stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elinkeinoelämän tutkimuslaitos
Aiheesta muualla

Etlan verkkosivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
PvE

PvE eli player versus environment (suom. "pelaaja vastaan ympäristö"), joskus myös PvM eli player versus monster on videopeleissä käytetty termi, jolla tarkoitetaan yhden tai useamman pelaajan ja tietokoneohjelmoidun vihollisen välistä taistelua. Tietokoneohjelmoidun vihollisen vastakohta on pelaaja, joka termillisesti on PvP.
PvP

PvP eli player versus player (suom. "pelaaja vastaan pelaaja") on videopeleissä käytetty termi, jolla tarkoitetaan kahden tai useamman pelaajan välistä taistelua. Pelaajan vastakohta on tietokoneohjelmoitu vihollinen, joka termillisesti on PvE.
Pwon kieli

Pwon kieli on Myanmarissa ja Thaimaassa asuvien pwo-karenien puhuma sinotiibetiläinen kieli.
Kielen puhujia arvioidaan olevan yhdestä kahteen miljoonaan, joista yli miljoona asuu Myanmarissa. Pwo-karenit ovat kuitenkin lisääntyvässä määrin siirtymässä burman ja thain kieliin.
Pwo kuuluu sinotiibetiläisten kielten tiibetiläis-burmalaisen haaran karenilaiseen ryhmään. Karenilaisia kieliä on toisinaan pidetty kielikunnan kolmantena päähaarana. Pwon lähin sukukieli on sgaw. Sen itämurteita puhutaan Myanmarin Karenin ja Monin osavaltioissa, Tanintharyin alueella sekä Thaimaan länsiosassa. Länsimurteiden puhujat asuvat Iravadin suistoalueella. Itä- ja länsimurteet ovat vain vaivoin toistensa puhujien ymmärrettävissä.
Kieltä varten on kehitetty useita kirjoitusjärjestelmiä. Myanmarissa eniten käytettyjä ovat ns. luostari- ja lähetyssaarnaajakirjoitukset. Luostarikirjoitus perustuu monin kirjaimistoon ja yhteen itämurteista. Sen vanhimmat muistomerkit ovat 1800-luvun puolivälistä. Burmalaiseen kirjaimistoon perustuva lähetyssaarnaajakirjoitus on alun perin myös laadittu erästä itämurretta varten, mutta nykyään sitä käytetään suistoalueella asuvien kristittyjen keskuudessa.
Puudosin piiri

