stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalkoliittinen kausi

Kalkoliittisen kauden aikainen kuparikaivos.
Kalkoliittinen kausi eli kuparikausi oli esihistoriallinen ajanjakso noin 5 000–3 300 eaa., jolloin osattiin sulattaa kuparia. Kalkoliittinen kausi on lyhyt jakso kivi- ja pronssikauden välissä. Kupari oli tällöin yhä harvinaista, ja yleensä työkalut tehtiin kivestä. Ennen kuparikautta luonnonkuparia osattiin takoa ehkä 8 500 eaa. Taotun kuparin kautta pidetään joskus kuparikautena, joskus kivikautena.
Kuparin lisäksi saatettiin kalkoliittisellä kaudella tuntea muitakin metalleja, esimerkiksi lyijy. Kuparin lisäksi tunnettiin saviastiat ja maanviljely. Lähi-idässä kehitys kohti sivilisaatiota tapahtui kalkoliittisellä kaudella. Kuparin tärkeimpiä kehitysalueita olivat Lähi-idässä vuoristoiset Turkki, Iran ja Turkestan. Etelä- ja Väli-Amerikan intiaanit elivät eurooppalaisten saapuessa kuparikautta. Euroopassa ei monilla alueilla varsinaista kuparikautta ollut lainkaan. Indoeurooppalaiset lienevät levittäytyneet laajalle alueelle Euroopassa jo kuparikaudella. Vasarakirveskulttuurin kirveet olivat kuparikirveiden jäljitelmiä. Muottiin kuparia alettiin valaa vasta 3 200–3 000 eaa., suurten sivilisaatioiden synnyn aikoihin.
Yleistä

Kuparikausi, kivi-kuparikausi tai kalkoliittinen kausi (khalkoliittinen kausi, kreikan sanoista χαλκος khalkos ’kupari’ ja λίθος lithos ’kivi’) oli noin 5 000/4 500–3 500 eaa., jos ei lasketa mukaan varhaisinta kylmänä taottua luonnonkuparia, jota osattiin käsitellä ehkä jo 8 000 eaa. (haarukassa 9 500–6 000 eaa.).
Lähi-idässä kuparikaudella tapahtui kehitystä kohti sivilisaatiota: yhteisöjen väkiluku kasvoi ja syntyi melko suuria kyliä. Kalkoliittinen kausi luetaan joskus kivikauteen, joskus metallikauteen. Siksi sitä sanotaan toisinaan kivi-kuparikaudeksi eli eneoliittiseksi kaudeksi. Kaudella osattiin melko yleisesti viljellä maata. Kuparin käytön kehitys oli hidasta ja vei tuhansia vuosia. Aluksi kuparia ei osattu käsitellä taitavasti. Pronssikausi alkoi, kun kupariin opittiin sekoittamaan tinaa.
Lähi-idän kuparikausi

