stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jalo Heikinheimo
Opinnot

Heikinheimo kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta yhteiskoulusta vuonna 1910 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Hän suoritti lääketieteen alkututkinnon vuonna 1912 ja toimi sen jälkeen assistenttina yliopiston fysiologisessa laboratoriossa vuonna 1913–1915. Sotakorkeakoulun komentajakurssin hän suoritti vuosina 1929–1930.
Jääkärikausi

Heikinheimo osallistui etappitoimintaan Holmön - Jepuan suunnalla, kunnes liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennyspataljoonaan 6. huhtikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 28. heinäkuuta 1916 pataljoonan 4. komppaniaan ja edelleen pataljoonan haupitsipatteriin 13. joulukuuta 1916. Hän otti osaa asemasotaan Misse-joella ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluihin.
Suomen sisällissota

Heikinheimo saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan adjutantiksi Jääkäritykistöön ja otti osaa taisteluihin Tampereella. Tampereen valtauksen viime vaiheessa hän toimi hetken rintamaosasto A:n esikuntapäällikön tehtävissä. Myöhemmin hän johti kahta jalkaväkikomppaniaa Karkun ja Vammalan valtauksissa, joista viimeksi mainitussa haavoittui 18. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Suomen sisällissodan jälkeen Heikinheimo määrättiin 30. kesäkuuta 1918 Suomen senaatin sota-asiaintoimituskuntaan, josta hänet siirrettiin edelleen 24. heinäkuuta 1918 sotilaspoliittisen ja sanomalehtitoimiston (K 3:n) toimistopäälliköksi. Sotaministerin adjutantiksi hänet nimitettiin 27. 1. 1919 ja 1. tammikuuta 1920 hänet nimitettiin vanhemmaksi adjutantiksi. Hänet siirrettiin 17. syyskuuta 1924 alkaen Pohjois-Savon rykmentin 1. pataljoonan komentajaksi, josta hänet komennettiin 29. kesäkuuta 1928 alkaen rykmentin Aliupseerikoulun johtajaksi. Joensuun sotilaspiirin päälliköksi hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1933, josta hänet komennettiin 18. kesäkuuta 1937 Savon jääkärirykmentin 1. pataljoonan komentajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Heikinheimo osallistui 1. Täydennysdivisioonan esikuntapäällikkönä, josta hänet siirrettiin myöhemmin päälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 3:een. Välirauhan aikana hän toimi 5. Armeijakunnan esikunnan koulutusasiain esiupseerina, josta hänet siirrettiin myöhemmin liikekannallepanotöiden johtajaksi Etelä-Pohjanmaan sotilasläänin esikuntaan ja edelleen Etelä-Hämeen sotilasläänin esikuntaan. Jatkosotaan hän osallistui Päämajan erikoistehtävissä, josta hänet siirrettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 20:n päälliköksi, missä tehtävässä hän oli vuoteen 1955 saakka, jolloin hänet siirrettiin Etelä-Hämeen sotilasläänin komentajan apulaiseksi, jota tehtävää hoiti sodan loppuun saakka, jolloin erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi koetehtaan johtajaksi lääketehdas Orionille. Orionia hän palveli vuoteen 1945 saakka, jolloin siirtyi Oikeusministeriön palvelukseen asiantuntijaksi sotilashenkilöiden armahdusasioita Tasavallan Presidentin esittelyyn valmisteltaessa. Hänet on haudattu Niittykumpuun.
Opetustoimi

Heikinheimo toimi Pohjois-Savon rykmentin upseerien sotilaspedagogisen kurssin johtajana vuonna 1925 ja rykmenttiin määrättyjen reserviupseerien koulutuksenjohtajana vuonna 1925 sekä 3. Divisioonan kanta-aliupseerien viestikurssien johtajana vuonna 1927.
Luottamustoimet

