stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiitospäivä
Thanksgiving-perinteitä Pohjois-Amerikassa > Kiitospäivän ateria

Kiitospäivän ydinsisällöksi koetaan perinne ja jakaminen. Perhe kokoontuu pöydän ääreen ja ennen ateriaa luetaan kiitosteksti. Aterian jakaminen koetaan niin tärkeänä, että erilaiset kansalaisryhmät ja hyväntekeväisyysjärjestöt järjestävät juhlan aattona perinteisiä aterioita köyhille, erityisesti suurten kaupunkien kodittomille. Sanomalehdet raportoivat mielellään tällaisia aterioita.
Vuonna 1621 intiaanit toivat aterialle tullessaan peuranlihaa paahdettavaksi yhdessä siirtolaisten saaliin kanssa. Sen lisäksi tarjolla oli muun muassa erilaisia lintuja, kuten villikalkkunoita ja hanhia, riistaelämiä, meren antimia, vihanneksia ja kuivattuja hedelmiä.
Kiitospäivän ateria kootaan useimmissa amerikkalaiskodeissa samaan tapaan kuin ensimmäisten siirtolaisten ja intiaanien yhteinen ateria:
Paahdettua kalkkunaa yrteillä ja leivällä täytettynä
Karpalohyytelöä
Perunamuusia
Kurpitsapiirakkaa
Toisia vaihtoehtoja voivat olla:
Kinkku
Bataatti
Maissia
Piirakka kuivahedelmistä.
Varsinkin kalkkunaa, maissia, kurpitsaa ja karpaloita sekä karpalokastiketta käytetään usein kiitospäivän symboleina vaikkapa koristelussa. Erityisesti maissia pidetään ratkaisevana siirtokunnan henkiinjäämisen suhteen. Sen tähkät ovatkin suosittuja pöytien tai ovien koristeita koko sadonkorjuu- ja syyskauden. Oma erityismerkityksensä saattoi olla myös karpalolla, jota intiaanit käyttivät monipuolisesti niin ruuaksi kuin väriaineena ja parantamaan tulehduksia.
Amerikan alkuperäiskansojen näkemys

Vaikka Thanksgiving-juhla edustaa nykyamerikkalaisille tapaa kiittää Jumalaa Uuden Maailman yltäkylläisyydestä ja hyvistä suhteista alkuperäiskansoihin, kiitoksen aihe on voinut olla myös toisenlainen. Vuonna 1676 julistettiin kiitospäivä intiaaneista saadun voiton kunniaksi. Joillekin Amerikan intiaanien ryhmille Kiitospäivä edustaakin mantereen tuhoa ja intiaanisotien alkua –  heimojen edustajia ja heidän kannattajiansa on kokoontunut juhlan sijasta mielenosoituksiin. Ensimmäinen Kansallinen surupäivä järjestettiin 1970 Plymouthin Coles Hill-kukkulalla, lähellä Kiitospäivälegendan syntysijaa.
Vuonna 1988 järjestettiin erityinen Kiitospäivän seremonia, johon osallistui edustajia kaikista Yhdysvaltain intiaaniheimoista ja ensimmäisten maahanmuuttajien jälkeläisiä. Se oli julkinen tunnustus sille, että ilman intiaanien apua ensimmäiset tulijat eivät olisi selviytyneet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiitospäivä Wikimedia Commonsissa
Kati Jurkko & Tanja Hannus: Kiitospäivä muistuttaa suomalaista joulua – Yle, 28.11.2013.
Piirros jossa Massasoit ja kuvernööri John Carver polttavat rauhanpiippua
Presidentti Reagan vastaanottamassa kalkkunaa Amerikan linnunkasvattajien ja munateollisuuden edustajilta.
Pöydän ääreen kokoontunut perhe lukemassa kiitostekstiä ennen ateriointia.
Kalkkuna on perinteinen osa Kiitospäivän ateriaa.
Michelle Wie

Michelle Wie vuonna 2009.
Michelle Sung Wie West (kor. 위 성미, Wi Seong-mi, s. 11. lokakuuta 1989) on yhdysvaltalainen golfinpelaaja. Hän voitti ammattilaisurallaan vuosina 2005–2023 yhden naisten major-turnauksen, Yhdysvaltain avoimet 2014.
Varhaisvuodet

