stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maharishi Mahesh Yogi
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maharishi Mahesh Yogin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Ylen Elävä arkisto – Yogi Maharishi Suomessa (video) (1973)
Ylen Elävä arkisto – Hindulaisen meditaatiokuuluisuuden opinahjossa (audio) (1968)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Riitta Pihlajamäki

Riitta Liisa Pihlajamäki (s. 23. joulukuuta 1956) on suomalainen televisiotoimittaja.
Riitta Pihlajamäki pääsi ylioppilaaksi Ilmajoen lukiosta 1975 ja valmistui valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta 1985. Hän on työskennellyt Yleisradion televisio-ohjelmatoiminnassa vuodesta 1978 muun muassa A-studion toimitussihteerinä, kansainvälisten ohjelmien tuottajana sekä Yle Uutisten ulkomaantoimittajana. Hän on toiminut Ylen kirjeenvaihtajana Pariisissa ja Wienissä. Bonnin-kirjeenvaihtajana Pihlajamäki raportoi mm. Berliinin muurin murtumisesta marraskuussa 1989.
Pihlajamäki nimitettiin Yle TV1:n ohjelmasuunnittelupäälliköksi 1998 ja  ohjelmajohtajaksi 2005. Hän toimi Yle TV1:n kanavapäällikkönä 2008-2011, jonka jälkeen välinepäällikkönä ja myöhemmin Ylen suomenkielisten tv-kanavien julkaisupäällikkönä. Ylen journalististen standardien ja etiikan päälliköksi Pihlajamäki nimitettiin 2014. Joulukuussa 2016 hän siirtyi johtamaan A-studion toimitusta. Toukokuussa 2021 hän jäi Yleisradiosta eläkkeelle.
Riitta Pihlajamäki toimii vuodesta 2022 alkaen Ilmajoen Musiikkijuhlien hallituksen puheenjohtajana.
Pihlajamäki on ollut naimisissa Yleisradion entisen toimittajan Hannu Lehtilän kanssa.
Aiheesta muualla

Riitta Pihlajamäki Ylen sivustolla
Riitta Pihlajamäki Ritva-ohjelmatietokannassa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva
Piilukko

Piilukko
Kaksi piilukkoista pistoolia
Piilukko on aseen lukkotyyppi, jossa liipaisinta vedettäessä hana ja siihen kiinnitetty piikivenpala iskeytyvät eteenpäin ja piikiven teräksiseen tulirautaan osuessa syntyvät kipinät sytyttävät sankkipannussa olevan sytytysruudin.
1500-luvun puolivälissä Euroopassa alettiin kehittää sieppolukkoa, jonka hanaan oli kiinnitetty piikivenpala. Monenlaisten kokeilujen ja kehitysvaiheiden jälkeen varsinainen piilukko syntyi vasta 1600-luvun alussa. Kaikista teknisistä parannuksistakin huolimatta piilukko ei ole varsinkaan kastuessaan kovin toimintavarma, mikä johti vähitellen nallilukon kehittämiseen.
Magnesiumdiboridi

| Magnesiumdiboridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  12007-25-9
PubChem CID:  15987061
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  MgB2
Moolimassa:  45,93 g/mol
Sulamispiste:  830 °C (hajoaa)
Tiheys:  2,57 g/cm3
Magnesiumdiboridi (MgB2) on magnesiumin ja boorin muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Magnesiumboridilla on käyttöä halpana suprajohtavana materiaalina.
Rakenne ja ominaisuudet

Magnesiumboridikiteillä on heksagonaalinen alkeiskoppi. Kide kostuu boorikerroksista, joiden välissä on magnesium-ionikerros. Boorikerrosten rakenne muistuttaa grafiitin rakennetta eli jokainen booriatomi on sitoutunut kolmeen muuhun booriatomiin. Magnesiumkerrokset voivat luovuttaa boorikerroksille elektronejaan. Magnesiumdiboridin suprajohtavuuden arvellaan johtuvan juuri boorikerroksien rakenteesta.
Magnesiumdiboidi on tunnettu materiaalina 1950-luvulta lähtien. Ensimmäiset tutkimustulokset sen suprajohtavuudesta julkaistiin kuitenkin vasta vuonna 2001. Magnesiumboridilla havaittiin tapahtuvan Meissnerin ilmiö 39 kelvinin (–234 °C) lämpötilassa. Kriittistä lämpötilaa voidaan kasvattaa douppauksella. Magnesiumdiboridin douppaukseen on käytetty muun muassa hiiltä, alumiinia, piitä, sinkkiä, kuparia, berylliumia, kobolttia ja rautaa.
Valmistus

