stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kanni
Alkuperä

Kanni on alkuperäinen eteläintialainen rotu, joka on kotoisin Tamil Nadusta. Sitä tavataan Tirunelvelin, Pollachin, Kovilpattin, Kazhugumalain, Kileralin, Kodangipattin, Sivakasin ja Madurain alueilla. Sitä käytetään lähinnä metsästykseen. Nykyisin rotu on äärimmäisen harvinainen, jopa sukupuuton partaalla. Se on yritetty muutaman kerran elvyttää, mutta löytyneitä yksilöitä on hyvin vähän eikä niistä tiedetä juuri mitään. Joidenkin kynologien mielestä kanni ei olisi oma erillinen rotunsa, vaan chippiparainvinttikoiran muunnos.
Alkuperä > Etymologia

Kanni tarkoittaa "morsiota" ja sen sanotaan tulleen siitä, että koira annettiin joko kihlajaislahjaksi tai myötäjäislahjaksi juuri ennen avioliittoa. Usein se merkittiin jopa sulhaselle tulevien häälahjojen luetteloon.
Hoito

Koiria pidetään perheissä jotka eivät myy niitä, mutta voivat antaa niitä lahjaksi jos niitä luvataan hoitaa hyvin: ne eivät saa vaellella kaduilla vaan niitä tulee pitää lemmikkeinä. Niille annetaan aamuisin maitoa, iltapäivisin maissipuuroa ja iltaisin ragi-puuroa. Lihaa annetaan ainoastaan kerran viikossa tai kerran kuussa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
News article (Arkistoitu – Internet Archive)
An Indian Site Dedicated to Dog Breeding & the sport of dog showing in India (Arkistoitu – Internet Archive)
Extensive research on South Indian dogs carriedout by Mr. Srinivas (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Kanni
Käännös suomeksi
Kansakoulu

Kansakoululaisia 1920-luvulla
Kansakoulu oli Suomessa aluksi viisivuotinen oppilaitos, joita alettiin perustaa vuoden 1866 kansakouluasetuksen myötä. Asetuksen mukaan kaupungit velvoitettiin perustamaan kansakouluja, mutta maaseudulla kunta sai päättää. 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alkupuolella kiertokoulut olivat maaseudulla tärkeitä. Vuonna 1921 tuli voimaan oppivelvollisuuslaki, jolloin kansakoulu muuttui kuusivuotiseksi ja kiertokoulut lakkautettiin. Siirtymäaika oli kaupungeissa viisi vuotta ja maaseudulla yleensä vuoteen 1937 saakka; harvaanasutuilla alueilla voitiin myöntää vielä viiden vuoden lisäaika. Kansakoulussa kukin sai opiskella omalla äidinkielellään, mikä oli merkittävä parannus erityisesti suomenkieliselle väestölle. Kansakoulut muutettiin peruskoulun ala-asteiksi peruskoulu-uudistuksen yhteydessä 1970-luvulla.
Kansakoululaitoksen lakkauttaminen

Kansakoululaitos lakkautettiin siirryttäessä peruskoulujärjestelmään. Tällöin kaikki kansakoulut muuttuivat peruskoulun ala-asteiksi eli nykyisiksi perusopetuksen vuosiluokiksi 1–6. Kansalaiskoulut sulautettiin yhdessä keskikoulujen kanssa peruskoulujen yläasteiksi. Kansakoulunopettajat siirtyivät luokanopettajiksi ala-asteille. Eräissä kunnissa kansalaiskoulu muutettiin kokeiluluonteiseksi peruskoulun yläasteeksi jo syksyllä 1968. Virallinen peruskoulujärjestelmään siirtyminen toteutettiin alueittain vuodesta 1972 alkaen viiden vuoden aikana, viimeisenä pääkaupunkiseutu syyslukukauden alkaessa 1977. Peruskouluun siirtymisen yhteydessä lakkautettiin kansakouluntarkastajien virat ja virassa olleet siirrettiin lakkautuspalkalle.
Kirjallisuutta

