stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valerie Plame
Elämäkerta > Plame–Wilson-tapaus

Vuoden 2002 helmikuussa Wilson sai CIA:lta ja tuolloiselta presidentti George W. Bushin hallinnolta tehtävän lähteä Nigeriin Afrikassa. Joidenkin tiedustelutietojen mukaan Irakin diktaattori Saddam Hussein yritti ostaa rikastettua uraania Nigeristä ja Wilsonin olisi selvitettävä tietojen todenperäisyys. Hän oli entuudestaan tehnyt kattavaa työtä Saddam Husseinin suhteen 1980- ja 1990-luvuilla. Palattuaan hänen lopputuloksensa oli, että väitteille ei ollut näyttöä. Väite esiintyi kuitenkin tästä huolimatta Bushin hallinnon sittemmissä tiedonannoissa. Irakin yhteys Nigeriin ja sen uraaniin oli yksi syy, jolla myöhempi Irakin sota oikeutettiin.
6. heinäkuuta 2003 The New York Times julkaisi Wilsonin mielipidekirjoituksen, jossa hän paljasti aikaisemman matkansa Nigeriin ja oman päätelmänsä Bushin hallinnon väitteiden todenperäisyydestä. Hänen mukaansa Valkoinen talo liioitteli tietoisesti Irakin muodostamaa uhkaa. Huolimatta siitä, pidettiinkö näitä väitteitä tosina, ne katsottiin vahingollisiksi. Valkoinen talo päätti presidentti Bushin ja varapresidentti Dick Cheneyn henkilökunnan voimin tehdä vastaiskun loanheitolla. 14. heinäkuuta 2003 konservatiivi Robert Novak kirjoitti The Washington Post -lehdessä paljastaen, että Wilsonin vaimo Plame oli CIA:n työntekijä, jonka erityisellä vastuulla olivat asehankinnat ja edelleen joukkotuhoaseet.
Paljastus herätti kohun. Tiedettiin heti, että paljastukseen tarvittavan tiedon on täytynyt tulla hyvin korkealta taholta Yhdysvaltain hallinnossa. Sitä paitsi sellaisen tiedon vuotaminen oli laitonta. Niin sanottu Plame–Wilson-tapaus herätti kiivasta väittelyä demokraattien ja republikaanien välillä sekä sodan kannattajien ja vastustajien välillä. Viralliselta taholta se johti myös liittovaltion tutkimukseen tietovuodosta.
Elämäkerta > Selvittely

Tapauksen tutkinta kesti hyvin pitkään, ja sitä tehtiin perusteellisesti. Lopulta asian tiimoilta tuomittiin maaliskuussa 2007 useista syytteistä, kuten väärästä valasta ja oikeuskäsittelyn estämisestä varapresidentti Dick Cheneyn kansliapäällikkö Lewis Libby. Presidentti George W. Bush lievensi hänen tuomionsa kuitenkin nopeasti sen julistamisen jälkeen. Libby jäi ainoaksi tapauksesta tuomituksi henkilöksi. Kenenkään ei todettu syyllistyneen päärikokseen, eli Plamen CIA-taustan vuotamiseen. Jos tietoa voidaan pitää vuodettuna, tiedon vuodon lähteellä on täytynyt olla korkein turvallisuusselvitys. Etenkin Bushin tukijat ovat tosin joskus myös väittäneet, että Plamen CIA-tausta oli yleisesti tunnettu asia Valkoisessa talossa ja asian liikkeelle pannut Wilsonin mielipidekirjoitus oli tarkoitettu presidentin maineen töhrimiseen.
Elämäkerta > Tapauksen jälkeen

