stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hugh Keays-Byrne
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuodet | Suomenkielinen nimi | Alkuperäinen nimi | Roolihahmo |
| --- | --- | --- | --- |
| 2000–2001 | Farscape | Farscape | Grunchlk |
Aiheesta muualla

Hugh Keays-Byrne Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Hugh Keays-Byrne Elonetissä.
Hurley International

Hurley International on vaatetusalan yritys joka sijaitsee Costa Mesassa, Yhdysvaltain Kalifornian osavaltiossa. Yrityksen perusti Bob Hurley. Yritys korostaa tuotteita rullaluisteluun, surffaukseen, musiikkiin ja hauskanpitoon.
2. maaliskuuta 2002 Hurley International myytiin  Nikelle.
Joukkueet > BMX

Mike Escamilla
Joukkueet > Motocross

Carey Hart, Ivan Tedesco, Dan Ratliff, Jake Sumney
Joukkueet > Lumi

David Carrier-Porcheron, Megs Pischke, Brendan Farrell, Jeaux Hall
Joukkueet > Rullalautailu

Bob Burnquist, Cara-Beth Burnside, Andre Genovesi, Nilton Ferreira Neves, Diego Bucchieri, Kris Markovich, Paul Otvos, James Atkin, Morgan McDole, ja Og de Souza.
Kauko Uusitalo

Kauppaneuvos Kauko Uusitalo (1921–1988)
Kauko Aulis Uusitalo (11. kesäkuuta 1921 Dragsfjärd – 22. kesäkuuta 1988 Espoo) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Uusitalon vanhemmat olivat metsäteknikko Vihtori Jalmari Uusitalo ja Aili Amanda Nygård ja puoliso vuodesta 1949 sairaanhoitaja Vappu Sinikka Houttu. Uusitalo tuli ylioppilaaksi Lahden lyseosta 1942 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1949. Hän oli Helsingin teknillisen opiston tuntiopettaja 1948–1949 ja Osuuskunta Metexin vienti - ja myynti-insinööri vuodesta 1949, apulaisjohtaja vuodesta 1952 ja toimitusjohtaja 1956–1984. Teknillisen korkeakoulun konepajatekniikan assistenttina Uusitalo toimi 1951–1954. Hänellä oli myös useita liike-elämän ja muita luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan Uusitalo oli reservin kapteeni. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1974.
Hurmaava noita

| Hurmaava noita> Bell, Book and Candle |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Richard Quine
Käsikirjoittaja:  Daniel Taradash
Perustuu:  John Van Drutenin näytelmään
Tuottaja:  Julian Blaustein
Säveltäjä:  George Duning
Kuvaaja:  James Wong Howe
Leikkaaja:  Charles Nelson
Tuotantosuunnittelija:  Cary Odell
Pukusuunnittelija:  Jean Louis
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1958
Kesto:  106 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hurmaava noita (Bell, Book and Candle) on Richard Quinen ohjaama romanttinen fantasiakomedia vuodelta 1958. Se perustuu John Van Drutenin Broadway-näytelmään vuodelta 1950. Elokuvan pääosia näyttelevät James Stewart ja Kim Novak, ja muissa keskeisissä osissa ovat Jack Lemmon, Elsa Lanchester, Ernie Kovacs, Hermione Gingold ja Janice Rule.
Juoni

Eksoottisia veistoksia Greenwich Villagen galleriassaan myyvä taidekauppias ja sivutoiminen noita Gillian Holroyd (Novak) kiinnostuu uudesta yläkerran naapuristaan, kirjankustantaja  Hendersonista (Stewart), joka on juuri menossa naimisiin kihlattunsa kanssa. Siamilaiskissansa avulla Gillian lumoaa miehen pauloihinsa niin, että tämä jättää avioaikeensa ja rakastuu häneen. Noitapiiriin kuuluvat myös Gillianin veli, muusikko Nicky (Lemmon) ja Hendersonin yläkerran naapuri Queenie (Lanchester).
Tuotanto