| Puudosin piiri Puutoisten piiri Пу́дожский райо́н |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Piirin sijainti Karjalan tasavallassa
Valtio:   Venäjä
Federaatiosubjekti:  Karjalan tasavalta
Hallintokeskus:  Puudosi
Pinta-ala:  12 745 km²
Väkiluku (2008)  ():  25 200 henkeä
 – väestötiheys:  2,0 as./km²
Piirin kunnat
Puudosin piiri tai Puutoisten piiri (myös Puudožin piiri; ven. Пу́дожский райо́н, Pudožski raion) on kuntapiiri Äänisen itäpuolella Venäjällä, Karjalan tasavallan kaakkoisosassa. Alue rajoittuu luoteessa Aunuksen Karjalaan (Karhumäen piiriin), koillisessa ja idässä Arkangelin sekä etelässä Vologdan alueeseen. Vuonna 1927 perustetun piirin pinta-ala on 12 745 neliökilometriä ja asukkaita on 25 200 henkeä (vuonna 2008).
Noin 70 % pinta-alasta on metsää. Yleisimmät puulajit ovat mänty ja kuusi. Suurin järvi on Vodlajärvi ja suurin joki Vodlajoki. Piirin alueella sijaitsee Aganozeron kromiittiesiintymä ja useita graniittilouhoksia. Vuonna 1991 perustettiin Vodlajärven kansallispuisto.
Hallinnollinen keskus on Puudosin kaupunki. Sen lisäksi piiriin kuuluu 7 maalaiskuntaa: Avdejevo, Krasnoborski, Krivtsy, Kubovo, Kuganavolok, Pälmä ja Šalla. Kaikkiaan alueella on 68 asutuskeskusta. Kaupunkiväestön osuus on 39,4 %.
Varhaisimpia tunnettuja asukkaita ovat saamelaiset ja vepsäläiset, jotka sulautuivat keskiajalla seudulle saapuneisiin venäläisiin. 1000–1300-luvuilla alueen kautta kulki Vienanmerelle johtanut vesi- ja maareitti. Pudogan kylä eli nykyinen Puutoinen mainitaan ensimmäisen kerran 1300-luvun novgorodilaisessa tuohikirjeessä. 1600-luvun lopulla vanhauskoiset perustivat seudulle Uikujoen yhteisön. Vuonna 1702 pohjoisosan kautta vedettiin ns. Keisarin tie. 1700-luvun lopulla rakennettiin rauta- ja lasitehtaita. Puudosin kaupunki ja kihlakunta perustettiin vuonna 1785.
Tärkein liikenneväylä on Karhumäen ja Puudosin välinen maantie, joka kuuluu Suomesta Arkangeliin johtavaan Siniseen tiehen. Kaksi maantietä yhdistää Puudosin Arkangelin ja Vologdan alueisiin. Äänisellä on laivaliikennettä. Puudosissa ja Pälmässä on lentokentät.
Talous perustuu metsä- ja kaivosteollisuuteen. Metsäalan yritykset tuottavat yli 90 % piirin teollisuustuotannosta. Tärkeimmät yritykset ovat metsänhankintaa harjoittavat Pudožpromles ja Terminal INK, kivenlouhintaa ja sorantuotantoa harjoittavat Granit, Kašina Gora, Voshod ja Karelnerud, Puudosin leipätehdas, kuljetusalan yritys Pudožskoje ATP, tielaitos Avtodor, rakennusyritys Pudožstroi, kaupan alan yritykset Real, Puudosin piirin kulutusosuuskunta, Meridian ja Assorti.
Nähtävyyksiä ovat Besov Nosin ja Kogkov-Navolokin kalliopiirrokset, toimiva Muromin Jumalansynnyttäjän kuolonuneen nukkumisen luostari, Pyhän Eliaan pogosta Vodlajärven rannalla sekä lukuisat puuarkkitehtuurin muistomerkit. Puudosissa on kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Puudozhin hallintopiiri, Puudozhin hallintopiirin paikallisen itsehallinnon administraatio Paikalliset itsehallintoelimet, Virallinen  Karjala
Население, предприятия, фирмы (Tietoja mm. väestön kansallisuusjakaumasta ja piirin yrityksistä) Virallinen Karjala. Karjalan tasavallan valtiovaltaelinten virallinen palvelin. Viitattu 11.5.2013. (venäjäksi)
Putkivirtausreaktori

Kaavakuva putkivirtausreaktorista
Putkivirtausreaktori eli putkireaktori tai tulppavirtausreaktori (PFR) on malli ideaalisesta reaktorista. Putkivirtausreaktorimallia voidaan käyttää ennustamaan aineiden käyttäytymistä reaktorissa ja reaktorin mitoitukseen.
Oletukset

Putkivirtausreaktorimallissa oletetaan, että reaktoriin syötetty fluidi virtaa tulppamaisena. Reagenssit reagoivat ja sekoittuvat ainoastaan samanaikaisesti syötettyjen reagenssien kanssa. Virtaus on täydellisesti sekoittunut radiaalisesti, mutta ei aksiaalisesti. Näin ollen virtauksessa ei radiaalisesti ole eroa konsentraatioissa eikä reaktionopeudessa. Lähtöaineet reagoivat jatkuvasti virratessa putkimaista reaktoria eteenpäin, jolloin konsentraatioprofiili muuttuu reaktorissa. Tällöin kaikilla reaktoriin syötetyllä materiaalilla on sama viipymäaika reaktorissa, jota merkitään kirjaimella τ. Ideaalisessa putkivirtausreaktorissa reaktion edistymisaste ei riipu reaktorin muodosta, vaan ainoastaan sen tilavuudesta.
Sovelluksia teollisuudessa

