stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaija Siikala

Kaija Siikala vuonna 1958.
Kaija Kyllikki Siikala-Heikkilä (o.s. Siikala, 16. toukokuuta 1932 Kemi – 17. tammikuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja. Hänelle myönnettiin 1995 Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki.
Teatterista innostuneen kemiläisen hammaslääkärin tyttärinä varttuneet Kaija ja yhdeksän vuotta nuorempi Ritva Siikala suuntautuivat molemmat teatterialalle. Kaija Siikala läheltä, kun isä oli mukana perustamassa Kemiin maan toista kunnallista teatteria vuonna 1947. Tyttö näytteli uudessa teatterissa jo kouluikäisenä. Hän tuli ylioppilaaksi 1952 ja lähti opiskelemaan Helsingin yliopistoon. Pian hän pääsi Suomen Teatterikouluun ja valmistui näyttelijäksi 1956. Ensimmäinen kiinnitys oli Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatteriin 1956–1959, ja uran alkuun osui myös naispääosa Tauno Palon vastanäyttelijänä Matti Kassilan elokuvassa Kuriton sukupolvi (1957).
Siikalan puolen vuoden stipendiaattiopinnot vuonna 1958 Lontoon Royal Academy of Dramatic Artissa olivat tuolloin suomalaisille harvinaisia. Lontoosta Siikala sai pohjan ohjaajan töihin.
Vuosina 1959–1961 Siikala oli tuoreen aviomiehensä, näyttelijä Mauri Heikkilän kanssa Imatran teatterissa. Ohjaaja-näyttelijän työtä hän jatkoi Oulun kaupunginteatterissa 1959–1965 sekä ohjaustöitä Turun kaupunginteatterissa 1965–1968. Taiteellisena johtajana hän toimi 1968–1971 ja ohjasi Turun vuosina näytelmiä myös Vartiovuoren kesäteatterissa. Hän teki myös lastenohjelmia Yle TV2 -kanavalle.
Freelance-vuosien jälkeen Siikala toimi Rovaniemen Teatterin johtajana 1975–1977, mutta Alvar Aallon piirtämä uusi Lappia-talo osoittautui teatterityön kannalta vaikeaksi. Kuopion kaupunginteatteria Siikala johti vuodet 1978–1985, kunnes palasi taas freelance-ohjaajaksi.
Filmografia

Elokuu (1956) – näyttelijä (nuoruudenrakastettu)
Uusi tie (1957) – näyttelijä
Kuriton sukupolvi (1957) – näyttelijä (Marja)
Patarouva (1959) – näyttelijä (Anna Nuutila)
Parempia päiviä kohti (1959) – näyttelijä
Vain neljä kertaa (1968) – näyttelijä (Riitta, Lassen 1. vaimo, juristi)
Kuka lohduttaisi Nyytiä? (1990) – ohjaus, käsikirjoitus
Aiheesta muualla

Kaija Siikala Elonetissä.
Kaija Siikala Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kaija Siikalan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
4Radio

4Radio Oy oli vuosina 2006–2009 toiminnut radio- ja televisiotoimintaan keskittynyt yritys. Yrityksen pääkonttori sijaitsi Helsingin keskustassa. 4Radio Oy omistamia radiokanavia olivat Classic Radio, Radio ClubFM, Spiidi FM, Nappularadio ja RomantikFM.
ClubFM toimi lyhytaikaisilla toimiluvilla mm. pääkaupunkiseudulla sekä internetissä. Se aloitti vuoden 2007 alussa, ja sen ohjelmisto koostui pääasiassa tanssi- ja diskomusiikista. ClubFM lopetettiin alkuvuodesta 2009..
Marraskuussa 2008 taustayhtiön toimitusjohtaja tuomittiin törkeästä petoksesta. Seuraavan vuoden elokuussa Classic Radio menetti toimilupansa. 4Radio Oy lopetti Classic Radion toiminnan syyskuussa 2009 ja myi sen Classicus Oy:lle.
Järvamaa

| Järvamaa |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Sijainti
Valtio:  Viro
Kuntia:  3
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Paide
 – Maaherra:  Alo Aasma
Pinta-ala:  2 674,14 km²
Väkiluku (1.1.2018):  31 082
 – väestötiheys:  12 as./km²
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  EE-51
 