Lähi-idässä käytettiin laajalla alueella kuparimineraali malakiittia väriaineena ja koriste-esineiden tekoon jo Natuf-kaudella. Etelä-Levantista on löydetty malakiittihelmiä ajalta noin 10 000 eaa. Kupari otettiin käyttöön varhaisissa kylissä, joissa asuttiin neliömäisissä taloissa, kasvatettiin karjaa ja viljeltiin maata. Luonnosta löytyvää kuparia alettiin löytöjen mukaan takoa noin 8 500–7 500 eaa. monessa paikassa Kaakkois-Turkissa Syyrian rajalla, esimerkiksi Çayönü Tepesissa ja Aşıklı Höyükissa. Cayonusta on löydetty varhaisia neuloja, naskaleita, koukkuja ja niin edelleen. Muuten monet varhaiset kupariesineet ovat helmiä. Jo Cayonussa osattiin kuparia hieman kuumentaa ennen muokkausta, muttei sulattaa. Mutta taottu kupari yleistyi vasta noin 6 000 eaa. Keramiikan keksiminen synnytti savenpolttouunit. Ehkä tämän takia kuparia alettiin sulattaa noin 5 000 eaa. Varhaista kuparin sulatusta tapahtui Mersinissä. Kuparinkäsittelytaito näyttää levinneen Turkista laajalle Iraniin ja Etelä-Palestiinaan. Se levisi varhain myös Balkanille Romaniaan asti. Kuparin käsittelytaitoa levitti jokin kansa, jonka eräs isälinjan Y-haplotyyppi oli J2. Lähi-idässä kuparin sulatuskaudella noin 5 000–3 500 eaa. tapahtui kehitystä kohti sivilisaatiota: syntyi tuhansien asukkaiden kasteluviljelyllä, karjanhoidolla ja kalastuksella eläviä väestökeskuksia, joiden keskuksena oli temppeli. Yhteiskuntaluokat alkoivat syntyä. Noin 3 700–3 000 eaa. alettiin kupariin sekoittaa arseenia ja myöhemmin tinaa, jolloin pronssikausi alkoi.
Kaukasusvuoristokin oli kuparialuetta. Kupari levisi muun muassa Maikopiin Kaukasiaan ja niin sanottuun kurgaanikulttuuriin.
Kuparikautinen Eurooppa

Kupari levisi Balkanilla laajalle vuoteen 5 000 eaa. mennessä luultavasti Turkista. Toisaalla kupari levisi merenkulkijoiden mukana Espanjan seuduille. Balkanin tunnettuja kuparikautisia kulttuureja olivat Vinčan kulttuuri ja Tripoljen kulttuuri. Nämä loivat suuria kaupunkimaisia kyliä.  Espanjassa oli kuparikautinen Los Millaresin kulttuuri. Nauhakeraaminen perinne levitti kuparia Eurooppaan. Alppien jäätiköiltä löydetty Ötzi eli 3 300 eaa. kuparikautta.
Noin 3 500 eaa. alkaen Balkanin kuparikautiset kulttuurit tuhoutuivat.
Kupari Etelä- ja Itä-Aasiassa

Varhaisia taottuja kuparihelmiä oli Mehrgarhissa sen I-vaiheessa joskus 7 000–5 500 eaa. Kuparin sulatus levisi Pakistaniin syntyvän induskulttuurin alueelle noin 4 500 eaa. ilmeisesti sitä levittäneen väestön mukana. 5. vuosituhannen Kiinassa tunnettiin kupari, mutta harvinaisena. Kuparin sulatus alkoi noin 3 000 eaa., ja pian myös pronssi ilmestyi alueelle. Varhaista kuparia oli mm. Jiangzhain ja Hongshanin kulttuureissa. Kuparin käytön leviäminen Kaakkois-Aasiassa oli muottivalua 4 500–4 000 eaa. Siellä on myös merkkejä maanviljelyn hyvin varhaisesta kehityksestä.
Kupari Amerikassa

Suurten järvien alueella alettiin käyttää kuparia noin 5 000 eaa., jolloin syntyi niin sanottu vanha kuparikulttuuri. Etelä-Amerikassa omaksuttiin kulta noin 2 000 eaa. ja kupari noin 1 400–1 100 eaa. Mesoamerikassa kupari ilmaantui joskus 600–880 jaa.
Kalkoliittisen kauden kirjava nimistö

Kalkoliittista kautta kutsutaan monilla nimillä.
kalkoliittinen
khalkoliittinen
kuparikausi
kivi-kuparikausi
eneoliittinen kausi
aneoliittinen kausi
aeneoliittinen kausi
Kuparikaudelle ominaisia piirteitä

maanviljely
keramiikka
hyvin rakennetut talot, paalukylät
kuparin kylmätaonta
kudotut kankaat
alkeellinen kuvakirjoitus
usko jumaliin
temppelit
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalkoliittinen kausi Wikimedia Commonsissa
Kuparin käytön leviäminen alkoi ilmeisesti Anatolian ja Syyrian rajalta.
Varnasta löydetyllä kuparikautisella miesvainajalla oli yllään runsaasti kultakoruja.
Mazda 323 (BF)

