stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vienan Karjala
Entiset ja nykyiset hallinnolliset alueet > Kihlakunnat ja piirit

Vienan Karjalan muodosti Vienanmeren länsipuolinen osa tsaarinaikaista Arkangelin kuvernementtia eli senaikainen Kemin kihlakunnan alue.lähde? Tarton rauhan jälkeen Viena tuli kuulumaan ensin Karjalan työkansan kommuuniin ja sen jälkeen Karjalan ASNT:hen, jonka seuraaja on nykyinen Karjalan tasavalta.
Nykyisin tuon alueen käsittävät suunnilleen Kalevalan, Louhen, Kemin, Belomorskin ja Kostamuksen piirit Karjalan tasavallasta sekä Kantalahden piiri Murmanskin alueelta. Etelässä raja on kulkenut Repolan ja Rukajärven pohjoispuolitse kohti itäkaakkoa. Nykyään Vienaan rajautuvat Aunuksen Karjalasta Mujejärven ja Segežan piirit.
Entiset ja nykyiset hallinnolliset alueet > Entiset kunnat

Vuonna 1905 Kemin kihlakuntaan kuuluivat sen hallintokaupunki Vienan Kemi, Suman posaadi, Solovetskin luostari ja 22 kuntaa:lähde?
| --- | --- |
 Jyskyjärvi  Kantalahti  Kieretti  Kiestinki  Kontokki  Kouta  Kuolisma  Laapina  Njuhtša  Oulanka  Paanajärvi :  Pistojärvi  Ponkama  Sorokka  Suiku  Suikujärvi  Tunkua  Uhtua  Usmana  Vitsataipale  Voijärvi  Vuokkiniemi 
Vienan kunnat lakkautettiin 1920-luvulla muiden Karjalan ASNT:n kuntien tavoin.
Vienan runokylät

Vienan Karjala on tullut kuuluisaksi erityisesti rikkaasta runonlauluperinteestään, runonlaulajistaan ja runokylistään. Niillä on ollut merkittävä asema myös suomalaisten kansallisen identiteetin rakentajina, sillä  pääosa Suomen kansalliseepoksen, Kalevalan runoista kerättiin Vienasta. Tästä syystä Vienalla on ollut jonkinlainen myyttinen asema alueena, josta on löydettävissä jotakin, jota pidetään alkuperäisenä suomalaisuutena.
Vienan runokyliin lasketaan kuuluviksi sellaiset vielä olemassa olevat tai elvytyssuunnitelmien piirissä olevat Vienan kylät, jotka ovat antaneet runoaineistoa Kalevalaa ja Kanteletarta varten tai olleet vaikuttamassa karelianismin syntyyn.
Suomen puolella runokyliä ovat Hietajärvi ja Kuivajärvi Suomussalmella aivan valtiorajan läheisyydessä sekä Rimmin kylä Kuhmossa. Venäjän Karjalassa runokyliin kuuluviksi lasketaan: Kostamuksen kaupungista: Vuokkiniemi, Latvajärvi, Venehjärvi, Ponkalahti, Pirttilahti, Tsena, Tollonjoki, Akonlahti, Kontokki ja Vuokinsalmi, Kalevalan piiristä: Uhtua, Vuonninen, Lonkka, Jyvöälahti, Haikola, Jyskyjärvi ja Pistojärvi. Kemin piiristä: Paanajärvi.
Kirjallisuutta

