stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muumipeikko (sarjakuva)
Aiheesta muualla

Muumisarjakuvat.
Muumipeikollekin oma hattu – Puupäähattu. Suomen Sarjakuvaseura ry 1980.
Jussi Karjalainen: Sarjakuvat muovasivat muumin. Helsingin Sanomat 28.8.2000. (Arkistoitu sivu)
Matti Lundberg: Muumisisarukset. Yliopisto 16/2000.
Laura Honkasalo: Muumi-sarjakuvalle kunniaa! Kulttuurivihkot 2001.
Juhani Sirén: Muumin pimeämpi puoli. City-lehti 18/2004.
Santikko, S.: Muumit kuvitettuina klassikkoina. Kvaak.fi.  13.11.2008. Arkistoitu 29.12.2014.
Laine, Jukka: Muumipeikon parhaita sarjakuvaseikkailuja. Kvaak.fi.  3.7.2011. Arkistoitu 29.12.2014.
Muumit
| --- | --- |
Hahmot:   Muumipeikko  Muumimamma  Muumipappa  Nuuskamuikkunen  Pikku Myy  Nipsu  Niiskuneiti  Niisku  Haisuli  Hattivatit  Mörkö  Hemuli  Vilijonkka  Mymmeli  Noita  Aliisa  Tuu-tikki  Surku  Poliisimestari  Tiuhti ja Viuhti  Piisamirotta  Hosuli  Juksu  Fredrikson 
Paikat:   Muumilaakso  Muumitalo 
Kirjat:   Muumit ja suuri tuhotulva  Muumipeikko ja pyrstötähti  Taikurin hattu  Muumipapan urotyöt  Vaarallinen juhannus  Taikatalvi  Näkymätön lapsi ja muita kertomuksia  Muumipappa ja meri  Muumilaakson marraskuu 
Kuvakirjat:   Kuinkas sitten kävikään?  Kuka lohduttaisi Nyytiä?  Vaarallinen matka  Outo vieras Muumitalossa 
Televisiosarjat:   Die Muminfamilie (1959) jaksot  Muumipeikko (1969) jaksot  Mūmin (1969) jaksot  Shin Mūmin (1972) jaksot  Mumindalen (1973) jaksot  Muumien maailma (1978) jaksot  Muumilaakson tarinoita (1990) hahmot  jaksot  Muumilaakso (2019) hahmot  jaksot 
Elokuvat:   Muumipeikko ja pyrstötähti (1992)  Muumi ja vaarallinen juhannus (2008)  Muumi ja punainen pyrstötähti (2010)  Muumit Rivieralla (2014)  Muumien taikatalvi (2017)  Muumipeikko ja pyrstötähti (2021)  Muumipapan urotyöt – Erään nuoren Muumin seikkailut (2021) 
Lyhytelokuvat:   Kuka lohduttaisi Nyytiä?  Kuinkas sitten kävikään? 
Sarjakuva:  Muumipeikko (sarjakuva)
Videopelit:   Muumit piilosilla  Muumit meren aalloilla  Suuri Muumijuhla  Muumit ja Taikurin hattu  Muumit ja Näkymätön lapsi  Moomin’s Tale  Muumit ja Taikatalvi  Muumit ja Taikalamppu  Muumipappa kalassa  Muumit ja Salaperäiset huudot  Muumit ja Suuri syysjuhla  Nuuskamuikkunen – Muumilaakson melodia 
Lautapelit:   Muumien hillojahti  Muumien purnukkajahti  Muumipeli 
Muuta:   Muumimaailma  Muumimuseo  muumimuki  Luettelo Muumimukeista
Mykeneläinen uskonto

