stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Olofsborg
Rakentaminen

Osakeyhtiö lainasi rakentamista varten Suomen sotaväen leski- ja orpokassalta 300 000 markkaa. Rakennustyöt alkoivat keväällä vuonna 1901 ja ensimmäiset asukkaat muuttivat Olofsborgiin perinteisenä muuttopäivänä, kesäkuun ensimmäisenä päivänä 1902. Julkisivun rappaustyöt päättyivät lokakuussa samana vuonna. Kaiken kaikkiaan Olofsborgin rakentamiseen kului noin 450 000 markkaa, mistä arkkitehtitoimiston palkkio oli 18 000 markkaa.
Arkkitehtuuri

Talon kadunpuoleiset seinät avautuvat valoisiin ilmasuuntiin eli etelään ja länteen, ja talo ikään kuin suojautuu pohjoista ja itää vastaan suojalinnan tavoin. Rakennuksen pohja on lähes L-kirjaimen muotoinen. Kadunpuoleiset seinät eivät seuraa aivan tonttirajaa, vaan erilaiset sisäänvedot ja ulkonemat luovat vaihtelua. Ulkoapäin Olofsborg näyttää massiiviselta. Rakennuksen yleisvaikutelmana on ajaton romanttinen linna. Ulkoseinien muurirakenteet kapenevat ylöspäin, jolla on haluttu vahvistaa seinien kantavuutta. Erimuotoiset ja erikokoiset ikkunat ja erkkerit ovat keskeisiä, sillä suomalainen art nouveau korosti raitista ilmaa, valoa sekä ulkotilan ja sisätilan yhteyttä.
Rakennuksen ulkoseinissä on useita ulkonemia, sisäänvetoja sekä parvekkeita. Hallitseva ulkonema on Kauppiaankadun puoleinen, linnan tornia muistuttava. Se päättyy katolla suureen pyöreään torniin, jonka katto on loivasti S-kaarinen. Neljännessä kerroksessa on neliömäinen erkkeri, joka tuo mieleen keskiaikaisten linnojen tornit. Katajanokan jugendtaloista Olofsborg pyrkii tietoisimmin epäsymmetriaan ikkunoiden sijoittelun, koon ja ruudutuksen vaihteluilla. Pihan puolella plastisesti kaareutuvat seinät portaittain nousevine ikkunarivistöineen lisäävät seinien  tornimaisuutta.
Sisätilat

Art nouveau -arkkitehtuurin uudenlainen ajattelu näkyy selvästi talossa: huoneet eivät ole enää rivissä. Ne on ryhmitelty niin, että muodostuu vaihtelua ja erilaisia valaistuksia. Keskiössä on poikittainen, huoneiston läpi kulkeva ja edustavasti keskellä huoneistoa sijaitseva sali-ruokasali-halli -yhdistelmä.
Jokaisessa kerroksessa oli alun perin neljä huoneistoa. Huoneistoissa oli viisi huonetta, keittiö ja palvelijanhuone. Huoneistojen pinta-ala A-portaassa on 182–185 neliömetriä ja B-portaassa 210 neliömetriä. Olofsborgin huonekorkeus on 3,3 metriä, mikä on vähemmän kuin 1800-luvun lopun kerrostaloissa yleensä.
Myös porrashuoneet ovat vaatimattomia verrattuna useisiin 1800-luvun lopun asuinrakennuksiin. Art nouveaun tarkoituksen "tehdä yksinkertaisuudesta taidetta" mukaan porrashuoneen koko pieneni, mutta samalla siitä tuli mukava. Porrashuoneen ovissa on useita erikokoisia lasi-ikkunoita. Eri huoneissa oli erilaisia uuneja, joiden mallit ja sijoittelut vaihtelivat myös huoneistoittain.
Talon asukkaita