Jim Stewart ja Kim Novak kuvasivat samoihin aikoihin Alfred Hitchcockin elokuvaa Vertigo – punainen kyynel (1958). Tarinan mukaan Novak saatiin mukaan Paramount Picturesin Vertigoon sillä ehdolla, että James Stewart puolestaan lupautui näyttelemään miespääosaa Columbia-yhtiön Hurmaavassa noidassa.
Vastaanotto

Elokuva sai Oscar-ehdokkuudet lavastuksesta ja puvustuksesta ja oli ehdolla parhaan musikaali- tai komediaelokuvan Golden Globe -palkintoon. Siamilaiskissa ”Pyewacket” palkittiin roolisuorituksestaan Yhdysvaltojen eläinsuojelujärjestön leikkimielisellä Patsy-palkinnolla eli ”eläinten Oscarilla”.
Aiheesta muualla

Hurmaava noita Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Bell, Book and Candle
Käännös suomeksi
Héctor Méndez

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Guillermo Silva, Héctor Méndez (keskellä) ja Manuel Gallardo vuonna 1923. |  Guillermo Silva, Héctor Méndez (keskellä) ja Manuel Gallardo vuonna 1923. |  Guillermo Silva, Héctor Méndez (keskellä) ja Manuel Gallardo vuonna 1923. |  |
Maa:   Argentiina
Miesten nyrkkeily
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Pariisi 1924 | välisarja |  |
Héctor Eugene Méndez (1. elokuuta 1897 – 13. joulukuuta 1977 Buenos Aires, Argentiina) oli argentiinalainen nyrkkeilijä. Hän kilpaili vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa ja sai siellä hopeaa välisarjassa. Méndez osallistui myös vuoden 1928 kesäolympialaisiin ja toimi niissä Argentiinan lipunkantajana.
Aiheesta muualla

Héctor Méndez Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Hyvä lehtimiestapa

Hyvä lehtimiestapa on termi, jolla kuvataan niitä eettisiä ohjeita, jotka on tarkoitettu lehdistön itsesäätelyä varten. Näistä eettisistä ohjeista poikkeavia julkaisuja kutsutaan usein nimellä keltainen lehdistö.
Hyvän lehtimiestavan pääkohtia

Journalisti on vastuussa lukijoillensa tai kuulijoillensa, joiden katsotaan olevan oikeutettuja tietämään mitä yhteiskunnassa tapahtuu.
Tiedonvälityksen sisältö päätetään journalistisin perustein, päätösvaltaa ei missään oloissa luovuteta toimituksen ulkopuolisille.
Journalistilla on oikeus torjua painostus tai houkuttelu jolla pyritään muokkaamaan tiedonvälitystä.
Journalisti ei saa käyttää asemaansa esimerkiksi hyödyn tavoitteluun tai ottaa vastaan etuja jotka vaarantavat hänen riippumattomuutensa.
Journalisti saa kieltäytyä tehtävästä joka on lain tai etiikan vastainen.
Toisen työtä käyttäessä lähde tulee mainita
Journalistin tulee pitäytyä totuudenmukaisuudessa
Tiedot tulee hankkia avoimesti ja journalistin on suositeltavaa ilmoittaa ammattinsa.
Tiedot on tarkistettava mahdollisimman hyvin – myös silloin kun ne ovat jo julkaistuista lähteistä.
Lukijan on voitava erottaa tosiasiat sepitteellisestä aineistosta.
Lähteisiin tulee suhtautua kriittisesti.
Uutisen voi julkaista vajaillakin tiedoilla, raporttia tulee täydentää heti kun uutta tietoa on saatavissa.
Journalistilla on oikeus pitää lähde salassa jos käsitellään arkaluontoisia asioita.
Otsikoille, ingresseille, kansi- ja kuvateksteille ja myyntijulisteille löydyttävä sisällöstä kate.
Haastateltavan tulee saada tarkistaa aineisto ennen julkaisua ja hänellä on oikeus kieltää sen käyttö mikäli tilanne sen jälkeen on muuttunut olennaisesti.
Toimituksellinen aineisto tulee pitää erossa ilmoitusmateriaalista.
Olennaiset virheet tulee korjata välittömästi.
Mikäli jutusta on tunnistettavissa henkilö hänen on annettava esittää oma kantansa.
Henkilöihin liittyvissä asioissa tulee huolehtia hienotunteisuudesta.
Aiheesta muualla

