stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Xinjiang
Historia

Xinjiang on ollut enemmän tai vähemmän Kiinan hallussa Han-dynastiasta lähtien, sillä sen kautta kulkeva silkkitie piti turvata. Se on kuitenkin ollut varsin autonominen, sillä se on kovin kaukana Kiinan pääalueista.
Provinssi perustettiin Qing-dynastian aikana 1884. Pariin otteeseen alueella oli Itä-Turkestan-niminen valtio, joka muutti nimensä Xinjiangiksi 1934. Valtion ainoa sallittu puolue oli kommunistipuolue, ja valtio läheni Neuvostoliittoa. Vuonna 1944 valtio palasi Itä-Turkestaniksi, mutta Kiinan kansantasavalta miehitti sen vuonna 1949 ja perusti sille autonomisen hallintoalueen 1. lokakuuta 1955. Kiinan ensimmäinen ydinkoe suoritettiin Xinjiangissa 16. lokakuuta 1964.
Hallinnollinen jako

Xinjiangissa on erityinen aluejako. Alue jakautuu neljään prefektuuritason kaupunkiin, kolmeen prefektuuriin, neljään autonomiseen prefektuuriin, sekä yhteen maakunnan hallinnoimaan autonomiseen prefektuuriin jonka sisällä on vielä kaksi prefektuuria. Lisäksi on vielä maakunnan suoraan hallinnassa 10 piirikuntatason Bingtuan-kaupunkia, eli ne eivät kuulu mihinkään prefektuuriin.
| --- | --- |
 Prefektuuritason kaupungit 2. Ürümqi  3. Karamay  6. Turfan  7. Hami (Kumul) Prefektuurit 8. Kašgarin prefektuuri  9. Aksun prefektuuri  10. Hotanin prefektuuri Autonomiset prefektuurit 11. Bortalan mongolien autonominen prefektuuri  12. Changjin hui-kiinalaisten autonominen prefektuuri  13. Kizilsun kirgiisien autonominen prefektuuri  14. Bayingolinin mongolien autonominen prefektuuri :  Aluehallinnon alainen autonominen prefektuuri 1. Ilin kazakkien autonominen prefektuuri 4. Altayn prefektuuri  5. Tarbagatayn prefektuuri Aluehallinnon alainen piirikuntatason kaupungit 15. Shihezi  16. Wujiaqu  17. Tumxuk  18. Aral  19. Beitun  20. Tiemenguan  21. Shuanghe  22. Kokdala  23. Kunyu  24. Huyanghe 
Piirikuntatasolla Xinjiang jakautuu 13 kaupunkipiiriin, 25 piirikuntatason kaupunkiin, 62 piirikuntaan ja kuuteen autonomiseen piirikuntaan.
Talous

Xinjiangin uiguurien autonomisen alueen bruttokansantuote oli vuonna 2013 yhteensä 836,0 miljardia yuania (CNY) eli 100,2 miljardia euroa. Tämä oli 1,3 prosenttia koko Kiinan bruttokansantuotteesta. Henkeä kohti laskettuna se teki 37 181 jeniä, eli 4 454 euroa. Tämä oli 89 prosenttia Kiinan keskiarvotasosta.
Xinjiang kuuluu Kiinan läntisiin alueisiin, johon öljy- ja kaasuteollisuus toi taloudellista kasvua. Öljynetsintää ja porausta on alueella harjoittanut Tarim Oil. Öljy- ja petrokemianteollisuus tuottavat nykyisin noin 60 prosenttia Xinjiangin kansantuotteesta.
Öljyn lisäksi Xinjiangissa on myös mineraaleja. Kiinan alueista Xinjiangissa on eniten kaikista berylliumia, muskoviittia, salpietaria ja serpentiiniä. Xinjiangin todetut rautavarat ovat 730 miljoonaa tonnia. lähde?
Xinjiang oli vuonna 2000 Kiinan kansantasavallan suurin puuvillan, sokerijuurikkaiden ja villan tuottajamaakunta. Viidennellä sijalla se oli maidon, kašmirvillan, hevosten ja sokerin tuottajana. Xinjiang tuottaa hedelmiä, kuten rypäleitä ja meloneja. lähde?
Perinteisiä pienteollisuustuotteita ovat nahkatuotteet, paperi, jadekivet ja matot.
Väestö

