stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Battlefield 2
Lisäosat > Battlefield 2: Armored Fury

Yhdysvaltalaiset joukot puolustavat kotimaataan Kiinaa ja MEC:iä vastaan uusilla hävittäjillä ja helikoptereilla. Julkaistiin 6. kesäkuuta 2006.
Armored Fury ja Euro Force tulevat 1.50 -päivityksen mukana ilmaiseksi.
Vastaanotto

Peli on saanut yleisesti hyvän vastaanoton ja se on yksi 2000-luvun suosituimpia verkkomoninpelejä. Sitä myytiin ensimmäisen kuukauden aikana yli miljoona kappaletta.
Heinäkuussa 2006 peli on myynyt jo 2,250,000 kappaletta.
Aiheesta muualla

Battlefield 2:n virallinen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Dice.se - Battlefield 2 (englanniksi)
| n k Battlefield |
| --- | --- |
Pääsarja:  1942  Battlefield 2  Battlefield 3  Battlefield 4  Battlefield 1  Battlefield V  Battlefield 2042 
Spin-offit:  Vietnam  2142  1943  Hardline 
Bad Company -sarja:  Bad Company  Bad Company 2 
Ilmaispelit:  Heroes  Online  Play4Free 
Pelin HUD-näkymä, ruudun yläreunassa on kompassi, josta näkee kartan, liput ja oman tiimin pelaajat.
WonderSwan Color

| WonderSwan Color |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Bandai
Sukupolvi:  Kuudes sukupolvi
Julkaisu:   30. joulukuuta 2000
Tallennusväline:  Pelimoduuli
Lisälaitteet:  WonderWitch WonderMobileGate WonderWave
Liitettävyys:  PocketStation PlayStation Internet
Pelit:  Luettelo WonderSwan Color -peleistä
Taaksepäin yhteensopivuus:  Yhteensopiva kaikkien WonderSwan pelien kanssa.
Edeltäjä:  WonderSwan
Seuraaja:  SwanCrystal
Kotisivut:  www.bandai-asia.com
Lisää videopeliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
WonderSwan Color (jap. ワンダースワンカラー) on lelu- ja videopeliyritys Bandain kehittämä käsikonsoli, joka julkaistiin vuoden 2000 lopulla. Muiden WonderSwanien tapaan se ilmestyi ainoastaan Japanissa.
Sen lisäksi, että mustavalkoiseen edeltäjäänsä nähden WonderSwan Color on selkeästi väririkkaampi, se sisältää myös enemmän keskusmuistia (64 kB) sekä muutamalla millimetrillä suurennetun näytön. Kuitenkin laitteen pitäminen joko horisontaalisessa tai vertikaalisessa peluuasennossa on edelleen mahdollista, eikä Coloria seurannut SwanCrystalkaan ole poikkeus. WonderSwan Colorin erikoisuuksiin lukeutuu lisäksi se, että ennen kuin laitteella voidaan pelata, sille on tallennettava omia henkilökohtaisia tietoja, joita ovat nimi, sukupuoli, syntymäaika ja veriryhmä.
Siinä missä ensimmäinen WonderSwan kilpaili Nintendon Game Boy Colorin kanssa, yritettiin WonderSwan Colorin avulla käydä kilpailua Game Boy Advancea vastaan. Vaikka laitetta myytiin kohtalaisen hyvin, sen suosio perustui pitkälti pelkästään alhaiseen hintaan ja Final Fantasy -käännöksiin. Konsolin saama menestys ei siis ollut riittävän suuri horjuttamaan Nintendon ylivoimaista asemaa Japanin käsikonsolimarkkinoilla.
Julkaisut

