stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dunia Engine

| Dunia Engine |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Ubisoft Montreal
Kehityshistoria
Vakaa versio:  Dunia Engine 2
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  Pelimoottori
Alusta:  Microsoft Windows, PlayStation 3, Xbox 360
Dunia Engine on Ubisoftin käyttämä pelimoottori, joka perustuu Crytekin kehittämään CryEngine-pelimoottoriin, mutta alkuperäisestä on käytetty vain noin 2 tai 3 prosenttia.
Ubisoft osti oikeudet Far Cry -pelisarjaan ja CryEngine-pelimoottorin käyttämiseen vuonna 2006. Pelimoottoria kehitettiin eteenpäin ja ensimmäinen Dunia-pelimoottorilla julkaistu peli oli Far Cry 2.
Uudelleen tehtyä ja muunneltua versiota Dunia Enginestä käytetään mm. pelissä James Cameron's Avatar: The Game. Assassin's Creed II ja Assassin's Creed: Brotherhood käyttävät Far Cry 2:n kasvillisuusteknologiaa Anvil-pelimoottorissa.
Far Cry 3 käyttää kehittynyttä versiota, Dunia 2:ta. Far Cry 3:ssa käytetty versio tukee fysiikkaperusteista renderöintiä, jota on edelleen kehitetty ja parannettu Far Cry 4:ssä käytettyyn versioon.
Ominaisuudet

Dunia Engine sisältää mm. seuraavat ominaisuudet:
Dynaaminen sää
Dynaaminen tulen eteneminen (johon sää vaikuttaa)
Volumetrinen valaistus (Auringonsäteet)
Todentuntuinen tuli
Fysiikat (suurinta osaa esineistä voidaan heittää/siirtää, kuten kuolleet ruumiit)
Täydellinen yö/päivä- kierto
Dynaaminen musiikkijärjestelmä
Tuki suurille kartoille ilman erityisiä tasoja
Ei-skriptattu tekoäly
Radiositeettivalaistus tai suora valaistus
amBX-teknologia oikealle laitteistolle
Dunia Engine käyttää DirectX 10:tä Windows Vistalla mutta on suunniteltu pyörimään myös DirectX 9:llä.
Dunia 2 Engine sisältää mm. seuraavat teknologiat:
Uudistettu vesiteknologia
Todentuntuinen sää
Uusi tekoälyjärjestelmä
Uusi animointijärjestelmä
Todentuntuiset kasvojen ilmeet
Motion Capture -teknologia
Laskennalliset loisteensiirtomenetelmät (yleinen valaistus)
Dunia 2 Engine käyttää DirectX 10:tä ja DirectX 11:tä Windows Vistalla ja Windows 7:lla.
Kehitys

Karttaeditori sisältyy Far Cry 2:ssa ja Dunia Engine on kaikissa pelin versioissa. Karttaeditorin pitäisi sisältyä valmiiseen Far Cry 3:een.
Pelit jotka käyttävät moottoria

Far Cry 2 (2008)
James Cameron's Avatar: The Game (2009)
Far Cry 3 (2012)
Far Cry 3: Blood Dragon (2013)
Far Cry 4
Far Cry Primal (2016)
Far Cry 5 (2018)
Far Cry: New Dawn (2019)
Far Cry 6 (2021)
Grumman F6F Hellcat

| Grumman F6F Hellcat |
| --- | --- |
 Yhdysvaltain F6F Hellcat
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Grumman
Ensilento:  26. kesäkuuta 1942
Esitelty:  1943
F6F-3 hävittäjiä USS Enterprise -lentotukialuksella
Grumman F6F Hellcat oli Grummanin suunnittelema ja valmistama hävittäjälentokone toisessa maailmansodassa. Se oli tarkoitettu seuraajaksi F4F Wildcat -koneelle, jota se ulkoisesti paljon muistuttikin, vaikka olikin kokonaan uusi malli, jossa ei ollut yhteisiä osia edeltäjänsä kanssa. Hellcat ja Vought F4U Corsair olivat Yhdysvaltain laivaston pääasialliset tukialushävittäjät syyskuusta 1943 alkaen sodan loppuun. Hellcateja rakennettiin kaikkiaan 12 272 kappaletta. Konetyyppi vedettiin pois palveluksesta pian sodan päätyttyä. Vuonna 1946 perustettu taitolentoryhmä Blue Angels sai  ensimmäiseksi konetyypikseen Hellcatit.
Kehitystyö