| Mazda 323 BF |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Etelä-Afrikka  Japani  Kolumbia  Meksiko  Thaimaa  Uusi-Seelanti  Zimbabwe
Valmistaja:  Mazda
Valmistusvuodet:  1985–1989
Muut nimet:  Ford Tonic Mazda Familia Sao Penza
Korimalli:  2-ovinen cabriolet 3-ovinen hatchback 4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback 5-ovinen farmari
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  Mazda 323 (BD)
Seuraaja:  Mazda 323 (BG)
Teknisesti samankaltaisia:  Ford Capri Ford Laser (KC/KE) Ford Meteor (GC) Mercury Tracer I
Pohjalevy:  Mazda BF
Iskutilavuus:  1,3–1,7 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto neliveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti
Mazda 323 BF on Mazda 323:n kolmannen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 1985–1989. Se korvasi edeltäneen BD-mallin ja seuraajaksi tuli Mazda 323 BG. Japanissa mallin nimenä oli Mazda Familia, ja Etelä-Afrikassa sitä myytiin myös nimellä Ford Tonic. Eteläafrikkalainen Samcor valmisti mallia Sao Penza -nimellä, jota tuotiin Euroopan maista ainoastaan Isoon-Britanniaan. Sen laatu oli erittäin huono Mazdaan verrattuna. Lisäksi muun muassa Australaasiassa myytiin 323-malliin perustuvaa Ford Laseria ja sen sedan-versiota Meteoria.lähde?
Mazda Familia GT-X 4WD
Kolmannen sukupolven 323 ei eronnut merkittävästi edeltäjästään ulkonäöltään eikä tekniikaltaan. Joillain markkinoilla myytiin turboahdettua ja nelivetoista mallia. Nyt myös farmarimalli (koritunnus BW) uudistui ja korvasi vuodesta 1978 lähtien markkinoilla olleen edeltäjänsä. Täysin uutena korimallina esiteltiin keväällä 1986 kaksiovinen kangaskattoinen cabriolet, joka tuli myös osaksi Ford Laser -mallistoa.lähde?
Sedan-korinen Mazda 323 BF.
Vuoden 1987 alussa malli sai muun muassa uudet ajovalot ja etusäleikön.lähde?
323 BF jatkoi edellisen BD-mallin hyvää suosiota Suomessa ja ylsi vuoden 1985 tammi-lokakuun rekisteröintitilastossa maan kolmanneksi myydyimmäksi automalliksi Ladan ja Toyota Corollan jälkeen.
Farmarikorinen Mazda 323 BW.
Facelift-mallin Mazda 323 BF.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mazda 323 (BF) Wikimedia Commonsissa
Henrik Hoffman

Henrik Hoffman (1599–1666) oli pappi ja raamatunsuomentaja.
Hoffmanin isä Johannes oli mahdollisesti kotoisin Maskusta. Maskun kirkkoherraksi Hoffman tuli 1627, seuraavana vuonna hän puolusti väitöskirjaansa pappeinkokouksessa. Rovastin arvo Hoffmanille myönnettiin 1630. Ensimmäisen suomenkielisen raamatun, Biblian, suomennoskomitean jäsenenä Hoffman toimi 1638–1642. Tästä hän sai eliniäkseen palkanlisäksi 48 tynnyriä viljaa, yhdelle talolleen verovapauden ja 100 taalaria hopearahaa. 1657 Hoffmania syytettiin, ehkä aiheetta, ahneudesta ja haureudesta.
Hoffmanin ensimmäinen puoliso vuodesta 1626 oli Hebla Galle (k. 1650) ja toinen n. vuodesta 1655 Maria Skedher, jonka tiedetään eläneen leskenä 1667. Hoffmanin ja hänen ensimmäisen vaimonsa muotokuvat Maskun kirkon votiivikaapin ovessa ovat vanhimpia säilyneitä suomalaisia yksityishenkilöiden muotokuvia.
Aiheesta muualla