Heikinheimo toimi Armeijan valistustyön järjestämistä suunnitelleen komitean jäsenenä vuonna 1918 ja Petsamon Suomeen liittämisen aiheuttamia toimenpiteitä suunnitelleen komitean jäsenenä vuonna 1920 sekä Vapaussodan invalidien liiton ensimmäisenä puheenjohtajana vuonna 1924 ja johtokunnan jäsenenä vuodesta 1925 alkaen. Suomen voimistelu- ja urheiluliiton hiihtojaoston varapuheenjohtajana hän toimi vuosina 1922–1924 ja Jääkärikotisäätiön hallituksen jäsenenä vuosina 1929–1932 sekä Joensuun lyseon vanhempainneuvoston puheenjohtajana vuosina 1936–1937. Hän toimi myös Suomen armeijan edustajistossa Lützenin taistelun 300-vuotisjuhlassa vuonna 1932.
Ammuntaharrastus

Heikinheimo oli Suomen ampujain liiton erikoismestari vapaakivääriammunnassa ja mestari pienoiskivääriammunnassa.
Tuotanto

Heikinheimo oli mukana perustamassa Suomen Sotilas -aikakauslehteä ja toimi lehden toimittajana vuosina 1919–1925 sekä julkaisi kirjoituksia useissa aikakaus- ja päivälehdissä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 9. lokakuuta 1916  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 28. huhtikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 16. toukokuuta1925  Everstiluutnantti 23. helmikuuta 1934 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. (1918 miekkojen kera ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Vapaussodan Invalidien Liiton kultainen ansiomitali  Suomen Hiihtoliiton kultainen plaketti |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Heinkel He 59

Kaukopartiomiesten huoltokoneena toiminut Heinkel He 59
Heinkel He 59B-2 oli saksalainen merilentokone.
Tausta

Ernst Heinkel alkoi vuonna 1930 kehittää Saksan laivastolle meritoimintakonetta, joka Versailles’n rauhansopimuksen ehtojen vuoksi tehtiin näennäisesti siviilikoneena. Ensilento tapahtui syyskuussa 1931.
Tekniikkaa

Kone oli kaksitasoinen ja -moottorinen (BMW VI-moottorit, jonka teho oli 660 hv) meritoimintakone. Koneessa oli ohjaajan lisäksi etu- ja taka-ampujat. Kaikkiaan konetta valmistettiin 140 kappaletta vuoden 1938 alkuun mennessä.
Tekniikkaa > Tekniset tiedot

Kärkiväli 23,7 metriä
Pituus 17,4 metriä
Korkeus 5,8 metriä
Tyhjäpaino 5 000, lentopaino 9 100 kg
Suoritusarvot
Huippunopeus 220 km/h merenpinnan tasolla
Lakikorkeus 3 500 metriä
Lentomatka 950 km
Aseistus
neljä 7,92 mm konekivääriä
Käyttö Suomessa

Suomen ilmavoimat vuokrasi Saksasta neljä He 59B-2-konetta. Ne lennettiin Suomeen 11. elokuuta 1943. Kaksi maalattiin Suomen ilmavoimien väreihin ja sai tunnukset HL-59 ja HL-60. Koneet olivat Arado Flugzeugwerke A.G.:n valmistamia. Koneita käytettiin kaukopartioiden kuljettamisessa neljän kuukauden ajan, sitten ne palautettiin Saksaan.
Aiheesta muualla

