stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo salanimistä
Taiteilijoita > Pilapiirtäjiä

Ansu (Antero Halla)
Cara L. (Carolus Lindberg)
Cato (Ola Zweygbergk)
Einari (Timo Aarniala)
Eino-Olli (Olavi Hurmerinta)
Ekku (Erkki Alanen)
Fogeli (Ola Fogelberg)
Gem, Gee (Georg Engeström)
Ham (Signe Hammarsten-Jansson)
Ilmari (Ilmari Nykänen)
Jari (Jari Elsilä)
Joonas (Veikko Savolainen)
Jope (Jorma Pitkänen)
Kai (Kai Heinonen)
Kari (Kari Suomalainen)
Kerberos (Kalevi Laalo)
Kätsy (Jarmo Koivunen)
margho (Markku Annila)
Oki (Oskari Räisänen)
Pena (Pentti Myllymäki)
Penalehto (Pentti Lehto)
Poonah (Jorma Muurinen)
Roy (Tapio Vilpponen)
Stefan (Tapani Kovanen)
Terho (Terho Ovaska)
Tiikeri (Arvo Tigerstedt)
Titu (Jorma Tiittanen)
Tove (Tove Jansson)
Viljami (Martti Viitala)
Tanssijoita

Fred Astaire (Frederick Austerlitz)
Urheilijoita

Magic Johnson (Earvin Johnson Jr.)
JJ Lehto (Jyrki Järvilehto)
Pelé (Edson Arantes do Nascimento)
Rivaldo (Vitor Borba Ferreira)
Ronaldinho (Ronaldo de Assis Moreira)
Muita

Simo-Auli Arra, Mauri Sariolan opettajantoimen haussa käyttämä salanimi (kirjailijana Esko Laukko)
Basshunter (Jonas Altberg)
Buffalo Bill (William Frederick Cody)
A. Ingman Anna Ingman
Lauri Peura (Heikki Annala)
Niilo Pollari (Heikki Annala)
Juri Sikorsky (Jalmari Sinivaara)
Niilo Virta, Voice of American suomenkielisissä lähetyksissä vuosina 1952-1953 Neuvostoliiton järjestelmää kriittisesti kommentoinut nimimerkki (Arvo ”Poika” Tuominen)
Aiheesta muualla

Salanimiluettelo äänitearkiston tietokannassa
O-I

| O-I |
| --- | --- |
 O-I Japanin armeijan piirrustuksessa.
Aseen tyyppi:  superraskas panssarivaunu
Alkuperämaa:   Japani
Palvelushistoria
Sodissa:  toinen maailmansota
Tekniset tiedot
Paino:  120–150 t
Pituus:  10,1 m
Korkeus:  4 m
Miehistö:  11
Pääaseistus:  Tyypin 92 105 mm
Muu aseistus:  Tyypin 1 47 mm 3x Tyypin 97 7,7 mm konekivääri
Moottori:  2x tyyppi 98
Teho:  yhteensä 1100 hv (2x 550)
Huippunopeus:  24 km/h
O-I oli toisen maailmansodan aikana suunnitteilla ollut japanilainen superraskas panssarivaunu.
Suunnittelu

Japani oli alkanut kehitellä superraskaita panssarivaunuja vuonna 1939 käydyn Halhin-Golin taistelun jälkeen, jolloin Japanin armeijan pääesikunta antoi salaisen määräyksen sellaisen valtavan panssarivaunun suunnittelusta, jota voitaisiin käyttää ”liikkuvan bunkkerin tavoin Mantšurian tasangoilla”. Vuonna 1940 valmistui sata tonnia painanut prototyyppi, joka suurempaa kokoaan lukuun ottamatta muistutti aikaisempaa tyypin 95 raskasta panssarivaunua. Voimansiirron petettyä koekäytön aikana prototyyppi purettiin. Vuonna 1944 saman tapainen kehityshanke oli kuitenkin jälleen ajankohtainen. Japani oli tullut sodan kuluessa entistä epätoivoisemmaksi, ja ratkaisua etsittiin uusista asehankkeista. Japaniin oli ilmeisesti saatu tietoa natsi-Saksassa tehdyistä vastaavan kaltaisista suunnitelmista superraskaiden panssarivaunujen suhteen. Japanissa aloitettiin uuden oman superraskaan panssarivaunun kehittely nimellä O-I.
Piirteet

