stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
REKO-lähiruokarengas

REKO-lähiruokarengas (Rejäl konsumtion – Reilua kuluttamista) on lähiruoan myynti- ja jakelumalli, joka mahdollistaa kuluttajien tilaavan ruokaa suoraan tuottajilta ilman välikäsiä. Toiminta perustuu suljettuihin Facebook-ryhmiin, joissa kuluttajat ja tuottajat voivat sopia tilauksista ja toimituksista. Ryhmien hallinta tapahtuu vapaaehtoisvoimin, eikä ylläpitäjille makseta palkkiota.
Kauppa tuottajien ja ostajien välillä tapahtuu ennakkoon sovitussa paikassa ja ajankohdassa. REKO-toiminnan keskeisiin periaatteisiin kuuluvat jälleenmyynnin välttäminen, lähituotannon edistäminen, eettisten ja mieluiten luomuvaihtoehtojen tarjoaminen sekä tuotannon avoimuus ja läpinäkyvyys.
REKO-idean juuret ovat Suomessa, jossa se käynnistyi vuonna 2013. Mallin idea syntyi pietarsaarelaiselta luomuviljelijältä Thomas Snellmanilta, joka sai inspiraation Ranskan AMAP-mallista. Ensimmäinen REKO-jakelu pidettiin Pietarsaaressa 6. kesäkuuta 2013, ja kuukauden kuluttua jakelut alkoivat myös Vaasassa. Suomessa REKO on vakiintunut ja maassa toimii yli 200 REKO-renkasta, jotka ulottuvat Maarianhaminasta Enontekiöön. Ruotsissa toimintaa on ollut vuodesta 2016, ja Latviassa ilmiö on alkanut kehittyä vuoden 2023 keväällä.
REKO on levinnyt kansainvälisesti. Vuonna 2021 REKO-toimintaa oli jo 14 maassa, ja jäseniä oli yhteensä kaksi miljoonaa. REKO on vastannut kuluttajien tarpeeseen paikallisesti tuotetuista ja puhtaista elintarvikkeista, ja pandemian aikana sen suosio jopa kolminkertaistui.
REKO on herättänyt tutkijoiden ja kehittäjien kiinnostusta, ja esimerkiksi Helsingin yliopiston Ruralia-instituutti on tutkinut sen asiakaslähtöisyyttä. REKO:sta on tehty useita tutkimuksia, kuten tuottajakyselyitä ja opinnäytetöitä. REKO-myynnin arvioidaan olevan Suomessa noin 1,3 miljoonaa euroa vuodessa.
Galliumantimonidi

| Galliumantimonidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Gallanylidynestibane (englanniksi)
Muut nimet:  Gallium(III)antimonidi
PubChem CID:  4227894 ja 9794125
SMILES:  [Ga]#[Sb]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  GaSb
Moolimassa:  191,48 g/mol
Ulkomuoto:  kiinteä aine
Sulamispiste:  710–712 °C (983–985 K)
Tiheys:  5,6 g/cm3
Liukoisuus veteen:  veteen liukenematon
   
Galliumantimonidi (GaSb, gallium antimonide) on galliummetallin ja puolimetalleihin kuuluvan antimonin muodostama epäorgaaninen yhdiste, jossa gallium jakaa elektropositiivisena (Linus Paulingin elektronegatiivisuusarvoilla 1,6) elektroninsa elektronegatiivisemmalle antimonille (elektronegatiivisuusarvo 1,9).
Elektronegatiivisuusarvojen pienen eroavuuden vuoksi galliumin ja antimonin välille muodostuu kovalenttinen kolmoissidos. Alkuaineparista johtuen yhdisteellä esiintyy puolijohteen ominaisuuksia. Galliumantimonidi on myrkyllistä ihmiselle ja ympäristölle.
Käyttö

