stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Noidan oppipoika (elokuva)
Juoni

Alussa, vuonna 740 eaa., Morgana Le Fay (Alice Kirge) on tullut tappamaan Merlinin. Merlinin oppipojista vain kahteen olisi pitänyt luottaa, koska Horvath (Alfred Molina) kääntyi Morganan puolelle. Morgana tappaa Merlinin ja aikoo herättää kuolleita armeijakseen, mutta Veronica (Monica Bellucci) ja Balthazar (Nicolas Cage) tulevat. Veronica ottaa Morganan sielun itseensä pelastaakseen muut. Balthazar vangitsee Morganan ja Veronican Grimhold-nukkeen pelastaakseen rakkauden kohteensa. Merlin antaa ennen kuolemaansa Balthazarille lohikäärmesormuksen, ja jonka sormeen se menisi, olisi Merlinin perillinen. Horvath pääsee pakoon, mutta Balthazar vangitsee hänet myöhemmin Grimholdiin. Balthazar on etsinyt Merlinin perillistä jo kauan, mutta häntä ei tunnu löytyvän. Kun nuori Dave (Jake Cherry) juoksee Balthazarin kauppaan Beckylle antamansa tyttöystäväkyselyn perässä, Balthazar tietää hänen olevan Merlinin perillinen. Balthazar lähtee hakemaan Davelle omaa oppikirjaa, kieltäen koskemasta mihinkään. Kuitenkin pian Dave saa käsiinsä Grimholdin, ja onnistuu vahingossa avaamaan sen, päästäen Horvathin vapaaksi. Balthazarin palatessa takaisin hän ja Horvath joutuvat taisteluun, jonka aikana kauppa syttyy tuleen. Dave saa nuken ja lähtee. Oven takana on luokka ja opettaja, ja kun Dave sanoo kaupassa olleen tulipalo (se katosi kun Balthazar ja Horvath päätyivät vanhaan uurnaan 10 vuodeksi) eikä olekaan, häntä luullaan hulluksi.
Kymmenen vuoden kuluttua Dave (Jay Baruchel) tapaa Beckyn taas. Hän korjaa Beckyn yliopistoradion laitteet salaman iskettyä antenniin. Samaan aikaan Horvath vapautuu uurnasta vanhan pariskunnan luona. Hän heittää uurnan ikkunasta, että Balthazar murskautuisi asfalttiin. Balthazar kuitenkin pääsee vapaaksi. Balthazar aloittaa Daven koulutuksen päämerliniaaksi, että tämä olisi valmis Merlinin perillisenä taikomaan ilman sormusta ja tuhoamaan Morganan lopullisesti, kun sen aika tulee. Horvath saa selville nuken olinpaikan ja alkaa avata kerroksia yksi kerrallaan jotta pääsisi käsiksi viimeiseen kerrokseen ja Morganan vapautettua. Horvath vapauttaa Morganan, jolloin Balthazar on taistelemassa häntä vastaan. Dave tulee paikalle hetkeä myöhemmin. Beckyn häiritessä yhtä antenneista kehä tuhoutuu, eikä Morgana voi herättää kuolleiden armeijaa, tuupertuen tilapäisesti. Balthazar siirtää Morganan hengen Veronican ruumista omaansa, mutta Morgana kuitenkin ilmestyy pian itsenään. Morgana tappaa Balthazarin taistelussa, mutta lopuksi Dave onnistuu tuhoamaan Morganan lopullisesti. Dave ei hyväksy Balthazarin kuolemaa, vaan herättää plasman avulla Balthazarin henkiin, jonka jälkeen hän antaa Balthazarille korun, jonka tuon piti antaa Veronicalle vuosia aiemmin ennen kuin oli vanginnut Morganan ja Veronican Grimholdiin. Balthazar antaa kaulakorun Veronicalle samalla, kun Becky tulee paikalle, ja Dave saa tietää mitä Becky oli valinnut ystävästä ja tyttöystävästä, vastauksella tyttöystävä.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Nicolas Cage  | … |  Balthazar Blake   |
|  Jay Baruchel  | … |  Dave Stutler   |
|  Alfred Molina  | … |  Maxim Horvath   |
|  Teresa Palmer  | … |  Becky Barney   |
|  Toby Kebbell  | … |  Drake Stone   |
|  Omar Benson Miller  | … |  Bennet   |
|  Monica Bellucci  | … |  Veronica   |
|  Jake Cherry  | … |  Nuori Dave   |
|  Alice Krige  | … |  Morgana   |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Noidan oppipoika Wikimedia Commonsissa
Pekka Ikonen (metsästäjä)