Wildcatin seuraajana Hellcatiin oli tarkoitus asentaa 1 700 hevosvoiman Wright R-2600 Cyclone -moottori, mutta taistelukokemusten mukaan parempi suorituskyky oli tarpeen. Moottoriksi tuli 2 000 hevosvoiman (1 500 kW) Pratt & Whitney R-2800 Double Wasp.
Sopimus XF6F-1-prototyypistä allekirjoitettiin 30. kesäkuuta 1941. Ensimmäinen Cyclone-moottoria käyttävä malli lensi 26. kesäkuuta 1942 ja ensimmäinen Double Wasp -moottoria käyttävä 30. heinäkuuta 1942. Ensimmäinen sarjatuotantokone lensi 3. lokakuuta 1942. Malli VF-9 otettiin operatiiviseen käyttöön USS Essexillä maaliskuussa 1943.
Tekniikka

Edeltäjänsä Wildcatin tavoin myös Hellcat oli rakenteeltaan yksinkertainen kone, joka oli suunniteltu valmistuksen helppoutta silmällä pitäen ja kestämään raskaitakin vaurioita pystyen silti palaamaan lentotukialukselle. Lentäjän suojana oli 96 kg panssarointia, tuulilasi oli luodinkestävä ja myös moottorin öljysäiliön ja öljynjäähdyttimen ympärillä oli panssarointia. Itsetiivistyvät polttoainetankit vähensivät tuleen syttymisen vaaraa.
Vaikka lentokone muistutti Wildcatia, se ei ollut vain sen suurempi versio. Siinä oli leveämpi laskuteline, joka oli vihdoin hydraulikäyttöinen, kun se Wildcatissa oli pitänyt nostaa käsikäyttöisesti. Hellcat oli ala- eikä keskitaso, ja sen siipipinta-ala oli suuri (31 m²). Aseistuksena oli, kuten Wildcatissakin, kuusi Browning .50" (12,7 mm) -konekivääriä, joihin kuhunkin oli 400 ammusta. Myöhempiin koneisiin lisättiin kolme ripustinta 450 kg pommeja varten.
Viimeinen Hellcat valmistui marraskuussa 1945. Valmistettujen koneiden kokonaismääräksi tuli 12 272, joista 11 000 oli rakennettu kahden vuoden aikana. Keskimäärin koneita rullasi ulos tehtaasta 20 kappaletta päivässä.
Taistelukäyttö

Ensimmäistä kertaa Hellcat osallistui taisteluun japanilaisia vastaan 1. syyskuuta 1943, kun USS Independencen koneet ampuivat alas Kawanishi H8K -lentoveneen. Pian tämän jälkeen, 23. marraskuuta, Hellcatit ampuivat Tarawan yllä alas 30 Zeroa omien menetysten supistuessa yhteen koneeseen. 11. marraskuuta Hellcatit saivat Rabaulin yllä 100 ilmavoittoa muutaman koneen menetyksillä.
Vuoden 1943 lopusta lähtien Hellcatit olivat mukana lähes jokaisessa taistelussa japanilaisia koneita vastaan ja voittivat lähes aina. Kokonaissuhteeksi tuli 19 voittoa yhtä menetettyä konetta kohden. Näillä lukemilla Hellcatista tuli eniten yhdysvaltalaisia ässiä tuottanut kone: 306 Hellcat-lentäjää kohosi ässäksi, kun P-51 Mustang -lentäjistä tuli 275 ässää. Hellcatin käyttö Tyynellämerellä käänsi voimatasapainon nopeasti Yhdysvalloille. Hellcatilla saavutettiin 75 % kaikista Yhdysvaltain merivoimien ilmavoitoista Tyynellämerellä.
Ensimmäinen ilmavoitto saavutettiin F6F Hellcatilla 5. lokakuuta 1943 Wakella, kun 22-vuotias Robert Duncan ampui alas Zeron. F6F Hellcat pitää myös eräänlaista ”maailmanennätystä”: sillä on ammuttu alas kaksi japanilaista Zeroa alas 45 sekunnissa. Tämä tapahtui 11. marraskuuta 1943 Rabaulilla, lentäjänä oli Hamilton ”Mac” McWhorter. Yhteensä Hellcatilla ammuttiin alas lähes 5 300 japanilaista konetta.
Tutkalla varustetut Hellcat-yöhävittäjät tulivat palvelukseen alkuvuodesta 1944.
Brittien Fleet Air Armille toimitettiin Lend-Lease-lain nojalla 1 263 konetta. Se sai aluksi nimen Gannet, mutta nimi muutettiin 1944 yksinkertaisuuden vuoksi Hellcatiksi, jolloin F6F-3 sai nimen Hellcat F.I, F6F-5 nimen Hellcat F.II ja F6F-5N nimen NF.II. Koneet taistelivat Norjassa, Välimerellä ja Kaukoidässä. Sodan jälkeen ne korvattiin brittiläisillä koneilla.
Ranskan Aéronavale käytti myös Hellcatejä Indokiinassa. Argentiinan ja Uruguayn laivastot käyttivät niitä 1960-luvun alkuun asti.
Tekniset tiedot