Kuten aiempaa WonderSwania, Coloriakin julkaistiin erivärisissä kuorissa. Se oli saatavilla viidessä perusvärivaihtoehdossa: sininen, kristallinsininen, kristallinmusta, kristallinoranssi ja vaaleanpunainen. Konsolista tehtiin harvinaisempiakin limited edition -väriversioita.
WonderSwan Coloria julkaistiin myös bundle-pakkauksissa, joita oli saatavilla rajoitetuin määrin. Jokaisen konsolin kuorilla oli oma teemansa, joka liittyi laitteen kanssa myytävään peliin. Tunnetuimpia bundle-pelejä olivat Final Fantasy I ja II.
Teknisiä tietoja

Muisti: 64 kB/512 kb (jaettu WRAM ja VRAM)
Näyttö: LCD
Resoluutio: 224 × 144 pikseliä
Värit: kerralla 241, yhteensä 4096
Ääni: sisäänrakennettu mono tai stereo
Virtalähde: 1 AA-paristo
Koko: 128 mm × 74,3 mm × 24,3 mm
Paino: 95 g
Aiheesta muualla

Planet-WonderSwan: Artikkeli WonderSwan Colorista (Arkistoitu – Internet Archive). planet-wonderswan.de (saksaksi)
| n k Käsikonsolit |
| --- | --- |
Varhaiset:  Microvision  elektroniikkapelit 
Nintendo:  Game & Watch  Game Boy (Pocket  ·  Light)  Game Boy Color  Game Boy Advance (SP  ·  Micro)  DS (Lite)  DSi  DSi XL  3DS  2DS  3DS XL  New 3DS  New 3DS XL  New 2DS XL  Switch Lite 
Bandai:  WonderSwan  WonderSwan Color  SwanCrystal 
GamePark/ GamePark Holdings:  GP32  GP2X  XGP  XGP Mini  XGP Kids 
SNK:  Neo Geo Pocket  Neo Geo Pocket Color  Neo Geo X 
Sega:  Game Gear  Nomad  Mega Jet 
Sony:  PocketStation  PlayStation Portable  PlayStation Vita 
Muut:  Atari Lynx  Gamate  Watara Supervision  Game.com  Gizmondo  N-Gage  Tapwave Zodiac  PC Engine GT / TurboExpress  Pandora  Pepper Pad  GameKing  iRiver G10  SHIELD Portable
Wurtz-reaktio

Esimerkki Wurtz-reaktiosta, jossa dibromiheksaanista muodostuu sykloheksaania
Wurtz-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa organohalogeeniyhdisteet, alkyyli- tai aryylihalogeenit, reagoivat metallisen natriumin vaikutuksesta muodostaen hiilivedyn, jossa on uusi kovalenttinen sidos hiiliatomien välillä. Reaktio kuuluu siis kytkentäreaktioihin. Wurtz-reaktio on nimetty kehittäjänsä Charles-Adolphe Wurtzin mukaan ja hän raportoi reaktion ensimmäisen kerran vuonna 1855.
Reagenssit ja mekanismi

Wurtz-reaktio tapahtuu sekä alifaattisille että aromaattisille organohalogeeniyhdisteille; käytetyimpiä ovat organobromidit, jotka ovat helppoja valmistaa ja riittävän reaktiivisia. Alifaattisten ja aromaattisten organohalidien välistä reaktiota kutsutaan usein Wurtz–Fittig-reaktioksi. Metallina reaktiossa käytetään useimmiten natriumia, mutta myös litiumia ja hopeaa, rautaa, kuparia, indiumia, lantaania ja mangaania voidaan käyttää. Wurtz-reaktiota ei yleensä käytetä kahden erilaisen alifaattisen organohalogeenin ristikytkentäreaktioissa, koska tällöin muodostuu usean tuotteen reaktioseos, josta eri tuotteet ovat hyvin vaikeasti erotettavissa. Kaksi halogeeniatomia sisältävät yhdisteet muodostavat rengasrakenteisia yhdisteitä ja renkaan koko voi olla kolmesta kuuteen atomiin. Tätä on hyödynnetty esimerkiksi bisyklobutaanin valmistuksessa. Liuottimena reaktiossa käytetään usein dietyylieetteriä.
Wurtz arveli reaktion tapahtuvan radikaalimekanismilla. Todisteita tätä vastaan ovat kuitenkin havaitut organometallivälivaiheet, joita on eräissä tapauksissa myös eristetty ja se, että kiraalisten yhdisteiden Wurtz-ei tuota raseemista seosta, mikä olisi tulos, jos reaktio tapahtuisi radikaalimekanismilla. Yleisesti hyväksytty reaktiomekanismi on kaksivaiheinen. Ensimmäisessä vaiheessa natrium reagoi organohalogeeniyhdisteen kanssa muodostaen organonatriumyhdisteen. Tämä yhdiste reagoi toisen organohalogenidin kanssa nukleofiilisella substituutiolla muodostaen varsinaisen tuotteen.
Xerílas

