stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viggo Jensen (jalkapallovalmentaja)

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Viggo Jensen
Syntymäaika: 15. syyskuuta 1947 (ikä 77)
Syntymäpaikka: Esbjerg, Jyllanti, Tanska
Seura
Seura: –
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1965–1969 1970–1973 1973–1974 1974–1978 1978–1979 1980 |  Esbjerg fB  Boldklubben 1909  FC Bayern München  SpVgg Greuther Fürth  Odense BK  Boldklubben 1909 | 29 (–) 154 (–) 5 (0) 102 (5) |
Maajoukkue
| 1971–1973 |  Tanskan maajoukkue | 8 (0) |
Valmennusura
1981 1982–1987 1987–1992 1989–1992 1992–1993 1994 1995 1995–1997 1997 1997–2002 2002–2006 2007 2008 2008–2010 2011 2012–2013:  Ullerslev  Svendborg fB  Silkeborg IF  Tanskan U21-maajoukkue  Malmö FF  Odense BK  Viborg FF  Odense BK  Aarhus Fremad  Esbjerg fB  Silkeborg IF  Viron maajoukkue  FC Fyn  Odense BK (apuv.)  Vejle BK  Silkeborg IF
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Viggo Jensen (s. 15. syyskuuta 1947) on tanskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja.
Ura pelaajana

Jensen aloitti pelaajauransa 1965 Esbjerg fB:ssä, mutta pelasi menestyneimmät vuotensa Boldklubben 1909:ssa, jossa voitti Tanskan cup-mestaruuden 1971. B 1909:stä hän siirtyi FC Bayern Müncheniin kesällä 1973, muttei onnistunut vakiinnuttamaan paikkaansa suurseuran kokoonpanossa. Vähäisen peliajan vuoksi Jensen siirtyi jo 1974 SpVgg Greuther Fürthiin, jota edusti neljän vuoden ajan. Vuonna 1978 Jensen palasi kotimaahansa ja pelasi uransa viimeiset vuodet Odense BK:ssa ja B 1909:ssä, kunnes lopetti uransa vuonna 1980.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Tanskan cup: 1971
Saksan mestaruus: 1974
Ura valmentajana

Valmennusuransa Jensen aloitti Ullerslevissä 1981 ja siirtyi seuraavana vuonna Svendborg fB:n päävalmentajaksi. Hän luotsasi Tanskan 2. divisioonassa pelannutta seuraa viisi vuotta, kunnes siirtyi Silkeborg IF:n peräsimeen. Seuran valmentajana hänet valittiin Tanskan vuoden valmentajaksi 1988. Seuraavana vuonna hänestä tuli myös Tanskan alle 21-vuotiaiden maajoukkueen päävalmentaja. Hän johdatti nuorten maajoukkueen EM-välieriin 1992. Hän jätti tehtävänsä olympiakisojen 1992 jälkeen.
Nuorten maajoukkuepestinsä jälkeen Jensen toimi vaihtelevalla menestyksellä tanskalaisseurojen päävalmentajana. Heinäkuussa 2007 hänestä tuli Viron maajoukkueen päävalmentaja.  Pesti päättyi tammikuussa 2008, kun Viron jalkapalloliitto ei jatkanut Jensenin puolivuotista sopimusta.
Vuodesta 2008 lähtien hän on toiminut Odense BK:n apulaisvalmentajana.  Hän lopetti tehtävässään kauden 2009/10 jälkeen. Huhtikuussa 2011 Jensenistä tuli Vejle BK:n uusi päävalmentaja.  Hän kuitenkin erosi tehtävistään jo toukokuussa.
Marraskuussa 2011 Jensenista tuli Tanskan liigan putoamiskamppailuun juuttuneen Silkeborgin päävalmentaja.  Jensen ei onnistunut nostamaan seuraa pois liigan hänniltä ja kauden jälkeen Silkeborg putosi 1. divisioonaan. Putoamisen jälkeen Jensen ilmoitti jättävänsä seuran ja lopettavansa 32 vuotta kestäneen valmennusuransa.
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