Pekka ("Hukka-Pekka") Antinpoika Ikonen (3. heinäkuuta 1875 Lokanlahti, Ilomantsi – 9. kesäkuuta 1940 Kihlovirta, Iisalmi) oli suomalainen Ilomantsissa asunut tunnettu metsästäjä.
Ikonen ampui ensimmäisen ilveksensä 12-vuotiaana piilukkoisella pyssyllä. Hän otti elämänsä aikana elävänä kiinni 52 ilvestä ja ampui tai surmasi muuten yli 200 ilvestä. Elävät ilvekset toimitettiin muun muassa Suomen ja Euroopan eläintarhoihin. Ikonen ampui yksi 19 karhua ja oli mukana yli 150 karhun ammunnassa jolloin samalla otettiin elävänä kiinni kymmeniä karhunpoikasia. Lisäksi Ikonen pyydysti satoja kettuja, ampui kaksi sutta, viisi ahmaa, 53 poroa ja 60 hirveä sekä kymmenittäin saukkoja ja näätiä.
Pekka Ikonen muutti Kuolismaalta Lokalahden kautta asumaan Lutikkavaaraan ja viimeksi ennen talvisotaa hän asui Ilomantsin Möhkössä. Hän osasi myös seisauttaa verenvuodot ja hän toimi selvännäkijänä. Metsästyksen ohella Ikonen toimi puuseppänä ja muurarina. Ikonen kuoli Iisalmessa kurkunpäänsyöpään ollessaan siellä talvisodan jälkeen evakuoituna. Hänet haudattiin Iisalmen vanhalle hautausmaalle. Ikonen kirjoitti muistiin talvisodan aikana metsästysmuistojaan yhteensä 80 sivun verran.
Aiheesta muualla

Pekka Ikonen, Kansan kuvalehti, 20.02.1931, nro 8, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Nikolai Kljujev

Nikolai Kljujev vuoden 1915 tienoilla.
Nikolai Aleksejevitš Kljujev (ven. Никола́й Алексе́евич Клю́ев, 22. lokakuuta (J: 10. lokakuuta) 1884 Aunuksen läänin Vytegran kihlakunnan Koštugin volosti – 23.–25. lokakuuta 1937 Tomsk) oli venäläinen runoilija.
Suku ja koulutus

Nikolai Kljujev syntyi maalaispoliisin ja viinakaupan myyjän perheeseen. Hänen äitinsä oli harras vanhauskoinen. Kljujev opiskeli kirkkokoulussa ja Vytegran kaupunginopistossa ja pääsi vuonna 1898 Petroskoin välskärikouluun, jonka hän jätti kesken. Sen jälkeen hän vietti aikaa Solovetskin luostarissa ja kierteli Venäjän lahkolaisten parissa. Hän osallistui vuoden 1905 vallankumoustapahtumiin Talonpoikaisliiton agitaattorina ja oli siksi puolen vuoden ajan vangittuna.
Kirjallinen ura