Journalistiliitto (Arkistoitu – Internet Archive)
Hv3

| Hv3 |
| --- | --- |
 Hv3 781 Keravalla muistomerkkinä.
Perustiedot
Tyyppi:  höyryveturi
Liikennöitsijä:  Valtionrautatiet
Valmistaja:   Lokomo  Tampella  Schwartzkopff
Lukumäärä:  24
Valmistusvuodet:  1921–1941
Romutettu:  21
Museoitu:  3 (781, 995, 998)
Numerointi:  638–647, 781–785, 991–999
Lempinimi:  Heikki
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  95 km/h
Paino:  101,2 t
Pituus:  17 636 mm
Pyörästö:  4-6-0 (2′C-2′2′T)
Pyörästön pituus:  14 940 mm
Suurin akselipaino:  12,7 t
Pyörän halkaisija:  860 – 1 750 mm
Vetovoima:  6 950 / 7 530 kp
Hv3 (H9 ennen vuotta 1942) oli Suomen Valtionrautateiden käytössä ollut väliraskas henkilöjunien höyryveturi. Hv3 oli muutoin samanlainen kuin Hv2-veturi, mutta se oli varustettu neliakselisella tenderillä ja Knorr-esilämmittimillä, jotka lämmittivät kattilaan syötettävää vettä. Hv2 sen sijaan oli Hv1-veturin pohjalta suunniteltu veturi. Erona Hv1-sarjaan veturissa oli kapeampi aluskehys, jonka ansiosta ne olisi myöhemmin voitu muuttaa kapeammalle yleiseurooppalaiselle raideleveydelle.
Hv3-vetureita valmistettiin kaikkiaan 24 kappaletta. Osan vetureista valmisti suomalaiset Tampella ja Lokomo, osan saksalainen Schwartzkopff. Vuonna 1920 Schwartzkopffilta tilattiin 10 veturia. Ne valmistuivat 1921 ja saivat numerot 638–647. Keväällä 1932 Tampellalta tilattiin viisi veturia, jotka valmistuivat vuosina 1932–1933 ja saivat numerot 781–785. Lokomolta tilattiin yhdeksän veturia kahdessa erässä vuosina 1937 ja 1939. Ne valmistuivat 1938–1941 ja saivat numerot 991–999. Hv2- ja Hv3-veturit saivat alun perin sarjatunnuksen H9, mutta vuonna 1942 ne jaettiin tenderin pituuden mukaan sarjoihin Hv2 ja Hv3. Hv3-vetureissa oli pidempi, neliakselinen tenderi.
Veturin vesitilan suuruus oli 19 kuutiometriä ja hiilitilan suuruus 6 kuutiometriä. Tulipinnan ala oli 109,8 neliömetriä ja tulistimen 30,7 neliömetriä. Työpaine oli 12 kilopondia neliösentille, sylinterin halkaisija 51 senttiä ja männän iskun pituus 60 senttiä. Veturi pystyi vetämään noin 600–700 tonnin vaunukuormaa noin 890 hevosvoimansa avulla. Pikajunakäytössä sen perässä oli tavallisesti kymmenisen vaunua eli noin 400 tonnin paino.
Hv3-veturit palvelivat matkustajaliikenteessä maan tärkeimpiä varikkoja, kunnes dieselöinti syrjäytti ne 1970-luvun alkuun mennessä. Saksassa valmistetut veturit erosivat muun muassa kattilansa ja valaistusjärjestelmänsä takia jonkin verran Suomessa valmistetuista, ja ne hylättiin vuonna 1965. Muiden vetureiden ajot loppuivat 1970.
Elokuvantekijä Jan-Eric Nyströmin valmistama 1:8-mittakaavan pienoismalli Hv3-veturista, jolla tapahtumapäivinä ajetaan yleisöä Suomen Rautatiemuseon puistoradalla.
Hv3-sarjasta on säilynyt kolme yksilöä, joista 781 on Keravan rautatieasemalla muistomerkkinä, 995 kunnostettuna museoveturina ja 998 Haapamäen museovarikolla. Vuonna 1941 valmistuneen veturin 995 kunnosti ajokuntoon Tapani Laaksomies Suolahdessa. Se on sarjan ainoa ajokuntoinen veturi. Veturi tuotiin 1978 kunnostettavaksi muistomerkiksi Ouluun. Veturi oli Oulussa vuoteen 2004, jolloin se siirrettiin Suolahteen. Veturi kunnostettiin vuosina 2004–2011, ja se aloitti liikennöinnin 2011.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hv3 Wikimedia Commonsissa
Ahola, Henrik: Reportaasi: Höyryveturi Heikin tarina. Sarjassaan viimeiset. (Sunnuntailiite) Kaleva, 27.11.2011, s. 6–11.  Oulu:  Kaleva Oy.
Suomalaiset veturit ja junayksiköt
Kateryna Tarasenko

