stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kummisetä osa III
Palkinnot

Kummisetä osa III -elokuva oli ehdolla seitsemään Oscar-palkintoon muun muassa kategoriassa paras elokuva, mutta ei voittanut yhtäkään. Se on ainoa Kummisetä-sarjan elokuva, joka ei voittanut Oscar-palkintoa, ja samalla ainoa sarjan elokuva, josta Al Pacino ei saanut Oscar-ehdokkuutta roolistaan Michael Corleonena. Sen sijaan Andy García nimettiin ehdokkaaksi parhaasta miessivuosasta. Sofia Coppolalle myönnettiin Razzie-palkinto huonoimmasta naispääosasta.
The Godfather Coda: The Death of Michael Corleone

Ohjaaja Francis Ford Coppola tarkoitti alun perin, että Kummisetä III olisi kaksiosainen tarina. Hän onkin luonut Kummisetä III -elokuvasta uuden version, jossa on uusi alku ja loppu sekä uusi nimi. Elokuva on saatavilla Blu-ray -levynä sekä digitaalisena 8. joulukuuta 2020 alkaen.
Aiheesta muualla

Kummisetä osa III Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kummisetä
| --- | --- |
 Elokuvat:  Kummisetä • Kummisetä osa II • Kummisetä osa III
 Corleonen perhe:  Vito Corleone • Carmella Corleone • Tom Hagen • Sonny Corleone • Fredo Corleone • Michael Corleone • Connie Corleone-Rizzi • Apollonia Vitelli-Corleone • Kay Adams • Anthony Corleone • Mary Corleone • Vincent Mancini-Corleone
 Muut henkilöt:  Genco Abbandando • Don Altobello • Pete Clemenza • Johnny Fontane • Moe Greene • Lucy Mancini • Salvatore Tessio
 Videopelit:  The Godfather • The Godfather II
 Katso myös:  Mario Puzo • Francis Ford Coppola • Järjestäytynyt rikollisuus • Mafia • Cosa Nostra • Sisilia
Labradoriitti

Labradoriittia
Labradoriitti (synonyymi spektroliitti ja plagioklaasi) kuuluu maasälpäryhmään ja on kemialliselta koostumukseltaan natrium–kalsium–alumiinisilikaattia. Labradoriitin Mohsin kovuus on 6–6,5 ja ominaispaino 2,69–2,70. Sen väri vaihtelee tummanharmaasta harmaanmustaan ja värittömään. Kivessä esiintyy labradoriitille ominainen värileikki. Värileikki sisältää sateenkaaren eri sävyt, useimmiten vihreät ja siniset värisävyt. Kivienharrastajille kivi, jossa on koko värikirjo, on halutuin. Värileikki eli labradorisointi johtuu suotautumalamellien aiheuttamista interferenssi-ilmiöistä.
Labradoriitti on hauras, paineelle ja hapoille herkkä kivi. Myös lämmönvaihtelut tekevät kiveen rakoja ja halkeamia. Labradoriitin voi sekoittaa ortoklaasiin, enstatiittiin tai amblygoniittiin.
Historia

Labradoriitti sai nimensä ensimmäisen löytöpaikkansa Labradorin niemimaan mukaan vuonna 1770. Labradoriitti on ollut jo kauan suosittu koriste-esineiden materiaali, mutta se kiinnostaa eniten keräilykohteena.
Esiintyminen

Parhaimman laatuiset labradoriitit löytyvät Suomen Ylämaalta. Ylämaan esiintymä löytyi vuonna 1940, kun Salpalinjan panssariestekiviä louhittiin. Ylämaan spektroliitti on saanut kansainvälistä kuuluisuutta kauniin, monivärisen värileikkinsä ansiosta. Toisaalta Ylämaan spektroliitin kovuus jää vähän jalokiviluokan suositusten alle. Suomesta spektroliittia on löytynyt myös mm. Mäntyharjulta ja Lounais-Suomen rapakivistä.
Labradoriittia esiintyy myös Madagaskarilla, jossa on tavattu voimakkaan sinisen hohdon omaavaa labradoriittikuukiveä. Läpinäkyviä labradoriitteja on löytynyt Meksikosta. Esiintymiä on löytynyt myös mm. Kanadasta, Yhdysvalloista ja Venäjältä.
Kuvia labradoriitista

