stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Herralahti
Aiheesta muualla

Herralahti Pori-tiedossa (poritieto.com)
Porin kaupunginosat
1. Linna | 2. Teljä | 3. Malminpää | 4. Karhunpää | 5. Itätulli | 6. Päärnäinen | 7. Aittaluoto | 8. Isosanta | 9. Riihiketo | 10. Tiilinummi | 11. Tiilimäki | 12. Uusikoivisto | 13. Kuninkaanhaka | 14. Herralahti | 15. Tupala | 16. Koivula | 17. Kalaholma | 18. Isojoenranta | 19. Sunniemenranta | 20. Koivistonluoto | 21. Karjaranta | 22. Käppärä | 23. Musa | 24. Tikkula | 25. Vähärauma | 26. Liinaharja | 27. Liikastenmäki | 28. Tuorsniemi | 29. Pietniemi | 30. Ulasoori | 31. Leppäkorpi | 32. Isomäki | 33. Tiiliruukki | 34. Kyläsaari | 35. Uusiniitty | 36. Pihlava | 37. Rieskala | 38. Metsämaa | 39. Enäjärvi | 40. Harmaalinna | 41. Kartano | 42. Impola | 43. Vanhakoivisto | 44. Väinölä | 45. Metallinkylä | 46. Mikkola | 47. Sampola | 48. Paratiisinmäki | 49. Luotsinmäki | 50. Murtosenmutka | 51. Ruosniemi | 52. Toejoki | 53. Pormestarinluoto | 54. Hyvelänviiki | 55. Lotskeri | 56. Hyvelä | 57. Kirjurinluoto | 58. Hanhiluoto | 59. Hevosluoto | 60. Yyteri | 61. Kaanaa | 62. Uniluoto | 63. Karhuluoto | 64. Herrainpäivät | 65. Mäntyluoto | 66. Kirrinsanta | 67. Kaanaankorpi | 68. Huvilaranta | 69. Viikinäinen | 70. Raatimiehenluoto | 71. Reposaari | 72. Parkkiluoto | 73. Tahkoluoto | 74. Isokatava | 75. Vähäkatava | 76. Tyltty | 77. Lukkarinsanta | 78. Tuulikylä | 79. Paarnoori | 80. Honkaluoto | 81. Finpyy | 82. Lahdenmaa | 83. Hakalanvainio | 84. Länsimetsä | 85. Mäntylä | 86. Palstakallio | 87. Lehtola | 88. Kotometsä | 89. Klasipruuki | 90. Perko | 91. Susikoski | 92. Salaplakkari
Herralahtea ja Aittaluotoa 1950-luvulla. Vasemmassa yläreunassa näkyy entisen laivaveistämön paikka.
Kristillinen fundamentalismi

Kristillinen fundamentalismi on 1800-luvun lopulla syntynyt kristillinen liike ja opillinen ilmiö, joka tavoitteli alun perin uutta uskonpuhdistusta. Kristillinen fundamentalismi oli alun perin kahdesta erillisestä protestanttiryhmästä: herätyskristillisistä ja tunnustuksellisista kalvinisteista koostunut protestiliike. Kristillinen fundamentalismi syntyi vastareaktiona kirkoissa alkaneelle Raamatun kirjaimellista tulkintaa sekä siihen pohjaavien arvo- ja maailmankuvia sekä moraalilainsäädännöllisiä johtopäätöksiä kyseenalaistaneelle liikkeelle.
Käsite

Fundamentalismi-sana (lat. Fundamentum) tarkoittaa perustusta. Sanaa käytettiin tarkoittamaan keskeisiä pelastushistoriallisia opinkappaleita. Sanaa käytettiin ensimmäisen kerran vuonna 1909, jolloin ilmestyi ensimmäinen kahdestatoista kirjasta, jotka oli tarkoitettu evankelisen kristinuskon puolustamiseen. Fundamentaaleista tuli konservatiivien tunnussana Northern Presbyterian Church-kirkkokunnan julkaisussa The Deliverance vuonna 1910, jolloin nimettiin viisi kohtaa "uskon ja evankelisen kristikunnan fundamentaaleiksi".
Oppi