Erkkilä, Veikko: Vienan kuu.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27900-5
Hamunen, Paavo ja Pirttimaa, Tuomo: Vienan sydän.  Ranua:  Mäntykustannus, 2011.  ISBN 978-952-5712-45-2
Hanki, Marjaana ja Nuutinen, Eeva: Vienan kävijän opas.  Helsinki:  Taifuuni, 1999.  ISBN 951-581-065-5
Inha, I. K.: Kalevalan laulumailta: Elias Lönnrotin poluilla Vienan Karjalassa: kuvaus Vienan Karjalan maasta, kansasta, siellä tapahtuneesta runonkeruusta ja runoista itsestään.  (1. painos 1910. Toimittanut Pekka Laaksonen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 739)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.  ISBN 951-746-066-X
Kansi, Raija-Liisa: Ilmari Kiannon Vienan Karjala: erään Suur-Suomi-unelman vaiheita.  Helsinki:  Otava, 1989.  ISBN 951-1-10359-8
Kuusisto, Olli: Kajakilla Karjalassa: I. K. Inhan ja Elias Lönnrotin jäljillä Laatokan ja Vienan vesillä.  Kaarina:  Petrata, 2009.  ISBN 978-952-67141-1-0
Martikainen, Unto: Vienan ja Aunuksen kohtalontie.  Lappeenranta:  Karjalan kirjapaino, 2008.  ISBN 978-952-5200-66-9
Martikainen, Unto: Särkyneiden toiveiden maa: Itä-Karjalan ja Petsamon menneisyyttä.  Lappeenranta:  Karjalan kirjapaino, 2009.  ISBN 978-952-5200-74-4
Meriö, Rauno ja Bengts, Antti: Viena, kiusattu unelmien maa.  Jyväskylä:  Atena, 1991.  ISBN 951-9362-46-0
Nieminen, Markku: Vienan runokylät: kulttuuriopas.  (2. täydennetty ja tarkistettu painos)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-625-0
Paulaharju, Samuli: Syntymä, lapsuus ja kuolema: Vienan Karjalan tapoja ja uskomuksia.  (Julkaistu 1. kerran 1924. Toimittanut Pekka Laaksonen.)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995.  ISBN 951-717-825-5  Vuonna 1924 julkaistun teoksen verkkoversio.
Pöllä, Matti: Vienan Karjalan etnisen koostumuksen muutokset 1600–1800-luvulla.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995.  ISBN 951-717-893-X
Pöllä, Matti: Vienankarjalainen perhelaitos 1600–1900.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2001.  ISBN 951-746-242-5
Rytkölä, Heikki: Viimeinen koti: Venäjän Pohjois-Karjalan kyläkalmistojen kuva.  (Lönnrot-instituutin julkaisuja, nro 11)  Oulu:  Oulun yliopisto, 2009.  ISBN 978-951-42-9072-5
Salminen, Väinö: Viena-Aunus: Itä-Karjala sanoin ja kuvin.  Helsinki:  Otava, 1941.
Vahtola, Jouko: "Suomi suureksi – Viena vapaaksi": valkoisen Suomen pyrkimykset Itä-Karjalan valtaamiseksi vuonna 1918.  Rovaniemi ja Oulu:  Pohjois-Suomen historiallinen yhdistys, 1988.  ISBN 951-95473-9-8
Vuoristo, Vivi: Ikävä omia maita: muisteluksia vanhasta Vienan-Karjalasta.  Helsinki:  Otava, 1983.  ISBN 951-1-07210-2
Aiheesta muualla

Kuzmin, Denis: Nimistö Vienan Karjalan asutushistorian lähteenä (PDF) (s. 223–252) Virittäjä 2/2010. Viitattu 15.6.2013.
Vienan Karjalan Ystävät
Juminkeko: Vienan runokylät
YLE: Vienan Karjalan suuruudenaika 1400- ja 1500-luvuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Fifi: Vienan viemää (Arkistoitu – Internet Archive)
Беломорская Карелия: взгляд в прошлое Коренные народы Карелии (venäjäksi)
| n k Vienan Karjala |
| --- | --- |
Entiset kunnat:  Jyskyjärvi  Kantalahti  Kieretti  Kiestinki  Kontokki  Kouta  Kuolisma  Laapina  Njuhtša  Oulanka  Paanajärvi  Pistojärvi  Ponkama  Sorokka  Suiku  Suikujärvi  Tunkua  Uhtua  Usmana  Vienan Kemi  Vitsataipale  Voijärvi  Vuokkiniemi 
Muuta:  Suman posaadi  Solovetskin luostari 
Itä-Karjalan entiset kunnat ja kaupungit
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Viipurin Reipas (jääpallo)

| Viipurin Reipas |
| --- | --- |

Perustettu:  1891
Lakkautettu:  1964
Kotikunta:  Viipuri 1891-1944 Lahti 1944-
Värit:           
Viipurin Reipas on Viipurissa vuonna 1891 perustettu urheilu- ja voimisteluseura. Jatkosodan jälkeen Reippaan seurayhteisö evakuoitui Lahteen, missä seura jatkoi toimintaansa. Reippaan paras sijoitus jääpallon SM-sarjassa on vuoden 1953 neljäs sija.
Historia