Kljujevin ensimmäiset runot ilmestyivät vuonna 1904. Hän tutustui Aleksandr Blokiin ja muihin symbolisteihin sekä myöhemmin akmeisteihin ja Sergei Jeseniniin. Ensimmäinen runokirja Sosen perezvon (”Mäntyjen sointi”) ilmestyi vuonna 1911. Kokoelma Lesnyje byli (”Metsän satuja”, 1913) teki Kljujevista yhden Venäjän tunnetuimmista talonpoikaisrunoilijoista. Hänen tuotannolleen on ominaista mystissävyinen uskonnollisuus, kiinnostus pakanallista muinaisuutta kohtaan sekä herkkä luonnon kuvaus.
Runoilija suhtautui aluksi innostuneesti helmikuun ja lokakuun vallankumoukseen. Hän kuului Skyytit-kirjailijaryhmään, jonka jäsenet kannattivat kristillishenkistä talonpoikaista sosialismia. Myöhempää tuotantoa hallitsevat traagiset sävyt ja talonpoikaisen elämäntavan puolustus. Kljujev joutui ankaran kritiikin kohteeksi, ja hänen viimeinen kokoelmansa ilmestyi vuonna 1928. Osa myöhemmistä teoksista on säilynyt käsikirjoituksina.
Kljujev pidätettiin neuvostovastaisesta propagandasta syytettynä vuonna 1934. Hänet karkotettiin Länsi-Siperian Kolpaševoon, josta hänet myöhemmin siirrettiin Tomskiin. Runoilija pidätettiin uudelleen heinäkuussa 1937. Hänet ammuttiin tekaistun monarkistijärjestön jäsenyydestä syytettynä saman vuoden lokakuussa.
Perintö

Kljujevin kootut teokset julkaistiin New Yorkissa vuonna 1954 ja Münchenissä vuonna 1969. Neuvostoliitossa ensimmäinen runoilijan kuoleman jälkeinen valikoima ilmestyi vuonna 1977. Vytegrassa, jossa Kljujev asui 1910- ja 1920-lukujen vaihteessa, on hänelle omistettu museo. Vuodesta 1985 lähtien kaupungissa järjestetään vuosittainen Kljujevin kirjallisuustapahtuma.
Suomennettu tuotanto

Kljujevin runoja on julkaistu suomeksi aikakauskirjassa Carelia:
Punainen mäki; suomentanut Armas Hiiri, Carelia 2004: 6, s. 62–65
On maailmassa muuan kolkka...; suomentanut Armas Hiiri, Carelia 2008: 12, s. 152
Pellavaisten pilvien päivänlaskua kohti juoksu; suomentanut Armas Hiiri, Carelia 2009: 12, s. 121–123
Aiheesta muualla

Nikolai Kljujevin teoksia Lib.ru -sivustolla (venäjäksi)
Nikolai Kljujeville omistettu sivusto (venäjäksi)
Papa Wemba

Papa Wemba maaliskuussa 2009.
Jules Shungu Wembadio Pene Thabani Kikumba eli Papa Wemba (14. kesäkuuta 1949 Léopoldville, Kongon demokraattinen tasavalta – 24. huhtikuuta 2016 Abidjan, Norsunluurannikko) oli tunnetuimpia afrikkalaisia maailmanmusiikin esittäjiä. Hän syntyi Léopoldvillessä (nyk. Kinshasa) Kongon demokraattisessa tasavallassa belgialaisen siirtomaavallan aikana ja liittyi soukous-yhtye Zaiko Langa Langaan Kinshasassa vuonna 1969.
Jules Shungu jätti Zaiko Langa Langan vuonna 1974 mutta jatkoi menestyksekästä uraansa muissa kokoonpanoissa. Hän otti taiteilijanimensä käyttöön vuonna 1975.
Afrikkalaisen maailmanmusiikin huipulla viettämiensä vuosikymmenten aikana Papa Wemba vaikutti aktiivisesti sekä Kinshasassa että Euroopassa. 1980-luvulla hän muutti Pariisiin ja vaikutti kongolaisen musiikin leviämiseen Afrikan ulkopuolelle. Vuonna 1993 hän oli lämmittelijänä Peter Gabrielin maailmankiertueella. Hän esiintyi Suomessa Helsingin juhlaviikoilla 1999.
Papa Wemba tunnettiin myös prameasta pukeutumistyylistään, ja hän oli esikuva sodan ja köyhyyden kurittamassa maassa kasvaneille kongolaisille nuorille, jotka käyttivät kalliita muotivaatteita vastauksena kokemiinsa vastoinkäymisiin.
2000-luvun alussa Papa Wemba sai Ranskassa vankeustuomion avunannosta laittomien siirtolaisten salakuljettamisessa. Hän oli vankilassa noin neljä kuukautta.
Papa Wemba kuoli 66-vuotiaana kesken konsertin Abidjanissa Norsunluurannikolla 24. huhtikuuta 2016.
Paini kesäolympialaisissa 1908 – kreikkalais-roomalaisen painin 93 kg

