stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Molotov–Ribbentrop-sopimus
Saksan hyökkäys Neuvostoliittoon

Molotov–Ribbentrop-sopimus raukesi Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941.
Autenttisuus

Viron kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja Rahva Hääl julkaisi Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan tekstin ensimmäisenä lehtenä Neuvostoliitossa 10. elokuuta 1988.
Neuvostoliitto tunnusti virallisesti toisen maailmansodan alkuvaiheeseen liittyvät salaiset protokollat natsi-Saksan kanssa Mihail Gorbatšovin presidenttikaudella vuonna 1989. Samassa yhteydessä Neuvostoliiton kansanedustajien kongressi tuomitsi ne. Tätä ennen niiden olemassaolo oli jyrkästi kiistetty.
Läntisessä historiantutkimuksessa lisäpöytäkirja oli kuitenkin jo tunnettu pitkään. Sopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan yhtään alkuperäistä kappaletta ei ollut löydetty arkistoista, mutta yhdysvaltalaiset joukot löysivät siitä otetun mikrofilmin toisen maailmansodan jälkeenlähde?. Lisäksi lisäpöytäkirjan olemassaoloa tukivat monet säilyneet Saksan johtajien keskustelut ja heidän keskustelunsa Neuvostoliiton edustajien kanssa sekä monet muut toissijaiset lähteet.
Venäläinen Historiallinen muisti -säätiö julkaisi kuvat alkuperäisestä sopimuksesta ja sen salaisesta lisäpöytäkirjasta toukokuussa 2019. Lisäksi lisäpöytäkirjan kopio on Deutsches Historisches Museumin kokoelmissa.
Autenttisuus > Salaisen lisäpöytäkirjan teksti suomeksi

»Salainen lisäpöytäkirja.
Mikäli Baltian valtioihin (Suomi, Viro, Latvia, Liettua) kuuluvilla alueilla tapahtuu alueellisia tai poliittisia muutoksia, muodostaa Liettuan pohjoisraja Saksan ja SNTL:n etupiirien rajan. Tässä yhteydessä molemmat osapuolet tunnustavat Liettuan vaatimuksen Vilnan alueeseen.
Mikäli Puolan valtioon kuuluvilla alueilla tapahtuu alueellisia tai poliittisia muutoksia, Saksan ja SNTL:n etupiirien rajana kulkevat suunnilleen Narew-, Veiksel-, ja Sanjoet. Kysymys siitä pitävätkö molemmat osapuolet itsenäisen  Puolan valtion säilyttämistä toivottavana, sekä miten tämän valtion rajat olisi vedettävä, voidaan ratkaisevasti selvittää vasta myöhemmän poliittisen kehityksen perusteella.--
Kaakkois-Euroopan suhteen neuvosto-osapuoli korostaa kiinnostustaan Bessarabiaa kohtaan. Saksalainen osapuoli ilmoittaa, ettei sillä ole mitään poliittista mielenkiintoa näitä alueita kohtaan.
Molemmat osapuolet pitävät tämän pöytäkirjan erittäin salaisena.
Moskova 23. elokuuta 1939» 
(Maailmanhistorian Pikkujättiläinen 1988)
Kirjallisuutta

Pekka Visuri, Eino Murtorinne: Hitlerin ja Stalinin kaupankäynti Suomesta 1939–1940. Docendo, 2019 ISBN 978-952-291-684-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuvat alkuperäisestä sopimuksesta ja sen lisäpöytäkirjasta Historiallinen muisti -säätiön sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Sopimuksen ja lisäpöytäkirjan teksti (Arkistoitu – Internet Archive) (englanninkielinen käännös)
Miksi länsivaltain ja Venäjän neuvottelut raukesivat. Venäjä vaati oikeutta marssittaa joukkonsa Puolan läpi. Ranska ja Englanti eivät siihen suostuneet. Marsalkka Voroshilovin haastattelu, Helsingin Sanomat, 27.08.1939, nro 229, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Saksa Moskovassa, Suomen Kuvalehti, 02.09.1939, nro 35, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 2  3  4  5  6 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki 2  Puola 
Muut:  Internet Encyclopedia of Ukraine 
Molotov–Ribbentrop-sopimuksen etupiirijako (kartta 1) ja toteutuneet aluevaihdokset (kartta 2)
Kaavio saksalaisten kuljetuksista 1939
Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov vieraili 10.-12. marraskuuta 1940 ison neuvostoliittolaisvaltuuskunnan johtajana Berliinissä tavaten natsi-Saksan johtajat. Kuvassa Molotov saksalaiskolleegansa Joachim von Ribbentropin ja avustajien kanssa.
Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salainen lisäpöytäkirja.
Muhveliuuni

