stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keisarillisen Japanin laivasto
Kiinan–Japanin sota (1894–1895)

Japanin jatkaessa laivastonsa modernisointia ryhtyi Kiina yhdessä Saksan keisarikunnan tuella modernisoimaan omaansa. Kilpavarustelun seurauksena paineet Korean niemimaan haltuunotosta kasvoivat. Kiinan–Japanin sota julistettiin virallisesti 1. elokuuta 1894, vaikka joitain meritaisteluita oli käyty jo sitä ennen.
Japanilaiset löivät Kiinan Beiyangin laivaston Jalujoen taistelussa 17. syyskuuta 1894. Taistelussa kiinalaisten kahdestatoista aluksesta kahdeksan upposi. Vaikka taistelu oli voitokas japanilaisille, kiinalaisten kaksi saksalaisvalmisteista taistelulaivaa pysyivät yhä ylivertaisina ja lyömättöminä japanilaisille. Tämä korosti entisestään japanilaisten tarvetta isommille taistelulaivoille (Dingyuan lopulta upotettiin torpedoilla ja Zhenyuan kaapattiin lähes vaurioitta). Seuraava askel japanilaisten laivaston kehittämisessä oli luonnollisesti suurien taistelulaivojen ja pienempien laivojen yhteiskäyttö, joka mahdollisti aggressiiviset taktiikat.
Sodan seurauksena Shimonosekin sopimus allekirjoitettiin 17. huhtikuuta 1895, jolloin Taiwan sekä Peskadorit liitettiin Japaniin. Japanin laivasto otti saaret haltuunsa ja tukahdutti vastarinnan maaliskuun ja lokakuun 1895 välillä. Saaret pysyivät japanilaisten siirtomaana aina vuoteen 1945 ja toisen maailmansodan loppuun asti. Japanilaiset myös valloittivat Liaotungin niemimaan, mutta Venäjä painosti Japania luovuttamaan alueen takaisin Kiinalle vain valloittaakseen sen itse jonkin aikaa myöhemmin. Japanin laivasto sekaantui Kiinan asioihin jälleen vuonna 1900, kun se osallistui yhdessä länsivaltojen kanssa boksarikapinan kukistamiseen. Tuolloin Japanin laivasto muodosti suurimman osan koko laivastosta (18 laivaa 50:stä) sekä suurimman osan maihinnousseista sotilaista (20 840 sotilasta 54 000:sta).
Venäjän–Japanin sota (1904–1905)

