stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Europaeus
Suvun jäseniä

Aleksandr Europaeus (1827–1885), venäläinen yhteiskunnallinen vaikuttaja
Peter Adolf Europaeus (1753–1825), suomalainen rehtori ja kirkkoherra
Jakob Johan Europaeus (1758–1827), suomalainen hovineuvos ja Viipurin pormestari
Anders Josef Europaeus (1797–1870), suomalainen pappi ja valtiopäivämies
D. E. D. Europaeus (1820–1884), suomalainen kielitieteilijä ja kansanrunouden kerääjä, Peter Adolf Europaeuksen poika
Elina Europaeus (s. 1940), suomalainen kiekonheittäjä
Ella Kitunen, o.s. Europaeus (1890–1988), opettaja ja ravitsemustieteilijä, Anders Josef Europaeuksen pojantytär
Matti Äyräpää, vuoteen 1876 Europaeus (1852–1928), professori, Suomen hammaslääketieteen isä, Anders Josef Europaeuksen poika
Aarne Äyräpää, vuoteen 1930 Europaeus (1887–1971), suomalainen arkeologi ja historiantutkija, Matti Äyräpään veljenpoika
Aune Äyräpää (1898–1981), taidemaalari, Matti Äyräpään tytär
Jari Europaeus (s. 1962), jalkapallovalmentaja
Aiheesta muualla

/ Europaeus (1700–) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia
Kadmiumhydroksidi

| Kadmiumhydroksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  21041-95-2
PubChem CID:  10313210
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Cd(OH)2
Moolimassa:  146,426
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  150 °C (hajoaa)
Tiheys:  4,79 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Kadmiumhydroksidi (Cd(OH)2) on epäorgaaninen kadmium- ja hydroksidi-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää akuissa ja paristoissa sekä muiden kadmiumyhdisteiden valmistamiseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa kadmiumhydroksidi on valkoista kiteistä kiderakenteeltaan heksagonaalista kiinteää ainetta. Kiderakenteeltaan se muistuttaa kadmiumjodidin kiderakennetta. Yhdiste ei liukene veteen eikä laimeisiin emäsliuoksiin, mutta liukenee helposti happoihin. Väkevissä emäsliuoksissa kuten muodostuu liukoinen kompleksinen tetrahydroksokadmaatti-ioni ([Cd((OH)4]2-). Kadmiumhydroksidi liukenee myös ammoniakki-, halogenidi- ja syanidiliuoksiin muodostaen komplekseja. Kuumennettaessa noin 200 °C:n lämpötilaan kadmiumhydroksidi hajoaa kadmiumoksidiksi.
Valmistus ja käyttö

Kadmiumhydroksidia voidaan valmistaa saostamalla liukoisen kadmiumsuolan, kuten kadmiumnitraatin, vesiliuoksesta alkalimetallihydroksidin kuten natriumhydroksidin avulla. Valmistuksessa käytetään tyypillisesti kadmiumnitraattia, koska kadmiumhalogenideja käytettäessä halogenidi-ionit voivat muodostaa kompleksin kadmiumionien kanssa ja estää kadmiumhydroksidin saostumisen.
Kadmiumhydroksidia käytetään pääasiassa anodina ladattavissa nikkeli-kadmium- ja hopea-kadmiumakuissa ja paristoissa. Yhdistettä voidaan käyttää myös aurinkokennoissa sekä kadmiumoksidin sijasta muiden kadmiumyhdisteiden valmistukseen.
Kadmiumkarbonaatti

| Kadmiumkarbonaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  513-78-0
PubChem CID:  10564 ja 139034889
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CdCO3
Moolimassa:  172,42
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  332 °C (hajoaa)
Tiheys:  5,3 g/cm3 (kidevedetön)  4,3 g/cm3 (hemihydraatti)
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Kadmiumkarbonaatti (CdCO3) on epäorgaaninen kadmium- ja karbonaatti-ioneista muodostuva ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden kadmiumyhdisteiden kuten väriaineiden valmistukseen. Luonnossa kadmiumkarbonaattia esiintyy harvinaisena otaviittimineraalina.
Ominaisuudet

