stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
National League
Historia > Perustaminen

Vuoteen 1875 toiminut National Association of Professional Base Ball Players oli vaarallisen heikko. Yhdistys kärsi auktoriteetin puutteesta valtaseuroja kohtaan, otteluohjelman valvomattomuudesta, epävakaista jäsenistä, yhden joukkueen ylivoimaisuudesta ja erittäin alhaisista pääsymaksuista, joka ei kannustanut seuroja noudattamaan liigan sääntöjä.
William Hulbert, chicagolainen liikemies ja Chicago White Stockings -seuran virkailija, lähestyi useita NA-seuroja suunnitelmineen keskusjohtoisemmasta liigasta. Lisäksi viittä hänen tähtipelaajaansa uhkasi karkottaminen NAPBBP:stä, koska Hulbert oli allekirjoittanut heidät seuraansa kyseenalaisin keinoin, joten Hulbertille oli oman edun mukaista luoda oma liiga. Kun St. Louis oli rekrytoitu, neljä läntistä seuraa kokoontuivat Louisvillessä, Kentuckyssa, tammikuussa 1876. Kun Hulbert oli puhunut neljälle muulle seuralle New Yorkissa 2. helmikuuta 1876, National League perustettiin kahdeksan perustajajäsenen voimin. Perustajajäsenet olivat:
Chicago White Stockings, NA (nykyinen Chicago Cubs)
Philadelphia Athletics, NA (erotettiin kauden 1876 jälkeen)
Boston Red Stockings (myöhemmin Red Caps), NA:n hallitseva joukkue (nykyinen Atlanta Braves)
Hartford Dark Blues, NA (lopetti kauden 1877 jälkeen)
Mutual of New York, NA (erotettiin kauden 1876 jälkeen)
St. Louis Brown Stockings, NA (lopetti kauden 1877 jälkeen)
Cincinnati Red Stockings, uusi seura, joka ei suoranaisesti liity vuonna 1870 lopetettuun samannimiseen seuraan (erotettiin kauden 1880 jälkeen)
Louisville Grays, uusi seura (lopetti kauden 1877 jälkeen, kun neljä pelaajaa oli asetettu pelikieltoon lopputulosten manipuloinnin takia)
National Leaguen muodostuminen merkitsi loppua NA:lle, jäljelle jääneet seurat lopetettiin tai ne jatkoivat amatöörisarjoissa. Ainoa vahva seura joka jäi liigan ulkopuolelle vuonna 1876 oli Philadelphian toinen joukkue, jonka kutsumanimenä oli joko White Stockings tai Phillies.
Uuden liigan toimivalta testattiin ensimmäisen kauden jälkeen. Athletic ja Mutuals kieltäytyivät tekemästä pelimatkoja länteen loppukaudesta ja mieluummin pelasivat paikallisia ei-liiga joukkueita vastaan. Hulbert reagoi seurojen uhmaan erottamalla ne, joka ei ainoastaan järkyttänyt baseball seuraajia (New York ja Philadelphia oli kaksi väkirikkainta kaupunkia liigassa), vaan teki samalla selväksi seuroille, että liigan otteluohjelman noudattaminen on rehellisen kilpailun kulmakivi, josta ei tingitä.
National League toimi kuuden seuran voimin kausina 1877 ja 1878. Seuraavien vuosien aikana eri ryhmiä liittyi ja poistui liigasta. Vuoteen 1880 mennessä kuusi kahdeksasta perustajajäsenestä oli lopettanut. Kaksi jäljelle jäänyttä alkuperäistä National League seuraa, jotka toimivat edelleenkin ovat Atlanta Braves ja Chicago Cubs. Ensimmäisen kerran liiga jatkoi täsmälleen samalla jäsenistöllä siirryttäessä kaudesta 1881 kauteen 1882. Tällöin edustettuna olivat seuraavat kahdeksan kaupunkia: Chicago, Detroit, Cleveland, Buffalo, Troy (lähellä Albanya), Worcester, Boston, ja Providence.
Kilpailevat liigat