Kiinan-Japanin sodan jälkeisen nöyryyttävän Liaotungin niemimaan palautuksen jälkeen Japani alkoi varustautua uutta vastakkainasettelua varten. Japanin laivasto käynnisti kymmenvuotissuunnitelman nimeltään ”sinnikkyys ja päättäväisyys” (jap. 臥薪嘗胆, Gashinshōtan), jonka aikana laivaston kokoon lisättiin 109 laivaa yhteensä 200 000 tonnin edestä ja laivaston sotilaiden määrä nousi 15 400:sta 40 800:een. Uusi laivasto muodostui seuraavasti:
6 taistelulaivaa (6 kpl )
8 panssariristeilijää (4 kpl , 2 kpl , 1 kpl  ja 1 kpl )
9 risteilijää (5 kpl , 2 kpl  ja 2 kpl
24 hävittäjää (16 kpl  ja 8 kpl )
63 torpedovenettä (26 kpl , 17 kpl , 10 kpl  ja 10 kpl )
Taistelulaivoista Mikasa, jonka sanottiin olevan aikansa tehokkain taistelulaiva, tilattiin Vickers, Sons & Maximilta Englannista vuonna 1898 ja se toimitettiin Japaniin 1902. Nippon Yusen Kaisha rakennutti Mitsubishin telakalla Nagasakissa ensimmäisen kaupallisen höyrylaivan Japanissa, Akimarun. Risteilijä Chitose valmistettiin Union Iron Worksin telakalla San Franciscossa Kaliforniassa.
Nämä asiat kulminoituivat Venäjän–Japanin sotaan. Tsushiman taistelussa amiraali Heihachirō Tōgō johti japanilaisten laivastoa Mikasan kannelta taisteluun, jota on kutsuttu ”kaikista ratkaisevammaksi meritaisteluksi koskaan”. Venäläisten Itämeren laivasto tuhoutui lähes kokonaan: 38:sta laivasta 21 upposi, seitsemän vallattiin ja kuusi rampautettiin ampumakyvyttömäksi. 4 545 venäläistä merimiestä kuoli ja 6 106 jäi vangiksi. Japanilaisten menetykset olivat vain 116 kuollutta ja kolme torpedovenettä. Tämä voitto nujersi venäläisten moraalin Itä-Aasiassa ja johti kapinoihin Sevastopolin, Vladivostokin ja Kronstadtin laivastotukikohdissa, joiden huippu tapahtui heinäkuussa 1905 Knjaz Potjomkin-Tavritšeskilla tapahtuneessa kapinassa. Nämä kaikki olivat osana Venäjän vuoden 1905 vallankumousta.
Sodan aikana japanilaiset pyrkivät raivokkaasti saamaan itsellensä sukellusvenelaivaston. Vasta muutamia vuosia sitten sukellusveneistä oli tullut potentiaalisia ja tehokkaita sotilasvälineitä, ja niitä pidettiin tehokkaina erikoisaluksina. Keisarillinen laivasto hankki ensimmäiset sukellusveneensä vuonna 1905 Yhdysvalloista Electric Boat Companyltä. Japanilaisten hankinnat tapahtuivat vain neljä vuotta sen jälkeen, kun Yhdysvallat oli laskenut vesille ensimmäisen sukellusveneensä USS Hollandin. Sukellusveneet oli suunniteltu Alankomaissa ja ne kuljetettiin osissa Japaniin jossa ne kasattiin Yokosukan laivastoarsenaalissa. Sukellusveneet saivat nimet Numero 1 - 5 ja ne olivat toimintakykyisiä vuoden 1905 lopussa.
Kohti itsenäistä laivastoa

Japani jatkoi pyrkimyksiä kasvattamaan maahan voimakkaan kotimaisen laivateollisuuden. Strategiaksi muodostui periaate ”kopioi, jalosta, uudista”, jonka mukaan japanilaiset tutkivat useita ulkomaalaisia laivoja ja paransivat niiden ominaisuuksia. Tämän jälkeen he ostivat laivoja pareina ja järjestivät vertailevia testejä laivoilla. Vuosien myötä kokonaisten laivaluokkien tuonti muuttui paikallisesti tapahtuneeseen kokoamiseen ja hiljalleen kokonaisten laivojen itsenäiseen valmistukseen. Kotimainen valmistus alkoi torpedoveneistä 1880-luvulla ja saavutti huippunsa kokonaisten taistelulaivojen valmistamisessa 1900-luvun alussa. Viimeinen merkittävä ulkomaanostos oli taistelulaiva Kongō, joka ostettiin Vickersin telakalta vuonna 1913. Vuoteen 1918 mennessä ei japanilaisessa laivanvalmistuksessa ollut enää vaihetta, jossa japanilainen valmistusstandardi olisi jäänyt jälkeen muun maailman normeista. Vuoteen 1920 mennessä Japanilla oli maailman 8. suurin laivasto ja se oli johtavassa asemassa monella laivanrakennuksen osa-alueella:
Japanin laivasto otti ensimmäisenä maailmassa käyttöön langattoman lennätintekniikan Tsushimasn taistelussa 1905
Kun Satsuma laskettiin vesille vuonna 1906, se oli uppoumaltaan suurin laiva maailmassa. Se myös edusti ensimmäisen uutta laivatyyppiä, jonka katsotaan alkaneen vasta vuotta myöhemmin vesille lasketusta HMS Dreadnoughtista.
Vuosien 1905 ja 1910 välillä Japani alkoi valmistaa sotalaivoja kotimaisesti. Satsuman osista noin 80 % oli tuotu muista maista, mutta vuonna 1910 valmistunut Kawachi käytti vain 20 % tuotuja osia.
Toinen maailmansota > Laivaston ilmavoimat

