stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kruunusirkku

| Kruunusirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Catamblyrhynchus
Laji::  diadema
Kaksiosainen nimi
 Catamblyrhynchus diadema  Lafresnaye, 1842 

Alalajit
 C. d. citrinifrons  C. d. diadema  C. d. federalis 
Katso myös
   Kruunusirkku Wikispeciesissä   Kruunusirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kruunusirkku (Catamblyrhynchus diadema) on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa. Kruunusirkku luokitellaan joskus kuuluvaksi omaan heimoonsa Catamblyrhynchidae.
Koko ja ulkonäkö

Kruunusirkku kasvaa 13–14 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin otsa on kirkkaan keltainen. Päälaki on musta ja selkä, siivet ja pyrstö ovat hyvin tumman siniharmaat. Kruunusirkun naama, rinta ja vatsa ovat punaruskeat.
Levinneisyys ja elintavat

Kruunusirkun levinneisyysalue ulottuu Andeilla Venezuelan pohjoisosista aivan Argentiinan pohjoiskärkeen. Lajin elinympäristöä ovat kosteat Chusquea-suvun lajeja kasvavat vuoristometsät ja niiden reunamaat 1 800–3 500 metrin korkeudella merenpinnasta. Lintu liikkuu pareittain ja liittyy usein sekaparviin. Kruunusirkun ravintoa ovat hyönteiset.
Manzai

manzai -esittäjäpari uudenvuodenjuhlissa; tsukkomi edessä, boke takana (taiteilija tuntematon, 1800-luvun japanilainen maalaus)
Manzai (jap. 漫才) on japanilainen komiikan laji, jossa lavalla esiintyy yleensä kaksi koomikkoa, vaikka joskus esiintyjiä voi olla enemmänkin. Manzai on etukäteen kirjoitettu keskustelu, jossa koomikoilla on omat roolinsa. Yksi koomikoista on yleensä "boke" (suom. vitsi) ja toinen on "tsukkomi" (suom. reaktiokommentti). Nimensä mukaisesti boke-koomikko vitsailee ja tsukkomi-koomikko reagoi boken vitseihin. Manzaiesityksen huumori nojaa usein väärinymmärryksiin, sanaleikkeihin ja liioiteltuihin reaktioihin.
Kuhankeittäjäturpiaali

| Kuhankeittäjäturpiaali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Turpiaalit Icteridae
Suku::  Gymnomystax
Laji::  mexicanus
Kaksiosainen nimi
 Gymnomystax mexicanus  (Linnaeus, 1766) 
Katso myös
   Kuhankeittäjäturpiaali Wikispeciesissä   Kuhankeittäjäturpiaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kuhankeittäjäturpiaali (Gymnomystax mexicanus) on turpiaaleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Kuhankeittäjäturpiaali kasvaa 27–31 cm pitkäksi ja koiras on naarasta suurempi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää, kaula, rinta ja vatsa ovat keltaiset. Silmiä ympäröi musta rengas. Kuhankeittäjäturpiaalin selkä, siivet ja pitkä pyrstö ovat mustat. Siipien olkapäät ovat keltaiset.
Levinneisyys ja elintavat

Kuhankeittäjäturpiaalin levinneisyysalue ulottuu Guyanasta Kolumbian kautta Peruun ja Brasiliaan. Sitä ei kuitenkaan tavata suuresta osasta Guayanan kilven alueelta.  Lajin elinympäristöä ovat avoimet metsät, ruohomaat, maatalousmaat ja suot. Lintu liikkuu pareittain tai hajanaisina suurimmillaan muutaman kymmenen yksilön parvina. Kuhankeittäjäturpiaalin ravintoa ovat hyönteiset, sammakot ja hedelmät. Laji rakentaa heinistä kuppimaisen pesän puuhun.
Kultalymytimali

| Kultalymytimali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Timalit Timaliidae
Suku::  Pikkulymytimalit Cyanoderma
Laji::  chrysaeum
Kaksiosainen nimi
 Cyanoderma chrysaeum  (Blyth, 1844) 
Synonyymit
 Stachyridopsis chrysaea 
Alalajit
 C. c. assimilis  C. c. auratum  C. c. binghami  C. c. chrysaeum  C. c. chrysops  C. c. frigidum 
Katso myös
   Kultalymytimali Wikispeciesissä   Kultalymytimali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultalymytimali (Cyanoderma chrysaeum) on timaleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä- ja Kaakkois-Aasiasta.
Koko ja ulkonäkö