Kristilliset fundamentalistit korostavat Raamatun lausumia kirjallisena totuutena, korostavat yksilön henkilökohtaista uskonratkaisua sekä asettavat Raamatun ainoaksi auktoriteetikseen. Sola scriptura-opin mukaisesti Jumala on ilmoittanut kaiken olennaisen, ihmisen pelastumisen kannalta tärkeän tiedon Raamatussa.
Fundamentalismin käsitteen luoneet ja omaa toimintaansa kuvailleet määrittivät itsensä protestantismin historiallisen jatkumon edustajiksi, jotka 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa "kävivät taistoon uskonsa perusoppien puolesta." Fundamentalistit korostavat, vahvistavat ja puolustavat uuden testamentin uskon perusteita ja vastustavat maallistumista ja rationalismia.
Vuonna 1910 nimettiin The Deliverance-julkaisussa viisi kohtaa uskon ja evankelisen kristikunnan fundamentaaleiksi:
Raamatun inspiraatio ja erehtymättömyys
Kristuksen jumaluus ja hänen neitseestä-syntymisensä
hänen tekemänsä ihmeet
hänen sijaiskuolemansa meidän syntiemme tähden ja hänen ruumiillinen ylösnousemuksensa sekä
hänen paluunsa.
Historia

Kristillisen fundamentalismin juuret ovat 1880-luvulla Princetonin teologisessa seminaarissa. Siellä noihin aikoihin Archibald Alexander Hodge ja Benjamin B. Warfield puolustivat Raamatun arvovaltaa historiallis-tieteellistä arvostelua vastaan. Warfieldin seuraaja John Gresham Machen jatkoi Raamatun erehtymättömyyden puolustusta 1920-luvulla ja siirtyi Princetonista Westminster Theological Seminaryyn ajauduttuaan erimielisyyksiin Princetonin virkatoveriensa kanssa.
Toinen fundamentalismin kehittymiseen vaikuttanut liike oli helluntailaisuuden nousu 1800-luvun lopussa. Kuuluisan Los Angelesin Azusa-kadun herätyksen myötä 1906 kielilläpuhuminen yleistyi helluntailaisuudessa. Fundamentalismin nousu liittyy erityisesti vuosien 1910–1915 nimellä Fundamentals (Perusteet, totuuden todistus) Los Angelesissa julkaistuihin halpoihin koko kansalle tarkoitettuihin kirjasiin, joita rahoittivat öljymiljonäärit Lyman ja Milton Stewart. Vasta 1919 fundamentalismi järjestyi liikkeeksi, ja 6 000 ihmistä kerääntyi ensimmäiseen World’s Christian Fundamentals Associationin konferenssiin Philadelphiaan. Seuraavana vuonna baptistifundamentalistit perustivat Northern Baptist Conventionin ja presbyteerit oman yhteisönsä.
Fundamentalistiliike heikentyi vuoden 1925 jälkeen. Siitä huolimatta miljoonat uskovat edelleen Raamatun erehtymättömyyteen ja Kristuksen pian tapahtuvaan paluuseen. Toisen maailmansodan jälkeen muodostui evankelikalinen liike, joka elvytti ja yhdisti konservatiivista protestanttisuutta sekä säilytti joitain fundamentalismin käsityksiä laimennettuina.
Fundamentalismi aloitti uuden nousun 1970-luvulla. Uudet fundamentalistit olivat pienien kirkkokuntiin kuulumattomien seurakuntien pastoreita, lähinnä helluntailaisia, itsenäisiä baptisteja tai etelän baptisteja. Heidän kannatuspohjanaan ovat olleet suurehkot lähiöiden kirkot tai televisiotoiminta, josta he saavat varoja kuulumatta kirkkokuntiin. Jerry Falwell ja Pat Robertson ovat olleet 1980-luvun saarnaajista kuuluisimpia. Fundamentalistit keräävät varoja ja järjestävät postituslistoja vaikuttaakseen suoraan Yhdysvaltain politiikkaan.
Kannattajakunta