Maakunnan verkkosivut
Järvamaan kunnat vuodesta 2017.
Järvamaan kunnat vuoteen 2017 asti.
Järvamaa eli Järva[lähde? ] on maakunta Viron keskiosassa. Pinta-ala on 2 474 km² ja asukkaita runsaat 30 000. Maakunnan pääkaupunki on Paide.
Maantiede

Järvamaa rajoittuu idässä Länsi-Virumaahan ja Jõgevamaahan, etelässä Viljandimaahan, lännessä Pärnumaahan ja Raplamaahan sekä pohjoisessa Harjumaahan.
Järvamaa on etupäässä tasanko- ja kumparemaata ja pohjoisosastaan melko soista. Keski- ja itäosistaan Järvamaa on laajasti viljeltyä.
Kaupungit ja kunnat

Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Järvamaan 11 kunnasta ja yhdestä kaupungista sekä yhdestä Raplamaan kunnasta (Käru) muodostettiin kaksi kuntaa ja yksi kaupunki. Järvamaan kunnat ovat:
| Kunta | väkiluku (1> 1.2018) |
| --- | --- |
Järvan kunta: 9 121
Paiden kaupunki: 10 898
Türin kunta: 11 063
Järvamaa: 31 082
Väestö

Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan silloisella Järvamaalla oli 30 537 asukasta, joista 28 926 (94,7 %) oli virolaisia, 828 (2,7 %) venäläisiä ja 753 (2,5 %) muita kansallisuuksia.
Talous

Maakunnan teollisuudenaloja ovat elintarvike- ja metsäteollisuus.
Seidlan kartanon tuulimylly
Albun kartanon silta
Ervitan kartano
Järva-Peetrin kirkko
Laupan kartano
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Järvamaa Wikimedia Commonsissa
Kalastajansolmu

Solmu valmiina.
Kalastajansolmu eli onkimiehensolmu on liukkaiden siimojen tai köysien yhdistämiseen käytetty solmu. Sitä kutsutaan joskus myös nimillä engelsmanninsolmu, soutajansolmu, vesisolmu tai rakastavaistensolmu. Verisolmu on kalastajansolmun muunnos. Kalastajansolmu on kytkysolmu.
Solmiminen

Kalastajansolmulla voidaan yhdistää kaksi samalaista köyttä. Ensin aseta köysien päät vierekkäin. Sido kummankin köyden irtopää umpisolmulla toisen köyden kiinteän osan ympäri. Vedä solmut yhteen. Kiristä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalastajansolmu Wikimedia Commonsissa
Kalvas hehku

| Kalvas hehku> Pale Fire.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Vladimir Nabokov
Kieli:  englanti
Genre:  kaunokirjallisuus
Julkaistu:  1962
Suomennos
Suomentaja:  Kristiina Drews
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  2014
Sivumäärä:  336
ISBN:  978-951-20-9301-4

Aiheesta muualla
Kirjasampo
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kalvas hehku (Pale Fire) on Vladimir Nabokovin englanninkielinen romaani. Se ilmestyi 1962. Teoksen on suomentanut Kristiina Drews, ja suomennoksen on julkaissut Gummerus 2014.
Teoksessa Nabokov käytti epätyypillistä romaanimuotoa, sillä teos koostuu runosta ja sitä kommentoivasta hullusta kirjallisuussaivartelijasta. Teos on hyvin tarkkaan teoksen Sebastian Knightin todellinen elämä laajempi, kompleksisempi ja kryptisempi muunnelma, kirjoittaa Arto Virtanen Parnassossa. Teoksen nimi viittaa kuvitteellisen runoilija John Shaden saman nimiseen 999-säkeiseen runoelmaan. Viimeinen säe jäi puuttumaan tuhannesta, sillä kirjoittaja kuoli. Tarina alkaa asiallisella johdannolla, jota seuraa 50 sivua runoa, jonka romaanihenkilö on kirjoittanut. Runoelman jälkeen on vuorossa parisatasivuinen runoelman kommentti, joka on se varsinainen romaani.
Virtanen pohtii, voiko runoa pitää oikeana runoelmana, kun se on romaanissa pelkästään sisäiskertomuksena eikä itsenäinen teos. Hän kuitenkin toteaa, että se tuo lukijalle aivan aidon esteettisen elämyksen. Hän sanoo, että vaikka teos on pintapuolisesti vaikeatajuinen, se ei ole samalla tavalla vaikea kuin vaikkapa James Joycen Ulysses. Tässä teoksessa hankaluuden ovi toisensa jälkeen avautuu ja päästää lukijan tilasta toiseen. Hankaluus on pintarakennetta, joka koettelee lukijan muistia.
Jyrki Nummi toteaa Helsingin Sanomissa, että lukija havaitsee pian, ettei kirjassa mikään ole sitä, miltä se näyttää. Ristikkäin kulkevat tarinalinjat yhdistyvät kertojan runoelman viimeisestä puuttuvasta säkeestä laatimassa kommentissa. Nummi pohtii eri vaihtoehtoja, miten romaania tulee lukea. Yksinkertaisen tulkinnan mukaan kertoja Kinbote on silmänkääntäjä, joka ikuistaa itsensä Shaden runon avulla. Romanttinen tulkinta taas antaa ymmärtää, että Kinbote on Kalvaan hehkun todellinen taiteilija, joka kultaisella kosketuksella muuttaa keskinkertaisen runon mestariteokseksi. Postmoderni tulkinta taas sanoo, että Shade kirjoitti runon ja keksi oman kuolemansa ja kertoja Kinboten tai päin vastoin Kinbote keksi Shaden voidakseen rakentaa monströösin ”teoksensa”
Aiheesta muualla

