stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maahockey kesäolympialaisissa 1980
Naiset > Maalintekijät

Kuusi maalia (2 pelaajaa):
Natella Krasnikova
Patricia McKillop
Viisi maalia (1 pelaaja):
Natalja Buzunova
Neljä maalia (1 pelaaja):
Rup Kumari Saini
Kolme maalia (2 pelaajaa):
Jiřina Čermáková
Elizabeth Chase
Kaksi maalia (6 pelaajaa):
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Brigitte Kindler   Andrea Porsch  |   Ida Hubáčková   Jiřina Kadlecová  |   Nisha Sharma   Prem Maya Sonir  |
Yksi maali (10 pelaajaa):
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   Regina Lorenz   Elisabeth Pistauer   Jiřina Hájková  |   Alena Kyselicová   Jana Lahodová   Lorraine Fernandes  |   Sandra Chick   Gillian Cowley   Patricia Davies  |   Linda Watson  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maahockey kesäolympialaisissa 1980 Wikimedia Commonsissa
Maahockey olympialaisissa
1896–1904 •
1908 •
1912 •
1920 •
1924 •
1928 •
1932 •
1936 •
1948 •
1952 •
1956 •
1960 •
1964 •
1968 •
1972 •
1976 •
1980 •
1984 •
1988 •
1992 •
1996 •
2000 •
2004 •
2008 •
2012 •
2016 •
2020 •
2024
Kesäolympialaisten 1980 lajit ja kilpailutapahtumat
Ammunta | Jalkapallo | Jousiammunta | Judo | Koripallo | Käsipallo | Lentopallo | Maahockey | Melonta | Miekkailu | Nykyaikainen viisiottelu | Nyrkkeily | Paini | Painonnosto | Purjehdus | Pyöräily | Ratsastus | Soutu | Uimahypyt | Uinti | Vesipallo | Voimistelu | Yleisurheilu
Neuvostoliitto–Intia-ottelu.
Zimbabwen joukkuetta Moskovan olympiakisoissa.
Viktor Kin

Viktor Kin 1930-luvulla.
Viktor Pavlovitš Kin (ven. Ви́ктор Па́влович Кин, oikea sukunimi Surovikin, Суровикин; 14. tammikuuta (J: 1. tammikuuta) 1903 Voronežin läänin Novohopjorsk – 21. huhtikuuta 1938) oli venäläinen neuvostokirjailija ja lehtimies.
Viktor Kin syntyi rautatieläisen perheeseen. Hän liittyi bolševikkipuolueeseen vuonna 1920 ja teki maanalaista puoluetyötä Venäjän kaukoidässä. Vuosina 1928–1930 hän opiskeli punaisten professorien instituutissa Moskovassa ja työskenteli sen jälkeen TASS:n kirjeenvaihtajana Roomassa ja Pariisissa. Vuonna 1937 hänestä tuli Le Journal de Moscou -lehden toimittaja. Pian tämän jälkeen hänet pidätettiin ja ammuttiin kansanvihollisena.
Kinin ainoa merkittävä teos on romaani ”Tuolla puolen” (Po tu storonu, 1928). Se on romanttinen kertomus Venäjän kansalaissotaan Kaukoidässä osallistuneista nuorista. Kirjailijan keskeneräiset romaanit katosivat pidätyksen yhteydessä.
Suomennettu teos