Lähde: [lähde? ]
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&010.024000010,24 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&013.06000013,06 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.09900003,99 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&031.&&&&0031 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&04190.&&&&004 190 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&05714.&&&&005 714 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&06990.&&&&006 990 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Pratt & Whitney R-2800-10W Double Wasp -tähtimoottori; &&&&&&&&&&&01492.&&&&001 492 kW (&&&&&&&&&&&02000.&&&&002 000 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0612.&&&&00612 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01521.&&&&001 521 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&011369.&&&&0011 369 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&01067.&&&&001 067 m/min
Aseistus
6 × 12,7 mm Browning-konekivääriä
2 × 450 kg pommia
tai 8x "Tiny Tim" -raketteja
tai lisäpolttoainetankki
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Grumman F6F Hellcat Wikimedia Commonsissa
F6F Hellcat
Ensimmäinen buurisota

Ensimmäinen buurisota tai Transvaalin sota oli ensimmäinen yhteenotto brittien ja Transvaalin buurien välillä. Yhteenoton syntyä joudutti Sir Theophilus Shepstone, joka liitti Transvaalin (Etelä-Afrikan tasavalta) brittien omistukseen 1877. Britit lujittivat valtaansa englantilaisten ja zulujen sodan jälkeen suurimmassa osassa Etelä-Afrikan siirtomaa-alueita vuonna 1879. Buurit protestoivat pakkoliittämistä nousemalla kapinaan joulukuussa 1880.
Ensimmäinen buurisota alkoi 16. joulukuuta 1880 Transvaalin buurien ampuessa laukauksia Potchefstroomin kylässä pian sen jälkeen, kun Transvaal oli julistanut itsenäisyytensä Isosta-Britanniasta. Tätä seurasi Bronkhorstspruitin taistelu 20. joulukuuta 1880. Buurit väijyttivät brittien saattueen ja tuhosivat sen. Brittien varuskunnat Transvaalissa joutuivat piiritetyiksi 22. joulukuuta 1880 ja piiritys kesti 6. tammikuuta 1881 asti.
Buurit pukeutuivat arkivaatteisiinsa, jotka olivat useimmiten väriltään khakia tai maanvärisiä, kun taas britit käyttivät yhä kuuluisaa kirkkaanpunaista univormuaan. Afrikan luonnossa brittisotilaat erottuivat kauaksi, mikä helpotti jo valmiiksi taitavina tarkka-ampujina tunnettujen buurien taistelutoimintaa.
Brittiläisen varuskunnan piiritys johti Laing’s Nekin taisteluun 28. tammikuuta 1881. Kenraalimajuri Sir George Pomeroy Colleyn johtamat brittijoukot yrittivät murtaa buurien asemat Drakensbergin vuoristossa vapautuakseen piirityksestä. Piet Joubertin komentamat buurit kuitenkin torjuivat kaikki jalka- ja ratsuväen hyökkäykset.
Schuinshoogten taistelussa 8. helmikuuta 1881  brittiläiset joukot hädin tuskin pelastuivat tuholta. Suurin nöyryytys briteille kuitenkin tapahtui 27. helmikuuta 1881 Majuba Hillin taistelussa, kun buurijoukot valtasivat rynnäköllä kukkulan, jolta brittiläiset joukot ajettiin pois kovin tappioin. Colley kaatui tässä taistelussa.
Imperialistisista sodista eroon pyrkinyt William Gladstonen johtama brittihallitus katsoi sodan hävityksi ja allekirjoitti aselevon 6. maaliskuuta. Lopullinen rauhansopimus allekirjoitettiin 23. maaliskuuta 1881. Transvaalin buureille myönnettiin itsehallinto, jonka mukaan Britannia huolehti sen ulkopolitiikasta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
War Museum of the Boer Republics. Anglo Boer War Museum (accessed 24 December 2003)
A Handbook of the Boer War by Gale and Polden, Limited, from Project Gutenberg
Dracula (vuoden 1958 elokuva)

