stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Etelänaparetkien sankariaika
Kilpajuoksu Etelänavalle 1911–1912

Vuosina 1911–1912 kaksi retkikuntaa kilpaili pääsystä ensimmäisenä etelänavalle. Ammattinaparetkeilijä Roald Amundsenin retkikunta onnistui pääsemään ensiksi etelänavalle. Toisaalla Scottin huonosti toteutettu retkikunta tuli etelänavalle vasta norjalaisten jälkeen, ja päätyi tuskallisen taipaleen lopulla tuhoon melko lähellä pelastumista. Scott kuoli miehineen paleltumiin, ruoan loppumiseen ja uupumukseen. Scottin retkikunta epäonnistui, koska Scott käytti vetoeläiminä poneja ja traktoreita, jotka eivät kestäneet kylmää, ja tämän takia lipesi monta kertaa alkuperäisistä suunnitelmistaan. Jatkuva suunnitelmien muuttelu ja huonon sään aiheuttamat pitkät pysähdykset kuluttivat ruokatarvikkeita. Hidas eteneminen aiheutti sen, että napaylängöltä ei päästy pois ennen kylmän, palelluttavan etelän syksyn tuloa. Amundsen menestyi, koska käytti koiravaljakoita vetämään raskaita varusterekiä. Lisäksi Amundsen käytti ilmavia, lämpimiä eskimotyyppisiä vaatteita toisin kuin Scott. Muutenkin Amundsenin retken suunnittelu, varustelu ja toteutus olivat korkealuokkaisia verrattuna Scottin retkeen.
Mawsonin retkikunta 1912 - lumimyrskyn koti

Aiemmin etelänaparetkellä mukana ollut geologi Douglas Mawson päätti tutkia Australian vastapäätä olevan rannikon. Kaksi tutkimusasemaa perustettiin lumimyrskyiselle rannikolle, pienempi Shackletonin lauttajäälle, ja suurempi asema Adelienmaalle. Asemille tehtiin muun muassa magneettisia ja säämittauksia. Molemmilta asemilta tehtiin rekiretkiä kartoittaen rannikkoa sisämaasta käsin. Eräällä retkellä Mawsonin kaksi toveria Ninnis ja Metz kuolivat, ja Mawson pääsi vain ankarasti ponnistellen hengissä takaisin asemalle.
Shackletonin transantarktinen etelänaparetki

Shackleton päätti vaeltaa Etelämantereen yli. Kaksi laivaa, Endurance ja Aurora lähti perustamaan talvehtimisasemat. Mutta Endurance juuttui jäihin, joihin se lopulta murskautui. Miehet pelastuivat jäälle, joka lohkesi lopulta erilliseksi jäälautaksi. Sen hajottua miehet purjehtivat erääseen Etelämantereen kohtaan. Mukana ei ollut radiota, ja muutamat miehet lähtivät Shackletonin johdolla vaaralliselle purjehdukselle Etelä-Georgian saarelle. Purjehdus onnistui. Shackletonin oli kumppaneineen vielä kuljettava Etelä-Georgian lumisten ja jäätikköisten vuorten yli, ennen kuin he saapuivat valaanpyyntiasemalle apua hälyttämään. Monista vastoinkäymisistä huolimatta yksikään Endurencen mies ei loukkaantunut tai kuollut.
Aurora jätti tarvikkeita ja miehiä Erebusvuoren lähelle Hut Pointiin. Laiva joutui ennen lastin purkamista lähtemään toiseen paikkaan ja sitten myrskyn takia avomerelle. Rannalle jääneet miehet kärsivät nälästä ja kaiken kukkuraksi heidän oli jätettävä Endurencen retkikuntaa varten ruokavarastoja kauaksi Rossin lauttajäälle. Radion puuttuessa Hut Pointissa ei tiedetty Endurancen epäonnistumisesta ja varastojen pystytyksen muuttumisesta tarpeettomaksi. Kolme miestä kuoli tällä retkellä.
Rowett-Shackletonin retkikunta 1921–1922

Retken tarkoitus oli tutkia Etelämantereen rannikkoa lähinnä laivalla purjehtien. Retki keskeytyi Shackletoon kuoli viimeisellä etelänaparetkellään sydänkohtaukseen. Etelänaparetkien sankariaika päättyi, ja amerikkalainen laivaston ilmavoimien upseeri Richard Evelyn Byrd lensi Etelänavalle 1929. Tällöin alkoi moottoreiden aika Etelänavalla.
Kirjallisuutta