U21 EM-välierät: 1992
Adolphe Thiers

| Adolphe Thiers |
| --- | --- |

Ranskan presidentti
 31. elokuuta 1871 – 24. toukokuuta 1873  
Pääministeri:  Jules Armand Dufaure
Edeltäjä:  Louis Jules Trochu
Seuraaja:  Patrice MacMahon
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. huhtikuuta 1797 Marseille, Bouches-du-Rhône
Kuollut: 3. syyskuuta 1877 (80 vuotta) Saint-Germain-en-Laye, Yvelines
Tiedot
 Nimikirjoitus
Louis Adolphe Thiers  kuuntele ääntämys (ohje) (18. huhtikuuta 1797 Marseille, Bouches-du-Rhône – 3. syyskuuta 1877 Saint-Germain-en-Laye, Yvelines) oli ranskalainen historioitsija,  Ranskan akatemian jäsen, valtiomies ja Kolmannen tasavallan ensimmäinen presidentti vuosina 1871–1873. Lisäksi hän toimi ministerinä, pääministerinä sekä kansanedustajana. Thiers myös kukisti Pariisin kommuunin.
Elämäkerta

Ammatillisen uransa Adolphe Thiers aloitti synnyinkaupunkinsa Marseillen lähellä olevassa yliopistokaupungissa Aix-en-Provencessa asianajajana. Hän siirtyi kuitenkin harjoittamaan samaa ammattia Pariisiin syksyllä 1821, jossa hän viihtyi hyvin kaupungin liberaalien seurassa ja tuli läheiseksi Talleyrandin ystäväksi. Nopeasti hänestä tuli myös Constitutionel-lehden avustaja, sillä olihan hän huomattavasti enemmän mieltynyt kirjoittamiseen kuin lainkäyttöön.
Adolph Thiers tuli nopeasti tunnetuksi liberaalien keskuudessa ja hän oli tunnettu englantilaismallisen parlamentaarisen monarkian kannattaja. Hän julkaisi Constitutionel-lehdessä ilmestyneet artikkelinsa kirjoina. Samaan aikaan hän alkoi kirjoittaa 10-osaista kirja Histoire de la révolution française (Vallankumouksen historia), joka loi lujan perustan hänen kirjalliselle maineelleen sekä auttoi häntä myös poliittisissa pyrkimyksissä. Kirja tuotti kirjoittajalleen jopa hieman taloudellista hyötyä, mutta eritoten se teki hänestä hyvin tunnetun.
Ministeriys

Kirjoitustyöt keskeytyivät (Thiersillä oli suunnitteilla mm. yleisen historian kirjoittaminen) 1829 kun valtaan tuli Polignacin ministeriö. Ystäviensä ja kanssa-ajattelijoidensa kanssa Thiers perusti myös oman lehtensä Le Nationalin, joka oli oppositiossa kuningas Kaarle X:n hallintoa kohtaan. Innokkaana parlamentaristina hän onnistui vakuuttamaan Louis-Philipe d’Orleansin ottamaan vastaan valtionpäämiehen tehtävät vuoden 1830 vallankumouksen jälkeen. Näin sai alkunsa Heinäkuun monarkia. Vuonna 1832 hänestä tuli sisäministeri ja hänen taistonsa Guizot'n kanssa alkoivat. Salkkua vaihtaen Thiers luopui ulkoministerin tehtävistä 1836, ja hänestä tuli lyhytaikainen ministerineuvoston puheenjohtaja eli pääministeri.
Vuonna 1833 hänen kirjallinen tunnettavuutensa oli niin korkea, että hänet valittiin Ranskan Akatemian jäseneksi tuolille 38.
Tammikuun 13. päivänä 1841 Thiers antoi esityksen ”laiksi 140 miljoonan frangin lainan ottamiseksi Pariisin linnoituksia varten”. Tämän lain mukaisesti Pariisin ympärille rakennettiin linnoitusjärjestelmä, joka tuli tunnetuksi nimellä Thiersin puolustusmuuri (ransk. Enceinte de Thiers). Hankkeen arvostelijat kiinnittivät huomiota siihen, että suunnitelman mukaan tykistö sijoitettiin linnoitusvyöhykkeelle niin, että se olisi voinut ampua, paitsi ulospäin, myös kohti pääkaupunkia. Thiers vastasi arvostelijoilleen: ”Olipa hallitus mikä tahansa, on pahanilkistä panettelua kuvitella, että se voisi jonakin päivänä yrittää pysyä vallassa pommittamalla pääkaupunkiaan”. Vuonna 1871 kuitenkin tapahtui juuri niin.
Pääministeritehtävien loputtua Thiers matkusteli Italiassa. Vuonna 1838 hän aloitti jälleen taistelun parlamentaarisessa oppositiossa, mikä johti hänet toistamiseen pääministerin ja ulkoministerin tehtäviin maaliskuussa 1840. Ministerikausi on jälleen hyvin lyhyt. Sen jälkeen Thiers omistautui taas historiankirjoitukselle. Vuonna 1845 hän alkoi julkaista 20-osaiseksi paisunutta Le Consulat et l'Empire -historiateostaan, joka on kronologinen ja hyvin yksityiskohtainen selvitys Napoleonin ajasta.
Toinen tasavalta ja toinen keisarikunta

