stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Japaninhanhikki
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Japaninhanhikki (Potentilla megalantha)
Puutarha.net: Japaninhanhikki (Potentilla megalantha)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q4254406  Wikispecies: Potentilla megalantha  BOLD: 1110008  CoL: 4M5N3  EoL: 629572  FNA: 242442750  GBIF: 5366667  GRIN: 29503  iNaturalist: 868130  IPNI: 728475-1  IRMNG: 10182015  NCBI: 538581  Observation.org: 133847  Open Tree of Life: 768216  Plant List: rjp-15672  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:728475-1  RHS: 13615  Tropicos: 27804583  WFO: wfo-0000987807  Laji.fi: MX.4972555
Mikko Niskanen

| Mikko Niskanen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. tammikuuta 1929 Äänekoski
Kuollut: 25. marraskuuta 1990 (61 vuotta) Helsinki
Ammatti:  elokuvaohjaaja ja näyttelijä
Puoliso:  Eila Mäkelä (1950-1954)   Margareta Ivanova (1960–1967)   Vuokko Niskanen o.s. Tuunainen (1974–1978)
Lapset:  Jorma Niskanen   Marika Niskanen   Marja Niskanen   Pia Håland Anveden
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Pojat (1962) Käpy selän alla (1966) Kahdeksan surmanluotia (1972)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Mikko Johannes Niskanen (31. tammikuuta 1929 Äänekoski – 25. marraskuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen elokuvaohjaaja, näyttelijä ja professori. Hänen tunnetuimmat elokuvansa Pojat, Käpy selän alla ja Kahdeksan surmanluotia kuuluvat suomalaisen elokuvahistorian tärkeimpiin teoksiin. Hän voitti elokuvaohjauksistaan kaikkiaan kuusi Jussi-patsasta – enemmän kuin kukaan muu. Hän ohjasi kaikkiaan 14 pitkää elokuvaa.
Sukujuuret ja lapsuus

Mikko Niskasen sukujuuret ovat Keski-Suomessa Viitasaarella. Hänen vanhempansa Uuno Niskanen ja Lempi Niskanen (o.s. Argillander) olivat muuttaneet Äänekoskelle noin puolitoista vuotta ennen Mikon syntymää parempien ansioiden toivossa. Isä Uuno Niskanen oli ammatiltaan proomukärräri. Myöhemmin perhe muutti Konginkankaalle viljelemään maata.
Perheeseen syntyi kaikkiaan kuusi lasta, näistä Mikko kolmantena. Mikon kerrotaan olleen puhelias ja vilkas lapsi, joka harrasti kepposia. Koska perheen äiti kulki ansiotyössä, osa lapsista lähetettiin kesäksi mummolaan Viitasaaren Keihärinkoskelle.
Näitä kesiä hän muisteli lämmöllä vuosikymmenienkin kuluttua. Maalaiselämä vaikutti Mikon kehitykseen ja maailmankuvan muodostumiseen.
Nuoruus

Mikko Niskanen lähti 13-vuotiaana ansiotyöhön. Hän työskenteli muun muassa uitossa ja metsätöissä ja osallistui Konginkankaan nuorisoseuran harrastustoimintaan. Pari vuotta myöhemmin hän siirtyi Jyväskylään opiskelemaan autonasentajaksi ja jatkoi teatteriharrastusta. Hän otti lausuntatunteja Terttu Pajunen-Kivikkäältä. Teatterikouluun Niskanen pääsi vuonna 1947, ja vähitellen hän pääsi mukaan myös elokuva-alalle.
Niskanen valmistui näyttelijäksi Teatterikoulusta vuonna 1950. Hän toimi näyttelijänä Jyväskylän ja Kuopion teatterissa sekä näyttelijäjärjestäjänä Suomen Filmiteollisuudessa vuosina 1954–1958. Elokuvaohjaajaksi hän opiskeli Moskovan elokuvakorkeakoulussa 1958–1961.
Elokuvaura