Tuominen, Irja (toim.): Koulun kello soi − opettajat muistelevat. Gummerus 1980, Jyväskylä. ISBN 951-20-2031-9.
Koulu ja menneisyys -vuosikirjat. Suomen Kouluhistoriallinen Seura, Helsinki.
Aiheesta muualla

Murto, Siru: Raunistulassa vuosina 1899–1909. Opistako onni esikaupungin lapsille? (Proseminaari) Suomen historia, Turun Yliopisto historian laitos. Arkistoitu 7.6.2008. Viitattu 11.10.2018.
Syväoja, Hannu: Alkuaikojen kansakoulu politiikan välineenä Tieteessä tapahtuu. 1.1.2001. Viitattu 11.10.2018.
Kolsi, Eeva-Kaarina: Kansakoulun perustamisesta 150 vuotta – lukemisen pelättiin laiskistavan Ilta-sanomat. 11.6.2016. Viitattu 11.10.2018.
Hartikainen, Erkki: Koulunkäyntiä 1950-luvun Suomessa Satuja ja totta - Peruskoulun elämänkatsomustieto 1-2. 2.10.2009. Arkistoitu 17.5.2011. Viitattu 11.10.2018.
Koulun historiaa Yle - Oppiminen. 15.12.2015. Viitattu 11.10.2018.
Maaseudun kouluverkko oli vielä 1900-luvun alussa verrattain harva. Kartassa näkyvät kaikki maaseudulla sijainneet oppilaitokset.
Sándor Kányádi

| Sándor Kányádi |
| --- | --- |
 Sándor Kányádi
Henkilötiedot
Syntynyt: 1929
Kuollut: 2018 (88–89 vuotta)
Kansalaisuus:  Unkari
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: unkari
Tuotannon kieli: unkari
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sándor Kányádi (1929 Nagygalambfalva, nyk. Romania – 2018 Budapest, Unkari) oli Romanian unkarilaiseen vähemistöön kuulunut runoilija.
Kányádi kuului toisen maailmansodan jälkeiseen runoilijasukupolveen, joka ihaili uudistuksia ja kehitystä. Sävy muuttui kuitenkin myöhemmin katkeraksi hänen tulkitessaan vähemmistökansansa tilaa ja tuntoja. Kányádi kirjoitti myös lapsille.
Suomennetut teokset

Shamaanilintu, toim. ja kääntäneet Anna-Liisa Alanko, Raija Hämäläinen, Ádám Törpényi Szabó. Joensuu, 1983.
On seutuja: runoja ja runoelmia, suom. ja toim. Hannu Launonen ja  Béla Jávorszky, WSOY 1996 ISBN 951-0-21319-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sándor Kányádi Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Kansan Tahto

| Kansan Tahto |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  Sanomalehti / Aikakauslehti
Julkaisija:  Kansan Tahto Oy
ISSN:  ISSN 0356-1380
Levikki:  6 965 (LT 2004) 
Perustettu:  1906
Lakkautettu:  2023
Sitoutuneisuus:  Vasemmistoliitto
Kotikunta:  Oulu
Kotimaa:  Suomi
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
kansantahto.fi
Kansan Tahto on suomalainen sanomalehti. Se ilmestyi sanomalehtimuotoisena vuoden 2015 loppuun asti ja aikakauslehtenä vuosina 2016–2023.
Lehti lakkautettiin vuoden 2023 lopussa taloudellisten vaikeuksien vuoksi mutta lehti on tätä ennen lakkautettu tai lakkautunut eri syistä kymmenisen kertaa. Nettilehden varalle on jo suunnitelmia.
Kansan Tahto oli Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP), Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen (SSTP) ja Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) kannattaja. Vasemmistoliiton perustamisesta (1990) lähtien se määritteli itsensä ”Pohjois-Suomen vasemmistolehdeksi”. Elokuussa 2018 Kansan Tahto lanseerattiin koko Suomen vasemmistolehdeksi.
Kansan Tahdon toimitus on päätoimittajansa Yrjö Mäkelinin mukaan nimetyllä Mäkelininkadulla, sen ja Pakkahuoneenkadun risteyksessä olevan Oulun Järjestötalon 1950-luvulla rakennetussa toimisto-osassa.
Lehteä kustansi vuodesta 1945 alkaen Kustannusosakeyhtiö Kansan Tahto Oy (vuodesta 2016 lähtien Kansan Tahto Oy).
Lehti myönsi vuosittain Kansan Tahto -mitalin.
Vasemmistoliitto lopetti lehden puoluelehtituen vuoden 2016 alusta, samoin kuin tuen Satakunnan Työlle ja Ny Tidille.
Historia