Kari Herbert & Huw Lewis-Jones: Etelänapaa etsimässä.  Kustannusosakeyhtiö Moreeni, 2011.
Aiheesta muualla

Quest for the Pole: Historic Antarctic Land Journeys by Kelly Tyler
Antarctica History – The Heroic Age of Antarctic Exploration 1900–1922
Borchgrevinkin Cape Adaren maja, joka oli ensimmäinen Etelämantereelle perustettu kiinteä, maalla oleva tukikohta.
Robert Scottin Discoveryn retkikunnan aikainen maja.
Scottin tukikohta sijaitsi Mount Erebus -vuoren eteläpuolella lähellä nykyistä McMurdon tutkimusasemaa.
Louis Delga

Louis Delga, tunnetaan myös nimellä Louis Dega (1890 Marseille, Ranska – 1945 Ranskan Guayana) oli ranskalainen vanki Ranskan Guayanan Pirunsaarella.
Delga tuomittiin viideksitoista vuodeksi vankilaan petoksesta ja väärennöksesta. Hän ystävystyi vankilassa ollessaan Henri Charrièren (tunnetaan myös nimellä Papillon). He kärsivät tuomiotaan ensin Caenin vankilassa, Ranskassa ennen siirtoaan Etelä-Amerikkaan vuonna 1932. Delga maksoi Charrièrelle suojeluksesta muilta vangeilta, ja heistä tuli lopulta parhaat ystävät vankeuden aikana. Delga ja Charrière olivat molemmat mukana Papillon-elokuvassa, jossa Delgaa esitti Dustin Hoffman, ja Charrièrea Steve McQueen, jossa heidän seikkailunsa olivat vahvasti dramatisoituja.
Delga kuoli vankeudesta vapauduttuaan Ranskan Guyanassa vuonna 1945.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Louis Delga
Leontário

| Leontário Λεοντάριο |
| --- | --- |
 Leontárion kaupunkia.
 Leontário
 Koordinaatit: 37°59′13″N, 23°51′18″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Attika
Alue:  Attika
Alueyksikkö:  Itä-Attika
Kunta:  Pallíni
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  4909030102
Väkiluku (2011):  5 929
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Leontário (kreik. Λεοντάριο; kath.kreik. Λεοντάριον, Leontárion) eli Kántza (Κάντζα) on Kreikan kaupunki, joka sijaitsee Ateenan metropolialueen itäosassa. Se kuuluu hallinnollisesti Pallínin kuntaan, Itä-Attikan alueyksikköön ja Attikan alueeseen. Leontário on osa Pallínin kaupunkiyhdyskuntaa. Kaupungin väkiluku on 5 929 (vuonna 2011).
Leontárion Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen (Koimíseos Theotókou) kirkko.
Leontárion kaupunki sijaitsee linnuntietä noin 11 kilometriä itään Ateenan keskustasta, ja se on Ateenan esikaupunkialuetta. Kaupungin nimi oli vuoteen 1954 saakka Kántza, ja se tunnetaan usein edelleen myös tällä nimellä. Kaupungin kirkko on omistettu Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumiselle (Koimíseos Theotókou). Kaupungin lähellä sijaitsee Ateenan metron ja paikallisjunien yhteinen Paianía-Kántzan asema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leontário Wikimedia Commonsissa
Louis Duffoy

| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Maa:   Ranska> Miesten ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Pariisi 1900 | 50 m vapaapistooli, joukkuekilpailu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Luzern 1901 | 50 m vapaapistooli, joukkuekilpailu |  |
Louis Duffoy oli ranskalainen ampuja ja olympiamitalisti. Hän osallistui Pariisin olympialaisissa 1900 50 metrin vapaapistoolissa sekä henkilökohtaiseen että joukkuekilpailuun ja voitti hopeaa joukkuekilpailussa.
Les Indiens sont encore loin