NL kohtasi ensimmäisen vahvan kilpailijan, kun American Association alkoi pelata vuonna 1882. AA pelasi kaupungeissa, joissa NL:llä ei ollut joukkuetta, tarjosi sunnuntai-pelejä ja alkoholijuomia paikallislakien salliessa, ja myi halvempia lippuja kaikkialla (25 senttiä verrattuna NL:n standardin 50 senttiä, mojova summa monille 1882).
National League ja American Association pelasivat aikansa World Series -versiota seitsemän kertaa kymmenen rinnakkaiselokautensa aikana. Nämä kilpailut olivat epäjärjestäytyneempiä kuin modernin sarjan, kestäen kolmesta jopa viiteentoista otteluun, kaksi kertaa (1885 ja 1890) päättyi sarja tasatilanteeseen. NL voitti neljä kertaa ja AA vain kerran, vuonna 1886.
Alkaen Pittsburgh Piratesista vuonna 1887, National League alkoi ryöstää American Associationin seuroja korvatakseen lopettaneiden seurojen aiheuttamaa vajausta. Tämä heikensi AA:n vakautta.
Union Association perustettiin vuonna 1884 ja se lopetti toimintansa ensimmäisen kauden jälkeen, sen liigamestari St. Louis Maroons liittyi NL:ään. Players Leaguen perusti Brotherhood of Professional Base-Ball Players, urheilun ensimmäinen pelaajien liitto, joka ei ollut saanut NL:ta muuttamaan työkäytäntöjä kuten palkkakattoa ja varausmenetelmää, joka sitoi pelaajaa ryhmäänsä loputtomiin. NL kärsi monia tähtipelaajien menetyksiä Players Leagueen, mutta PL kaatui yhden kauden jälkeen.
Laajeneminen (1887–1899)

Kauden 1891 jälkeen AA lakkautettiin ja yhdistettiin National Leagueen, joka tunnettiin laillisesti ensi vuosikymmenellä nimellä "National League and American Association". Seurat, jotka tunnetaan nykyisin nimillä Cincinnati Reds, Los Angeles Dodgers (alun perin Brooklyn) ja Pittsburgh Pirates (sekä edesmennyt Cleveland Spiders) olivat siirtyneet NL:en jo ennen vuotta 1892. Sulautumisen yhteydessä NL:en siirtyvät St. Louis Browns (nykyisin tunnetaan nimellä St. Louis Cardinals), sekä kolme muuta joukkuetta, jotka eivät selvinneet 1900-luvulle saakka. Kaksi muuta joukkuetta, jotka liittyivät ennen vuotta 1892 ja pelaavat vieläkin liigassa ovat Philadelphia Phillies ja San Francisco Giants (alun perin New York), jotka molemmat liittyivät vuonna 1883.
National Leaguesta tuli 12-joukkueen sarja, jolla oli monopoliasema 1890-luvun loppupuolella. Liigassa syntyi lukuisia sisäisiä ristiriitoja, ei vähiten suunnitelmasta tukea joitakin omistajia (muiden katkerasti vastustaessa) muodostaa "trusti", jolla olisi yhteinen omistusoikeus kaikkiin kahteentoista joukkueeseen. NL käytti monopoliasemaansa pakottaakseen 2.400 dollaria rajan vuosittaisiin pelaajapalkkoihin vuonna 1894.
Kumppanuus American Leaguen kanssa