Plame ja hänen miehensä Wilson kävivät oikeustaistelua itse virallisen selvityksen ohessa. Oikeudessa he syyttivät varapresidentti Dick Cheneytä, Lewis Libbyä ja Karl Rovea hakien määrittelemätöntä määrää korvauksia. Tapaus eteni, kunnes Yhdysvaltain korkein oikeus kieltäytyi ottamasta sitä käsittelyyn vuonna 2009.
Plame jätti CIA:n joulukuussa 2005. Lokakuussa 2007 julkaistiin hänen kirjansa Fair Game: My Life as a Spy, My Betrayal by the White House. Kirjassa ei sinänsä esitetty mitään, jota ei olisi jo tiedetty. Kohua aiheutti huhu, jonka mukaan eräs kustantaja olisi tarjonnut kirjasta 2,5 miljoonaa dollaria. Kustantaja ei kuitenkaan vahvistanut tällaista tietoa. CIA oli myös vaatinut kirjan osien uudelleenkirjoittamista ennen sen julkaisua. Kirjan julkaisun jälkeen Plame teki laajan puhekiertueen kirjaansa markkinoiden. Kirjan pohjalta julkaistiin myös elokuva Fair Game vuonna 2010.
Vuoden 2016 presidentinvaaleissa Plame tuki Hillary Clintonia. Vuonna 2020 Plame oli ehdolla esivaaleissa demokraattipuolueen edustajainhuoneen ehdokkaaksi New Mexicon osavaltion 3. vaalipiiristä. Hän kuitenkin hävisi esivaaleissa Teresa Leger Fernandezille.
Plame puhumassa Brownin yliopistolla vuonna 2007.
Roots Radics

Roots Radics myös Roots Radics Band on jamaikalainen reggae-kokoonpano. Yhtye tunnetaan erityisesti säestysryhmänä sekä Greensleeves- levymerkin studiokokoonpanona. Yhtye on säestänyt sekä Roots reggae -tyylin että modernimpia artisteja. Heitä edustavat 
Bunny Wailer, Gregory Isaacs,The Meditations, Eek-A-Mouse (esim. "Wa-Do-Dem") ja Yellowman. Roots Radics on tehnyt pitkään yhteistyötä Israel Vibration - lauluyhtyeen kanssa.
Yhtyeen varsinaisia jäseniä ovat olleet basisti Errol "Flabba" Holt, kitaristi Noel 'Sowell' Bailey, rytmikitaristi Eric "Bingyy Bunny" Lamont ja rumpali Lincoln Valentine "Style" Scott. Kosketinsoittaja Steely Johnson on tehnyt säännöllisesti yhteistyötä heidän kanssaan. Roots Radics - yhtyeen läpimurto tapahtui dancehall - artisti Barrington Levyn levytyksillä ja erityisesti tämän albumilla Bounty Hunter.
Eric Lamont kuoli syöpään Syyskuussa 1993 38-vuotiaana.
"Sowell" Bailey menehtyi Heinäkuussa 2014 61-vuotiaana niin ikään syöpään.
9. Lokakuuta 2014 Poliisi löysi "Style" Scottin kuolleena kotoaan sen jälkeen, kun sieltä oli ilmoitettu kuullun laukauksia.
Aleksei Romanov

