stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koronapurkaus
Mekanismi

Koronapurkauksessa sähkönjohtimesta lähtevät elektronit kiihtyvät johdinta ympäröivässä sähkökentässä, iskeytyen lopulta ympäröivän eristävän kaasun molekyyleihin, jotka virittyvät. Relaksoituessaan ne sitten säteilevät nopean elektronin tuoman ylimääräisen energian valona. Valon väri riippuu kaasun koostumuksesta; ilmassa se on yleensä sininen, koska tässä pääasiallinen säteilijä on ilman typpi, joskin myös hapella on osansa.
Ilmiö on sama johon neonvalojen (vastaavasti punaisia) toiminta perustuu. Niin myös revontulet, joilla tosin on monia värejä, riippuen aurinkotuulen energiajakaumasta ja typen sekä hapen pitoisuuksista eri ilmakehän kerroksissa. Ilmiön syntymiseen ilmakehän standardipaineessa tarvitaan kuitenkin tuntuvasti korkeampi sähkökenttä kuin alipaineistetuissa purkauslampuissa tai yläilmakehässä. Siksi koronapurkaukseen useimmin käytännössä törmätään korkeajännitelinjojen ja niiden muuntajakoneiston ympärillä. Vaadittavista kentänvoimakkuuksista kertoo, että koronapurkausta esiintyy lähinnä 400 kV:in runkolinjoissa.lähde?
Koska purkaus vaatii nimenomaan voimakkaan paikallisen sähkökentän eikä vain korkeaa jännitettä, sitä tavataan johtimien pinnan niistä osista joihin elektronit erityisesti pakkautuvat, eli kulmista ja rosoista. Korkeajännitelinjoissa tällaisia kohtia löytyy erityisesti eristeiden lähistöstä. Talvella ja kostealla säällä myös johtimiin kertynyt huurre toimii koronan lähteenä, voimistaen merkittävästi ilmiötä.
Koronapurkauksen muut vaikutukset

Koska sähkön runkoverkossa pääasiallisesti käytetään vaihtovirtaa, koronapurkaus tapahtuu silloin syklisesti verkkotaajuudella. Sen lämmittämänä ilma jatkuvasti laajenee ja viilentyessään supistuu, jolloin purkaus säteilee valon lisäksi myös ääntä. Kun läpilyöntimekanismi on epälineaarinen ja siihen vaikuttaa monia tekijöitä, kuten tuuli, sattuma ja ilmankosteus, syntyvä ääni on yhdistelmä verkkotaajuutta ja arvaamattomia määriä sen ylä-ääneksiä. Se kuulostaa aivan tietynlaiselta ritisevältä huminalta, jota sitten usein käytetäänkin ääni- ja elokuvataiteessa symboloimaan sähköä sekä sen aiheuttamaa vaaraa.
Virittäessään ympäröivän kaasun molekyylejä korkeampaan energiatilaan, koronapurkaus mahdollistaa myös kemiallisia reaktioita jotka eivät muuten helposti tapahtuisi. Yksi tärkeimmistä sellaisista on otsonin muodostuminen ilman hapesta, toinen mahdollinen typen oksidien tuotanto. Tästä syystä lähietäisyydeltä koronapurkaus myös tuoksuu ikävän sähköiseltä. Kaasuja syntyy koronapurkauksessa kuitenkin niin paljon rajatummin kuin valokaaressa, että ne harvoin edes suljetuissa tiloissa ovat terveysriski. Silti kyseiset hapetustuotteet edelleen kasautuessaan ovat jossain määrin myrkyllisiä, sekä taatusti epämiellyttäviä.
Ero muihin sähköpurkauksen lajeihin