Voimistelu- ja urheiluseura Viipurin Reipas perustettiin vuonna 1891 ja jääpallo tuli Reippaan ohjelmaan vuonna 1907. Reipas oli yksi niistä seuroista, jotka pelasivat maan ensimmäisestä jääpallomestaruudesta vuonna 1908. Reipas hävisi oman ottelunsa Helsingin IFK:lle. Myös seuraavina kausina Reipas karsiutui jatkosta ensimmäisen ja toisen kierroksen otteluissa. Vuonna 1912 Reipas sai lisää paikallisvastustajia, kun sen ja Viipurin IFK:n lisäksi Suomen Lyseoiden Urheilijat muodosti oman jääpallojoukkueen ja samaan aikaan perustettiin Viipurin Bandy ja Jalkapalloseura, myöhempi Sudet.
Vuodesta 1915 lähtien Reipas osallistui kaikkiin cup-muotosiin SM-kilpailuihin.  Reippaan jääpallojoukkue oli 1920-luvullakin hyvää keskitasoa, mutta sen kohtalona oli aina karsiutua mestaruuscupista muita viipurilaisseuroja vastaan pelattaessa. 1930-luvullakin jääpallo pysyi Reippaan ohjelmassa useamman joukkueen voimin, vaikka ilman huippumenestystä. Jääpallon vuonna 1931 perustetussa mestaruussarjassa seura ei Viipurin aikoina pelannut.
Jatkosodan seurauksena Viipurin Reippaan seurayhteisö evakuoitui Lahteen vuonna 1944 ja seura jatkoi siellä toimintaansa. Seura jatkoi Viipurin Reippaan nimellä aina 1960-luvulle asti, jonka jälkeen toiminta jatkui Lahden Reippaan nimellä.
Ensimmäisinä Lahden vuosina seura pelasi alemmilla sarjatasoilla. Vuonna 1948 Reipas voitti Suomensarjan lohkonsa ja nousi SM-sarjaan kaudeksi 1949. Ennen ensimmäisen mestaruussarjakauden alkua 1949, ei Reippaan joukkueella ollut jään puutteen vuoksi mahdollisuutta harjoitusotteluihin ennen sarjan alkamista. Ensimmäiseen otteluun Lahdessa saatiin vastustajaksi viipurilaispelaajista koottu Helsingin Hukat. Yleisöä otteluun tuli lähes tuhat henkeä, joiden kannustamana Reipas voitti 5-3. Reipas selvisi sarjassa itälohkon neljänneksi, ja vakiinnutti seuraavinakin kausina paikkansa sarjan keskikastissa.
Vuoden 1953 SM-sarjakausi oli Reippaan paras, kun joukkue sijoittui neljänneksi samalla pistemäärällä kuin pronssijoukkue WP-35. Kaudesta alkoi laskukausi, joka vei joukkueen 1954 kahdeksanneksi ja vuonna1955 yhdeksänneksi. Uusintaottelussa putoamisesta Veitsiluodon Vastus päihitti Reippaan. Reipas teki kuitenkin mestaruussarjaan vain yhden vuoden visiitin, sillä se ei kauden 1959-60 mestaruussarjassa saanut ainoatakaan pistettä. Junioreiden puolella Reippaan menestys oli 1950-luvun lopulla parempaa, kun se eteni pari kertaa aina loppuotteluun asti, mestaruutta Lahteen ei kuitenkaan tullut.
1960-luvun kausina Reipas pelasi vielä muutamia kausia korkeimmalla sarjatasolla Lahden Reippaan nimellä, mutta se ei kuitenkaan onnistunut vakiinnuttamaan sarjapaikkaansa. Vuoden 1953 SM-sarjan neljäs sija on lahtelaisen jääpallon paras saavutus.
Viipurin lääninvankilan joukkomurha