Kansanedustuslaitoksen jäsenenä tasavaltalaiseksi tunnustautunut Thiers tukee vuoden 1848 kapinointia, joka johtaa hänen vanhan kilpailijansa Guizot'n hallituksen kaatumiseen.  23. helmikuuta 1848 kuningas Ludvig-Filip kutsui Thiersin pääministeriksi. Thiers on kuitenkin ehtinyt liittoutua Toisen tasavallan väliaikaisen hallituksen kanssa, jossa hän asettuu konservatiivien kanssa vastustamaan sosialisteja.
Thiers tukee Louis-Napoléon Bonaparten valintaa toisen tasavallan presidentiksi yhdessä järjestyksen puolueen (Parti de l'Ordre) kanssa Lamartinea vastaan.
Vastustettuaan vuoden 1851 vallankaappausta, jossa Louis-Napoléon Bonapartesta tulee toisen keisarikunnan hallitsija, Thiers joutui pakenemaan Sveitsiin. Hän palasi takaisin Ranskaan jo seuraavana vuonna. Seuraavat pari vuosikymmentä olivatkin poliittisesti tyhjää aikaa Thiersin elämässä ja hän keskittyi paljolti kirjallisiin töihinsä.
Pariisin kommuuni

Thiers agitoi voimakkaasti Preussia vastaan käytävän sodan puolesta 1870, mutta sodan aikana Ranskan armeija koki tappion toisensa perään, jolloin käänsi Thiers nopeasti nuttunsa ja ryhtyi puhumaan sotaa vastaan, etenkin kun sota oli jo käytännössä hävitty. Tällä nopealiikkeisellä toiminnallaan hän asetti itsensä loistavaan ja voittoisaan poliittiseen asemaan sodan päätyttyä Ranskan täydelliseen tappioon. Thiers etäännytti itsensä mahdollisimman kauaksi Kansallisen puolustuksen hallituksesta, joka pakotettiin antautumaan ja allekirjoittamaan rauha Saksan syntyneen keisarikunnan kanssa.
Kun aseleposopimus oli allekirjoitettu, astui Thiers voitokkaana poliittiselle näyttämölle. Pidetyissä vaaleissa hän tuli valituksi 26 eri departementista. 17. helmikuuta Thiers valittiin valtionhoitajaksi, nimikkeellä "Chef du pouvoir executif de la République en attendant qu’il soit statué sur les institutions de la France". Hän onnistui myös vakuuttamaan kansanedustajat rauhan välttämättömyydestä ja se hyväksyttiinkin 1. maaliskuuta 1871.
Vuoden 1871 toukokuussa Thiers lähetti saksalaisten tukemia ranskalaisia sotilaita Pariisiin murskaamaan Pariisin kommuunia. Tässä kahakassa kuoli tuhansia työläisiä Pariisin kaduilla, tuhansia pidätettiin ja tuhansia lähti loppuelämäkseen maanpakoon Ranskasta. Näin Thiersistä, entisestä oppositiomiehestä, keskustavasemmistolaisesta poliitikosta tuli Pariisin kommuunin murskaaja.
Kolmas tasavalta

Pariisin kommuunin kukistuttua 30. elokuuta Thiers valittiin väliaikaiseksi vielä toistaiseksi voimaan saattamattoman tasavallan presidentiksi. Tässä tehtävässä hän oli kahden vuoden ajan. On kuitenkin syytä muistaa, että Ranskan III tasavallan perustuslain mukaan valtionpäämiehen valta oli kovin vähäinen ja sen katsotaan usein olevan syy politiikan ja hallinnon epävakauteen tasavallan toiminnassa. Thiersin eron syynä oli hänen ryhmänsä tappio parlamenttivaaleissa. Kun uusi hallitus ei ollut hänen mieleisensä, hän katsoi tämän henkilökohtaiseksi epäluottamuslauseeksi. Näin Thiers erosi presidentin virasta 24. toukokuuta 1873.
Teoksia