| Pimeyden prinssi> Dracula |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Terence Fisher
Käsikirjoittaja:  Jimmy Sangster
Tuottaja:  Anthony Hinds
Säveltäjä:  James Bernard
Kuvaaja:  Jack Asher
Leikkaaja:  James Needs
Lavastaja:  Bernard Robinson
Pääosat:   Peter Cushing  Christopher Lee  Michael Gough  Melissa Stribling  Carol Marsh  John van Eyssen  Valerie Gaunt  George Woodbridge  Miles Malleson 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Britannia
Tuotantoyhtiö:  Hammer
Levittäjä:  Rank Organisation Netflix
Ensi-ilta:  1958
Kesto:  78 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Seuraaja:  The Brides of Dracula
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pimeyden prinssi (Dracula, amerikkalaisessa levityksessä Horror of Dracula) on vuonna 1958 valmistunut brittiläinen elokuva, joka oli Hammer-yhtiön järjestyksessään toinen värillinen uusintaversio Universalin "klassisten hirviöiden" sarjasta. Elokuva ilmestyi noin vuoden Frankensteinin kirous -elokuvan jälkeen. Se oli myös brittien ensimmäinen oma versio kuuluisasta tarinasta. Suomessa alun perin kielletty Pimeyden prinssi oli Hammerille jättimenestys.
Christopher Lee on Dracula.
Käsikirjoitus poikkesi Bram Stokerin vuoden 1897 romaanista suuressa määrin: tapahtumapaikka on jossain Keski-Euroopassa; tapahtumia ja henkilöhahmoja on tiputettu pois; jäljellä olevien hahmojen nimiä ja keskinäisiä suhteita on vaihdettu.
Pimeyden prinssi sai kahdeksan jatko-osaa, joista kuudessa nimiosan näytteli Christopher Lee; ainoastaan ensimmäisessä jatko-osassa hahmo ei esiintynyt lainkaan.
Näyttelijöitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Peter Cushing  | … |  Van Helsing   |
|  Christopher Lee  | … |  kreivi Dracula   |
|  Michael Gough  | … |  Arthur Holmwood   |
|  Melissa Stribling  | … |  Mina Holmwood   |
|  Carol Marsh  | … |  Lucy Holmwood   |
|  Olga Dickie  | … |  Gerda   |
|  John Van Eyssen  | … |  Jonathan   |
|  Valerie Gaunt  | … |  vampyyri   |
|  Janina Faye  | … |  Tania   |
|  Barbara Archer  | … |  Inga   |
|  Charles Lloyd Pack  | … |  tohtori Seward   |
|  George Merritt  | … |  poliisi   |
|  George Woodbridge  | … |  vuokraisäntä   |
Aiheesta muualla

Dracula Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Egilsstaðir

| Egilsstaðir |
| --- | --- |

 Egilsstaðirin sijainti Islannissa
Valtio:  Islanti
Alue:  Austurland
Lääni:  Suður-Múlasýsla
Kunta:  Fljótsdalshérað
Perustettu:  1947
Kuntaliitokset:  Vallahreppur (1947) Eiðahreppur (1947)
Liitetty:  Fljótsdalshérað (2004)
Väkiluku (2019):  2 501
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Egilsstaðir on kaupunki Fljótsdalshéraðin kunnassa Islannin itäosassa Lagarfljótjoen varrella. Vuonna 2019 kaupungissa oli 2 501 asukasta. Kaupunki perustettiin vuonna 1947 palvelujen keskukseksi maatalousvaltaiselle alueelle. Kaupungin nimi tulee Egilsstaðirin tilasta, jonka paikalle se pystytettiin. Nykypäivään tultaessa Egilsstaðirista on kasvanut Itä-Islannin suurin kaupunki ja liikenteen sekä hallinnon keskus. Kaupungissa on korkeakoulu, lentokenttä ja sairaala.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Egilsstaðir Wikimedia Commonsissa
Edith Buemann Psilander