Aleksei Lavrantjevitš Romanov, myöhemmin Alexis Lawrence Romanoff (1892 Pietari, Venäjä − 24. tammikuuta 1980 Yhdysvallat) oli venäläinen biologi, joka pakeni kommunistihallintoa Yhdysvaltoihin.
Romanovin isä oli pietarilainen maanomistaja, mutta ei ollut tiettävästi Romanovin tsaariperheelle sukua. Aleksei Romanov aikoi muotokuvamaalariksi ja opiskeli Taideakatemiassa sekä toimi opettajana. Ensimmäinen maailmansota keskeytti hänen opintonsa, ja hän siirtyi opiskelemaan Pietarin Kansalliseen Pioneeriakatemiaan (National Military Engineering Academy). Hän palveli luutnantin arvoisena pioneerijoukoissa. Lokakuun vallankumouksen jälkeen alkaneessa sisällissodassa Romanov taisteli valkoisten puolella. Bolševikkien noustua valtaan hän pakeni ensin Vladivostokiin 1920 ja sieltä Kiinaan, josta hän matkusti Yhdysvaltoihin 1921.
Vuonna 1923 Romanov pääsi opiskelemaan biologiaa Cornellin yliopistoon. Hän valmistui luonnontieteiden kandidaatiksi 1925 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1928. Hän työskenteli 36 vuotta Cornellin Siipikarjanhoitolaitoksen tutkijana, myöhemmin kokeellisen alkionkehitysopin (embryologia) professorina, ja jäi eläkkeelle 1960. Vuonna 1928 Romanov avioitui puolalaissyntyisen Anastasia Sajenkon kanssa.
Romanov kiinnostui kananmunan alkionkehityksestä opiskeluaikanaan ja päätti kirjoittaa aiheesta kirjan. Yhdessä vaimonsa Anastasian kanssa hän kirjoitti teosta 20 vuotta, ja lopulta 918-sivuinen teos The Avian Egg julkaistiin vuonna 1949. He kirjoittivat myös toisen aiheeseen liittyvän teoksen The Avian Embryo, joka julkaistiin 1960.
Aiheesta muualla

Alexis Romanoff, Cornellin yliopisto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Tobias Zilliacus

Tobias Zilliacus, 2013.
Lars Emil Tobias Zilliacus (s. 30. syyskuuta 1971 Helsinki) on suomalainen näyttelijä.
Opiskelu

Zilliacus opiskeli näyttelemistä Teatterikorkeakoulussa, josta hän valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1995. Hän on esiintynyt teatteriurallaan monissa produktioissa, muun muassa näytelmissä Don Juan, Kolme muskettisoturia ja Leijat Helsingin yllä helsinkiläisessä Viirus-teatterissa ja Åbo Svenska Teaterin Hamletissa. Elokuusta 2004 heinäkuuhun 2007 hän myös toimi Viirus-teatterin johtajana.  Vuosina 2000–2002 hän työskenteli näyttelijäntyön lehtorina Teatterikorkeakoulun ruotsinkielisessä näyttelijäntyön laitoksessa.
Filmografia

Zilliacus on esiintynyt urallaan seitsemässä teatterielokuvassa, joista ensimmäinen oli vuonna 2003 ensi-iltansa saanut Nousukausi. Vuonna 2004 hän esitti Elis Makkosta komediaelokuvassa Kukkia ja sidontaa sekä päähenkilö Harry Järviä todellisiin tapahtumiin ja henkilöihin perustuvassa sotaelokuvassa Etulinjan edessä, ja vuonna 2006 päähenkilön parhaan ystävän Joskun isää lastenelokuvassa Onni von Sopanen. Vuoden 2009 elokuvassa Toinen jalka haudasta Zilliacus esittää päähenkilö Visa Vuoriota ja vuoden 2011 elokuvassa Iris päähenkilön setää Eliasta. Ensimmäinen kansainvälinen elokuva, jossa hän näyttelee, on vuonna 2012 ensi-iltansa saanut ruotsalaiselokuva Hypnotisoija, jonka on ohjannut Lasse Hallström ja joka perustuu Lars Keplerin samannimiseen rikosromaaniin. Zilliacus esittää elokuvan suomalaissyntyistä päähenkilöä rikoskomisario Joona Linnaa.
2012 hän näytteli itäeurooppalaista rikollista Zanco Zajkovia ruotsalaisen Johan Falk -rikoselokuvasarjan 10-osassa Johan Falk: Organisaatio Karayan.
Zilliacus esiintyi vuonna 2013 ilmestyneessä elokuvassa Wallander – petos, joka on ruotsalaisen Wallander-elokuvasarjan kolmannen tuotantokauden kolmas osa. Hän näyttelee elokuvassa murhatun naisen aviomiestä.
Television puolella Zilliacuksen ensimmäinen suuri rooli oli Kimi Salmén Nelosen saippuasarjassa Tähtitehdas vuonna 1998. Vuonna 2000 hän esitti Peppe Lundströmiä FST:n komediasarjassa Hillevis äffärer ja vuonna 2003 päähenkilö Mikael Bergmania FST:n minisarjassa Operaatio Stella Polaris. Lisäksi hän on esiintynyt MTV3-kanavan keväällä 2002 ensimmäistä kertaa esittämässä sarjassa Vapaa pudotus, joka koostuu kymmenestä erillisestä televisioelokuvasta. Sarjan näyttelijätyöstä vastasi improvisaatioteatteriryhmä Stella Polaris, jonka jäsen Zilliacus on ollut vuodesta 1999. Pienemmissä rooleissa hänet on nähty muun muassa sarjoissa Mahdottoman tavallinen Jorma Laine (1995), Tahdon asia (2005) ja Fortitude – ikiroudan kirous (2015).
Zilliacus esittää Gåsmamman-sarjan toisella kaudella päähenkilön pojan ystävän isää ja työnantajaa. Hänellä on ollut muitakin merkittäviä rooleja pohjoismaisissa sarjoissa.lähde?
Vuonna 2024 Zilliacus näytteli Tiina Lymin elokuvassa Myrskyluodon Maija.
Yksityiselämä