Joukkomurhan uhreja Viipurin lääninvankilan käytävällä.
Viipurin lääninvankilan joukkomurha tapahtui Viipurissa 27.–28. huhtikuuta välisenä yönä 1918, Viipurin taistelun aikana aivan Suomen sisällissodan loppuvaiheessa. Viipurin lääninvankilaan tunkeutui joukko punakaartilaisia, jotka surmasivat yli 30 poliittista vankia. Viipurin lääninvankilan surmia pidetään suurimpana yksittäisenä punaisten joukkojen suorittamana joukkomurhana.
Tapahtumien kulku

Punakaartilaisia johti Taipalsaaren rintaman päällikkö Hjalmar Kaipiainen. Tunkeuduttuaan vankilaan humalainen aseistettu joukko tappoi ensin Karjalan Kansalaisliiton johtajan ja kansanedustajan Leander Ikosen, tehtailija ja kansanedustaja Matti Pietisen, ratainsinööri Tallgrenin ja vankilan entisen vahtimestarin Ahlgrenin. Sen jälkeen pidettiin istuntoa, jossa silminnäkijäkertomuksen mukaan mukana ollut nainen olisi valinnut surmattavat. Joukko murhasi vankilan johtajan Johan Stråhlmanin, Vuoksenniskan asemapäällikön Edvard Tojkanderin ja joitakin muita. Lopuksi joukko meni vankien yhteistilaan. Vangit yrittivät puolustautua asein ja rytäkässä Kaipiainen itse haavoittui. Hän luovutti johdon Albin Piskoselle. Piskonen oli entinen vanki ja juuri hän ampui vankilanjohtajan. Joukko heitti vankien yhteistilaan käsikranaatin surmaten 4–5 henkilöä ja haavoittaen useita. Myöhemmin yöllä tapettiin vielä vankilan uusi vahtimestari Mannermaa. Viimeinen uhri oli seuraavana aamuna surmattu sosialidemokraattinen toimittaja Paavo V. Viitanen, joka oli piileskellyt vankilan kirkossa.
Kosto surmista

Sodan jälkeen valkoiset ampuivat Viipurissa suurimman osan murhiin osallistuneista, kuten teloitusta johtaneen Kaipiaisen ja Piskosen. Kaipiainen jäi vangiksi Myllymäen koulussa toimineessa kenttäsairaalassa, jonka pihalla hänet teloitettiin 23. toukokuuta 1918. Vangittujen ja ammuttujen joukossa olivat myös Lappeenrannan hiihtokomppaniaan kuulunut Paavo Vesterinen, punakaartilaiset Manu Sokura, Eetu Turunen ja Toivo Manninen sekä Kaipiaisen adjutantti Eemil Ihalainen.
Viipurin lääninvankilan surmia pidetään suurimpana punaisten joukkojen suorittamana yksittäisenä joukkomurhana. Viipurin murhien kostamisen arvellaan olevan yhtenä motiivina myöhemmille Lappeenrannan ja Taipalsaaren punaisten teloituksille. On myös arveltu, että käsky niihin olisi tullut ylemmältä taholta, mutta siitä ei kuitenkaan ole todisteita.
Viinin dekantointi

Tarjoilija dekantoi viiniä viinikorista karahviin
Viinin dekantointi on toimenpide, jossa viinin säilytysastiasta eli viinipullosta kaadetaan viini toiseen astiaan, vaikkapa karahviin, siten että pullon pohjalle kertynyt sakka ja viinikivi eli kiteytyneet omena- ja viinihappo jäävät pulloon. Samalla viini saadaan reagoimaan ilman kanssa. Viinin dekantoinnissa ilman happi vaikuttaa oleellisesti viinin makuun, tuoksuun ja luonteeseen. Tällä ”ilmastoinnilla” voidaan kypsyttää viinejä varsinkin, jos ne ovat vielä kovin tuoreita ja kypsymättömiä. Viini dekantoidaan tarjoiluastiaansa, joka on usein koristeellinen lasikarahvi.
Viinin dekantoinnin suoritus

