stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ydinainevalvonta

Ydinainevalvontakäynti ydinvoimalaitoksella Slovakiassa. Ydinsulkusopimuksen maat ovat sitoutuneet ydinlaitostensa kansainväliseen valvontaan.
Ydinainevalvonta tarkoittaa ydinaineiden määrien, kuljetusten, käytön ja väkevöinnin valvontaa. Ydinaineet tarkoittavat halkeamiskelpoisia eli fissiilejä aineita sekä niiden lähtöaineita. Lähtöaineilla tarkoitetaan aineita, joista voidaan teknisesti valmistaa fissiilejä aineita, eli lähinnä uraania ja toriumia. Ydinainevalvonnan tarkoituksena on estää rauhanomaisessa käytössä olevien ydinaineiden käyttö ydinaseissa. Tekniset edellytykset ydinainevalvonnalle perustuvat ydinasemateriaaleissa vaaditulle erittäin korkealle väkevöintiasteelle verrattuna ydinaineiden rauhanomaiseen käyttöön. Ydinsulkusopimuksessa ydinainevalvonnan päävastuu annetaan Kansainväliselle atomienergiajärjestölle.
Ydinainevalvonnan fysikaalinen perusta

Ydinainevalvonnan tarpeellisuus juontuu fissiilien aineiden fysikaalisista ominaisuuksista. Luonnossa esiintyy merkityksellisiä määriä yhtä fissiiliä ainetta, uraanin isotooppia U-235. Ketjureaktiossa fissiilit aineet luovuttavat suhteessa painoonsa suunnattomia määriä energiaa niin, että kolme kiloa U-235:tä riittää joko tuottamaan sähköt keskisuurelle kaupungille päiväksi tai aiheuttamaan räjähdyksen, joka vastaa 50 000 tonnia TNT:tä. Fissiilien aineiden teknisestä käyttötavasta ja niiden koostumuksesta, etenkin väkevöintiasteesta, riippuu mitkä käyttötarkoitukset ovat mahdollisia. Kansainvälisissä sopimuksissa fissiilien aineiden rauhanomaiset käyttötarkoitukset ja asekäytöstä luopuminen nähdään hyväksyttävinä tavoitteina. Jotta nämä kahtalaiset tavoitteet voivat valvotusti toteutua, täytyy olla teknisesti mahdollista erottaa nämä kaksi käyttötarkoitusta valvontatarkoituksessa. Seuraavassa käsitellään ydinainevalvonnan fysikaalista taustaa.
Luonnonuraani on kallioperässä hyvin laajalle levinnyt, suhteellisen yleinen metalli. Sitä esiintyy merkityksellisinä pitoisuuksina joka puolella maailmaa. Uraania esiintyy siis luonnossa riittäviä määriä, jotta sen fysikaalinen saatavuus ei yksin voi olla esteenä halkeamiskelpoisten materiaalien hankinnalle missään maailman maassa.
Luonnonuraani sellaisenaan ei kuitenkaan ole fissiiliä, eli kykeneväistä ylläpitämään fissioiden ketjureaktiota. Näin on siksi, että luonnonuraanista alle prosentti on uraanin fissiiliä isotooppia U-235 pääosan ollessa huomattavasti yleisempää, mutta halkeamatonta isotooppia U-238. Jotta uraanista saataisiin fissiiliä, se täytyy väkevöidä, joka on suhteellisen vaativa tekninen prosessi. Ydinvoimaloissa käytetään yleensä väkevöityä uraania, jossa U-235-pitoisuus on noin kolme prosenttia. Ydinaseissa sen sijaan käytetään yli 95 prosentin väkevöintiastetta, sillä alhaiset väkevöintiasteet eivät kykene ylläpitämään fissiota muuta kuin kontrolloiduissa olosuhteissa, joita luonnollisesti ei ydinräjähdettä käytettäessä voida ylläpitää.
Myös muita fissiilejä aineita kuin uraanin isotooppia U-235 käytetään ydintekniikassa, etenkin plutoniumia. U-235 on kuitenkin ainoa luonnossa esiintyvä fissiili aine; muiden fissiilien aineiden valmistaminen on vielä huomattavasti hankalampaa kuin uraanin väkevöiminen, ja lähes poikkeuksetta vaativat uraanin käyttämistä valmistusprosessissa.
Edellä sanotulla on eräitä ydinainevalvonnan kannalta merkittäviä seurauksia:
Ydinainevalvonta ei voi perustua uraanin saannin estämiselle, sillä sen hankinta kallioperästä on mahdollista missä tahansa päin maailmaa.
Luonnonuraani väkevöimättömänä ei kuitenkaan ole fissiiliä, joten ydinainevalvonta voi perustua väkevöidyn uraanin ja muiden fissiilien aineiden sekä itse väkevöimisen valvomiseen.
Ydinpolttoaine voidaan erottaa ydinasemateriaaleista valvontatarkoituksissa niiden perustavanlaatuisten fysikaalisten erojen vuoksi, etenkin väkevöintiasteen.
Ydinainevalvonnan sopimusperusta