Oja, Aulis, 1964. Maskun kirkkoherrat Hemming Henrikinpoika ja Henrik Hoffman (Arkistoitu – Internet Archive) Genos, Suomen Sukututkimusseuran aikakauskirja, 35(1964), ss. 57–77. (Viitattu 3.3.2014)
Rapola, Martti 1963. Henrik Hoffman, puristinen kielenkorjaaja. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. 125 s.
Museovirasto: Henrik Hoffmania ja Hebla Gallea esittävän votiivitaulun esittely[vanhentunut linkki] (Viitattu 3.3.2014)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo
Jorma Markos

Jorma Kalevi Matikainen (taiteilijanimi Jorma  Markos; 13. helmikuuta 1946 – 21. heinäkuuta 2017 Kotka) oli suomalainen iskelmälaulaja ja lauluntekijä.
Markoksen levytysura alkoi vuonna 1977 kokoelmakaseteilla. Hän teki paljon myös itse musiikkia säveltäen ja sanoittaen. Vuonna 1979 Markos teki Kalevi Nymanin kanssa yhdessä pitkäsoiton, joka laulettiin puoliksi. Sen jälkeen Markos aloitti oman uransa tehden pitkäsoittoja ja keikkaillen. Keikkailua Jorma Markos jatkoi aina viimeisiin elinvuosiinsa asti La Mer orkesterin kanssa. Jorma Markos kuoli sairauden uuvuttamana vuonna 2017 Kotkassa.
Jorma Markoksen tytär Terhi Matikainen on jatkanut isänsä uraa musiikillisissa jalanjäljissä laulajana ja lauluntekijänä.
Diskografia

Öinen kulkija (1980)
Ikivihreitä vuosien varrelta (1981)
Kauneimmat hetket (1983)
Torero – Ayrton Senna (1995)
Aiheesta muualla

Spotify Jorma Markos Spotify. Viitattu 27.12.2021.
Kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Jorma Markoksen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jorma Markoksen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jorma Markoksen sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Nosferatu

| Nosferatu> Nosferatu, eine Symphonie des Grauens |
| --- | --- |

Ohjaaja:  F. W. Murnau
Käsikirjoittaja:  Henrik Galeen romaani: Bram Stoker
Tuottaja:  Enrico Dieckmann Albin Grau
Säveltäjä:  Hans Erdmann
Kuvaaja:  Gunther Krampf Fritz Arno Wagner
Tuotantosuunnittelija:  Albin Grau
Pukusuunnittelija:  Albin Grau
Lavastaja:  Albin Grau
Pääosat:  Max Schreck Alexander Granach Gustav von Wangenheim
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Saksa
Tuotantoyhtiö:  Prana Film
Levittäjä:  Netflix British Film Institute Transit Film GmbH (käännä suomeksi) Universum Film AG
Ensi-ilta:  4. maaliskuuta 1922
Kesto:  94 minuuttia
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva saksankieliset välitekstit
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nosferatu (Nosferatu, eine Symphonie des Grauens) on F. W. Murnaun ohjaama saksalainen kauhuelokuva vuodelta 1922. Nosferatu on elokuvataiteen klassikko, jolla on ollut huomattava vaikutus kauhuelokuviin.
Rooleissa

Suluissa ovat henkilöhahmojen nimet Stokerin romaanissa.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Max Schreck  | … |  kreivi Orlok (kreivi Dracula)   |
|  Alexander Granach  | … |  Knock (Renfield)   |
|  Gustav von Wangenheim  | … |  Thomas Hutter (Jonathan Harker)    |
|  Greta Schröder  | … |  Ellen Hutter (Mina Harker)   |
|  Georg H. Schnell  | … |  herra Harding (Arthur Holmwood, Godalmingin lordi)   |
|  Ruth Landshoff  | … |  Ruth Harding (Lucy Westenra)   |
|  John Gottowt  | … |  professori Bulwer (professori Van Helsing)   |
|  Gustav Botz  | … |  tohtori Sievers (tohtori Seward)   |
|  Max Nemetz  | … |  Demeterin kapteeni   |
|  Wolfgang Heinz  | … |  Demeterin perämies   |
|  Heinrich Witte  | … |  vartija parantolassa   |
|  Guido Herzfeld  | … |  majatalon pitäjä   |
|  Karl Etlinger  | … |  Bulwerin oppilas   |
|  Hardy von Francois  | … |  sairaalan lääkäri   |
|  Fanny Schreck  | … |  sairaanhoitaja   |
Tuotanto

