stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Markku Saksa
Elämä

Saksa valmistui Sanomien toimittajakoulusta 1967. Hän kirjoitti kirjoja muun muassa Latinalaisesta Amerikasta ja Espanjasta sekä lehtiartikkeleita muun muassa Lännen Mediaan, Helsingin Sanomiin, Suomen Kuvalehteen ja Apuun.
Saksa oli 1980-luvun loppupuolelta asti naimisissa diplomaatti Raija Anneli Lammilan kanssa, joka työskenteli heidän avioliittonsa aikana Madridissa, Helsingissä, Pariisissa, Washingtonissa, Méxicossa, Pietarissa ja Etelä-Afrikassa. Lammila toimi myös päällikkönä Pietarin pääkonsulaatissa. Saksa raportoi jutuissaan erityisesti Meksikosta, mutta myös Venäjältä pariskunnan asuessa Pietarissa.
Saksa on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle.
Teoksia

Ihmisiä ja elämää Meksikosta Tulimaahan, Siltala, 2014 ISBN 978-952-234-255-3
Etelän ristin alla: Lehtimiehen elämää Latinalaisessa Amerikassa, WSOY 1988 ISBN 951-0-15081-9
Don Quijoten maassa: Reportaasi Espanjasta, WSOY 1992 ISBN 951-0-18133-1
Matti Wuori, Markku Saksa (toim.): Titanicin kansituolit, WSOY 1993 ISBN 951-0-19141-8
Ankarat ajat, ”Vielä kuuluu laulu helvetistäkin”, WSOY 1994 (yhdessä Reino Paasilinnan kanssa) ISBN 951-0-19586-3
Saksitaitto

Saksitaitto on lehden, kirjan, esitteen tai muun painotuotteen taitto, joka tehdään käsityönä leikkaamalla, liimaamalla ja reprokuvaamalla. Saksitaitto oli sivunvalmistuksen yleinen välivaihe 1970- ja 1980-luvuilla, kun kohopainotekniikasta oli siirrytty offset- tai syväpainoon, mutta tietokonepohjaiset julkaisuohjelmat eivät vielä olleet yleistyneet.
Eri kirjoittajien tuottamat käsikirjoitukset toimitettiin konekirjoitusarkkeina työohjeiden kera kirjapainoon tai latomoon. Sieltä palautettiin julkaisun taittajien käyttöön paperiliuskoja, joille tekstit oli tuotettu valoladontana työohjeiden mukaan toivotun levyisiksi palstoiksi halutulla kirjasintyypillä. Nykyisin taitto tehdään tietokoneella, ja sen tekevät joko toimittajat tai taittajat lehden koosta riippuen.
Taittajat leikkasivat ja liimasivat liuskoista julkaisun sivun mukaisia kokonaisuuksia eli leiskoja (engl. layout) ja jättivät tilaa kuville. Joskus taitto tehtiin valmiiksi peisteiksi (engl. paste-up), jolloin kirjapaino valmisti niistä suoraan painofilmit tai painolevyt. Valokuvat toimitettiin reprolaitokseen rasteroitaviksi, ja rasteroidut kuvat liimattiin sivulle. Sivut tehtiin viimeistään kirjapainossa valmiiksi peisteiksi ennen painolevyille kuvaamista.
Käytetystä painotekniikasta riippuen kirjapaino joko latoi sivujen aineistot taittajien toimittamien sivumallien mukaan irtokirjakkeista palstoiksi ladottujen levyjen avulla tai jäljensi taittajien tuottaman paperisen sivun peist upin painopellille valokuvaamalla painofilmiksi ja syövyttämällä filmin mukaan painopellille.
Saksitaittoaikakaudella kirjapainojen ammattinimikkeitä ja välineitä olivat valolatoja valolatomakoneineen, reprokuvaaja reprokameroineen sekä asemoija eli taittaja liimauslaitteineen, saksineen ja taittoveitsineen.
Saksitaitto ei vaatinut enää samanlaista ammattitaitoa kuin kohopaino ja metalliladonta, mutta ammattiyhdistysliike piti monissa maissa yhä tiukasti kiinni toimenkuvien rajoista. Suomessakin taittohuoneessa vierailevaa toimittajaa käskettiin olla tarttumatta itse taittoveitseen tai seurauksena olisi työtaistelu. Britanniassa kirjapainoalan ammattiliitot onnistuivat vastustamaan saksitaiton yleistymistä ja kohopainosta offsetiin siirtymistä 1980-luvun puoliväliin asti niin, että muun muassa The Guardian -⁠sanomalehti käytti kohopainoa vuoteen 1987 saakka. Rupert Murdochin onnistui uudistaa omien brittilehtiensä (The Times, The Sunday Times, The Sun ja News of the World) tekniikka salaisuuden verhossa rakennetun Wappingin painotalon valmistuttua 1986 niin, ettei metalli- tai edes valolatojia enää tarvittu lainkaan vaan toimittajien teksti siirtyi tietokoneen muistista suoraan painoaineistoon. Tämä kuitenkin onnistui vain käyttämällä liittoon kuulumatonta työvoimaa, mistä seurasi ay-liikkeen vuoden kestänyt tulokseton työtaistelu. Se oli suuren kaivoslakon 1984–1985 ohella yksi Britannian ammattiyhdistysliikkeen suurista tappioista Margaret Thatcherin pääministerikaudella.
Kirjallisuutta