Niskanen näytteli 26-vuotiaana Edvin Laineen Tuntemattomassa sotilaassa Mielosta. Hän esiintyi Tuntemattoman lisäksi näyttelijänä muun muassa elokuvissa Tanssi yli hautojen (1950), Pekka ja Pätkä sammakkomiehinä (1957), Verta käsissämme (1958), Täällä Pohjantähden alla (1968) sekä omissa elokuvissaan Lapualaismorsian (1967), Kahdeksan surmanluotia (1972), Pulakapina (1976), Syksyllä kaikki on toisin (1978), Ajolähtö (1982), Mona ja palavan rakkauden aika (1983), Elämän vonkamies (1986) ja Nuoruuteni savotat (1988).
Omissa ohjaustöissään Niskanen kuvasi maaseutua ja sen ihmisiä unohtumattomalla tavalla. Muutamat hänen elokuvistaan on kuvattu Konginkankaan ja Viitasaaren maisemissa. Niskanen rakensi kotimaisemiinsa Konginkankaalle myös ateljeekodin, Käpykolon.
Niskanen kuoli syöpään 61-vuotiaana. Hänet on haudattu Malmin hautausmaalle Helsinkiin.
Vuonna 1997 ilmestyi Gummerukselta Mikko Niskasesta kajaanilaisen toimittaja Eero Marttisen elämäkertateos Täyttä elämää – elokuvamies. Vuonna 1999 ilmestyi elokuvatutkija Sakari Toiviaiselta Niskasen elokuvauraa käsittelevä laaja teos Tuska ja hurmio: Mikko Niskanen ja hänen elokuvansa.
Peter von Bagh on tehnyt Niskasesta dokumentin Mikko Niskanen – ohjaaja matkalla ihmiseksi.
Vuonna 2012 Yle Teema esitti kaikki Mikko Niskasen ohjaamat pitkät elokuvat.
Yksityiselämä

Niskanen oli naimisissa kolmesti, ja kaikki avioliitot päättyivät eroon.
"Kun näen, että kamera käy, minulle ei ole enää muuta maailmassa olemassa kuin se maailma, mikä kulloinkin tulee tulkittavakseni. Perheasiat eivät enää jaksa mahtua tajuntani sisäpuolelle."
Niskasen puolisot olivat Eila Mäkelä (1950–1954), Margareta Ivanova (1960–1967) ja Vuokko Österlund, o.s. Tuunainen (1974–1978). Kolmas vaimo Vuokko Niskanen kirjoitti päiväkirjamerkintöjensä pohjalta muistelmateoksen Mieheni Mikko ja minä (Tammi 2001). Ensimmäisestä liitosta Eila Mäkelän kanssa Niskasella on kaksi lasta: Marika Niskanen (s. 1951) ja Marja Niskanen (s. 1953). Niskasella on lisäksi kaksi avioliiton ulkopuolista lasta: Jorma Niskanen (s. 1949) ja Pia Håland Anveden (s. 1953).
Filmografia > Ohjaukset

Pojat (1962)
Sissit (1963)
Hopeaa rajan takaa (1963)
Skatta (1964) (lyhyt tv-dokumentti)
Tie Pentinkulmalle (1966) (tv-ohjaus)
Ihmisiä elämän pohjalla (1966) (tv-elokuva)
Käpy selän alla (1966)
Lapualaismorsian (1967)
Elokuva jalostavasta rakkaudesta (1967) (tv-elokuva)
Asfalttilampaat (1968)
Elävä ruumis (1969) (tv-elokuva)
Laulu tulipunaisesta kukasta  (1971)
Kahdeksan surmanluotia (1972) (tv-sarja)
Pajatso (1973) (tv-elokuva)
Pienviljelijöitä (1973) (tv-dokumenttisarja)
Kianto – omat koirat purivat (1974) (tv-elokuva)
Pulakapina (1977)
Syksyllä kaikki on toisin (1978)
Ajolähtö (1982)
Mona ja palavan rakkauden aika (1983)
Elämän vonkamies (1986)
Nuoruuteni savotat (1988)
Kirjallisuutta

Marttinen, Eero: Täyttä elämää: Mikko Niskanen, elokuvamies.  Jyväskylä Helsinki:  Gummerus, 1997.  ISBN 951-20-5027-7
Niskanen, Vuokko: Mieheni Mikko ja minä.  Helsinki:  Tammi, 2001.  ISBN 951-31-2227-1
Toiviainen, Sakari: Tuska ja hurmio: Mikko Niskanen ja hänen elokuvansa.  (Suomen elokuva-arkiston julkaisuja)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999.  ISBN 951-746-124-0
Steffansson, Marjo: Mikon Matkassa 2019. ISBN 978-952-94-1738-4
August Nordenskiöld

