stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kurejoki (joki)

| Kurejoki |
| --- | --- |

Maat:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Pohjanmaa
Kunnat:  Alajärvi, Lappajärvi
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Ähtävänjoen vesistö (47)
Valuma-alue:  Kurejoen alue (47.04)
Pinta-ala:  713 km²  
Pääuoman pituus:  yli 180 km 
Pääuoman osuudet:  Ähtävänjoki ←Evijärvi ←Välijoki ←Lappajärvi ←Kurejoki ←Kuninkaanjoki
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Alajärvi 
 :  62.9962°N, 23.8304°E
Laskupaikka:  Lappajärvi 
 :  63.0483°N, 23.6530°E
Esteet:  voimalaitospato
Taajamat:  Alajärvi
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  104 m
Laskukorkeus:  69,5 m
Korkeusero:  34,5 m
Pituus:  18,8 km  
Kaltevuus:  1,73 m/km
Muuta
Kurejoki on Etelä-Pohjanmaalla Alajärvellä sijaitseva 19 kilometriä pitkä joki, joka virtaa Alajärvestä Lappajärveen. Joen niska sijaitsee Alajärven taajamassa ja se kulkee  Kurejoen kylän peltomaiseman halki. Veden laatu on luokiteltu välttäväksi. Silti joella myös kalastetaan.
Vesistöviranomaisten Internetissä tarjoamassa VALUE-vesistöpalvelussa saadaan Kurejoen valuma-alueeksi 713 neliökilometriä. Kun siitä vähentää pois Alajärven valuma-alueen, jää Jurejoen alueen pinta-alaksi 230 neliökilometriä. Se muodostuu Kurejoen lähialueen ojista ja sivujokien valuma-alueiden yhteispinta-alasta.
Kirjallisuutta

Simolin, Emilia: Kurejoen maisema : kulttuurimaiseman ja vesistön hoito Kurejokilaaksossa. Länsi-Suomen ympäristökeskus. Alueelliset ympäristöjulkaisut, 1238-8610 ; 207. ISBN 952-11-0848-7.
Larry Kusche

Larry Kusche (oik. Lawrence David Kusche, s. 1. marraskuuta 1940) on tunnettu väitetyn Bermudan kolmion laivojen ja lentokoneiden katoamisten epäilijä. Hän on toiminut muun muassa lentäjänä ja kirjastonhoitajana.
Kusche kiinnostui Bermudan kolmiosta, kun kirjastonhoitajana joutui tekemisiin monien kolmiota koskevien kyselyjen kanssa. Kun Kusche alkoi tutkia Bermudan kolmiota ensimmäistä kirjaansa varten, hän uskoi katoamisten olevan arvoituksellisia, mutta saatuaan tietoa luotettavista lähteistä muutti kantaansa. Useimmat katoamiset tapahtuivat myrskyjen aikaan tai olivat onnettomuuksia tai sattuivat kaukana väitetyn Bermudan kolmion alueesta. Kusche päätteli Bermudan kolmion olevan keinotekoinen arvoitus. Niinpä Kusche kirjoitti kirjan The Bermuda Triangle Mystery – Solved (ISBN 0-87975-971-2) (1975).
Hän kirjoitti myös tunnetusta Lento 19:n katoamisesta kirjan The Disappearance of Flight 19, jossa selitti lentueen katoamisen luonnollisesti. Kusche haastatteli muun muassa sen aikaista, tapauksesta tietoista laivaston henkilökuntaa. Kusche lensi itse koneella Avengerien reitin. Kusche selitti miksi lentäjä väitti virheellisesti olleensa Florida Keysin yllä.
Kuschen kirjaa on kritisoitu ainakin yhdellä englanninkielisellä verkkosivulla. Kuschen löydökset ja tutkimusmenetelmät ovat niiden mukaan epävarmoja.
Janka Kupala

Janka Kupala 1930-luvulla.
Janka Kupala (valkoven.  Я́нка Купа́ла), oikealta nimeltään Ivan Daminikavitš Lutsevitš, Іва́н Даміні́кавіч Луцэ́віч; 7. heinäkuuta (J: 25. kesäkuuta) 1882 Minskin kihlakunnan Vjazynka – 28. kesäkuuta 1942 Moskova) oli valkovenäläinen runoilija, näytelmäkirjailija, lehtimies, kääntäjä ja yhteiskuntavaikuttaja. Häntä pidetään yhtenä valkovenäläisen kirjallisuuden ja kirjakielen perustanlaskijoista.
Elämäkerta