Hallberg, Åke & Pajatti, Armas: Valmis painettavaksi (alkuteos Klart för tryck). Tammi 1979. ISBN 951-30-4397-5.
Harry Lehtonen

Harry Olavi Lehtonen (4. heinäkuuta 1932 Turku – 31. lokakuuta 2008 Turku) oli suomalainen ylikonemestari, joka palveli Ranskan muukalaislegioonassa 1950-luvun alussa ja kirjoitti myöhemmin muistelmat kokemuksistaan.
Lehtonen joutui lähtemään Suomesta merille, kun häntä uhkasi tuomio upseerin pahoinpitelystä armeija-aikana. Hän värväytyi 1953 Rouenissa Ranskassa hetken mielijohteesta muukalaislegioonaan ja sai Afrikassa koulutuksen laskuvarjojääkäriksi. Indokiinan sotaan osallistuessaan Lehtonen joutui Điện Biên Phủn taisteluun, ja hän oli sodan lopulla sotavankina vietnamilaisella vankileirillä. Vapauduttuaan Lehtonen ei enää kyennyt saamiensa vammojen vuoksi jatkamaan palveluaan legioonassa, vaan hän sai vapautustodistuksen, sairauseläkkeen ja Medaille Militaire -mitalin, joka takasi entiselle legioonalaiselle useita etuoikeuksia Ranskassa.
Lehtonen teki tämän jälkeen erilaisia keikkatöitä Ranskassa, kunnes hän sai pestin norjalaiseen tankkilaivaan. Merillä vietettyjen vuosien jälkeen Lehtonen asui eläkeläisenä Turussa.
Teoksia

Valmis tuskaan ja kuolemaan: Legioonalaisen muistelmat. Helsinki: Ajatus-kirjat, 2005. ISBN 951-20-6689-0.
Sahalinin alue

| Sahalinin alue Сахалинская область |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Sahalinin alue Venäjän federaation kartalla
 Koordinaatit: 46.967°N, 142.733°E 
Valtio:   Venäjä
Federaatiosubjekti:  Sahalinin alue
Perustettu:  20. lokakuuta 1932
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Južno-Sahalinsk (181 728 as.)
 – kuvernööri:  Aleksandr Horošavin
Pinta-ala:  87 100 km²
Väkiluku (2010)  ():  497 973
 – väestötiheys:  5,72 as./km²
Kielet:  venäjä
BKT (2010):  492 730,3 milj. RUB
 – asukasta kohti:  989 472 RUB,  noin 24 240 EUR
Aikavyöhyke:  UTC+11 (MSK+8)
Symbolit:  
 – lippu:  Sahalinin alueen lippu
 – vaakuna:  Sahalinin alueen vaakuna
Lyhenteet:  
 – rekisterikilven tunnus:  65
 – ISO 3166:  RU-SAK
 
www.adm.sakhalin.ru
Sahalinin alue (ven. Сахали́нская о́бласть, Sahalinskaja oblast) on Sahalinin saaren ja Kuriilit käsittävä hallinnollinen alue Venäjän Kaukoidässä Aasiassa.
Maantiede