Putkivirtausreaktorimallia voidaan soveltaa teollisuudessa putkimaisille reaktoreille, joita käytetään tyypillisesti neste- tai kaasufaasissa tapahtuville reaktioille. Reaktori voi olla myös niin kutsuttu pakattu peti-tyyppinen eli täytetty katalyytillä. Jotta malli toimisi riittävän hyvin on reaktorin pituuden oltava riittävän suuri verrattuna reaktorin halkaisijaan, vähintään 20-kertainen, kun virtaus reaktorissa on turbulentti ja vähintään 200-kertainen, jos virtaus on laminaari. Putkimaisen reaktorin ongelma on vaikea lämmönsäätely, jolloin lämpötila reaktorissa ei välttämättä ole sama joka kohdassa virtausta.
Pyhä Tatiana

| Pyhä Tatjana |
| --- | --- |
 Pyhää Tatianaa esittävä venäläinen ikoni 1800-luvulta
Henkilötiedot
Kuollut: 12. tammikuuta n. 226 Rooma, Italia
Kansalaisuus:  roomalainen
Pyhä Tatiana Roomalainen (myös Tatjana, Tatienne, Martina tai Rooman Tatiana) oli 200-luvulla elänyt roomalainen kristitty diakonissa, joka kärsi marttyyrikuoleman Aleksanteri Severuksen hallitessa.
Legendan mukana Tatiana oli roomalaisen virkamiehen tytär. Hänen isänsä oli salaa kristitty ja kasvatti tyttärensä
kristityksi. Tatianasta tuli kirkon diakonissa. Se oli kuitenkin vaarallista, ja eräänä päivänä lakimies Ulpianus
vangitsi Tatianan ja yritti pakottaa hänet uhraamaan Apollolle. Tatiana rukoili, ja pian tuli maanjäristys, joka tuhosi Apollon patsaan ja osan temppelistä.
Tatiana tehtiin tällöin sokeaksi, ja häntä ruoskittiin kaksi päivää, kunnes hänet vietiin sirkukseen ja heitettiin 
nälkäliselle leijonalle. Mutta leijona ei syönyt häntä, vaan meni makuulle hänen jalkojensa viereen. Tämä johti siihen,
että julistettiin kuoleman­tuomio, ja sen jälkeen, kun Tatianaa oli kidutettu, hänen kaulansa katkaistiin miekalla
12. tammikuuta vuonna 225 tai 230.
Kunnoitus

Tatianaa kunnioitetaan pyhimyksenä, ja hänen muistopäivänsä on sekä itäisessä että läntisessä kristi­kunnassa 12. tammikuuta., joissakin kalentereissa kuitenkin 30. tammikuuta. Niissä orto­doksisissa kirkoissa, joissa juhla­päivät yhä määräytyvät vanhan juliaanisen kalenterin mukaan, muistopäivä sattuu kuitenkin gregori­aanisen kalenterin mukaan tammikuun 25. päiväksi. Pyhän Tatianan aikaan­saamien ihmeiden kerrotaan käännyttäneen monia ihmisiä kristinuskoon.
Kirkollisessa taiteessa hänet kuvataan pitkässä kaavussa, usein leijonien kanssa.
Pyhä Tatiana on opiskelijoiden suojeluspyhimys. Venäjällä, Valko-Venäjällä ja Ukrainassa Tatjanan päivä, joka tunnetaan myös "opis­keli­joiden päivänä", on yleinen juhla­päivä.
Tatianan elämäkerran saman­kaltaisuus Pyhän Martinan ja Pyhän Priscan kanssa on saanut
jotkut tutkijat epäilemään, että kyseessä olisi todellisuudessa sama henkilö tai että saman­kaltaiset hagiografiat olisi jälkeenpäin liitetty heihin kaikkiin. Martinan tai Tatianan kunniottamisesta pyhimyksiä roomalais­aikana ei ole luotettavaa tietoa, ja Prisca (tai Priscilla) on vaikea tunnistaa.
Aiheesta muualla

Martyr Tatiana of Rome, and those who suffered with Her Orthodox Church in America. Viitattu 12.1.2015.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: Tatiana of Rome
Pyhän Tatianan mestausta kuvaava maalaus Basileios II:n menologionista noin vuodelta 1000
Käännös suomeksi
Pyanopsia

