stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1877
Kuolleita > Heinäkuu–syyskuu

2. heinäkuuta – François Bazin, ranskalainen oopperasäveltäjä (s. 1816)
6. heinäkuuta – Anders Wilhelm Perttunen (”Rosvo-Perttunen”), suomalainen rikollinen (s. 1851)
12. heinäkuuta – Kustaa Adolf Saxbäck, suomalainen pappi ja runoilija (s. 1805)
17. heinäkuuta – Aina Dammert, suomalainen nuortenkirjailija (s. 1837)
17. heinäkuuta – G. I. Lindström, suomalainen pappi, lyseon lehtori ja runoilija (s. 1821)
22. heinäkuuta – Ferdinand Granberg, suomalainen kauppias, teollisuudenharjoittaja ja laivanvarustaja (s. 1814)
2. elokuuta – Evelina Olsoni, suomalainen apteekkari ja pienten lasten koulun opettaja (s. 1833)
4. elokuuta – Karl Friedrich von Steinmetz, preussilainen sotapäällikkö (s. 1796)
5. elokuuta – Kustaa, Ruotsin kruununprinssi, Kustaa IV Aadolfin poika (s. 1799)
5. elokuuta – Luigi Legnani, italialainen kitaristi ja säveltäjä (s. 1790)
15. elokuuta – Carl Daniel von Haartman suomalainen lääketieteen professori (s. 1792)
29. elokuuta – Brigham Young, yhdysvaltalainen Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon presidentti ja profeetta (s. 1801)
30. elokuuta – Raphael Semmes, yhdysvaltalainen merimies, lakimies ja Etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa (s. 1809)
3. syyskuuta – Adolphe Thiers, ranskalainen historioitsija, valtiomies ja Ranskan presidentti (s. 1797)
5. syyskuuta – Anders Wilhelm Ingman, suomalainen teologi ja eksegetiikan professori (s. 1819)
5. syyskuuta – Tasunka Witko (”Hullu Hevonen”), yhdysvaltalainen intiaanipäällikkö (s. noin 1840)
13. syyskuuta – Alexandre Herculano, portugalilainen kirjailija ja historioitsija (s. 1810)
17. syyskuuta – Pōmare IV, Tahitin kuningatar (s. 1813)
17. syyskuuta – Henry Fox Talbot, englantilainen tiedemies ja keksijä, valokuvauksen uranuurtaja (s. 1800)
22. syyskuuta – Hjalmar Sandelin, suomalainen pormestari ja kirjallisuuden suomentaja (s. 1852)
23. syyskuuta – Urbain Le Verrier, ranskalainen matemaatikko (s. 1811)
24. syyskuuta – Saigō Takamori, japanilainen samurai ja poliitikko (s. 1828)
29. syyskuuta – Axel Gabriel Corander, suomalainen opettaja, kirjailija ja toimittaja (s. 1827)
Kuolleita > Lokakuu–joulukuu

5. lokakuuta – Allalimya Takanin (”Looking Glass”), yhdysvaltalainen nez percé -intiaanien päällikkö (s. 1832)
8. lokakuuta – Wilhelm Bauck, ruotsalainen urkuri, musiikkikirjailija ja säveltäjä (s. 1808)
17. lokakuuta – Johann Carl Fuhlrott, saksalainen luonnontieteilijä ja paleoantropologi (s. 1803)
28. lokakuuta – Robert Swinhoe, englantilainen luonnontieteilijä, lintutieteilijä ja diplomaatti (s. 1836)
29. lokakuuta – Nathan Bedford Forrest, Etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa (s. 1821)
1. marraskuuta – Friedrich von Wrangel, preussilainen kreivi ja sotamarsalkka (s. 1784)
17. marraskuuta – Hans Magnus Melin, ruotsalainen teologian professori (s. 1805)
10. joulukuuta – Nicolae Golescu, romanialainen poliitikko (s. 1810)
23. joulukuuta – Simon Parviainen, suomalainen kauppias, tehtailija ja laivanvarustaja (s. 1812)
31. joulukuuta – Gustave Courbet, ranskalainen taidemaalari (s. 1819)
Lehmusten kaupunki -sarja