Kadmiumkarbonaatti on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä tai jauhemaista ainetta. Sen alkeiskoppi on rakenteeltaan ortorombinen ja muistuttaa kalsiitin rakennetta. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen hemihydraatti (CdCO3·½H2O). Kadmiumkarbonaatti ei liukene veteen, mutta on liukoinen ammoniakki- ja syanidiliuoksiin kompleksi-ionien muodostumisen vuoksi. Happoihin se liukenee muiden karbonaattien tavoin vapauttaen hiilidioksidia. Kuumennettaessa 330–360 °C:n lämpötilaan kadmiumkarbonaatti hajoaa kadmiumoksidiksi ja hiilidioksidiksi.
Valmistus ja käyttö

Kadmiumkarbonaatti on veteen liukenematonta ja sitä voidaan valmistaa saostamalla karbonaattiliuoksen avulla liukoisen suolan kuten kadmiumsulfaatin vesiliuoksesta. Tyypillisesti saostavana reagenssina käytetään ammoniumkarbonaattia, koska alkalimetallikarbonaattien kuten natriumkarbonaatin käyttö johtaa usein hydroksi- tai oksikarbonaattien muodostumiseen. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on kadmiumkloridin kuumentaminen yhdessä urean kanssa suljetussa koeputkessa 200 °C:n lämpötilaan.
Kadmiumkarbonaattia käytetään muiden kadmiumyhdisteiden kuten kadmiumkloridin, kadmiumbromidin ja kadmiumsulfidin valmistamiseen. Näistä kadmiumsulfidia käytetään keltaisena tai punaisena väriaineena kadmiumkeltaisen tai -punaisen nimellä.
Kaidu

Kaidun sinetti eli tamga.
Kaidu (s. noin 1235 – k. 1301) oli Tšagatain kaanikunnan de facto hallitsija vuosina 1269–1301. Hän oli Tšingis-kaanin pojanpojanpoika ja Ögödei-kaanin pojanpoika. Hän soti 30 vuotta Kublai-kaania vastaan, mutta ei onnistunut syöksemään tätä vallasta. Vuonna 1301 Kaidu kärsi tappion Karakorumin lähellä käydyssä taistelussa, ja hänet surmattiin pakomatkan aikana
Kaidun tytär Khutulun osallistui isänsä mukana taisteluihin ja sai maineen pelottomana soturina. Khutulun on esikuvana lukuisille Turandot-tarinoille, joista tunnetuin on Giacomo Puccinin ooppera.
Matilda Kaihosalo

Matilda Kustaava ”Tintti” Kaihosalo (alkuperäinen sukunimi Ylen, 29. helmikuuta 1885 Tampere – huhtikuu 1942 Leningrad) oli suomalainen toimittaja ja työväenliikkeen aktivisti.
Frenckellin paperitehtaan työmiehen perheeseen syntynyt Matilda Kaihosalo liittyi työväenliikkeeseen vuonna 1905. Hän osallistui Paperiteollisuustyöväen liiton perustamiskokoukseen huhtikuussa 1906 ja tuli valituksi sen liittotoimikuntaan. Tamperelainen Kaihosalo oli mukana työväenliikkeen nais- ja nuorisotoiminnassa ja tuli tunnetuksi aktiivisena työväenasian puolestapuhujana. Vuosina 1915–1916 hän oli palvelijattarien ammattiosaston johtokunnan jäsen. Kaihosalo toimi Tampereen vallankumouksellisen keskusneuvoston jäsenenä talvella 1917–1918 ja keväällä 1918 hän työskenteli Kansan Lehden toimituksessa. Sisällissodan jälkeen hän sai kahden vuoden vankilatuomion.
Vapauduttuaan vankilasta syksyllä 1918 Kaihosalo toimi SKP:n äänitorvena Tampereella. 1920-luvulla hän työskenteli ensin Suomen Ammattijärjestön toimitsijana ja sitten Työläisnaisen ja pilalehti Paukun toimittajana. Kaihosalo siirtyi 1930-luvulla Neuvostoliittoon, jossa hän työskenteli Kustannusliike Kirjan Leningradin osastossa. Hän kuoli Leningradin piirityksen aikana.
Eteokreetit

