stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valentin Vaala
Vaalan myöhäistuotanto > Taiteellinen laskukausi

Vaalan uran myöhäistuotanto oli taiteelliselta kannalta laskevaa, ja vuonna 1949 ilmestyi hänen uransa pohjanoteerauksena pidetty Sinut minä tahdon. Vuoden 1952 jälkeen Vaala ei kyennyt enää ohjaamaan yleisesti tunnustettuja klassikoita. Laskukauteen vaikutti osaltaan suomalaisen elokuvan kaupallinen ja taiteellinen kriisi 1950-luvun lopulla. Tuottajat yrittivät vastata ongelmiin lämmittämällä uudelleen vanhoja aiheita, mikä ei tarjonnut parhaita edellytyksiä uusien katsojasukupolvien tavoittamiselle. Myös Vaala ohjasi uudestaan 1930-luvun menestyselokuviaan, kuten Niskavuoren naiset (1938, 1958) sekä Miehekkeen (1936) uudelleen sovitettuna nimellä Minä ja mieheni morsian (1955). Lisäksi Vaala sovitti uudet versiot elokuvista Siltalan pehtoori (1953) ja Nummisuutarit (1957). Toisaalta Markku Varjola on katsonut uudenlaiset vakavat, draamalliset komediat Huhtikuu tulee (1953) ja Yhteinen vaimomme (1956) älykkyydessään ja kypsyydessään varsin onnistuneiksi. Varjola on arvioinut myös farssin Minäkö isä! (1954) riemukkaan toimivaksi kreisikomediaksi.
Vaalan myöhäistuotanto > Värielokuvat

Vuonna 1956 Suomen Filmiteollisuus oli tuottanut ensimmäisen suomalaisen täyspitkän värielokuvan ohjaajanaan maisteri Toivo Särkkä. Suomi-Filmin Risto Orko ei halunnut jäädä tästä jälkeen vaan suunnitteli yhtiölle oman värielokuvan. Tuloksena oli Nummisuutarit (1957), joka oli Aleksis Kiven samannimisen näytelmän kolmas elokuvasovitus. Ohjaajana toimi yhtiön pääohjaaja Vaala. Elokuva kuvattiin sovcolor-tekniikalla, ja teknisenä neuvonantajana toimi moskovalainen värifilmiasiantuntija.
Nuoren, vasta teatterikoulusta valmistuneen Martti Kuninkaan roolityö Nummisuutarien Eskona vakuutti Vaalan, joka otti tämän pääosaan seuraavaankin elokuvaansa Nuoreen mylläriin (1958). Se oli sovitus Maiju Lassilan samannimisestä kansannäytelmästä. Lehdistöarvioiden mukaan edeltäjänsä tavoin tätäkään värielokuvaa ei katsottu kuuluvaksi Vaalan parhaimmistoon, vaikka se oli ensi-iltavuotensa katsotuimpia. Jörn Donner kuitenkin antoi Vaalalle tunnustusta ”kadonneen aikakauden haikeuden kuvaajana”, suomalaisen maiseman ylistäjänä.
Miltei vuosi Nuoren myllärin jälkeen ensi-iltansa sai Niskavuoren naiset (1958). Se oli Vaalan väreissä tekemä uusintaversio samaisesta Wuolijoen näytelmästä, jonka hän oli filmannut 20 vuotta aikaisemmin. Elokuva sai aikalaisarvioissa tyrmäävän vastaanoton. Myöhemmin Niskavuoren naiset on arvioitu mainettaan paremmaksi, vaikka Markku Varjolan mielestä amatöörinäyttelijä Erkki Viljos ei yltänytkään Tauno Palon tasolle. Varjola on nähnyt elokuvan dramaturgisesti toimivana, kuvien rakentelultaan täsmällisenä ja ekonomisena teoksena.