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kateryna Tarasenko vuonna 2020. |  Kateryna Tarasenko vuonna 2020. |  Kateryna Tarasenko vuonna 2020. |  |
Soutu
Maa:   Ukraina
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lontoo 2012 | pariaironelonen |  |
Kateryna Tarasenko olympiavoittajana Lontoossa 2012.
Kateryna Mykolajivna Tarasenko (ukr. Катерина Миколаївна Тарасенко; s. 6. elokuuta 1987 Dnipro) on ukrainalainen kilpasoutaja. Hän voitti pariaironelosessa olympiakultaa vuonna 2012.
Tarasenko osallistui kaksiin olympialaisiin. Pekingissä 2008 hän sijoittui Jana Dementjevan kanssa pariairokaksikossa seitsemänneksi heidän voitettuaan B-finaalin. Lontoossa 2012 hän voitti olympiakultaa pariaironelosessa Natalija Dovhodkon, Anastasija Koženkovan ja Jana Dementjevan kanssa. Hopeajoukkue Saksa hävisi heille yli kaksi sekuntia.
Tarasenko saavutti Karapiron MM-kilpailuissa 2010 hopeaa pariaironelosessa. Vuonna 2009 hän saavutti kahdeksikossa EM-pronssia.
Kavangon alue

Kavangon sijainti Namibiassa.
Kavango (joskus myös Okavango) on entinen Namibian alue, joka sijaitsi valtion pohjoisrajalla. Vuonna 2013 se jaettiin kahdeksi uudeksi alueeksi: Itä- ja Länsi-Kavangoksi.
Kavangon pinta-ala oli noin 48 700 km². Vuonna 2001 alueen asukasluku oli noin 203 000. Alueen pääkaupunki oli Rundu. Kavangon läpi virtaa Okavangojoki.
Hupeli (Jyväskylä)

| Hupeli |
| --- | --- |
 Taloja Vaajavirran rannalla Hupelissa kesällä 2012, takana Kanavuori
Kaupunki:  Jyväskylä
Suuralue:  Vaajakoski-Jyskä
Kaupunginosa nro:  73
Osa-alueet:  Hupeli, Mörtti, Laurinniemi, Kairahta
Postinumero(t):  40800 Vaajakoski
Hupeli on kaupunginosa ja alue Jyväskylässä (aiemmin Jyväskylän maalaiskunnassa). Sen rajoina ovat lännessä Vaajavirta ja idässä valtatie 4. Pohjoisosa Hupelista on omakotitalovaltaista asuinaluetta, etelämpänä on Hintusvuori, jonka rinteet ovat metsää.
Hupelin osa-alueita ovat Mörtti ja Laurinniemi, myös osa Kairahtaa kuuluu Hupeliin.
Vaajavirrassa oli Hupelin kohdalla aikoinaan merkittävä tukkienerottelualue ja rannalla tukkilaiskämppä ja tukinerotteluun liittyviä rakennuksia. Alueella on ollut asutusta jo 1800-luvulta lähtien, jolloin Salvesen-sahayhtiön työntekijät rakensivat alueelle mökkejään. Myöhemmin aluetta asuttivat Vaajakosken tehtaiden työläiset. Hupelissa on Vaajakosken seudun vanhin kerrostalo (rakennettu 1918).
Kuvia