Koronapurkaus tulee erottaa valokaaresta ja sen nopeasti sammuvasta pikkuveljestä, kipinästä. Koronapurkauksessa ionisoitunut ja siis johtava osa kaasusta ei ulotu sähkökentän aiheuttavan jännitelähteen toiseen napaan. Tällöin, vaikka kaasu paikallisesti lyökin läpi ja johtaa, kokonaisvastus piirissä pysyy edelleen korkeana, ja hitaamman ionien ajautumisen välittämä vuotovirta alhaisena. Vaihtojännitelähteiden koronapurkaukset myös yleensä johtavat syntyvien varautuneiden ionien paikalliseen rekombinaatioon ajautumisen sijasta, jolloin virittyneen plasman ja ulompana olevan normaalitilaisen kaasun välinen tasapaino rajoittaa voimakkaasti ilmiötä.
Valokaaressa eristeenä toimiva kaasu taas lyö läpi koko matkaltaan ja muuttuu helposti sähköä johtavaksi, jolloin korkea jännite voi aiheuttaa erittäin suuren virran, ja siis yhteisesti tehon. Kerran läpilyötyään valokaaren purkauskanava tuottaa vain alhaisen vastuksen virtapiiriin, jolloin sähkövirta keskittyy yhteen kirkkaaseen purkauskanavaan. Sen lämpötila voi kohota kymmeniintuhansiin asteisiin. Koronapurkaus on hajautuneempi, ja näyttää säteilevän vain lyhyen matkan niistä kohdista johteen pintaa joissa ympäröivä kaasu on paikallisesti lyönyt läpi. Se on niin himmeä, ettei sitä yleensä havaitse päivänvalossa, vaan vain yöllä.
Kipinä taas on pieni valokaari, joka sammuu itsekseen kun purkauskanavan alhainen vastus nopeasti purkaa jännite- ja varauslähteen.
Sähköturvallisuus

Koronapurkaus on siis ihmiselle etäisyyden päästä vaaraton, koska se säteilee varsin vähän tehoa niin valona kuin äänenäkin, eikä riitä tuottamaan nopeasti merkittäviä määriä myrkyllisiä kaasuja.
Toisin on jos koronapurkaukseen koskee, koska silloin valokaari voi syttyä ja ihminen voi joutua sähköpiirin osaksi. Varsinkin koronapurkaukseen johtavilla jännitteillä suurvoimatekniikassa tuloksena on erinomaisen vaarallinen sähköisku, joka saattaa salaman tapaan jopa repiä elimistön kappaleiksi. Erityisen vaarallisia ovat korkeajännitetasavirtalinjojen tuottamat koronapurkaukset, koska niiden lähimaastossa esiintyy jatkuvaa ionivirtaa, paikallisen rekombinaation asemesta. Tuollainen virta mahdollistaa sen, että lähelle tuotu vastakkaisessa potentiaalissa oleva johdin, kuten ihmisen sormi, nopeuttaa ionivirtaa ja mahdollistaa valokaaren läpilyönnin yllättävänkin pitkän matkan päässä näkyvästä purkauksesta; purkaus ns. "hyppää".
Koronapurkaukseen ei myöskään tule tuijottaa pitkiä aikoja läheltä, koska se vapauttaa jonkin verran myös silmille haitallista ultraviolettisäteilyä.
Valokaari taas on etäisyydenkin päästä vaarallinen ilmiö, koska se säteilee sähkömagneettisesti kertaluokkia enemmän tehoa, sytyttää tulipaloja, tuottaa palamistuotteita ja lämpövaikutuksillaan saattaa tuottaa jopa räjähdyksiä. Kipinä ei rajatussa energiassaan riitä moiseen, mutta koska sekin johtaa paikallisesti korkeisiin lämpötiloihin, se voi edelleen sytyttää, vaikkapa metsäpalon tai pölyräjähdyksen.
Christian Yngve

Christian Yngve (s. 19. syyskuuta 1963–2024) on ruotsalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen -maalivahti. Yngve valmensi Ruotsin naisten jääkiekkomaajoukkueetta olympialaisten naisten jääkiekkoturnauksessa 1998 Naganossa Bengt Ohlsonin apuvalmentajana ja 2002 Salt Lake Cityssä, jolloin Ruotsi saavutti pronssia. Hän toimi Ruotsin naisten jääkiekkomaajoukkueen päävalmentajana naisten MM-kilpailuissa 1989–1994 ja 1998–2001 ja apuvalmentajana 1996–1997. Hän oli Ruotsin naisten Division 1:n Södertälje SK:n päävalmentajana 2012–2015 ja Hockeyettanin Åker/Strängnäs HC:tä 2017–2018. Yngve on valmentanut myös Hongkongin, Espanjan ja Itävallan naisten jääkiekkomaajoukkueita naisten MM-kilpailujen 1. ja 2. divisioonassa. Nuorten talviolympialaisissa 2012 hän valmensi Itävallan joukkueen hopealle jääkiekon tyttöjen turnauksessa. Pelaajaurallaan Yngve edusti 1983–1988 Ruotsin Division 2:n Roma IFiä ja Haninge HC:tä. Hän lopetti jääkiekon pelaamisen sydämensä terveydentilan vuoksi.
Suomen museoliitto

