stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wilhelm Ruuth
Elämä

Ruuthin vanhemmat olivat kauppalaivuri Johan Ruuth ja Edla Charlotta Hahnsson. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan kymnaasista 1872 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1876 ja lisensiaatiksi 1882. Ruuth oli aluksi opettajana Porissa, Helsingissä ja Viipurissa kunnes hän vuonna 1885 meni ensin tilastollisen päätoimiston ja sitten Suomen valtionarkiston aktuaariksi. Hän oli Valtionarkiston arkkivaari vuodesta 1905 ja valtionarkistonhoitaja vuosina 1917–1926. Hän julkaisi paikallishistorioita, muun muassa Turun, Porin, ja Viipurin kaupunkien historiat. Hän toimi Maailmanhistoria-julkaisun päätoimittajana 1912–1922. Hän sai professorin arvonimen 1921. Ruuthin ja hänen vaimonsa Hiljan, o.s. Tolpo, poika oli aktivisti, tutkija ja suomalaisuuden teoreetikko Yrjö Ruuth, myöhemmin Ruutu.
Julkaisut

Tutkimuksia Suomen ja Hansan välisistä suhteista ennen vuotta 1435 : akatemiallinen väitöskirja. Helsinki 1882
Suomen rälssimiesten sineteistä lopulla 1500-lukua ja alussa 1600-lukua. Historiallinen arkisto 11. Suomen historiallinen seura, Helsinki 1891
1500-luvun maakirjoissa mainituista "flöte-veroista". Historiallinen arkisto 12, 1. Suomen historiallinen seura, Helsinki 1892
Ranskan historia. Kansanvalistus-seuran historiallisia lukukirjoja 1. Helsinki 1892-1893
Björneborgs stads historia. Björneborgs stad, Björneborg 1897, suomeksi nimellä Porin kaupungin historia. Porin kaupunki, Pori 1899
Satakunnan asutusoloista keskiajalla. Historiallinen arkisto 15. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1897
Viborgs stads historia. Första bandet. Viborgs stad, Viborg 1906, suomeksi nimellä Wiipurin kaupungin historia. Ensimmäinen nidos. Wiipurin kaupunki, Wiipuri 1908
Viborgs stads historia. Andra bandet. Viborgs stad, Viborg 1906, suomeksi nimellä Wiipurin kaupungin historia. Toinen nidos. Wiipurin kaupunki, Wiipuri 1908
Åbo stads historia under medeltiden och 1500-talet. Första häftet. Helsingfors 1909
Paavi Innocentio III:en "Ex tuarum"-kirjeestä 30 p:ltä lokak. 1209 : saiko Lundin arkkipiispa Andreas Sunenpoika tämän kirjeen Pohjoismaiden primaksena ja paavillisena legaattina vaiko suorastaan arkkipiispana?. Historiallinen arkisto 22, 1. Suomen historiallinen seura, Helsinki 1911
Åbo stads historia under medeltiden och 1500-talet. Andra häftet. Helsingfors 1912
Åbo stads historia under medeltiden och 1500-talet. Tredje häftet. Helsingfors 1916
Muutamista humanistisen ajan ilmauksista ja eräästä sen oppineisuuden edustajasta (Henrik Hannunpoika) Suomessa 1500-luvulla : esitelmä Suomen historiallisen seuran vuosikokouksessa 9 p. marrask. 1919. Historiallinen arkisto 29. Suomen historiallinen seura, Helsinki 1921
Åbo stads historia under medeltiden och 1500-talet. Fjärde häftet. Helsingfors 1923
Tanskalaisten annaalien merkintä Suomen retkestä v. 1191, annaalitutkimuksen kannalta valaistuna. Historiallinen arkisto 34. Suomen historiallinen seura, Helsinki 1925
Viipurin kaupungin historia. I, Vuoteen 1617. Viipuri 1931
Porin kaupungin historia 1558-1809 teoksessa  Porin historia ;  uuden suomenkielisen laitoksen toim. Mauno Jokipii. Porin kaupunki, Pori 1958
Viipurin kaupungin historia. 1. osa, Vuoteen 1617 ; kirj. J. W. Ruuth ja uud. Ragnar Rosén ym. Torkkelin säätiö, Helsinki 1982
Viipurin kaupungin historia. 2, Vuodet 1617-1710 ; kirj. J. W. Ruuth ja uud. Aimo Halila. Torkkelin säätiö, Helsinki 1974
Viipurin kaupungin historia. 3, Vuodet 1710-1812 ; kirj. J.W. Ruuth ja uud. Erkki Kuujo. Torkkelin säätiö, Helsinki 1975
Viipurin kaupungin historia. 4. osa, Vuodet 1812-1917 ; kirj. J.W. Ruuth ja uud. Erkki Kuujo, Aimo Halila ym. Torkkelin säätiö, Helsinki 1981
Toimituksia

