stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tenero-Contra
Historia

Varhaisin asiakirjamaininta Tenero-Contrasta on vuodelta 1235, mutta alueella on tehty huomattavasti varhaisempaan asutukseen viittaavia hautalöytöjä. Tenero kehittyi voimakkaasti 1900-luvun alussa, sillä Locarnon ja Bellinzonan väliset maantie- ja rautatieyhteydet oli rakennettu sen kautta. Paikkakunnalle syntyi teollisuutta, ja 1900-luvun puolenvälin jälkeen turismin merkitys lisääntyi. Contra oli ollut keskiajalta alkaen paikallinen keskus, mutta se puolestaan taantui 1900-luvulla. Nykyinen nimi Tenero-Contra otettiin käyttöön 1914.
Tenero-Contran historiallisia kirkkoja ovat muun muassa San Bernardo di Chiaravalle ja Santi Pietro e Vincenzo, jonka historia alkaa 1200-luvulta.
Liikenne

Teneron rautatieasema sijaitsee rataosuudella Bellinzona–Locarno.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tenero-Contra Wikimedia Commonsissa
Tenero-Contra, Ticino, Sveitsi — Sunrise, Sunset, and Daylength
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Tenero-Contra
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: it:Tenero-Contra
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Teremnoi-palatsi

Terem-palatsin julkisivu
Terem-palatsi tai Teremnoi-palatsi (ven. Теремной дворец, Teremnoi Dvorets) on historiallinen rakennus Moskovan Kremlissä, joka oli Venäjän tsaarien pääasiallinen asunto 1600-luvulla. Sen nimi on johdettu kreikan sanasta τέρεμνον (eli "asunto"). Nykyisin rakennus kuuluu osana Venäjän presidentin virka-asuntoon eikä ole avoinna yleisölle.
Iivana III:n määräyksestä italialainen arkkitehti Aloisio da Milano (Alevisio Novi) suunnitteli paikalle ensimmäisen kuninkaallisen palatsin vuosina 1499-1508. Rakennuksesta on säilynyt vain pohjakerros, ensimmäinen Romanov-suvun tsaari Mihail Fjodorovits rakennutti palatsin kokonaan uudelleen vuosina 1635-1636 muurarimestari Bažen Ogurtsovin,  Antip Konstantinovin, Trefil Šarutinin ja Larion Ušakovin rakentamana.
Rakennuskompleksi ja huonejako

Uutta rakennusta ympäröivät lukuisat lisärakennukset ja ulkorakennukset, kuten Pajareiden koroke, Kultainen portaikko, Kultainen kuisti sekä useita torneja. Palatsikompleksiin kuuluu myös useita aikaisemmin rakennettuja kirkkoja, kuten Neitsyt Marian syntymän kirkko 1360-luvulta.
Palatsissa on viisi kerrosta. Kolmannessa kerroksessa asuivat tsaaritar ja hänen lapsensa, neljännessä olivat tsaarin yksityishuoneet. Ylimmässä telttakattomaisessa kerroksessa pajariduuma kokoontui. Julkisivu on verhottu kokonaan tiilellä ja värillisillä laatoilla sekä maalattu kirkkaan punaisella, keltaisella ja oranssilla. Myös sisätilat oli maalattu, mutta alkuperäiset seinämaalaukset tuhoutuivat peräkkäisissä tulipaloissa, erityisesti Napoleonin sodan vuoden 1812 suuressa tulipalossa.
Terem-palatsin kolmea kerrosta ympäröi avoin galleria eli pylväskäytävä. Keskimmäisen kerroksen gallerian sisäänkäynti suljettiin myöhemmin Kultaisella ristikolla, joka on ainutlaatuinen esimerkki sepäntyöstä. Terem-palatsin itäpuolella on Kultainen etukuisti, joka johtaa toiseen kerrokseen tsaarin asuintiloihin. Keskellä rakennusta sijaitsevaa telttakattoista teremiä (ullakkokerros), ympäröi avoin ulkotila eli ylempi kivipiha.
Arkkitehtuuri