| Pyanopsia> Πυανόψια |
| --- | --- |
Tyyppi:  uskonnollinen juhla Apollonin kunniaksi
Päivämäärä:  Pyanopsion 7. (loka-marraskuu)
Järjestämistiheys:  vuosittain
Paikkakunta:  Ateena, Attika, Kreikka
Pyanopsia (m.kreik. Πυανόψια) eli Pyanepsia (Πυανέψια) oli antiikin Ateenassa vietetty juhla, joka oli omistettu Apollonille. Se oli hedelmäkauden sadonkorjuujuhla. Juhlaa vietettiin siitä nimensä saaneen Pyanopsion-kuun 7. päivä eli nykyisen loka-marraskuun aikoihin.
Pyanopsia oli päättyvän kesän ja alkavan syksyn juhla, ja siksi se oli omistettu kesäkauden jumalalle Apollonille (joskus vastaavasti Heliokselle) ja samalla horille. Samalla se oli sadonkorjuujuhla, ja muistutti tässä jossain määrin Thargeliaa. Juhla sai nimensä keitetyistä pavuista (πύανος, pyanos), joita Apollonille tarjottiin uhriksi syksyn sadon ensihedelminä. Toinen ensihedelmäuhri juhlassa oli eiresiōnē (εἰρεσιώνη) eli oliivipuun oksa, johon oli kiedottu valkoisia tai purppuralla värjättyjä villanauhoja, ja johon oli ripustettu kaikenlaisia syksyn hedelmiä sekä leivonnaisia ja pieniä astioita, joissa oli hunajaa, viiniä ja oliiviöljyä. Juhlaan kuuluneessa kulkuessa tätä oksaa kantoi poika, jonka molemmat vanhemmat olivat vielä elossa. Samalla laulettiin laulua, joka tunnettiin myös nimellä eiresiōnē. Kulkue vei Apollonin temppelille, ja oksa jätettiin sen sisäänkäynnille. Siellä se sai olla koko vuoden, kunnes vaihdettiin seuraavana vuonna tuoreeseen. Muita vastaavia oksia ripustettiin talojen oville.
Kreikkalaisessa mytologiassa juhlaa pidettiin Theseuksen perustamana sen jälkeen kun tämä palasi Kreetalta ja halusi kiittää Apollonia turvallisesta viimeisestä purjehdusetapista Delokselta Ateenaan. Papukeittouhrin alkuperä selitettiin niin, että Theseuksen miehistö keitti tuolloin keiton laivan viimeisistä vähäisistä muonavaroista, ja siitä valmistettiin juhla-ateria ja kiitosuhri jumalalle. Vastaavasti kulkue selitettiin kiitokseksi siitä, että puute oli päättynyt.
Pyanopsiaa edelsi edeltävän päivän Oskhoforia-juhla ja seurasi Theseia-juhlan päivä. Muualla Kreikassa juhla tunnettiin nimellä Panopsia (Πανόψια).
Tarudant

| Tarudant |
| --- | --- |
 Tarudantin kaupunginmuuria.
 Tarudant
 Koordinaatit: 30°28′N, 8°52′W 
Valtio:  Marokko
Alue:  Souss-Massa
Väkiluku (2014):  80 149
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tarudant on kaupunki Etelä-Marokossa. Sen asukasluku oli vuonna 2014 80 149.
Maantiede

Tarudant sijaitsee niinsanotulla Susin alueella Marokon eteläosassa. Sen korkeus merenpinnasta on 250 metriä. Wadi Sus virtaa kaupungin eteläpuolella ja Agadir Atlantin valtameren rannikolla sijaitsee 83 kilometriä länteen.
Historia

Tarudant oli huomattava keskus keskiajalla. Se kuului vuodesta 1030 Almoravideille ja 1100-luvulla sen valtasivat Almohadit. Susin alue tunnettiin jatkuvista kapinoinneistaan keskushallintoa vastaan. Vuosista 1912–1913 eteenpäin Tarudant oli Marokon kruunua tavoitelleen Ahmad al-Hiban tukikohta. Ranskalaiset valtasivat sen toukokuussa 1917. Tarudant on sittemmin jäänyt alueellisena keskuksena kasvavan Agadirin varjoon.
Väestö

Tarudantin asukasluku oli vuonna 2014 80 149. 1980-luvulla vastaava lukema oli 24 000 ja vuonna 1950 12 900.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tarudant Wikimedia Commonsissa
Wasi Sus lähellä Tarudantia.
Portti.
Tarrha

| Tarrha> Τάῤῥα |
| --- | --- |
 Tarrhan arkeologista aluetta.
Sijainti
 Tarrha
Koordinaatit:  35°14′19″N, 23°57′53″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Agía Rouméli, Sfakiá, Chaniá, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  400-luku eaa.–400-luku jaa.
Huippukausi:  200-luku eaa.–200-luku jaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kreeta
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tarrha (m.kreik. Τάῤῥα; joskus Tarra; myös Tarrhos, Τάῤῥος, Tarba, Τάρβα) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella Kreikassa. Sen kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen Sfakián kunnan alueella lähellä Agía Roumélin kylää.
Maantiede