Labradoriittia Ylämaalta, Suomesta
Kiillotettu kappale labradoriittia, 18 × 20 cm
Museokappale labradoriittia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Labradoriitti Wikimedia Commonsissa
Yksityiskohtia labradoriitin pinnasta
Matthias A. Chimole

Matthias A. Chimole (1916 Nakhwala – 18. marraskuuta 2005) oli malawilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 21. syyskuuta 1947 ja nimitettiin Zomban hiippakunnan johtoon 21. syyskuuta 1970. Piispaksi vihkiminen seurasi 13. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi James Chiona, jota avustivat Jean-Louis Jobidon ja Eugen Joseph Frans Vroemen.
Chimole sai 20. joulukuuta 1979 nimityksen Lilongwen piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 11. marraskuuta 1994.
Korona (peli)

Korona on biljardin tapainen peli, jossa pelaajat lyövät kepeillä kiekon muotoisia nappuloita neliskulmaisen pelialueen kussakin nurkassa sijaitseviin purkkeihin. Peliä pelataan puisella laudalla, joka on rajattu matalin reunoin. Peliä voi pelata kahdesta neljään pelaajaa.
Koronan kaksinpelin aloitustilanne. Punainen pelaaja aloitusvuorossa.
Koronan sukulaispeli, intialainen Carrom.
Pelilaudan tarkat ulkomitat ovat 91,44 cm x 91,44 cm (3 ft x 3 ft), korkeus 7,5 cm.
Pelin alussa kullakin pelaajalla on kahdeksan pelinappulaa, jotka on sijoitettu kiinni pelilaudan vastakkaiseen päätyyn siten, että ne ovat rivissä reunan keskikohdan molemmin puolin. Erikseen on käytössä muita nappuloita isompi lyöntinappula, jota pelaajat lyövät muodoltaan ja kooltaan rumpukapulan ja biljardikepin väliltä olevalla kepillä. Pelaaja saa biljardista poiketen lyödä vain siltä reunalta lautaa, minkä vastapäiselle puolelle hänen pelinappulansa aloitustilanteessa asetettiin. Tarkoituksena on lyödä omat pelinappulat purkkeihin. Aivan aluksi haasteena on saada laudan reunaan kiinni laitetut nappulat yleensä liikkeelle tarpeeksi kovilla lyönneillä. Jos pelinappula lentää pois pelilaudalta, nostetaan se takaisin aloitustilanteeseen. Mikäli lyöntinappula menee purkkiin tai se kimpoaa pois pelilaudalta, nostetaan yksi lyöjän purkkiin saama nappula takaisin aloitustilanteeseen. Jos lyöjä lyö pelinappulan itseään lähellä oleviin purkkeihin niin silloin lyöjän pitää huutaa: ”Omat”.
Historia