Galliumantimonidin kemiallisia ja fysikaalisia ominaisuuksia on tutkittu vuosikymmenten ajan sen puolijohdemaisen käyttäytymisen vuoksi. Infrapunakokeissa galliumantimonidikiteiden optisia, sähköisiä sekä termisiä ominaisuuksia on tutkittu joko sellaisinaan tai kiteitä on käsitelty lyijyllä.
Galliumantimonidia käytetään elektronisissa laitteissa, esimerkiksi ympäristöön pääsevien myrkkykaasujen IR-havaitsimissa, LED-valoissa, lasereissa, transistoreissa sekä aurinkoenergiaa keräävissä termisissä valosähköisissä piireissä. Galliumantimonidi on herkkä ilmankosteudelle, minkä vuoksi sitä ei käytetä arjen sähkölaitteissa, vaan kyseisen yhdisteen ovat korvanneet joko indiumin puolijohteet tai germanium.
Eerik XI Eerikinpoika

| Eerik XI Eerikinpoika |
| --- | --- |
 Eerik Eerikinpojan sinetti
Ruotsin kuningas
Valtakausi:  1222 — 29. marraskuuta 1229   (holhoojahallituksen jäsenenä 1222–1229 Knuut Pitkä)
Kruunajaiset:  31. heinäkuuta 1224
Edeltäjä:  Juhana Sverkerinpoika
Seuraaja:  Knuut Pitkä
Valtakausi:  1234 – 2. helmikuuta 1250
Edeltäjä:  Knuut Pitkä
Seuraaja:  Valdemar Birgerinpoika

Syntynyt:  1216
Kuollut:  2. helmikuuta 1250
Puoliso:  Katarina Sunesdotter
Suku:  Eerik
Isä:  Eerik X Knuutinpoika
Äiti:  Rikissa Tanskalainen
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Eerik XI Eerikinpoika (Sammalkieli ja Nilkuttaja, ruots. Erik den läspe och halte); (1216 – 2. helmikuuta 1250) oli Ruotsin kuningas vuosina 1222–1229 ja 1234–1250.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eerik XI Eerikinpoika Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Juhana Sverkerinpoika | Ruotsin kuningas 1222–1229 | Seuraaja: Knuut Pitkä |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Knuut Pitkä | Ruotsin kuningas 1234–1250 | Seuraaja: Valdemar Birgerinpoika |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ruotsi 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Kansallisbiografia
Israel yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 32. | 3 | 1 | 1 | 5 |
Israel on saavuttanut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman Euroopan-mestaruuskilpailuissa kolme kultamitalia, yhden hopean ja yhden pronssin. Kultaa ovat voittaneet Venäjältä muuttanut seiväshyppääjä Aleksandr Averbuh, Münchenissä 2002 ja Göteborgissa 2006, ja Keniasta muuttanut Lonah Chemtai Salpeter 10 000 metrin juoksussa Berliinissä 2018. Hopeaa sai ukrainalaissyntyinen Hanna Minenko kolmiloikassa Amsterdamissa 2016 ja pronssia sai Yhdysvalloissa syntynyt Donald Sanford 400 metrin juoksussa Zürichissä 2014.
Helsingin EM-kilpailuissa 2012 Israel saavutti kaksi pistesijaa: Donald Sanford sijoittui 400 metrin juoksussa neljänneksi ja Yochai Halevi kolmiloikassa kahdeksanneksi. Berliinissä 2018 Salpeterin kultamitalin lisäksi kolme urheilija saavutti pistesijan.
Israelin menestys kisoittain

| Kisavuosi ja -paikka | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Sijoitus mitalitilastossa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2002 München | 1 | 0 | 0 | 1 | 17. |
| 2006 Göteborg | 1 | 0 | 0 | 1 | 17. |
| 2010 Barcelona | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| 2012 Helsinki | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| 2014 Zürich | 0 | 0 | 1 | 1 | 23. |
| 2016 Amsterdam | 0 | 1 | 0 | 1 | 24. |
| 2018 Berliini | 1 | 0 | 0 | 1 | 18. |
| Yhteensä | 3 | 1 | 1 | 5 | 32. |
Siiri Rantanen