Kolmen klassikkofilmatisoinnin lisäksi Vaala osallistui 1950-luvun lopulla alkaneeseen iskelmäelokuvien buumiin ja ohjasi musikaalin Nuoruus vauhdissa (1961). Aikalaisarviot olivat pääasiassa tylyjä, eniten kiitosta sai onnistunut värikuvaus. Vaala oli uransa lopulla ensimmäinen ja pitkään myös ainoa värielokuvaan erikoistunut suomalaisohjaaja. Hän ohjasi yhteensä neljä värifilmiä – aikana jolloin ne tekivät vasta tuloaan Suomeen.
Vaalan myöhäistuotanto > Viimeinen elokuva

Vaalan viimeiseksi pitkäksi elokuvaksi jäi Totuus on armoton (1963), joka on kunniallinen ja nykyaikainen draama. Se on tarina kahdesta lakimiehestä, joista toinen on katkera toisen menestyksestä. Totuus on armoton oli toinen Mauri Sariolan romaaniin perustuva elokuva. Ensimmäinen oli ollut Yrjö Nortan ohjaama Kolmas laukaus (1959). Suomen elokuva-ala kärsi 1960-luvulla suurista rakennemuutoksista. Vuonna 1962 elokuvien katsojamäärät olivat pudonneet yli 29 prosenttia aiempiin vuosiin verrattuna. Osasyinä tähän olivat television yleistyminen sekä Suomen näyttelijäliiton vuonna 1963 aloittama pitkäaikainen näyttelijälakko. Samaan aikaan elokuva-alalla alkoi uusi aalto, kun nuorempi sukupolvi löi läpi itsenäisillä tuotannoillaan.
Vuonna 1963 Vaala siirrettiin pääohjaajan tehtävästä Suomi-Filmin lyhytkuvaosastolle. Tuolloin 53-vuotiaalla Vaalalla oli työn alla kahden pitkän komedian käsikirjoitusvaihe. Hänen ansioitaan kansallisten laatufilmien pitkäaikaisena ohjaajana arvostettiin, mutta studioelokuvien aika oli ohitse. Toisaalta siirtyminen lyhytelokuvien pariin ei merkinnyt hyppyä tuntemattomaan, sillä Vaala oli ehtinyt tehdä tilauselokuvia jo vuodesta 1959. Vaalan siirto ajoittui samaan ajankohtaan kuin myös Suomi-Filmin tuotanto painottui pysyvästi tilauselokuvien tekoon. Lyhytelokuvia Vaala ohjasi 15 vuoden mittaan nelisenkymmentä. Tilaajina toimivat julkiset tahot ja yritykset, ja niissä oli omat rajoituksensa, eikä Vaala ohjannut niin sanottuja vapaita lyhytelokuvia.
Työskentelytapa ja näkemykset > Vaalan näyttelijät

Yhdysvaltalaisia elokuvia markkinoitiin filmitähdillä, ja elokuvan kulta-ajan alkaessa 1930-luvun puolivälissä alettiin Suomessakin rakentaa tietoisesti tähtikulttia. Valentin Vaala tunnettiin ohjaajana joka ”keksi” filmitähtiä. Hän ei valinnut heitä mahdollisten näyttelijänkykyjen vuoksi, vaan etsi jatkuvasti uusia henkilöitä, joilla oli ulkoisen olemuksensa perusteella ainesta elokuvatähdiksi. Ohjaustyön ohessa Vaala koulutti näyttelijöitään aitouteen ja läsnäoloon kameran edessä.
Vaala toi elokuviin suuren osan 1930- ja 1940-lukujen suomalaisista tähdistä. Hänen löytöjään olivat muun muassa seuraavat filmitähdet:
| --- | --- |
 Ansa Ikonen  Tauno Majuri  Tuulikki Paananen  Lea Joutseno  Sirkka Sari  Kaija Rahola  Olavi Reimas  Tapio Nurkka :  William Markus  Tarmo Manni  Eila Pehkonen  Martti Katajisto  Tea Ista  Heikki Heino  Martti Kuningas  Teija Sopanen 
Tauno Palo oli yksi Vaalan vakiotähdistä 1930-luvulla ja näytteli kaikkiaan kymmenesti hänen ohjauksessaan. Vaalan elämäkerturien näkemyksen mukaan hän ohjasi Paloa useammassa tämän parhaista osasuorituksista kuin kukaan muu. Irma Seikkula oli puolestaan esiintynyt vain yhdessä elokuvassa ennen kuin Vaala kiinnitti hänet Juurakon Huldan pääosaan, joka nosti hänet suuren yleisön tietoisuuteen. Myös esimerkiksi Emma Väänänen ja Kirsti Hurme olivat Vaalan luottotähtiä 1940-luvulla, vaikka olivatkin esiintyneet jo aiemmin muiden ohjaajien elokuvissa.