Ovaska, Anna: Kaapattu kirja ja kalvaasti hehkuva totuus. Niin & näin 3/2015.
K. O. G. Hannikainen

Karl Onni Gerhard Hannikainen (8. lokakuuta 1865 Helsinki – 2. joulukuuta 1930 Kuopio) oli suomalainen filosofian tohtori, rehtori ja kirjailija.
Hannikaisen vanhemmat olivat maanmittari, kirjailija Pietari Hannikainen ja tämän toinen puoliso Emilie Savander. Hannikainen pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta alkeisopistosta 1882 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1885, maisteriksi 1886, lisensiaatiksi 1888 ja tohtoriksi 1890.
Hannikainen toimi vuodesta 1899 Kuopion lyseon historian ja suomen kielen lehtorina. Hän oli koulun rehtorina vuodesta 1900 alkaen aina kuolemaansa saakka 1930. Hannikainen toimi pitkään myös Kuopion kaupunginvaltuutettuna.
Hannikainen oli naimisissa vuodesta 1892 Elin Elisabeth Ettingerin kanssa.
Teoksia

Kielenmurteesta Parikkalan pitäjässä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1886
Vanhan Suomen eli Viipurin läänin oloista 18:lla vuosisadalla, väitöskirja. Helsinki 1888
Maantieteen oppikirja kauppakouluille. Otava 1898
Bismarckin kauppapolitikan kehitys 10-vuotiskautena 1869-1878 teoksessa Kuopion kauppakoulun vaikutuksesta 1898-1899. OWB, Kuopio 1899
Helmikuun julistuskirja. Otavan kansankirjasia 6. Otava, Kuopio 1899
Mitä Aapeli Tarkkasen mökissä puheltiin. D.W. Backmanin kirjapaino, Kuopio 1899
Itävalta-Unkarin kansallisuusolot. Kansanvalistus-seuran toimituksia 115. Kansanvalistus-seura, Jyväskylä 1900
Lyhyt historian oppikirja kauppakouluja varten. K. Malmström, Kuopio 1901, 2. painos U. W. Telén & C:o, Kuopio 1908
Suomen sota vv. 1808-09 ja Porvoon valtiopäivät. Kyläläisten kirjasia n:o 70. WSOY 1906
Verotuspolitikan pääpiirteet. Gummerus 1908
Vanhan ajan historia : oppikirja ja lukemisto ; kirj. O. A. Hainari ja O. Hannikainen. Otava 1911
Keskiajan historia : alkeisoppilaitoksia, tyttökouluja ja seminaareja varten ; kirj. Jaakko Forsman, K. O. G. Hannikainen ja Artturi H. Virkkunen. Kustannus oy Kirja, Helsinki 1916, 2. painos 1919, 3. painos 1921, 4. painos 1924, 5. painos 1929
Kuopion lyseo 1872-1922 teoksessa Kuopion lyseo 1872-1922 : muistojulkaisu ; entisten oppilaitten toimittama koulun 50-vuotisjuhlaan Kuopiossa 6-9. 7. 1922. Helsinki 1922
Toimitustöitä

