stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jake Nyman
Elämä

Jake Nyman vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Hämeenlinnassa. Lukion jälkeen hän opiskeli Taideteollisen oppilaitoksen keramiikkalinjalla ja teki samaan aikaan keikkoja tiskijukkana Eteläsuomalaisessa osakunnassa. Näissä merkeissä hän tutustui silloisiin huomattaviin suomalaisiin rockmuusikoihin ja -yhtyeisiin. Ennen siirtymistään toimittajaksi Nyman työskenteli Tunnelin Levy -levykaupassa Helsingin Asematunnelissa.
Nymanin ura Yleisradiossa alkoi 13. marraskuuta 1972, kun hän teki Leonard Cohenista kertovan jakson ohjelmasarjaan Mistä he laulavat. Nyman oli Yleisradion vakinainen toimittaja vuodesta 1977 vuoteen 2014, jolloin jäi sieltä eläkkeelle.
Nymanin vuosina 1984–2003 toimittama nostalginen musiikkiohjelma Onnenpäivä keräsi parhaimmillaan jopa 900 000 kuuntelijaa radioiden ääreen. Muita Nymanin suosittuja radio-ohjelmia ovat olleet muun muassa Nuorten sävellahja, Kovan päivän ilta, Rockradio, Nousevan auringon talo, Muistojen Bulevardi, Sadan vuoden syke sekä hänen vuosina 1994–2005 tuottamansa Suomen virallinen lista. Nyman on toimittanut eläkkeelle jäämisensä jälkeen freelancerina Radio Suomessa sunnuntaiaamuisin kuultavaa Jake Nymanin Popradiota. Ohjelmalla on yli 400 000 kuulijaa. Eläkkeelle jäätyään Nyman on juontanut satunnaisesti Radio Suomen teemalähetyksiä sekä Kadonneen levyn metsästäjät -ohjelmaa.
Vuonna 1980 Nyman oli ensimmäinen, joka Suomessa kertoi John Lennonin kuolemasta; tämä tapahtui hänen juontamassaan Rokkivekkari-radio-ohjelmassa aamulla 9. joulukuuta 1980.
Nyman on julkaissut toistakymmentä populaarimusiikin tieto- ja hakuteosta. Lisäksi hän on kirjoittanut kolumneja ja levyarvosteluja useisiin lehtiin ja työskennellyt Soundi-lehden toimittajana vuodesta 1993. Nyman käy luennoimassa populaarimusiikin historiasta muun muassa kirjastoissa. Hän on Suomen Dekkariseuran jäsen.
Yksityiselämä

Nyman oli naimisissa Pirjo Nymanin kanssa ja heille syntyi kolme lasta. Eron jälkeen Nyman seurusteli kirjailija Sinikka Nopolan kanssa tämän kuolemaan vuoteen 2021 saakka.
Tuotantoa

Rocktieto, osat I–III (Soundi-kirja, 1978–1982)
Onnenpäivät 1–2
Aution saaren levyt.  Helsinki:  Tammi, 1997.  ISBN 951-31-0822-8
Väännä ja huuda.  Helsinki:  Tammi, 1999.  ISBN 978-951-3-11487-9
Suomi soi 1–4: Suomalaisen populaarimusiikin historia. Toimittaneet Pekka Gronow, Jukka Lindfors ja Jake Nyman.
Kovan päivän ilta: Rockin historiaa 45 kierrosta minuutissa.  Helsinki:  Gummerus, 2009.  ISBN 978-951-20-7605-5
Tähtisumua: Unohtumattomia sävelmiä menneestä ajasta.  Jyväskylä:  Gummerus, 2011.  ISBN 978-951-20-8363-3
Rakas vanha vinyyli: Poimintoja muistojeni levyhyllystä. Latvia: Gummerus, 2013. ISBN 978-951-20-8839-3
Kielletyt levyt. Sata vuotta musiikin sensuuria. Helsinki : Gummerus. 2017. ISBN 978-951-24-0078-2
Oi niitä autoja: Tarinoita ja musiikkia muistojen valtateiltä.  Gummerus, 2021.  ISBN 978-951-24-1399-7
Monen vuoden jälkeen: Radiomiehen muistelmat.  Gummerus, 2023.  ISBN 978-951-24-3615-6
Palkintoja ja tunnustuksia