Lehmusten kaupunki -sarja (tunnetaan myös Lappeenranta-sarjana) on Laila Hietamiehen (nyk. Hirvisaari) kirjoittama seitsenosainen romaanisarja. Ensimmäiset kolme osaa ilmestyivät vuosina 1972, 1973 ja 1976 ja neljä viimeistä peräkkäisinä vuosina vuosina 2001–2004. Sarjan nimi juontuu teossarjan ensimmäisen romaanin, Hietamiehen (Hirvisaaren) esikoisromaanin Lehmusten kaupunki nimestä. Sarjan on kustantanut Otava.
Lehmusten kaupunki -sarja kuuluu Kannas-sarjan ohella Hirvisaaren pääteoksiin.
Sarjan osat

Lehmusten kaupunki (1972)
Unohduksen lumet (1973)
Kukkivat kummut (1976)
Syksyksi kotiin (2001)
Koivu ja tähti (2002)
Siellä jossakin (2003)
Kallis kotimaa (2004)
Sarjan osien lyhyet kuvaukset > Lehmusten kaupunki

Lehmusten kaupunki sijoittuu vuoden 1929 tienoille pieneen varuskuntakaupunkiin, "Lehmusten kaupunkiin". Romaanin punaiseksi langaksi muodostuu käsityöliikkeen nuoren myyjättären Ilona Hirvisaaren ja ratsuväen luutnantti Veikko Vehmaan rakkaustarina. Rakkaustarinoita muodostuu myös kahden muun parin ympärille, Ilonan lapsuuden ystävä Liisa Parmalan ja Veikon toverin Arnold Lundenin sekä ratsuväen kasarmilla asevelvollisuuttaan suorittavan Veikon ratsupalveljan Tauno Tukevan ja tämän morsiamen Iitan ympärille. Näistä kolmesta parista ainoastaan kaksi pariskuntaa saavat toisensa.
Vielä 1920-luvulla ratsuväen luutnantti ei voinut mennä naimisiin alempaan yhteiskuntaluokkaan kuuluvan naisen kanssa, joten Vehmas ja ompelijatar Ilona eivät saa lupaa avioliittoon. Samaan aikaan kun Vehmaksen paras ystävä Arnold rakastuu Ilonan varakkaaseen ystävättäreen Liisaan ja tekee hänestä juhlitun upseerinrouvan, Ilona synnyttää aviottoman lapsen ja joutuu lähtemään kaupungista.
Vehmaan vastakohta on Reinhold von Schildt, jolla ei ole velkoja ja joka ei välitä upseerikunnan perinnäissäännöistä ja suvun sotilasperinteistä. Hän eroaa armeijasta voidakseen naida venäläissyntyisen Marjushkan, joka on ammatiltaan tarjoilija. Mitään ei paina se, että Marjushkan isä on ollut tsaarin upseeri.
Romaanin muuta antia tarjoavat kaksikymmenlukulaisen pikkukaupungin idyllissä tapahtuva vuodenaikojen sävyttämä elämänmeno.
Sarjan osien lyhyet kuvaukset > Unohduksen lumet

Sarjan toisessa romaanissa Unohduksen lumet on edetty kymmenen vuotta eteenpäin, syksyyn 1939, sodan kynnykselle. Romaanin henkilögalleria on pysynyt lähes samana kuin sarjan esikoisosassa, mutta päähenkilöiksi on noussut nuori pariskunta, Vehmasten kotiapulainen Sirkka ja hänen poikaystävänsä Risto. Velkainen Veikko Vehmas on mennyt rahan takia naimisiin häntä huomattavasti vanhemman, käsityöliikkeen omistaja Marketta Bergin kanssa. Ilona Hirvisaari asuu poikansa Mikaelin kanssa Viipurissa, jossa hänen oma liikkeensä menestyy hyvin. Liisa ja Arnold Lunden elävät perhe-arkea yhdessä kahden lapsensa, Pentin ja Tuulikin kanssa. Tauno ja Iita Tukeva asuvat omassa kodissaan Antreassa lapsiensa Laurin, Hilkan ja Olavin kanssa.
Romaani seuraa näiden ihmisten elämää syksystä 1939 aina vuoden 1940 puolelle. Talvisota syttyy ja lopettaa näiden henkilöiden rauhaisan elämän. Ihmisten uhraukset isänmaalle tulevat olemaan kovat.
Sarjan osien lyhyet kuvaukset > Kukkivat kummut