Kultalymytimali on pienikokoinen lintu ja voi kasvaa noin 10 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Kultalymytimalin päälaki ja otsa ovat keltaiset ja päälaella on mustia viiruja. Silmien ympäristössä on tumma alue. Linnun selkä ja siivet ovat kellertävän oliivinvihreät. Kultalymytimalin rinta ja vatsa ovat väriltään kirkkaan keltaiset. Linnun väritys vaihtelee hieman alalajeittain.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kultalymytimalin levinneisyysalue ulottuu Nepalista Malesiaan. Lajin elinympäristöä ovat ainavihannat metsät, bambumetsät ja erityisesti metsien pensaikot. Se viettää piileskelevää elämää ja liittyy hyvin usein sekaparviin muiden lintulajien kanssa. Linnun ravintoa ovat hyönteiset. Kultalymytimali rakentaa pallomaisen pesänsä lehdistä ja ruohoista pensaaseen ja sen pesimäkausi on huhtikuulta kesäkuulle.
Timo Väänänen

Kanneltaja Timo Väänänen ja 21-kielinen kantele.
Timo Väänänen (s. 1970 Mikkeli) on monipuolinen suomalainen kanteletaiteilija. Hän esiintyy soolotaiteilijana erikokoisilla perinteisillä kanteleilla ja sähkökanteleella sekä on mukana useissa yhtyeissä. Väänänen on valmistunut musiikin maisteriksi opettajinaan muun muassa Martti Pokela ja mestaripelimanni Toivo Alaspää. Hänen taiteellinen tohtorintyönsä Väinämöisen kasvot – kantele symbolina tarkastettiin Sibelius-Akatemian kansanmusiikin osastossa 4. huhtikuuta 2008. Vuonna 1997 Väänänen valittiin Finland Festivalsin Vuoden nuoreksi taiteilijaksi. Väänänen on julkaissut lukuisan määrän levyjä.
Musiikki

Väänänen soittaa sekä perinteistä että uutta kantelemusiikkia. Perinteisistä kanteleista hän käyttää lähinnä pienkanteleita (10-kielinen kantele, 15-kielinen kantele, latvialainen kokles, venäläinen gusli), Ilari Ikävalkon ja Jyrki Pölkin suunnittelemaa Kirjokansi-kanteletta, kotikanteletta sekä konserttikanteletta. Musiikissa on mukana šamanistisen ja minimalistisen karjalaisen kanteleensoiton tyylipiirteitä, pelimannimusiikkia sekä uusia sävellyksiä. Uudet sävellykset ja sovitukset hän tekee pääasiassa itse, mutta hän soittaa myös muiden säveltäjien musiikkia. Martti Pokelan ja Sari Kaurasen kanssa hän on tehnyt sävellysyhteistyötä, jonka tuloksena on julkaistu kaksi levyä (Sonata for Kantele ja Snow Kantele) sekä nuottikirja Yhteiset sävelet (2004), jonka Väänänen on toimittanut.
Väänänen esittää myös elektronista musiikkia, jossa hän yhdistää sähkökanteleen soittoon live-looping-tekniikkaa, samplereita sekä tietokoneiden ja sähkökitaran efektilaitteiden, muun muassa sähköjousen eli E-Bow'n, käyttöä. Live-looping-tekniikalla Väänänen rakentaa esityksen aikana sointikerrostumia. Väänäsen elektronisessa musiikissa on vaikutteita ambient-musiikista.
Tärkeimpiä projekteja > Väinämöisen kasvot