http://www.luftarchiv.de/flugzeuge/heinkel/he59.htm
Taisto Tähkämaa

| Taisto Tähkämaa> Suomen puolustusministeri |
| --- | --- |
 Sorsan II hallitus 15.5.1977–25.5.1979  
Edeltäjä:  Seppo Westerlund
Seuraaja:  Lasse Äikäs
Suomen maa- ja metsätalousministeri
 Koiviston II hallitus 26.5.1979–18.2.1982 Sorsan III hallitus 19.2.1982–5.5.1983  
Edeltäjä:  Johannes Virolainen
Seuraaja:  Toivo Yläjärvi
Kansanedustaja
 23.3.1970–21.3.1991  
Ryhmä/puolue:  Keskustan eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Turun läänin eteläinen vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. joulukuuta 1924 (ikä 100) Parainen
Ammatti:  maanviljelijä
Arvonimi: maanviljelysneuvos (1991)
Puoliso:  Riitta-Leena Kokolahti (1961–)
Tiedot
Puolue:  Suomen Keskusta
Koulutus:  agrologi (1953)
Taisto Toivo Johannes Tähkämaa (vuoteen 1935 Blomqvist) (s. 11. joulukuuta 1924 Parainen) on suomalainen agrologi sekä maanviljelysneuvos. Hän toimi kansanedustajana 1970–1991, puolustusministerinä 1977–1979 sekä maa- ja metsätalousministerinä 1979–1983. Keskustapuolueen varapuheenjohtajana hän toimi 1980–1984. Maa- ja metsätalousministerinä Tähkämaa myötävaikutti munantuotantoon ja maataloustulon ohjaamiseen viljanviljelylle.
Tähkämaa on lähtöisin maanviljelijäperheestä. Hän osallistui jatkosotaan jalkaväkirykmentti 35:n riveissä taistellen muun muassa Maaselän kannaksella ja myöhemmin Tali-Ihantalassa. Tähkämaa sai koulutuksen panssaritykinampujaksi ja yleni sodan aikana korpraaliksi. Hän kävi maamieskoulun 1946 sekä suoritti kansanopisto-opintoja Alkio-opistossa 1949 ja maatalouden jatko-opintoja Högre svenska lantbruksläroverket i Åbo -opistossa 1953. Sen jälkeen hän toimi maatalouskonsulenttina ja maanviljelijänä Piikkiön Harvaluodossa.
Neuvostoliiton puolustusministeri marsalkka Dmitri Ustinov teki virallisen vierailun Suomeen kesällä 1978 Tähkämaan toimiessa puolustusministerinä. Ustinov esitti Suomen ja Neuvostoliiton yhteisiä sotaharjoituksia ensimmäiseksi juuri vierailua isännöineelle Tähkämaalle. Tähkämaa kuitenkin vastasi, ettei hänellä ollut valtuuksia tehdä päätöstä asiassa ja siirsi sen presidentti Urho Kekkosen ja puolustusvoimain komentajan kenraali Lauri Sutelan ratkaistavaksi. Nämä torjuivat Ustinovin ehdotuksen, jonka on vahvimmin epäilty olleen alun perin Neuvostoliiton silloisen Helsingin-suurlähettilään Vladimir Stepanovin idea.
Vuoden 2006 presidentinvaalin toisella kierroksella Tähkämaa ilmoitti keskustan pää-äänenkannattaja Suomenmaassa kannattavansa Tarja Halosta sotilaallista liittoutumattomuutta tarkoittavan puoluekokouspäätöksen perusteella. Suomen Keskustan johto kannatti pääasiassa Sauli Niinistöä.
Presidentti on myöntänyt Tähkämaalle Suomen Leijonan ritarikunnan komentajamerkin vuonna 1983 ja Vapaudenristin ritarikunnan I luokan Vapaudenristin rintatähtineen vuonna 2006. Hän sai maanviljelysneuvoksen arvonimen vuonna 1991.
Tähkämaa on vanhin elossa oleva suomalainen, joka on toiminut kansanedustajana ja valtioneuvoston jäsenenä.
Dorsey

Dorsey on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Angela Dorsey, kanadalainen kirjailija
Jack Dorsey (s. 1976), yhdysvaltalainen liikemies ja miljardööri
Jimmy Dorsey (1904–1957), yhdysvaltalainen jazzmuusikko
Lee Dorsey, yhdysvaltalainen soul- ja rhythm and blues -laulaja
Ronald Dorsey (s. 1983), yhdysvaltalainen koripalloilija
Tommy Dorsey (1905–1956), yhdysvaltalainen jazzpasunisti, -trumpetisti ja orkesterinjohtaja.
Etunimenä

William Dorsey Pender (1834–1863), yhdysvaltalainen etelävaltioiden armeijan kenraali
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Abellio

Abellio on roomalais-kelttiläinen omenapuiden jumala, jota palvottiin Galliassa, Garonnen laaksossa. Laaksosta on löytynyt useita kaiverruksia, joissa jumala mainitaan.
Hawker Hurricane