Jumalatarta tai papitarta esittävä seinämaalaus Mykenen palatsin pyhäköstä. Mykenen arkeologinen museo.
Mykeneläinen uskonto eli Kreikassa pronssikaudella vallinneen mykeneläisen kulttuurin (noin 1600–1100 eaa.) uskonto oli monijumalainen uskonto, joka sai vaikutteita minolaisesta uskonnosta ja vaikutti edelleen antiikin kreikkalaiseen uskontoon. Tieto sen jumalista ja kulttikäytännöistä on peräisin pääasiassa arkeologisista löydöistä sekä löydetyistä lineaari-B-kirjoituksista.
Aiemmassa tutkimuksessa minolainen ja mykeneläinen uskonto on usein samaistettu, koska varsinkin niiden kuvakielessä on paljon yhtäläisyyksiä. Uskonnoissa on paljon yhteisiä piirteitä, kuten palatsit pyhäkköineen, suurten temppelien puuttuminen sekä osa jumalkuvastosta, ja ne vaikuttavat muistuttavan toisiaan enemmän kuin antiikin kreikkalaista polis-keskeistä uskontoa. Mykeneläinen uskonto on kuitenkin muodostanut oman uskonnon muotonsa, joka on mahdollisesti lainannut minolaisilta ensisijassa ikonografiaa ja ainesta, joka on sopinut sen itsenäiseen sisältöön. Säilyneiden lineaari-B-tekstien välityksellä on saatu tietoa muun muassa uskonnon jumalista, kulttipaikoista sekä jumalille annetuista uhreista. Tekstit osoittavat, että mykeneläinen jumalmaailma on ollut erilainen kuin minolaisessa uskonnossa, ja koostunut sekä omasta perinteestä että mahdollisesti lainatuista aineksista. Tunnettuihin teksteihin ei kuulu varsinaisia uskonnollisia tekstejä.
Jumalat

Mykeneläisistä lineaari-B-tauluista muun muassa Knossoksesta, Pyloksesta, Thebasta ja Kydoniasta on voitu tunnistaa suuri määrä erilaisia jumaliin viittaavia nimiä. Näihin kuuluu sekä jumalia että jumalattaria. Osa on suurella varmuudella samoja, jotka tunnetaan myöhemmästä kreikkalaisesta mytologiasta. Osa puolestaan vaikuttaa olevan näiden varhaisia muotoja, kun taas osa jää kokonaan tunnistamattomiksi. Näin mykeneläisessä uskonnossa on joka tapauksessa havaittavissa ensimmäiset merkit myöhemmän antiikin kreikkalaisen uskonnon pantheonista eli jumalten kokonaisuudesta.
Selvimmin teksteistä voidaan tunnistaa Zeus (di-we, di-wo), Hera (e-ra) ja Poseidon (po-se-da-o, po-se-da-wo-ne). Tunnistettavissa vaikuttavat olevan myös muun muassa myöhempi Apollonin nimitys Paian (pa-ja-wo-ne), Ares (a-re) eli Enyalios (e-nu-wa-ri-jo), Artemis (a-te-mi-to, a-ti-mi-te), Athene eli Athena (a-ta-na), Dionysos (di-wo-nu-so), Eileithyia eli Eleuthia (e-re-u-ti-ja) sekä Hermes tai Hermes Areias (e-ma-*25 a-re-ja). Vaikka teksteissä esiintyy tuttuja nimiä, ne eivät kuitenkaan kerro siitä, oliko näillä jumalilla sama tehtävä kuin myöhemmin.
Erityinen asema vaikuttaa olleen Poseidonilla, joka oli mykeneläisenä aikana ennen kaikkea ktooninen jumaluus ja maanjärisyttäjä, maanjäristysten aiheuttaja, ennemmin kuin myöhemmän uskonnon meren jumala. Selvästi merkittävä oli myös joukko Potnia (po-ti-ni-ja, ”Valtiatar”) -nimisiä jumalattaria. Nimi oli antiikin aikana useiden jumalatarten epiteettinä, ja vaikuttaa esiintyvän mykeneläisissä teksteissä sekä yhden jumalattaren nimenä että useiden epiteetteinä. Teksteistä voidaan erottaa muun muassa viljan valtiatar, hevosten valtiatar, labyrintin valtiatar sekä Athenen nimitys Athana Potnia (a-ta-na po-ti-ni-ja). Teksteissä esiintyy myös jonkinlainen ”Jumalten äiti” tai ”Äitijumalatar” Mater Theia (ma-te-re te-i-ja) sekä Zeuksen ja Poseidonin naispuoliset vastineet Diwia (di-u-ja, di-wi-ja) ja Posidaeia (po-si-da-e-ja). Erityisesti suurten naisjumalatarten merkittävä rooli saattaa olla minolaista lainaa.
Teksteistä voidaan huomata puuttuvan useita antiikin ajan jumalia ainakin näiden myöhemmillä nimillä, kuten Apollon ja Afrodite. Toisaalta suuri joukko nimistä on sellaisia, jotka eivät esiinny antiikin aikana.
Suuri osa tunnetuista jumalpatsaista ja -maalauksista esittää naispuolisia jumalattaria. Kuitenkin myös miespuolisten jumalten kuvia on löydetty, mikä sopii yhteen tekstien antaman todistusaineiston kanssa.
Kulttikäytännöt