| Siiri Rantanen |
| --- | --- |
 Siiri Rantanen 1950-luvulla.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Siiri Johanna Rantanen
Syntynyt: 14. joulukuuta 1924 Tohmajärvi
Kuollut: 5. toukokuuta 2023 (98 vuotta) Lahti
Uran tiedot
Lempinimi:  Äitee
Pituus:  165 cm
Paino:  56–58 kg
Seura:  Wärtsilän Teräs Joensuun Kataja Lahden Hiihtoseura Pertunmaan Ponnistus
Laji:  maastohiihto
| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Naisten maastohiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Cortina 1956 | 3 × 5 km |  |
|  Pronssia | Oslo 1952 | 10 km |  |
|  Pronssia | Squaw Valley 1960 | 3 × 5 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Falun 1954 | 10 km |  |
|  Hopeaa | Falun 1954 | 3 × 5 km |  |
|  Hopeaa | Lahti 1958 | 3 × 5 km |  |
|  Pronssia | Lahti 1958 | 10 km |  |
|  Pronssia | Zakopane 1962 | 3 × 5 km |  |
Siiri Johanna ”Äitee” Rantanen (o.s. Lintunen; 14. joulukuuta 1924 Tohmajärvi – 5. toukokuuta 2023 Lahti) oli suomalainen maastohiihtäjä, joka saavutti urallaan kolme olympiamitalia ja viisi MM-mitalia. Talviolympialaisissa vuonna 1956 hän oli voittamassa viestin olympiakultaa. Rantanen edusti uransa parhaat vuodet Lahden Hiihtoseuraa ja hiihti arvokisamitalien lisäksi muun muassa 11 Suomen-mestaruutta. Hän kilpaili lisäksi kesäisin maastojuoksussa ja maantiepyöräilyssä ja voitti kummassakin SM-mitaleita.
Rantasen kilpaura kesti ajalleen poikkeuksellisen kauan, sillä naiset eivät tuolloin lapsia saatuaan useinkaan jatkaneet urheilu-uraa. Rantanen pääsi vuonna 1950 mukaan ensimmäiselle Hiihtoliiton maajoukkueleirille, jonne otettiin myös naisia. Rantasella oli kaksi pientä lasta, ja häntä alettiin kutsua ”Äiteeksi”. Kutsumanimeä vahvisti myös hänen asemansa naishiihtäjien puolestapuhujana, joka piti kilpasiskoistaan huolta ja uskalsi asettua miesjohtajia vastaan. Rantasta pidettiinkin suorapuheisena ja vaativana, ja hänellä oli vahva kilpailuvietti.
Rantasen varsinainen kilpaura päättyi vuoteen 1962, jolloin hänen välinsä Lahden Hiihtoseuraan katkesivat. Hän jatkoi Pertunmaan Ponnistajissa ja oli viestimitalilla SM-kisoissa 1964. Rantanen hiihti vielä SM-kisoissa 1969, osallistui useisiin Finlandia-hiihtoihin ja voitti maailmanmestaruuksia veteraanien kilpailuissa. Hänet valittiin neljästi vuoden naisurheilijaksi ja uran jälkeen Suomen urheilun Hall of Fameen.
Nuoruus

