stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sarviromisko
Lisääntyminen

Sarviromisko on yksiavioinen, se muodostaa elinikäisen tai vähintään pitkäikäisen suhteen. Laji lisääntyy ympäri vuoden, yleensä kuitenkin eteläisen pallonpuoliskon kevään ja kesän aikana. Ajoitus vaihtelee todennäköisesti myös maantieteellisen sijainnin mukaan. Pari valtaa itselleen reviirin, jolla se pysyy ympäri vuoden puolustaen aluettaan muilta pareilta. Pesä on suuri ja kelluva, rakennettu kasvimateriaalista. Se on rannalla tai matalassa vedessä ankkuroituna pensaaseen tai ruohoihin. Emo munii 2–8 munaa, haudonta-aika on 40–47 päivää. Molemmat vanhemmat osallistuvat hautomiseen ja poikasten hoitoon. Poikaset ovat pesäpakoisia, seuraten vanhempiaan ruokailemaan. Vanhemmat tuovat poikasille ruokaa, kunnes ne oppivat lentämään 60–75 päivän iässä. Poikaset pysyttelevät vanhempiensa seurassa vähintään vuoden ajan.
Ravinto

Sarviromisko on pääosin kasvinsyöjä, se syö muun muassa erilaisia heiniä, ruohoja ja akvaattisia kasveja. Poikaset syövät myös hyönteisiä, mahdollisesti jopa pääravintonaan. Laji laiduntaa sorsien ja hanhien tapaan, harvemmin myös kaivaa mutaa matalassa vedessä.
Sarviromisko Kolumbiassa.
Raivo

Raivo on aggressiivinen tunne ja mielentila sekä sitä ilmentävää käyttäytymistä. Raivon vallassa olevan ihmisen harkinta ja päätöksenteko ei ole samalla tavoin kontrolloitua kuin normaalisti. Raivo voi ilmetä sanoina, eleinä tai väkivaltaisina tekoina. Myös eläimen toimintaa voidaan kuvata raivoksi; tällöin viitataan käyttäytymisen arvaamattomuuteen ja aggressioon. Raivoksi voidaan vertauskuvallisesti kutsua myös luonnonilmiöitä kuten myrskyä tai ukkosta. Jälkiraivolla viitataan aggressiiviseen tilaan, johon voidaan joutua tietyissä asioissa lukuisten kertojen epäonnistumisien jälkeen, esimerkkinä pianonsoittaja joka ei millään onnistu soittamaan tiettyä kappaletta oikein. Vanhassa suomen kielessä raivolla on tarkoitettu myös pääkalloa, mistä tulee esim. sana takaraivo.[lähde? ]
Raivokohtaus on elävällä olennolla ilmenevä voimakkaan raivon tila, jossa itsehillintä on erittäin heikkoa. Raivokohtauksen saava ihminen voi esimerkiksi käyttäytyä väkivaltaisesti tai sanallisesti epäkunnioittavasti. Välttämättä raivokohtaus ei kohdistu toiseen elävään olentoon ja täten myös esimerkiksi ovien paiskominen ja esineiden paiskominen lattialle ovat yleisiä raivokohtauksen tunnusmerkkejä.[lähde? ]
Siperianlehtikuusi