Kaavaillun O-I:n paino olisi ollut 120–150 tonnia, ja sillä olisi ollut yksitoistahenkinen miehistö. Pituutta olisi ollut 10,1 metriä, korkeutta 4 metriä ja telojen leveys 0,9 metriä. Vaunun voimanlähteenä toimisi suunnitelmien mukaan kaksi lentokoneisiin alun perin tarkoitettua 550 hevosvoimaista tyypin 98 moottoria. Tyypin 98 moottorit olivat käytännössä japanilaisvalmisteisia hieman muunneltuja BMW:n VI-moottoreita. Vaunu huippunopus oli 24 km/h.
Vaunun pääase olisi ollut tyypin 92 105 mm kenttätykki. Sen panssarin läpäisy oli 100 metriltä 175 mm. Ainakin alustavissa suunnitelmissa vaunulla oli useita tykkitorneja. Edessä oli päätornin ohella kaksi tornia. Yhteen asennettaisiin 47 mm tyypin 1 panssarintorjuntatykki ja toiseen tyypin 97 7,7 mm konekivääri. Vaunun takaosassa oli vielä toiset kaksi konekivääritornia. Päätornin panssarin paksuus oli joidenkin lähteiden mukaan 200 mm. Panssarin paksuus rungon etuosasta oli 200 mm ja sivuilta 110 mm.
Valtavan ja raskaan vaunun käyttö olisi ollut hankalaa Japanin ja Mantšurian varsin heikkolaatuisilla teillä ja silloilla. Tiedossa ei ole, miten tällaisiin ongelmiin olisi ollut tarkoitus vastata.
Panssarintorjuntavaunu

Yhdysvaltalainen M36-panssarintorjuntavaunu Ardennien taistelussa vuonna 1944.
Panssarintorjuntavaunu (lyhennetään pst-vaunu) on telaketjuilla liikkuva, panssarintorjuntaan tarkoitettu panssariajoneuvo. Panssarintorjuntavaunut ovat aseistettu panssarintorjuntakanuunalla, nykyisin pääasiassa panssarintorjuntaohjuksin. Vaunujen panssarointi on usein paljon heikompi kuin varsinaisilla panssarivaunuilla, mutta vastaavasti ne ovat paljon halvempia valmistaa. Tykein aseistettuja panssarintorjuntavaunuja käytettiin pääasiassa toisen maailmansodan aikana ja ne on nykyisin korvattu taistelupanssarivaunuilla.
Toisessa maailmansodassa

Panssarintorjuntavaunut tulivat käyttöön toisen maailmansodan aikana. Niiden pääasiallisena tehtävänä oli vedettävien panssarintorjuntatykkien tapaan tuhota vihollisen panssarivaunut. Panssarintorjuntavaunut olivat kuitenkin ratkaisevasti paremman liikkuvuutensa vuoksi soveltuvampia liikuntasodankäyntiin ja taisteluun moottoroitujen tai mekanisoitujen joukkojen osana.
Termi panssarintorjuntavaunu (engl. tank destroyer) on lähtöisin pääasiassa englanninkielisestä termistöstä ja laajentunut kattamaan myös Saksan ja Neuvostoliiton samankaltaiset ajoneuvot. Saksa ja Neuvostoliitto käyttivät panssarintorjuntavaunuja osana panssarijoukkoja. Yhdysvallat taas käyttivät panssarintorjuntavaunuja omina erikoistuneina yksikköinään ja toisen maailmansodan aikana panssarintorjuntavaunut olivat oma haaransa Yhdysvaltain asevoimissa.
Toisessa maailmansodassa > Britannia