Vuoden 1902 lopussa Olofsborgissa asui 109 asukasta. Säätyläisperheisiin kuului 47 asukasta, työläisiä oli 52 (pääosin palvelijattaria), keskiluokkaisiin perheisiin kuului 6 ja pienporvareihin 2 asukasta. Talon nimen perusteella 75 asukasta (69 %) eli selvä enemmistö oli ruotsinkielisiä.
Ensimmäisen 30 vuoden aikana Olofsborgissa asui monien tunnettujen sukujen edustajia perheineen Magnus Gottfrid Schybergson, Waldemar Schauman, Julius Grotenfelt, Axel Palmgren, Wilhelm Theodor von Kraemer, Rafael ja Axel Örnhjelm, Edvard Stigzelius, Ludvig ja Constance Hisinger-Jägerskiöld, Torsten Stjernschantz, Johan Alexis Rosqvist, Hugo Lilius, Hjalmar von Friesendorff, Björn Cederhvarf, Olof Nykopp ja Johan Christian Fabritius.
Vuoden 1952 alussa Olofsborgissa asui 95 asukasta. 1950–1960-luvuilla talossa asuivat muun muassa kenraaliluutnantti Hugo Österman, kreivi Björn Armfelt ja akateemikko Martti Haavio sekä hänen vaimonsa Aale Tynni ja heidän lapsensa Matti ja Katarina.
Vuonna 2002 talossa asui 28 asukasta eli yhtä olofsborgilaista kohden oli 80,1 neliömetriä. Asukkaiden keski-ikä oli silloin 78 vuotta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Olofsborg Wikimedia Commonsissa
Kuva Olofsborgista korttelit.fi -sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Oma elämäkertani

| Oma elämäkertani> My Autobiography.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Charles Chaplin
Kieli:  englanti
Genre:  omaelämäkerta
Kustantaja:  Simon & Schuster
Julkaistu:  1964
Suomennos
Suomentaja:  Seere Salminen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1964
Sivumäärä:  475

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Oma elämäkertani (My Autobiography) on Charles Chaplinin tekemä muistelmateos. Se ilmestyi 1964 Simon & Schusterin kustantamana.
Chaplin oli alkanut muistelmiensa kirjoittamisen saatuaan valmiiksi elokuvan Kuningas New Yorkissa. Hän kertoi 1960 Ian Flemingille, että hänellä oli jo 500 sivua valmiina eikä olisi enää kuin parisenkymmentä sivua kirjoittamatta. Kirjoitustyö vei kuitenkin vielä kolmen vuoden ajan. Oma elämäkertani ilmestyi 1964, ja sen ensimmäinen painos oli 80 000 kappaletta. Chaplinin kerrotaan saaneen puoli miljoonaa ennakkona kirjan brittiläisistä ja yhdysvaltalaisista julkaisuoikeuksista. Neuvostoliittolainen Izvestija puolestaan lahjoitti hänelle neljä kiloa kaviaaria korvauksena siitä, että sai julkaista tuhat sanaa teoksesta.
Arvostelijat olivat lähes yksimielisiä Chaplin kirjasta. Se sai kehuja sen ensimmäisistä yhdestätoista luvusta. Lukuja oli kaikkiaan 31. Hänen kirjoitustyyliään pääsääntöisesti kehuttiin, ja hänen ilmaisunsa on eloisaa. Lapsuuden kertomuksien totuudenmukaisuutta tosin epäiltiin, sillä ne olivat joidenkin kriitikkojen mukaan dickensilaisen värikkäitä ja traagisia. Monet olivat kuitenkin pettyneitä kirjan loppuosaan, sillä Chaplin kuvasi niissä turhan paljon omaa seuraelämäänsä ja tuntemiaan kuuluisuuksia. Kriitikot olsiivat halunneet lukea enemmän hänen elokuvatyöstään.
Oma elämäkertani ja David Robinsonin kirjoittama Chaplin – elämä ja elokuvat olivat Richard Attenboroughin ohjaaman Chaplin-elokuvan pohjalla.
Olympieion (Efesos)

