stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan 6. jalkaväkidivisioona
Perustaminnen

Wehrkreis VI muodosti 1. lokakuuta 1934 Bielefeldissä divisioonan peitenimellä Infanterieführer VI, jonka nimi vaihdettiin 15. lokakuuta 1935 Saksan irtautuessa Versailles'n rauhan rajoituksista 6. jalkaväkidivisioonaksi. Sen yksiköt muodostettiin Reichswehrin 6. divisioonasta. Divisioonan esikunta oli sijoitettu Bielefeldiin.
Palvelus

Divisioonassa toimeenpantiin liikekannallepano 26. elokuuta 1939. Toisen maailmansodan alkaessa divisioona suojasi Saksan länsirajaa Saarin alueella Blies-Talesissa. Taistelun Ranskasta alkaessa divisioona ylitti Luxemburgin ja Belgian rajan 10. toukokuuta 1940 jatkaen etenemistä Ranskaan. Taisteluiden päättyessä divisioona varmisti demarkaatiolinjaa Poitiersissa ja se sai määräyksen valmistautua maihinnousuun Britteinsaarille (operaatio Seelöwe).
Maaliskuussa 1941 divisioona siirrettiin Itä-Preussiin, josta se operaatio Barbarossan alkaessa ylitti Neuvostoliiton rajan 22. kesäkuuta keskustan armeijaryhmän 9. armeijan mukana. Se osallistui raskaisiin taisteluihin pyrkiessään kohti Moskovaa ja divisioona ylitti marraskuun lopulla Volgan Moskovan pohjoispuolella Kalininissa. Divisioonan reilun 20  kilometriä leveän vastuualueen sivusta oli avoinna puna-armeijan talvihyökkäyksen alkaessa. Divisioona torjui useita hyökkäyksiä luovuttaen ainoastaan hieman valtaamiaan alueita kummankin osapuolen kärsiessä raskaita tappioita.
Divisioona kuului seuraavat kaksi ja puoli vuotta keskustan armeijaryhmään. Se taisteli vuonna 1942 Rževin hallinnasta ja maaliskuussa 1943 se vetäytyi 9. armeijan mukana onnistuneesti Rževin alueelta. Heinäkuussa olleen lyhyen Smolenskissa vietetyn lepojakson jälkeen divisioona osallistui Kurskin ja Orjolin alueen taisteluihin sekä Dneprin varren puolustukseen.
Divisioona nimettiin 25. heinäkuuta 1944 6. krenatööridivisioonaksi, jonka miehistö muodostui 6. jalkaväkidivisioonan ja 552. krenatööridivisioonista. Se ei kuitenkaan saavuttanut määrävahvuutta ja se olikin lähinnä taisteluosasto osallistuen taisteluihin Veikselillä. Se nimettiin 9. lokakuuta 6. kansankrenatööridivisioonaksi.
6. kansankrenatööridivisioona ryhmittyi Varsovan alueelle ja se osallistui tammikuussa 1945 Warka-Brückenkopfin alueen taisteluihin, joiden päättyessä divisioonan jäänteet vetäytyivät länteen. Se nimettiin 10. maaliskuuta 1945 6. jalkaväkidivisioonaksi.
Komentajat

kenraalimajuri Konrad von Gossler 1. lokakuuta 1934 - 1. helmikuuta 1935
pioneerijoukkojenkenraali Walter Kuntze 15. toukokuuta 1935 - 1. maaliskuuta 1938
kenraaliluutnantti Arnold Freiherr von Biegeleben 1. maaliskuuta 1938 - 11. lokakuuta 1940
kenraaliluutnantti Helge Auleb 14. lokakuuta 1940
kenraaliluutnantti Horst Grossmann 25. tammikuuta 1942
kenraalimajuri Egon von Neindorff 16. joulukuuta 1943
eversti Alexander Conrady 12. tammikuuta 1944
eversti Günther Klammt 19. tammikuuta 1944
kenraaliluutnantti Walter Heyne 1. kesäkuuta 1944
kenraaliluutnantti Otto-Hermann Brücker 25. heinäkuuta - 8. lokakuuta 1944
kenraaliluutnantti Otto-Hermann Brücker 9. lokakuuta 1944 -
kenraaliluutnantti Otto-Hermann Brücker perustaminen - 4. toukokuuta 1945
kenraalimajuri Friedrich-Wilhelm Liegmann 4. toukokuuta 1945 - antautumiseen
Saksan 5. vuoristodivisioona

| 5>  vuoristodivisioona |
| --- | --- |
 Divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1940–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Rooli:  vuoristojoukot
Osa joukkoa:  Heer (Wehrmacht)
Koko:  divisioona
Sodat ja taistelut:  toinen maailmansota
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  vuoristojoukkojenkenraali Julius Ringel
Saksan 5. vuoristodivisioona (saks. 5.Gebirgs-Division) oli Saksan maavoimien yhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen

Divisioona perustettiin lokakuussa 1940 Tirolissa Itävallassa. Divisioonan rungoksi siirrettiin 1. vuoristodivisioonan kolmas ylimääräinen rykmentti vuoristojääkärirykmentti 100. Divisioonan toinen rykmentti tuli motorisoiduksi divisioonaksi muutettavasta 10. jalkaväkidivisioonasta, joka luovutti jalkaväkirykmentti 85:n. Divisioonan muiden yksiköiden rungot tulivat myös mainituista divisioonista.
Historia

Divisioonan ensimmäinen sotatoimi oli Balkanin sotaretki 1941, jolloin se osallistui operaatioihin  Marita ja Merkur eli Kreikan ja Kreetan valtaukseen. Divisioona palasi marraskuussa Saksaan täydennettäväksi ja huhtikuussa 1942 se siirrettiin itärintamalle.
Divisioona liitettiin pohjoiseen armeijaryhmään Olhavan alueelle. Marraskuussa 1943 se siirrettiin edelleen Italiaan, missä se oli joulukuussa Gustav-linjalla lähellä Monte Cassinoa. Divisioona antautui Yhdysvaltain joukoille  toukokuussa 1945 Torinon lähistöllä.
Komentajat

Divisioonankomentajina olivat:
vuoristojoukkojenkenraali Julius Ringel (1. marraskuuta 1940 - 10. helmikuuta 1944)
kenraaliluutnantti Max Schrank 10. helmikuuta 1944 - 1. tammikuuta 1945
kenraalimajuri Hans Steets 18. tammikuuta - 8. toukokuuta 1945
Salapoliisien kuningas Nick Carter

| Salapoliisien kuningas Nick Carter> Nick Carter, le roi des détectives |
| --- | --- |
 Elokuvasarjan mainosjuliste.
Ohjaaja:  Victorin-Hippolyte Jasset
Käsikirjoittaja:  Georges Hatot
Perustuu:  Nick Carter -kirjasarjaan
Pääosat:  Pierre Bressol
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Éclair
Ensi-ilta:  8. syyskuuta 1908 (Ranska) 21. lokakuuta 1908 (Suomi)
Kesto:  kuusi osaa
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb
Infobox OKNimi-testi OK: 
Salapoliisien kuningas Nick Carter (ransk. Nick Carter, le roi des détectives) on vuonna 1908 valmistunut ranskalainen elokuvasarja. Victorin Jassetin ohjaaman etsiväsarjan päähenkilöä Nick Carteria esittää Pierre Bressol.
Éclairin tuottama kuusiosainen sarja perustui amerikkalaisperäisiin Nick Carter -kioskikirjoihin, joita alettiin julkaista Ranskassa maaliskuussa 1907. Kymmenestä neljääntoista minuutin pituiset elokuvat ilmestyivät kirjojen tapaan joka toinen viikko ja jokainen niistä sisälsi yhden kokonaisen tarinan. Pierre Bressolin esittämä filantrooppinen mestarietsivä naamioituu erilaisiin valepukuihin ja pelastaa rikollisten uhreiksi joutuvat porvariston edustajat. Amerikkalaisesta esikuvastaan poiketen Bressolin Nick Carter on olemukseltaan läpikotaisin ranskalainen.
Sarja oli suuri yleisömenestys kotimaassa ja ulkomailla. Sen jatkoksi tehtiin kaksi kolmeosaista sarjaa vuonna 1909: Les nouvelles aventures de Nick Carter ja Les merveilleux exploits de Nick Carter. Éclairin Nick Carter oli elokuvahistorian ensimmäinen etsiväsarja ja se sai heti paljon jäljittelijöitä.
Suomessa sarjaa esitettiin helsinkiläisessä Maailman Ympäri -elokuvateatterissa lokakuusta 1908 lähtien.
Saksan 7. jalkaväkidivisioona

| Artillerieführer VII 7>  jalkaväkidivisioona |
| --- | --- |
 Divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1934–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Tukikohta:  München
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
Saksan 7. jalkaväkidivisioona (saks. 6.Infanterie-Division) oli Saksan armeijan yhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminnen

Wehrkreis VII muodosti 1. lokakuuta 1934 Münchenissä divisioonan peitenimellä Artillerieführer VII, jonka nimi vaihdettiin 15. lokakuuta 1935 Saksan irtautuessa Versailles'n rauhan rajoituksista 7. jalkaväkidivisioonaksi. Sen yksiköt muodostettiin Reichswehrin 7. divisioonasta. Divisioonan esikunta oli sijoitettu Müncheniin.
Palvelus

Divisioona siirrettiin 1. elokuuta leiriin Slovakiaan, jossa suoritettiin liikekannallepano 26. elokuuta 1939. Divisioona kuului etelän armeijaryhmän 14. armeijan XVII armeijakuntaan. Se ylitti armeijakunnan mukana Puolan rajan 1. syyskuuta. Taisteluiden päätyttyä divisioona siirrettiin lokakuussa länteen Reininlaaksoon.
Divisioona hyökkäsi Ranskaan 10. toukokuuta 1940. Se osallistui muun muassa taisteluihin Britannian siirtoarmeijaa vastaan Belgiassa ja Lillen piiritykseen. Divisioona siirrettiin Dunkerquen evakuoinnin päätyttyä reserviksi eikä osallistunut enää taisteluihin operaatio punaisessa. Divisioonan rykmentit luovuttivat joulukuussa kukin pataljoonan muodostettavaan 97. jalkaväkidivisioonaan. Divisioona oli miehitysjoukkona Pohjois-Ranskassa, kunnes se siirrettiin huhtikuussa 1941 Saksan kenraalikuvernementiksi muuttuneeseen Puolaan. Divisioonaan liitettiin eversti Roger Labonnen komentama jalkaväkirykmentti 638, joka koostui Ranskan muukalaislegioonan vapaaehtoisista.
Operaatio Barbarossan alkaessa divisioona ylitti 22. kesäkuuta 1941 keskustan armeijaryhmän mukana Neuvostoliiton rajan. Se osallistui Mogilewin piiritykseen Dneprin varrella, Bialystok-Minskin, Smolenskin  ja Vjazman taisteluihin. Se osallistui operaatio Taifuunissa viimeiseen rynnistykseen kohti Moskovaa. Puna-armeijan talvihyökkäyksen alkaessa divisioona oli Schellkowka-Dorochowon alueella.
Divisioona oli vuoden 1942 suhteellisen rauhallisella Gshatskin ja Spas-Demjanskin alueella ja se osallistui Kurskin taisteluun 9. armeijan mukana. Divisioona vältti tuhoutumisen kesän 1944 taisteluissa ja se vetäytyi keskustan armeijaryhmän mukana Bugin ja Narewin taakse syksyllä aina Puolaan asti. Divisioona joutui saarroksiin Helan niemimaalle, jossa se antautui puna-armeijalle lähellä Stutthofia 8. toukokuuta 1945.
Komentajat

Divisioonankomentajina olivat
kenraaliluutnantti Franz Halder 1. lokakuuta 1934 - 12. marraskuuta 1936
kenraaliluutnantti Otto Hartmann 12. marraskuuta 1936 - 31. heinäkuuta 1939
kenraalimajuri Eugen Ott 1. elokuuta - 30. syyskuuta 1939
kenraaliluutnantti Eccard Freiherr von Gablenz 1. joulukuuta 1939 -
kenraalimajuri Hans Jordan 13. joulukuuta 1941 -
kenraaliluutnantti Fritz-Georg von Rappard 1. marraskuuta 1942 -
eversti Carl Andre 2. lokakuuta 1943 -
kenraalimajuri Gustav Gihr 30. marraskuuta 1943 -
kenraaliluutnantti Fritz-Georg von Rappard 8. joulukuuta 1943 -
kenraalimajuri Alois Weber elokuu 1944 -
Saksan 6. vuoristodivisioona

| 6>  vuoristodivisioona |
| --- | --- |
 Divisioonan tunnus
Toiminnassa:  kesäkuu 1940 – toukokuu 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Rooli:  vuoristojoukot
Osa joukkoa:  Heer (Wehrmacht)
Koko:  divisioona
Sodat ja taistelut:  toinen maailmansota
Saksan 6. vuoristodivisioona (saks. 6.Gebirgs-Division) oli Saksan maavoimien yhtymä toisessa maailmansodassa. Pääosan sodasta se toimi osana Saksan 20. vuoristoarmeijaa.
Perustaminen