Väinämöisen kasvot – kantele symbolina on Väänäsen taiteellisten tohtoriopintojen otsikko. Projektissa tutkitaan taiteen keinoin kanteleen vahvoja symboliarvoja. Tutkintoon kuuluu viisi konserttia, valokuvateoksia, taidenäyttely sekä kirja. Tohtorintyö tarkastettiin 4. huhtikuuta 2008. Ohjaavana professorina toimi Heikki Laitinen. Projektin työryhmään kuuluvat tanssija, koreografi, ohjaaja Päivi Järvinen ja arkkitehti Ilari Ikävalko. Yhtenä lähtökohtana työryhmälle ovat olleet kanteleeseen liittyvät maalaukset:
Robert Wilhelm Ekman: Kreeta Haapasalo soittaa kannelta talonpoikaistuvassa
Robert Wilhelm Ekman: Väinämöisen soitto
Akseli Gallen-Kallela: Väinämöisen lähtö
Akseli Gallen-Kallela: Sammon puolustus.
Projektin päävalokuvateos on Väinämöisen kasvot, jossa on 144 nykyisen kanteleensoittajan kasvokuvat järjestettynä siten, että ne muodostavat Gallen-Kallelan Väinämöisen lähtö -teoksen Väinämöisen kasvot. Teos oli esillä Sankari vai konna -näyttelyssä Turun linnassa 2006.
Kuvaosioon kuuluvat myös henkilökuvat muutamista kuuluisista kanteleensoittajista. Alkuperäisten kuvien pohjalta Väänäsen kasvoille maskeerasi taidemaskeeraaja, tanssija, näyttelijä Kaisu Kurki seuraavat henkilöt:
Larin Paraske
Elias Lönnrot
Elessei Valokainen
Ulla Katajavuori
Pasi Jääskeläinen.
Väinämöisen kasvot -projektin konsertit:
Mieli – miete, Helsinki, Sibelius-Akatemia 2004
Kuva – Kudos, Järvenpää, Kallio-Kuninkala 2004
Verso, Helsinki, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2005
Väre, Helsinki, Sibelius-Akatemia 2005
Väinämöisen kasvot, Helsinki, Vanha Ylioppilastalo, musiikkisali, 28. helmikuuta 2008.
Projektista on julkaistu äänilevy Musiikkia (Maanite 2005) ja valokuvakirja Kasvot – mielikuvia kanteleesta (Maanite & Maahenki 2008).
Ensimmäinen kokonaisuuden valokuvanäyttely oli Sanomatalossa Helsingissä helmikuussa 2008.
Tärkeimpiä projekteja > Narnian tarinat

Vuonna 2005 Väänänen soitti vierailevana muusikkona kantelesooloja The Walt Disney Companyn ja Walden Median elokuvaan Narnian tarinat: Velho ja leijona. Säveltäjä Harry Gregson-Williams halusi saada musiikkiin mukaan jäisen ja lumisen alueen sointia ja löysi kanteleen. Kantele soi muun muassa silloin, kun elokuvassa siirrytään ensi kertaa Narniaan. Elokuvan musiikista on koostettu myös konserttiversio, joka kantaesitettiin Colorado Symphony Orchestran konsertissa Denverissä toukokuussa 2007. Väänänen esiintyi teoksen kantelesolistina. Huhtikuussa 2008 Väänänen soitti kanteleosuuksia Narnia-elokuvasarjan toiseen osaan Narnian tarinat: Prinssi Kaspian.
Tärkeimpiä projekteja > Kantele Goes Electric

Väänänen oli mukana Kaustisen kansanmusiikkijuhlille 2002 tuotetussa sähkökantelekonsertissa, jossa muina taiteilijoina olivat:
Ismo Alanko
Kimmo Pohjonen
Hannu Saha
Timo Myllykangas
Ville Kangas
Abdissa Assefa.
Tärkeimpiä projekteja > Piae Cantiones

Zefiro Torna -yhtyeen Piae Cantiones -kokonaisuudessa De Fragilitate Väänänen soittaa pienkanteleita ja tuo kansanmusiikin sävyjä mukaan vanhan musiikin ja renessanssimusiikin maailmaan. Zefiro Torna, Timo Väänänen ja Antwerpenin katedraalikuoron laulajat esiintyivät De Fragilitate -ohjelmalla syksyllä 2006 Belgiassa, muun muassa Belgian kuninkaanlinnan konsertissa, jossa oli paikalla muun muassa Albert II, kuningatar Paola ja muita kuninkaallisia. De Fragilitate julkaistiin levynä De Fragilitate – Piae Cantiones Hymns from medieval Finland (2007, Klara Radio, Belgia). Levy sai lokakuussa 2007 arvostetun Diapason d'Or -tunnustuspalkinnon.
Tärkeimpiä projekteja > Kanteleen kielin