Kreikkalais-roomalaisen painin 93 kg sarjaan Lontoon olympiakisoissa 1908 osallistui 21 painijaa. Ottelut käytiin 22. heinäkuuta White City Stadiumilla. Kilpailussa noudatettiin cup-systeemiä, eli kilpailija putosi pelistä jo ensimmäisestä tappiosta. Loppu- ja pronssiottelut oteltiin kuitenkin paras kolmesta systeemillä. Loppuotteluun selvisi kaksi suomalaista, Weckman ja Saarela, joista ensinmainittu voitti otteluin 2-1. Saarela voitti ensimmäisen kamppailun ajassa 4.22, mutta Weckman kaksi seuraavaa 5.07 ja 16.10. Olympiavoitto oli kautta aikain ensimmäinen Suomelle varsinaisissa olympiakisoissa. Weckman oli voittanut painikultaa myös Ateenan vuoden 1906 välikisoissa. Pronssiottelussa Tanskan Carl Jensen voitti kahdesti Unkarin Hugó Payrin (2.04 ja 1.40).
1. kierros

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Voittaja | – | Hävinnyt | tulos |
|  Fritz Larsson | – |  Harald Christensen | työvoitto |
|  Douwe Wijbrands | – |  György Luntzer | 5.33 |
|  Walter West | – |  Miroslav Šustera | 7.29 |
|  Yrjö Saarela | – |  Henri Nielsen | 3.50 |
|  Marcel Dubois | – |  Harold Foskett | 1.30 |
Oulujoen–Iijoen vesienhoitoalue

Oulujoen–Iijoen vesienhoitoalue koostuu 14 vesistöalueesta ja ulottuu 61 kunnan alueelle pääasiallisesti Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun maakunnissa. Alueeseen kuuluu myös osia muutamista Lapin, Keski-Pohjanmaan, Keski-Suomen, Pohjois-Savon ja Pohjois-Karjalan kunnista.
Aiheesta muualla

Oulujoen-Iijoen vesienhoitoalue
Opel Vectra

Opel Vectra on Opelin vuosina 1988–2008 valmistama ylemmän keskiluokan automalli, joka korvasi Opel Asconan. Nimi Vectra kehitettiin tietokoneella niin, ettei se merkitse mitään, mutta on helppo lausua kaikilla kielillä. Vuosina 1988–1995 Vectra tunnettiin Isossa-Britanniassa nimellä Vauxhall Cavalier (tämän jälkeen Vauxhall Vectra), ja Australiassa autoa myytiin Holden-merkkisenä koko sen historian ajan. Vectran seuraajaksi tuli Opel Insignia.
Sukupolvet

