stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dietyyliaminorikkitrifluoridi

| Dietyyliaminorikkitrifluoridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  38078-09-0
PubChem CID:  123472
SMILES:  CCN(CC)S(F)(F)F
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H10F3NS
Moolimassa:  161,2 g/mol
Kiehumispiste:  30–32 °C (3 mmHg)
Tiheys:  1,22 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
    
Dietyyliaminorikkitrifluoridi eli DAST (C4H10F3NS) on orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään pääasiallisesti orgaanisessa synteesissä fluoraavana reagenssina. Dietyyliaminorikkitrifluoridi on väritöntä tai kellertävää nestettä.
Valmistus ja käyttö

Dietyyliaminorikkitrifluoridin kehittivät DuPontin tutkijat 1970-luvun puolivälissä. Yhdistettä valmistetaan dietyyliaminotrimetyylisilaanin ja rikkitetrafluoridin välisellä reaktiolla.
Dietyyliaminorikkifluoridia käytetään fluoraavana reagenssina. Se reagoi huoneenlämpötilassa alkoholien kanssa muodostaen alkyylifluorideja. Tätä reaktiota käytetään hyväksi valmistettaessa fluorisokereita. Fluorisokereita voidaan valmistaa dietyyliaminorikkitrifluoridin avulla fenyylitiosokereista. Reaktiossa voidaan käyttää myös dietyyliaminorikkitrifluoridin ja N-bromisukkinimidin seosta. Yhdiste reagoi myös aldehydien ja ketonien kanssa muodostaen difluorideja. Aldehydit reagoivat huoneenlämpötilassa, mutta ketonit vaativat lämmitystä. Dietyyliaminorikkitrifluoridi reagoi myös karboksyylihappojen kanssa, jolloin tuotteina muodostuu happofluorideja eli asyylifluorideja.
Aiheesta muualla

Dietyyliaminorikkitrifluoridin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 18.1.2015.
Didymon Teikhos

| Didymon Teikhos> Δίδυμον Τεῖχος.Sijainti |
| --- | --- |
 Didymon Teikhos
Koordinaatit:  40°17′10″N, 27°16′28″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Gümüsçay, Çanakkale
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Myysia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Didymon Teikhos (m.kreik. Δίδυμον Τεῖχος) eli Didyma Teikhe (Δίδυμα Τείχη, Didyma Teikhē) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Myysiassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Çanakkalen maakunnan Gümüsçayta.
Maantiede

Didymon Teikhos sijoitetaan Myysiaan Propontisessa Vähässä-Aasiassa. Tämä perustuu siihen, että kaupunkia pidetään samana paikkana kuin Polybioksen mainitsema Didyma Teikhe, joka sijaitsi Granikos-joen (nyk. Biga Çayı) varrella. Joskus kaupunki on sijoitettu kuitenkin Propontiin Euroopan puoleiselle rannikolle lähelle Daminon Teikhosta.
Historia

Didymon Teikhoksen historiasta ei tiedetä juuri mitään. Kaupunki on luetteloitu nykytutkimuksessa arkaaisen tai klassisen kauden polisten eli itsenäisten kaupunkivaltioiden joukkoon sillä perusteella, että monet seikat tukevat tällaista tulkintaa, vaikka sitä ei suoraan kutsutakaan polikseksi missään antiikin aikaisessa lähteessä. Tärkeimpiä syitä on se, että Didymon Teikhos kuului klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 443/442–418/417 eaa.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Didymoteikhitēs (Διδυμοτειχίτης), monikossa Didymoteikhitai (Διδυμοτειχῖται). Kaupungin nimimuoto Didymon Teikhos ei esiinny sellaisenaan antiikin lähteissä, vaan on johdettu etnonyymistä.
Demoni

Assyrialais-babylonialainen demoni Pazuzu, pronssiveistos noin 800–700 eaa.
Demoni on eräänlainen henkiolento tai jumaluus, usein paha. Uudessa testamentissa ja joissain muissa yhteyksissä demoneiksi on kutsuttu pahoja henkiä, paholaista ja riivaajia. Antiikin Kreikassa demonit olivat epämääräisiä jumaluuksia persoonallisten jumalten vastakohtana. Demoneiksi on kutsuttu myös ihmisten omia suojelushenkiä.
Piirteet