| Olympieion> Ολυμπιείον |
| --- | --- |
Sijainti:  Efesoksen arkeologinen alue, Selçuk, İzmir, Turkki
Koordinaatit:  37°56′48″N, 27°20′25″E
Rakennustyyppi:  temppeli
Valmistumisvuosi:  n. 130 jaa.
Tyylisuunta:  korinttilainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Efesos 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Olympieion (m.kreik. Ολυμπιείον, lat. Olympieum) oli antiikin aikainen keisari Hadrianukselle Zeus Olympioksena omistettu temppeli Efesoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen rauniot ovat osa Efesoksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Olympieion rakennettiin Hadrianuksen aikana roomalaisella kaudella noin vuonna 130 jaa. Se rakennettiin paikalle, joka oli ollut joitakin satoja vuosia aiemmin merenpohjaa ja sitten rannikkohetteikköä, ja muuttunut vapaaksi rakennusmaaksi.
Koko pyhäkköalueen koko oli noin 350 × 225 metriä. Temppeli oli keskellä aukiota, joka oli reunustettu pylväiköillä kaikilta neljältä sivulta. Temppelirakennus edusti korinttilaista tyyliä. Sen oletetaan olleen pseudodipteraalitemppeli, jossa oli yhteensä 74 pylvästä. Temppelin perustusten pituus oli noin 85 metriä ja peristasiksen pituus noin 60 metriä. Perustusten leveys oli noin 57 metriä.
Temppeli tuhottiin noin vuonna 400, todennäköisesti kristittyjen toimesta. Tämän jälkeen sen marmoriosat poltettiin kalkiksi. Myöhemmin perustuksetkin purettiin metalliosien talteenottamiseksi.
Seututie 970

Seututie 970 on Lapissa Utsjoen kunnan alueella kulkeva seututie. Tie kulkee Tenojoen etelärantaa Karigasniemeltä Utsjoen kirkonkylän kautta Nuorgamiin. Tien pituus on 148 kilometriä. Nuorgamissa olevan rajanylityspaikan kautta tie jatkuu Norjan Tanaan Norjan maantienä 895. Seututie 970 on tunnettu hienoista maisemistaan. Tietä kutsutaan myös Tenontieksi ja Suomen kauneimmaksi tieksi.
Reitti

Karigasniemi (kt 92)
Utsjoki (vt 4 E75)
Nuorgam (valtakunnanraja, Norjan maantie 895)
Historiaa

Tie on valmistunut Kaamasesta Utsjoelle vuonna 1959 ja edelleen Nuorgamiin 1971. Tie numeroitiin maantieksi 970. Valtatie 4 päättyi tuolloin Karigasniemelle. Karigasniemen ja Utsjoen välinen maantie valmistui vuonna 1983, ja se oli alun perin maantie 9703.
Saamen sillan valmistuttua 1993 valtatien 4 linjausta muutettiin päättymään Utsjoelle. Samalla Kaamasen ja Karigasniemen välisestä entisestä nelostiestä tuli kantatie 92, ja seututie 970 sai nykyisen linjauksensa.
Utsjoen kirkonkylän ja Nuorgamin välisen osuuden muuttamista kantatieksi on esitetty Pohjois-Lapin maakuntakaavassa.
Liikennemäärät

Tien liikennemäärät ovat pieniä. Vuonna 2022 tien keskimääräinen vuorokausiliikenne (KVL) oli Karigasniemen ja Utsjoen kirkonkylän välillä noin 140 ajoneuvoa vuorokaudessa ja Utsjoen kirkonkylän ja Nuorgamin välillä noin 320 ajoneuvoa vuorokaudessa.
Kuvia

Tenojoki ja näkymä Norjaan Tenontieltä.
Tenojoki ja Tenontie toukokuussa 2021.
Tenontie Utsjoen ja Nuorgamin välillä toukokuussa 2021.
Tien rakentamisen muistomerkki ja pysähdyspaikka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seututie 970 Wikimedia Commonsissa
Välimatkataulukko
| (km) | Karigasniemi |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Utsjoki | 101 | Utsjoki |  |  |
| Nuorgam | 148 | 47 | Nuorgam |  |
| Tana | 170 | 69 | 22 | Tana |
Suunnistustaulu Utsjoella.
Seututien 970 rakentamisen muistomerkki.
Joann Sfar