Viinin dekantointi aloitetaan sijoittamalla viinipullo pullokoriin, jossa se saa levätä lappeellaan, jotta sakka asettuu. Tai jos viini on varastoitu, pullokorin tehtävä on pitää pullo varastotelineen asennossa. Pullokoria ei käytetä viinin annosteluun pöydässä. Korkki avataan pullon maatessa pullokorissa, mielellään korkin ulos vetävällä korkkiruuvilla, häiritsemättä viiniä. Lyijykapseli ja korkin purut on poistettava pullon suulta. Pullo otetaan pullokorista ja viini kaadetaan varovasti karahviin sen reunaa myöten. Kynttilän liekki (tai joku muu valolähde) helpottaa sakan näkemistä ja sakkarajan erottamista viinistä.
Dekantoinnin hyödyt

Dekantoinnista hyötyvät nuoret viinit. Tavallinen dekantointiaika on noin 1–2 tuntia, mutta jopa 24 tuntia voi sopia joillekin viineille. Beaujolais Nouveau -viinin dekantointi saattaa muuttaa puolessa tunnissa ”kuolleen tuntuisen” viinin kukoistukseen.
Viinin dekantointia kotona karahviin. Huomaa, miten viini juoksutetaan karahvin kaulaa pitkin
Vihtori ja Klaara

Klaara yllättää Vihtorin kapakan ovella.
Vihtori ja Klaara (Bringing Up Father) on George McManusin luoma yhdysvaltalainen sanomalehtisarjakuva, joka ilmestyi 12. tammikuuta 1913 – 28. toukokuuta 2000. Sitä kutsuttiin yleisesti nimellä Jiggs and Maggie kahden päähenkilön mukaan.
Hahmot

Sarjakuva kertoo äkkirikastuneesta irlantilaissiirtolaisesta Vihtorista (Jiggs), joka sosiaalisesta arvonnousustaan huolimatta haluaa viettää aikaa Topi Tuiterin ravintolassa vanhojen kamujensa kanssa vaimonsa Klaaran (Maggie) harmiksi. Erityisesti Vihtori pitää lammaskaalista, jota Klaara inhoaa. Klaara puolestaan on halukas hienosteluun ja siksi aina raahaamassa Vihtoria mukanaan oopperaan, jota mies inhoaa. Oopperalippujen säilytyksestä tai hävittämisestä tulee lopulta absurdeja mittoja saavuttava keskinäinen sota. Klaara yrittää epätoivoisesti estää Vihtoria livistämästä ravintolaan muun muassa lukitsemalla ovet riippulukoilla tai telkeämällä miehensä vaatteet lukolliseen kaappiin, mutta Vihtori keksii ovelia pakokeinoja, kuten lukonavauksen opiskelu kahlekuninkaan muistelmista tai varavaatteiden piilottaminen etukäteen takapihalle.
Sarjakuvan historia, piirrostyyli ja yhdysvaltalaiset elokuvasovitukset