Magnesiumboridia voidaan valmistaa kuumentamalla magnesium- ja boorijauhetta kovassa paineessa 700 °C:n lämpötilassa. Nykyään korkealaatuista magnesiumdiboridiohutkalvoa valmistetaan fysikaaliskemiallisella kaasufaasipinnoitusmenetelmällä. Siinä magnesiummetallipinnalle suihkutetaan diboraanikaasua.
Käyttö

Magnesiumdiboridista on jo valmistettu magneetteja, joita käytetään magneettikuvauslaitteissa.. Yhdisteen etu moniin muihin suprajohteisiin verrattuna on se, että se on niitä halvempi. Magnesiumdiboridin jäähdyttämiseen sen kriittiseen lämpötilaan voidaan käyttää nestemäistä vetyä, joka on halvempaa kuin helium. Metallimaisena yhdiste on helposti muokattava ja siitä voidaan valmistaa pitkiäkin kaapeleita edullisemmin kuin muista suprajohtavista materiaaleista.
Magnesiumdiboridista valmistetaan ohuita nauhoja eri käyttötarkoituksia varten.
Piika
Kirjallisuutta

Ranta, Sirkka-Liisa: Naisten työt: Pitkiä päiviä, arkisia askareita.  Hämeenlinna:  Karisto, 2012.  ISBN 978-951-23-5504-4
Made in Japan

| Made in Japan Deep Purple |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : 15.–17. elokuuta 1972 Japanissa
 Julkaistu:  joulukuu 1972    tammikuu 1973
 Tuottaja(t): Deep Purple
 Tyylilaji: hard rock heavy metal
 Kesto: 76.44
 Levy-yhtiö:  EMI/Purple Records    Warner Bros.
Muut kannet

Listasijoitukset
  1. (1 viikko, 15. helmikuuta 1973)   3. (22. tammikuuta 1973)   4. (tammikuu 1973)   5. (28. huhtikuuta 1973)   6. (1973)   7. (viikko 52/1972)   16. (6. tammikuuta 1973)   75. (27. helmikuuta 2005)
Deep Purplen muut livealbumit
| Concerto for Group and Orchestra 1969 | Made in Japan 1972 | Nobody's Perfect 1988 |
Made in Japan on Deep Purplen livealbumi vuodelta 1972. Se on koottu yhtyeen kolmesta Japanin konsertista elokuulta 1972. Alun perin vain Japanissa julkaistavaksi tarkoitettu, mutta levy-yhtiön painostuksesta maailmanlaajuisesti julkaistu albumi on noussut vuosien aikana yhdeksi rockhistorian arvostetuimmista livealbumeista. Levyn kansikuva ei ole kuvattu Japanissa, vaan Lontoon Rainbow Theatressa.
Yhdysvalloissa Made in Japan oli tarkoitus jättää julkaisematta, koska livealbumit eivät olleet kyseisessä valtiossa koskaan olleet menestyksiä.
"Smoke on the Water" -singlen suuri paikallinen menestys kuitenkin muutti levy-yhtiö Warner Bros.in mielen ja vastoin odotuksia Made in Japan myi hyvin myös Yhdysvalloissa, albumi oli korkeimmillaan Billboard -listan sijalla kuusi. Tämä on yhtyeen kaikkien aikojen paras listasijoitus Yhdysvalloissa albumin saralla. Sen sijaan yhtyeen kotimaassa Isossa-Britanniassa levy oli jonkinasteinen floppi sen sijoitettua sijalle 16. Tästä huolimatta albumi tuotti yhtyeen jäsenille aiempia levyjä enemmän rahaa, koska se oli työstetty pienemmällä budjetilla.
Vuonna 1993 julkaistiin samoista Japanin-konserteista kattava kolmen CD:n albumi Live in Japan. Se sisältää lähestulkoon kaiken, mitä konserteissa soitettiin.
Vastaanotto