Histoire de la révolution française T. 1–10. 1823-1827
Le Consulat et l’Empire T. 1–20. 1845-1862
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Adolphe Thiers Wikimedia Commonsissa
Ranskan kolmannen tasavallan presidentit
Adolphe Thiers (1871–1873) | Patrice MacMahon (1873–1879) | Jules Grévy (1879–1887) | Sadi Carnot (1887–1894) | Jean Casimir-Perier (1894–1895) | Félix Faure (1895–1899) | Émile Loubet (1899–1906) | Armand Fallières (1906–1913) | Raymond Poincaré (1913–1920) | Paul Deschanel (1920) | Alexandre Millerand (1920–1924) | Gaston Doumergue (1924–1931) | Paul Doumer (1931–1932) | Albert Lebrun (1932–1940)
Karikatyyri, joka ilmestyi Le père Duchêne Illustré -lehdessä numerossa 2.
Honoré Daumierin tekemä karikatyyri Thiersistä.
Ranskan III Tasavallan presidentin virallinen muotokuva
Virga

Laajan sadepilven sadejuova, virga.
Cumulonimbus-pilvestä roikkuva sadejuova, virga.
Virga on pilvestä roikkuva sadejuova, joka ei ulotu maahan asti. Tällöin kuivaan ilmakerrokseen putoava sade haihtuu jo ilmassa.  
Sadejuovia esiintyy eniten silloin kun satavan pilven alaraja on korkealla ja pilven alapuolinen ilma on kuivaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
National Science Digital Library - Virga (Arkistoitu – Internet Archive)
Picture: Virga near Denver, Colorado. (Arkistoitu – Internet Archive)
"Viewing the Vagaries and Verities of Virga"[vanhentunut linkki] Alistair B. Fraser and Craig F. Bohren, Department of Meteorology, The Pennsylvania State University, University Park, Pennsylvania, 2 November 1992 and 25 January 1993.
Víctor Andrés Belaúnde

Víctor Andrés Belaúnde
Víctor Andrés Belaúnde Diez Canseco (15. joulukuuta 1883 – 14. joulukuuta 1966) oli perulainen diplomaatti, joka johti Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen neljättätoista  ja neljättä erityisistuntoa.
Belaúnde syntyi Arequipassa Perussa. Saatuaan varhaisen koulutuksensa Escuela San Vicente ja San José (Colegio San José), hän päätti opiskella lakia Universidad Nacional de San Agustín de Arequipassa ja siirtää myöhemmin opintojensa suorittamiseen San Marcosin kansallisesta yliopistossa Limassa . Oikeustieteen tutkinnon lisäksi hän sai myös tohtorintutkinnon poliittisista tieteistä ja hallinnosta sekä kirjallisuudesta vuonna 1911.
Belaúnde, joka työskenteli koko hänen ammatillisen uransa ajan: Perun ulkosuhteiden ministeriössä sihteerinä, josta tuli sihteeri Espanjan ja Argentiinan edustoon. Hän neuvotteli Brasilian kanssa rajakysymyksistä ja toimi asiainhoitajana  Saksassa (1914) ja Boliviassa (1945), täysivaltaisena suurlähettiläänä Uruguayssa vuonna 1919, Kolumbiassa vuonna 1934 ja Sveitsissä vuonna 1936, Perun valtuuskunnan puheenjohtaja Kansainliitossa (1945), jossa hänellä oli tilaisuus liittyä San Franciscoon sopimuksen allekirjoittajien joukkoon, jolla perustettiin Yhdistyneiden kansakuntien järjestö, ja toimi myös rehtorina   Perun katolisessa yliopistossa (1965).
Hän luennoi myös hispaanilais-latinalaisamerikkalaisesta kulttuurista eri yliopistoissa ollessaan maanpaossa Yhdysvalloissa, kuten Columbian yliopistossa, Miamin yliopistossa ja Chicagon yliopistossa. Vuonna 1930 hän luennoi Albert Shawin luennon diplomatian historiasta Johns Hopkinsin yliopistossa. Hänet valittiin Yhdysvaltain taide- ja tiedeakatemian kunniajäseneksi 1944.
Hän kuoli New Yorkissa.
Perhe