Julius Krohn : Kertomuksia ihmiskunnan historiasta. Kuudes osa, Uusi aika II. Perustuu A. W. Gruben teokseen Charakterbilder aus der Geschichte und Sage, toimittanut K. O. G. Hannikainen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 34. 2. parann. painos Helsinki 1890
Julius Krohn : Kertomuksia ihmiskunnan historiasta. 5. osa, Uusi aika 1. Perustuu A. W. Gruben teokseen Charakterbilder aus der Geschichte und Sage, toimittanut K. O. G. Hannikainen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 34. 2. parann. painos Helsinki 1893
Julius Krohn : Kertomuksia ihmiskunnan historiasta. Seitsemäs osa, Uusin aika. Perustuu A. W. Gruben teokseen Charakterbilder aus der Geschichte und Sage, toimittanut K. O. G. Hannikainen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 34. 2. uus. painos Helsinki 1894
XIX vuosisata sanoin ja kuvin : valtiollinen ja sivistyshistoria. Edellinen osa, 1-4 vihko ; Hans Kraemerin Das XIX:e Jahrhundert'in sekä erityisteosten mukaan toim. O. Hannikainen. Otava, Kuopio 1900
XIX vuosisata sanoin ja kuvin : valtiollinen sivistyshistoria. Edellinen osa ; Hans Kræmerin Das XIX:e Jahrhundert'in sekä erityisteosten mukaan toim. O. Hannikainen. Otava, Kuopio 1901
XIX vuosisata sanoin ja kuvin : valtiollinen sivistyshistoria. Jälkimmäinen osa ; Hans Kræmerin Das XIX:e Jahrhundert'in sekä erityisteosten mukaan toim. O. Hannikainen. Otava, Kuopio 1902
Suomennoksia

Herbert Spencer : Kasvatus, tiedollisessa, siveellisessä ja ruumiillisessa suhteessa. WSOY 1887, 2. korj. painos 1910, 3. painos 1924
R. van der Borght : Yhteiskuntapolitiikan pääpiirteet. Otava 1911
Kanadan ukrainalaiset

| Kanadan ukrainalaiset |
| --- | --- |
Väkiluku:  1 359 655
Kielet:  englanti, ukraina
Uskonnot:  Ukrainan kreikkalaiskatolinen ja Ukrainan ortodoksinen kirkko
Kanadan ukrainalaiset ovat Kanadassa asuvia etnisiä ukrainalaisia. Ukrainalaisia alkoi muuttaa Kanadaan etenkin 1800-luvun lopulta lähtien. Ukrainalaiseksi itsensä kokonaan tai osittain mieltäviä oli vuonna 2016 1 359 655 ja he olivat maan 11. suurin etninen ryhmä. Ukrainalaisista hieman yli puolet asuu Kanadan preeriaprovinssien (Manitoba, Saskatchewan ja Alberta) alueella. Kanadan ukrainalaiset ovat suurin ulkoukrainalainen ryhmä Venäjän ulkopuolella.
Asuinalue ja lukumäärä

Kanadassa asui vuoden 2016 väestönlaskennan perusteella 1 359 655 itsensä ukrainalaiseksi kokonaan tai osittain mieltänyttä henkilöä. He muodostivat Kanadan 11. suurimman etnisen ryhmän ja noin 3,8 % koko maan väestöstä. Heistä suurin osa on syntynyt Kanadassa. Kanadan ukrainalaiset ovat suurin ukrainalainen yhteisö itse Ukrainan ja Venäjän ulkopuolella.
Kanadan ukrainalaisista asuu 51 prosenttia niin sanottujen preeriaprovinssien alueella, joka käsittää Manitoban, Saskatchewanin ja Albertan. 27,7 prosenttia asui Ontariossa ja 16,8 prosenttia Brittiläisessä Kolumbiassa. Ukrainalaiset asettuivat alkujaan etenkin maaseudulle mutta myöhemmin myös kaupunkeihin. Suurin ukrainalainen kaupunkiyhteisö on Edmontonissa. Edmontonin, Winnipegin ja Saskatoonin asukkaista 12–16 prosenttia on ukrainalaisia.
Historia