Tuolla puolen. Suom. Lea Helo. Leningrad: Kirja, 1932.
Dmitri Gusarov

Dmitri Jakovlevitš Gusarov (ven. Дми́трий Я́ковлевич Гуса́ров, 4. lokakuuta 1924 nykyisen Pihkovan alueen Velikije Lukin piirin Tulubjevon kylä – 6. elokuuta 1995 Petroskoi) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Dmitri Gusarov syntyi kyläsepän perheeseen. Toisen maailmansodan aikana hän osallistui partisaanitoimintaan Neuvosto-Karjalassa. Gusarov valmistui Leningradin yliopiston filologisesta tiedekunnasta vuonna 1951 ja työskenteli sen jälkeen Petroskoissa Na rubeže (myöhemmin Sever) -kirjallisuuslehden toimittajana. Vuosina 1954–1990 hän oli lehden päätoimittaja.
Gusarovin varhaisia teoksia olivat partisaaneista kertova pienoisromaani Pletšom k pletšu (”Rinta rinnan”, 1949) ja kaksiosainen romaani Bojevoi prizyv (”Taistelukutsu”, 1953–1957). Vuonna 1963 hän julkaisi moraalikysymyksiä pohtivan romaanin Tsena tšeloveku (”Ihmisen hinta”) ja vuonna 1968 vallankumoussankari Pjotr Anohinista kertovan kirjan Tri povesti iz žizni Petra Anohina (”Kolme kertomusta Pjotr Anohinin elämästä”). Kirjailijan pääteos on majuri Ivan Grigorjevin partisaaniryhmän taisteluista suomalaisia vastaan kertova dokumenttiromaani Korpi ei tunne armoa (Za tšertoi miloserdija, 1977), josta hän sai Karjalan ASNT:n valtionpalkinnon. Vuonna 1988 ilmestyi kertomuskokoelma Partisaanimusiikkia (Partizanskaja muzyka, 1988).
Kirjailija on palkittu muun muassa Leninin kunniamerkillä. Vuonna 1965 hän sai Karjalan ASNT:n ja vuonna 1980 Venäjän SFNT:n ansioituneen kulttuurityöntekijän arvonimet. Vuonna 1994 hänet nimettiin Karjalan tasavallan kansankirjailijaksi.
Suomennettuja teoksia

Korpi ei tunne armoa. Suom. Ulla-Liisa Heino. Espoo: Weilin + Göös, 1980 (toinen korjattu painos, 1982).
Partisaanimusiikkia. Suom. Ulla-Liisa Heino. Espoo: Weilin + Göös, 1985.
Aiheesta muualla

Entsiklopedija ”Karelija”: Dmitri Gusarov (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Dmitri Gusaroville omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Puola
Konstantínos Kaváfis

| Konstantínos Kaváfis |
| --- | --- |
 Konstantínos Kaváfis noin vuonna 1900.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1863 Aleksandria, Egypti
Kuollut: 29. huhtikuuta 1933 (70 vuotta) Aleksandria, Egypti
Kansalaisuus:  kreikkalainen
Ammatti:  toimittaja, virkamies
Kirjailija
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Konstantínos Kaváfis (kreik. Κωνσταντίνος Καβάφης, kansainvälisesti usein Constantine P. Cavafy, 29. huhtikuuta 1863 Aleksandria, Egypti – 29. huhtikuuta 1933 Aleksandria) oli kreikkalainen runoilija. Kaváfis syntyi varakkaaseen liikemiesperheeseen. Hän kasvoi aikuiseksi Konstantinopolissa ja Englannissa, mutta palasi vuonna 1885 Aleksandriaan ja työskenteli Egyptin yleisten töiden ministeriön virkamiehenä. Hän kirjoitti jo varhain paljon runoja, mutta tarjosi niitä vain harvoin julkaistavaksi. Tästä huolimatta hän sai asiantuntijoiden huomiota jo eläessään ja myöhemmin myös julkisia tunnustuksia. Nykyisin Kaváfista pidetään uudemman kreikkalaisen runouden merkittävimpänä edustajana.
Suomennoksia

Runoja.  (Kreikan kielestä suomentanut Aapo Junkola. Esipuheen kirjoittanut ja käännöksen tarkistanut Jussi Korhonen)  Tampere:  A. Junkola, 1984.  ISBN 951-99566-0-3
Runoja.  (Kreikan kielestä suomentanut Aapo Junkola. Julkaisemattomat runot valikoinut Aapo Junkola)  Tampere:  A. Junkola, 1987.  ISBN 951-99814-8-9
Barbaarit tulevat tänään.  (Suomentanut Tuomas Anhava. Johdanto: C. M. Bowra. Johdantoesseen suomentanut ja selitysosaston laatinut Martti Anhava. Seitsentähdet)  Helsingissä:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20061-5
Kirjallisuutta

Leiwo, Martti: Barbaarit tulevat tänään. Helikon 1/2005.
Varto, Juha & Veenkivi, Liisa: Konstantinos Kavafis – Runot. Teoksessa Filosofia ja kaunokirjallisuus.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1996.  ISBN 951-44-4032-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
C.P. Cavafy – The official website of the Cavafy Archive. (englanniksi)
Koskelainen, Jukka: Selkeää kieltä mullistusten keskellä. Helsingin Sanomat 23.4.2005.
Kotonen, Tommi: Puhetta ja teatteria historian lavasteissa. Kiiltomato.net 15.6.2005.
Jarkko Tontti: Tuoretta runoa sadan vuoden takaa. Tuli & Savu 3/2005.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile 2  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Vasili Jan