Atomin sisäisiin voimiin sitoutuneet valtavat voimat tunnettiin jo 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Jo 1904 nuori brittiläinen tutkija Frederick Soddy ennusti Kuninkaallisille pioneerijoukoille pitämässä esitelmässään niistä voitavan kenties valmistaa aseeita, joiden tuhovoima saattaisi riittää maapallon tuhoamiseen. Toisen maailmansodan jälkeen kävi selväksi, että arvailuista oli tullut todellisuutta: ydinaseet muodostavat erittäin merkittävän uhan maailman turvallisuudelle, ellei peräti sivilisaation olemassololle. Ymmärrettiin, että ydinasevarastojen tuhovoima kasvaisi pian niin suureksi, että ydinsota puhjetessaan voisi lähes täydellisesti hävittää ihmiskunnan ja sen saavutukset. Kun tämä käsitettiin, alettiin toimenpiteitä vaaran purkamiseksi suunnitella. Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous päätöslauselmassaan 715 vuodelta 1953 antoi YK:n Aseistariisuntakomission tehtäväksi selvittää ydinaseriisunnan aloittamisen mahdollisuutta. Saman vuoden joulukuussa Yhdysvaltain presidentti Dwight Eisenhower piti YK:n yleiskokoukselle puheen, joka johti YK:n ydinaseriisuunnasta vastaavan järjestön, Kansainvälisen atomienergiajärjestön perustamiseen.
Ydinainevalvonnan sopimusperusta > Kansainvälinen atomienergiajärjestö

Eisenhowerin asettamien suuntaviivojen mukaisesti Yhdistyneiden kansakuntien alaisuuteen perustettiin Kansainvälinen atomienergiajärjestö (IAEA) vuonna 1957. Järjestön tehtäväksi asetettiin toisaalta ydintekniikan sotilaallisen käytön estäminen ja vähentäminen, sikäli kuin se järjestölle vain suinkin on mahdollista, ja toisaalta ydintekniikan rauhanomaisen käytön edistäminen. Näitä tehtäviään IAEA toteuttaa edelleen. Olemassaolonsa aikana se on merkittävästi edistänyt ydinenergian käyttöä ja mm. säteilyn käyttöä maanviljelyssä ja lääketieteessä (lisää säteilyn käyttötarkoituksista artikkelissa ionisoiva säteily). Toisaalta IAEA ylläpitää maailmanlaajuista fissiilien aineiden seurantaa ja läpitunkevaa tarkastusohjelmaa, joita ilman ydinmateriaalien käytön nykyisenkaltainen rajoittaminen ja täsmällinen seuranta olisi hyvin vaikeaa ellei peräti mahdotonta. IAEA myös valvoo kansainvälisten sopimusten noudattamista ja toimii aseistariisunta-asioissa neuvonantajana YK:n yleiskokoukselle, turvallisuusneuvostolle ja muille elimille.
IAEA:n työ ydinaseriisunnan ja ydinvoiman rauhanomaisen käytön edistämiseksi palkittiin vuonna 2005 Nobelin rauhanpalkinnolla, joka jaettiin järjestön ja sen pääsihteerin Mohamed ElBaradein kesken. Perusteeksi Nobel-komitea mainitsi palkittujen "ponnistelut ydintekniikan sotilaallisen käytön ehkäisemikseksi sekä ydinvoiman rauhanomaisen käytön parhaan mahdollisen turvallisuuden varmistamiseksi". Lisäksi Nobel-komitea korosti "menneinä vuosikymmeninä keskittäneensä tarmonsa vähentääkseen ydinaseiden merkitystä kansainvälisessä politiikassa, tähdäten niiden kieltämiseen. Se, ettei maailma ole tässä suhteessa kokenut juurikaan edistystä viime aikoina, tekee ydinaseiden vastustamisen entistäkin tärkeämmäksi."
Ydinainevalvonnan sopimusperusta > Ydinsulkusopimus