Kukkivat kummut sijoittuu välirauhan aikaan vuosien 1940 ja 1941 välille. Marjushka von Schildt on punatukkainen sotaleski, joka palaa Lehmusten kaupunkiin. Hänen miehensä Reinhold oli Arnold Lundenin ja Veikko Vehmaan toveri. Myös Liisa Lunden on jäänyt sotaleskeksi, samoin Veikko Vehmas. Tauno ja Iita Tukeva ovat menettäneet vanhimman poikansa Laurin ja myös kotinsa Antreassa. Toisaalta he ovat saaneet uuden pojan, Reinon. Ilona Hirvisaari ja Veikko saavat vihdoin toisensa. Entiset yhteiskunnalliset ennakkoluulot ovat kaatuneet: upseerikerhon ovet aukenevat Ilonalle ja Vehmaksen esimies, eversti hyväksyy hänet.
Kaikkea korjaillaan talvisodan jäljiltä ja elämä näyttää alkavan palautua takaisin omiin tuttuihin uomiinsa. Mutta ilmassa alkaa jo väreillä tuleva sota.
Kukkivat kummut oli pitkään sarjan päätösosa, sillä aluksi sarja käsitti vain kolme ensimmäistä romaania. Neljäs osa Syksyksi kotiin ilmestyi vasta lähes 30 vuoden päästä Kukkivien kumpujen jälkeen.
Sarjan osien lyhyet kuvaukset > Syksyksi kotiin

Syksyksi kotiin jatkoi vuosikymmenien jälkeen Lehmusten kaupungissa elävien ihmisten tarinaa. Romaani sijoittuu kesään 1941, kesään jolloin jatkosota syttyy. Suomi lähtee sotaan voittajan elkein ja kaikki ajattelevat että syksyyn mennessä ollaan jo kotona. Tästä lausahduksesta juontaa juurensa myös romaanin nimi. Romaanissa liikutaan sekä sotatantereilla että kotirintamalla. Rintamalla monien sotaan osallistuvien miesten ja heihin vaikuttavien naisten tarinat yhdistyvät. Kotirintamalla eletään sekä ilon että surun hetkiä. Ilona Vehmas on saanut toisen lapsen, Marjan, mutta on etääntynyt miehestään Veikosta. Kukkivat kummut -romaanissa tapahtunut Mikael Vehmaan ja Pentti Lundenin leikki pommeilla on vammauttanut molempien näön. Sotaleski Liisa Lunden on tehnyt ratkaisuja rakkauselämänsä suhteen.
Romaani on sivumäärältään sarjan laajin romaani; siinä on 556 sivua.
Sarjan osien lyhyet kuvaukset > Koivu ja tähti

Sarjan viidennen romaanin Koivu ja tähti yksi päätapahtumapaikka sijaitsee Äänisen pohjoispäässä, Sungun niemellä, jossa ratsuväkiprikaatti sodan aikana sijaitsee. Eletään talvea 1942. Ilona Vehmas kohtaa miehensä Veikon sukulaisen Karl Kristianin ja rakastuu. Tauno Tukeva joutuu kovan paikan eteen, kun hänen raskaana oleva vaimonsa Iita kuolee. Äidin kuoleman johdosta Tukevan lapset Hilkka ja Olavi päätetään lähettää sotalapsiksi Tanskaan.
Sarjan osien lyhyet kuvaukset > Siellä jossakin