Kristilliset fundamentalistit koostuivat alkuaikanaan modernistisen koulukunnan haastajista: opillisesta vastapoolista jotka pitivät oman aikansa teologista uudistumista raamatunvastaisena harhaoppina. Fundamentalismin periaatteisiin yhtyivät lähes kaikkien protestanttisten ja katolisten ryhmien teoloigset konservatiivit. Fundamentalismin nimikkeen omaksui kuitenkin vain osa konservatiivisesta kristikunnasta. Fundamentalismi puolusti tiettyjä protestanttisen oppin perusperiaatteita, mutta lukuisia eri tunnustuksille keskeisiä opinkappaleita jäi fundamentalismin käsitteen ulkopuolelle.
Kristillisiksi fundamentalisteiksi tunnustautuivat erityisesti herätyskristilliset ja kalvinistiset ryhmät. Kirkkokunnittain tämä tarkoitti presbyteereja ja muita reformoituja, baptisteja, ja metodistien konservatiivista osaa. Moni fundamentalisti tunnusti myös premillenialistista dispensationalismia, jonka mukaan kirkko ja yhteiskunta kumpikin taantuisivat ja turmeltuisivat sitä enemmän, mitä lähemmäksi Kristuksen toinen tuleminen kävisi.
William Lewis Herndon

Komentaja William Lewis Herndon. U.S.N.
Komentaja William Lewis Herndon (25. lokakuuta 1813, Fredericksburg, Virginia, Yhdysvallat – 12. syyskuuta 1857, Pohjois-Atlantti) oli Yhdysvaltain laivaston komentaja, tutkimusmatkailija ja merenkulkija. Herndon toimi myös epäonnisen höyrylaiva Central American päällikkönä sen viimeisellä matkalla, ja vajosi aaltoihin aluksensa mukana Pohjois-Carolinan edustalla.
Laivastoura

Fredericksburgissa, Virginiassa syntynyt Herndon nimitettiin midshipmaniksi 1. marraskuuta 1828, ja ylennettiin luutnantiksi 1841. Vuodet 1841–1842 hän vietti Tyynellä valtamerellä, Välimerellä, Meksikonlahdella sekä Etelä-Amerikan vesillä.
Vuosina 1842–1846 Herndon työskenteli Yhdysvaltain laivaston observatorion karttojen ja instrumenttien laitoksella serkkunsa Matthew Fontaine Mauryn kanssa. Herndonin ja Mauryn tehtäviin kuuluivat merikarttojen laatiminen sekä muu tieteellinen merenkulun turvallisuuden ja tarkkuuden parantamiseen liittyvä työ.
Meksikon–Yhdysvaltain sodassa Herndon toimi priki USS Irisin päällikkönä.
Amazonin tutkimusmatka

Vuonna 1851 Herndon johti laajaan ja kartoittamattomaan Amazon-joen laaksoon suuntautunutta tutkimusmatkaa, jonka tarkoituksena oli selvittää alueen kaupallinen arvo. Tutkimusmatka alkoi Perun Limasta 21. toukokuuta 1851. Herndonin lisäksi seurueeseen kuuluivat luutnantti Lardner Gibbon sekä viisi muuta miestä. Seurue raivasi tiensä villien ja petollisen kauniiden viidakoiden lävitse. Vuorten itäpuolella Gibbon erkani tutkimaan Bolivian puolella sijaitsevia Amazonin sivuhaaroja, kun Herndon aloitti Amazonin pääuoman tutkimuksen. Yhteensä 7 025 kilometrin taivalluksen aikana halki Etelä-Amerikan Herndon seurueineen matkasi merenpinnan tasolta aina 4 937 metrin korkeuteen Andien ylitse ja alas niiden itäpuolta. Seurue saapui Parán kaupunkiin Brasiliaan 11. huhtikuuta 1852.
26. tammikuuta 1853 Hernon jätti tietosanakirjamaisen ja laajasti kuvitetun 414-sivuisen raporttinsa laivaston sihteerille John P. Kennedylle. Raportti julkaistiin myöhemmin samana vuonna nimellä Exploration of the Valley of the Amazon. Teos katsottiin niin tärkeäksi, että siitä otettiin kymmenen tuhannen kappaleen lisäpainos senaatin käyttöön. Raporttia siteerattiin laajasti etnologisissa ja luonnonhistoriallisissa teoksissa.
SS Central American haaksirikko