Wehrkreis V perusti divisioonan 1. kesäkuuta 1940 Heubergin koulutuskeskuksessa. Sen runkona olivat vuoristojääkärirykmentit 141 ja 143.
Historia

Se siirrettiin 13. kesäkuuta länsirintamalle ja divisioona oli Ranskan antauduttua miehitysjoukkona. Joulukuussa se osallistui Kreikan valtaukseen operaatio Maritaan ja syyskuussa 1941 divisioona siirrettiin Pohjois-Suomeen. Heinäkuussa 1942 se liitettiin 20. vuoristoarmeijaan, jonka mukana se vetäytyi Norjaan loppuvuodesta 1944.
Divisioona antautui briteille sodan loputtua vuonna 1945.
Komentajat

Divisioonankomentajina olivat:
kenraalimajuri Ferdinand Schörner (perustaminen - 1. helmikuuta 1942)
kenraaliluutnantti Christian Philipp 1. helmikuuta 1942 - 20. elokuuta 1944
kenraalimajuri Max-Josef Pemsel 20. elokuuta 1944 - 19. huhtikuuta 1945
eversti Josef Remold 20. huhtikuuta 1945 - antautumiseen
Tyyrinvirta

| Tyyrinvirta |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savon maakunta
Kunnat:  Rautalampi
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Konneveden alue (14.71)
Pinta-ala:  4 645,46 km²  
Järvisyys:  20,06 % 
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Koskelovesi, Virrankylä 
 :  62.67645°N, 26.85123°E
Laskupaikka:  Lonkari, Pukkiharju 
 :  62.66428°N, 26.81741°E
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  97,6 m  
Laskukorkeus:  96,2 m  
Korkeusero:  1,4 m
Pituus:  2,7 km  
Leveys:  70 – 170 m  
Kaltevuus:  0,52 m/km
Keskivirtaama:  45 m³/s (MQ) 
Muuta
Tyyrinvirta on Pohjois-Savossa Rautalammilla Rautalammin kirkonkylän lähellä virtaava kolme kilometriä pitkä koskimainen joki, joka muodostaa lyhyen osuuden Rautalammin pääreitin keskijuoksulla. Joki alkaa Koskeloveden Pitkälahdesta ja se laskee Lonkariin.
Yleistä

Tyyrinvirta alkaa Koskeloveden luoteispäästä Virtaniemen kohdalta. Virtaniemi sijaitsee maastosta selvästi kohoavan mäenselänteen päällä ja selänne, joka on pari kilometriä pitkä, on ohjannut vedet kulkemaan sen pohjoispuolelta eteenpäin. Selänne on viime jääkauden loppuvaiheessa muodostunut drumliini, jonka kallioinen yhdin sijaitsee selänteen luoteispäässä joen mutkan kainalossa. Selänne on vain yksi monista selänteistä, jotka muodostavat laajan Keiteleen drumliinikentän. Monet Koskeloveden luoteis-kaakko -suuntaiset niemet ja mäet ovat näitä drumliinikentän selänteitä. Joen niskalla kaakkoon työntyvä Raasiaisniemi ja Saparosaari ovat osa vedenalaista drumliiniselännettä, joka sijaitsee edellisen vieressä.
Kierrettyään selänteen Tyyrinvirta jatkaa kohti lounasta. Se virtaa alavan ja tasaisen maaston halki, johon veden virtaukset ovat uurtaneet 70–170 metriä leveän uoman. Joen uoma on matala ja veden alta pilkistää, riippuen vedenkorkeudesta, saari ja muutama luoto. Joen keskijuoksulla näkyy pienialaisia koskimaisia osuuksia, joissa vesi kuohuu maltillisesti. Alajuoksulla joen ylittää Rautalammin kirkonkylältä tulevan yhdystien 5451 silta. Yhdystie oli ehtinyt Tyyrinvirralle tultuaan ylittää alempana virtaavan Kattilavirran. Joki päättyy matalaan suistoon, jossa uoma levenee Lonkarin koillisrannassa.
Joen luoteisrannalla toimii 1,3 kilometrin pituinen kalankasvatuslaitos, jonka omistaa Hanka-Taimen Oy . Joen yläjuoksulla joesta johdetaan kahta kanavaa pitkin vettä laitoksen kala-altaisiin. Laitoksesta poistuva vesi johdetaan samoja kanavia pitkin takaisin jokeen hieman sillan yläpuolelle. Joen kaakkoisrannalla erottaa vielä kahdesta paikasta rantaa seuraavia uomia, joiden merkitys jää auki. Joen rannan tuntumassa on kolme kiinteää asumusta ja kahdeksan vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet joko yhdystieltä 5451 tai Virrankylään johtavalta kylätieltä. Joen rantaviiva on metsämaata, mutta metsärajan takana on kalanviljelylaitoksen lisäksi muutama peltopalsta ja yksi turvetuotantoalue.
Historiaa