Kanteleen kielin on Timo Väänäsen johtama tutkimushanke, jossa kanteletta tarkastellaan monen kansan soittimena. Hanke alkoi 2005, jolloin Timo Väänänen, soitintutkija ja Suomen kantelemuseon johtaja Kari Dahlblom ja toimittaja Leena Häkkinen tekivät Yleradio 1:n Radioateljeelle Kanteleen kielin -nimisen radiofeature-ohjelman. Kanteleen kielin -hanke on sai 2010 Koneen Säätiöltä apurahan tietokirjaa varten ja hankkeen työryhmään tuli mukaan tuottaja, säveltäjä, kanteleensoittaja Matti Kontio. Yle Radio 1:ssä esitettiin vuonna 2012 Leena Häkkisen ja Timo Väänäsen toimittama 17-osainen Kanteleen kielin -radiosarja. Vuonna 2013 julkaistiin hankkeen ensimmäinen kirja ja äänite Baltian kantelekansat. Hankkeen toteutuneet kenttämatkat:
2008 Udmurtian tasavalta
2008 Moskovan kaupunki
2010 Liettua
2010 Latvia
2010 Viro
2010 Karjalan tasavalta, Prääsä, Aunus, Petroskoi
2010 Karjalan tasavalta, Haikola
2011 Tšuvassia
2011 Tatarstan
2011 Marin tasavalta
2011 Puola
Kanteletta nykyään soittavia tai rakentavia kansoja on hankkeen tiedossa tällä hetkellä 16.
Tärkeimpiä projekteja > Kantele eläväksi

Nurmeksen museo käynnisti vuonna 2009 Kantele eläväksi -hankkeen, jossa yhden esineryhmän – kanteleen – avulla tutkittiin, miten kulttuuriperintöön liittyvän tiedon, tarinoiden ja elämysten välittäminen yleisölle voisi tapahtua ja miten tulisi harjoittaa siihen liittyvää tutkimusta, opetusta ja tiedonvälitystä sekä näyttely- ja julkaisutoimintaa. Hankkeen toteuttivat Timo Väänänen ja Rauno Nieminen. Hankkeen aikana 2009–2011 julkaistiin Kantele eläväksi -kirja, joka sisältää muun muassa kanteleiden luokitteluoppaan, kuvattiin kaikki Nurmeksen museon kokoelmien kanteleet, rakennettiin soiva kopio Nurmeksen museon kanteleesta 1626, järjestettiin museohenkilökunnan koulutusta ja järjestettiin konsertti, jossa 1626-kanteletta soitettiin. Hanke sai vuonna 2012 Kanteleliiton Vuoden kantele -tunnustuksen.
Yhtyeet

Loituma
Taith
Toivo Alaspää Trio
Suunta-yhtye: Kristiina Ilmonen (puhaltimet, lyömäsoittimet, laulu), Anna-Kaisa Liedes (laulu, kantele), Timo Väänänen (kantele)
Mitrej: Timo Väänänen ja Päivi Järvinen
Ontrei: Timo Väänänen ja Rauno Nieminen
Á tre -yhtye (Sari Kauranen ja Timo Väänänen)
Diskografia > Soololevyt

Soitanda, soololevy (2014)
Musiikkia, soololevy sähkökanteleella (Maanite 2005)
Matka – Voyage, soololevy sähkökanteleella (Ondine 2001)
Viileri, soololevy ja multimedia yhdeksällä kielellä (suomi, englanti, saksa, ranska, viro, latvia, liettua, japani ja esperanto) (Warner Music 1999)
Diskografia > Yhtyelevyt

Sulavainen – Suunta-yhtye: Kristiina Ilmonen, Anna-Kaisa Liedes, Timo Väänänen (Maanite, 2009)
De Fragilitate – Piae Cantiones Hymns from medieval Finland, Zefiro Torna, Timo Väänänen, Antwerpenin Katedraalikuoro (Klara, KTC 4023, 2007), Diapason d'Or -tunnustus
Lelo, Matka suomalais-ugrilaisen musiikin maailmaan, Gennadi Dulkin (Mordva, Venäjä), Leena Joutsenlahti, Maija Karhinen-Ilo, Anna-Kaisa Liedes, Timo Väänänen (Maanite, 2007)
Taith, Now and then (Taith Records, 2005)
Puinen Sydän, Toivo Alaspää, Matti Kontio ja Timo Väänänen Trio (IMU, 2006)
Äänikuvia, Anna-Kaisa Liedes, Timo Väänänen ja Abdissa Assefa (AKCD, 2005)
Loituma / Beautiful Things (Kansanmusiikki-instituutti, 1995 / NorthSide, USA, 1998)
Kuutamolla / In the Moonshine (Kansanmusiikki-instituutti, 1998 / NorthSide, USA, 1999)
Diskografia > Muut levyt