Demonit kuvataan paljon ihmistä mahtavammiksi. Niiden voimat ovat kuitenkin rajalliset, eivätkä ne ole aina kuolemattomia. Demonit nähdään usein erillisten näkymättömien luonnonvoimien, kuten tuulen tai sairauksien, antropomorfisina hahmoina. Henkiolentoina demonit ovat tavallisesti näkymättömiä ja ilmentyvät vain vaikutustensa, kielen tai merkkien välityksellä. Jos demoni ottaa näkyvän muodon, sen hahmo saattaa olla omalaatuinen tai tutun näköinen, tai hirviömäinen. Monessa kulttuurissa demonien uskotaan käyttäytyvän ihmisten tavoin ja saavan lapsia keskenään tai ihmisten kanssa.
Demoni saattaa asua jossain tietyssä paikassa tai suojella sitä. Demoni voi asua manalassa, jota se vartioi tai jossa se piinaa ihmissieluja. Myös kummituksilla voi olla demonisia ominaisuuksia.
Antiikin Kreikassa demoni saattoi olla hyvä tai paha. Juutalaisuudessa, kristinuskossa ja islamissa demonit samastetaan tai rinnastetaan enkeleihin ja paholaisiin, ja ne ovat aina parantumattoman pahoja.
Kreikassa

Antiikin kreikkalaisilla daimoni (m.kreik. δαίμων, daímōn) oli muun muassa Homeroksen mukaan jumaluusolento, joka oli ihmisen kaksoisolento tai suojelushenki. Sokrates kertoi, että hänellä on oma daimonion, joka antoi hänelle neuvoja. Myöhemmin demoneista tuli alempien jumalolentojen yleisnimi. Platonin oppilas Ksenokrates määritteli demonit pahoiksi henkiolennoiksi.
Lähi-idän suurissa uskonnoissa > Juutalaisuudessa

Muinaiset mesopotamialaiset ja kanaanilaiset uskoivat kaukaisissa ja vaarallisissa paikoissa asuvan demoneita. Tällaisiin demoneihin viitataan myös Heprealaisen Raamatun joissakin varhaisissa kirjoituksissa, ja niitä kuvaillaan villieläiminä tai sellaisiin yhdistyneinä. Babylonialaisilta omaksuttu Lilith kuvattiin alun perin yön demoniksi, myöhemmin Aadamin ensimmäiseksi vaimoksi. Jahven kerrottiin joskus lähettäneen pahoja henkiä rankaisemaan israelilaisia tai näiden vihollisia. Saatana alettiin kuvata demonina vasta Babylonin vankeuden jälkeisissä kirjoituksissa. Raamatun kreikankielisessä käännöksessä varhaisen Heprealaisen Raamatun pahoja henkiä samoin kuin myöhemmin kuvattuja epäjumaliakin alettiin kutsua daimoneiksi. Juutalaisessa apokryfisessä ja pseudepigrafisessa kirjallisuudessa kaikki demonit nähtiin Jumalan vihollisina. Eräs tunnetuimmista demoneista oli Azazel. Talmudissa jotkin demonit nähtiin kuolleiden pahojen jättiläisten sieluina, joita laskettiin olevan yli 400 000. Kabbalassa demoneilla on tärkeä osa, ja ne kuvataan kuolevaisina mutta pitkäikäisinä.
Lähi-idän suurissa uskonnoissa > Kristinuskossa