Oltuaan kahdeksan kautta 12 joukkueen liiga, NL supistui takaisin kahdeksaan joukkueeseen ja kaudella 1900 poistuivat sen joukkueet Baltimoressa, Clevelandissa, Louisvillessä ja Washingtonissa. Tämä tarjosi mahdollisuuden kilpailuun. Kolme näistä kaupungeista sai paikan uudessa American Leaguessa (AL, entinen Western League), joka aloitti toimintansa vuonna 1900 National Leaguen luvalla, joka piti American Leaguea vähempiarvoisena liigana. AL kieltäytyi uudistamasta kansallista sopimusta, kun se päättyi, ja 28. tammikuuta 1901 AL virallisesti ilmoitti olevansa toinen suuri liiga (Major League) National Leaguen ohessa. Vuoteen 1903, nousukas AL oli perustanut uusia joukkueita National Leaguen kaupungeissa: Boston, Chicago, New York, Philadelphia ja St. Louis. Vain Cincinnati Redsillä ja Pittsburgh Piratesilla ei ollut AL joukkuetta markkinoillaan.
Aluksi National League kieltäytyi tunnustamasta uutta liigaa, mutta todellisuudessa paljon osaamista ja rahaa oli valutettu uuteen liigaan. Kahden vuoden katkeran väittelyn jälkeen uusi versio kansallisesta sopimuksesta allekirjoitettiin vuonna 1903. Tämä merkitsi sitä, että kumpikin liiga virallisesti hyväksyy toisen liigan tasavertaisena, kunnioittaa keskenään pelaajien sopimuksia, ja sopimusta pelata World Series.
Major League Baseball oli joutua radikaalin uudelleenjärjestelyn kouriin marraskuussa 1920. Tyytymättöminä American League puheenjohtajaan ja Kansallisen toimikunnan johtajaan Ban Johnsoniin, NL:n omistajat hajottivat liigan 8. marraskuuta aloittaen neuvottelut MLB:n uudelleenorganisoinnista Black Sox Skandaalin seurauksena. Samalla kolme Johnsonille vihamielistä AL joukkuetta (Boston Red Sox, Chicago White Sox, ja New York Yankees) vetäytyi American Leaguesta ja liittyi kahdeksaan National Leaguen joukkueeseen muodostaen uuden National Leaguen. 12. joukkue olisi se, joka viidestä Johnsonille uskollisesta AL joukkueesta ensimmäisenä päättäisi liittyä, jos ei kukaan, niin joukkue olisi perustettu Detroitiin, joka oli ylivoimaisesti suurin yhden joukkueen kaupunki tuolloin. Neljä päivää myöhemmin, 12. marraskuuta, molemmat osapuolet tapasivat (ilman Johnsonia) ja päättivät palauttaa molemmat liigat ja korvata tehottoman Kansallisen toimikunnan komissaarilla. Komissaariksi valittiin liittovaltion tuomari Kenesaw Mountain Landis.
National Leaguen joukkueet pysyivät samoina vuodesta 1900 aina kauteen 1952 saakka. Vuonna 1953 Braves muutti Bostonista Milwaukeen, vuonna 1966 he muuttivat jälleen - Atlantaan. Vuonna 1958 Brooklyn Dodgers ja New York Giants siirtyivät Los Angelesiin ja San Franciscoon, jolloin Major League Baseball esiintyi Yhdysvaltain länsirannikolla ensimmäistä kertaa.
Laajentumisen aikakausi (1962–)