Vasili Grigorjevitš Jan (ven. Васи́лий Григо́рьевич Ян, oikea sukunimi Jantševetski, Янчеве́цкий; 4. tammikuuta 1875 (J: 23. joulukuuta 1874) Kiova – 5. elokuuta 1954 Moskovan alueen Zvenigorod) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Vasili Jan syntyi kreikan ja latinan opettajan perheeseen. Hän kävi lukion Tallinnassa ja valmistui vuonna 1897 Pietarin yliopiston historiallis-kielitieteellisestä tiedekunnasta. 1900-luvun alussa hän kierteli eri puolilla maailmaa toimien tallinnalaisen Revelskije izvestija -sanomalehden ja pietarilaisen Rossijan kirjeenvaihtajana. Vuosina 1907–1912 hän opetti Pietarin klassisessa lyseossa ja vuodesta 1912 lähtien työskenteli uutistoimiston kirjeenvaihtajana Konstantinopolissa ja Bukarestissa. Vuosina 1918–1923 Jan asui Siperian Minusinskissa ja sittemmin Moskovassa lukuun ottamatta vuosia 1926–1928, jolloin hän työskenteli toimittajana Samarkandissa.
Jan tunnetaan parhaiten historiallisesta proosastaan. Hänen pääteoksensa ovat 1200-luvun mongolivalloituksesta kertovat romaanit ”Tšingis-kaani” (Tšingis-han, 1939) ja ”Batu” (Batyi, 1942). Trilogian kolmas osa K ”poslednemu morju” (”Viimeiselle merelle”) ilmestyi kirjailijan kuoltua vuonna 1955. Huolelliseen taustatyöhön perustuvat mukaansatempaavat ja jännittävät romaanit ovat olleet pitkään suosittuja. Toisen maailmansodan ajankohtaiseksi tekemä ensimmäinen osa sai Stalin-palkinnon vuonna 1942.
Suomennettuja teoksia

Tšingis-kaani: kertomus muinaisen Aasian oloista (13. vuosisadalta). Suom. Martti Räsänen. Helsinki: Suomen kirja, 1945.
Batu: Tšingis-kaanin vallanperijä: historiallinen kertomus 13. vuosisadalta. Suom. Martti Räsänen ja E. Pärssinen. Helsinki: Suomen kirja, 1945.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Vasili Jan (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat 2  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Anatoli Kuznetsov

Anatoli Vasiljevitš Kuznetsov (ven. Анато́лий Васи́льевич Кузнецо́в, 18. elokuuta 1929 Kiova – 13. kesäkuuta 1979 Lontoo) oli venäläinen kirjailija.
Anatoli Kuznetsov valmistui vuonna 1960 Maksim Gorkille nimetystä kirjallisuusinstituutista. Työskentely Irkutskin vesivoimalatyömaalla antoi hänelle aiheen suosittuun nuortenromaaniin ”Taru jatkuu” (Prodolženije legendy, 1957). Suurta huomiota herätti juutalaisten joukkotuhosta Babi Jarissa kertova samanniminen dokumenttiromaani (1966). Vuonna 1969 Kuznetsov loikkasi länteen, jossa hän julkaisi uudelleen sensuurin runteleman kirjan.
Suomennettu teos

Taru jatkuu: (nuorukaisen päiväkirjasta). Suom. Tyyne Perttu. Moskova: Vieraskielisen kirjallisuuden kustannusliike, 1963.
Babi Jar: dokumenttiromaani. Suom. Esa Adrian. Helsinki: Tammi, 1967.
Daniil Granin