| Siperianlehtikuusi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Lehtikuuset Larix
Laji::  sibirica
Kaksiosainen nimi
 Larix sibirica  Ledeb. 
Katso myös
   Siperianlehtikuusi Wikispeciesissä   Siperianlehtikuusi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Siperianlehtikuusi (Larix sibirica) on lehtikuusien sukuun (Larix) kuuluva puu. Lajin suomenkielinen ja tieteellinen nimi ovat sikäli harhaanjohtavia, että sen luontainen levinneisyysalue ulottuu pitkälle Venäjän Euroopan puoleiseen osaan, läntisimmillään Äänisjärven tienoille. Tosin sen esiintyminen on satunnaista levinneisyysalueen länsiosissa; yhtenäisehköjä lehtikuusimetsiä on vasta Siperian puolella.
Siperianlehtikuusi kasvaa 20–35 metrin korkuiseksi. Se menestyy hyvin niin hiekka-, savi- kuin moreenimaassakin. Kasvupaikan on oltava valoisa. Soisia paikkoja siperianlehtikuusi ei siedä, kuten eivät muutkaan lehtikuusilajit. Suomessa sopivan viljavilla paikoilla siperianlehtikuusi saattaa kasvaa jopa paremmin kuin kotimainen kuusi.
Lehtiä.
Siperianlehtikuusi on erotettavissa euroopanlehtikuusesta käpyjen kasvutavan perusteella. Emikukinnot ovat punertavia. Kävyt ovat pyöreähköjä ja noin 30-suomuisia. Nuorena käpyjen suomut ovat nukkapintaisia eivätkä peitinsuomut ole näkyvissä.
Siperianlehtikuusi on eniten viljelty vierasperäinen puulaji Suomessa (noin 30 000 hehtaaria). Sitä kasvatetaan sekä metsä- että koristepuuna. Vanhimmat nyky-Suomen alueella olevat siperianlehtikuusikot ovat peräisin 1840-luvulta (Kitee ja Fiskars). Suomen suurimpiin kuuluva siperianlehtikuusi kasvoi Punkaharjulla: sen läpimitta 71-vuotiaana oli 61 cm ja korkeus 40,5 m.
Kasvitauteja ja -tuholaisia vastaan siperianlehtikuusi on kestävä laji. Se sietää myös muuten Suomen olosuhteita, jopa Lapissa asti.
Scott Erskine

Scott Erskine
Scott Thomas Erskine (s. 1963 – 3. heinäkuuta 2020) oli yhdysvaltalainen sarjamurhaaja. Hän istui odottamassa kuolemantuomionsa täytäntöönpanoa San Quentinissa Kaliforniassa, mutta kuoli COVID-19-viruksen aiheuttamiin komplikaatioihin 57-vuotiaana heinäkuussa 2020.
Varhaiset vaiheet

Erskine kasvoi Etelä-Kaliforniassa. Hän loukkaantui 5-vuotiaana liikenneonnettomuudessa niin pahoin, että vietti 60 tuntia koomassa; hän näennäisesti toipui, mutta kärsi jälkeenpäin toistuvista päänsäryistä ja poissaolokohtauksista.
10-vuotiaana Erskine alkoi käyttää 6-vuotiasta siskoaan seksuaalisesti hyväkseen. Hän käytti myöhemmin hyväkseen myös tämän ystäviä ja uhkasi surmata heidät, jos vanhemmat tai poliisi saisivat tietää. 15-vuotiaana hän pakeni nuorisovankilasta, puukotti 13-vuotiasta tyttöä ja raiskasi tämän. Seuraavana aamuna hän hyökkäsi puukon kanssa 27-vuotiaan hölkkääjänaisen kimppuun.
Matkalla työhaastatteluun vuonna 1980 Erskine pahoinpiteli 14-vuotiaan pojan tajuttomuuteen raiskauksen yrityksen aikana. Vaikka äiti yritti saada poikansa mielisairaalaan, hänelle tuomittiin ehdotonta vankeutta ja myönnettiin armahdus vuonna 1984. Vankeusaikanaan hänen kerrotaan syyllistyneen toisen vangin raiskaukseen. Vapautumisensa jälkeen Erskine tapasi Deborah-nimisen naisen, meni naimisiin ja muutti tämän kanssa vuonna 1988 Orlandoon, Floridaan. Avioliitto jäi lyhyeksi, sillä Erskine oli väkivaltainen ja muun muassa potkaisi vaimoaan vatsaan tämän ollessa raskaana. Eron jälkeen Erskine muutti takaisin Etelä-Kaliforniaan.
Vuonna 1993 Erskine vei bussia odotelleen naisen kotiinsa ja piti häntä vankinaan useiden päivien ajan. Hän myös raiskasi tämän useita kertoja ennen vapauttamista. Hänet tuomittiin 70 vuoden vankeuteen, ja tuomittuna seksuaalirikollisena hänen DNA:nsa tallennettiin.
Jonathan Sellers ja Charlie Keever

Jonathan Sellers (9) ja Charlie Keever (13) löydettiin kuolleina San Diegosta 29. maaliskuuta 1993.
Sellers ja Keever olivat pyöräilemässä Otayjoella, kun Erskine hyökkäsi heidän kimppuunsa. He joutuivat raiskatuiksi ja kuristetuiksi. Kaksoismurha herätti kauhua laajalti Yhdysvalloissa ja oli pitkään selvittämättä. Vuonna 2001 Sellersin ja Keeverin tapaus avattiin. Siemennesteestä otetun DNA:n avulla tekijäksi varmistui Erskine, jonka oikeudenkäynti kahdesta murhasta alkoi syyskuussa 2003. Hänet tuomittiin kuolemaan 1. syyskuuta 2004 ja lähetettiin San Quentiniin kuusi päivää myöhemmin.
Renee Baker