Wie syntyi Honolulussa Havaijilla amerikankorealaiseen maahanmuuttajaperheeseen ja alkoi pelata golfia nelivuotiaana. Kymmenvuotiaana hän teki oman henkilökohtaisen lyöntipeliennätyksensä 64, 18-reikäisellä Olomana Golf Links -kentällä, joka on Havaijin suosituin links-tyylinen golfkenttä.kenen mukaan? Samana vuonna hänestä tuli nuorin golfaaja, joka oli päässyt USGA:n amatöörikilpailuun. Samalla hän eteni naisten U.S Amateur Public Links -reikäpeliotteluun isoäitinsä mailoilla pelaten.
Amatöörivuodet 2002–2004

Wie voitti vuonna 2002 Havaijin avoimen lyöntipelikisan kolmentoista lyönnin erolla toiseksi tulleeseen Cindy Rarickiin. Hänestä tuli myös nuorin LPGA:n kisaan selviytynyt nainen, sillä hän pelasi Takejufi Classicissa kaksi kierrosta, mutta ei selvinnyt kolmannelle kierrokselle.
Vuonna 2003 Wiestä tuli nuorin pelaaja, joka on selvinnyt karsintarajan yli LPGA:n kilpailussa. Muutama kuukausi sen jälkeen hän voitti historiallisesti Women's Amateur Public Links -kilpailun ja teki uuden ennätyksen ollessaan nuorin minkään USGA:n järjestämän aikuisten kilpailun voittaja.
Vuonna 2004 Wiesta tuli neljäs nainen, joka on koskaan osallistunut miesten joukossa PGA-kilpailuun. Hän pelasi 72–68 (par 70) ja jäi yhden lyönnin päähän loppukierroksen karsintarajan ylittämisestä.
Vuonna 2003 Wie nimettiin Yhdysvaltain joukkueeseen Curtis Cupiin ja hänestä tuli nuorin pelaaja Yhdysvaltain joukkueen pelaajana. Jos Wie olisi ollut ammattilainen jo vuonna 2004, hän olisi ansainnut 250 000 dollaria voitoistaan.
Ammattilaisura

Wie oli jo pitkään kerännyt huomiota sekä pituutensa (185 cm) että pitkien draiviensa vuoksi. Wien avauslyöntien keskiarvot olivat 16-vuotiaana noin 255 metrin luokkaa.
Wie aloitti kautensa vuonna 2005 osallistumalla jälleen PGA:n Sony Openiin Havaijilla, mutta pääsemättä taaskaan loppukierroksen karsintarajan yli. Sen jälkeen hän kilpaili taas LPGA:lla sijoittuen toiseksi SBS Openissa Turtle Bayssa. Sinä samaisena kesäkuuna hän sijoittui toiseksi LPGA Championship -kilpailussa. U. S. Women's Openissa, Wie oli kolmen kierroksen jälkeen jaetulla kolmannella sijalla, mutta viimeisen kierroksen tulos 82 pudotti hänet jaetulle 23. sijalle. Viikko sen jälkeen Wie yritti taas päästä miesten kilpailun loppukierroksen karsintarajan yli, mutta jäi tällä kertaa kahden lyönnin päähän.
Wie osallistui PGA-kiertueella kutsupelaajana kaikkiaan kahdeksaan kilpailuun selviytymättä jatkokierroksille kertaakaan.
Vuonna 2006 Time-lehti valitsi Wien ”niiden 100 henkilön joukkoon, jotka muokkaavat maailmaamme”.
Wie voitti ensimmäinen ammattilaisturnauksensa Meksikossa marraskuussa 2009.
Wie ilmoitti vuonna 2023 lopettavansa ammattilaisuransa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Miss Michelle Wie - uutisia, kuvia, artikkeleita
PGA Tour (Arkistoitu – Internet Archive) - tietoja PGA-kiertueen sivuilta
808 Golf, havaijilainen golfsivusto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC
Dingyuan