Kristinuskossa kaikki demonit ovat pahoja ja palvelevat Saatanaa sielujen tuhoamiseksi. Demonit voivat aiheuttaa ikävää vainoamista, tartuntoja, ahdistusta ja riivausta. Niitä on rajaton määrä.
Demonien alkuperä on kristinuskon käsityksen mukaan langenneissa enkeleissä, jotka seurasivat Luciferia kun Jumala karkotti hänet taivaasta (Jesaja 14:12). Uuden testamentin aikoina demonit samastettiin Saatanan johtamiin langenneisiin enkeleihin. Kristinuskon levitessä maailmalle demonien joukkoihin liitettiin myös paikallisia pakanajumalia ja -jumalattaria sekä luonnonhenkiä.
Uudessa testamentissa kerrotaan, kuinka Jeesus paransi ihmisiä manaamalla heistä demonit ulos. Kristinuskon varhaisten askeettien ja pyhimysten kerrottiin taistelleen demonien hyökkäyksiä vastaan. Justinos Marttyyri näki demonit langenneiden enkelien ja ihmisnaisten aviottomina lapsina. Irenaeus suositteli manausta demonien karkottamiseksi. Tertullianuksen mukaan demonit ovat vaarallisia, älykkäitä ja viisaita, ja niillä on yliluonnollisia kykyjä. Origeneen mukaan demonit eivät langenneet himon vaan ylpeyden seurauksena, eivätkä ne olleet pahoja vielä syntyessään vaan omasta tahdostaan. Origeneen mukaan demonit hyökkäävät ihmisen kimppuun pahojen ajatusten ja riivauksen kautta, ja myös ihmiset saattavat muuttua demoneiksi.
Kiinnostus demoneihin kasvoi kristinuskossa huomattavasti vuoden 1100 jälkeen. 4. Lateraanikonsiili julisti vuonna 1215, että paholainen ja muut demonit luotiin hyviksi, mutta muuttuivat omasta tahdostaan pahoiksi. Demonologiasta tuli kristillisen teologian alalaji, ja alettiin pohtia muun muassa sitä, onko demoneilla ruumista. Tuomas Akvinolaisen mukaan demonit ovat pelkkää henkeä mutta osaavat tehdä itselleen valeruumiin ja sitä kautta vaikuttaa ihmisiin.
Aluksi demonien ei uskottu harjoittavan seksiä ihmisten kanssa, mutta 1300-lukuun mennessä teologit olivat hyväksyneet tämänkin ajatuksen. Miespuolsen demonin incubusin nähtiin ahdistelevan naisia ja naispuolisen succubusin miehiä.
Inkvisition noitaoikeudenkäynneissä demonien merkitys kasvoi entisestään. Demonien arveltiin olevan tärkeässä osassa ihmisten houkuttelemisessa syntiin, pahoihin tekoihin ja noituuteen.
Demoneita on luokiteltu monin tavoin. Joidenkin kristillisten teologien mukaan demonit voidaan jakaa yhdeksään luokkaan:
Epäjumalia johtaa Belsebul. Ne vaativat kunnianosoituksia typeriltä ja heikoilta ihmisiltä.
Valheiden henkiä eli vääriä profeettoja johtaa Pytho.
Kaikkien pahojen keksijöitä johtaa Belial.
Pahuuden kostajia johtaa Asmodeus.
Petkuttajat jäljittelevät ihmisiä ja palvelevat loitsijoita ja noitia.
Ilmojen sotaväki hallitsee maata ja merta. Nämä demonit avustavat noitia viljasatojen hävittämisessä ja myrskyjen nostattamisessa.
Vainolaisia johtaa Abaddon. Ne ovat pahuuden, eripuraisuuden, sodan ja hävityksen voima, ja ne syntyvät helvetin savusta.
Kantelijat täyttävät sydämen kateudella ja etsivät kaikesta pahoja aikeita.
Kiusaajia ja viettelijöitä johtaa Mammona.
Lähi-idän suurissa uskonnoissa > Islamissa

Islamin yleisimpiä demoneita ovat jinnit, jotka muistuttavat ontologisesti niin kreikkalaisten daimoneja kuin juutalaiskristillisiä enkeleitä ja paholaisiakin. Ennen Muhammedin aikaa Mekan arabit uhrasivat jinneille ja pyysivät niiltä palveluksia. Koraanin mukaan jinnien ruumiit luotiin savuttomasta liekistä, ja niitä on sekä mies- että naispuolisia sekä niin hyviä kuin pahojakin. Jinnejä esiintyy runsaasti myös islamilaisessa kansanperinteessä ja kirjallisuudessa, kuten Tuhannen ja yhden yön taruissa.
Muissa Aasian uskonnoissa

Hindulaisuudessa demonien kaltaisia olentoja ovat rakshasat, pishachat ja vetalat. Ne kummittelevat hautausmailla, uhkaavat eläviä, ja syövät ihmislihaa. Hindulaisuudessa ja myös buddhalaisuudessa asurat ovat kateellisia tai vihamielisiä jumaluuksia tai demoneja, ja pretat ovat ikuisesti nälkää näkeviä henkiä. Iranilaisessa uskonnossa demoneita kutsutaan daevoiksi.
Magiassa