Kun Erskine odotti oikeudenkäyntiään, hänet yhdistettiin DNA:n avulla myös 26-vuotiaaseen Renee Bakeriin, joka oli raiskattu ja murhattu 23. kesäkuuta 1989. Hän tunnusti teon ja sai elokuussa 2004 elinkautisen vankeustuomion ilman armahdusmahdollisuutta. Floridan viranomaiset ovat ilmaisseet epäilynsä, joiden mukaan Erskinellä saattaisi olla tekemistä myös muiden pimeiden henkirikosten kanssa.
Aiheesta muualla

Scott Erskinen pidätyskuva (Arkistoitu – Internet Archive)
Sodankäynnin toiminnalliset tasot
Aiheesta muualla

Center for Activity Theory and Developmental Work Research: Activity Theory, joka on lähellä ja pohja em. sodankäynnin toiminnallisille ulottuvuuksille Web archive 2016.
Sakari Ahvenainen: Sodankäynti ja tekniikka. Määritä julkaisija! Teoksen verkkoversio (viitattu 12.04.2018). (Arkistoitu – Internet Archive)
Raivio

Raivio (myös moisio, halventavasti myös raiskio) on kaadettu (raivattu) metsä tai risukko, jota ei vielä ole otettu uuteen käyttöön, kuten peltoviljelyyn tai uusien puiden kasvatukseen.
Seleukeia

Seleukeia (m.kreik. Σελεύκεια) oli Seleukos I:n vuonna 305 eaa. perustama kaupunki Tigriksen länsirannalla. Se on tunnetuin hänen perustamistaan lukuisista samannimisistä kaupungeista. Seleukos teki Seleukeiasta Seleukidien valtakunnan pääkaupungin, mutta pääkaupungiksi nousi kuitenkin pian Antiokia. Joen vastarannalla sijaitsi pienempi Opis, josta ajan myötä kehittyi parthialaisten pääkaupunki Ktesifon.
Seleukeian ja Ktesifonin sijainteja esittävä arkeologinen kartta. Kartalla näkyy myös Tigris-joen uoman muutokset.
Seleukeia oli makedonialainen kolonia, mutta Seleukos asutti sinne myös babylonialaisia. Parthialaiset valtasivat kaupungin vuonna 141 eaa., mutta kaupunki säilytti hellenistisen luonteensa. Roomalaiset polttivat kaupungin vuonna 117 jaa. Parthialaiset rakensivat kaupungin uudelleen parthialaiseen tyyliin. Roomalaiset tuhosivat kaupungin toistamiseen vuonna 164. Ardašir I jälleenrakensi kaupungin ja nimesi sen Veh-Ardashiriksi.
Kaupunki hylättiin todennäköisesti siksi, että Tigris-joen uoma muuttui. Autioitunut kaupunki hautautui vähitellen hiekkaan.
Arkeologiset tutkimukset

Seleukeia löydettiin 1920-luvulla, kun arkeologit etsivät Opisin kaupunkia. Alkuvuodesta 1927 Michiganin yliopiston professorit Leroy Watermann ja Clark Hopkins suorittivat alueella kaivauksia. Kaivauksian on tehty uudelleen vuosina 1964 ja 1968 sekä 1985 ja 1989. Viimeisimmissä kaivauksissa italialaiset arkeologit löysivät kaupungin arkiston jossa oli arviolta 30 000 kreikkalaistyylistä dokumenttia.
Aiheesta muualla

http://www.centroscavitorino.it/en/progetti/iraq/seleucia.html (Arkistoitu – Internet Archive)
Sigillografia

Piispa Bero I:n sinetti noin vuodelta 1250 on vanhin Suomessa säilynyt sinetti.
Sigillografia eli sfragistiikka on historiantutkimuksen aputiede, jonka tutkimuskohteena ovat sinetit. Heraldiikka on usein keskeisessä asemassa tehtäessä päätelmiä, jotka koskevat sinettien tunnistamista ja ajoittamista.
Terminologiaa