| Hurricane |
| --- | --- |
 Hurricane Mk I
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Hawker
Suunnittelija:  Sydney Camm
Ensilento:  6. marraskuuta 1935
Esitelty:  1937
Tila:  ei käytössä
Pääkäyttäjät:  Royal Air Force
Valmistusmäärä:  14 000 
Valmistusvuodet:  1937–1944
Hawker Hurricane oli Britannian kuninkaallisten ilmavoimien 1930-luvulla käyttöön ottama hävittäjälentokone. Se oli lukumääräisesti tärkein brittien hävittäjälentokone taistelussa Britanniasta 10. heinäkuuta – 31. lokakuuta 1940. Tuolloin RAF:illa oli käytössään 32 Hurricane-laivuetta ja 19 Supermarine Spitfire -laivuetta. 620 Hurricane- ja Spitfire-hävittäjälentokonetta torjui 3 500 saksalaisen pommitus- ja hävittäjälentokoneen uhan.
Brittiläinen hävittäjä-ässä (28 varmistettua pudotusta) James Harry ”Ginger” Lacey saavutti taistelussa Britanniasta 18 pudotusta Hurricanella. Lisäksi hänen ansiokseen luettiin Buckinghamin palatsia pommittaneen koneen alasampuminen. Marmaduke Pattle saavutti tyypillä 35 pudotusta. Archie McKellar, joka lensi sekä Hurricanella että Spitfirellä, saavutti Hurricanella lentäessään viisi pudotusta yhden päivän aikana.
Hurricanen suunnittelu ja käyttö

Vielä vuonna 1933 uskottiin nopeiden pommikoneiden ratkaisevan tulevat sodat ja hävittäjien olevan kykenemättömiä estämään nopeiden ja korkealla lentävien pommikoneiden toimintaa.
Sydney Camm esitteli lokakuussa 1933 Hawker Furyn pohjalta tehdyn suunnitelman yksitasoisesta kiinteällä laskutelineellä varustetusta Fury Monoplanesta. Vuonna 1934 moottoriksi vaihdettiin tuhannen hevosvoiman Rolls-Royce PV12, joka sai myöhemmin nimen Merlin, ja laskuteline muutettiin sisäänvedettäväksi. Tässä vaiheessa suunnitelma oli saanut nimen Hawker High Speed Interceptor Monoplane. Britannian ilmailuministeriö tilasi prototyypin helmikuussa 1935.
Prototyypin K5083 ensilento tapahtui 6. marraskuuta 1935. Moottorissa oli vielä lastentauteja, mutta itse koneen rakenteeseen jouduttiin koelentojen perusteella tekemään vain muutama muutos. Se oli RAF:n ensimmäinen lentokone, jonka nopeus ylitti 300 mailia tunnissa – prototyyppi lensi 16 200 jalan (4 940 metrin) korkeudessa 315 mph (507 km/h).
Hurricanen suunnittelu ja käyttö > Hurricane II

Kesäkuussa 1940 yhteen koneeseen asennettiin 1 280 hv:n Merlin XX -moottori, jolloin syntyi Hurricane IIA Series 1. Series 2:ssa oli pidennetty ja vahvistettu runko. Hurricane IIB:ssä ja IIC:ssä oli pomminripustimet ja 12 konekivääriä tai neljä 20 millimetrin tykkiä. Hurricane IID oli tarkoitettu maataistelutehtäviin. Siinä oli parannettu panssarointi ja kaksi 40 millimetrin tykkiä.
Britannia antoi aseapuna Neuvostoliitolle 2 952 Hurricanea pääosin vuosina 1941–1942. Nämä Neuvostoliittoon käytettyinä lähetetyt koneet olivat enimmäkseen mallia IIB ja IIC. Hurricanea käytettiin paljon Suomen vastaisella rintamalla. Neuvostoliittolaisen hävittäjä-ässä Boris Safonovin ehdotuksesta kahdeksan 7,7 millimetrin konekiväärin tilalle asennettiin kaksi 7,62 millimetrin ShKAS-konekivääriä ja kaksi 20 millimetrin ShVAK-konetykkiä. Ennen tätä kokeiltiin kahdesta 12,7 millimetrin konekivääristä koostunutta aseistusta.
Hurricanen suunnittelu ja käyttö > Hurricane IV

Malli III jäi suunnittelupöydälle. Hurricane IV oli maataistelukone, jossa oli 1 620 hevosvoiman Merlin 24- tai 27 -moottori ja aseistuksena 40 millimetrin tykit, pommeja tai raketteja.
Hurricane-koneita valmistettiin kaikkiaan 14 233 kappaletta. Viimeinen Hurricane valmistui syyskuussa 1944.
Hurricanen tuotanto ja muunnokset