Suomessa Musa-lehden numerossa 2/1973 albumin arvosteli Jussi Niemi. Hän kutsui levyä todella masentavaksi perustellen sitä sillä, että aikoinaan Deep Purple oli progressiivinen yhtye, joka osasi soittaa hyvin ja tuntui myös nauttivan siitä, esimerkkinä kappaleet ”Hush” ja ”Hey Joe” yhtyeen esikoisalbumilta. Made in Japanista hän sanoo, ettei keksi siltä mitään ilon aihetta, varsinkin kun kappaleet, riffit ja etenkin soolot ovat ”jo miljoona kertaa kuultuja”. Hän pohtii, onko raha tuudittanut yhtyeen, ja arvostelun päätteeksi hän esittää surunvalittelunsa Deep Purplen faneille.
»Koko tuplalla ei ole kuin seitsemän kappaletta, mutta levyn anti mahtuisi vallan mainiosti yhteenkin raitaan, niin tasapaksua ja ikävää ja mielikuvituksetonta tämä on. Gillan huutaa kuten aina, Blackmore vonguttelee kuin valittaen ideoiden puutettaan, Lord ei tee juuri mitään ja Paice & Glover paukuttavat apaattisesti taustalla. [...] Melodioista ei ole tietoakaan, ”Child in Time” on ainoa kappale, jossa ilmenee jotakin sen tapaista, mutta sekin tapetaan rutiinilla ja ikävystyttävällä asenteella.» 
(Jussi Niemi, Musa 2/73)
Made in Japan valittiin mukaan vuonna 2005 julkaistuun englanninkieliseen hakuteokseen 1001 Albums You Must Hear Before You Die. Siinä albumin kappaleita luonnehditaan melodramaattisiksi paisutteluiksi aiemmista studioversioistaan.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittaneet Ritchie Blackmore, Ian Gillan, Roger Glover, Jon Lord ja Ian Paice, ellei toisin mainita.
Kappaleet > LP 1

A-puoli
Highway Star – 6.42
Child in Time – 12.18
B-puoli
Smoke on the Water – 7.37
The Mule – 9.28
Kappaleet > LP 2

A-puoli
Strange Kind of Woman – 9.52
Lazy – 10.27
B-puoli
Space Truckin' – 19.53
Kappale 3 äänitetty Osakassa 15. elokuuta 1972.
Kappaleet 1, 2, 5 ja 7 äänitetty Osakassa 16. elokuuta 1972.
Kappaleet 4 ja 6 äänitetty Tokiossa 17. elokuuta 1972.
Kappaleet > The Remastered Editionin bonus-CD

Black Night – 6.17
Speed King – 7.25
Lucille – 8.03 (säv. Collins/Penniman)
Kappale 3 äänitetty Osakassa 16. elokuuta 1972.
Kappaleet 1 ja 2 äänitetty Tokiossa 17. elokuuta 1972.
Kokoonpano

Ian Gillan – laulu
Ritchie Blackmore – kitara
Roger Glover – basso
Jon Lord – urut, piano
Ian Paice – rummut
Mahavira

Kaksi jainalaisten trithankaraa: Rishabhadeva vasemmalla ja Mahavira oikealla.
Mahaviran (540 eaa – 468 eaa?) opetuksiin perustuu intialainen uskonto jainalaisuus.
Mahavira oli todennäköisesti Siddhartha Gautaman vanhempi aikalainen, joka asui Ganges-virran alajuoksulla, tämänhetkisen Biharin alueella. Mahaviran kerrotaan saavuttaneen täydellisen valaistumisen ja tulleen siten jainaksi ("se joka selviytyy"). Mahavira kuoli Pavassa Biharissa täydellisen ravinnosta pidättäytymisen seurauksena. Jainalaiset itse eivät pidä Mahaviraa kuitenkaan uskontonsa perustajana, vaan 24. trithankarana eli "suurena opettajana".
Elämäkerta