Tobias Zilliacus on naimisissa näyttelijä Linda Zilliacuksen (o.s. Gyllenberg) kanssa. Heillä on kolme yhteistä lasta.
Aiheesta muualla

Tobias Zilliacus Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Zilliacus, Tobias hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Suomi (KANTO)  Korea  Alankomaat 
Henkilöt:  Elonet  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Todor Živkov

| Todor Živkov |
| --- | --- |

Bulgarian kommunistisen puolueen keskuskomitean ensimmäinen sihteeri
 4. maaliskuuta, 1954 – 10. marraskuuta 1989  
Edeltäjä:  Vulko Chervenkov
Seuraaja:  Petăr Mladenov
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. syyskuuta 1911 Pravets, Bulgaria
Kuollut: 5. elokuuta 1998 (86 vuotta) Sofia, Bulgaria
Puoliso:  Mara Maleeva
Tiedot
Puolue:  Bulgarian kommunistinen puolue
 Nimikirjoitus
Todor Hristov Živkov (bulg. Тодор Xpиcтoв Живков; 7. syyskuuta 1911 – 5. elokuuta 1998) oli Bulgarian johdossa 1954–1989. Hän oli Bulgarian kommunistisen puolueen johtaja 1954–1989 ja valtioneuvoston puhemies, maan valtionpäämies 1971–1989.
Tuomiot

Vuonna 1990 Živkov sai syytteen erityisen törkeästä kansan omaisuuden kavaltamisesta. Syyskuussa 1992 hän sai seitsemän vuoden vankeustuomion vallan väärinkäytöstä ja valtion varojen kavaltamisesta, ja hänet tuomittiin noin miljardin dollarin korvauksiin. Hän ei istunut tuomiotaan vankilassa korkean ikänsä vuoksi. Tammikuussa 1993 häntä vastaan nostettiin syyte valtiopetokesta. Syytteen mukaan hän oli ehdottanut Bulgarian liittämistä Neuvostoliittoon.
Živkov kuoli 1998 keuhkokuumeeseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Todor Živkov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Pavel Rožankovski