Janka Kupala syntyi köyhtyneeseen puolalaiseen aateliin kuuluneen vuokraviljelijän perheeseen. Hänen koulutuksensa jäi hataraksi, mutta hän sai käyttää naapurissa asuneen tilanomistajan kirjastoa. Isän kuoltua Kupala vietti kiertävää elämää ja työskenteli tehtaissa. Vuonna 1908 hän muutti Vilnaan, jossa hän toimi kirjastonhoitajana ja avusti valkovenäläistä Naša niva -lehteä. Kupala luki paljon puolalaista ja venäläistä kirjallisuutta sekä tutustui valkovenäläisten kirjailijoiden teoksiin ja valkovenäläiseen kansanperinteeseen.
Vuonna 1909 Kupala lähti Pietariin täydentämään opintojaan. Hän palasi vuonna 1913 Vilnaan, jossa hän työskenteli valkovenäläisessä kustantamossa ja Naša nivan toimittajana. Vuonna 1915 hän siirtyi ensimmäisen maailmansodan takia Moskovaan, jossa hän opiskeli kansanopistossa ja meni naimisiin. Sodan aikana Kupala kutsuttiin armeijaan ja vuonna 1918 hän työskenteli elintarviketoimitusten hankkijana. Hän opiskeli taidehistoriaa Smolenskissa ja tutustui slaavilaiseen mytologiaan.
Vuonna 1919 Kupala siirtyi Minskiin, jossa hän työskenteli kirjallisuus- ja kulttuurialan tehtävissä ja osallistui valkovenäjän kirjakielen kehittämiseen. Kupala oli yksi Valko-Venäjän draamateatterin (1920), valtionyliopiston (1921) ja kulttuuri-instituutin (1922) perustajista. Hän oli perustamassa kirjailijayhdistys Polymjaa ja oli sen jäsen vuosina 1927–1932. Kupala sai Valko-Venäjän kansanrunoilijan arvonimen vuonna 1925 ja vuonna 1928 hänet nimitettiin Valko-Venäjän tiedeakatemian akateemikoksi.
Vuonna 1930 Kupalaa syytettiin ”porvarillisten nationalistien ideologiksi”. Kuulustelujen seurauksena hän yritti tehdä itsemurhan. Kupala joutui julkaisemaan katumakirjeen, jossa hän tunnusti virheensä ja lupasi työskennellä jatkossa sosialismin rakennustyön hyväksi. Maksim Gorkin tuella hänet valittiin vuonna 1934 Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallituksen jäseneksi. Kupala onnistui välttämään pidätyksen myös vuonna 1937 ja sai myöhemmin lisää luottamustehtäviä. Hän oli Valko-Venäjän toimeenpanevan keskuskomitean jäsen vuosina 1929–1931 ja 1935–1938 sekä Valko-Venäjän korkeimman neuvoston edustaja vuodesta 1940.
Neuvostoliiton liityttyä toiseen maailmansotaan Kupala osallistui Slaavilaisen fasisminvastaisen komitean toimintaan. Hän kuoli pudottuaan hotellin porraskuiluun. Kupalan kuolemaa on epäilty itsemurhaksi tai valtion turvallisuuspalvelun järjestämäksi murhaksi. Hänet haudattiin ensin Moskovaan ja vuonna 1962 Minskiin.
Tuotanto

