stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ulsterin vapaaehtoisjoukot
Historia

Ulsterin vapaaehtoisjoukot perustettiin 13. joulukuuta 1912 niin sanotun home rule -kriisin aikana, joka oli saanut alkunsa Ison-Britannian hallituksen antamasta home rule -lakiesityksestä. Aloitteentekijänä toimi vuonna 1905 perustettu Ulsterin unionistien neuvosto (Ulster Unionist Council). Puolisotilaallinen voima päätettiin perustaa, koska siihen mennessä home rulea vastaan järjestetyt mielenosoitukset eivät olleet saavuttaneet toivottua vaikutusta. Paikallisten puolisotilaallisten yksiköiden perustaminen oli käynnistynyt Ulsterissa jo aiemmin, ja jo helmikuussa 1912 niihin kuului noin 12 000 jäsentä. Pian näiden ryhmien johtajat kokivat tarpeelliseksi luoda itselleen yhtenäisemmän organisaation, jolla olisi tiivis kytkös unionistipuolueeseen. Vuoden 1914 puoliväliin mennessä Ulsterin vapaaehtoisjoukkoihin oli liittynyt noin 90 000 miestä. Komentajana toimi Intiassa palvellut brittiarmeijan evp-kenraali Sir George Richardson. Vastavetona Ulsterin vapaaehtoisjoukoille home rulea kannattaneet Irlannin nationalistit perustivat omat puolisotilaalliset joukkonsa, Irlannin vapaaehtoisjoukot (Irish Volunteers).
Ulsterin vapaaehtoisjoukot valmistautuivat vastustamaan väkivaltaisesti Dubliniin perustettavaa hallintoa, mikäli home rule toteutuisi. Koska järjestöllä ei alkuun ollut juuri aseita, se tilasi niitä salaa Saksasta. Noin 25 000 kivääriä ja kolme miljoonaa patruunaa käsittänyt aselasti saapui Belfastin pohjoispuolella sijaitsevaan Larnen satamaan 24. ja 25. huhtikuuta 1914 välisenä yönä. Ulsterin vapaaehtoisjoukkojen olemassaolo lisäsi unionistien itsevarmuutta ja muodosti ongelman Ison-Britannian hallitukselle. Lisäksi Irlantiin sijoitetut armeijan yksiköt sympatisoivat vapaaehtoisjoukkoja. Maaliskuussa 1914 tapahtui niin sanottu Curraghin välikohtaus, kun Curraghiin sijoitetun ratsuväkiprikaatin upseerit ilmoittivat eroavansa, mikäli heidät komennettaisiin toimimaan unionistijoukkoja vastaan. Lopulta hallitus sopi unionistijohtajien kanssa, että kuusi Ulsterin kreivikunnista jätettäisiin ainakin tilapäisesti uuden Irlannin itsehallinnon ulkopuolelle. Vuonna 1914 parlamentissa hyväksyttyä home rule -lakia ei lopulta pantu koskaan toimeen.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua unionistijohtaja Edward Carson kannusti Ulsterin vapaaehtoisjoukkojen jäseniä värväytymään Britannian armeijaan. Varta vasten heitä varten brittiarmeijaan perustettiin 36. divisioona, joka osallistui sodassa muun muassa Sommen taisteluun. Ulsterin vapaaehtoisjoukkojen toiminta Irlannissa kuihtui sodan aikana, mutta elpyi uudelleen vuosina 1919–1921 Irlannin itsenäisyyssodan seurauksena. Unionistipuolueen painostuksesta Britannian hallitus hyväksyi vuonna 1920 vapaaehtoisjoukkojen sulauttamisen Irlannin poliisivoimien tueksi perustettuun Ulster Special Constabulary (USC) -yksikköön, joka pääasiassa vastasi Irlannin tasavaltalaisarmeijan (IRA) vastaisesta toiminnasta Pohjois-Irlannissa. USC:n seuraajaksi perustettiin vuonna 1922 Pohjois-Irlannin oma poliisi, Royal Ulster Constabulary.
Alankomaiden Kapmaa