Sähkökäyttöinen moderni muhveliuuni.
Muhveliuuni on uuni, jossa tulenkestävässä muhvelissa tehdään metallien hehkutusta, karkaisua tai päästöä sekä posliinin polttoa suojattuna ilman ja polttokaasujen vaikutukselta. Muhveli valmistetaan savesta tai raudasta ja siinä on kansi tai ovi.
Woldemar Hägglund

| Woldemar Hägglund |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. elokuuta 1893 Helsinki
Kuollut: 12. helmikuuta 1963 (69 vuotta) Hirvensalmi
Sotilashenkilö
Sotilasarvo:  jääkärikenraaliluutnantti
Johan Woldemar Hägglund (10. elokuuta 1893 Helsinki – 12. helmikuuta 1963 Hirvensalmi) oli suomalainen jääkärikenraaliluutnantti.
Perhetaustat

Hägglundin vanhemmat olivat työnjohtaja Johan Alfred Hägglund ja Aleksandra Henriksson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Anna-Lisa Alléenin kanssa. Hägglundin perheeseen kuului kolme lasta ja heistä nuorin, kenraali Gustav Hägglund, toimi myöhemmin Puolustusvoimain komentajana.
Opinnot

Hägglund kirjoitti ylioppilaaksi Viipurin ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1912 ja liittyi Wiipurilaiseen Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi neljän lukukauden verran Teknillisessä korkeakoulussa konerakennus-osastolla. Hän oli yhden kuukauden vuonna 1927 oppilaana Ruotsin armeijan ampumakoulussa ja suoritti vuosina 1931–1932 Ruotsin sotakorkeakoulun. Sotilasoppia hän haki myös opintomatkoilta Ruotsiin, Latviaan ja Liettuaan.
Jääkärikausi

Hägglund liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 5. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin joukkueenjohtajana ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hän otti osaa useille Libaussa järjestetyille erikoiskursseille ja vuonna 1917 Polangenissa järjestetylle erikoiskurssille (pommarikurssi). Saksasta hänet komennettiin loppukesästä 1917 Tukholmaan, missä hänet annettiin eversti Nikolaj Mexmontanin käyttöön valmistelemaan Suomen itsenäistymiseen tähtäävää kansannousua.
Takaisin Saksaan palattuaan hänet komennettiin jääkärien etukomennuskuntaan johtajaksi, joka lähetettiin Suomeen Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneellä SM UC 57. Suomeen hän saapui Hamnskäriin Loviisan edustalle 17. marraskuuta 1917. Loviisan edustalta hän otti komentoonsa venekunnan, jonka tehtävänä oli kuljettaa räjähteitä, ase- ja ampumatarvikkeita Porvooseen.
Sisällissota