| Les Indiens sont encore loin |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Patricia Moraz
Käsikirjoittaja:  Patricia Moraz
Tuottaja:  Robert Boner
Säveltäjä:  Patrick Moraz
Kuvaaja:  Renato Berta
Leikkaaja:  Thierry Derocles
Lavastaja:   Rolf Knutti  Jacques Magnien 
Pääosat:   Isabelle Huppert  Christine Pascal 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Sveitsi  Ranska 
Tuotantoyhtiö:   Filmkollektiv Zürich AG (Sveitsi)  SSR (Sveitsi)  Cactus Film (Sveitsi)  INA (Ranska)  Les Films 2001 (Ranska) 
Ensi-ilta:   1977-10-55. lokakuuta 1977 (Ranska)  
Kesto:  95 minuuttia
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Les Indiens sont encore loin on vuonna 1977 ensi-iltansa saanut Patricia Morazin ohjaama ja käsikirjoittama sveitsiläis-ranskalainen draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Isabelle Huppert ja Christine Pascal. Elokuvan tuottajana oli Robert Boner.
Juoni

16-vuotiaan sveitsiläisen koululaisen, Jenny Kernin (Isabelle Huppert), ruumis löydetään lumisesta metsästä. Elokuva seuraa Jennyn viimeisen elinviikon tapahtumia, joiden kautta selviää onko hänen kuolemansa onnettomuus vai itsemurha.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Isabelle Huppert  | … |  Jenny Kern   |
|  Christine Pascal  | … |  Lise   |
|  Mathieu Carrière  | … |  Matthias   |
|  Chilpéric de Boiscuillé  | … |  Guillaume   |
|  Nicole Garcia  | … |  Anna   |
|  Marina Bücher  | … |  Marianne   |
|  Emmanuelle Ramu  | … |  Pascale   |
|  Bernard Arczynski  | … |  Charles Dé   |
|  Anton Diffring  | … |  saksan kielen opettaja   |
|  Jacques Adout  | … |  talonmies   |
|  Connie Grimsdale  | … |  isoäiti   |
Tuotanto

Les Indiens sont encore loinin tuotantoyhtiöinä olivat sveitsiläiset Filmkollektiv Zürich AG, SSR ja Cactus Film sekä ranskalaiset INA ja Les Films 2001.
Julkaisu

Les Indiens sont encore loin sai ensi-iltansa Ranskassa 5. lokakuuta 1977 ja keräsi teatterikierroksensa aikana 103 796 katsojaa.
Palkinnot ja ehdokkuudet

| Palkinnot ja ehdokkuudet> Palkinto | Palkinnot ja ehdokkuudet> Ehdokas | Palkinnot ja ehdokkuudet> Tulos |
| --- | --- | --- |
| Locarnon elokuvajuhlien kansainvälisen tuomariston palkinto – erikoismaininta | Patricia Moraz | Voitto |
Aiheesta muualla

Les Indiens sont encore loin Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Les Indiens sont encore loin Elonet.
Les Indiens sont encore loin AllMoviessa. (englanniksi)
Lia Hinten

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hinten vuonna 1964. |  Hinten vuonna 1964. |  Hinten vuonna 1964. |  |
Maa:   Alankomaat
Naisten yleisurheilu
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Praha 1967 | 400 m |  |
Amelia Antonia Josepha ”Lia” Hinten (myöh. Louer, 26. elokuuta 1942 Tilburg – 26. huhtikuuta 2021 Dongen) oli alankomaalainen monipuolinen yleisurheilija.
Hinten, vuodesta 1966 avioiduttuaan Louer, saavutti 400 metrillä sisäratojen EM-hopeaa Prahassa 1967. Hän piti vuoden verran hallussaan 400 metrin sisäratojen Euroopan ennätystä. Tokion kesäolympialaisissa 1964 hän sijoittui jalkansa lämmittelyssä loukanneena viisiottelussa 14:nneksi. Hän kilpaili myös pika-aitajuoksijana. Louer oli jo osallistumassa maailmantilaston neljäntenä Méxicon kesäolympialaisiin 1968 mutta tuli paikan päällä pahoinvoivaksi. Louerin todettiin olevan raskaana, minkä vuoksi tämä päätti olla kilpailematta ja päätti uransa. Louer kuoli Dongenissa 78-vuotiaana 26. huhtikuuta 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lia Hinten Wikimedia Commonsissa
Lia Hinten Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Leonídas Kavákos