Venäläinen perinteinen puuarkkitehtuuri näkyy rakennuksen porrastetussa rakenteessa, jossa ovat avoimet galleriat, terassit, kuistit ja portaat. Se edustaa kuitenkin uudenlaista tiilistä kerrostaloa, ja uutta on sisätilojen enfiladi huonejako eli yhdessä rivissä toisiinsa avautuva huonetilasarja, josta tuli tyypillinen myöhemmille palatseille.
Monimutkainen jäsentely ja rikas julkisivukoristelu tekevät palatsista poikkeuksellisen koristeellisen: profiloidut pilasterit ikkunoiden välissä, kaiverruksilla ja majolikalla koristellut reunalistat, monimutkaiset valkokivikehyksiset punnuskaaret ja päätykolmiot, joissa on veistettyjä koristeita, laatat ja kaiverrukset avointen gallerioiden eli pylväskäytävävien suojaseinien koristeellisissa tiilissä ja kullattu katto, jotka kunnostettiin restauroinnissa vuosina 1966-1969. Kokonaisuudessaan palatsi antaa korumaisen vaikutelman.
Alkuperäiset sisätilat, lukuun ottamatta yksittäisiä katkelmia, eivät ole säilyneet. Ne luotiin uudelleen 1600-luvun tyyliin taidemaalari Fjodor Solntsevin johdolla vuosina 1836-1837. Myöhemmin Kremlin suuren palatsin rakentamisen vuoksi tämä rakennusmuistomerkki sisällytettiin uuteen palatsimaisten rakennusten kompleksiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teremnoi-palatsi Wikimedia Commonsissa
Moskovan Kreml
Uspenskin katedraali • Arkkienkelin katedraali • Neitsyt Marian Ilmestyskirkko • Kahdentoista apostolin kirkko • Lasaruksen ylösnousemuksen kirkko • Ihmeiden luostari • Kristuksen taivaaseenastumisen kirkko •  Iivana Suuren kellotorni • Tsaarin kello • Tsaarin kanuuna • Kremlin suuri palatsi • Fasettipalatsi • Teremnoi-palatsi • Kremlin kongressipalatsi • Senaatin palatsi • Kremlin arsenaali • Kremlin asehuone • Aarrekammio • Katedraaliaukio • Iivanan aukio • Kremlin muuri • Kremlin tornit • Kremlin nekropoli • Kremlin tähdet
Pajareiden koroke, Fjodor Aleksejev 1810-luku
Terem-palatsi vuonna 1839
Terem-palatsi 1780-luvulla
Terem-palatsin toinen kerros
Terem-palatsi vas. ja oik. edessä Vapahtajan kirkko metsässä (Спас на Бору), Fjodor Aleksejev n. 1800
Terem-palatsi keskellä, vas. IIvana Suuren kellotorni, oik. Tainitskaja torni.
Manon Rhéaume

| Manon Rhéaume |
| --- | --- |
 Manon Rhéaume vuonna 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. helmikuuta 1972 (ikä 52) Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  168 cm
Paino:  65 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1991–2009
| Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Kanada> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Nagano 1998 |  |  |
| MM-Kilpailut  | MM-Kilpailut  | MM-Kilpailut  |  |
|  Kultaa | Yhdysvallat 1994 |  |  |
|  Kultaa | Suomi 1992 |  |  |
Manon Rhéaume (s. 24. helmikuuta 1972 Lac-Beauport, Québec, Kanada) on kanadalainen pelaajauransa päättänyt jääkiekkomaalivahti. Hän on ensimmäinen nainen, joka on tehnyt sopimuksen NHL-seuran kanssa. Hän teki sopimuksen Tampa Bay Lightningiin vuonna 1992 ja pelasi harjoitusottelussa St. Louis Bluesia vastaan 1992 ja Boston Bruinsia vastaan 1993. Rhéaume torjui harjoitusottelussa St. louis Bluesia vastaan ensimmäisenä naisena, NHL-ottelussa ja torjui 7 laukausta ja päästi 2 maalia. Rhéaume voitti olympiahopeaa Kanadan joukkueessa Naganon talviolympialaisissa 1998. Rheaume pelasi viimeisen sarjaottelunsa IHL-joukkue Flint Generalsin paidassa kaudella 2008–2009.
Rhéaumen vanhemmat ovat Nicole ja Pierre Rhéaume. Hänellä on kaksi veljeä, vanhempi Martin ja nuorempi Pascal, joka pelasi hyökkääjänä kuudessa eri NHL-seurassa.
Rhéaume kirjoitti Atlantassa muistelmansa Manon: Alone In Front Of The Net.
Rhéaume avioitui kesäkuussa 1998, ja hänellä on poika (syntynyt 1999). Hänen aviomiehensä on entinen ECHL-kiekkoilija Gerry St.Cyr.
Joukkueet

