Sarkasota
Vihollisen menestyksen syyt

Vihollisen hyökkäysmenestys perustui täydelliseen yllätykseen ja huolelliseen valmisteluun. Rajantakaiset kauppiaat olivat matkoillaan saaneet selvää siitä, mitä sotaretkellä oli hyvä tietää omaisuudesta ja kulkuteistä. Joukko oli riittävän pieni kyetäkseen liikkumaan nopeasti. Se kulki ratsain siten, että sivustoja varmistivat ratsu- ja suksimiehet, pyrkien estämään uhkaavasta vaarasta tietottamisen. Kohteisiin mentäessä ei viivytelty, vaan kuljettiin parasta vauhtia. Keskuspaikkoihin eli Paltaniemeen ja Kajaaniin saavuttiin samaan aikaan, jotta tieto vaarasta ei voinut kulkeutua toisesta toiseen. Yllätys taattiin myös valitsemalla otollinen vuorokaudenaika eli varhainen aamu. Hyökkääjillä oli myös onnea, sillä tuskin he tiesivät että paikalliset johtohahmot maamajuri Affleck, kruununvouti Tammelander ja Paltamon kirkkoherra olivat poissa kotoaan. Lisäksi Sotkamon kirkkoherra oli äskettäin kuollut.
Kajaanin läänin tiedustelu toimi huonosti, eikä hyökkäykseen ylipäätään uskottu, koska vallitsi rajarauha. Toinen sopimuskumppani uskoi rajanaapurin kunnioittavan sopimusta niin, ettei se pienen kangaserän vuoksi hyökkäisi. Jälkikäteen tapahtumia tarkastellessa ihmetyttää Kajaanin läänin heikko puolustus, joka oli järjestetty torjumaan vihollispartioita. Se ei koko aikana kyennyt tekemään mitään, vaikka vihollinen paluumatkalla pysähtyi juhlimaan ja mellastamaan.
Lääninsotilaiden ja nostoväen kokoonkutsuminen oli järjestetty niin huonosti, ettei se sujunut ilman hämminkiä ja viivytystä. Miesten saanti nopeasti aseisiin olisi mahdollistanut vihollisen tavoittamisen sen paluumatkalla. Se olisi mahdollisesti voitu tuhotakin, jolloin olisi saatu vangit ja saalis takaisin. Ruotsin hallitus oli vuonna 1700 kehottanut käyttämään jotain nopeaa hälytystapaa, kuten vaikkapa tulimerkkejä, jotta tieto vihollisen saapumisesta olisi voitu ilmoittaa vielä viime tingassakin.
Kajaanin läänin puolustuksen johtosuhteet olivat hyvin epämääräiset, vaikka se oli niin eristetty muusta valtakunnasta, että sen oli tultava toimeen omillaan. Maaherra Clerck oli pitänyt välttämättömänä, että läänissä oli maamajuri huolehtimassa ja vastaamassa puolustuksesta. Puolustuskomissio oli hyväksynyt virkaan Simo Affleckin. Tämä oli kuitenkin edellyttänyt, että hänelle maksetaan säännöllisesti majurin palkka. Tätä ehtoa ei ollut täytetty. Maaherra ei voinut nimityksen vuoksi määrätä ketään toistakaan johtamaan läänin puolustusvoimaa. Affleck katsoi voivansa esiintyä maamajurina silloin, kun se hänelle sopi, ja kun yksityisasiat vaativat, hän katsoi voivansa mennä pitkällekin matkalle virkavelvollisuuksien estämättä.
Puolustuksen järjestäminen olisi toisaalta kuulunut linnan komendantille Niilo Silfverbaggelle. Käytännössä hänen vaikutusvaltansa rajoittui linnan muurien sisäpuolelle, sillä Cajanus-suvulla oli seudulla melkoinen mahtiasema. Kajaanin, Paltamon ja Sotkamon kirkkoherrat olivat Cajanuksia, samoin kuin Paltamon nimismies. Yhdessä he pystyivät horjuttamaan linnanpäällikön arvovaltaa ja linnanpäällikkö oli aiemmin sanonutkin heitä vihamiehikseen ja vainoajikseen. Palatessaan hävitettyihin koteihinsa mahtimiehet moittivat linnanpäällikköä saamattomuudesta ja linnanpäällikkö puolustautui väittämällä, että hänen valtansa oli anastettu.