Porvoosta Hägglund suuntasi kulkunsa räjähteet mukanaan Viipuriin, missä hän varastoi räjähteet myöhemmin suunniteltuja rautatiesiltojen räjäyttämisiä varten. Viipurissa hän osallistui sisällissodan valmisteleviin tehtäviin kouluttamalla muun muassa paikallisia suojeluskuntajoukkoja ja asettuen itse Viipurin suojeluskunnan päälliköksi. Hägglund johti Suomen sisällissodan ensimmäistä organisoitua joukkoa, joka oli koottu Karjalan suojeluskuntajoukoista. Hän johdatti joukon 22. tammikuuta 1918 Venäjänsaaren retkelle, mitä voidaan pitää sisällissodan ensimmäisenä organisotuna sotilasoperaationa. Retkeltä hän saapui joukkoineen 26. tammikuuta 1918 Antreaan ja otti tehtäväkseen Karjalan rintaman muodostamisen.
Muutamaa päivää myöhemmin hänet siirrettiin rintamapäälliköksi eversti Wärnhjelmin tultua 29. tammikuuta 1918 määrätyksi Karjalan joukkojen päälliköksi. Rintama päällikkyyden hän sai luovuttaa 5. helmikuuta 1918 kapteeni Aarne Sihvolle ja Hägglundista tehtiin Sihvon adjutantti ja myöhemmin Karjalan armeijakunnan esikuntapäällikkö. Viipurin valtauksen aikana huhtikuussa 1918 Hägglund toimi Sihvon ryhmän esikuntapäällikönä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hägglund toimi sisällissodan jälkeen Karjalan divisioonan ja siitä myöhemmin muodostetun 3. divisioonan esikuntapäällikkönä, kunnes hänet määrättiin 9. heinäkuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmentin väliaikaisena komentajaksi ja edelleen 9. maaliskuuta 1921 alkaen 2. divisioonan esikuntapäälliköksi. Keski-Suomen rykmentin komentajaksi hänet nimitettiin 21. maaliskuuta 1922, kunnes hänet siirrettiin 7. syyskuuta 1923 puolustusministeriön keskusosaston päälliköksi. Helsingin suojeluskuntapiirin päällikkönä hän toimi 16. huhtikuuta 1926 alkaen aina 31. tammikuuta 1931 saakka, jolloin hänet siirrettiin Yleisesikunnan operatiivisen osaston päälliköksi (ei opintokomennuksensa vuoksi kuitenkaan hoitanut tätä tehtävää). Opintomatkalta palattuaan hänet nimitettiin 20. syyskuuta 1932 Uudenmaan sotilasläänin komentajaksi, mistä hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1933 komentajaksi Savon sotilaslääniin, mistä tehtävästä hänet nimitettiin 31. elokuuta 1934 alkaen 2. divisioonan komentajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Hägglund osallistui talvisotaan IV armeijakunnan komentajana ja osallistui taisteluihin Laatokan Karjalassa. Kenraalimajuri Hägglund etsi yhdessä esikuntansa kanssa keinoja pitkälle Suomen alueelle tunkeutuneen Puna-armeijan etenemisen pysäyttämiseksi. Parin epäonnistuneen vastahyökkäyksen jälkeen saarrostamalla tehdyt vastahyökkäykset johtivat toivottuun tulokseen, ja IV armeijakunta yhdessä sille alistettujen joukkojen kanssa saarsi yhteensä kaksi venäläisdivisioonaa ja yhden kevyen panssariprikaatin. Tähän yhteyteen liittyy läheisesti "Motti"-sanan käyttöönotto sotilaspiireissä. Mottitaistelut jatkuivat talvisodan loppuun saakka.
Välirauhan aikana hän jatkoi edelleen armeijakunnan komentajana, kunnes jatkosodan puhjettua hän sai komentoonsa perustetun VII armeijakunnan, jonka komentajana osallistui taisteluihin Laatokan Karjalassa ja Aunuksessa. Vuonna 1943 hänet siirrettiin Ylipäällikön alaisuuteen tarkastavaksi kenraaliksi, missä tehtävässä hän toimi sodan loppuun saakka. Taistelutoiminnan loputtua hän sai tehtäväkseen Linnoitussuunnitteluesikunnan johtajan tehtävät. Lopullisen rauhan solmimisen jälkeen hän sai tehtäväkseen johtaa tutkimuksia sotavankileireillä tapahtuneista rikoksista. Tutkimusten jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945 ja jäi viettämään eläkepäiviään Helsinkiin ja Hirvensalmelle. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Luottamustoimet

Hägglund toimi Suomen–Venäjän välisen rajakomission jäsenenä vuonna 1921 ja 2. divisioonan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuonna 1922 sekä  kenraali Wetzerin johdolla toimineen määrävahvuuskomitean jäsenenä vuosina 1922 – 1923. Suomen upseeriliiton varapuheenjohtajana ja puheenjohtajana hän toimi lyhyehkön ajan vuosina 1924 – 1925 ja sotatalouskomitean jäsenenä vuonna 1925.
Urheilu-ura