1991–1992 Trois-Rivières Draveurs (QMJHL)
1992 Tampa Bay Lightning (NHL), pelasi yhdessä harjoitusottelussa.
1992–93 Atlanta Knights (IHL)
1993 Tampa Bay Lightning (NHL), pelasi yhdessä harjoitusottelussa.
1993–1994 Knoxville Cherokees (ECHL), pelasi neljä ottelua.
1993–1994 Nashville Knights (ECHL), pelasi neljä ottelua.
1994 Las Vegas Thunder (IHL), pelasi kaksi ottelua.
1994 Las Vegas Aces
1994 Feldkirch, pelasi yhden ottelun.
1994 Tallahassee Tiger Sharks (ECHL)
1995 New Jersey Rockin Rollers (RHI)
1996 Ottawa Loggers (RHI)
1996 Sacramento River Rats (RHI)
1996–1997 Reno Renegades (WCHL)
1998 Kanadan naisten jääkiekkomaajoukkue
2000–2001 Montreal Wingstar (pelasi maalivahdin sijaan hyökkääjänä)
2007–2008 Little Caesars Senior Women's A Hockey Team (pelasi maalivahdin sijaan hyökkääjänä)
2009 Port Huron Icehawks (IHL)
2009 Flint Generals (IHL)
2009 Minnesota Whitecaps (WWHL)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Manon Rhéaume The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Susie Gibson

Susie Gibson (31. lokakuuta 1890 – 16. helmikuuta 2006) oli yksi maailman vanhimmista ihmisistä. Hän syntyi Corinthissa, Yhdysvalloissa. Vuoden 1900 väestönlaskennan mukaan hän on syntynyt 31. lokakuuta 1890. Gibson on kuitenkin itse kertonut syntyneensä vuonna 1889.
Vuonna 1915 Susie Gibson meni naimisiin James W. Gibsonin kanssa ja muutti hänen kanssaan Alabamaan. James W. Gibson kuoli 1950-luvulla. Parin ainoa poika, James Gibson kuoli 70 vuoden iässä vuonna 1987. Tähän aikaan Susie Gibson oli 96-vuotias. Hän siirtyi hoitokotiin 104-vuotiaana. Gibson antoi haastattelun viimeksi 114-vuotiaana marraskuussa 2004. Kuollessaan hän oli maailman kolmanneksi vanhin ihminen.
Spencer Daniels

Spencer Eli Daniels (s. 23. joulukuuta 1992) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi muun muassa lyhyessä komediassa Billy's Dad is a Fudge-Packer (2004).
Tulevia rooleja Danielsilla on elokuvissa Benjamin Buttonin uskomaton elämä (2008) ja Star Trek (2009). Hän on myös vieraillut useiden televisiosarjojen jaksoissa.
Daniels syntyi Kaliforniassa.
Aiheesta muualla

Spencer Daniels Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Spencer Davis

| Spencer Davis |
| --- | --- |
 Spencer Davis vuonna 2006
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. heinäkuuta 1939
Kuollut: 19. lokakuuta 2020 (81 vuotta)
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Aktiivisena:  1963–2020
Tyylilajit:  rock, Pop
Soittimet:  kitara, huuliharppu
Yhtyeet:  The Spencer Davis Group
Aiheesta muualla
www.spencer-davis-group.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Spencer Davis (alun perin Spencer David Nelson Davies) (17. heinäkuuta 1939 Swansea, Wales – 19. lokakuuta 2020 Los Angeles, Kalifornia) oli walesilais-yhdysvaltalainen rockmuusikko, joka tunnettiin parhaiten perustamastaan The Spencer Davis Groupista.
Aiheesta muualla

Spencer Davisin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Srul Irving Glick