Ensimmäiset suuremmat ukrainalaisten muuttoaallot Kanadaan alkoivat 1800-luvun lopulla. Joitakin yksittäisiä ukrainalaisia on saattanut olla maassa jo aikaisemmin, mutta yleisesti kahtena ensimmäisenä ukrainalaisena Kanadassa on pidetty maahan vuonna 1891 muuttaneita Ivan Pylypiwiä ja Wasyl Eleniakia. Muuttoliike kasvoi vuosikymmenen loppua kohden valtion houkutellessa aktiivisesti siirtolaisia Itä-Euroopasta. Ensimmäiset ukrainalaiset muuttajat asettuivat Kanadan preerioille maanviljelijöiksi. Ukrainalaisia tuli myös esimerkiksi Keski-Albertan metsäalueelle, jossa heitä toimi maatalouden ohella kaivoksilla ja rautateillä. Etenkin Galitsiasta saapuneisiin ukrainalaisiin suhtauduttiin ajoittain epäillen. Ukrainalaiset kilpailivat työpaikoista anglosaksisen enemmistön kanssa, minkä lisäksi he pitäytyivät omissa oloissaan puhuen omaa kieltänsä ja harjoittaen omaa uskontoaan. Muuttajat kuuluivat Ukrainan kreikkalaiskatoliseen ja ortodoksiseen kirkkoon.
Maahanmuutto Kanadaan lakkasi ensimmäisen maailmansodan ajaksi. Keskusvaltoihin kuuluneen Itävalta-Unkarin alueelta muuttaneita maassa jo olleita ukrainalaisia pidettiin "viholliskansojen" jäseninä. Noin 80 000 ukrainalaista joutui rekisteröitymään mahdollisina vihollisina, ja noin 5 000 ukrainalaista päätyi internoiduiksi leireille. Elinolot internointileireillä olivat usein huonot. Ruuasta oli pulaa, ja internoituja käytettiin pakkotyövoimana. Ukrainalaisia pakkotyöläisiä oli useiden myöhemmin tunnetuksi tulleiden paikkojen, kuten Baffinin kansallispuiston rakentajina. Internoitujen "viholliskansojen" kohtelu oli pitkään tabu, mutta myöhemmin on pyritty nostamaan asiaa esiin esimerkiksi koulujärjestelmässä. Huonosta kohtelusta huolimatta noin 10 000 ukrainalaista palveli Kanadan asevoimissa ensimmäisen maailmansodan aikana.
Maahanmuutto alkoi uudestaan ensimmäisen ja toisen maailmansodan välisenä aikana. Toisen maailmansodan jälkeen Kanadaan saapui sodan takia muuttavia ukrainalaisia. Monet heistä pakenivat kommunismia, ja heistä monet asettuivat preeriaprovinssien kaupunkeihin. Samaan aikaan ukrainalaiset alkoivat siirtyä maataloudesta muihin ammatteihin, joskin he harjoittavat ryhmänä edelleen maataloutta Kanadan keskiarvoa enemmän.
Kulttuuri

Kanadassa on perustettu useita ukrainalaisia museoita, kirjastoja ja arkistoja. Ukrainian National Federation of Canada perusti Winnipegissä vuonna 1944 ukrainalaisen kulttuuri- ja koulutuskeskuksen. Edmontonin itäpuolella sijaitsee ukrainalaista kulttuuria ja historiaa säilövä Ukrainian Cultural Heritage Village. Ukrainan kieltä opetetaan joissakin preeriaprovinssien kouluissa. Albertan yliopisto ja Toronton yliopisto perustivat Canadian Institute of Ukrainian Studies -instituutin vuonna 1976, ja vuonna 1981 perustettiin Centre for Ukrainian Canadian Studies. Vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan Kanadassa asui 110 580 ukrainaa äidinkielenään puhuvaa kanadalaista.
Vuonna 2011 Kanadan Ukrainan katoliseen kirkkoon kuului 51 790 henkilöä ja Kanadan Ukrainan ortodoksiseen kirkkoon 23 845. Kirkko on menettänyt jäseniään ajan kanssa, koska monet ukrainalaiset eivät enää samasta itseään mihinkään uskontoon muiden kanadalaisten tapaan.
Aiheesta muualla