Alankomaiden Kapmaa (holl. Kaapkolonie) oli Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian hallinnassa ollut siirtomaa nykyisen Etelä-Afrikan alueella. Siirtomaa perustettiin vuonna 1652 satamaksi Aasian kauppaa varten. Aluksi siirtomaan tarkoituksena oli varmistaa puhtaan veden ja ruoan saatavuus lähinnä Indonesiaan matkanneilla kauppalaivoilla. Myöhemmin alueelle alkoi muuttaa lisää uudisasukkaita, ja vuodesta 1657 lähtien alueen maita jaettiin uudisasukkaille. Alueella alkoi kehittymään oma hollannin murre, jota kutsutaan afrikaansiksi.
Kapmaahan tuotiin orjia työvoimaksi aluksi Länsi-Afrikasta, ja myöhemmin Madagaskarista, Sri Lankasta ja Indonesiasta.
Britit valloittivat Kapmaan vuonna 1795 Muizenbergin taistelun yhteydessä. Amiensin rauhassa hollantilaiset saivat alueen takaisin hallintaansa. Britit valloittivat alueen uudelleen Napoleonin sotien aikana tammikuussa 1806. Tämän jälkeen Kapmaasta tuli brittiläinen siirtomaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alankomaiden Kapmaa Wikimedia Commonsissa
Varhaishistoria
(–1652)
Siirtomaakausi
(1652–1880)
Ensimmäinen buurisota
(1880–1881)
Toinen buurisota
(1899–1902)
Etelä-Afrikan unioni
(1910–1962)
Apartheid
(1948–1991)
Apartheid-järjestelmän purkaminen
(1990–1994)
Etelä-Afrikka apartheidin jälkeen
(1994–)
Russell Bentley

Russell Bentley
Russell Bonner Bentley (ven. Рассел Бентли, Rassel Bentli; 20. kesäkuuta 1960 Austin, Texas – huhtikuu 2024 Donetskin alue) oli yhdysvaltalais-venäläinen militantti, joka asui Texasissa ennen muuttamistaan Donetskin alueelle vuonna 2014. Hän taisteli kuuden kuukauden ajan Vostok-pataljoonassa ja esiintyi sitten usein venäläismielisissä tiedotusvälineissä. Hän oli kommunisti.
Bentley tunnustautui sosialistiksi opiskeluaikoinaan Texasissa. Hän liittyi 20-vuotiaana armeijaan ja tuli 1980-luvulla sijoitetuksi Saksaan. Bentley palasi vuosia myöhemmin Yhdysvaltoihin työskentelemään baarinpitäjänä South Padre Islandissa. Hän muutti vuonna 1990 Minneapolisiin ja aloitti työskentelyn metsurina. Hänestä tuli myös kannabiksen laillistamista ajava aktivisti. Bentley oli useissa vaaleissa Grassroots Partyn ehdokkaana. Hän alkoi määritellä itsensä kommunistiksi. Hän myös kauppasi kannabista ja sai vuonna 1996 viiden vuoden vankeustuomion. Vapauduttuaan Bentley muutti Austiniin, jossa hän työskenteli maisemoijana 2010-luvun alkupuolella.
Bentley vietti runsaasti aikaa venäläismielisillä nettisivuilla ja vakuuttui siitä, että Krimin miehityksessä ja sodankäynnissä Ukrainan itäosissa oli kyse taistelusta natsimyönteisiä aineksia vastaan. Bentley lähti paikan päälle ja taisteli puolen vuoden ajan Vostok-pataljoonassa. Tämän jälkeen hän työskenteli sotakirjeenvaihtajana Vladimir Putinille myötämielisissä ja ultranationalistisissa tiedotusvälineissä. Bentley meni naimisiin venäläisen naisen kanssa ja sai vuonna 2021 Venäjän kansalaisuuden. Hän myös kääntyi ortodoksiseen uskoon. Bentley oli hyvin aktiivinen sosiaalisessa mediassa, jossa hän käytti lempinimiä Texas ja Donbass Cowboy. Hän esiintyi myös säännöllisesti Sputnik Newsissa. Täysimittaisen sodan alettua Ukrainassa vuonna 2022 Bentley väitti, että vaikka Venäjä voisi pysähtyä Kiovaan, se voisi myös edetä Englannin kanaalille asti ja mahdollisesti jopa ”vapauttaa” Yhdysvallat. Hänen mukaansa Nato ja erityisesti Yhdysvallat olivat pakottaneet Venäjän puolustautumaan Ukrainassa. Bentley piti Yhdysvaltoja fasistien, oligarkkisten yhtiöiden ja ihmisyyden vihollisten hallitsemana.
Bentley kuoli epäselvissä olosuhteissa lähellä Donetskia. Hän katosi 8. huhtikuuta 2024 tultuaan väitetysti kaapatuksi ollessaan kuvaamassa sotatilannetta. Bathin yliopiston Venäjä-spesialisti Stephen Hallin mukaan netistä saatavilla ollut informaatio viittasi siihen, että todennäköisimmin Bentleyn olivat tappaneet Venäjän sotilaat luultuaan häntä vakoojaksi. London School of Economicsin Venäjä-spesialisti Jeff Hawnin mukaan Bentley oli ollut hyvin arvokas Venäjän sisäiseen käyttöön suunnatun venäläisen propagandan työkalu. Venäläiset ultranationalistit reagoivatkin voimakkaasti Bentleyn kuolemaan, joka vahvistettiin Venäjän tiedotusvälineissä 19. huhtikuuta 2024. Sotabloggarit syyttivät Venäjän sotilasjohtoa epäonnistumisesta Bentleyn suojelemisessa.
Vilniemi

