stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Martti Pihkala
Elämä > Lakonmurtojärjestö Yhtymä Vientirauha

Sisällissodan jälkeen lisääntynyt vasemmistolainen toiminta näkyi erityisesti työmailla. Lakkojen määrä lisääntyi ja useat niistä politisoituivat. Lakkoilun taustalla nähtiin kommunistien ja Neuvostoliiton intressejä ja ohjailua. Työnantajajärjestöt päättivät vuonna 1920 perustaa erityisen lakkojen murtamiseen keskittyneen organisaation. Tämän Vientirauha-nimisen järjestön johtoon tuli Martti Pihkala, joka oli käynnistänyt aiemmin suojeluskuntajärjestöä. 'Pihkalan kaartina' tunnetulla Vientirauhalla oli kortistossaan enimmillään 34 000 miestä, joista voitiin tarvittaessa koota lakonmurtajia. Erityisesti Etelä-Pohjanmaalla Pihkalan organisaatio oli vahva. Myös lapuanliikkeen tuleva keulakuva Vihtori Kosola oli Vientirauhan asiamies. Tunnetuin järjestön murtamista lakoista oli vuonna 1928 alkanut vuoden kestänyt satamalakko.
Pihkala tarjosi Vientirauhassa mahdollisuutta ”valkoista mielipidettä johtaville miehille ... aktiiviseen liikkeeseen tai vapaustaistelun valmisteluihin osallistuneille ... vapaaehtoinen aktiivisin muoto tällä hetkellä taistella bolschevismia vastaan.” Kyseessä oli sisällissodan vastakkainasettelun jatkaminen. Vientirauha oli merkittävä niin sanotun valkoisen Suomen ideologian jatkaja ja aktivistiverkoston ylläpitäjä. Lakkojen murtaminen johti myös verisiin yhteenottoihin. Vientirauhan toiminta päättyi lopullisesti vuonna 1940 talvisodan aikana työnantaja- ja työntekijäjärjestöjen välillä solmittuun tammikuun kihlaukseen.
Elämä > Lapuanliike ja tie Kokoomuksen kansanedustajaksi

Kommunismin ja sosialismin täydelliseen kieltämiseen pyrkinyt lapuanliike syntyi osittain lakonmurtojärjestöjen työn jatkajana. Yksi lapuanliikkeen keskeisistä vaatimuksista oli alusta alkaen työrauhan turvaaminen ”isänmaallisille työmiehille”. Vientirauhan koko maan laajuinen verkosto oli keskeisessä asemassa lapuanliikkeen syntyvaiheen kansalaiskokousten järjestämisessä. Pihkala oli yksi lapuanliikkeeseen keskeisistä vaikuttajista ja neuvotteli yhdysmiehen roolissa esimerkiksi pääministeri Kyösti Kallion ja presidentti Lauri Kristian Relanderin kanssa. Hänen roolinsa Svinhufvudin hallituksen muodostamiseen johtavissa neuvotteluissa ja tapahtumissa oli keskeinen. Ennen lapuanliikkeen kiihkeintä vaihetta kesäkuussa 1930 Pihkala kävi kysymässä pääministeri Kyösti Kallion halukkuutta ryhtyä lapuanliikkeen johtajaksi ja käytännössä Suomen diktaattoriksi. Pihkala valittiin lapuanliikkeen kannattajien äänillä kokoomuksen kansanedustajaksi syksyllä 1930.
Elämä > Isänmaallinen kansanliike IKL

Lapuanliikkeen toiminnan päätyttyä 1932 Mäntsälän kapinaan Pihkala liittyi liikkeen tilalle perustettuun Isänmaalliseen kansanliikkeeseen (IKL). Vuoden 1933 eduskuntavaaleissa IKL:n ja Kokoomuksen yhteistyötä kannattanut Pihkala jäi kuitenkin valitsematta. Seuraavien vuosien aikana Pihkala vieraantui IKL:stä, koska puolue kansankokonaisuuden nimissä koetti lähestyä työväestöä muun muassa perustamalla oman ammattijärjestön ja tuomitsemalla lakonmurtamisen. Pihkala erosi itse IKL:stä ja erotti Vihtori Kosolan Vientirauhan asiamiehen tehtävästä.
Elämä > Svinhufvudin testamentti