Suomen museoliitto ry (ruots. Finlands museiförbund rf) on suomalainen museoalan keskusjärjestö, jolla on 203 yhteisöjäsentä. Ne ylläpitävät yli 300 ammattimaisesti hoidettua museokohdetta: esimerkiksi kulttuurihistoriallisia museoita, taidemuseoita ja tiedekeskuksia.
Museoliitto valvoo museoiden etua, pitää ääntä niiden puolesta, edustaa museoita alan yhteisissä kysymyksissä ja toimii museoiden yhteistyöverkostona. Liiton toiminta jakautuu edunvalvontapalveluihin, koulutus- ja kehittämispalveluihin, viestintäpalveluihin ja tukipalveluihin. Liitto julkaisee neljästi vuodessa ilmestyvää Museo-lehteä.
Museoliitto koordinoi erilaisia museoalan tapahtumia ja kampanjoita. Toukokuussa vietetään Museoviikkoa ja lokakuun alussa koululaisten ja opiskelijoiden Mennään museoon! -tapahtumaa. Museoliitto ja Kansainvälisen museoneuvoston ICOM:n Suomen-komitea jakavat keväisin Vuoden museo -palkinnon.
Museoliiton tavoitteena on museoiden palvelujen käytön lisääminen. Museokortti on Museoliiton perustama suomalaisten museoiden yhteisen pääsylippu, joka tuli käyttöön toukokuussa 2015.
Historia

Ajatus museoiden keskusjärjestön perustamisesta esitettiin ensimmäisen kerran jo 1880-luvulla. Suomen museoliitto perustettiin lopulta vuonna 1923 ensimmäisillä valtakunnallisilla museopäivillä Turun kaupungin historiallisen museon johtokunnan aloitteesta. Keskusjärjestön avulla haluttiin tehostaa yhteydenpitoa museoiden kesken, järjestää museoalan koulutusta ja vaikuttaa museoiden rahoituksen parantamiseen. Museoliiton merkitys ammatillisena täydennyskouluttajana korostui 1960-luvulta lähtien, kun museotyöntekijöiden määrä alkoi nopeasti kasvaa.
Aiheesta muualla

Suomen museoliitto ry
Suomen museoliitto Facebookissa
Museot.fi & Museokortti
Suomalainen museohistoria tiivistettynä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Australia 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Suomen museoliitto (Q18346688)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: organisaatio, kansalaisjärjestö, kulttuurijärjestö
valtio: Suomi
Bergsjö

| Bergsjö |
| --- | --- |
 Bergsjön kirkko.
 Bergsjö
 Koordinaatit: 61°59′N, 17°04′E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Gävleborgin lääni
Maakunta:  Hälsingland
Kunta:  Nordanstigin kunta
Pinta-ala:  
 – Maa:  1,65 km²
Väkiluku:  1 266
 – Väestötiheys:  767,3 as./km²
 Tilastotiedot koskevat taajamaa ja niiden lähteenä on Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluku ja maapinta-ala ovat ajankohdan 31.12.2010 mukaiset. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bergsjö on Nordanstigin kunnan keskustaajama. Se sijaitsee Gävleborgin läänissä ja Hälsinglandin historiallisessa maakunnassa Keski-Ruotsissa. Vuoden 2010 lopussa taajamassa oli 1 266 asukasta.
Väestönkehitys

| Bergsjön taajaman väestönkehitys 1960–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1960 | 1960 |    | 771 | 771 |
| 1965 | 1965 |    | 819 | 819 |
| 1970 | 1970 |    | 1 143 | 1 143 |
| 1975 | 1975 |    | 1 383 | 1 383 |
| 1980 | 1980 |    | 1 470 | 1 470 |
| 1990 | 1990 |    | 1 479 | 1 479 |
| 1995 | 1995 |    | 1 396 | 1 396 |
| 2000 | 2000 |    | 1 291 | 1 291 |
| 2005 | 2005 |    | 1 243 | 1 243 |
| 2010 | 2010 |    | 1 266 | 1 266 |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB).
Tunnettuja henkilöitä