Srul Irving (s. Israel) Glick (8. syyskuuta 1934 Toronto – 17. huhtikuuta 2002 Toronto) oli kanadalainen säveltäjä. Hänen venäjänjuutalainen isänsä David muutti Kanadaan, asettui Torontoon vuonna 1924 ja työskenteli useissa kaupungin synagogista. Hänen veljensä Norman on klarinetisti.
Glick opiskeli sävellystä Toronton yliopistossa. Muualla häntä opettivat myös Darius Milhaud, Louis Saguer ja Max Deutsch. Hän toimi useiden vuosikymmenten ajan CBC:n tuottajana. Hänestä tuli musiikin teorian ja sävellyksen opettaja, joka myös toimi muun muassa Beth Tikvah -synagogan kuoronjohtajana ja nimikkosäveltäjänä. Hänen varhaiselle sävellystuotannolleen leimallista on emotionaalinen lyyrisyys, joka säilyy myös 1970-luvun alussa omaksuttua aiempaa modernimpaa sävelkieltä ilmentävissä teoksissa. Ajoittain hän hyödynsi jazzvaikutteita. Erityisen maineikkaaksi Glick tuli kuoromusiikin säveltäjänä. Hän sai useita palkintoja ja tunnustuksia, kuten Kenraalikuvernöörin mitalin (1993) ja Kanadan ritarikunnan jäsenyyden (1994).
Glick meni naimisiin pianisti Dorothy Sandler Glickin ja sittemmin Sara Wunchin kanssa.
Srk

Srk (srk) on lyhenne, joka voi tarkoittaa
seurakuntaa muodossa srk tai srk.
Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistystä muodossa SRK
Suomen kissaliitto ry SRK:ta
Shah Rukh Khania muodossa SRK.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Srk”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Tatu Pekkarinen

Tatu Pekkarinen
Taavetti ”Tatu” Pekkarinen (6. joulukuuta 1892 Kuopio – 4. heinäkuuta 1951 Helsinki) oli kuopiolainen laulusanoittaja, kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja. Pekkarinen tunnetaan ennen kaikkea iskelmä- ja kuplettisanoittajana, jonka tunnetuimpia sanoituksia ovat muun muassa ”Väliaikainen”, ”Kaunis Veera”, ”On lautalla pienoinen kahvila”, ”Nikkelimarkka”, ”Soita Humu-Pekka” ja ”Tää on vain maailmaa”. Pekkarinen lauloi omia kuplettilaulujaan myös levylle 1920-luvun lopulla.
Pekkarinen kirjoitti 1940-luvulla useita romaaneja (muun muassa Purnunpohjan kultajuhlat vuonna 1944 ja Maailman kasvot vuonna 1945) sekä elokuvakäsikirjoituksia, kuten Kaksi Vihtoria (1939), Kaunis Veera eli Ballaadi Saimaalta (1950) ja On lautalla pienoinen kahvila (1952).
Pekkarinen käytti tuotannossaan myös salanimiä Ilmari Mäkitie, R. Kainulainen, Reino Raudus, Samu Kirjala ja Erkki Salama (Matti Jurvan kanssa).
Pekkarinen on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Teoksia

Omalla nimellä:
Humoristisia lauluja 1–4. Tekijä, Kuopio 1919–1920
Humoristisia lauluja 5. A. Vainio, Helsinki 1921
Tiilikivimies ynnä muita pikkupaloja. Huviohjelmien avuksi 56. Karisto 1926
Humoristisia lauluja 6. Kirjakauppa Oy, Pori 1927
"Hauska tutustua!" : viisunikkarin elämyksiä Lännen kultamaassa. Kirja, Helsinki 1929
Valikoima humoristisia lauluja. Toiminimi Merkur, Tampere 1929
Päivänpaistetta : ihmismäistä ilkeyttä ynnä leppoisaa lempeäkin, kirjoittajat Aino ja Tatu Pekkarinen. Kirja, Helsinki 1930
Viisu-kirja : melkein viisi tusinaa vitsilauluja vuosikymmenen tuolta ja tältä puolen. Kirja, Helsinki 1930
Klaara ja hänen Vihtorinsa : 3-näytöksinen pila. Näytelmäkirjasto n:o 178. Kirja, Helsinki 1931
Tohtori Kartion kosto : 2-näytöksinen jännitysnäytelmä. Näytelmäkirjasto n:o 13. Satakunnan kirjateollisuus, Pori 1933
Vihtorin raha-arpa : 1-osainen salapoliisipilailu. Näytelmäkirjasto n:o 15. Satakunnan kirjateollisuus, Pori 1934
Hotelli Huminan kantavieraat : romaani. WSOY 1942
Isäntä soittaa hanuria, eli, Nykyajan elämänrytmiä kirkonkylässä : romaani. WSOY 1943
Avioero ennen häitä : romaani. Painopalvelu, Helsinki 1945
Iloinen testamentti : 115 valittua laulua ; koonnut Toivo Kärki. Fazerin musiikkikauppa, Helsinki 1951
Nimimerkillä Ilmari Mäkitie:
Purnunpohjan kultajuhlat : leikillinen romaani. Suomen kirja, Helsinki 1944
Salainen kotiapulainen : Vihtori Rantamon kommelluksia. Karisto 1944
Maailman kasvot. WSOY 1945
Rakkaus ja valhekuvat : romaani. Karisto 1946
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Pekkarinen Populaarimusiikin museon tietokannassa
Tatu Pekkarisen sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Tatu Pekkarisen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Tatu Pekkarinen Elonetissä.
Teneriffanmaite