Herndon palveli vielä kahden vuoden ajan USS Potomacilla sekä USS San Jacintolla ja ylennettiin komentajaksi. Vuonna 1855 hän sai laivastosta loman sekä Atlantic Mail Steamship Companyn siipiratasaluksen, Central American, päällikkyyden. Herndon siirtyi aluksen päällikkön tehtäviin 20. kesäkuuta 1857 ennen aluksen New Yorkista Aspinwalliin (Panaman Colóniin) suuntautuvaa matkaa.
Paluumatkalla Panamasta Central America pysähtyi Havannassa, Kuubassa, ennen kuin jatkoi matkaansa kohti New Yorkia. Havannasta lähdön jälkeen aluksella oli 474 matkustajaa ja 101 miehistön jäsentä. Lisäksi aluksen lastina oli noin 15 tonnia, tuohon aikaan noin kahden miljoonan dollarin arvosta, Kaliforniasta kaivettua kultaa joka oli matkalla itärannikon pankkeihin.
Ollessaan Cape Hatterasin itäpuolella 7. syyskuuta 1857 alus joutui kolme vuorokautta kestäneen hurrikaanin kynsiin. Hurrikaanin voimistuessa alus sai vuodon, ja syyskuun 12. päivään mennessä alus vuoti vettä useista paikoista, ja vedenpinnan noustessa tulipesät sammuivat ja pumput kävivät hyödyttömiksi.
Huolimatta matkustajien ja miehistön äärimmäisistä ponnistuksista tyhjentää laivaan tulvivaa vettä Herndon joutui myöntämään että alus oli menetetty ja uppoamaisillaan. 12. syyskuuta priki Marine saapui uppoamaisillaan olevan aluksen luokse, ja Central American naiset ja lapset siirrettiin pienillä pelastuveneillä Marinelle. Omasta turvallisuudestaan piittaamatta Herndon johti pelastustöitä aluksellaan ja valvoi että kaikki naiset ja lapset saatiin turvaan. Ennen aluksen uppoamista hän antoi eräälle matkustajalle kellonsa vietäväksi vaimolleen, ja käski tämän kertoa vaimolleen ettei hän jättäisi laivaansa niin kauan kuin yksikään ihminen olisi sen kannella. Herndonin ponnistelujen ansiosta aluksella olleista 575 matkustajasta ja miehistönjäsenestä pelastui 152.
Komentaja Herndon nähtiin viimeisen kerran Central American kannella ruorihytin vierellä paljain päin täydessä univormussaan aluksen vajotessa aaltoihin, pidellen toisessa kädessään hattuaan ja toisella kiinni kaiteesta, pää rukoukseen painuneena.
Muistomerkit ja tunnustukset

Herndonin urheus Central American haaksirikon aikana tunnustettiin laajalti, ja vuonna 1860 hänelle pystytettiin patsas Yhdysvaltain laivastoakatemiaan. Se on edelleen akatemian ainoa muistomerkki sankaruudesta rauhan aikana. Myöhemmin kaksi Yhdysvaltain laivaston alusta nimettiin hänen mukaansa. Myös Philadelphiassa sekä Virginiassa sijaitsevat Herndonin kaupungit on nimetty hänen mukaansa.
Kirjallisuutta

Gary Kinder: Kultalaiva meren syvyydessä.  (kuvaus SS Central American haaksirikosta)  Helsinki:  Otava, 1998.  ISBN 951-1-13826-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta William Lewis Herndon Wikimedia Commonsissa
Ship of Gold
Normal Klare: Final Voyage of the SS Central America
history.navy.mil: USS Herndon (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Alankomaat  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Neuvostovastaisuus

Neuvostovastaisuus tarkoittaa Neuvostoliittoa kohtaan kriittiseksi tai vihamieliseksi tulkittua toimintaa tai mielipiteitä. Myöhemminmilloin? käsite levisi tarkoittamaan ulkomaillaselvennä tapahtuvaa Neuvostoliitolle vihamieliseksi tulkittua toimintaa, johon Neuvostoliitto pyrki vaikuttamaanselvennä. Kylmän sodan aikana neuvosto­vastaisena pidettiin Yhdysvaltain ulkopolitiikkaa.
Oman maan toisinajattelijat