Koronan on arveltu syntyneen intialaisen carrom-pelin pohjalta. Pelin on usein mainittu kehittyneen Virossa ja Latviassa, mutta aikalaislehtien valossa se saapui ennen niitä Ruotsiin ja Suomeen. Latviassa peli tunnetaan nimellä novuss ja sitä pidetään kansallispelinä. Lajiliitto Latvijas Novusa Federācija on ajoittanut pelin saapuneen maahan vuonna 1927 sekä ensiksi Ventspilsin, Liepājan ja Riian satamakaupunkeihin. Virossa korona nousi suosioon vuonna 1929, jolloin tallinnalainen vaneritehdas A. M. Luther ryhtyi valmistamaan pelilautoja.
Suomessa koronan leviäminen alkoi Turusta, jossa Oy Huonekalutehdas ja Sorvimo valmisti pelilautoja vuoden 1926 joulumyyntiin nimellä Corona (Nippapeli). Helsinkiläiset urheiluliikkeet myivät niitä jo seuraavana vuonna, jolloin korona myös esiteltiin Suomen Kuvalehdessä. Pelin ensimmäisen sääntö- ja ohjekirjan kirjoitti urheilutoimittaja Yrjö Halme vuonna 1929. Juho Jussilan leluyhtiö on tuottanut peliä vuodesta 1944.
Koronan lajiliittona Suomessa on vuodesta 2013 toiminut Suomen Koronaliitto.
Nimityksiä

Lyöntinappulasta käytetään myös nimityksiä lätkä, iso, molo ja limppu.
Purkkeja kutsutaan myös pusseiksi. Ne voivat kirjaimellisesti ollakin kankaisia pusseja. Perinteisessä koronalaudassa purkki on puinen laatikko.
Purkin takana nurkassa olevaa aluetta kutsutaan nimellä piippuhylly tai hattuhylly.
Pimeä tarkoittaa sitä laudan puolta, jolta käsin pelaaja lyö. Merkitys liittyy omiin nappuloihin, jotka päätyvät sinne. Niitä on tällöin lyötävä kimmottamalla laudan yli. (Ks. myös yli laudan -peli.)
Lintu tai lattiakiekko tarkoittaa nappulan lyömistä ulos laudalta.
Sääntömuunnelmia

Laudan reunan yli kimmonnut nappula sijoitetaan a) laudan keskipisteeseen tai b) vastustajan (so. sen, joka ei lyönyt nappulaa yli) määräämään paikkaan keskipisteen ympäri piirretyllä kehällä tai c) kehän sisäpuolella.
Sääntömuunnelmia > Nelinpeli

Vastakkain pelaavat henkilöt muodostavat joukkueen. Joukkueen nappulat ovat yhteisiä, joukkueen kumpikin jäsen voi lyödä myös toisen jäsenen nappuloita.
Vastakkain pelaa jokainen henkilö erikseen. Nappulat tulee lyödä normaalisti omiin pusseihin.
Sääntömuunnelmia > Yli laudan -peli

Nappularivejä ei sijoiteta vastakkaisille vaan toisiinsa nähden nurkittain oleville laudan sivuille ja alkuvaiheen lyönnit tapahtuvat laudan yli kimmottamalla samalta puolen, missä nappulat ovat. Pelin aluksi on siis ”nostettava” nappulat pimeästä, ennen kuin niitä voidaan lyödä normaalisti.
Aiheesta muualla

Koronaliiton viralliset kilpasäännöt.
Koronaliiton verkkosivut.
Aalto-yliopiston Kemistikillan koronaohjesääntö (Arkistoitu – Internet Archive).
Matthew–Woodin oireyhtymä

Matthew–Woodin oireyhtymä on geneettinen oireyhtymä, joka aiheuttaa molemminpuolisen anoftalmian eli silmättömyyden tai harvemmin mikroftalmian eli pienisilmäisyyden. Lisäksi siihen kuuluu vaihteleva yhdistelmä muita oireita, kuten keuhkojen vajaakehittyneisyys tai puuttuminen, palleatyrä tai pallean kohoasento ja sydämeen ja verisuoniin liittyviä puutteita.
Matthew–Woodin oireyhtymä johtaa yleensä varhaiseen kuolemaan, ja vain hyvin harvojen lasten on raportoitu eläneen pidempään kuin muutaman vuoden. Elossa olevilla on havaittu kehitysvamma. Matthew–Woodin oireyhtymän esiintyvyys on vähäisempi kuin yksi miljoonasta. Tauti periytyy autosomissa vallitsevasti tai peittyvästi.
Kyläraittien kuningas