Näkymä  Tähtitorninmäeltä Kaivopuistoon Ullankadun suuntaan. 1907.
Pavel Stepanovitš Rožankovski (ven. Павел Степанович Рожанковский, myös muodossa Paul Roschankowsky) oli venäläinen taidemaalari, joka vaikutti ajoittain myös Suomessa.
Rožankovski oli yksi viisilapsisen perheen kolmesta pojasta. Perheen isä oli Tallinnassa koulun rehtorina. Hänen tunnetumpi veljensä Fjodor Rožankovski (1891–1970) opiskeli muun muassa Moskovan taideakatemiassa ja Pariisissa. Hän siirtyi toisen maailmansodan jälkeen asumaan New Yorkiin.
Rožankovskin elämästä on hyvin vähän tietoa. Hän opiskeli Pietarissa ja liikkui tiiviisti paikallisten taiteilijoiden ja runoilijoiden piireissä, joista tunnetuimpia olivat Nikolai Roerich, Ilja Repin ja Grigor Auer. Pietarista Rožankovski lähti maailmalle maalaamaan leipänsä eteen, ja päätyi ensiksi Suomeen, jossa oleskeli kesällä 1907. Hän maalasi niin öljy- kuin vesiväreillä, mutta oli parhaimmillaan vesiväritöissä, joita suurin osa hänen tuotannostaan onkin. Suomessa ollessaan hän majaili Helsingissä ja maalasi paljon Kaivopuistoa kuten Kaivohuoneen, Klippanin ja Rauhaniemen huvilan. Monista hänen vesiväritöistään on tehty myös postikortteja.
Helsingistä Rožankovski siirtyi muutamaksi kuukaudeksi Karjalasta kotoisin olevan suomalaisen taiteilijan Grigor Auerin rakentamalle huvilalle Laatokan rannalle. Tämän jälkeen hänen tiedetään lähteneen veljensä tavoin ensimmäiseen maailmansotaan, mutta sen jälkeisistä vaiheista ei ole tietoa. Suomessa Rožankovskin töitä liikkuu satunnaisesti.
Omat teoksensa hän signeerasi P. Roschankowsky, mutta sukunimi voidaan kirjoittaa myös muotoihin Rojankovsky, Rojankovski tai Rozhankovsky.
Jossain lähteissä Rožankovskin kuolinvuodeksi on mainittu 1918.
Grigori Zverev

| Grigori Zverev> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. maaliskuuta 1900 Ukraina
Kuollut: 2. elokuuta 1946 (46 vuotta) Moskova
Sotilashenkilö
Komentajuudet:   Puna-armeija  289. jalkaväkirykmentti, 146. jalkaväkidivisioona, 190 jalkaväkidivisioona, 8. jalkaväkidivisioona, 323. jalkaväkiprikaati, 350. jalkaväkidivisioona.   Suomen kansanarmeija  2. divisioona.    Venäjän vapautusarmeija  650. venäläinen jalkaväkidivisioona, 2. divisioona. 
Taistelut ja sodat:  Venäjän sisällissota, Talvisota, Itärintama (toinen maailmansota)
Sotilasarvo:  kenraalimajuri
Grigori Aleksandrovitš Zverev (ven. Григорий Александрович Зверев, 15. maaliskuuta 1900 Ukraina, Venäjän keisarikunta – 2. elokuuta 1946 Moskova, Neuvostoliitto) oli Neuvostoliiton, Suomen kansanarmeijan ja Venäjän vapautusarmeijan kenraali.
Ennen toista maailmansotaa

Zverevin vanhemmat olivat tehdastyöläisiä. Hän kävi kaksivuotisen kansakoulu. Puna-armeijaan hän liittyi 1919 ja kävi varsinaisesti armeijan 1922, ja maasotakouluun hän meni 1924. Hän oli koulun paras ampuja vuonna 1930. Hän liittyi 1926 Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Vuosina 1926–1931 hän oli komppanian päällikkö 224. jalkaväkirykmentissä, 75. jalkaväkidivisioonassa. Vuosina 1931–1933 hän oli esikunnan osastopäällikkö Hmelnytskyissä. Vuosina 1933–1936 224. jalkaväkirykmentin henkilöstön päällikkö. Vuosina 1936–1937 289. jalkaväkirykmentin komentaja. Sen jälkeen toimi vähän aikaa 19. jalkaväkirykmentin henkilöstöpäällikkönä, kunnes hänet NKVD pidätti hänet Stalinin vainojen aikaan.
Toinen maailmansota