Tuotanto jatkui vuoteen 1944 asti, jolloin Canadian Car and Foundry Co oli rakentanut Isossa-Britanniassa 13 080 Hurricanea ja 1 451 Mk X-, XI-, XII- ja XIIA-konetta erilaisin aseistuksin ja Rolls-Royce-moottoreiden kera. Noin 60 prosenttia brittien lentokoneista rakennettiin Kanadassa toisen maailmansodan aikana.
Hurricanen seuraajat

Hawker kehitti Hurricanen seuraajiksi kokometalliset Hawker Typhoonin ja Hawker Tempestin, joiden rakenne salli suurempien Napier Sabre -moottorien asentamisen. Tosin Napierin "lastentaudit" olivat näiden koneiden ongelmina toisen maailmansodan loppuun asti, eikä niitä kyetty täysin ratkaisemaan ennen sodan loppumista. Niiden nousussa ja laskeutumisessa menehtyi paljon jopa kokeneita lentäjiä, koska erittäin voimakkaan 24-sylinterisen koneen hallinta oli vaikeaa.
Museokoneita Suomessa

Keski-Suomen ilmailumuseon Hawker Hurricane I (Suomen ilmavoimien tunnus HC-452) on ainoa Suomessa säilynyt Hurricane. Kyseinen kone kiersi näyttelyissä vuonna 2004 Suomen ilmailumuseossa ja kesällä 2005 Kaakkois-Suomen ilmailumuseossa.
Konetta alettiin kunnostaa syyskuussa 2010 Keski-Suomen ilmailumuseossa. Siihen oli saatu muun muassa alkuperäistä vastaava Merlin III -moottori ja koneen varustelu pyrittiin täydentämään. Kone siirtyi Keski-Suomen näyttelyyn 6. maaliskuuta 2013.
Tekniset tiedot (Hurricane Mk IIC)

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&09.08400009,84 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&012.019000012,19 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.&&&&004,00 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&023.092000023,92 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&02605.&&&&002 605 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&03950.&&&&003 950 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Rolls-Royce Merlin XX -V12-moottori; &&&&&&&&&&&&0883.&&&&00883 kW (&&&&&&&&&&&01185.&&&&001 185 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0547.&&&&00547 km/h 6 400 metrissä
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0965.&&&&00965 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&010970.&&&&0010 970 m
Aseistus
Konekivääreillä aseistettu versio sai nimen Mk IIA
12 × Browning 7,7 mm -konekivääriä
4 × 20 mm Hispano MK II -tykkiä (toisinaan aseistukseksi ilmoitetaan Oerlikon-tykit johtuen Hispanon patruunan alkuperästä Oerlikon 110 × 20:n kanssa sekä kokeilusta Oerlikon-tykeillä; aseen patruunarummut todettiin epäluotettaviksi ja Hispano oli lisäksi kevyempi)
2 × 113 kg tai 2 × 226 kg pommi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hawker Hurricane Wikimedia Commonsissa
The history of Hurricane I fighter HC-452 (englanniksi)
Hurricane HC-452:n restaurointia Keski-Suomen ilmailumuseolla
Hawker Hurricane Mk.I
Hawker Hurricane IIC
Hurricane IIC hyökkää Burmassa siltaa vastaan toukokuussa 1944. Edellisen lentokoneen pommit räjähtävät kuvassa kohteessa.
Hawker Sea Hurricane Mk.I. Kone on maalattu 880 Squadronin (HMS Indomitable) väreihin.
Suomalaisten alas ampuma Hurricane maaliskuussa 1942
Hurricane HC-452 naamioituna Tiiksjärvellä syyskuussa 1941
Anni Levander

Anni Levander. Kuva: Daniel Nyblin.
Anni Levander, o.s. Canth (13. lokakuuta 1866 Jyväskylä – 11. lokakuuta 1911 Ahvenanmeri) oli suomalainen näytelmäkirjallisuuden suomentaja.
Anni Levanderin vanhemmat olivat lehtori Johan Ferdinand Canth ja kirjailija Minna Canth. Hän kävi Kuopion suomalaisen tyttökoulun ja Helsingin suomalaisen jatko-opiston. Anni Levander suomensi erityisesti näytelmiä teattereita varten, ja hän hoiti myös äitinsä Minna Canthin Helsinkiin perustamaa sivuliikettä.
Anni Levander oli naimisissa vuodesta 1887 lääkäri Gustaf Väinö Levanderin kanssa, joka toimi Karttulan piirilääkärinä. Heillä oli kolme lasta.
Suomennoksia