Murnau halusi filmata Bram Stokerin Draculan, mutta elokuvayhtiö ei saanut oikeuksia tarinaan. Tämä ei kuitenkaan haitannut Murnauta, joka oli jo aiemmin tehnyt elokuvan Robert Louis Stevensonin kirjasta Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde nimellä Der Januskopf. Murnau jatkoikin elokuvan tuottamista ja muutti lähinnä vain hahmoja ja paikkoja. Vampyyri Draculasta tuli Nosferatu, Kreivi Draculasta Kreivi Orlok ja Jonathan Harkerista Hutter. Lisäksi vampyyri ei elokuvassa uhannut Lontoota vaan Bremeniä. Romaanissa tohtori van Helsing mainitsee myös Nosferatun eräänä vampyyrin nimityksenä. Pääosassa vampyyrin roolin tulkitsi Max Schreck.
Nosferatu oli lopulta Prana-Film-tuotantoyhtiön ainoa elokuva, sillä Murnau kulutti yrityksen varat Nosferatun markkinointiin. Bram Stokerin leski Florence Stoker haastoi myös Prana-Filmin oikeuteen tekijänoikeusrikkomuksesta. Stoker voitti oikeudenkäynnin, mutta Prana-Filmillä ei ollut enää varaa maksaa korvaussummaa. Stoker jatkoi oikeudenkäyntiä, ja tuomioistuin määräsi Nosferatun kopiot tuhottaviksi. Joitakin kopioita kuitenkin säilyi. Stoker onnistui vielä estämään Lontoon ensi-illan, mutta lopulta elokuva levisi maailmalle, ja Yhdysvaltain ensi-ilta oli vuonna 1929. Kokonaista kopiota alkuperäisestä elokuvasta ei kuitenkaan löydetty ennen kuin vuosituhannen vaihteen jälkeen. Nosferatusta on muodostunut yksi kauhuelokuvan suurimpia klassikoita.
Sovitukset

Werner Herzog filmasi vuonna 1979 uusintaversion nimellä Nosferatu – yön valtias (Nosferatu: Phantom der Nacht). Pääosaa näytteli Klaus Kinski. Nosferatu – yön valtias oli arvostelumenestys ja sitä pidetäänkin esikuvalleen uskollisena kunnianosoituksena. Herzog pystyi käyttämään elokuvassaan Bram Stokerin romaanin henkilönimiä, sillä tekijänoikeus oli jo umpeutunut.
E. Elias Merhige ohjasi vuonna 2000 elokuvan Shadow of the Vampire, joka kertoo alkuperäisen Nosferatun kuvauksista. Elokuvaan kuului pätkiä alkuperäisen elokuvan kohtauksista. Tämän elokuvan ideana oli, että Nosferatua esittänyt näyttelijä Max Schreck olikin oikeasti vampyyri.
Robert Eggers ohjasi vuonna 2024 elokuvan Nosferatu, joka on F. W. Murnaun alkuperäisen elokuvan uudelleenfilmatisointi.
Aiheesta muualla

Mykkäelokuvasivusto
Nosferatu elokuva vuodelta 1922 ladattavissa tai katsottavissa The Internet Archive-sivustossa
Nosferatu (1922): Kuvauspaikoista - Slovakia (englanniksi)
Nosferatu, eine Symphonie des Grauens Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Happihappo