Hägglund pelasi nuorempana jääpalloa Viipurin IFK:ssa ja Susissa. Hän kuului IFK:n vuoden 1911 SM-kilpailuissa toiseksi tulleeseen joukkueeseen. Hänen jääpallouransa loppui kun hän lähti vuonna 1915 Saksaan saamaan sotilaskoulutusta. Suomeen palattuaan hän entisenä pelaajana innosti nuoria lajin pariin ja opetti heille pelin alkeita.
Tuotanto

Hägglund kirjoitti Karjalan rintamaa käsittelevät luvut Gummeruksen ja Schildtin kustantamaan Suomen vapaussota -teokseen sekä Laatokan Karjalan mottitaisteluista talvisodassa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 2. syyskuuta 1915  Gruppenführer 10. tammikuuta 1916  Zugführer 24. joulukuuta 1916  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 12. huhtikuuta 1918  Everstiluutnantti 3. toukokuuta 1918  Eversti 6. joulukuuta 1926  Kenraalimajuri 16. toukokuuta 1936  Kenraaliluutnantti 1942  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 1919 |          |  Suomen Leijonan suurristi  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien ja rintatähden kera  Suomen Valkoisen Ruusun 2. lk. komentajamerkki  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan 1. lk. Rautaristi  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan 2. lk. Rautaristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Tanskan Dannebrogin ritarikunnan komentajamerkki  Viron Kotkaristi ritarikunnan 3. lk. ansioristi  Viron suojeluskuntien Valkoinen risti 2. lk.  Liettuan Vytiés Kryzius 2. lk. ritarimerkki  Latvian Suojeluskuntain ansioristi  Ruotsin Maanpuolustusyhdistysten keskusliiton hopeinen ansiomitali  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Karjalan rintamaryhmän päällikkö A. Sihvo (vas) ja Esikuntapäällikkö W. Hägglund
Göran Högnäs

Göran Högnäs (s. 12. kesäkuuta 1946) on suomalainen filosofian tohtori ja sovelletun matematiikan professori emeritus Åbo Akademissa. Högnäs on antanut Arunava Mukherjean kanssa merkittävän panoksen aiheeseen teoksellaan Probability Measures on Semigroups.
Högnäs aikoi alkuaan opiskelemaan valtiotieteitä. Jäätyään 2013 eläkkeelle hän ryhtyi johtamaan Magnus Ehrnroothin säätiön rahoittamaa kolmivuotista projektia ja ohjaamaan väitöskirjantekijöitä.
Julkaisut

Marches aléatoires sur un demi-groupe compact, väitöskirja 1974 (Åbo akademi).
Göran Högnäs & Arunava Mukherjea: Probability Measures on Semigroups, 1. p. 	New York : Plenum 1995. ISBN 0-306-44964-1, 2. p. Springer 2010 ISBN 978-0-387-77547-0
Heikki Häyrynen (keräilijä)