Victor Andrés Belaunde kuului merkittävään Perun poliittiseen perheeseen. Hänen veljenpoika Fernando Belaunde Terry oli Perun presidentti kahdesti; hänen veljensä Rafael Belaunde Diez Canseco oli  Perun pääministeri vuodesta 1945-1946; ja hänen isoisänsä Pedro Diez Canseco oli myös Perun presidentti kolme kertaa
Vireux-Molhain

| Vireux-Molhain |
| --- | --- |
 Kunnan läpi virtaava Maas-joki
 vaakuna
 Vireux-Molhain
 Koordinaatit: 50°05′03″N, 4°43′30″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Grand Est
Departementti:  Ardennes
Arrondissementti:  Charleville-Mézières
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  8,3 km²
Väkiluku (2019):  1 467 
 – Väestötiheys:  177 as./km²
Kunnan numero:  08486
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vireux-Molhain on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee Maas-joen ja sen sivujoen Viroinin varrella, noin 47 kilometriä Charleville-Mézièresin kaupungista pohjoiseen. Kunta rajoittuu Belgian rajaan.
Kunnan keskustassa oleva Saint-Ermelin kollegiaalinen kirkko on perustettu vuonna 752. Kirkon rakentamisen rahoitti frankkien kuningas Pipin Pieni. Kirkossa säilytettiin pyhän Armelin pyhäinjäännöksiä perustamisesta aina vuoteen 1763 saakka. Kirkon krypta on näyttävä esimerkki karolingien arkkitehtuurista. Kirkossa on 1500-luvun puuveistoksia. Kertomuksien mukaan Pipin Pieni olisi haudattu kirkon alle, mutta tälle ei ole löytynyt kirjallista vahvistusta.
Maas-joen rannalla olevalta vuorelta Mont Vireux'lta on näkymät ympäröivään jokilaaksoon. Vuori on ollut myös strategisesti hyvä puolustuspaikka. Siellä on 200-luvulta peräisin olevan roomalaisen sotilasleirin muureja. Samalla paikalla on ollut myös keskiajalla linnoitus.
Kunnan alueelta löytyy geologinen kohde Mur des Douaniers. Sieltä löydettiin poikkeuksellinen fossiiliesiintymä, jonka edustavimmat eläinmuodot ovat trilobiitit. Se oli amatööri- ja ammattikeräilijöiden suosima kohde. Esiintymä kärsi kaivauksista niin paljon, että siitä päätettiin vuonna 1991 tehdä 1,89 hehtaarin kokoinen luonnonsuojelualue Réserve naturelle nationale de Vireux-Molhain. Alueella saa vapaasti vierailla, mutta fossiilien kerääminen on kielletty.
Saint-Ermelin kollegiaalinen kirkko
Mont Vireux
Roomalaisten leiri
Mur des Douaniers
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vireux-Molhain Wikimedia Commonsissa
William Child

James Caldwall: William Childin muotokuva
William Child (1606 – 23. maaliskuuta 1697) oli englantilainen säveltäjä ja urkuri.
Child sai opetusta Bristolin tuomiokirkon urkurilta Elway Beviniltä. Hän sai Oxfordin yliopistosta musiikin kandidaatin (1631) ja musiikin tohtorin (1663) arvot. Hän työskenteli Windsorin linnan Pyhän Yrjön kappelin urkurina vuodesta 1632. Vuoden 1643 jälkeen Pyhän Yrjön kappeli ei ollut toiminnassa, ja Child vetäytyi pienelle maatilalle, jossa teki myös sävellystyötä. Englannin restauraation aikaan hän palasi asemaansa kappelin urkurina, jona pysyi kuolemaansa saakka. Hänestä myös tuli yksi Chapel Royalin kolmesta urkurista. Hänen kuoltuaan häntä seurasi Chapel Royalin urkurina Francis Piggott.
Child julkaisi teoksen A First set of Psalmes vuonna 1639. Se on yksi varhaisimmista esimerkeistä englantilaisen säveltäjän laatimasta italialaisen concertato-tyylin hengellisen musiikin julkaisusta. Child sävelsi myös soitinmusiikkia.
Viron konservatiivinen kansanpuolue