Vuoden radiotoimittaja 2004
YLEn 75-vuotisjuhlarahaston palkinto vuonna 2005
Vuoden radiotoimittaja 2005
Radio- ja TV-viihteen seuran Studio Kympin tunnustuspalkinto 2006
Koura-palkinto vuonna 2007
Prix Elvis vuonna 2007
Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2010
Gramex-palkinto 2015
Aiheesta muualla

Jake Nyman Ylen Elävässä arkistossa.
Olipa kerran Beatles, otteita kuunnelmasta, käsikirj. Jake Nyman ja Timo Kanerva (1980). Yle Elävä arkisto.
Jake Nymanin Popradio. Yle Areena.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Phạm Tuân

Phạm Tuân.
Phạm Tuân (14. helmikuuta 1947 Quốc Tuấn) on vietnamilainen insinööri ja Vietnamin ensimmäinen avaruuslentäjä.
Phạm Tuân (vietnamin kielessä sukunimi tulee ensimmäisenä) opiskeli insinööriksi ja liittyi sen jälkeen silloisen Pohjois-Vietnamin ilmavoimiin. Hän osallistui Vietnamin sotaan ja ampui 27. joulukuuta 1972 MiG-21-hävittäjälentokoneella Yhdysvaltain ilmavoimien B-52 Stratofortress -pommikoneen alas Hanoin ilmatilassa. Hänet palkittiin Ho Tši Minh -palkinnolla ja "Armeijan sankari" -kunniamaininnalla, koska kyseisessä sodassa saavutettiin hyvin harvoja ilmavoittoja kummallakaan puolella. Hän pääsi jatkokoulutukseen Juri Gagarinin nimeä kantavaan Neuvostoliiton ilmavoimien sotilasakatemiaan Moninossa, josta valmistui vuonna 1979.
Huhtikuussa 1979 Phạm valittiin kosmonauttikoulutukseen Interkosmos-ohjelman puitteissa. 23. heinäkuuta 1980 hän lensi avaruuteen Saljut 6 -avaruusasemalle, josta palasi 31. heinäkuuta 1980. Tästä hän sai Lenin-palkinnon ja Neuvostoliiton sankarin kunniamaininnan.
Hän jatkoi Vietnamin ilmavoimissa yleten kenraaliluutnantiksi. Hän toimi myös ministerinä. 2000-luvun alussa hän oli puolustusministeriön palveluksessa ja myös kansanedustaja.
Phạm on naimisissa ja perheessä on yksi lapsi.
Aiheesta muualla

Phạm Tuânin elämäkerta Spacefacts.de-sivustolla (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Obinugrilaiset kansat

Obinugrilaisia kansoja ovat hantit (kuvassa) ja mansit.
Obinugrilaiset kansat ovat suomalais-ugrilaiseen kieliryhmään kuuluvia obinugrilaisia hantin ja mantsin kieliä puhuvia hanteja ja manseja. Hantien asuma-alue on perinteisesti ollut Obin ja Irtysin alajuoksun seuduilla, mansien taas lännessä Uralin ja Obin välisellä alueella. Vuonna 1989 hanteja oli 22 500,  manseja oli 1989 alle 8 500. Vuonna 2010 hanteja oli väestönlaskennan mukaan 30 900, manseja 12 300. Vuonna 2021 hanteja oli väestönlaskennan mukaan 31 467, manseja 12 228.
Historia