| Dingyuan |
| --- | --- |
 Dingyuan joko vuonna 1884 tai 1885.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Stettiner Maschinenbau AG Vulcan, Stettin
Kölinlasku:  31. maaliskuuta 1881
Laskettu vesille:  28. joulukuuta 1882
Palveluskäyttöön:  lokakuu 1885
Tekniset tiedot
Uppouma:  7 144 t (standardi) 7 500 t (kuormattu)
Pituus:  91 m
Leveys:  18,3 m
Syväys:  6,1 m
Koneteho:  6 000 ihp
Nopeus:  14,5 solmua
Miehistöä:  363
Aseistus
Aseistus:  4 x Krupp 305 mm/L25 -tykkiä 2 x Krupp 150 mm/L35 -tykkiä 8 x Hotchkiss 37 mm 2 x 75 mm venetykkiä 3 x Schwartzkopf 380 mm -torpedoputkea
Dingyuan (perint.: 定遠; yksink.: 定远; pinyin: Dìngyǔan) oli Kiinan keisarillisen laivaston taistelulaiva, joka kuului keisarilliseen Beiyangin laivastoon. Sen  sisaralus oli Zhenyuan.
Taustaa

Kiinan Euroopan ministeri Liu sai kutsun vuonna 1877 Saksan keisarikunnan laivaston taistelulaivan SMS Sachsenin vesillelaskuseremoniaan Stettiniin. Hänen 21. heinäkuuta lähettämänsä Kiinan delegaatio vieraili Itämeren telakalla ja Li Hongzhang vastaanotti täydellisen raportin saksalaisista aluksista. Hän havaitsi, että saksalaiset eivät olleet jääneet jälkeen brittiläisestä suunnittelusta ja siten hän lähetti opiskelijoita saksalaisille telakoille koulutettaviksi. Vuotta myöhemmin Li Fong Pao korvasi Liun, joka siirtyi Kiinan Saksan, Italian, Alankomaiden ja Itävalta-Unkarin lähettilääksi. Li Hung piti tiiviit yhteydet lähettilääseen ja Li Fongista tulikin kaupallinen attasea, joka ehdotti alusten hankkimista Saksasta.
Kiinan taloustilanne mahdollisti vuonna 1880 suunnitelman toteuttamisen. Li Hung halusi laivaston, johon kuuluisi neljä nopeaa panssarilaivaa ja kymmenen torpedovenettä. Stettiner Maschinenbau AG Vulcanin ja Kiinan edustaja Li Fong Pao allekirjoittivat 4.-8. tammikuuta 1881 Berliinissä tilauksen kahdesta parannellusta Sachsen-luokan taistelulaivasta (saks. Panzercorvetten), joista ensimmäinen luovutettaisiin puolessatoista vuodessa. Tilaukseen kuului lisäksi kymmenen torpedovenettä sekä muutama apualus. Epävirallinen tilaus oli kuitenkin jätetty jo muutamaa viikkoa aiemmin, koska panssari- ja terästilaukset Saarin alueen Dillinger Worksille oli tehty jo 9. joulukuuta 1880. Aluksen hinnaksi sovittiin 1,7 miljoonaa taelia (6,2 miljoonaa saksalaista kultarahaa).
Kiinalaiset halusivat tilata lisää taistelulaivoja. Kiina tilasi Kruppilta Essenistä viisi suurta panssaroitua alusta (saks. panzerschiffe) ja kolme pienempää panssaroitua alusta (saks. panzercorvetten). Rahoitusvaikeuksien vuoksi suurten alusten toimitukset eivät kuitenkaan toteutuneet ja pienistäkin vain kaksi ja kolmas korvattiin  panssarikansiristeilijällä (saks. panzerdeckcorvette). Vuonna 1884 tilattiin Vulcanilta vielä kolme torpedovenettä.
Valmistus