Demonien nimiä ja esiinmanausloitsuja kuvaillaan loitsukirjoissa eli grimoireissa. Demoneja manataan esiin etenkin ennustamisen, aarteiden löytämisen ja loihtimisen avuksi. Demonin manauksen aikana maagia suojaa taikapiiri.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Demoni Wikimedia Commonsissa
Demoni. Ortodoksi.net.
Jatakari, Tuija: Antiikin filosofien daimon-oppi – Thaleesta keskiplatonisteihin. Perustuu Luonnonfilosofian seurassa 10.5.2001 pidettyyn esitelmään. (PDF)
Pyhä Antonios demonien piinaamana. Pyhän Antonioksen piina. Michelangelo, n. 1487–1488.
Dietyyliatsodikarboksylaatti

| Dietyyliatsodikarboksylaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Etyyli-(NE)-N-etoksikarbonyyli-iminokarbamaatti
CAS-numero:  1972-28-7
PubChem CID:  5462977
SMILES:  CCOC(=O)N=NC(=O)OCC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H10N2O4
Moolimassa:  174,16 g/mol
Kiehumispiste:  211 °C
Tiheys:  1,11 g/cm3
Dietyyliatsodikarboksylaatti eli DEAD tai DAD (C6H10N2O4) on atsoestereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Dietyyliatsodikarboksylaatti on huoneenlämpötilassa keltaista tai oranssia nestettä. Yhdiste on hyvin reaktiivista ja on taipuvainen räjähtämään kuumennettaessa. Yhdiste liukenee moniin orgaanisiin liuottimiin kuten dietyylieetteriin, dikloorimetaaniin ja tolueeniin. Yhdiste on hapetin. Dietyyliatsodikarboksylaatilla esiintyy cis-trans-isomeriaa ja trans-isomeeri on termodynaamisesti stabiilimpi ja siten tasapainotilassa vallitseva muoto.
Valmistus ja käyttö

Dietyyliatsodikarboksylaattia voidaan valmistaa etyyliklooriformiaatin ja hydratsiinin välisellä reaktiolla. Reaktiossa muodostuu dietyylihydratsodikarboksylaattia, joka voidaan hapettaa dietyyliatsodikarboksylaatiksi.
Erityisesti dietyyliatsodikarboksylaattia käytetään reagenssina yhdessä trifenyylifosfiinin kanssa niin kutsutussa Mitsunobu-reaktiossa. Sitä voidaan käyttää myös hapettimena, amiinien, dienofiilinä atsa-Diels–Alder-reaktioissa ja enofiilina eenireaktioissa. Tioureat reagoivat dietyyliatsodikarboksylaatin ja trifenyylifosfiinin kanssa muodostaen karbodi-imidejä.
Dietyylibentseeni

| Dietyylibentseeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  25340-17-4
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H14
Moolimassa:  132,214 g/mol
Sulamispiste:  -31,2 °C (o-isomeeri)  -83,9 °C (m-isomeeri)   -48,2 °C (p-isomeeri)
Kiehumispiste:  183,5 °C (o-isomeeri)  181,1 °C (m-isomeeri)   183,8 °C (p-isomeeri)
Tiheys:  0,880 g/cm3 (o-isomeeri)  0,860 g/cm3 (m-isomeeri)   0,862 g/cm3 (p-isomeeri)
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Dietyylibentseeni (C10H14) on aromaattisiin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste, jolla on kolme isomeerista muotoa o-, m- ja p-dietyylibentseenit eli 1,2-, 1,3- ja 1,4-dietyylibentseenit. Yleensä niitä käytetään seoksena, liuottimena tai muiden orgaanisten yhdisteiden valmistamiseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa dietyylibentseeni on väritöntä nestemäistä ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja bentseeniin.
Valmistus ja käyttö