Siiri Lintunen syntyi 14. joulukuuta 1924 Kaurilan kylässä Tohmajärvellä. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Lintunen ja emäntä Anna Puustinen. Siiri oli perheen kolmas lapsi. Yhteensä Juho ja Anna saivat kuusi lasta.
Lintusten tilaa kutsuttiin Okkulaksi. Juho Lintunen oli perinyt sen vanhemmiltaan. Okkula oli aikanaan keskisuuri tila, ja siihen kuului 30 hehtaaria metsää ja 10 hehtaaria peltoa. Siiri osallistui aikalaislasten tavoin töihin ja pääsi omien sanojensa mukaan ensimmäisen kerran kuusivuotiaana lypsämään. Tilan töihin kuuluivat myös maitotonkkien peseminen ja voin kirnuaminen sekä marjojen ja sienien kerääminen.
Rantanen muisteli myöhemmin olleensa lapsena poikatyttö, joka ”huruutti” poikien kanssa kotipihassa. Toisena tärkeänä tekijänä urheilu-uralle päätymiselle oli enon suksentekotaito. Siirin äidillä oli enon tekemät sukset, joita äiti käytti asioimiseen kylällä. Siiri kokeili itsekin suksia kuusivuotiaana. Vaikka aikuisten sukset ja sauvat olivat aivan liian isoja pienelle tytölle, hän halusi omat sukset. Siirin eno veistikin pian tytölle omat sukset.
Juho Lintunen joutui talvisodassa hevosmieheksi, ja talonpito jäi äidin ja vanhimpien lasten varaan. Jatkosodan alettua Lintusten perhe joutui lähtemään kotoa. Siiri ajoi perheen karjan asemalle ja lehmävaunuun. Perhe muutti sodan takia evakkoon Outokumpuun, noin 20 kilometrin päähän Outokummun rautatieasemasta. Naisten puolisotilaalliseen Lotta Svärd -järjestöön Siiri Lintunen ei koskaan liittynyt.
Anna Lintunen kuoli 38-vuotiaana marraskuussa 1941 keskenmenoon. Annan kuoleman jälkeen Juho-isä kotiutettiin rintamalta, mutta tämä oli lamaantunut vaimonsa kuolemasta. Siiri joutui ottamaan vastuuta perheen hoitamisesta, sillä hänen vanhemmat sisaruksensa olivat jo muuttaneet kotoa ja nuoremmista sisaruksista vanhin oli vasta 13-vuotias.
Juho Lintunen meni uudestaan naimisiin vuonna 1942. Siiri lähti kotoa, kun Juhon uusi vaimo Hilma muutti taloon. Tämä oli ilmoittanut, että haluaa tulla taloon emännäksi.
»Se ol sanonu jolleki, että voi kun Siiri tuosta lähtis. Sillo mie sanoin, että kyllä se miusta erroo piäsee, ja pakkasin äitin huiviin kimpsuni ja kampsuni ja lähin.» 
(Rantanen muisteli myöhemmin lähtemistään kotoaan.)
Ura > Olympia- ja maailmanmestaruusmitalit > Kolmoisvoitto Oslon talviolympialaisissa 1952

Naisten ensimmäinen olympiakatsastus oli 12. tammikuuta 1952 Iisvedellä. Rantanen voitti sen, mutta keskeytti reilun kahden viikon päästä toisen katsastuksen. Valmentaja Veli Saarinen päätyi valitsemaan Osloon katsastuskilpailujen voittajat Rantasen ja Lydia Widemanin sekä kummassakin kisassa aivan kärjen tuntumassa olleet Sirkka Polkusen ja Mirja Hietamiehen.
Naisten 10 kilometrin kilpailu hiihdettiin olympialaisten kolmanneksi viimeisenä päivänä. Kisalatu oli vaativa, ja ylä- sekä alamäet olivat lyhyitä ja jyrkkiä. Wideman oli kilpailussa ylivoimainen ja johti 5,5 kilometrin kohdalla minuutilla toisena ollutta Hietamiestä. Rantanen oli puolimatkassa neljäntenä, mutta hän hiihti toisen vajaan puolikkaan kaikista nopeimmin ja ohitti ruotsalaisen Märta Norbergin. Suomi otti matkalla kolmoisvoiton: Wideman oli voittaja, Hietamies toinen ja Rantanen kolmas. Polkunenkin sijoittui viidenneksi.
Olympialaisten jälkeen Rantanen hiihti vielä kotimaan suuret kilpailut. Sekä Puijon että Salpausselän kisoissa hän sijoittui kolmanneksi. SM-kilpailuissa 1952 Rantanen oli 10 kilometrillä hopealla uransa lopettaneen Lydia Widemanin jälkeen. SM-kilpailujen viestissä Lahden Hiihtoseura voitti kultaa. Rantanen oli ankkurina ja nosti seuransa voittoon, vaikka lähti viimeiselle osuudelle puolitoista minuuttia johtanutta kaksikkoa jäljessä.
Ura > Olympia- ja maailmanmestaruusmitalit > Naiset ensimmäisen kerran mukana MM-kilpailuissa