André Myhrer (s. 1983), alppihiihtäjä
Tšekin rautatiet

Yhtiön Pendolino
Regionova
Tšekin rautatiet (České dráhy, ČD) on Tšekin kansallinen rautatieyhtiö. Yrityksen tytäryhtiö, ČD Cargo, kuljettaa rahtia. Yrityksellä oli noin 26 000 työntekijää 31. joulukuuta 2010.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yhtiön verkkosivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Brolle

| Brolle |
| --- | --- |
 Brolle vuonna 2016.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kjell Junior Wallmark
Syntynyt: 10. marraskuuta 1981 (ikä 43) Boden, Ruotsi
Ammatti:  laulaja
Muusikko
Aktiivisena:  2002–
   [ ohje ]  
Brolle (oik. Kjell Junior Wallmark; s. 10. marraskuuta 1981 Boden) on ruotsalainen laulaja. Hän tuli tunnetuksi Popstars-kykyjenetsintäohjelmassa vuonna 2002. Brollen läpimurtohittejä olivat "Playing With Fire" ja "Heartbrea City".
Albumeita

Rebellious Heart (2002)
Paradise Will Wait (2004)
Ett hjärta som glöder, som en gång brann (2008)
Burned by the Fire (2011)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brolle Wikimedia Commonsissa
Wilmer X

| Wilmer X |
| --- | --- |
 Yhtyeen keulahahmo Nisse Hellberg esiintymässä vuonna 2006.
Tiedot
Toiminnassa:  1977–
Kotipaikka:  Malmö, Ruotsi
Wilmer X on ruotsalainen vuonna 1977 perustettu rockyhtye Malmöstä. Sen keulahahmo on laulaja Nisse Hellberg. Wilmer X:n ensimmäinen levy Sov min älskling ilmestyi vuonna 1980. Yhtye oli aikoinaan suosittu, mutta 2000-luvulla sen toiminta hiipui Hellbergin keskittyessä soolouraansa. Vuonna 2022 Wilmer X julkaisi ensimmäisen albuminsa 17 vuoteen. Alkuperäisjäsenistä jäljellä on Hellbergin lisäksi Jalle Lorensson.
Albumeita

Under hot (1985)
Teknikens under (1988)
Mambo feber (1991)
Primitiv (1998)
13 våningar upp (2005)
Mer för dina pengar (2022)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wilmer X Wikimedia Commonsissa
Liittopankki

Vuonna 1929 valmistunut Pauli Blomstedtin suunnittelema Liittopankin talo Helsingin Aleksanterinkadun ja Keskuskadun kulmassa. Rakennus toimi myöhemmin pitkään HOP:n pääkonttorina ja on nykyään osa Helsingin World Trade Centeriä.
Liittopankki oli vuosina 1920–1931 toiminut suomalainen liikepankki.
Suomen Liittopankki Osakeyhtiö 1920–1924

Suomen Liittopankki Osakeyhtiö (ruots. Aktiebolaget Unionbanken i Finland) syntyi, kun Wasa Aktie Bank, Turun Osakepankki ja Landtmannabanken sulautuivat vuonna 1920. Pankin keskushallintoneuvoston puheenjohtajaksi tuli Gustaf Mannerheim.
Kolmen pankin fuusion ajatus oli yhdistää voimavarat, järkeistää sivukonttoriverkostoa ja säästää menoja. Suunnitelmat eivät kuitenkaan toteutuneet. Liittopankin osat toimivat kukin tahoillaan kuten ennenkin niin, että jokaisella oli omat johtajansa ja pääkonttorinsa.
Suomen Liittopankki joutui vaikeuksiin jo heti ensimmäisenä toimintavuonnaan. Se johtui siitä, että pankki oli syntynyt kolmen suhteellisen heikon pankin yhdistyessä.
Liittopankki Osakeyhtiö 1924–1931