Hantien ja mansien kosketuksesta slaavilaiseen kulttuuriin on kirjoitettuja lähteitä 1000-luvulta, jolloin novgorodilaisten aikakirjoissa mainitaan hanteihin viittaava Jugra ensi kerran.
Riippuvuus venäläisistä syntyi 1500-luvulla. Obinugrilaisten asuma-alue on nykyisin Hanti-Mansian autonominen piirikunta. Kansojen elinolot ovat 1900-luvun kuluessa heikentyneet. Öljyntuotanto on saastuttanut luontoa ja tuhonnut kala- ja riistakantaa, ja perinteiset elinkeinot eivät enää elätä heitä. Obinugrilaisten kansojen elinvoima onkin kokenut katastrofaalisen kolauksen venäläisten saavuttua heidän asuma-aloilleen.
Molemmat kielet ovat hyvin uhanalaisia, sillä väestö puhuu nykyisin pääasiassa venäjää sulauttamispolitiikan takia.
Perinteisiä elinkeinoja harjoittavat hantit ja mansit ovat yrittäneet löytää keinoja vastustaa venäläisten yritysten toimia. He ovat muun muassa järjestäytyneet paikallistasolla ja liittovaltiotasolla muiden Venäjän alkuperäiskansojen kanssa. Vuonna 1990 perustettu Venäjän Pohjoisen, Siperian ja Kaukoidän alkuperäiskansojen yhdistys Raipon ajaa 31:n alkuperäiskansan asemaa. Venäjän ulkopuolella he ovat tehneet yhteistyötä Pohjoismaiden saamelaisten ja Kanadan inuitien kanssa. Järjestön toiminta on kuitenkin herättänyt arvostelua myös obinugrilaisten keskuudessa. Aluksi toiminta oli kuitenkin toiveikasta, koska Neuvostoliiton romahdettua Venäjä haki vielä sisäpoliittista suuntaansa. Muutaman vuoden kuluttua hantien ja mansien asema kuitenkin alkoi heiketä.
Kulttuuri

Obinugrilaiset kansat ovat kulttuurisesti hyvin samanlaisia keskenään. Heidän kielensä ovat kuitenkin selkeästi erotettavissa toisistaan, kuten myös murteet niiden sisällä. Hantin ja mansin kielet ovat uralilaisen kielikunnan obinugrilaista haaraa.
Hantit ja mansit viettävät huhtikuun toisena lauantaina variksenpäivää kevään saapumisen kunniaksi, sillä varis on yksi ensimmäisiä läntiseen Siperiaan saapuvia kevään muuttolintuja. Juhlan nimi on hantiksi Vurnga Khatl ja mansiksi Urin Ekva Hotal. Hanteille ja manseille maa on pyhä. Myös tästä syystä obinugrilainen kulttuuri on kokenut syvän kolauksen paikallisen öljy- ja kaasuteollisuuden vuoksi. Vesistöjen ja porojen laidunalueiden pilaantumisen lisäksi salametsästys on levinnyt obinugrilaisten asuma-aloille.
Tiedetään myös, että obinugrilaisista kansoista ainakin hanteilla on eräänlainen pyhä suhde sembraan liittyvään "seetrinkäpyyn". Sitä ja sen siemeniä pidetään elämän ja jatkuvuuden symbolina sikäli, että se tuottaa jatkuvuutta, naisten raskautta, ja jopa pähkinähakin taipumusta piilottaa myöhemmin itäviä siemeniä maahan. Seetri lienee suomennettu tähän tietoon venäjän, unkarin ja viron kautta, joten puhe onkin suomenkielisestä siperiansembrasta siemenineen.
Obinugrilaiset kunnioittavat myös karhua, jonka kulttiin kuuluvat etenkin hantien keskuudessa pidettävät monipäiväiset karhunpeijaiset, joissa esitetään näytelmiä, tansseja ja lauluja. Karhu on hantien korkeimman jumalhahmon Numi Toorumin nuorin poika ja metsän jumaluus. Ihmisen terveydestä ja unisielusta huolehtii lintu. Muita jumalolentoja ovat aurinko, hanhi, kastemato ja ratsastaja, joiden tyylitellyillä kuvioilla koristellaan rituaalivaatteita ja -peitteitä.
Obinugrilaiseen kansanrunouteen kuuluvat pitkien karhulaulujen ohella esimerkiksi mansien myyttiset tarinat ja sota- ja sankarikertomukset. Hantien perinteessä esiintyy näiden sisältöä vastaavaa epiikkaa muiden tarinoiden ja satujen lisäksi. Kerrontaperinne on ollut suullista, ja mansien ja hantien kirjoitettu kirjallisuus sai alkunsa vasta 1920-luvulla.
Aiheesta muualla