Rantanen ja Mirja Hietamies hallitsivat kotimaan kilpailuja talvella 1953. Rantanen voitti Kouvolan kisat, mutta jäi Joensuun SM-kilpailuissa hopealle. Hän voitti myös Helsingin olympiastadionin lähettyvillä pidetyt Eläintarhan hiihdot sekä ensimmäisen kerran urallaan Salpausselän 10 kilometrin.
Kansainvälinen hiihtoliitto hyväksyi hiihdon vuoden 1954 MM-kilpailuihin myös naiset mukaan. Suomalaisten odotukset olivat korkealla vuoden 1952 olympialaisten ansiosta. Neuvostoliitto oli kuitenkin tulossa mukaan ensimmäistä kertaa, ja jo ennen kilpailuja liikkui huhuja neuvostoliittolaisten kovasta kunnosta. Falunin MM-kilpailut muuttaisivatkin kansainvälistä dynamiikkaa, sillä aiemmin Suomi, Ruotsi ja Norja olivat hallinneet maastohiihtolajeja. Rantanen oli vakuuttava vuoden 1954 ensimmäisissä kilpailuissa. Hän voitti Jämsänkosken kisat sekä Kuopion SM-kilpailut, joiden jälkeen valittiin myös Suomen MM-joukkue.
MM-kilpailuissa Rantanen sijoittui hopealle sekä 10 kilometrillä että viestissä. Ensimmäisenä lajina hiihdettiin viesti. Rantasen kanssa joukkueessa hiihtivät Mirja Hietamies ja Sirkka Polkunen. Rantanen oli Suomen ankkurina ja joutui lähtemään viimeiselle osuudelle seitsemän sekuntia Neuvostoliiton Valentina Tsarevan perässä. Rantanen otti Tsarevan kiinni, mutta tämä veti kovaa matkavauhtia ja onnistui kolmen kilometrin kohdalla jättämään ylämäessä Rantasen. Eroa tuli lopulta 25 sekuntia. 10 kilometrin hiihdossa Rantanen hävisi kullan 16 sekunnilla Ljubov Kozyrevalle. Rantasen loppukiri oli ollut vahva, sillä puolimatkassa hän oli 40 sekuntia Kozyrevaa jäljessä. Rantasen suoritukset toivat hänelle vuoden naisurheilijan tittelin. Hänen huonoin sijoituksensa koko kauden aikana oli kolmas.
Ura > Olympia- ja maailmanmestaruusmitalit > Välivuodesta Cortinan viestikultaan

Rantaselle vuosi 1955 oli pitkälti välivuosi. Hänen nuorimmaisensa meni kouluun, eikä hän päässyt töiden takia liiton leirille. Rantanen työskenteli huonekaluompelijana, ja töitä tehtiin 5–6 päivänä viikossa. Hän osallistui SM-kilpailuihin helmikuussa mutta sijoittui kuudenneksi, ja Salpausselän kisoissa hän oli vasta 13:s.
Rantanen sopi miehensä Kallen kanssa, että kesällä 1955 hän panostaisi aiempaa kovemmin harjoitteluun. Hän juoksi viisi lenkkiä viikoittain. Hänellä ei kuitenkaan vielä ollut mitään valmennussuhdetta, sillä Hiihtoliitto ei tarjonnut naisille valmentajaa eikä harjoitusohjeita. Rantasen kauden 1956 avauskilpailu oli heti olympiakarsinnat Kuopiossa. Sen voitti yllättäen Sanna Kiero, ja Rantanen sijoittui neljänneksi. Cortinan olympialaisiin valittiin lopulta hiihdon neljä parasta sekä Mirja Hietamies. Veli Saarinen päätti järjestää lisäkarsinnat paikan päällä Cortina d’Ampezzossa, koska Kuopion olympiakarsintojen jälkeen ei ollut ehditty järjestää muita kilpailuja. Viidestä olympiahiihtäjästä vain neljä voitiin valita 10 kilometrille ja kolme viestiin. Rantanen oli kahdeksan kilometrin karsinnan nopein.
Henkilökohtainen matka oli naisten ensimmäinen laji Cortinassa. Suomalaiset pärjäsivät hiihdossa heikosti, ja Rantanen sijoittui parhaana viidenneksi. Naisten mukaan hiihdon pilasi huono voitelu. Heidän suksensa olivat voidelleet yhdistetyn mieskilpailijat. Viestimatkalle naiset voitelivat itse suksensa. Rantanen hiihti joukkueen ankkurina, ja kaksi muuta hiihtäjää olivat Sirkka Polkunen ja Mirja Hietamies. Rantanen oli viimeisen osuuden alkaessa kuusi sekuntia kymmenellä kilometrillä toiseksi sijoittunutta Neuvostoliiton Radja Jerošinaa perässä. Tämä teki alkumatkasta hieman lisää eroa Rantaseen mutta kaatui eräässä alamäessä. Rantanen onnistui ohittamaan neuvostoliittolaisen, joka kuitenkin vielä hetkellisesti nousi hänen peräänsä. Viimeisessä pitkässä mäessä Rantanen kuitenkin jätti Jerošinaan selkeä eron ja nosti Suomen kultamitalille.
Rantanen jatkoi olympiamatkan jälkeen aktiivisesti kotimaassa ja osallistui lähes joka viikonloppu johonkin kilpailuun. SM-hiihdoissa helmikuussa hän sijoittui Hietamiehen jälkeen hopealle. Kuun lopussa järjestetyissä Holmenkollenin kisoissa Rantanen oli kolmas ja maaliskuussa Salpausselällä toinen. Kummankin kilpailun voitti ruotsalainen Sonja Edström. Rantanen valittiin vuoden 1956 naisurheilijaksi.
Ura > Lahden MM-kilpailut