Sarjan toiseksi viimeisessä romaanissa ratsuväkiprikaati muuttaa Sungusta Äänislinnaan, josta prikaatin hevoset lähetetään Lehmusten kaupunkiin. Rakuuna Tauno Tukevan mieltä alkaa painaa montakin muuta asiaa kuin rakkaasta Sulotar-hevosesta luopuminen, sillä hän saa tietää että hänen toverinsa Vartiainen on lähdössä karkuretkelle Suomeen. Toisaalta hänen mieltään painaa myös se, että hänen lapsensa Hilkka ja Olavi joutuvat Tanskassa vaaraan ottoäitinsä Signen psyykkisten vaivojen takia; Signe päättää kaapata lapset sillä hänellä ei ole omia lapsia. Tarinan jännitystarinat kietoutuvat näiden kahden tarinan ympärille. Ilona Vehmas on ottanut eron miehestään Veikosta ja menee naimisiin Karl Kristianin kanssa. Sarjan henkilögalleriaan liittyy tässä osassa tuomari Kaarin Talste.
Sarjan osien lyhyet kuvaukset > Kallis kotimaa

Kallis kotimaa on sarjan päätösosa, joka sijoittuu kesään 1944. Suurhyökkäys on alkanut ja ratsuväkiprikaati on siirretty Karjalan kannakselle. Sotaleski Liisa Lunden päättää lähteä lottien kanssa rintamalle korjaamaan ratsumiesten vaatteita. Paluumatka on elämän ja kuoleman juoksua läpi Kannaksen ja siihen kuuluu mm. Simolan pommitukset. Ratsuväkiprikaati taistelee Viipurinlahden saarilla. Tarinan kaikki kolme tärkeää mieshahmoa, ratsumestari Veikko Vehmas, ratsumestari Harri Leppäniemi ja rakuuna Tauno Tukeva haavoittuvat. Ilona ja Karl Kristian ovat saaneet tyttären Iiriksen, mutta Karl Kristian katoaa rintamalla. Hän löytyy lopulta, mutta kuolee haavoihinsa. Tarina päättyy Liisa Lundenin ja ratsumestari Harri Leppäniemen häihin.
Valle (departementti)

Vallen departementin sijainti
Valle on yksi Hondurasin kahdeksastatoista hallinnollisesta alueesta eli departementista. Se on erotettu Cholutecasta vuonna 1895. Vallen pääkaupunki on Nacaome. Valle rajoittuu lännessä El Salvadoriin ja etelässä Tyynen valtameren Fonsecanlahteen. Sen pinta-ala on 1 665 km2 ja asukasluku 178 561 (arvio 2015)[vanhentunut linkki]. Tyynenmeren alueella on saaristoa, tunnetuimpana ehkä Isla del Tigre, joka on toiminut merirosvojen pakopaikkana.
Aiheesta muualla

Trip Advisor
Belgian Kongo

Belgian Kongo oli nykyisen Kongon demokraattisen tasavallan alueella vuosina 1908–1960 sijainnut Belgian siirtomaa. Siirtomaa syntyi, kun Belgia otti haltuunsa Kongon vapaavaltion, joka oli ollut kuningas Leopold II:n henkilökohtaista omaisuutta. Belgian Kongo itsenäistyi 30. kesäkuuta 1960 nimellä Kongo, joskin yleiseen käyttöön yleistyi tarkentava nimitys ”Kongo (Léopoldville)”. Syynä tähän oli Ranskan Kongon itsenäistyminen samana vuonna, myös sen valittua nimekseen Kongon.
Historia