Hanti-Mansian obinugrilaisten nuorten yhdistyksen kotisivut (arkistoitu)
TUL:n jalkapallomestaruuskilpailut 1927

| TUL:n jalkapallomestaruuskilpailuijen kausi 1927 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  15
Mestari:  Helsingin Jyry
  ← 1926 :  1928 → 
Työväen Urheiluliiton jalkapallomestaruuskilpailut 1927 olivat kahdeksannet Työväen Urheiluliiton jalkapallomestaruuskilpailut. Mukaan ilmoittautui 16 joukkuetta, joista yksi luopui otteluitta. Mestaruuden voitti Helsingin Jyry Brynolf Weckströmin loppuottelumaalilla.
Jussi Närvänen

Jussi Närvänen (käytti Saksassa peitenimeä Nehrman), (22. syyskuuta 1895 Muolaa – 16. marraskuuta 1934) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa pataljoonan komentajan apulaisenan Karjalan rintamalla.
Perhe ja koulutus

Närväsen vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Närvänen ja Anna Määttänen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1930 Fanny Hulda Aleksandra Teppo-Huttusen kanssa, josta hän erosi vuonna 1934. Hän kävi seitsemän luokkaa Käkisalmen vhteiskoulua ja erosi Terijoen yhteiskoulun kahdeksannelta luokalta yhtyäkseen jääkäriliikkeeseen. Hän suoritti taktiikan soveltaruiskurssin Suojeluskuutain päällystökoulussa vuonna 1926 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuosina 1927 – 1928 ja majurikurssin vuonna 1931.
Jääkäriaika

Närvänen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 11. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet kontemottiin 1. marraskuuta 1916 erikoistehtäviin Suomeen, mihin hän saapui marraskuun lopulla.
Suomessa hän sai määräyksen toimia Pohjoisen etapin eteläisellä osalla. Tällä retkellään hän osallistui Simossa Maaninkajärven kahakkaan 11. joulukuuta 1916. Kahakasta hän pääsi lievästi haavoittuneena pakenemaan ja ylitti Ruotsin rajan vaivalloisen matkansa jälkeen Ala-Vojakkalan kohdalla 15. joulukuuta 1916. Kahakassa saamiaan haavoja hän hoidatti Tukholmalaisessa sairaalassa. Takaisin Saksaan hän palasi 3. maaliskuuta 1917. Palatuaan hänet siirrettiin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan 9. heinäkuuta 1917. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Närvänen saapui takaisin Suomeen aselaiva S/S Equityn toisella retkellä Aspuskäriin Merikarvialle 8. joulukuuta 1917. Merikarvialta hänet komennettiin Uuden metsätoimiston määräyksestä Viipuriin, missä hänen tuli odotella käskyjä Viipurissa suoritettavia tehtäviä varten, mutta käsky tulikin siirtyä Jyväskylään, jossa hänen tehtävänä oli kouluttaa paikallisia suojeluskuntajoukkoja.
Joukot koulutettuaan hän riisui näin kouluttamillaan joukoilla venäläiset joukot aseista 1. helmikuuta 1918, jotka olivat majoittuneena Jyväskylän kauppakoululle. Jyväskylästä Närvänen siirrettiin Karjalan rintamalle ja määrättiin 23. helmikuuta 1918 alkaen Karjalan armeijakunnan II pataljoonan sekä 15. maaliskuuta 1918 alkaen 2. rykmentin V pataljoonan komentajan jääkäriluutnantti Väinö Strömbergin apulaiseksi. Hänet nimitettiin lopulta V pataljoonan komentajaksi 7. huhtikuuta 1918 Strömbergin saatua komentajuuden muualta. Närvänen osallistui suomen sisällissodan taisteluihin Ahvolassa, Oravalassa, Juustilassa, Hovinmaalla ja Tienhaarassa. Näissä taisteluissa hän haavoittui lievästi Oravalassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Närvänen määrättiin sisällissodan jälkeen 19. toukokuuta 1918 alkaen opettajaksi Sortavalaan Karjalan divisioonan päällystökursseille. Myöhemmin hän palveli Karjalan rykmentti I:ssä, josta muodostettiin myöhemmin Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5. Hän toimi rykmentissä aluksi 2:sen ja 4. syyskuuta 1918 alkaen 6. komppanian päällikkönä. Itä-Suomen jalkaväkirykmentistä hänet siirrettiin 7. lokakuuta 1918 Sortavalan rajavartioryhmään, josta hänet määrättiin 15. lokakuuta 1918 alkaen täydennyspataljoonan komentajaksi ja 18. marraskuuta 1918 alkaen 3. pataljoonan 7. komppanian päälliköksi.
Sortavalasta hänet siirrettiin 2. huhtikuuta 1919 alkaen komppanianpäälliköksi Savon jalkaväkirykmentti 2:een ja edelleen 10. kesäkuuta 1919 alkaen Pohjois-Savon rykmentin 5. komppaniaan. Pohjois-Savon rykmentissä hänet määrättiin 10. marraskuuta 1920 alkaen rykmentin majoitusmestariksi ja 1. toukokuuta 1921 hänet nimitettiin 7. komppanian päälliköksi. Armeijasta Närvänen erosi 31. maaliskuuta 1925 ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä vuosina 1925 – 1926. Aikansa maata viljeltyään hän astui 25. lokakuuta 1926 suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin 1. sotilasohjaajaksi Raahen suojeluskuntapiiriin.
Suojeluskunnista hän erosi 15. syyskuuta 1927 ja astui takaisin Armeijan palvelukseen Pohjois-Savon rykmenttiin. Hänet sijoitettiin 16. syyskuuta 1927 alkaen komppanianpäälliköksi ensin 7. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 13. joulukuuta 1927 alkaen 5. komppaniaan ja 31. tammikuuta 1928 alkaen 1. komppaniaan. Ensimmäisestä komppaniasta hän siirtyi 29. kesäkuuta 1928 alkaen aliupseerikoulun johtajaksi. Viimein hänet nimitettiin 19. toukokuuta 1931 alkaen II pataljoonan komentajaksi. Hän siirtyi 1. heinäkuuta 1933 Savon prikaatin ja 1. toukokuuta 1931 alkaen Savon jääkärirykmentin aliupseerikoulun johtajaksi.
Myöhemmin hän hoiti muun muassa Keski-Suomen rykmentin komentajan virkaa 6. helmikuuta – 6. kesäkuuta 1932 välisen ajan. Hän erosi toistamiseen armeijasta 6. lokakuuta 1934. Hän kuolisin hieman eronsa jälkeen 16. marraskuuta 1934 ja haudattiin Muolaaseen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 10. toukokuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1920  Majuri 16. toukokuuta 1928 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Odin