Zverev vapautettiin vankileiriltä syksyllä 1939, kun Suomen kansantasavalta ja sen Terijoen hallitus tarvitsi oman Suomen kansanarmeijan. Zverev nimettiin sen 2. divisioonan komentajaksi. Talvisodan jälkeen hän meni Frunzen sotilasakatemiaan, ja sen käytyään hän oli 146. jalkaväkidivisioonan komentaja vuodet 1940–1941. Keväällä hänet nimitettiin 190. jalkaväkidivisioonan komentajaksi. Hän haavoittui Operaatio Barbarossan aikana, ja NKVD vangitsi hänet uudestaan. Vapauttamisen jälkeen tammikuussa 1942 hänet määrättiin Semipalatinskiin perustamaan 8. jalkaväkidivisioona, jonka komentajaksi hänet myös määrättiin. Tämän jälkeen hän toimi lyhyen aikaa 323. jalkaväkiprikaatin komentajana. Keväällä hän sai komennuksen 127. jalkaväkidivisioonan apulaiskomentajaksi ja maaliskuussa 1943 hänet komennettiin 350. jalkaväkidivisioonan komentajaksi Harkovaan. Hänen joukkonsa jäivät mottiin, ja yrittäessään murtautua ulos siitä hän jäi vangiksi 22. maaliskuuta vakavasti haavoittuneena. Toivuttuaan kesäkuussa hän liittyi kenraali Andrei Vlasovin johtamaan Venäjän vapautusarmeijaan. Vuosina 1943–1944 hän toimi rintaman takaisissa tehtävissä, kuten sotavankileirien ja työleirien hallinnassa. Elokuussa 1944 hänet valittiin Venäjän kansojen vapautuskomiteaan Norjassa. 22. helmikuuta 1945 hänet nimitettiin ROA:n 2. divisioonan komentajaksi. Hän yritti antautua amerikkalaisille 10. toukokuuta 1945, mutta hänet luovutettiin neuvostoliittolaisille. Hän yritti itsemurhaa, mutta epäonnistui ja haavoittui vakavasti. Hän joutui Neuvostoliiton korkeimpaan sotilasoikeuteen, ja hänet hirtettiin 2. elokuuta 1946  yhdessä 11 muun Venäjän kansojen vapautuskomitean jäsenen kanssa.tarvitaan parempi lähdetarvitaan parempi lähde
Kirjallisuutta

Timo Vihavainen, Marssi Helsinkiin: Suomen talvisota neuvostolehdistössä. Helsinki: Tammi, 1990. ISBN 951-30-9396-4.
Ohto Manninen, Molotovin cocktail – Hitlerin sateenvarjo: Toisen maailmansodan historian uudelleenkirjoitusta. Painatuskeskus 1994. ISBN 9513714950.
Markku Salomaa, Punaupseerit. Helsingin yliopiston väitöskirja. WSOY 1992. ISBN 9510174459.
Jari Leskinen, Antti Juutilainen, Talvisodan pikkujättiläinen. WSOY 1999. ISBN 9789510235362.
Benedict Zilliacus