Dingyuanin työt alkoivat helmikuun puolivälissä vuonna 1881. Aluksen köli laskettiin 31. maaliskuuta telakkanumerolla 100 käyttäen tilapäisnimitystä Ti I Tieh Chien (numero 1 panssarilaiva). Alus laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla puoliltapäivin 28. joulukuuta nimellä Dingyuan. Tilaisuuteen osallistuivat muun muassa Li Fong Pao ja Saksan laivaston esikuntapäällikkö kenraali kreivi Leo von Caprivi. Alus aloitti 2. toukokuuta 1883 koeajot Swinemünden edustalla päällikkönään saksalainen von Nostitz.
Koeajot menivät suunnitellusti ja toukokuun puolivälissä alus aloitti Saksan lipun alla matkan Kiinaan saksalaisella miehistöllä, johon kuului kahdeksan upseeria ja 240 miestä. Aluksella oli lisäksi tuleva kiinalainen päällikkö sekä kahdeksan kiinalaista konemiestä. Matkalla alus suoritti asekokeita. Alus määrättiin palaamaan Saksaan 27. heinäkuuta, joten se palasi Stettiniin elokuun puolivälissä. Syynä paluuseen oli Kiinan ja Ranskan välinen kiista, joka puhkesi sodaksi 23. elokuuta Ranskan aloitettua hyökkäyksen Foochowiin. Sota päättyi rauhaan 9. kesäkuuta 1885.
Dingyuan, Zhenyuan ja Chiyuan aloittivat 3. heinäkuuta saksalaisilla miehistöillä matkan Kielistä Kiinaan. Dingyuanin päällikkönä oli A. F. Votz. Osasto saapui 10. elokuuta Adeniin, 29. elokuuta Colomboon ja lokakuun lopulla Takuun, jossa ne nostivat Saksan kauppalipun tilalle Kiinan lipun ja liitettiin samalla Beiyangin laivastoon. Kiinalainen miehistö korvasi saksalaisen, joka palasi 8. marraskuuta Hampuriin William Melbourne and Company Linen höyrylaiva SS Huntingdonilla.
Suunnittelu

Aluksen pituus oli 91 metriä ja leveys 18,3 metriä. Aluksen syväys oli 8,3 metriä. Suunniteltu uppouma oli 7 500 tonnia. Aluksen asennettuihin kahteen akseliin kytkettiin kaksi viisimetristä nelilapaista pronssipotkuria, joita pyöritti kaksi Vulcanin valmistamaa kolmisylinteristä compound-höyrykonetta. Koneisto oli suunniteltu tuottamaan 6 000 ihp:ta, millä piti saavuttaa 14,5 solmun huippunopeus.  Höyry koneistolle tuotettiin kahdeksalla sylinterin muotoisella kattilalla, joiden toimintapaine oli 5 ilmakehää. Kattilat oli sijoitettu kahteen erilliseen tilaan, jotka muodostivat erilliset vesitiiviit tilat. Akselit ja kattilat valmisti Krupp. Kotimatkaa varten alukset varustettiin kahdella mastolla, joissa oli prikitakilointi ja etummaisessa mastossa kolme purjetta.
Koeajoissa aluksen propulsiojärjestelmä tuotti 6 200 ihp:tä, millä saavutettiin akselien pyöriessä 64 kierrosta minuutissa 14,457 solmun keskinopeus. Aluksen kääntösäde oli 12,5 solmun nopeudella 300 jaardia. Täydellä 1 000 tonnin hiilitäytöllä (normaali 700 tonnia) laskennallinen maksimi toimintamatka olisi kymmenen solmun nopeudella 4 500 meripeninkulmaa. Suunniteltu päivittäinen hiilen kulutus oli 60 tonnia.
Aluksen sähköntarvetta varten oli kolme dynamoa, jotka tuottivat 70 kilowattia. Sähkönjakelua toimi 62 voltin verkossa, johon oli kytkettu 240 lamppua ja kaksi valonheitintä, joista toisen valoteho oli 8 000 candelaa ja toisen mastoon sijoitetun 2 000 candelaa. Ohjaus oli hydraulinen tai käsikäyttöinen.
Suunnittelu > Aseistus