Opel Vectra A (1988–1995)
Opel Vectra B (1995–2002)
Opel Vectra C (2002–2008)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Opel Vectra Wikimedia Commonsissa
Opelin automallit
| --- | --- |
Nykyiset henkilöautomallit:   Astra  Crossland  Corsa  Grandland  Insignia  Mokka 
Nykyiset pakettiautot:   Combo  Movano  Vivaro 
Konseptiautot:   Aero GT  Opel Antara GTC  CD  Diesel Rekordwagen  Eco Speedster  Frogster  Frua Diplomat  G90  GT 2  Insignia  Maxx  OPC X-Treme  Snowtrekker  Trixx 
Entiset mallit:   Adam  Admiral  Agila  Ampera  Ampera-e  Antara  Arena  Ascona  Blitz  Calais  Calibra  Campo  Captain  Cascada  Commodore  Darracq  Diplomat  Frontera  Gemini  GT  GT (2007)  Kadett  Kapitän  Karl  Laubfrosch  Lutzmann  Manta  Meriva  Monterey  Monza  Olympia  Omega  Rekord  Senator  Signum  Sintra  Speedster  Tigra  Vectra  Zafira
Omavaraopisto

Omavaraopisto on omavaraisuuteen keskittyvä oppimiskeskus Rasimäellä, Nurmeksessa. Se on perustettu 2018. Omavaraopisto opettaa omavaraistalouteen kuuluvia taitoja ja järjestää puolen vuoden mittaista omavaraisuuteen perehdyttävää opintokokonaisuutta yhdessä Kainuun Opiston kanssa. Omavaraisuuskurssi-opintokokonaisuutta on järjestetty vuodesta 2021 alkaen. Kurssin tavoitteena on kasvattaa itsenäisiä ihmisiä, joilla on riittävät taidot elämän perusedellytysten tuottamiseen omavaraisesti ja itseluottamusta omaehtoiseen päätöksentekoon. Toiminnallaan Omavaraopisto tavoittelee ekologisesti kestävämpää maailmaa.
Huhtikuusta lokakuuhun kestävällä Omavaraisuuskurssilla opetellaan viljelemään, säilömään, rakentamaan ja remontoimaan sekä tekemään käsitöitä ja valmistamaan tarve-esineitä ilman polttomoottoreilla käyviä koneita tai sähköä. Yhteisillä viljelmillä ja kurssilaisten omilla palstoilla käytetyt viljelymenetelmät perustuvat opettajien kokemuksiin eivätkä ole sidottu mihinkään tiettyyn koulukuntaan. Omavaraisuuskurssilla pyritään viljelemään ja keräämään seuraavan vuoden kurssin tarvitsema ruoka käyttämättä maatalouskoneita tai teollisia lannoitteita. Kurssin pääopettajana toimii Maria Dorff, jonka lisäksi kurssilla opettaa joukko vierailevia opettajia. Omavaraopiston toinen perustaja Lasse Nordlund toimii taustavoimana ja opettaa kurssilla vain satunnaisesti. Kurssilla ei opeteta eläintenhoitoa, mikä perustuu Nordlundin kokemukseen eläintenpidon työläydestä ja tehottomuudesta verrattuna kasvisten viljelyyn.
Omavaraopiston taustalla on Omavara ry -niminen vuonna 2018 perustettu rekisteröity yhdistys. Yhdistyksen tarkoituksena on edistää yksilöiden ja yhteisöjen omavaraisuutta, vaalia kansalais- ja perinnetaitojen säilymistä ja kehittymistä, edistää ekologisesti kestävää elämäntapaa sekä kasvattaa kansalaista ja yhteiskunnan kykyä vastata talous-, energia- ja ympäristökriiseihin paikallisella tasolla.
Yhdistys on saanut hankerahaa Vaara-Karjalan LEADER ry:ltä kurssitoiminnan suunnitteluun ja investointirahaa opintolinjan tarvitseman infrastruktuurin kuten Väentuvan eli kokoontumistilan, huussin ja halkoliiterin rakentamiseen.
Aiheesta muualla

Omavaraopiston verkkosivut
Kainuun opiston verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Outliner