Sahalinin alueen kartta
Sahalinin alue rajoittuu lännessä Japaninmereen, pohjoisessa Ohotanmereen ja idässä Kuriilien itäpuolella Tyyneenmereen. Lännessä olevasta mantereesta ja siellä sijaitsevasta Habarovskin aluepiiri alueen erottaa Tatariansalmi ja alueen eteläpuolisesta Japanista La Pérousen salmi. Kuriilien pohjoispuolella Sahalinin alueen naapurina on Kamtšatkan aluepiiri.
Sahalinin alue käsittää noin 950 kilometriä pitkän Sahalinin saaren ja 1 150 kilometrin mittaisen Kuriilien saarten saariryhmän. Japani katsoo kuitenkin Kuriilien Iturupin, Šikotanin, Kunaširin ja Habomai-saarten muodostavan itselleen kuuluvat ns. Pohjoiset territoriot (Hoppō).lähde?
Alueen merkittävimpiin luonnonsuojelualueisiin kuuluu kaksi luonnonpuistoa (Poronaiskin luonnonpuisto Sahalinin saaren keskiosan noin 100 kilometriä pitkällä Terpenijan niemellä; Kuriilien luonnonpuisto Kuriilien lounaisella Kunašir-saarella) sekä Pienten Kuriilien suojelualue.
Väestö

Sahalinin alueen asukasluku on laskussa. Vuonna 1999 alueen asukasluku oli 609 000, mutta 2002 enää 546 695lähde? ja vuonna 2010 vain 497 973.
Kaupunkilaisia alueen asukkaista oli 79,7 prosenttia (2010). Alueen suurin kaupunki on Južno-Sahalinsk (181 728 as.). Yli 15 000 asukkaan kaupunkeja ja kaupunkipiirin keskuksia ovat lisäksi Korsakov (33 526 as.), Holmsk (30 937 as.), Oha (23 008 as.) ja Poronaisk (Поронайск, 16 120 as.). Pienempiä kaupunkeja ovat: Dolinsk (12 200 as., koko kaupunkipiirikunta 25 899 as.), Nevelsk (11 682 as., koko kaupunkipiirikunta 17 558 as.), Aleksandrovsk-Sahalinski (10 613 as., koko kaupunkipiirikunta 13 404 as.), Uglegorsk (10 381 as.) ja Šahtjorsk (8 382 as., koko Uglegorskin kunnallispiiri 22 537 as.), Aniva (9 115 as., koko kaupunkipiirikunta 17 533 as.), Makarov (6 705 as., koko kaupunkipiirikunta 8 579 as.), Tomari (4 541 as., koko kaupunkipiirikunta 9 457 as.), Severo-Kurilsk (2 536 as.) ja  Kurilsk (2 070 as., koko kaupunkipiirikunta 7 359 as.).
Enemmistö asukkaista on nykyisin venäläisiä. Suurin osa alueen japanilaisesta väestöstä evakuoitiin Japaniin Neuvostoliiton vallatessa saaren eteläosan. Vuonna 2002 oli väestöstä venäläisiä 84,3 % (460 778), korealaisia 5,41 % (29 592) ja ukrainalaisia 4,0 % (21 831). Loput 6,29 % koostuu 125 etnisestä ryhmästä (muun muassa giljakeista ja ainuista).lähde?
Hallinto

Sahalinin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Južno-Sahalinsk (nimenä vuoteen 1905 asti Vladimirovka ja 1905-1946 Tojohara). Alue on jaettu hallinnollisesti 17 kaupunkipiirikuntaan ja yhteen kunnallispiiriin. Alueella on yhteensä 15 kaupunkia; joidenkin piirien hallintokeskuksena on kaupunkityyppinen taajama. Paikallishallinnon johdossa ovat kuvernööri ja alueduuma.lähde?
Kuvernööri Ivan Malahov erosi elokuun 2007 alussa Nevelskin maanjäristyksen jälkeisten pelastustöiden kritiikin vuoksi ja presidentti Putin nimitti hänen tilalleen entisen Ohan pormestarin Aleksandr Horošavinin, jonka alueduuma vahvisti virkaansa 9. elokuuta 2007.
Horošavi erotettiin virasta keväällä 2015 otettuaan vastaan lahjuksia useiden miljoonien dollareiden edestä. Sahalinin alueen uudeksi kuvernööriksi nimitettiin Oleg Kožemjako, joka oli aiemmin Kiinan rajalla sijaitsevan Amurin alueen kuvernööri.
Talous