Leopold II luopui omistuksestaan Kongon vapaavaltioon, kun tieto hänen hallintonsa julmuudesta levisi halki Euroopan. Kongon vapaavaltio liitettiin emämaahansa 18. marraskuuta 1908. Kongoon määrättiin kenraalikuvernööri hoitamaan siirtomaan asioita, ja Brysseliin perustettiin siirtomaaministeriö.
Kongon olot paranivat Belgian otettua sen hallintaansa. Siirtomaahallinto ei pyrkinyt ratkaisemaan yhteiskunnallisia ongelmia. Poliittinen valta ja virkakoneisto pysyivät täysin valkoisten käsissä aina 1950-luvun lopulle saakka. Kongolaisten koulutus oli lähetyssaarnaajien käsissä ja rajoittui yleensä alakouluopetukseen. Opintoja saattoi jatkaa, jos tähtäsi pappisuralle, mutta vasta vuonna 1954 ensimmäinen kongolainen pääsi muuhun korkeakouluun kuin opiskelemaan papiksi.
Kaivostoiminta

Belgian Kongossa oli runsaat luonnonvarat, ja sen kaivokset tuottivat Belgialle huomattavasti raaka-aineita.
Vuonna 1915 Kongosta löydettiin uraania, minkä vuoksi maahan perustettiin yksi maailman ensimmäisistä uraanikaivoksista. Toisen maailmansodan aikana Belgian Kongo oli tärkeä uraanin toimittaja Yhdysvalloille. Sieltä kaivettua uraania käytettiin myös atomipommin keksimiseen johtaneessa Manhattan-projektissa ja Hiroshimaan pudotetussa pommissa.
Kongon kenraalikuvernöörit

Belgian Kongoa hallitsi kaikkiaan kymmenen emämaan edustajaa tittelillä kenraalikuvernööri (ransk. Gouverneur général).
Théophile Wahis (1908–1912)
Félix Fuchs (1912–1916)
Eugène Henry (1916–1921)
Maurice Lippens (1921–1923)
Martin Rutten (1923–1927)
Auguste Tilkens (1927–1934)
Pierre Ryckmans (1934–1946)
Eugène Jungers (1946–1951)
Léon Pétillon (1951–1958)
Henri Cornelis (1958–1960)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Belgian Kongo Wikimedia Commonsissa
J. S. Sirén

| Johan Sigfrid Sirén |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. toukokuuta 1889 Ylihärmä
Kuollut: 5. maaliskuuta 1961 (71 vuotta) Helsinki
Ammatti:  arkkitehti
Puoliso:  Sirkka o.s. Syrjänen (vih. 1917)
Johan Sigfrid Sirén (27. toukokuuta 1889 Ylihärmä – 5. maaliskuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hän työskenteli ensin arkkitehtitoimistossa Borg, Sirén & Åberg ja vuodesta 1925 alkaen itsenäisesti. Sirénin tunnetuin työ on vuonna 1931 valmistunut Helsingin Eduskuntatalo, josta hän teki kokonaistaideteoksen: hän suunnitteli myös keskeiset osat sisustusta ja kalustusta. Hän toimi myös yli 25 vuotta Teknillisen korkeakoulun nykyaikaisen arkkitehtuurin professorina. Sirénin päätyöt edustavat 1920-luvun klassismia.
Arkkitehti Heikki Siren oli J. S. Sirénin poika.
Elämä ja ura