Aluksen pääaseina oli neljä Kruppin valmistamaa 305 millimetrin 25 pituuskaliiperin kanuunaa, jotka oli sijoitettu pareittain kummallekin laidalle yhteiseen kasemattiin. Tykeistä vasemman laidan pari oli hieman edempänä kuin oikean laidan pari. Apuaseina oli kaksi Kruppin valmistamaa 150 millimetrin kanuunaa, jotka oli sijoitettu tykkitorneihin laivan keulaan ja perään. Aseistuksen täydensivät kahdeksan Hotchkissin valmistamaa 37 millimetrin revolveritykkiä, joista kuusi oli kansirakenteissa ja kaksi taistelumastossa. Aluksella oli vielä kaksi 75 millimetrin venetykkiä sekä kolme vesirajan yläpuolista berliiniläisen Schwartzkopf Worksin valmistamaa torpedoputkea.
Palvelus

Alus lähetettiin 1886 sisaraluksensa ja kahden risteilijän kanssa Koreaan, missä britit olivat vallanneet Port Hamiltonin. Ne saapuivat 1. elokuuta 1886 Nagasakiin laivastovierailulle. Vuonna 1888 Beiyangin laivasto järjestettiin uudelleen, jolloin se jaettiin seitsemään laivueeseen. Laivaston koulutuksesta vastasi William H. Lang, jonka poistuttua laivaston koulutustaso rapautui. Laivasto vieraili 15. heinäkuuta 1891 Jokohamassa, missä japanilaiset olivat kiinnostuneita aluksesta ja sen aseistuksesta. Laivasto palasi Jokohamasta Shanghaihin.
Alkuvuodesta 1894 ennen Kiinan-Japanin sodan alkamista laivaston komentaja amiraali Ding Ruchang esitti alustensa aseistuksen parantamista, mutta taistelulaivojen aseistuksen hän katsoi riittäväksi. Lopulta kummallekin taistelulaivalle esitettiin asennettavaksi kuusi 120 millimetrin tykkiä, mmikä hylättiin varojen ohjautuessa leskikeisarinnan hallinnon juhlallisuuksiin.
Dingyuan oli 17. syyskuuta 1894 Dingin lippulaivana Jalujoen taistelussa. Taistelulaivat olivat japanilaisten tärkeimpinä kohteina, mutta niiden panssarointi esti vauriot. Taistelulaivat käyttivät 197 kappaletta 305 millimetrin ja 167 kappaletta 150 millimetrin kranaatteja. Ainoastaan kymmenen 305 mm kranaattia osui japanilaisaluksiin. Dingyuan osui Iton lippulaivaan Matsushimaan, joka syttyi palamaan. Lisäksi aluksen tykkituli vaurioitti Saikiomarua. Alukseen osui taistelussa kaikkiaan noin 160 kertaa, jotka sytyttivät neljästi tulipalon aluksella. Aluksella sai tykkitulessa surmansa 17 ja 38 haavoittui. Taistelun jälkeen laivasto vetäytyi Port Arthuriin korjattavaksi.
Alus oli ankkurissa Wei Hai Weissä, jonne laivasto oli siirtynyt Port Arthurista. Japanilaiset pyrkivät tuhoamaan laivaston iskemällä satamaan torpedoveneillä. Ensimmäinen isku yöllä 30.-31. tammikuuta oli tulokseton, mutta 5. helmikuuta 1895 Dingyuaniin osui torpedovene TB 9:n laukaisema torpedo. Kapteeni Liu Buchan määräsi seuraavana päivänä pahoin vaurioituneen aluksensa ajettavaksi maihin. Alus upposi siten, että vain kansirakenteita jäi pinnan yläpuolelle.
Japanilainen entinen Kagawan prefektuurin kuvernööri nostatti aluksen 1897. Alukselle valmistettiin muistotila Fukuokaan Kyushulle käyttäen osia aluksesta. Rakennus on edelleen olemassa Dazai Fu Tenmagun temppelin ylläpitämänä.
Jäljennös