Henry Seemann ja Edith Buemann
Edith Josephine Buemann Psilander (16. toukokuuta 1879 Kööpenhamina – 2. tammikuuta 1968 Gentofte) oli tanskalainen näyttelijä.
Edith Groth syntyi kauppiaan perheeseen. Hän kävi Kuninkaallisen teatterin baletti- ja draamakoulun ja työskenteli näyttelijänä Folketeatretissa, Casinossa ja Frederiksbergin teatterissa nimellä Edith Buemann.
Buemann näytteli Nordisk Filmin ja Kinografenin elokuvissa vuodesta 1909. Niistä muistetaan parhaiten Aiméen rooli Neljässä paholaisessa vuonna 1911. Samana vuonna hän meni naimisiin Valdemar Psilanderin kanssa. Buemann Psilander erosi näyttelijämiehestään vuonna 1916 ja lopetti samoihin aikoin myös elokuvauransa. Hän työskenteli teatterissa vuoteen 1930 saakka.
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Edith Buemann (englanniksi)
Erik Thompson

| Erik Thompson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. heinäkuuta 1959 (ikä 65)  La Jolla, Kalifornia
Ammatti:  ääninäyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1994–
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Erik Thompson (s. 22. heinäkuuta 1959 La Jolla, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä ja televisiojuontaja. Hän on työskennellyt useille eri televisioyhtiöille 1990-luvulta lähtien ja toiminut kertojana useissa televisiosarjoissa ja muissa ohjelmissa. Tällä hetkellämilloin? Thompson toimii muun muassa National Geographic Channelin mainosäänenä ja oli kertojaäänenä Jimilläkin esitetyissä ohjelmissa Uskomattomat videot ja Esihistoriallinen tappeluklubi.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Erik Thompson
Eion

Eion (m.kreik. Ηιών, Ēiōn) voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin kaupunkeihin:
Eion, kaupunki Traakiassa Strymon-joen varrella lähellä Amfipolista
Eion, kaupunki muualla Traakiassa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Eion”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ellen Wilson

| Ellen Wilson |
| --- | --- |

Yhdysvaltain ensimmäinen nainen
 4. maaliskuuta 1913 – 6. elokuuta 1914  
Edeltäjä:  Helen Herron Taft
Seuraaja:  Margaret Woodrow Wilson (vt.)
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1861 Savannah, Georgia, Yhdysvallat
Kuollut: 6. elokuuta 1914 (54 vuotta) Washington, D.C., Yhdysvallat
Puoliso:  Woodrow Wilson
Lapset:  Margaret Jessie Eleanor
Tiedot
 Nimikirjoitus
Ellen Louise Axson Wilson (15. toukokuuta 1860 – 6. elokuuta 1914)   oli Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilsonin  ensimmäinen puoliso ja siten Yhdysvaltojen ensimmäinen nainen vuodesta 1913 kuolemaansa asti. Hän hoiti julkista tehtäväänsä arvokkaasti mutta ei koskaan oppinut nauttimaan siitä. Hän oli opiskellut taidetta, ja hänellä oli Valkoisessa talossa pieni ateljee johon hän asennutti kattoikkunan. Ellen Wilson kuoli munuaisvaivoihin vuonna 1914.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Erik Thommesen

| Erik Thommesen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. helmikuuta 1916 Tanska
Kuollut: 22. elokuuta 2008 (92 vuotta)
Ammatti:  kuvanveistäjä, kirjoittaja
Erik Thommesen (1916 – 2008) oli tanskalainen kuvanveistäjä. Thommesenin suosikkimateriaali oli puu ja hänen teostensa pääasiallinen aihe olivat ihmishahmot. Lisäksi hän on kirjoittanut taiteesta.
Thommesen oli itseoppinut taiteilija ja hänen töitään oli ensimmäistä kertaa näyttelyssä vuonna 1940. Thommesenin 1940-luvun työt olivat yksinkertaistettuja sekä muodoiltaan enemmän tai vähemmän kulmikkaita. Hän teki myös veistossarjan, jonka myötä hän kehitti pelkistetyn tyylinsä. Hänen töitään on useissa Tanskan taidemuseoissa.
1950-luvulta alkaen Thommesen on kirjoittanut artikkeleita ja esseitä taiteesta.
Thommesen on palkittu Eckersbergin mitalilla vuonna 1965, Thorvaldsenin mitalilla vuonna 1972 sekä Prinssi Eugenin mitalilla vuonna 1983.
Eero Sissala