| Joann Sfar |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. elokuuta 1971 (ikä 53) Nizza, Ranska
Ammatti:  sarjakuvantekijä, elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja
Ohjaaja
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.pastis.org/joann
IMDb 
Elonet
Joann Sfar (s. 28. elokuuta 1971 Nizza, Ranska) on ranskalainen sarjakuvataiteilija ja elokuvantekijä. Sfar on yksi tärkeimpiä ranskalaisen kielialueen sarjakuvan uuden aallon tekijöitä. Suuren osan hänen sarjakuvistaan on julkaissut ranskalainen kustantamon L'Association, jota hän oli perustamassa 1990 yhdessä Jean-Christophe Menun ja kuuden muun taiteilijan kanssa.
Toistasataa sarjakuva-albumia tehnyt taiteilija on tehnyt yhteistyötä lähes kaikkien muiden uuden aallon tärkeimpien tekijöiden kanssa, esimerkiksi David B:n ja Lewis Trondheimin. Sfarin yhdessä Trondheimin kanssa tekemänsä sarja Donjon on hänen tunnetuimpia teoksiaan.
Monet Sfarin sarjakuvista perustuvat tekijän juutalaisiin sukujuuriin. Suomeksikin julkaistu Rabbin katti sijoittuu 1930-luvun Algeriaan ja Pariisiin. Teos sisältää tarkkaa historiallista ja teologista tietoa.
Vaikutteita Sfar on ottanut laajasti André Franquinista Hugo Prattiin ja Barry Windsor-Smithiin.
Sfar ohjasi esikoiselokuvaansa Gainsbourg (Vie héroïque) laulaja Serge Gainsbourgin elämästä. Elokuva oli Ranskassa levityksessä 500 kopiona, mikä on harvinaista, mutta kertoo Sfarin asemasta.
Sfar pitää ohjaajista, jotka myös piirtävät, kuten hän, esimerkiksi Akira Kurosawasta ja Federico Fellinistä, sillä piirtämiseen verrattuna kamera on julma. Tosin kriitikko Harri Römpötin mukaan Sfar katsoo Gainsbourgia ystävällisesti.
Suomennetut teokset

Pascin.  Huuda Huuda, 2009.  ISBN 978-952-5724-14-1
Pikku vampyyri menee kouluun (2004) Arktinen Banaani
Rabbin katti.  ((Le chat du rabbin: La bar-mitsva, 2002; Le Malka des lions, 2002; L'Exode, 2003.) Suom. Kirsi Kinnunen ja Saila Kinnunen)  Egmont, 2006.  ISBN 952-469-567-7
Iso vampyyri (2005) Jysäys 2/2005 lehdessä
Sokrates (2005) Jysäys! 3/2005 lehdessä (Yhdessä Christophe Blainin kanssa)
Rabbin katti 2: Maanpäällinen paratiisi.  ((Le chat du rabbin: Le Paradis Terrestre, 2005; Jérusalem d'Afrique, 2006.) Suom. Kirsi Kinnunen ja Saila Kinnunen)  Egmont, 2007.  ISBN 978-952-469-761-3
Pikku prinssi: Mukaelma Antoine de Saint-Exupéryn romaanista.  ((Le petit prince, 2008.) Suomentanut Saara Pääkkönen)  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35403-2
Filmografia

Gainsbourg – tarina legendasta (Gainsbourg (Vie héroïque)), 2010
The Rabbi's Cat (tulossa, 2010)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lambiekin Comiclopedian sivu. (englanniksi)
Heikki Jokinen: Hellyttävän hieno vampyyritarina. Helsingin sanomat 18.8.2004.
Vesa Vitikainen: Rabbin Katti kovissa kansissa. Kvaak.fi 19.12.2006.
Harri Römpötti: Puhuva kissa kiistelee uskonnosta. Helsingin sanomat 25.11.2006.
S. Santikko: Joann Sfarin matkassa. Kvaak.fi 22.11.2007.
S. Santikko: Elegantteja pikku tuhmuuksia. Kvaak.fi 5.10.2009.
Aki Jörgensen: Pascin (Arkistoitu – Internet Archive). Keskisuomalainen 27.10.2009.
Harri Römpötti: Taiteilija korvaa seksin työllä. Helsingin sanomat 14.12.2009.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 2  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Elonet 
Muut:  Europeana  IdRef
Shanghain yllätys