| Teneriffanmaite |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Aitokaksisirkkaisten ydinryhmä
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Fabales
Heimo::  Hernekasvit Fabaceae
Alaheimo::  Faboideae
Tribus::  Robinieae
Suku::  Maitteet Lotus
Laji::  campylocladus
Kaksiosainen nimi
 Lotus campylocladus  Webb & Berthel. 
Katso myös
   Teneriffanmaite Wikispeciesissä   Teneriffanmaite Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Teneriffanmaite (Lotus campylocladus) on hernekasvien (Fabaceae) heimoon kuuluvan maitteiden suvun laji. Teneriffanmaitetetta kasvaa endeemisenä eli kotoperäisenä Teneriffan saarella. Se kasvaa tiheissä mättäissä kanarianmäntymetsien kenttäkerroksessa, jossa usein ei juuri muita lajeja tavata.
Kuvaus > Lehdet ja oksat

Teneriffanmaitteen varret ovat kohenevia ja kasvavat tiheissä mättäissä muodostaen pieniä pensaita. Lehdissä on viisi lehdykkää, jotka ovat muodoltaan suikeita tai soikeita. Varret ja lehdet ovat hienon samettimaisen karvan peittämiä.
Kuvaus > Kukat

Teneriffanmaite kukkii keväällä, ja sen kukinnoissa on yleensä 3–6 kukkaa. Kukat ovat 6–9 millimetriä pitkiä.
Levinneisyys

Teneriffanmaitetta kasvaa endeemisenä Teneriffalla saaren länsiosissa. Sitä tavataan kanarianmäntyvyöhykkellä ja Las Cañadasin kalderan alueella Teiden kansallispuistossa, jossa se viihtyy laavakivikoissa ja tuhkaisessa maaperässä. Se on usein alueen kenttäkerroksen harvoja lajeja.
Kuvia

Teneriffanmaite viihtyy kivisessä ja hiekkaisessa maassa
Teneriffanmaitteen mätäs
Teneriffanmaite kivien välissä
Teneriffanmaitteen versoja
Teneriffanmaitteen kukintoja
Teneriffanmaitteen kukintoja
Aiheesta muualla

Kauppinen, Sakari: Lotus campylocladus, teneriffanmaite, corazoncillo de Tenerife Kanarialainen kasvio.  27.4.2014. Viitattu 26.8.2019.
Lotus campylocladus Webb & Berthel. from Canary Islands. JSTOR – Global Plants. Viitattu 26.8.2019. (englanniksi)
Lotus campylocladus – Subtropical Snow Islandmomma -blogi.  17.3.2011. Viitattu 26.8.2019. (englanniksi)
Löwchen