Uskonnollinen kultti ja sen organisaatio vaikuttaa liittyneen läheisesti mykeneläisten palatsien muuhun organisaatioon. Mykeneläisistä kulttikäytännöistä tiedetään vain vähän. Nimitykset pappi (i-je-re-u eli ἱερεύς, hiereús) ja papitar (i-je-re-ja eli ἱέρεια, hiéreia) tunnetaan, mutta näiden tehtävistä ei ole varmaa tietoa. Pappeus vaikuttaa olleen elinikäinen tehtävä. Lisäksi teksteissä mainitaan ”jumalten orjia” (te-o-jo do-e-ro/do-e-ra), jotka saattoivat olla pappeja/papittaria, jumalalle omistautuneita henkilöitä tai oikeita orjia.
Kulttiin on kuulunut juhlia, joista tunnetaan nimeltä muun muassa Theoforia (te-o-po-ri-ja, ”Jumalan kantaminen”) ja Lekhestroterion (re-ke-to-ro-te-ri-jo, ”Vuoteen levittäminen”).
Kulttikäytännöt > Pyhäköt ja muut kulttipaikat

Mykeneläisen ajan kulttipaikkoja ovat olleet palatsien pyhäkkötilat, erilliset kulttikeskukset sekä ulkoilmapyhäköt. Parhaiten tunnettuja ovat Mykenen ja Tirynsin palatsien pyhäköt. Merkittäviä tunnettuja erillisiä pyhäkköjä tai temppeleitä ovat Fylakopín pyhäkkö Míloksella, Agía Eirínin jo minolaisena aikana käytössä ollut pyhäkkö Kéalla sekä Ágios Konstantínoksen mahdollisesti Poseidonille omistettu pyhäkkö Méthanan niemimaalla. Merkkejä ulkoilmapyhäköistä on löydetty muun muassa Tirynsin läheltä. Mykeneläisillä oli myös minolaisten tavoin vuorenhuippupyhäkköjä; eräs tällainen tunnetaan läheltä Epidaurosta. Mykeneläiseen uskontoon ei kuulunut suurikokoisia temppeleitä myöhemmän antiikin kreikkalaisen uskonnon tavoin.
Pyhäköiden yleinen tyyppi oli huone, jossa oli sivustoilla korokkeita jumalpatsaita varten. Pyhäköistä on löydetty erilaisia jumalpatsaita, kuten erikokoisia idoleita ja figuriineja, sekä freskotekniikalla tehtyjä seinämaalauksia, jotka kuvaavat mahdollisesti jumalia ja ihmisiä. Patsaiden edessä on yleensä ollut pöytä uhreille. Pyhäkkötilan keskellä on usein ollut tulisija polttouhreja varten. Joissakin kulttipaikoissa esiintyy minolaisesta kulttuurista peräisin oleva häränsarvisymboli.
Kulttikäytännöt > Uhrit