| Vilniemi |
| --- | --- |

 Vilniemi
 60°32′17″N, 27°13′48″E 
Valtio:   Suomi
Maakunta:  Kymenlaakso
Seutukunta:  Kotka-Haminan seutukunta
Kunta:  Hamina
Maantiede
Maa-ala:  1,32 km²
Väestö
Väkiluku:  523
Väestötiheys:  397,4 as./km²
 Tilastotiedot koskevat taajamaa ja niiden lähteenä on Tilastokeskus. Väkiluku ja maapinta-ala ovat ajankohdan 31.12.2017 mukaiset.  
Vilniemen koulu ja päiväkoti
Vilniemi (ruots. Villnäs) on kylä ja taajama Haminassa, Kymenlaaksossa. Se sijaitsee noin kuusi kilometriä kaupungin keskustasta kaakkoon. Vilniemellä on noin 500 asukasta. Kylässä on Vilniemen kartano ja Hamina Camping Pitkäthiekat.
Historia

Vilniemen kylä mainitaan ensimmäisen kerran Eerik Akselinpoika Tottin rajanvahvistustuomiossa vuodelta 1458. Vuonna 1551 kylässä oli seitsemän taloa ja veroluetteloiden mukaan karjatalous oli tuottoisaa. 1570-luvulla kylä kärsi venäläisten suorittamista ryöstöretkistä ja kaksi kylän tiloista autioitui. 1600-luvun lopulla asukasmäärä oli jälleen noussut, mutta vanhat tilat olivat kruununtiloja, jotka voitiin tarvittaessa luovuttaa sotilaiden käyttöön. Kylän kahdesta kantatilasta tehtiin 1680-luvulla puustelleja eli upseerien virkataloja. Seuraavalla vuosikymmenellä Poitsilan kartanolle kuulunut pieni sivutila siirtyi Sommarin upseerisuvulle ja Vilniemen kylä muuttui upseerien ja muun herrasväen hallitsemaksi. Virkatalojärjestelmästä luovuttiin 1740-luvulla Kaakkois-Suomen jouduttua Venäjän alaisuuteen, mutta puustellit eivät palautuneet talonpojille, vaan ne liitettiin Vilniemen kartanon maihin.
James M. Cain