IAEA:n perustaminen antoi toivoa kehityskulusta, joka johtaisi ydintekniikan hyödyntämiseen rauhan eikä sodan tehtävissä. Silti kylmä sota oli edelleen kylmimmillään, ja ydinsodan uhka oli kaikkea muuta kuin vain teoreettinen mahdollisuus. Yhdistyneiden kansakuntien jäsenet etsivät mahdollista pakotietä umpikujalta vaikuttavasta tilanteesta.
Vuonna 1961 Irlanti esitti YK:n yleiskokoukselle, että kansainvälisellä sopimuksella tehtäisiin laittomaksi ydinaseiden hankkiminen. Rohkealta vaikuttava ehdotus hyväksyttiin YK:n yleiskokouksen päätöslauselmaksi. 1965 Genevessä aseistariisuntakonferenssi aloitti neuvottelut sellaisen sopimuksen luonnostelemiseksi. Koska sopimus kieltäisi ydinaseiden hankkimisen, muttei olemassa olevien ydinasearsenaalien säilyttämistä, eli se sulkisi väylän ydinaseiden leviämiseltä, sopimusta alettiin kutsua ydinsulkusopimukseksi.
Vuonna 1968 neuvottelut saatettiin päätökseen ja kesäkuun 1. päivä samana vuonna ydinsulkusopimus avattiin allekirjoituksille. Irlanti sai sopimusta esittäneenä maana kunnian allekirjoittaa sen ensimmäisenä ja myös Yhdysvallat ja Neuvostoliitto allekirjoittivat sopimuksen ensimmäisten joukossa. 40 muun maan, Suomi mukaan lukien (sopimusteksti Suomen lakikokoelmassa: ), allekirjoitettua sen, sopimus astui voimaan 5. maaliskuuta 1970. Sittemmin lähes kaikki maailman maat ovat liittyneet ydinsulkusopimukseen ja tätänykyä allekirjoittajia on 189. Sopimuksen noudattamista valvoo IAEA pitämällä kirjaa fissiileistä materiaaleista ja tekemällä tarkastuksia ydinlaitoksiin allekirjoittajamaissa. Sitä on noudetettu poikkeuksetta, sillä yksikään osallistujamaa ei ole hankkinut ydinasetta. Ydinsulkusopimuksen poikkeuksellinen laajuus ja pitävyys tekevät siitä maailman noudatetuimman aseistariisuntasopimuksen.
Aiheesta muualla

Ydinsulku ja Suomi: 50 vuotta ydinsulkusopimuksen kansallista toimeenpanoa. Petri Paju, tutkimus, STUK 2020
Luonnonuraanista tai ydinpolttoaineesta on väkevöintiasteessa noin 90 prosenttiyksikön matka ydinräjähteisiin.
IAEA:n lippu kuvaa atomia rauhaa symboloivien oliivinlehvien ympäröimänä.
Ydinsulkusopimuksen kattavuus
  Allekirjoittanut ja ratifioinut
  Liittynyt
  Noudattaa liittymättä (Taiwan)
  Vetäytynyt (Pohjois-Korea)
  Ei liittynyt (Intia, Israel, Pakistan)
IAEA:n Safeguards-tarkastaja tekee mittauksia ydinpolttoainenipun pinnasta Slovakiassa 2005. Kirjanpidon ja automaattisilla laitteilla tehtävän valvonnan lisäksi takastajat käyvät paikan päällä varmentamassa ydinaineiden määrän.
IAEA:n automaattiset valvontalaitteet sinetöidään tarkastuskäyntien välillä. Kuvan sinetti on Västeråsista Ruotsista.
Yhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeuskomissio

Yhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeuskomissio (engl. United Nations Commission on Human Rights, UNCHR) oli YK:n perustama komissio, joka toimi vuosina 1946–2006. YK:n yleiskokous päätti 15. maaliskuuta 2006 korvata komission uudella elimellä, jonka jäsenyys voidaan evätä ihmisoikeuksia rikkovalta maalta. Uuden neuvoston nimi on Yhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeusneuvosto.
Ihmisoikeuskomission jäsenenä oli 53 YK:n jäsenvaltiota. Eri maanosilla oli kiintiöt, joihin äänestettiin vuosittain kolmannes uusia jäseniä. Aktivistiryhmät kritisoivat sellaisten maiden jäsenyyttä, joilla on yleisesti tunnustettuja ongelmia omassa ihmisoikeustilanteessaan, esimerkiksi Kiina, Kuuba, Pakistan ja Sudan. Tällaisten jäsenten mukanaolo vesitti arvostelijoiden mukaan komission päätöksiä.
UNCHR:ää ei tule sekoittaa UNHCR:ään, YK:n pakolaisjärjestöön.
Jäsenmaat > Afrikka

Egypti: 1947–55, 1967–80, 1995–2000, 2004–05
Senegal: 1947–92, 1998–2003
Liberia: 1963–65, 1985–87, 1999–2001
Benin: 1964–68, 1979–81, 1995–97
Somalia: 1966, 1987–92
Kongon tasavalta: 1967–71, 1985–87, 1998–2000, 2004–05
Marokko: 1967–72, 1979–81, 1989–91, 1998–2000
Nigeria: 1967–69, 1972–74, 1977–81, 1988–90, 1992–94, 2000–02, 2004–05
Tansania: 1967, 1983–85
Madagaskar: 1968–70, 1990–92, 1996–2001
Mauritania: 1969–71, 1984–86, 1991–96, 2004–05
Ghana: 1970–75, 1980–83, 1990–92
Mauritius: 1971–73, 1993–95, 1999–2001
Zaire: 1972–75, 1981–83
Tunisia: 1973–75, 1992–94, 1998–2000
Sierra Leone: 1974–76, 2002–04
Burkina Faso: 1975–77, 2003–05
Lesotho: 1976–78, 1985–87, 1992–94
Libya: 1976–78, 1983–85, 1992–94, 2001–03
Ruanda: 1976–78, 1982–84, 1987–89, 1998–2000
Uganda: 1977–79, 1981–83, 1996–98, 2002–04
Norsunluurannikko: 1978–80, 1994–96
Burundi: 1979–81, 1991–93, 2000–02
Algeria: 1980–82, 1986–88, 1995–97, 2001–03
Etiopia: 1980–82, 1986–91, 1995–97, 2004–05
Sambia: 1980–82, 1991–93, 2000–02
Togo: 1982–84, 1987–89, 1993–95, 2002–05
Zimbabwe: 1982–84, 1995–97, 2003–05
Mosambik: 1983–88, 1997–99
Kenia: 1984–86, 1992–94, 2001–03, 2005
Kamerun: 1984–86, 1994–96, 2001–03
Gambia: 1982–93
Botswana: 1988–90, 1998–2000
São Tomé ja Príncipe: 1988–90
Swazimaa: 1989–91, 2000–05
Gabon: 1992–97, 2003–05
Angola: 1992–97
Guinea-Bissau: 1993–95
Sudan: 1993–95, 2002–05
Malawi: 1994–96
Mali: 1996–98
Guinea: 1996–98, 2005
Kap Verde: 1997–99
Kongon demokraattinen tasavalta: 1997–99, 2001–03
Etelä-Afrikka: 1997–99, 2001–05
Niger: 1999–2001
Eritrea: 2004–05
Jäsenmaat > Aasia

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2005 |  Bhutan |  Kiina |  Intia |  Indonesia |  Japani |  Malesia |    Nepal |  Pakistan |  Qatar |  Etelä-Korea |  Saudi-Arabia |  Sri Lanka |  Bangladesh |
Jäsenmaat > Itä-Eurooppa

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2005 |  Armenia |  Unkari |  Romania |  Venäjä |  Ukraina |
Jäsenmaat > Latinalaisnen Amerikka ja Karibia

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2005 |  Argentiina |  Brasilia |  Costa Rica |  Kuuba |  Dominikaaninen tasavalta |  Ecuador |  Guatemala |  Honduras |  Meksiko |  Paraguay |  Peru |
Jäsenmaat > Länsi-Eurooppa  ja muut