Gustaf von Numers: Kuopion takana: näytelmä, suomentaneet Anni Levander, Alli Nissinen ja Niilo Sala. 1890
K. A. Tavaststjerna: Muru: huvinäytelmä yhdessä näytöksessä. Näytelmäkirjallisuutta 34. U. W. Telén, Kuopio 1899, 2. painos 1912
Olaug Marie Löken: Lastenhoitajille ja äideille: ohjeita lastenhoidossa; L. W. Schibbye'n tarkastama; suomentanut Anni Levander. Otava 1908
Juho Heikkinen

| Juho Heikkinen |
| --- | --- |
 Juho Heikkinen eli Hallan Ukko.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Johan Alfred Heikkinen
Syntynyt: 20. heinäkuuta 1863 Oulu
Kuollut: 5. heinäkuuta 1938 (74 vuotta) Hyrynsalmi
Johan (Juho) Alfred (J. A.) Heikkinen (20. heinäkuuta 1863 Oulu – 5. heinäkuuta 1938 Hyrynsalmi) oli suomalainen itsenäisyysmies, jääkäriliikkeen tukija ja Maalaisliiton kansanedustaja. Hän toimi myös maanviljelijänä, kauppiaana ja poromiehenä. Heikkinen tunnetaan lempinimellä Hallan Ukko asumansa Hallan tilan mukaan. Nimityksen otti ensimmäisenä käyttöön kirjailija Ilmari Kianto.
Heikkisen poika Väinö Heikkinen oli Saksassa sotilaskoulutuksen saanut jääkäri.
Koulu ja nuoruus

Juho Heikkisen isä oli seppämestari Johan Heikkinen ja äiti Anna o.s. Heikkinen oli Paltamon rovastin Carl Fredrik Aejmelaeuksen kasvattitytär.
Juho kävi Kajaanissa kaksiluokkaisen alkeiskoulun 1873–1875 ja siirtyi jatkamaan koulunkäyntiä Ouluun. Oulun lyseo jäi häneltä kesken kuudennella luokalla.
Kauppias ja kunnan asioiden hoitaja

Jo varhain Juho Heikkisessä näkyi käytännöllisyyden ja kotiseuturakkauden yhdistelmä: hän suoritti kirjanpitokurssin ja teki aluksi viljakauppaa Pohjanmaalle ja myöhemmin terva- ja turkiskauppaa kajaanilaisen kauppiaan C. G. Berghin laskuun. Työnantaja huomasi Juhon kyvyt ja antoi hänelle hoitaakseen kauppaliikkeen Hyrynsalmen sivumyymälän vuodesta 1881 alkaen. Kauppiaana ollessaan hän tutustui oululaiseen merikapteenin tyttäreen, opettajatar Lici Sundiin, joka oli käynyt Oulun ruotsalaisen tyttökoulun. Heidät vihittiin avioliittoon Oulussa elokuussa vuonna 1885. Myöhemmin hän otti varsinaisen leipätyönsä ohella hoitaakseen myös Hyrynsalmen pitäjänkirjurin tehtävät.
Tervaa ja poronhoitoa

Juho Heikkinen joutui lopulta kahnaukseen työnantajansa kanssa ja erosi kauppiaan tehtävästä. Hän ryhtyi yrittäjäksi ja perusti uudenaikaisen tervatehtaan Hyrynsalmelle vuonna 1890, jonne hän rakensi myös perheelleen talon, johon hän sijoitti myös kauppaliikkeen. Myöhemmin hän laajensi liiketoimiaan ja osti toisen tervatehtaan Oulujoen niskasta.
Hyrynsalmi kuuluu poronhoitoalueeseen, sen eteläisimpään osaan, Hallan paliskuntaan. Heikkisellä itsellään oli omistuksessaan 500 poroa. Omasta kokemuksestaan Heikkinen katsoi poronhoidossa piilevän menestymisen mahdollisuuksia käytettäessä niitä tervan kuljetukseen. Tervanpoltto omassa tervatehtaassa ja erilaisten käyttötarkoitusten kehittely olivat keskeisiä "Hallalaisen" liiketoimissa.
Katovuosien takia maan hinta oli alhainen ja Heikkinen saattoi hankkia omistukseensa Pöytävaaran ja Hallan tilat oltuaan perheineen aiemmin Metsähallituksen vuokralaisena.
Katovuodet ja hänen omaisuuttaan kohdanneet tulipalot koettelivat tilanomistajaa. Monien Kainuun tervanpolttajien tapaan Heikkinenkin velkaantui Oulun tervaporvareille ja hänen oli myytävä tilansa oululaiselle Isak Ravanderille, joka antoi Juholle asumisoikeuden Hallan tilaan vuokraa vastaan.
Hallan Ukon aktivismi ja kansanedustajuus