Brittien panssarintorjuntavaunuista kuuluisin lienee Archer, jossa oli hyvin tehokas 76,2 mm O.Q.F. 17-pounder-panssarintorjuntatykki. Samaa tykkiä asennettiin Sherman-vaunuihin, jotta jokaiseen Sherman-joukkueeseen saatiin yksi vihollisen panssareille pärjäävä Sherman Firefly, joksi 17-naulaisella aseistettuja Shermaneita kutsuttiin. Britit eivät kuitenkaan pahemmin panssarintorjuntavaunuja käyttäneet.
Toisessa maailmansodassa > Saksa

Saksassa panssarintorjuntavaunuina käytettiin kahdentyyppisiä vaunuja. Saksalaisten käyttämien vaunujen esikuvana olivat jo ennen sotaa kehitetyt rynnäkkötykkit, joissa ei ollut kääntyvää tornia. Ensimmäiset rynnäkkötykit oli tarkoitettu jalkaväen tukemiseen ja varustettu matalan lähtönopeuden 75 mm tykillä jalkaväen tukitehtäviin. Myöhemmin Saksan StuG III -rynnäkkötykit varustettiin pitkäputkisilla kanuunoilla panssarivaunuja vastaan. Yleensä panssarintorjuntavaunujen ja jalkaväen tukemiseen tarkoitettujen rynnäkkötykkien välille on helppo tehdä ero niiden käyttötarkoituksen perusteella, mutta rajatapauksiakin on.
Ensimmäisenä panssaritorjuntatarkoitukseen rakennettiin Panzerjäger I -vaunuja, joissa jo vuonna 1939 selvästi vanhentuneen Panzerkampfwagen I -vaunun alustalle asennettiin 47 mm Škodan PaK L/43 -panssarintorjuntatykki. Panzerkampfwagen II -vaunun alustalle asennettiin neuvostoliittolainen 76,2 mm sotasaalistykki, jolloin tulokseksi saatiin Marder II -panssarintorjuntavaunu. Yleisimmäksi vaunuksi tuli Marder III, jossa oli tšekkiläisen Panzerkampfwagen 38(t) -vaunun alustalle asennettu saksalainen 75 mm PaK 40 -tykki. Raskaimmin aseistettu kevyt pst-vaunu oli 88-millimetrin Pak 43/1 (L/71)-tykillä varustettu Nashorn. Tykki oli käytännössä sama kuin Tiger II:n KwK 43.
Kevyiden panssarintorjuntavaunujen ohella valmistettiin myös raskaammin panssaroituja pst-vaunuja, näistä ensimmäinen oli Jagdpanzer IV, jota valmistettiin Panzerkampfwagen IV:n alustalle 75 mm PaK 39 ja PaK 42-tykeillä. Muut olivat Pantherin alustalle rakennettu Jagdpanther, modifioidulle Tiger II:n alustalle rakennettu, 128 mm Pak 80 (L/55)-tykillä aseistettu, Jagdtiger ja 38(t):n alustalle rakennettu Jagdpanzer 38(t) eli Hetzer, jossa oli 75 mm Pak 39-pst-kanuuna.
Toisessa maailmansodassa > Neuvostoliitto

