stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kadonnutta aikaa etsimässä
Teoksen kronologia > Ennen Marcelia

1879
Kertojan vanhempien avioliitto. Swann tutustuu Odetteen. 30. tammikuuta: Jules Grévy valitaan tasavallan presidentiksi. 18. joulukuuta: Paris-Murcien juhla. Vuoden 1879 lopulla: Swann «yhdistyy Odetten kanssa».
1880
Swannin ja Odetten suhde viilenee. Kesäkuu: Swann kuulee Saint-Euvertin juhlissa uuden pienen musiikkiesityksen. Heinäkuu: kertojan syntymä. Loka-marraskuu: syntyvät Albertine ja Jeunes filles en fleurs -teoksen Morel, Mlle de Vinteuil et Gilberte, Odetten tytär. Vuosina 1880 ja 1881: Odette osallistuu kaksi vuotta kestävään Välimeren-risteilyyn.
1881
Alkuvuodesta: Swann kohtaa omnibussissa Mme Cottardin, joka kertoo Odetten jumaloivan Swannia, jonka mustasukkaisuus laimenee. Swann lähtee Combrayhin ja tapaa Mme de Cambremer-Legrandin.
Teoksen kronologia > Kertojan lapsuus

1885
Kertoja vierailee äitinsä kanssa uutenavuotena Léonie-tädin luona. Täti asuu aina talvet Pariisissa. Kertojan tulee antaa viiden frangin rahan tädin kotiapulaiselle Françoiselle.
1888
Kertoja käy setänsä Adolphen luona. Setä tapaa tuona päivänä kotonaan Odetten. Setä suljetaan tämän jälkeen pois perhepiiristä, eikä hän enää saa vierailla Combrayssa.
1889
Swann avioituu Odetten kanssa.
1890
Kertoja joutuu menemään nukkumaan saamatta hyvänyönsuudelmaa äidiltään, sillä Swann on tullut vierailulle Léonie-tädin taloon Combrayhin.
1892
Lomat Combrayssa. Kertoja tekee kävelyretkiä kohden Tansonvilleä, jossa hän näkee Gilberten, ja kohden Guermantesia, jossa hän ei kuitenkaan koskaan pääse linnalle saakka. Kertoja kiinnostuu kahdesta naisesta. Combrayssa hän osallistuu tohtori Pervepiedin tyttären vihkiäisiin ja näkee samalla Guermantesin herttuattaren. Pariisissa hän näkee rouva Swannin.
1894
Vinteuilien tytär viettää skandaalimaista elämää ystävättärensä (rakastajattarensa) kanssa. Kertoja (14-vuotiaana) masturboi ja kokee, ensimmäistä kertaa, rakkauden erään serkkunsa kanssa Léonie-tädin sohvalla. Léonie-täti kuolee syksyllä. Kertoja perii tämän. Hän lukee Augustin Thierryä. Léonie-tädin kotiapulainen Françoise siirtyy kertojan vanhempien palvelukseen.
Teoksen kronologia > Nuoruus

1895
Alkuvuosi: kertoja (15-vuotias) toivoo pääsevänsä matkustamaan Firenzeen ja Venetsiaan, mutta sairauden tähden hänen on luovuttava suunnitelmista. Champs-Élysées -kadulla kertoja tutustuu Gilbertiin. Teatterissa hän näkee kuuluisan näyttelijättären Berman. Herra de Norpois käy päivällisellä hänen vanhempiensa luona. Kertoja mainitsee kuningas Théodosen vierailun.
1896
1. tammikuuta: kertoja ehdottaa Gilbertelle uuden ystävyyden solmimista. Mutta onnellisen alun jälkeen heidän suhteensa väljähtyy. Lokakuu: kertoja käy ulkona Gilbertin ja tämän vanhempien kanssa, ja siellä he kohtaavat prinsessa Mathilde de Bonaparten, kun tsaari Nikolai II on vierailulla Pariisissa (7. lokakuuta). Tuolloin (16-vuotiaana) Bloch vie kertojan ilotaloon.
1897
1. tammikuuta: kertoja havaitsee, että hän ei ole onnistunut valloittamaan Gilberten sydäntä. Vuoden alkupuoliskolla, 17-vuotiaana, hän on yksi Odetten ympärillä pyörivistä nuorukaisista. Kesä–heinäkuu: kertoja menee Combrayhin osallistuakseen Léonie-tädin äidin hautajaisiin. Hän käyskentelee maaseudulla ja huomaa skandaalimaisen elämän, jota neiti Vinteuil viettää rakastajattarensa kanssa Montjouvain'issa isänsä, herra Vinteuilin, kuoleman jälkeen. Elokuu: kertoja tutustuu Balbecissa Kukkaan puhkeavien tyttöjen varjossa -teoksen henkilöihin. Marraskuu: Dreyfus-skandaalin alkuvaihe, asiakirjojen julkistaminen. Kertojan vanhempien muutto. Hän käy oopperassa ja näkee Guermantesin herttuattaren. Hän rakastuu perätysten rouva Swanniin ja Guermantesin herttuattareen.
Teoksen kronologia > Seuraelämän alku