| Benedict Zilliacus |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. tammikuuta 1921 Helsinki
Kuollut: 28. tammikuuta 2013 (92 vuotta) Helsinki
Ammatti:  toimittaja, kirjailija
Puoliso:  Jutta Zilliacus (vih. 1949)
Emil Benedict Zilliacus (11. tammikuuta 1921 Helsinki – 28. tammikuuta 2013 Helsinki) oli suomenruotsalainen toimittaja (nimimerkillä Bez), kirjailija, käsikirjoittaja ja kääntäjä.
Benedict Zilliacuksen isä oli antiikin kirjallisuuden professori Emil Zilliacus. Osan lapsuusajastaan Benedict Zilliacus vietti perheensä kotitilalla Hapenensaaressa Viipurin edustalla. Zilliacus palveli Suomen sodissa 1939–1944 luutnanttina ja tulenjohtana. Hän oli Tali-Ihantalan taistelun veteraani. Sodan jälkeen hän seurasi isänsä jälkiä ja aloitti klassisten kielten opinnot yliopistossa mutta hakeutui lopulta Hufvudstadsbladetin toimittajaksi vuonna 1948. Hän teki elämänuransa lehdessä toimittajana ja pakinoitsijana vuoteen 1982 asti.
Zilliacus kirjoitti Etulinjan edessä -elokuvan käsikirjoituksen yhdessä Stefan Forssin kanssa sekä Tali-Ihantala 1944:n käsikirjoituksen yhdessä Stefan Forssin ja Esko Salervon kanssa. Hän kirjoitti myös suosittuja revyitä Lilla Teaterniin.
Benedict Zilliacuksen puoliso oli vuodesta 1949 Jutta Zilliacus.
Teoksia

Bilderbok för stora barn (1951)
Vi ser på Helsingfors (1952)
Korsetten (1962)
Wärtsilä (1967)
Sex årtionden i pressbilder (1971) (yhdessä Hugo Sundströmin kanssa)
Utöar (1975) (suom. Ulkosaaristossa, Tammi)
Öar, holmar och skär (1977)
100 klipp ur vår dagbok (1977)
Wilhelm Wahlforss (1984)
Bergets skugga (1987)
Vuoren varjo (Kirjayhtymä, 1987)
Båten i vassen (1990)
Kertomus kadonneesta saaresta (1990)
Förlorat och bevarat (1996)
Elokuvakäsikirjoituksia

Tali-Ihantala 1944 (2007, yhdessä Esko Salervon kanssa)
Etulinjan edessä (2004)
Härän vuosi (1988)
Lumottu tie (1987)
Myrskyluodon Maija (joitakin jaksoja 1976)
Justus järjestää kaiken (1960)
Lasse Pöysti -show (tv-sarja, 1959)
Palkinnot

Svenska litteratursällskapetin palkinto 1964, 1975, 1985, 1991
Helsingin kaupungin kulttuuripalkinto 1964, 1980, 1986
Publicistförbundetin lehtimiespalkinto 1964
Elokuvataiteen valtionpalkinto 1977
SFV:n kulttuuripalkinto 1979
Karjala-palkinto 1990
Kiitos kirjasta -palkinto 1991
Svenska Kulturfondenin kulttuuripalkinto 1993
Axel Olof Freudenthal -mitali 2006
Aiheesta muualla

Benedict Zilliacus om vinterkriget och skärgården. (Arkistoitu – Internet Archive) Yle Elävä arkisto/Arkivet.
Benedict Zilliacus Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Benedict Zilliacuksen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Zilliacus, Benedict (1921–2013) hakuteoksessa Biografiskt lexikon för Finland.
Zilliacus, Benedict hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Israel  Suomi (KANTO) 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Ålandsbanken

| Ålandsbanken Abp |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  julkinen osakeyhtiö
Osake:  OMXH: ALBAV OMXH: ALBBV
Markkina-arvo:   217,8 milj. € (31.12.2017)
ISIN:  FI0009000103
Perustettu:  1919
Toimitusjohtaja:  Peter Wiklöf
Puheenjohtaja:  Nils Lampi
Kotipaikka:  Maarianhamina, Ahvenanmaa
Toiminta-alue:  Suomi, Ahvenanmaa, Ruotsi
Toimiala:  pankki ja vakuutus
Tuotteet:  pankki- ja vakuutustuotteet
Tilikauden tulos:   20,7 milj. € (2017)
Henkilöstö:   790 (2017)
Kotisivu:  www.alandsbanken.ax
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ålandsbankenin konttori Maarianhaminassa
Ålandsbanken on ahvenanmaalainen pankki. Ålandsbankenilla on seitsemän toimipistettä Manner-Suomessa, ja synnyinseudullaan Ahvenanmaalla pankilla on viisi konttoria. Yrityksen pääkonttori sijaitsee Maarianhaminassa. Vuonna 1919 perustettu liikepankki on ollut listattuna Helsingin pörssissä vuodesta 1942 lähtien. Yhtiöllä on kaksi osakesarjaa, A ja B, jotka molemmat noteerataan Helsingin pörssissä.
Historia