James M. Cain vuonna 1938
James Mallahan Cain (1. heinäkuuta 1892 Annapolis, Maryland – 27. lokakuuta 1977 University Park, Maryland) oli yhdysvaltalainen kirjailija, toimittaja ja journalistiikan professori.
Nuoruus

Cain syntyi katoliseen irlantilaistaustaiseen perheeseen. Hänen isänsä oli merkittävä opettaja ja äitinsä oopperalaulaja, ja hän peri äidiltään rakkautensa musiikkiin. Äidin masentava kommentti Cainin äänen tasosta teki tyhjäksi tämän toiveet laulajanurasta.lähde? Cain valmistui Washington Collegesta vuonna 1910.
Ura

Ensimmäisen maailmansodan lopulla Cain vietti vuoden Ranskassa armeijan lehden toimittajana. Palattuaan Yhdysvaltoihin hän suoritti Washington Collegessa maisterintutkinnon ja oli toimittajana Baltimoressa ilmestyneissä Baltimore American- ja The Baltimore Sun -lehdissä sekä journalistiikan professorina St. John’s Collegessa vuosina 1923–1924. Vuodesta 1924 hän työskenteli toimittajana New York World -lehdessä Walter Lippmannin alaisena. Cainin kolumnit olivat pohjana hänen esikoisteokselleen, Yhdysvaltojen politiikkaa kriittisesti käsittelevälle novellikokoelmalle Our Government (1930). Kun New York World lopetettiin, hän siirtyi vuonna 1931 The New Yorkeriin. Hän piti itseään ensisijaisesti toimittajana.
Cainin esikoisromaani Vahinko kello kaulassa (The Postman Always Rings Twice, suomennettu myös nimellä Postimies soittaa aina kahdesti) ilmestyi 1934. Kaksi vuotta myöhemmin ilmestyi jatko-osa Nainen ilman omaatuntoa (Double Indemnity). Molempien pohjalta on tehty elokuva, samoin kuin teoksen Mildred Pierce (1941). Cain oli itse käsikirjoittajana kolmessa Hollywood-elokuvassa: Casbahin vanki, Kapteeni Peloton ja Mustalaisleirin kuningatar. Hänen romaaniensa pohjalta tehdyt elokuvat ovat muiden käsikirjoittamia.
Cainin 1970-luvulla valmistunut käsikirjoitus The Cocktail Waitress löytyi hänen agenttinsa jäämistöstä ja ilmestyi vuonna 2012. Romaanin päähenkilö on kaunis leski, joka palkataan tarjoilijaksi. Mies on kuollut hämärissä oloissa. Nainen tutustuu työssään nuoreen hurmuriin ja vanhempaan rahakkaaseen mieheen, ja tuloksena on vaarallinen kolmiodraama Cainin tapaan.
Yksityiselämä

Cain avioitui Mary Cloughin kanssa vuonna 1919. Avioliitto päättyi pian eroon. Vuonna 1927 Cain avioitui suomalaista syntyperää olleen Elina Sjösted Tyszeckan kanssa. Tämä avioliitto kesti vuoteen 1942. Cainilla ei ollut omia lapsia, mutta Elinan lapset olivat hänelle läheisiä. Kolmannen, lyhyen avioliiton Cain solmi 1944 näyttelijä Aileen Pringlen kanssa. Neljännen kerran hän meni naimisiin 1947 oopperalaulaja Florence Macbethin (k. 1966) kanssa.
Teokset