Daniil Granin Dmitri Medvedevin kanssa tammikuussa 2009. Kaulassa kirjailijalle myönnetty apostoli Andreaksen kunniamerkki.
Daniil Aleksandrovitš Granin (ven. Дании́л Алекса́ндрович Гра́нин, oikea sukunimi German, Ге́рман; 1. tammikuuta 1919 nykyisen Kurskin alueen Volyn – 4. heinäkuuta 2017 Pietari) oli venäläinen kirjailija.
Daniil Granin syntyi metsänhoitajan perheeseen. Isä karkotettiin Siperiaan ja äiti elätti perhettä ompelijana Leningradissa. Vuonna 1940 Daniil valmistui Leningradin polyteknisen instituutin sähkötekniikan tiedekunnasta. Hän työskenteli insinöörinä Kirovin tehtaalla ja osallistui toiseen maailmansotaan panssarijoukkojen komentajana. Vuonna 1942 hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Sodan jälkeen Granin työskenteli sähköverkkolaitoksen päällikkönä ja suoritti jatko-opintoja.
Graninin kirjailijanura alkoi vuonna 1949. Hänen tuotantonsa keskeinen teema ovat tiedemiesten, insinöörien ja keksijöiden työhön liittyvät eettiset ja yhteiskunnalliset ongelmat. Ensimmäinen menestysteos, romaani ”He etsivät” (Iskateli, 1954) kertoo ihanteellisesti byrokratiaa, välinpitämättömyyttä ja pyrkyryyttä vastaan taistelevasta tiedemiehestä. ”Häiden jälkeen” (Posle svadby, 1958) kuvaa komsomolin maaseudulle lähettämän nuoren keksijän kokemuksia. Nikita Hruštšovin suojasään hengessä kirjoitetun romaanin ”Päin ukkosta” (Idu na grozu, 1962) aiheena on uuden ja vanhan ajattelun kamppailu tiedemaailmassa. Sodanvastaista tuotantoa edustaa Ales Adamovitšin kanssa laadittu dokumentaarinen teos ”Leningradin piiritys” (Blokadnaja kniga, 1979). Granin työskenteli myös matkakirjailijana ja esseistinä. Hänen teostensa pohjalta on tehty useita elokuvia.
Kirjailijalle myönnettiin sosialistisen työn sankarin arvonimi, kaksi Leninin ja useita muita kunniamerkkejä sekä Neuvostoliiton (1977) ja Venäjän (2001) valtionpalkinnot. Hän toimi aktiivisesti Neuvostoliiton kirjailijaliitossa ja kansalaisjärjestöissä. Gorbatšovin aikana Granin valittiin Neuvostoliiton kansanedustajaksi.
Suomennettuja teoksia

He etsivät: romaani. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1957.
Häiden jälkeen. Suom. Ritva Allinen. Helsinki: Kansankulttuuri, 1961.
Päin ukkosta: romaani. Suom. Roy Širokov. Moskova; Petroskoi: Edistys, 1964.
Ales Adamovitš & Daniil Granin. Leningradin piiritys: kohtaloita saarretussa kaupungissa. Englannin kielestä suomentanut Päivi Paju. Helsinki; Jyväskylä: Minerva, 2008.
Aiheesta muualla

Daniil Graninin teoksia Lib.ru -sivustolla (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Nikolai Ljaško

Nikolai Nikolajevitš Ljaško (ven. Никола́й Никола́евич Ляшко́, oikea sukunimi Ljaštšenko, Ля́щенко; 19. marraskuuta (J: 7. marraskuuta) 1884 Harkovan läänin Lebedin – 26. elokuuta 1953 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Nikolai Ljaško syntyi sotilaan perheeseen. Hän työskenteli metallimiehenä Harkovan, Nikolajevin, Sevastopolin ja Donin Rostovin tehtailla ja osallistui työväenliikkeen toimintaan. Vuodesta 1903 lähtien hän kuului Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen menševikkiryhmään. Samana vuonna hänet karkotettiin Aunuksen ja vuonna 1908 Vologdan lääniin.
Ljaškon ensimmäiset kertomukset ilmestyivät vuosina 1904–1905. Vuonna 1920 hänestä tuli yksi proletaarikirjailijoiden Kuznitsa-ryhmän johtajista. Hänet tunnetaan parhaiten pienoisromaanista Domennaja petš (”Masuuni”, 1925), joka jo ennen Fjodor Gladkovin ”Sementtiä” käsitteli teollisuuden jälleenrakentamista kansalaissodan jälkeen. Omaelämäkerrallinen romaani Sladkaja katorga (”Makea pakkotyö”, 1934; toinen osa 1936) kuvaa Venäjän työväen vallankumousliikkettä 1900-luvun alussa.
Suomennettu teos