| Kyläraittien kuningas |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Jorma Nortimo
Käsikirjoittaja:  Kalle Kaarna
Perustuu:  Kaarle Halme: Kyläraittien kuningas, Satakuntalainen kertomus 1925 (romaani)
Tuottaja:  Emil Viljanen
Säveltäjä:  Heikki Aaltoila
Kuvaaja:  Esko Töyri
Leikkaaja:  Yrjö Norta
Lavastaja:  Eero Leväluoma
Pääosat:  Tuire Orri Esko Vettenranta Sirkka Sipilä Unto Salminen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Fenno-Filmi Oy
Ensi-ilta:  3. marraskuuta 1945
Kesto:  76 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kyläraittien kuningas on Jorma Nortimon ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1945. 1800-luvun Suomeen sijoittuva romanttinen maaseutuelokuva kertoo neljän nuoren ihmisen rakkaustarinan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tuire Orri  | … |  Kervilän Anna   |
|  Esko Vettenranta  | … |  Laikan Otto   |
|  Sirkka Sipilä  | … |  Orttenmaan Eliina   |
|  Unto Salminen  | … |  Hoijalan Esa   |
|  Litja Ilmari  | … |  Orttenmaan Sandra-emäntä   |
|  Paavo Jännes  | … |  vallesmanni   |
|  Kyllikki Väre  | … |  Tarilan Eeva   |
|  Esko Saha  | … |  Parrilan Iisu   |
|  Maire Ropponen  | … |  Kujansuun Aliina   |
|  Aku Peltonen  | … |  Orttenmaan isäntä   |
|  Joel Asikainen  | … |  Kiepsan Apsa   |
|  Vilho Ruuskanen  | … |  Jartun Kalle   |
|  Toppo Elonperä  | … |  Kujansuun Tanu   |
|  Reijo Huttunen  | … |  Pikku-Ville   |
|  Otto Noro  | … |  Ylä-Sarrin isäntä   |
|  Jorma Nortimo  | … |  sirkuksen johtaja   |
|  Rauha Puntti  | … |  nuori nainen sirkusyleisön joukossa   |
|  Nestori Lampi  | … |  sirkuksen voimamies   |
|  Urho Virta  | … |  voimamiehen vastustaja   |
|  Tauno Lahtinen  | … |  nuori mies juhannusjuhlilla   |
|  Keijo Helotie  | … |  Jartun Heikki   |
|  Kaarina Kaipio  | … |  nainen juhannusjuhlilla   |
|  Erkki Ekholm  | … |  mies kylätappelussa   |
|  Urho Aronen  | … |  mies kylätappelussa   |
|  Lauri Nieminen  | … |  mies kylätappelussa   |
|  Jalmari Rinne  | … |  Kervilän isäntä   |
|  Tellervo Mäki  | … |  Kervilän piika   |
|  Vuokko Hannula  | … |  Kervilän piika   |
|  Erkki Uotila  | … |  noronpääläinen isäntä   |
|  Sirkka-Liisa Wilén  | … |  nuori nainen häätansseissa   |
Vastaanotto

Elokuva ilahdutti aikalaisarvostelijoita, vaikka he myönsivätkin sen heikkoudet muun muassa äänityksessä. Erään kriitikon mukaan suomalainen elokuva tarttui pitkästä aikaa tuttuun maalaiskuvaukseen, ja sekä käsikirjoitukseen että ohjaukseen on saatu vauhtia ja toimintaa niin, että katsoja elää filmin mukana koko ajan, vaikka filmi olikin kuvattu ”sunnuntaisävyisesti”. Esko Töyrin kuvausta kiitettiin, ja näyttelijöistä vain Esko Vettenranta sankarirengin roolissa keräsi mainittavaa huomiota.
Marjatta Muurimaa