Yksityiselämä

Seksuaaliselta suuntautumiseltaan Vaala oli homoseksuaali, mutta se ei ollut ulospäin kovinkaan näkyvää. Hänen suhteistaan ei ole tarkempaa tietoa. Vaalan kuvaussihteerit olivat alalla totutusta poiketen aina miespuolisia. Viimeisinä vuosinaan hänen talouttaan hoiti nuori miespuolinen palvelija Kaitsu.
Vaala pysyi helsinkiläisenä koko elämänsä ajan. Hän asui vuosikymmeniä Uudenmaankatu 13:ssa, jonka samaan kiinteistöön vuonna 1952 muutti myös Suomi-Filmin laboratorio ja lyhytkuvaosasto. 1970-luvun puolimaissa Vaala muutti Ullanlinnaan Neitsytpolulle. Hän jakoi asunnon aina sisarensa Tatjanan eli Tanjan kanssa.
Vaala oli humanisti ja lämmin ihminen ja istui mielellään keskipisteenä tähtiensä ympäröimänä, vaikkakin valikoi vapaa-ajan seuransa. Hänen ystäväpiiriinsä kuuluivat muun muassa näyttelijät Kirsti Hurme ja Rakel Linnanheimo sekä elokuvakriitikot Hans Kutter ja Paula Talaskivi. Vaala vietti ystävineen usein iltaa ravintola Klaus Kurjessa tai Bulevardiassa. Hän oli ketjupolttaja, piti slaavilaisesta ruuasta ja myöhempinä vuosina hänen mielijuomansa oli punaviini, johon lisättiin sokeria.
Päinvastoin kuin esimerkiksi vanha kollegansa Teuvo Tulio, Vaala esiintyi aina mielellään julkisuudessa ja antoi vielä 1970-luvullakin haastatteluita. Tosin haastatteluissaan hän ei nostanut esille pitkäaikaisen luottokuvaajansa Eino Heinon roolia, mikä pahoitti tämän mielen.
Viimeiset vuodet

Vaalan työsuhde päättyi 65 vuoden iässä lokakuussa 1974. Samana vuonna hänelle myönnettiin taiteilijaeläke. Vaala kuoli sairauskohtaukseen kotonaan marraskuussa 1976. Ruumiinsiunaus pidettiin Helsingin ortodoksisen hautausmaan kappelissa. Saattojoukko oli pieni: mukana oli Vaalan sisaren lisäksi joitakin lähimpiä ystäviä, muiden muassa Teuvo Tulio, Linnanheimon siskokset ja Kirsti Hurme. Myös Vaalan pitkäaikainen työnantaja Risto Orko oli paikalla. Vaala on haudattu samaisen hautausmaan kortteliin numero 35.
Merkitys elokuva-alalle

Vaala teki ohjaajana yhden laadultaan, pituudeltaan ja suosioltaan merkittävimmistä urista suomalaisessa elokuvassa. Hän ohjasi lähes kaikkia mahdollisia lajeja komedioista psykologisiin draamoihin. Vaala nautti niin aikalaisten kuin jälkipolvenkin silmissä arvostusta, joskin ajoittain hieman varautunutta. Hänen elokuvansa saivat aikanaan lähes poikkeuksetta vähintään kohtuullisen vastaanoton, vaikkakin alimmillaan arvostus oli viimeisten näytelmäelokuvien aikana. Menestys takasi Vaalalle kohtuullisen toimintavapauden ja vakaan kuukausittaisen toimeentulon. Aikanaan Vaalan asema oli siitä poikkeuksellinen, että hän oli niin elokuva-arvostelijoiden, katsojien kuin oman työnantajansakin suosiossa.