Taloja Vaajavirran rannalla Hupelissa syksyllä 2012
... ja sama maisema talvella
Vuonna 1918 valmistunut kerrostalo Hupelissa
Vaajavirran rannalla Siperianpolulla sijaitseva funkkistalo
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hupeli (Jyväskylä) Wikimedia Commonsissa
Jyväskylän kaupunginosat suuralueittain
| --- | --- |
01 Kantakaupunki:  1. Keskusta (Kirkkopuisto) · 2. Harju · 3. Puistola (Aren aukio; Tourujoki) · 4. Lutakko · 5. Mattilanpelto · 6. Mäki-Matti (Hippos; Rautpohja)  · 9. Kukkumäki · 11. Nisula (Viitaniemi) · 12. Taulumäki · 14. Tourula (Kangas) · 29. Mannila
02 Kypärämäki-Kortepohja:  7. Kypärämäki (Köhniö) · 8. Savela · 17. Kortepohja (Haukkala; Kortesuo; Laajavuori; Ylioppilaskylä)
03 Lohikoski-Seppälänkangas:  13. Lohikoski  (Holsti; Kyyhkysenmäki; Lahjaharju; Paloniemi) · 19. Seppälänkangas  (Heinälampi) · 48. Tyyppälä · 64. Ankeriasjärvi
04 Huhtasuo:  15. Kangasvuori (Pupuhuhta; Rasinrinne; Seppälä) · 20. Huhtasuo (Huhtakeskus; Kangaslampi; Sulku)
05 Kuokkala:  22. Ristonmaa · 23. Kuokkala (Ainolanranta; Kekkola; Pohjanlampi; Tikka) · 24. Kuokkalanpelto · 25. Ristikivi · 26. Nenäinniemi · 27. Hämeenlahti (Samulinniemi)
06 Keltinmäki-Myllyjärvi:  18. Keltinmäki (Keltinkeskus; Mustalampi; Myllyjärvi; Mäyrämäki; Ylä-Myllyjärvi) · 35. Taka-Keljo · 36. Hanhiperä · 37. Valkeamäki
07 Keljo:  10. Keljo (Keljonkeskus; Tarhamäki; Valkola) · 21. Keljonkangas (Sarvivuori) · 28. Sääksvuori · 30. Etelä-Keljo
08 Halssila:  16. Halssila  (Aittorinne; Kivistö; Tuohimutka)
09 Säynätsalo:  31. Säynätsalo · 32. Lehtisaari · 33. Muuratsalo (Haikka) · 34. Kinkovuori
10 Tikkakoski-Nyrölä:  58. Nyrölä · 60. Kuikka · 61. Tikka-Mannila · 62. Tikkakoski · 63. Kuukanpää
11 Palokka-Puuppola:  41. Palokka · 42. Mannisenmäki · 43. Rippalanmäki · 44. Haukkamäki · 45. Kirri · 46. Heikkilä · 47. Pappilanvuori · 49. Hiekkapohja · 50. Matinmäki · 51. Jylhänperä · 52. Puuppola · 53. Saarenmaa · 57. Vertaala
12 Vaajakoski-Jyskä:  65. Sulunperä · 66. Jyskä · 67. Väinölä · 68. Haapaniemi · 69. Vaajakoski (Wessmanninmäki) · 70. Kaunisharju · 71. Tölskä · 72. Kanavuori · 73. Hupeli (Kairahta) · 74. Laajaranta  (Vuoritsalo) · 75. Oravasaari · 76. Pohjola · 77. Pitkäjärvi · 78. Leppälahti · 79. Mehtovuori
13 Kuohu-Vesanka:  38. Ruoke · 54. Vesanka (Perälä) · 55. Kuohu · 56. Varsalanperä
14 Korpilahti:  80. Kirkonmäki · 81. Ikolanmäki · 82. Iloniemi · 83. Kemppaisenmäki · 84. Kotamäki · 85. Tähtiniemi · 86. Korpiaho-Heinosniemi · 87. Tikkala (Moksi; Sarvenperä; Tikkala) · 88. Hirvimäki-Puolakka (Saakoski) · 89. Vespuoli (Oittila; Putkilahti)
Kavallinmäki