| Shanghain yllätys> Shanghai Surprise |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jim Goddard
Käsikirjoittaja:   John Kohn  Robert Bentley 
Perustuu:  Tony Kenrickin romaaniin Faraday's Flowers
Tuottaja:  John Kohn
Säveltäjä:   George Harrison  Michael Kamen 
Kuvaaja:  Ernest Vincze
Pääosat:   Sean Penn  Madonna  Paul Freeman 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  HandMade Films
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer Netflix
Ensi-ilta:  1986
Kesto:  97 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Shanghain yllätys (Shanghai Surprise) on vuonna 1986 ensi-iltansa saanut seikkailukomedia. Elokuvan käsikirjoitus perustuu Tony Kenrickin samannimiseen romaaniin vuodelta 1978. Elokuvan pääosia esittävät Sean Penn, Madonna, Paul Freeman, Richard Griffiths, Philip Sayer, Clyde Kusatsu, George Harrison ja Victor Wong. Elokuvan on ohjannut Jim Goddard. Elokuva epäonnistui taloudellisesti, ja Madonna voitti Razzie-palkinnon huonoimmasta naispääosasta.
Juoni

1930-luvun Kiinassa lähetystyöntekijä palkkaa seikkailijan hankkimaan takaisin rosvojen viemän lääkeoopiumilastin.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano pitää elokuvaa lähinnä Madonnan ja Pennin tuolloisen tosielämän suhteen varaan rakennettuna ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Aiheesta muualla

Shanghain yllätys Elonet.
Shanghain yllätys Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Shanghain yllätys AllMoviessa. (englanniksi)
Shakkinappuloiden voimasuhteet

Shakkinappuloiden voimasuhteet ovat shakissa olennainen käsite. Niillä tarkoitetaan sitä, miten arvokkaina eri nappuloita pidetään suhteessa toisiinsa.
Vertauslukeman antaa alkuasemassa tai sen lähellä oleva sotilas, joihin muita nappuloida vahvuudeltaan verrataan. Shakki on eksakti peli, jossa kaikki mahdolliset asemat voidaan tunnistaa silmämääräisesti retroanalyysin avulla, mutta niiden lukumäärää ei edelleenkään tunneta, koska ainakaan vielä ei ole mahdollisuutta käyttää tietokonetta, joka kykenisi tähän tehtävään. Shakkiasemien lukumäärän arvioidaan kuitenkin sijoittuvan karkeasti väliin 1043–1050. Samantapaisesta syystä ei myöskään ole tietokonetta, joka osaisi pelata optimaalista shakkia eli saamaan parhaan mahdollisen tuloksen tilanteessa kuin tilanteessa. Käytännön pelit osoittavat kuitenkin, että eräillä nappuloilla on mahdollista voittaa helpommin kuin toisilla. Näin ollen sotilaan arvoa 1 on katsottu yleensä vastaavan ratsun arvo 3, lähetin arvo 3, tornin arvo 5, daamin 9 tai 10. Kuninkaan pelillinen vahvuus on vaikeasti arvioitavissa, koska sen vahvuudet korostuvat loppupeliä kohden. Toisaalta se on jopa ääretön, koska sen menettäminen merkitsee pelin häviötä, mutta sen arvoa onkin mahdollista mitata vastustajan virhettä tai tasapelin tavoittelua ajatellen. Ratsua ja lähettiä sanotaan kevyiksi upseereiksi, koska ne eivät voi yksistään kuninkaan apunakaan tehdä mattia yksinäisestä kuninkaasta; tornin ja daamin kanssa se sen sijaan onnistuu.
Tietokoneohjelmat ovat arvioineet nappuloiden voimasuhteita mittayksiköllä centipawn, joka on sotilaan sadasosa ja päätyneet erilaisiin tuloksiin.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Symboli: 
| Nappula | sotilas | ratsu | lähetti | torni | kuningatar |
| Arvo | 1 | 3 | 3 | 5 | 9 |
Muut laskelmat voimasuhteista

Yleisesti käytetyn arvion (sotilas 1, ratsu 3, lähetti 3, torni 5, kuningatar 9) lisäksi voimasuhteista on esitetty muita arvioita niin shakkiteoreetikoiden kuin shakkiohjelmienkin toimesta. Maailman vahvimman shakkiohjelma AlphaZeron kehittänyt DeepMind arvioi vuonna 2020 voimasuhteet laskennelliseksi seuraaviksi:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Symboli: 
| Nappula | sotilas | ratsu | lähetti | torni | kuningatar |
| Arvo | 1 | 3,05 | 3,33 | 5,63 | 9,5 |
Voimasuhteiden merkitys