| August Nordenskiöld> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. helmikuuta 1754 Sipoo
Kuollut: 10. joulukuuta 1792 (38 vuotta) Sierra Leone
Ammatti:  kirjailija, alkemisti
August Nordenskiöld tai Nordenskjöld (6. helmikuuta 1754 Sipoo – 10. joulukuuta 1792 Sierra Leone) oli suomalainen kirjailija, alkemisti, Suomen vuoritoimen johtaja ja swedenborgilainen. Nordenskiöld valmistui ylioppilaaksi Turussa vuonna 1770 ja opiskeli kemiaa ja minerologiaa Turun akatemiassa. Tämän lisäksi Nordenskiöld johti Ruotsin kaivostoimintaa Suomessa.
Myöhemmin asuessaan Lontoossa hän sai välikäsien kautta yhteyden Ruotsin kuningas Kustaa III:een, joka alkoi rahoittaa hänen yrityksiään viisasten kiven valmistamiseksi. Innoituksensa hän oli saanut isänsä Carl Fredrik Nordenskiöldin ja setänsä Magnus Otto Nordenbergin kullanvalmistusteorioista. 1780-luvulla Nordenskiöld oli tutustunut Carl Bergklintiin ja perusti hänen kanssaan vuonna 1787 Uudenkaupungin Vallimäen rinteelle alkemistisen pajan, joka aloitti toimintansa 11. tammikuuta. August haaveili valmistavansa niin paljon kultaa, että rahan hirmuvalta saataisiin kukistettua. Varojen loputtua Nordenskiöld ja Bergklint joutuivat keskeyttämään hankkeen. Nordenskiöldin omaisuus pakkohuutokaupattiin.
Myöhemmin hän matkusti Englantiin ja sieltä Sierra Leoneen perustamaan suomalaista utopiayhteiskuntaa nimeltä Uusi Jerusalem. Paikalliset asukkaat eivät ihastuneet kyseiseen ideologiaan eivätkä orjuuden lakkauttamiseen, vaan August pahoinpideltiin hengiltä. Toisen version mukaan hän olisi kuollut johonkin paikalliseen kuumetautiin. ”Augustin pääkallo” ja alkemistinen uuni ovat nähtävillä suvun kartanossa Mäntsälässä Alikartanon museossa. Elämänsä aikana Nordenskiöld kirjoitti useita kirjoja alkemiasta ja Uuden Jerusalemin kirkosta.
Hänen veljenpojanpoikansa Adolf Erik Nordenskiöld oli myös kuuluisa tutkimusmatkailija ja Koillisväylän löytäjä.
Teokset

An ADDRESS to the True MEMBERS of the NEW JERUSALEM CHURCH, London 1789
Församlings formen uti det Nya Jerusalem, af August Nordenskjöld Jesu Christi ringaste tiänare, Kjöpenhamn 1790
Försök til en chemisk och metallurgisk afhandling, Turku 1772
Oneiromantien; eller konsten at tyda drömar. Förra delen, Stocholm 1783
Oneiromantien; eller konsten at tyda drömar. Andra delen, Stocholm 1783
Plan for a free community upon the coast of Africa, London 1789
Teosten suomennoksia

Kane Kanerva: ”Adressi Uuden Jerusalemin Kirkon todellisille jäsenille”, Hermeetikko nro. 4, s. 308. Salakirjat, 2016. ISBN 978-952-7204-02-3
Aiheesta muualla

Helmer Winter : Suomen viimeinen kullantekijä, Suomen Kuvalehti, 08.06.1929, nro 23, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Italia  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 
Muut:  IdRef
Nivavaaran seisake

Nivavaaran seisake oli rautatieliikennepaikka Laurila-Kelloselkä rataosuudella. Se sijaitsi Saarenkylän läheisyydessä Kemijoen pohjoispuolella. Etäisyyttä Helsinkiin Haapamäen ja Seinäjoen kautta oli 979,33 kilometriä. Saksalaiset sijoittivat Nivavaaraan jatkosodan aikaan kaksi bensiinisäiliötä sekä bunkkereita, joista yksi on edelleen jäljellä laiturirakennusta vastapäätä. Miehitys asemalla päättyi 1953. Henkilöliikenne päättyi 1972 ja liikennepaikka lakkautettiin lopullisesti 1987.
Arto Noro