McManus sai innoituksen Vihtoriin ja Klaaraan William Gillin musikaalista The Rising Generation, jonka hän oli nähnyt poikana St. Louisin Grand Opera Housessa 1800-luvun lopulla.
Sarjakuva oli heti suuri menestys. McManusin selkeä viiva ja kyky rakentaa vaikuttavia, usein perspektiivillä leikitteleviä ruutusommitelmia teki tästä sarjakuvasta hyvin vaikuttavan varsinkin isoilla sunnuntaisivuilla. McManus on vaikuttanut myös eurooppalaisiin ligne claire -tyylisuunnan edustajiin.
Pathé Film Exchange teki vuosina 1916–1918 animaatiosarjan Vihtorista ja Klaarasta. Hahmot esiintyivät myös mykkäelokuvissa, joissa Vihtoria näytteli J. Farrell MacDonald ja Klaaraa Polly Moran. Vuosina 1946–1950 tehtiin uusi, Joe Yulen ja Renie Rianon tähdittämä elokuvasarja.
McManus kuoli vuonna 1954. Hänen pitkäaikaisen apulaisensa Zeke Zekleyn odotettiin jatkavan Vihtorin ja Klaaran piirtämistä, mutta King Features Syndicate valitsikin McManusin tilalle Vernon Greenen. Greenen kuoltua 1965 tilalle tuli Hal Campagna. Vuonna 1980 sarjaa alkoi piirtää Frank Johnson.
Sarjakuva Suomessa ja suomalaiset elokuvasovitukset

Suomessa Vihtoria ja Klaaraa julkaisi Uusi Suomi kesäkuusta 1929 lehden viimeiseen numeroon 29. marraskuuta 1991 saakka. Myös Seura-lehti julkaisi sarjaa 1980-luvun alussa.
Tatu Pekkarinen kirjoitti sarjan hahmoista kaksi näytelmää, Klaara ja hänen Vihtorinsa (1931) sekä Vihtorin harha-askel (1934). Vuonna 1939 valmistui kaksikin suomalaista elokuvaa, joissa Vihtoria näytteli Eino Jurkka: Teuvo Tulion ohjaama ja suoraan itse sarjakuvaan perustuva Vihtori ja Klaara (Klaarana Verna Piponius) sekä Nyrki Tapiovaaran ohjaama Pekkarisen ensimmäisen näytelmän elokuvasovitus Kaksi Vihtoria (Klaarana Annie Mörk). Vuonna 1940 valmistui vielä Pekkarisen toiseen näytelmään perustuva ja Eino Jurkan itsensä ohjaama Herra johtajan ”harha-askel”, jossa päähahmojen nimet on tosin muutettu Aukustiksi ja Amaliaksi (näyttelijöinä Jurkka ja Eine Laine).
Kirjallisuutta

McManus, George: Vihtori & Klaara.  (Toimittanut Jussi Karjalainen. Sarjakuvaklassikot 4)  Helsinki:  Arktinen Banaani, 2007.  ISBN 978-952-5602-45-6
Aiheesta muualla

Timo Ronkainen: Görlityttöjä ja lammaskaalia. Kvaak.fi 24.2.2007.
Heikki Jokinen: Laatukirja klassikkosarjasta. Helsingin Sanomat 24.3.2007.
Sauli Pesonen: Vihtori ja Klaara pistelee nousukkaita[vanhentunut linkki]. Kaleva 14.2.2007.
Smolenskin sotilaslentokenttä

Smolenskin sotilaslentokenttä eli Smolenskin pohjoinen lentokenttä (IATA: -, ICAO: XUBS) on Venäjän Smolenskin kaupungin keskustan pohjoispuolella sijaitseva sotilaslentoasema. 2 500 metrin betonisella itä-länsisuuntaisella kiitotiellä varustettu lentokenttä on Venäjän ilmavoimien ylläpitämä.
Smolenskin sotilaslentokenttän sijainti Smolenskin alueella
Sotilaslentokentän puutteellinen varustus nousi esiin Puolan presidentin ja hänen seurueensa kuolemaan johtaneen Smolenskin lento-onnettomuuden 2010 johdosta. Sotilaslentokentän navigointilaitteistoa kuvattiin lehtitiedoissa puutteelliseksi huonon sään siviililentojen turvaamiseen. Lennonjohtaja olikin kehottanut lentäjää laskeutumaan esimerkiksi Minskiin.
Noin 4 kilometriä Smolenskin keskustan eteläpuolella on toinen, lyhyemmällä 1 600 metrin betonikiitoradalla varustettu, lähinnä pienemmille koneille tarkoitettu Smolenskin siviililentokenttä (IATA: LNX), (koordinaatit 54°44′41″N, 32°03′52″E).
Aiheesta muualla