Kansan Tahdon perusti samanniminen sanomalehtiosuuskunta vuonna 1906 ”köyhien ja sorrettujen äänenkannattajaksi”. Lehti alkoi ilmestyä säännöllisesti Oulussa 3. helmikuuta. SDP:n puoluelehtioikeudet se sai samana vuonna Oulun puoluekokouksessa.
Päätoimittaja Yrjö Mäkelin haastettiin vuonna 1911 oikeuteen. Tuomion julistuksen jälkiseurauksena Kansan Tahto lakkautettiin vuoden 1914 syksyllä. Tilalle ilmestyi vuonna 1914 Joutohetki-niminen lehti, jonka näytenumero ilmestyi 1915. Keväällä 1915 lehti aloitti uudelleen nimellä Oulun Sanomat, millä nimellä se jatkoi vuoteen 1917. Mäkelin istui tuomionsa vuosina 1915–1916..
Suomen sisällissodan aikana valkoisten Oulun osasto tuhosi lehtipainon ensimmäisen kerran 2. helmikuuta ja uudelleen 9. syyskuuta 1918. Sosiaalidemokraattien omistama ja Otto Karhin johtama Oulun Kirjateollisuus Osakeyhtiö aloitti lehden julkaisemisen uudelleen vuonna 1919 nimellä Pohjan Kansa, jota käytettiin vuoteen 1922. Viranomaisten julkaisukieltojen takia lehti ilmestyi myöhemmin nimellä Uusi Pohjan Kansa (1923) sekä Pohjan Voima (1924–1930).
Vuodesta 1919 lehti oli SSTP:n ja sen seuraajajärjestöjen äänenkannattaja kesäkuuhun 1930, jolloin sen ilmestyminen estettiin Lapuan liikkeen ajamia niin sanottuja kommunistilakeja ennakoiden.
Vuonna 1945 Kansan Tahto alkoi ilmestyä uudelleen Pohjolan työtätekevän kansan, käytännössä SKDL:n Pohjois-Suomen piirijärjestöjen äänenkannattajana. Se siirtyi Vasemmistoliiton hallinnoimaksi 1990.
Historia > Päätoimittajat

Kalle Hämäläinen, toukokuun loppuun 1906
suutari Antti Kallio, 1906–1907
sanomalehtimies ja kansanedustaja Yrjö Mäkelin, 1907–1914
kirjaltaja I. V. Korkeakangas, 1919–1921
kirjaltaja Wäinö Jousi, 1922–1923
Niilo Nikkilä (nimimerkki Kärkevä), 1945–1957
Into Kangas (nimimerkki Oskari), 1957–1983
Yrjö Rautio (nimimerkki Seppä), 1983–1988
Eero Matero, 1988–31.1.2009
Tuomas Talvila, 1.2.2009–31.8.2014
Tuula Leskinen, 1.9.2014–31.12.2015
Tero Kaikko, 1.1.2016–
Aiheesta muualla