Narnian tarinat: Velho ja leijona, vieraileva muusikko (Walt Disney & Walden Media, 2005)
Sonata for Kantele, Martti Pokelan musiikkia (Warner Music, Finlandia Records, 1995)
Snow Kantele, Martti Pokelan musiikkia (Warner Music, Finlandia Records, Innovator, 1997)
Toivo Alaspää: Mestari ja kisällit (Kansanmusiikki-instituutti, 2000)
Simon Ho, Simon Ho, vierailijana (faze, 2005)
Utua, vieraileva muusikko (Texicalli, 2003)
Ensiferum – Victory Songs, vieraileva muusikko (Spinefarm Records 2007)
Ensiferum – From Afar, vieraileva muusikko (Spinefarm Records 2007)
In Victory – And The Hero Died, vieraileva muusikko (2013)
Muu toiminta

Timo Väänänen toimi Kanteleliiton julkaiseman Kantele-lehden ja Kantele.net-sivuston päätoimittajana 2005–2010.
Aiheesta muualla

Kotisivu
Taith-yhtyeen kotisivu
Suunta-yhtyeen kotisivu
Ontrei-yhtyeen kotisivu
Mitrej-yhtyeen kotisivu
Kanteleen kielin -kotisivu
Kreeta Haapasalo soittaa kannelta talonpoikaistuvassa -taulu Valtion Taidemuseon sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Zefiro Tornan kotisivu
Yle Radio 1:n Kanteleen kielin -sivu
Timo Väänänen Kantele.netissä
Timo Väänänen IMDB:ssä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz
Kruunuhusaarikala

| Kruunuhusaarikala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Limapääkalat Beryciformes
Heimo::  Oravakalat Holocentridae
Suku::  Sargocentron
Laji::  diadema
Kaksiosainen nimi
 Sargocentron diadema  (Lacepède, 1802) 
Katso myös
   Kruunuhusaarikala Wikispeciesissä   Kruunuhusaarikala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kruunuhusaarikala (Sargocentron diadema) on oravakaloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan indopasifiselta merialueelta. Sitä voidaan pitää myös riutta-akvaarioissa.
Koko ja ulkonäkö

Kruunuhusaarikala voi kasvaa suurimmillaan 17–21 cm pitkäksi, ja tavanomainen pituus on alle 13 cm. Lajin ruumis on soikea. Kalan selkäevä on pitkä ja kaksiosainen, etuosa on piikikäs. Kiduskannen edessä on myrkyllinen piikki. Kruunuhusaarikala on pohjaväriltään punainen, ja ruumiissa on valkoisia poikkiraitoja. Selkäevä on tummanpunainen tai musta, ja siinä on valkoinen raita.
Levinneisyys ja elintavat

Kruunuhusaarikalan levinneisyysalue on laaja ja ulottuu Afrikan itärannikolta ja Punaiseltamereltä Havaijille ja Pitcairnsaarille. Lajin elinympäristöä ovat laguunit ja koralliriutat. Kala on yöaktiivinen ja liikkuu pieninä parvina. Kruunuhusaarikalan ravintoa ovat äyriäiset, nilviäiset ja madot.
Kruunuhusaarikalaa voi pitää akvaarioissa, kunhan akvaario on riittävän tilava.
Ksenonheksafluoridi

| Ksenonheksafluoridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  13693-09-9
PubChem CID:  139546
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  XeF6
Moolimassa:  245,29 g/mol
Ulkomuoto:  Värittömiä kiteitä
Sulamispiste:  49,48 °C
Kiehumispiste:  75,57 °C
Tiheys:  3,56 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Ksenonheksafluoridi (XeF6) on ksenonin ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste ja yksi jalokaasuyhdisteistä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa ksenonheksafluoridi on värittöminä kiteinä. Nesteenä se on keltaista ja kaasuna väriltään kellanvihreää. Yhdiste reagoi erittäin voimakkaasti veden kanssa hydrolysoituen ensin ksenon(VI)oksifluoridiksi ja edelleen ksenontrioksidiksi. Ksenonheksafluoridi liukenee vetyfluoridiin keltaiseksi liuokseksi. Kiteisellä ksenonheksafluoridilla on useita kidemuotoja, muun muassa kaksi alkeiskopiltaan kuutiollista ja yksi monokliininen muoto. Molekyyligeometrialtaan se on VSEPR-teorian mukaisesti vääristynyt oktaedri. Ksenonheksafluoridi on erittäin voimakas hapetin ja kykenee esimerkiksi hapettamaan kulta(III)suolat hapetusluvulle +V. Se on sekä Lewis-happo että Lewis-emäs. Lewis-happojen kanssa se reagoi muodostaen XeF5+-ioneja ja Lewis-emästen kuten alkalimetallifluoridien kanssa se reagoi muodostaen heptafluoriksenaatti-ioneja sisältäviä (XeF7-) yhdisteitä. Piidioksidi reagoi yhdisteen kanssa piitetrafluoridiksi.
Valmistus ja käyttö

Ksenonheksafluoridia voidaan valmistaa ksenonin ja fluorin välisellä reaktiolla. Reaktiossa käytetään huomattavaa fluoriylimäärää, ksenonin ja fluorin moolisuhde on noin 1:20. Reaktio tapahtuu nikkelistä tai Monel-metallista valmistetussa reaktorissa 400–700 °C:n lämpötilassa 20 barin paineessa.
Ksenonheksafluoridia voidaan käyttää syntetisoitaessa fluorideja, joissa metalli on hyvin korkealla hapetusluvulla.
Syvään valoon

| Syvään valoon Uniklubi |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 4. maaliskuuta 2009
 Tuottaja(t): Jari Latomaa
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 49.46
 Levy-yhtiö: Sony BMG
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 3.
Uniklubin muut julkaisut
| Kaikki mitä mä annoin 2003–2008 2008 | Syvään valoon 2009 | Kultakalat 2010 |
Singlet albumilta Syvään valoon
 ”Polje” Julkaistu: 12. tammikuuta 2009  ”Kukka” Julkaistu: 2009 (Promo)  ”Mitä vittua?” Julkaistu: 26. elokuuta 2009
Syvään valoon on Uniklubin neljäs albumi. Se julkaistiin 4. maaliskuuta 2009. Albumilta julkaistiin single ”Polje” ja myöhemmin toisena singlenä ”Kukka”. Syvään valoon nousi julkaisuviikollaan Suomen virallisen albumilistan sijalle 3.
Kappaleista Kukka ja Polje julkaistiin musiikkivideot. Teemu on kirjoittanut albumin biiseistä suurimman osan kuten Kukka ja Jussi loput sanoittanut.
Kappaleet

Jäämaisema – 5.20
Polje – 2.59
Sydän – 3.52
Anteeksi – 4.43
En rakasta sinua enää – 4.26
Kukka – 4.21
Mitä vittua? – 3.25
Syvä valo – 4.33
Pyörät – 2.39
Liian lähellä – 4.05
Niin kuin kaikki muut – 4.07
Loppuun asti – 5.12
Arvostelut

Dome.fi:
Rumba: neutraali
Soundi:
Syrakusan teatteri

| Syrakusan teatteri |
| --- | --- |
 Syrakusan teatteri ilmasta nähtynä.
Sijainti:  Neapoliin arkeologinen alue, Syrakusa, Sisilia, Italia
Koordinaatit:  37°04′33″N, 15°16′30″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen teatteri
Tilavuus:  14 000–17 000 henkeä
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Syrakusa ja Pantalican nekropolis 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Syrakusan teatteri on antiikin aikainen kreikkalainen teatteri Syrakusassa Sisiliassa nykyisessä Italiassa. Se oli koko Sisilian suurin teatteri ja myös yksi koko kreikkalaisen maailman suurimmista. Sen rauniot sijaitsevat Neapoliin arkeologisella alueella nykyisen kaupungin länsiosassa.
Historia