Koskessa on aikoinaan sijainnut vähintään yksi vesimylly, joka on jo purettu pois. Myllystä vihjaa karttojen paikannimistö ainakin kahdessa paikassa. Virran rannalle perustettiin vuonna 1967 kalankasvatuslaitos. Sillan viereen on jo vuonna 1973 näkyvillä kaksi mökkiä ja vuoteen 1987 mennessä rannoille kaksi rantamökkiä lisää.
Luontoarvoja

Tyyrinvirralla on kalataloudelle kalastuksen lisäksi muutakin arvoa. Vaikka joki on tukinuittoa varten perattu, on sieltä tavattu villinä lisääntyvien järvitaimenien kutukuoppia (arviolta 30–70 pesää).
Tyyrinvirta on Rautalammin tunnetuimpia lintupaikkoja, koska joki ei talvisin jäädy kokonaan umpeen. Silloin voivat monet vesilinnut kuten esimerkiksi laulujoutsen, sinisorsa, telkkä ja isokoskelo. Rantavesissä talvehtii Norjan, Ruotsin ja Suomen ja Lapista etelään siirtyneitä koskikaroja. Joinakin vuosina voi tavata jokeen satunnaisesti talvehtimaan jääneen pikku-uikun, merimetson, pikkujoutsenen, tavin, allin, uivelon, lapasotkan, allihaahkan ja nokikanan. Kun kevät lähestyy, alkaa sula-alue laajentua kohti alavirtaa ja voi nopeastikin laajentua Lonkariin, Kattilavirtaan, Äijäveteen, Tallinvirralle ja Hankaveden pääaltaalle asti. Edullinen tilanne houkuttelee monia lintulajeja tänne aikaisemmin kuin niitä nähdään muualla. Alue kuitenkin hiljenee kesäkuukausiksi. Lintuja voi seurata joen alajuoksulla sijaitsevasta lintutornista, joen ylittävältä sillalta ja joen rannoilla voi käyskennellä melko vapaasti.
Vesistösuhteita ja hydrologiaa

Joki virtaa Koskelojärvestä Lonkariin, joka Karttapaikan mukaan muodostaa 1,4 metrin pudotuksen. Vuoden 1977 Koski-inventoinnin mukaan joella on pudotusta 1,6 metriä, mutta pudotuksen suuruus riippuu myös järvien vesitilanteista. Koskelojärven keskivirtaama on 45 kuutiometriä sekunnissa.
Aiheesta muualla

Tyyrinvirta tarjoaa joutsenille turvapaikan, YLE (12.1.2012)
Tyyrinvirta (video), youtube.com
Sale (Traakia)

| Sale> Σάλη.Sijainti |
| --- | --- |
 Sale
Koordinaatit:  40°50′40″N, 25°52′30″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Alexandroúpoli, Évros, Itä-Makedonia ja Traakia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Traakia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sale (m.kreik. Σάλη, Salē) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa nykyisen Kreikan alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Alexandroúpolin kaupunkia.
Sale sijaitsi Doriskoksen tasangolla Traakian etelärannikolla lähellä Hebros-joen suuta. Seutu oli alun perin kikonien maata. Rannikolla Salesta länteen sijaitsivat Zone ja Drys. Roomalaisella kaudella Sale sijaitsi Via Egnatian varrella, ja siitä 15 roomalaista mailia eli noin 22 kilometriä itään sijaitsi Traianopolis. Doriskoksen kaupunki sijaitsi kauempana sisämaassa sekä Salesta että Traianopoliista itään. Salen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 100–200 neliökilometriä.
Salen historiasta tiedetään vain vähän. Herodotos sanoo sen olleen Zonen tavoin Samothrakesta käsin perustettu siirtokunta. Se kuului osan historiaa Samothraken peraia-alueisiin. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Sale kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja esiintyy liiton verotusluetteloissa vuonna 422/421 eaa.
Sakyn lentotukikohta