Maailman historia 1 : Vanha-aika : Rooman tasavallan loppuun v:een 30 e. Kr ; toimituskunta J. W. Ruuth ym. Tietosanakirja, Helsinki 1914
Maailman historia 2, Vanha- ja keskiaika : Rooman keisarikunnan alusta ristiretkiin : 30 e. Kr.-noin 1100 j. Kr ; toimituskunta J. W. Ruuth ym. Tietosanakirja, Porvoo 1917
Maailman historia 3, Keskiaika : Ristiretkistä Uskonpuhdistukseen noin 1100-noin 1500 ; toimituskunta J. W. Ruuth ym. Tietosanakirja, Porvoo 1920-1921
Maailman historia 4, Uusi-aika : uskonpuhdistuksen aikakausi 1500-1650 ; toimituskunta J. W. Ruuth ym. Tietosanakirja, Helsinki 1914
Maailman historia 5, Uusi aika : itsevaltiuden ajan alusta Napoleonin kukistumiseen 1650-1815 ; toimituskunta J. W. Ruuth ym. Tietosanakirja, Porvoo 1917
Maailman historia. 6, Uusi aika : Valtiomuoto- ja kansallistaistelujen sekä maailmanvaltapolitiikan aika 1815-1919 ; toimituskunta J. W. Ruuth ym. Tietosanakirja, Porvoo 1917-1922
Suomennoksia

Asiakirjoja, jotka valaisevat Kemin ja Iin kruunun-kalastusten yleisiä oikeuden-suhteita ; koonnut  Anders Johan Malmgren ; suom. J. W. Ruuth. Helsinki 1888
Kirjallisuutta

Soikkanen, Timo: Yrjö Ruutu: näkijä ja tekijä: itsenäisyyden, eheyttämisen ja uuden ulkopolitiikan juurilla.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-017306-1  (suomeksi)
Aiheesta muualla

J. W. Ruuthin arkisto (Arkistoitu – Internet Archive) Kansallisarkisto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Vatikaani 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Noitavoimaa

| Noitavoimaa Kaija Kärkinen & Ile Kallio |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1999
 Julkaistu: 1999
 Tuottaja(t): Ile Kallio
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 58.26
 Levy-yhtiö: Audiovox Records
Listasijoitukset
  Suomi: 6. (maaliskuu 1999)
Kaija Kärkisen & Ile Kallion muut julkaisut
| Suuri salaisuus 1997 | Noitavoimaa 1999 | Kaikki oikeudet 2000 |
Noitavoimaa on suomalaisen Kaija Kärkinen & Ile Kallio -duon viides studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1999.
Kappaleet