Tarrhan poliksen kaupunkikeskus sijaitsi Kreetan lounaisosissa saaren etelärannikolla, nykyisin Samarián rotkona tunnetun rotkon eteläpäässä rotkossa virtaavan, kaupungista nimensä saaneen Tarrhaios (nyk. Tarraíos) -virran rannalla. Kaupunki oli rakennettu pienen matkan päähän merenrannasta nykyisen Palaiá Agía Roumélin (”Vanha Agía Rouméli”) eli Ylemmän Agía Roumélin kohdalle. Maanpinta kaupungin paikalla on noussut antiikin ajoista noin 3,6 metriä.
Tarrhan kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä. Kaupungin länsipuolella sijaitsi Elyroksen poliksen alue ja itäpuolella Anopoliin poliksen alue. Rannikolla Tarrhan länsipuolella sijaitsi Elyroksen satama Poikilassos ja itäpuolella Anopoliin satama Foiniks.
Historia

Tarrhan asutus oli mahdollisesti peräisin minolaiselta kaudelta eli Kreetan pronssikaudelta. Antiikin ajan kaupungin asema poliksena eli itsenäisenä kaupunkivaltiona tunnetaan heikosti. Se on luetteloitu polikseksi sillä perusteella, että monet seikat tukevat tällaista tulkintaa, vaikka sitä ei suoraan kutsutakaan polikseksi missään antiikin aikaisessa lähteessä. Kaupunki oli polis ainakin hellenistisellä ja todennäköisesti jo klassisella kaudella, ja mahdollisesti jo arkaaisellakin kaudella. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Tarrhaios (Ταῤῥαῖος).
Tarrha löi omaa hopearahaa 300-luvulta eaa. lähtien. Varhaisin maininta kaupungista on peräisin Theofrastokselta. 300–200-luvuilla eaa. Tarrha oli todennäköisesti osa Vuoristolaisten liittoa eli Kreetan lounaisosien vuoriston kaupunkivaltioiden liittoa, johon kuuluivat myös Elyros, Lissos, Syia, Poikilassos ja Hyrtakina. 100-luvun eaa. alkupuolella se oli puolestaan mukana Kreetan liitossa.
Tarrha ja sen satama kukoistivat vielä roomalaisella ja bysanttilaisella kaudella. Se mainitaan vielä Ptolemaioksella sekä Stadiasmus Maris Magnissa. Tarrha tuotti muun muassa lasiesineitä. Sen muita elinkeinoja olivat paimennus, mehiläistarhaus ja vuorilla kasvaneen puutavaran tuotanto sekä näihin liittynyt merikauppa.
Kreikkalaisen mytologian mukaan Apollon kävi Tarrhan alueella lepäämässä surmattuaan Pythonin ja rakastui siellä nymfi Akakallikseen. Heidän syleilynsä kestivät niin kauan, että Apollon unohti käynnistää aamunkoiton. Tästä seurasi pisin koskaan koettu yö. Tarrhaa on joskus arveltu yhdeksi Apollonin varhaisimmista kulttipaikoista. Kaupunki tunnettiin Apollonin oraakkelistaan ja pyhäköstään sekä näkijä Karmanorin kotipaikkana. Sieltä oli kotoisin myös ensimmäisellä vuosisadalla elänyt grammaatikko Lukillos.
Tarrha hylättiin 300–400-luvulla jaa., tai viimeistään 600-luvulla saraseenien hyökkäysten alettua. Kaupungin säilyneet muinaisjäänteet kuvattiin kirjallisesti ensimmäisen kerran 1400-luvulla, ja paikka tunnistettiin Tarrhaksi 1800-luvulla.
Rakennukset ja löydökset