Kromihappo on happihappo. Vasemmalla dikromihappo H2Cr2O7 ja oikealla kromihappo H2CrO4.
Happihapot eli oksohapot ovat happoja, joiden mole­kyylissä on ainakin yksi happiatomi. Niissä on jonkin muun alkuaineen atomi keskus­atomina, johon on kiinnittynyt yksi tai useampi OH-ryhmä, toisin sanoen hapon vetyatomi on liittynyt keskus­atomiin happi­atomin välityksellä.
Ominaisuuksia

Epäorgaanisten happi­happojen kemialliset kaavat ovat muotoa HmXOn, jossa X on keskus­atomina toimivan alku­aineen kemiallinen merkki ja para­metrien m ja n arvot riippuvat sen hapetusasteesta. Alkuaine X on yleensä epämetalli, mutta myös muutamat metallit, kuten kromi ja mangaani, muodostavat korkeimmilla hapetus­asteillaan happi­happoja.
Yksin­kertaistetussa muodossa voidaan happi­hapon rakenne esittää muodossa M-O-H, jossa keskus­atomiin M voi kuitenkin OH-ryhmän lisäksi olla liittyneinä muitakin atomeja tai atomi­ryhmiä. Tällainen molekyyli voi liuoksessa jakautua ioneiksi kahdella tavalla:
Jos keskusatomi M on voimakkaasti elektro­negatiivinen, se vetää voimakkaasti puoleensa happi­atomin elektroneja. Tällöin happi- ja vetyatomin välinen sidos on heikko ja yhdiste ionisoituu herkästi edellä ensimmäisenä esitetyn reaktioyhtälön mukaisesti. Yhdiste MOH on tässä tapauksessa siis happo, koska se luovuttaa protonin eli vety­ionin. Esimerkiksi typpi, rikki ja kloori ovat vahvasti elektro­negatiivisia alku­aineita, ja sen vuoksi typpihappo, rikkihappo ja perkloorihappo ovatkin vahvoja happoja.
Jos kuitenkin M:n elektro­negatiivisuus on pieni, yhdiste jakautuu ioneiksi jälkimmäisenä esitetyn reaktio­yhtälön mukaisesti, ja MOH on emäksinen hydroksidi. Tällaisia ovat esimerkiksi natriumhydroksidi NaOH ja kalsiumhydroksidi Ca(OH)2. Jos M:n elektro­negatiivisuus on sillä välillä, yhdiste saattaa myös olla amfo­teerinen, jolloin se voi ionisoitua edellisellä tavalla emäksen, jälkimmäisellä tavalla hapon läsnä ollessa.
Kuumennettaessa monista happi­hapoista lohkeaa vettä, jolloin syntyy hapon anhydridi. Tällaiset anhydridit ovat yleensä epä­metallien oksideja, esimerkiksi hiilidioksidi CO2 on hiili­hapon H2CO3 ja rikkitrioksidi SO3 rikki­hapon H2SO4 anhydridi. Veden kanssa nämä anhydridit reagoivat muodostaen happi­happoja.
Happihappoja ovat myös orgaaniset hapot, kuten karboksyyli­hapot ja fenolit. Niiden molekyylirakenne on kuitenkin selvästi moni­mutkaisempi kuin epäorgaanisten happi­happojen.
Suurin osa hapoista kuuluu happi­happoihin. Lavoisier otaksuikin 1700-luvulla, että happea on kaikissa hapoissa ja että se on syynä niiden happamuuteen. Tästä syystä hän antoikin kyseiselle alku­aineelle nimen oxygenium, joka johtuu hapon muodostajaa tarkoittavista kreikan­kielisistä sanoista, ja samaan asiaan viittaa myös hapen suomen­kielinen nimi. Myöhemmin Humphry Davy kuitenkin osoitti, että esimerkiksi suolahappo ei sisällä happea, vaan se on vetykloridin (HCl) vesi­liuos. Tällaisia happoja, jotka eivät sisällä happea, nimitetään vetyhapoiksi.
Ahmasoja (Eura)