| Xinjiangin etniset ryhmät vuosien 2000 ja 2010 väestönlaskennoissa> .Etninen ryhmä | Xinjiangin etniset ryhmät vuosien 2000 ja 2010 väestönlaskennoissa> .2000 | Xinjiangin etniset ryhmät vuosien 2000 ja 2010 väestönlaskennoissa> .2010 |
| --- | --- | --- |
| Uiguurit | 8 345 622 | 10 001 302 |
| Han-kiinalaiset | 7 489 919 | 8 829 994 |
| Kazakit | 1 245 023 | 1 418 278 |
| Hui-kiinalaiset | 839 837 | 983 015 |
| Kirgiisit | 158 775 | 180 472 |
| Mongolit | 149 857 | 156 280 |
| Dongxiangit | 55 841 | 61 613 |
| Tadžikit | 39 493 | 47 261 |
| Xibet | 34 566 | 34 399 |
| Mantšut | 19 493 | 18 707 |
| Tujiat | 15 787 | 17 850 |
| Uzbekit | 12 096 | 10 114 |
| Venäläiset | 8 935 | 8 489 |
Xinjiangin väkiluku on ollut kasvussa usean vuosikymmenen ajan. Väkiluku oli 13,082 miljoonaa vuonna 1982, 15,157 miljoonaa vuonna 1990 ja 18,460 miljoonaa vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan. Vuoden 2010 väestönlaskennassa asukkaita oli 21,627 miljoonaa eli 1,63 prosenttia Kiinan väestöstä (ilman Hongkongia ja Macaota). Autonominen alue oli Kiinan 25. väkirikkain maakuntatason hallintoalue. Vuoden 2013 lopun väestöarvio oli 22,64 miljoonaa ja arvio väestötiheydestä 13,7 henkeä neliökilometrillä.
Xinjiangissa on useita islamilaisia turkkilaissukuisia kansoja, muun muassa uiguurit ja kazakit. Lisäksi siellä elää esimerkiksi hui-kiinalaisia, kirgiisejä, mongoleja ja venäläisiä.
Keskushallinto yrittää kiinalaistaa Xinjiangia sijoittamalla sinne enemmän han-kiinalaisia. Han-kiinalaisten osuus väestöstä onkin noussut kuudesta prosentista neljäänkymmeneen prosenttiin vuoden 1949 jälkeen.lähde?
Xinjiangissa on ollut jo 90-luvulla, myöhemmin vuodesta 2008 uiguuriseparatistien tekemiä terrori-iskuja. Kiinan hallitus on vastannut niihin vuodesta 2014 voimakkain vastatoimin. Ne ovat olleet uiguurien sulkemisia "uudelleenkoulutusleireille",  tehostettua kansalaisten valvontaa jne.   Ulkomaiset tahot arvostelivat Kiinan tekemiä ihmisoikeusrikkomuksia.
Kulttuuri

Uiguurien kieli, kulttuuri, uskonto ja ulkonäkö poikkeavat aluetta hallinnoivista han-kiinalaisista. Xinjiangissa vaikuttaa Kiinan islamilainen ruokakulttuuri.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto Xinjiangin uiguurien autonominen alue. Arkistoitu 4.12.2010. Viitattu 7.11.2006. (kiinaksi) (uiguuriksi) (englanniksi)
General Atlas of Xinjiang wdl.org. (kiinaksi) (englanniksi)
Ensin katosi setä, sitten kaverit katkaisivat yhteydet – joensuulainen lukiolainen pelkää myös Kiinassa asuvan uiguurimummonsa puolesta Yle, 2019
| n k  Kiinan alueellinen hallinto |
| --- | --- |
Maakunnat:  Anhui  Fujian  Gansu  Guangdong  Guizhou  Hainan  Hebei  Heilongjiang  Henan  Hubei  Hunan  Jiangsu  Jiangxi  Jilin  Liaoning  Qinghai  Shaanxi  Shandong  Shanxi  Sichuan  Yunnan  Zhejiang 
Itsehallinnolliset alueet:  Guangxi  Ningxia  Sisä-Mongolia  Tiibet  Xinjiang 
Itsehallinnolliset kunnat:  Chongqing  Peking  Shanghai  Tianjin 
Erityishallintoalueet:  Hongkong  Macao 
Xinjiangin hallinnollinen jako.
Keskustelunanalyysi