| Pienileijonakoira (löwchen) |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Ranska
Määrä:  Suomessa rekisteröity 1 441
Alkuperäinen käyttö:  seurakoira
Nykyinen käyttö:  seurakoira
Elinikä:  13–15 vuotta
Muita nimityksiä:  leijona, petit chien lion, Löwchen, Little Lion Dog, pequeño perro león, lõvikoerake
FCI-luokitus:  ryhmä 9 Seura- ja kääpiökoirat alaryhmä 1.3 Bichonien sukulaisrodut: Pienileijonakoira #233
Ulkonäkö
Paino:  ihanne 3–8 kg
Säkäkorkeus:  uros 26–35 cm + – 1cm
Väritys:  kaikki värit sallittuja
Pienileijonakoira (ransk. petit chien lion) eli Löwchen on ranskalainen koirarotu, joka kuuluu FCI ryhmään 9, seura- ja kääpiökoirat.
Löwchen on ikivanha rotu, joka on peräisin Välimeren maista, mutta rodun kotimaaksi on nimetty Ranska. Leijonaa jäljittelevä leikkaus on antanut rodulle sen alkuperäisen ranskalaisen nimen Petit Chien Lion, joka tarkoittaa pientä leijonakoiraa. Kuitenkin rodun saksalainen nimi löwchen (pieni leijona) on tunnetuin ja käytetyin eri puolilla maailmaa useissa eri kirjoitusasuissa.
Toisen maailmansodan jälkeen rotu oli vaarassa hävitä sukupuuttoon. Belgialainen Bennert alkoi rodun elvyttämisen ja loi pohjan modernille ja suunnitelmalliselle jalostustyölle. Bennert myi useita koiria Saksaan Hans Rickertille, jonka koirien nimet näkyvät nykyisin jokaisen löwchenin sukutaulusta. Varsinaista alkuperäistä ranskalaista löwchenkantaa ei ole, vaan kaikki sikäläiset löwchenit polveutuvat nykyisin pääasiassa saksalaisista tuontikoirista. Ranskan rotuyhdistys perustettiin vuonna 1947.
Ulkonäkö ja ominaisuudet

Rakenteeltaan löwchenin tulisi olla hyvin tasapainoinen, missään suhteessa liioittelematon, täyteläinen, hyvin kehittynyt ja lihaksikas pieni koira. Se ei missään nimessä saa antaa liian voimakasta tai raskasta vaikutelmaa, muttei myöskään litteää, kapeaa tai ilmavaa kuvaa. Kokonaisvaikutelman tulee olla tyylikäs, harmoninen ja toimiva kokonaisuus. Löwchen on kääpiökoira, joka on fyysisesti hieman isompi kuin monet muut kääpiökoirarodut.
Karva on pitkää ja aaltoilevaa, ei kiharaa eikä liian sileää. Kaikki värit sallitaan. Turkki leikataan perinteiseen leijonaleikkaukseen, jossa koiran takapää, pieni osa etujaloista ja tassut ajetaan koneella paljaaksi, jättäen tupsut jalkoihin ja hännänpäähän. Pään karvoja ei tule leikata. Löwchenin tulisi näyttää mahdollisimman luonnolliselta. Turkin pitkäksi jätettyyn osaan ei saa koskea saksilla, eikä karvaa ei saa leikata muotoon toisin kuin esimerkiksi villakoirilla.
Löwchenillä tulee olla leveä kallo, lyhyt kuono ja tumma pigmentti. Silmien tulee olla tummat, suuret, pyöreät ja ilmeikkäät. Runko on hieman korkeutta pidempi, ja koiran tulisi antaa neliömäinen vaikutelma. Luusto on vahva. Häntä kaartuu selän päälle koiran liikkuessa. Säkäkorkeuden tulisi olla 26–32 cm ± 1 cm. Rotu on perusterve ja pitkäikäinen.
Luonne ja käyttäytyminen

Löwchen on luottavainen pieni koira. Se on itsenäinen ajattelija ja ongelmanratkaisija. Löwchen on kärsivällinen ja innokas seuralainen, joka hyvin sosiaalistettuna voi ottaa mukaan minne tahansa.
Tyypillinen löwchen on utelias ja haluaa aina olla mukana siellä missä tapahtuu. Rodulle tyypillistä on iloisuus ja vilkkaus. Löwchen on uskollinen omistajalleen. Rotu on nopea oppimaan, mutta kaipaa määrätietoisuutta ja vaihtelevuutta koulutuksessa.
Löwchen on erinomainen perhekoira, josta usein tulee perheen keskipiste ja pelleilijä. Pienestä koostaan huolimatta se on vankka ja aina valmis pitkillekin kävelyretkille omistajansa kanssa. Se soveltuu nopeasti oppivana ja huomiosta pitävänä erityisesti agilityyn tai koiratanssiin.
Alkuperä