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1990 |  Ranska |  Italia |  Yhdysvallat |  Belgia |  Kanada |  Ruotsi |  Saksa |  Portugali |  Espanja |  Britannia |
| 1991 |  Ranska |  Italia |  Yhdysvallat |  Belgia |  Kanada |  Ruotsi |  Saksa |  Portugali |  Australia |  Itävalta |
| 1992 |  Ranska |  Italia |  Yhdysvallat |  Alankomaat |  Kanada |  Britannia |  Saksa |  Portugali |  Australia |  Itävalta |
| 1993 |  Ranska |  Suomi |  Yhdysvallat |  Alankomaat |  Kanada |  Britannia |  Saksa |  Portugali |  Australia |  Itävalta |
| 1994 |  Ranska |  Suomi |  Yhdysvallat |  Alankomaat |  Kanada |  Britannia |  Saksa |  Italia |  Australia |  Itävalta |
| 1995 |  Ranska |  Suomi |  Yhdysvallat |  Alankomaat |  Kanada |  Britannia |  Saksa |  Italia |  Australia |  Itävalta |
| 1996 |  Ranska |  Tanska |  Yhdysvallat |  Alankomaat |  Kanada |  Britannia |  Saksa |  Italia |  Australia |  Itävalta |
| 1997 |  Ranska |  Tanska |  Yhdysvallat |  Alankomaat |  Kanada |  Britannia |  Saksa |  Italia |  Irlanti |  Itävalta |
| 1998 |  Ranska |  Tanska |  Yhdysvallat |  Luxemburg |  Kanada |  Britannia |  Saksa |  Italia |  Irlanti |  Itävalta |
| 1999 |  Ranska |  Norja |  Yhdysvallat |  Luxemburg |  Kanada |  Britannia |  Saksa |  Italia |  Irlanti |  Itävalta |
| 2000 |  Ranska |  Norja |  Yhdysvallat |  Luxemburg |  Kanada |  Britannia |  Saksa |  Italia |  Portugali |  Espanja |
| 2001 |  Ranska |  Norja |  Yhdysvallat |  Belgia |  Kanada |  Britannia |  Saksa |  Italia |  Portugali |  Espanja |
| 2002 |  Ranska |  Ruotsi |  Itävalta |  Belgia |  Kanada |  Britannia |  Saksa |  Italia |  Portugali |  Espanja |
| 2003 |  Ranska |  Ruotsi |  Itävalta |  Belgia |  Kanada |  Britannia |  Saksa |  Australia |  Irlanti |  Yhdysvallat |
| 2004 |  Ranska |  Ruotsi |  Itävalta |  Alankomaat |  Italia |  Britannia |  Saksa |  Australia |  Irlanti |  Yhdysvallat |
| 2005 |  Ranska |  Suomi |  Kanada |  Alankomaat |  Italia |  Britannia |  Saksa |  Australia |  Irlanti |  Yhdysvallat |
| 2006 |  Ranska |  Suomi |  Kanada |  Alankomaat |  Italia |  Britannia |  Saksa |  Australia |  Itävalta |  Yhdysvallat |
Paavo Väyrynen
Poliittinen ura > Nuorena valtakunnanpolitiikkaan

Paavo Väyrynen syntyi ja kasvoi Kemin maalaiskunnassa Lounais-Lapissa maanviljelijäperheen poikana. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Kemin yhteiskoulusta vuonna 1965 hän opiskeli valtiotieteitä Helsingin yliopistossa ja valmistui vuonna 1970 valtiotieteiden kandidaatiksi. 1960-luvun lopulla Väyrynen työskenteli ajankohtaistoimittajana Yleisradiossa.
Väyrynen valittiin ensimmäistä kertaa eduskuntaan keskustapuolueen listalta 23-vuotiaana vuoden 1970 vaaleissa. Hän sai heti tehtävän keskustalaisen pääministeri Ahti Karjalaisen sihteerinä vuosina 1970–1971 istuneessa hallituksessa, ja vuonna 1972 hänet valittiin puolueen varapuheenjohtajaksi. Ensimmäisen ministerinpaikkansa Väyrynen sai 29-vuotiaana vuonna 1975, kun hänet nimitettiin opetusministeriksi Martti Miettusen II hallitukseen eli niin sanottuun hätätilahallitukseen.
Poliittinen ura > Puoluejohtaja