Kansan Tahto
Yrjö Mäkelin -seura
Kansan Tahdon ensimmäinen numero digitoituna Kansalliskirjaston sivuilla
Muuta Ouluun liittyvää
| n k Kulttuuri-, mielipide- ja tiedelehtien liitto Kultin jäsenlehdet |
| --- | --- |
Jäsenliitot:  Aakusti  Aikakauskirja Genos  Amfion.fi  Animalia  Antimilitaristi  ARK – Arkkitehti  Astra  Asukki  Blues News  Demeter  Elonkehä  Eläinten ystävä  Esperantolehti  Etsijä  Filmihullu  Finlands Natur  Finnanest  Finnish Music Quarterly  Finnisharchitecture.fi  Freelance Online  Futura  Grafia  Haava  Historiallinen Aikakauskirja  Idäntutkimus  Ikaros  Imetysuutisia  Improbatur  Jazzrytmit  Juomaposti  Jyväskylän Ylioppilaslehti  Kajastus  Kaltio  Kansanmusiikki  Kantele  KD-lehti  Kehrääjä  Kide  Kiiltomato.net  Kirjailija  Kirjallisuusterapia  Kirjastolehti  Kompositio  Kosmopolis  Kosmoskynä  Kristosofi  Kritiikin Uutiset  Kulttuurintutkimus  Kulttuurivihkot  Kuti  Kuvittaja  Kynnys  Lapillinen  Lapsen Maailma  Lehto  Leija  Le Monde Diplomatique & Novaja Gazeta  Linnut  Lippu  Long Play  Lukufiilis  Lumooja  Luonnonsuojelija  Lähikuva  Lätta Bladet  Maailma.net  Maailman Kuvalehti  Maatiainen  Minna  Museo  Musiikin Suunta  Musiikintekijä  Mustekala.info  Muuriankkuri  Natura  Niin & näin  Niinipuu  Nuorisotutkimus  Nuori Voima  Nuorten Luonto  Ny Tid  Näkövammaisten Airut  Onnimanni  Pirta  Plan  Portti  Protu  Psykoanalyyttinen psykoterapia  Psykologia  Rauhanpuolustaja  Rondo  Ruumiin kulttuuri  Sarjainfo  Selkosanomat  Sieppo  Skeptikko  Skrolli  Sosiologia  Steiner-kasvatus  Stylus  Sukupuolentutkimus – Genusforskning  Sukuviesti  Sulasol  Suomen Luonto  Suomi–Puola Finlandia–Polska  Synkooppi  Synsygus  Synteesi  Särö  Taide  Taiteilija  Taito  Takoja  Tatsi  Tehohoito  Teosofi  Tiede & edistys  Tiedepolitiikka  Tiede-toimittaja  Tiedonantaja  Tiedosta  Tieteessä tapahtuu  Tringa  Tsilari  Tukiviesti  Tuli & Savu  Tulva  Turun ylioppilaslehti  Työelämän tutkimus  Työväentutkimus vuosikirja  Tähtivaeltaja  Ulkopolitiikka  Ultra  Uusi Safiiri  Vaikutuksessa-media  Vapaa ajattelija  Vasen kaista  Virikkeitä  Visiiri  Voima  Ydin  Yhteiset lapsemme  Yliopisto  Ylioppilaslehti
Kankaanpainanta

Taidokkaasti käsinpainettua kangasta.
Kankaanpainannalla tarkoitetaan kankaankuviointimenetelmää, jossa eri tekniikoita käyttäen rajoitetaan värien leviäminen vain tietyille kankaan osille.
Varhainen historia

Kankaanpainannan arvellaan kehittyneen muinaisessa Lähi-idässä. Egyptiläisissä hautamaalauksissa on kuvattu painokankaita jo ainakin noin 2100 eaa.
Vanhimpia tekniikoita olivat sormenpäillä, kämmenillä ja kasvien lehdillä painaminen. Myös Kiinassa ja Japanissa on kankaanpainantaa harjoitettu jo varhain muun muassa puuleimasimilla. Silkkipainotekniikka tunnettiin Kiinassa jo noin 300 eaa. Intiassa värjäystekniikat olivat pitkälle kehittyneitä jo 1500–1600-luvulla.
Eurooppalaisen painannan historia