Yksisilmäinen Odin, olkapäillään korpit Hugin ja Munin.
Odin ratsastaa Sleipnirilla. 1700-luvun islantilainen käsikirjoitus.
Odin (muinaisnorjaksi Óðinn; myös Wotan, Wodan, Woden, Wōđanaz tai Oden) on muinainen germaaninen jumala, jota palvottiin sekä Manner-Euroopassa, Englannissa että Skandinaviassa. Odin on jumalten kuningas, magian, sodan, viisauden, runouden, kuoleman ja ylimystön jumala. Odinissa on myös šamanistisia piirteitä. Myyteissä Odinia kutsutaan usein erilaisilla lisänimillä, jotka tavallisesti viittaavat sotaan tai Odinin ulkomuotoon. Yksi lisänimistä on Allfader, suomeksi 'kaikkien isä'. Muita nimityksiä ovat "tietäjä" ja "toivonantaja".
Odinin kerrottiin keksineen riimukirjaimet. Useissa germaanisissa kielissä keskiviikko on nimetty Odinin mukaan.
Odin-kultin juuret ovat olleet hämärän peitossa, mutta sen uskotaan voimistuneen kansainvaellusajalla. Siihen vaikuttivat roomalaisesta kulttuurista ja uskonnosta omaksutut piirteet kuten keisarikultti, roomalaiset sodanjumalat ja ilmeisesti myös mithralaisuuslähde?.
2020-luvun arkeologisten löytöjen perusteella on päätelty, että Odin-jumalaa palvottiin jo 400-luvulla. 400-luvulta peräisin olevasta kultaisesta ja pyöreästä kaulakorusta löydettiin riimukirjoitus, jossa lukee "Hän on Odinin mies". Korussa on myös kuva miehestä. Teksti viittaa luultavasti historian unohtamaan germaanikuninkaaseen. Koru tai mitali on osa kulta-aarretta, joka löytyi Jyllannin niemimaan Vindelevistä Tanskasta vuonna 2020. Kaulakorun lisäksi noin kilon kulta-aarteessa oli muun muassa roomalaisista kolikoista tehtyjä koruja. Kulta-aarre on haudattu 1 500 vuotta sitten joko kätkemistarkoituksessa tai uhrilahjana jumalille. Se on yksi parhaimmin tehdyistä riimukirjoituksista. Ennen tätä löytöä vanhin varma todiste Odinin palvonnasta oli 500-luvun jälkipuoliskolle ajoitettu koru, joka on löydetty eteläisestä Saksasta. Vindelevin korun kaltaisia, useimmiten 500–700-luvuilla kullasta tehtyjä amuletteja on löydetty yli tuhat. Yli sadassa löydetyistä kaulakoruista on riimukirjaimia. Koruissa on usein germaanisten kuninkaiden kuvia, mutta kuvituksena on toisinaan myös hevonen, lintu tai keihäs. Joidenkin tutkijoiden mukaan keihäs voisi viitata Odiniin, sillä taruissa hänellä on Gungnir-keihäs, joka ei koskaan osu harhaan. Myös hakaristit ovat yleinen koriste kaulakoruissa. Korujen esikuvina ovat olleet Rooman valtakunnan kolikot.
Roomalainen historioitsija Tacitus kirjoitti ensimmäisellä vuosisadalla Germania-teoksessaan sveebien germaaniheimon palvoneen roomalaista Merkurius-jumalaa. Tämän on usein tulkittu viittaavan Odinin palvontaan, sillä roomalaisilla oli tapana tulkita muiden kansojen palvovan roomalaisia jumalia omilla nimillään, jos vierailla jumalilla oli samankaltaisia piirteitä kuin roomalaisilla jumalilla. Sveebit oli roomalaisten yleisnimitys useille läntisille germaaniheimoille. Tacituksen mukaan germaanit uhrasivat Odinille ihmisiä.
Nykyisin Odin muistetaan parhaiten viikinkien jumalana. Nykyisin on myös olemassa uuspakanallisia ryhmiä, jotka palvovat Odinia ja toisinaan nimittävät itseään odinisteiksi.
Odin skandinaavisessa epiikassa