Löwchen on ranskalainen rotu, joka oli toisen maailmansodan jälkeen vaarassa kuolla sukupuuttoon. Se mainittiin vielä niinkin myöhään kuin vuonna 1969 Guinnessin ennätystenkirjassa maailman harvinaisimpana koirarotuna noin 40 rodun edustajalla, joista noin puolet oli Saksassa ja toinen puoli levittynyt ympäri Eurooppaa.
Vasta kun englantilaisten kiinnostus rotuun heräsi 1970-luvun alkupuolella, rotu nousi suuremman joukon tietoisuuteen. Siitä ei kuitenkaan koskaan ole tullut muotirotua. Muutamat vannoutuneet rodun kasvattajat tekivät paljon töitä rodun hyväksi ja sen esiintuomiseksi. Pääosin englantilaiset koirat ovat luoneet myös pohjan pohjoismaalaisille kannoille, jotka ovat nykyisin laadultaan maailman huippuluokkaa, jonka huomaa esimerkiksi kun katsoo suurten arvonäyttelyiden tittelivoittajaluetteloa.
Löwchen on onnistunut säilyttämään viehätyksensä kautta vuosisatojen. 1600- ja 1700-luvuilta peräisin olevissa maalauksissa esiintyvät pienet koirat leijonaleikkauksineen varsin yhdennäköisiä nykylöwchenien kanssa. Esimerkiksi Francisco Goyan (1743–1828) teoksissa on tämänkaltaisia koiria.
Löwchenin perinteisen leijonaleikkauksen alkuperää ei tunneta. Pieniä koiria tiedetään käytetyn kylmissä linnoissa kuumavesipullojen tapaan, ja leijonaleikkauksen löytynee näin ollen hygieninen syy. Toinen mahdollisuus on, että leikkaus on ainoastaan jäljitellyt voimakkaan symbolisen leijonan ulkonäköä.
Rotu Suomessa

Ensimmäiset löwchenit Suomeen tuotiin Englannista vuonna 1974. Muutama kasvattaja kiinnostui rodusta ja rodun eläinmäärä alkoi hitaasti kasvaa. Rotu vakiinnutti asemansa 70-luvun loppuun mennessä. Vuosikymmenen vaihde toi mukanaan uusia kasvattajia, samanaikaisesti osa vanhoista kasvattajista siirtyi pois kuvioista. Jalostusmateriaalia lisättiin tuomalla koiria Englannista ja astuttamalla narttuja sekä Ruotsissa että Norjassa.
80-luvulla neljä kasvattajaa työskenteli rodun kehityksen eteen, ja työ tuotti tulosta. 80-luvun loppu oli suomalaisten löwcheneiden kultakausi. Lukuisat eri koirat sijoittuivat ja voittivat näyttelyissä.
90-luvun alussa löwchenien rekisteröinnit nousivat muiden rotujen rekisteröintien myötä. Uusia koiria tuotiin eniten Belgiasta. Löwcheneitä tuotiin myös muun muassa Englannista ja jalostuskäyttöä varten myös vuokrattiin uroksia muun muassa Belgiasta ja Hollannista. Suomesta lainattiin uroksia jalostukseen useisiin Euroopan maihin kuten Saksaan, Hollantiin ja Tanskaan.
2000-luku on tuonut mukanaan uusia nuoria kasvattajia ja Suomeen tuodaan yhä jalostusmateriaalia niin Britanniasta, Yhdysvalloista, Keski-Euroopasta kuin pohjoismaistakin. Suomalaisten löwcheneitten taso on maailmalla tunnettu[lähde? ] ja Suomesta viedäänkin koiria ympäri maailmaa.
Nykytilanne

Löwcheniin on aikain saatossa sekoittunut hyvin paljon erityyppisiä koiria, mutta sen yleinen olemus on säilynyt siitä huolimatta lähes muuttumattomana. Terve liioittelematon rakenne, voima, sitkeys ja jäntevyys, sekä avoin iloinen ja kekseliäs luonne ovat olleet sen selviytymisen elinehto. Näitä ominaisuuksia Löwchenin tulisi ilmentää tänäkin päivänä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Löwchenyhdistys (Arkistoitu – Internet Archive)
Löwchen World
Rotumääritelmä suomeksi
Erinomainen löwchenin pää ja ilme.