Saksan tapaan Neuvostoliiton panssarintorjuntavaunuissa ei ollut kääntyviä torneja. Neuvostoliiton vaunut voidaan käytännössä jakaa kahteen luokkaan: rynnäkkötykit joidenka aseistus perustui kenttätykkeihin ja haupitseihin ja varsinaiset panssarintorjuntatykit joidenka aseistus perustui nopealähtönopeuksisiin tykkeihin.
Neuvostoliiton ensimmäinen panssaritorjuntavaunu oli SU-76, joka oli rakennettu kevyen panssarivaunun T-70:n alustalle ja aseistus perustui vedettävään ZiS-3-kenttätykkiin. Toinen varhainen vaunu oli 122 mm haupitsilla jalkaväen tukeen tarkoitettu SU-122.
Vasta verrattain myöhään, Kurskin taistelun jälkeen tulivat käyttöön 85 mm tykillä aseistettu SU-85 ja myöhemmin alkuvuodesta 1945 SU-100, jossa oli tehokkain tuolloin käytössä ollut neuvostoliittolaisten panssarintorjuntakanuuna, laivatykistä kehitetty 100 mm:n D-10S. Molemmat oli rakennettu SU-122:n alustalle, joka perustui T-34-vaunuun. Nämä vaunut oli suunniteltu saamaan mahdollisimman nopeasti kentälle tehokas panssarintorjuntatykki samalla kun samaa tykkiä varten suunnitellaan tornia, jotta se saadaan asennettua panssarivaunuun. SU-85:n tykkiä käytettiinkin lopulta T-34/85-vaunussa ja SU-100:n tykkiä T-54/55-vaunussa.
Alkuvuodesta 1943 käyttöön tullut, 152 mm haupitsilla varustettu raskas rynnäkkötykki SU-152, joka oli alun perin tarkoitettu lähinnä bunkkereiden tuhoamiseen, osoittautui suuren kaliiperin tykkinsä ansiosta myös tehokkaaksi panssarivaunun tappajaksi, vaikka vaunua ei ollutkaan siihen alun perin tarkoitettu. 152 mm ammuksen suoran osuma ja räjähdys riitti irrottamaan Tigerin tornin vaunusta tai repimään irti Ferdinandin päällysrakenteen. Tämän vuoksi vaunu sai lempinimen Zveroboy, Pedontappaja. SU-152 perustui KV-vaunun runkoon.
SU-152:n seuraaja oli 152 mm ISU-152, joka käytti IS-panssarivaunun osia. Asentamalla siihen IS-2-vaunussakin käytetty 122 mm tykki syntyi ISU-122. Kurskin jälkeen Neuvostoliitto lopetti kokonaan kevyiden panssarivaunujen kuten T-70:n valmistuksen ja korvasi sen SU-76-vaunulla, joka käytti samaa alustaa.
Lyhenne ”SU” tulee sanoista samohodnaja ustanovka, itseliikkuva lavetti.
Sodan jälkeen

Sodan jälkeen panssarintorjuntavaunujen valmistus hiipui uusien taistelupanssarivaunujen kyetessä hoitamaan myös panssarintorjunnan. Viimeinen läntinen panssarintorjuntavaunu oli saksalainen 1960-luvun perua oleva Jagdpanzer Kanone, joka jäi käytöstä 1980-luvulla. Neuvostoliitossa valmistettiin laskuvarjojoukkojen käyttöön ASU-57-rynnäkkötykkiä 1950-luvulta ja ASU-85-rynnäkkötykkiä PT-76-vaunun alustalle vuodesta 1962. Vaunu oli myös Puolan ja Itä-Saksan laskuvarjojoukkojen käytössä. Jotkut pitävät ruotsalaista Stridsvagn 103 -vaunua panssarintorjuntavaununa johtuen sen tornittomasta tykistä. Ruotsin puolustusvoimat kuitenkin luokittelevat vaunun taistelupanssarivaunuksi.
Panssaritorjuntaohjusten yleistyessä tykeillä aseistetut panssaritorjuntavaunut jäivät tarpeettomiksi. Nykyisin monet rynnäkköpanssarivaunut, kuten Neuvostoliiton BMP-1 ja Yhdysvaltain M2 Bradley kantavat panssaritorjuntaohjuksia. Näiden lisäksi on rakennettu vaunuja, joiden ainoana tehtävänä oli ohjuslavettina toimiminen. Yhdysvaltain malleja ovat M901 M113 -miehistönkuljetusvaunun alustalle sekä M3 Bradley ja Neuvostoliiton monet mallit BRDM-2-tiedusteluvaunun alustalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Panssarintorjuntavaunu Wikimedia Commonsissa
Archer
Hetzer
Neuvostoliittolainen SU-100-rynnäkkötykki
Jeremy Boyce-Rotevall

| Jeremy Boyce-Rotevall |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. elokuuta 1993 (ikä 31) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  184 cm
Paino:  84 kg
Seura
Seura:  Timrå IK
Sarja:  SHL
Pelinumero:  23
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2010–
Jeremy Boyce-Rotevall (usein Jeremy Boyce; s. 28. elokuuta 1993 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SHL-joukkue Timrå IK:ssa.
Ura > Seuraura