Jumalat jakautuvat Edda-eepoksessa kuvatussa skandinaavisessa mytologiassa kahteen perhekuntaan, aasoihin ja vaaneihin. Odin on ensimmäisen aasan, alkujumala Búrin pojan Borin poika. Hänellä on kaksi veljeä: Vili ('tahto') ja Ve ('pyhä'). Yhdessä isänsä ja veljiensä kanssa Odin tappoi vihollisensa Ymir-jättiläisen ja teki tämän ruumiista maailman. Odinin vaimo Asgardissa on Frigga, mutta hänellä on mainittu olleen muitakin vaimoja. Thor, Balder, Hodr, Vidar ja Vali ovat Odinin poikia.
Odin on erilainen kuin muut jumalat. Hän on hurja ja arvaamaton. Odin on saanut šamanistisia kykyjä mystisillä teoillaan. Odin on muun muassa luopunut toisesta silmästään, jotta saisi juoda Mimirin vartioimasta viisauden lähteestä. Odinista tuli myös hirtettyjen suojelusjumala sen jälkeen, kun hän niin sanotusti uhrasi itsensä itselleen saadakseen lisää viisautta. Sen hän teki lävistämällä itsensä keihäällä ja roikkumalla hirtettynä Yggdrasil-maailmanpuusta yhdeksän päivää ja yötä. Sinä aikana hän oppi suuria viisauksia ja keksi riimut. Yhdeksän päivän ja yön jälkeen Odin herätti itsensä henkiin taikuudella.
Odin on myös sodan jumala. Odin korvasi alkujaan sodan jumalana toimineen Tyrin sen jälkeen, kun Fenris-susi puri Tyrin käden poikki niin, ettei tämä kelvannut enää sodan jumalaksi. Odin antaa voiton taistelussa ja aloittaa taisteluita. Odin voi kääntää taistelun viime hetkellä niin, että voiton puolella ollut häviääkin taistelun. Kun Odinilta kysyttiin miksi hän tekee niin, Odin vastasi: "Harmaa susi tarkkailee jumalten saleja". Se tarkoitti, että ragnarök uhkasi jumalia koko ajan ja Odin halusi urheita sotureita Valhallaan.
Sotureiden hankintakeinoja oli monenlaisia. Odinin kerrotaan muun muassa käskeneen rakkauden ja hedelmällisyyden jumalatarta Freijaa etsimään jostain kaksi kuningasta sekä tekemään sodan näiden välille, jotta kaatuneet saapuisivat Valhallaan.
Odin skandinaavisessa epiikassa > Odinin valtakunnat