Kupala kirjoitti ensimmäisen runonsa puolaksi vuonna 1903. Hän siirtyi pian käyttämään valkovenäjää ja julkaisi runojaan säännöllisesti Naša niva -lehdessä vuodesta 1907. Niiden teemoja olivat alistetun valkovenäläisen talonpojan elämä, kotiseudun luonto ja luomistyön kauneus. Kupalan tuotannon keskeinen ajatus – ihmisen kansallinen, yhteiskunnallinen ja henkinen vapautuminen – ilmeni jo hänen varhaistuotannossaan. Vuonna 1908 Pietarissa ilmestyi ensimmäinen runokokoelma Žaleika, joka joutui viranomaisten takavarikoimaksi. Latinlaisella kirjaimistolla julkaistu toinen kokoelma Husljar (”Guslinsoittaja”, 1910) kuvastaa runoilijan romanttista maailmankatsomusta ja ohjaa hänen tuotantoaan filosofiseen ja ekspressionistiseen suuntaan. Kolmas kokoelma Šljah’am žytstsja (”Elämän tie”, 1913) edustaa silloisen valkovenäläisen kirjallisuuden huippua ja teki Kupalasta sen johtohahmon. Monet kokoelman isänmaallisista runoista olivat sittemmin kiellettyjä.
Vuosina 1914–1915 Kupala kirjoitti sota-aiheisia ja rakkausrunoja, mutta vaikeni sitten kolmeksi vuodeksi ja alkoi kirjoittaa uudelleen vuoden 1918 lopussa. Hänen seuraava kokoelmansa Spadtšina (”Perintö”, 1922) oli pettymys kriitikoille, jotka odottivat uusia vallankumousta ylistäviä runoja. Niiden sijaan runoilija kuvasi ajan myllerryksen särkemiä ihmiskohtaloita. Toisen neuvostoaikaisen kokoelman Beznazounaje (”Nimetön”, 1925) tulkittiin heijastavan kirjailijan vanhoja ajatuksia kansallisesta heräämisestä. 1930-luvulla Kupala joutui kirjoittamaan runoja ajankohtaisista aiheista vallitsevan ideologian hengessä. Runokirja Ad sertsa (”Sydämestä”, 1940) sai Stalin-palkinnon vuonna 1941.
Kupala kirjoitti myös useita näytelmiä. Hänen komediansa Paulinka (1912) on yksi valkovenäläisen näytelmäkirjallisuuden klassikoista. Satiirinen komedia Tuteišyja (”Täkäläiset”), joka käsittelee Valko-Venäjän asemaa idän ja lännen välillä, oli pitkään kielletty. Kupalalla oli myös suuri merkitys valkovenäläisen journalistiikan kehittäjänä. Hän on kääntänyt paljon venäläistä, puolalaista ja ukrainalaista kirjallisuutta.
Kupalan tuotanto on vaikuttanut useisiin valkovenäläisiin kirjailijasukupolviin. Erityisen ajankohtaista siitä tuli 1980-luvun lopussa, jolloin julkaistiin monia aikaisemmin kiellettyjä teoksia. Kupalan mukaan on nimetty muun muassa Valko-Venäjän kansallisteatteri, Valko-Venäjän tiedeakatemian kirjallisuuden instituutti ja Hrodnan valtionyliopisto. Minskissä on hänelle omistettu museo.
Suomeksi Kupalalta on julkaistu lähinnä lyriikkaa, kuten kansallista ja yksilöllistä vapautta ilmentävä Imatran yllä (Nad Imatraj, 1910).
Imatra-runous - 200 vuotta lyriikkaa koskesta. Imatra: Samuli Saarela 2021. ISBN 978-952-94-4672-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Vehka Kurjenmiekka

| Vehka Kurjenmiekka   (Miina Kurjenmiekka)> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1990 (ikä 34–35)
Ammatti:  kirjailija, roolipelisuunnittelija
Kirjailija
Tyylilajit:  fantasia, korkea fantasia
Esikoisteos:  Kellopelisydän (2023)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vehka Kurjenmiekka (Miina Kurjenmiekka) (s. 1990) on suomalainen kirjailija, roolipelisuunnittelija ja teologian maisteri. Hän on opiskellut kirjoittamista Kriittisessä korkeakoulussa. Kurjenmiekan tyylilaji on korkea fantasia.
Kurjenmiekan esikoinen on fantasiaromaani Kellopelisydän, joka aloittaa fantasiatrilogian nuorille aikuisille.  Kirjassa on nähty yhteisiä piirteitä Ursula Le Guinin moniosaisen kirjasarjan Maameren tarinat ja Emmi Itärannan Teemestarin kirjan kanssa. 
Le Guinin kirjasarjan kanssa yhteistä on esimerkiksi ruohonjuuritason arkisten askareiden tekeminen ja aistihavainnot.
Romaanin päähenkilöillä on mekaaninen sydän, joka pysähtyy, jos ei murhaa vuoden aikana vähintään yhtä ihmistä. Kurjenmiekka alkoi kirjoittaa Kellopelisydäntä marraskuussa 2011 NaNoWriMo-haasteena ja julkaisi siitä otteita kirjoittamisen aikana. Muutaman vuoden kuluttua hän tarttui käsikirjoitukseen uudelleen.
Kellopelisydän oli Tähtifantasia-palkintoehdokas vuonna 2024. Raadin mukaan kyseessä on hiottu esikoinen, jossa on ihmisläheinen ote.
Kirjoittamisen ja roolipelisuunnittelun ohella Kurjenmiekka vastaa Suomen Lähetysseuran nuorisotyöstä ja pitää Lähetysseuran rippileirejä. Hän kirjoittaa myös Nörttitytöt-sivustolla ja pitää Nobel tai ei mitään -podcastia Rasmus Tillanderin kanssa.
Teokset