Mahaviran elinajasta ei ole varmaa tietoa. Jainalainen perinne pitää kiinni vuosista 599–527 eaa., mutta historiantutkijoiden mielestä todellinen elinaika on ollut 50–100 vuotta myöhemmin. Vardhamana Mahavira syntyi sotilassäätyyn jossain Gangesin laakson kuningaskunnista. Nimi Mahavira on lisänimi, joka tarkoittaa suurta sankaria. Hänet kasvatettiin paikallishallitsijaksi, mutta noin 30-vuotiaana hän jätti tehtävänsä ja perheensä ryhtyen askeetiksi. Mahavira teki meditaatio- ja itsekidutusharjoituksia ja hankki elantonsa kerjuulla. Varanasissa hän tapasi jainalaisuuden varhaismuodon kehittäjän, Parsvan, seuraajia ja otti heiltä paljon vaikutteita. Tietyt lähteet väittävät Mahaviran vanhempien kannattaneen Parsvan oppeja.
Kolmantenatoista askeettivuotenaan Mahavira saavutti valaistumisen ja sai kunnianimen jina tai jaina (suom. voittaja; se,joka selviytyy). Tämän jälkeen hän kierteli 30 vuotta opettamassa Gangesin varren kuningaskunnissa, ja kävi varmuudella ainakin Kashissa, Kosalassa ja Magadhassa. Hän kuoli yli 70-vuotiaana paastoamalla itsensä hengiltä. Tämä paasto on säilynyt äärimmäisenä esikuvana jainalaisille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mahavira Wikimedia Commonsissa
Piikkisikamaiset

| Piikkisikamaiset |
| --- | --- |
 Kapybara (Hydrochoeris hydrochaeris)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Piikkisikamaiset jyrsijät Hystricomorpha
Osalahko::  Piikkisikamaiset Hystricognathi  Brandt, 1855 
Katso myös
   Piikkisikamaiset Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piikkisikamaiset (Hystricognathi) on toinen piikkisikamaisten jyrsijöiden (Hystricomorpha) alalahkoon kuuluvista osalahkoista. Ryhmän tieteellinen luokittelu on muuttunut useita kertoja. Wilsonin & Reederin (2005) luokituksessa siihen luetaan 17 heimoa.
Heimot

Tsintsillarotat Abrocomidae
Maamyyrärotat Bathyergidae
Hutiat Capromyidae
Marsut Caviidae
Tsintsillat Chinchillidae
Kampamyyrät eli tuko-tukot Ctenomyidae
Pakat Cuniculidae, vanh. Agoutidae
Agutit Dasyproctidae
Pakaranat Dinomyidae, 1 laji
Piikkirotat Echimyidae
Puupiikkisiat Erethizontidae
†Heptaxodontidae, kuolleet sukupuuttoon
Piikkisiat Hystricidae
Rämemajavat Myocastoridae, 1 laji
Torvimyyrät eli degut Octodontidae
Kalliorotat Petromuridae, 1 laji
Ruokorotat Thryonomyidae
Piirainen

Piirainen on suomalainen sukunimi, joka on tunnettu vanhastaan Laatokan Karjalassa, Savossa, Kainuussa ja Pohjois-Pohjanmaalla. Tunnettuja nimenkantajia:
Ilpo Piirainen (1941–2012), kielitieteilijä ja saksan kielen professori
Jaakko Piirainen (1871–1917), kansanedustaja (SDP)
Jari Piirainen (s. 1960), suomalaisen hiihdon pitkäaikainen vaikuttaja, mm. Suomen Hiihtoliiton toimitusjohtaja
Juho Piirainen (1879–1917), insinööri ja moottoritehtailija
Jukka Piirainen (s. 1969), purjehtija
Lasse Piirainen (s. 1982), muusikko
Lassi Piirainen, jalkapalloilija
Marko Piirainen (s. 1975), Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliiton puheenjohtaja
Matti Piirainen (s. 1950), journalisti
Mikko Piirainen (1899–1998), runoilija
Raimo Piirainen (s. 1952), kansanedustaja (sos.dem.)
Rita Piirainen, Uudenmaan Ely-keskuksen ylijohtaja
Tapio Piirainen (s. 1954), elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja
Tommi Piirainen (s. 1996), pesäpalloilija
Uuno Piirainen (1899–1931), jääkäri
Väinö Piirainen (1907–1961), kirjailija.
Piikkiönjoki