1898
13. tammikuuta: otetaan esille ns. Esterhazyn oikeudenkäynti. 14. tammikuuta: Émile Zola julkaisee kuuluisan kirjeensä J’accuse (’Minä syytän’), jossa hän voimakkaasti arvostelee syyttömän Alfred Dreyfusin tuomiota ja vaatii sen oikaisemista. Picqartin ensimmäinen pidätys. 7.–13. helmikuuta Zolan oikeusprosessi ja tuomitseminen. Zola valittaa tuomiosta ja uusi oikeudenkäynti on heinäkuussa. Kesäkuu: isoäitinsä kuoleman jälkeen kertojalla on kuuden kuukauden suruaika, ja vasta joulukuussa kertoja palaa seuraelämään. Talvi: kertoja osallistuu Guermantesin herttuattaren tarjoamille illallisille.
1899
Kertoja kutsutaan Guermantesin prinsessan illallisille. Siellä hän havaitsee paroni Charluksen ja Jupienin välisen erikoisen suhteen. 3. kesäkuuta: Picquart pääsee vapauteen vankeudesta. Swann tekee kuolemaa.
1900
Lääkäreiden määräyksestä kertoja (20-vuotiaana) matkustaa Balbeciin, jossa hän on viettänyt kesäänsä vuonna 1897. Paroni Charlus tutustuu Moreliin, joka on myös 20-vuotias ja suorittaa asepalvelustaan Doncièresissä. Raspelièressä Morel on kutsuttu soittamaan Degyssy-juhlaan. Kertoja ja Albertine on kutsuttu vierailemaan Verdurinien luona (20 vuotta Swannin ja Odetten jälkeen). Toukokuu: Sarah Bernhardt esiintyy L’Aiglonissa. Kertoja jää Balbeciin 15. syyskuuta saakka. Tästä päivästä lähtien Albertine asuu kertojan luona Pariisissa.
Kirjasta Vanki lähtien Proustilla ei ole ollut aikaa harmonisoida teoksensa kronologiaa. On siis erotettava toisistaan sisäinen kronologia (henkilöiden ikä) ja ulkoinen kronologia (historialliset tapahtumat, jotka ovat tapahtuneet sisäisen kronologian tapahtumien jälkeen).
Teoksen kronologia > Aikuinen Marcel