Vuonna 1980 Väyrynen valittiin keskustapuolueen puheenjohtajaksi Turun puoluekokouksessa. Hän voitti vastaehdokkaansa, 16 vuotta puoluetta johtaneen Johannes Virolaisen, äänin 1 737–1 611. Väyrynen nousi puheenjohtajaksi nuorten tuella, mutta myös suurin osa niin sanottuun K-linjaan kuuluneista kannatti hänen valintaansa. Ratkaiseva merkitys oli sillä, että presidentti Urho Kekkonen tuki taustalla puheenjohtajan vaihtamista. Väyrynen oli puheenjohtajaksi tullessaan 33-vuotias; nuorempana puolueen johtoon oli noussut vain maalaisliittoa johtanut Otto Karhi.
Vuoden 1982 presidentinvaaleissa Väyrynen tuki Ahti Karjalaista keskustan presidenttiehdokkaaksi. Karjalainen kärsi tappion Kuopion puoluekokouksessa hävittyään Johannes Virolaiselle lukemin 1 365–2 666.
Poliittinen ura > Puoluejohtaja > SDP:n vahvistuvan aseman torjuminen

Nuorena puheenjohtajana Väyrynen joutui vaikeaan asemaan ennen muuta sen vuoksi, että Kekkosen pitkä presidenttikausi päättyi vain runsas vuosi sen jälkeen, kun Väyrynen oli tullut puolueen johtoon. Sosiaalidemokraattien ehdokas Mauno Koivisto voitti presidentinvaalit. Keskustapuolue oli pahasti hajallaan Johannes Virolaisen ja Ahti Karjalaisen presidenttiehdokkuudesta käymän kamppailun jälkeen.
Presidentinvaalien jälkeen sosiaalidemokraatit katsoivat saavuttaneensa täydellisen hegemonian Suomen poliittisessa elämässä, mikä heijastui hallituspolitiikkaan vaalikaudella 1983–1987. Saatuaan vihiä vaivihkaisista yhteydenotoista SDP:n ja kokoomuksen akselilla keskustan johto pyrki myös tiivistämään yhteydenpitoa kokoomuksen puoluejohtoon saadakseen aikaan vähintäänkin samanlaisen kontaktin kuin SDP:llä oli.
Vuodenvaihteessa 1987 Väyrynen teki kokoomuksen ja RKP:n puheenjohtajien kanssa salaisen aiesopimuksen (niin sanotun kassakaappisopimuksen), jossa sovittiin näiden kolmen puolueen lähtevän ajamaan (SDP:n myötävaikutuksella tai ilman) keskustan johtamaa enemmistöhallitusta, jos ne saisivat yli puolet uuden eduskunnan paikoista. Sopimuksessa sovittiin myös, ettei mikään puolueista lähtisi hallitukseen ilman kahta muuta. Lisäksi sovittiin, että Väyrystä yritettäisiin saada yleisporvarillisesti eduskunnan puhemieheksi, jos häntä ei valittaisi uuden hallituksen pääministeriksi. Kassakaappisopimuksen takana olleet teollisuusjohtajat lupasivat rahoittaa porvaripuolueiden vaalikampanjoita tavallista suuremmilla summilla porvarihallituksen aikaansaamiseksi.
SDP menetti vuoden 1987 vaaleissa 101 000 ääntä (2,6 prosenttiyksikköä kannatuksestaan), mutta ainoastaan yhden edustajapaikan ja säilyi vaalitappiosta huolimatta suurimpana puolueena. SDP:n vaalitappio oli vähällä tehdä mitättömäksi kokoomuksen kanssa tehdyn sopimuksen. Historiantutkija Juhani Suomen mukaan Mauno Koivisto antoi kuitenkin ymmärtää, että kokoomus pääsee hallitukseen vain yhteistyössä SDP:n kanssa. Koivisto nimitti hallituksen muodostajaksi sopimuksesta riippumattoman kokoomuksen entisen puheenjohtajan Harri Holkerin, joka tunnustelun jälkeen muodosti sinipunahallituksen SDP:n, kokoomuksen ja RKP:n pohjalle keskustapuolueen jäädessä oppositioon.
Poliittinen ura > Puoluejohtaja > Presidenttiehdokkuus ja kuntavaalit 1988