Marjatta Muurimaa (ent. Leporinne, 13. kesäkuuta 1937 Turku – 11. huhtikuuta 2017 Tampere) oli suomalainen dokumenttitoimittaja, käsikirjoittaja, leikkaaja ja elokuvaohjaaja.
Muurimaa valmistui Taideteollisesta oppilaitoksesta vuonna 1962 ja teki elämäntyönsä Yleisradion TV2:n dokumenttitoimituksessa. Vuonna 1966 hän sai Jussi-palkinnon parhaan televisioelokuvan leikkauksesta ohjaamastaan televisioelokuvasta Valoa. Muurimaa oli myös leikkaajana Rauni Mollbergin elokuvassa Maa on syntinen laulu. Hän on ohjannut ja käsikijoittanut muun muasa Wivi Lönnistä ja Katri Valasta kertovat televisiodokumentit.
Aiheesta muualla

Marjatta Muurimaa Elonetissä.
Kysymyksiä sudelle

| Kysymyksiä sudelle Tuure Kilpeläinen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : huhti‎–kesäkuu 2006
 Julkaistu: 11. lokakuuta 2006
 Tuottaja(t): Jussi Jaakonaho
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 45.22
 Levy-yhtiö: Grandpop
Tuure Kilpeläisen muut julkaisut
| Just 2005 | Kysymyksiä sudelle 2006 | Valon pisaroita 2010 |
Singlet albumilta Kysymyksiä sudelle
 ”Holtiton sydän” Julkaistu: 2006  ”Jos sudelta kysytään”  ”Kaupungin suonet” / ”Talvi”
Kysymyksiä sudelle on Tuure Kilpeläisen kolmas studioalbumi. Se julkaistiin 11. lokakuuta 2006. Soundi-lehden levyarvostelun mukaan albumin nimikappaleessa olisi reggaevaikutteita.
Kappaleet

Sävellykset ja sanoitukset Tuure Kilpeläinen, paitsi (11) sanat Kilpeläinen ja Timo Kiiskinen.
Nimetön tie – 3.38
Kaupungin suonet – 3.55
Rakkaus murhaa – 3.29
Jos sudelta kysytään – 4.28
Rakkauden vanki ei palaa – 3.47
Holtiton sydän – 3.30
Mikään ei tartu minuun – 4.24
Särkijä – 3.07
Eleetöntä kieltä – 3.16
Talvi – 4.00
Vähitellen jotakin aukeaa – 2.51
Matalan auringon talo – 4.11
Muusikot

Tuure Kilpeläinen – laulut, akustinen kitara (4), Farfisa-urut ja Wurlitzer-piano (6), dobro (8), huuliharppu (9)
Jussi Jaakonaho – kitarat, maniskat, perkussiot, Wurlitzer-piano (10, 11), basso (4)
Rikki London – basso
Janne Haavisto – rummut, perkussiot
Ville Riippa – Hammond-urut
+
Pekka Gröhn – piano, Wurlitzer-piano (kappaleet 5 ja 12)
Muusikot > Vierailevat muusikot

Timo Lassy – saksofonit (kappaleet 5, 7 ja 10)
Jukka Eskola – trumpetti (kappaleet 5, 7 ja 10)
Jay Kortehisto – pasuuna (kappale 7)
Mikko von Hertzen – taustalaulut (kappale 11)
Jippu – taustalaulut (kappale 6)
Arttu Takalo – vibrafoni (kappaleet 3 ja 12)
Arvostelut