Boyce on Huddinge IK:n kasvatti. Hän siirtyi kaudeksi 2009–2010 Timrå IK:hon. Kaudella 2010–2011 hän oli Timrån J20 paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies tehopisteillä 15+15=30. 17-vuotias Boyce pelasi samalla kaudella myös 33 runkosarjaottelua Timrån Elitserien-joukkueessa tehopistein 1+2=3.
Kesäkuussa 2011 Boyce teki kaksivuotisen pelaajasopimuksen Timrån kanssa. Hän ajautui kahdella seuraavalla kaudella joukkueen kanssa Kvalserieniin, joista jälkimmäisen kauden 2012–2013 päätteeksi Timrå putosi HockeyAllsvenskaniin. Boyce kuitenkin jatkoi joukkueessa myös sarjatasoa alempana tehtyään vuoden mittaisen jatkosopimuksen Timrån kanssa toukokuussa 2013. Hänestä tuli kaudella 2013–2014 joukkueen varakapteeni.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Maa:   Ruotsi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Alberta 2012 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Ufa 2013 | jääkiekko |  |
| Alle 18-v. MM-kilpailut  | Alle 18-v. MM-kilpailut  | Alle 18-v. MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Saksa 2011 | jääkiekko |  |
Boyce voitti alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden vuonna 2012, jolloin hänet nimettiin Ruotsin joukkueeseen turnausta edeltävissä harjoituksissa loukkaantuneen Pontus Åbergin tilalle. Boyce pelasi myös vuoden 2013 turnauksessa voittaen hopeaa.
Boyce voitti myös alle 18-vuotiaiden MM-hopeaa vuonna 2011, jolloin hän oli tehopisteillä 4+2=6 Ruotsin toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. Boyce voitti myös World U-17 Hockey Challengen pronssia vuonna 2010.
Pelityyli

Boycen vahvuudet ovat kahden suunnan pelaaminen, luisteluvoima, työnteko ja joukkuepelaaminen.
Muuta

Boycen isä on kanadalainen jääkiekkoilija Ian Boyce, joka pelasi farmiliigoissa sekä Ruotsin I-divisioonassa.
Vrena

| Vrena |
| --- | --- |
 Vrenan kirkko
 Vrena
 Koordinaatit: 58°51′41″N, 16°42′02″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Södermanlandin lääni
Maakunta:  Södermanland
Kunta:  Nyköping
Väkiluku (31.12.2023):  639
Vrena on taajama Nyköpingin kunnassa Södermanlandin läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 639 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vrena Wikimedia Commonsissa
Pihla Salonen
Yksityiselämä

Salonen kävi jo 3-vuotiaasta saakka liikuntaleikkikoulua. Perhe asui Isossa-Britanniassa hänen aloittaessaan koulunsa, jolloin hän oppi hyvin englantia.  Isossa-Britanniassa hän aloitti myös judoharrastuksen, seura oli Parkfield judo Club, Eastbourne. Hän muutti 2022 asumaan Portugalin Coimbraan parempien harjoitusolojen vuoksi.
Aiheesta muualla

Pihla Salonen Judoinside.com:issa (englanniksi)
Bryggholmen

Bryggholmen
Saari sijaitsee veneväylän äärellä
| --- | --- |
Sijainti:  Enköping Uppsalan lääni Ruotsi
Vesialue:  Mälaren: Arnöfjärden 
Korkein kohta:  29 m mpy. 
Pinta-ala:  2,97 km²
Suojelualue:  Bryggholmen (d) 
| --- | --- |
Asukasluku:  noin 10
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Bryggholmen on Mälarenin saari Ruotsissa Enköpingin kunnassa, joka sijaitsee Uppsalan läänissä.
Maantietoa