| Xerílas Ξερίλας |
| --- | --- |
Alkulähde:  Taÿ́getos-vuori  37°12′32″N, 22°10′04″E
Laskupaikka:  Alfeiós-joki  37°21′47″N, 22°06′53″E
Maat:  Kreikka
Xerílas (kreik. Ξερίλας), antiikin Karnion (m.kreik. Καρνίων, Karniōn, lat. Carnium), on joki Peloponnesoksen niemimaalla Kreikassa. Se on Alfeiós-joen sivujoki ja virtaa Arkadian alueyksikön alueella. Joki saa alkunsa Taÿ́getos-vuorelta ja laskee Alfeiókseen Megalópolin kaupungin eteläpuolella.
Who Do We Think We Are

| Who Do We Think We Are Deep Purple |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : heinäkuu 1972 Rooma /  lokakuu 1972 Frankfurt
 Julkaistu: helmikuu 1973
 Formaatti: LP, MC, 8-raita, CD
 Tuottaja(t): Deep Purple
 Tyylilaji: hard rock, blues rock
 Kesto: 34.27
 Levy-yhtiö:  Purple Records    Warner Bros. Records
Muut kannet
   takakansi    Remasteroitu CD-painos
Listasijoitukset
  Britannia: 4.    Yhdysvallat: 15.   Ks. lisää listasijoituksia.
Deep Purplen muut studioalbumit
| Machine Head 1972 | Who Do We Think We Are 1973 | Burn 1974 |
Singlet albumilta Who Do We Think We Are
 ”Woman from Tokyo” Julkaistu: maaliskuu 1973  ”Super Trouper” Julkaistu: 1973
Who Do We Think We Are on brittiläisen Deep Purple -yhtyeen helmikuussa 1973 julkaistu seitsemäs studioalbumi. Albumilla esiintyy vielä niin sanottu Mark II -kokoonpano: Ritchie Blackmore (kitara), Ian Gillan (laulu), Roger Glover (bassokitara), Jon Lord (kosketinsoittimet) ja Ian Paice (rummut). Gillanin mielestä yhtye oli kuitenkin juuttunut paikoilleen ja kadottanut kipinänsä, joten hän jätti yhtyeen albumin kiertueen jälkeen kesäkuussa 1973. Samalla myös Glover lähti yhtyeestä. Mark II -kokoonpano palasi kuitenkin yhteen vuonna 1984.
Albumi levytettiin kiireisenä aikana Roomassa ja Frankfurtissa vuonna 1972. Äänityksiä vaikeuttivat yhtyeen jäsenten, erityisesti Blackmoren ja Gillanin, huonot välit. Tilanne vaikutti myös levyn materiaaliin, etenkin sanoituksiin, jotka ovat usein sävyltään katkeria.
Who Do We Think We Are menestyi kaupallisesti heikommin kuin edeltäjänsä Machine Head, eikä se ollut esimerkiksi Yhdysvalloissa kymmenen myydyimmän albumin joukossa. Albumi oli kuitenkin listaykkönen Ruotsissa ja Norjassa.
Taustaa