Desibeli.net:
Soundi:
Aiheesta muualla

Kysymyksiä sudelle discogs.com -sivustolla
Marija Guštšina

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Marija Guštšina |  Marija Guštšina |  Marija Guštšina |  |
Maa:  Venäjä
Naisten maastohiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Val di Fiemme 2013 | 4×5 km viesti |  |
Marija Igorevna Guštšina (ven. Мария Игоревна Гущина; s. 10. lokakuuta 1989 Nižni Tagil) on venäläinen maastohiihtäjä.
Guštšinan suurin saavutus on MM-pronssi 4×5 kilometrin viestistä vuoden 2013 MM-kisoista Val di Fiemmestä. Guštšina debytoi maastohiihdon maailmancupissa tammikuussa 2011 Otepäässä. Hän saavutti nuorten MM-kisoista kultaa vuodelta 2012 Erzurumista ja hopeaa vuodelta 2011 Otepäästä. Guštšinan paras sijoitus maailmancupissa on vuodelta 2012 11. sija Canmoresta Kanadasta.
Käännös suomeksi
Manuel Ganahl

| Manuel Ganahl |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. heinäkuuta 1990 (ikä 34) Bludenz, Itävalta
Kansalaisuus:   Itävalta
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  183 cm
Paino:  83 kg
Seura
Seura:  Klagenfurter AC
Sarja:  EBEL
Pelinumero:  17
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2009–
Aik. seurat:  EC Dornbirn (ÖNL) Graz 99ers (EBEL) Kapfenberger SV (ÖNL) Pelicans (SML) Lukko (SML)
Manuel Ganahl (s. 12. heinäkuuta 1990 Bludenz, Itävalta) on itävaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa kotimaassaan monikansallisen Erste Bank Eishockey Ligan Klagenfurter AC:ssä. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Ganahlin aiemman seuran, SM-liigajoukkue Rauman Lukon urheilutoimenjohtaja Kalle Sahlstedtin mukaan hän on erittäin hyvä kahden suunnan hyökkääjä, joka on tilannevahva ja nopeajalkainen.
Ura > Maajoukkueura

Ganahl pelasi alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2008, jolloin hän voitti B-lohkon pronssia. Ganahl oli tehoilla 3+1=4 Itävallan paras pistemies ja hän jakoi joukkueen sisäisen maalipörssin voiton Patrick Maierin kanssa.
Ganahl on edustanut Itävaltaa MM-kilpailuissa vuosina 2015, 2018, 2019, 2022, 2023 ja 2024. Viimeisimmässä neljässä turnauksessa hän on toiminut joukkueensa varakapteenina. Ganahl pelasi myös IA-divisioonan MM-kilpaluissa vuosina 2016 ja 2017, joista jälkimmäinen turnaus päättyi kultaan sekä sarjanousuun A-sarjaan. Yhteensä hän on pelannut 139 maaottelua tehopistein 23+25=48. Ganahl teki A-maajoukkuedebyyttinsä Euro Hockey Challengessa 31. maaliskuuta 2011 Rosenheimissa Saksaa vastaan.
Melody Maker

Melody Maker oli Isossa-Britanniassa vuosina 1926–2000 julkaistu viikoittain ilmestynyt musiikkilehti, joka oli alallaan maailman vanhin.
Lehti oli perustamisvuodestaan 1926 lähtien suunnattu suoraan muusikoille ja keskittyi pian jazziin. 1950-luvulla se alkoi seurata rock and rollia ja saavutti vähitellen toisen sijan New Musical Expressin (NME) jäljessä. Levikki kasvoi ja 1970-luvulla levikki oli 250 000 kappaletta viikossa.
Lehti jatkoi rockiin ja indiemusiikkiin keskittymistä nousevan tanssimusiikin kustannuksella ja menetti myyntiään. 1990-luvun lopulla lehti tuotiin markkinoille kiiltokantisena lehtenä. Melody Maker lakkautettiin vuonna 2000, virallisesti pitkään samalla kustantajalla olleeseen NME-lehteen sulauttamalla. NME otti samalla joitakin Melody Makerin toimittajista ja sen suositut soittotaitoon liittyvät osat.
Marko Haapapuro