Eteokreetit (m.kreik. Ἐτεόκρητες, Eteokrētes, ”aidot kreetalaiset”) olivat Kreetalla antiikin aikana asunut kansa, joka oli ilmeisesti saarta esihistoriallisella ajalla asuttaneiden jälkeläisiä. Eteokreetin kieli oli heidän puhumansa ei-kreikkalainen kieli, jota ei tunneta muutoin kuin muutamista piirtokirjoituksista.
Eteokreetit saattoivat olla minolaisten jälkeläisiä, ja heidän puhumansa kieli saattoi olla minolaista kieltä tai sukua sille, mutta koska kumpaakaan kieltä ei tunneta, tästä ei ole varmuutta.
Historia

Antiikin ajan Kreetalla asui useita kansoja, joista osa oli saaren varhaisempia ei-kreikkalaisia asukkaita, osa mykeneläisperäisiä kreikkalaisia eli akhaijeja ja osa niin kutsutun doorilaisvalloituksen myötä tulleita doorilaisia heimoja. Homeros kuvaa tilanteen seuraavasti Odysseiassa, mainiten samalla myös eteokreetit:
»Κρήτη τις γαῖ᾽ ἔστι μέσῳ ἐνὶ οἰνοπι πόντῳ,
καλὴ καὶ πίειρα, περίρρυτος· ἐν δ᾿ ἄνθρωποι
πολλοί, ἀπειρέσιοι, καὶ ἐννήκοντα πόληες.
ἄλλη δ᾿ἄλλων γλῶσσα μεμιγμένη· ἐν μὲν Ἀχαιοί,
ἐν δ᾽ Ἐτεόκρητες μεγαλήτορες, ἐν δὲ Κύδωνες,
Δωριέες τε τριχάϊκες δῖοί τε Πελασγοί.»
»Krētē tis gai᾽ esti mesō eni oinopi pontō,
kalē kai pieira, perirrytos· en d᾿ anthrōpoi
polloi, apeiresioi, kai ennēkonta polēes.
allē d᾿allōn glōssa memigmenē· en men Akhaioi,
en d᾽ Eteokrētes megalētores, en de Kydōnes,
Dōriees te trikhaïkes dīoi te Pelasgoi.»
»Saari on saartama veen, meren päilyvän vyöttämä Kreetta,
kaunis, viljava maa; on kansaa siell' ylen paljon,
kymment' yhdeksänpä sen kaupungeita on ynnään.
Kirjavin soi sorinoin eri kielet: akhaijeja siell' on,
[eteo]kreettien siell' oma myös rotu rohkea, siellä kydoonit,
doorien heimoa kolme, pelasgeja aimoja vielä.»
Myöhemmän antiikin aikana eteokreettejä pidettiin saaren kaikkein varhaisimpina asukkaina, ja siksi nämä saivat nimityksen ”aidot kreetalaiset” sanasta eteos (ἐτεός, ”aito”). Näiden katsottiin olleen pieni osa saarta alun perin asuttaneesta kansasta (tai kansoista), ja muodostaneen antiikin aikana saaren asujaimiston myöhemmin tulleiden mykeneläisten ja vielä myöhemmin tulleiden doorilaisten kanssa.
Kreetalta tehdyt piirtokirjoituslöydöt ovat vahvistaneet jonkin tällaisen antiikin aikaisia kuvauksia vastaavan kansan olemassaolon saarella. Ne sijoittuvat arkeologisesti jälkiminolaisen ajan kontekstiin. Kaikki löydöt ovat peräisin Kreetan itäosista Dreroksesta ja Praisoksesta.
Piirtokirjoitukset