Uhreja on annettu sekä yksittäisille jumalille että kaikille jumalille yhdessä. Lineaari-B-kirjoitukset vaikuttavat kuvaavan usein uhritoimituksia ja luettelevan kullekin jumalalle uhriksi annettuja tai kuhunkin pyhäkköön vietyjä lahjoja, kuten vilja, viini, eläimet, oliiviöljy, juusto, hunaja ja eläinten taljat. Ilmeisesti uhriaineet luetellaan järjestyksessä, joka vastaa myös myöhempää kreikkalaista uhrikäytäntöä: ensin esiuhrit, sitten juomauhri, sitten veriuhri, jäljelle jääneet verettömät uhrit sekä rituaaliseen puhdistautumiseen tarvitut aineet. Ei ole poissuljettua, etteikö uhreihin olisi kuulunut myös ihmisuhreja.
Hautauskäytännöt

Mykeneläisen hallitsevan luokan vallinnut hautaustapa olivat kuiluhaudat. Tällaisten hautojen ilmestymistä muun muassa Mykeneen on pidetty yhtenä merkkinä erikseen tunnistettavan mykeneläisen kulttuurin saapumisesta tai synnystä. Hautoihin on jätetty paljon erilaisia esineitä, sekä tavallisia että arvoesineitä. Tunnettuihin hautalöytöihin kuuluu esimerkiksi Mykenestä löydetty niin kutsuttu Agamemnonin kuolinnaamio. Hallitsevan luokan hautoihin on uhrattu eläimiä, kuten hevosia ja koiria.
Vaikutus

Mykeneläinen uskonto vaikutti suuresti antiikin kreikkalaiseen uskontoon. Osa jumalista periytyi myöhemmille ajoille läpi niin kutsuttujen pimeiden vuosisatojen, ja myös osa kulteista jatkui katkeamatta. Myös monet kulttiesineet lienevät säilyneen käytössä. Osalle vanhoista kulttipaikoista tuli uusi kultti, mutta ne säilyivät kulttikäytössä: näin kävi muun muassa Delfoissa. Antiikin kreikkalainen temppelirakentaminen voidaan nähdä jatkumona mykeneläisten palatsien megaron-rakentamiselle.
Mykeneläisiä naishahmoisia niin kutsuttuja ”Lintujumalatar”-figuriineja, noin 1300-luku eaa. Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.
Mykeneläinen idoli, noin 1300–luku eaa. Mykenen arkeologinen museo.
”Fylakopín nainen”, jumalatarta tai papitarta esittävä figuriini, noin 1300-luku eaa. Míloksen arkeologinen museo.
Härkäfiguriineja Fylakopín pyhäköstä, noin 1300-luku eaa. Míloksen arkeologinen museo.
Mykenen niin kutsuttu ”Klytaimnestran hauta”.
Käännös suomeksi
Männynneulasruosteet

| Männynneulasruosteet |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Luokka::  Pucciniomycetes
Lahko::  Ruostesienet Pucciniales
Heimo::  Coleosporiaceae
Suku::  Männynneulasruosteet  Coleosporium  Lév.
Synonyymit
 Erannium Bonord.  Stichopsora Dietel  Synomyces Arthur 
Katso myös
   Männynneulasruosteet Wikispeciesissä   Männynneulasruosteet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Männynneulasruosteet (Coleosporium) on ruostesieniin kuuluva sienisuku. Global Biodiversity Information Facilityn mukaan suvussa on 182 lajia. Ryhmälajia Männyn-leskenlehdenruoste C. tussilaginis pidetään tuhosienenä nuorille istutusmännyille, mutta siitä ei juuri ole metsissä haittaa toisen isäntäkasvin puuttuessa, ja on arveltu että laji voi vaihtaa väli-isäntää leskenlehden ohella maitikoihin, valvatteihin ja kellokukkiin.
Aiheesta muualla