Andrij Makuch, Frances Swyripa: Canada Internet Encyclopedia of Ukraine, encyclopediaofukraine.com.  Updated 2008. Canadian Institute of Ukrainian Studies, University of Alberta/University of Toronto. Viitattu 9.5.2022. (englanniksi)
Ukrainian Museum of Canada julkaistu alkujaan teoksessa Encyclopedia of Ukraine, vol. 5.  1993. Canadian Institute of Ukrainian Studies, University of Alberta/University of Toronto. Viitattu 9.5.2022. (englanniksi)
Ukrainalaisten suhteellinen osuus alueittain.
Kanadan salibandyliiga

Kanadan salibandyliiga on Kanadan salibandyn korkein sarjataso. Se koostuu kolmesta eri sarjasta ja sen lisäksi Kanadassa pelataan vielä Canada Cup.
Joukkueet 2009-2010 > Toronto Floorball League

Viking Escapades
Solid Soldiers Floorball Squad
iMove Blue Collars
Pliteq Carlos Bulldogs
Striation Six Striators
Vaughan Sharks
Joukkueet 2009-2010 > Newmarket Floorball League

Bears
Cougars
Sharks
Snakes
Canada Cup 2010

Dunnville Floor Dogs
Floorball Club of Toronto
Georgian salibandymaajoukkue
NYC Floorball
Ottawa Blizzard
Salming Vikings
SF X3M Floorball
SKP Nymburg
Kanadan alle 19-vuotiaiden salibandymaajoukkue
Aiheesta muualla

Toronto Floorball League[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Kalle Määttä (lentopalloilija)

Kalle Määttä (s. 4. lokakuuta 1984) on suomalainen lentopalloilija, joka on pelannut  Mestaruusliigassa Rovaniemen Perpon, Team Lakkapään, Oulun Ettan ja Hurrikaani Loimaan riveissä, . Pelipaikaltaan Määttä on passari. Määttä on kolminkertainen Suomen mestari kausilta 2007, 2008 ja 2011. Hän on saanut kaksi SM-hopeaa ja yhden SM-pronssin.
Ura > Nuoruusvuodet

Kahdeksanvuotiaana lentopallon aloittanut Määttä pelasi koko junioriaikansa Puolangan Ryhdin riveissä. Lahjakkaan lentopalloilijan alun tie vei peruskoulun jälkeen Kuortaneelle, poikien valtakunnalliseen valmennuskeskukseen, jossa opiskelivat kaikki maan parhaimmat lukio ikäiset poikajuniorit.
Ura > SM-liiga

Määttä siirtyi kahden Kuortaneella vietetyn vuoden jälkeen pelaamaan Oulun Ettaan, SM-liigaan. Oulussa Määttä pelasi yhteensä kolme kautta ja suoritti lukion sekä armeijan samalla. Kaudella 2005-2006 Määttä siirtyi Rovaniemelle Perungan Poikien riveihin. Ensimmäisellä kaudella Perpon riveissä hän voitti pronssia. Määttä oli joukkueen kakkospassari.
Napapiirin Palloketut ja Perungan Pojat yhdistivät voimavaransa 2006 kauden päätteeksi ja joukkueen nimeksi tuli Rovaniemen Santasport. Määttä jatkoi Santasportin riveissä uraansa. Santasport voitti heti ensimmäisellä kaudella Suomen mestaruuden kukistamalla jännittävässä ja kovatasoisessa finaalisarjassa Pielaveden Sammon otteluvoitoin 3–2. Määtän rooli joukkueen riveissä oli edelleen kakkospassari.
Kaudella 2007-2008 Määttä sai uransa todellisen näyttöpaikkansa, kun hän passasi hallitsevan Suomen mestarin ykköspassarina. Santasportin ja Perungan Poikien passipeliä monta vuotta johtanut latvialainen Ugis Krastins päätti jättää Suomen lentopallokentät, ja Santasport antoi Määtälle mahdollisuuden ykköspassarin rooliin. Vielä kesällä media uskoi että Santasport tulisi hankkimaan passihommiin kokeneemman pelimiehen kuin Määttä, mutta näin ei Lapissa lopulta tehty.
Santasportin joukkueen uskottiin tippuvan kärkitaisteluista, kun Määttä nousisi ykköspassariksi. Näin ei kuitenkaan käynyt, vaan Määttä pelasi loistavan kauden joukkueen väreissä. IS-veikkaaja nosti hänet positiivisimmaksi yllättäjäksi liigassa, kun kaudesta oli pelattu puolet. Määttä jatkoi hyviä otteita ja johdatti Santasportin finaaleihin asti. Finaalisarja päättyi Santasportin yllättävään Suomen mestaruuteen ja Määttä oli yksi joukkueensa juhlituimmista sankareista. Hän voitti uransa ensimmäisen SM-mitalin ykköspassarin roolissa.
Kauden päätteeksi Määttä valittuun vuoden tulokkaaksi, vaikka hän olikin pelannut SM-liigassa monta kautta. Hän teki lopullisen läpimurtonsa liigassa. Kaudella 2008-09 Santasport voitti Määtän johdolla runkosarjan SM-liigassa ja eteni lopulta SM-hopealle asti. Kaudella 2009-10 Santasport-nimestä takaisin PerPoon vaihtanut rovaniemeläisseura ei selviytynyt mitalipeleihin. Seuraavalla kaudella Määttä oli joukkueensa ykköspassari jälleen, kun Team Lakkapää (PerPo) voitti Suomen mestaruuden.
Määttä juhli uransa toista SM-pronssia kauden 2011-12 päätteeksi. Kauden aikana hän voitti myös Suomen Cupin hopeaa.
Vuonna 2013 Määttä siirtyi Hurrikaani Loimaseen.
A-maajoukkue