Saari sijaitsee Mälarenin keskiosassa Arnöfjärdenissä ja sen pituus on 3,7 kilometriä ja leveys on 1,4 kilometriä. Sen pinta-ala on 297 hehtaaria eli 3,0 neliökilometriä. Saaren erottaa mantereesta 300–500 metriä leveä salmi, joka jää Enköpingin Vallbyn puolelle. Vesi virtaa Mälarenin länsipuolelta saaren ohitse Stabyfjärdeniin. Bryggholmenin eteläpuolella ovat Oknönin ja Arnön asutut saaret. Saaren eteläosassa on niemi, jonka kainaloon jää Hästskoviken. Se työntyy kapenevana lahtena saaren sisälle ja lahden jatkeena on kapea kosteikko. Aikaisempi kiinteä asutus sijaitsee saaren pohjoisrannassa Hornötä vastapäätä ja Ängsholmenin päässä on joitakin entisiä torppia. Saaren luoteispäässä on kaavoitettu suuri joukko vapaa-ajan asuntoja. Saarelle ei tule tietä tai lossia, vaan yhteydet mantereella hoidetaan omalla veneellä tai käytetään kesäkaudella yhteysalusta. Saarella asuu noin 10 asukasta ympäri vuoden.
Virkistystoimintaa

Saaren ainoaa maatilaa hoiti yhdistys Stiftelsen Bryggholmen, mutta sen toiminta päättyi 2014 maakauppaan, jossa tila siirtyi yksityiselle. Nykyinen omistaja hoitaa tilaa kuitenkin yhdistyksen aloittamassa hengessä, eli se ylläpitää hostellia, mökkimajoitusta ja vierassatamaa. Kesäkaudella se pitää kahvilaa ja huolehtii yhteysaluksesta.
Luontoarvoja

Ihmisen vaikutus maisemaan on ollut voimakasta viimeiset 1 000 vuotta, jolloin maata on viljelty, raivattu ja hakattu laitumeksi. Joutomaat on valloittanut lehtipuut, joita ovat vaahtera, tammi, lehmus ja vuorijalava. Kosteikoissa on korpimetsää ja mäillä mäntymetsää. Saaren keskiosaan on merkitty yhtenäinen alue maisema- ja luonnonsuojelualueeksi (Bryggholmens naturreservat, 172 hehtaaria), Natura 2000-ohjelmassa, perustettu 2005).
Historiaa

Saaren matalin kohta on Torpängen, jonka kaakkoispuolella kohoaa Ängsholmen. Se on saattanut olla oma saarensa, mutta maankohoaminen on tehnyt salmesta matalan ja se on lopulta maatunut kiinni Bryggsholmeniin. Samaa on tapahtumassa kaakkoispuolella Flatgarnin saarelle.
Saarta on asutettu viikinkiajalta saakka. Saaren nimi mainitaan vuonna 1551 muodossa Bryttieholmen. Sana bryte on ollut käytössä kauan ennen keskiaikaa ja se tarkoitti muun muassa talonpoikaa, joka omisti maatilansa. Juhana III sai saaren läänityksenä ja vieraili saarella usein. Saarella toimi 1500-luvulla lasiruukki, jolla oli saksalainen lasimestari. Ruukki toimi 1630-luvulle asti. Vuonna 1939 osti Enköpingin kunta saaren tarkoituksenaan kehittää sitä vapaa-ajantoiminnalle soveltuva alue. Kunta kaavoitti saaren länsiniemelle 102 tonttia vapaa-ajan asunnoille. Osa asunnoista on ympärivuotisessa käytössä, mikä tuli mahdolliseksi, kun saarelle tuotiin vesiliittymät ja saari liitettiin kunnan viemäriverkostoon. Vuonna 2012 asui saarella 10 vakituista asukasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bryggholmen Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Bryggholmen
Käännös suomeksi
Ruoholahdenkanava