Alueen talous rakentuu nykyisin paljolti petrokemiallisen tuotantotoiminnan varaan; alueelta saadaan maaöljyä, maakaasua ja kivihiiltä. Kalastus ja kalanjalostusteollisuus on myös tärkeä elinkeino. Muita teollisuudenaloja ovat metsä-, puunjalostus-, paperi- ja selluloosateollisuus. Maatalous on keskittynyt karja- ja porotalouteen sekä vihannesten viljelyyn. Lisäksi on turkistarhausta.lähde?
Sahalinin alue on suhteellisen pienestä pinta-alastaan ja väkiluvustaan huolimatta merkittävä osatekijä Venäjän taloudessa. Alueen osuus maan  bruttokansantuotteesta vuonna 2010 oli tilastokeskus Rosstatin mukaan yhteensä 492,7 miljardia ruplaa eli 1,3 prosenttia koko federaation kansantuotteesta.. Asukasta kohden laskettu bkt-osuus oli 989 500 ruplaa eli noin 24 240 euroa. Tämä oli 378 prosenttia maan keskiarvotasosta ja yksi maan korkeimpialähde?.
Saaren eteläpäästä pohjoiseen Noglikiin asti johtaa rautatie. Lisäksi on useita lentokenttiä. Satama on muun muassa seuraavilla paikkakunnilla: Aleksandrovsk-Sahalinski, Holmsk, Korsakov, Korsakovin piiri (Prigorodnojen satama) ja Poronaisk.lähde?
Historia

Sahalin kuului alkujaan Kiinalle. Siitä tuli 1855 Venäjän ja Japanin yhteisesti hallitsema alue. Vuonna 1905 saari jaettiin kahtia siten että Japani sai eteläosan ja Venäjä pohjoisosan. Toisen maailmansodan jälkeen saari siirtyi kokonaisuudessaan Neuvostoliitolle. 28. toukokuuta 1995 7,5 Richterin maanjäristys tappoi 2 000 Neftegorskin kaupungissa.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sahalinin alue Wikimedia Commonsissa
Sakhalin Region (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (kommersant.com)
Biomes and Regions of Northern Eurasia - Sakhalin (englanniksi) (rusnature.info)
| n k Kaukoidän federaatiopiiri |
| --- | --- | --- |
Hallinnollinen keskus: Vladivostok
|  Amur  Burjatia  Habarovsk  Juutalainen  Kamtšatka  Magadan  Primorje  Sahalin  Saha  Taka-Baikalia  Tšukotka  |  Amur  Burjatia  Habarovsk  Juutalainen  Kamtšatka  Magadan  Primorje  Sahalin  Saha  Taka-Baikalia  Tšukotka  |  |
| n k Venäjän aluejako |
| --- | --- | --- |
Federaatiosubjektit
| Tasavallat |  Adygeia  Altai  Baškortostan  Burjatia  Dagestan  Hakassia  Ingušia  Kabardi-Balkaria  Kalmukia  Karatšai-Tšerkessia  Karjala  Komi  Krim1  Mari  Mordva  Pohjois-Ossetia-Alania  Saha  Tatarstan  Tšetšenia  Tšuvassia  Tuva  Udmurtia  |  |
| Aluepiirit |  Altai  Habarovsk  Kamtšatka  Krasnodar  Krasnojarsk  Perm  Primorje  Stavropol  Taka-Baikalia  |  |
| Alueet |  Amur  Arkangeli  Astrahan  Belgorod  Brjansk  Irkutsk  Ivanovo  Jaroslavl  Kaliningrad  Kaluga  Kemerovo  Kirov  Kostroma  Kurgan  Kursk  Leningrad  Lipetsk  Magadan  Moskova  Murmansk  Nižni Novgorod  Novgorod  Novosibirsk  Omsk  Orenburg  Orjol  Penza  Pihkova  Rjazan  Rostov  Sahalin  Samara  Saratov  Smolensk  Sverdlovsk  Tambov  Tjumen  Tomsk  Tšeljabinsk  Tula  Tver  Uljanovsk  Vladimir  Volgograd  Vologda  Voronež  |  |
| Liittovaltiokaupungit |  Moskova  Pietari  Sevastopol2  |  |
| Autonominen alue | Juutalainen |  |
| Autonomiset piirikunnat |  Hanti-Mansia  Jamalin Nenetsia  Nenetsia  Tšukotka  |  |
| Lisää aiheesta |  Federaatiopiirit  Talousalueet  |  |
1de jure: Ukrainaan kuuluva autonominen tasavalta 2de jure: Ukrainaan kuuluva tasavallan alainen kaupunkipiiri
Sahalinin alueen kaupungit
Hallinnollinen keskus: Južno-Sahalinsk 