Suomen lentopallomaajoukkueen päävalmentajalta Mauro Berrutolta ei jäänyt huomaamatta Määtän hyvät otteet kauden 2007-2008 aikana. Hän valitsikin Määtän maajoukkueryhmään, josta hänet valittiin lopulliseen joukkueeseen Lentopallon maailmanliigaan. Määttä pelasi ensimmäiset A-maaottelunsa Yhdysvaltoja vastaan 26. -27. kesäkuuta Yhdysvalloissa vuonna 2008.
Muuta

Määttä on ammatiltaan tietotekniikkainsinööri.
Saavutukset

Suomenmestaruus 2007, 2008
SM-hopea 2009
SM-pronssia 2006
Maajoukkueryhmässä 2008
Joukkueet

2002-2005 Oulun Etta
2005-2006 Perungan Pojat
2006-2009 Rovaniemen Santasport
2010-2012 Perungan Pojat
2013- Hurrikaani Loimaa
Kalvashaaparousku

| Kalvashaaparousku |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Rouskut Lactarius
Laji::  utilis
Kaksiosainen nimi
 Lactarius utilis  (Weinm.)   Fr.  
Katso myös
   Kalvashaaparousku Wikispeciesissä   Kalvashaaparousku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kalvashaaparousku (Lactarius utilis) on rouskulaji. Se muistuttaa haaparouskua ja on hyvä ruokasieni. Kalvashaaparouskun lakki on paksu- ja runsaslimainen ja 7–20 senttimetriä leveä. Lakki on tasaisen vaalean harmaanruskea, mutta kellertävämpi kuin haaparouskulla. Sienen heltat ovat tasatyviset ja valkoiset. Jalka on 7–15 senttimetriä pitkä, varsin solakka, tasapaksu ja kellertävänvalkoinen. Maitiaisneste on valkeaa ja hyvin hitaasti harmaanvihertyvää. Maku on kirpeä. Sientä voidaan käyttää ruokasienenä keittämisen jälkeen.
Kalvashaaparousku on yleinen koko Suomessa. Se on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi. Kalvashaaparouskun kasvupaikkoja ovat muun muassa tuoreet kangasmetsät, korpikuusikot sekä tunturikoivikot. Se kasvaa kuusen ja koivun seurassa. Kasvuaika on elokuusta syyskuuhun.
Nurmirouskua (Lactarius flexuosus) ja lakritsirouskua (Lactarius helvus) luullaan usein kalvashaaparouskuksi.
Aiheesta muualla

Luontonetti: Kalvashaaparousku (Lactarius utilis)
Laji.fi: Kalvashaaparousku
Suomalaiset kauppasienet
haaparousku
kalvashaaparousku
haavanpunikkitatti
herkkutatti
isohapero
kangasrousku
kangastatti
karvarousku
kantarelli
kartiohuhtasieni
koivunpunikkitatti
korvasieni
kosteikkovahvero
kuusenleppärousku
lampaankääpä
mustatorvisieni
männynherkkutatti
männynpunikkitatti
männynleppärousku
suppilovahvero
tammenherkkutatti
rusko- ja vaaleaorakas
siitake
tryffelit