Noitavoimaa – 4.19
Valkoiset valheet – 4.13
Aikaa ei voi seisauttaa – 4.05
Kerro minulle uudestaan – 4.17
Se pyörii sittenkin – 4.03
Yökiitäjä – 4.25
Kallista aikaa – 4.45
Pikainen painajainen – 3.57
Aarteenetsijä – 4.16
Maailma meille jää – 4.45
Makeaa viiniä – 3.35
Aikamatkaaja – 4.03
Päättyy hiljaisuus – 3.29
Yksi kerrallaan – 4.14
Kokoonpano

Kaija Kärkinen – laulu
Ile Kallio – kitara, mandoliini
Masa Maijanen – bassokitara
Okko Laru – rummut
Harri Rantanen – bassokitara (kappale 11)
Keimo Hirvonen – rummut (kappale 11)
Kokoonpano > Tuotanto

Ile Kallio – tuottaja
Pekka Witikka – äänittäjä, tuottaja (kappale 11)
Dan Tigerstedt – äänittäjä, miksaaja
Kimmo Ahola – äänittäjä
Pauli Saastamoinen – masteroija
Kim Paqvalin – kansikuva
Riitta Sourander – valokuvat
Aiheesta muualla

Noitavoimaa discogs.com -sivustolla
Nokisorsa

| Nokisorsa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sorsalinnut Anseriformes
Heimo::  Sorsat Anatidae
Suku::  Sorsat Anas
Laji::  rubripes
Kaksiosainen nimi
 Anas rubripes  Brewster, 1902 

Katso myös
   Nokisorsa Wikispeciesissä   Nokisorsa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Nokisorsa (Anas rubripes) on pohjoisamerikkalainen sorsalaji.
Koko ja ulkonäkö

Nokisorsa on 53–61 cm pitkä. Nokisorsalla on tumma vartalo, vaaleampi pää ja kaula, oranssit jalat ja tummat silmät. Sillä on purppuransininen tai turkoosi siipipeili, jossa on kapea ja epäselvä, likaisenvalkea takareuna. Nokka on kellanvihreä, ja naaraalla nokan harja on heiman tummempi kuin koiraalla.
Levinneisyys

Nokisorsat elävät Pohjois-Amerikassa Kanadasta Meksikoon ja Bermudalle. Niitä harhautuu säännöllisesti Länsi-Eurooppaan. 
Maailmassa arvioidaan olevan noin 400 000 nokisorsaa. Suomen ensimmäinen nokisorsa havaittiin vuonna 2004 Sodankylässä.
Ravinto

Nokisorsa on kaikkiruokainen ja makeilla vesillä syö pääasiassa kasvimateriaalia mukaan lukien siemeniä, lehtiä, juuria ja marjoja sekä vuorovesialueilla simpukoita, etanoita, pieniä äyriäisiä ja niveljalkaisia.
Niilo Ryti

Niilo Ryti vuonna 1969.
Niilo Erik Ryti (8. syyskuuta 1919 Helsinki – 25. joulukuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri, tekniikan lisensiaatti ja tekniikan kunniatohtori.
Ryti työskenteli G. A. Serlachius Osakeyhtiön Kankaan paperitehtaalla vuosina 1945-1960, ensin käyttöinsinöörinä ja vuodesta 1950 teknisenä johtajana, ja edelleen vuosina 1960-63  Wilh. Schauman osakeyhtiön  Pietarsaaren paperitehtaan teknisenä johtajana. Vuosina 1963–1977 hän toimi Teknillisen korkeakoulun paperitekniikan professorina, vuosina 1977–1979 Jaakko Pöyry international osakeyhtiön toimitusjohtajana ja vuosina 1979–1982 Jaakko Pöyry -yhtiöiden johtoryhmän jäsenenä. Tekniikan kunniatohtorin arvon hän sai vuonna 1981.
Niilo Rytin isä oli tasavallan presidentti Risto Ryti ja äiti Gerda Ryti. Teknillisen korkeakoulun lämpötekniikan ja koneopin professori Henrik Ryti oli hänen veljensä.
Aiheesta muualla