Yhteenveto Neuvostoliiton alueen lentokentistä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi), osaksi (venäjäksi)
Smolenskiin kohdistettu näkymä Venäjän lentokentistä GoogleMaps-pohjalla (englanniksi)
Lento-onnettomuudesta Smolenskin pohjoisen (sotilas)lentokentän lähellä 10.4.2010 (venäjäksi) (vesti.ru)
Abraham Lincolnin murha

| Abraham Lincolnin murha |
| --- | --- |
 Taiteilijan näkemys Abraham Lincolnin salamurhasta
Paikka:   Ford's Theatre, Washington D.C.
Kohde:  Presidentti Abraham Lincoln (Andrew Johnson & William H. Seward)
Ajankohta:  14. huhtikuuta 1865  22.15  (EST)
Iskutyyppi:  murha
Kuolleita:  Abraham Lincoln
Haavoittuneita:  4
Epäilty/epäillyt:  John Wilkes Booth (Lisäksi 7 muuta tuomittiin murhaan liittyen)
Tekoväline:  Philadelphia Deringer -pistooli, veitsi
Abraham Lincolnin murha tapahtui 14. huhtikuuta 1865 Ford's Theatre -teatterissa Washington D.C.:ssa, kun hän oli katsomassa näytelmää yhdessä vaimonsa kanssa. Murhaaja oli Konfederaation kannattaja John Wilkes Booth, joka ampui Lincolnia kesken näytöksen ja pakeni paikalta. Booth löydettiin 10 päivää kestäneen takaa-ajon jälkeen, ja hän kuoli laukaustenvaihdossa liittovaltion joukkojen kanssa. Tämä oli ensimmäinen onnistunut Yhdysvaltain presidentin murhayritys. Se tapahtui vain muutama päivä sen jälkeen, kun Yhdysvaltain sisällissota oli päättynyt Konfederaation tappioon.
Booth oli salaliitossa Lewis Powellin, George Atzerodtin ja David Heroldin kanssa. Heidän oli tarkoitus murhata samaan aikaan myös ulkoministeri William H. Seward ja varapresidentti Andrew Johnson ja ajaa näin Yhdysvaltojen hallitus kaaokseen. Suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut, koska Powell onnistui ainoastaan haavoittamaan Sewardia ja Atzerodt luopui murhayrityksestä viime hetkillä.
Taustaa > Poliittinen tilanne

Abraham Lincoln murhattiin pian sen jälkeen, kun Konfederaation pääkaupunki Richmond ja sen merkittävin armeijakunta, kenraali Robert E. Leen komentama Pohjois-Virginian armeija, olivat antautuneet. Leen antautuminen tarkoitti käytännössä pitkän ja verisen sisällissodan päättymistä.
Taustaa > Lincolnin turvallisuus

Lincolnin aikaan Yhdysvaltain presidentillä ei ollut lainkaan henkivartijoita valtion puolesta, vaan jokainen presidentti palkkasi sellaisia itse harkintansa mukaan. Lincoln ei sisällissodasta huolimatta uskonut henkensä olevansa vaarassa, eikä hän siksi juurikaan piitannut vartijoita. Lincolnin presidenttikauden alkaessa Valkoisen talon edustalla oli jalka- ja ratsuväkeä turvaamassa rakennusta, mutta vartioinnista luovuttiin Lincolnin pyynnöstä. Loppuvuodesta 1862 presidentin turvaksi kuitenkin koottiin kaksi ratsuväkikomppaniaa. Joukkojen tehtävä oli turvata Valkoista taloa ja järjestää presidentille saattue hänen liikkuessaan rakennuksen ulkopuolella. Vaikka Lincoln ei välittänytkään saattueista, hän piti talon lähelle majoittuneista sotilaista ja vieraili usein heidän luonaan. Sotilaista huolimatta Valkoisen talon vartiointi oli melko huonosti hoidettu: Kalifornian kongressiedustaja Cornelius Cole onnistui kokeeksi kävelemään kenenkään huomaamatta toimistoon, jossa Lincoln työskenteli. Kun Cole esitti Lincolnille huolensa presidentin turvallisuudesta, tämä vastasi: ”Olen huomannut, että jokaiselle oma elämä on yhtä rakas kuin toisen, eikä kukaan voi luulla pystyvänsä ottamaan minun elämääni ilman että menettäisi omaansa... Sitä paitsi, jos joku välttämättä haluaisi, hän voisi ampua minut jostakin ikkunasta, kun kuljen päivittäin Soldiers’ Homeen. Mutta en usko, että kohtaloni on kuolla niin.”
Armeijan turvamiesten lisäksi Lincoln oli palkannut itselleen henkivartijan, Ward Hill Lamonin, joka toimi samalla liittovaltion sheriffinä Washingtonissa. Lamon oli, kuten monet muutkin Lincolnille läheiset ihmiset, huolissaan presidentin välinpitämättömästä asenteesta omaa turvallisuuttaan kohtaan. 11. huhtikuuta 1865, kolme päivää ennen salamurhaa, Lincoln lähetti Lamonin asioille Richmondiin ja jäi itse vaille vartiota. Lamon yritti vielä suostutella Lincolnia jäämään pois teatteriesityksestä, joka osoittautui myöhemmin kohtalokkaaksi.
Taustaa > Lincolnin turvallisuus > Baltimoren salaliitto