Deep Purplen edellinen studioalbumi Machine Head oli ilmestynyt maaliskuussa 1972. Sitä pidetään yhtenä Deep Purplen onnistuneimmista levyistä, ja se menestyi hyvin ja nousi Britanniassa listaykköseksi ja Yhdysvalloissa sijalle seitsemän.
Kesään 1972 mennessä Deep Purple oli kiertänyt maailmaa ja tehnyt levyjä kolmen vuoden ajan lähes tauotta. Kova työtahti alkoi vaatia veronsa. Stressiä yritettiin purkaa pääasiassa alkoholilla, ja sekä Ritchie Blackmore että Ian Gillan sairastuivat maksatulehdukseen. Roger Glover pyörtyi lavalla pariin otteeseen, ja Jon Lordia vaivasivat selkäkivut. Lisäksi yhtyeen henkilösuhteissa oli ollut ongelmia jo vuodesta 1971, jolloin esimerkiksi Gillanin ja Blackmoren välillä alkoi olla erimielisyyksiä. Blackmore ei myöskään pitänyt Gloverin soittotyylistä. Kokoonpanomuutoksiin ei kuitenkaan vielä ryhdytty.
Albumin työstö

Levyn äänittäminen oli riitaista, sillä Gillanin ja Blackmoren välit olivat huonommat kuin koskaan. Blackmore väitti, että Gillanin laulutyyli rajoitti hänen soittoaan, kun taas Gillan ei hyväksynyt Blackmoren näkemystä, jonka mukaan kitara oli Deep Purplen tärkein osa.
Gillan alkoi toimia Deep Purplen ohella sivuprojekteissa, joita hän oli aiemmin kaavaillut vain mielessään. Kesällä 1972 hän alkoi panostaa omaan Cherkazoo-nimiseen hankkeeseensa. Se oli ”eläimiä, avaruutta ja musiikkia käsittelevä kuvitteellinen matkakertomus”, josta oli tarkoitus tehdä myös elokuvasovitus. Elokuva jäi tekemättä, mutta Cherkazoo jäi nimenä elämään. Vuonna 1972 järjestettiin sessiot, joihin osallistuivat Deep Purplen jäsenet Roger Glover ja Jon Lord sekä joukko yhtyeen ulkopuolisia muusikoita. Gillan keskeytti kuitenkin projektin, kun oli aika palata äänittämään Deep Purplen uutta levyä.
Albumin työstö > Ensimmäinen yritys Roomassa