Keskustelunanalyysi on laadullinen tutkimusmenetelmä ja tutkimussuuntaus (myös keskusteluntutkimus), jossa tutkitaan kahden tai useamman ihmisen välistä keskustelua ja vuorovaikutusta. Kiinnostus kohdistuu siihen, miten ihmisten välinen vuorovaikutus, toiminta ja yhteisymmärrys rakentuvat. Keskustelunanalyyttisessä tutkimuksessa on lähtökohtana, että puhuttu vuorovaikutus rakentuu erilaisten perustavanlaatuisten jäsennyskeinojen varaan.
Keskustelun perusjäsennykset

Keskustelunanalyytikot katsovat keskustelun olevan jäsentynyttä sosiaalista toimintaa. Keskustelun jäsentyneisyyttä ei kuitenkaan voi kuvata perinteisen kieliopintutkimuksen käsitteistöllä, vaan keskustelunanalyysin tarpeisiin on luotu sellaisia käsitteitä, jotka kuvaavat paremmin luonnollisen arkikeskustelun käytänteitä.
Keskustelun perusjäsennykset > Vuorottelujäsennys

Vuorottelujäsennys kuvaa mekanismeja, joiden avulla keskustelijat järjestävät puheenvuorojen ottamisen ja vaihtumisen. Vuorottelujäsennys kuvattiin ensimmäisen kerran Harvey Sacksin, Emanuel Schegloffin ja Gail Jeffersonin artikkelissa Keskustelun vuorottelujäsennyksen perussystematiikka.
Vuorottelujäsennys on samanaikaisesti kontekstista riippumaton ja kontekstille herkkä. Kontekstista riippumattomuus tarkoittaa sitä, että vuorottelujäsennys toimii kaikissa arkikeskusteluissa. Esimerkiksi keskustelijoiden määrän, keskustelupaikan tai osallistujien identiteetin takia ei ole tarpeen käyttää muita puheenvuorojen jakamisen tapoja. Kontekstille herkkyys tarkoittaa sitä, että vuorottelujäsennys sopeutuu erilaisiin tilanteisiin joustavasti.
Vuorottelujäsennys jakautuu Sacksin, Schegloffin ja Jeffersonin artikkelin mukaan kahteen komponenttiin: vuoron rakenne- ja komponenttiin.
Keskustelun perusjäsennykset > Vuorottelujäsennys > Vuoron rakennekomponentti

Vuoron rakennekomponentilla tarkoitetaan keskustelijoiden tapaa rakentaa oma puheenvuoro toiselle tunnistettavaksi sosiaaliseksi toiminnaksi. Tällainen toiminto voi olla esimerkiksi kysymys, ehdotus, pyyntö, vastaus tai tervehdys, ja niitä kutsutaan vuoron rakenneyksiköiksi (lyh. VRY). Puhujalla on lähtökohtaisesti oikeus sanoa vain yksi vuoron rakenneyksikkö kerrallaan eli yhden rakenneyksikön jälkeen syntyy tilanne, jossa toisen puhujan on mahdollista ottaa puheenvuoro (eli siirtymän mahdollistava kohta, SMK).
Keskustelun perusjäsennykset > Vuorottelujäsennys > Vuoron jakamiskomponentti