Eteokreetteihin yhdistetyt piirtokirjoitukset on kirjoitettu kreikkalaisella kirjaimistolla, mutta niiden teksti ei kuitenkaan ole kreikkaa. Kontekstista voidaan päätellä, että niiden kieli on todennäköisesti eteokreettien kieltä. Osa teksteistä on kaksikielisiä, eli niissä on oletettavasti sama teksti sekä eteokreetiksi että kreikaksi. Varhaisemmat piirtokirjoitukset on tehty arkaaisella kreetalaisella kirjaimistolla ja myöhemmät joonialaisella kirjaimistolla.
Tunnetuissa piirtokirjoituksissa on yhteensä vain 422 kirjainta, ja niistä on voitu tunnistaa vain muutamia mahdollisia sanoja. Kontekstista päätellen tekstit ovat todennäköisesti polisten virallisia päätöksiä tai muita vastaavia dokumentteja.
Piirtokirjoitukset > Dreroksesta

Dreroksesta on löydetty ainakin yksi eteokreetinkielinen piirtokirjoitus, josta käytetään nimeä DRE 1, ja joidenkin lähteiden mukaan myös toinen kirjoitus DRE 2. Ne on kummatkin ajoitettu 600- tai 500-luvulle eaa. Ne löydettiin Dreroksen Delfinionin eli Apollon Delfinioksen pyhäkön raunioista. Kirjoitukset katosivat toisen maailmansodan aikana. Niistä on kuitenkin säilynyt tekstien kopiot. Kumpikin kirjoitus on kaksikielinen, ja niissä on teksti sekä kreikaksi että eteokreetiksi.
Piirtokirjoitukset > Praisoksesta

Praisoksesta on löydetty ainakin kolme eteokreetinkieliestä piirtokirjoitusta, PRA 1 (500-luku eaa.), PRA 2 (300-luku eaa.) ja PRA 3 (200-luku eaa.) Lisäksi on löydetty kaksi piirtokirjoitusta, jotka ovat todennäköisesti eteokreetinkielisiä, PRA 4 (200/100-luku eaa.) ja PRA 5 (500-luku eaa.), sekä neljä 500-luvulta 200-luvulle eaa. ajoittuvaa piirtokirjoitusten fragmenttia, joista on epäselvää, onko niiden kieli eteokreettiä vai sittenkin kreikkaa. Kirjoitukset ovat Iraklionin arkeologisessa museossa.
Esimerkki: piirtokirjoituksen PRA 1 eli oheisessa kuvassa olevan kiven teksti sekä sen translitteraatio:
| --- | --- |
 --νκαλμιτκε̣ οσ βαρζε α-- ο-- --αρκ.αγσετ μεδ. αρκρκοκλες̣ δε.-- --ασεγδναν<ι>τ:  --nkalmitke os barze a-- o-- --ark.agset med. arkrkokles de.-- --asegdnan<i>t
Piirtokirjoitukset > Väärennökset

Aiemmassa tutkimuksessa on esiintynyt Psychrón piirtokirjoituksena (myös alkusanansa mukaan Epion-piirtokirjoitus) tunnettu teksti, jossa on viisi joonialaisella kirjaimistolla kirjoitettua sanaa sekä kolme lineaari-A-kirjoitusta muistuttavaa merkkiä. Tämä piirtokirjoitus on kuitenkin osoitettu nykyaikana tehdyksi väärennökseksi.
Kieli ja tekstien tulkinta