Aleksandrovsk-Sahalinski | Aniva | Dolinsk | Holmsk | Korsakov | Kurilsk | Makarov | Nevelsk | Oha | Poronaisk | Šahtjorsk | Severo-Kurilsk | Tomari | Uglegorsk
Sahalinin alue
Henriette Leijel

Henrika (Henriette) Lovisa Leijel (24. helmikuuta 1830 Nytorp, Sollentuna – 19. toukokuuta 1904 Göteborg) oli ruotsalais-suomalainen pianisti, Suomen ensimmäisiä konserttipianisteja. Leijel asui Turussa ja opiskeli musiikkia todennäköisesti Wilhelm Friedrich Siberin ja Vivika Ekmanin johdolla. Hän piti 1850-luvulla Turussa menestyksekkäitä pianokonsertteja ja toimi pianonsoitonopettajana. Hän muutti Ruotsiin vuonna 1860.
Saksan presidentinvaalit 1932

Saksan presidentinvaalit 1932 järjestettiin 13. maaliskuuta ja toinen kierros 10. huhtikuuta. Ne olivat toiset ja viimeiset suorat vaalit valtakunnanpresidentin virkaan Weimarin tasavallassa. Paul von Hindenburg valittiin toiselle kaudelle hänen voitettuaan toisella kierroksella vastaehdokkaansa Adolf Hitlerin.
Weimarin tasavallassa presidentin asema oli vahva, ja Hindenburgin rooli kansallissosialistisen puolueen valtaannousussa oli merkittävä.
Vaalivuonna Hindenburg oli 84-vuotias ja huonokuntoinen. Hän ei ollut koskaan tavoitellut innokkaasti polliittisia virkoja, mutta suostui pyrkimään toiselle kaudelle, koska muussa tapauksessa Hitlerin voitto olisi ollut todennäköinen. Edelliset vaalit oikeiston ehdokkaana voittanut Hindenburg sai tällä kertaa tuekseen keskustan ja maltillisen vasemmiston, joita yhdisti vastenmielisyys Hitleriä kohtaan. Hindenburgin politiikka ensimmäisellä kaudellaan oli ollut maltillisempaa kuin keskusta ja vasemmisto olivat alun perin pelänneet, joten häneen luotettiin nyt aiempaa enemmän.
Vaikka Hitler hävisi toisella kierroksella, hän nousi valtionpäämieheksi kaksi vuotta myöhemmin Hindenburgin kuoltua. Hän lakkautti presidentinviran ja perusti sen tilalle uuden tittelin: Führer und Reichskanzler (”Johtaja ja Valtakunnankansleri”).
Vuoden 1932 vaalit olivat viimeinen kerta, jolloin Saksan presidentti valittiin suoralla kansanvaalilla. Nykyisen lain mukaan liittopresidentin valitsevat liittopäivien ja osavaltioiden edustajat.
Tulokset

| Ehdokas | Puolue | 1>  kierros.% | 2>  kierros.% |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Paul von Hindenburg | Sitoutumaton | 49.6 | 53.0 |  |  |
| Adolf Hitler | NSDAP | 30.1 | 36.8 |  |  |
| Ernst Thälmann | KPD | 13.2 | 10.2 |  |  |
| Theodor Duesterberg | Stahlhelm | 6.8 |  |  |  |
| Muut | Muut | 0.3 | 0.0 |  |  |
| Äänestysaktiivisuus | Äänestysaktiivisuus | 85,6 % | 82,9 % |  |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saksan presidentinvaalit 1932 Wikimedia Commonsissa
Arthur Saarmaa

Arthur Saarmaa vuonna 1967.
Arthur Reinhold Saarmaa (ent. Stenholm; 23. syyskuuta 1892 Tuusula – 31. tammikuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen jääkärieversti ja sähköinsinööri. Hänen vanhempansa olivat liikemies Johan Robert Stenholm ja Maria Aurora Wallenius. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Hjördis Ragnhild Beatrice Mastin kanssa.
Arthur Saarmaasta on esittely Museo Militarian perusnäyttelyssä Hämeenlinnan Linnankasarmin toisessa kerroksessa.
Opinnot