Vaala teki kaikkiaan 44 fiktiivistä elokuvaa, pari pitkää dokumenttikompilaatiota ja suuren määrän lyhytelokuvia. Vaalalle laatu korvasi määrän; hän ei pyrkinyt työssään nopeuteen tai aikataulujen kirimiseen. Hän edusti 1930-luvun uutta modernia ja urbaania sukupolvea. Vaala käsitteli elokuvissaan sekä universaaleja että perinteisempiä aiheita, kuvasi kaikkiin yhteiskuntaluokkiin kuuluvia ihmisiä ja liikkui mitä erilaisimmissa ympäristöissä. Hän kuvasi mielellään nykypäivää muttei vierastanut historiallisiakaan aiheita. Useimmissa Vaalan elokuvista on yhteiskunnallinen ote, ja hänen ohjaustyylinsä keveydessä ja joustavuudessa oli yhteys hänen omaan maailmankuvaansa.
Aikalaisarvioissa korostettiin usein Vaalan kykyä ”kertoa kuvin”; häntä on pidetty tapainkuvaajana, jonka elokuvien toistuvana asetelmana on erilaisten kulttuurien, arvojen ja yhteiskuntaluokkien yhteentörmäys. Vaalan perushenkilö on yleensä ulkopuolinen, epäsovinnainen tai kapinallinen hahmo, joka asettaa yhteisön ja sen arvot kyseenalaisiksi, nousee ympäristöään vastaan ja alkaa muokata elämästään jotain muuta. Moderni nainen ja hänen oikeutensa itsenäisyyteen oli Vaalan tuotannon keskeisiä aiheita. Tällainen hahmo löytyi kaikista Wuolijoki-filmatisoinneista, Vaimokkeesta sekä useista Lea Joutseno-komedioista. Seurapiirit joutuvat näissä elokuvissa piikittelyn kohteeksi, melodraamoissa taas kapina saa joskus tuhoisiakin sävyjä. Onnelliset loppuratkaisut ovat kuitenkin Vaalan elokuvien kulmakivi. Radikaaleimmin ohjaajan elokuvista päättyvät Niskavuoren naiset, Vihreä kulta ja Gabriel, tule takaisin; niissä perinteinen yhteiskuntamoraali kärsii tappion.
Uransa päättyessä Vaala säilyi suuren yleisön tietoisuudessa, kun televisio alkoi esittää hänen elokuviaan. Erityisesti Juurakon Hulda on ollut kansainvälisten elokuvafestivaalien kysytyimpiä teoksia. Jälkipolvet ovat nähneet Vaalan tuotannon eri aikakausina eri tavoilla. Studioelokuvien aikakauden päättyessä 1960-luvulla hänet nähtiin ainoastaan perinteisen maaseudun kuvaajana, mikä johtui elokuvista Niskavuoren naiset, Loviisa ja Ihmiset suviyössä. Myöhemmin tunnistettiin myös hänen monet modernit kaupunkikuvauksensa, kuten Vaalan ja Lea Joutsenon komediat sekä Mieheke ja Juurakon Hulda. Erään määritelmän mukaan kaupunkikuvausta ei olisi tarvinnut keksiä yhä uudelleen, mikäli Vaalan tuotanto olisi säilynyt jälkipolvien muistissa.