Kuitunen, Tuomo: Coleosporium-ruosteet Luopioisten kasvisto.
Kankaanhuhta, V. & Lipponen, K. & Väkevä, J.: MÄNNYNEULASRUOSTE (Coleosporium spp) Metla, MetINFO.  2000. Arkistoitu 6.7.2022.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q5144570  Wikispecies: Coleosporium  CoL: 3S8R  EPPO: 1COLSG  Fungorum: 16074  GBIF: 2513840  iNaturalist: 148087  IRMNG: 1070697  ITIS: 192055  MycoBank: 16074  NBN: NHMSYS0001478191  NCBI: 5300  NZOR: f91aa2a6-a2c3-4b56-8388-11a44475096f  Open Tree of Life: 633298  PPE: coleosporium
Mäntytunturi

Mäntytunturi
| --- | --- |
Sijainti:  Paanajärven kansallispuisto,  Kiestingin kunta, Louhen piiri, Karjalan tasavalta,  Venäjä
Korkeus merenpinnasta:  550 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mäntytunturi (ven. Мя́нтюту́нтури, Mjantjutunturi) on tunturialue Louhen piirin Kiestingin kunnassa Karjalan tasavallan luoteisosassa Venäjällä. Tunturialue sijaitsee Paanajärven kansallispuistossa, noin kuusi kilometriä Paanajärven pohjoispuolella. Tunturialueen korkein huippu on 550 metriä korkea.
Mäntytunturi sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla Sallan–Kuusamon alueella ja ennen alueluovutusta se kuului Kuusamon kuntaan.
Aiheesta muualla

Paanajärven kansallispuiston palveluiden kartta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) ja (venäjäksi) (parks.karelia.ru)
Myrsky (näytelmä)

The Tempest, ensimmäinen näytös, ensimmäinen kohtaus. Benjamin Smithin kaiverrus George Romneyn maalauksen pohjalta, 1797.
Myrsky (engl. The Tempest) on William Shakespearen kirjoittama näytelmä. Sitä pidetään yleisesti viimeisenä Shakespearen yksin kirjoittamana näytelmänä. Näytelmän kirjoittaminen on ajoitettu vuosiin 1610–1611, eli se edustaa Shakespearen myöhäiskautta. Myrsky luokitellaan komediaksi tai romanssiksi.
Juoni

Myrsky kertoo Milanon entisestä herttuasta Prosperosta, joka on joutunut veljensä Antonion ja Napolin kuningas Alonson pettämäksi ja hylätty autiolle saarelle. Prospero harjoittaa magiikkaa halliten tuulen henki Arielia, jonka avulla hän saattaa Antonion seuralaisineen haaksirikkoutumaan saarelle. Teoksen aloittava haaksirikko on näytelmän kuuluisimpia kohtauksia.
Myrsky heittää laivan matkustajat kolmeen eri joukkoon. Ferdinand kohtaa saarella Prosperon ja hänen tyttärensä Mirandan. Ferdinand ja Miranda rakastuvat, kuten Prospero toivookin. Ilveilijä Trinculo ja kellarimestari Stephano kohtaavat petomaisen Calibanin, ja kolmikko juonittelee keskenään. He toimivat juonen humoristiseksi tarkoitettuna kevennyksenä. Kolmannen joukon muodostavat Napolin kuningas Alonso ja hänen veljensä Sebastian, joka suunnittelee Prosperon veljen Antonion kanssa Alonson murhaa. Seurueessa ovat myös hovimies Gonzalo ja ylimykset Adrian ja Francisco. Prospero estää salaliiton tuulenhenki Arielin avulla. Ariel estää Prosperon käskystä myös Trinculon, Stephanon ja Calibanin suunnitelmat.
Taikuuden avulla Prospero nostaa itsensä takaisin asemaansa, mutta antaa myös pettureilleen anteeksi. Kaikki jalosukuiset hahmot pääsevät pois saarelta. Prospero vapauttaa viime töikseen Arielin palveluksestaan. Loppukohtauksessa Prospero kääntyy yleisön puoleen ja pyytää heitä päästämään itsensä vapaaksi vetoamalla inhimillisyyteen, sillä taiat kestävät vain hetken.
Hahmoja