Sirén oli ylihärmäläisen maanviljelijän Johan Sirénin ja Susanna Haapojan ainoa poika. Hänen isänsä menetti maatilansa veljensä konkurssissa ja siirtyi mylläriksi Isoonkyröön. Isän kuoltua vuonna 1895 Sirén muutti äitinsä kanssa Vaasaan. Sirén kirjoitti ylioppilaaksi Vaasan suomalaisesta lyseosta vuonna 1907. Arkkitehdiksi hän valmistui vuonna 1913 ja työskenteli useissa tunnetuissa arkkitehtitoimistoissa. Kun Sirénin työnantajat, veljekset Valter ja Ivar Thomé, surmattiin sisällissodassa, hän perusti yhdessä Kaarlo Borgin ja Urho Åbergin kanssa arkkitehtitoimisto Borg, Sirén & Åbergin, joka toimi vuosina 1918–1925. Näinä vuosina hän teki useita opintomatkoja Eurooppaan. Sirén perusti vuonna 1931 oman toimiston.
Vuosina 1931–1957 Sirén oli Teknillisen korkeakoulun nykyaikaisen arkkitehtuurin professori, 1944–1949 arkkitehtiosaston puheenjohtaja ja 1943 sekä 1955–1958 oppilaitoksen vararehtori. Hän oli myös 1928–1931 Suomen Arkkitehtiliiton, 1931–1949 Suomen Taideteollisuusyhdistyksen, 1940–1961 valtion arkkitehtuurilautakunnan ja 1939–1942 Suomalais-puolalaisen yhdistyksen puheenjohtaja.
Sirén meni vuonna 1917 naimisiin Ensi Taimi Sigrid (Sirkka) Syrjäsen kanssa. Heidän ainoa lapsensa oli Heikki Siren (1918–2013), josta myös tuli merkittävä arkkitehti yhdessä vaimonsa Kaija Sirenin kanssa. Heikki ja Kaija Sirenin poika Jukka Siren on hänkin arkkitehti.
Sirénin piirustuksista suurin osa tuhoutui hänen Kaisaniemenkatu 5:n toimistonsa mukana helmikuun 1944 suurpommituksissa. Hänen kerrosta alempana sijainnut kotinsa kuitenkin säästyi. Sirén on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Arkkitehtuuri > Tyyli

Sirénin päätyöt edustavat 1920-luvun klassismia. 1930-luvun kuluessa hänen tyylinsä muuttui pelkistetyn klassismin kautta uusasialliseksi liiketalotyyliksi ja lopulta lievästi modernistiseen suuntaan. Sirén asennoitui penseästi funktionalismiin, mutta hänen myöhäisimmät työnsä 1940-luvulta alkaen eivät enää eroa siitä kovin suuresti. Hänen tuotannolleen ominaisia ovat kiinteä muoto ja selkeät linjat.
Sirén tuli 1920- ja 1930-luvulla tunnetuksi ”traditionaalisen” arkkitehtuurityylin keskeisimpänä puolustajana. Hän oli sekä taidemaultaan että poliittisilta mielipiteiltään maltillinen konservatiivi. Sirén kasvatti kuitenkin arkkitehtuurin professorina kokonaisen sukupolven Suomen keskeisiä modernistisia arkkitehteja.
Arkkitehtuuri > Eduskuntatalo

Voitto Eduskuntatalon suunnittelukilpailussa vuonna 1924 tuli Borg, Sirén & Åbergin yhteisellä kilpailuehdotuksella Oratoribus (”Puhujille”), mutta saatuaan sopimuksen vahvistettua Sirén irtisanoutui arkkitehtitoimistosta ja suunnitteli kansallisen monumentin yksin. Hän kävi Tukholmassa, Kööpenhaminassa ja Berliinissä tutustumassa ulkomaisiin parlamenttitaloihin. Rakennus edustaa myöhäistä 1920-luvun klassismia, mutta sen sisustuksessa käytettiin myös art deco -tyyliä. Eduskuntatalosta tuli Sirénin kokonaistaideteos, johon hän suunnitteli myös huonekaluja ja suuren osan sisustusta aina lampunvarjostimiin ja istuntosalin äänestysuurniin asti, vaikka palkkasikin myös suuren joukon maan eturivin taiteilijoita ja muotoilijoita avukseen. Hän valitsi itse myös kaikki materiaalit, muun muassa punaisen Kalvolan graniitin ulkoseiniin ja eksoottisen eteläamerikkalaisen jakarandan istuntosalin pöytiin. Koska Sirén halusi myös valvoa talon rakentamista, hän ei vuosina 1925–1931 voinut tehdä mitään muita töitä vaan uppoutui pelkästään Eduskuntataloon.
Sirén olisi halunnut Eduskuntatalon edustalle monumentaaliaukion suurine rakennuksineen täydentämään rakennusta. Hän suunnitteli aukiota vielä 1950-luvullakin, mutta suunnitelmat eivät toteutuneet.
Eduskuntatalon ulkoseinään julkisivupylväikön suojaan kiinnitettiin vuonna 1989 Siréniä esittävä muotokuvamedaljonki, jonka kuvanveistäjä Aimo Tukiainen oli tehnyt vuonna 1959.
Arkkitehtuuri > Muut työt