Sakyn lentotukikohta Ukrainan Krimin autonomisen tasavallan kartalla. Lentotukikohta sijaitsee 2 km Novofedorivkan keskustasta itään.
Venäläisiä hävittäjiä Sakyn lentotukikohdassa.
Sakyn lentotukikohta tai Sakyn sotilaslentokenttä (ven. военный аэродром Саки, Vojennyi aerodrom Saki; ICAO: UKFI; miehittäjämaa Venäjän käyttämä kansallinen lentopaikkatunnus: ЬРФИ)  on Ukrainalle (de jure) kuuluvalla Krimin niemimaalla, Sakyn piirin (Jevpatorijan piirin) Novofedorivkan kaupunkityyppisen taajaman itälaidalla sijaitseva sotilaslentokenttä ja laivaston lentotoiminnan harjoituskeskus. Lentotukikohta sijaitsee noin neljä kilometriä Sakyn kaupungista etelään.  Vuodesta 2014 se on ollut osa Venäjän miehittämää Krimin niemimaata.
Venäjän lentotukialuksissa tuolloin käyttämä hävittäjäkonetyyppi Suhoi Su-33 vuonna 2010 Sakyn lentotukikohdassa.
Tukikohdan koulutusrakenteisiin kuuluu muun muassa "Nitka nousu- ja laskeutumisalue", joka on maalle sijoitettu lentotukialuksesta lentoonlähdön ja laskeutumisen tekniikkojen harjoitusalue. Se on yksi maailman neljästä tämäntyyppisestä harjoitusalueesta (muut löytyvät Yhdysvalloista, Kiinasta ja Intiasta).
Sakyn lentotukikohdassa toimi joulukuussa 2021 Venäjän laivaston 43. itsenäinen laivaston lentohyökkäysrykmentti (43 OMShAP). Tällä rykmentillä on 12 Suhoi Su-30SM -hävittäjää, kuusi Suhoi Su-24M -hävittäjää ja kuusi Suhoi Su-24MR -hävittäjiä.
9. elokuuta 2022 uutisoitiin useista räjähdyksistä tämän lentotukikohdan alueella; Novofedorivkan uimarannalta kuvatut videot näistä tapahtumista levisivät julkisuuteen. Virallisesti Ukrainan asevoimat ei ollut seuraavan päivän aikanakaan ilmoittautunut iskujen tekijäksi, mutta listasi silti yhdeksän lentokoneen tuhoutuneen edellispäivää koskevassa Venäjän hyökkäyssotaa (2022) koskevassa ukrainalaisjoukkojen aiheuttamien venäläistappioiden päiväraportissaan.  Venäjä on julkisuudessa kiistänyt lentokoneita tuhoutuneen räjähdysten yhteydessä. Maan ankara sotasensuuri myös kieltää avoimen asevoimien tappioista kertomisen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sakyn lentotukikohta Wikimedia Commonsissa
Aerodrom Saki (englanniksi) (wikimapia.org)
Dva lettšinka katapultirovakis iz vojennogo samoleta v Krymu ren.tv.  22.5.2021. Viitattu 25.3.2022. (venäjäksi)
Venäjän lentotukikohdat Euroopassa
Kartta esittää Venäjän ilmavoimien lentopaikkojen ohella merivoimien ja maavoimien keskeisimmät lentotukikohdat ja -asemat. (Huom! Sisältö täydentyy, kesken.)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Саки (аэродром)
Käännös suomeksi
Raoul Salan

| Raoul Albin Louis Salan |
| --- | --- |
 Salan valokuvassa vuodelta 1958.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. kesäkuuta 1899 Roquecourbe, Ranska
Kuollut: 3. heinäkuuta 1984 (85 vuotta) Pariisi, Ranska
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota Toinen maailmansota Indokiinan sota Algerian sota
Sotilasarvo:  kenraali
Raoul Albin Louis Salan (10. kesäkuuta 1899 – 3. heinäkuuta 1984) oli ranskalainen kenraali, joka johti joukkoja toisen maailmansodan, Indokiinan sodan ja Algerian sodan aikana. Algeriassa hän osallistui myös presidentti Charles de Gaullen vastaiseen epäonnistuneeseen vallankaappausyritykseen. Salan sai elinikäisen vankeustuomion, josta hänet armahdettiin muutama vuosi myöhemmin. Sotilasarvonsa hän sai takaisin presidentti François Mitterrandilta vuonna 1983.
Tähtiniemen silta