Vuoron jakamiskomponentti on vuorottelujäsennykseen kuuluva tapa kuvata sitä, miten keskustelijat sopivat seuraavan vuoron aloittajasta. Kun keskustelussa on käsillä siirtymän mahdollistava kohta, vuoro voi vaihtua yhdellä kolmesta tavasta:
Äänessäolija valitsee seuraavan puhujan -tekniikassa puhuja tekee puheenvuorostaan sellaisen, että tietyn keskustelukumppanin pitää ottaa seuraava vuoro. Esimerkki tällaisesta tekniikasta on kysymyksen kysyminen.
Seuraavan puhujan itsevalinta -tekniikkaa käytetään, jos puhuja itse ei valinnut seuraavaa. Tällöin ensimmäisenä vuoron aloittanut saa puhua.
Puhujan itsevalinta -tekniikka on vuoron vaihtamisen tavoista viimesijainen. Tällöin edellisen vuoron puhuja voi itse aloittaa seuraavan oman vuoronsa, jos kukaan ei sano mitään.
Keskustelun perusjäsennykset > Sekvenssijäsennys

Sekvenssijäsennys keskittyy puhujien vuorojen muodostamiin sosiaalisen toiminnan kokonaisuuksiin.
Keskusteluita voidaan analysoida sekventiaalisesti eli voidaan tarkastella, millaisia kokonaisuuksia eri puhujien vuorot muodostavat ja miten vuorot toimivat suhteessa toisiinsa.
Sekvenssianalyysin tärkeimpiä käsitteitä on vieruspari.
Keskustelun perusjäsennykset > Korjausjäsennys

Korjausjäsennyksen avulla keskustelijat käsittelevät puhumisen, kuulemisen ja ymmärtämisen ongelmia.
Keskustelun perusjäsennykset > Muita keskustelun jäsennyksiä

Lisäksi vuorovaikutuksen jäsentymisen perusilmiöihin kuuluvat vastaanottajan huomioiva muotoilu sekä osallistumisen ja yhteistoiminnan kehollinen koordinointi.
Myös keskustelun päättämistä säätelee oma jäsennyksensä.
Keskustelunanalyysin historiaa

Keskustelunanalyysin perustajana pidetään sosiologi Harvey Sacksiä ja hänen kollegojaan Emanuel Schegloffia ja Gail Jeffersonia. Sacks piti aihetta käsittelevän luentosarjan vuosina 1964-1972, jonka luennot julkaistiin postyymisti. Sacksin ajatteluun vaikuttivat hänen opettajansa sosiologit Harold Garfinkel ja Erving Goffman. Sacks vastusti aikakauden merkittävien kielitieteilijöiden kuten Noam Chomskyn näkemystä siitä, että keskustelu on kaoottinen ja jäsentymätön kielen muoto ja siten mahdoton tutkia.
Aluksi keskustelunanalyytikot keskittyivät tarkastelemaan keskustelujen ilmiöitä analysoimalla nauhoitettuja arkisia puhelinkeskusteluja. Melko nopeasti huomio kuitenkin laajeni arkikeskustelujen ulkopuolelle, ja tutkimuksessa alettiin kiinnostua institutionaalisista keskusteluista. Keskustelunanalyysissä institutionaalinen tarkoittaa ns. epäluonnollisia instituutioita kuten lääkärin vastaanottoa, vaalitenttejä tai koulun opetustilannetta.  Videoteknologian kehityksen mukana myös videoitujen keskustelujen analysoiminen lisääntyi. Nykytutkimuksessa multimodaalinen näkökulma eli puhujien eleiden, ilmeiden ja fyysisen tilan, jossa he keskustelevat, huomioon ottaminen on noussut valtavirtaan.
Suomeen keskustelunanalyysin toivat 1980-luvulla kielentutkijat Auli Hakulisen johdolla.
Nykyisin keskustelunanalyyttinen metodi on vakiinnuttanut sijansa ainakin sosiologian, antropologian, kielentutkimuksen ja psykologian alalla. Keskustelunanalyyttiseen metodiin pohjautuu muuan muassa vuorovaikutuslingvistiikan ala.
Aiheesta muualla