Kunnioittaakseen aluksen historiaa Weihain satamaviranomaiset päättivät rakentaa aluksesta jäljennös. Projektin budjetiksi muodostui 50 miljoonaa yuania (6 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria). Rakentaminen aloitettiin 20. joulukuuta 2003. Huhtikuusta 2015 kopio on ollut avoinna yleisölle.
Kilo (Espoo)

| Kilo |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Kilo korostettuna.  Espoon kaupunginosat
Kaupunki:  Espoo
Suuralue:  Suur-Leppävaara
Kaupunginosa nro:  54
Pinta-ala:  6,1 km² 
Väkiluku:  11 128 (31.12.2023)
Osa-alueet:  Karamalmi, Kera, Kilonpuisto, Kuninkainen, Lansa, Nihtisilta, Nuijala
Postinumero(t):  02610, 02630
Lähialueet:  Kauniainen, Viherlaakso, Karakallio, Leppävaara, Laajalahti, Mankkaa, Sepänkylä
Kilo (lausutaan ruotsiksi [tji:lå]) on Suur-Leppävaaran alueeseen kuuluva Espoon kaupunginosa. Kilon naapurikaupunginosia ovat Viherlaakso, Karakallio, Leppävaara, Laajalahti, Mankkaa ja Sepänkylä. Myös Kauniaisten pieni kaupunki on Kilon naapurina. Kilossa on nykyään kerrostalojakin, mutta aikaisemmin se oli vain omakotitaloalue. Alueen koulut, urheilupuiston läheisyys sekä Kilon tallit ovat houkutelleet paikalle paljon lapsiperheitä. Toisen Kilon postinumeroalueen (02610) asukkaista oli vuoden 2022 lopussa 37 prosenttia ulkomaalaistaustaisia.
Kilon koulun lähiympäristössä on edelleen viljelyyn käytettäviä peltoja. Näiden peltojen keskellä on Käärmekalliona tunnettu kallioinen metsäalue, joka nousee parikymmentä metriä pellon tasolta. Kilon maaston tyypillisiä piirteitä ovat suuret korkeuden vaihtelut. Lansan osa-alue sijaitsee suuren mäen päällä, joka laskeutuu suhteellisen jyrkkänä etelään Kilon koululle sekä itään Keran suuntaan. Rantarata sijaitsee matalalla, ja sen molemmin puolin ovat mäet.
Kilossa on Länsi-Uudenmaan poliisilaitoksen pääpoliisiasema (Kilon poliisi) ja Espoon oikeustalo. lähde? Poliisilaitoksen vieressä toimii nykyisin pienvarastoja vuokraava Cityvarasto Oyj sekä Bilar autokauppa.
Nimi

Kilon nimi pohjautuu joko suoraan tai alkutalon nimen kautta niittynnimeen Kilo äng tai Kila äng. Nimellä on tarkoitettu mahdollisesti kiilamaista niittyä. Nimen taustalla voi olla myös Huopalahdesta kohti sisämaata kurkotellut kiilamainen merenlahti. Kylännimen vanhoja kirjoitusasuja ovat Kijlaby (1543), Kiloby (1544) ja Kilo (1547).
Historiaa

Ensimmäiset merkinnät Kilosta löytyvät jo 1500-luvulla, esim. Kijlaby (1543), Kiloby (1544) ja Kilo (1547).
Rantaradan avaaminen vuonna 1903 käynnisti Espoon kasvukehityksen. Radan linjaus kulki Kilon kartanon eteläpuolelta Espoon kirkonkylään ja sieltä Kauklahteen. Rautatie voimisti aseman ja seisakkeen lähiseutua Kilossa. 1900-luvun alussa Espoon asutuksen kasvu painottui erityisesti radan varteen. Autoliikenteen kasvaessa 1920-luvulla vanha Turuntie kunnostettiin ja sitä jatkettiin uudella tiellä länteen.
Vanhimmat Kilon rakennukset ovat vanhoja puurakenteisia villoja 1900-luvun alusta. Kilon vanhoista taloista mainittavimpia ovat Kilon kartano sekä taiteilija Albert Edelfeltin talo. Kilossa sijaitsee myös Espoon ainoa tuulimylly. Huviloista taidehistoriallisesti merkittävä on Eliel Saarisen piirtämä Villa Eka. Kookkain ja rakennustaiteellisesti tasokkain on Villa Tallbo. Muita huviloita ovat esimerkiksi Villa Binnemann, Villa Björkudd, Villa Hakulin ja Villa Karlsro.
Nykyisin Turunväylänä tunnetun Tarvontien rakentaminen alkoi vuonna 1956 ja se valmistui vuonna 1962. Kilon eteläpuolella kulkeva Tarvontie oli Suomen ensimmäinen moottoritie ja se kulki Helsingin Munkkiniemestä Espoon Gumböleen. Kilon länsirajan muodostava Kilonväylä eli Kehä II rakentui vuonna 2000. Kehä II halkoo Smedsby–Hemtans–Dåvitsbyn kulttuurimaisemaa.
Historiaa > Kehitys kerrostaloalueena