Ohjaukset

| Vuosi | Elokuva | Huomioita |
| --- | --- | --- |
| 1929 | Mustat silmät | Ensimmäinen elokuva, negatiivit tuhottu |
| 1929 | Mustalaishurmaaja |  |
| 1931 | Laveata tietä |  |
| 1933 | Sininen varjo eli Keskiyön murha | Ensimmäinen äänielokuva |
| 1934 | Helsingin kuuluisin liikemies | Rooli: Manne Hietikko |
| 1935 | Kun isä tahtoo... | Jäi kesken Fennica-Filmillä, tuotantoyhtiönä Bio-Kuva |
| 1935 | Kaikki rakastavat | Ensimmäinen elokuva Suomi-Filmillä |
| 1936 | Vaimoke |  |
| 1936 | Mieheke |  |
| 1937 | Koskenlaskijan morsian |  |
| 1937 | Juurakon Hulda | Ensimmäinen yli miljoona katsojaa saanut suomalainen elokuva |
| 1938 | Niskavuoren naiset |  |
| 1938 | Sysmäläinen |  |
| 1939 | Rikas tyttö |  |
| 1939 | Vihreä kulta |  |
| 1940 | Jumalan myrsky |  |
| 1941 | Morsian yllättää |  |
| 1941 | Antreas ja syntinen Jolanda |  |
| 1942 | Varaventtiili |  |
| 1943 | Keinumorsian |  |
| 1943 | Neiti Tuittupää |  |
| 1943 | Tositarkoituksella |  |
| 1944 | Dynamiittityttö | Parhaan ohjauksen Jussi-palkinto 1945   jaettu elokuvan Linnaisten vihreä kamari kanssa |
| 1945 | Vuokrasulhanen |  |
| 1945 | Linnaisten vihreä kamari | Parhaan ohjauksen Jussi-palkinto 1945  jaettu elokuvan Dynamiittityttö kanssa |
| 1946 | Viikon tyttö |  |
| 1946 | Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä | Parhaan ohjauksen Jussi-palkinto |
| 1947 | Maaret – tunturien tyttö |  |
| 1948 | Ihmiset suviyössä | Parhaan käsikirjoituksen Jussi-palkinto 1949 |
| 1949 | Sinut minä tahdon |  |
| 1949 | Jossain on railo |  |
| 1951 | Gabriel, tule takaisin |  |
| 1952 | Kulkurin tyttö |  |
| 1952 | Omena putoaa... | Parhaan ohjauksen Jussi-palkinto 1952 |
| 1953 | Huhtikuu tulee |  |
| 1953 | Siltalan pehtoori |  |
| 1954 | Minäkö isä! |  |
| 1955 | Minä ja mieheni morsian |  |
| 1956 | Yhteinen vaimomme |  |
| 1957 | Nummisuutarit | Ensimmäinen värielokuva |
| 1958 | Nuori mylläri |  |
| 1958 | Niskavuoren naiset |  |
| 1961 | Nuoruus vauhdissa |  |
| 1963 | Totuus on armoton |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valentin Vaala Wikimedia Commonsissa
Elävä arkisto: Valentin Vaala, maailman nuorin elokuvaohjaaja
| n k Parhaan ohjauksen Jussi-palkinnot |
| --- | --- |
1944–1959:  Hannu Leminen (1944)  Valentin Vaala (1945)  ei jaettu (1946)  Valentin Vaala (1947)  Roland af Hällström (1948)  ei jaettu (1949)  Toivo Särkkä (1950)  Matti Kassila (1951)  Valentin Vaala (1952)  Edvin Laine (1953)  Matti Kassila (1954)  Matti Kassila (1955)  Edvin Laine (1956)  Matti Kassila (1957)  ei jaettu (1958)  Jack Witikka (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Maunu Kurkvaara (1962)  Mikko Niskanen (1963)  Mikko Niskanen (1964)  ei jaettu (1965)  Risto Jarva (1966)  Mikko Niskanen (1967)  Risto Jarva ja Mikko Niskanen (1968)  Edvin Laine, Jörn Donner ja Timo Bergholm (1969)  Erkko Kivikoski (1970)  Risto Jarva (1971)  Mikko Niskanen (1972)  Erkko Kivikoski, Rauni Mollberg ja Veikko Kerttula (1973)  Rauni Mollberg (1974)  Jaakko Pakkasvirta ja Veikko Kerttula (1975)  ei jaettu (1976)  Heikki Partanen, Katariina Lahti ja Riitta Rautoma (1977)  Risto Jarva ja Rauni Mollberg (1978)  Timo Linnasalo (1979) 