| Leonídas Kavákos> Λεωνίδας Καβάκος |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1967 Ateena, Kreikka
Muusikko
Tyylilajit:  länsimainen taidemusiikki 
Soittimet:  Viulu
Levy-yhtiöt:  ECM, Finlandia Records, BIS Records, Delos Productions (käännä suomeksi), Chandos Records, Sony Classical, Decca Classics ja Deutsche Grammophon 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Leonídas Kavákos (kreik. Λεωνίδας Καβάκος, s. 1967 Ateena, Kreikka) on kreikkalainen viulisti ja kapellimestari.
Kavákos aloitti opintonsa Ateenassa ja jatkoi opintojaan Yhdysvalloissa, jossa hänen opettajansa oli Josef Gingold.
Kavákos voitti 18-vuotiaana vuonna 1985 Jean Sibelius -viulukilpailun ja vuonna 1988 puolestaan Paganini-kilpailun (Premio Paganini). Voittojen ansiosta Kavákos kutsuttiin eri orkesterien solistiksi Pohjois-Amerikassa, Lähi-idässä ja Euroopassa. Sittemmin hän on esiintynyt muun muassa Berliinin filharmonikkojen, Houstonin sinfoniaorkesterin, Atlantan sinfoniaorkesterin, Toronton sinfoniaorkesterin, La Scalan filharmonikkojen, Rotterdamin filharmonikkojen, Los Angelesin filharmonikkojen, Bostonin sinfoniaorkesterin, New Yorkin filharmonikkojen, Israelin filharmonisen orkesterin ja Lontoon filharmonisen orkesterin solistina.
Kavákos on toiminut myös kapellimestarina, ja hän on esimerkiksi johtanut La Scalan filharmonikkoja. Hän toimi lokakuusta 2007 syyskuuhun 2009 itävaltalaisen Camerata Salzburg -kamariorkesterin taiteellisena johtajana.
Aiheesta muualla

Kavákos Intermusica-sivustolla (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Leonídas Kavákoksen haastattelu
Lembit

| EML Lembit |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vickers Armstrong, Barrow-in-Furness
Kölinlasku:  toukokuu 1935
Laskettu vesille:  7. heinäkuuta 1936
Palveluskäyttöön:  toukokuu 1937
Poistui palveluskäytöstä:  Neuvostoliiton laivastolle 1940 poistettu palveluksesta 1957
Loppuvaihe:  museoitu 1979
Tekniset tiedot
Uppouma:  665 t (pinnalla) 853 t (sukellus)
Pituus:  59,5 m
Leveys:  7,5 m
Syväys:  3,6 m
Koneteho:  2 × Vickers-Armstrong-dieselmoottoria 1 200 hv 2 × Vickers-Metropolitan-sähkömoottoria 790 hv
Nopeus:  13,7 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Miehistöä:  4 upseeria ja 28 merimiestä
Maksimisyvyys:  90 m
Aseistus
Aseistus:  4 × 21" (533 mm) torpedoputkea, joihin 8 torpedoa 1 × Bofors 40 mm 1 × 7,7 mm Lewis-pikakivääri 20 × merimiinaa
EML Lembit oli Viron merivoimien Kalev-luokan sukellusvene. Se on museoituna Tallinnassa Viron merimuseossa.
Taustaa

Vuoden 1933 lopussa Viron parlamentti päätti nykyaikaistaa laivastoa. Seuraavana vuonna tilattiin brittiläiseltä Vickers-Armstrongilta kaksi sukellusvenettä, joiden hankkiminen liittyi Suomen ja Viron salaiseen sotilasyhteistyöhön, Suomenlahden tykistösulkuun, jossa ensiksi rannikkotykistöjen toimintaa yhtenäistettiin mahdollisuudelle yhteiseen tulenjohtoon kummaltakin puolelta Suomenlahtea ja sitten yhdenmukaistamalla vedenalaista toimintaa.
Valmistus

Alus tilattiin Vickers Armstrongilta Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin toukokuussa 1935. Se laskettiin vesille 7. heinäkuuta 1936 ja valmistui toukokuussa 1937.
Palvelus