Neuvostoliitossa omien kansalaisten neuvostovastaisiksi (antisovjetskij) luokitellut toimet olivat laissa (artikla 58) kielletty rikos, ja termiä käytettiin vasta­vallan­kumouksellisten toimien synonyyminä. Neuvosto­vastaisina pidetyistä henkilöistä käytettiin myös nimitystä kansanvihollinen. Neuvostoliitossa poliittisesti toisin­ajattelevia syytettiin neuvostovastaisuudesta. Toisinajattelijoita olivat muun muassa monet kirjailijat ja tiedemiehet, esim. Andrei Saharov. Neuvostovastaisesta toiminnasta tuomittiin toisinajattelijoita vankiloihin ja rankaisevan psykiatrian keinoin mielisairaaloihin.
Neuvostoliitosta neuvostovastaisuustabun käyttöala laajeni Neuvostoliiton liittolaismaihin Itä-Euroopassa, ja sitä ryhdyttiin käyttämään Neuvostoliiton ulkopolitiikan välineenä lähinnä Varsovan liiton maissa.
Sanan käyttö Suomessa > Sana tulee kielenkäyttöön Suomessa

Suomessa "neuvostovastaisuus" nousi poliittiseen kielenkäyttöön maan johdon omaksuttua toisen maailmansodan jälkeen uuden ulkopoliittisen suuntauksen, kun Suomi oli tehnyt Neuvostoliiton kanssa Moskovan välirauhansopimuksen 1944, Pariisin rauhansopimuksen 1947 sekä YYA-sopimuksen 1948. Maan politiikka sopimusperustaltaan oli puolueetonta, mutta myös periaatteessa ystävällistä Neuvostoliiton suuntaan. Antifasistista teemaa politiikassa ylläpiti lähinnä kansandemokraattinen liike. Myöhemmin kun ulkopolitiikka osoittautui Neuvosto­liiton kanssa käydyn bilateraalikaupan poliittiseksi edellytykseksi, alkoi Paasikiven–Kekkosen linjan mukaisen ulkopoliittisen suunnan vuoksi neuvostovastaisuuden kieltämiseen liittyvän poliittisen korrektiuden vaatimukset laajeta.
Kun 1960-luvulla ulkopolitiikka alkoi saada maan teollistamiseksi ja työllisyysongelmien hoitamiseksi myös kauppapoliittista luonnetta, neuvostovastaisuuskieltoon liittyvän poliittisen korrektiuden vaatimuksella pyrittiin tukemaan myös bilateraalikaupan suotuista kehitystä. Sisäisesti Suomi vakautettiin vuodesta 1968 alkaen tulopoliittisin kokonaisratkaisuin.
Sanan käyttö Suomessa > Neulanpistopolitiikka

Neuvostovastaisuustabu merkitsi Suomessa pidättyvyyttä Neuvostoliiton olojen arvostelussa yleensä silloinkin, kun siinä olisi voitu vedota muihin tieto­lähteisiin. Tekniikka, missä neuvostoliittolaisia lähteitä käytettiin Neuvostoliiton arvostelemiseen Suomessa, kutsuttiin neulanpistopolitiikaksi. Käytännössä tämä tarkoitti esimerkiksi Uuden Suomen artikkeleissa sitä, että siellä siteerattiin Literaturnaja gazetassa olleita kriittisiä kirjoituksia neuvostotaloudesta tai neuvostoliittolaisesta yhteiskuntaelämästä, mikä oli poliittisesti korrekti tapa, koska kirjoitukset oli hyväksytty julkaistavaksi Neuvostoliitossa ja jo julkaistu. Myös Suomen kuvalehti oli mielipideartikkeleissaan neuvostoskeptinen.
Neuvostovastaisuudesta tuli tässä ilmapiirissä negatiivisesti latautunut käsite, jota kukaan ei halunnut ottaa harteilleen. Neuvostovastaisen leiman saaminen ei edistänyt poliittisten pyrkimysten toteuttamismahdollisuuksia. Ilmiötä alettiin paheksua varsinkin Saksan liitto­tasa­vallan kristillis­demokraattisessa lehdistössä, joka teki tunnetuksi termin suomettuminen. Pisimmälle kehitys meni 1970-luvulla ja 1980-luvun alkupuolella.
Sanan käyttö Suomessa > Kohteena kaikki paitsi taistolaiset