1901
Kertoja elää Albertinen kanssa. Talvi: vierailu Guermantesin herttuattaren luona. Paroni Charlus on 62-vuotias. Albertine jättää lopullisesti kertojan. Kevät: Albertine pakenee ja kuolee onnettomuudessa. Kertoja alkaa unohtaa Albertinen helluntaina.
1902
Vuoden alku: Keskustelu Andréen kanssa. Kevät: matka Venetsiaan. Kertoja huomaa rouva de Villeparisisin ja rouva de Norpoisin vanhentuneen, he ovat yli 80-vuotiaita. Hän ihastuu lasiliikkeen myyjättäreen, joka on 17-vuotias (kuten oli Albertine Balbecissa). Venetsiassa muusikko laulaa ”O Sole mion” (joka oli sävelletty 1901). Gilberte ilmoittaa avioliitostaan Robert de Saint-Loupin kanssa. Kesä: kolmas oleskelu Balbecissa. Gilberte on raskaana.
1903
Gilberte synnyttää tyttären, joka teoksessa on neiti de Saint-Loup. Kertoja suorittaa asepalveluksensa.
1904–1914
Kertoja joutuu useita kertoja eri parantoloihin.
1907
Harden-Eulenburg-skandaali.
1909
Les Ballets russes eli Venäläinen baletti Pariisissa.
1914
Sodan syttymisen tähden Gilberte matkustaa Combrayhin.
1916
Vuoden alku: Saint-Loup kuolee rintamalla, hänen hautajaisensa pidetään Combrayssa. Herra de Verdurin kuolee. Hänen leskensä avioituu Durasin herttuan, Guermantesin prinssin kanssa. Tämä on köyhtynyt Baijerin vallankumouksen seurauksena.
1918
Marraskuu: Tunteellinen ja nostalginen kävelyretki Bois de Boulognen puistometsässä.
1919
Vuoden alku: Kertoja on sairas, häntä vaivaa flunssa. Madeleineleivoksen tapahtuma muistuttaa hänelle Combraysta. Toukokuu–kesäkuu: Palattuaan parantolasta kertoja vierailee eräänä aamupäivänä Guermantesin prinsessan luona; hän on 39-vuotias, tapaa Guermantesin herttuan (83-vuotias) ja haluaa tavata neiti de Guermantesin (16-vuotias). Kertoja päättää kirjoittaa teoksen Kadonnutta aikaa etsimässä. Päivä on hänen elämänsä kaunein, mutta kamalin päivä on vuonna 1890, kun äiti kieltäytyi antamasta hyvänyönsuukkoa.
Teoksen paikat > Combray

Combray on Pariisista lounaaseen pieni kaupunki, joka oli oikealta nimeltään Illiers ja myöhemmin Proustin kunniaksi Illiers-Combray. Kaupungissa oli Léonie-tädin kesäasunto, jossa Proustin perhe ja muu suku vierailivat. Proust vieraili siellä siis usein lapsuudessaan, ja hän säilytti Léonie-tädin talon puutarhasta taianomaisia muistikuvia, jopa talon tuhoamisen jälkeenkin.
Illiers oli Proust-suvun vanhaa asuinseutua, ja se kiihotti nuoren miehen, tulevan kirjailijan, mielikuvitusta.lähde? Perheen keskinäiset suhteet ja suhteet naapureihin ovat jatkuvasti kehityksen alainen kokonaisuus, kun kirjailija kirjoittaa Léonie-tädin kodista. Myös ympäristön keskiaikaisten rakennusten jäänteet ovat kirjan nuorelle kertojalle jatkuvan ilon lähde.
Le côté de Guermantes on yksi Proustin kävelyreiteistä Combrayssa. Reitti johti ikivanhan aatelissuvun Guermantesien linnalle, mutta koskaan kävelyretket eivät yltäneet sinne saakka.
Le côté de chez Swan, joka johti kohden Méséglisen kylää, oli toinen kävelyreitti, jonka varrella kohdattiin muut Combrayn mielenkiintoiset asiat.
Näiden kävelyretkien avulla Proust voi romaanissaan kuvailla Eaucen maisemia, joilla on keskeinen osa kirjailijan muistoissa. Alueen halki virtaava Loire-joki muuttuu romaanissa Vivonne-joeksi, jossa Proustin kertomuksen mukaan lumpeet kukkivat. Nämä kukinnot ovat kuitenkin muistoja vuoden 1900 taidenäyttelystä Durand-Ruel-galleriasta, jonne Claude Monet oli asettanut näytteille kuuluisat lummetaulunsa.
Tämä lapsuuden maiseman kuvaus kertoo hyvin, miten todellisuus ja fiktio sekoittuvat luontevasti teoksen Kadonnutta aikaa etsimässä ensimmäisessä osassa ja luovat myyttisen kuvan onnellisesta lapsuudesta, jonka kertoja sai viettää lähellä äitiään. Teoksen loppuosassa kertoja palaa uudelleen tuohon maisemaan, mutta Gilberte Swannin talo, joka on vierailun kohde, ei herätä enää samoja tunteita, ja myös kertojan tunteet Gilbertiä kohtaan ovat samalla tavoin viilenneet.
Teoksen paikat > Pariisi

