stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matti Sarmela

Matti Sarmela marraskuussa 2012.
Matti Eljas Sarmela (s. 6. huhtikuuta 1937 Hollola) on suomalainen kulttuuriantropologi. Sarmela toimi Helsingin yliopistossa yleisen kansatieteen professorina vuosina 1973–1981, sosiaaliantropologian professorina vuosina 1981–1988 ja kulttuuriantropologian ensimmäisenä vakinaisena professorina vuosina 1988–2000. Hän oli myös kulttuuriantropologian oppiaineen perustaja.
Sarmela johti Suomen Antropologisen Seuran perustamista ja aloitti seuran lehden "Suomen Antropologi ‒  Finlands Antropologi" julkaisemisen 1976. Hän on ollut mukana Suomen valtion komiteassa ja Helsingin kaupungin toimikunnassa, joiden työn tuloksena Suomeen perustettiin Kulttuurien Museoselvennä.
Sarmelan keskeisin tutkimusalue on ollut suomalaisten ja thaimaalaisten paikalliskulttuurien rakennemuutos. Hänen mukaansa yhteisöjen niin kuin yksilönkin kulttuuri on sopeutumista tulevaisuuteen, siihen ympäristöön, jonka perustekniikka kulloinkin luo. Kun vallitseva tekniikka muuttuu, syntyy vähitellen kokonaan uusi kulttuurijärjestelmä; muutosprosessin aikana kaikki aikaisemmat kulttuurirakenteet menettävät merkityksensä ja katoavat. Muutos koskee kaikkia elämänalueita, myös yhteisöjen arvoja, etiikkaa, elämänarvoja ja ideologioita. Teoksessa "Rakennemuutos tulevaisuuteen" Sarmela on seurannut kulttuurien rakennemuutoksia  keräilijä-metsästäjien yhteisöstä nykypäivään ja teoksessa ”Postlokaalinen kulttuuri” ennakoinut  rakennemuutosta nykyisistä valtiokulttuureista tulevaisuuden digitaaliseen maailmankulttuuriin. Hänen mukaansa digitaalitekniikka tekee mahdolliseksi universaalin, planetaarisen kulttuurijärjestelmän, josta katoavat kaikki paikalliset, kollektiiviset rakenteet. Digitalisaatio voi synnyttää totalitaarisen ympäristökulttuurin, jossa ihminen, ympäristö ja tulevaisuus ovat globaalien teknosysteemien täydellisessä valvonnassa.
Hän on tutkinut myös muun muassa suomalaisia häätapoja, karhuperinnettä, vuotuisia juhlia (juhlatulia, kirkkomessuja ja kirkkopyhiä, kihupyhiä, praasnikoita), nuorten seurustelua ja suomalaista haltiauskoa. Lisäksi hän on kehittänyt kulttuuriperinteen kvantitatiivisen tutkimuksen ja kartoituksen teoriaa.
Palkinnot ja tunnustukset

Tieto-Finlandia 1995 teoksesta Suomen perinneatlas (1994)
Aiheesta muualla

Matti Sarmelan kotisivu.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Nana Džordžadze

| Nana Džordžadze> ნანა ჯორჯაძე |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. elokuuta 1948 (ikä 76) Tbilisi
Kansalaisuus:  Georgia
Ammatti:  käsikirjoittaja, elokuvaohjaaja ja näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Nana Džordžadze (georg. ნანა ჯორჯაძე, s. 24. elokuuta 1948 Tbilisi) on georgialainen käsikirjoittaja, elokuvaohjaaja ja näyttelijä.
Džordžadze syntyi Tbilisissä ja valmistui ensin paikallisesta musiikkikoulusta vuonna 1966 ja myöhemmin Tbilisin kuvataiteiden valtionakatemian arkkitehtiosastolta vuonna 1972. Työskenneltyään arkkitehtina vuosina 1968–1974 hän pääsi Tbilisin valtion teatteri-instituuttiin, josta hän valmistui vuonna 1980. Hän teki debyyttinsä näyttelijänä elokuvassa Neskolko intervju po litšnim voprosam (engl. Some Interviews on Personal Matters) vuonna 1977 ja ohjaajana elokuvassa Mogzauroba Sopotši (engl. A Journey to Sopot) vuonna 1979. Hänen vuoden 1986 teoksensa Robinzoniada, anu tšemi ingliseli papa (engl. Robinsonada or My English Grandfather) oli kansainvälinen läpimurto, josta hän sai Caméra d'Or -palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla sekä kriitikkojen ja yleisön suosion. Hän muutti Ranskaan 1990-luvun alussa ja ohjasi useita elokuvia, kuten Šeqvarebuli kulinaris 1001 retsepti (ransk. Les Mille et une recettes du cuisinier amoureux), josta tuli ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa georgialainen elokuva, joka on saanut Oscar-ehdokkuuden.
Adolf Wilhelm Granström