Kavallinmäki sijaitsee Espoossa Turuntien eteläpuolella Viherlaaksossa Kauniaisten vieressä. Kavallinmäestä on lyhyt kävelymatka Kauniaisissa sijaitsevalle järvelle nimeltä Gallträsk. Kavallinmäen alue koostuu lähes ainoastaan pientaloista. Kavallinmäessä toimii pieneläinklinikka sekä syksystä 2022 alkaen Viherlaakson kirjasto.
Karstuntie

Karstuntie (ruots. Karstuvägen) on Lohjalla, Uudellamaalla sijaitseva tie. Se alkaa Lohjan keskustaajamassa, Laurinkadun toisesta päästä ja päättyy Sammatin Myllykylään. Se on osa 1070-yhdystietä (vuoteen 1996 seututie 107), joka on hieman Karstuntietä pidempi. Tie on mutkainen ja se kulkee ensin Routiolle, sitten Paloniemeen, Karstulle ja lopulta Sammattiin. Tien linjausta on muutettu ajan saatossa monesti, viimeksi vuonna 2009, kun keskustan jälkeinen osuus linjattiin kulkemaan peltojen läpi. Tie on saanut nimensä Karstun kylästä, jonka läpi tie menee. Vuoteen 2009 se kulki Sammatin kunnan ja Lohjan kaupungin (myös vuoteen 1997 Lohjan kunnan) alueilla, kunnes ne liitettiin toisiinsa.
Karstulan terveysasema

| Karstulan terveysasema |
| --- | --- |
Osoite:  Koulutie 9 43500 Karstula
Sijainti:  Karstula
Käyttäjä:  Keski-Suomen hyvinvointialue
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Keski-Suomen hyvinvointialueen Karstulan terveysasema toimii Karstulassa osoitteessa Koulutie 9. Terveysasemalla tomii lääkärin ja hoitajan vastaanotto, hoitotarvikejakelu, suun terveydenhuolto, kuntoutus, neuvola, mielenterveys- ja päihdepalvelut sekä sairaalan kuntoutusosasto.
Sairaalan yhteydessä toimii satelliittidialyysiyksikkö munaisten vajaatoimintaa sairastaville potilaille. Siellä annetaan keinomunuais- eli dialyysihoitoa näille potilalle.
Fimlabin laboratorio toimii Karstulan terveysasemalla arkisin.
Toistaiseksi Karstulassa lääkärin vastaanotolle tulevat ohjataan Saarijärven terveysasemalle.
Karstulan yhtenäiskoulu

| Karstulan yhtenäiskoulu |
| --- | --- |
Sijainti:  Koulutie 13-15, 43500 Karstula
Koordinaatit:  62.8802°N, 24.8109°E
Tyyppi:  suomenkielinen yhtenäiskoulu
Rehtori:  Jaana Talja-Latvala
Opiskelijoita:  339 (2021, luokka-asteet 1-9)
Verkkosivut
Karstulan yhtenäiskoulu on Karstulan kirkonkylässä toimiva yhtenäiskoulu (luokka-asteet 0-9). Se on samalla Karstulan ainoa peruskoulu. Vuonna 2021 yhtenäiskoulua kävi 339 perusasteen opiskelijaa. Heistä 207 oli alakoulun ja 132 yläkoulun oppilaita. Koulua kävi lisäksi 24 esikoululaista.
Vuonna 2017 Karstulan kunnanvaltuusto päätti keskittää perusopetuksen ja päiväkotien toiminnat yhteen uuteen rakennukseen; useassa aiemmassa kiinteistössä oli todettu sisäilmaongelmia. Uudisrakennus valmistui elokuussa 2021. Aiemmat Toppilan alakoulu, Rantatien koulu sekä Laaksolan koulu oli tässä vaiheessa yhdistetty yhtenäiskouluksi. Myös Karstulan lukio sekä päiväkoti saivat tilat uudesta koulurakennuksesta.
Kavaloúros