Heikki (Henrik) Häyrynen (8. toukokuuta 1874 Mikkeli – 17. heinäkuuta 1943 Kerimäki) oli Romu-Heikin nimellä tunnettu Kerimäen nimismies, sotakamreeri, vanhojen esineiden keräilijä ja luonnonsuojelun harrastaja.
Heikki Häyrysen vanhemmat olivat kultaseppä, myöhemmin kauppias Adam Johan Häyrinen (1832–1896) ja Eva Aurora Alander (1838–1916). Hän oli naimisissa Pikku-Julia (Lilli) Bährin (1874–1953) kanssa. Heikki Häyrysen sisar Liisa (Elise) oli naimisissa säveltäjä Oskar Merikannon kanssa ja Lilli Häyrysen sisar Anna oli naimisissa arkkitehti Josef Stenbäckin kanssa.
Häyrynen oli nimismiehenä Kangasalla 1903–1914, Sysmässä 1914–1916 ja Kerimäellä 1916–1940.
Häyrynen keräsi muun muassa tyylihuonekaluja, taidetta, talonpoikaisia käyttöesineitä ja myllynkiviä. Keräilyharrastuksensa vuoksi häntä alettiin kutsua Romu-Heikiksi. Hän lahjoitti keräämiään esineitä Suur-Savon museolle Mikkeliin, Turun museolle ja Kansallismuseolle. Lilli Häyrysen kuoltua omaisuus museolahjoituksia lukuun ottamatta myytiin huutokaupalla ja saadut varat lahjoitettiin testamentin perusteella hyväntekeväisyyteen.
Kerimäellä Häyrysillä oli Rauhalinna-niminen vuosina 1856–1858 rakennettu koti- ja virkatalo lähellä Kerimäen kirkkoa. He ostivat 1920-luvulla Puruvedessä sijaitsevat Hytermän saaret (Suuri-Hytermä, Pieni-Hytermä, Laviasaari) ja rakensivat sinne kesähuvilansa. Saarille siirrettiin ajan myötä lähiseudulta tuotuja vanhoja rakennuksia muun muassa vanhoja aittoja ja tuulimylly. Saaren rakennuksiin tuotiin myös vanhaa esineistöä niin että sinne muodostui yksityinen ulkomuseo. Vuonna 1937 Iso-Hytermän rantaan valmistui Romu-Heikin suunnittelema ja rakennuttama yli seitsenmetrinen kivistä ja myllynkivistä muurattu "Työnmuisto – menneiden ja tulevien sukupolvien työlle omistettu muistomerkki". Häyryset aikoivat viettää eläkepäivänsä Hytermässä mutta huhtikuussa 1942 Hytermän huvila ja sinne kootut esineet tuhoutuivat tulipalossa. Muut ulkomuseorakennukset kuitenkin säästyivät.
Heikki Häyrynen oli mukana perustamassa Suomen Luonnonsuojeluyhdistystä ja hän perusti vuonna 1932 Hytermään Mikkelin läänin ensimmäisen luonnonsuojelualueen.
Häyrysen kuoltua hänen entisessä virkatalossaan Rauhalinnassa on toiminut muun muassa verotoimisto ja käsityökeskus. Talo kunnostettiin vuosina 1985–1986 vuonna 1982 perustetun Suomen Järvikalastusmuseon käyttöön. Museo lakkautettiin 2017. Heikki Häyrysestä on tehty musiikkinäytelmä Romu-Heikki, jonka on kirjoittanut Anneli Huopalainen ja säveltänyt Hannu Pohjannoro. Näytelmän ensi-ilta oli maaliskuussa 1978 Savonlinnan teatterissa.
Heikki ja Lilli Häyrynen haudattiin Hytermän saariin kuuluvalla Laviansaarella sijaitsevalle yksityiselle hautausmaalle. Sinne on haudattu myös kaksi heidän koiraansa.
Kirjallisuutta

Helmi Kanerva : Romu-Heikistä (Heikki Hyvärinen) ja hänen Hytermästään. Savonlinnan kirjapaino, Savonlinna 1968, 2. painos 1969, 3. tark. painos 1975 ja uud. nimellä Romu-Heikistä ja hänen Hytermästään, 4. painos 2001 toimittanut, johdannon ja lyhennelmätekstin laatinut Reijo Pakarinen. ISBN 952-91-3563-7
Aiheesta muualla

Salaperäinen saari. Vanha vallesmanni ikuistaa menneisyyttä, Seura, 08.09.1937, nro 36, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Luontoon.fi : Hytermä
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Yrjö-Paavo Häyrynen

Yrjö-Paavo Häyrynen väitös­tilaisuudessaan vuonna 1970.
Yrjö-Paavo Häyrynen (14. marraskuuta 1933 Johannes – 30. maaliskuuta 2014 Hämeenlinna) oli suomalainen psykologi ja vuodesta 1973 eläkkeelle siirtymiseensä asti Joensuun yliopiston psykologian professori. Hänen tutkimusalojaan olivat koulutettavuus, luovuus ja yhteiskunnallisten tekijöiden vaikutus yksilön kykyihin.
Häyrynen kehitti 1970-luvun aikana psykologiasta omaperäisen yhteiskuntatieteellisesti suuntautuneen tulkinnan, jota hän kutsui "makropsykologiaksi". Käsite ei vakiintunut yleiseen käyttöön, mutta Joensuun yliopistossa myöhemmin tehty koulutettavuuden ja elämänkulun tutkimus edustaa pitkälti "makropsykologian" käsitteessä viitoitettua psykologista ajattelutapaa.
Julkaisuja