Keskustelunanalyysi, Jyväskylän yliopisto
Uusi-Laatokka

| Uusi-Laatokka Но́вая Ла́дога, Novaja Ladoga |
| --- | --- |
 vaakuna
 Uusi-Laatokka
 Koordinaatit: 60°06′14″N, 32°18′46″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Olhavan kunnallispiiri
Väkiluku (2010):  8 839
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  187450
Suuntanumero(t):  +7 81363
 
 http://www.new-ladoga-adm.ru/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Uusi-Laatokka (myös Uusi Laatokankaupunki; ven. Но́вая Ла́дога, Novaja Ladoga) on kaupunki Venäjällä, Leningradin alueella, Laatokan etelärannikolla, Olhavanjoen suulla. Kaupungissa oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 8 839 asukasta.  Paikkakunta on tunnettu 1400-luvulta, ja Pietari Suuri antoi sille kaupunginoikeudet vuonna 1704 ja siirrätti sinne Vanhan-Laatokan asukkaat.
Kaupungin pääkatu on Pr. Karla Marksa, jonka varrella sijaitsеvat muun muassa Pietari Suuren ja S. M. Kirovin muistomerkit, kaupunkipiirin hallintorakennus ja kaupungintalo, ortodoksikirkko (Климентовская церковь) ja jonka pohjoispäässä on vanha luostari (Николо-Медведский мужской монастирь).
Liikenneyhteyksiä

Maantieyhteyksistä tärkein on etelään Olhavanjoen länsipuolitse vievä kantatie A115. Se tuo jo 3 kilometrin päässä yhteyden Pietari–Petroskoi–Murmansk-valtatiehen M18 (Kuola, osa E 105:ta), Olhavaan (23 km), Kirišiin ja lopulta Pietari–Moskova-valtatielle (M10, Rossija, osa E 105:ta) Tšudovon luoteispuolella.
Uudessa Laatokankaupungissa on satama, josta on Laatokan tai Laatokan Uuden kanavan ja Nevan kautta yhteys Itämerelle. Historiallisesti kaupungille on ollut merkittävä myös Olhavanjoen kautta ja kanavareitistöä pitkin Msta-joelle sekä edelleen Volgalle vievä vesireitti.
Myös eräs viikinkien idäntien pääreiteistä kulki Laatokan ja Olhavanjoen kautta.
Aiheesta muualla

Новая Ладога - kaupunkiin keskittyvä sivusto (venäjäksi) (newladoga.ru)
Новая Ладога. Собор Николая Чудотворца быв. Николо-Медведского монастыря - venäjänkielisen kirkkoihin keskittyneen sivuston sivu kaupungin luostarista (venäjäksi) (sobory.ru)
| n k Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Antrea  Boksitogorsk  Enso  Hatsina  Ivangorod  Jaama  Kiriši  Koivisto  Kommunar  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Laukaa  Lotinapelto  Lomkka  Lupana  Olhava  Pella  Pikaljovo  Pähkinälinna  Seuloskoi  Sierattala  Sjasstroi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Uuras  Uusi-Laatokka  Viipuri  Volossova  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Budogoštš  Haisevaisi  Imeni Morozova  Imeni Sverdlova  Jefimovski  Johannes  Jääski  Kaarlahti  Kuismala  Lepäsi  Naasia  Namkku  Nikolski  Orinansavotta  Paulova  Priladožski  Punaporu  Rahja  Raivola  Rjabovo  Siiverska  Svirstroi  Taaitsa  Toksova  Tolmatšovo  Tuprova  Uljana  Vaaseni  Vahriselkä  Viiritsa  Vornasuo  Voznesenje  |  |
Näkymä vuodelta 1911.
Ivangorod

| Ivangorod (Ивангород) Iivananlinna |
| --- | --- |
 Iivananlinna on Ivangorodin tunnetuin nähtävyys.
 vaakuna
 Ivangorod
 Koordinaatit: 59°22′37.6″N, 28°13′6.4″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Perustettu:  
Väkiluku (2010):  9 797
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  188490-188491 lähde?
Suuntanumero(t):  +7 81375 lähde?
 