Pariisi oli Marcel Proustin kotikaupunki koko hänen elämänsä ajan. Hän asui peräti lähes koko elämänsä 8. kaupunginosassa aivan Monceaun puiston lähellä. Vain elämänsä loppuvaiheessa hän vietti joitain hetkiä naapurustossa 16. kaupunginosassa. Monet kohdat Proustin teoksessa kertovat Pariisista. Niistä saa tarkan ja yksityiskohtaisen kuvauksen erään yhteiskuntaluokan elämästä 1800-luvun lopun Pariisissa.
Kuvattuja Pariisin paikkoja ovat:
bulevardit Trocaderolta Bois de Boulogneen,
akaasioiden puistokatu, jossa Odette Swann ja koko hienostunut Pariisi käyskentelevät,
Bulevard Haussmannin seudut,
Champs-Elyséen puistikot, joissa kertoja kokee ensimmäiset rakkauden värinänsä,
Champs-Élysées -katu, jossa kertoja tapaa sodan aikana Pariisiin tulleen paroni Charlusin, jota ei ole hänessä tapahtuneiden muutoksen vuoksi edes tuntea,
hotelli Ritz, josta oli perustamisensa jälkeen vuonna 1917 tullut paikka, jossa Proust mieluiten tapasi vieraitaan ja järjesti illallisia.
Oman lukunsa ansaitsee Faubourg Saint-Germain, jonka vanhoihin ylellisiin yksityisasuntoihin (palatseihin) ovat asettuneet asumaan ylhäisaatelistoon kuuluvat suvut, joita edustaa eritoten Guermantesin herttuatar. Teoksen viimeisessä osassa kertoja palaa vielä tuonne suuresti kaipaamaansa maailmaan, jossa kuitenkin uuden ajan tuulet ovat aiheuttaneet suuria muutoksia.
Teoksen paikat > Balbec

Balbec on kylpyläkaupunki, joka oli teoksessa pitkään nimellä Quequeville. Se on eräänlainen lomailun ja seurapiirielämän ihannekuva. Siellä yhdistyivät viehättävästi meren ja hiekkarantojen jatkuva leikki.
Proust saapui Trouvilleen ensimmäisen kerran vuonna 1891 ja oli sen Grand Hôtel Cabourgin uskollinen vieras myös vuosina 1907 ja 1913. Näiden lomiensa aikana hän tutustui Normandian maaseutuun autonkuljettajansa Alfred Agostinellin kyyditsemänä.
Osassa Kukkaanpuhkeavien tyttöjen varjossa Balbec saa kertojan uneksimaan kaikesta, mikä saa alkunsa, kun Swann kertoi siellä olevasta 1100–1200-lukujen vaihteessa rakennetusta kirkosta, joka on vielä puoliksi romaanista tyyliä, puoliksi gotiikkaa. Kirkko on ehkä mielenkiintoisin esimerkki normandialaisesta gotiikasta, tyyliltään jopa niin yksinkertainen, että sitä voisi Proustin mukaan kutsua jopa persialaiseksi.
Omien halujensa tuntemisessa Balbec kuitenkin merkitsee hyvin keskeistä paikkaa teoksen kertojan minälle. Siellä hän kohtaa taidemaalari Elstirin ja rannalla joukon nuoria tyttöjä, joista yksi on Albertine, yksi koko romaanin keskeisistä päähenkilöistä. Albertinen rakkaus ja rakkaus Albertineen värisyttävät koko lopputeosta ja siten myös kertojan elämää. Rakkaudesta kuitenkin jää oikeastaan vain kipeitä muistoja, jotka ovat voimakas vastakohta Balbecissa vietetyille onnellisille hetkille.
Teos muissa taiteissa

The Proust Screenplay, Harold Pinterin käsikirjoitus, jota ei ole filmattu.
Un amour de Swann, Volker Schlöndorffin elokuva vuodelta 1984, pääosissa Jeremy Irons ja Ornella Muti.
Le temps retrouvé, Raoul Ruizin elokuva vuodelta 1999, pääosissa Catherine Deneuve, Emmanuelle Béart ja John Malkovich.
La captive, Chantal Akermanin elokuva vuodelta 2000.
My life with Albertine, Off Broadway -musikaali vuodelta 2003.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Äänikirja Yle Areenassa
Kolmen ensimmäisen osan tekstit digitaalisina Gutenberg-projektissa (ranskaksi)
Sur les pas des écrivains (kirjailijan jalanjäljissä) (oppaat teoksen paikoilla vierailemiseen ja valokuvia) terresdecrivains.com. (ranskaksi)
Sur les pas des écrivains 1, Sur les pas des écrivains 2, Sur les pas des écrivains 3 Tiedostot Kadonnutta aikaa etsimässä -teoksen paikoista. (ranskaksi)
Société des Amis de Marcel Proust (Marcel Proustin ystävät ja Léonie-tädin museo Illiers-Combrayssa) La Société des Amis de Marcel Proust et des Amis de Combray. (ranskaksi)
Alf Vignat: Sur le Vocabulaire dans La Recherche (Proustin käyttämän kielen tutkimiseen erikoistunut sivusto) Laboratoire d'Informatique de l'Institut Gaspard Monge, Universite Paris Est. (ranskaksi)
Sivusto Proustin teokseen tutustumiseksi. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Proustin teoksen uusin englanninkielinen internetissä julkaistu käännös. (englanniksi)
Asko Korpela: Marcel Proustin elämä ja teokset (Arkistoitu – Internet Archive) (kronologia suomeksi).
Marcel Proustia käsittelevien verkkosivujen luettelo. (Arkistoitu – Internet Archive)
Claude Monet, Hotelli Des Roches Noires Trouville-sur-Merissa, 1870.
Bertall, Charles Augustin Sainte-Beuve, noin 1860. Sainte-Beuve oli Proustin varhaisten kirjoitusten aihe.
John Ruskin, Omakuva, 1861.
Perrine Viger-Duvigneau, Louis de Rouvroy, Saint-Simonin herttua, noin 1755.
Charles Haas (1822–1902).
Giovanni Boldini, Robert de Montesquiou, 1897. Henkilö vaikutti paroni Charluksen hahmoon.
M. Meyer, Alfred Dreyfus menettää sotilasarvonsa 13. tammikuuta 1895.
Alfred Dreyfus.
Valentin Serov, Sergei Djagilev, 1909.
Champs-Élysees, jonka edustalla näkyvissä puistoissa pieni Marcel leikki.
Eugène Boudin, Trouvillen (Balbec) ranta, 1868.
Teoksen Kadonnutta aikaa etsimässä viimeinen sivu Marcel Proustin korjaamana käsikirjoituksena.
Ellun Kanat

| Ellun Kanat Oy |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Näkemyksellisin taisteluparisi muutoksessa.
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  2008
Perustaja:  Kirsi Piha
Toimitusjohtaja:  Nelli Såger
Puheenjohtaja:  Mika Sutinen
Avainhenkilöt:   Pii Kotilainen  Risto Lähdesmäki  Marco Mäkinen  Kirsi Piha  Juha Tynkkynen 
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Toimiala:  Muu ammatillinen, tieteellinen ja tekninen toiminta
Liikevaihto:  6,4 milj. € (2022)
Liikevoitto:  491 000 € (2022)
Henkilöstö:  52
Kotisivu:  ellunkanat.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ellun Kanat on vuonna 2008 perustettu viestintätoimisto. Yrityksen palvelut liittyvät viestintään, kriisiviestintään, strategioihin ja yrityskulttuuriin, vastuullisuuteen ja vaikuttamiseen, designiin sekä tutkimuksen ja datan hyödyntämiseen. Ellun Kanat on laajentanut liiketoimintojaan viime vuosina.
Historia

Ellun Kanat perusti Kirsi Piha. Piha omistaa yrityksen osakkeista 51 prosenttia. Yrityksen nykyinen toimitusjohtaja on Nelli Såger (2025–). Edellinen toimitusjohtaja Taru Tujunen, joka johti yritystä 10 vuotta, toimii hallituksen jäsenenä ja omistaa yrityksen osakkeista 20 prosenttia. Hallituksen puheenjohtajana toimii hallitusammattilainen Mika Sutinen, joka omistaa yrityksestä 9 prosenttia. Ellun Kanoissa on harjoittelijat mukaan laskettuna noin 80 työntekijää, ja yrityksen toimitilat sijaitsevat Käenkujalla Helsingin Sörnäisissä.
Yritys on rekrytoinut työntekijöidensä joukkoon senior advisereiksi, ”siivittäjiksi” vuonna 2019 muun muassa työelämäprofessori Reijo Karhisen, tulevaisuudentutkija Otto Tähkäpään sekä ohjaaja-käsikirjoittaja Paavo Westerbergin. Ellun Kanojen muita siivittäjiä ovat Suvi Auvinen, Kaarina Hazard, Anna Perho ja Juhani Pehkonen.
Ellun Kanojen harjoitteluohjelma herätti kritiikkiä maaliskuussa 2023 Helsingin Sanomien julkaiseman artikkelin jälkeen. Lehden haastattelemat yhtiön entiset harjoittelijat kritisoivat harjoittelijoiden matalaa palkkatasoa, pitkiä harjoitusjaksoja ja harjoittelijoiden välistä kilpailua. Harjoittelijoita on haastateltujen mukaan otettu työtehtävien määrään nähden liikaa, mikä on johtanut kilpailuun harjoittelijoiden välillä. Yhtiön mukaan toimiin epäkohtien ratkaisemiseksi on ryhdytty. Ellun Kanojen harjoitteluohjelmaan on parhaimpina vuosina hakenut yli 400 hakijaa.
Tunnustukset ja palkinnot

Ellun Kanojen vuoden 2019 asiakastyytyväisyyskyselyn mukaan 85 prosenttia asiakkaista oli erittäin tyytyväisiä tai tyytyväisiä yhteistyöhön yrityksen kanssa. Vastaajista 87 prosenttia koko, että Ellun Kanat on tuonut viestinnän tekemiseen uusia ideoita ja näkemyksiä.
Taloustutkimuksen tekemä Viestintäalan yritysten imagotutkimus osoitti vuonna 2019, että strateginen viestintätoimisto Ellun Kanat on Suomen ylivoimaisesti tunnetuin viestintätoimisto.
Suhde politiikkaan

Tunnettuna esimerkkinä pyöröovi-ilmiöstä on pidetty kokoomuksen entisen puoluesihteerin Taru Tujusen siirtymistä Ellun Kanojen toimitusjohtajaksi ja vähemmistöosakkaaksi. Alkuvuonna 2020 hallituksen puheenjohtajuudesta luopunut yrityksen perustaja Kirsi Piha puolestaan ilmoitti osallistuvansa vuonna 2021 Helsingin pormestarivaaleihin, vetäytyen kuitenkin pian ehdokkuudesta.
Veliko Tărnovon alue

Veliko Tărnovon alue (bulg. Област Велико Търново) on yksi Bulgarian alueista. Se sijaitsee maan pohjoisrajalla Tonavan varrella. Alue oli keskiajalla Bulgarian keskus. Veliko Tărnovon alue on jaettu kymmeneen kuntaan.
Kunnat

| --- | --- |
 Elena  Gorna Orjahovitsa  Ljaskovets  Pavlikeni  Polski Trămbeš :  Stražitsa  Suhindol  Svištov  Veliko Tărnovo  Zlataritsa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Veliko Tărnovon alue Wikimedia Commonsissa
Bulgarian alueet
Blagoevgrad
Burgas
Dobritš
Gabrovo
Haskovo
Jambol
Kărdžali
Kjustendil
Lovetš
Montana
Pazardžik
Pernik
Pleven
Plovdiv
Razgrad
Ruse
Silistra
Sliven
Smoljan
Sofia
Sofian kaupunki
Stara Zagora
Šumen
Tărgovište
Veliko Tărnovo
Varna
Vidin
Vratsa
Matti Pietikäinen (mäkihyppääjä)