Sinipunahallituksen muodostaminen liittyi vuoden 1988 presidentinvaaleihin, sillä rikkomalla porvaririntaman Mauno Koivisto varmisti uudelleenvalintansa.
Keskustapuolueen syrjäytyminen hallituksesta loi kuitenkin hyvän pohjan puolueen ja puheenjohtaja Väyrysen menestymiselle vaaleissa.
Koivisto ei vastoin ennakko-odotuksia saanut puolta annetuista äänistä, joten valinta jäi valitsijamiesten tehtäväksi. Väyrynen voitti pääministeri Holkerin, ja keskusta nousi ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1970 eduskuntavaalitappion valtiollisissa vaaleissa yli 20 prosentin kannatukseen. Presidentinvaalin jälkeen keskustan menestys voimistui ja syksyn 1988 kunnallisvaaleissa puolue sai 21,10 % äänistä nostaen kannatustaan 0,9 %.
Poliittinen ura > Ero puheenjohtajan tehtävistä ja eduskuntavaalit 1991

Keväällä 1990 Paavo Väyrynen päätti luopua puheenjohtajan tehtävästä. Tiukan kilpailun jälkeen hänen seuraajakseen valittiin Porin puoluekokouksessa Esko Aho, joka voitti toisella äänestyskierroksella ennakkosuosikkina pidetyn Eeva Kuuskosken.
Kevään 1991 eduskuntavaaleissa keskusta kykeni Esko Ahon johdolla säilyttämään kannatuksensa ja nousi suurimmaksi puolueeksi. Keskustan silloinen puoluesihteeri Seppo Kääriäinen kuvasi vaalien tulosta ”veret seisauttavaksi vaalivoitoksi”. Vaaleissa Paavo Väyrynen oli ensimmäistä kertaa ehdokkaana Uudenmaan vaalipiirissä, ja hän sai koko maan suurimman henkilökohtaisen äänimäärän, 22 709 ääntä.
Paavo Väyrysestä tuli uransa neljännen kerran ulkoasiainministeri hänen tultuaan nimitetyksi Esko Ahon johtamaan porvarihallitukseen. Tarkoituksena oli ollut muodostaa kolmen suuren hallitus laman voittamiseksi, mutta sosialidemokraatit heikentyneen kannatuksensa vuoksi kieltäytyivät. Väyrynen toimi ulkoasiainministerinä Suomen jättäessä Euroopan unionin jäsenhakemuksen, mutta erosi hallituksesta toukokuussa 1993 ryhtyäkseen presidenttiehdokkaaksi. Väyrysen seuraajaksi ulkoministerinä tuli MTK:n puheenjohtaja Heikki Haavisto.
Väyrynen itse on kertonut eronsa johtuneen kahdesta syystä: yhtäältä hän oli tyytymätön hallituksen talouspolitiikkaan, toisaalta hän katsoi vaikeaksi käydä ulkoministerinä neuvotteluja Suomen mahdollisesta jäsenyydestä Euroopan unionissa, kun presidenttiehdokkaana oli myös keskustalainen kiivas Euroopan unionin jäsenyyden vastustaja Keijo Korhonen.
Poliittinen ura > Presidentinvaali 1994

Vuonna 1993 hallituksesta eronnut Väyrynen voitti keskustan esivaalin ja nousi puolueensa ehdokkaaksi ensimmäisessä suorassa presidentinvaalissa 1994. Väyrynen nousi presidentinvaalin ennakkoäänissä selvästi kakkoseksi vaikka Korhosen lisäksi myös Eeva Kuuskoski oli hajottamassa keskustan rivejä. Viimeisten päivien tapahtumat kuitenkin käänsivät asetelmat, ja Väyrynen putosi vaalipäivän äänten perusteella toiselta kierrokselta. Väyrynen itse koki, että vaalipäivän tuloksiin vaikuttivat tiedotusvälineissä esillä olleet uutiset. Väyrysen mielestä media pyrki vaikuttamaan vaalien tulokseen ”mediapelillä”, jolla hän tarkoitti mielestään täysin harhaanjohtavien mielipidemittausten julkistamista. Väyrynen myös syytti MTV3:a siitä, että sen uutiset oli antanut uutisaikaa Seppo Lehdolle, joka väitti, että Venäjän lähettämä ääri-isänmaallisia järjestöjä koskeva ”nootti” oli Väyrysen tilaama.
Helmikuussa 2011 uuden kirjansa julkistamistilaisuudessa Väyrynen sanoi, että hänet on ymmärretty väärin ja että hänen arvostelunsa kärki ei ollut suunnattu mediaan vaan mediaa hyväksi käyttäviin poliitikkoihin. Elokuussa 2011 Väyrynen kuitenkin oli blogissaan edelleen sitä mieltä, että MTV oli ohjannut äänestäjiä tekaistuilla gallupeilla.