 ivangorod.ru/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ivangorod (ven. Ивангород, vir. Jaanilinn, vanha suomennos Iivananlinna) on entinen linnoitus ja nykyinen kaupunki Narvanjoen itärannalla Venäjän puolella. Hallinnollisesti se kuuluu Leningradin alueeseen ja asukkaita kaupungissa oli 9 797 (2010).  Ivangorodin vastapuolella Narvanjoen toisella puolella sijaitsee Viron itäisin kaupunki Narva.
Historia

Nimi Ivangorod tulee suuriruhtinas Iivana III:lta. Venäläiset rakensivat Iivananlinnan vuonna 1492 vastapäätä Narvanjoen toisella puolella sijaitsevaa Narvan linnoitusta estääkseen Ruotsin yhteyden Saksalaisen ritarikunnan alueisiin Virossa ja Liivinmaalla, mutta 1496 ruotsalaiset hävittivät sen Knut Possen ja Svante Sturen johdolla. On väitetty, että kaupungin asukkaat olivat pääasiassa vatjalaisia.
Ivangorod rakennettiin uudelleen ja vuonna 1612 Ruotsi kaappasi sen itselleen Evert Hornin johdolla. Vuonna 1617 Stolbovan rauhansopimuksessa Ivangorod siirtyi Ruotsille, kuten muutkin Inkerin alueella sijainneet linnoitukset. Kaupungissa oli linnoituksen lisäksi kivestä rakennettu venäläinen kirkko sekä luostari. Kaupunki, jota ympäröi puusta rakennettu palisadi, toimi myös markkinapaikkana. Stolbovan rauha takasi ivangorodilaisille heidän kreikkalaisen uskonsa ja vahvisti kaupungin privilegiot, jotka antoivat heille oikeuden käydä kauppaa Novgorodin kanssa. Kaupunginhallinnon päättävät elimet olivat kaupunginvanhin (starost) varamiehineen ja porvariskokous. Kaikki kaupungin asukkaat olivat kansallisuudeltaan venäläisiä. Kuningatar Kristiina yhdisti Narvan ja Ivangorodin kaupungit päätöksellään joulukuun 17. päivänä 1645, ja Ivangorodin itsenäisyys päättyi. Yhteensä noin tuhat venäläistä pakkosiirrettiin joen länsirannalle Narvan esikaupunkiin. Ivangorod oli Ruotsin vallan alla vuoteen 1704 asti, jolloin suuren Pohjan sodan yhteydessä Venäjä hyökkäsi sinne.
Vuonna 1918 Saksa valtasi Ivangorodin ja vuonna 1920 se liitettiin Viroon Tarton rauhassa. Vuonna 1945 Ivangorod liitettiin Venäjän neuvostotasavaltaan ja nykyään se kuuluu Venäjälle.
Kaupunki nykyään

Ivangorod on pieni Venäjän ja Euroopan unionin rajakaupunki, jolle rajaa ylittävä liikenne on merkittävää. Liikenneväylistä tärkein on Pietarista saapuva valtatie M11 (Narva, osa E 20:tä). Tämä eurooppatie jatkaa Viron puolella Tallinnaan (Viron valtatie 1). Kaupungin läpi kulkee rautatie, jonka Ivangorod-rautatieasemalla pysähtyy Tallinna–Pietari–Moskova -pikajuna ja vastaava paluujuna öisin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Iivananlinnan kaupungin sivusto (venäjäksi)
Linnasta linnaan - Ivangorodin linnoitus (Arkistoitu – Internet Archive)
Lisää kuvia Ivangorodin linnoituksesta
| n k Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Antrea  Boksitogorsk  Enso  Hatsina  Ivangorod  Jaama  Kiriši  Koivisto  Kommunar  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Laukaa  Lotinapelto  Lomkka  Lupana  Olhava  Pella  Pikaljovo  Pähkinälinna  Seuloskoi  Sierattala  Sjasstroi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Uuras  Uusi-Laatokka  Viipuri  Volossova  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Budogoštš  Haisevaisi  Imeni Morozova  Imeni Sverdlova  Jefimovski  Johannes  Jääski  Kaarlahti  Kuismala  Lepäsi  Naasia  Namkku  Nikolski  Orinansavotta  Paulova  Priladožski  Punaporu  Rahja  Raivola  Rjabovo  Siiverska  Svirstroi  Taaitsa  Toksova  Tolmatšovo  Tuprova  Uljana  Vaaseni  Vahriselkä  Viiritsa  Vornasuo  Voznesenje  |  |
Ivangorod vuonna 1616.
Ivangorod on EU:n ja Venäjän rajakaupunki. Viron ja Venäjän välinen raja kulkee eurooppatie E20:llä Narvanjoen sillalla.
Shanxi