National League jäi kahdeksan joukkueen liigaksi yli 60 vuodeksi. Vuonna 1962 liiga joutui kilpailemaan  Continental liigan kanssa ja kohtaamaan American Leaguen yksipuolisen laajennuksen 1960. NL:an lisättiin joukkueet New York Mets ja Houston Colt .45 s. "Colts" nimettiin Houston Astrosiksi kolme vuotta myöhemmin. Vuonna 1969 liigaan lisättiin vielä San Diego Padres ja Montreal Expos (nykyisin Washington Nationals), jolloin liigasta tuli 12-joukkueinen ensimmäistä kertaa vuoden 1899 jälkeen. Vuonna 1993 liiga laajeni 14-joukkueiseksi lisäämällä Colorado Rockies ja Florida Marlins. Vuonna 1998 Arizona Diamondbacksistä tuli liigan viidestoista seura, ja Milwaukee Brewers siirtyi American Leaguesta National Leagueen tehden National Leaguesta 16-joukkueen sarjan, jota se oli kauteen 2013 saakka. Siirto tehtiin siksi, että molempiin liigoihin haluttiin parillinen määrä joukkueita, joka sopii paremmin otteluohjelmaan. Kaudelle 2013 Houston Astros siirrettiin NL:sta AL:an, jolloin kummassakin liigassa on nykyisin 15 joukkuetta.
Vuonna 1969 seurauksena laajentumisesta, National League, jossa ensimmäiset 93 vuotta joukkueet olivat kilpailleet yhtenä ryhmittymänä, organisoitiin kahdeksi kuuden joukkueen divisioonaksi, joiden voittajat kohtasivat National League Championship Seriesissä oikeudesta edetä World Seriesiin.
Vuonna 1994 liiga jaettiin jälleen uudelleen, nyt kolmeen maantieteelliseen divisioonaan. Kolmas postseason-kierros lisättiin samanaikaisesti: kolmen divisioonan mestarit sekä villi kortti -joukkue (paras lohkossaan toiseksi sijoittunut joukkue) kohtasivat nyt National League Division Seriesissä. Koska pelaajien lakko kuitenkin keskeytti sarjan 1994, systeemi otettiin käyttöön ensimmäisen kerran seuraavalla kaudella.
Pitäen itseään enemmän "perinteisenä" tai "puhtaana" liigana, National League otti käyttöön designated hitter -säännön, joka hyväksyttiin American Leaguessa vuonna 1973, vasta 2022. Teoriassa tämä tarkoitti, että pelinjohtajan rooli oli pitkään suurempi National Leaguessa. Kaiken kaikkiaan NL:ssä syntyi vähemmän juoksuja, koska syöttäjän oli myös lyötävä vuorollaan.
Ensimmäiset 96 vuotta National League -joukkueet kohtasivat American League -kollegojensa kanssa vain näytöspeleissä tai World Seriesissä, mutta vuodesta 1997 runkosarjan yhteydessä on pelattu niin sanottuja Interleague-pelejä. Interleague-peleistä sovittaessa päätettiin, että American Leaguen designated hitter -sääntöä käytetään vain peleissä, joissa American League -joukkue on kotijoukkue.
1990-luvulla American Leaguen ja National Leaguen presidentin virat lopetettiin. Lisäksi kaikki tuomarit olivat yhteiset MLB:n valvonnassa. Tämän jälkeen liigoja ei erota toisistaan mikään muu kuin designated-hitter sääntö ja perinteet.
Kauden 2014 jälkeen Giants on voittanut eniten NL mestaruuksia (23), perässä Dodgers (21, sekä yksi AA viiri) ja Cardinals (19 plus 4 AA viiriä). Cardinals on voittanut eniten World Series -mestaruuksia (11) sen jälkeen Giants (7), Dodgers (6), Pirates (5) ja Reds (5). St. Louis omistaa myös kunnian olla ainoa AA seura, joka on voittanut NL seuran 1800-luvun World Seriesissä.
Liigan mestarit > National League Championship Series

Vuodesta 1969, jolloin National League jaettiin useampaan divisioonaan, liigamestaruus on ratkennut postseasonilla erillisellä loppuottelusarjalla, jonka voittaja etenee World Seriesiin.
Pittsburgh Pirates (takarivi) National Leaguen mestari 1903.
New York Giants voitti ensimmäisen World Seriesinsä 1905. Edelliskaudella joukkueen omistaja boikotoi World Seriesiä
Pankrates

Pankrates (m.kreik. Παγκρατης) ja Pankratios (Παγκράτιος) ovat antiikin kreikkalaisia nimiä, jotka voivat viitata seuraaviin henkilöihin:
Pankrates Aleksandrialainen, runoilija
Pankrates Arkadialainen, runoilija
Pankrates Ateenalainen (n. 140 jaa.), kyynikkofilosofi
Pankrates, epigrammirunoilija
Pankrates, runoilija tai muusikko
Katso myös Pyhä Pancratius
Olavi Kalela

| Olavi Kalela> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. maaliskuuta 1908 Helsinki
Kuollut: 22. toukokuuta 1974 (66 vuotta)
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Eläintiede ja kasvitieteilijä
Olavi Kalela (vuoteen 1935 Cajander; 25. maaliskuuta 1908 Helsinki – 22. toukokuuta 1974) oli suomalainen eläintieteilijä.
Kalelan tutkijanura alkoi vuonna 1933 Helsingin yliopiston Luonnontieteellisessä museossa, jonka kustoksena hän oli 1940–1957. Vuonna 1938 hän väitteli filosofian tohtoriksi. Toimiessaan eläintieteen dosenttina Kalela aloitti tunturisopuliin keskittyneen myyrätutkimuksen Kilpisjärvellä 1946. Hän väitteli filosofian tohtoriksi 1951. Vuonna 1957 Kalela nimitettiin Helsingin yliopiston eläintieteen professoriksi. Hän esitti yliopiston johdolle tutkimusaseman perustamista Kilpisjärvelle. 1963 toive toteutui ja Kilpisjärven biologinen asema päätettiin rakentaa. Ensimmäinen toimintavuosi oli 1964, josta lähtien asema on ollut tutkijoiden ja opiskelijoiden akti<ivisessa käytössä.
Kalela oli aikanaan yksi arvostetuimmista suomalaisista ekologeista maailmalla, ja myyrätutkimuksessa hän oli alan auktoriteetti. Hänen myyrätutkimuksensa käsittivät niin maasto- kuin laboratoriotutkimuksia kuin matemaattisen mallintamisen. Kalela tutki myös ilmastonmuutoksen vaikutuksia lintujen levinneisyyden muutoksiin Pohjois- ja Keski-Euroopassa.
Kalela toimi Vanamo-seuran hallituksessa vuosina 1951–1966.
Kirjoituksia