Hiihtokauden 1957 ensimmäisessä kilpailussa Rantanen ankkuroi Lahden Hiihtoseuran maakuntaviestien voittoon. Rantanen oli kotimaassa melko voittamaton, mutta Neuvostoliitossa järjestetyissä talvikisoissa hän jäi kymmenenneksi. Neuvostoliittolaiset eivät tässä vaiheessa vielä kiertäneet Pohjoismaissa järjestetyissä kilpailuissa mutta kutsuivat muut omiin talvikisoihinsa. Paikalliset hiihtäjät ottivat peräti viitoisvoiton. Hiihdon SM-kilpailuissa Rantanen otti mestaruuden lähes kahden minuutin erolla Pirkko Korkeeseen. Hiihdon MM-kilpailut 1958 järjestettiin Lahdessa, ja helmikuun 1957 Salpausselän kilpailut toimivat esikisoina. Neuvostoliiton hiihtäjät olivat Salpausselällä varsin ylivoimaisia, ja Rantanen oli parhaana suomalaisena kolmas.
Rantasen kilpavuosi 1958 alkoi heti tammikuussa ensimmäisen MM-katsastuksen voitolla, mikä tarkoitti jo varmaa paikkaa Lahden MM-kilpailuihin. Toisessa katsastuksessa hän sijoittui Pirkko Korkeen jälkeen toiseksi. SM-hiihdoissa Rantanen voitti kultaa sekä viestistä että 10 kilometriltä.
MM-kilpailuissa naisten 10 kilometrin hiihdolla oli selkeä lähtötilanne: Rantanen vastaan neuvostoliittolaiset. Kisapäivän keli oli hankala, ja suksien pohjiin kerääntyi paakkuja eikä suksissa ollut juurikaan luistoa. Rantanen oli lopputuloksissa kolmas. Hän hävisi Alevtina Koltšinalle minuutin ja 13 sekuntia ja Ljubov Kozyrevalle 34 sekuntia. Neuvostoliitto ja Suomi hallitsivat hiihtoa, sillä yhdeksän parhaan joukossa ei ollut muiden maiden edustajia. Viestikilpailussa Neuvostoliitto oli ylivoimainen, mutta Suomi myös yhtä selkeä hopeamitalisti. Rantanen oli ankkuriosuudella jo niin paljon jäljessä johtajaa, että voitosta ei tullut kunnollista taistelua: ”Mitäs siinä muuta kuin hiihdellä maaliin. Yleisöä oli ladunkin varressa hienosti, ja sen kannustuksen voimin laskettelin menemään kohti maalia.” Rantaselle mitali oli uran neljäs MM-kilpailuista, mutta joukkueen kaksi muuta jäsentä eli Pirkko Korkee ja Toini Pöysti saivat ensimmäiset mitalinsa.
Rantanen aloitti kilpakauden 1959 poikkeuksellisesti Keski-Euroopasta, missä naisten hiihdon arvostus oli nousussa. Paikallisiin kilpailuihin kutsuttiin hiihtäjiä Suomesta ja Ruotsista. Rantanen hiihti voittoon Sveitsin Grindelwaldissa järjestetyssä kilpailussa. Hän oli ykkönen myös Salpausselän kisoissa helmi-maaliskuun vaihteessa. Sen sijaan SM-hiihdoissa hän jäi hopealle sekä 5 että 10 kilometrin hiihdossa. Vitonen oli ensimmäistä kertaa mukana SM-kilpailujen ohjelmassa. Mestaruuden vei kummallakin matkalla Eva Hög. Rantanen hiihti puolestaan Lahden Hiihtoseuran joukkueessa viestin voittoon.
Ura > Vuoden 1960 olympialaiset ja SM-mitalistiksi myös maastojuoksussa ja maantiepyöräilyssä