Niilo Erik Ryti. 1997 Paper Industry International Hall of Fame Inductee. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Paper International Hall of Fame (PIHF) - History and Mission & Inductees. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Nokivesinapsija

| Nokivesinapsija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Vesinapsijat Serpophaga
Laji::  nigricans
Kaksiosainen nimi
 Serpophaga nigricans  (Vieillot, 1817) 
Katso myös
   Nokivesinapsija Wikispeciesissä   Nokivesinapsija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Nokivesinapsija (Serpophaga nigricans) on Etelä-Amerikassa veden äärellä elävä tyranneihin kuuluva varpuslintu. Se mustan ja harmaan värinen vilkas pikkulintu, joka saa ravintonsa hyönteisitä.
Koko ja ulkonäkö

Nokivesinapsija on pienikokoinen ja pieninokkainen varpuslintu. Sukupuolet ovat samannäköiset. Nokivesinapsijan pituus on noin 12 senttiä, ja paino 9 grammaa. Selkäpuolen höyhenyksen väri vaihtelee harmaasta ruskeanharmaaseen. Vatsapuoli on vaaleamman harmaa, joskin siipien alapinnoilla on kaksi epäselvää harmaata juovaa, ja käsisulkien reunat ovat valkoiset. Pyrstö on musta. Leuka on valkeahko, ja päälaella on valkoinen laikku, joka kuitenkin on usein osittain näkymättömissä. Nokka ja jalat ovat mustat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Nokivesinapsijaa tavataan Etelä-Amerikassa. Sen levinneisyys kattaa Bolivian eteläosissa sijaitsevan Tarijan departementin, Paraguayn itäosat sekä Pohjois- ja Keski-Argentiinan. Lajia tavataan myös Etelä-Brasiliassa Goiásin, Minas Geraisin ja Espírito Santon osavaltioiden alueella. Lajin levinneisyys käsittää noin 3 550 000 neliökilometriä. Kannan kokoa ei tiedetä, mutta sen uskotaan olevan vakaa. Nokivesinapsua pidetään melko yleisenä.
Nokivesinapsijoita esiintyy lähes yksinomaan veden läheisyydessä. Sitä tavataan sekä seisovan, että virtaavan veden varsilla, esimerkiksi kivisten purojen ja jokien luota sekä pensaikoissa. Se kelpuuttaa elinympäristökseen myös maatalousalueita, joten sitä voi tavata myös muun muassa kastelukanavien ja maatila-altaiden luota. Boliviassa lajia on tavattu 1000 metrin korkeudessa saakka. Nokivesinapsut ovat tavallisesti paikkalintuja, mutta levinneisyysalueen eteläosien linnut saattavat muuttaa pohjoiseen talvehtimaan.
Elintavat

Nokivesinapsut ovat vilkkaita ja rauhattomia, yleensä pareittain nähtäviä lintuja. Niitä näkee istuskelemassa vesirajan tuntumassa, kelluvien kasvien päällä, purojen keskellä olevilla kivillä, altaiden äärellä tai ruuanhaussa kuivalla maassa. Istuessaan nokivesinapsu kääntelee säännöllisesti pyrstöään edestakaisin ylös ja alas. Se lehahtelee oksalta toiselle ja pyrähtää ilmasta maahan tai vedenpinnalle nappaamaan ravintoaan eli hyönteisiä.
Jokivesinapsupari pesii loka-joulukuussa. Tiiviisti kudottu pesä on kuppimaisen tai korimaisen muotoinen ja avoin. Pesänrakennukseen osallistuvat sekä naaras, että koiras. Jokivesinapsut käyttävät rakennusmateriaalina juuria ja heiniä. Vuorauksessa ne käyttävät höyheniä. Lintupari rakentaa pesänsä joko oksan, varvun tai juuren varaan. Naaras munii yleensä kolme munaa. Nokivesinapsujen pesissä loisii joskus hohtoturpiaalin poikasia.
Nokivesinapsu Entre Riosissa Argentiinassa
Räntä