Lembit osallistui sisaraluksensa Kalevin kanssa 29. toukokuuta - 11. kesäkuuta 1939 sekä 17.-21. heinäkuuta Lappohjassa järjestettyihin yhteisharjoituksiin suomalaisten sukellusveneiden kanssa. Sen jälkeen kun Neuvostoliitto miehitti Viron osana toista maailmansotaa alus liitettiin 13. elokuuta 1940 Neuvostoliiton Itämeren laivastoon.
Saksan hyökätessä kesällä 1941 Neuvostoliittoon alus oli Liepājassa päällikkönään kapteeniluutnantti V. A. Polestsuk. Alus lähti 22. kesäkuuta Liepājasta Ventspilsin, Ust-Dvinskin, Kuivastun, Paldiskin ja Tallinnan kautta Kronstadtiin, jonne se saapui 5. heinäkuuta. Alus siirrettiin 25. heinäkuuta telakalle, mistä se vapautui 31. heinäkuuta. Alus lähti 2. elokuuta Kronstadtista Tallinnaan, jonne se saapui seuraavana päivänä.
Alus lähti 10. elokuuta ensimmäiselle sotaretkelleen Kap Arkonan majakalle. Aluksen peräsin rikkoutui 15. elokuuta myrskyssä, mikä hidasti korjausten ajan matkantekoa. Alus ohitti 16. elokuuta Bornholmin ja saapui seuraavana päivänä toiminta-alueelleen, jonne se laski miinoitteen. Alus lähti 17. elokuuta paluumatkalle ja saapui 21. elokuuta Tallinnaan. Alus osallistui 28.-29. elokuuta Tallinnan evakuointiin ja saapui Kronstadtiin 29. elokuuta.
Alus lähti 19. lokakuuta Kronstadtista toiselle sotaretkelleen päällikkönään A. M. Matijasevits. Seuraavana päivänä se saapui Narvanlahdella olleelle toiminta-alueelleen. Oltuaan alueella käsketyn ajan se lähti paluumatkalle ja saapui Kronstadtiin 26. lokakuuta. Kolmannelle sotaretkelleen alus lähti 5. marraskuuta laskemaan miinoitteen Koiviston edustalle. Se laski vielä samana päivänä 20 miinaa Koivistonsalmen eteläiseen suuhun, minkä jälkeen se palasi Kronstadtiin vielä saman päivän aikana. Alus siirrettiin 7. marraskuuta Leningradiin.
Se nimettiin 1945 uudelleen U-1:ksi ja edelleen lokakuussa 1949 S-85:ksi. Vuodesta 1956 alkaen alus oli koealuksena Kronstadtissa.
Museo

Vuonna 1979 alus tuotiin museoitavaksi Tallinnaan, missä se avattiin 1985 yleisölle Piritan satamassa. Vuonna 2001 alusta remontoitiin. Samana vuonna myrsky rikkoi laiturin, ja Lembit jouduttiin siirtämään toiseen satamaan. Lopulta eri vaiheiden jälkeen se siirrettiin 2004 Lentosatamaan, jossa se avattiin yleisölle. Huomattavin ero suomalaiseen museosukellusvene Vesikkoon nähden on, että Lembit kellui vedessä eikä sen kylkeen ole tehty kulkuovia, vaan alukseen sisälle kuljettiin keulakannella olevan torpedojen lastausluukun kautta.
Nykyään Lembit on toukokuussa 2012 avatun Tallinnan merimuseon päänähtävyys. Museointiin liittyvien selosteiden ohella suurin muutos aluksessa on se, että vain oikeanpuoleinen koneisto – päädiesel generaattoreineen ja sähkömoottori – ovat paikallaan, vasemmanpuoleinen on ennen museolaivaksi luovuttamista otettu Leningradiin teknisen oppilaitoksen opetuskäyttöön. Poistettu konetila on levytetty umpinaiseksi. Samoin yksi torpedoista on yleiseen museointitapaan leikattu kyljestä auki. Lembit on Viron ja koko Baltian ainoa säilynyt ennen toista maailmansotaa rakennettu sota-alus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lembit Wikimedia Commonsissa
Louise Cook

Cook (oikealla) vuoden 2012 Saksan rallissa.
Louise Cook (s. 14. toukokuuta 1987) on brittiläinen ralliautoilija. Hän voitti vuonna 2012 FIA Production Car Cup (2WD) -sarjan mestaruuden ja siten tuli ensimmäiseksi naiseksi, joka voittaa sarjan jota ei ole tehty nimenomaan naisille.
Hänen solisluunsa murtui vuonna 2012 ja vuonna 2015 kirurginen ruuvi irtosi, jonka vuoksi hän joutui sivuun kilpa-autoilusta vuoteen 2016. Cookin uralla ovat olleet vastoinkäymisinä loukkaantumiset rahoitusongelmien lisäksi. Cook ensikosketus ralliin oli 19 vuoden iässä hänen opiskellessaan autosuunnittelua Coventryn yliopistossa ja näki autonäyttelyssä mainoksen, joka houkutteli lisää naisia ralliin.
Leon Wilkeson