Eduskuntatalon ohella Sirénin huomattavimpia töitä olivat 1930-luvulla suunnitellut Helsingin yliopiston päärakennuksen laajennusosa, joka mukailee Carl Ludvig Engelin suunnitteleman vanhan osan empiretyyliä, sekä Lassila & Tikanoja Oy:n liikerakennukset Helsinkiin ja Vaasaan. Sirén suunnitteli myös Helsingin yliopiston päärakennuksen restauroinnin, joka jouduttiin toteuttamaan kahdesti rakennuksen vaurioiduttua vuoden 1944 suurpommituksissa.
Sirénin uran huipennukseksi olisi saattanut vielä muodostua Temppeliaukion kirkon suunnittelu Helsinkiin. Useiden 1930-luvulla järjestettyjen kilpailujen jälkeen hänen ehdotuksensa valittiin vuonna 1936 toteutettavaksi ja louhintatyöt aloitettiin marraskuussa 1939, mutta talvisota katkaisi ne jo kolmen päivän kuluttua, eikä kirkkoa lopulta rakennettu Sirénin suunnitelmien mukaan. Siitä olisi tullut katedraalimainen ja korkeine pylväsmäisine torneineen uusi maamerkki Helsinkiin, siis täysin päinvastainen kuin Timo ja Tuomo Suomalaisen samalle paikalle 1960-luvulla suunnittelemasta kirkosta lopulta tuli.
Sirénin muita suuria toteutumattomia suunnitelmia olivat Helsingin yliopiston uusi kampusalue keskustaan ja Meilahteen (1919) sekä Iisalmen (1921) ja Porin (1942–1943) kaupungintalot.
Tuotanto

Seuraavassa on täydellinen luettelo Sirénin toteutetuista suunnittelutöistä. Sulkeissa suunnitteluvuodet.
Tuotanto > Arkkitehtitoimisto K. Borg, J. S. Sirén & U. Åberg

Sanoma-yhtiön talo Ludviginkadulla, Helsinki (1918)
Bembölen koulu, Espoo, 1923 (1923)
Riihimäen väkirehutehdas, 1918 (1918)
Hangon margariinitehdas 1920 (1919)
Rytkön koulu, Hyvinkää (1921)
Fiskarsin maatilarakennuksia (1922?)
Asunto Oy Kolmio, Oulu, (1923)
Seinäjoen meijeri, 1923
Helsingin virkamiesasuntola (Runeberginkatu 29–31) 1924 (1923, 1924)
Ahlströmin tehtaiden navetta, Kauttua (1924)
Intiön vesitorni, Oulu, 1927 (1925)
Tuotanto > J. S. Sirén

Eduskuntatalo, 1926–1931 (1924; myös sisustus)
Vuohtomäen kansakoulu, Pyhäjärvi (1926)
Liiketalo Kasarmikatu 42, Helsinki (1932)
Lassila & Tikanojan liiketalo (Eteläesplanadi 18), Helsinki, 1935 (1934)
Helsingin yliopiston päärakennuksen laajennusosa, 1935–1937 (1931)
Ilmari Turjan huvila, Kulosaari, Helsinki (1936)
Vakuutusyhtiö Varman talo, Tampere, 1937 (1936)
Oma kesähuvila ”La Maison Bleue”, Bärosund, 1939 (1938)
Lassila & Tikanojan pääkonttori, Vaasa, 1941 (1937)
KOP:n Vaasan konttori, 1941
WSOY:n asuinrakennuksia, Porvoo (1944)
Hyvinkään konepajan ruokala (1945–1947)
Teknillisen korkeakoulun kemian laboratorio, Helsinki, 1948 (1944)
Suomen Pankin talo, Vaasa, 1952 (1943–1945)
Tiklaksen henkilökunnan asuintalo Kotikeidas, Vaasa (1949–1951)
Lauttasaaren kansakoulu (Nykyään Lauttasaaren ala-aste), neuvola & kirjasto, Helsinki (1951–1955)
Keskuskansakoulu, Lapinlahti, (1952–1954)
Tuotanto > Muistomerkkejä