Yhtyeen seuraava albumi oli tarkoitus nauhoittaa Italiassa, liikkuvaa Rolling Stones Mobile Studiota käyttäen. Heinäkuussa 1972 Deep Purplelle vuokrattiin Rooman ulkopuolelta kartano, johon kuuluivat myös uima-allas, kokki ja suuri viinikellari. Näiden ylellisyyksien ja tiukan aikataulun takia yhtye ei saanut studiossa aikaan juuri mitään. Ensimmäinen päivä oli tuotteliain, vaikka yhtyeellä oli silloin käytössään vain liikkuva studio eivätkä instrumentitkaan olleet vielä saapuneet. Rakennuksessa oli vain mikrofoneja ja vanha piano. Niinpä nauhoitetut kappaleet olivat huumorimielessä tehtyjä: Lordin ”Smelly Botty” ja Gillanin vulgaari kabaree-esitys Conway Twittyn laulusta ”It’s Only Make Believe”. Blackmore ei osallistunut näihin sessioihin, koska hän ei halunnut leikkiä musiikin kustannuksella ja vältteli yhtyeen muita jäseniä. Myös varsinaisten äänityssessioiden aikana hän mieluummin istui tuottaja Martin Birchin kanssa studiossa kuin vietti aikaa muiden soittajien kanssa. Ainoat Roomassa levytetyt kappaleet olivat ”Woman from Tokyo” ja ”Painted Horse”, joista vain ensimmäinen päätyi albumille.
New Musical Express -lehden haastattelussa Blackmore kertoi olevansa tyytymätön, koska hän uskoi yhtyeen vieneen musiikkinsa niin pitkälle, ettei sitä voinut enää kehittää. Fanitkaan eivät Blackmoren mielestä antaisi yhtyeen kehittyä tarvittavaan suuntaan. Gillan puolestaan myönsi, ettei Deep Purplella enää ollut selkeää näkemystä tulevaisuudesta, ja piti kunnianhimon puutetta yhtyeen suurimpana ongelmana.
Deep Purplen edelliset albumit olivat syntyneet jammailemalla. Ideoita kehitettiin yhdessä niin pitkälle, että ne olivat kaikkien mielestä valmiita. Enää jammailu ei onnistunut, sillä soittajien välit olivat liian huonot. Kappaleet levytettiin enimmäkseen samassa muodossa kuin ne oli sävelletty, eivätkä toiset edes kuulleet Blackmoren kitaraäänityksiä. Soittajien keskinäinen suvaitsevaisuus oli ollut tärkeää edellisen albumin Machine Headin onnistumisen kannalta, mutta nyt se oli poissa.
Yhtye ei voinut hellittää työtahtiaan löytääkseen kipinän uudestaan, sillä kalenteri oli varattu vuodeksi täyteen konsertteja. Deep Purple matkusti 9. elokuuta ensimmäistä kertaa Japaniin, missä se esiintyi kaksi kertaa Osakassa sekä kerran Tokiossa. Konserteista koostettiin tuplalivealbumi Made in Japan, joka ilmestyi joulukuussa 1972. Japanin-konserttien jälkeen oli vuorossa Amerikan-kiertue niin ikään hajoamispisteessä olevan Fleetwood Macin kanssa.
Albumin työstö > Viimeistely Frankfurtissa