Kertomus jalkaraudoista. Leningrad: Kirja, 1931.
Vasili Radajev

Vasili Kuzmitš Radajev (ven. Васи́лий Кузьми́ч Рада́ев, 13. maaliskuuta 1907 nykyisen Samaran alueen Pohvistnevon piirin Bolšoi Tolkain kylä – 6. joulukuuta 1991 Mordvan Ljambirin piirin Bersenevkan kylä) oli ersämordvalainen kirjailija.
Vasili Radajev syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän opiskeli työläistiedekunnassa ja kommunistisessa korkeakoulussa ja valmistui Leningradin valtionyliopistosta vuonna 1934. Radajev työskenteli komsomolkomitean sihteerinä, kyläneuvoston ja kolhoosin puheenjohtajana, toimittajana ja Mordvan kulttuuri-instituutin tutkijana sekä osallistui toiseen maailmansotaan.
Radajev julkaisi ensimmäisen runonsa vuonna 1926. Hän kirjoitti kuvauksia, kertomuksia ja runoja, jotka kuvaavat maaseudun elämässä tapahtuneita muutoksia, Venäjän sisällissotaa ja toisen maailmansodan kotirintamaa. Radajevin proosateoksista tunnetuin on kolhoosinuorisosta kertova pienoisromaani Sad (”Puutarha”, 1940). 1960-luvulla häneltä ilmestyi useita kertomuskokoelmia. Radajev toimi myös lastenkirjailijana ja kirjallisuuskriitikkona.
Radajev käytti paljon aikaa mordvalaisen kansanrunouden keräämiseen. Hänen pääteoksensa on kansanperinteeseen perustuva eeppinen runoelma Sijažar (1960), joka kuvaa mordvalaisten muinaista elämää. Unkarilainen kirjallisuudentutkija Péter Domokos on verrannut sitä Kalevalaan ja virolaiseen Kalevipoegiin. Radajev on laatinut myös muita kansanrunouteen perustuvia teoksia.
Radajev hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1966. Hän on saanut Mordvan ASNT:n valtionpalkinnon (1979) ja Mordvan kansankirjailijan arvonimen (1980).
Po Chü-i

| --- | --- |


Kiinalaisin merkein:: 白居易
Pinyin:: Bó Jūyì tai Bái Jūyì
Wade-Giles:: Po Chü-i tai Pai Chü-i

Po Chü-i (28. helmikuuta 772 – 846) oli Tang-dynastian aikainen kiinalainen runoilija. Pinyin-järjestelmän mukaan Bái Jūyì.
Elämä