Prospero, tarinan protagonisti: Milanon vallastasyösty herttua, joka asuu saarella ja esiintyy mahtavana taikurina.
Miranda: Prosperon tytär, joka rakastuu Napolin prinssi Ferdinandiin.
Ariel: tuulenhenki, joka antautui Prosperon auliiksi palvelijaksi tultuaan tämän pelastamaksi.
Caliban: noita Sycoraxin epämuodostunut poika, saaren roistomainen asujain sekä sen aiempi hallitsija, joka on nyt inhoamansa Prosperon orja.
Sycorax (vain mainittuna): edesmennyt algerialainen velhotar, joka karkotettiin saarelle ennen Prosperon tuloa ja joka alisti sen henget valtaansa.
Iris, Ceres, Juno: jumalattaria.
Alonso: Napolin kuningas.
Sebastian: Alonson petollinen veli.
Antonio: Prosperon veli, joka kaappasi tämän aseman Milanon herttuana. Antonio ja Sebastian juonivat Alonson murhaa päästäkseen käsiksi valtaistuimeen.
Ferdinand: Alonson poika, joka rakastuu Mirandaan.
Gonzalo: Alonson hyväsydäminen hovimies, joka salaa järjesti Prosperolle ja Mirandalle ruokatarpeita ja kirjoja kun nämä hylättiin merelle.
Adrian ja Francisco: ylimyksiä.
Trinculo: kuninkaan ilveilijä ja Stefanon ystävä.
Stefano: kuninkaan juoppo kellarimestari ja Trinculon ystävä, joka auttaa Calibania tämän yrityksessä syrjäyttää Prospero.
Puosu
Laivamestari
Tulkinta

Teoksessa esiintyvä valloittamisen ja valloitetuksi tulemisen tematiikka on yhdistetty tutkimuksessa usein kolonisaatioon. Teoksen asenne kolonisaatiota kohtaan on 1600-lukulaisesti hyväksyvä. Myrskyssä on läsnä joukko muitakin kirjoitusajalleen ajankohtaisia teemoja, kuten maailmasta vetäytyminen vastaan osallistuminen yhteiskuntaan.
Elokuva- ja televisiosovitukset

Näytelmä on tallennettu filmille ainakin vuosina 1911, 1960, 1979, 1980, 1983, 1992 ja 1993. Lisäksi sen pohjalta on tehty elokuvasovituksia:
Polttava aurinko (1948) sijoittui Villiin länteen, pääosassa Gregory Peck
Myrsky (vuoden 1982 elokuva) on Paul Mazurskyn ohjaama, varsin löyhästi Shakespearen tekstiin perustuva elokuva
Prosperon kirjat, Peter Greenawayn 1991 ohjaustyö, pääosassa John Gielgud
Myrsky (vuoden 1998 elokuva) on Jack Benderin ohjaus, pääosassa Peter Fonda
The Tempest (vuoden 2010 elokuva) Tällä kertaa ohjaajana Julie Taymor, pääosassa naispuolinen Prospero, Prospera Helen Mirren
Katso myös Luettelo William Shakespearen näytelmien elokuvasovituksista
Suomennoksia

Myrsky.  (William Shakespearen kootut draamat. 9 Suomentanut Paavo Cajander (Ilm. ensimmäisen kerran suomeksi 1892 Suomalaisen kirjallisuuden seuran kustantamana))  Helsinki:  WSOY, 1950.  ISBN 951-0-03237-9
Myrsky.  (Suomentanut Eeva-Liisa Manner)  Helsinki:  Tammi, 1986.  ISBN 951-30-6610-X
Myrsky.  (Suomentanut Matti Rossi. Esipuhe Marjo Kaartinen)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-35814-6
Musiikki