Arto Lasse Juhani Noro (29. tammikuuta 1947 Hämeenlinna – 6. lokakuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen sosiologian dosentti.
Noro valmistui Helsingin yliopiston valtiotieteellisestä tiedekunnasta maisteriksi ja tohtoriksi. Väitöskirjassaan Muoto, moderniteetti ja 'kolmas' : tutkielma Georg Simmelin sosiologiasta (1991) hän käsitteli Georg Simmelin sosiologiaa. Hänet nimitettiin 1992 dosentiksi, ja hänen koko työuransa sijoittui valtiotieteelliseen tiedekuntaan assistenttina, yliopistonlehtorina ja vs. professorina. Hän oli Sosiologia-lehden ja Tutkijaliiton Tiede & Edistys -lehden pitkäaikainen toimituskunnan jäsen ja jälkimmäisen päätoimittaja kymmenen vuotta.
Muistokirjoituksessa Helsingin Sanomissa kollegat arvioivat Noron vaikutuksen suomalaiseen sosiologiaan suuremmaksi kuin oli hänen muodollinen asemansa yliopiston hierarkiassa.
Julkaisut

Postmodernin muukalainen tulee - onko sosiologia valmis...?, Jyväskylän yliopisto 1993 ISBN 951-34-0074-3
Freie Franzenia.Helsinki : Tutkijaliitto, 1982 ISBN 951-9297-31-6 Tutkijaliiton julkaisusarja
Postfranzenia. Helsinki : Tutkijaliitto, 1993 ISBN 951-9297-93-6 Tutkijaliiton julkaisusarja
Small talkia sosiologiasta : kirjoituksia vuosilta 1995–2006, Tutkijalitto 2007 ISBN 978-952-5169-49-2
Jaremtše

| Jaremtše Яремче |
| --- | --- |
 Jaremtšen kaupunki viereiseltä Makovytsan vuorelta nähtynä.
 lippu:  vaakuna
 Jaremtše
 Koordinaatit: 48.4505°N, 24.5546°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Ivano-Frankivskin alue
Piiri:  Nadvirnan piiri
Perustettu:  1895
Kaupungiksi:  1963
Korkeus:  665 m
Väkiluku (2022)  ():  7 907
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jaremtše (ukr. Яремче; vuoteen 2006 asti ukr. Яремча, Jaremtša) on kaupunki läntisen Ukrainan Ivano-Frankivskin alueen Nadvirnan piirissä. Jaremtše sijaitsee Itä-Karpaattien alueella Dnestrin vesistöön kuuluvan Prutjoen laaksossa, 60 kilometriä aluekeskus Ivano-Frankivskista etelään. Ukrainan rautateiden ratayhteys (rautatieasema Jaremtše) ja kansallinen maantie N09 (ukr. Н09) kulkevat kaupungin kautta.
Kaupunki on tunnettu Karpaattien seudun luontomatkailun, kylpylähotellien ja kuntoutuspalvelujen paikkakuntana. Tammikuun keskilämpötila on -4,3 ja heinäkuun +17,0 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä 881 millimetriä. Kaupunki sijaitsee Karpaattien kansallispuiston sisällä; kansallispuiston toimisto sijaitsee kaupungissa.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 7 907 asukasta vuoden 2022 alussa. Väestönlaskennan 2001 aikaan asukkaita oli laajemmassa Jaremtšan kaupunkipiirissä 20 821, joista etnisesti ukrainalaisia oli 98,87 prosenttia ja venäläisiä 0,79 prosenttia. Tähän kaupunkipiiriin kuului myös esimerkiksi Voroh’tan kaupunkityyppinen taajama. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kaupunkiin kirjattiin 8 385 asukasta.
Paikkakunta on perustettu vuonna 1895, jolloin jo 1500-luvulta saakka tunnetut kylät Jamna ja Dora (Ямна і Дора) liitettiin hallinnollisesti yhteen. Seudun historiaan liittyy esimerkiksi Oleksa Dovbuš, joka joukkoineen toimi seudulla vuosina 1738–1745.
Ukrainan valtiossa Jaremtše on kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Nadvirnan piiriin. Aiemmin se oli Jaremtšen kaupunkipiirin keskus.
Perinteisen Karpaattien seudun tyylin puukirkko Jaremtšessa.
Uudempi ortodoksinen kirkko.
Perinteiseen tyyliin rakennettu ravintola.
Liikerakennus.
Kulttuuritalo.
Jokivartta Jamnassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jaremtše Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Latvia  Tšekki
Jatkokäsittelylupa