1980–1999:  ei jaettu (1980)  Pirjo Honkasalo, Pekka Lehto ja Erkko Kivikoski (1981)  Mikko Niskanen (1982)  Mika Kaurismäki (1983)  Heikki Partanen ja Tapio Suominen (1984)  Timo Humaloja (1985)  Matti Ijäs ja Rauni Mollberg (1986)  ei jaettu (1987)  Åke Lindman (1988)  Pekka Parikka (1989)  Pekka Parikka (1990)  Aki Kaurismäki (1991)  Mika Kaurismäki (1992)  Aki Kaurismäki (1993)  Veikko Aaltonen (1994)  Aleksi Mäkelä (1995)  Markku Pölönen 	(1996)  Aki Kaurismäki (1997)  Olli Saarela (1998)  Markku Pölönen (1999) 
2000–2019:  Olli Saarela (2000)  Olli Saarela (2001)  Jarmo Lampela (2002)  Aki Kaurismäki (2003)  Jarmo Lampela (2004)  Markku Pölönen (2005)  Aku Louhimies (2006)  Aku Louhimies (2007)  Petri Kotwica (2008)  Dome Karukoski (2009)  Klaus Härö (2010)  Dome Karukoski (2011)  Aki Kaurismäki (2012)  Maarit Lalli (2013)  Pirjo Honkasalo (2014)  Jukka-Pekka Valkeapää (2015)  Aleksi Salmenperä (2016)  Juho Kuosmanen (2017)  Antti-Jussi Annila (2018)  Aleksi Salmenperä (2019) 
2020–2039:  Miia Tervo (2020)  Zaida Bergroth (2021)  Juho Kuosmanen (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  SNAC  IdRef 
Mustat silmät -elokuvan kuvaustauolla. Kolmas vasemmalta Theodor Tugai ja kameran oikealla puolella Valentin Vaala.
Nuoret ystävykset Valentin Vaala ja Theodor Tugai.
Valentin Vaala ohjaa Ansa Ikosta elokuvaan Vaimoke.
Valentin Vaala ja Erkki Siitonen tutkivat Morsian yllättää -elokuvan interiöörisuunnitelmia.
Valentin Vaala Ihmiset suviyössä -elokuvan kuvauksissa Hauholla kesällä 1948.
Valentin Vaala ohjaa Anja Räsästä ja Rauha Rentolaa elokuvassa Huhtikuu tulee.
Valentin Vaala ja Leila Lampi Minä ja mieheni morsian -elokuvan kuvauksissa.
Matti A. Mustonen

Matti Albin Mustonen (12. elokuuta 1900 – 6. toukokuuta 1983) oli suomalainen kirkkoherra ja kirjailija.
Mustosen vanhemmat olivat vahtimestari Erik Mustonen ja Vilhelmina Heiskanen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1919 ja hänet vihittiin papiksi 1923. Mustonen valmistui vielä filosofian kandidaatiksi 1933, filosofian maisteriksi 1934 ja teologian kandidaatiksi 1943.
Mustonen oli Ruoveden vt. 2 kappalaisena 1928–1930, Tyrvännon kirkkoherrana 1930–1934, Mellilän kirkkoherrana 1934–1938, Äänekosken kirkkoherrana 1938–1944 ja Porin kaupunki- ja maaseurakunnan kirkkoherrana 1944–1961. Hän sai rovastin arvon 1948.
Mustosen Neuvostoliitossa toimineesta uskonnonvastaisesta Taistelevien jumalattomien liitto -järjestöstä kirjoittama teos Jumalattomuusliike ja taistelevien jumalattomien liitto Neuvosto-Venäjällä oli niiden kirjojen joukossa, jotka Suomen Kustannusyhdistys kehotti 1944 ja 1945 kirjakauppoja poistamaan myynnistä.