Saarmaa kävi vuonna 1912 Helsingin teollisuuskoulun ja tutustui sähköalaan eri tehtaissa Saksassa ja Ruotsissa vuosina 1912–1914 ja kävi vuonna 1915 yhden lukukauden Tampereella teknillistä opistoa. Hän suoritti vuonna 1924 sähköinsinööritutkinnon Saksassa Köthenin polyteknikumissa ja Sotakorkeakoulun komentajakurssin vuonna 1927. Hän teki opintomatkoja Saksaan vuosina 1920, 1921–1924 ja Ruotsiin vuonna 1934.
Jääkärikausi

Saarmaa liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 28. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Rintamapalveluksensa jälkeen hänet komennettiin elokuussa 1917 Berliiniin tutustumaan radiokalustoon ja siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 16. syyskuuta 1917, josta hänet komennettiin samassa kuussa Ruotsiin ja Suomeen kuljettamaan ja hoitamaan Vaasaan pystytettävää salaista radioasemaa.
Suomen sisällissota ja sotaa edeltävä aika

Saarmaa saapui 11. lokakuuta 1917 Merenkurkun yli Vaasaan jääkärietapin moottoriveneellä ja toimi Vaasassa pystyttämänsä radiovastaanottoaseman hoitajana ja antoi Vaasan suojeluskuntalaisille puhelinkoulutusta. Hän toimitti ja asensi puhelin- ja sähköjohtoja suojeluskuntien salaisiin esikuntiin ja otti osaa näiden esikuntien järjestelytöihin. Hän oli mukana perustamassa Vaasan värähdinasemaa, joka oli puhelinjohtoja pitkin yhteydessä Helsinkiin ja Viipuriin. Saarmaa osallistui Vaasan valloitukseen 28. – 29. tammikuuta 1918  suojeluskuntaosaston johtajana ja valtasi venäläisen radiolähetysaseman. Myöhemmin hän  toimi Vaasan radioaseman päällikkönä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Saarmaa määrättiin toukokuun lopulla 1918 Helsinkiin perustetun radiokoulun päälliköksi ja 1. kesäkuuta 1918 myöhemmin muodostetun l. Kipinälennätinlaitoksen, joka tunnettiin myöhemmin nimillä Radiojoukot, Radiopataljoona ja Viestipataljoona 1. komentajaksi. Hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1934 Viestipataljoona 2:een ja 1. toukokuuta 1934 Viestipataljoonaan (Viestipataljoona 1 ja 2 sekä Erill. viestikomppania yhdistettiin Viestipataljoonaksi) ja 1. tammikuuta 1938 alkaen Viestirykmentin komentajaksi.
Talvi- ja Jatkosota

Talvisotaan Saarmaa osallistui Kannaksen Armeijan viestikomentajana osallistuen taisteluihin Karjalankannaksella. Välirauhan aikana hänet siirrettiin Maavoimien viestikomentajaksi ja hän toimi Puolustusvoimain Pääesikunnan viestiosastolla erikoistehtävissä sekä Viestikoulun johtajana. Ennen jatkosodan syttymistä hänet siirrettiin 5. Armeijakunnan viestikomentajaksi ja sodan puhjettua hän toimi samassa tehtävässä, mutta siirrettiin myöhemmin 3. Armeijakunnan viestikomentajaksi, josta hänet siirrettiin Karjalan Armeijan (Aunuksen ryhmä) viestikomentajaksi vuonna 1942. Kannaksen joukkojen komentajan esikuntaan hänet siirrettiin viestikomentajaksi sodan loppuvaiheilla. Jatkosodassa hän osallistui sotatoimiin Pohjois-Suomessa, Aunuksessa ja Karjalankannaksella.
Sotien jälkeinen aika

Saarmaa toimi sotien jälkeen Puolustusvoimain Pääesikunnan viestiosastolla erikoistehtävissä, josta hänet siirrettiin Armeijakunnan esikuntaan viestikomentajaksi. Hän oli Puolustusvoimain Pääesikunnan viestikomentajan käytössä siihen saakka, kunnes erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1947 ja siirtyi Suomen Radioteollisuuden viestiyhdistys Selexin toimitusjohtajaksi. Hänet on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaahan.
Opetustoimi

Saarmaa toimi Siviiliradiosähköttäjäkurssien johtajana ja opettajana vuosina 1919–1921 ja 1924–1926 ja suojeluskuntain radiotoiminnan järjestäjänä ja neuvonantajana vuosina 1918–1921. Radiotekniikan opettajana hän toimi vuonna 1929 ja sähkö- ja radiotekniikan opettajana vuosina 1930–1933 Sotateknillisessä koulussa sekä viestiopin opettajana Taistelukoulussa vuosina 1934–1937.
Luottamustoimet