Odinin valtakunnat ovat Gladsheim, Valskialf ja Valhalla, joka oli Asgårdin, jumalten kartanon, juhlasali, sodassa kaatuneiden sali. Odinin valtaistuin on nimeltään Hlidskialf, ja istuessaan valtaistuimellaan Odin näkee kaiken, mitä maailmassa tapahtuu.
Valhallaan saapuvat taisteluissa kuolleet soturit Friggan ja Odinin luvalla. Siellä he saavat nauttia kunniakkaasta elämästään kuoleman jälkeen, mutta ovat velvollisia taistelemaan hänen rinnallaan, kun ragnarök koittaa.
Odin skandinaavisessa epiikassa > Odinin eläimet ja keihäs

Odinilla on aseenaan Gungnir-keihäs, joka osui aina kohteeseensa. Gungnirin kautta vannottua valaa ei voinut kukaan rikkoa. Ratsunaan hänellä on kahdeksanjalkainen Sleipnir-hevonen, joka on Lokin poika. Vaikka Odin on kaikkitietävä, hänellä on kaksi korppia, Hugin ja Munin ('ajatus ja muisti'). Joka aamu hän lähettää ne maailmalle keräämään uutta tietoa, ja puolen päivän aikaan ne palaavat takaisin kertomaan Odinille kaiken, mitä ne olivat nähneet ja kuulleet. Jos hän saa kuulla korpeilta jotakin huonoa maailmasta, hän saattaa synnyttää sodan kansojen välille tai muutoin aiheuttaa kuolemaa. Odinilla on myös kaksi sutta: Gere ja Freke.
Odessa (kustantamo)

| Odessa |
| --- | --- |
Perustaja:  Kari Lempinen, Jukka Lindfors
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Odessa oli suomalainen kirjankustantamo, joka julkaisi 44 kirjaa vuosina 1983–1993. Sen perustivat Kari Lempinen (Walter de Camp) ja Jukka Lindfors.
Aiheesta muualla

Kustantamon luonnehdintaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Aleksanteri Tuloisela

Aleksanteri Tuloisela (14. kesäkuuta 1823 Lammi – 28. huhtikuuta 1891 Koski Hl.)  oli maanviljelijä ja valtiopäivämies. Hänen etunimensä toisen lähteen mukaan oli varsinaisesti Aleksander. Valtiopäivämies Tuloisela oli kotoisin Hämeen läänin Kosken, Hämeenkosken Putulasta, missä Tuloiselan suuressa talossa toimi kestikievari, mitä kutsuttiin lyhyemmin kevariksi. Putulassa oli kaksi Tuloiselan tilaa, minkä vuoksi kestikievaria pitävät Tuloiselat ottivat nimekseen Tulonen sekaannusten välttämiseksi.
Tuloiselan vanhemmat olivat Aleksanteri Aleksanterinpoika Tuloisela ja Leena Kaisa Aatamintytär Tuloisela ja puoliso Helena Maria Eerikintytär Ollila. Tuloisela oli talonpoikaissäädyssä Hollolan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1863–1864. Valtiopäivillä hänet valittiin valitsijamieheksi sekä lakivaliokunnan ja talousvaliokunnan jäseneksi.