Ammatillisten intressien ja minäkuvan tutkimus. (Ammatinvalinnanohjauksen monistesarja; 13.) Hki: Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön ammatinvalinnanohjaustoimisto, 1968.
Suomalainen miesylioppilas: Yliopistoon valinta ja valikoituminen. Hki, 1970.
The flow of new students to different university fields: Career motivation, educational choice and discriminating effects of university admission: A study of Finnish female students. (Annales Academiae scientiarum Fennicae. 168.) Hki: Suomalainen tiedeakatemia, 1970.  Diss. Helsingin yliopisto.
Ammattien ulottuvuudet: Tehtäväjärjestelmä ja opiskelijain ammattiroolikuvat. Hki, 1970.
Tutkinnon uudistus: Artikkeleita ja raportteja... katsauksia... Toim. Yrjö-Paavo Häyrynen ym. Julk. Filosofisten ja yhteiskuntatieteellisten tutkintojen toimikunta. Hki, 1971.
Y.-P. Häyrynen, J. Hautamäki, Ihmisen koulutettavuus ja koulutuspolitiikka. Helsinki: Helsingin yliopisto, sosiaalipolitiikan laitos, 1973. ISBN 951-45-0144-6. - Weilin + Göös, 1973 – (Prisma-tietokirjasto; 34). ISBN 951-35-1008-5.
Människans bildbarhet och utbildningspolitiken: En utbildningshistorisk, inlärningspsykologisk och samhällspolitisk analys. Övers. Nils Holmqvist. Stockholm: Wahlström & Widstrand, 1976. – (ALMAserien; 71). ISBN 91-46-12668-6
Laadulliset suunnitelmat ja ennusteet. Helsinki: Helsingin yliopisto, sosiaalipolitiikan laitos, 1973. ISBN 951-45-0147-0.
Yrjö-Paavo Häyrynen, Jarkko Hautamäki, Ihmisen koulutettavuus ja koulutuspolitiikka. Helsinki: Weilin + Göös, 1973
Ammatillisten intressien ja minäkuvan tutkimus. Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön ammatinvalinnanohjaustoimisto. (Ammatinvalinnan ohjauksen monistesarja, 13.) Hki: Työvoimaministeriö, 1981. ISSN 0358-674X
Yrjö-Paavo Häyrynen et al. Sodan ja rauhan psykologiset kysymykset. Toimittaneet Kimmo Alho et al. Hki: Psykologien rauhantoimikunta – Suomen psykologiliitto, 1983 – Psykologien kustannus, 1984 ISBN 951-9263-14-4.
Yrjö-Paavo Häyrynen ja Hannu Räty (toim.). Psykologian monet särmät: kirjoituksia Boris I. Lomovin muistoksi. Joensuu: Joensuun yliopisto: 1991. – (Psykologian tutkimuksia, Joensuun yliopisto, n:o 12). ISBN 951-696-992-5. ISSN 0781-0784
Ilmapiirit, kentät ja kulttuurit: Suomen korkeakoulutus 1973–1989. Häyrynen, Y.-P. ym. Joensuu: Joensuun yliopisto, 1992. – (Joensuun yliopiston yhteiskuntatieteellisiä julkaisuja, n:o 15). ISBN 951-708-097-2. ISSN 0781-0350
Kaksi opiskelijapolvea, kaksi kulttuuria: Helsingin yliopiston vaikutuksista ja opiskelijain kokemusrakenteesta 1969 ja 1989. Yrjö-Paavo Häyrynen ym. Joensuu: Joensuun yliopisto: 1992. – (Psykologian tutkimuksia, Joensuun yliopisto, n:o 13). ISBN 951-708-048-4. ISSN 0781-0784
Luovuus yhteisössä ja arjessa: johdatus jälkiteollisen yhteiskunnan luovuuskehittelyyn. Julkaisija Valtionhallinnon kehittämiskeskus. Helsinki: Painatuskeskus, 1994. ISBN 951-37-1322-9
Aiheesta muualla