Jatkokäsittelylupa on Suomen hovioikeuksien tuomioistuinasiassa myöntämä lupa ottaa asia käsittelyyn. Ilman jatkokäsittelylupaa valittaja ei automaattisesti saa oikeutta asiansa käsittelyyn hovioikeudessa. Menettely perustuu oikeudenkäymiskaareen (4/1734), jonka mukaan asiassa tarvitaan jatkokäsittelylupa hakiessa käräjäoikeuden ratkaisuun muutosta valittamalla (25:5 §). Vaikka lainsäädännössä on tiettyjä muutoksenhakukieltoja, ei jatkokäsittelylupaa koskeva vaatimus ole sellainen, sillä se ei estä hakemasta muutosta käräjäoikeuden ratkaisuun hovioikeudessa.. Jatkokäsittelylupajärjestelmä on ollut käytössä 1. tammikuuta 2011 lukien korvaten aiemmin muutoksenhaussa sovelletun seulontamenettelyn.
Oikeudenkäymiskaari jatkaa, että jatkokäsittelyluvan piiriin kuuluvat kaikki riita- ja hakemusasiat sekä rikosasiat, joissa vastaaja on tuomittu alempaan kuin kahdeksan kuukauden vankeusrangaistukseen (25:5 §). Tämä ei kuitenkaan ole ollut menetelmän ensimmäinen soveltamisala, sillä nykyisen säädös on ollut voimassa 1.10.2015 alkaen, aiemmin luvan soveltamispiiri oli suppeampi. Huolimatta eriyttävästä luonteestaan, luvanvaraisissakin asioissa on käräjäoikeuden ratkaisun oikeellisuutta koskeva tutkinta hovioikeudessa. Tämä tapahtuu tavallista kevyemmässä menettelyssä kirjallisen oikeudenkäyntiaineiston pohjalta sekä suppeammassa, lupaperusteiden rajaamassa tutkinnassa.
Lain mukaan hovioikeuden tulee myöntää jatkokäsittelylupa,
jos aihetta epäillä käräjäoikeuden ratkaisun lopputuloksen oikeellisuutta ilmenee
käräjäoikeuden ratkaisun lopputuloksen oikeellisuuden arviointi myöntämättä jatkokäsittelylupaa ei ole mahdollista
luvan myöntö on tärkeää lain soveltamisen kannalta muissa samankaltaisissa asioissa
jos on jokin muu painava syy
Jos jatkokäsittelylupa myönnetään tai sitä ei kyseisessä asiassa tarvita, valitus saa täysimittaisen hovioikeuden käsittelyn. (Jokela 2016, 221) Jos se evätään, käräjäoikeuden ratkaisu jää voimaan. Yksi hovioikeuden tuomari voi jo päättää luvan myöntämisestä (OK 2:8), epääminen edellyttää kolmen tuomarin kokoonpanoa.
Koko järjestelmä perustuu ajatukselle, ettei käräjäoikeudessa kertaalleen käsiteltyä asiaa tulisi tutkia uudelleen koko laajuudessaan tarpeettomasti. Näin hovioikeuksien ja yhteiskunnan voimavarat kohdentuisivat mahdollisimman tarkoituksenmukaisesti. Asianosaisten kannalta on tärkeintä puolestaan virheellisten alioikeuden ratkaisujen saattaminen korjatuiksi tai vastaavasti oikeiden ratkaisujen pysyviksi saaminen mahdollisimman nopeasti ja vähin oikeudenkäyntikuluin.
Japanilainen puutarha
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Japanilainen puutarha. Viherpalvelu Vanamo. Arkistoitu 30.12.2007. Viitattu 9.1.2021.
Tammikari, Sari: Puutarha on kuin pala Japania Koti & Keittiö. 9/2015. Viitattu 9.1.2021.
Laajanen, Päivi Kaarina: Viherpaja – tämä japanilainen puutarha on Vantaan helmi! Matkasto.net. 24.4.2019. Viitattu 9.1.2021.
Hynninen, Reetta: Japanilaisia vivahteita suomalaisessa puutarhassa.  (Opinnäytetyö, Ympäristöteknologian koulutusohjelma, Miljöösuunnittelu)  Lahti:  Lahden ammattikorkeakoulu, 2014.  Teoksen verkkoversio Viitattu 9.1.2021.
Kirjallisuutta