| Piikkiönjoki |
| --- | --- |
 Piikkiönjoki Valtatie 1:n kohdalla Piikkiön keskustassa Piikkiön rautatieaseman lähellä.
Alkulähde:  Hepojoki, Makarlanjoki
Laskupaikka:  Piikkiönlahti
Maat:  Suomi
Valuma-alue:  53,39 km²
Piikkiönjoki (yläjuoksulla Hepojoki ja Makarlanjoki) on pieni joki Piikkiössä Kaarinassa Varsinais-Suomessa. Joki laskee Piikkiönlahteen. Sitä ennen se virtaa Piikkiön keskustan läpi muutaman kilometrin matkan Hepojoen ja Makarlanjoen yhtymäköhdasta. Suultaan joki on vielä varsin leveä, mutta kapenee nopeasti tultaessa Piikkiön keskustaan, ja Hepo- ja Makarlajokien leveys on vain muutamia metrejä. Joen latvaosat, jotka ulottuvat Liedon ja Paimion kuntien alueelle, saavat alkunsa monista pienemmistä ojista, jotka ovat yhteydessä muun muassa Aurajoen sivuhaaraan Savijokeen.
Piikkiönjoen siltarumpu 110-tien kohdalla.
Piikkiönjoki kuuluu Ympäristöhallinnon kehittämisohjelmissa Aurajoen-Paimionjoen vesistöaluekokonaisuuteen. Suomen vesistöaluejaossa sen vesistöalueen nimenä on  Hepojoen-Makarlanjoen vesistöalue. Vesistöalueen suuruus on 53,39 km², valuma-alueen järvisyys 0,11 % ja vesistöalueen tunnus 82.040.
Hepojoessa on toiminut ennen vedenottamo.
Aiheesta muualla

Luoto, Keijo: Hepojoen luontopolku  2006. Piikkiö-Seura ry. Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 13.5.2010.
Piironen (yritys)

Piironen Oy oli suomalainen vaatevalmistaja, joka toimi vuodesta 1957 vuoteen 1985 saakka. Se valmisti naisten takkeja ja ulkoilujakkuja Järvenpäässä, Mäntsälässä ja Lopella ja työllisti parhaimmillaan parisataa henkeä.
Piironen Oy:n perustivat Pekka, Erkki ja Pentti Piironen Järvenpäähän vuonna 1957. Yrityksen tuotemerkki oli Piiron. Mallistoja suunnittelivat Tuula Piironen, Mariaana von Knorring, Marja Mykkänen ja Pirkko Hirvonen sekä freelancereinä Marja Suna ja Reino Koski. 1970-luvulta alkaen yli puolet tuotannosta meni vientiin, lähinnä muihin Pohjoismaihin mutta myös Keski-Eurooppaan ja Neuvostoliittoon.
Yhtiö ajautui konkurssiin 1985.
USS Mahan (DDG-72)

| USS Mahan |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bath Iron Works, Bath, Maine
Kölinlasku:  17. elokuuta 1995
Laskettu vesille:  29. kesäkuuta 1996
Palveluskäyttöön:  14. helmikuuta 1998
Tekniset tiedot
Uppouma:  6 900 t (standardi) 9 000 t
Pituus:  154 m
Leveys:  20 m
Syväys:  9,4 m
Koneteho:  100 000 hv (75 MW)
Nopeus:  30+ solmua
Miehistöä:  33 upseeria ja 38 aliupseeria ja 210 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  2 × Mk 41 VLS -ohjusjärjestelmää, joihin 90 RIM-156 SM2-, BGM-109 Tomahawk- tai RUM-139 VL-Asroc -ohjusta 1 × Mk 45 5"/54 -tykki 2 × 25 mm Mk 38 Mod 2 -pikatykkiä 4 × .50" konekivääriä 2 × 20 mm Mk 15 Phalanx CIWS -järjestelmää 2 × Mk 32 SVTT -torpedoputkea 1 × Sikorsky SH-60 Seahawk -helikopteri
USS Mahan (runkonumero DDG-72) on Yhdysvaltain laivaston Arleigh Burke -luokan ohjushävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Bath Iron Worksilta Bathista Mainesta, missä köli laskettiin 17. elokuuta 1995. Alus laskettiin vesille 29. kesäkuuta 1996 ja otettiin palvelukseen 14. helmikuuta 1998.
Palvelus