| --- | --- |
Muut nimet:  Sedoúsa (Σεδούσα), Sidoúsa (Σιδούσα)
Sijainti:  39°12′00″N, 25°49′18″E, Länsi-Lesbos Lesbos, Pohjois-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Pohjoisen Egean saaret
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,036 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kavaloúros (kreik. Καβαλούρος) eli Sedoúsa (Σεδούσα, myös Sidoúsa, Σιδούσα) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisen Egean saariin ja sijaitsee Lesboksen saaren länsipuolella lounaaseen Megalonísin saaresta. Saaren pinta-ala on 0,036 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Kavaloúros kuuluu Länsi-Lesboksen kuntaan, Lesboksen alueyksikköön ja Pohjois-Egean saarten alueeseen.
Kavantola

Kavantola on kylä Halikossa 110-tien laidalla. Tien molemmin puolin on kylän laakea peltomaisema, joskin eteläpuolella on hivenen metsää, jonka laidalle kylän nykyinen rakennuskanta on sijoittunut. Kavantolaa rajaavat pohjoisesta Mätikkö, idästä Kirjola, etelästä Naapala ja lännestä Korvenpää.
Kavantola edustaa Halikon vanhempaa kyläkantaa, sillä se on perustettu varhaiskeskiajan aikana. Kylässä oli kolme kantatilaa: Isotalo, Pohjantalo ja rälssitila Keskitalo. Kylään ilmestyi vielä neljäs tila 1500-luvulla, jotka kaikki siirtyivät isojaon jälkeen vuonna 1787 alkuperäiseltä kylämäeltä omien maidensa keskelle.
Kavantolassa maatilojen kehityssuunta on ollut poikkeava. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa kaikki kylän tilat päätyivät vuorollaan Kirjolan päätalon omistukseen, ja ovat sittemmin hävinneet. Isotalon paikalla sijaitsee nykyään Kirjolan entinen torppa Ylitupa. Kylän torpat puolestaan itsenäistyivät 1900-luvun alkuvuosikymmeninä.
Huomattavasti kutistunut Kavantola kasvoi sotien jälkeen, kun siirtoväelle lohkottiin tiloja. Kylästä lohkottiin useita omakotitalotontteja kun 110-tie rakennettiin vuonna 1954. Palveluita kylässä ei ole, mutta 110-tien vuoksi kylästä ei ole pitkä matka läheisiin keskuksiin.
Karl Fager

Karl Fager
Karl Georg Fager (entinen nimi Carl Fager; 3. kesäkuuta 1883 Helsinki – 30. kesäkuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen teatteri- ja elokuvalavastaja.
Fager oli kulissimaalari Arkadia-teatterissa 1900–1902.
Fagerin ura elokuvan parissa alkoi vuonna 1907 Salaviinanpolttajat-elokuvasta, joka oli ensimmäinen suomalainen näytelmäelokuva. Hän toimi siinä sekä lavastajana että järjestäjänä. Fager ohjasi myös vuonna 1923 elokuvan Rautakylän vanha parooni, ja toimi 1920-luvulla sivuosien näyttelijänä muutamissa elokuvissa.
Fager toimi Suomen Kansallisteatterin vakinaisena lavastajana lähes 50 vuotta 1908–1954 ja sen jälkeen vielä vierailijana. Hän perusti vuonna 1919 yhdessä Erkki Karun, Teuvo Puron, Martti Tuukan ja Ilmari Matssonin kanssa Suomen Filmikuvaamo Oy:n. Yhtiön nimeksi tuli vuonna 1921 Suomi-Filmi Oy. Suomi-Filmin päälavastaja hän oli aina kuolemaansa saakka. Hän lavasti noin 90 elokuvaa.
Fager sai vuonna 1950 Pro Finlandia -mitalin. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Aiheesta muualla