Kellopelisydän. Romaani. Helsinki: Aula & Co., 2023.  ISBN 9789523644137.
Novelli kirjassa Muistojemme Viistokatu. Toim. Vesa Sisättö. Helmivyö 2021. ISBN 9789527211748.
Artikkeli "Taiteilijan resepti - Kuinka taiteilijaidentiteetti muodostuu ja miten sen kanssa eletään?" kirjassa Muuttuva tekijä : kirjoituksia tekijänoikeudesta ja taiteesta, Helsingin yliopisto 2020. ISBN 978-951-51-5013-4.
Marja Kurki

Marja Kurki vuonna 1998.
Marja Leena Kurki (o.s. Ilveskorpi; s. 24. kesäkuuta 1939 Viipuri) on suomalainen itseoppinut muotisuunnittelija ja yrittäjä, joka tunnetaan silkkihuiveihin ja -solmioihin erikoistuneen Marja Kurki Oy:n perustajana.
Ekonomiksi opiskellut Kurki perusti yrityksensä vuonna 1976 hankittuaan vaatealan kokemusta Kuusisen suunnittelijana. Tuotantoyhteistyön kiinalaisten kanssa hän aloitti jo 1979, ja Kiina oli myös yrityksen tärkein markkina-alue. Marja Kurki myi yrityksensä vuonna 1988 Marimekolle, mutta hänen poikansa Tapani Kurki osti sen Kirsti Paakkaselta takaisin vuonna 1991 äitinsä tietämättä. Tapani Kurki ryhtyi toimitusjohtajaksi, ja hänen vaimostaan Satu Kurjesta tuli yrityksen taiteellinen johtaja. Tuotteet suunniteltiin Suomessa ja valmistettiin Italiassa, Kiinassa, Etelä-Koreassa sekä Intiassa. Yrityksellä oli Suomessa parikymmentä työntekijää, Kiinassa yli sata. Kiinan tavarataloissa Marja Kurki -brändillä oli kymmeniä shop-in-shopeja, ja 70 prosenttia noin 9 miljoonan euron vuosiliikevaihdosta tuli Aasian maista. Huivien, solmioiden ja taskuliinojen lisäksi tuotteisiin kuuluivat laukut, ja vuonna 2015 yritys laajensi koruihin.
Vuonna 2006 Marja Kurki Oy:lle myönnettiin Kultainen vaatepuu. Keväällä 2012 Otava julkaisi Marja Kurjen elämäkertateoksen Silkkitieni.
Vuoden 2024 alussa Marja Kurki Oy lopetti toimintansa, koska Tapani ja Satu Kurki halusivat vetäytyä eläkkeelle eikä perhepiiristä löytynyt jatkajaa. Samalla Aasiassa toimineet tytäryhtiöt myytiin.
Kirjallisuutta

Kurki, Marja: Silkkitieni.  Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-25965-7
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Alarich Bross

Alarich Alfons Johann Bross (25. maaliskuuta 1904 Bromberg, Posen, Saksa – 20. huhtikuuta 1982 Flensburg, Schleswig-Holstein, Saksa) oli saksalainen tiedustelu-upseeri, joka johti Sicherheitdienstin tiedustelua Suomessa vuosina 1938–1944. Hän oli sotilasarvoltaan majuria vastaava SS-Sturmbannführer.
Ennen toista maailmansotaa

Bross tuli Suomeen 1938 muodollisesti FIHABE (Finnland-Hamburg Befrachtungskontor)-rahtaustoimiston matkailuosaston johtajaksi ja käytti matkailuneuvoksen titteliä. Hän teki 1930-luvun lopulla useita matkoja Lappiin, matkojen virallisena tarkoituksena oli edistää saksalaisten turistien matkailua Lapissa.
Jatkosota