Lokakuussa 1972 Deep Purple matkusti Länsi-Saksan Frankfurtiin jatkamaan äänityksiä, jotka olivat jääneet kesken kolme kuukautta aikaisemmin. Basisti Roger Glover on kertonut nauhoituksista ja yhtyeen silloisesta tilanteesta:
»Albumit tuntuivat menevän sykleissä: helppo, vaikea; helppo, vaikea. [...] Tämä kuului niihin vaikeisiin. Bändissä oli kolkko tunnelma – se oli pikkupoikien typeryyttä. Kun joku teki jotain typerää, toinen sanoi: ’Haistakoon vittu, kostan tämän hänelle’. Samalla koko bändi kärsi. Olimme harvoin viidestään samassa huoneessa. Teimme Ritchien (Blackmore) ja muiden soittajien kanssa biisit lähes kokonaan kysymättä Ianin (Gillan) mielipidettä. Kun Ritchie oli poissa, Ian tuli kuuntelemaan tekelettämme, ja aloin pohtia hänen kanssaan, mitä sille tekisimme. Kun kaikki tehtiin osissa, eihän siitä voinut syntyä kunnon yhteistyötä.» 
(Roger Glover, basisti)
Studiossa oli ongelmia esimerkiksi Blackmoren kanssa. Kerran Gloverilla oli kappaleidea, mutta Blackmore ei suostunut soittamaan mitään. Sen sijaan rumpali Ian Paice ja kosketinsoittaja Jon Lord osallistuivat työstämiseen. Lopulta Blackmore lähti ulos mutta palasi kymmenen minuutin kuluttua ja soitti muiden mielestä erinomaista riffiä. Glover, Paice ja Lord halusivat tehdä siitä kappaleen, mutta Blackmore totesi pitävänsä riffin itsellään. Muutamaa vuotta myöhemmin se ilmestyi Blackmoren johtaman Rainbow-yhtyeen esikoisalbumilla. Frankfurtissa yhtyeen toiminta oli kaikesta huolimatta ammattimaisempaa kuin Roomassa, ja siellä levytettiin albumin materiaali ”Woman from Tokyo” -kappaletta lukuun ottamatta, kaikkiaan kuusi kappaletta seitsemästä. Ensimmäiset pari päivää käytettiin jammailuun ja ideoiden etsimiseen. Kun kappale oli valmis, soittajat nauhoittivat taustat ja soolot ja poistuivat sitten huoneisiinsa. Sen jälkeen Gillan meni yksin studioon tekemään lauluraidat. Glover toteaa albumin vuonna 2000 julkaistun CD-version kansilehdessä, että yhtye äänitti sen verran musiikkia kuin levylle vaadittiin – ei enempää. Yhtye ei käyttänyt ulkopuolista miksaajaa, vaan albumin miksasivat Glover ja Paice. Levy myös tuotettiin itse.
Gillanin ja Blackmoren riidat olivat alkaneet jo vuonna 1971, ja Who Do We Think We Aren äänitysten aikaan riitely oli edennyt niin pitkälle, että tilanteeseen oli löydettävä ratkaisu. Niinpä Frankfurtin äänitysten aikaan Gillan ilmoitti eroavansa yhtyeestä. Hän kertoi uutisen managereille, kun Deep Purple teki vuoden kuudetta ja viimeistä Amerikan-kiertuettaan. Joulukuun 9. päivänä Virginian Alexandriassa Gillan kirjoitti hotellihuoneessaan kirjeen, jossa hän kertoi tyytymättömyytensä yhtyeeseen. Hänen mukaansa Deep Purple oli jämähtänyt paikoilleen ja kadottanut kipinänsä. Managerit kuitenkin pyysivät Gillania pysymään yhtyeessä niin kauan, että sovitut konsertit pystytään järjestämään normaalisti. Blackmorellakin oli suunnitelmia. Hän oli pari vuotta aiemmin soittanut Ian Paicen ja Thin Lizzy -yhtyeen Phil Lynottin kanssa ja oli halukas viemään erityisesti tätä ”Baby Face” -nimistä projektia eteenpäin. Myös Lord suunnitteli lähtöä Deep Purplesta.
Musiikki

On sanottu, että Who Do We Think We Aren materiaalista pystyy aistimaan yhtyeen silloisen tilanteen: musiikki on paikoin karskia ja sanoitukset katkeria. Smoke on the Water – Deep Purplen tarina -kirjan kirjoittaja Dave Thompson toteaa, ettei albumissa ole juurikaan Deep Purplelle ominaisia piirteitä ja suurin osa lauluista on ”rockia vain paperilla”. Kaikki albumin kappaleet merkittiin yhtyeen yhdessä tekemiksi. Suurin osa sanoituksista on Gillanin kirjoittamia, mutta Glover avusti toisinaan niiden tekemisessä.
Albumi on äänitetty hyvin pelkistetysti. Rummuilla on neljä erillistä raitaa ja laululla sekä soittimilla yksi raita kullakin. Sen vuoksi levylle jäi myös ylimääräisiä raitoja, joille ei ole nauhoitettu mitään.
Nimi ja kansikuva