Pihkalan viimeinen yritys vaikuttaa Suomen politiikkaan tapahtui syksyllä 1944, kun hän ilman viranomaisten lupaa levitti entisen presidentin P. E. Svinhufvudin kanssa yhdessä tekemäänsä kirjaa Testamentti kansalleni. Kirjassa vaadittiin, että Suomi pysyisi sodassa Saksan rinnalla loppuun saakka ja tuomittiin kaikki erillisrauhapyrkimykset. Kun Suomi katkaisi suhteensa Saksaan syyskuussa 1944 Pihkala oli yksi kymmenestä vaarallisimmiksi katsotusta suomalaisesta, jotka pidätettiin ennaltaehkäisevästi. Pidätetyt olivat näkyviä suomalaisia kansallissosialisteja, fasisteja ja saksalaismielisiä. Svinhufvud-kirjan levittämisen katsottiin haittaavan Suomen rauhantekoa. Pihkala asetettiin kotiarestiin kolmeksi vuodeksi Helsingin maalaiskunnan Rekolassa omistamalleen maatilalle. Viimeiset vuotensa Pihkala vietti syrjässä politiikasta viljellen maatilaansa.
Aiheesta muualla

Pihkalan kirja Minkälainen Suomi meidän on luotava? digitoituna pdf-tiedostoksi (Työväenliikkeen kirjasto - Digitaalinen arkisto)
P. E. Svinhufvudin ja Martti Pihkalan kirjoittama, vuonna 1944 Tukholmassa julkaistu teos Testamentti kansalleni digitoituna pdf-tiedostoksi, Työväenliikkeen kirjasto, Digitaalinen arkisto (Helda)
Jakso 3: Puhdistusta ja jalostusta - Hyvissä aikeissa – dokumenttisarja rodunjalostuksen historiasta Suomessa. 2019. Yle Areena.
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1930–1933 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (42):  Aalto-Setälä  Ainali  Anttila  Forstadius  Häkkinen  Junnila  Jussila  Kallioniemi  Kilpeläinen  Kolkki  Korpisaari  Koskelainen (1931–1933)  Koskenheimo (1930–1933†)  Kuokkanen  Kuuliala  Lehtonen  Leivo  Malmivaara  Moilanen  Mäkelä  Nikkanen  Oksala  Oksanen  Paavolainen  Pennanen  Perheentupa  Pesonen  Pihkala  Pojanluoma  Päivänsalo  Rantanen  Rautaharju  Riipinen  Sahlstein  Solja  Sovijärvi  Svinhufvud (1930–1931)  Tulenheimo  Tuomikoski  Turja  Virkkunen 
| n k Vaasan läänin itäisen vaalipiirin kansanedustajat 1930–1933 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (10):  Annala  Bryggari  Hakala  Koivulahti-Lehto  Kovanen  Pekkala  Pihkala  Sarlin  Setälä  Vesterinen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Birger Stenman