Varsinainen painantatekniikka tuli Euroopassa suosioon 1400-luvun lopulla sen jälkeen kun hollantilaiset, englantilaiset ja ranskalaiset olivat alkaneet tuoda painettuja itäintialaisia kankaita Eurooppaan. Vanhimmat keskieurooppalaiset pellava- ja silkkikankaanpainannat olivat yleensä tummasävyisiä, joihin oli painettu hopea- ja kultakoristeita. Myöhemmin painoväreiksi tulivat musta, punainen ja vihreä.
Euroopan alkeellisessa painannassa kangas siveltiin liisteriaineella, jonka päälle siroteltiin värijauheet ja väri painettiin kankaaseen kiinni puulaudoilla. Myöhemmin keskieurooppalaisessa painannassa kehiteltiin rinnakkain kahta eri tekniikkaa. Kuviot voitiin painaa suoraan kankaalle puu- tai metallilevyiltä tai koristelu voitiin tehdä ensin eräänlaiselle massalevylle, joka oli tehty joko vahasta tai muusta aineesta ja tällä vasta painettiin kangas. 
Varhaisia kankaanpainokoneita oli kehitelty Euroopassa jo 1800-luvulla. Varhaisia kankaanpainokoneita olivat muun muassa kaiverrettuja kuparilaattoja hyödyntävä valssipainokone ja puulaattoja hyödyntävä laattapainokone. Konepainanta syrjäytti käsin painannan 1900-luvulla, koska se oli kilpailukykyisempi painantamenetelmä: uudet värit ja halvat työkustannukset.
Suomalaisen painokankaan historia

Vanhoista suomalaisista painokankaista ei ole säilynyt paljon tietoja. Käsinpainantaa on tehty ammattimaisesti 1700-luvulla muun muassa Kokkolassa ja Turussa.  Forssa Oy perusti vuonna 1861 Forssaan Suomen ensimmäisen teollisen kankaanpainon. Kangaspainoon hankittiin perrotine, joka seuraavana vuonna korvattiin telapainokoneella.  Forssassa painettiin teollisesti painokangasta eri yritysnimien (Forssa Oyj, Finlayson-Forssa Oy, Finlayson Oy, Finlayson Forssa Oy) alla aina vuoteen 2009 saakka, Vuonna 1951 Finlayson-Forssa perusti Forssan kangaspainon yhteyteen painomalliateljeen, jossa joko tehtaalla koulutetut tai taidealan koulutuksen omaavat painokangassuunnittelijat loivat kotimaisia painomalleja tehtaan tarpeisiin. Ateljeen perustamisesta vastasi Ruotsin Boråsissakin opiskellut tekstiilitaiteilija Elisabeth Lindahl. Helsingin Taidevärjäämö Oy:n käsifilmipaino (silkkipaino) aloitti toimintansa 1930-luvulla. Taidevärjäämöllä oli huomattava vaikutus kotimaisen painokangassuunnittelun kehittymiseen. Suunnittelijoina Taidevärjäämössä toimivat 1940-luvulla  Eeva Taimi ja Kaj Franck. Suomen tunnetuin ja menestynein tekstiilialan yritys, painokankaita valmistava Marimekko perustettiin 1950-luvulla suunnittelijoinaan muun muassa Maija Isola ja Vuokko Nurmesniemi, jotka olivat painokangassuunnittelun merkittäviä edelläkävijöitä ja uudistajia.
Kankaanpainantatekniikat