Rantanen oli monena kesänä harrastanut yleisurheilua, mutta kesällä 1959 hänet ilmoitettiin mukaan maastojuoksun SM-kilpailuihin. Hän oli voittanut ylivoimaisesti SVUL:n Lahden piirimestaruuden ja lähti Lahden Urheilijoiden joukkueessa SM-maastoihin. Rantanen oli kilpailuissa seuran ykkösjuoksija ja sijoittui henkilökohtaisella matkalla seitsemänneksi. Lahden Urheilijat oli viestissä samalla sijalla.
Squaw Valleyn olympialaisissa 1960 Rantanen oli 10 kilometrin matkalla vasta 15:s. Matka sujui suomalaisilta heikosti, ja heistä parhaana Toini Pöysti oli kuudes. Rantanen hiihti viestissä Suomen avausosuuden. Rantasella meni osuudella sauva poikki, ja lisäksi hän väsyi pahasti loppumatkasta. Neuvostoliiton edustaja Radja Jerošina oli kaatunut kärkipaikalta, ja Rantanen ja kaksi muuta hiihtäjä olivat sen jälkeen törmänneet häneen. Rantanen putosi katkenneen sauvan takia viimeiseksi, mutta hän onnistui nostamaan kovalla kirillä Suomen takaisin kärkijoukkoon. Sen jälkeen hän kuitenkin väsähti ja hänen selkänsä puutui. Rantanen tuli vaihtoon vasta toiseksi viimeisenä. Eeva Ruoppa ja Pöysti pystyivät nostamaan Suomen lopulta kolmanneksi.
Rantanen aloitti kesällä 1960 myös kilpapyöräilyn muttei saanut tarpeeksi kisapisteitä SM-kilpailuihin osallistumista varten. Lokakuussa hän oli jälleen mukana maastojuoksun SM-kilpailuissa ja voitti naisten kahden kilometrin matkan. Hiihtokauteen 1961 Rantanen valmistautui hieman aiempaa rauhallisemmin, eikä hiihtomaajoukkuekaan leireillyt yhtä ahkerasti arvokisojen välivuoden takia. Rantanen harjoitteli kotimaastoissa, ja SM-kilpailuissa 1961 hän otti kultaa 5 kilometriltä. 10 kilometrillä hän oli vasta kuudes, mutta viestissä tuli SM-hiihtojen toinen kulta. Rantanen osoitti kovaa kuntoaan Salpausselän kisoissa, joissa hän voitti 10 kilometrin matkan 35 sekunnin erolla Pöystiin.
Rantanen oli kesällä 1961 mukana maantiepyöräilyn SM-kilpailuissa, joihin hän pääsi kerättyään pienemmistä kilpailuista tarpeeksi pisteitä. Hän sijoittui hopealle 60 kilometrin matkalla. Lahden Pyöräilijöitä edustanut Rantanen osallistui myös tempoajon SM-kilpailuihin, joista hän saikin Suomen mestaruuden. Maastojuoksun SM-kilpailuissa Rantanen jäi yksilökilpailuissa kuudenneksi, mutta joukkuekilpailuissa Lahden Urheilijat oli mestari.