Jäsennin eli outliner on erillinen sovellusohjelma tai tekstieditorin tai tekstinkäsittelyohjelman osa, jonka avulla suuri tekstimäärä voidaan organisoida hierarkkisesti eri otsikoiden alle.
Jäsennin mahdollistaa siirtymisen nopeasti eri kohtiin tekstiä, osien siirtämisen paikasta toiseen eri hierarkiatasojen välillä, ja alempien tasojen piilottamisen näkyvistä (engl. fold, collapse). Osa mahdollistaa myös tiedon organisoinnin ja haun.
Jotkin jäsentimet toimivat kuten muutkin tekstinkäsittelyohjelmat tai tekstieditorit: varsinainen tekstisisältö kirjoitetaan otsikoiden väliin. Toiset jäsentimet puolestaan jakavat käyttöliittymän erilliseen hierarkianäkymään ja tekstieditoriin.
Jäsentimien sovelluksia ovat muun muassa dokumentointi, projektinhallinta, suunnittelu, ideoiden kerääminen, muistiinpanojen tekeminen ja henkilökohtainen tiedonhallinta. Käsitekarttaohjelmistot ja wikit ovat saman alueen ohjelmistoja.
Tunnettu kaupallinen jäsennin on Mac OS X:n OmniOutliner, jota on myös myyty Mac OS X:n mukana. Avoimen lähdekoodin jäsentimiä ovat mm. Treeline ja Emacsin osana toimiva Org-mode.
Olli J. Uoti

Olli Johannes Uoti (12. helmikuuta 1930 Kalvola – 13. toukokuuta 1967 Espoo) oli suomalainen poliitikko ja Työväen ja pienviljelijäin sosialidemokraattisen liiton kansanedustaja vuosina 1959–1962 ja 1966–1967. Uoti oli myös lyhyen aikaa Sukselaisen I hallituksen II sosiaaliministeri loppuvuodesta 1957. Koulutukseltaan hän oli valtiotieteen kandidaatti.
Aikaisemmin Suomen sosialidemokraattisen puolueen (SDP) ja Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliiton (SAK) toimitsijana työskennellyt Uoti siirtyi 1958 Emil Skogin johtaman sosialidemokraattisen opposition riveihin. Skogilaisten päättäessä perustaa uuden puolueen tuli Uotista TPSL:n ensimmäinen puoluesihteeri 1959. Hän oli puolueensa näkyvimpiä hahmoja, varsinkin vaikutusvaltaansa 1960-luvulla nopeasti lisänneessä televisiossa. Uotin äkillinen kuolema hänen ollessaan vain 37-vuotias oli seitsemän kansanedustajan puolueelle ankara isku, sillä hänen tilalleen Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä nousi vaaliliittokumppani SKDL:n Kauko Tamminen.
Teoksia

Talousjärjestelmä muuttuu. Tammi, 1953.
Aiheesta muualla

.aspx Olli J. Uoti Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Olympialippu

Olympialippu liehuu Vancouverin talviolympialaisissa 2010
Olympialippu on olympialaisten tunnus. Lipussa on valkoinen pohja ja olympiarenkaat, joiden värit ovat salosta lukien sininen, keltainen, musta, vihreä ja punainen.
Symbolismi

Olympialipun suunnitteli olympialiikkeen isä Pierre de Coubertin. Lippu esiteltiin vuonna 1914 Kansainvälisen olympiakomitean 20. vuosikokouksessa Pariisissa. Lipun viisi rengasta symboloivat Coubertinin mukaan "maailman viittä osaa", joissa olympialiike tuolloin toimi. Renkaiden värit ja taustaväri kattavat kaikki senaikaisten kansallislippujen värit.
Käyttö