Kohopainantatekniikka (1100-luku)
Väri painettiin kankaaseen kaiverretuilla laatoilla, joissa painopinnat ovat koholla. Kuvioaiheista riippuen käytettiin puulaattoja, naulalaattoja tai metallinauhalaattoja. 1700-luvulla tekniikkaa käytettiin yleisesti Keski-Euroopassa. 1800-luvulla painotekniikat kehittyivät ja kohopainannan osuus tuotannossa väheni. 1834 keksittiin perrotiini, mekanisoitu laattapainokone, joka suoritti kaikki painajan työt mekaanisesti.
Syväpainotekniikka (1700-luku)
Syväpainotekniikassa käytettiin kuparilaattoja, joihin kaiverretuista kuviosyvennyksistä väri imeytyi kankaaseen. Laatat olivat kookkaita, mallit ohutviivaisia ja yksivärisiä. Kuvioaiheina käytettiin eläimiä, kasveja, klassisia raunioita sekä kiinalaiskuoseja.
Kaaviopainotekniikka
Väri levitettiin kankaalle väriä läpäisemättömän, kestävän materiaalin läpi, josta kuvion kohdat oli rei'itetty tai leikattu pois. Kaavioina käytettiin paperia, nahkaa tai metallilevyjä. Filmi- eli silkkipainotekniikassa kaaviona toimi kehyksiin pingotettu seulakangas, josta kuviokohdat oli käsitelty väriä läpäisemättömiksi. Apuna kaaviopainotekniikassa käytetään raakkelia, joka on eräänlainen lasta, jolla värin saa levitettyä tasaisesti. Euroopan ensimmäisiä kokeiluja silkkiverkkokaaviolla tehtiin Ranskassa 1850-luvulla. Seula patentoitiin Euroopassa 1900-luvun alussa ja filmipainanta teollistui 1920- ja 1930-luvuilla. 1950-luvulla markkinoille tulivat laaka- ja rotaatiopainokoneet.
Siirtopainotekniikka
Siirto- eli lämpöpainotekniikassa väri "prässätään" kuviopainetusta paperista lämmön avulla kankaaseen. Tekniikka yleistyi 1950-luvulta lähtien ja on pääosin pysynyt vaatetusteollisuuden käyttämänä tekniikkana. Painoväreinä käytetään dispersio-värejä, jotka soveltuvat tekokuiduille.
Käsinpainantamenetelmät

Suorapainomenetelmässä värillinen kuvio painetaan suoraan kankaalle eri tekniikoita käyttäen. Painoväreinä käytetään pigmenttivärejä.
Reservi- eli suojausmenetelmässä kangas suojataan kuvioiden kohdalta mekaanisella tai kemiallisella reserviaineella ennen painamista ja päälle painetaan pohjaväri. Painoväreinä käytetään reaktiivivärejä.
Etsi- eli värinpoistomenetelmässä  kuviot syövytetään esiin painetusta kankaasta pelkistysaineen avulla. Painoväreinä käytetään reaktiivivärejä.
Erikoismenetelmiä: Kreppipainanta (Cloque), jossa kankaasta kutistetaan painokuvion muotoisia alueita. Tulos on usein kolmiulotteinen. Kreppipainannassa hyödynnetään yleisimmin kuitujen kutistamista emäksen vaikutuksesta. Syövytys- eli polttopainannassa (devore), osa materiaalista syövytetään pois, jolloin syntyy joko reikiä, ohuempia kohtia tai reliefimäistä pintaa riippuen käsiteltävän tekstiilin pintarakenteesta ja raaka-aine koostumuksesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kankaanpainanta Wikimedia Commonsissa
Maija Forss, 2000. Värimenetelmät. Helsinki Taideteollinen korkeakoulu, 2000 ISBN 951-558-046-3
Maija Forss, ym. 1997. Kankaanpainanta. Espoo: Weilin + Göös ISBN 951-35-1881-7
Tekstiiliperintö Forssan museo
Hintsanen, Päivi, Kankaanpainanta. Coloria.net 2000.
Kellomäki, Kaarina, Uusia ulottuvuuksia kankaanpainantaan. Helsinki: Painatuskeskus Oy. 1993 ISBN 951-37-1097-1
Kirsi Niinimäki ja Marjo-Riitta Saloniemi, (toim.) Kretongista printtiin. Helsinki: Maahenki Oy, 2008 ISBN 978-952-5652-42-0
Oerngreen, J. Kankaanpainanta ja batiikki, suom. Pirjo-Riitta Laajava. Helsinki: Otava 1981 ISBN 951-1-06076-7
Åhlberg, G. & Jarneryd, O. Käsinpainanta; Suom. Kissu Hiisiö. Helsinki: Tammi 1972 ISBN 951-30-2052-5
Kansallissosialismi Suomessa