Yli 2 000 Zero-hävittäjää, 890 Nakajima KI-43 Hauabysha -hävittäjää.
Toinen maailmansota > Sukellusveneet

U-407, salainen ilmavoimien kuljetussukellusvene
Itsepuolustusvoimat

Japanin antauduttua liittoutuneille toisen maailmansodan lopulla ja maan tultua miehitetyksi keisarilliset joukot ja organisaatiot hajotettiin. Vuoden 1947 perustuslaki määrittelee Japanin ainoastaan puolustavan maaperäänsä hyökkääjiä vastaan. Japanin nykyinen laivasto Japanin itsepuolustusvoimien merivoimat (JMSDF) on osa Japanin itsepuolustusvoimia (JSDF).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Dan-no-uran laivastotaistelu vuonna 1185.
Japanilainen kauppalaiva 1600-luvulta.
Kanrin Maru, Japanin ensimmäinen höyrysotalaiva, 1857.
Kōtetsu (ex-CSS Stonewall), Japanin ensimmäinen moderni panssarilaiva, 1869.
Matsushima, keisarillisen Japanin laivaston ranskalaisvalmisteinen lippulaiva Jalujoen taistelussa vuonna 1894.
Japanilainen torpedolaiva Kotaka.
Japanin ensimmäiset sukellusveneet Numero 1 - 5.
Taistelulaiva Satsuma.
Luettelo pikkuplaneetoista: 364001–365000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
364001:stä ja päättyen 365000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kelkkajengi

| Kelkkajengi> Cool Runnings |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jon Turteltaub
Käsikirjoittaja:  Lynn Siefert
Tuottaja:   Susan B. Landau  Christopher Meledandri 
Säveltäjä:  Hans Zimmer
Kuvaaja:  Phedon Papamichael
Leikkaaja:  Bruce Green
Tuotantosuunnittelija:  Stephen Marsh
Pääosat:   John Candy  Leon Robinson  Doug E. Doug  Malik Yoba  Rawle D. Lewis 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Walt Disney Pictures
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures Netflix Disney+
Ensi-ilta:   Yhdysvallat 1. lokakuuta 1993  Suomi 22. huhtikuuta 1994 
Kesto:  98 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  14 milj. dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kelkkajengi (alkuperäiseltä nimeltään Cool Runnings) on yhdysvaltalainen Jon Turteltaubin ohjaama vuonna 1993 valmistunut komediaelokuva. Väljästi tositapahtumiin perustuva tarina kertoo jamaikalaisesta pikajuoksijasta Dericestä, joka haluaa juoksukilpailun hävittyään koota joukkueen edustamaan maataan rattikelkkailussa vuoden 1988 talviolympialaisissa Calgaryssa.
Pääosissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  John Candy  | … |  Irving 'Irv' Blitzer   |
|  Leon Robinson  | … |  Derice Bannock   |
|  Doug E. Doug  | … |  Sanka Coffie   |
|  Malik Yoba  | … |  Yul Brenner   |
|  Rawle D. Lewis  | … |  Junior Bevil   |
Vastaanotto

Helsingin Sanomien Helena Ylänen kirjoitti tuottajayhtiö Disneyn sovinnaisuuden hieman laimentaneen elokuvan huumoria, mutta hänestä elokuva kulkee muun muassa kelpo ohjauksen ja aitojen kuvausympäristöjen ansiosta. Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antoi Kelkkajengille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Luettelo pikkuplaneetoista: 367001–368000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
367001:stä ja päättyen 368000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kellotorni

Lontoon parlamenttitalon kellotorni on mahdollisesti tunnetuin kellotorni. Tornin sisällä oleva tasatunnein lyövä kello tunnetaan nimellä Big Ben.
Kellotorni on rakennelma, joka pitää sisällään yleensä suuren kellokoneiston ja monesti myös soittokellon, joita soitetaan tasatunnein. Aikaa näyttävä kellotaulu voi olla yhdellä tai useammalla rakennuksen sivulla.
Suuret kellotornit ovat monesti myös nähtävyyksiä. Sellainen on esimerkiksi Lontoon parlamenttitalon kellotorni, jossa oleva tunnit lyövä kello tunnetaan nimellä Big Ben. Kellotornit voivat olla joko vapaasti seisovia torneja, tai ne voivat olla osana erillistä rakennusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kellotorni Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Keltaevämeriahven