Lincolnin oli pelätty joutuvan murhatuksi jo kauan ennen Ford’s Theatren tapahtumia. Hänet oli juuri valittu presidentiksi, kun hän matkusti helmikuussa 1861 junalla Yhdysvaltain halki Washingtoniin. Allan Pinkerton, joka oli aikansa kuuluisimpia salapoliiseja, palkattiin turvaamaan Lincolnin matka. Pinkerton uskoi, että Lincoln yritettäisiin murhata Baltimoressa 23. helmikuuta. Murhayrityksen estämiseksi Pinkerton määräsi Baltimoreen kulkeneet lennätinlinjat katkaistavaksi ja siirsi Lincolnin erikoisjunaan, joka kulki Baltimoren läpi keskellä yötä. Lehdistö ja pilapiirtäjät irvailivat pitkään Lincolnin salaiselle matkalle Baltimoren läpi. Valtaosa historioitsijoista uskoo nykyisin, ettei Pinkertomin epäilemää, niin kutsuttua Baltimoren salaliittoa ollut todella olemassa.
Taustaa > Boothin salaliitto

Abraham Lincolnin murhaaja John Wilkes Booth syntyi Marylandissa vuonna 1838. Hän asui sisällissodan aikaan pohjoisvaltioiden alueella mutta tuki silti Konfederaatiota. Booth toimi sisällissodan ajan näyttelijänä ja tuli tunnetuksi erityisesti Shakespearen näytelmistä. Kun Lincolnista tuli presidentti, Booth ilmoitti avoimesti kannattavansa orjuutta ja vihaavansa Lincolnia. Talvella 1864–1865 hän ryhtyi värväämään muita salaliittolaisia. Kun sisällissota läheni loppuaan, Booth ja muut salaliittolaiset aikoivat kaapata Lincolnin ja kuljettaa hänet Richmondiin, Konfederaation pääkaupunkiin. Booth ja kuusi muuta salaliittolaista olivat valmiina sieppaamaan Lincolnin sotasairaalassa, jossa hänen oli määrä vierailla 30. maaliskuuta 1865. Lincoln ei kuitenkaan tullut paikalle, joten suunnitelma epäonnistui.
Kaksi viikkoa myöhemmin Unionin joukot valtasivat Richmondin. Konfederaation kukistuminen näytti selvältä, mutta Booth laati epätoivoisen suunnitelman sen pelastamiseksi. Yhdysvaltain kolme poliittisesti tärkeintä henkilöä – ulkoministeri William H. Seward, varapresidentti Andrew Johnson ja presidentti Lincoln – murhattaisiin yhtä aikaa. Salaliittolaiset uskoivat, että murhat ajaisivat Yhdysvaltain hallinnon nopeasti kaaokseen.