Olympialippu nostetaan salkoon kesäolympialaisten ja talviolympialaisten avajaisseremoniassa. Olympiavalan vannojat pitelevät lippua vasemmalla kädellään vannoessaan valaa kisojen avajaisissa.
Olympialippuja liehuu kisojen ajan lippusaloissa yleisurheilustadionilla ja muilla kisa- ja harjoituspaikoilla sekä olympiakylässä. Kisajoukkueet saavat käyttää olympialipun kuvaa kisa-asuissaan.
Lippu lasketaan alas kisojen päättäjäisissä ja luovutetaan Kansainvälisen olympiakomitean puheenjohtajalle, joka välittää sen seuraavien kisojen järjestäjille.
Historiaa

Vuoden 1920 kesäolympialaiset Antwerpenissa Belgiassa olivat ensimmäiset kisat, joissa olympialippu liehui.
Vuoden 1980 Moskovan olympialaisissa osa maista, mukaan lukien Iso-Britannia, Ranska, Italia ja Australia, marssi olympialipun alla oman maansa lipun sijaan, koska isäntämaa Neuvostoliitto miehitti Afganistania. Kansainvälinen olympiakomitea oli tehnyt ennen kisoja sääntöihinsä tämän mahdollistavan muutoksen. Yhden pyöräilykilpailun palkintojenjaossa salkoihin nousi kolme olympialippua.
Pakolaisurheilijoiden joukkue kilpaili Rio de Janeiron kesäolympialaisissa 2016 olympialipun alla.
Outo

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Outo tarkoittaa seuraavia asioita:
outo, eräs kvarkki, fysiikan käsite
adjektiivi, joka tarkoittaa tavallisesta poikkeavaa
Studio Outo, vuonna 2003 perustettu suomalainen animaatiostudio.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Outo”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ojiya

| Ojiya (小千谷市) |
| --- | --- |
 Näkymä Ojiyaan
 lippu:  symboli
 Ojiyan sijainti Niigatan prefektuurissa
 Ojiya
 Koordinaatit: 37°18′52″N, 138°47′42″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Chūbu, Hokuriku tai Kōshin’etsu
Prefektuuri:  Niigatan prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  155,19 km²
Väkiluku (06/2020):  34 795
 – Väestötiheys:  224,2 as./km²
Symbolit:  
 – Kukka:  Narsissi
 – Kala:  Koikarppi
 
 https://www.city.ojiya.niigata.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ojiya (jap. 小千谷市, Ojiya-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Hokurikun alueella Niigatan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Shinanojoen varrella. Ojiyassa on 34 795 asukasta (kesäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 155,19 neliökilometriä.
Ojiya kehittyi Edo-kaudella yhtenä Mikuni-kaidō-tiereitin postiasemista. Sieltä johti tie myös Takadan daimiokunnan hopeakaivoksille, ja se sijaitsi tärkeän Shinanojoen vesireitin varrella. Paikkakunta oli kuuluisa Ojiya-chijimi-kankaan kudonnasta, joka alkoi 1600-luvun loppupuolella. Muita perinteisiä elinkeinoja ovat kynttilöiden valmistus ja koikarppien kasvatus. Toisen maailmansodan jälkeen kaupunkiin on sijoittunut myös elintarvike- ja koneteollisuutta sekä puolijohteiden tuotantoa. Kaupunkioikeudet Ojiya sai kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 1954.
Ojiyan rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat Uonuma-jinjan šintolainen pyhäkkö ja Jigen-jin buddhalainen temppeli, joka tunnetaan kytköksestään Boshin-sotaan. Funaokan puisto on suosittu kirsikankukkien katselupaikka. Kaupungissa on säilynyt paikallinen härkätaisteluperinne (ushi no tsunotsuki). Ojiyaa palvelevat JR Higashi-Nihonin Jōetsu-linja ja Iiyama-linja.
Kuvia

Ojiyan keskustaa
Ojiyan kuumailmapallofestivaali
Chagojoki Ojiyassa
Uonuma-jinja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ojiya Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Pastoraaliteologia