Alue oli 1980-luvun alkaessa lähinnä omakotitaloaluetta, mutta tuohon aikaan alettiin rakentaa kerrostaloja kiihtyvällä tahdilla. Samoin uusia rivi- ja paritaloja rakennettiin. Tämä rakentaminen jatkui läpi 1990-luvun, mikä on muuttanut Kilon luonnetta suuresti. Entiset omakotitaloalueet ovat kuitenkin yhä jäljellä. Lansan ostoskeskus ruokakauppoineen (ensin T-kauppa, myöhemmin Rabatti, Spar ja Alepa, nykyään K-Market Lansa) avattiin vuonna 1988. Sitä ennen Lansasta oli useamman kilometrin pituinen matka lähimpään ruokakauppaan, joskin kauppa-auto kävi alueella toisinaan. Kilon aseman lähellä sijaitsi aikoinaan myös Varuboden kauppa (myöhemmin Penni), jonka toiminta lopetettiin 2000-luvun alussa. Radan eteläpuolella toimii alueen toinen K-market, K-market Kilo. Myöhemmin kaupparakennus purettiin paikalle rakennettujen kerrostalojen tieltä. Pari sataa metriä Turuntielle päin sijaitsi myös Elanto. Myöhemmin Elannon rakennuksessa toimi Posti. lähde?
Kilossa toimi Merivoimien Tutkimuslaitoksen osastoja sekä Puolustusvoimien Tiedustelukeskus vuoteen 2014 saakka, jolloin yksiköt liitettiin osaksi Puolustusvoimien tiedustelulaitosta.
Väestö > Väkiluvun kehitys

| Kilon väestönkehitys 1975–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1975 | 1975 |    | 1 775 | 1 775 |
| 1980 | 1980 |    | 1 720 | 1 720 |
| 1985 | 1985 |    | 2 679 | 2 679 |
| 1990 | 1990 |    | 4 070 | 4 070 |
| 1995 | 1995 |    | 5 440 | 5 440 |
| 2000 | 2000 |    | 7 361 | 7 361 |
| 2005 | 2005 |    | 8 500 | 8 500 |
| 2010 | 2010 |    | 8 976 | 8 976 |
| 2015 | 2015 |    | 9 895 | 9 895 |
| 2020 | 2020 |    | 10 479 | 10 479 |
Lähde: Helsingin seudun avoimet tilastotietokannat.
Liikenne

Kilo sijaitsee rantaradan varrella. Kilon ja Keran rautatieasemilla pysähtyvät pääkaupunkiseudun lähiliikenteen paikallisjunat E, L, U ja X.
Bussi 114 ajaa Kilon läpi. Öisin Kiloon pääsee bussilla 114N.
Virkistys