Sigillografia on tiede, joka lajittelee ja tukii joko vahaan painettuja tai metalliin lyötyjä, joita kutsutaan bulliksi, sinettejä. Erityisesti saksankielisellä alueella sigillografiaa on kutsuttu sphragistiqueksi.
Sinetti on kohokuvionen, painatettu tai kaiverrettu aihenselvennä, joka painetaan yleensä muovautuvaan materiaaliin, jota esimerkiksi sinettivaha on. Tosin kovalla paineella tai voimalla se voidaan tehdä myös metalliin ja kiveen. Sinettikuviota kutsutaan usein sinettimatriisiksi ja pääsääntöisesti se tehdään pronssista tai kuparista. Sinettiä on käytetty ja yhä edelleenkin käytetään henkilökohtaisen vallan symbolina, mutta myös julkisten laitosten tunnuksena.
Semoy Hackett

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Semoy Hackett Lontoon olympialaisissa 2012. |  Semoy Hackett Lontoon olympialaisissa 2012. |  Semoy Hackett Lontoon olympialaisissa 2012. |  |
Maa:  Trinidad ja Tobago
Naisten yleisurheilu
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Peking 2015 | 4 × 100 metriä |  |
Semoy Kee-Ann Hackett (s. 27. marraskuuta 1988 Lambeau, Siparia) on trinidadtobagolainen pikajuoksija.
Hackett karsiutui 100 metrin juoksun puolivälierissä Pekingin olympialaisissa 2008. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän karsiutui 100 metrin välierissä ja oli 4 × 100 metrin viestissä seitsemäs. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän putosi jälleen 100 metrillä välierissä. Pikaviestissä hän kuului neljänneksi sijoittuneeseen Trinidad ja Tobagon joukkueeseen. Daegun tulokset kuitenkin mitätöitiin, koska hän oli antanut 1,3-dimetyyliamyyliamiinia sisältäneen dopingnäytteen saman vuoden Trinidad ja Tobagon mestaruuskilpailuissa. Hän sai kuuden kuukauden kilpailukiellon ajalle 17.9.2011–16.3.2012.
Hackett sijoittui Lontoon olympialaisissa 2012 kahdeksanneksi 200 metrin juoksussa ja karsiutui välierissä 100 metrillä. Hän jäi jälleen kiinni 1,3-dimetyyliamyyliamiinin käytöstä NCAA:n mestaruuskilpailuissa kesäkuussa 2012, ja hänelle tuomittiin toukokuussa 2014 takautuvasti kahden vuoden ja neljän kuukauden kilpailukielto ajalle 1.1.2013–30.4.2015.
Hackett palasi doping-pannansa jälkeen takaisin kilparadoille ja sijoittui Pan-Amerikan kisoissa 2015 kahdeksanneksi 200 metrillä. Hän juoksi Pekingin MM-kilpailuissa 2015 ankkuriosuuden pronssia saaneessa Trinidad-Tobagon 4 × 100 metrin viestijoukkueessa. Samojen kisojen 100 ja 200 metrin juoksuissa hän karsiutui välierissä. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän karsiutui 100 ja 200 metrillä välierissä säkä sijoittui pikaviestissä viidenneksi. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän eteni 200 metrillä välieriin ja oli 4 × 100 metrin viestissä kuudes.
Henkilökohtaiset ennätykset > Ulkoradat

| Matka | Aika | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| 100 m | 11,04 | Lontoo | 3. elokuuta 2012 |
| 200 m | 22,51 | San José | 9. elokuuta 2015 |
Henkilökohtaiset ennätykset > Sisäradat

| Matka | Aika | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| 60 m | 7,22 | College Station | 11. maaliskuuta 2011 |
| 200 m | 22,84 | Fayetteville | 27. helmikuuta 2011 |
Sarpiokasvit

| Sarpiokasvit |
| --- | --- |
 Damasonium californicum
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Yläluokka::  Euphyllophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiosperma
Osaluokka::  Yksisirkkaiset Monocotyledoneae
Ylälahko::  Lilianae
Lahko::  Alismatales
Heimo::  Sarpiokasvit Alismataceae  Vent.
Synonyymit
 Damasoniaceae  Limnocharitaceae 
Katso myös
   Sarpiokasvit Wikispeciesissä   Sarpiokasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sarpiokasvit (Alismataceae) on lahkoon Alismatales kuuluva yksisirkkaisheimo, jossa on 15 sukua ja 88 lajia. Ne ovat levinneet lähes koko maapallolle. Enin osa lajeista kasvaa tropiikissa, mutta joitakin lajeja tavataan Suomessakin.
Tuntomerkit