Our Government (1930)
Vahinko kello kaulassa (The Postman Always Rings Twice, 1934)
Serenade (1937)
Mildred Pierce (1941)
Love's Lovely Counterfeit (1942)
Career in C Major and Other Stories (1943)
Nainen ilman omatuntoa (Double Indemnity, 1943), ensijulkaisu sarjana Liberty Magazine -lehdessä 1936
The Embezzler (1944), ensijulkaisu sarjana nimellä ”Money and the Woman” Liberty Magazine -lehdessä 1938
Past All Dishonor (1946)
The Butterfly (1947)
The Moth (1948)
Sinful Woman (1948)
Jealous Woman (1950)
The Root of His Evil (1951), julkaistu myös nimellä Shameless
Galatea (1953)
Mignon (1962)
The Magician's Wife (1965)
Rainbow's End (1975)
The Institute (1976)
The Baby in the Icebox (1981); novelleja
Cloud Nine (1984)
The Enchanted Isle (1985)
The Cocktail Waitress (2012), ilmestyi postuumisti
Teokset > Suomennokset

Vahinko kello kaulassa (alkuteos: The Postman Always Rings Twice) suom. Eero Huhtala. Otava, 1970. Julkaistu 1990 nimellä Postimies soittaa aina kahdesti. ISBN 951-1-11561-8
Nainen ilman omatuntoa (alkuteos: Double Indemnity ) suom. Heikki Salojärvi, Love kirjat, 1982. ISBN 951-835-062-0
Kaksinkertainen korvaus : kolmiosainen jännityskuunnelma, suomentanut Timo Kanerva. Helsinki: Yleisradio 1994
Tupakkatyttö, novelli. Suom. Aimo Harjula. Antologiassa: Pahan palkka, toim. Jeffery Deaver; suom. Aimo Harjula, Helsinki: Gummerus: Book Studio 2003. ISBN 951-20-6305-0
Maalaisidylli, novelli. Antologiassa: Kovaksi keitetyt: pulpin parhaat, toim. Peter Haining, suom. Matti Rosvall. Helsinki: Book Studio 2000. ISBN 951-612-033-4
Kirjallisuutta

Piela, Mikko: ”Cainin merkit”, James M. Cainin romaanien filmatisoinnit. Filmihullu 5/1982.
Aiheesta muualla

Hollywood vaiko Broadway? Toisaalla loistopalkat, toisaalla teatterissa näyttelemisen ilo taistelevat monen kuulun "tähden" rinnassa. "Antakaa meille pyytämättä lasillinen vettä," anovat amerikkalainen kirjailija ja hänen suomalainen rouvansa, Helsingin Sanomat, 15.01.1939, nro 13, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Verner von Heidenstam

| Verner von Heidenstam |
| --- | --- |
 Verner von Heidenstam 1916
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. heinäkuuta 1859
Kuollut: 20. toukokuuta 1940 (80 vuotta)
Vanhemmat:  Gustaf von Heidenstam
Puoliso:  Emilia Uggla, Olga Wiberg, Greta Sjöberg
Kirjailija
 Nimikirjoitus
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Carl Gustaf Verner von Heidenstam (6. heinäkuuta 1859 Olshammar, Askersund – 20. toukokuuta 1940 Övralid, Motala) oli ruotsalainen runoilija, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1916.
Heidenstam oli Ruotsin uusromanttisen runouden keskushahmoja Gustaf Frödingin ja Erik Axel Karlfeltin rinnalla. He katsoivat aikaisemmin johtotyylinä olleen naturalismin tulleen tiensä päähän. Heidenstamin runoissa tulevat esille värikkäät, eksoottiset, itämaiset ja myyttiset aihelmat. Toisaalta hänelle oli tyypillistä aristokraattinen eristäytyminen. Hänen suosionsa pohjautui vuonna 1895 ilmestyneeseen kokoelmaan Dikter. Sen aihelmat ovat Ruotsista. Suosituimman proosateoksensa Karolinerna Heidenstam julkaisi vuosina 1897–1898. Siitä alkoi hänen historiallisten romaaniensa kausi.
Heidenstamin muistelmat När kastanjerna blommade julkaistiin 1941. Jälkimaailma on suhtautunut Heidenstamin tuotantoon huomattavasti kriittisemmin kuin hänen oman aikansa yleisö.
Carl Gustaf Verner von Heidenstam, Oscar Björckin maalaus.
Suomennetut teokset