Kansallissosialismi Suomessa on ollut usean ryhmittymän tavoittelema poliittinen järjestelmä. Suomessa toimi 1930- ja 1940-luvulla useita pieniä kansallissosialistisia järjestöjä, jotka ottivat mallia saksalaisista natseista ja pitivät yhteyksiä näihin. Varsinaisten kansallissosialististen liikkeiden ulkopuolella Suomen ilmapiirissä oli 1930-luvulla ja sota-aikana jonkin verran natsi-Saksaa myötäileviä ja ihannoivia äänenpainoja. Adolf Hitlerin Taisteluni (Mein Kampf) suomennettiin, ja sen kahta osaa ja yhdistettyä laitosta myytiin vuosina 1941–1944 Suomen oloissa suuri määrä, 32 000 kappaletta.
Toisessa maailmansodassa suomalaiset saivat tukea saksalaisilta, mutta historioitsijoiden keskuudessa vallitsee konsensus, että Suomen puolustusvoimien ylipäällikkö Carl Gustaf Emil Mannerheim ei ollut kansallissosialisti. Toisen maailmansodan aikana Suomen hallitukseen ei kuulunut kansallissosialistista puoluetta, eikä perustettu puolue Suomen Kansallissosialistit saanut juuri minkäänlaista kannatusta. Kansallissosialismin sijasta osa suomalaista kannatti Isänmaallista kansanliikettä (IKL), joka oli selvän oikeistolainen ja Italian Benito Mussolinia ja Mussoliniin kytkeytyvää fasismia ihailevaa. Isänmaallinen kansanliike osallistui Rangellin hallitukseen, joka muodostettiin ilman vaaleja. Saksan rinnalla taistelemista kannattaneen IKL:n kannatusta ei siis mitattu.
Rangellin hallitusta on pidetty saksalaissuuntautuneena, mutta Hitler ei ollut Suomessa ihailtu johtaja. Hitlerin epäsuosioon Suomessa saattoivat vaikuttaa hänen kansaa villitsevä, räyhäävä esiintymisensä ja Suomessa juuri saavutettu laillisuus ja vakaa demokratia, joiden ruumiillistuma oli vapaa talonpoika. Tähän kuvaan eivät sopineet Hitlerin puheet johtajaperiaatteesta ja demokratian hylkäämisestä. Yleisesti on myös ajateltu, että harva heistä jotka Taisteluni-kirjan ostivat tai saivat lahjaksi olisivat lukeneet sen kokonaan.
1900-luku > 1930- ja 1940-luku