Ruoholahdenkanava. Kuvan keskellä kanavan ylittää Laivapojansilta.
Ruoholahdenkanava on Helsingin kantakaupungin länsiosassa sijaitseva, vuonna 1995 valmistunut kanava, joka johtaa Hietalahdesta Ruoholahti-merenlahteen ja erottaa Jätkäsaaren mantereesta. Kanava kulkee länsi–itä-suunnassa ja erottaa toisistaan Ruoholahden ja Jätkäsaaren osa-alueet.
Kanavan paikalla sijaitsi vielä 1900-luvun alussa huomattavasti leveämpi luonnontilainen salmi. Sen eteläpuolella sijainneet saaret, Jätkäsaari, Hietasaari ja Saukko, olivat suurelta osin huvilakäytössä. Kun Länsisatamaa alettiin 1910-luvulla rakentaa, saaret yhdistettiin ja niitä laajennettiin täyttämällä osa ympäröivästä vesialueesta. Samalla salmen itäpään poikki rakennettiin leveä pengermäinen yhdistetty katu- ja rautatiesilta, jonka alle jäi vain kapea aukko yhdistämään sen eri puolilla olleet vesialueet. Myöhemmin, 1960-luvulla täytettiin myös osa sillan länsipuolisesta vesialueesta niin, että paikalla ei enää ollut salmea. Alueella sijaitsi muun muassa puutavaraliikkeitä.
Ruoholahtea alettiin 1990-luvun alussa rakentaa asuntoalueeksi, johon liittyi myös Jätkäsaaren pohjoisin osa. Samalla entisen salmen paikalle kaivettiin kanava, jota molemmilta puolilta reunustavat kevyen liikenteen reitit. Kanavan yli rakennettiin Selkämerenkadun katusilta sekä neljä jalankulkusiltaa. Arkkitehti Juhani Pallasmaa haki kanavaan vaikutteita Venetsiasta. Suurimpana haasteena Pallasmaa piti korkeustasoja ja sitä, miten jalankulkijat pääsisivät kulkemaan siltojen alitse koko kanavan pituudelta. Kanava palkittiin Vuoden ympäristörakenteena 1995.
Kanavassa on 22 venepaikkaa huviveneille.
Savanes (Togo)

| Savanes |
| --- | --- |

Valtio:   Togo
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Dapaong
Pinta-ala:  8603 km²
Väkiluku (2022):  1 143 520
Savanes on Togon viidestä alueesta pohjoisin. Savanesin asukasluku on vuoden 2022 väestönlaskennan mukaan 1 143 520, ja sen pinta-ala on 8 603 km². Alueen pääkaupunki on Dapaong.
Savanesin alue rajoittuu idässä Beniniin, lännessä Ghanaan, pohjoisessa Burkina Fasoon ja etelässä Karan alueeseen.
Prefektuurit

Savanesin alue koostuu seitsemästä prefektuurista:
Cinkassé
Kpendjal
Kpendjal-Ouest
Oti
Oti-Sud
Tandjouaré
Tône
Plateaux

| Plateaux |
| --- | --- |

Valtio:   Togo
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Atakpamé
Pinta-ala:  16974 km²
Väkiluku (2022):  1 635 946
Kylä Plateaux’n alueella.
Plateaux on yksi Togon viidestä alueesta. Plateaux’n asukasluku on vuoden 2022 väestönlaskennan mukaan 1 635 946, ja sen pinta-ala on 16 974 km². Alueen pääkaupunki on Atakpamé.
Plateaux’n alue rajoittuu idässä Beniniin, lännessä Ghanaan, pohjoisessa Centralen alueeseen ja etelässä Maritimen alueeseen.
Prefektuurit

Maritimen alue jakaantuu kahteentoista prefektuuriin:
Agou
Akébou
Amou
Anié
Danyi
Est-Mono
Haho
Kloto
Kpélé
Moyen-Mono
Ogou
Wawa
11. ilma-armeija (Yhdysvallat)