Räntäsateen symboli
Räntä on sadetta, joka koostuu vesipisaroista ja osittain sulaneista lumihiutaleista.  Sitä esiintyy, kun lämpötila on lähellä nollaa. Sade syntyy lumihiutaleina, mutta putoaa lämpimämpään ilmakerrokseen, missä pienet hiutaleet ehtivät sulaa kokonaan ja isotkin osittain.
Räntä näyttää lumisateelta, mutta tuntuu vesisateelta.
Etelä- ja Keski-Suomessa sataa räntää keskimäärin 15-20 päivänä talvessa. Lapissa räntäpäiviä on vähemmän.
Jaakko Rytöniemi

| Jaakko Esko Rytöniemi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. lokakuuta 1918 Sysmä
Kuollut: 17. syyskuuta 1999 (80 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1934–1944
Taistelut ja sodat:  talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  alikersantti
Kunniamerkit:  Mannerheim-ristin ritari
Joukko-osasto:  Jalkaväkirykmentti 1
Jaakko Esko Rytöniemi (15. lokakuuta 1918 Sysmä – 17. syyskuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari. Hän oli naimisissa ja hänellä oli kaksi lasta. Ammatiltaan hän oli ravintoloitsija.
Korpraali Rytöniemi nimitettiin vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944 numerolla 176. Hän palveli panssaritorjuntatykin ampujana 10. divisioonan 32. tykkikomppaniassa. Sodan jälkeen hän valmistui poliisikoulusta nuoremmaksi konstaapeliksi. 24. helmikuuta 1968 hänet ylennettiin alikersantiksi. Vuonna 1969 hän ryhtyi ravintoloitsijaksi Helsingissä.
Rytöniemi oli viimeinen Helsingissä asunut Mannerheim-ristin ritari. Hänet on haudattu Honkanummen hautausmaalle (kortteli 8, linja 1, hauta 7)
Mannerheim-ristin perustelut

”Ylipäällikkö on pvm:llä 21.12.44 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi korpraali Jaakko Esko Rytöniemen.
Korpraali Rytöniemi on osoittautunut harvinaisen pelottomaksi, taitavaksi ja tulokselliseksi panssarintuhoojaksi. Raskaissa taisteluissa Rajajoelta Juustilaan oli hän mukana koko ajan ilman sanottavaa lepoa näyttäen sisukkaalla toiminnallaan pystyväisyytensä suuriin taistelutekoihin. 16.6.44 vihollisen kiivaasti hyökätessä Mustamäessä panssarien turvin korpraali Rytöniemi tuhosi kaksi raskasta panssaria ja vaurioitti kolmatta huolimatta tykkiasemaan kohdistetusta hirvittävästä tulesta. Seuraavana päivänä hän Uudenkirkon Peippolanmäessä tuhosi viidestä hyökänneestä vaunusta kaksi toisten aseittemme tuhotessa loput. 20.6. vihollisen hyökätessä Tammisuolla oli korpraali Rytöniemi jälleen panssareiden hyökkäystä torjumassa saaden tililleen kaksi raskasta vaunua ja vaurioittaen yhtä pahoin. Seuraavana päivänä hyökkäsi vihollinen jälleen voimakkaiden panssarimuodostelmien turvin. Ensimmäisestä aallosta ampui korpraali Rytöniemi alkavasta tulesta huolimatta kaksi vaunua, jolloin toiset perääntyivät. Myöhemmin samana päivänä vihollinen uudisti yrityksensä, jolloin korpraali Rytöniemi tuhosi kaikki kolme keulassa edennyttä vaunua. Yhteensä on korpraali Rytöniemi siis tuhonnut 11 vihollisen panssarivaunua, vaurioittanut pahoin kahta, saanut lukuisia osumia muihin ja tukenut tehokkaasti jalkaväen taistelua tuhoamalla sirpalekranaatein lukuisia vihollisen konetuliaseita.”
Riukiusaaret