| Birger Stenman |
| --- | --- |
 Mestarivoimistelija-lääkäri Heikki Savolainen ja päävalmentaja Birger Stenman Helsingin vuoden 1952 olympialaisten aikaan.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Birger Erland Stenman
Syntynyt: 9. lokakuuta 1909 Viipuri
Kuollut: 24. huhtikuuta 1989 (79 vuotta) Kotka
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Laji:  telinevoimistelu
Seura:  Karhulan Katajaiset   Sunilan Sisu   Kotkan Into
Valmennettavat:  Paavo Aaltonen   Kalevi Laitinen
 Tietolaatikko päivitetty 20. maaliskuuta 2022 
Birger Erland Stenman (9. lokakuuta 1909 Viipuri – 24. huhtikuuta 1989 Kotka) oli suomalainen telinevoimistelija ja lajin valmentaja sekä voimisteluliiton puheenjohtaja. Ammatiltaan hän oli hammaslääkäri.
Birger Stenman kävi koulunsa Kotkassa, jossa tuli ylioppilaaksi vuonna 1931. Sen jälkeen hän opiskeli Helsingin yliopiston voimistelulaitoksella, jossa suoritti vuonna 1933 voimistelunopettajan tutkinnon. Sen jälkeen hän jatkoi opintojaan lääketieteellisessä tiedekunnassa ja suoritti vuonna 1936 hammaslääketieteen lisensiaatin (HLL) tutkinnon. Sen jälkeen hän toimi hammaslääkärinä Karhulassa.
Birger Stenman oli Suomen telinevoimistelujoukkueen jäsen vuoden 1928 Amsterdamin olympialaisissa. Joukkue sijoittui kisoissa viidenneksi, ja Stenmanin oma sijoitus yhteispisteissä oli 66. Samana vuonna hän voitti nuorten Suomen mestaruuden telinevoimistelussa. Vuonna 1931 hän osallistui yhdessä Heikki Savolaisen kanssa MM-kisoihin Pariisissa.
Stenmanista tuli jo voimistelu-uran aikana valmentaja vuonna 1930. Vuodesta 1932 lähtien hän toimi Suomen voimistelumaajoukkueen valmennustehtävissä. Neljä vuotta myöhemmin Berliinin olympialaisissa hän toimi olympiajoukkueen voimistelijoiden apuvalmentajana ja vuodesta 1937 päävalmentaja Yrjö Nykäsen päävalmentajakauden jälkeen. Näin hänestä tuli Lontoossa vuonna 1948 Suomen kaikkien aikojen menestyksekkäimmän voimistelujoukkueen valmentaja Suomen voittaessa joukkuevoimistelun ja useita henkilökohtaisia mitaleita. Voimistelujoukkueen valmentajaura jatkui vielä Helsingin vuoden 1952 ja Melbournen vuoden 1956 kesäolympialaisissa, joissa Suomen joukkue sijoittui molemmissa pronssille joukkueena.
Telinevoimistelijoiden valmennus-uran lisäksi hän oli seura-aktiivi osallistuen Karhulan Katajaisten, Sunilan Sisun ja Kotkan Innon johtokuntiin joko jäsenenä tai puheenjohtajana. Suomen Voimisteluliiton johtokuntaan hän kuului vuodesta 1933, vuodesta 1958 valmennusvaliokunnan puheenjohtaja ja vuosina 1968–1969 Suomen Voimisteluliiton puheenjohtaja. Voimisteluliiton puheenjohtajuuden myötä hän toimi vuosina 1967–1969 Olympiakomitean hallituksessa sekä valtuuskunnassa 1967–1972.
Carl August Standertskjöld (s. 1814)

Carl August Standertskjöld. Tuntemattoman taiteilijan öljymaalaus.
Carl August Standertskjöld (9. marraskuuta 1814 Asikkala – 18. helmikuuta 1885 Pietari) oli suomalainen keisarillisessa Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut kenraaliluutnantti ja vapaaherra. Hän keräsi huomattavan omaisuuden toimiessaan Tulan asetehtaan vuokraajana ja sijoitti sen suomalaiseen teollisuuteen ja maaomaisuuteen.
Ura

Standertskjöld kävi 1829–1834 Haminan kadettikoulun ja palveli valmistuttuaan vänrikkinä ja aliluutnanttina Henkikaartin 2. tykistöprikaatissa. Standertskjöld oli vuosina 1837–1845 Kaukasiassa sotimassa sikäläisiä kapinallisia vuoristokansoja vastaan. Kapteeniksi vuonna 1846 ylennetty Standertskjöld määrättiin 1847 Tulan kivääritehtaan johtajan apulaiseksi. Hänestä tuli eversti 1847 ja kenraalimajuri 1855 sekä kenraaliluutnantti 1867.
Standertskjöld oli vuodesta 1857 Iževskin kivääritehtaan johtaja ja vuodesta 1858 Tulan kivääritehtaan johtaja. Hän toimi Tulan asetehtaan vuokraajana 1864–1870 ja vuonna 1871 hänet nimitettiin Venäjän kaikkien kivääri- ja ammustehtaiden ylitarkastajaksi. Tässä virassa hän oli vuoteen 1880 saakka. Sen jälkeen hän toimi 1880–1881 Venäjän armeijan tykistön päähallinnon tykistökomitean aseosaston varajäsenenä. Standertskjöld sai eron sotapalveluksesta 1881.
Tulan kivääritehtaan vuokraajana Standertskjöld oli Venäjän suurimpia asetehtailijoita. Vuonna 1868 hän aloitti teolliset sijoitukset Suomeen ostamalla osuuden Lupikon ruukista läheltä Pitkäärantaa. Muut osakkaat olivat ruotsalaiset Jonas Wahlstedt ja Ludvig Nobel. Myöhemmin ruukki siirtyi kokonaan Nobelin omistukseen. 1870-luvulla Standertskjöld sijoitti myös Suomen sahateollisuuteen. Hän perusti 1872 Inkeroisten puuhiomon Anjalankoskelle Sippolaan ja 1873 Sahatehdas Oy C. A. Standertskjöldin sahalaitoksen Kotkan Hovinsaareen. Hän sijoitti varoja myös Porin konepajaan.
Standertskjöld osallistui aatelissäädyssä valtiopäiville 1882.
Omistukset

Standertskjöld keräsi Tulan asetehtaan vuokraajana toimiessaan huomattavan omaisuuden, jonka hän sijoitti suomalaiseen maaomaisuuteen sekä teollisuuteen. Hän osti 1853 Kirstulan kartanon Hämeenlinnan pitäjästä, 1871 Laukon ja Tottijärven kartanot Vesilahdelta sekä 1880-luvulla Koiskalan kartanon Nastolasta, Häihän ja Pirklahden kartanot Porvoon maalaiskunnasta sekä Hausjärveltä Ryttylän maatilan. Hän omisti myös useita maatiloja Venäjällä.
Standertskjöld rakennutti Helsingin Pohjoisrantaan "palatsimaisen" nelikerroksisen kerrostalon eli niin sanotun Standertskjöldin talon, jonka suunnitteli Theodor Höijer. Talo valmistui vuonna 1885. Taloa korotettiin ullakkokerroksella vuonna 1952 arkkitehti Antero Pernaja.n suunnitelman mukaan
Perhe ja yksityiselämä

Standertskjöld korotettiin vapaaherraksi 1874 ja hänen sukunsa merkittiin Suomen ritarihuoneeseen vuonna 1876 vapaaherrallisena sukuna 52. Hänen vanhempansa olivat kapteeni Carl August Standertskjöld ja tämän ensimmäinen vaimo Christina Maria Uggla.
Standertskjöld oli naimisissa kaksi kertaa.
1847–1880 Fanny Augusta Nykoppin (1829–1880) kanssa, tästä liitosta oli 10 lasta
1882–1885 insinööri Ernst Axel Valdo Brehmerin lesken Marie Hugenin-Virchauxin (1857–1940) kanssa.
Standertskjöldin lapsia olivat:
Herman Standertskjöld-Nordenstam (1854–1934), omisti Laukon kartanon isänsä jälkeen, tuli tunnetuksi Laukon torpparihäätöjen yhteydessä
Carl August Standertskjöld (1855–1935), tilanomistaja ja teollisuusmies, johti Inkeroisten puuhiomoa ja perusti sitten Enson puuhiomon, jonka hän myi Ab W. Gutzeit & Co:lle vuonna 1912
Edvard Robert Standertskjöld (1859–1918), upseeri, tilanomistaja ja valtiopäivämies.
Piikkivespo

| Piikkivespo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Pietarinkalat Zeiformes
Heimo::  Vespot Grammicolepididae
Suku::  Grammicolepis
Laji::  brachiusculus
Kaksiosainen nimi
 Grammicolepis brachiusculus  Poey, 1873 
Katso myös
   Piikkivespo Wikispeciesissä   Piikkivespo Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Piikkivespo (Grammicolepis brachiusculus) on vespoihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Koko ja ulkonäkö

Piikkivespo voi kasvaa suurimmillaan noin 64 cm pitkäksi. Laji on ruumiinmuodoltaan soikeahko, korkearuumiinen ja litistynyt. Silmät ovat suuret. Kalan selkä- ja pyrstöevät ovat pitkät. Täysikasvuiset piikkivespot ovat väriltään hopeanharmaita. Nuoret kalat ovat väriltään harmaita tai violetteja, ja ruumiissa on epämääräisen muotoisia mustia laikkuja tai viivoja. Piikkivespon suomuissa on koukkumainen piikki.
Levinneisyys ja elintavat

Atlantin länsiosissa piikkivespoa tavataan Karibianmereltä ja Meksikonlahdelta ja itäosissa Portugalista Etelä-Afrikkaan ja edelleen eteläisen Afrikan itärannikolle. Tyynessämeressä lajia tavataan Japanista Australiaan ja Havaijille. Kala liikkuu lähellä pohjaa useimmiten 500–700 metrin syvyydessä, mutta sitä on tavattu jopa yli kilometrin syvyydestä. Piikkivespon ravintoa ovat äyriäiset.
Stefanus VI

| Stefanus VI |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Rooma
Kuollut: 897 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  touko-kesäkuu 896
Paavius päättyi:  heinä-elokuu 897
Edeltäjä:  Bonifatius VI
Seuraaja:  Romanus
Stefanus VI oli paavina touko–kesäkuusta 896 – heinä–elokuulle 897. Hän oli toiminut Anagnin piispana paavi Formosuksen nimittämänä. Stefanuksen paaviksi valintaan johtaneita tapahtumia ei tunneta, mutta tiedetään, että hän oli Roomassa tuohon aikaan valtaa käyttäneen Spoleton suvun suosiossa.
Stefanus VI muistetaan parhaiten hänen edeltäjänsä paavi Formosuksen jäännösten kohtelusta. Spoletojen painostuksesta Stefanus kaivatutti Formosuksen ruumiin ylös haudasta syytettyjen penkille. Ruumis tuomittiin, siltä riistettiin paavilliset tunnusmerkit ja leikattiin oikean käden sormet. Sitten se haudattiin, mutta kaivettiin vielä kerran ylös ja heitettiin Tiber-jokeen.
Näytösoikeudenkäynti aiheutti raivoa Formosuksen kannattajissa, ja vaikka se oli Spoletojen järjestämä, se johti Stefanuksen vangitsemiseen ja myöhemmin kuristamiseen hengiltä.
Järjestysnumero

Stefanus-nimisten paavien numeroinnissa on erilaisia käytäntöjä, sillä ennen Stefanus II:ta ehdittiin valita toinen Stefanus-niminen paavi, jota ei ehditty kuitenkaan siunata tehtäväänsä ennen kuin hän kuoli sydänkohtaukseen.
HMS Starling (U66)

| HMS Starling |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Fairfield Shipbuilding and Engineering Company, Glasgow
Kölinlasku:  21. lokakuuta 1941
Laskettu vesille:  14. lokakuuta 1942
Palveluskäyttöön:  1. huhtikuuta 1943
Loppuvaihe:  romutettu heinäkuussa 1965
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 925 t (kuiva)
Pituus:  86,4 m (vesiraja) 91,3 m (kokonaispituus)
Leveys:  12,2 m
Syväys:  3,5 m
Koneteho:  4 300 hv
Nopeus:  19,75 solmua
Aseistus
Aseistus:  6 x 4" (102 mm) QF -ilmatorjuntatykkiä kaksiputkisissa torneissa 10 x 20 mm ilmatorjuntatykkiä
HMS Starling (viirinumerot U66 ja F66) oli Britannian kuninkaallisen laivaston parannellun Black Swan -luokan sluuppi, joka otettiin palvelukseen huhtikuussa 1943. Alus on eittämättä tunnetuin luokan aluksista niin sukellusveneiden torjunnassa kuuluisaksi tulleesta päälliköstään F. J. Walkerista ja tämän aluksella saavuttamista sukellusveneiden upotusluvuista. Lisäksi aluksen tunnettuus perustuu sen toimimiseen toisen maailmansodan jälkeen merenkulunkoulutusaluksena Portsmouthissa.
Valmistus

HMS Starling tilattiin 18. heinäkuuta 1941 Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Govanista työnumerolla 11701, ja sen köli laskettiin vielä samana vuonna 21. lokakuuta telakkanumerolla 701. Alus laskettiin vesille 14. lokakuuta 1942, ja se valmistui 1. huhtikuuta 1943. Valmistuessaan aluksen ilmatorjunta-aseistuksena oli neljä kaksiputkista ja kaksi yksiputkista 20 millimetrin tykkiä, jotka korvattiin myöhemmin kahdella kaksiputkisella ja kahdella yksiputkisella 40 millimetrin sekä yhdellä kaksiputkisella ja neljällä yksiputkisella 20 millimetrin tykillä.
Palvelus

Koeajojen ja varustamisen jälkeen HMS Starling siirrettiin Tobermoryyn, jossa se kouluttautui tuleviin tehtäviin. Koulutuksen päätyttyä alus siirtyi Liverpooliin, jossa se liittyi 2. saattajaryhmään johtoalukseksi. Alus aloitti ensimmäisen operatiivisen tehtävänsä 29. huhtikuuta suojaten Atlantin saattueita.
Lokakuussa 1945 aluksen varastot tyhjennettiin ja se siirrettiin reserviin. Kaksi kuukautta myöhemmin HMS Starling päätettiin palauttaa palvelukseen merenkulun koululaivana Portsmouthiin, jossa sille tehtiin tehtävän vaatimat muutostyöt, kuten aseistuksen poisto ja opetustilojen rakentaminen. Maaliskuussa 1946 alus aloitti uudessa tehtävässään ollen siinä aina vuoteen 1956 asti, jolloin se palautettiin reserviin. Alus sijoitettiin 1955 poistolistalle, ja se myytiin BISCOlle. HMS Starling hinattiin Lacmotsille Queensboroughiin, jonne se saapui 26. toukokuuta 1958.
Päälliköt

Aluksen päällikköinä toisen maailmansodan aikana olivat:
Freferick John Walker 21. maaliskuuta 1943 - 7. heinäkuuta 1944
Norman Winder Duck 8. heinäkuuta - 1. elokuuta 1944
David Edward Gillespie Wemyss 1. - 25. elokuuta 1944
George William Emil Castens 25. elokuuta - 28. lokakuuta 1944
William Cole 28. lokakuuta 1944 - helmikuu 1945
Cedric Charles Fielding Scarlett helmikuu - 26. heinäkuuta 1945
Geoffrey Court Julian 26. heinäkuuta - 15. syyskuuta 1945
Piippolan vaakuna

Piippolan vaakuna (1966–2008)
Piippolan vaakuna oli Piippolan kunnan tunnus. Vaakunan aihe sudenhammaskoroisine lakioineen ja kuokanterineen viittaa korvenraivaukseen, jossa erämaat raivattiin viljelysmaiksi.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä sudenhammaskoroinen lakio – kolme ylöspäin suuntautuvaa sudenhammasta näkyvissä – sekä kolme kaateista kuokanterää vieretysten; kaikki hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Aake Kaarnama, ja Piippolan kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksissaan 15. huhtikuuta ja 19. heinäkuuta 1966. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 21. syyskuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Piippola yhdistyi Kestilän, Pulkkilan ja Rantsilan kanssa Siikalatvan kunnaksi.
Lasse Pihlajamaa

| Lasse Pihlajamaa |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. elokuuta 1916 Jämijärvi
Kuollut: 14. marraskuuta 2007 (91 vuotta) Helsinki
Ammatti:  muusikko, musiikkipedagogi
Muusikko
Taiteilijanimi:  Lasse Pihlajamaa 
Aktiivisena:  1920-luvun loppupuoli – 1990-luku
Tyylilajit:  viihdemusiikki, konserttimusiikki
Soittimet:  harmonikka
Yhtyeet:  Swing-Pojat (1939-1940), Jamsessio (per. 1946), Pihlajamaan Pelimannit (per. 1952)
Levy-yhtiöt:  Decca, Triola, Cupol, Leijona, Rytmi, Scandia, Blue Master, Sauna
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Lauri ”Lasse” Armas Pihlajamaa (1. elokuuta 1916 Jämijärvi – 14. marraskuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen harmonikkataiteilija, säveltäjä, pedagogi, musiikkineuvos ja soitinrakentaja. Hän oli suomalaisen harmonikkamusiikin tärkeimpiä hahmoja 1900-luvulla toimien alalla monipuolisesti suomalaisen harmonikansoiton opetuksen ja harmonikkamusiikin pioneerina sekä pienten harmonikkamallien ja melodiabassoharmonikan kehitystyössä.
Tausta

Lasse Pihlajamaa syntyi Pohjois-Satakunnassa Jämijärvellä kahdeksanlapsiseen perheeseen. Perheen isä kuoli lasten ollessa pieniä ja Hilma-äiti elätti suurta perhettä yksinhuoltajana köyhissä oloissa. Perheen kotina ollut pieni torppa Ikaalisten ja Kankaanpään välisen vilkkaan maantien varrella oli useiden kauppamatkustajien ja pelimannien vierailupaikka ja myös Lassen vanhemmat veljet alkoivat harrastaa musiikkia. Lassenkin muusikonura alkoi yksirivisellä harmonikalla, johon soittamisen alkeet omaksuttiin isoveljiltä. Pihlajamaa sai ensimmäisen viisirivisen harmonikkansa 1920-luvun lopulla 12-vuotiaana, millä tuli olemaan suuri merkitys hänen muusikonuralleen soittajana ja myöhemmin harmonikkamusiikin säveltäjänä ja sovittajana. Hän elätti itsensä jo 14-vuotiaana itseoppineena pihasoittajana Porissa. Itseopiskelleen muusikon ura johti 1930-luvulla tivoliin soittajaksi, jonka ohella hän myös esiintyi steppaajana ja jonglöörinä tehden yhteistyötä monenlaisten varietee- ja sirkustaiteilijoiden kanssa. Hän muutti sittemmin Porista Tampereelle.
Tuotanto > Sävellystuotanto

Lasse Pihlajamaa kirjoitti noin 200 sävellystä. Sävellystyön ohella hän tuotti varsin runsaasti harmonikkasovituksia sooloharmonikalle sekä harmonikkatriolle. Hänen sävellyksensä edustivat ja edellyttivät aikanaan aivan uudenlaista harmonikan soittokulttuuria. Monet jo 1940-luvulta alkaen sävelletyistä virtuoosikappaleista, kuten Tuulen tanssi, Sudenkorento sekä Noiduttu hanuri, olivat Kimmo Mattilan mukaan paljon aikaansa edellä. Monet sävellykset ovat syntyneet luonnon ja sen erilaisten ilmiöiden innoitamana ja sävellykset ovat usein pieniä tunnelmatuokioita, jotka ovat syntyneet kappaleen nimen tai tietyn tunnelman ympärille. Oma virtuoosimainen soittotaito, musiikin tuntemus, harmonikan tekninen hallinta sekä mielikuvitus toimivat monipuolisen sävellystyön pohjana. Sävellyksissä on usein käytetty erityisesti harmonikan rakenteesta kumpuavia "hanuristisia" tyylikeinoja, joiden imitointi muilla soittimilla on varsin hankalaa.
Pihlajamaa sekoitti sävellyksiinsä jo varhain myös ulkomaisia vaikutteita ja tyylilajeja, joista tärkeimpiä lienevät argentiinalainen tango ja ranskalainen musette. Tangosävellyksistä tärkeimpiä ovat Hanurini kertoo Argentiinasta, Kuhertelevat hanurit, Revontulten alla sekä Pikku ystävä, jotka ovat suomalaisessa tangomaisemassa varsin omaleimaisia teoksia. Musettevalsseista tunnetuimpia ovat Pariisin pyörteissä, Pariisi yöllä, Pääskyset sekä Utupilviä. Ulkomaisia vaikutteita on selkeästi nähtävissä myös teoksissa Romanialainen rapsodia sekä Mustalaisinspiraatio. Suomalaista perinnettä enemmän myötäilevät polkat, jenkat sekä masurkat kuvastavat synnyinseudun pelimanniperinteitä. Kansanomaisuudestaan huolimatta ne ovat soittajalle usein teknisesti varsin vaativia.
Pihlajamaan suosituimpia sävellyksiä lienee valssi ”Nuoruusmuistoja”, johon hän teki myös sanoituksen. Hän levytti valssin itse vuonna 1961, ja ensimmäisinä laulajina sen tallensivat Erkki Junkkarinen vuonna 1976 ja Vilho Vartiainen vuonna 1978. Harmonikalla sen ovat Pihlajamaan itsensä lisäksi levyttäneet mm. Esko Könönen, Jorma Juselius ja Taito Vainio. Sävellystyö jatkui aina 1990-luvun lopulle saakka. Monia teoksia kantaesitettiin muun muassa Sata-Häme soi -juhlien konserteissa.
Tuotanto > Levytyksiä

Lasse Pihlajamaa: Noiduttu hanuri / Tampereen polkka 1945
Viljo Vesterinen & Lasse Pihlajamaa: Konserttipolkka / ilta aurinkolahdella 1949 (Decca SD 5091)
Viljo Vesterinen & Lasse Pihlajamaa: Valssi menneiltä ajoilta / Metsäkukkia 1950 (Triola)
Viljo Vesterinen & Lasse Pihlajamaa: El Relicario / Sinfoninen marssi 1950 (Rytmi)
Lasse Pihlajamaa: Väärä vitonen 1956 (Scandia)
Lasse Pihlajamaa: Säkkijärven polkka 1957 (Scandia)
Lasse Pihlajamaa: Metsäkukkia 1957 (Scandia)
Lasse Pihlajamaa: Mustasukkaisuutta (Jalousie) 1959 (Scandia)
Lasse Pihlajamaa: Nuoruusmuistoja 1961 (Scandia)
Lasse Pihlajamaa: Lasse Pihlajamaa 1969 (Scandia HSLP 103)
Viljo Vesterinen: Säkkijärven polkka 1969 (Rytmi RILP 7048; duettoja Lasse Pihlajamaan kanssa)
Erkki Junkkarinen: Nuoruusmuistoja 1976 (Blue Master)
Vilho Vartiainen: Muistoja 1978 (Sauna)
The Accordion Super Trio (Merja Ikkelän ja Matti Rantasen kanssa): Lasse Pihlajamaan parhaat 1979 (Sauna) (LP)
Lasse Pihlajamaa: Noiduttu hanuri 1986 (Sauna) (LP)