Changes in Geographic Ranges in the Avifauna of Northern and Central Europe in Relation to Recent Changes in Climate, Bird-Banding, 1949
Regulation of Reproduction Rate in Subarctic Populations of the Vole Clethrionomys rufocanus (Sund.), Annales Academiae Scientiarum Fennicae Ser. A-IV, Biologica, 1957
On the Fluctuations in the Numbers of Arctic and Boreal Small Rodents as a Problem of Production Biology, Annales Academiae Scientiarum Fennicae Ser. A-IV, Biologica, 1962.
Aiheesta muualla

Johan Tast: Olavi Kalela 1908-1974. – Luonnon Tutkija 78: 97-99.
Henrik Wallgren: / Kalela, Olavi (1908 - 1974) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  13.10.2004. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
ORP Kujawiak (1941)

| ORP Kujawiak |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vickers Armstrong, Newcastle-upon-Tyne
Kölinlasku:  22. marraskuuta 1939
Laskettu vesille:  30. lokakuuta 1940
Palveluskäyttöön:  17. kesäkuuta 1941
Poistui palveluskäytöstä:  uponnut osuttuaan miinaan 16. kesäkuuta 1942
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 050 t (standardi) 1 490 t (max)
Pituus:  85,34 m
Leveys:  9,62 m
Syväys:  2,51 m
Koneteho:  19 000 hv
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  168
Aseistus
Aseistus:  6 x QF 4" Mk XVI -tykkiä kaksiputkisina Mk XIX -asennuksina 4 x QF 2 naulan -ilmatorjuntatykkiä 2 x 20 mm ilmatorjuntatykkiä
ORP Kujawiak (viirinumero L72) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Puolan merivoimille lainaama Hunt-luokan tyypin II saattuehävittäjä HMS Oakley, joka palveli puolalaisella miehistöllä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 4. syyskuuta 1939 osana vuoden 1939 hätäohjelmaa Vickers Armstrongilta Newcastlesta, missä köli laskettiin 22. marraskuuta työnumerolla J4136. Alus laskettiin vesille 30. lokakuuta 1940 ja valmistui 17. kesäkuuta 1941, jolloin se siirrettiin Puolan merivoimille miehitettäväksi. Alus nimettiin samassa yhteydessä ORP Kujawiakiksi.
Palvelus