Po Chü-i syntyi isovanhempiensa kodissa Henanin maakunnassa sijaitsevassa Xinzhengin kaupungissa, joka tuolloin oli vielä pieni maalaiskaupunki.
Po’n isä oli ammatiltaan virkamies, ja joutui viettämään suurimman osan ajastaan kaukana suvun ja perheen kotiseudulta. Tästä syystä Po joutui nähtävästi viettämään suurimman osan lapsuudestaan sukulaistensa hoivissa. Lapsuudessaan Po’n tiedetään asuneen ainakin Xinzhengin lähipaikkakunnilla, ja noin kymmenvuotiaana pikkukaupungissa lähellä Tang-dynastian mahtavaa pääkaupunkia Chang'ania.
700-luvun loppupuoli oli Pohjois-Kiinassa rauhatonta, lukuisten sotilaskapinoiden leimaamaa aikaa. Vuoden 781 kapinan seurauksena hovi joutui pakenemaan Chang'anista. Vuonna 785 katovuotta seurasi alueella vakava nälänhätä. Nuori Po lähetettiin turvaan Jangtsejoen alajuoksulle, nykyisen Xuzhoun kaupungin tienoille. Po’n virkamiesisä kuoli vuonna 794.
Vuonna 800 Po suoritti sukunsa ensimmäisenä valtion hallintoviranomaiselta vaadittavan kolmannen asteen virkatutkinnon (pinyin: kējǔ, Wade-Giles:chin-shish) ja jatkotutkinnon vuonna 802. Tutkintojen välillä Po vietti jonkin aikaa buddhalaisluostarissa erään munkin oppilaana.
Po aloitti uransa keisarillisen palatsin kirjastossa. Vuonna 807 hän sai nimityksen Hanlin-akatemiaan, johon hyväksyttiin ainoastaan arvostetuimmat oppineet. Akatemian jäsenet keskittyivät hovista tuleviin kirjanpitotehtäviin ja kirjallisiin toimeksiantoihin; toisaalta akatemian vastuulla oli myös Kungfutsen klassikoiden tulkinnan valvonta. 808 Po meni naimisiin Yang-sukuisen naisen kanssa. Avioliitto kesti Po’n kuolemaan saakka.
Po’n äiti kuoli vuonna 811, jolloin tämä vetäytyi viettämään suruaikaa lapsuutensa maisemiin. Suruajan jälkeen Po’n paluu hovivirkaan kuitenkin epäonnistui. Syynä oli pääasiassa hänen kovasanainen arvostelunsa muun muassa palatsieunukkien vallankäyttöä ja keisarillisen armeijan harjoittamaa elintarvikkeiden takavarikointioikeutta vastaan. Seurauksena Po käytännössä karkotettiin palatsista ja siirrettiin provinssikäskynhaltijan virkaan 815 seuraavien viiden vuoden ajaksi.
Palatsieunukkien valtaannousu 820 päätti Po’n lyhyen oleskelun pääkaupungissa, ja hän otti uudelleen vastaan käskynhaltijan viran. Po toimi peräkkäin sekä käskynhaltijana että kruununprinssin adjutanttina useilla paikkakunnilla aina vuoteen 827. Lyhyen hovissa oleskelun jälkeen Po otti vastaan Luoyangin kaupunginjohtajan viran, mikä käytännössä tarkoitti Henanin maaherran tehtäviä, ja hoiti sitä vuoteen 833, jolloin hän jättäytyi kruununprinssin henkilökohtaiseksi neuvonantajaksi.
Vuonna 839 Po sairastui halvaukseen, minkä seurauksena hänen vasen jalkansa lamaantui. Omien sanojensa mukaan Po olisi halunnut siirtyä eläkkeelle mahdollisimman varhain, mutta ainaiset rahahuoliensa vuoksi hän oli pakotettu työskentelemään pitkään. Kun Po oli jo ohittanut vuodella asemassaan olevan virkamiehen eläköitymisiän, hän pääsi lopulta vetäytymään eläkkeelle. Eläkkeenä hän sai vain puolet vankilahallinnon varajohtajan palkasta – työstä jota hän oli hoitanut vain kerran vuonna 828.
Po Chü-i kuoli elokuussa 846 Luoyangissa.
Tuotanto