Tunnettujen tekstien lyhyyden vuoksi niiden ja niissä käytetyn kielen tulkinta on hankalaa ellei mahdotonta. Kieli saattaa olla sama kuin lineaari-A-kirjoitusten kieli tai minolaisten hieroglyfien kieli, tai sitten kaikki nämä kolme ovat eri kieliä. Kieltä on yritetty yhdistää muun muassa indoeurooppalaisiin ja seemiläisiin kieliin joidenkin pääteltävissä olevien yksityiskohtien avulla, mutta toistaiseksi mitään tulkintaa ei ole voitu perustella erityisen hyvin eikä toisia tulkintoja paremmin.
Kirjallisuutta

Brown, R. A.: Pre-Greek Speech on Crete.  Amsterdam:  Adolf M. Hakkert, 1984.  ISBN 90 256 0876 0
Duhoux, Yves: L'Étéocrétois: les textes - la langue.  Amsterdam:  J. C. Gieben, 1982.  ISBN 90 70265 05 2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta eteokreetinkieliset piirtokirjoitukset Wikimedia Commonsissa
Praisoksesta löydetty eteokreetinkielinen piirtokirjoitus (PRA 1) arkaaisella kreetalaisella aakkostolla, bustrofedon, 500-luku eaa.
Kadmiumnitraatti

| Kadmiumnitraatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10325-94-7
PubChem CID:  25154
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Cd(NO3)2
Moolimassa:  236,43
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  360 °C (kidevedetön) 59,4 °C (tetrahydraatti)
Kiehumispiste:  132 °C (tetrahydraatti)
Tiheys:  3,6 g/cm3 (kidevedetön) 2,455 g/cm3 (tetrahydraatti)
Liukoisuus veteen:  1560 g/l (25 °C)
Kadmiumnitraatti (Cd(NO3)2) on kadmium- ja nitraatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lasin ja keramiikan valmistuksessa sekä eräiden muiden kadmiumyhdisteiden valmistamiseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa kadmiumnitraatti on valkoisia, neulamaisia ja hygroskooppisia kiteitä. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja ammoniakkiin sekä useisiin polaarisiin liuottimiin kuten etanoliin, asetoniin ja etyyliasetaattiin. Kidevedettömän kadmiumnitraatin lisäksi tunnetaan myös useita kidevedellisiä muotoja, joita ovat dihydraatti (Cd(NO3)2·2H2O, stabiili 48,7–56,8 °C:n lämpötilassa), tetrahydraatti (Cd(NO3)2·4H2O, stabiili 3,5–48,7 °C:n lämpötilassa) ja nonahydraatti (Cd(NO3)2·9H2O, stabiili -16–3,5 °C:n lämpötilassa).
Valmistus ja käyttö

Kadmiumnitraattia valmistetaan liuottamalla typpihappoon joko metallista kadmiumia, kadmiumoksidia tai -karbonaattia. Liuos väkevöidään ja tuote kiteytetään.
Kadmiumnitraattia käytetään valmistettaessa punaisena kiiltävää lasia ja keramiikan lasitteita. Yhdistettä voidaan käyttää myös muiden kadmiumyhdisteiden valmistamiseen, esimerkiksi kadmiumhydroksidin, kadmiumakkujen valmistamiseen sekä valokuvauskemikaalina.
Etymologia

Sanan "ma" mahdollinen kehitys.
Etymologia (kreikan sanasta ἔτυμον ’oikea merkitys’) eli sanojen alkuperän tutkimus tai sananselitysoppi on kielitieteisiin, erityisesti historiallis-vertailevaan kielitieteeseen kuuluva tutkimusala, jonka tutkimuskohteena on sanojen alkuperä ja historia. Se on menetelmällisesti läheisessä yhteydessä äännehistoriaan. Sanaa etymologia käytetään myös synonyymina sanan alkuperälle.
Etymologia tutkii toisaalta sanojen äänneasun, toisaalta sanojen merkitysten historiaa. Se esittää rekonstruktioita sanojen varhaisimmista äänneasuista ja selvittää sanojen lainautumissuuntia kielestä ja kielikunnasta toiseen. Etymologian tutkimustuloksia julkaistaan tieteellisten artikkelien lisäksi etymologisissa sanakirjoissa.
Sanojen alkuperätyypit