Suomen Liittopankin ongelmien ratkaisuksi vanha pankki päätettiin lopettaa ja perustaa sen tilalle uusi. Liittopankki Osakeyhtiö (ruots. Aktiebolaget Unionbanken) perustettiin vuonna 1924 siten, että kolmella vanhalla Liittopankin osakkeella sai yhden uuden pankin osakkeen. Uutta pääomaa kerättiin lisäksi 40 %. Gustaf Mannerheim jatkoi uuden pankin hallintoneuvoston puheenjohtajana.
Vuonna 1928 Liittopankkiin yhdistettiin vuonna 1917 perustettu Etelä-Suomen Pankki Oy, jonka rasitteena olivat Hella Wuolijoen omistamalle Aunuksen Puuliike O.Y.:lle myönnetyt luotot.
Helsingissä pääkonttoriaan pitäneen Liittopankin osakepääoma oli 100 miljoonaa markkaa ja sillä oli 60 sivukonttoria.  Pankille valmistui 1929 Helsinkiin Keskuskatu 5:een uusi arkkitehti Pauli E. Blomstedtin suunnittelema pääkonttorirakennus. Liittopankin talon kolmessa ylimmässä kerroksessa sijaitsi 116 huoneen hotelli Carlton.
1930-luvun lamakauden aikana Liittopankki ajautui vaikeuksiin luottotappioiden vuoksi. Tappioita syntyi erityisesti Aunuksen Puuliikkeestä. Pelastuakseen Liittopankki sulautui vuonna 1931 osaksi Helsingin Osakepankkia (HOP).
HOP avasi oman pääkonttorinsa Liittopankin talossa. Helsingin Osakepankki siirtyi 1986 kaupalla Suomen Yhdyspankin (SYP) hallintaan.
Pörssihistoria

Suomen Liittopankin osakkeet noteerattiin Helsingin pörssissä vuosina 1921–1924. Seuraajayhtiön Liittopankki Osakeyhtiön osakkeet noteerattiin vuosina 1924–1931.
Aiheesta muualla

Virtuaalinen arkkitehtuurikävely: P. E. Blomstedtin Liittopankki
Lars Frölander
Yksityiselämä

Frölander syntyi Bodenissa ja muutti perheensä kanssa kolmevuotiaana Borlängen Ornäsiin.
Saaristolaivasto

| Saaristolaivasto |
| --- | --- |
 Saaristolaivaston lippu joka oli käytössä vuosina 1761-1813.
Toiminnassa:  1756–1823
Valtio:  Ruotsi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Laivasto
Rooli:  Saaristo- ja rannikkopuolustus
Osa joukkoa:  Ruotsin merivoimat
Tukikohta:  Tukholma, Suomenlinna
Värit:  Sininen
Sodat ja taistelut:  Ruotsinsalmen taistelu
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Augustin Ehrensvärd
Saaristolaivasto eli maavoimien laivasto (ruots. Skärgårdsflottan tai Arméns flotta) oli Ruotsin 1700-luvulla perustettu, pienistä aluksista koostunut laivasto. Se näytteli ratkaisevaa osaa Kustaan III:n sodassa.
Alkuvaiheet

Isovihan aikana venäläiset kaleerit olivat saaneet rauhassa tunkeutua Suomen rannikolle, sillä Ruotsin laivasto koostui linjalaivoista, jotka eivät kyenneet liikkumaan saaristossa. Uhan torjumiseksi Ruotsikin hankki kaleereita. Nämä kuitenkin olivat toimintakyvyttömiä hattujen sodassa, joten Venäjä miehitti jälleen Suomen.
Vuonna 1756 kaleerilaivasto erotettiin omaksi laivastokseen, joka sai nimen Saaristolaivasto. Se sai oman lipunkin. Saaristolaivaston tehtävänä oli maavoimien tukeminen. Jostain syystä, ehkä päätehtävän tukemisen johdosta, saaristolaivastossa käytettiin alusta alkaen lähes yksinomaan maavoimien sotilasarvoja, vain komentajat olivat amiraaleja.
Pommerin sodan kokemusten perusteella armeijan ylipäällikkö Augustin Ehrensvärd esitti luopumista kaleereista ja siirtymistä soudettaviin saaristofregatteihin, jotka olisivat ketterämpiä ja tulivoimaisempia.
Alukset

Saaristolaivaston alustyypit olivat:
Alukset > Kaleerit

Kaleeri oli ikivanha alustyyppi, jonka Pietari Suuri toi Pohjolaan. Se pystyi sekä soutamaan että purjehtimaan. Se oli aluksi saaristolaivaston tärkein alustyyppi. Kaleerilla oli kuitenkin kolme suurta heikkoutta, jotka tekivät siitä epäsuositun:
Heikko tykistö. Kaleerin tykistö oli sijoitettu keulaan joten se käsitti vain pari kolme tykkiä.
Suuri miehistö. Kaleerilla oli noin 250 miestä, joista suurin osa soutajia. Tämä aiheutti ongelmia huollolle.
Kömpelyys. Kaleerin merikelpoisuus oli huono, mikä heikensi avomerikäyttöä.
Syiden seurauksena kaleerien käyttö rajoittui kuljetustehtäviin ennen Kustaan sotaa, jossa ne kuitenkin havaittiin yllättävän hyödyllisiksi ja ne ottivat osaa kaikkiin tärkeimpiin taisteluihin.
Alukset > Saaristo- eli soutufregatti