Hans Metzger kertoo muistelmakirjassaan Poliittiset aseveljet aloittaneensa yhteistoiminnan Brossin kanssa joulukuussa 1941. Metzger kertoi Brossin lähettäneen SD:lle Berliiniin useaan otteeseen syksyllä 1941 harhaanjohtavia tiedusteluraportteja Suomen tilanteesta. Kun Saksan Suomen-lähetystö sai tiedon näistä raporteista omia kanaviaan pitkin, Metzger sopi esimiehensä suurlähettiläs Wipert von Blücherin kanssa että Metzger alkaisi epävirallisesti luovuttaa Suomea koskevaa "vaaratonta" materiaalia Brossille ja samalle tarkistaisi vaivihkaa, mitä tämä raportoi SD:lle. Metzgerin mukaan tämä yhteistoiminta jatkui sitten koko jatkosodan ajan. Metzgerin mukaan yhteistyö Brossin kanssa aiheutti kuitenkin sen, että hän itse leimaantui Gestapon edustajaksi Suomessa useiden suomalaisten tahojen muun muassa Valpon silmissä. Metzger kertoi lisäksi, että Brossin esimies SS-kenraali Walter Schellenberg yritti värvätä hänet talvella 1942–1943 SD:n asiamieheksi, mutta hän kieltäytyi tarjouksesta.
Kesäkuussa 1944 Suomessa vieraillut Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop aikoi vaatia Saksan aseavun ehtona Suomen armeijan alistamista OK 20:n komentajan kenraali Eduard Dietlin määräysvaltaan. Bross kertoi olleensa Ribbentropin puheilla Helsingissä ja saaneensa suostuteltua tämän luopumaan tästä vaatimuksesta. Samaan aikaan Bross oli tiedustellut suurlähettiläs Wipert von Blücheriltä löytyisikö Suomesta tuhat sellaista miestä, jotka olisivat valmiit ottamaan vallan Suomessa ja perustamaan saksalaismielisen hallituksen.
Saksalaismielinen vastarintaliike Suomessa

Jatkosodan päätyttyä Bross toimi syksyllä 1944 ja alkuvuodesta 1945 saksalaismielisen vastarintaliikkeen Sonderkommando Nordin kakkosmiehenä Alexander Cellariuksen rinnalla.
Toisen maailmansodan jälkeen

Saksan antauduttua Bross oli brittien internoimana Englannissa jouluun 1947 saakka. Myöhemmin hän ja Cellarius palvelivat läntisiä tiedustelupalveluja. SS Wiking-divisioonaa sodan aikana komentanut kenraali Felix Steiner julkaisi 1951 pamfletin nimeltä The Defence Idea of the West, jonka Bross toimitti painokuntoon Steinerin pyynnöstä. Bross lisäsi pamflettiin myös omia ajatuksiaan aihepiiristä. Brossin tiedetään eläneen Länsi-Saksassa vielä 1970-luvun alussa.
Perhe

Bross oli naimisissa suomalaisen Viipurista kotoisin olleen Erna Engström-Murajan kanssa. Heillä oli kolme lasta.
Aiheesta muualla

Lappalainen, Niilo: Vaarallisilla teillä : Viimeiset suomalaiset SS-miehet.  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22665-3
Brudevælten lurit

| Brudevælten lurit Brudevæltelurerne  |
| --- | --- |

Löytyminen
Valtio:  Tanska 
Löytöpaikka:  Allerødin kunta 
Löytäjä:  Ole Pedersen
Löytöpäivä:  1797 
Säilytys
Paikkakunta:  Kööpenhaminan kunta 
Kokoelma:  Tanskan kansallismuseo ja Eremitaaši 
Kotisivut:  Nationalmuseet
Kuvaus
Esinetyyppi:  rituaaliesine, soitin
Materiaali:  pronssi 
Valmistustapa:  valaminen ja Juottaminen 
Mitat:  2,20 metriä pitkä
Valmistettu
Kulttuuri:  Skandinavian pronssikausi
Ajanjakso:  pronssikausi, periodi V
Valmistettu:  750 eaa. (noin (en)) 
 fiBrudevælten lurit 
Commons:  luokka
Brudevælten lurit (lue venyttämällä: lūr) tarkoittavat kuutta Brudevælten kuivatetulta suolta kaivettua luria, jotka löytyivät vuonna 1797 Allerødin Tanskasta Pohjois-Sjællannista Lyngestä. Lur tarkoittaa pronssikautista pronssitorvea. Ne ajoitetaan Monteliuksen periodin V jälkipuoliskolle eli 800–700 eaa.
Historiaa