Juho Heikkinen valittiin ensimmäisen kerran kansanedustajaksi Maalaisliiton listoilta 22. toukokuuta 1907. Hän oli edustajana 31. tammikuuta 1911 saakka. Heikkinen valittiin uudestaan kansanedustajaksi 1. marraskuuta 1917 ja hän oli tehtävässä 4. syyskuuta 1922 saakka. Itsenäisyysliikkeen alkuvaiheissa, vuoden 1914 paikkeilla Halla kuului Ab Uleå Oy:lle Heikkisen viljellessä sitä vuokraviljelijänä. Maalaisliiton johtomiehiin kuulunut Juho Heikkinen liittyi jääkäriliikkeeseen vuonna 1915 tohtori Valter Sivénin suostuttelemana.
Talossa asusti oman väen lisäksi palvelusväkeä, lähistöllä toimivia tervanpolttajia ja -kuljettajia sekä metsätyöntekijöitä. Nämä yöpyivät talon suuressa pirtissä. Jääkärikoulutuksen alettua ja kulkureittien muodostuttua Halla oli syksystä 1915 lähtien niin sanotun Itäisen etapin tärkeä osa, mitä palveli talon syrjäinen sijainti ja erilliset piilopaikoiksi sopivat ladot ja Riihilehdon metsäsauna. Lisäksi hän rakennutti kevättalvella jääkäreitä silmällä pitäen piilopirtin Hyrynsalmen Saarijärven saareen, jota kutsuttiin myöhemmin Jääkärisaareksi.
Jääkärien kulkureitin ohella Halla oli – kuten myös Kaleb Savukosken talo Savukoskella – Venäjältä paenneita saksalaisia sotavankeja huoltavan ja Ruotsiin opastavan vankietapin osa. Hallan kautta näitä karanneita sotavankeja autettiin eteenpäin Saksaan 160 sotilasta. Tästä saksalaisten sotavankien auttamisesta toimitettiin Heikkiselle Saksan sotaministeriöstä hopeinen malja.
Venäjän maaliskuun vallankumouksen jälkeen järjestettiin Suomussalmen kirkossa 7. huhtikuuta 1917 kansalaiskokous, jonka olivat kutsuneet koolle Hallan Ukko sekä Suomussalmen kirkkoherra ja nimismies. Kokouksessa vaadittiin Suomen irtaantumista Venäjästä sekä Vienan Karjalan liittämistä Suomeen. Hallan Ukko oli mukana myös Helsinkiin lähetetyssä valtuuskunnassa, jonka tehtävänä oli saattaa asia siellä tietoon. Siinä vaiheessa itsenäistymisajatus ei saanut kuitenkaan vastakaikua ja vain Siperiasta karkotuksesta palannut P. E. Svinhufvud oli kiinnostunut asian eteenpäin viemisestä.
Heikkinen toimi sisällissodan jälkeen muun muassa senaattorin ja korkeimman hallinto-oikeuden presidentin Hugo Rautapään johdolla toimineessa toimikunnassa, jonka tehtävänä oli pohtia Jääkäripataljoona 27:ään kuuluneiden ja sen hyväksi toimineiden palkitsemista.
Paavo Susitaival kirjoitti vuonna 1927 Heikkisestä artikkelin suojeluskuntajärjestön Hakkapeliitta-lehteen.
Kirjallisuutta

Kianto, Ilmari: Juho Alfred Heikkinen : 1863-1938.  (Eripainos teoksesta Suomen talonpoikia Lallista Kallioon)  Porvoo:  Söderström, 1952.  (suomeksi)