Sarpiokasvit ovat maitiaisnesteellisiä vesikasveja. Toisinaan ne ovat pystyjuurakkoisia tai rönsyllisiä. Maavarressa on sisäketto (endodermi) keskuslieriön ympärillä. Joskus puusolukon putkilot saattavat puuttua, mikä on sopeutuma vesielämään. Lehdet voivat olla kelluvia tai vedenpinnan yläpuolelle kasvavia; ne sijaitsevat kahdessa rivissä tai kierteisesti, ja niissä on valeruoti, lavassa vahva keskisuoni, silposuoniset pääsuonet, poikittaissuonia, ja lehden kärjessä on epidermin eli päällysketon alainen huokonen. Lehden pääsuonet joko yhtyvät toisiinsa tai ovat erillään.
Tavallisesti kasvit ovat kaksineuvoisia; yksineuvoiset lajit ovat joko yksi- tai kaksikotisia. Kukinto on haarova, ja haarat sijaitsevat kiehkuroina. Kukassa on ohutlehtinen ja lyhytikäinen teriö, joka on nupun sisällä epäsäännöllisesti laskoksilla, sekä mesiäisiä, joiden sijainti vaihtelee. Mettä voi erittyä myös joutoheteistä tai emilehden siivekkeistä. Heteitä on kolme tai enemmän, ja ne kehittyvät keskipakoisessa tai –hakuisessa järjestyksessä. Ponnet avautuvat kukan keskustasta poispäin. Siitepöly on pantoporaattista eli siitepölyhiukkanen muistuttaa huokosineen golf-palloa (huokosia on siis yltympäriinsä). Lisäksi siitepölyhiukkasen pinta on piikkinen.
Erillisiä emilehtiä on kaksi tai useampia, sikiäimet ovat kehänpäällisiä. Toisinaan emilehdet ovat kasvaneet tyveltään yhteen. Emiön keskellä on kukkapohjuksen kärjen surkastuma. Siemenaiheita on kussakin emilehdessä yksi tai useampia pohja- tai laitaistukkaan kiinnittyneinä.
Hedelmä on tuppilo tai pähkylä. Siemenkuoren hienorakenteelle on ominaista uloimman solukerroksen (eksotesta) ulospäin olevien soluseinien paksuuntuminen; kuoren sisäosa (tegmen) on joko hävinnyt tai senkin soluseinät ovat enemmän tai vähemmän paksuuntuneet. Siemenen sisällä on voimakkaasti käyristynyt alkio, minkä havaitsee jo siementä päällisin puolin tarkasteltaessa. Alkioripustimen (suspensori) tyvisolu on laajentunut. Kromosomiluku on sarpiokasveilla n = (5–)7–8(–13).
Evoluutio

Sarpiokasvien heimon iäksi on arveltu noin 80 miljoonaa vuotta, joten heimo lienee peräisin myöhäiseltä liitukaudelta.
Kukkabiologiaa

Ainakin joillakin sukujen Ranalisma ja keiholehdet (Sagittaria) lajeilla siiteputket voivat kasvaa emin vartaloa pitkin kukkapohjukseen ja sitä kautta myös lähellä oleviin emilehtiin. Limnocharis-lajeilla yksittäiset hedelmät irtaantuvat pohjuksesta ja kelluvat. Kellunnan aikana siemenet kylväytyvät ympäriinsä.
Morfologiaa

Vaikka sarpiokasvien kukassa on usein paljon emilehtiä ja heteitä, eri elimet saavat alkunsa kiehkuraisesti sijaitsevista aiheista. Heteet voivat syntyä keskipakoisessa tai –hakuisessa järjestyksessä, mutta heteillä on yhteiset aiheet. Sarpioilla (Alisma) on jyväspintainen eikä piikikäs siitepöly, eikä siemenen endospermi kehity samalla tavoin kuin yleensä heimon kasveilla. Siitepölyhiukkasessa on usein tärkkelystä, ja sen pinnalla olevien huokosten reunat ovat hyvin epäsäännöllisiä.
Emilehdet voivat syntyä aluksi kohdakkain verholehtien kanssa tai ne voivat olla monessa kiehkurassa ja peittää kokonaan pohjuksen. Toinen vaihtoehto on, että emilehdet ovat yhtenä kiehkurana ison kukkapohjuksen kärjen surkastuman ympärillä, niin kuin on laita lajeilla, jotka ennen luettiin omaan Limnocharitaceae-heimoon. Niillä emilehdet ovat myös tyveltään yhteen kasvaneita ja kussakin niistä on paljon siemenaiheita laitaistukoissa.
Sukulaisuussuhteet