Albumin nimen keksi rumpali Ian Paice, jonka mukaan yhtyeelle lähetetyt vihaiset kirjeet alkoivat yleensä sanoilla: ”Keitä Deep Purplen jäsenet oikein kuvittelevat olevansa?” Yhtyettä oli arvosteltu samalla tavalla myös Paicen tuhottua rumpusettinsä televisiolähetyksessä. Roger Glover on sittemmin kertonut, että nimi viittaa lisäksi yhtyeen identiteettiin. Hädin tuskin kolme vuotta aikaisemmin Deep Purple oli ollut vielä suhteellisen tuntematon yhtye. Who Do We Think We Aren aikaan yhtye oli maailmankuulu, mutta sekasortoisessa tilanteessa.
Levyn kansikuva on yhtyeen johtoportaan suunnittelema. Siinä on NASAn satelliitin ottama kuva ja otokset yhtyeen jäsenten kasvoista, jotka leijailevat maisemassa. Kansikuvaa on pidetty vain osittain onnistuneena, ja esimerkiksi halvannäköiseksi arvosteltu pallonmuotoinen levyn nimi jätettiin pois remasteroidusta CD-versiosta. Amerikan- ja Japanin-painoksissa kansi on hieman erilainen. Kuvaa on suurennettu, ja se on sävyltään brittipainosta haaleampi. Lisäksi yhtyeen ja levyn nimi on kirjoitettu sinisellä keltaisen sijaan.
Alkuperäisen vinyylipainoksen kannet ovat avattavat, niin sanottua gatefold-mallia. Sisäkannessa on kuvia yhtyeestä kertovista lehtileikkeistä, jotka olivat peräisin yhtyeen omasta leikekirjasta. Yksi niistä on suomalaisen Pointti-lehden numeron 2/72 otsikko: ”Deep Purple. Suomeen?”
Julkaisu ja vastaanotto > Myynti

Who Do We Think We Are julkaistiin sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa helmikuussa 1973. Länsi-Saksassa ja Ranskassa albumi oli ilmestynyt jo tammikuussa. Britanniassa ja muualla Euroopassa levy-yhtiönä toimi yhtyeen oma Purple Records, Yhdysvalloissa ja Japanissa Warner Bros. Records. Jotkin painokset erosivat hienokseltaan Britannian-versiosta. Esimerkiksi Kreikan-versiossa laulujen sanat oli painettu takakanteen. Argentiinassa levy julkaistiin espanjankielisellä nimellä Quien nos creemos que somos.
Britanniassa albumi nousi listalle 17. helmikuuta 1973, vain kuusi viikkoa joulukuussa julkaistun livealbumi Made in Japanin jälkeen. Who Do We Think We Are oli parhaimmillaan sijalla neljä ja pysyi listalla kaikkiaan yksitoista viikkoa. Yhdysvalloissa levy ylsi Billboard 200 -listan sijalle viisitoista, kun sitä edeltänyt Machine Head oli päässyt sijalle seitsemän. Livealbumi Made in Japanin julkaisua viivytettiin Yhdysvalloissa, jotta Who Do We Think We Are ehdittäisiin noteerata. Konserttitallenne menestyi siellä lopulta studiolevyä paremmin ja ylsi kymmenen kärkeen. Parhaiten Who Do We Think We Are menestyi Norjassa ja Ruotsissa, missä se nousi listaykköseksi. Albumi myi kultalevyyn oikeuttavan määrän Yhdysvalloissa ja Ranskassa.
Albumin ensimmäinen CD-painos ilmestyi vuonna 1987. Vuonna 2000 julkaistiin albumin remasteroitu CD-versio, jossa oli myös bonuskappaleita sekä Roger Gloverin kirjoittamat kansitekstit.
Julkaisun jälkeen