Marko Haapapuro esiintymässä vuonna 2019
Marko Tapio Haapapuro (s. 8. toukokuuta 2005 Kolari) on suomalainen harmonikansoittaja. Hän on soittanut aktiivisesti vuodesta 2011 alkaen. Ensimmäinen esiintyminen hänellä oli 1.1.2012. Hän on voittanut kuusi kertaa Veikko Ahvenainen -harmonikkakilpailun oman sarjansa, sekä osallistunut Suomen Pelimannimestaruuskisoihin menestyksellä, 3. sija (2016), 1. sija (2017), 2. sija (2019). Haapapuro osallistui kesällä 2022 Kultainen Harmonikka -harmonikkakilpailuun tullen kolmannelle sijalle.
Haapapuro on tehnyt oman CD-levyn, joka äänitettiin marraskuussa 2018. Levy ilmestyi vuoden 2019 keväällä.
Haapapuroa opettaa harmonikansoiton opettaja Tapani Haapasaari. Levyprosessissa ja soitossa Haapapuroa on myös opastanut ja auttanut harmonikkataiteilija Veikko Ahvenainen.
Kämppäjärvi (Ylöjärvi)

| Kämppäjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Ylöjärvi
Koordinaatit:  61°59′51″N, 23°42′05″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Karjulanjoen valuma-alue (35.36)
Laskuoja:  oja Verkkolamminojaan 
Järvinumero:  35.364.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  167,3 m  
Rantaviiva:  0,617 km  
Pinta-ala:  2,253 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKämppäjärvi 
Kämppäjärvi  on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Kallion kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,3 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Karjulanjoen valuma-alueella (35.36), jonka Jänisojan valuma-alueeseen (35.364) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 167,3 metriä mpy.
Marija Grozdeva

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Marija Grozdeva |  Marija Grozdeva |  Marija Grozdeva |  |
Maa:   Bulgaria
Naisten ammunta
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Sydney 2000 | 25 m pistooli |  |
|  Kultaa | Ateena 2004 | 25 m pistooli |  |
|  Pronssia | Barcelona 1992 | 10 m ilmapistooli |  |
|  Pronssia | Atlanta 1996 | 10 m ilmapistooli |  |
|  Pronssia | Ateena 2004 | 10 m ilmapistooli |  |
Marija Grozdeva (bulg. Мария Гроздева, s. 23. kesäkuuta 1972) on bulgarialainen ampuja.
Grozdeva voitti 25 metrin pistoolin olympiakullan kahdesti (Sydneyssä 2000 ja Ateenassa 2004) ja 10 metrin ilmapistoolin olympiapronssin kolmesti (Barcelonassa 1992, Atlantassa 1996 ja Ateenassa 2004).
Grozdeva on 163 cm pitkä ja painaa 66 kg. Häntä valmentaa Valeri Grigorov.
Naisten 25 metrin urheilupistoolin olympiavoittajat
1984: Linda Thom •
1988: Nino Salukvadze •
1992: Marina Logvinenko •
1996: Li Duihong •
2000: Marija Grozdeva •
2004: Marija Grozdeva •
2008: Chen Ying •
2012: Kim Jang-mi •
2016: Ánna Korakáki •
2020: Vitalina Batsaraškina •
2024: Yang Ji-in
Manuel Friedrich

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Manuel Friedrich
Syntymäaika: 13. syyskuuta 1979 (ikä 45) 
Syntymäpaikka: Bad Kreuznach, Länsi-Saksa
Pelipaikka: keskuspuolustaja
Pituus: 189 cm
Junioriseurat
1995–1999: Mainz 05
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1999–2002 | Mainz 05 | 63 | (8) |
| 2002–2004 | Werder Bremen | 1 | (0) |
| 2003 | → Werder Bremen II | 13 | (2) |
| 2004 | → Mainz 05 | 17 | (4) |
| 2004–2007 | Mainz 05 | 99 | (4) |
| 2007–2013 | Bayer Leverkusen | 147 | (11) |
| 2013–2014 | Borussia Dortmund | 11 | (1) |
| 2014 | Mumbai City | 14 | (1) |
Maajoukkue
| 2006–2008 | Saksa | 9 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 7. joulukuuta 2019.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 7. joulukuuta 2019.
Manuel Friedrich (s. 13. syyskuuta 1979 Bad Kreuznach, Länsi-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija. Hän edusti Saksan Bundesliigassa pisimpään Mainz 05:tä ja Bayer 04 Leverkusenia sekä lisäksi Werder Bremeniä ja Borussia Dortmundia. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Seurajoukkueura