Neuvostovastaisuudesta puhuttiin aluksi varsinkin laitavasemmiston piirissä, mutta ajan kuluessa kaikki joutuivat ottamaan kantaa asiaan. Suomen Kommunistinen Puolue (SKP) koki olevansa ainoa todellinen neuvostoystävä muiden, kuten sosiaalidemokraattien, ollessa avoimesti tai ainakin objektiivisesti neuvostovastaisia. Käytännössä SKDL:llä ja SKP:n enemmistöllä ilmeni ajoittain vaikeuksia suhtautumisessaan Neuvostoliittoon SKP:n vähemmistön suosituimmuusaseman vuoksi.
SKP:n sisäisissä kiistoissa oppositio, taistolaiset, alkoi nähdä neuvostovastaisuutta myös SKP:ssa ja Suomen Kansan Demokraattisessa Liitossa (SKDL). Taistolaiset löysivät tehokkaasti neuvostovastaisuutta kaikkialta yhteiskunnasta ja vaativat jopa neuvostovastaisuuden jonkin asteista kriminalisointia. Neuvostovastaisia kommunisteja olivat ainakin maolaiset (Marxilais-leniniläiset ryhmät) ja Suomen harvalukuiset trotskilaiset.
Neuvostovastaisuudeksi saatettiin katsoa mikä tahansa Neuvostoliittoa vähänkin arvosteleva lausunto tai vain sellaiseksi tulkittu. Muihinkin poliittisiin ryhmiin muodostui jakoja suhtautumisessa Neuvostoliittoon ja neuvostosuhteisiin.
Koska presidentti Urho Kekkonen oli ulkopoliittisen linjan takaaja, vähitellen neuvostokriittinen suhtautuminen käsitettiin myös kekkosvastaisuudeksi.
Suomettumisesta on kirjoitettu verrattain paljon myöhempien presidenttien aikana. Näkökulma on yleensä vain ulko- ja puolustuspoliittinen. Kauppapoliittinen näkökulma on jäänyt vähemmälle huomiolle vaikka Neuvostoliitto osti bilateraalikaupalla jopa viidenneksen Suomen viennin arvosta. Varsovan liiton ja SEV:n ulkopuolisten maiden kanssa Neuvostoliitolla oli bilateraalikauppaa vain Intian kanssa, jota yritettiin järjestää puitetaloudeksi 1970-luvun alussa Indira Gandhin kaudella. Bilateraalikaupan vuoksi Neuvostoliiton läntisistä kauppakumppaneista Suomi oli monena vuonna toisena heti Saksan liittotasavallan jälkeen. Neuvostoliitto osti Suomelta puolueettomuutta tekemällä länteen hitaasti integroituvan Suomen kanssa itselleen kansantaloudellisesti ajoittain epäedullista kauppaa. Ulkopoliittisesti kuitenkin Suomi oli Neuvostoliitolle malliesimerkki erilaisten poliittisten järjestelmien rauhanomaisesta rinnakkainolosta.
Kromi(II)

| Kromi(II)oksidi> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  12018-00-7
PubChem CID:  3037052
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CrO
Moolimassa:  68,0 g/mol
Ulkomuoto:  Mustaa tai punaruskeaa kiteistä ainetta
Sulamispiste:  300 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Kromi(II)oksidi (CrO) on kromi- ja oksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdisteessä kromi esiintyy hapetusluvulla +II.
Ominaisuudet ja valmistus

Kromi(II)oksidista on kaksi erilaista kidemuotoa. Alkeiskopiltaan kuutiollinen väriltään musta muoto, jonka kiderakenne muistuttaa natriumkloridin kiderakennetta, ja alkeiskopiltaan heksagonaalinen punaruskea muoto. Kromi(II)oksidi on suhteellinen pysymätön yhdiste, joka kuumennettaessa disproportioituu metalliseksi kromiksi ja kromi(III)oksidiksi. Aine voi olla myös pyroforista. Vety pelkistää yhdisteen metalliseksi kromiksi. Kromi(II)oksidi ei liukene veteen, mutta liukenee esimerkiksi laimeaan vetykloridiin osittain hapettuen Cr3+-ioneiksi.
Yhdistettä voidaan valmistaa kuumentamalla alennetussa paineessa kromikarbonyyliä noin 200–250 °C:n lämpötilaan tai laimean typpihapon ja kromin amalgaaman välisellä reaktiolla tai hapettamalla ilman avulla. Näin muodostuu mustaa kromi(II)oksidia. Punaruskeaa kromi(II)oksidia saadaan pelkistämällä vedyllä kromi(III)oksidia, joka on liuotettu sulaan natriumfluoridiin.
Andy Hertzfeld