Dietyylibentseenin isomeerejä valmistuu sivutuotteina valmistettaessa etyylibentseeniä eteenin ja bentseenin välisellä Friedel–Crafts-alkylointireaktiolla. Katalyyttinä prosessissa käytetään alumiinikloridia. Näissä olosuhteissa osa dietyylibentseenistä reagoi bentseenimolekyylien kanssa transalkylaatioreaktiolla muodostaen etyylibentseeniä ja yleensä lopputuotteessa dietyylibentseenin osuus on noin 35 massaprosenttia. Tästä m-isomeeria on noin 65 %, p-isomeeria 30 % ja o-isomeeria noin 5 %. Samanlainen isomeeri jakauma syntyy alkyloitaessa etyylibentseeniä eteenillä zeoliittien toimiessa katalyytteinä. Pelkästään m-isomeeria muodostuu käytettäessä muotoselektiivisiä zeoliitteja ja p-isomeeria voidaan valmistaa matalassa lämpötilassa etyylibentseenistä vetyfluoridin ja booritrifluoridin toimiessa katalyytteinä.
Suuri osa dietyylibentseenistä kierrätetään takaisin etyylibentseenin valmistusprosessiin. m- ja p-isomeereistä valmistetaan divinyylibentseeniä, mutta o-isomeeria ei tähän tarkoitukseen voi käyttää sillä siitä muodostuu dehydrausolosuhteissa naftaleenia. Yhdistettä voidaan käyttää myös liuottimena, polttoaineiden lisäaineena, polttoaineena valmistettaessa vesihöyryä sekä vesisärötyksessä.
Æthelhard

Æthelhard tai Æthelheard (k. 805) oli Canterburyn arkkipiispa ja sitä ennen Winchesterin piispa. Kentin kuningas Eadberht III Præn karkotti hänet maanpakoon vuonna 796. Yhdessä Mercian kuninkaan Coenwulfin kanssa hän onnistui lakkauttamaan kilpailevan Lichfieldin arkkipiispan viran, jolloin Canterbury oli jälleen eteläisen Englannin ainoa arkkipiispanistuin.
Elämä

Æthelhardin tiedetään olleen Lincolnshirelaisen Louthin luostarin apotti Hän kuoli vuonna 805 Canterburyssa ja haudattiin katedraaliin. Pyhimyksenä pidettyä Æthelhardia kunnioitettiin erityisesti Canterburyn arvovallan palauttamisesta, kunnes hänen pyhimyskulttinsa lakkautettiin normannivalloituksen jälkeen.
Didgorin taistelu

Muistomerkki Didgorin kentällä Georgiassa.
Didgorin taistelu käytiin Georgian kuningaskunnan ja hajoavan seldžukkien valtakunnan armeijoiden välillä Didgorissa noin 40 kilometriä Georgian nykyisestä pääkaupungista Tbilisistä lounaaseen 12. elokuuta 1121. Taistelussa Georgian kuningas Davit IV sai ratkaisevan voiton Ilghazin johtamasta seldžukkiarmeijasta ja valloitti sen jälkeen muslimien hallussaan pitämän Tbilisin, josta tuli kuninkaallinen pääkaupunki. Voitto Didgorissa merkitsi Georgian keskiajan "kultakauden" alkua. Sitä juhlittiin georgialaisissa kronikoissa "ihmeellisenä voittona" (georg. ძლევაჲ საკვირველი, dzlevaj sakvirveli), kun taas nyky-Georgiassa sitä muistellaan edelleen joka syyskuu Didgoroba-nimisessä festivaalissa ("Didgorin päivä").
Tausta

Georgian kuningaskunta oli ollut seldžukkien valtakunnan vasallivaltio 1080-luvulta saakka. Kuitenkin 1090-luvulla Georgian energinen kuningas Davit IV kykeni käyttämään hyväkseen seldžukkien sisäisiä levottomuuksia ja länsieurooppalaisten onnistunutta, Pyhälle maalle muslimeja vastaan suuntaamaa ensimmäistä ristiretkeä. Hän perusti suhteellisen vahvan monarkian, järjesti armeijansa uudelleen ja värväsi kiptšakkeja, alaaneja ja jopa "frankkeja" palkkasotureikseen, johtaakseen heidät valloittamaan menetetyt maa-alueensa takaisin ja karkottamaan turkkilaiset ryöstelijät. Davit lakkasi maksamasta veroa seldžukeille vuosina 1096/7, pysäytti turkkilaisten kausittaiset muutot Georgiaan ja valloitti takaisin useita keskeisiä linnoituksia vuosina 1103–1118. Hänen tärkein tavoitteensa oli Tbilisin takaisinvaltaus: Tbilisi oli muinainen georgialainen kaupunki, jota oli hallinnut islamilainen emiraatti yli neljän vuosisadan ajan. Davit aloitti sotatoimet Georgian ulkopuolella, edeten aina Araksin altaalle ja Kaspianmerelle saakka ja terrorisoiden muslimikauppaa koko Etelä-Kaukasiassa. Kesäkuuhun 1121 mennessä Tbilisi oli joutunut georgialaisten piirittämäksi, ja sen muslimieliitti joutui maksamaan Davitille raskasta veroa.
Taistelu