Saarmaa toimi Radiotoiminnan yleisvalvojana vuosina 1918–1926 ja valtion radiolakikomitean jäsenenä vuosina 1919–1920 sekä Suomen upseeriliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1919–1920. Valtion kulokomitean jäsenenä hän toimi vuosina 1924–1926 ja viestivälinetyyppitoimikunnan puheenjohtajana vuosina 1935–1938. Hän perusti Radiosanomat-nimisen aikakauslehden ja toimi vakinaisena avustajana ja johtokunnan puheenjohtajana vuosina 1927–1933 sekä päätoimittajana vuosina 1928–1933. Hän toimi myös useissa kunnallisissa luottamustehtävissä Santahaminassa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Luutnantti 3. maaliskuuta 1918  Kapteeni 30. toukokuuta 1918  Majuri 16. toukokuuta 1921  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1928  Eversti 1940 |      |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk.  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk,  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron Kotkaristi ritarikunnan 3. lk. ansioristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan komentajamerkki |
Aiheesta muualla

A. R. Stenholm : Maamme radiotoiminnan alku, Hakkapeliitta, 15.10.1927, nro 42, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sahaja-jooga

Sahaja-joogan perustaja Shri Mataji Nirmala Shrivastava
Sahaja-jooga (vakiintuneempi kirjoitusasu suomenkielessä on "Sahaja Yoga") on erityislaatuinen meditaatiotekniikka ja kyseiseen tekniikkaan keskittyvä ja perustuva liike, jonka on perustanut vuonna 1970 Nirmala Srivastava (1923-2011).
Sahaja-joogan meditaatiotekniikka perustuu itseoivalluksen saamiseen kundalini-energian heräämisen avulla. Srivastavan ja meditaation harjoittajien mukaan menetelmä perustuu ajatuksettoman tietoisuuden tilaan pääsemiseen, jolloin ajatustoiminta rauhoittuu, mutta tietoisuus kirkastuu ja selkenee; tullaan läsnäolevaksi nykyhetkeen.  Sahajajoogit kertovat tuntevansa kundalinin virtauksen käsissään ja päälaellaan viileänä energian tuntemuksena. Kun "hiljainen tila" ajatusten välissä saavutetaan, kyseessä on Sahaja-joogan harjoittajien mukaan itseoivallus, jolloin ihmisen sisällä olevan kundalini-energian jokunen säie nousee päälaelle ja tulee yhdeksi kaikkialla olevan voiman eli tietoisen energian kanssa.
Srivastava on itse kuvannut Sahaja Yogaa puhtaaksi, yleismaailmalliseksi ”hyveen laiksi”, joka integroi uskontojen puhtaan sanoman ihmisen sisältäpäin, ei ulkoisista opeista.  Srivastava on korostanut hyvin selvästi, että sahaja-joogaa harjoittaessa ei tule uskoa mihinkään; tämä ei ole millään tavoin dogmaattinen, ulkoapäin opittava teoria, vaan kaikki perustuu meditaatioon pääsemiseen ja sen tuomaan sisäiseen, tietoisuutta valaisevaan kokemukseen. Hän on kertonut pitkään meditaatiota harrastaneiden keskuudessa erään meditaatio-ohjauksen aikana olevansa hindu-perinteen suuren äitijumalattaren Adi Shaktin jumalallinen inkarnaatio, mutta tämä on tapahtunut vasta useiden vuosien opetuksen jälkeen ja paikalla olleet ihmiset olivat kertoneet tuntevansa kundalini-virtauksen voimakkaana. Pyhänä hahmona hänet näkevät myös useimmat hänen seuraajistaan, joka perustuu heidän kertomansa mukaan siihen, että he ovat itse kokeneet kundalinin heräämisen ja tietoisuutensa kirkastumisen, ja että Srivastava on pystynyt antamaan itseoivalluksen kokemuksen lukuisille muillekin ihmisille, joskus tuhansille kerrallaan, ja kundalini-energian virtaus on tuntunut hänen läsnäollessaan erityisen voimakkaasti. Sahaja Yogaa on näistä syistä joskus kuvattu kultiksi, toisaalta myös kulttiväittämiä on kumottu oikeudessa ja väittämien esittäjät ovat joutuneet maksamaan kunnianloukkauskorvauksia.