| Riukiusaaret 琉球列島 (Ryūkyū-rettō) 南西諸島 (Nansei-shotō) |
| --- | --- |
 Riukiusaarten sijainti
Maantiede
Sijainti:  26°19′58″N, 127°44′56″E
Merialue:  Itä-Kiinan meri, Filippiinienmeri
Pinta-ala:  3 090 km²
Valtio
Valtio:   Japani
Alue:  Kagoshiman prefektuuri ja Okinawan prefektuuri
Väestö
Väkiluku:  n. 1,5 miljoonaa
Tärkein kieli:  japani
Riukiusaaret (jap. 琉球列島, Ryūkyū-rettō)   (jap. 南西諸島, Nansei-shotō, ”lounaissaaret”) on Japanille kuuluva Tyynenmeren saariryhmä, joka ulottuu Kyūshūlta aina Taiwanin koillispuolelle saakka. Saariryhmä on noin 1 100 kilometrin pituinen, ja siihen kuuluu 55 saarta. Saaret voidaan jakaa kolmeen pääryhmään: pohjoisimpana sijaitsevat Amamisaaret, keskellä Okinawasaaret ja etelässä Sakishimasaaret. Saarten yhteenlaskettu pinta-ala on noin 3 090 neliökilometriä. Niistä suurimmat ovat 1 204 neliökilometrin laajuinen Okinawa ja 712 neliökilometrin laajuinen Amami Ōshima. Hallinnollisesti saaret kuuluvat osittain Kagoshiman prefektuuriin (Amamisaaret), osittain Okinawan prefektuuriin (Okinawa- ja Sakishimasaaret).
Riukiusaaret erottavat toisistaan niiden itäpuolelle jäävän Filippiinienmeren ja länsipuolelle jäävän Itä-Kiinan meren. Saarten ilmasto on subtrooppinen, ja taifuuneja esiintyy vuosittain. Suurimmat saarista ovat alkuperältään vulkaanisia, kun taas pienemmät ovat korallisaaria. Sen vuoksi suurimpien saarten topografia on vuoristoinen, mutta pienet ovat alavia. Saaret ovat maatalousvaltaisia: niillä viljellään erityisesti riisiä ja bataattia, mutta myös tonnikalojen pyynti on merkittävä elinkeino. Nykyisin turismikin on tärkeä osa saarten taloutta. Perinteisiä pienteollisuuden aloja ovat keramiikka ja lakkatyöt.
Saaret ovat historiansa aikana olleet itsenäinen Ryūkyūsaarten kuningaskunta sekä vuorotellen osa Japania ja Kiinaa. Niinpä niiden kulttuurissa on vaikutteita molemmista maista. Saarilla puhutaan Ryūkyūsaarten kieliä, jotka ovat sukua japanille, mutta keskinäinen ymmärrettävyys on vähäinen tai olematon. Ryūkyūkielet jakautuvat useisiin murteisiin. Saarten asukkaat lienevät paitsi japanilaisten, myös kaakkoisaasialaisten maahanmuuttajien jälkeläisiä. Japaniin Riukiusaaret liitettiin virallisesti vuonna 1879. Japanin hävittyä toisen maailmansodan saaret siirtyivät Yhdysvaltojen haltuun; Amamisaaret palautettiin Japanille jo vuonna 1953, mutta loput saarista vasta vuonna 1972. Okinawan saarella on edelleen useita Yhdysvaltain sotilastukikohtia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Riukiusaaret Wikimedia Commonsissa
| n k Japanin prefektuurit ja alueet |
| --- | --- | --- |
| Hokkaidō |  Hokkaidō  |  |
| Tōhoku |  Aomori  Iwate  Miyagi  Akita  Yamagata  Fukushima  |  |
| Kantō |  Ibaraki  Tochigi  Gunma  Saitama  Chiba  Tokio  Kanagawa  |  |
| Chūbu |  Niigata  Toyama  Ishikawa  Fukui  Yamanashi  Nagano  Gifu  Shizuoka  Aichi  |  |
| Kansai |  Mie  Shiga  Kioto  Osaka  Hyōgo  Nara  Wakayama  |  |
| Chūgoku |  Tottori  Shimane  Okayama  Hiroshima  Yamaguchi  |  |
| Shikoku |  Tokushima  Kagawa  Ehime  Kōchi  |  |
| Kyūshū · Ryūkyū |  Fukuoka  Saga  Nagasaki  Kumamoto  Ōita  Miyazaki  Kagoshima  Okinawa  |  |
Räimälä

Räimälä (ven. Ряймяля) on kylä Salmin maalaiskunnassa Pitkärannan piirin itäosassa Karjalan tasavallassa Venäjällä Suomen luovuttamalla alueella. Räimälän kylä sijaitsee noin 46 kilometriä Pitkärannasta itään Sortavalasta Aunukseen johtavan A130-maantien varrella. Kylässä oli 780 asukasta vuonna 1996.
Historia

Räimälä oli osa Suomelle kuulunutta Salmin kuntaa vuoteen 1944 asti, jolloin alue luovutettiin Neuvostoliitolle.
Ennen vuoden 2006 kunnallishallintouudistusta Räimälä oli kylähallintoalue ja sen keskuskylä. Kylähallintoalue käsitti Pitkärannan piirin itäisimmän osan. Se rajoittui etelässä Laatokkaan, lännessä Salmin asutushallintoalueeseen, pohjoisessa Prääsän piiriin kuuluvaan Kolatselän kylähallintoalueeseen ja idässä Prääsän piiriin kuuluvaan Kinalahden kylähallintoalueeseen ja Aunuksen piiriin kuuluvaan Viteleen kylähallintoalueeseen. Räimälän kylähallintoalueen alaisuuteen kuuluivat Räimälän kylän lisäksi myös Orusjärven (30 as. v. 1996) ja Rajakonnun kylät.
Räikkä

Juutalaisten käyttämä purim-räikkä.
Räikän toimintaperiaate
Räikkä on hammasidiofoneihin kuuluva soitin. Räikässä on hammaspyörä, kädensija ja kehys, joka pyörii hammaspyörän ympärillä, kun räikkää pyöritetään. Kehykseen kiinnitetty puinen tai metallinen kieli osuu hammaspyörän hampaisiin muodostaen voimakkaan rätisevän äänen. Hammaspyörää voidaan pyörittää myös kammen avulla eritoten orkestereissa käytetyissä räikissä.
Räikkää on perinteisesti käytetty myös metsästyksessä merkinantolaitteena ja eläinten pelotteena (esimerkiksi jänisräikkä). Se on myös lasten käyttämä leikkikalu. Räikkiä käytettiin myös varoitusmerkkinä kulkutauteihin sairastuneiden ihmisten kohdalla.
Edmund Angerer käytti 1760-luvulla räikkää Lapsisinfoniassaan luomaan lapsenomaista ja leikkisää tunnelmaa. Sitä on käytetty myös efektinä monissa moderneissa musiikkiteoksissa.
Laajemmin sana räikkä voi viitata mekaaniseen toimintaperiaatteeseen, joka on räikän ohella käytössä myös esimerkiksi hylsyavaimessa ja nippusiteessä. Tätä voidaan käyttää myös kielikuvana palautumattomista ilmiöistä, kuten esimerkiksi evoluutiogeneettisessä käsitteessä Mullerin räikkä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Räikkä Wikimedia Commonsissa
Nokkakuninkaat

| Nokkakuninkaat |
| --- | --- |
 Karibiannokkakuningas (Neoharriotta carri)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Koppapäiset Holocephali
Lahko::  Sillikuningaskalat Chimaeriformes
Heimo::  Nokkakuninkaat Rhinochimaeridae  Garman, 1901
Suvut
 Harriotta  Neoharriotta  Rhinochimaera 
Katso myös
   Nokkakuninkaat Wikispeciesissä   Nokkakuninkaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nokkakuninkaat (Rhinochimaeridae) on koppapäisiin kuuluva rustokalojen heimo. Nokkakuningaslajit elävät ympäri maailman lämpimissä tai lauhkeissa vesissä.
Lajit