| Ahmasoja |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Kunnat:  Eura
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Eurajoen vesistö
Valuma-alue:  Isosuon-Ahmasjärven valuma-alue
Pinta-ala:  42,9 km² 
Yhtyy:  Eurajoki
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Ahmasjärvi
 :  61°4.607′N, 22°6.125′E 
Laskupaikka:  Eurajoki, Euran keskustaajama
 :  61°7.741′N, 22°8.031′E
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  46,5 m mpy. 
Pituus:  8,61 km 
Muuta
Ahmasoja on Satakunnassa Eurassa 8,6 kilometriä pitkä joki, joka yhtyy Eurajokeen sen vasemmalta puolelta 49,7 km ylävirtaan Euran keskustassa. Ahmasoja on Isosuon-Ahmasjärven valuma-alueen laskujoki ja se kuuluu Eurajoen vesistöön. Koko vesistön laskujoki on Eurajoki, joka purkaa vetensä Selkämereen Eurajoensalmessa Eurajoen kunnassa.
Joen kulku ja ominaisuuksia

Ahmasojan lähde on Ahmasjärvi, joka sijaitsee Euran kunnan länsiosassa laajan Omasuon laidassa Neittamon ja Mestilän kylien välissä. Ahmasjärvi on tyypillinen metsäjärvi, jonka rannoilla on mökkejä ja pieni maatila. Sen korkeus merenpinnasta on 46,5 metriä. Ahmasjärveä ympäröivä Omasuo on ojitettu 1960-luvun lopussa ja sen ojien vedet on ohjattu suoraan Ahmasojaan. Ahmasojan pääuoma on 8,6 kilometriä pitkä ja sen suu sijaitsee 32,5 metriä merenpinnan yläpuolella.
Ahmasojan uomaa on vuosikymmenien saatossa oikaistu ja perattu moneen otteeseen. Ennen Savikon peltoaukeaa joki kulkee luonnollista uomaansa noin 2 kilometriä, mutta alempana sen uomaa on oikaistu suoraksi noin 3,5 kilometrin osuudelta Savikon peltoaukean pohjoisreunalle asti. Savikon ja Eurajoen liittymiskohdan välillä ovat monet aukeat suo- ja metsämaastosta raivattuja peltoja. Vaikka uoma polveilee ja meanderoi tasaisessa savimaastossa, ei uomaa voi enää pitää luonnollisena, sillä sekin osuus on perattu ja oikaistu useaan kertaan. Tämä käy ilmeiseksi, kun vertaa Ahmasojaa Olof Mörtin karttaan  vuodelta 1696.
Ahmasoja saa vetensä monesta haarasta, joista yksi oja tuo vettä kahdesta Euran ja Rauman rajalla sijaitsevasta metsäjärvestä ja valuma-alueensa pohjoisosan soilta. Nämä järvet ovat Lavajärvi ja Neittamojärvi, jotka ovat yhteydessä toisiinsa Makkarkoskenojan kautta. Lavajärven pinta on 56,6 metriä ja Neittamojärven pinta on 48,6 metriä merenpinnan yläpuolella. Neittamojärvestä molempien vedet jatkavat eteenpäin puroa ja suo-ojaa myöten Isosuon  kautta Ahmasojaan Savikon peltoaukean pohjoiskulmassa. Siellä se yhtyy Ahmasojaan sen vasemmalta puolelta 40 metriä merenpinnan yläpuolella ja noin 3,3 kilometriä ennen Eurajoen suuta. Ojan valuma-alueen pinta-alaa on liittymiskohdan yläpuolella 13,1 km². Ahmasojan pääuoman valuma-alueen pinta-ala on samassa liittymiskohdassa 19,1 km².
Ojan yli on rakennettu lukuisia yksityisiä siltoja ja joen alajuoksulla uoman ylittävät sekä Harjavallan ja Uudenkaupungin yhdistävä kantatie 42 että Euran kylätie. Ahmasojan suu sijaitsee Euran ydinkeskustassa.
Nimitys