Jo levyn työstövaiheessa Deep Purplen managerit olivat kutsuneet Jon Lordin ja Roger Gloverin luokseen Lontooseen, sillä yhtyeen loppu tuntui olevan lähellä. Tony Edwards ja John Coletta pyysivät yhtyeen jäseniä tekemään kaikkensa, jotta vihdoinkin voittoa tuottava yhtye ei hajoaisi. Ian Paice saatiinkin helposti jatkamaan, ja myös Ritchie Blackmoren mielestä olisi ollut sääli heittää vuosien työ hukkaan. Hän asetti kuitenkin ehdoksi basistin vaihdon, jota hän oli suunnitellut jo pitkään, sillä hän halusi yhtyeeseen Gloveria blues-tyylisemmän muusikon. Siitä ei kuitenkaan kerrottu Gloverille, vaan hänet ajettiin vähitellen pois yhtyeestä. Blackmore, Lord ja Paice olivat aiemmin toimineet hyvin samanlaisella tavalla yhtyeen alkuperäistä laulajaa Rod Evansia ja basisti Nick Simperia kohtaan. Heidät oli erotettu Gillanin ja Gloverin tieltä vuonna 1969.
Albumin julkaisua seurasi lyhyt kiertue, jonka aikana yhtyeen jäsenten välit olivat erittäin huonot. Esimerkiksi Blackmore ja Gillan eivät olleet vuoteen keskustelleet mistään muusta kuin enintään lyhyesti saman illan esityksestä. Gillan matkusti muusta yhtyeestä erillään, vetosi vasta ilmenneeseen lentopelkoonsa ja kulki autolla oman roudarinsa kanssa. Glover puolestaan ihmetteli, miksi häneen ja hänen ideoihinsa suhtaututtiin niin kylmästi. Lopulta hän sai kuulla, että häntä oltiin erottamassa yhtyeestä, minkä jälkeen hän ilmoitti eroavansa itse.
Kiertueen loputtua Japanin Osakassa 29. kesäkuuta 1973 Gillan ja Glover lähtivät Deep Purplesta. Blackmore kertoi Gloverille, että häntä ei haluttu erottaa henkilökohtaisista syistä, vaan yhtyeen parasta ajatellen. Tämän jälkeen Glover oli vihainen lähinnä Lordille ja Paicelle siitä, että he olivat myöntyneet Blackmoren vaatimukseen. Seuraavana aamuna kokoonpanosta otettiin viimeinen valokuva hotellin edessä. Jon Lord ja manageri Tony Edwards pyysivät vielä Gloverin vaimoineen lomalle Tahitille, jotta hänen kanssaan voitaisiin keskustella ja pyytää anteeksi. Glover kuitenkin sairastui ja joutui jo kolmen päivän jälkeen palaamaan Lontooseen, missä hän pysyi seuraavat kolme kuukautta sisätiloissa. Myöhemmin hän aloitti uransa musiikkituottajana. Gillan vetäytyi musiikkimaailmasta muutamaksi vuodeksi.
Deep Purple ei hajonnut kokonaan, vaan jäljelle jääneet muusikot kokosivat uuden kokoonpanon vielä vuoden 1973 aikana. Yhtyeeseen tulivat uusiksi jäseniksi solisti David Coverdale ja basisti-laulaja Glenn Hughes.
Arvostelut

AllMusic:
Musa:
Sputnikmusic:
Kappalelista

Kaikki sävellykset Ritchie Blackmore, Ian Gillan, Roger Glover, Jon Lord ja Ian Paice.
| A-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Woman from Tokyo | 5.47 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Mary Long | 4.22 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Super Trouper | 2.55 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Smooth Dancer | 4.06 |  |  |  |  |  |  |  |
| B-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Rat Bat Blue | 5.21 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Place in Line | 6.28 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Our Lady | 5.10 |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  | 34.27 |  |  |  |  |  |  |  |
| Remasteroidun CD-version bonuskappaleet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Woman from Tokyo (’99 remix)  | 6.37 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Woman from Tokyo (alt. bridge)  | 1.24 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Painted Horse (studio outtake)  | 5.19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Our Lady (’99 remix)  | 6.05 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | Rat Bat Blue (writing session)  | 0.57 |  |  |  |  |  |  |  |
| 13. | Rat Bat Blue (’99 remix)  | 5.49 |  |  |  |  |  |  |  |
| 14. | First Day Jam (instrumental)  | 11.31 |  |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano

| --- | --- |
 Muusikot Ritchie Blackmore – kitara  Ian Gillan – laulu  Roger Glover – bassokitara  Jon Lord – urut, kosketinsoittimet  Ian Paice – rummut  :  Muut Martin Birch – äänittäjä  Jeremy Gee – avustava äänittäjä  Nick Watterton – avustava äänittäjä  Ian Paice – miksaaja  Roger Glover – miksaaja