Erik (Eero) Helin, kirjailijanimi Eero Sissala (10. maaliskuuta 1851, Liminka – 18. huhtikuuta 1909, Vaasa) oli suomalainen kauppias ja kirjailija. Hän julkaisi teoksensa 1880- ja 1890-lukujen vaihteessa käyttäen kirjailijanimeä Eero Sissala.
Sissalan isä oli Alajärveltä kotoisin ollut pitäjänsuutari Juho Helin (sukunimi alkujaan Sissala). Perheessä oli kymmenen lasta joista Eero oli vanhin. Eero osasi jo 5-vuotiaana Svebiliuksen katkismuksen ulkoa ja 7-vuotiaana hän aloitti suutarintyöt isänsä apuna. Hän oli jo 11-vuotiaana parempi suutari kuin isänsä ja hallitsi myös monia muita käytännön töitä. Vuodesta 1864 Sissala oli suutarina isänsä kanssa Oulussa ja vuonna 1870 hän muutti Helsinkiin jossa hän toimi suutarina ja vuodesta 1881 myös nahkakauppiaana. Sissala lopetti liikkeensä 1892 ja oli sitten jonkin aikaa toisen palveluksessa muun muassa myyjänä. Viimeksi hän toimi jalkinekauppiaana Helsingin torilla.
Sissalan esikoisteos Helmikankaan Heikki ilmestyi 1887 mutta hän oli kirjoittanut sen jo paljon aikaisemmin. Seuraavaksi hän julkaisi novellin Naavalan Taavetti kansankirjailijoiden kokoelmassa Syvistä riveistä ja viimeksi laajan kertomuksen Munkkiniemen Elsa 1891. Kaikissa Sissalan teoksissa kuvataan päähenkilön elämänvaiheita lapsuudesta kuolemaan saakka. Kaksi ensimmäistä sijoittuivat Liminkaan ja kuvaisvat köyhien maalaispoikien nousua turvemökeistä isojen talojen isänniksi, Munkkiniemen Elsa taas sijoittui Helsinkiin ja sen päähenkilönä oli köyhänä orpotyttönä Helsinkiin palvelijaksi tuleva Elsa.
Sissalan kirjailijanura jäi lyhyeksi sillä hän luopui siitä noudattaakseen körttiläisiin kuuluneen isänsä vaatimusta.
Teoksia

Heikki Helmikangas.   Edlund, Helsinki 1887
Syvistä riveistä. Kansankirjailijaimme novellikokoelma.  WSOY 1890 (sisältää Sissalan novellin Naavalan Taavetti)
Munkkiniemen Elsa.    Edlund, Helsinki 1891
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Eero Sissalan e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Einārs Tupurītis

Einārs Tupurītis (s. 9. joulukuuta 1973, Smiltene, Latvia) on latvialainen entinen keskimatkojen juoksija. Hänen päämatkansa oli 800 metrin juoksu. Aktiiviurallaan hän edusti Latvian maajoukkueen ohella yhdysvaltalaista Wichita State Universityä.
Vuoden 1997 sisäratojen MM-kilpailuissa Tupurītis sijoittui 800 metrillä kuudenneksi. Hän osallistui myös ulkoratojen MM-kilpailuihin 1995 ja 1997 sekä Atlantan vuoden 1996 Olympialaisiin, mutta karsiutui näissä ulos finaaleista.
Tupurītisin ennätys 800 metrillä on 1.43,90 jonka hän juoksi Durhamissa heinäkuussa 1996. Tulos on entinen Latvian ennätys ja tällä hetkellä (elokuu 2015) Latvian toiseksi kovin aika. Maailmanlistalla tulos yltää sijalle 107 (elokuu 2015)
Tupurītis oli myös mukana Latvian 4x400 metrin viestijoukkueessa, joka juoksi vuoden 1997 ulkoratojen MM-kisoissa Latvian ennätyksen 3.04,30.
Eino Keinänen

Eino Erkki Kalevi Keinänen (s. 1939) on suomalainen virkamies. Hän on koulutukseltaan valtiotieteiden kandidaatti. Hän oli valtiovarainministeriön tulo- ja menoarvio-osaston osastopäällikkö eli budjettipäällikkö 1985–1987, ministeriön alivaltiosihteeri 1987-1989 ja valtiosihteeri 1989–1995.
Keinänen oli Leonia-pankin hallituksen päätoiminen puheenjohtaja Leonian synnystä, 11. joulukuuta 1997 alkaen ja sitä ennen Postipankin pääjohtaja. Pääjohtajaksi hän tuli 1.9.1995 valtiovarainministeriön valtiosihteerin paikalta. Sittemmin hän oli Leonian hallituksen päätoiminen puheenjohtaja 1.1.2000 saakka ja sen jälkeen hallituksen ulkopuolinen puheenjohtaja Leonian yhtiöjärjestyksen muutoksen vuoksi.
Vuodesta 2003 hän oli Valtion eläkerahaston hallituksen puheenjohtaja. Valtion taloudellisen tutkimuskeskuksen johtokunnan puheenjohtajana Keinänen toimi vuosina 1991–1993.
Ellen Winther

| Ellen Winther |
| --- | --- |
 Ellen Winther Eurovision laulukilpailussa 1962
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. elokuuta 1933 Aarhus, Tanska
Kuollut: 13. elokuuta 2011 (78 vuotta) Kööpenhamina, Tanska
Ammatti:  laulaja, näyttelijä
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera, musikaali
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Ellen Winther Lembourn (o.s. Sørensen, 11. elokuuta 1933 – 13. elokuuta 2011) oli tanskalainen oopperalaulaja ja näyttelijä. Winther aloitti uransa 1957 Tanskan kuninkaallisessa teatterissa, jossa toimi vuoteen 1987 laulajana ja näyttelijänä.
Winther voitti Dansk Melodi Grand Prixin 1962 kappaleella "Vuggevise" ja edusti näin Tanskaa saman vuoden Eurovision laulukilpailussa. Kansainvälisessä laulukilpailussa Winther sijoittui jaetulle kymmenennelle sijalle.
Wintherille myönnettiin 1983 Dannebrogin ritarikunnan kunniamerkki.
Winther oli naimisissa pianisti John Wintherin kanssa ja sai tämän kanssa kaksi lasta. Myöhemmin Winther oli naimisissa poliitikko Hans Jørgen Lembournin kanssa lähes 25 vuotta miehen kuolemaan 1997.
Filmografia

De sjove år (1959)
Landmandsliv (1965)
I den grønne skov (1968)
Sønnen fra Vingården (1975)
Kassen stemmer (1976)
Midt om natten (1984)
Kampen om den røde ko (1987)
Jydekompagniet (1988)
Kun en pige (1995)
Elviss Krastins

| Elviss Krastins> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Elviss Krastins
Syntynyt: 15. syyskuuta 1994 (ikä 30)
Kansalaisuus:   Suomi
Lentopalloilija
Pituus:  192 cm
Paino:  84 kg
Nyk. joukkue:   Arago de Sète
Maajoukkueet
2013–:   Suomi
Ottelut:  115
Elviss Krastins (s. 15. syyskuuta 1994 Latvia) on suomalais-latvialainen maajoukkuetason lentopalloilija. Hän edusti vuosina  2010–2016 Lentopallon Mestaruusliigassa Vammalan Lentopalloa. Kesällä 2016 Krastins kirjoitti sopimuksen belgialaisseura Topvolley Antwerpenin kanssa. Kaudella 2017–2018 Krastins puki ylleen puolalaisen huippujoukkue Asseco Resovian pelipaidan. Alkukesästä 2018 Krastins solmi kahden vuoden sopimuksen ranskalaisen Arago De Seten kanssa.
Krastins on voittanut urallaan kuusi SM-mitalia: kahdesti Suomen mestaruuden, kahdesti SM-hopean ja niin ikään kaksi kertaa SM-pronssia. Latvialaistaustainen toisen polven lentopalloilija debytoi miesten lentopallomaajoukkueessa vuonna 2013. Ennen vuoden 2018 MM-kilpailuja hän on pelannut 115 maaottelua