Suomessa toimi 1930- ja 1940-luvulla useita pieniä kansallissosialistisia järjestöjä, jotka ottivat mallia saksalaisista natseista ja pitivät yhteyksiä näihin. Tunnetuimpia järjestöistä olivat Arvi Kalstan johtamat Suomen Kansan Järjestö (1933–1936) ja Kansallissosialistien Järjestö (1940–1944), Teo Snellmanin Suomen Kansallissosialistinen Työjärjestö (1940–1944) ja Yrjö Raikkaan Suomen Kansallissosialistit (1941–1944). Muita olivat esimerkiksi Aseveljien Työjärjestö (1942), Isänmaallinen Kansanpuolue (1932–1933), Suomalaissosialistinen Työväen Puolue (1934–1944) ja Suomen Työrintama (1936–1939). Yrjö Ruudun johtama Suomen Kansallissosialistinen Liitto (1932–1937) ei nimestään huolimatta kannattanut saksalaistyyppistä kansallissosialismia, ja se vaihtoi 1933 nimensä Suomalaissosialistiseksi puolueeksi. Vuoden 1933 eduskuntavaaleissa kansallissosialistit saivat koko maassa yhteensä noin 4 000 ääntä.
Suomalaisten kansallisosialistisen ryhmien lisäksi Suomessa toimi Saksan natsipuolueen ulkomaalaisjärjestön (NSDAP/AO) puoluejärjestö (Landeskreis Finnland), johon kuului vuosina 1932-1944 noin 100-150 Suomessa asunutta Saksan kansalaista. Suomenruotsalaisilla oli Gunnar Lindqvistin johtama Samfundet Folkgemenskap (1940–1944).
Varsinaisten kansallissosialististen liikkeiden ulkopuolella Suomen ilmapiirissä oli 1930-luvulla ja sota-aikana jonkin verran natsi-Saksaa myötäileviä ja ihannoivia äänenpainoja. Esimerkiksi poliisien ammattilehdissä käsiteltiin Saksan poliisiurheilua ja Reinhard Heydrichin perustamaa ”kansalaisten raportointipalvelua” (Volksmeldedienst) kritiikittömästi ja Gestapon tehokkuutta korostaen.
Suomessa vaikuttaneet merkittävät oikeistoradikaalit liikkeet eivät olleet yleisesti ottaen niinkään kansallissosialistisia, vaan pikemminkin lähempänä fasismia. Tunnetuimmat suomalaiset oikeistoradikaalit liikkeet olivat Suomen Suojeluliitto, Lapuan liike ja Isänmaallinen Kansanliike (IKL). Näistä Lapuan liike ja sen parlamentaarinen seuraaja IKL halusivat tiukkaa valtiovaltaa ja vahvaa johtajuutta.
1900-luku > 1930- ja 1940-luku > Adolf Hitler: Taisteluni

Suomen Kansan Järjestö tarjosi jo vuonna 1934 Adolf Hitlerin Taisteluni-teoksen käännösoikeuksia kustannusyhtiö Otavalle, mutta tämä kieltäytyi. Valtaosalle suomalaisista Hitler oli tuolloin vielä tuntematon pyrkyri, jonka ei uskottu pysyvän kauankaan vallassa. Toinen Suomen suurimmista kustannusyhtiöistä, WSOY, sai teoksen julkaisuoikeudet välirauhan aikana kesällä 1940 sen jälkeen, kun saksalainen kustantamo oli hyväksynyt kääntäjäksi Lauri Hirvensalon WSOY:n varmistettua tämän ”arjalaisen” sukutaustan. Taisteluni-teoksen kahta osaa ja yhdistettyä laitosta myytiin vuosina 1941–1944 Suomen oloissa suuri määrä, 32 000 kappaletta, ja professori V. A. Koskenniemi kirjoitti siitä ylistävän arvion Uusi Suomi -lehteen. Kuitenkin vain harvat suomalaiset lukijat lienevät jaksaneet kahlata teoksen raskaan tekstin kokonaan läpi, eikä teos synnyttänyt Suomessa mitään kansallissosialistista liikehdintää.
1900-luku > 1900-luvun jälkipuolisko

Toisen maailmansodan jälkeisistä suomalaisista kansallissosialisteiksi julistautuneista henkilöistä tunnetuin lienee Turussa ja Naantalissa vaikuttanut okkultisti ja kirjailija Pekka Siitoin, joka johti ensin Isänmaallista Kansanrintamaa, joka sittemmin lakkautettiin ja jonka tilalle perustettiin rekisteröimätön Kansallis-Demokraattinen Puolue. Siitoimen kansallissosialismi nojasi vahvasti 1930-luvun Saksan ihannointiin ja nostalgiaan, eikä se saavuttanut mainittavaa kannatusta edes muiden kansallissosialistien keskuudessa. Siitoin tuomittiin rikoksesta vasemmistolaista toimintaa sisältänyttä kiinteistöä kohtaan.
Myös Väinö Kuisman aiemmin johtama Suomi – Isänmaa -puolue (nyk. Suomen Isänmaallinen Kansanliike, aiemmin tunnettu nimillä Arjalainen Germaaniveljeskunta, Isänmaallinen Oikeisto ja Suomi Nousee – Kansa Yhdistyy) sai vaikutteita kansallissosialismista, vaikka se määrittelikin ideologiansa nimikkeellä kalevalainen nationalismi.