Lurit löytyivät pareittain kolmesti pieneltä suolta samana vuonna. Niihin törmäsi iäkäs maanviljelijä Ole Pedersen vuonna 1797 nostaessaan turvetta kuivatettavaksi. Nostettuaan lurien suosta hän nimitti niitä ”6 curved brass horns”. Runsaan viikon kuluttua hän löysi niille vielä lurien suuosat yhteen sidotussa nipussa. Pedersen kutsui lureja nimellä ”hedenolds krigstrompeter”, mutta oli lopulta tyytyväinen saatuaan ruhtinaalisen palkkion. Löydetyt lurit olivat ensimmäiset, mutta nykyään niitä tunnetaan kymmeniä. Soittimet toimitettiin sittemmin Danske oldsagskommissionille, mutta yksi soitin lahjoitettiin vuonna 1845 Venäjän keisarille Nikolai I:lle.
Brudevælten lureilla äänitettiin vuonna 1966 LP-äänilevy Klange fra Danmark's bronzealderlurer (Tanskan kansallismuseossa, NM 67-001). Siinä soittivat lureja Palmer Traulsen ja G. A. Wilkenschildt.
Kuvaus

Lureja on kahdenlaisia. Tanskassa käytetyt olivat S-kirjaimen muotoisia. Brudevælten lurit näyttäisivät esiintyvän erikätisinä pareina, eli kun toinen lur kiertyy vasemmalle, toinen kiertyy oikealle. Lurit ovat noin 2,2 metriä pitkät, ja ne ovat hyvin säilyneitä ja niillä voi edelleen helposti soittaa. Kun niiden sointia verrataan moderniin sävelasteikkoon, niin yksi lur on C-vireessä, yksi lur on D-vireessä, yksi taas E-vireessä ja yksi G-vireessä. Kun vielä on kaksi jäljellä, on niistä Tanskassa sijaitseva Es-vireinen. Mahdollisesti Pietarissa oleva on viimeisen kanssa samassa vireessä.
Näyttelyt

Soittimista viisi on esillä Tanskan kansallismuseossa Kööpenhaminassa ja yksi on Eremitaašissa Pietarissa.
Kirjallisuutta ja musiikkia

Johansson, Per-Olof & al.: Brudevæltelurerne – verdens første og største lurfund. Lokalhistorisk Arkiv og Forening i Allerød Kommune, ISBN 87-88518-04-3, 2005
Royal Danish Brass: Bronze & Brass. CD 1999. Rondo Records, RCD 8366.
Aiheesta muualla

Johansson, Per-Olof: Seks lurer fra Allerød, viitattu 30.4.2018
Brudevælte Lurs Tanskan kansallismuseo. Viitattu 2.5.2018. (tanskaksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aaro Kurkela

Aaro Kurkela (vasemmalla) ja M. A. Numminen vuonna 1972.
Aaro Kalevi Kurkela (2. huhtikuuta 1933 Sääksmäki – 24. maaliskuuta 1989 Tampere) oli suomalainen harmonikkataiteilija.
Kurkela tunnettiin erityisesti studiomuusikkona, televisio-orkesterimuusikkona ja säestäjänä. Gramexin tilastojen mukaan Kurkela oli yhä Suomen 16. eniten levyttänyt studiomuusikko vuonna 2008 oltuaan mukana 2 894:llä levytyksellä. Kaikkia levytyksiä hän ei tehnyt harmonikalla, sillä hän soitti myös vibrafonia. Tunnusomaista Kurkelan soitolle oli, että hän käytti usein harmonikan musette-äänikertaa. Myös jazz oli hänen sydäntään lähellä. Soololevytyksiä Kurkelalle kertyi 50.
Kurkela on haudattu Malmin hautausmaalle Helsinkiin kortteliin 87, riville 14, hautapaikalle 330.
Soololevytyksiä

Antaa mennä vaan (Odeon, 1972)
Hanurilla (Scandia, 1974)
Kauneimmat valssit (Anuco, 1974)
Manhattan tango (Rondo, 1974)
Brysselin pitsiä (Yhdessä Erkki Frimanin kanssa, Peel records, 1981)
Illan hämärtyessä (Yhdessä Teuvo Ihanuksen kanssa, Jp-musiikki, 1981)
Aiheesta muualla