Moderni etymologia tutkii sanojen suhteita toisiinsa toisaalta yhden kielen ja kielikunnan sisällä, toisaalta kielten ja kielikuntien välillä. Useimmiten sanat jaetaan alkuperänsä puolesta seuraaviin ryhmiin:
omaperäiset perussanat, jotka ovat samaan kielikuntaan kuuluvien kielten yhteistä sanastoa ja palautuvat historiallisesti kielikunnan kantakieleen (esimerkiksi käsi, silmä, vesi)
johdokset, jotka on muodostettu perussanoista johtimien avulla (esimerkiksi kirjasto < kirja, vuoristo < vuori)
yhdyssanat, jotka on muodostettu yhdistämällä kaksi tai useampi sana (esimerkiksi kirjakauppa, silmälasit)
lainasanat, jotka on omaksuttu toisista kielistä (esimerkiksi kuppi < ruotsin 'kopp', linja < ruotsin 'linje')
onomatopoeettiset sanat, jotka ovat ääntä jäljitteleviä ja perustuvat kielessä oleviin ääntä jäljitteleviin konventioihin (esimerkiksi kolista, pärähtää)
On kuitenkin huomattava, että tällainen jako ei ole ongelmaton. Ns. omaperäisiin perussanoihin kuuluu runsain mitoin varhaisia lainasanoja, sillä myös varhaisilla kantakielillä on ollut lainakontakteja toisiinsa. Siksi esimerkiksi suomen kielen sana voi olla yhtä aikaa suomalais-ugrilaista ja laina-alkuperää. Se voi esiintyä lukuisissa sukukielissä, mutta olla alun perin lainattu näihin jostakin toisesta varhaisesta kielimuodosta. Myös alkujaan onomatopoieettinen sana voi olla sekä omaperäinen perussana tai lainasana.
Toinen ongelmaryhmä ovat ns. deskriptiiviset sanat, joissa esiintyy sanan äänneasun kehitystä ohjaavia äänteellisiä konventioita. Esimerkiksi sellaiset sanat kuin pörröttää, törröttää sisältävät -ö-äänteen, joka ilmaisee jonkinlaista affektia. Usein sanat, joiden merkitykseen liittyy tunteita herättävä komponentti, liittyvät affektisanojen ryhmään jolloin niiden äänteellinen ja merkityskehitys voi poiketa odotuksenmukaisesta. Onomatopoieettisia ja deskriptiivisanoja kutsutaan yhteisnimellä äänteellisesti motivoidut sanat.
Alkuperänsä puolesta sanat kuuluvatkin usein useampaan yllä mainituista ryhmistä. Sana voi yhden kielikunnan sisällä olla vanha perussana, mutta alun perin lainasana toisesta kielikunnasta, jossa se puolestaan voi olla äänteellisesti motivoitu johdos jne.
Etymologian tutkimuskohteena ei siis ole ainoastaan yksittäisen sanan alkuperä jossakin tietyssä kielessä vaan myös sanan historia kaikissa kielissä, joihin se on historiansa aikana kuulunut. Lisäksi etymologia tutkii myös sanaluokkien historiaa.
Etymologian perusoletuksia