Kansa ja sen kuninkaat (Svenskarna och deras hövdingar, 1908–1910)
Hans Alienus (1892; kehitysromaani)
Folkungien suku (Folkungaträdet, 1905)
Karoliinit (Karolinerna (1–2, 1897–98))
Pyhän Birgitan vaellus (Heliga Birgittas pilgrimsfärd, 1901)
Suomennetut teokset > Novelleja antologiassa

Väriä ja viivoja, suom. Yrjö Sirola, Tampere: K. Kaatran kustannuksella 1907; tittelipainos: Tampere: Isak Julin 1912. Sarja: Neljänkymmenen pennin kirjasto, n:o 3
Katarina Jagellottaren kuolema
Vaihtelevainen
Herraseni luotan ritarillisuuteenne
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Verner von Heidenstamin e-kirjoja Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Verner von Heidenstam Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Verner von Heidenstam on Wikiaineistossa
Lauri Viljanen : Övralidin runoilijavanhus. Verner von Heidenstam 80-vuotias, Helsingin Sanomat, 06.07.1939, nro 177, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Carl David af Wirsén | Ruotsin akatemia, tuoli 8 1912–1940 | Seuraaja: Pär Lagerkvist |
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  KulturNav  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Eric Burdon

Eric Burdon konsertissa Hampurissa vuonna 1973.
Eric Burdon vuonna 2008.
Eric Victor Burdon (s. 11. toukokuuta 1941 Walker, Newcastle upon Tyne, Englanti) on brittiläinen laulaja-lauluntekijä, joka tunnetaan parhaiten The Animals- ja War-yhtyeiden jäsenenä ja solistina. Hänet tunnetaan myös aggressiivisesta lavaesiintymisestään. Burdon sijoittui Rolling Stone -lehden kaikkien aikojen sadan parhaan laulajan listalla sijalle 57.
Ura > War

Vuonna 1969 asuessaan San Franciscossa Burdon yhdisti voimansa kalifornialaisen funkrock-yhtye Warin kanssa. Tämän yhteistyön seurauksena seuraavan vuoden huhtikuussa julkaistiin albumi  Eric Burdon Declares "War'", jolta poimittiin singleiksi kappaleet "Spill The Wine" ja "Tobacco Road". Tupla-albumi The Black-Man's Burdon julkaistiin syyskuussa 1970. Albumin singlet, "Paint It, Black" ja "They Can't Take Away Our Music", saivat kohtalaista suosiota vuoden 1971 aikana. Samana vuonna Burdon lyyhistyi lavalle konsertin aikana astmakohtauksen vuoksi, minkä jälkeen War jatkoi kiertuetta ilman häntä.
Vuonna 1976 ABC Records julkaisi kokoelmalevyn Love Is All Around, joka sisälsi nauhoitukset Burdonin Warin kanssa tekemästä "Paint It, Black" -kappeleen liveversiosta ja coverin The Beatlesin kappaleesta "A Day in the Life". Yhtyeen mukana oli myös entinen NFL-tähti Deacon Jones, joka lauloi yhtyeen vuoden 1975 kappaleella "Why Can't We Be Friends?".
Eric Burdon ja War palasivat yhteen ensimmäistä kertaa 37 vuoteen Lontoossa 21. huhtikuuta 2008, kun he esiintyivät Eric Burdon & War -nimisessä konsertissa Royal Albert Hallissa. Konsertti osui yhteen Rhino Recordsin suuren uudelleenjulkaisukampanjan kanssa. Levy-yhtiö uudelleenjulkaisi kaikki Warin albumit mukaan lukien Eric Burdon Declares "War'" ja "The Black-Man's Burdon.
Vaikutus

The Animalsin soundi on vaikuttanut moniin brittipop-, vaihtoehtorock- ja voimapop-yhtyeisiin. Yhtyeen vaikutus kuuluu esimerkiksi yhtyeissä Deep Purple, The Black Crowes, The Hives, Grand Funk Railroad, MC5, The White Stripes. Burdonin ääntä ovat ylistäneet useat laulajat, esimerkiksi Jim Morrison, Robert Plant, Tom Petty, David Johansen, Joe Cocker, Bruce Springsteen, Ian Hunter, Ryan Adams, Jack White, John Mellencamp ja Dan Zanes.
Soolouran albumit

Guilty! (1971)
Sun Secrets (1974)
Stop (1975)
Survivor (1977)
Darkness, Darkness (1980)
The Last Drive (1980)
Comeback (1982)
Power Company (1983)
I Used To Be An Animal (1988)
Access All Areas (1993)
Lost Within The Halls Of Fame (1995)
The Official Live Bootleg (1998, 2000 ja 2001)
Live In Seattle (2002)
My Secret Life (2004)
Athens Traffic Live (2005)
Soul of a Man (2006)
Filmografia

| --- | --- |
 1964: Get Yourself a College Girl  1964: Whole Lotta Shakin'  1965: Pop Gear  1965: The Dangerous Christmas of Red Riding Hood             1967: World of the Animals  1967: The War (lyhytelkuva)[19]  1967: It's a Bikini World  1967: Tonite Lets All Make Love in London  1968: All My Loving  1968: Monterey Pop  1973: Mirage (ei koskaan kuvattu)  1975: Hu-Man (ranskalainen)  1979: 11th Victim:  1980: Gibbi (Länsisaksalainen)  1982: Comeback  1991: The Doors  1999: Snow on New Year's Eve  2001: Plaster Caster  2001: Screamin' Jay Hawkins: I Put a Spell on Me  2003: Fabulous Shiksa in Distress  2003: Yes, You Can Go Home  2007: The Blue Hour  2008: Nowhere Now: The Ballad of Joshua Tree  2010: Remembering Nigel
Esiintymiset Suomessa

Eric Burdon on konsertoinut Suomessa The Animalsin kanssa Helsingissä Linnanmäellä vuonna 1965, Warin kanssa Helsingin Kulttuuritalolla vuonna 1976 sekä sooloartistina Turussa Ruisrockissa vuonna 1978. Hän esiintyi myös vuonna 2013 Animals-yhtyeensä kanssa Pori Jazz -festivaaleilla.
Kirjallisuutta

Eric Burdon: I Used to Be an Animal, but I'm All Right Now. Faber and Faber, 1986. ISBN 0-571-13492-0.
Eric Burdon: Don't Let Me Be Misunderstood: A Memoir. Thunder's Mouth Press, 2001. ISBN 1-56025-330-4.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Olenko minä tullut haaremiin (vuoden 1938 elokuva)

| Olenko minä tullut haaremiin |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Toivo Särkkä Yrjö Norta
Käsikirjoittaja:  Jorma Nortimo
Perustuu:  Agapetuksen huvinäytelmään Olenko minä tullut haaremiin vuodelta 1927
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Martti Similä
Kuvaaja:  Theodor Luts
Leikkaaja:  Yrjö Norta
Lavastaja:  Karl Fager
Pääosat:  Ansa Ikonen Aku Korhonen Siiri Angerkoski Laila Rihte
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus SF Oy
Ensi-ilta:  27. helmikuuta 1938
Kesto:  61 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Olenko minä tullut haaremiin on vuonna 1938 valmistunut suomalainen elokuva, jonka ohjasivat Toivo Särkkä ja Yrjö Norta. Elokuva perustuu Agapetuksen samannimiseen huvinäytelmään vuodelta 1927. Elokuvan ensi-ilta oli 27. helmikuuta 1938 Helsingissä Bio Rexissä.