| Matti Pietikäinen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. lokakuuta 1927 Kuopio
Kuollut: 15. marraskuuta 1967 (40 vuotta) Joroinen
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten mäkihyppy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten mäkihyppy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten mäkihyppy.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten mäkihyppy. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Falun 1954 | Mäkihyppy |  |
Matti Pietikäinen (29. lokakuuta 1927 Kuopio – 15. marraskuuta 1967 Joroinen) oli 1950-luvulla kilpaillut, Puijon Hiihtäjiä, Puijon Mäkiseuraa ja Puijon Hiihtoseuraa edustanut suomalainen mäkihyppääjä. Hän voitti Falunin MM-kisoissa 1954 mäkihypyn kultaa. Sankt Moritzin olympialaisissa 1948 Pietikäinen sijoittui neljänneksi ja Rumfordin MM-kisoissa 1950 yhdeksänneksi. Hänen muita voittojaan olivat Suomen-mestaruudet 1948 ja 1953, Salpausselkä 1954, Ounasvaara 1947, 1948 ja 1951, Puijo 1948 ja 1949, Boden 1947 sekä Sveitsin mäkiviikko 1951. Hän voitti myös 8. tammikuuta 1954 Italian Gallion kilpailun.
Matti Pietikäisen veljet Aatto ja Lauri Pietikäinen olivat myös menestyneitä mäkihyppääjiä. Pietikäinen sai surmansa liikenneonnettomuudessa Joroisissa.
Pietikäinen sai vuonna 1948 Savon Sanomat-lehden myöntämän Savon parhaan urheilijan mitalin. Hän sai vuonna 1954 Suomen Urheilulehden kultamitalin.
Irma Mattilan muistolaatta Matti Pietikäisen muistomerkki (1986) Puijon tornin ulkoseinässä Kuopion Puijon kaupunginosassa.
Aiheesta muualla

Matti Pietikäinen Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Antti O. Arponen: / Pietikäinen, Matti (1927–1967) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 3.4.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Haakon VI Maununpoika

| Haakon VI Maununpoika |
| --- | --- |
 Haakon VI Maununpojan sinetti
Norjan kuningas
Valtakausi:  15. elokuuta 1343 – 11. syyskuuta 1380
Edeltäjä:  Maunu Eerikinpoika
Seuraaja:  Olavi Haakoninpoika
Ruotsin kuningas
Valtakausi:  15. helmikuuta 1362 – helmikuu 1364  (kanssahallitsijana Maunu Eerikinpoika)
Edeltäjä:  Maunu Eerikinpoika ja Eerik Maununpoika
Seuraaja:  Albrekt Mecklenburgilainen

Syntynyt:  elokuu 1340 Oslo, Norja
Kuollut:  elo-syyskuu 1380 Oslo, Norja
Hautapaikka:  Mariakyrkan, Oslo
Puoliso:  Margareeta I
Lapset:  Olavi Haakoninpoika
Suku:  Bjälbo
Isä:  Maunu Eerikinpoika
Äiti:  Blanka Namurilainen
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Haakon VI Maununpojan vaakuna
Haakon VI Maununpoika (ruots. Håkan Magnusson); (elokuu 1340 Oslo – elo-syyskuu 1380 Oslo, Norja) oli vuosina 1343–1380 Norjan kuningas ja vuosina 1362–1364 myös Ruotsin kuningas isänsä Maunu IV Eerikinpojan kanssahallitsijana.
Suku

Hänen vanhempansa olivat kuningas Maunu Eerikinpoika ja kuningatar Blanka Namurilainen. Hänellä oli kolme tai neljä pieninä kuollutta sisarta sekä vanhempi veli, joka oli Ruotsin kruununprinssi, sittemmin vuosina 1357-1359 isänsä kanssahallitsija Eerik Maununpoika.