Modernissa etymologiassa tutkitaan ensisijaisesti sanojen äänneasua, merkitystä ja levikkiä.
Etymologian perusoletuksiin kuuluu, että normaalitilanteessa samaan kantakieleen palautuvat sanat ovat kehittyneet säännönmukaisesti äännelakien ohjaamana. Hyvinkin erinäköiset sukukielten sanat ovat siis historiallisesti samaa juurta, jos niissä on tapahtunut säännönmukaisia äänteenmuutoksia. Siksi sanan alkuperän määrittelemisen kannalta äännehistorian tuntemus on keskeistä. Toisaalta äännehistoriallinen tietämys perustuu pitkälti etymologiseen tutkimukseen. Näiden kahden läheisen tutkimusalan välillä on siis jännite: toisaalta ne tuottavat toisilleen materiaalia, toisaalta perustuvat toistensa tuloksiin.
Sanojen äänneasun ohella toinen etymologian peruskriteeri on merkitys. Jotta kaksi sanaa voitaisiin liittää toisiinsa, niiden tulee olla merkitykseltään yhteneväiset, tai niiden merkitysten tulee palautua historiallisesti samaan merkitykseen. Merkityskehitys ei kuitenkaan ole samalla tavoin täysin säännönmukaisesti kuin äännehistoriallinen kehitys ideaalitilanteessa. Silti kielellinen merkityksenmuutos sisältää hyvin paljon eri konteksteissa toistuvia kehityksiä (esimerkiksi konkreettisen merkityksen abstrahoituminen, kokonaisuuden nimen siirtyminen osan nimeksi jne.). Nominien merkitys on yleensä vähemmän altis muuttumaan kuin verbien ja konkreettiset merkitykset ovat yleensä pitkäikäisempiä kuin abstraktit.
Sanan levikin tutkimuksella tarkoitetaan sanan esiintymistä samaan tai eri kielikuntiin kuuluvissa kielissä. Yleensä jos sanalla on laaja levikki yhteen kielikuntaan kuuluvissa kielissä kyseessä on vanha perussana, joka palautuu kantakieleen. Jos sana taas esiintyy eri kielikuntiin kuuluvissa naapurikielissä kyseessä on lainasana kielestä toiseen.
On kuitenkin huomattava, että myös yhden kielikunnan sisällä sanoja voi lainautua kielestä toiseen. Siksi levikkikriteeriä tulee käyttää yhdessä äänneasun tutkimisen kanssa.
Etymologisten tutkimusten merkintätavasta

Etymologisissa tutkimuksissa ja useimmissa etymologisissa sanakirjoissa sanan varhaisempi muoto ilmaistaan asteriskilla * ja sanan kehityssuunta nuolella →. Sanan lainautumista kuvataan yleensä merkeillä <>. Esimerkiksi suomen sanan käsi kehitys uralilaisesta kantakielestä voidaan kuvata näin:
käsi ← ural. *käti → unk. kéz, mari kid, komi ki jne.
Tällä tarkoitetaan, että sanan käsi kantamuoto varhaisimmassa rekonstruoitavissa olevassa suomea edeltävässä kielimuodossa, uralilaisessa kantakielessä on ollut muotoa käti. Tästä sanasta ovat suomen sanan käsi ohella kehittyneet muun muassa unkarin kéz marin kid jne.
Vastaavasti lainasanan lammas kehitystä voidaan kuvata näin:
lammas ← kantasuomi *lampas < germ. *lambaz 'lammas' (→ englanti lamb, ruotsi lamm jne.)
Tällä tarkoitetaan, että varhaisin suomea edeltävä kantakieli, johon sana lammas palautuu on kantasuomi, jossa sana on esiintynyt muodossa lampas. Tähän kielimuotoon sana on lainattu rekonstruoidusta germaanisesta kantakielestä, jossa sana on ollut muotoa lambaz. Tästä puolestaan ovat kehittyneet suluissa mainitut englannin, ruotsin ja muiden germaanisten kielten sanat.
Etymologisten tutkimusten lukemista voi joskus hankaloittaa tarkekirjoituksen runsas käyttö. Muun muassa Suomen kielen etymologisessa sanakirjassa ja sanakirjassa Suomen sanojen alkuperä käytetään niin sanottua suomalais-ugrilaista tarkekirjoitusta. Tämä on monien kielten perinteinen kirjoitustapa suomalais-ugrilaisten ja altailaisten kielten tutkimuksessa.
Etymologian historia