Aaro Kurkelan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Kuudes ristiretki

Ristiretket Pyhälle Maalle
Ensimmäinen ristiretki (1095–1099)
Toinen ristiretki (1147–1149)
Kolmas ristiretki (1187–1192)
Neljäs ristiretki (1202–1204)
Viides ristiretki (1217–1221)
Kuudes ristiretki (1228–1229)
Seitsemäs ristiretki (1248–1254)
Kahdeksas ristiretki (1270)
Yhdeksäs ristiretki (1271)
Pohjoiset ristiretket
Ristiretket vendejä vastaan (1100-luku)
Ristiretket Baltiaan (1200-luku)
Ristiretket Suomeen (1100- ja 1200-luku)
Muut ristiretket
Albigenssiristiretki (1209–1229)
Lasten ristiretki (1212)
n
k
Fredrik II ja Al-Kamil Muhammad al-Malik
Kuudes ristiretki 1228 oli ristiretkistä ensimmäinen, jota ei järjestetty suoranaisesta paavin määräyksestä. Sen johtaja keisari Fredrik II lähti Brindisistä kohti Syyriaa. Diplomaattisin keinoin hän saavutti suurta menestystä ja valloitti Jerusalemin, Nasaretin ja Beetlehemin kymmenen vuoden ajaksi.
Fredrik II oli halunnut osallistua jo viidennelle ristiretkelle, mutta paavi ei huolinut häntä mukaan koska pelkäsi auktoriteettinsa kyseenalaistamista. Vuonna 1225 Fredrik nai Jerusalemin Isabellan, joka oli Jerusalemin kuningaskunnan nimellisen hallitsijan tytär. Tämän jälkeen Fredrikillä oli laillinen syy olla kiinnostunut kuningaskunnan valtaan palauttamisesta.
Fredrik lähti Brindisistä Syyriaan 1227 Gregorius IX:n ollessa paavina. Epidemian takia Fredrikin laivaston piti palata Italiaan. Ristiretkeläisvalan rikkominen antoi paaville syyn julistaa Fredrik kirkonkiroukseen. Tästä huolimatta Fredrik lähti uudelleen kohti Syyriaa, ja saapui Akkoon syyskuussa 1228.
Akkossa, joka oli Jerusalemin kuningaskunnan nimellinen pääkaupunki, oli erilaisia mielipiteitä Fredrikistä. Hänen oma armeijansa ja iso osa ylimystöstä tuki häntä, mutta patriarkka, Temppeliherrat ja monet tavalliset kansalaiset eivät häntä tukeneet. Tämä liittyi yleiseurooppalaiseen jakaantumiseen paavin ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan kannattajiin. Fredrik sai kuitenkin kaupungin yhtenäistymään.
Tämän jälkeen Fredrik siirsi kaikki kokoonsaamansa joukot Akkosta Jaffaan ilmaisten näin selvästi, että hänen aikomuksenaan oli hyökätä linnoittamattomaan Jerusalemiin. Egyptin sulttaani Al-Kamil tarjosi nopeasti sopimusta, josta Fredrik ei koskaan voinut kieltäytyä. Vuoden 1229 Jaffan sopimuksella Fredrik sai Jerusalemin, Betlehemin, Nasaretin ja muutamia muita pyhiinvaeltajain kunnioittamia paikkakuntia sekä pyhiinvaeltajien tien Jaffaan. Jerusalemia ei linnoitettu, koska muslimit saivat oikeuden valvoa Temppelivuorta ja sen moskeijoita. Lisäksi sovittiin kymmenen vuoden rauhasta. Näin Fredrik pääsi ratsastamaan Jerusalemiin kuninkaana (vaikkakin oli sijaishallitsija, sillä hänen alaikäinen poikansa oli perinyt Jerusalemin kruunun äidinisältään.) Maansa menettänyt paavi ei kyseistä sopimusta hyväksynyt, koska hänen mukaansa muslimeja vastaan piti taistella eikä tehdä heidän kanssaan kauppoja.
Fredrikin esimerkin mukaisesti myöhemmätkin kuninkaat tekivät omia ristiretkiään odottamatta paavillista siunausta. Ranskan Ludvig IX teki kaksi ja Englannin Edvard yhden ristiretken.