Varsinaisten sarpiokasvien ja entisen heimon Limnocharitaceae sukulaisuuden yksityiskohdat ovat vielä melko lailla selvittämättä. Suku Echinodorus on polyfyleettinen. Morfologiset analyysit tuottavat tulokseksi, että suvut Butomopsis, Hydrocleys ja Limnocharis olisivat varhaisimmat sukupuun eli kladogrammin haarautumat. Niin ollen ahtaasti ymmärretty Alismataceae-heimo muodostaa hyvin perustellun kladin eli kehityslinjan. Eräiden, pääasiassa viherhiukkasen, geenien analyysissä, jossa oli kattava otos sarpiokasveja, saatiin tulokseksi, että sukujen Luronium, Damasonium, Baldellia ja Alisma muodostama kladi muodostaisi sisarryhmän heimon muille suvuille. Tätä tulosta ei kuitenkaan saatu toisessa, pienemmässä tutkimuksessa, jossa käytettiin toisia viherhiukkasen geenejä eikä myöskään käytettäessä mitokondrion geenejä.
Luokittelu

Sarpiokasvien heimo sisältää tässä entisen heimon Limnocharitaceae, jonka Armen Tahtadžjan määritteli ensimmäisenä vuonna 1954, ja jolla on paljon yhteistä varsinaisten sarpiokasvien kanssa. Jos Limnocharitaceae erotettaisiin omaksi heimokseen, ei Alismataceae-heimolla olisi käytännössä mitään ominaisuuksia, joiden perusteella se voitaisiin määritellä.
Luokittelu > Suvut

Alisma L. – sarpiot eli kiehkurasarpiot
Baldellia Parl. – sarjasarpiot
Burnatia Micheli
Butomopsis Kunth
Caldesia Parl.
Damasonium Mill.
Echinodorus Engelm. – vesimiekat eli miekkalehdet, vitasarpiot
Hydrocleys Rich.
Limnocharis Bonpl.
Limnophyton Miq. – nuolilehdet
Luronium Raf. – kellussarpiot
Machaerocarpus Small
Ranalisma Stapf
Sagittaria L. – keiholehdet
Wiesneria Micheli
Alpukat (Albidella) ja suokit (Helanthium) Angiosperm Phylogeny Website sisällyttää vesimiekkojen (Echinodorus) sukuun.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Alismataceae
Suomen Lajitietokeskus: Sarpiokasvit – Alismataceae
Seksihullujen armoilla

| Seksihullujen armoilla Seksihullut |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: marraskuu 2013
 Formaatti: CD, LP
 Tyylilaji: punk rock
 Kesto: 25.30
 Levy-yhtiö: Airiston punk-levyt
Seksihullujen muut julkaisut
| Seksihullut / Nitebuzz 2012 | Seksihullujen armoilla 2013 | Seksihullujen laulu 2014 |
Seksihullujen armoilla on punk rock -yhtye Seksihullujen toinen studioalbumi. Se julkaistiin marraskuussa 2013 levymerkillä Airiston punk-levyt. Albumista julkaistiin 1000:n kappaleen painos, joista 500 vinyylillä.
Vastaanotto

Soundin Ninni Luhtasaari antoi albumille neljä tähteä viidestä, mainiten tekstien kuvittuvan Jyrki Nissisen sarjakuviksi, ”vaikka ihan kaikista sanoista ei saakaan selvää”, ja kehuu albumin uudelleenkuunneltavuutta ja poikkeavuutta valtavirtapunkista. Keskisuomalaisen toimittaja Mikko Siltanen valitsi albumin vuoden 2013 kolmen parhaimman albumin joukkoon. Verkkomedia Nuorgamin sivustolla albumi ylsi vuoden 2013 parhaimpien albumeiden sijalle 88.
Kappaleet

Seksihullujen armoilla
Earthin keikalla
Asun treeniksellä
Mikä mättää?
Tietäjä
Jokeri museossa
Mitä tapahtuu kuoleman jälkeen?
2-euron kanaa
Stripparin joulu
Runkku show
Juntti casino
Pettäjä oon
Vanha mies
Liaani puusta putoaa
Ilotalo konkassa
Kaljaviini
Digiboksi blues
Kortsu kingi
Arvostelut