Georgian sotilaallinen nousu sai aikaan hallitun vastaiskun muslimeilta. Sekä georgialaiset että islamilaiset lähteet todistavat, että Tbilisin muslimien valitusten vuoksi sulttaani Mahmud II (hallitsi 1118–1131) lähetti retkikunnan Georgiaan. Siihen osallituivat artuqididynastian hallitsija Ilghazi Mardinin kaupungista, mazjadidien hallitsija Dubays II Hillasta  ja sulttaanin veli Tughrul, Arranin ja Nahitševanin valtias atabeginsa Kun-toghdin kanssa. Ilghazin johtama armeija saapui Trialetin laaksoon Itä-Georgiassa ja leiriytyi Didgorin ja Manglisin lähistölle elokuun puolivälissä 1121.
Taisteluun osallistuneiden sotilaiden lukumäärä ja taistelun kulku kerrotaan eri tavoin ajan historiallisissa lähteissä. Seldžukkien armeijan koon sanotaan keskiajan islamilaisissa, georgialaisissa, armenialaisissa ja eurooppalaisissa lähteissä ilmeisen liioitellusti olleen 200 000–600 000 henkeä. Kuningas Davitin armeijan on perinteisesti arvioitu koostuneen 40 000 georgialaisesta, 15 000 kiptšakista, 500 alaanista ja 100 "frankkilaisesta" ristiretkeilijästä. Arabikronikoitsija Ibn al-Asirin mukaan Davit lähetti 200 sotilasta seldžukkien leiriin ennen taistelun alkua. He teeskentelivät olevansa karkureita ja hyökkäsivät äkillisesti saavuttuaan vihollisen asemille. Samaan aikaan georgialaisten pääjoukko hyökkäsi seldžukkiarmeijan sivuille Davit IV:n ja hänen poikansa Demetren komennuksessa. Kolmen tunnin kuluessa seldžukkien joukot oli kukistettu ja ajettu pakoon, niin että voittajille jäi kerättäväkseen suuri sotasaalis.
Tbilisin valtaus

Voiton jälkeen Davit jatkoi säälimättömästi hyökkäystään jäljelle jääneitä muslimivastarinnan saarekkeita vastaan. Hän ryntäsi Tbilisiin seuraavana vuonna (1122), niin että kaupungista voisi tulla georgialaisen kronikoitsijan mukaan "arsenaali ja pääkaupunki hänen pojilleen ikuisiksi ajoiksi". Keskiaikaiset lähteet painottavat Davitin kostotoimia Tbilisin muslimeita vastaan. Arabihistorioitsija al-'Ayni (1360–1451), joka käyttää osittain kadonneita lähteitä, myöntää kaupungin joutuneen ryöstetyksi, mutta kertoo Georgian kuninkaan lopulta osoittaneen kärsivällisyyttä ja "kunnioittaneen muslimien tunteita enemmän kuin muslimijohtajat olivat kunnioittaneet".
Georgian kuningas Davit IV.
Difenyylimetanoli

| Difenyylimetanoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  91-01-0
PubChem CID:  7037
SMILES:  C1=CC=C(C=C1)C(C2=CC=CC=C2)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C13H12O
Moolimassa:  184,226 g/mol
Sulamispiste:  68–69 °C
Kiehumispiste:  297–298 °C
Liukoisuus veteen:  Veteen 0,5 g/l (20 °C)
Difenyylimetanoli eli bentshydroli (C13H12O) on aromaattisiin alkoholeihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä muun muassa lääkeaineiden valmistukseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa difenyylimetanoli on väritöntä tai kellertävää kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin veteen ja paremmin lämpimään kuin kylmään veteen. Etanoli, dietyylieetteri ja kloroformi liuottavat difenyylimetanolia. Difenyylimetanoli hapettuu suhteellisen helposti bentsofenoniksi.
Valmistus ja käyttö