Kilon alueella sijaitsee kolme luonnonmuistomerkkiä. Edelfeltin huvilan tammi sijaitsee Kirstinmäentien varressa. Tammi on iältään vähintään 300 vuotta ja on yksi Espoon vanhmpia puita. Puu on rauhoitettu vuonna 1986. Kuninkaistentien varrella sijaitseva Ekbackan tammi on Espoon paksuin puu 7,3 metrin ympärysmitaltaan ja yksi Suomen paksuimpia monirunkoisia tammia. Kilon tammet ovat iältään noin 250-vuotiaita ja rauhoitettu luonnonmuistomerkkinä 1956.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kilo-seura ry (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Espoo |
| --- | --- | --- |
 Uusimaa  Helsingin seutukunta  Pääkaupunkiseutu 
| Pohjois-Espoo |  Bodom  Kalajärvi  Lahnus  Lakisto  Luukki  Niipperi  Perusmäki  Röylä  Vanhakartano  Velskola  |  |
| Suur-Espoonlahti |  Espoonlahti  Kaitaa  Latokaski  Nöykkiö  Saunalahti  Soukka  Suvisaaristo  |  |
| Suur-Kauklahti |  Espoonkartano  Kauklahti  Kurttila  Vanttila  |  |
| Suur-Leppävaara |  Karakallio  Kilo  Laaksolahti  Leppävaara  Lintuvaara  Lippajärvi  Sepänkylä  Viherlaakso  |  |
| Suur-Matinkylä |  Henttaa  Matinkylä  Olari  |  |
| Suur-Tapiola |  Haukilahti  Laajalahti  Mankkaa  Niittykumpu  Otaniemi  Pohjois-Tapiola  Tapiola  Westend  |  |
| Vanha-Espoo |  Espoon keskus  Gumböle  Högnäs  Järvenperä  Karhusuo  Karvasmäki  Kaupunginkallio  Kolmperä  Kuurinniitty  Muurala  Nupuri  Kunnarla  Nuuksio  Siikajärvi  Vanha-Nuuksio  Ämmässuo  |  |
Kilogramma

Tietokoneella luotu kuva kansainvälisestä kilogramman prototyypistä (IPK).
Kilogramman arvoa määrittävä laite, joka on tarkempi kuin aikaisempi standardiin kilogrammaan vertaaminen.
Kilogramma (yksikön tunnus kg ), yleis­kielessä usein lyhyesti kilo, on SI-järjestelmän mukainen massan yksikkö. 1700-luvun lopun Ranskassa oli ajatuksena luoda arjen ja tieteen käyttöön sopiva yksikkö, jonka käyttöä olisi helppo soveltaa. Siksi kilo­gramma määriteltiin aluksi litran suuruisen vesi­määrän massaksi. Vaikka sen tieteellistä määritelmää on vuosien saatossa kehitetty, on alku­peräinen ajatus säilynyt hyvin.
Arki­kielessä voidaan käyttää ilmaisua esineen paino vaikka tarkoitetaan esineen massaa. Sanat massa ja paino ovat käytössä tieteellisissä teksteissä kahden eri käsitteen niminä. Paino tarkoittaa massan aiheuttamaa painon tunnetta esi­merkiksi kädellä, kun maan painovoima vetää esinettä alas­päin. Painon yksikkö on newton, massan yksikkö on kilo­gramma. Arki­kielessä näitä nimityksiä käytetään sekaisin. Se, kumpaa milloinkin tarkoitetaan, selviää vasta asia­yhteydestä.
Yksikön määritelmä

Kilogramman nykyisen määritelmän vahvisti kahdeskymmeneskuudes yleinen paino- ja mittakonferenssi vuonna 2018, ja se tuli voimaan 20. toukokuuta 2019.
Kilogramma on määritelty antamalla Planckin vakiolle (h) tarkka numeerinen arvo; 6,626 070 15 × 10−34 J⋅s, eli 6,626 070 15 × 10−34 kg⋅m2⋅s−1, jolloin kilogramma määritellään metrin ja sekunnin avulla. Metri on määritelty valonnopeuden (c) sekä sekunti cesiumin erään taajuuden (ΔtCs) avulla, joten kilogramma on määritelty täysin luonnonvakioiden mukaan eikä riipu enää fyysisestä kappaleesta.
Käytännössä tämä Planckin vakioon perustuva mittanormaali voidaan toteuttaa sähkösuureiden kvanttinormaaleihin perustuen wattivaa’an avulla.
Samassa CGPM:n konferenssissa päätettiin, että kilogramman prototyypin, kappaleen K, massa on 1 kg, mutta vain samalla suhteellisella tarkkuudella, jolla Planckin vakio voitiin konferenssin aikaan mitata (suhteellinen virhe 1,0 × 10−8). Kappaleen K massa tullaan jatkossa määrittämään kokeellisesti.