Myrskyyn on sävelletty lukuisia näyttämöteoksia. Myrsky-näytelmästä ovat inspiroituneet mm. Henry Purcell, Pjotr Tšaikovski ja Hector Berlioz. Myös Jean Sibelius on säveltänyt näyttämöteoksen Myrsky, op. 109 (1925).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mälkölä

Mälkölä (ven. Зверево, Zverevo, vuoteen 1948 asti Мялькёля) on kylä Kähärin kunnassa Viipurin piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Mälkölä sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Mälkölä oli Suomelle kuuluessaan osa Äyräpään kuntaa. Se sijaitsi Äyräpään eteläosassa Muolaan vastaisella rajalla. Mälkölän naapurikyliä olivat pohjoisessa Pölläkkälä ja Kaukila sekä Muolaan puolella Moiniemi. Mälkölän kylä jakaantui kahteen osaan: varsinaiseen Mälkölään ja Salmenkaitajoen varrella sijainneeseen Salo-Mälkölään.
Mälkölä rajoittui idässä Vuokseen ja lännessä sen alueelle ulottui Äyräpäänjärvi tai se mitä siitä oli jäljellä vuoden 1857 Vuoksen laskun myötä. Etelässä kylän rajan muodosti Salmenkaitajoki, joka oli muodostunut aiemmin Äyräpäänjärven ja Vuoksen yhdistäneestä Puratsinsalmesta Vuoksen vedenpinnan laskun yhteydessä. Lisäksi kylä alueella virtasi Salmenkaitajokeen laskeva Lieteoja. Kylän alueella sijaitsi Kolmikanta-niminen mäki, joka oli Äyräpään kunnan korkein kohta.
Kyläkuvaus

Mälkölä sijaitsi hyvien maantieyhteyksien varrella. Kylän halki kulki Viipurista Rautuun johtanut kantatie 62. Mälkölän kohdalla siitä erkani maantiet Äyräpään kirkolle, kunnan keskustaajamaan Pölläkkälään ja etelään Muolaan Ala-Kuusaan kylään.
Mälkölä oli maalaiskylä, jonka väestöstä suurin osa sai elantonsa maataloudesta. Kylän peltopinta-ala oli noin 1 000 ha, jonka lisäksi kylän alueella oli laajat Äyräpäänjärven pinnan laskun myötä syntyneet lietealueet. Salo-Mälkölässä ja Vuoksen rannalla Ritasaaressa harjoitettiin jonkin verran kalastusta. Kylässä oli myös käsityöläisiä ja kotiteollisuustuotteina valmistettiin erilaisia ajokaluja ja Salo-Mälkölän alueella myös veneitä. Kylässä toimi myös Känkäsen kutomo.
Mälkölän kansakoulu perustettiin vuonna 1884, jolloin Äyräpää kuului vielä Muolaan kuntaan. Mälkölän koulu oli toinen Muolaaseen perustettu kansakoulu ja sitä kävivät aluksi koko myöhempi Äyräpään alue sekä Kuusaan kylä. Kylän toinen koulu perustettiin Salo-Mälkölään vuonna 1927. Mälkölän osuuskaupalla oli päämyymälän lisäksi sivumyymälät Salo-Mälkölässä ja Kaukilassa. Mälkölässä oli myös virkeä nuorisoseura, jolla oli oma talo kylän keskustassa koulun lähellä. Nuorisoseuran lisäksi kylässä toimivat suojeluskunta, lotat ja martat.
Historia

Mälkölässä sijaitsi aikoinaan Ventelän hovin ulkokartano, josta 1930-luvulla oli muistona koivukujat ja karjarakennus.
Mälkölän väestö evakuoitiin talvisodan alettua läntisempään Suomeen, ja Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle. Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa Mälkölä jäi Neuvostoliiton puolelle.
Kristofer Möller