Difenyylimetanolia valmistetaan pelkistämällä bentsofenonia emäksisissä olosuhteissa sinkillä tai magnesiumilla. Yhdistettä käytetään muun muassa valmistettaessa hyönteismyrkkyjä ja antihistamiineja.
Aflou

| Aflou أفلو, Aflū |
| --- | --- |
 Imam Muslimin moskeija.
 Aflou
 Koordinaatit: 34°6′44″N, 2°6′3″E 
Valtio:  Algeria
Maakunta:  Laghouat
Piirikunta:  Aflou
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  405 km²
Väkiluku (2018):  149 100
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aflou (arab. أفلو‎, Aflū) on kaupunki ja piirikunnan keskus Laghouatin maakunnassa Algeriassa. Se sijaitsee Saharan Atlakseen kuuluvilla Amourvuorilla 110 kilometriä Laghouatista luoteeseen. Afloun kunnassa oli arviolta 149 100 asukasta vuonna 2018.
Afloun kunnan pinta-ala on 405 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Sidi Bouzidin, idässä Oued Morran ja Oued M’Zin, etelässä El Ghichan ja lännessä Sebgagin kuntiin.
Aflouta pidetään Amourvuorten pääkaupunkina. Seudun asukkaat ovat amour-heimoon kuuluvia arabeja, jotka syrjäyttivät zenata-ryhmään kuuluneet berberit 1200-luvulta lähtien. Alue tunnetaan pitkäkarvaisista villamatoistaan.
Aflousta on maantieyhteydet Laghouatiin, Djelfaan, Tiaretiin ja El Bayadhiin. Kaupungissa toimii elintarvike- ja rakennustarviketeollisuutta. Ympröivällä maaseudulla tuotetaan viljaa, sipulia ja perunaa seka harjoitetaan karjanhoitoa (lampaita ja nautoja). Afloussa toimii yliopistokeskus. Paikallisia nähtävyyksiä ovat vanha moskeija ja lähiseudun kivikautiset kalliopiirrokset.
Difenyylielohopea

| Difenyylielohopea |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  587-85-9
PubChem CID:  11488 ja 101592986
SMILES:  C1=CC=C(C=C1)[Hg]C2=CC=CC=C2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C12H10Hg
Moolimassa:  354,79 g/mol
Sulamispiste:  128–129 °C
Tiheys:  2,3 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen.
Difenyylielohopea (C12H10Hg) on elohopean organometalliyhdisteisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä muun muassa muiden organometalliyhdisteiden valmistamiseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa difenyylielohopea on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten dietyylieetteriin ja kloroformiin. Difenyylielohopea on hyvin myrkyllistä ja ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä ja imeytyy helposti elimistöön ihon läpi. Hengitettynä yhdiste voi olla tappava, koska se voi aiheuttaa kemiallisen keuhkokuumeen tai keuhkotulehduksen.
Valmistus ja käyttö

Difenyylielohopeaa voidaan valmistaa fenyylimagnesiumbromidin ja elohopeasuolan välisellä reaktiolla, bromibentseenin ja natriumin elohopea-amalgaamin välisellä reaktiolla, elohopeasuolojen reagoidessa fenyyliboronihapon kanssa ja pelkistämällä fenyylielohopeahalideja hydratsiinilla.
Difenyylielohopeaa voidaan käyttää mietona fenyloivana reagenssina. Se reagoi useiden metalliyhdisteiden esimerkiksi litiumyhdisteiden kanssa transmetallointireaktiolla muodostaen uusia organometalliyhdisteitä. Se reagoi myös eräiden epämetalliyhdisteiden esimerkiksi booriyhdisteiden kanssa.
Difenyylietikkahappo

| Difenyylietikkahappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2,2-difenyylietikkahappo
CAS-numero:  117-34-0
PubChem CID:  8333
SMILES:  C1=CC=C(C=C1)C(C2=CC=CC=C2)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C14H12O2
Moolimassa:  212,236 g/mol
Sulamispiste:  148 °C
Tiheys:  1,26 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,127 g/l (25 °C)
Difenyylietikkahappo (C14H12O2) on aromaattisiin karboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden kemikaalien valmistukseen ja analyyttisessä kemiassa reagenssina.