Saaristo- eli soutufregatilla tarkoitetaan Fredrik af Chapmanin Augustin Ehrensvärdin aloitteesta suunnittelemia uusia laivatyyppejä, joilla haluttiin korvata kaleerit. Niiden suunnittelun lähtökohtana olivat Venäjällä Välimeren shebekkien pohjalta rakennetut alukset, jotka kuitenkin todettiin liian suojattomiksi.
Saaristofregatit otettiin käyttöön Pommerin sodan kokemusten seurauksena. Ne olivat liikkuvampia kuin kaleerit. Lisäksi niiden tulivoima oli huomattavasti suurempi, sillä niiden tykit olivat laidoilla kuten linjalaivoissa. Myös miehistö oli pienempi kuin kaleerissa. Ehrensvärd sijoitti saaristofregatit Viaporiin, kun taas kaleerit oli sijoitettu Tukholmaan.
Saaristofregattien neljä laivatyyppiä olivat Suomen maakuntien mukaan nimettyjä: uusimaa (udenma), hämeenmaa (hämmema), turunmaa (turkoma) ja pohjanmaa (påjama).
Alukset > Tykkisluupit

Tykkisluupit olivat saaristolaivaston pienimpiä aluksia. Ne olivat soutualuksia, mutta niissä oli myös raakapurje purjehtimista varten. Tykkisluuppien aseistuksena oli yksi tai kaksi tykkiä perässä tai keulassa.
Kustaa III:n sodassa tykkisluuppien hyvät ominaisuudet huomattiin ja niitä rakennettiin runsaasti lisää.
Alukset > Tykkijollat

Tykkijollat olivat pieniä purjeveneitä, joiden aseistuksena oli yksi perään asetettu kanuuna. Myös tykkijollia rakennettiin runsaasti sodan aikana.
Kustaa III:n sota

Saaristolaivasto oli ratkaisevassa roolissa Kustaa III:n sodassa (1788–1790), ja maavoimien operaatiot olivat toissijaisia. Myös avomerilaivasto oli useimmiten poissa pelistä: sodan alkuvaiheessa se epäonnistui tehtävässään tuhota Venäjän laivasto. Vuoden 1789 rutto pakotti sen pysymään Karlskronassa. Vuonna 1790 avomerilaivasto osallistui kyllä Haminan meritaisteluun ja Viipurin kujanjuoksuun, mutta oli toimintakyvytön Ruotsinsalmen taistelun aikana.
Kustaa III:n sota > Sodan alku

Sodan sytyttyä 1788 Ruotsin tykkisluupit aloittivat sotatoimet hyökkäämällä venäläisten kaleerien kimppuun Haminassa. Anjalan liiton jälkeen sotatoimet kuitenkin puuroutuivat. Venäläisten johto käytti tilannetta hyväkseen, ja elokuussa venäläinen laivasto-osasto saartoi Hankoniemen. Kuningas lähetti Michael Anckarswärdin johtaman osaston murtamaan saartoa. Tämän tykkisluupit aiheuttivat venäläisille niin paljon tappioita, että he vetäytyivät lokakuussa.
Kustaa III:n sota > Vuoden 1789 sotatoimet

Seuraavana vuonna venäläiset uusivat saartonsa, tällä kertaa Porkkalassa. Ruotsin joukot kärsivät tappioita, mutta venäläiset vetäytyivät jälleen talven ajaksi.
Samaan aikaan Kymijoen itäisten suuhaarojen edustalla käytiin Ruotsinsalmen I meritaistelu. Ruotsalaisten itäistä laivastoa komensi Carl August Ehrensvärd. Taistelu päättyi Ruotsin joukkojen tappioon.
Kustaa III:n sota > Viimeinen sotavuosi