Tarrhan paikalla on säilynyt joitakin antiikin aikaisia raunioita. Varhaisempien matkakuvausten perusteella niitä on ollut näkyvissä enemmän vielä 1400-luvulla.
Tarrhassa oli Apollon Tarrhaiokselle omistettu temppeli ja parantola. Temppeli sijaitsi oletettavasti nykyisen Neitsyt Marian (Panagía) kirkon paikalla virran länsirannalla. Temppelin osat oli myöhemmin käytetty toiseen rakennukseen, jonka raunioiden paikalle nykyinen kirkko puolestaan on tehty. Paikalla on säilynyt temppelin rakennuskivien lisäksi mosaiikkilattiaa, joka on ajoitettu ensimmäiselle vuosisadalle eaa.
Virran itäpuolella on roomalaisaikaisten linnoitusmuurien ja muiden rakennusten jäänteitä. Pieniä suhteellisen korkeita muurinosia on edelleen pystyssä. Myös myöhempien rakenteiden alla olevista vanhemmista, kreikkalaisen kauden muureista on säilynyt joitakin jäänteitä. Kaupungin hautausmaita on löydetty muun muassa sen länsipuolelta. Esinelöytöihin lukeutuu muun muassa lasiesineitä ja niiden osia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tarrha Wikimedia Commonsissa
Tarrhan raunioita.
Tarrhan raunioita.
Tarrhasta löydettyjä lasiastioita, 400 eaa.–200-luku jaa. Chanián arkeologinen museo.
Puumalansalmen silta

| Puumalansalmen silta |
| --- | --- |

Ajokaistoja:  2 + kevyt liikenne
Ylittää:  Puumalansalmi
Sijainti:  Puumala
Ylläpitäjä:  Väylävirasto
Siltatyyppi:  liittopalkkisilta
Pisin jänneväli:  140 m
Pituus:  781 m
Leveys:  13 m
Korkeus:  31 m
Alituskorkeus:  24 m
Avattu liikenteelle:  1995
 Puumalansalmen silta
Koordinaatit:  61°31′07.7″N, 028°10′32.9″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Puumalansalmen silta (alk. Saimaan silta) on Puumalassa sijaitseva liittopalkkisilta, joka ylittää Saimaan syväväylän Puumalansalmessa. Silta sijaitsee Puumalan kirkonkylän keskellä ja se korvasi valmistuessaan Suomen päätieverkoston viimeisen lossin. Siltaa pitkin kulkee kantatie 62.
Sillan erikoisuus on maisemahissi, jolla pääsee sillalle salmen rannalta. Hissin päällä on kuohuviinibaari ja hississä voidaan kuljettaa myös polkupyöriä. Sillan nimi Saimaan silta valittiin yleisöäänestyksen avulla. Pääurakoitsijana toimi YIT. Sillan rakentaminen alkoi syyskuussa 1993 ja liikenne voitiin siirtää sillalle 6. lokakuuta 1995. Sillan vihkiäisjuhla oli 31. lokakuuta 1995.
Sillan kokonaispituus on 781 metriä ja se on 16-aukkoinen. Pisin jänne on 140 metriä ja sillan hyödyllinen leveys on 13 metriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puumalansalmen silta Wikimedia Commonsissa
Matti Grönroos: Kuvia Saimaan sillasta (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Puumalansalmen silta (Q18682565)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: maantiesilta, palkkisilta
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Puumala
koordinaatit: 61°31′08″N 28°10′33″E﻿ / ﻿61.51881°N 28.17581°E﻿ / 61.51881; 28.17581
Pyhäjoen komppania

Pyhäjoen komppania oli vuosien 1733-1734 toimeen pannun ruotujaon mukaisesti yksi Pohjanmaan jalkaväkirykmenttiin kuuluva osa.
Se muodostui ruoduista  :
Kalajoki 58
Pyhäjoki 61
Pyhäjoki 61
Salo 31
Pyhäjärven vaakuna

Pyhäjärven vaakuna
Pyhäjärven vaakuna on Pyhäjärven kaupungin tunnus, joka on myös puhuva vaakuna. Vaakunan aihe viittaa pyhä-sanan vanhempaan ja nykyiseen merkitykseen. Sanan varhainen merkitys tarkoittaa rajoitettua tai erotettua, jota vaakunassa rajapaalu symboloi; vaakunan ristit viittaavat sen nykyiseen kristilliseen merkitykseen.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä nouseva kärjestä teroitettu rajapaalu, jonka saatteena kummallakin puolella naularisti; kaikki hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Ol. (Oulun läänin) Pyhäjärven kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 29. tammikuuta 1958. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 26. maaliskuuta samana vuonna.
Pyhäjoen vaakuna

Pyhäjoen vaakuna
Pyhäjoen vaakuna on Pyhäjoen kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa Hanhikiven suureen siirtolohkareeseen lähellä Pyhäjoen suuta, jota venäläiset pitivät 1400-luvun lopulla Pähkinäsaaren rauhan rajamerkkinä vuodelta 1323. Kiveen on hakattuna kruunu ja risti -kuvio rajamerkiksi.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä hopeinen kultavaruksinen hanhi, jonka alapuolella kultainen kruunu ja risti alakkain.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Pyhäjoen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 18. kesäkuuta 1965. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 22. syyskuuta samana vuonna.
Pyhäjärvi Ul:n vaakuna