Kuka kukin on 1978, s. 270. Runeberg.org.
Yrjö-Paavo Häyrysen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Puola
Mstsislau

| Mstsislau, Amstsislau, Mstislavl (Мсці́слаў, Мстислав) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Mstsislau, Amstsislau, Mstislavl
 Koordinaatit: 54°01′06″N, 31°43′39″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Mahiljoun alue
Väkiluku (10/2009):  10 804
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 www.mstislavl.mogilev-region.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mstsislau eli Amstsislau (valkoven. Мсці́слаў, Амсціслаў) eli Mstislav (ven. Мстислав), Mstislavl (ven. Мстисла́вль) on pieni kaupunki ja hallintopiiri Valko-Venäjän Mahiljoun maakunnan itäosissa Venäjän rajalla. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan Mstsislaun kaupungissa asui 10 804 ja koko piirissä 24 768 ihmistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mstsislau Wikimedia Commonsissa
Lyhyt kuvaus kaupungista (englanniksi) (BYcity.org)
Kaupungin keskustan kartta (venäjäksi) (BYcity.org)
Мстиславский район - Tietoa piiristä taajamineen (venäjäksi) (dorogiby.info)
Мсціслаў - Tieto piiristä (horki.info) (valkovenäjäksi)
WikiMapia karttalinkki kaupungista ympäristöineen, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaista topografiakarttaa 1:100 000 ja 1:200 000 alueesta (venäjäksi)
Piirin perustietoja ja kartta (venäjäksi) (emaps-online.com)
Tietoa piirin palveluista ja kuvia rakennuksista[vanhentunut linkki] (venäjäksi) (region.mogilev.by)
Hallintopiiristä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (region.mogilev.by)
Valko-Venäjän Ilmatieteen laitoksen sääennuste Mstsislauhun (pogoda.by) (venäjäksi)
Högvalla seminarium

Boen kartano Porvoon Hinthaarassa, jossa Högvallan seminaari toimi vuodesta 1927. Kuvattu ennen vuotta 1931.
Högvalla seminarium i huslig ekonomi och husmodersskola oli Porvoon maalaiskunnan Hinthaaran kylässä toiminut ruotsinkielinen emäntäkoulu, jonka toiminta lopetettiin 2000-luvun alussa.
Koulun perusti Fanny Sundström Karjaalle 1908. Tulipalo ja sisällissota keskeyttivät koulun toiminnan, mutta pian perustettiin osakeyhtiö, joka jatkoi koulun toimintaa 1918, Koulun toiminta siirtyi 1927 Boen kartanoon Hinthaaraan. Koulu yhdistettiin Folkhälsanin toimintaan 1996. Sen opettajankoulutusosasto lakkautettiin 1998, opettajankoulutustehtävät siirtyivät Åbo Akademin kasvatustieteiden tiedekunnan tehtäviksi, ja koko koulu lakkautettiin muutaman vuoden kuluttua 2000-luvun alussa. Boen kartano siirtyi yksityiseen omistukseen 2002, ja se toimii nykyisin hevosurheilukeskuksena.
Johtajana toimi vuosina 1918–1950 Elsa Bonsdorff (1883–1973) ja hänen jälkeensä 1950–1961 Runa Melander. Oppilaitoksen viimeinen rehtori oli Margareta Illman. Koulun opettajia on ollut muun muassa Bjarne Kallis 1969.
Seminaarin opettaja Runa Melander toi Ruotsista Suomeen muun muassa Lucian päivän vieton jo 1919, samoin hän toi piparkakkutalon, joka esiteltiin ensi kerran Lucian päivänä 1919 Helsingin kasvatusopillisessa talouskoulussa.
Folkhälsan on koonnut ja arkistoinut seminaarin leivontaperinteitä Matkulturer-toiminnan yhteydessä. Reseptejä on julkaistu teoksessa Högvalla Bakverk.
Aiheesta muualla

För Högvalla en skål, Laulu Högvalla seminariumin perustamisen muistoksi[vanhentunut linkki] (ruotsiksi)