| Keltaevämeriahven |
| --- | --- |
 Nuori keltaevämeriahven
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Meriahvenet Epinephelinae
Suku::  Epinephelus
Laji::  flavocaeruleus
Kaksiosainen nimi
 Epinephelus flavocaeruleus  (Lacepède, 1802) 
Katso myös
   Keltaevämeriahven Wikispeciesissä   Keltaevämeriahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltaevämeriahven (Epinephelus flavocaeruleus) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja meriahventen (Epinephelinae) alaheimoon kuuluva trooppisissa merivesissä elävä kalalaji.
Keltameriahven on tavallisesti 45 senttimetrin mittainen ja voi kasvaa 90 senttimetrin mittaiseksi. Suurin keltaevämeriahvenilla tavattu paino on 15 kilogrammaa.
Lajia tavataan Intian valtamerestä, missä se elää 10–150 metrin syvyisessä vedessä. Nuoremmat kalat elävät matalammissa ja aikuiset kalat syvemmissä vesissä.
Keltaevämeriahvenen ravintoa ovat kalat, taskuravut, katkaravut, langustit, kalmarit ja pienet mustekalat.
Mikko-niminen keltaevämeriahven oli yksi Helsingin Sea Lifen tunnetuimmista asukkaista.
Kelloselän koulu

Kelloselän koulu kesäkuussa 2015
Kelloselän koulu oli kaksiopettajainen koulu Sallan kunnassa, Kelloselän kylässä. Koulu oli perustettu vuonna 1926 ja se oli yksi Sallan kunnan vanhimpia kouluja. Koulussa käytiin peruskoulun luokkia 1.–6. Koulun oppilasmäärä viimeisenä toimintavuonna oli 28. Koulu lakkautettiin vuonna 2014.
Historia

Kelloselän koulu on perustettu vuonna 1926. Kelloselän koulu on historiansa aikana vaihtanut nimeä usein. Neljä ensimmäistä vuotta vuoteen 1930 koulu kantoi nimeä Kello–Aatsinki, koska läheisen Aatsingin kylän lapset saivat myös koulussa opetusta. Sitten nimenä vuoroin ovat olleet Kelloselkä (1930–35, 1937–47 ja 1956–) ja Kello (1935–37 ja 1947–1956), jota nimeä SVT:n mukaan koulu kantoi myös koulun aloitusvuonna. Kun Oulun seudulla Haukiputaan Kellon kylässä oli samanniminen koulu, on sekaannusten välttämiseksi vuodesta 1956 koulun nimenä ollut Kelloselkä.
Koulu toimi aluksi Pekkalan pirtissä josta siirryttiin uuteen koulurakennukseen 1930-luvun alussa. Tämä komea hirsinen koulurakennus tuhoutui kuitenkin Talvisodassa. Välirauhan aikana koulu toimi parakkirakennuksessa. Sotien jälkeen koulu toimi Armas Usvalalta vuokratuissa tiloissa, kunnes 1947 saatiin uusi koulurakennus poltetun koulun tilalle. Koulu muuttui kolmeopettajaiseksi 1950. Lisätilaa tarvittiin ja uusi koulurakennus otettiin käyttöön 1960. Vanhaa ja uutta koulurakennusta on saneerattu jälkeenpäin useaan otteeseen. Kelloselän koulupiiriin liitettiin 1970-luvulla Vaadinselän ja Tuohikylän koulujen oppilaat.
Aiheesta muualla