On huomattava, että tilaetu, tempoetu ja asemaetu ovat varsin keskeisiä eikä niitä varsinkaan itse pelissä kannata aliarvioida. Yhden sotilaan etu voi tuoda loppupelissä voiton riippuen oppositiotilanteesta. Tätä ei ole helppoa laskea etukäteen. Edes suurmestarit eivät keskenään aina pääse loppupelitilanteeseen.
Jossain määrin shakkinappuloiden voimasuhde riippuu pelitaidosta ja pelityylistä sekä ennen kaikkea asemasta. Kuitenkin esimerkiksi lähettiparia pidetään arvokkaampana kuin ratsuparia tai ratsua ja lähettiä. Kuninkaalla ja kahdella lähetillä on helppoa tehdä matti yksinäisestä kuninkaasta. Kuningas, lähetti ja ratsu voittavat yksinäisen kuninkaan, mutta säädetyssä 50 siirrossa tämä onnistuu harrastelijatasolla vain harvalta. Kuningas ja kaksi ratsua eivät voi voittaa yksinäistä kuningasta, jos oikein pelaavalla yksinäisellä kuninkaalla on siirtovuoro, ja muutenkin vain aivan erikoistapauksessa.
Keskipelissä arvioidaan usein, mitä nappuloita kannattaa vaihtaa toisiin. Asemaetu, tempoetu tai tilaetu saattavat ratkaista tilanteen suuntaan tai toiseen. Esimerkiksi tempovoittoa voi toisinaan hyvinkin pitää yhden sotilaan arvoisena. Ahtaissa asemissa ratsu on tavallisesti lähettiä parempi, mutta pitkien viistolinjojen ollessa auki tilanne on päinvastainen.
On kuitenkin jonkinlainen pääsääntö, että daamin voi vaihtaa torniin ja kevyeen upseeriin, tornin ja heikon sotilaan kahteen kevyeen upseeriin. Edennyt sotilas on monesti voiton tae, joten se kannattaa säilyttää vaikka menettäisi muuta materiaalia.
Voimasuhteista muissa shakin kaltaisissa peleissä

Shakin oletetussa edeltäjässä tšaturangassa ei tunnettu vahvaa daamia, vaan sen sijalla oli kömpelö puolustusnappula. Näin on laita myös kiinalaisessa, korealaisessa ja huomattavastikin poikkeavassa japanilaisessa shakissa. Myös arpasiirtoisessa uhkapelishakissa voimasuhteet on laskettava toisin.
Shī shì shí shī shǐ

Shī shì shí shī shǐ (kiin. 施氏食獅史) eli ”Herra Shin leijonansyönnin historia” on huomattavan kiinalaisen kielitieteilijän Zhào Yuánrènin kirjoittama kiinankielinen tarina. Se koostuu 92 eri tooneilla luettavasta shi-äänteestä. Kuultuna runoa on mahdoton ymmärtää, mutta kirjoitusmerkeillä kirjoitettuna samoin lausuttujen sanojen eli homofonien merkitykset voi erottaa toisistaan. Runo on klassista kiinaa, ja vernakulaarinen (kansanomainen) , nykyisellä mandariinikiinan kielellä kirjoitettu runo on hyvin erilainen.
Zhào oli Gwoyeu Romatzyh -latinisaatiojärjestelmän kehittäneen ryhmän johtaja. Järjestelmää ei voi käyttää klassisen kiinan latinisoimiseen, minkä osoittamiseksi Zhào kirjoitti leikkisän runon.
Näyte

Kuuntele runo mandariinikiinaksi
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Kiinalaisin (yksinkertaistetuin) kirjoitusmerkein runon otsikko ja ensimmäinen säe kirjoitetaan seuraavasti:
Pinyin-järjestelmällä sama latinisoidaan seuraavasti:
»Shī shì shí shī shǐ»
Vapaasti käännettynä merkitys on seuraavanlainen:
»Herra Shin leijonansyönnin historia»
Aiheesta muualla

The Three ”NOTs” of Hanyu Pinyin (englanniksi)
Kivinen leijonapatsas
Shakushainin sota

Shakushainin sota oli nykyisin Japaniin kuuluvalla Hokkaidōn saarella vuonna 1669 käyty sota paikallista kauppaa hallinneiden japanilaisten ja Shakushainin johtamien ainujen välillä. Konflikti alkoi ainuklaanien välisinä yhteenottoina, mutta se muuttui ainujen ja japanilaisten väliseksi. Japanilaiset kukistivat lopulta ainut, ja Shakushain surmattiin rauhanneuvottelujen aikana.
Tausta