| Viron konservatiivinen kansanpuolue> Eesti Konservatiivne Rahvaerakond |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  24. maaliskuuta 2012
Puheenjohtaja:  Martin Helme
Ideologia:   kansalliskonservatismi   suora demokratia  euroskeptismi  oikeistopopulismi 
Poliittinen kirjo:  oikeisto, äärioikeisto
Toimisto:  Toompuiestee 4, Tallinna
Jäsenmäärä:  n.10 094 (12/2021)
Riigikogu:  17 / 101
Euroopan parlamentti:  1 / 7
Kansainväliset jäsenyydet:  – ID
Nuorisojärjestö:  Sinine Äratus (2012-2024)
Kotisivu:  www.ekre.ee
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viron konservatiivinen kansanpuolue (vir. Eesti Konservatiivne Rahvaerakond, lyh. EKRE) on virolainen kansalliskonservatiivinen oikeistopuolue, joka perustettiin 24. maaliskuuta 2012 vanhan agraaripuolue Kansanliiton pohjalle. Puolueen johtohahmot ovat Mart Helme ja tämän poika, puheenjohtaja Martin Helme.
Aiempi parlamenttipuolue Kansanliitto oli joutunut vaikeuksiin pudottuaan Riigikogusta vuoden 2011 vaaleissa. Kun puolueen yhdistymissuunnitelma sosiaalidemokraattien kanssa ei saanut kannatusta, jäi puolueeseen jäljelle agraarimyönteinen konservatiivisiipi. Lopulta Kansanliitto yhdistyi Viron kansallisen liikkeen kanssa vuoden 2011 lopulla alkaneiden yhdistymisneuvotteluiden pohjalta ja muodosti Viron konservatiivisen kansanpuolueen.
Vuoden 2024 eurovaalien jälkeen puolueesta erosi pieni ryhmä jäseniä, jotka perustivat uuden puolueen nimeltä Viron Kansallismieliset ja Konservatiivit. Heinäkuussa 2024 EKRE:n nuorisojärjestö Sinine Äratus erosi puolueesta ja liittyi uuden puolueen nuorisojärjestöksi.
Ideologia

Puolue kannattaa suoran demokratian lisäämistä, euroskeptisyyttä suhteessa federalismiin ja vallan keskittämiseen Euroopan unionissa sekä perinteisiä arvoja ja virolaista kansallismielisyyttä, joka ilmaistaan sanoin tavoitteena ”säilyttää virolainen kansallisuus, kieli ja kulttuuri läpi aikojen”.
Puolue lainaa muiden eurooppalaisten populistipuolueiden teemoja, mutta jos ne eivät saa kannatusta, ne hylätään. Esimerkkinä hylätyistä ideoista on vaatimus eroamisesta Euroopan unionista. Puolue vastustaa kansainvälisiä rakenteita ja käyttää iskulauseenaan trumpilaista sanaparia ”Viro ensin”.
Juhan Kivirähk Turu-uuringute-tutkimuslaitoksesta on arvioinut, että puolue tarjoaa helppoja vastauksia vaikeisiin yhteiskunnallisiin kysymyksiin. Politiikan tutkija Tõnis Saarts Tallinnan yliopistosta arvioi, että Virossa oikeistopopulismi ei menesty 3. maaliskuuta 2019 pidettävissä vaaleissa yhtä hyvin kuin esimerkiksi Tšekissä, mutta toisaalta puolue jäänee mielellään oppositioon odottamaan, että se nousisi seuraavissa vaaleissa suurimmaksi puolueksi.
Tarton yliopiston valtiotieteellisen instituutin henkilöstö teki Viron yleisradiolle poliittisen nelikenttäjaottelun vaaliohjelmien perusteella ja totesi EKRE:n sijoittuvan keskelle, itse asiassa hieman vasemmalle, mutta kaikkein konservatiivisimmaksi.
Vaalimenestys

Vuoden 2013 kuntavaaleissa EKRE:n vaalitulos oli 8 337 ääntä ja 1,3 prosentin ääniosuus. Suurin kannatus oli puolueella Tallinnassa ja Tartossa (2,7 %) ja Läänemaalla (2,4 %), mutta silti reilusti alle viiden prosentin äänikynnyksen.
Ennen vuoden 2015 Riigikogun vaaleja puolueen kannatus oli voimakkaassa nousussa. Itse vaaleissa puolue sai 8,1 prosenttia äänistä ja seitsemän paikkaa, joten puolue nousi ensi kerran parlamenttiin. Muut puolueet kuitenkin kieltäytyivät hallitusyhteistyöstä sen kanssa julkisuuteen tulleen uuden kansanedustajan Jaak Madisonin vanhan blogikirjoituksen vuoksi, jossa hän puolusti varsinkin italialaista fasismia mutta antoi tunnustusta myös Saksan kansallissosialistien saavutuksille erityisesti talouspolitiikassa.
Vuoden 2017 kuntavaaleissa puolue sai koko maassa 39 011 ääntä eli 6,7 prosenttia annetuista äänistä.
Vuoden 2019 Riigikogun vaaleissa puolueen ääniosuus yli kaksinkertaistui, 17,8 prosenttiin ja se sai 19 paikkaa.
Vuoden 2023 Riigikogun vaaleissa puolue sai 16,1 prosenttia äänistä ja 17 paikkaa.
Parlamentaarikot