Kawaguchi, Yoko: Japanilainen puutarha : inspiraatiosta toteutukseen. Plataani 2003.
Paalo, Anne & Jetsonen, Jari: Japanilainen puutarha suomalaisittain. Tammi kustannusosakeyhtiö 2006
Norma Talmadge Film Corporation

| Norma Talmadge Film Corporation |
| --- | --- |
Perustettu:  1916
Perustaja:  Joseph Schenck Norma Talmadge
Lakkautettu:  1927
Kotipaikka:  New York City, New York myöhemmin Los Angeles, Kalifornia
Toimiala:  elokuvayhtiö; elokuvatuotanto
Tuotteet:  elokuvat
Infobox OKNimi-testi OK: 
Norma Talmadge Film Corporation (tai Norma Talmadge Productions)  oli yhdysvaltalainen elokuvatuotantoyhtiö. Norma Talmadge Film Corporationin perustivat tuottaja Joseph Schenck ja hänen silloinen näyttelijävaimonsa Norma Talmadge 4. lokakuuta vuonna 1916. Yksitoistavuotisen toimintansa aikana elokuvatuotantoyhtiö oli hyvin tuottelias.
Toimintansa aikana Norma Talmadge Film Corporation tuotti 37 elokuvaa – lähinnä Norma Talmadgen ja hänen sisarensa Constance Talmadgen elokuvia. Elokuvayhtiön toiminta päättyi vuonna 1927. Elokuvayhtiön päämaja sijaitsi ensiksi New Yorkissa vuoteen 1922 asti, kunnes yhtiön toiminta siirtyi Los Angelesin Hollywoodiin.
Norma Talmadge Film Corporationin tuottamat elokuvat

| Norma Talmadge Film Corporationin tuottamat elokuvat> Vuosi | Norma Talmadge Film Corporationin tuottamat elokuvat> Suomenkielinen nimi | Norma Talmadge Film Corporationin tuottamat elokuvat> Alkuperäinen nimi |
| --- | --- | --- |
1917: Panthea
1917: The Law of Compensation
1917: Poppy
1917: The Moth
1917: The Secret of the Storm Country
1918: The Ghosts of Yesterday
| 1918 | Ostajan oikeudella | By Right of Purchase |
| 1918 | Elämän harhateillä | De Luxe Annie |
1918: The Safety Curtain
1918: Her Only Way
1918: The Forbidden City
1918: The Heart of Wetona
1919: The New Moon
1919: The Probation Wife
1919: The Way of a Woman
1919: The Isle of Conquest
| 1920 | Hän rakastaa ja valehtelee | She Loves and Lies |
| 1920 | Kahden maailman tytär | A Daughter of Two Worlds |
1920: The Woman Gives
1920: Yes or No
| 1920 | Häväisty nainen | The Branded Woman |
| 1920 | Ei lempi leikin vuoksi | Dangerous Business |
| 1921 | Rakkautta tai vihaa | The Passion Flower |
| 1921 | Suljettujen ovien takana | The Sign on the Door |
| 1921 | Mies, jota hän rakasti | The Wonderful Thing |
| 1921 | Polttavan auringon alla | Love’s Redemption |
| 1922 | Hymyillen läpi elämän | Smilin’ Through |
| 1922 | Ikuinen liekki | The Eternal Flame |
| 1923 | Ääni minaretista | The Voice from the Minaret |
| 1923 | Herttuattaren henkivartija | Ashes of Vengeance |
| 1923 | Rakkauden korkea veisu | The Song of Love |
| 1924 | Ainoa nainen | The Only Woman |
| 1925 | Viiden miehen morsian | Learning to Love |
| 1925 | Lady | The Lady |
1926: Kiki
1926: Camille
| 1927 | Kyyhkynen | The Dove |
Aiheesta muualla

Norma Talmadge Film Corporation Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Norma Talmadge Film Corporation Silent era -sivustolla (englanniksi)
Nokkakala

| Nokkakala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Nokkakalat Beloniformes
Alalahko::  Belonoidei
Yläheimo::  Scomberesocoidea
Heimo::  Nokkakalat Belonidae
Suku::  Belone
Laji::  belone
Kaksiosainen nimi
 Belone belone  (Linnaeus, 1761) 
Katso myös
   Nokkakala Wikispeciesissä   Nokkakala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Nokkakala eli nokkahauki (Belone belone) on pitkä ja kapea merikala, jolla on pitkä, nokkamainen leuka.
Koko ja ulkonäkö

Nokkakala on väriltään hopeanhohtoinen. Kylkiviiva on kyljen alaosassa. Evät ovat ruumiin takaosassa, minkä takia kala jotenkin muistuttaa haukea, vaikkei ole sille sukua. Nokkakala on tavallisesti 50–70 senttimetriä pitkä ja painaa noin kilon. Nokkakalan luut ovat vihreät. Suurin Suomessa tavattu yksilö pyydystettiin rysällä Paraisilla toukokuussa 2009 ja se painoi 1,07 kilogrammaa.
Levinneisyys

Nokkakala elää Itä-Atlantissa Kap Verdeltä Norjaan, sekä Välimeressä, Mustassameressä ja Itämeressä lukuun ottamatta Perämeren vähäsuolaista takaosaa. Osa Itämeren kaloista vaeltaa edestakaisin Pohjanmeren ja Itämeren välillä. Suomessa kalaa tavataan lähinnä kesäaikaan, mutta sen yleisyys on vaihdellut paljon vuosikymmenten kuluessa. Runsaasti sitä esiintyi 1940-luvulla ja 1970–1980-lukujen vaihteessa. Vaihtelut liittyvät todennäköisesti Itämeren suolapitoisuuden muutoksiin.
Elintavat ja lisääntyminen

Nokkakala liikkuu parvissa pinnan lähellä ja syö kalaa, Itämeressä etupäässä silakkaa, kilohailia, tuulenkaloja ja kolmipiikkejä.
Nokkakala kutee touko-heinäkuussa matalassa rantavedessä. Mätimunat kelluvat tai takertuvat esimerkiksi ajelehtiviin vesikasveihin. Kutevia nokkakaloja on tavattu Virossa muttei Suomessa; lisääntymistä Suomessakin kuitenkin pidetään mahdollisena.
Kalastus ja käyttö

Itämeren eteläisemmissä osissa nokkakalaa pyydetään ravinnoksi. Kala on rasvainen, ja arvostettu erityisesti savustettuna.
Aiheesta muualla

Luontoportti: Nokkakala (Belone belone)
Luonnontieteellinen keskusmuseo: Belone belone
ITIS: Belone belone (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q643373  Wikispecies: Belone belone  ADW: Belone_belone  BioLib: 125290  BOLD: 53745  CoL: 68GF7  EPPO: BELGBE  FishBase: 47  GBIF: 2369178  iNaturalist: 118597  IRMNG: 10155185  ITIS: 165594  IUCN: 198573  NBN: NBNSYS0000174113  NCBI: 129037  Observation.org: 2080  OBIS: 126375  Open Tree of Life: 6991  Plazi: 4463E1AC-6B43-1E06-0E81-3C75395533CA  WoRMS: 126375  ZooBank: 7DFD282C-B4A6-491B-90F2-89234F93ADE7  Laji.fi: MX.53192
Nokitasku

| Nokitasku |
| --- | --- |
 Naaras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Pensastaskut Saxicola
Laji::  caprata
Kaksiosainen nimi
 Saxicola caprata  (Linnaeus, 1766) 
Katso myös
   Nokitasku Wikispeciesissä   Nokitasku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Nokitasku (Saxicola caprata) on Aasiassa esiintyvä sieppoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 13,5 cm, siipien kärkiväli 21–23 cm ja paino 12–26 g, tavallisesti 15–17 g. Kooltaan nokitasku on kuin pensastasku. Sen höyhenpuku on tumma: juhlapukuinen koiras on musta paitsi vatsa, alaperä, yläperä ja siipilaikku ovat valkoiset. Peruspukuisen ja nuoren koiraan höyhenpuku on hieman kirjavampi. Naaraan väritys vaihtelee vaaleanruskeasta tummanruskeaan ja senkin vatsa on usein valkoinen, mutta valkoinen siipilaikku siltä puuttuu.
Levinneisyys

Nokitasku elää laajalla alueella Keski- ja Etelä-Aasiassa, lännessä Iranista Pakistanin ja Pamirin kautta Intiaan, Filippiineille, Indonesiaan (puuttuu Borneosta) ja Uuteen-Guineaan. Sen elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä. Laji on enimmäkseen lyhyen matkan muuttolintu esiintymisalueen länsiosissa ja talvehtii Kaakkois-Iranissa ja Irakissa. Itäiset trooppiset populaatiot ovat paikkalintuja. Lajista tunnetaan useita alalajeja.