Jo antiikin aikana kirjoitettiin etymologiaa käsitteleviä filosofisia pohdintoja, joista kenties kuuluisin on Platonin kirjoittama Kratylos. Itsenäinen etymologisen tutkimuksen traditio syntyi myös Intiassa, sanskritin kielen viljelijöiden keskuudessa.
Nykyaikainen tieteellinen etymologia kasvoi kuitenkin vasta 1800-luvulla. Sen synnyssä oleellista osaa näyttelivät valistusajan oppineiden, muun muassa Gottfried Leibnizin ja Martin Vogelin pyrkimykset ryhmitellä maailman kieliä. Ajan hengen mukaisesti myös muun muassa suomalainen H. G. Porthan keräsi laajoja aineistoja maailman kielistä ryhmitelläkseen niitä.
Kun käsitys indoeurooppalaisten kielten ja suomalais-ugrilaisten kielten yhteydestä 1700-1800-luvun vaihteessa täsmentyi, alettiin kiinnittää huomiota näiden kielten äänteistön systemaattisiin yhtäläisiin eroihin. Erityisesti August Schleicherin työ johti nuorgrammatiikan syntyyn. Tämä tutkimussuunta pyrki määrittelemään yhden kielikunnan sisäiset äännesuhteet ja eri kielissä toimineet äännelait.
Yhdessä nuorgrammatiikan kanssa kehittyi myös lainasanojen tutkimus.
1900-luvulla etymologian metodit ovat kehittyneet eniten kielitypologian myötä. Maailman ei-eurooppalaisten kielikuntien tarkempi tuntemus on johtanut kielellisten rekonstruktioiden täsmentymiseen ja huomion kiinnittymiseen rekonstruktioiden luonnollisuuteen. Myös merkityksenkehitysten tutkimus on edistynyt huomattavasti kielitypologian ja kieliopillistumisen tutkimuksen myötä.
Kirjallisuutta

Itkonen, Erkki: Kieli ja sen tutkimus. WSOY. Porvoo. 1966.
Häkkinen, Kaisa: Suomen kielen vanhimmasta sanastosta ja sen tutkimisesta: suomalais-ugrilaisten kielten etymologisen tutkimuksen perusteita ja metodiikkaa. Turun yliopiston suomalaisen ja yleisen kielitieteen laitoksen julkaisuja. Turku 1987.
Häkkinen, Kaisa: Mistä sanat tulevat? Suomalaista etymologiaa. Tietolipas 117. SKS. Helsinki 1990.
Häkkinen, Kaisa: Nykysuomen etymologinen sanakirja.  (WSOY sanakirjat)  Helsinki:  WSOY, 2004 (4. painos 2007).  ISBN 951-0-27108-X
Kulonen, Ulla-Maija: Sanojen alkuperä ja sen selittäminen. Etymologista leksikografiaa. Suomi 181. SKS. Helsinki 1996.
Ravila, Paavo: Johdatus kielihistoriaan. Tietolipas 3. SKS. Helsinki 1946. (Uusintapainokset 1961, 1966, 1975)
Aiheesta muualla

Suomen etymologinen sanakirja, Kotimaisten kielten keskus
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Etymologia Wikimedia Commonsissa
Kadmiumsulfaatti

| Kadmiumsulfaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  10124-36-4
PubChem CID:  24962
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CdSO4
Moolimassa:  208,48
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  1 000 °C 
Tiheys:  4,69 g/cm3
Liukoisuus veteen:  755 g/l (0 °C) 772 g/l (20 °C)
Kadmiumsulfaatti (CdSO4) on kadmium- ja sulfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää kadmiumia sisältävien pigmenttien valmistukseen, eräissä sähkökemiallisissa kennoissa ja metallien päällystämiseen kadmiumilla.