Heinäkuussa 2007 Friedrich siirtyi kasvattajaseurastaan Mainzista Bayer Leverkuseniin. Hän kuului heti saapumisestaan alkaen joukkueen puolustuspään luottopelaajiin. Hän teki ensimmäisten kolmen kauden aikana Leverkusenissa yhteensä kymmenen maalia.
Kaudella 2010–2011 Friedrich kärsi loukkaantumisesta ja pelasi täten vain 19 ottelussa. Seuraavalla kaudella hän pelasi 24 bundesliigaottelua ja teki niissä yhden maalin. Hän puski Mestarien liigan ottelussa 23. marraskuuta 2011 Chelseaa vastaan lisäajalla ottelun 2–1-voittomaalin. Kaudella 2012–2013 Friedrich pelasi Bundesliigassa 11 ottelua, joista vain neljässä täydet minuutit. Eurooppa-liigassa hän pelasi viisi ottelua ja teki maalin Rapid Wieniä vastaan.
Kaudella 2013–2014 Friedrich siirtyi vapaana-pelaajana Borussia Dortmundiin. Hän lopetti uransa syksyllä 2014 intialaisseura Mumbai Cityssä.
Maajoukkueura

Friedrich teki ensiesiintymisensä Saksan maajoukkueessa 16. elokuuta 2006 ottelussa Ruotsia vastaan. Ensimmäisen ja ainoaksi jääneen maalinsa maajoukkueessa hän teki 6. syyskuuta 2006 lukemiin 0–13 päättyneessä vierasottelussa San Marinoa vastaan. Hän pelasi vuoden 2006 aikana kuusi maaottelua, vuonna 2007 kaksi sekä helmikuussa 2008 viimeisensä vieraskentällä Itävaltaa vastaan.
Aiheesta muualla

Manuel Friedrichin tilastot Fussballdaten.de-sivustolla (saksaksi)
Man (yhtye)

Man on walesiläinen rockyhtye, joka perustettiin vuonna 1968 Swanseassa. Manin musiikkityyli on sekoitus psykedeliaa, progessiivista rockia ja etenkin alkuvuosina Yhdysvaltain länsirannikon rockia. Yhtyeen pysyvimmät jäsenet olivat kitaristi-laulajat Micky Jones (k. 2010) ja Deke Leonard (k. 2017), mutta yhtyeen kokoonpano on muuttunut usein.
Syksyllä 1976 yhtyeen järjestyksessä kahdestoista kokoonpano teki muun muassa 12 konsertin kiertueen Suomessa, minkä jälkeen yhtye hajosi seitsemäksi vuodeksi kunnes koottiin uudelleen 1983. Man on tehnyt harvakseltaan levyjä vielä läpi 1990- ja 2000-lukujen. Vuonna 2006 ilmestyneellä Diamonds and Coal –albumilla soittavat jo toisen polven Man-muusikot, Micky Jonesin poika George Jones ja Martin Acen poika Josh Ace.
Manin huippukauden ja kansainvälisen menestyksen aloitti vuonna 1973 ilmestynyt studio- ja live-äänityksiä yhdistellyt tupla-albumi Back into the Future. Euroopan lisäksi Manin maine alkoi kasvaa myös Yhdysvalloissa albumien Rhinos, Winos and Lunatics (1974) ja Slow Motion (1974) jälkeen, ja yhtye alkoi tehdä kiertueita myös Pohjois-Amerikassa.