| Shanxi 山西省 Shānxī shěng |
| --- | --- |

 Shanxin (punaisella) sijainti Kiinan kartalla.
Valtio:   Kiina
Prefektuuritaso:  11 yksikköä
Piirikuntataso:  119 yksikköä
Hallinto:  
 – hallinnon tyyppi:  maakunta
 – hallinnollinen keskus:  Taiyuan
Pinta-ala  ():  157 100 km² (20.)
Väkiluku (2013)  ():  36 298 000 (18.)
 – väestötiheys:  231,1 as./km²
BKT (2013):  1 260,2 mrd. CNY (eli 2,0 % Kiinan BKT:stä)
 – asukasta kohti:  34 813 CNY, noin 4 170 EUR (83 % Kiinan keskiarvosta)
HDI (2010):  0,693
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  CN-14
 
www.shanxi.gov.cn
Shanxi (kiin.: 山西; pinyin: Shānxī) on maakunta Pohjois-Kiinassa.
Shanxi sijaitsee Taishan-vuoren (taolaisten pyhin vuori) länsipuolella, mistä johtuu sen nimi, joka tarkoittaa vuoren länsipuolella. Toisella puolella, vuoren itäpuolella, sijaitseekin Shandongin maakunta. Toonia lukuun ottamatta samalla tavalla lausutaan myös Shaanxin maakunta, joka sekaannuksen välttämiseksi latinisoidaan kahdella a-kirjaimella. Shanxin vanha suomenkielinen latinisaatio on Šansi.
Maantiede

Naapurimaakunnat ovat Sisä-Mongolia pohjoisessa, Hebei idässä, Henan etelässä ja Shaanxi lännessä. Shanxin pinta-ala on noin 156 000 km². Noin 20 % alueesta on metsää. Fenjoki kulkee Taiyuanin syvänteen läpi ja laskee Keltaiseenjokeen. Keltaiseenjokeen laskee myös Weijoki. Keltainenjoki muodostaa Shanxin ja Henanin maakuntien rajan etelässä.
Historia