| Tähtiniemen silta |
| --- | --- |

Ajokaistoja:  4
Ylittää:  Ruotsalainen-järven
Sijainti:  Heinola
Ylläpitäjä:  Liikennevirasto
Siltatyyppi:  vinoköysisilta
Pisin jänneväli:  165 m
Pituus:  924 m
Leveys:  22,0 – 29,4 m
Korkeus:  105 m
Avattu liikenteelle:  marraskuu 1993
Koordinaatit:  61°12′49″N, 026°00′29″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Silta kuvattuna pohjoisen suunnasta nähtynä.
Tähtiniemen silta on Heinolassa sijaitseva liittorakenteinen vinoköysisilta, joka valmistui Heinolan ohitustien ohella marraskuussa 1993. Sen kautta kulkee valtatien 4 liikenne nelikaistaisena moottoritienä. Silta ylittää Ruotsalaisen Tähtiniemen kohdalta. Vaakasuunnassa kaareva silta on Heinolan vaikuttava maamerkki.
Mitat

Tähtiniemen silta on kokonaispinta-alaltaan (20 929 m²) Suomen suurin ja kokonaispituudeltaan toiseksi pisin Raippaluodon sillan jälkeen. Sen kokonaispituus on 924 metriä ja hyötyleveys 22 metriä, pohjoispäässä liki 30 metriä. H-kirjaimen muotoinen pyloni ulottuu 105 metrin korkeuteen järven pinnasta. 12-aukkoisen sillan pisin jänne on 165 metriä, toiseksi pisin on 127 metriä.
Rakenne

Suunnittelukilpailuvaiheessa sillan pyloni oli terästä, mutta se toteutettiin teräsbetonisena. Pyloni on paikallavalua ja tehty kiipeävällä muottikalustolla. Sillan kannen tukena on kaksi sillan pituussuuntaista teräksista hitsattua palkkia, joiden korkeus on noin 3,3 metriä, lisäksi niiden välissä on sekundäärinen kannatin. Pääpalkkien väli on 14 metriä. Silta kannen teräsrunkoon kuuluu vielä poikittainen teräspalkisto. Kannen teräsrakenne työnnettiin paikoilleen perinteisesti maatukien takaa vaiheittain siirtäen. Sillan kansilaatta on valettu 45 osassa. Koska pääpalkit ovat korkeita, vinoköysiä on vain kuusi kummallakin siltakannen reunalla, paksuimmat köydet ovat halkaisijaltaan noin 200 millimetriä. Vinoköydet on sijoitettu harppumaisesti eli samansuuntaisesti.
Tekijät

Tähtiniemen silta perustuu Tielaitoksen vuonna 1988 järjestämään rakennusinsinööritaitokilpailuun. Kilpailu oli kutsukilpailu neljälle toimistolle, ehdotuksia tuli kaikkiaan 10. Kilpailun voitti oululainen suunnittelutoimisto SuunnitteluKortes ehdotuksellaan Heinolan Tähti. Toimisto saksalaisine kumppaneineen myös suunnitteli sillan. Suunnittelusta vastasivat insinööri Algot Kettunen, tekniikan lisensiaatti Esko Järvenpää ja insinööri Pentti Pohjola. Vinoköysiosuuden ja pylonin pääsuunnittelija on diplomi-insinööri Wilhelm Zellner saksalaisesta insinööritoimisto Leonhart, Andrä und Partner GmbH:sta. Suunnittelukilpailuvaiheessa oli konsulttina myös diplomi-insinööri, arkkitehti Jussi Tervaoja. Sillan teräsrakenteet toimitti ja asensi ylivieskalainen PPTH Teräs. Muutoin sillan urakoi YIT-Yhtymä, joka suunnitteli itse sillan vedenalaiset paalutetut peruslaatat. Tähtiniemen sillan rakentaminen maksoi yhteensä 165 miljoonaa markkaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tähtiniemen silta Wikimedia Commonsissa