EKRE:n kansanedustajat vuonna 2023 valitussa Riigikogussa:
| --- | --- |
 Arvo Aller  Rain Epler  Ants Frosch  Helle-Moonika Helme  Mart Helme  Martin Helme  Kert Kingo  Rene Kokk  Leo Kunnas :  Alar Laneman  Jaak Madison  Anti Poolamets  Evelin Poolamets  Siim Pohlak  Henn Põlluaas  Jaak Valge  Varro Vooglaid
Aiheesta muualla

Viron konservatiivinen kansanpuolue (viroksi)
William Christopher Zeise

| William Christopher Zeise |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. lokakuuta 1789
Kuollut: 12. marraskuuta 1847 (58 vuotta)
Kansalaisuus:  tanskalainen
Arvonimi: professori
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  orgaaninen kemia, organometallikemia
William Christopher Zeise (1789–1847) oli tanskalainen kemisti.
Zeise väitteli vuonna 1817 tohtoriksi. Väitöskirjassa hän käsittelee alkalien vaikutuksia sokereihin. Zeise teki kokeet isänsä apteekissa Slagelsessa.
Zeisestä tuli vuonna 1820 Hans Christian Ørstedin apulainen ja kemian harjoitustöiden ohjaaja Kööpenhaminan yliopiston Nørregadeen juuri perustettuun kemian laboratorioon. Vuonna 1822 Zeisesta tuli ylimääräinen professori, ja hän oli ensimmäinen tanskalainen professori, jonka työtehtäviin kuului kemian laboratorio-opetus. Vuodesta 1829 alkaen Zeise toimi myös Polyteknillisen korkeakoulun opettajana.
Zeise valmisti vuonna 1822 kaliumetyyliksantaattia mutta keskittyi seuraavina vuosina orgaanisten rikkiyhdisteiden tutkimukseen. Vuonna 1834 hän löysi tiolit, jotka ovat alkoholien kaltaisia yhdisteitä, mutta niiden funktionaalisen ryhmän hapen paikalla onkin rikki. Zeise tutki myös organometalliyhdisteitä, ja vuonna 1827 löydetyt uudet platinayhdisteet nimettiin myöhemmin hänen mukaansa Zeisen suolaksi ja Zeisen dimeeriksi. Kaiken kaikkiaan Zeise työskenteli paljon orgaanisten aineiden analyysimenetelmien kehittämisen parissa ja piti aiheesta monia luentoja. Vuonna 1829 Zeise kirjoitti laajan kemian perusteiden teoksen.
Xan de Waard

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Xan de Waard |  Xan de Waard |  Xan de Waard |  |
Maa:   Alankomaat
Naisten maahockey
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Tokio 2020 |  |  |
|  Hopeaa | Rio de Janeiro 2016 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Den Haag 2014 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Amstelveen 2017 |  |  |
|  Hopeaa | Lontoo 2015 |  |  |
Xan de Waard (s. 8. marraskuuta 1995 Renkum) on alankomaalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti. Hän oli mukana Alankomaiden olympiahopeaa saavuttaneessa joukkueessa Rio de Janeirossa 2016. Hän voitti olympiakultaa Tokion olympialaisissa 2020.
De Waard pelasi Alankomaiden maajoukkueessa ensimmäisen maaottelunsa helmikuussa 2013. Hän on huhtikuuhun 2018 mennessä pelannut 104 maaottelua ja tehnyt niissä yhdeksän maalia. Hän on MM-kilpailuissa voittanut kultaa kotikisoissa Den Haagissa 2014. Champions Trophyssa saavutuksina on hopeaa vuonna 2016 ja pronssia vuonna 2014. EM-kilpailuissa hän on voittanut kultaa vuonna 2017 sekä saanut hopeaa vuonna 2015.
De Waard edustaa vuonna 2018 seuratasolla SCHC:tä. Aiemmin hän on pelannut SV Kampongissa. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä.