stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
So Alone
Tausta

Johnny Thunders toimi vuosina 1975–1977 The Heartbreakers -yhtyeen johtajana. Tämä yhtye kuitenkin hajosi syksyllä 1977 sisäisten ongelmien vuoksi. Thunders alkoi soittaa soolokeikkoja Speakeasy-klubilla Lontoossa. Hän kutsui lavalle ystäviään jammailemaan, ja lavalla kävi muun muassa The Only Ones -yhtye, jäseniä Sex Pistolsista sekä The Small Faces- ja Humble Pie -yhtyeen Steve Marriott. Keikat vakuuttivat Real Records-levy-yhtiön johtajan Dave Hillin, jonka kanssa Thunders solmi pian levytyssopimuksen.
Dave Hill asetti hänet studioon tuottaja Steve Lillywhiten kanssa. Thunders puolestaan kutsui studioon ystäviään soittamaan. So Alone sisälsi uusia kappaleita mutta myös materiaalia New York Dolls -ajoilta (”Downtown”, ”Subway Train”) sekä muutamia covereita. Tuottaja Steve Lillywhiten vahva äänitekninen työ sekä Thundersin kappaleet loivat Thundersin uran tunnetuimman sooloalbumin.
Albumilla esiintyvät Sex Pistolsin kitaristi Steve Jones ja rumpali Paul Cook sekä Thin Lizzy-yhtyeen basisti Phil Lynott, The Pretenders -yhtyeen laulaja Chrissie Hynde ja The Only Ones -yhtyeen laulaja Peter Perrett, joka laulaa Johnny Thundersin kanssa duettona kappaleen ”Ask Me No Question”. Myös entiset The Heartbreakers-yhtyeen jäsenet, kitaristi Walter Lure ja ja basisti Billy Rath osallistuivat riehakkaaseen versioon The Shangri-La’s -yhtyeen kappaleesta ”Great Big Kiss”.
Kappale ”London Boys” on Johnny Thundersin vastaus Sex Pistolsille, joka oli vuotta aiemmin levyttänyt kappaleen nimeltä ”New York” albumilleen Never Mind the Bollocks, Here's the Sex Pistols, jossa he pilkkasivat Thundersin vanhaa bändiä New York Dollsia sekä New Yorkissa sijaitsevaa rock-klubia Max's Kansas Cityä, joka oli Thundersin suosikki keikkapaikka ja kantabaari. Kappaleessa ”London Boys” Johnny Thunders haukkuu Sex Pistolsin laulajaa Johnny Rottenia ja koko Lontoon punk-skeneä. Tästä huolimatta kappaleessa soittaa Sex Pistolsin jäseniä.
You Can’t Put Your Arms Around a Memory

Levyn tunnetuin kappale on myös singlenä julkaistu Thundersin balladi ”You Can’t Put Your Arms Around a Memory”. Balladin on usein tulkittu käsittelevän Thundersin heroiiniriippuvuutta, mutta toimittaja Nina Antonian kirjoittaman Johnny Thunders -elämäkerran Johnny Thunders in Cold Blood mukaan, kappale kirjoitettiin vuosia ennen kuin Thunders alkoi käyttää kovia huumeita. Toisen yleisen tulkinnan mukaan kappale käsittelee Thundersin vaikeaa suhdetta isäänsä. Thundersin biologinen isä hylkäsi laulajan perheen pian tämän syntymän jälkeen. Nina Antonian mukaan isän hylkäämäksi tuleminen oli Thundersille traumaattinen asia. Kappaleessa lauletaan yksinäisyyden ja kaipuun tunteista. Johnny Thunders levytti kappaleen myöhemmin uudestaan akustiselle sooloalbumilleen Hurt Me.
Kappaleesta on tehty lukuisia cover-versioita. Kappaleen on myöhemmin levyttänyt esimerkiksi Guns N’ Roses, Willy DeVille, Billie Joe Armstrong, Hollywood Vampires, Giant Sand sekä Ronnie Spector. Suomalaisista artisteista kappaleen on levyttänyt Michael Monroe albumilleen Nights are So Long. ”You Can’t Put Your Arms Around a Memory” soi myös Martin Scorsesen ohjaamassa elokuvassa Bringing Out the Dead.
Kappaleet

Kaikki kappaleet ovat Johnny Thundersin kirjoittamia, ellei toisin ole merkitty:
"Pipeline" (Bob Spickard/Brian Carman)
"You Can't Put Your Arms Around a Memory"
"Great Big Kiss" (Catside/Parsons/Tate)
"Ask Me No Questions"
"Leave Me Alone"
"Daddy Rollin' Stone" (Otis Blackwell)
"London Boys" (Billy Rath/Walter Lure/Johnny Thunders)
"(She's So) Untouchable"
"Subway Train" (Johnny Thunders/David Johansen)
"Downtown" (Johnny Thunders/David Johansen)
Viljo Kuukkanen

Viljo Kuukkanen puhuu SAK:n vapputapahtumassa Imatralla 1961
Viljo Johannes Kuukkanen (29. kesäkuuta 1917 – 16. kesäkuuta 2001) oli suomalainen ay-poliitikko. Hän toimi Metallityöväen liiton sihteerinä vuosina 1951–1955 ja toisena puheenjohtajana 1955–1961 sekä SAK:n toisena puheenjohtajana 1961–1966.
Nuorisotoiminta

Viljo Kuukkasen vanhemmat olivat Toivo J. Kuukkanen ja Klaara Siviä Kuukkanen (o.s. Marjonen). Isänsä jälkiä seuraten Viljo Kuukkanen oli nuoresta pitäen aktiivisesti mukana poliittisessa järjestötoiminnassa. Vallilan sosialidemokraattisissa nuorissa (1933–1953) hän solmi monia myöhempään poliittiseen uraan sekä myös yksityiselämän puolelle vaikuttaneita suhteita. Vuonna 1940 hän avioitui samaan nuoriso-osastoon kuuluneen Lahja Laakson kanssa. Heillä oli kolme lasta.
Kuukkanen nimitettiin Suomen sosialidemokraattisen työläisnuorisoliiton (STL) pohjoismaisen toiminnan puheenjohtajaksi vuonna 1949. Vuodesta 1951 alkaen Kuukkanen oli mukana Euroopan-neuvoston nuorisojaoston toiminnassa ja sen pohjoismaisessa sihteeristössä (1951–1956) ja edusti Suomen nuorisojärjestöjä muun muassa Euroopan nuorison kokouksessa Haagissa.
Nuorena urheilua harrastaneena järjestöaktiivina Viljo Kuukkanen osallistui myös TUL:n nuorisojaoston toimintaan, sekä TUL:n Sos.Dem. urheilujaoston toimintaan
Puoluetoiminta

Kuukkanen nimitettiin vuonna 1948 SDP:n puoluetoimikunnan varajäseneksi. Vuosina 1952–1955 hän toimi sen vakinaisena jäsenenä. Puolueensa jaostosihteerinä Kuukkanen toimi vuosina 1946–1947.
Kuukkanen oli SDP:n ja TPSL:n ehdokkaana useissa eduskunta- ja kunnallisvaaleissa sekä presidentin valitsijamiesvaaleissa.
Ammattiyhdistystoiminta

Kuukkanen liittyi Suomen Metallityöväen Liiton (SML) Helsingin Valajien ammattiosaston jäseneksi vuonna 1936. Jäsenyys perustui mahdollisesti hänen isänsä ammattiin sekä hänen omaan työpaikkaansa Rauta ja Metallivalimo Suomen apumiehenä ja keernan tekijänä. Kuukkanen työskenteli myös hioja- ja niklaajaoppilaana näihin samoihin aikoihin.
Vuonna 1960 hän liittyi Suomen Metallityöväen Liiton osasto 77:n jäseneksi ja sai vapaajäsenyyden vuodesta 1966 lähtien.
Suomen Metallityöväen liiton johtotehtäviin Kuukkanen siirtyi vuonna 1951. Hän toimi aluksi liiton sihteerinä. Tältä paikalta hänet nimitettiin vuonna 1955 järjestön toiseksi puheenjohtajaksi, missä tehtävässä hän jatkoi vuoteen 1961 asti.
SML:n aikaan ajoittui kaksi merkittävää työtaistelua: ensimmäinen yleislakko vuonna 1950 ja toinen, ”Kahdentoista markan kapinaksi” ristitty suuri yleislakko vuonna 1956. Yleislakko koetteli paitsi vasemmistoyhteistyötä myös työväen liittojen yhteistyötä. Vuonna 1960 solmittiin metallin piirissä historiallinen kahden vuoden työehtosopimus, joka takasi työtekijöille määrätyt oikeudet talouden heilahteluista huolimatta.
Kuukkanen osallistui metallialan työehtosopimusneuvotteluihin puhemiehistön jäsenenä Metalliteollisuuden Työnantajaliiton, Metalliteollisuuden Harjoittajain Työnantajayhdistyksen, Suomen Puunjalostusteollisuuden Työnantajaliiton, Suomen Työnantajain Yleisen Ryhmän, Sähkötyönantajain Liiton, Voimalaitosten Työnantajain Liiton sekä Posti- ja lennätinlaitoksen kanssa käydyissä neuvotteluissa. Oli kuljettu erittäin pitkä ja raskas taival ennen kuin sopimusta päästiin allekirjoittamaan.
Kuukkanen edusti Suomen Metallityöväen Liittoa myös Pohjoismaiden Metallityöväen liittojen yhteistyötoimikunnassa sekä Kansainvälisen metallityöväen liiton edustajakokouksissa, sen eri jaostojen kokouksissa sekä kursseilla ja neuvottelupäivillä. Hän oli ollut jo nuorisoliittoaikoinaan pohjoismaisessa yhteistyössä mukana ja osasi tyydyttävästi ruotsia ja englantia. Myös saksaa hän oli opiskellut kouluaikoinaan mutta käytti sitä kuitenkin muita kieliä vaatimattomammalla taidolla. Kielitaitonsa ansiosta hän toimi SML:n edustajana maiden veljesjärjestöjen edustajakokouksissa, sekä opintomatkoilla lukuisiin maihin kuten Neuvostoliittoon ja Kiinaan, Islantiin ja lähes kaikkiin Euroopan maihin.
SAK

Kuukkasen aika SAK:n tehtävissä alkoi vuonna 1951, eli jo Metallityöväen Liiton aikoihin. Hän oli Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliiton, Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestön työvaliokunnan varajäsenenä ja vakinaisena jäsenenä vuosina 1951–1969. SAK:n II puheenjohtajaksi hänet nimitettiin vuonna 1961, ja tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1966. Kuukkanen toimi myös Osuuskassa Yhteistuen johtokunnan varajäsenenä.
Kuukkanen osallistui SAK:n aikanaan myös kansainväliseen toimintaan. Hän osallistui muun muassa SAK:n ja Neuvostoliiton ammattijärjestöjen yhteistyötoimikunnan työhön, VAKL:n Euroopan-järjestön kokoukseen vuonna 1961, Kansainvälisen Työjärjestön kokoukseen Genevessä 1963 sekä pohjoismaiden ammattijärjestöjen työlainsäädäntöä tutkivien kokousten työskentelyyn 1959–1960. Puhujana hän toimi lukuisissa eri tilaisuuksissa, SAK:n ammatillisten paikallisjärjestöjen, ammattiosastojen ja -liittojen tilaisuuksissa sekä teki useita ulkomaanmatkoja, lukuisten Euroopan maiden lisäksi myös Yhdysvaltoihin.
Muu toiminta

Viljo Kuukkanen  toimi aktiivisesti mukana eri lautakunnissa, komiteoissa, johtokunnissa ja toimikunnissa. Hän oli muun muassa
Helsingin kaupungin nuorisotyölautakunnan jäsen ja varapuheenjohtaja 1947–1956.
Valtion nuorisotyölautakunnan jäsen ja varapuheenjohtaja 1947–1956.
Valtion elokuvalautakunnan jäsen 1948–1966.
Työtuomioistuimen jäsenenä 1962–1970.
Asevelvollisuuslakikomitean jäsen 1954–1958
Oppisopimuslakikomitean jäsen 1959–1960
Työsopimuslakikomitean jäsen 1967–1969
Eläketurvakeskuksen hallituksen varajäsen 1962–1969
Yleisradion nuoriso-ohjelmatoimikunnan jäsen 1948–1955
Ammattienedistämislaitoksen hallintoneuvoston jäsen 1957–1970
Työväen Akatemian johtokunnan jäsen 1948–1955
Väinö Voionmaa -säätiön johtokunnan jäsen 1950–1953
Osuuskassa Yhteistuen johtokunnan varajäsen 1964–1969
Enso-Gutzeitin aika ja julkaisutoiminta

SAK.sta Viljo Kuukkanen siirtyi Enso-Gutzeit Oy:n palvelukseen työsuojelutarkastajaksi vuosiksi 1970–1982. Tänä aikana hän julkaisi seuraavat kirjaset:
Viljo Kuukkanen: Luvanvaraiset työt.  (Lait ja asetukset nro 7)  Työterveyslaitos, 1978.
Viljo Kuukkanen: Työsuojelulainsäädäntöluettelo.  (tarkastanut Kalevi Sadeluoto, 2. korjattu painos)  Helsinki:  Työsuojelu ry, 1972.
Viljo Kuukkanen: Terveydelle vaarallisten aineiden kansainvälinen merkitsemisjärjestelmä voimaan Suomessa.  Enso 48 (1): 34-35., 1978.
Aiheesta muualla

Mertanen, Tomi: Kahdentoista markan kapina? Vuoden 1956 yleislakko Suomessa.  (Väitöskirja (Kuukkanen osallistui ko. lakkoon Metallin II. pj:na))  Jyväskylän yliopisto, 2004.  ISBN 951-39-1917-X  Teoksen verkkoversio (pdf) (viitattu 23.3.2008).
Kuukkanen, Viljo: Viljo Kuukkasen ansioluettelo.  (Viljo Kuukkasen itse kirjoittama ansioluettelo, toimittanut)  Hannu Kuukkanen, 1969.  Teoksen verkkoversio (viitattu 24.3.2008). (Arkistoitu – Internet Archive)
Laaksovirta, Simo: Kirjatyö. artikkeli "SAK:n historiaa työehtosopimuspoliittisella otteella".  (artikkeli)  Viestintäalan ammattiliitto r.y.  Teoksen verkkoversio (html) (viitattu 7.5.2009).
Seppo Hentilä, Suomen työläisurheilun historia II, Arvi A. Karisto  1984, isbn 951-23-2160-2
Kuukkanen, Hannu: Vilkas muistikuvitus.  (muistelmateos, toimittanut)  Hannu Kuukkanen, 2012.  Teoksen verkkoversio (viitattu 27.9.2012).
Hannu Kuukkanen, Johan Koivisto: Isä, poika ja Metalliliitto.  omakustanne, 2015.  ISBN 978-952-93-5408-5
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Jeffrey Wright

| Jeffrey Wright |
| --- | --- |
 Jeffrey Wright San Diegon Comic-Conissa 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. joulukuuta 1965 (ikä 59) Washington, DC, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Carmen Ejogo (vih. 2000; ero 2014)
Lapset:  2
Näyttelijä
Aktiivisena:  1990–
Merkittävät roolit:  Angels in America Mantsurian kandidaatti James Bond Boardwalk Empire Nälkäpeli Westworld The Batman
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Jeffrey Wright (s. 7. joulukuuta 1965 Washington, DC) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten työstään näytelmässä Angels in America sekä sen samannimisessä sarja-adaptaatiossa, joista hänet palkittiin muun muassa Tonylla, Golden Globella ja Emmyllä.
Wrightin muita rooleja ovat muun muassa Jean-Michel Basquiat elämäkertaelokuvassa Basquiat, Felix Leiter James Bond -elokuvissa Casino Royale (2006), 007 Quantum of Solace (2008) ja 007 No Time to Die (2021), Valentin Narcisse rikosdraamasarjassa Boardwalk Empire (2013–2014), Beetee Latier Nälkäpeli-elokuvasarjassa, Bernard Lowe dystopiasarjassa Westworld (2016–2022), Seuraaja Uatu Marvel-animaatiosarjassa What If...? (2021–2024), sekä James Gordon supersankarielokuvassa The Batman (2022).
Wright opiskeli Amherst Collegessa valtiotieteitä, kun hän kiinnostui näyttelemisestä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jeffrey Wright Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jeffrey Wright Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Emmy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Jeffrey Wright
Käännös suomeksi
Anna Snellman-Kaila

Anna Snellman-Kaila vuonna 1930 taidenäyttelyssään.
Anna Snellman-Kaila, Eino Kaila ja Mona Morales-Schildt. Kuvaaja Göran Schildt.
Anna Lovisa Snellman-Kaila (o.s. Snellman; 18. toukokuuta 1884 Viipuri – 5. huhtikuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Snellman-Kailan vanhemmat olivat J. V. Snellmanin poika, senaattori Anders Henrik Snellman, sekä Anna Maria Alfthan. Snellman-Kaila oli avioliitossa Eino Kailan kanssa, ja tästä liitosta heille syntyi yksi poika, suurlähettiläs ja pankinjohtaja Olli Kaila.
Aiheesta muualla

Anna Snellman-Kaila Kuvataiteilijamatrikkelissa.
Anna Snellman (1884–1962). Genealogy.
Anna Snellmanin puheilla, Kansan kuvalehti, 21.10.1932, nro 43, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Anna Snellman : Keväinen Wien, Suomen Kuvalehti, 16.06.1934, nro 25, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Anna Snellman : Siena, Suomen Kuvalehti, 17.12.1934, nro 51-52, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Kálmán

Unkarin kuningas Kálmán, Chronica Hungarorum, János Thuróczy 1488
Kálmánin pronssipatsas Budapestin Sankarien aukiolla on osa Unkarin tuhatvuotisjuhlan 1896 kunniaksi pystytettyä muistomerkkikokonaisuutta. Patsaan alapuolella olevassa korkokuvassa Kálmán kieltää noitien polttamisen.
Kálmán (lat. Colomannus, lisänimeltään Könyves Kálmán ’Kirja-Kálmán’, n. 1070 – 3. helmikuuta 1116) oli Unkarin kuningas vuosina 1095–1116.
Perhe ja nuoruus

Kálmán kuului Árpádien kuningassukuun. Hänen vanhempansa olivat Unkarin kuningas Géza I ja luultavasti tämän ensimmäinen puoliso, epävarmojen tietojen mukaan limburgilainen kreivitär Sophie de Looz (Sofia van Loon, n. 1044/46 – ennen 1075). Hänellä oli useita sisaruksia, joista monet kuolivat pieninä, varmuudella hänen sisaruksistaan tiedetään vain veli Álmos. Kálmán sai nimensä Pyhän Colomanin tai Colmanin mukaan, irlantilaisen tai skotlantilaisen pyhiinvaeltajan, joka matkallaan oli joutunut rosvojen käsiin ja surmatuksi Stockeraussa Wienin lähellä vuonna 1012 ja jota pian tämän jälkeen ruvettiin kunnioittamaan marttyyrina. Hänen veljensä Álmos (”Uninen”) puolestaan oli ilmeisesti nimetty suvun kantaisän Árpádin tarunomaisen isän mukaan.
Géza I:n kuollessa yllättäen vuonna 1077 Kálmán ja Álmos olivat vielä lapsia, ja kuninkaaksi valittiin Gézan veli László (Ladislaus I Pyhä). Tämä ohjasi jostakin syystä pienen veljenpoikansa kasvatettavaksi kirkolliselle uralle, ei vallanperijäksi, vaikka Ladislauksella ei tuolloin eikä myöhemminkään ollut poikaperillistä ja Kálmán oli veljeksistä vanhempi. Tähän syyksi on arveltu, että Kálmán olisi jonkin fyysisen vamman, sairauden tai heikkouden takia ollut soveltumaton hallitsijaksi. Myöhempien kronikoitsijoiden mukaan hän oli tosin lukenut, älykäs ja oppivainen mutta ulkonäöltään vastenmielinen, "karvainen, kierosilmäinen, kyttyräselkäinen, rampa ja änkyttäjä". Gyula Kristón ja Ferenc Makkin mukaan Kálmánilla saattoi ollakin jonkinlainen fyysinen heikkous, mutta kronikan kuvaus heijastelee myös myöhemmin valtaan päässeiden Kálmánin vastustajien vääristelyjä, ja jos Kálmánilla olisi ollut todella vaikeita ruumiinvammoja, ne olisivat estäneet myös kirkollisen uran.
1090-luvun alussa kuningas Ladislaus nimitti Kálmánin piispaksi (joko Egeriin tai Nagyváradiin) ja samoihin aikoihin Álmosin valloittamansa Kroatian kuninkaaksi. Kun Ladislaukselle ei toisestakaan avioliitosta ollut syntynyt poikaa, hän oletettavasti alkoi valmistella Álmosia Unkarin kruununperijäksi. Keväällä 1095 Ladislaus suunnitellessaan viimeiseksi jäänyttä sotaretkeään Böömiin sairastui ja nimesi vallanperijäkseen Álmosin. Kálmán ei tyytynyt tähän päätökseen vaan lähti Puolaan, mistä toivoi saavansa tukea vaatimukselleen. Ladislauksen kuolemaa heinäkuussa 1095 seurasi veljesten valtataistelu, josta lähteissä on niukalti tietoa. Ilmeisesti Unkarin ylimyksistä riittävän suuri osa asettui kannattamaan Kálmánia, jolloin Álmos antoi periksi ja tyytyi isänsä ja isoisänsä aikoinaan hallitsemaan herttuakuntaan Unkarin pohjois- ja koillisosissa. Kálmán sai paavilta vapautuksen papin virasta, ja hänet kruunattiin Unkarin kuninkaaksi keväällä 1096.
Kuningas > Suhde kirkkoon ja ”apostolinen kuninkuus”

Pian valtaan noustuaan Kálmán sai paavi Urbanukselta onnittelukirjeen, jossa tämä ilmaisi toivovansa, että Unkari uuden kuninkaan johdolla palaisi kuuliaisuuteen paavinistuinta kohtaan. Samoihin aikoihin, kesällä 1096, Unkariin saapuivat ensimmäisen ristiretken joukot matkalla kohti Pyhää maata, ja Kálmán joutui puolustamaan valtakuntaa tunkeilijoilta, jotka paikoin yltyivät ryöstelemään, hyökkäilemään unkarilaisten kimppuun, joita pitivät pakanoina, ja jopa piirittämään Mosonin linnaa. Kálmán onnistui torjumaan hyökkäykset, ja näistä välikohtauksista huolimatta hän, toisin kuin veljensä Álmos, pysyi paavin ja Saksan keisarin kiistassa paremminkin paavin liittolaisena.
Kálmánin hallitusaikana saapui Unkariin Saksasta piispa Hartvik, joka laati Tapani Pyhän legendasta uuden version. Se sisälsi lisäyksiä, jotka Gyula Kristón ja Ferenc Makkin mukaan syntyivät älykkään ja teologisesti sivistyneen Kálmánin toimeksiannosta. Näihin kuuluu kertomus paavi Sylvester II:n Tapanille lähettämästä pyhästä kruunusta. Sillä toistettiin sitä jo paavi Gregorius VII:n kuningas Salamonille lähettämässään kirjeessä esille tuomaa ajatusta, että Unkarin kuninkaan arvonmerkit ja siten myös arvo ovat paavinistuimelta peräisin – mutta korostamalla sitä, että käsky kruunun lähettämiseen oli tullut paaville ilmestyksessä enkeliltä, legenda ilmaisi, että Unkarin kuninkuus on viime kädessä Jumalan, ei paavin alainen. Hartvikin legendassa myös kerrottiin Tapanin kuollessaan omistaneen maansa Neitsyt Marialle, minkä voi nähdä vastaiskuna sille Gregorius VII:n väitteelle, että Tapani olisi uskonut Unkarin kuningaskunnan Pyhän Pietarin, siis paavinistuimen haltuun.
Hartvikin legendan myötä Unkariin tuotiin apostolisen kuninkuuden käsite: paavi Sylvester II:n kerrottiin ylistäneen Tapani Pyhää kristinuskon levittäjänä "ansioidensa perusteella apostoliksi" ja lähettäneen tälle tämän merkiksi ristin, jonka symboliksi myöhemmin kehittyi Unkarin vaakunan kaksoisristi. Kálmánin tulkinnassa tämä merkitsi myös, että hänellä kuninkaana olisi eräänlainen kirkon päämiehen asema ja valta esimerkiksi nimittää piispat. Paavi Paschalis II:n kirjeestä Kalocsan arkkipiispalle vuodelta 1105 ilmenee, että kuningas esti piispoja vannomasta uskollisuutta paaville ja määräsi näitä eri hiippakuntiin kysymättä paavin lupaa. Vuonna 1106 Kálmán kuitenkin luopui nimitysoikeudestaan varmistaakseen itselleen paavin tuen sekä Dalmatian hallitsijana että veljeään Álmosia vastaan, joka pyrki liittoutumaan Saksan keisarin kanssa.
Kuningas > Ulkopolitiikka ja valtataistelut

Kálmánin koko hallitusaikaan löi leimansa kiista Álmos-veljen kanssa, joka ei tyytynyt herttuakuntaansa ja vuoden 1096 kompromissiin vaan tavoitteli jatkuvasti Unkarin kruunua. Vuonna 1097 Kálmán oli valloittanut takaisin välillä, vallanperimyskiistojen ja ristiretken tiimellyksessä Unkarin vallasta irronneen Kroatian ja suunnitteli valloittavansa seuraavaksi Dalmatian, joka kuului Bysantille mutta jota tavoittelivat myös Venetsian tasavalta, paavi sekä Saksan keisari. Paavin välityksellä hän sai liittolaisekseen Sisilian normannihallitsijan, jonka tyttären kanssa hän solmi avioliiton. Dalmatian sotaretki jouduttiin kuitenkin peruuttamaan, kun kävi ilmi, että Álmos oli kokoamassa joukkoja veljeään vastaan. Jälleen veljekset totesivat joukkonsa suunnilleen tasavahvoiksi ja solmivat uuden, hauraan sovinnon.
Vuoden 1098 jälkeen Kálmánin ja Álmosin välillä oli jonkin aikaa rauhallista, mutta ulkopolitiikassaan Kálmán koki takaiskuja. Pahin näistä oli vuoden 1099 yritys tukea Kiovan suuriruhtinasta tämän sotaretkellä kapinoivaa Peremyšlin (Przemyśl) ruhtinasta vastaan. Ruhtinaan kanssa liittoutuneet kumaanit voittivat taistelun ja tuottivat Kálmánin armeijalle suuret tappiot. Sitä vastoin Kroatiassa Kálmán onnistui lujittamaan valtansa. Vuonna 1102 hänet kruunattiin Biograd na Morun (unk. Tengerfehérvár) kaupungissa Kroatian kuninkaaksi, ja tästä lähtien aina vuoteen 1918 saakka Unkarin kuninkaat olivat myös Kroatian kuninkaita.
Vuonna 1105 koitti tilaisuus Dalmatian valloittamiseen. Bysantin hallitsija Aleksios I Komnenos, joka pelkäsi Sisiliaa hallitsevien normannien hyökkäystä, halusi ennalta estää Unkaria ja normannihallitsijan tyttären puolisoa Kálmánia liittymästä hyökkäykseen. Siksi hän kosi poikansa, myöhemmän keisarin Johannes II Komnenoksen puolisoksi Kálmánin serkun Piroskan (myöhemmin keisarinnana Irene), edesmenneen kuningas Ladislauksen tyttären. Samaan aikaan Kálmán kuitenkin valloitti Dalmatian ja käytti voiton nostattamaa suotuisaa mielialaa hyväkseen varmistaakseen vallanperimyksen ja kruunauttaakseen vasta nelivuotiaan István-poikansa (Tapani II) Unkarin kuninkaaksi.
Tapanin kruunaus sai pettyneen ja yhä kruunusta haaveilevan Álmosin etsimään uusia liittolaisia Kálmánia vastaan, ensiksi Puolan Bolesław III:sta, jonka vaimo oli Álmosin vaimon, Kiovan ruhtinaan Svjatopolk II:n tyttären Predslavan, sisar. Kálmán onnistui kuitenkin ovelasti ratkaisemaan tilanteen solmimalla Álmosin selän takana liiton Bolesławin kanssa. Vuonna 1107 Álmosin lähdettyä pyhiinvaellukselle Jerusalemiin Kálmán lakkautti hänen herttuakuntansa. Álmos alkoi kehitellä salaliittoja veljensä surmaamiseksi, ja vuonna 1115 yhden murhayrityksen jälleen paljastuttua Kálmán lopulta määräsi veljensä ja tämän pienen Béla-pojan (myöhemmin kuninkaana Béla II) sokaistaviksi, ettei heistä voisi tulla hallitsijoita.
Avioliitot ja jälkeläiset

Kálmánin ensimmäinen puoliso vuodesta 1097 oli sisilialainen kreivitär Felicia tai Elateria (n. 1078—n. 1102 tai n. 1110), Sisilian kreivin Roger I:n ja tämän toisen puolison Eremburga de Mortainin tytär. Heille syntyi ainakin kolme lasta.
Tytär Sofia (unk. Zsófia) syntyi ennen veljiään, siis luultavasti noin vuonna 1100 tai vähän ennen sitä. Hän meni naimisiin Biharin išpaanin Saulin kanssa. Heidän Saul-poikansa nimettiin Tapani II:n kruununperijäksi, mutta hävisi kilpailun kruunusta äitinsä serkulle Béla II:lle.
kaksospojat István (myöhempi kuningas Tapani II) ja László (Ladislaus) syntyivät vuonna 1101. László kuoli jo lapsena, kronikoiden mukaan vuonna 1112.
Leskeksi jäätyään Kálmán meni kesällä 1112 toisiin naimisiin häntä 25 vuotta nuoremman Eufemian kanssa (1096/1097– 4. huhtikuuta 1138/1139), jonka vanhemmat olivat Perejaslavin ruhtinas, myöhemmin Kiovan suuriruhtinas Vladimir II Monomah ja tämän nimeltä tuntematon toinen puoliso. Avioliitto epäonnistui, nuori Eufemia jäi kiinni aviorikoksesta ja lähetettiin takaisin isänsä hoviin. Siellä hän synnytti Boris-nimisen pojan (1113–1155/1156), jota Kálmán ei koskaan tunnustanut pojakseen. Boris nousi myöhemmin Unkarin kruununtavoittelijaksi, Béla II:n vastustajaksi,  käytti jopa Unkarin kuninkaan arvonimeä ja sai osan Unkarin ylimystöstä puolelleen, kunnes Bélan joukot kukistivat hänet 1132.