Pastoraaliteologia on teologian osa-alue, joka tutkii papin työhön liittyviä asioita sekä opillisesti että käytännöllisesti. Pastoraaliteologia luetaankin kuuluvaksi sekä dogmatiikkaan että käytännölliseen teologiaan.
Tärkeitä tutkimuskohteita ovat muun muassa sielunhoito ja rippi. Pastoraaliteologiaan kuuluu myös pastoraalipsykologia, joka tutkii papin työtä psykologian menetelmillä.
Oskar Becker

Oscar Becker (5. syyskuuta 1889 Leipzig, Saksa – 13. marraskuuta 1964 Bonn, Länsi-Saksa) oli saksalainen filosofi, loogikko, matemaatikko ja matematiikan historioitsija. Becker opiskeli matematiikkaa Leipzigin yliopistossa. Hänen väitöskirjansa (1914) ohjasivat Otto Hölder ja Karl Rohn.
Becker palveli armeijassa ensimmäisessä maailmansodassa, ja palasi opiskelemaan filosofiaa Edmund Husserlin oppilaana. Hänen habilitaatioväitöksensä (1923) käsitteli geometrian fenomenologisia perusteita ja näiden fysikaalisia sovellutuksia. Becker toimi Husserlin apulaisena ja toimitti Jahrbuch für Philosophie und phänomenologische Forschung -vuosikirjaa.
Beckerin pääteos on Mathematische Existenz, joka ilmestyi vuosikirjassa vuonna 1927. Becker hyödynsi sekä Husserlin fenomenologiaa että Martin Heideggerin hermeneutiikkaa. Hänen ajatuksiaan kritisoivat sekä uuskantilaiset että valtavirran rationalistiset loogikot. Beckerin teosten vaikutus myöhempään keskusteluun matematiikan perustasta on jäänyt pieneksi.
Beckerin oppilaita ovat olleet mm. Jürgen Habermas ja Hans Sluga.
Teoksia

Ueber die Zerlegung eines Polygons in exclusive Dreiecke auf Grund der ebenen Axiome der Verknuepfung und Anordnung (1914)
"Beitraege zur phaenomenologische Begruendung der Geometrie und ihre physikalischen Anwendungen", julkaisussa Jahrbuch fuer Philosophie und phänomenologische Forschung, IV (1923), ss. 493-560
"Mathematische Existenz. Untersuchungen zur Logik und Ontologie mathematischer Phänomene", julkaisussa Jahrbuch für Philosophie und phänomenologische Forschung, Bd. VIII (1927), ss. 440-809
"Zur Logik der Modalitäten", julkaisussa Jahrbuch für Philosophie und phänomenologische Forschung, Bd. XI (1930), ss. 497-548
"Die Philosophie Edmund Husserl's", julkaisussa Kant-Studien vol. 35 (1930), ss. 119-150.
Eudoxus-Studien :
”I: Eine voreudoxische Proportionenlehre und ihre Spuren bei Aristoteles und Euklid”, Quellen und Studien zur Geschichte der Mathematik, Astronomie und Phyik B. II (1933), 311-330.
”II: Warum haben die Griechen die Existenz der vierten Proportionale angenommen” 369-387
”III: Spuren eines Stetigkeitsaxioms in der Art des Dedekindschen zur Zeir des Eudoxos”, vol. 3 (1936) 236-244
”IV: Das Prinzip des ausgeschlossenen Dritten in der griechischen Mathematik”, 370-388
”V: Die eudoxische Lehre von den Ideen und den Farben”, 3 (1936) 389-410.
Grundlagen der Mathematik in geschichtlicher Entwicklung (1954)
Dasein und Dawesen. Gesammelte philosophische Aufsätze (1963)
Kirjeet Hermann Weylille, teoksessa Mancosu, Paolo ja Ryckman, T. A.: “Mathematics and Phenomenology: The Correspondence between O. Becker and H. Weyl,” Philosophia Mathematica, 3d Series, vol. 10 (2002) ss. 174-194.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Oskar Becker
Käännös suomeksi