Alus on palveluksessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta USS Mahan (DDG-72) Wikimedia Commonsissa
Piikkiankeriaat

| Piikkiankeriaat |
| --- | --- |
 Isopiikkiankerias (Notacanthus sexspinis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Piikkiankeriaskalat Notacanthiformes
Heimo::  Piikkiankeriaat  Notacanthidae  Rafinesque, 1815
Katso myös
   Piikkiankeriaat Wikispeciesissä   Piikkiankeriaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piikkiankeriaat (Notacanthidae) on piikkiankeriaskaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajit ovat syvänveden kaloja, joita tavataan kaikista valtameristä.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat piikkiankeriaisiin kuuluvat fossiilit on ajoitetu myöhäiselle liitukaudelle. Nykyään heimoon kuuluu noin 10 lajia. Lajeja ovat muun muassa piikkiankerias (Notacanthus chemnitzii), isopiikkiankerias (Notacanthus sexspinis), nuija-ankerias (Lipogenys gillii) ja atlantinpiikkiankerias (Polyacanthonotus africanus). Piikkiankeriaat kasvavat korkeintaan 40–50 cm pitkiksi ja koiraat ovat usein naaraita pienempiä. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkiä ja pyrstö on pitkä ja päätä kohden kapeneva. Peräevä on pitkä ja selkäevä koostuu erillistä piikeistä kaikilla muilla paitsi nuija-ankeriaalla. Lajien  suomut ovat melko pienet ja väriltään ruskeat tai harmaat. Suu on pienehkä ja hampaita ei ole tai ne ovat pieniä. Piikkiankeriailla on liskoankeriaiden, naiskalojen, ankeriaiden ja tarponikalojen kaltainen toukkavaihe.
Levinneisyys ja elintavat

Piikkiakeriaslajeja tavataan Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta. Ne elävät syvissä vesissä tyypillisesti 125–3 570 metrin syvyydellä merenpinnasta. Kalojen ravinto koostuu pohjaeläimistä kuten monisukamadoista, pienistä äyriäisistä ja sammaleläimiä. Pikkiankeriaislajien kannasta naaraita on huomattavasti enemmän kuin koiraita.
Piikkimeritähdet

| Piikkimeritähdet |
| --- | --- |
 Echinaster sepositus
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Piikkinahkaiset Echinodermata
Luokka::  Meritähdet Asteroidea
Lahko::  Piikkimeritähdet Spinulosida  Perrier, 1884
Heimot
 Echinasteridae 
Katso myös
   Piikkimeritähdet Wikispeciesissä   Piikkimeritähdet Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Piikkimeritähdet (Spinulosida tai Spinulosa) on meritähtiin kuuluva lahko. Lahkon lajeja tavataan merivesistä.
Taksonomia ja anatomia

Piikkimeritähtiin luetaan uusimmissa luokituksissa kuuluvaksi vain yksi heimo Echinasteridae, jossa on 8 sukua ja 135 lajia. Muissa luokituksissa lahkoon kuuluvat myös meriauringot (Solasteridae) ja heimo Asterinidae. Tavanomaisia piirteitä ovat viisi imukupillista jalkaa, nystyt ihossa ja matalat piikit. Piikkimeritähdillä ei ole pedikellaarioita.
Piikkimeritähtiä tavataan lauhkeista ja lämpimistä vesistä. Niiden ravintoa ovat sienieläimet, vaippaeläimet ja levät.
Aiheesta muualla

iNaturalist: Lahko Spinulosida
ITIS: Spinulosida (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Spinulosida (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2342793  Wikispecies: Spinulosida  ADW: Spinulosida  AFD: Spinulosida  BOLD: 99729  CoL: 8ZXJ8  EoL: 1943  GBIF: 1463  iNaturalist: 47667  IRMNG: 10881  ITIS: 157060  NBN: NHMSYS0021054057  NCBI: 55644  NZOR: a1139836-da48-4d78-96d6-a7bf928703e1  Open Tree of Life: 843666  Paleobiology Database: 104676  WoRMS: 123089
Magyar

Magyar on suomalainen yhtye, joka julkaisi yhden albumin Love Records -levymerkille. Yhtyeen sanoituksista vastasi Jukka Itkonen. Yhtyeeltä on tullut levy Very Super Old Men (V.S.O.M.), joka on julkaistu Turun Tähtituotannon Turun Tähtituotanto Oy  fifty-fifty records -levymerkillä.
Alkuperäinen kokoonpano

Harry Gunaropulos, (laulu)
Kari Huttunen, (kitara)
Seppo Heikkonen, (saksofoni)
Markku Heikkonen, (saksofoni)
Raine Angelvuo, (basso)
Heikki Salmijärvi, (rummut)
Seuraava kokoonpano