| Leon Wilkeson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. huhtikuuta 1952 Newport, Rhode Island, Yhdysvallat
Kuollut: 27. heinäkuuta 2001 (49 vuotta) Ponte Vedra Beach, Florida, Yhdysvallat
Ammatti:  muusikko, lauluntekijä
Muusikko
Aktiivisena:  1966–2001
Tyylilajit:  Southern rock
Soittimet:  bassokitara
Yhtyeet:  Lynyrd Skynyrd, The Rossington-Collins Band, The Allen Collins Band
Levy-yhtiöt:  MCA Records
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Leon Russell Wilkeson (2. huhtikuuta 1952 – 27. heinäkuuta 2001) oli yhdysvaltalainen basisti, joka oli Lynyrd Skynyrd -yhtyeen pitkäaikainen jäsen. Hän liittyi yhtyeeseen vuonna 1972 ja selvisi lento-onnettomuudesta, johon yhtye lokakuussa 1977 joutui.
Elämä ja ura > Kuolema

Wilkeson löytyi 27. heinäkuuta 2001 floridalaisesta hotellihuoneesta kuolleena. Hän oli 49-vuotias. Kuoleman aiheuttivat pitkään jatkuneet keuhko- ja maksasairaudet. Hautajaiset olivat Jacksonvillessä 1. elokuuta 2001. Wilkesonin hauta sijaitsee Riverside Memorial Park -hautausmaalla. Hänen kuolemansa vuoksi Lynyrd Skynyrd joutui vaikeaan tilanteeseen, sillä jäsenet olivat sopineet Ronnie Van Zantin lesken kanssa, että kokoonpanossa kuuluu olla kolme alkuperäistä jäsentä, jotta Lynyrd Skynyrd -nimeä voi käyttää. Wilkesonin kuoltua heistä olivat jäljellä enää Gary Rossington ja Billy Powell. Van Zantin leski kumosi tämän sopimuksen, ja yhtye jatkoi toimintaa Ean Evansin liityttyä Wilkesonin seuraajaksi. Hän oli tuurannut sairastellutta Wilkesonia jo tämän vielä eläessä.
Lynyrd Skynyrdin vuoden 2003 studioalbumilla Vicious Cycle on Wilkesonille omistettu kappale "Mad Hatter".
Aiheesta muualla

Lynyrd Skynyrdin historiaa
Leon Wilkesonin muistosivu
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Leon Wilkeson
Käännös suomeksi
Lohkominen

Lohkominen voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
lohkominen, maanmittauksessa ja kiinteistöoikeudessa määräalan erottaminen itsenäiseksi kiinteistöksi
lohkominen eli halkominen psykiatriassa (saks. Spaltung), puolustuskeino, jonka avulla ihmiset tai asiat jaetaan jyrkästi esimerkiksi hyviin ja pahoihin
Lohkojako

Lohkojako on suomalaisessa maanviljelyksessä käytetyn maan historiallisesti vanhin tunnettu maankäyttömenetelmä. Pisimpään se oli käytössä harvaan asutuilla alueilla Itä- ja Pohjois-Suomessa, joissa ei pääsääntöisesti muodostunut kyläyhteisöjä. Maan tiheämmin asutuissa osissa viljelysmaa jaettiin sarkajaolla. Molemmat menetelmät korvautuivat 1700-luvulta lähtien isojaolla.
Lohkojaossa peltomaa koostui epäsäännöllisen muotoisista pienistä peltotilkuista, joita talot olivat raivanneet ja joita ne viljelivät yksityisesti.
Lohkojako saattoi olla käytössä jo 600-800-luvuilla. Peltomaa raivattiin kyläläisten yhteisiltä mailta ja pellot olivat lohkojaon alkuaikoina kylän yhteisomistuksessa. Jossain vaiheessa käytännöksi tuli se, että peltojen lohkojen omistuksesta sovittiin kyläläisten kesken. Myöhemmin käyttöön tuli virallinen maajako. Lohkojaon aikoihin kerättiin "pakanallista koukkuveroa", joka perustui kyntämisessä käytettyyn auraan.
Louise Brown