Syrakusan teatteri rakennettiin alun perin oletettavasti klassisella kaudella 400-luvun eaa. alkupuolella, mahdollisesti jo tyranni Hieron I:n aikana. Sen arkkitehdiksi mainitaan Damokopos. Se oli pitkälti puurakenteinen, ja uusittiin kivestä rakennetuksi 300-luvulla eaa. Nykymuodossaan teatterirakennus on peräisin tyranni Hieron II:n ajalta, hellenistiseltä kaudelta noin vuosilta 238–215 eaa. Syrakusassa oli myös varhaisempi teatteri, niin kutsuttu Syrakusan arkaainen teatteri, joka sijaitsi hieman idempänä.
Aiskhylos tuotti teatterilla Hieron I:n pyynnöstä uudelleenesityksen Ateenassa voittaneesta tragediastaan Persialaiset (Persai). Myöhemmin teatterilla ensiesitettiin Aiskhyloksen Aitnan naiset (Aitnaiai) sekä Epikharmoksen komediat. Rakennusta käytettiin paitsi teatterinäytäntöihin myös ekklesiasterionina eli kansankokouksiin ainakin 300-luvulla eaa. Rooman keisarikaudella koko teatteri muutettiin roomalaisille näytännöille (ludi circenses) sopivaksi, ja sitä käytettiin tässä tarkoituksessa ainakin Syrakusan amfiteatterin valmistumiseen saakka.
1500-luvulla teatterin kiviä käytettiin kaupungin linnoittamiseen. Nykyisin teatteri on Neapoliin alueen ellei koko Syrakusan tunnetuin muinaisjäänne. Sen katsomo on kunnostettu, ja sitä käytetään jälleen teatteriesityksiin, mukaan lukien antiikin ajan näytelmien nykysovitukset. Näytäntöjä järjestää INDA eli Italian kansallinen klassisen draaman instituutti aina vuosittain touko-heinäkuussa. Ensimmäinen esitys oli vuonna 1914.
Rakennus

Syrakusan teatteri sijaitsi Neapoliin alueella Temenitiksen kaupunginosassa Syrakusan länsiosassa, alun perin kaupunginmuurien ulkopuolella. Teatteri oli tyypillinen kreikkalainen teatterirakennus, jossa oli puoliympyränmuotoinen katsomo. Sen halkaisija oli noin 138 metriä. Katsomossa oli 67 penkkiriviä ja siinä oli tilaa noin 14 000–17 000 katsojalle, joidenkin arvioiden mukaan jopa 20 000–24 000 katsojalle.
Kahdeksan pystykäytävää jakoi katsomon yhdeksään sektoriin ja diazoma-poikkikäytävä ylä- ja alaosaan. Katsomon alemmat penkkirivit oli tehty valkoisesta marmorista. Jokainen sektori oli omistettu piirtokirjoituksilla tietylle jumalalle ja/tai valtasuvulle. Keskimmäinen sektori oli omistettu Zeukselle, kaksi idänpuoleista sektoria Demeterille ja Herakleelle ja kaksi lännenpuoleista sektoria kuningas Hieron II:lle ja tämän perheenjäsenille, joista mainitaan puoliso kuningatar Filistis, miniä kuningatar Nereis sekä poika Gelon II.
Katsomo oli hakattu kallioon, ja on siksi teatterin ainoa paremmin säilynyt osa. Katsomon keskellä oli puoliympyränmuotoinen orkhestra. Skene- eli näyttämörakennus oli oletettavasti paraskenia-tyyppiä. Siitä on säilynyt vain vähän, mutta jäänteistä ja kallioon tehdyistä leikkauksista voi päätellä, että rakennelmaa muutettiin usein sen historian varrella. Hellenistisellä kaudella skenen seinä varustettiin oletettavasti thyromata-ovilla. Roomalaisella kaudella sitä siirrettiin lähemmäksi katsomoa.
Teatterin yläosassa sijaitsi nymfaion ja pohjoispuolella latomiat eli kivilouhokset. Rakennuksen lähellä oli myös kaksi stoaa eli pylväshallia. Kauempana teatterin kaakkoispuolella sijaitsivat Hieron II:n alttari ja roomalainen amfiteatteri.