Soundi:
Aiheesta muualla

Seksihullujen armoilla discogs.com -sivustolla
Sierra Leonen taide

Sande-yhteisön naamio, noin 1940–1965, Indianapolisin lastenmuseo.
Sierra Leonen taiteella on pitkät ja merkittävät perinteet veistoksissa ja seremoniallisissa töissä kuten naamareissa, joita käytetään niin initiaatiotarkoituksissa kuin suojauksena. Vaikka taidetyylit ovatkin joskus yhdistetty tiettyyn etniseen ryhmään (usein mendeihin), ovat taiteen tyylit ja valmistumistavat silti levinneet ympäri maata, useiden taiteilijoiden ottaen vaikutteita maan eri etnisistä ryhmistä.
Taidetta harjoitetaan organisoiduissa yhteisöissä, joko perinteisissä porossa ja sandessa tai tuoreemmissa yhteisöissä kuten Freetownin odelay-yhteisöissä. Sierraleonelaisessa taiteessa ilmaistaan erilaisia hengellisiä ja poliittisia merkityksiä. Veistoksissa käytetään puuta, norsunluuta ja kiveä, ja tämä tyyli on ollut merkittävänä Sierra Leonessa vuosisatojen ajan ja on sitä tänäpäivänäkin.
Taiteelliset yhteisöt > Poro- ja sande-yhteisöt

Naisten sande-yhteisöillä ja miesten poro-yhteisöillä on pitkät perinteet taiteellisissa töissä useiden Sierra Leonen etnisten ryhmien keskuudessa. Vaikka nämä yhteisöt liitetäänkin usein mendeihin, on niillä silti perinteet myös Sierra Leonen muiden etnisten ryhmien kuten temnejen, konojen sekä vaiden keskuudessa.
Poro- ja sande-yhteisöillä, jotka toimivat ensisijaisesti initiaatioseremonioina nuorille naisille ja miehille jotta he tulisivat osaksi yhteisöä, tuottavat merkittäviä seremonioihin kuuluvia taideteoksia. Näiden yhteisöjen yksi merkittävimmistä taiteenmuodoista ovat initiaatiorituaaleihin kuuluvat kypäränaamiot, joita kutsutaan menden kielellä soweiksi ja temnen kielellä anawuksi.
Odelay-yhteisöt

Sierra Leonessa ei kehittynyt erityistä isänmaallista taiteellista perinnettä maan pyrkiessä itsenäiseksi valtioksi ja sen jälkeen. Tosin Sierra Leonen vuoden 1992 vallankaappauksen jälkeen nuorisoyhteisöt eli odelay-yhteisöt aloittivat luomaan taidetta isänmaallisin teemoin. Merkittäviä henkilöitä, joita odelay-yhteisöt kuvasivat, olivat Bai Bureh tai Sengbe Pieh lyhdyissä ja naamioissa. Historiallisten sankareiden kuvaamisen lisäksi myös sotilasjunttahallituksen National Provisional Ruling Councilin johtajia ja symboleita kuvattiin, kuten Valentine Strasseria ja Solomon Musaa.
Sande-yhteisön naamio, Musée du quai Branly.
Shine

Shine voi tarkoittaa:
SHINE, festivaali Singaporessa
LG Shine, matkapuhelin
Musiikki

Shine 2009, suomalainen elektronista popmusiikkia soittava yhtye
Shine Guitars, kitaravalmistaja
Musiikki > Albumit

Shine (Cyndi Lauperin albumi)
Shine (Edenbridgen albumi)
Shine (Estellen albumi)
Shine (Elanin albumi)
Shine (Fridan albumi)
Shine (Indican albumi)
Shine (Joni Mitchellin albumi)
Shine (Luna Sean albumi)
Shine (Mother Love Bonen albumi)
Musiikki > Kappaleet

”Shine” (Motörheadin kappale)
”Shine” (Tolmachevy Sistersin kappale)
”Shine” (Kwanin kappale)
”Shine” (Natália Kellyn kappale)
"Shine" (Sopo Nižaradzen kappale)
Sukunimenä

Michael Shine (s. 1953), yhdysvaltalainen aitajuoksija
Sandra Shine (s. 1981), unkarilainen pornonäyttelijä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Shine”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.