Harry Gunaropulos, (laulu)
Kari Huttunen, (kitara)
Jouko Niiranen, (laulu)
Teuvo Bovellan, (urut)
Taito Kettunen, (basso)
Kari Pietikäinen, (rummut)
Markku Heikkonen, (alttosaksofoni, huilu)
Seppo Heikkonen, (tenorisaksofoni, klarinetti)
Diskografia

Uusiin maisemiin (1974)
Very Super Old Men V.S.O.M. (2011)
Aiheesta muualla

Magyarin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Piikkineula

| Piikkineula |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Kehittyneet luukalat Neopterygii
Lahko::  Yhdyskiduskalat Synbranchiformes
Heimo::  Piikkineulat Indostomidae
Suku::  Indostomus
Laji::  paradoxus
Kaksiosainen nimi
 Indostomus paradoxus  Prashad & Mukerji, 1929 
Katso myös
   Piikkineula Wikispeciesissä   Piikkineula Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Piikkineula (Indostomus paradoxus) on piikkineuloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan makeista vesistä Kaakkois-Aasiasta.
Koko ja ulkonäkö

Piikkineula on pienikokoinen kala, ja voi kasvaa suurimmillaan 2,7–3,3 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan kala on pitkänomainen ja ruumis kapenee pyrstöä kohden. Suu on pitkähkön kuonon päässä. Selkä- ja peräevät muodostuvat piikikkäistä ruodoista. Piikkineulan pyrstöevä on viuhkamainen ja pyrstönvarsi pitkä. Laji on väriltään ruskea.
Levinneisyys ja elintavat

Piikkineulaa tavataan Myanmarista ja Kambodžasta järvistä ja joista. Laji liikkuu useimmiten pohjan lähellä runsaan kasvillisuuden joukossa. Piikkineulan ravintoa ovat selkärangattomat eläimet.
Toisinaan lajia pidetään akvaarioissa.
Piikkimonnit

| Piikkimonnit |
| --- | --- |
 Pilkkupiikkimonni (Ictalurus punctatus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Piikkimonnit  Ictaluridae  Gill, 1861
Suvut
 Ameiurus  Ictalurus  Noturus  Prietella  Pylodictis  Satan  Trogloglanis 
Katso myös
   Piikkimonnit Wikispeciesissä   Piikkimonnit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piikkimonnit (Ictaluridae) on monnikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan luonnovaraisina Pohjois- ja Väli-Amerikasta makeista vesistä.
Lajit ja anatomia

Piikkimonnien heimoon kuuluu 7 sukua ja lähteestä riippuen 45–76 lajia. Pienin heimon laji Noturus stanauli jää 4,6 cm:n mittaiseksi, kun suurimmat lajit sinipiikkimonni (Ictalurus furcatus) ja lättäpiikkimonni (Pylodictis olivaris) voivat saavuttaa 160 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat suomuttomuus kuonon 4 viiksisäieparia, rasvaevä, ja selkäevän ja rintaevien terävät piikit. Noturus-suvun lajeilla rintaevien piikit ovat yhteydessä myrkkyrauhaseen. Neljä piikkimonnilajia ovat silmättömiä ja elävät maanalaisissa luolissa. Pyrstöevä voi olla pyöreähkö tai haarautunut.
Levinneisyys ja elintavat

Piikkimonnilajien luonnollinen levinneisyysalue ulottuu Kalliovuorilta Kanadasta, Yhdysvaltojen läpi etelään aina Guatemalaan asti. Ne ovat makeavetisten jokien ja järvien kaloja. Eräitä lajeja on istutettu muuallekin, esimerkiksi piikkimonnia (Ameiurus nebulus) Suomeen. Heimon kalat ovat tyypillisesti yöaktiivisia. Pienimmät lajit syövät vesihyönteisiä ja tai nilviäisiä ja suuremmat lajit myös kaloja ja äyriäisiä. Piikkimonnit sietävät melko hyvin mataliakin veden happipitoisuuksia. Monet suurikokoiset piikkimonnilajit, muun muassa pilkkupiikkimonni (Ictalurus punctatus), ovat tärkeitä ruokakaloja ja vapaa-ajankalastuksen kohteita ja niitä myös viljellään kaupallisesti.