Alus läpäisi valmistajan koeajot, joiden päätyttyä puolalainen miehistö siirtyi alukselle. Alus aloitti 17. kesäkuuta vastaanottokokeet ja aluksen puolalainen miehistö vastaanotti aluksen, jolloin se siirrettiin Puolan merivoimien alaisuuteen nimettynä ORP Kujawiakiksi. Alus joutui 18. kesäkuuta Saksan ilmavoimien hyökkäyksen kohteeksi matkalla Tynestä Scapa Flow'hun koulutettavaksi. Hyökkäyksessä sai surmansa yksi miehistön jäsen.
Seuraavana päivänä alus poikkesi Dundeessä korjauttamassa vaurioitaan sekä luovuttamassa maihin surmansa saaneen ruumiin. Korjausten päätyttyä alus jatkoi matkaansa Scapa Flow'hun, jonne se saapui 20. kesäkuuta.
Kujawiak partioi 11. heinäkuuta yhdessä HMS Lightningin ja sisaraluksensa ORP Krakowiakin kanssa suojaten taistelulaiva HMS Nelsonia, josta suojanneet alukset erkanivat seuraavana päivänä palaten Scapa Flow'hun. Alus jatkoi 13. heinäkuuta kouluttautumistaan Kotilaivaston mukana.
Alus lähti 23. heinäkuuta koulutuksen päätyttyä Plymouthiin, jossa se liittyi 25. heinäkuuta 15. hävittäjälaivueeseen suojaamaan saattueita sekä valvomaan meriliikennettä. Alus suojasi 23. lokakuuta Irlannin merellä saattuetta SL89 Liverpooliin Krakowiakin kanssa. Suojaus erkani 25. lokakuuta saattueesta sen saavuttua määränpäähänsä.
Alus suojasi 24. marraskuuta taistelulaiva HMS Resolutionin Plymouthista Scapa Flow'hun HMS Beverleyn kanssa. Tehtävästä vapauduttuaan 27. marraskuuta alus aloitti paluumatkansa Plymouthiin. Alus määrättiin joulukuussa Kotilaivastoon tukemaan suunniteltuja maihinnousuja.
Alus lähti 15. joulukuuta Plymouthista Scapa Flow'hun. Seuraavana päivänä alus poikkesi Greenockissa, jossa se sai määräyksen suojata maihinnousualukset (LSI) HMS Princess Charlotten ja HMS Prins Albertin Scapa Flow'hun, jonne osasto saapui 17. joulukuuta. Alus osallistui saavuttuaan operaatio Ankletin harjoituksiin. Alus lähti 22. joulukuuta Force J:n mukana Lofoottien maihinnousuun. Force J:n muut alukset olivat risteilijä HMS Arethusa, hävittäjät HMS Somali, HMS Ashanti, HMS Bedouin, saattuehävittäjät Krakowiak, HMS Wheatland, HMS Lamerton, Norjan laivaston korvetit KNM Acanthus, KNM Eglantine, miinanraivaajat HMS Speedwell, HMS Harrier, HMS Halcyon, tutkimusalus HMS Scott, tankkerit RFA Black Ranger, RFA Grey Ranger, maihinnousualukset (LSI) HMS Prins Albert, HMS Princess Charlotte, tukilaiva Gudrun Maersk, hinaaja Jaunty. Alus etsi 26. joulukuuta Vestfjordista aluksia, jolloin kaksi norjalaista troolaria vallattiin ja saksalainen apulaiva Geier (V5904) miehitettiin. Seuraavana päivänä ilmasuojan puute Lofooteilla pakotti peruuttamaan operaation. Ilmahyökkäyksissä alus vaurioitui lievästi lähelle osuneesta pommista. Alus matkasi 28. joulukuuta Scapa Flow'hun Force J:n mukana.
Palvelus > 1942

Kujawiak suojasi 4. tammikuuta 1942 Krakowiakin kanssa Scapa Flow'sta Clydeen HMS Princess Charlottea ja HMS Prins Albertia. Suojanneet hävittäjät lähtivät seuraavana päivänä Clydestä Plymoouthiin. Alukset liittyivät 8. tammikuuta Plymouthissa laivueeseensa.
Alus määrättiin kesäkuussa suojaamaan Maltalle matkaavaa saattuetta operaatio Harpoonissa. Se liittyi 6. kesäkuuta Gibraltarille matkanneeseen saattueeseen WS19S. Alus muodosti 12. kesäkuuta risteilijä HMS Cairon, hävittäjien HMS Bedouinin, HMS Marnen, HMS Matchlessin, HMS Partridgen, HMS Ithurielin, HMS Blankneyn, HMS Middletonin ja Kujawiakin, miinanraivaajien HMS Heben, HMS Speedyn, HMS Hythen ja HMS Ryen kanssa Force X:n, jonka tehtävänä suojata  saattuetta Maltalle Sisiliansalmen kautta. Saattue joutui 14. kesäkuuta voimakkaan ilmahyökkäyksen kohteeksi, jolloin risteilijä HMS Liverpool vaurioitui. Seuraavana päivänä ilmahyökkäykset jatkuivat ja saattuetta uhkasi Italian laivaston merelläolo.
Kujawiak osui 16. kesäkuuta miinaan Maltan Grand Harbour -sataman suulla, jolloin 25 miehistönjäsentä sai surmansa. Alus upposi ennen hinauksen alkamista.
Oranssihelttakookako

| Oranssihelttakookako |
| --- | --- |
 Oranssihelttakookako (yllä) ja kookako (alla)
Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kookakot Callaeaidae
Suku::  Kookakot Callaeas
Laji::  cinereus
Kaksiosainen nimi
 Callaeas cinereus  (Gmelin, 1788) 