Louise Joy Brown (s. 25. heinäkuuta 1978) on maailman ensimmäinen lapsi, joka sai alkunsa koeputkihedelmöityksen avulla.
Brownin vanhemmat Lesley ja John Brown olivat yrittäneet yhdeksän vuoden ajan lapsen saantia ilman tulosta Lesleyn tukkeutuneiden munanjohtimien vuoksi. 10. lokakuuta 1977 Lesley Brown kävi läpi lääkäreiden Patrick Steptoen ja Robert G. Edwardsin hoitotoimenpiteen raskauden aikaansaamiseksi.
Browneille oli kyllä kerrottu, että toimenpide oli kokeellinen, mutta lääkärit eivät kuitenkaan olleet kertoneet heille, ettei vielä yhtään lasta ollut syntynyt tällä tavalla, joten heidän valintansa perusteena ei ollut kaikkea saatavilla olevaa tietoa. Eettisesti arveluttavaa oli myös se, että lääkärit joutuivat hylkäämään osan hedelmöitetyistä munasoluista.
Louise Brown syntyi klo 23.47 (UTC) Oldhamin keskussairaalassa suunnitellun keisarinleikkauksen avulla ja painoi syntyessään 2 608 grammaa.
Louise Brown meni syyskuussa 2004 naimisiin Wesley Mullinderin kanssa, ja 20. joulukuuta 2006 hän synnytti poikalapsen. Louise Brownin äiti Lesley Brown kuoli 6. kesäkuuta 2012.
Ludwig Traube

Ludwig Traube
Ludwig Traube (1818–1876) oli saksalainen lääkäri. Traube ansioitui kokeellisessa patologiassa ja fysikaalisten tutkimusmenetelmien yleistämisessä. Hän oli Berliinissä sisätautiopin ylimääräisenä professorina 1857–1872 ja professorina 1872 lähtien. Traube oli yksi aikansa Saksan tunnetuimmista kliinikoista. Hän tutki varsinkin keuhkoja, sydäntä ja munuaisia. Hänen teoksistaan on käänteentekevä ainakin Die Ursachen und die Beschaffenheit derjenigen Veränderungen, welche das Lungenparenchym nach Durchschneidung der Nn. vagi erleidet (1946) Trauben poika oli filologi ja paleografi Ludwig Traube.
Lohikäärmeen vuosi (elokuva)

| Lohikäärmeen vuosi> Year of the Dragon |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Michael Cimino
Käsikirjoittaja:   Oliver Stone  Michael Cimino 
Perustuu:  Robert Daleyn romaaniin Year of the Dragon
Tuottaja:  Dino De Laurentiis
Säveltäjä:  David Mansfield
Kuvaaja:  Alex Thomson
Leikkaaja:  Françoise Bonnot
Pääosat:   Mickey Rourke  John Lone  Ariane Koizumi 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer Netflix
Ensi-ilta:   16. elokuuta 1985 (USA)  10. tammikuuta 1986 (Suomi) 
Kesto:  134 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  18 707 466 USD (USA)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lohikäärmeen vuosi (engl. Year of the Dragon) on Michael Ciminon ohjaama, vuonna 1985 ensi-iltansa saanut rikoselokuva, jonka keskeisissä rooleissa nähdään Mickey Rourke, Ariane Koizumi ja John Lone. Käsikirjoituksen Cimino laati yhdessä Oliver Stonen kanssa Robert Daleyn romaanin pohjalta.
Mickey Rourke esittää elokuvassa Stanley Whitea, omapäistä poliisiupseeria ja Vietnamin veteraania, joka komennetaan New Yorkin Chinatowniin. Hän tekee rikollisuuden kitkemisestä kiinalaiskaupunginosasta missionsa. John Lone esittää Joey Taita, nuorta gangsteria, joka raivaa häikäilemättömästi tietään kohti kiinalaistriadien huippua.
Lohikäärmeen vuoden vastaanotto oli hyvin kaksijakoinen. Se asetettiin ehdolle vuoden 1985 Raspberry-palkinnon saajaksi muun muassa huonoimpana elokuvana. Toisaalta ranskalainen elokuvalehti Cahiers du cinéma nosti sen vuoden kymmenen parhaan elokuvan listalleen.
Aiheesta muualla

Lohikäärmeen vuosi Internet Movie Databasessa (englanniksi)