Po Chü-in tiedetään kirjoittaneen elämänsä aikana noin 2 800 runoa. Hänen tuotannostaan on julkaistu suomeksi Pertti Niemisen suomennosvalikoima Korotan ääneni ja laulan, jonka runot on poimittu kronologisessa järjestyksessä Po’n koko elämän varrelta.
Po’n runoille on tyypillistä muodon ja kielen yksinkertaisuus. Hänen sanotaan poistaneen runoistaan kaiken, mitä hänen palveluskuntansa ei ymmärtänyt. Toinen näkyvä piirre Po’n runoissa on niiden vahva elämäkerrallinen aines – runoja voidaan Pertti Niemisen sanoin pitää päiväkirjana, joka muodostuu sarjasta suuria taideteoksia.
Po aloitti runoilijana jo nuoruusiässään. Vanhimmat Po’n säilyneistä runoista on luultavasti sepitetty kirjoittajan ollessa noin kymmenvuotias. Usein lähtöön ja ystävien kuolemaan liittyvät aiheet Po’n varhaisissa runoissa heijastavat selvästi runoilijan lapsuus- ja nuoruusvuosien levotonta elinpiiriä.
Omana aikanaan Po nousi ensi kertaa kuuluisuuteen tunnelmallisten kertovien runoelmiensa (kuten Laulu luutusta) ansiosta. Sittemmin Pon suosio on pysynyt Kiinassa jatkuvasti korkealla, tuskin vähiten hänen runoutensa selkeyden ja elävyyden ansiosta. Po’n eleetön, maalauksellinen tyyli on vaikuttanut hänen kotimaansa kirjallisuuden ohella myöhemmin vahvasti myös Japanin kirjallisuuteen.
Yhteiskunnallisessa mielessä Po osoitti poikkeuksellisen vahvaa sosiaalista omaatuntoa. Hän arvosteli runoissaan voimakkaasti palatsieunukkien vallankäyttöä, hovinaisten elämäntapoja ja keisarillisen sotaväen oikeutta verottaa kansalaisia mielensä mukaan. Virkamiehenä Po pyrki ajamaan kansan asemaa helpottavia verouudistuksia ja ehdotti muun muassa talonpoikien ruoskinnan muuttamista laittomaksi. Po’n mielipiteet ajoivat hänet lopulta epäsuosioon ja karkotukseen pääkaupungista.
Po on tunnettu myös satiirisesta runoudestaan, jota edestaa muun muassa tunnettu runo Vanha miilunpolttaja. Satiirikkona Po vastusti filosofiseen taolaiseen perinteeseen sotkeutuneita taikauskoisia aineksia ja kansanmagiaa, kuten esimerkiksi ”pitkän iän pillereinä” kaupattuja humpuukituotteita.
Valtaosan Po’n tuotannosta muodostavat kuitenkin hänen omaelämäkerralliset runonsa. Po kuvaa elämäänsä virkamiehenä, ja lukuisia erilaisia ihmisiä ja paikkoja, joihin hän elämänsä varrella tutustui. Monet runot käsittelevät lämpimästi Po’n perhettä, palveluskuntaa ja ystäviä, joille hän lähetti myös lukuisia runomuotoisia kirjeitä. Ehkä koskettavimmat Po’n runoista käsittelevät runoilijan omia, yksityisiä tuntemuksia kaipuun ja ikävän sekä ikääntymisen ja vastoinkäymisten herättämien raskaiden tuntemusten edessä.
Po Chü-i jatkoi kirjoittamista läpi koko elämänsä – suomennoskokoelman päättävä runo ”Laulan vanhuudesta perhettä katsellessani” on syntynyt Po’n kuolinsyksynä.
Länsimaissa Po’n runous tuli laajemmin tunnetuksi vasta Arthur Waleyn käännösten ansiosta modernismin aikakaudella, jolloin monet länsimaiset runoilijat (kuten Ezra Pound ja T. S. Eliot) omaksuivat runsaasti vaikutteita vanhasta itämaisesta runoudesta.
Kirjallisuutta

Waley, Arthur (1948): The Life And Times of Po Chü-I, 772-846 A.D. Kessinger, 2009.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Taiwan  Japani  Tšekki 2  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Juri Libedinski

Juri Nikolajevitš Libedinski (ven. Ю́рий Никола́евич Либеди́нский; 10. joulukuuta (J: 28. marraskuuta) 1898 Odessa – 24. marraskuuta 1959 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Juri Libedinski syntyi lääkärin perheeseen. Hän vietti lapsuutensa Miassin tehtaalla ja valmistui vuonna 1918 Tšeljabinskin reaaliopistosta. Hän osallistui Venäjän kansalaissotaan, liittyi vuonna 1920 kommunistiseen puolueeseen ja työskenteli puna-armeijan poliittisissa ja opetustehtävissä.
Vuonna 1922 Libedinski julkaisi pienoisromaanin ”Viikko” (Nedelja), jota pidettiin yhtenä ensimmäisistä neuvostoproosan edustajista. Sotakommunismin ajan puoluetyöntekijöitä romanttisesti kuvaava teos herätti suurta huomiota ja se käännettiin useille vieraille kielille. Kirjailijan muita teoksia ovat pienoisromaanit Zavtra (”Huomenna”, 1923), ”Komissaareja” (Komissary, 1925) ja Roždenije geroja (”Sankarin synty”, 1930).
Libedinski kuului Lokakuu-kirjailijaryhmään ja toimi yhtenä Venäjän proletaarikirjailijoiden yhdistyksen johtajista. Myöhempien teoksien aiheena on erityisesti Kaukasian kansojen vallankumoushistoria. Nuorisoa varten kirjoitettu pienoisromaani ”Puolueen kasvatti” (Syn partii) kertoo Sergei Kirovista.
Suomennettuja teoksia

Viikko: novelli. Suom. Herman Laukkanen. Leningrad: Kirja, 1925.
Komissaareja. Suom. Jalmari Virtanen. Leningrad: Kirja, 1931.
(J. Libedinski ja E. Blok). Puolueen kasvatti. Suom. Alli Airola. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1959.