Shanxilaiset kauppiaat ovat historiallisesti hallinneet Kiinan kauppaa Venäjän ja Mongolian välillä. Kauppa ammattina on mahdollistanut Shanxille suuremman asukasmäärän, kuin mitä sen maatalouteen kelpaavan maan määrä elättäisi. Alue onkin ollut riippuvainen viereisen Shaanxin maakunnan ja Sisä-Mongolian maataloustuotannosta. Taloudellisesti kauppa kukoisti etenkin Qing-dynastian aikana 1800-luvulla. Vuosina 1876 ja 1877 Shanxia ja muita Kiinan alueita vaivasivat kuitenkin kuivuudet, mikä johti nälänhätään. Eri arvioiden mukaan Shanxi menetti kolmasosan tai jopa puolet väestöstään ja maakunta ei toipunut väestöllisesti ennen vuotta 1950. Maakunta kärsi myös 1900-luvun alun Boksarikapinassa.
Kiinan tasavallan aikana Shanxin alueella vaikutti kuvernööri Yan Xishan. Yan toteutti alueella sosiaalisia ja taloudellisia uudistuksia. Yan oli myös voimakkaasti kommunismin vastainen, mutta teki näiden kanssa yhteistyötä Kiinan–Japanin sodassa. Japanin vallattua suurimman osan alueesta alueelle syntyi kommunistisia vastarintaliikkeitä. Japanin lopulta hävittyä toisessa maailmansodassa entiset liittolaiset alkoivat taistella keskenään vuonna 1945 sisällissodassa. Kommunistit pääsivät sodassa niskan päälle ja Yan ajettiin joukkoineen maakunnasta huhtikuuhun 1949 mennessä. Kommunistien noustua valtaan Shanxista suunniteltiin raskaan teollisuuden keskusta viisivuotissuunnitelman kautta 1953–1957. Shanxissa on huomattavat kivihiilivarannot ja teollisuuden kehittyminen vaatikin vain panostuksia kaivostoiminnan kehittämiseen ja liikenneverkkoon.
Hallinnollinen jako

Shanxi jakautuu 11 prefektuuritason kaupunkiin, jotka jakautuvat edelleen 119 kaupunkipiiriin, piirikuntatason kaupunkiin ja piirikuntaan.
| --- | --- |
 1. Taiyuan  2. Changzhi  3. Datong  4. Jincheng  5. Jinzhong  6. Linfen :  7. Lüliang  8. Shuozhou  9. Xinzhou  10. Yangquan  11. Yuncheng
Väestö

Kiinan vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Shanxissa oli 35 712 111 asukasta. Shanxin asukkaiden suuri valtaosa on han-kiinalaisia etnisten vähemmistöjen muodostaessa vain noin 0,5 % alueen asukkaista. Vähemmistöihin kuuluvat hui-kiinalaiset, mongolit ja mantšut. Alueen han-kiinalainen väestö jakautuu kuitenkin maantieteen mukaan niin kulttuurillisesti kuin murre-erojenkin kautta. Paikalliset puhuvat kiinan kielen murteisiin kuuluvaa mandariinikiinaa. Suurin osa shanxilaisista asuu maaseudun kylissä. Kaksi tärkeintä kaupunkia alueella ovat pääkaupunki Taiyuan, sekä teollisuuden ja kaivostoiminnan keskus Datong.
Talous

Shanxin bruttokansantuote oli vuonna 2013 yhteensä 1 260,2 miljardia yuania (CNY) eli 151,0 miljardia euroa. Tämä oli 2,0 prosenttia Kiinan BKT:stä. Henkeä kohti kansantuotetta kertyi 34 813 CNY, eli 4 170 EUR. Tämä oli 83 % Kiinan keskiarvosta.
Shanxissa on Taiyuanin avaruuskeskus.
Kulttuuri

Maailmanperintökohteet:
muinainen Pingyaon kaupunki
Yungangin luolat lähdellä Datongia (buddhalaista luolataidetta 400–500-luvuilta)
Xuankongin temppeli 600-luvulta
Wutaishan-vuori ja Taihuain luostarikylä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto Shanxin maakunta. Arkistoitu 10.6.2008. Viitattu 31.8.2009. (kiinaksi)
Shanxi China Internet Information Center. (englanniksi)
| n k  Kiinan alueellinen hallinto |
| --- | --- |
Maakunnat:  Anhui  Fujian  Gansu  Guangdong  Guizhou  Hainan  Hebei  Heilongjiang  Henan  Hubei  Hunan  Jiangsu  Jiangxi  Jilin  Liaoning  Qinghai  Shaanxi  Shandong  Shanxi  Sichuan  Yunnan  Zhejiang 
Itsehallinnolliset alueet:  Guangxi  Ningxia  Sisä-Mongolia  Tiibet  Xinjiang 
Itsehallinnolliset kunnat:  Chongqing  Peking  Shanghai  Tianjin 
Erityishallintoalueet:  Hongkong  Macao 
Shanxin prefektuurit