Toukokuussa kuninkaan itsensä johtama saaristolaivasto teki hyökkäyksen Haminaan. Ruotsalaiset voittivat taistelun selvästi. Haminaa ei edelleenkään kyetty valtaamaan.
Tämän jälkeen saaristo- ja avomerilaivasto hyökkäsivät yhdistynein voimin Koivistolle ja Viipurinlahdelle. Mitään ratkaisevaa menestystä ei saavutettu. Sen sijaan venäläiset saartoivat laivaston Viipurinlahdelle.
Lopulta Ruotsin laivaston oli pakko murtautua ulos. Tätä ulosmurtoa kutsuttiin Viipurin kujanjuoksuksi. Viipurin kujanjuoksussa kärsittiin paljon tappioita, ja avomerilaivasto joutui jälleen pois pelistä.
Saaristolaivasto asettui puolustusasemiin Ruotsinsalmen lähettyville. Se voitti venäläiset Ruotsinsalmen II meritaistelussa. Tämä mahdollisti rauhan solmimisen.
Kustaa III:n sota > Saaristolaivaston loppuvaiheet

Viimeisen kerran saaristolaivasto otti osaa sotatoimiin Suomen sodassa vuosina 1808–1809.
Kun Viapori antautui jo toukokuussa 1808 joutui siellä talvehtinut huomattava osa saaristolaivastosta venäläisten käsiin. Merkittävimmät aluksista olivat kaksi hämeenmaata, Styrbjörn ja Hjalmar. Venäläiset ottivat ne omaan käyttöönsä, joskin Styrbjörn tuhoutui jo samana purjehduskautena Lövön kahakassa Jungfrusundissa.
Loput venäläisten haltuun ottamat saaristolaivaston alukset palvelivat aina Oolannin sotaan, jonka jälkeen ne hiljalleen poistuivat käytöstä. Ruotsin laivastolle jääneet soutufregatit poistuivat luonnollista tietä, koska niitä ei enää rakennettu lisää hävityn sodan jälkeen.
Aiheesta muualla

Svenska skärgårdsflottan. Hans Högmanin artikkeli (ruotsiksi)
Suomen merimuseon Historia eläväksi digitaalisella tarinankerronnalla -projektissa 3D-mallinnettuja Ruotsin saaristolaivaston alustyyppejä:
Tykkisluuppi purjeet ylhäällä
Tykkisluuppi purjeet alhaalla
Hämeenmaa-tyypin soutufregatti Styrbjörn
Mörssärivene
Kutteri
Kuninkaallinen jahti Amadis
Kuninkaallinen kuunari Amphion
Augustin Ehrensvärd
Fredrik Henrik af Chapman
Uusimaa luokan saaristofregatti Ingeborg
Ruotsinsalmen II meritaistelu Johan Tietrich Schoultzin kuvaamana
Ununennium

Ununennium on hypoteettinen alkuaine, jonka järjestysluku on 119 ja tilapäinen kemiallinen merkki on  Uue. Se on järjestysluvultaan alhaisin alkuaine, jota ei ole vielä löydetty tai pystytty tuottamaan. Ununennium on IUPACin antama tilapäisnimi. Aineesta käytetään myös nimitystä eka-frankium perustuen sen sijaintiin jaksollisessa järjestelmässä suoraan frankiumin alapuolella. Ununennium olisi samalla myös ensimmäinen jaksollisen järjestelmän 8. jakson alkuaine.
Ennustetut ominaisuudet

Alkuaineen arvellaan reagoivan muiden alkalimetallien tavoin vedessä kiivaasti ja jopa räjähtävän huoneenlämpötilassa. Olomuodoltaan sen arvellaan olevan huoneenlämpötilassa joko neste tai kiinteä aine. Jos se on neste, niin se olisi ensimmäinen nestemäinen radioaktiivinen alkuaine.
Historia

Ununenniumin syntetisoimista yritettiin ensimmäisen kerran Lawrence Berkeley National Laboratoryn hiukkaskiihdyttimellä 1985. Kokeessa pommitettiin einsteiniumin isotooppi 254Es:stä tehtyä kohdetta kalsiumatomeilla 48Ca:
Kokeessa ei kuitenkaan havaittu ununenniumin atomeita. Tällaisia kokeita on hankala tehdä, koska einsteiniumia on hankalaa tuottaa tarvittavia määriä.
Sittemmin useat tutkimusryhmät ympäri maailmaa, jotka ovat onnistuneet tuottamaan muita superraskaita alkuaineita, ovat yrittäneet valmistaa ununenniumia onnistumatta siinä.
Aiheesta muualla

WebElements.com - Ununennium (englanniksi)