Georg Kristofer Möller (s. 2. helmikuuta 1968) on suomalainen näyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa televisiossa lienee Salatut elämät -sarjan Juha Palin.
Filmografia

| Ilmestymisvuosi/ Ensiesiintyminen | Nimi | Tyyli | Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 1989 | Kotia päin | Elokuva | Peter |
| 1991 | Party | Elokuva | Peter |
| 1993 | Kili kali | Elokuva | Kristoffer Möller |
| 1999 | Salatut elämät | Televisiosarja | Juha Palin |
| 2005 | Eläville ja kuolleille | Elokuva | Opettaja |
| 2009 | Emmy | Elokuva | Fredrik Österman |
Mäkkylän kummitus

Mäkkylän kummitus on vuoden 1946 lopulla vajaan kuukauden ajan yksittäiseen taloon keskittynyt selittämättä jäänyt poltergeist-ilmiö. Ilmiö sai suomalaisessa lehdistössä suurta huomiota.
Ilmiöt alkoivat 10. lokakuuta vuonna 1946 Mäkkylässä nykyisellä Helsingin ja Espoon rajalla. Konstaapeli August Heinosen taloon suuntautui pari viikkoa kivien heittelyä. Kivisade ajoittui illan hämärtyessä aina kello 22 saakka.
Kivisade loppui ja pari päivää oli aivan rauhallista, kunnes 21. lokakuuta talon sisätiloissa alkoi esineiden lentely itsestään. Asukkaat todistivat muun muassa kukkaruukun putoavan pöydältä, uunin luukkujen avautuvan sisältöjen lentäessä ulos ja silitysraudan lentävän ilman poikki.
Lehdet kirjoittivat ilmiöistä ensimmäisen kerran 26. lokakuuta. Talon ympärille kertyi juttujen tuomana väkeä, joka aiheutti levottomuuksia. He syyttivät asukkaita Mustan Raamatun lukijoiksi, ja August Heinosta lyötiin. Ilmiöille kertyi enemmän todistajia. Muiden muassa sähköasentajat näkivät sulakkeiden irtoavan sulaketaulusta.
Kritiikki ja todenperäisyys

Poliisi selvitti kummittelua alusta alkaen. Leppävaaran poliisiasemalta oli jopa kymmenen poliisia etsimässä kivien heittelijää löytämättä syyllistä. Kivien heittelyä oli poliisinkin mukaan tapahtunut, mutta esineiden lentelyn sisätiloissa se katsoi olevan sensaationhakuista liioittelua. Samoin, kenenkään poliisimiehen ei myönnetty nähneen lentelyä tai uskoneen sen todenperäisyyteen.
Mäkkylän kummituksen sanotaan lopettaneen kummittelunsa kuukauden vaihteessa.
Tapahtumien aikaan poliisina Leppävaarassa toiminut Reino Lindfors on myöhemmin paljastanut pojalleen Mäkkylän kummituksen olleen huijausta. Reino oli kertonut asiasta pojalleen vuonna 1996. Kun poliisit olivat ympäröineet talon, hieman yli 20-vuotias mies oli tilaisuuden tullen kaivanut taskustaan kiviä ja kivisade alkoi tämän jälkeen. Kun poliisi sai miehen kiinni itse teossa, ei kummitteluja talossa enää havaittu. Asiasta ei tuolloin tehty sen suurempaa numeroa.lähde?
Kirjallisuutta

Tikkala, Heikki: Olevaisen yöpuoli: Vaimosniemen kummitus ja 50 muuta poltergeistia, s. 128-131.  Kuopio:  H. Tikkala, 1993.  ISBN 952-90-4679-0
Aiheesta muualla

Olevaisen yöpuoli: Vaimosniemen kummitus ja 50 muuta poltergeistia - PDF muodossa (sivu 128)
Mäkkylän kummitustalo
Hämmästyttävät ilmiöt jatkuvat Pitäjänmäellä Huom. maksuseinä!
Espoon poltergeist: Mitä tapahtui Mäkkylän kummitustalossa syksyllä 1946? (Arkistoitu – Internet Archive)