stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Santa Fe (New Mexico)
Historia

Santa Fe on toiseksi vanhin tähän päivään asti säilynyt eurooppalaisten siirtolaisten perustama kaupunki ja vanhin pääkaupunkina toimiva kaupunki Yhdysvalloissa. Se oli myös ensimmäinen Yhdysvaltojen itseensä liittämä jonkin toisen maan tai alueen pääkaupunki.
Ennen espanjalaisten siirtolaisten saapumista aluetta asuttivat pueblo-intiaanit. Francisco Vásquez de Coronado julisti alueen "Uuden-Meksikon kuningaskunnaksi" vuonna 1540. Espanjalaiset tekivät lähetystyötä ahkerasti, ja monet pueblot kääntyivät kristinuskoon. Intiaanien ahdinkoa se ei kuitenkaan poistanut. Eurooppalaisten tuomat sairaudet, kuivuuden vaikeuttama maanviljely ja intiaanityövoiman riistokäyttö täydensivät tuhoa. Pueblot nousivat vastustamaan espanjalaisia valloittajia. Kapina alkoi elokuussa 1680 lähes yhtä aikaa miltei kaikissa puebloissa. Suuren pueblokapinan jälkeen espanjalaiset yrittivät alueen takaisinvalloitusta vuosina 1681-1682, mutta se epäonnistui. Espanjalaiset lupasivat laajoja maa-alueita puebloille, jos nämä sallisivat heidän palata New Mexicoon. Kuivuus sekä apachien ja comanchien ryöstöretket pakottivat monet puebloista turvaamaan espanjalaisiin. Vuonna 1692 joukko pueblojen johtajia pyysi espanjalaisia palaamaan. Diego Francisco de Vargas valloitti alueen takaisin espanjalaisille vuonna 1692.
Espanjalaisten ensimmäinen pääkaupunki New Mexicossa sijaitsi Rio Chaman ja Rio Granden yhtymäkohdassa 1500-luvun lopulla, ja sen nimi oli San Gabriel. Kuvernööri Pedro de Peralta siirsi pääkaupungin sen nykyiseen paikkaan, intiaanien hylkäämään puebloon, vuonna 1609. Santa Fen perustamisvuotena pidetään yleensä vuotta 1610.
Kaupungin nimi oli alun perin La Villa Real de Santa Fé. Se on ollut espanjalaisten perustaman "Uuden-Meksikon kuningaskunnan", meksikolaisten Nuevo Méjicon provinssin, amerikkalaisten New Mexicon territorion ja vuodesta 1912 New Mexicon osavaltion pääkaupunki.
1800-luvulla amerikkalaiset uudisasukkaat saapuivat alueelle. Rautatie Santa Fehen rakennettiin 1880.
Väestö

Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan asukkaista 78,9 % oli valkoisia, 2,1 % alkuperäisasukkaita (intiaaneja), 1,4 % aasialaisia, 1 % mustia ja 3,8 % muita. Latinojen (mitä tahansa rotua; alkuperä espanjankielisessä Latinalaisessa Amerikassa tai Espanjassa) osuus koko väestöstä oli 48,7 %.
Maantiede

Santa Fe sijaitsee 2 134 metriä merenpinnan yläpuolella. Yhdysvaltain osavaltioiden pääkaupungeista se sijaitsee korkeimmalla. Kaupungin vieressä virtaa Rio Grande -joki.
Köppenin ilmastoluokituksessa Santa Fen alue kuuluu aroilmastoon, tarkemmin määriteltynä keskileveysasteiden aroilmastoon. Tälle ilmastotyypille ovat luonteenomaisia viileät talvet ja kuumat kesät.
Vuorokauden keskilämpötila vaihtelee joulukuun –0,9 °C ja heinäkuun 21,2 °C välillä. Alin mitattu lämpötila on –31 °C (2011) ja ylin 37 °C (2003). Lunta sataa keskimäärin 6–8 kertaa marraskuun ja huhtikuun välillä.
Suurin sademäärä alueella on heinäkuussa.
Nähtävyydet

Santa Fessä on lukuisia museoita, kuten New Mexico History Museum, Museum of Indian Arts and Culture, Museum of Spanish Colonial Art, The Palace of the Governors ja Contemporary Arts Centre Site Santa Fe.
Suosittuja käyntikohteita lähialueilla ovat mm. Taos ja Taos Pueblo, Bandelier National Monument ja Valles Caldera sekä Ski Santa Fe.
Kaupungissa on paljon komeita vanhoja rakennuksia, muiden muassa Saint Francis Cathedral, Loretto Chapel, Palace of the Governors ja San Miguel Chapel. Nykyarkkitehtuuria edustavat The Crosby Theatre ja New Mexico State Capitol.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Santa Fe Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Santa Fe (New Mexico) Wikivoyagessa (englanniksi)
Pyhän Fransiskuksen katedraali
Kálmán Mikszáth

| Kálmán Mikszáth |
| --- | --- |
 Kálmán Mikszáth
Henkilötiedot
Syntynyt: 1847 Szklabonya, Unkari
Kuollut: 1910 (62–63 vuotta) Budapest, Unkari
Kansalaisuus:  Unkari
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: unkari
Tuotannon kieli: unkari
Tyylilajit:  huumori
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kálmán Mikszáth (1847 Szklabonya, Unkari – 1910 Budapest, Unkari) oli unkarilainen kirjailija. Hän oli varhaisia realismin edustajia Unkarin kirjallisuudessa. Hän oli juristi, työskenteli myös toimittajana ja oli parlamentin jäsen vuodesta 1887. Mikszáth kuvaa humoristisesti Unkarin keskiluokkaa ja kansanelämää.
Suomennetut teokset

Kunnon kansalaisia (A jó palócok), suom. Niilo E. Wainio, Pori: Adolf Allardt, 1888 Teos verkossa
Tarinoita, suom. Niilo E. Wainio, Porvoo: WSOY 1891
Pyhän Pietarin sateenvarjo: kertomus Ylä-Unkarista 1–2 (Szent Péter esernyője), suom. Niilo E. Wainio, Helsinki: Kansa 1912
Kerjäläisteinit (A két koldusdiák), suom. Matti Kivekäs, Jyväskylä: Gummerus 1913
Kálmán Mikszáth ja Ferenc Herczeg: Unkarilaisia kertomuksia, suom. Salu Latvala, Kuopio: Kuopion uusi kirjapaino 1913
Besztercen valloitus: kertomus yltiöpäisestä ihmisestä (Beszterce ostroma), suom. Eemeli Jaakkola, Hämeenlinna: Karisto 1915 Sarja: Kariston 1 markan romaaneja, 3
Taikaviitta (A beszélő köntös), suom. Urho Kivimäki, Hämeenlinna: Karisto 1917 Sarja: Kariston 1 markan romaaneja 22
Vanha heittiö (A vén gazember), suom. Yrjö Liipola, Helsinki: Otava 1922 Sarja: Tähtisarja, 17
Rakastunut luutnantti (Prakovszky, a siket kovács), suom. Hemminki Karjalainen, Hämeenlinna: Karisto 1923. Sarja: Kariston romaanisarja, 9
Miehetön kylä (Szelistye), suom. Toini Kivimäki, Hämeenlinna: Karisto 1929. Sarja: Viiden markan romaaneja, 2
Mauri Jokai: elämäkerta, suom. Niilo E. Wainio, Porvoo: WSOY 1935
Ihmeellinen avioliitto (Különös házasság), suom. Laura Koivisto, Turku: Kirja-Sampo 1945
Tyttö kierroksessa (A Noszty fiú esete Tóth Marival!), suom. Sole Kallioniemi, Turku: Aura 1946
Pali Szücsin onni, suom. Salu Latvala, teoksessa Sukukansojen novelleja, toim. Juha Rikama, Marja-Leena Tuurna, WSOY 1985 Sarja: Koulun peruskirjasto: 60 ISBN 951-0-12781-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kálmán Mikszáth Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Mikojan-Gurevitš MiG-3

| Mikojan-Gurevitš MiG-3 |
| --- | --- |

Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Neuvostoliitto
Valmistaja:  Mikojan-Gurevitš
Suunnittelija:  Artjom Mikojan
Ensilento:  tammikuu 1941
Esitelty:  1941
Pääkäyttäjät:  Neuvostoliiton ilmavoimat
Valmistusmäärä:  3 422 kpl 
Valmistusvuodet:  1940–1941
Kehitetty mallista:  Mikojan-Gurevitš MiG-1
Mikojan-Gurevitš MiG-3 (Микоян-Гуревич МиГ-3) on Neuvostoliiton toisen maailmansodan aikainen hävittäjälentokone ja yksi maan parhaista luokassaan. Se oli kehitetty MiG-1-hävittäjästä pyrkimyksenä korjata edeltäjänsä huonoa ohjattavuutta.
Tarkoitus ja käyttö

MiG-3 oli suunniteltu suurten korkeuksien hävittäjäksi. Se ei ollut edukseen matalissa ja keskikorkeuksissa, joissa ilmataistelut käytiin Venäjän taivaalla. Havaittuaan koneen puutteet ilmataistelussa lentäjät välttivät myös neuvostoliittolaisessa lentokoulutuksessa suosittua kaartotaistelua ja käyttivät niin sanottua heiluritaktiikkaa syöksy-tulitus-syöksy pois tai ylösveto saavutetulla nopeudella. Näin käytettynä nopeutta hyödyntämällä kone oli tehokas muun muassa Suomen ilmavoimien käyttämää Brewster F2A -hävittäjää vastaan.
Koneella oli taipumus kiertoon laskeuduttaessa – tämä johtui moottorin suuresta massasta suhteessa rungon pituuteen, mikä heikensi pituusvakavuutta. Tätä oli pyritty korjaamaan lisätyllä siiven V-kulmalla MiG-1:een verrattuna.
Maaliskuussa 1941 valmistui päivittäin kymmenen MiG-3-konetta. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 valmiina oli 1 200 MiG-3-hävittäjää.
Moskovan taistelussa MiG-3-hävittäjälentäjät saavuttivat runsaasti ilmavoittoja saksalaisista pommikoneista. Sodan pakottavassa yleistilanteessa koneeseen asennettiin myös kiskot RS-82-raketteja varten auttamaan maavoimien suorassa tukemisessa, vaikka kone ei soveltunutkaan rynnäkkötehtäviin.
Konetta ei enää kehitetty, koska sen käyttämät Mikulin-moottorit varattiin Iljušin Il-2 -maataistelukoneen tuotantoon. Siinä kokeiltiin Švetsov AŠ-82 -tähtimoottoria, mutta tämä versio ei tarjonnut parempaa suorituskykyä kuin mitä samaa moottoria käyttävällä Lavotškin La-5:llä jo oli.
Pääosa MiG-koneista vedettiin pois etulinjan tehtävistä vuoden 1943 tienoilla. Tunnetuin tyypillä lentänyt on Aleksandr Pokryškin, joka oli liittoutuneiden johtava hävittäjä-ässä.
Suomi ja MiG-3

Vuonna 1942 Suomi neuvotteli Saksan kanssa 22 MiG-3-sotasaaliskoneen ostamisesta. Koneet tilattiin joulukuussa 1942. Koneiden toimitukset viivästyivät, ja suomalaisten tiedusteltua toukokuussa 1943 syytä tähän saksalaiset ilmoittivat kone-erän tuhoutuneen ilmapommituksessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mikojan-Gurevitš MiG-3 Wikimedia Commonsissa
Marja-Leena Mikkola

Marja-Leena Mikkola Turun kirjamessuilla 2013.
Marja-Leena Mikkola (o.s. Pirinen, vuodesta 1963 oik. Salmi; s. 18. maaliskuuta 1939 Salo) on suomalainen prosaisti ja runoilija.
Mikkola suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1963. Hän on työskennellyt muun muassa Helsingin yliopiston kirjastossa ja Suomen Kirjailijaliiton toimistonhoitajana. Kirjailijanuransa hän aloitti novellikokoelmalla Naisia (1962). Hän oli 1960- ja 1970-luvun vaihteen tunnetuimpia vasemmistoradikaaleja kirjailijoita ja taistolaisen kulttuuriliikkeen näkyvimpiä henkilöitä.
Mikkola teki 1960-luvun lopulla paljon kabareetekstejä ja -lauluja. Hänen kokonaan tai osittain kirjoittamistaan kabareista tunnetuimpiin kuuluvat Orvokki, Laulu tuhannesta yksiöstä ja Sirkus Eurooppa. Hän on kirjoittanut puuvillateollisuudessa työskentelevistä naisista dokumenttiraportin Raskas puuvilla (1971). Mikkolan teos Menetetty lapsuus on tarina 17 venäläisestä, jotka joutuivat viettämään lapsuutensa tai nuoruuteensa Suomen Itä-Karjalan miehityshallinnon 1941–1944 ylläpitämillä venäläisperäiselle väestölle tarkoitetuilla keskitysleireillä.
Mikkola on käsikirjoittanut Mikko Niskasen elokuvat Käpy selän alla (1966) ja Lapualaismorsian (1967) sekä kirjoittanut dialogin Erkko Kivikosken esikoiselokuvaan Kesällä kello 5 (1963). Hän on suomentanut Anna Ahmatovan, Osip Mandelštamin, Boris Pasternakin, Sylvia Plathin, Dylan Thomasin ja William Shakespearen runoja sekä muun muassa italialaista proosaa. — Mikkolalle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 2001.
Teokset

Naisia.  Helsinki:  Otava, 1962.
Tyttö kuin kitara.  Helsinki:  Otava, 1964.
Makean leivän päivät.  (Nimellä Maria Heikinhärkä)  Helsinki:  Otava, 1965.
Etsikko.  Helsinki:  Otava, 1967.
Liisa ja Veikko ihmemaassa.  Helsinki:  Otava, 1969.
Otto Wille Kuusinen – suomalainen internationalisti. 1971.
Raskas puuvilla: Raportti puuvillatehtaan naistyöntekijöistä.  Helsinki:  Otava, 1971.
Lääkärin rouva.  Helsinki:  Otava, 1972.  ISBN 951-1-00204-X
Amalia, karhu: Satu lapsille ja aikuisille.  Helsinki:  Otava, 1975.  ISBN 951-1-02140-0
Anni Manninen.  (Kuvitus: Kaarina Kaila)  Helsinki:  Otava, 1977.  ISBN 951-1-04606-3
Suistomaalla: Kaksi novellia.  Helsinki:  Otava, 1977.  ISBN 951-1-04623-3
Lumijoutsen.  (Kuvitus: Kaarina Kaila)  Helsinki:  Otava, 1978.  ISBN 951-1-04929-1
Lauluja.  Helsinki:  Otava, 1979.  ISBN 951-1-05467-8
Venäläiset naiset: Valikoima novelleja.  Helsinki:  Otava, 1979.  ISBN 951-1-05251-9
Maailman virrassa.  Helsinki:  Otava, 1981.  ISBN 951-1-06368-5
Kultakissa.  Helsinki:  Otava, 1983.  ISBN 951-1-07647-7
Jälkeen kello kymmenen.  (Kuvitus: Kaarina Kaila)  Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-08046-6
Heltymys.  Helsinki:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-09233-2
Kristallijärvi.  Petroskoi:  Karjala, 1986.
Ketun luona kuussa.  Helsinki:  Otava, 1987.  ISBN 951-1-09308-8
Ovi toiseen maailmaan.  Helsinki:  Otava, 1989.  ISBN 951-1-10584-1
Malinka Kuuntytär.  Helsinki:  Otava, 1990.  ISBN 951-1-10651-1
Omaisten kesken.  Helsinki:  Tammi, 1995.  ISBN 951-31-0654-3
Mykkä tytär.  Helsinki:  Tammi, 2001.  ISBN 951-31-2195-X
Menetetty lapsuus: Suomalaismiehittäjien vankeudessa 1941–44.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-2881-4
”Mitä sanottavaa minulla on pahasta 70-luvusta?”, 1970-luku suomalaisessa kirjallisuudessa.  (Toimittanut K. Hypén)  Helsinki:  Avain, 2011.  ISBN 978-951-692-791-9
Helmenkantaja.  Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-28182-5
Raskasta ja keveää: Lauluja aikuisille ja lapsille 1965–2015. Partuuna 2017. ISBN 978-952-68533-5-2
Palkintoja

Kalevi Jäntin ja J. H. Erkon palkinnot 1963 esikoisteoksesta Naisia.
Jussi-patsas 1966 elokuvakäsikirjoituksesta Käpy selän alla.
Eino Leinon palkinto 1967.
Tietokirjallisuuden valtionpalkinto 1972 dokumenttiteoksesta Raskas puuvilla.
Valtion kirjallisuuspalkinto 1973 novellikokoelmasta Lääkärin rouva.
Lastenkirjallisuuden valtionpalkinto 1978 lastenromaanista Anni Manninen ja 1985 lastenromaanista Jälkeen kello kymmenen.
Nuorisokirjailijoiden palkinto 1988 sadusta Ketun luona kuussa.
Suomi-palkinto 1999.
Venäjän federaation tunnustusmitali 2008 venäläisen runouden suomentamisesta.
Kirjailijaliiton tunnustuspalkinto 2016
Pro Finlandia -kunniamerkki 2017
Aiheesta muualla

Marja-Leena Mikkolan haastattelu vuodelta 1968. Ylen elävä arkisto.
Marja-Leena Mikkolan haastattelu vuodelta 1969. Ylen elävä arkisto.
Mäkeläinen, Niina: Menneisyys on äänekäs Kiiltomato.net. 15.2.2002. (Arvio teoksesta Mykkä tytär.)
Alanko, Aki: Kirjailija antaa äänen suomalaisten keskitysleirien vangeille Kiiltomato.net. 27.4.2007. (Arvio teoksesta Menetetty lapsuus.)
Dahl, Rita: Täyttä kirjailijanelämää. (Marja-Leena Mikkolan 70-vuotispäivähaastattelu.) Tiedonantaja, 13.3.2009, nro 10/2009, s. 8–9.  Artikkelin verkkoversio.
Mikkola, Marja-Leena hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Robert Miñnullin

Robert Miñnullin, 2017.
Robert Möğällim ulı Miñnullin (Роберт Мөгаллим улы Миңнуллин, ven. Роберт Мугаллимович Миннуллин; Robert Mugallimovitš Minnullin; 1. elokuuta 1948, Baškiirien ASNT, Neuvostoliitto - 27. maaliskuuta 2020, Kazan, Venäjä) oli tataarilainen runoilija, journalisti ja poliittinen hahmo. Miñnullinin runoja on käännetty venäjäksi, ukrainaksi, valkovenäjäksi, tšuvassiksi, udmurtiksi, mariksi, karakalpakiksi, turkiksi ja englanniksi. Miñnullin sai useita palkintoja.
Aiheesta muualla

Роберт Миңнуллин. Күренекле татар шагыйре, журналист, җәмәгать һәм дәүләт эшлеклесе YouTube
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Johan Mikkola

Johan Guido Mikkola (27. maaliskuuta 1890 Myrskylä – 31. elokuuta 1919) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanian vääpelinä. Lopulta hän menehtyi nuorena sotilaana palvellessaan Lentopataljoonassa.
Perhetausta ja koulutus

Mikkolan vanhemmat olivat maanviljelijä Erland Mikkola ja Maria Sofia Bäckman. Mikkola kävi kahdeksan luokkaa Helsingin suomalaisessa lyseota ja neljä lukukautta insinööriopistoa Zwickaussa Saksassa.
Jääkärikausi

Mikkola liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 19. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hänet siirrettiin pataljoonan rintamalta paluun jälkeen 15. toukokuuta 1917 alkaen pataljoonan täydennysjoukkoon ja laskettiin lomalle jatkamaan kesken jääneitä opintojaan. Hänet määrättiin loman loputtua 17. elokuuta 1917 takaisin pioneerikomppaniaan, josta hänet kumminkin siirrettiin 23. syyskuuta 1917 alkaen pataljoonan 2. komppaniaan. Hän suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn moottoripyöräkurssin.
Suomen sisällissota

Mikkola astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan 7. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin 29. maaliskuuta 1918 alkaen komppanian vääpeliksi 6. Jääkarirykmentin 16. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Säiniöllä ja Kelkkalassa sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Mikkola toimi sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 6:ssa, jonka nimeksi muodostui myöhemmin ensin Jääkäripataljoona 3 ja sen jälkeen Kajaanin sissipataljoona. Hänet siirrettiin 20. marraskuuta 1918 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5:n 4. komppaniaan, josta hänet komennettiin vielä samassa kuussa ja lopulta siirrettiin 3. maaliskuuta 1919 alkaen Lentopataljoonaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 29. toukokuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Mila caespitosa

| Mila caespitosa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Trichocereeae
Suku::  Mila  Britton & Rose (1922)
Laji::  caespitosa
Kaksiosainen nimi
 Mila caespitosa  Britton & Rose (1922) 
Katso myös
   Mila caespitosa Wikispeciesissä   Mila caespitosa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mila caespitosa on kaktuskasvilaji, joka kuuluu ainoana omaan sukuunsa. Se on varsin muunteleva, joten aikojen kuluessa on kuvattu 13 eri Mila-lajia, mutta tarkempien tutkimusten valossa ne ovat osoittautuneet yhdeksi lajiksi. Tieteellinen sukunimi on anagrammi Perun pääkaupungin Liman nimestä, ja lajinimi tarkoittaa mätästävää.
Ulkonäkö ja koko

Kasvi on mätästävä ja matalakasvuinen, enintään 30 senttimetrin korkuinen. Juuret ovat mukulamaisia. Liereät varret ovat vihreitä tai harmaanvihreitä ja matalaharjuisia; harjuja on yhdessä varressa 10–15 likeisesti asettuneine areoleineen. Piikit ovat äärimmäisen vaihtelevia, valkoisia ja kellertävä- tai ruskehtavakärkisiä. Keskipiikkejä on 3–7, säteittäispiikkejä 8–40. Kukat sijaitsevat lähellä varren kärkeä ja ovat suppilomaisia, lyhyttorvisia, kermanvaaleita tai keltaisia, puolestatoista kahteen senttimetriin leveitä. Pohjuksessa on pieniä suomuja ja villaa. Hedelmä on pallomainen, marjamainen, keltainen tai punertavan ruskea, mehevä ja miltei paljaspintainen, kukan jäänteitä on jäljellä. Siemenet ovat pieniä, kiiltävänmustia ja nystypintaisia.
Levinneisyys

Mila caespitosa kasvaa Keski-Perussa vuoren juurella olevilla kukkuloilla ja korkeammallakin Andeilla.
Minos

Minos (m.kreik. Μίνως) oli kreikkalaisessa mytologiassa Kreetan kuningas, Zeuksen ja Europen poika, sekä Ariadnen, Androgeoksen, Deukalionin, Faidran, Glaukoksen, Katreuksen, Akakalliin ja usean muun isä. Kreikkalaiset historioitsijat kuten Thukydides pitivät häntä todella eläneenä henkilönä. Ei kuitenkaan ole varmaa, oliko "minos" nimi vai kreetalainen kuningasta tarkoittava sana. Erään teorian mukaan kyseessä alkujaan oli hallitsijan nimi, mutta hänen seuraajansa käyttivät sitä arvonimenään, samaan tapaan kuin Rooman hallitsijat Caesar-nimeä. Ilmeistä kuitenkin on, että kertomukset Minoksesta pohjautuvat alkujaan Kreetan muinaista kukoistusajasta säilyneeseen perimätietoon, joskin niihin on liittynyt myös tarunomaisia piirteitä.  Hänen mukaansa on annettu nimi minolaiselle kulttuurille.
Minotauros on saanut nimensä Minokselta (Minotaurus = "Minoksen härkä"). Minotauros oli Minoksen vaimon Pasifaeen ja Poseidonin merestä lähettämän valkoisen härän lapsi. Minoksen piti uhrata härkä Poseidonille, mutta ei sitä tehnyt. Rangaistukseksi Poseidon antoi härän paritella Pasifean kanssa. Minos suuttui vaimonsa suhteesta ja käski puuseppä Daidaloksen rakentaa labyrintin, jonne Minotauros vangittiin.
Minos hallitsi Kreetaa kolme sukupolvea ennen Troijan sotaa.lähde? Häntä pidettiin Kreetan merivallan perustajana. Kreikkalaisilla oli hänestä erilaisia käsityksiä. Toisten mukaan hän oli viisas lainlaatija, joka sai Zeukselta hallinnollisia ohjeita yhdeksän vuoden välein. Toisen käsityksen mukaan hän taas oli julma hallitsija, joka vaati ateenalaisia lähettämään määrävälein ihmisiä Minotaurokselle uhrattaviksi.
Minos kuoli Sisiliassa, jonne hän oli mennyt jahdatessaan Daidalosta, joka oli antanut Ariadnelle ohjeen kuinka auttaa Theseusta selviytymään labyrintista. Daidalos oli paennut kuningas Kokaloksen suojaan, ja kun Minos löysi tämän Sisiliasta ja vaati häntä luovutettavaksi, Kokalos surmasi Minoksen kiehuvan kuumassa kylvyssä.
Kreikkalaisen mytologian mukaan Minoksesta tuli kuoltuaan yksi Manalan Tuomareista. Tämä käsitys periytyi kristilliseenkin kirjallisuuteen. Esimerkiksi Dante Alighierin Jumalaisessa näytelmässä hänet mainitaan helvetissä toimivana tuomarina, joka päättää, mihin piiriin kadotetut vainajat joutuvat ja miten kutakin rangaistaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Minos Wikimedia Commonsissa
Wäinö Mikkonen

Wäinö Mikkonen
Wäinö Mikkonen (22. joulukuuta 1888 Petäjävesi – 12. lokakuuta 1944) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen äitinsä oli Matilda Mikkonen.
Opinnot

Mikkonen kävi kansakoulun ja kaksivuotisen kauppakoulun Jyväskylässä vuosina 1910 – 1912 ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1924. Hän suoritti 15. marraskuuta  - 23. joulukuuta 1918 Vaasassa konekivääriaseseppäkurssin.
Jääkärikausi

Mikkonen työskenteli konttoristina Jyväskylässä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 3. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hänet siirrettiin 2. konekiväärikomppaniaan 9. heinäkuuta 1917.
Suomen sisällissota

Mikkonen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan vääpeliksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.