Katso myös
   Oranssihelttakookako Wikispeciesissä   Oranssihelttakookako Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Oranssihelttakookako (Callaeas cinereus) eli aiemmalta nimeltään kokako on äärimmäisen uhanalainen Uudessa-Seelannissa tavattava kookakoihin kuuluva varpuslintu. Aiemmin laji Callaes cinereus jaettiin alalajeihin C. c cinereus ja C. c. wilsoni, mutta ne on sittemmin jaettu omiksi lajeikseen oranssihelttakookako ja kookako Callaeas wilsoni.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan oranssihelttakookako on noin 38 cm. Väritykseltään laji on siniharmaa, ja silmien ympärillä on musta maski. Heltat ovat oranssit.
Elinympäristö

Molemmat kookakolajit olivat 1900-luvun alussa yleisiä Uuden-Seelannin lehti- ja podokarpusmetsissä. Oranssihelttakookakosta, joka elää Eteläsaarella ja Stewart Islandilla, ei ole tehty havaintoja vuoden 2007 jälkeen ja se saattaa olla kuollut sukupuuttoon. Sen uskotaankin olevan hävinnyt. Pohjoisempi laji elää laikuttaisesti Pohjoissaarella. Laji elää pääasiassa luonnontilaisissa metsissä eikä ole sopeutunut talousmetsiin.
Elintavat ja ravinto

Oranssihelttakookako ei ole erityisen hyvä lentäjä, minkä vuoksi se liikkuu mieluummin juosten. Laji elää territorioittain. Yhtä aluetta hallitsee joko koiraan ja naaraan muodostama pari, kahden koiraan pari, yksi koiras tai lyhyen aikaa myös yksittäinen naarasyksilö. Naaras munii pesään yleensä kolme munaa. Kahden koiraankin pari voi tehdä pesän. Oranssihelttakookako on tiettävästi ainoa lintulaji, jolle koiraiden yhteinen pesiminen on ominaista.
Oranssihelttakookakon ravinto vaihtelee kausittain. Sen pääasiallista ravintoa ovat hedelmät, mutta se syö myös lehtiä, nuppuja, kukkia, mettä sekä selkärangattomia eläimiä.
Uhat

Oranssihelttakookakoja ei ole tavattu luonnossa vuoden 2007 jälkeen. Jotkut tutkijat arvelevat lajin jo hävinneen. BirdLife International arvioi 2016 lajin äärimmäisen uhanalaiseksi ja sen kannaksi alle 50 sukukypsää yksilöä. Aikaisemmin laajamittainen metsien hakkuu oli syynä kannan romahtamiseen. Nykyään suurimman uhan muodostavat saarelle levinneet saalistajat kuten isorotat, kettukusut ja kärpät.
Paloportaat

Paloportaat manhattanilaisessa talossa.
Paloportaat ovat tavallisesti talon ulkopuolella olevat portaat, joita voidaan käyttää hätäpoistumistienä tulipalon sattuessa. Paloportaita on joissakin kerrostaloissa ja teollisuuslaitoksissa. Varsinkin omakoti- ja rivitaloissa on yleensä paloportaiden sijasta palotikkaat. Paloportaiden varhaisen prototyypin kehitti Anna Connely vuonna 1887.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paloportaat Wikimedia Commonsissa
Orijärven kaivos

Kuva entiseltä kaivosalueelta.
Orijärven kaivos oli vuosina 1758–1958 Kiskon pitäjässä Varsinais-Suomessa toiminut suomalainen kuparikaivos. Kaivoksen malmin kuparipitoisuus oli parhaimmillaan jopa 3 % ja keskimäärin louhittu malmi sisälsi 1,5 % lyijyä, 4,5 % sinkkiä ja 1,0 % kuparia. Orijärven kaivoksesta louhittiin sen 200-vuotisen historian aikana noin 1,352 miljoonaa tonnia malmia.