Japanilainen Matsumae-klaani oli saanut Hokkaidōn kaupan hallintaansa, kun saaresta liitettiin osia Tokugawa-shōgunaattiin 1500-luvun lopulla. Klaani sai vuonna 1604 oikeuden kieltää ainuja käymästä kauppaa muualla paitsi klaanin kauppapaikoissa. Kaupan avulla Matsumae hallitsi tosiasiassa saarta shōgunaatin sijasta.
Shakushainin sota alkoi ainuklaanien erimielisyyksistä. Hae- ja Shibuchari-klaanit olivat eri mieltä toistensa oikeudesta kalastaa ja metsästää tietyillä nautinta-alueilla. Haet murhauttivat shibucharien päällikön Kamokutainin kostoksi siitä, että hänen isänsä harjoitti salametsästystä heidän alueellaan. Uudeksi päälliköksi nousi Shakushain, joka jatkoi yhteenottoa Hae-klaanin kanssa. Konflikti alkoi huolestuttaa Matsumaeta, ja kaksi klaanin jäsentä suostutteli ainut rauhantekoon vuonna 1655.
Ainujen välit säilyivät rauhanomaisina noin vuosikymmenen ajan, mutta kiistat johtivat lopulta uuteen yhteenottoon. Vuonna 1668 kymmenen Shakushainin johtamaa ainua tappoi ensin Hae-klaanin päällikön Onibishin kaksi nuorempaa veljeä ja myöhemmin Onibishin. Johtajansa menettäneet haet pystyivät enää vain sissisotaan, joten he kääntyivät Matsumaen puoleen ja pyysivät apua. Matsumae yritti saada rauhan ainujen välille, mutta se epäonnistui.
Sota

Shakushain lupasi vapauttaa ainut japanilaisten vallasta ja sai ainuja liittymään puolelleen Matsumaeta vastaan. Ainut toivoivat, että he saisivat jälleen päättää itse kauppakumppaninsa ja tullit poistuisivat. Shakushainin ainujoukot hyökkäsivät japanilaisia vastaan ensin Shiraoissa Hokkaidōn itärannikolla ja hieman alle kuukautta myöhemmin Yoichissa edelliseltä paikalta länteen. Näissä kahdessa yhteenotossa ainut tappoivat 273 japanilaista myrkkynuolin ja osa aseistautuneina myös tuliasein. Matsumaet saivat pian myös tiedon heille uskollisilta ainuilta, että Shakushainin joukot lähestyivät Etomoa, joka oli vain kymmenen päivän marssimatkan päässä Matsumaeiden tukikohdasta Wajinchissa. Ainut uhkasivat näin karkottaa japanilaiset koko Etelä-Hokkaidōsta. Matsumaen joukot marssivat Kunnuihin, missä Shakushainin joukot hyökkäsivät japanilaisia vastaan, mutta huono sää ja tulvat pysäyttivät hyökkäyksen. Joidenkin lähteiden mukaan taistelu kesti Kunnuissa parikymmentä päivää.
Uutiset, joiden mukaan ainut "hävittivät japanilaisten alueita" levisivät pian Japaniin, jolloin Tokugawa-shōgunaatti lähetti tehtävään vapaaehtoiseksi ilmoittautuneen Matsumae Yasuhiron johtamaan Matsumae-joukkoja Hokkaidōlle. Joukkojen johto päätettiin antaa hänelle, koska tuolloinen Matsumae-klaanin johtaja Norihiro oli vasta nuori poika. Samalla Honshun pohjoisosien päälliköitä pyydettiin pitämään armeijansa valmiudessa. Yasuhiro saapui Kunnuihin elokuussa 1669 ja siirtyi sieltä Shibucharin alueelle noin 1 000:n miehen kanssa. Eri komentajien aikaisemmin saapuneet joukot olivat myös ottaneet asemia alueelta käytännössä piirittäen Shakushainin joukot. Shakushainin joukot antautuivat lokakuussa vuonna 1669, kun taistelut olivat jo aiheuttaneet raskaita tappioita molemmille osapuolille.