Kelloselän koulun sivut
Luettelo pikkuplaneetoista: 394001–395000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
394001:stä ja päättyen 395000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 38001–39000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
38001:stä ja päättyen 39000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 380001–381000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
380001:stä ja päättyen 381000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kellopunamesikko

| Kellopunamesikko |
| --- | --- |
 koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Mesikot Meliphagidae
Suku::  Punamesikot Myzomela
Laji::  sanguinolenta
Kaksiosainen nimi
 Myzomela sanguinolenta  (Latham, 1802) 
Alalajit 
 M. s. caledonica  M. s. sanguinolenta 
Katso myös
   Kellopunamesikko Wikispeciesissä   Kellopunamesikko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kellopunamesikko (Myzomela sanguinolenta) on Australiassa, Indonesiassa ja Uudessa-Kaledoniassa tavattava mesikkoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kellopunamesikko on pienehkö lintu, kooltaan 9–11 cm. Aikuisen koiraan rinta, pää ja selkä ovat kirkkaan punaiset. Siivet ovat väriltään mustat. Koiraan alavatsa on valkoinen, joskin myös täysin punavatsaisia populaatioita tunnetaan.. Naaraat ja nuoret linnut ovat yleisväritykseltään ruskeita. Poskissa niillä on punertava täplä. Pyrstö on kellopunamesikolla suhteellisen lyhyt ja nokka on pitkä ja alaspäin kaareva.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kellopunamesikko elää Indonesialle kuuluvista saarista muun muassa Sulawesilla, Sulalla, Bacanilla ja Burulla. Lisäksi laji elää Uudessa-Kaledoniassa ja Australiassa. Australiassa lajia tavataan itärannikolla Queenslandista Victorian osavaltioon ulottuvalla alueella. Laji on pääosin paikkalintu eivätkä eri saarilla elävät populaatiot sekoitu. Populaatiot ovat huomattavasti eristäytyneitä muista populaatioista. Australiassa kellopunamesikot elävät avoimissa metsissä ja erityisesti vesialueiden läheisyydessä. Toisinaan lajia tavataan myös sademetsissä. Lintuja tavataan myös kaupunkien puistoissa ja puutarhoissa. Indonesiassa lajia tavataan alkuperäisissä tiheissä vuoristometsissä, jotka sijaitsevat yleensä 700–2 400 metrin korkeudella merenpinnasta.
Pesintä ja ravinto

Kellopunamesikoiden pesimäkausi kestää heinäkuulta tammikuuhun. Yhdellä linnulla voi olla jopa kolme pesintää saman pesimäkauden aikana. Kuppimainen pesä rakennetaan oksanhaarukkaan ruohoista ja puunkuoresta ja sidotaan yhteen hämähäkin seitillä. Naaras munii yleensä kaksi munaa, joita vain se hautoo. Koiras auttaa poikasten ruokinnassa.
Kellopunamesikon ravinto koostuu pääasiassa kasvien medestä, mutta se syö myös hedelmiä ja hyönteisiä. Linnut ruokailevat yksin, pareittain tai pieninä parvina.
Aiheesta muualla

Ääntä[vanhentunut linkki], Äänen metadata Macaulay Library
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q941582  Wikispecies: Myzomela sanguinolenta  AFD: Myzomela_(Myzomela)_sanguinolenta  BirdLife: 22703858  BirdLife-Australia: scarlet-honeyeater  BOW: scamyz1  CoL: 45HW7  eBird: scamyz1  GBIF: 2487319  iNaturalist: 12443  IRMNG: 10592793  ITIS: 561458  IUCN: 22703858  NCBI: 266325  Observation.org: 74906  Open Tree of Life: 630939  Xeno-canto: Myzomela-sanguinolenta 
Naaras
Luettelo pikkuplaneetoista: 384001–385000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
384001:stä ja päättyen 385000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Keltaevämojara

| Keltaevämojara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Mojarat Gerreidae
Suku::  Gerres
Laji::  cinereus
Kaksiosainen nimi
 Gerres cinereus  (Walbaum, 1792) 
Katso myös
   Keltaevämojara Wikispeciesissä   Keltaevämojara Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Keltaevämojara (Gerres cinereus) on mojaroihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Pohjois- ja Etelä-Amerikan itärannikolta. Aikaisemmin lajin katsottiin esiintyvän myös länsirannikolla, mutta se on sittemmin erotettu omaksi lajikseen Gerres simillimus.
Koko ja ulkonäkö