Sakari Toiviainen: / Fager, Karl (1883–1962) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  28.10.2003. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kauko Tekonen

Kauko Hillari Kotivalo Tekonen (14. maaliskuuta 1908 Helsinki – 13. tammikuuta 1956) oli suomalainen Dallapé-orkesterissa 1937–1938 soittanut pianisti. Tekonen soitti myös haitaria muun muassa Tivoli Toivo Sariolassa.
Aiheesta muualla

Kauko Tekonen soittaa, vänrikki V.E. Koskimäen valokuva vuodelta 1942, Sotamuseo (Finna)
Kauko Tiili

Kauko Valio Tiili (14. tammikuuta 1912 Ravansaari – 6. lokakuuta 1987) oli suomalainen tykistöupseeri ja muistelmakirjailija.
Tiili kävi Viipurin suomalaisen lyseon ja aikoi sitten aluksi toimittajaksi mutta hänestä tuli kuitenkin 1930-luvun lopulla aktiiviupseeri. Talvisodan ajan Tiili oli KTR 2:n patterin päällikkönä Kyyrölässä. Sotien jälkeen Tiili jatkoi puolustusvoimain palveluksessa.
Kauko Tiilen veljenpoika Markku Tiili on toimittanut Tiilen käsikirjoituksen pohjalta kaksi muistelmateosta Ravansaaren poika ja Tykistöupseeri talvisodassa.
Tiili toimi yhtenä Saimaan kameraseuran ensimmäisistä puheenjohtajista vuonna 1950.
Teoksia

Kenttätykistörykmentti 2:sta Karjalan tykistörykmenttiin 1918-1958 ; kirj. Kauko Tiili ja Alf Konno. Karjalan tykistörykmentti, Lappeenranta 1961
Ravansaari ja sen läntiset naapurisaaret : Muistelmia ja kuvia menetetyltä kotiseudulta ; toim. Kauko Tiili; haastattelut Pekka Virolainen. Ravansaari-seura, Helsinki 1967
Haminan reserviupseerikerho 1933-1973 : kuvia ja muistiinmerkintöjä nelikymmenvuotistaipaleen varrelta; koonnut Kauko Tiili. Haminan reserviupseerikerho, Hamina 1973
Haminan reserviupseerikerho 1933-1983 : kuvia ja kerrontaa puolivuosisataisen taipaleen varrelta; koonnut Kauko Tiili. Haminan reserviupseerikerho, Hamina 1983
Tykistöupseeri talvisodassa ; toim. Markku Tiili. Neirol-kustannus, Helsinki 2005
Ravansaaren poika ; toim. Markku Tiili. Neirol-kustannus, Helsinki 2007
Kauko Taskila

Kauko J. (Juhani) Taskila  (4. maaliskuuta 1943 Alatornio – 9. maaliskuuta 2003 Rovaniemi) oli suomalainen upseeri, prikaatikenraali ja Lapin sotilasläänin komentaja.
Taskila valmistui Kadettikoulusta jalkaväkilinjalta vuonna 1968 ja Sotakorkeakoulusta 1977. Lapin sotilasläänin komentajana hän palveli 1997–2001. Ennen sotilasläänin komentajuutta Taskila toimi vuosina 1993–1996 Porin Prikaatin komentajana.  Vuosina 1985–1989 Taskila toimi operaatiotaidon ja taktiikan opettajana Sotakorkeakoulussa.
Taskila asettui Suomen Keskustan ehdokkaaksi Eduskuntaan vuoden 2003 vaaleissa, mutta menehtyi äkilliseen sairauskohtaukseen vaalitilaisuudessaan Rovaniemellä maaliskuun alussa.
Aiheesta muualla

Kauko Taskilan muistokirjoitus Puolustusvoimien sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)