Ålandsbankenin historia alkaa maaliskuusta 1919, jolloin 12 finströmiläistä merikapteenia ja maanviljelijää kokoontui sopimaan uuden pankin, Ålands Aktiebankin perustamisesta. Pankki avasi konttorinsa Maarianhaminassa vuonna 1920. Ennen vuoden 1929 pörssiromahdusta ja sitä seurannutta maailmanlaajuista lamaa Ålands Aktiebank oli yksi Suomen vakavaraisimpia pankkeja: sillä ei esimerkiksi ollut velkaa Suomen Pankille. Toinen maailmansota toi armeijan demilitarisoidulle Ahvenanmaalle, ja jatkosodan ollessa käynnissä vuonna 1942 Ålands Aktiebank listattiin Helsingin pörssiin. Muiden suomalaispankkien tavoin Ålands Aktiebank selvisi sodasta kohtalaisen hyvin.
Ålands Aktiebankin pankinjohtaja Tor Brenning siirtyi eläkkeelle, ja uudeksi johtajaksi valittiin Thorvald Eriksson 1. tammikuuta 1954.
Ensimmäiset tytäryhtiönsä Ålands Factoring Ab:n ja Ålands Leasing Ab:n pankki perusti vuonna 1969. 1970-luvun lopulla Ålands Aktiebank esitteli ensimmäiset pankkiautomaattinsa ja pankkikorttinsa Minibankenin ja Ålandskortetin.
Ålands Aktiebankista tuli Ålandsbanken vuonna 1980 ja saman vuosikymmenen aikana alkoi pankin laajentuminen Ahvenanmaalta. Ensimmäisen Manner-Suomen konttorinsa Ålandsbanken avasi vuonna 1982 Helsingissä. Thorvald Erikssonin jäätyä eläkkeelle vuonna 1986 aloitti uutena toimitusjohtajana Folke Husell.
Suomen pankkikriisi 1990-luvun alussa kaatoi useita suuria pankkeja. Ålandsbanken oli kuitenkin niitä harvoja suomalaisia pankkeja, jotka selvisivät kriisistä ilman pankkitukea. Laman vielä vaikuttaessa toimintaan avattiin vuonna 1992 Ålandsbankenin Turun konttori. 1990-luvulla avattiin konttorit myös Tampereelle, Vaasaan, Paraisille ja Espooseen. Helsingin toimintaa laajennettiin avaamalla konttorit Munkkiniemeen ja Aleksanterinkadulle.
Konttoriverkosto

Nykyään Ålandsbankenilla on yhteensä 14 konttoria. Näistä viisi sijaitsee Ahvenanmaalla ja seitsemän Manner-Suomessa.
Vuonna 2009 Ålandsbanken laajensi toimialueensa Ruotsiin perustamalla konttorit maan kolmeen suurimpaan kaupunkiin, Tukholmaan, Göteborgiin ja Malmöhön. Tukholman konttori toimii myös Ruotsin pääkonttorina.
Aiheesta muualla

Ålandsbankenin kotisivu
Joakim Enegren (toim.): Ålandsbanken. Rikkaampi elämä. Ålandsbankenin 85-vuotisjuhlan kunniaksi koottuja kirjoituksia. Ålandsbanken 2005. ISBN 952-99469-1-0.
Suomalaiset pankit
Aktia
Bigbank
Danske Bank
Evli
Handelsbanken
Hypo
Nordea
Nordnet
OmaSp
OP
POP-pankki
SEB
S-Pankki
Säästöpankkiryhmä
Ålandsbanken