Keltaevämojara voi kasvaa suurimmillaan 41 cm pitkäksi ja tyypillinen pituus on noin 30 cm. Laji on ruumiinrakenteeltaan soikeanmuotoinen ja litteähkö. Silmät ovat suuret. Kalan rinta-, perä- ja pyrstöevissä on keltainen vivahde ja pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut. Väriltään keltaevämojara on hopeanharmaa ja ruumiissa on kuudesta kahdeksaan punertavaa tai sinertävää pystyjuovaa.
Levinneisyys ja elintavat

Keltaevämojaraa tavataan Floridasta Brasiliaan ja Bermudan läheisyydestä. Laji elää hiekkapohjaisilla riutoilla, mangrovekasvustoissa ja vesiheinien joukossa. Se liikkuu matalissa vesissä pieninä varvina ja syö hyönteisiä, äyriäisiä ja muita selkärangattomia eläimiä.
Keltaevämojara on syötävä, mutta ei erityisen arvostettu ruokakala. Sitä kalastetaan vähäisiä määriä ja käytetään myös syöttinä.
Luettelo pikkuplaneetoista: 400 001–401 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
400001:stä ja päättyen 401000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 385001–386000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
385001:stä ja päättyen 386000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 402 001–403 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
402001:stä ja päättyen 403000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 404 001–405 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä 404001–405000. Täydellinen luettelo on artikkelissa Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 405 001–406 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
405001:stä ja päättyen 406000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Keltakaniinikala

| Keltakaniinikala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Välskärikalat Acanthuriformes
Heimo::  Kaniinikalat Siganidae
Suku::  Siganus
Laji::  corallinus
Kaksiosainen nimi
 Siganus corallinus  (Valenciennes, 1835) 
Katso myös
   Keltakaniinikala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltakaniinikala (Siganus corallinus) on kaniinikalojen (Siganidae) heimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji, jota pidetään myös akvaariossa.
Koko ja ulkonäkö

Keltakaniinikala kasvaa yleensä noin 20 senttimetrin mittaiseksi, korkeintaan 35-senttiseksi. Selkäevässä on 13 piikkiruotoa ja kymmenen nivelruotoa, peräevässä seitsemän piikkiruotoa ja yhdeksän nivelruotoa. Kala on kirkkaankeltainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keltakaniinikala elää Tyynenmeren ja Andamaanienmeren alueilla Afrikassa, Aasiassa ja Oseaniassa. Sen elinympäristöä ovat laguunit ja koralliriutat. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi lajiksi.
Ravinto ja elintavat

Keltakaniinikala syö vedenpohjassa kasvavia leviä. Laji elää pienissä parvissa 24–27 asteen lämpöisissä vesissä 3–30 metrin syvyydessä.
Keltakaniinikala
Luettelo pikkuplaneetoista: 387001–388000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
387001:stä ja päättyen 388000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Keltalahorusokas

| Keltalahorusokas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Pluteaceae
Suku::  Lahorusokkaat Pluteus
Laji::  aurantiorugosus
Kaksiosainen nimi
 Pluteus aurantiorugosus  (Trog) Sacc. 
Katso myös
   Keltalahorusokas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltalahorusokas (Pluteus aurantiorugosus syn. Pluteus leoninus) on kullankeltainen kuperalakkinen tai laakea lahorusokaslaji. Sen heltat ovat vaaleat ja vanhemmiten punertavansävyiset. Sienen jalka on valkoinen tai kellansävyinen. Se kasvaa laholla lehti- ja havupuulla eikä ole aivan harvinainen. Lahorusokkaita ei pidetä ruokasieninä.
Luettelo pikkuplaneetoista: 408 001–409 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
408001:stä ja päättyen 409000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 395001–396000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
395001:stä ja päättyen 396000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Keltakannusruoho

| Keltakannusruoho |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Suku::  Kannusruohot Linaria
Laji::  vulgaris
Kaksiosainen nimi
 Linaria vulgaris  Mill. 
Katso myös
   Keltakannusruoho Wikispeciesissä   Keltakannusruoho Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltakannusruoho, myös kannusruoho (Linaria vulgaris) on monivuotinen, keltakukkainen kukkakasvi kannusruohojen (Linaria) suvussa.