Pyhäjärvi Ul:n vaakuna (1956–1968)
Pyhäjärvi Ul:n vaakuna on kunnan nimestä aiheensa saanut puhuva vaakuna. Vaakunan vene viittaa epäsuorasti sanaan 'järvi' ja siitä nouseva risti sanaan 'pyhä'.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä vene, josta nousee apilaristi; molemmat kultaa”. Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 15. lokakuuta 1956. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi vuonna 1969, kun Pyhäjärvi Ul liitettiin Karkkilan kuntaan.
Timo Puustinen

Timo Puustinen
Timo "Jukka" Johannes Puustinen (19. kesäkuuta 1909 Iisalmi – 13. helmikuuta 1962 Kuopio) oli Mannerheim-ristin ritari numero 117. Jalkaväkirykmentti 10:ssä pataljoonan komentajana toiminut Puustinen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 1. elokuuta 1943. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä majuri.
Sotilasura

Ylioppilaaksi tultuaan Puustinen kävi reserviupseerikurssi 21:n 1931–1932 sekä kadettikurssi 16:n 1932–1934. Puustinen toimi nuorempana upseerina Pohjan rykmentissä 1934–1939 sekä reserviupseerikoulussa 1939.
Talvisodan aikana Puustinen toimi kouluttajana ja komppanianvarapäällikkönä Sotakoulutuskeskuksessa. Jatkosodan alettua Puustinen oli komppanianpäällikkönä JR 10:ssä ja sittemmin pataljoonan komentajana 1942–1944. Majuri Jukka Puustinen johti 14. maaliskuuta − 17. maaliskuuta 1943 581 miehen vahvuistan sissiosastoa, joka tuhosi Rukajärven suunnalla venäläisen 27. divisioonan Jeljärven huoltotukikohdan ja rautatieasema-alueen. Suomalaisten tappiot retkellä olivat 32 kaatunutta ja vangiksi jäänyttä.
Sodan jälkeen Puustinen toimi muun muassa toimistoupseerina Kuopion sotilaspiirin esikunnassa 1944–1945, JR 2:n esikuntapäällikkönä 1945–1946, toimistopäällikkönä Kuopion sotilaspiirissä 1946–1947, huoltopäällikkönä 1947–1948 ja järjestelytoimiston päällikkönä 1948–1953. Savo-Karjalan sotilasläänin esikunnassa Puustinen oli toimistopäällikkönä 1953–1955. 2. prikaatissa ja myöhemmin Pohjois-Savon prikaatissa hän oli pataljoonankomentajana 1955–1961 sekä esikuntapäällikkönä 1961–1962.
Asekätkentäjutun yhteydessä 1945–1947 Puustinen oli pidätettynä 23 kuukautta.
Ylennykset: reservivänrikki 14.10.1932, vänrikki 16.5.1934, luutnantti 16.5.1936, kapteeni 20.9.1940, majuri 1.11.1942, everstiluutnantti 13.1.1960.
Pyhäjärvi (Suojoen vesistö)

| Pyhäjärvi Святозеро, Svjatozero |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Prääsän piiri
Kunnat:  Pyhäjärvi
Koordinaatit:  61°31′51″N, 33°35′15″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suojoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  132 m
Pituus:  7,1 km
Leveys:  3,6 km
Rantaviiva:  27 km
Pinta-ala:  9,9 km²
Tilavuus:  0,067 km³
Keskisyvyys:  6,8 m
Suurin syvyys:  17,2 m
Valuma-alue:  40,6 km²
 fiPyhäjärvi 
Pyhäjärvi (lyydiksi Pühäŕv(i), ven. Свя́тозеро, Svjatozero) on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Prääsän piirin Pyhäjärven kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 9,9 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 40,6 neliökilometriä, keskisyvyys 6,8 metriä ja suurin syvyys 17,2 metriä.
Pyhäjärveen virtaa neljä puroa. Se laskee kapeikon kautta Peltoisenjärveen. Kalalajeja ovat muikku, hauki, särki, salakka, lahna, made, ahven, kiiski ja kivisimppu. Pohjoisrannalla sijaitseva Pyhäjärven taajama laskee järveen jätevetensä.