Lounais-Suomen murteissa sanalla oja viitataan sekä luonnonmuotoiseen puroon että kaivettuun ojaan. Myös pientä jokea voidaan nimittää ojaksi. Ahmasoja on koko matkaltaan alle 10 metriä leveä ja suurimmalta osaltaan alle 5 metriä leveä. Uuden vuonna 2012 voimaan astuneen Suomen lain mukaan joen valumisalue on vähintään 100 km².lähde?
Aiheesta muualla

Euran kunta: Ahmasojan koulu (Arkistoitu – Internet Archive)
Turun maakunta-arkisto: Turun ja Porin lääninkanslian vesiasioiden hakemisto, Ahmasojan tapauksia (Arkistoitu – Internet Archive)
Eurajoen vesistö
Tim Owens

Tim Owens vuonna 2024.
Tim ”Ripper” Owens (oik. Timothy S. Owens, s. 13. syyskuuta 1967 Akron, Ohio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen metallimusiikin laulaja, joka laulaa nykyisin Yngwie Malmsteenin yhtyeessä sekä perustamassaan Beyond Fearissa. Aiemmin hän on laulanut muun muassa yhtyeissä Judas Priest, Iced Earth, British Steel ja Winter’s Bane.
Tim Owens sai ”Ripper”-lempinimensä ollessaan Judas Priestin koelaulutilaisuudessa. Repertoaarissa oli tarjolla kaikkia muita kappaleita, paitsi The Ripperiä, jonka Tim juuri halusi laulaa. Aikansa aneltuaan hän sai tahtonsa läpi, ja samalla kiinnityksen Judas Priestin uudeksi vokalistiksi.lähde?
Diskografia > Brainicide

(Compilation) Heavy Artillery k7 (1990) (Laulu: "Payment in Blood")
Brutal Mentality K7 Demo (1990)
Diskografia > Winter's Bane

Heart of a Killer (1993)
Diskografia > Judas Priest

Studioalbumit
Jugulator (1997)
Demolition (2001)
Livealbumit
'98 Live Meltdown (1998)
Live in London (2003)
Diskografia > Iced Earth

The Glorious Burden (2004)
Framing Armageddon (Something Wicked Part 1) (2007)
Diskografia > Beyond Fear

Beyond Fear (2006)
Diskografia > Yngwie Malmsteen's Rising Force

Perpetual Flame (2008)
Relentless (2010)
Diskografia > Sooloartistina

Play My Game (2009)
Diskografia > Charred Walls of the Damned

Charred Walls of the Damned (2010)
Cold Winds on Timeless Days (2011)
Creatures Watching Over the Dead (2016)
Diskografia > Three Tremors

The Three Tremors (2019)
Guardians of the Void (2021)
Diskografia > Spirits of Fire

Spirits of Fire (2019)
Diskografia > A New Revenge

Enemies & Lovers (2019)
Diskografia > KK's Priest

Sermons of the Sinner (2021)
The Sinner Rides Again (2023)
Diskografia > Tribuuttialbumeilla

Kickstart My Heart: A Tribute to Mötley Crüe (taustalaulu: "Louder than Hell")
One Way Street: A Tribute to Aerosmith (laulu: "Round and Round")
Michael Schenker - Heavy Hitters (laulu: "War Pigs" / Black Sabbath)
Numbers from the Beast: An All Star Salute to Iron Maiden (laulu: "Flight of Icarus")
Bat Head Soup: A Tribute to Ozzy (laulu: "Mr. Crowley")
Butchering the Beatles: A Headbashing Tribute (laulu: "Hey Jude")
Hell Bent Forever: A Tribute to Judas Priest (laulu: "Exciter")
Sin-Atra (laulu: "Witchcraft")
Ronnie James Dio – This Is Your Life (Japanese edition) (laulu: "Stand Up and Shout (Live)")
Immortal Randy Rhoads – The Ultimate Tribute Album (2015) (8 / 11 laulusta)
The Doom in Us All - A Tribute to Black Sabbath (laulu: "Children of the Grave")