Nykyiset nokkakuninkaat jaetaan kolmeen sukuun ja kahdeksaan lajiin, joita ovat muiden muassa nokkakuningas (Harriotta raleighana), naskalinokkakuningas (Harriotta haeckeli), karibiannokkakuningas (Neoharriotta carri), atlantinnokkakuningas (Rhinochimaera atlantica) ja idännokkakuningas (Rhinochimaera pacifica).
Nokkakuninkaisiin kuuluvien Amylodon- ja Elasmodus-sukujen fossiileista varhaisimmat on ajoitettu jurakaudelle.
Levinneisyys

Nokkakuninkaita elää paikoittain Atlantin, Intian ja Tyynen valtameren alueilla. Ne ovat syvissä vesissä eläviä kaloja, joita tavataan 200–2 600 metrin syvyydessä.
Anatomia

Nokkakuninkaiden selvin tuntomerkki on pitkä ja terävä (muttei kova) nokkamainen kuono. Nokassa on tuntoelimiä, joilla kalat etsivät ruokaa ja tunnistavat parittelukumppanin. Koirailla on päässä elin, jolla ne tarttuvat naaraisiin paritellessaan. Nokkakuninkaiden etummainen selkäevä on korkea ja sen etureunassa on myrkyllinen piikki. Taempi selkäevä on matala ja pitkä. Rintaevät ovat suuret ja niitä käytetään uimiseen. Neoharriotta-suvun lajeilla peräevä ja pyrstöevä ovat erilliset, muilla yhtenäiset.
Suussa on hampaina luulevyt. Levyt ovat paksut Harriotta- ja Neoharriotta-sukujen lajeilla ja ohuemmat Rhinochimaera-suvussa. Nokkakuninkaat syövät pieniä kaloja ja selkärangattomia eläimiä.
Nokkakuningaslajit kasvavat 65–140 senttimetrin pituisiksi ja ovat yleensä ruskeita. Nokkakuninkaiden munakotelo on päärynänmuotoinen ja noin 15 cm pitkä.
Elasmodectes avitus -nokkakuninkaan fossiili
Räisälän Kuulumisia

Räisälän Kuulumisia oli Räisälässä vuosina 1911–1912 ilmestynyt paikallislehti.
Räisälän kansanopiston johtajan Antti A. Niskalan julkaisema ja toimittama Räisälän Kuulumisia pyrki olemaan puolueeton, edistysmielinen ja valistava paikallislehti. Se jouduttiin kuitenkin lopettamaan taloudellisesti kannattamattomana. Käkisalmessa painettu lehti ilmestyi aluksi kerran viikossa ja loppuvaiheessa kahdesti kuukaudessa. Räisälän seuraava paikallislehti Räisälän Sanomat perustettiin vuonna 1925.
Aiheesta muualla

Räisälän Kuulumisia digitoituna kansalliskirjastossa
Noisniemi

Noisniemi (ven. Мыс, Mys) on nykyisin Leningradin alueen Käkisalmen piirin Kuninkaanristin maalaiskuntaan kuuluva taajama Karjalankannaksella. Suomeen kuuluessaan Noisniemi oli Vuokselan kunnan itäosassa sijainnut kylä. Noisniemi sijaitsee Ison- ja Pikku-Vuoksen väliin työntyvän niemen kärjessä.