Vuonna 1958 Mustonen julkaisi 200-luvulla eläneen paavi Calixtus I:n elämäkerran Orjasta piispaksi: ihmiskohtalo antiikin ajalta.
Teoksia

Jumalattomuusliike ja taistelevien jumalattomien liitto Neuvosto-Venäjällä: neuvostovenäläisten lähteiden pohjalla. Tekijä, Jyväskylä 1941
Bolsěvikkien jumalattomuusliikkeen kasvot. Helsinki 1941
Jumalan rakkauden velvoitus: johdatusta 22. Kolmin. päivän jälk. sunnuntain saarnan raittiusviikon alkaessa 28. 10. 1945: Matt. 18: 23-35. Raittiusjärjestöjen yhteistoimikunta, Helsinki 1945
Herra etsii: vetoomus ja kutsu kristikansalle taisteluun raittiin ja puhtaan elämän puolesta: juhlasaarna Suomen 59 yleisen raittiuskokouksen yhteydessä 17/6 45 pidetyssä jumalanpalveluksessa Porin kirkossa. Raittiuden ystävät, Helsinki 1946
Varhaiskirkon apologeettien ja kirkon isien käsitys valtiosta ja esivallasta. (1), (Apologeettien ja kirkon isien käsitys valtiosta ja esivallasta toisella vuosisadalla), Helsingin yliopiston väitöskirja. Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 49. Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, Pori 1948
Kasteen lahja ja kansankirkkomme: sana ajankohtaisesta kysymyksestä. Suomen evankelisen seuran julkaisuja 2. Pori 1950
Orjasta piispaksi: ihmiskohtalo antiikin ajalta : (Kalikstus). Kirjapaja, Helsinki 1958
Teille ja aitovierille. Pientä tietoutta 1. Kansan raamattuseuran säätiö, Helsinki 1959
Porin seurakunnat 1909-1959: Porin seurakuntien vaiheita kirkkovaltuustojen pöytäkirjojen ja talousarvioiden valossa. Porin seurakunnat, Pori 1960
Kenen on vastuu. Suomen raittiusjärjestöjen liitto, Helsinki 1961
Satavuotias Porin kirkko. Porin seurakunnat, Pori 1964
Herätystä tarvitaan: Kristillisen raittiustyön näkymiä : Esitelmä Kristillisen raittiustyön edustajiston ja Suomen kirkon seurakuntatyön keskusliiton neuvottelukokouksessa Helsingissä 22.9.1967. Raittiuden ystävät, Helsinki 1968
Muisteluja suvustani ja elämäni vaiheista; koonnut Matti A. Mustonen. M. A. Mustonen, Helsinki 1980
Vaasan Palloseuran kausi 2010

| Vaasan Palloseura> Kausi 2010 |
| --- | --- |
Puheenjohtaja:  Asko Kamppinen
Päävalmentaja:  Tommi Pikkarainen
Stadion:  Hietalahden jalkapallostadion
Veikkausliiga:  10.
Suomen Cup:  Puolivälierät (5.–8.)
Liigacup:  Puolivälierät (5.–8.)
Paras maalintekijä:  
– Sarjassa:  Jussi Aalto (7)  Pekka Kainu (7)
– Kaikki kilpailut:  Pekka Kainu (10)
Suurin yleisömäärä:  4 174
Pienin yleisömäärä:  1 547
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo:
Olosuhteet

Veikkausliigakauden 2010 avausottelu VPS - JJK jouduttiin siirtämään Vaasan huonojen kenttäolosuhteiden vuoksi sunnuntailta 18.4.2010 arkiotteluksi keskiviikkona 28.4.2010.
