Itä-Ukrainan sodan alkuvaihe
Kriisin tausta

Kriisiin johtavat tapahtumat lähtivät liikkeelle, kun Azarovin hallitus kieltäytyi marraskuussa 2013 allekirjoittamasta vapaakauppasopimusta EU:n kanssa sillä perusteella, että sopimus ei olisi Ukrainalla taloudellisesti mahdollinen ja että Ukrainan sen sijaan suuntautuisi Euraasian tulliliittoon. Pitkien neuvottelujen perusteella oli yleisesti odotettua, että Ukraina vahvistaisi assosiaatiosopimusken Euroopan unionin kanssa eikä suuntautuisi Euraasian tulliliittoon.
Azarovin hallituksen ja Ukrainan presidentin, Viktor Janukovytšin vastaiset mielenosoitukset pääkaupunki Kiovassa alkoivat yöllä 21.–22. marraskuuta 2013 jatkuen marraskuun, joulukuun, tammikuun ja helmikuun alun ilman suurehkoja väkivaltaisuuksia vuoden 2004 oranssin vallankumouksen tapaan. Ukrainan venäläismyönteinen hallitus pyrki nujertamaan mellakoinniksi äityneet protestit lopulta väkivalloin Maidanin aukiolla. Helmikuussa 2014 lähinnä euromyönteiset tekivät Ukrainassa vallankumouksen. Kiovassa tapahtuneiden ampumisten ja loukkaantumisten vuoksi mielenosoittajat ja Ukrainan presidentti sopivat 21. helmikuuta 2014 tilanteen rauhoittamisesta. Samana päivänä kuitenkaan vallanjako ei toteutunut, vaan 22. helmikuuta 2014 Viktor Janukovytš pakeni tuntemattomaan paikkaan ja lopuksi siirtyi Venäjän federaatioon, jolloin korkeimman radan nopealla päätöksellä muutettiin maan perustuslaki siten, että otettiin voimaan vuoden 2004 parlamantaarisen perustuslain kaltainen laki 2014,  jonka perusteella käytännössä valtionhoitajaksi ryhtyi tilapäisenä Ukrainan presidenttinä korkeimman radan puhemies.
Virallinen uusi oranssi hallituskoalitio perustettiin 27. helmikuuta 2014, johon ei kuulunut Itä-Ukrainaa ja Etelä-Ukrainaa edustanut Alueiden puolue, jonka oppositioaseman virallisen toteamisen jälkeen alkoi Krimin kriisi itsenäisyysliikkeenä, joka perusteltiin kansanäänestyksellä, jolla pyrittiin osoittamaan Krimin niemimaan asukkaiden enemmistön tahto liittää Krimin autonominen tasavalta autonomisena tasavaltana ja Sevastopolin liittovaltiokaupunkina liittovaltiosubjekteiksi Venäjän federaatioon.
Venäjä tuomitsi vallankumouksen. Parlamentti uhkasi säätää venäläisiä syrjivän kielilain, mutta presidentti esti sen. Sorron alle joutumista pelkäävät venäläismieliset järjestivät mielenosoituksia Itä-Ukrainassa ja Krimillä. Tilanne kriisiytyi, kun Venäjä teki Krimille sotilaallisen väliintulon ja miehitti niemimaan lähes taisteluitta. Venäläismiehityksen ollessa käynnissä Krimillä järjestettiin kansanäänestys, jossa 96,6 % krimiläisistä äänesti liittymisestä Venäjään. Alueen tataarien äänestysprosentti poikkesi venäläishallinnon ilmoittamasta. Ukraina, kaikki länsimaat sekä Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous tuomitsivat kansanäänestyksen laillisuuden.
Lännessä Ukrainan tapahtumat nähtiin niin, että Venäjä pyrki säilyttämään ensin koko Ukrainan tai sitten osia siitä omassa etupiirissään. Venäjä ei olisi halunnut Ukrainan ”lännettämistä” EU:lla eikä varsinkaan haluaisi maan liittyvän Natoon. Alle kuukautta ennen Ukrainan presidentinvaaleja CNN kysyi tuhannelta ukrainalaiselta tuntevatko he uskollisuutta Eurooppaa vai Venäjää kohtaan: 56 % Eurooppaa, 19 % Venäjää, 22 % ei kumpaankaan ja 3 % ei osannut sanoa. Ukrainan aiempaa presidenttiä Viktor Juštšenkoa kertoi kannattaneensa 20 % vastanneista. Barack Obamaa kuvasivat parhaimmin sanat ystävällinen ja luotettava, Vladimir Putinia vaarallinen ja vahva johtaja. Toisaalta, Obaman ja Putinin arvioitiin ymmärtävän Ukrainan tilannetta liki yhtä huonosti, Putin 15 % ja Obama 14 %.