Helsingin valtauksessa kuolleiden saksalaisten muistomerkki, Vanha kirkkopuisto, Helsinki, 1920 (1918; yhdessä Gunnar Finnen kanssa)
Vironkävijäin muistomerkki, Vanha kirkkopuisto, Helsinki, 1923 (1922; yhdessä Into Saxelinin kanssa)
Ylihärmän sankarihauta, 1950
Kirjallisuutta

J. S. Sirén: Arkkitehti 1889–1961.  Helsinki:  Suomen rakennustaiteen museo, 1989.  ISBN 951-9229-58-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuvia J. S. Sirénin rakennuksista Helsingin keskustassa Korttelit.fi-sivustolla:
Ludviginkatu 8. (Arkistoitu – Internet Archive) Korttelit.fi. Viitattu 21.2.2011.
Yliopistonkatu 2. (Arkistoitu – Internet Archive) Korttelit.fi. Viitattu 21.2.2011
Etelä-Esplanadi 18. (Arkistoitu – Internet Archive) Korttelit.fi. Viitattu 21.2.2011.
Kasarmikatu 42. (Arkistoitu – Internet Archive) Korttelit.fi. Viitattu 21.2.2011.
Sirén, Johan Sigfrid hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Structurae  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Eduskuntatalo Helsingissä.
J. S. Sirén suunnittelemassaan Eduskuntatalossa.
Sirénin suunnitelma Helsingin Temppeliaukion kirkoksi muistolaatassa.
Sirénin suunnittelema Intiön vesitorni Oulussa vuodelta 1925. Torni ei ole enää käytössä.
Vapaamuurarit Ruotsissa

Vapaamuurareiden loosi Göteborgissa
Ruotsin vapaamuurarit ovat olleet aktiivisia maassa 1700-luvulta alkaen, ja tämä on osaltaan myötävaikuttanut myös liikkeen leviämiseen Suomessa.
Ensimmäinen vapaamuurareiden järjestö perustettiin vuonna 1735, kun kreivi Axel Wrede Sparre perusti yksityisen loosin. Seuraavan kahden vuosikymmenen ajan Ruotsissa perustettiin lisää looseja ja vuonna 1760 perustettiin Ruotsin suurloosi, joka tunnustettiin kansalliseksi suurloosiksi 10 vuotta myöhemmin.
Ruotsalaiset vapaamuurarit perustivat vuonna 1756 oman loosin Suomen alueelle ja vuodesta 1762 lähtien loosin istuntoja alettiin pitää jo säännöllisesti Helsingissä. Kun Venäjän keisari Aleksanteri I kielsi kaiken vapaamuurariuteen liittyvän toiminnan vuonna 1822, osa suomalaisista liittyi ulkomaalaisiin looseihin esimerkiksi Ruotsissa. Ruotsin suurloosilla on edelleen looseja Suomessa.
Tullakseen vapaamuurariksi Ruotsissa henkilön tulee vähintään 24-vuotias mies, jolla on kaksi vapaamuuraria suosittelemassa hänen jäsenyyttään. Vapaamuurareilla on noin 15 500 jäsentä, mutta tähän lasketaan Suomessa olevat Svenska Frimurare Orden i Finland -järjestön vapaamuurarit (noin 1 500 jäsentä).
Kuninkaallinen Kaarle XIII:n ritarikunta on Ruotsissa jaettava vapaamuurareille tarkoitettu kunnianosoitus.
Ruotsin vapaamuurarit toimittaa jäsenlehteä nimeltä Frimuraren.
Kauain piirikunta

Kauain piirikunta (engl. Kauai County, havaijiksi Kalana o Kaua‘i) on Yhdysvaltojen Havaijin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 72 293 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Lihuen kaupunki. Piirikunta perustettiin vuonna 1905.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kauain piirikunta Wikimedia Commonsissa