Palloliiton kenttämääräysten mukaan veikkausliigalisenssin ehtona on, että lisenssin haltija pystyy osoittamaan kentän pelikelpoisuuden koko sarjakauden ajalta.  (Arkistoitu – Internet Archive)
Kilpailut ja ottelut > Harjoitusottelut

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 12. marraskuuta 2009 | Vaasan Palloseura | 1–2 | FC Kiisto |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |  Hietaharju | (0–1) |  A.Saranpää    Mäkiniemi | Botniahalli     |
|   |  Hietaharju | Raportti VPS:n sivuilla |  A.Saranpää    Mäkiniemi | Botniahalli     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 4. joulukuuta 2009 | FC Honka | 0–0 | Vaasan Palloseura |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   | (0–0) |   | Esport Areena     |
|   |   | Raportti VPS:n sivuilla |   | Esport Areena     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 15. tammikuuta 2010 | Vasa IFK | 2–2 | Vaasan Palloseura |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |  Savolainen    Tuuri | (1–1) |  ???    Krstevski | Botniahalli     |
|   |  Savolainen    Tuuri | Raportti VPS:n sivuilla |  ???    Krstevski | Botniahalli     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 23. tammikuuta 2010 | Vaasan Palloseura | 5–0 | Seinäjoen Jalkapallokerho |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |  10' Äijälä    38' Savolainen    ~75' Kaipio    Böling    Kainu | (2–0) |   | Botniahalli     |
|   |  10' Äijälä    38' Savolainen    ~75' Kaipio    Böling    Kainu | Raportti VPS:n sivuilla |   | Botniahalli     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 30. tammikuuta 2010 | Vaasan Palloseura | 4–1 | Kokkolan Palloveikot |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |  12' 19' Kainu    45' Hietaharju    86' Björk | (3–0) |  51' Palosaari | Botniahalli     |
|   |  12' 19' Kainu    45' Hietaharju    86' Björk | Raportti VPS:n sivuilla |  51' Palosaari | Botniahalli     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 7. huhtikuuta 2010 | Vasa IFK | 0–1 | Vaasan Palloseura |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   | (0–1) |  35' Seppälä | Ehnvallenin keinonurmi     |
|   |   | Pohjalaisen raportti |  35' Seppälä | Ehnvallenin keinonurmi     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 13. huhtikuuta 2010 | Vaasan Palloseura | 0–0 | Kokkolan Palloveikot |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   | (0–0) |   | Norrvallan keinonurmi     |
|   |   | Pohjalaisen raportti |   | Norrvallan keinonurmi     |
Kilpailut ja ottelut > Suomen Cup

Suomen Cup alkoi Palloseuran kannalta harvinaisen kovalla vastuksella, sillä vastustajaksi arvottiin toinen veikkausliigajoukkue, AC Oulu. VPS hallitsi ottelua tunnin, minkä jälkeen oli vieraiden vuoro pyörittää peliä. Oululaisten kiri ei kuitenkaan riittänyt, joten Palloseura jatkoi seuraavalle kierrokselle 3–1 voitolla. Seuraavaksi vastaan asettui joukkueen edellisellä kaudella cupista tiputtanut FC Jazz-j.
4. kierros
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 21. huhtikuuta 2010 | Vaasan Palloseura | 3–1 | AC Oulu |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |  26' Laaksonen    36' 50' Kainu | (2–0) |  68' Ngambe | Botniahalli     |
|   |  26' Laaksonen    36' 50' Kainu | Raportti |  68' Ngambe | Botniahalli     |
5. kierros
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 13. toukokuuta 2010 | FC Jazz-j | 1–2 | Vaasan Palloseura |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |  3' Santanen | (1–0) |  77' Aalto    82' Oma maali | Porin Stadion     |
|   |  3' Santanen | Raportti |  77' Aalto    82' Oma maali | Porin Stadion     |
6. kierros
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 27. toukokuuta 2010 | Vaasan Palloseura | 1–0 | MyPa |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |  44'rp Inutile | (1–0) |   | Hietalahti     |
|   |  44'rp Inutile | Raportti |   | Hietalahti     |
7. kierros
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 10. kesäkuuta 2010 | HJK | 2–0 | Vaasan Palloseura |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |  54' 90'rp Parikka | (0–0) |   | Finnair Stadium     |
|   |  54' 90'rp Parikka | Raportti |   | Finnair Stadium     |