11. ilmavoimien tunnus
11. ilmavoimat (engl. Eleventh Air Force) on Yhdysvaltain ilmavoimien Tyynenmeren ilmavoimien yhtymä, joka kuuluu Yhdysvaltain Tyynenmeren alueen alaisuuteen (engl. US Pacific Command}). Sen esikunta on Elmendorf-Richardsonin tukikohdassa, Alaskassa. Se suunnittelee, toteuttaa, valvoo ja koordinoi ilmavoimien toimintaa Tyynenmeren ilmavoimien komentajan ohjeiden mukaisesti. Se hallinnoi myös Alaskan alueen, Pohjois-Amerikan ilmapuolustusalueen Alaskan alueen sekä muiden paikallisten organisaatioiden ilmapuolustusjoukkojen toimintaa.
Maavoimien lentojoukot perustivat yhtymän 15. tammikuuta 1942 Elmendorf Fieldissä nimellä Alaskan Air Force, jolloin se oli osa Yhdysvaltain toisen maailmansodan joukkoja suojaten Alaskan ilmatilaa sekä osallistuen Aleuttien alueen ja pohjoisen Tyynenmeren sotatoimiin.
Yhtymä muutettiin Alaskan ilmapuolustukseksi (engl. Alaskan Air Command) vuoden 1945 lopulla, jolloin sen vastuulle tuli Alaskan ilmatilan suojaaminen kylmän sodan aikana. Neuvostoliiton hajotessa yhtymä liitettiin osaksi Tyynenmeren ilmavoimia vuonna 1990 ja se sai takaisin nimensä 11. ilma-armeija. Armeijankomentajana on kenraaliluutnantti Stephen L. Hoog.
Organisaatio

3. lennosto on sijoitettu Elmendorf-Richardsonin tukikohtaan. Sen tehtävänä on tukea ja turvata Yhdysvaltain etuja Aasian ja Tyynenmeren alueilla sekä kaikkialla maailmassa lähettämällä tarvittaessa osastoja alueelle.
354. hävittäjälennosto on sijoitettu Eielsonin lentotukikohtaan. Sen tehtävänä on kouluttaa ja tarjota F-16C ja tukea siirtoihin taisteluosastojen komentajille missä ja milloin vain. Sen vastuulla on myös ilmavoimien arktinen koulutus.
611th Air and Space Operations Center on sijoitettu Elmendorf-Richardsonin tukikohtaan ja siihen kuuluu viisi laivuetta ja kaksi lentuetta, jotka valmistavat suunnitelmia, menetelmiä ja ohjeita Alaskan taistelu- ja huoltojoukoille, jotka on liitetty 11. ilmavoimiin, Tyynenmeren ilmavoimiin tai NORADiin.
611th Air Support Group on sijoitettu Elmendorf-Richardsonin tukikohtaan ja siihen kuuluu kaksi laivuetta, jotka ylläpitävät valvontatutkia sekä infratruktuuria, johon sisältyvät muun muassa lentokentät ja viestijärjestelmät.
Missile Defence Flight
Alaska NORAD Region (ANR) Logistics Flight
Organisaatio > Alaskan ilmakansalliskaarti

11. ilmavoimiin kuuluu kaksi merkittävää kansalliskaartin yksikköä. Ne ovat:
168. ilmatankkauslennosto on sijoitettu Eielsonin lentotukikohtaan ja sen kalustona ovat KC-135R Stratotanker -ilmatankkauskoneet. Lennostoon kuuluu myös 213. avaruusvaroituslaivue (engl. 213th Space Warning Squadron), jonka tehtävänä on antaa mahdollinen ohjusvaroitus.
176. lennosto on sijoitettu Elmendorf-Richardsonin tukikohtaan. Sen organisaatioon sisältyvät ilmakuljetus-, pelastus-, ilmavalvontalaivueet, joiden lisäksi se tukee Alaskan NORAD aluetta milloin tahansa.