Steve Wozniak (vas.) ja Andy Hertzfeld
Andy Hertzfeld (s. 6. huhtikuuta 1953) on yhdysvaltalainen sovelluskehittäjä ja tietotekniikan asiantuntija. Hän oli eräitä Apple Computerin Macintosh-projektin keskushenkilöitä 70- ja 80-lukujen taitteessa. Vuodesta 2005 Hertzfeld on työskennellyt Googlelle. Hän on perustanut kolme IT-alan yritystä, Radius (1986), General Magic (1990) ja Eazel (1999). Läpi uransa Hertzfeld on tukenut ja tehnyt tunnetuksi vapaan lähdekoodin ideaa Open Source Applications Foundationin kautta.
Ura

Hertzfeld valmistui Brownin yliopistosta tietojenkäsittelytieteen laitokselta vuonna 1975 ja jatkoi opiskeluaan Kalifornian yliopistossa. Vuonna 1978 hän aloitti sovelluskehityksen Apple II -tietokoneelle ja seuraavana vuonna Apple palkkasi Hertzfeldin systeemikehittäjäksi. Hänen töitään olivat muun muassa Apple SilenType -tulostinajurit ja ensimmäinen 80:n rivin näytönohjain Apple II:lle.  Pyydettyään siirtoa Macintosh-projektiin helmikuussa 1981 Hertzfeld työskenteli projektissa nimekkeellä Software Wizard ja kirjoitti ROM-muistille tallennettua käyttöjärjestelmäkoodia ja User Interface Toolbox -rajapintaa sekä apuohjelmia käyttöliittymän hallintaan, kuten ohjauspaneelin ja leikepöydän. Vuonna 1984 Hertzfeld jätti Applen ja perusti omia yrityksiä, joista vuonna 1999 perustettu Eazel oli mukana kehittämässä GNOME-ikkunointijärjestelmän Nautilus-tiedostoselainta.
Aiheesta muualla

Differnet.com — Andy Hertzfeldin kotisivut
Folklore.org — Kokoelma kertomuksia Macintoshin kehittämisestä
NNDB-tietopankin tiedot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Katalonia  Saksa  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea 
Tieteilijät:  DBLP 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Kreikan arkaainen kausi

Kreikan arkaainen kausi käsittää antiikin Kreikan historiassa ajan kreikkalaisten polisten eli kaupunkivaltioiden synnystä persialaissotiin eli noin 700 eaa.–480 eaa. Arkaaista kautta edelsivät niin sanotut Kreikan pimeät vuosisadat (noin 1100–900 eaa.) ja geometrinen kausi (noin 900–700 eaa.), ja sitä seurasi Kreikan klassinen kausi (noin 480–330 eaa.)
Arkaaisella kaudella kreikkalainen kulttuuri ja kieli levisivät siirtokuntien perustamisen myötä ympäri Välimeren ja Mustanmeren alueita. Myös kaupankäynti, taide ja kirjallisuus kukoistivat. Kreikkalaisissa kaupunkivaltioissa (polis) kehittyi tällä ajalla demokratia.
Taidehistoriassa arkaaisen kauden alkuvaihe noin 700–600 eaa. oli niin kutsuttua orientalisoivaa kautta. Käsitteellä arkaainen kausi viitataan historiallisen arkaaisen kauden jälkimmäisen puoliskon taiteeseen noin vuosina 600–480 eaa.
Antiikin lähteet

Arkaainen kausi on ensimmäinen ajanjakso Kreikan historiassa, josta on säilynyt nykypäivään riittävästi tietoa, jotta voidaan puhua todellisista tapahtumista, henkilöistä ja ajankohdista. Arkaaisen ajan kirjoituksia on säilynyt nykypäivään myöhempien kirjailijoiden ansiosta. Kirjallisten lähteiden lisäksi nykypäivään on säilynyt piirtokirjoituksia ja numismaattista lähdeaineistoa. Arkeologista lähdeaineistoa on myös enemmän kuin aikaisemmilta kausilta.