Adolf Wilhelm Granström
Adolf Wilhelm Granström (16. toukokuuta 1821 Rauma – 28. helmikuuta 1899 Rauma) oli suomalainen kauppias, laivanvarustaja ja valtiopäivämies.
Granströmin vanhemmat olivat raumalainen porvari Adolf Granström ja Maria Kristina Frenden. Granström kävi kauppakoulun Turussa ja ryhtyi kauppiaaksi ja laivanvarustajaksi Raumalla. Hän oli myös kunnallisraatimies ja usean maan varakonsuli Raumalla. Granström oli porvarissäädyssä Rauman edustaja valtiopäivillä 1867 ja 1872.
Opettaja Hanna Granström ja tuomari, senaattori Axel Wilhelm Granström olivat Adolf Wilhelm Granströmin lapsia.
Santtio

Santtio (ruots. Sandnäs) on noin parinsadan asukkaan kylä Pyhärannassa Varsinais-Suomessa. Kylä tunnetaan muun muassa puurakentamisesta, merenläheisyydestä sekä uudesta tunnuspiirteestä, perinneruusuista. Santtio on valittu vuoden kyläksi vuonna 1997. Santtion kylän keskuksena toimii kylätalo Maininki.
Kylä

Santtio on kylä Rauman ja Uudenkaupungin välissä sijaitsevan Rantatien varrella. Kylän rannikkoalue on noin kolme kilometriä leveä ja pituutta merirajasta on noin seitsemän kilometriä.
Kylän tärkeimpiä elinkeinolähteitä ovat olleet vuosisatojen ajan kalastus ja merenkulku, ja kylän yhteishenki on kasvanut näiden asioiden kautta. Vuodesta 1999 alkaen kylälle on istutettu perinneruusuja. Santtiolla on myös oma perinteinen juhlasalko, joka talkoovoimin koristellaan ja nostetaan pystyyn aina juhannuksena. Juhannussalkoperinne katkesi 1930-luvulla, mutta vuodesta 1997 salko pystytetään vuosittain uudestaan. Kesällä 2012 Helsingin Seurasaaressa oli santtiolainen juhannussalko. Seurasaaren juhannussalkomalli vaihtuu vuosittain. Santtiolaista juhannussalkoa on uudistettu alkuperäisestä.
Puulaivojen rakentaminen on ollut myös iso osa puurakennusperinnettä, ja laivoja onkin tehty jo 1700-luvulta lähtien. Kustaa Sjölund (1832–1914), Kaerilan isäntä, ”Kaerla faar”, suurikokoinen, entinen laivaliikkeen harjoittaja, myöhemmin laivanrakentaja Pyhärannan Santtiolta, antautui täysin rakentamiselle poikiensa kuoleman jälkeen. Santtiolla syntyivät hänen johdollaan pienenpuoleiset kaljaasit Valo, Toivo, Sulja ja Ilmi, sekä kaksimastoiset, keskikokoiset valtamerikelpoiset kuunarit Seura ja Leivo, ja suuremmat, kolmimastoiset kuunarit Pyhämaatar ja Joutsen. Näistä Pyhämaatar tehtiin Hirslahdella.
Santtiolainen maakauppias Johan Lindholm (1832–1925) yhdessä poikansa Frans Ruoholan kanssa johti kaljaasien Aadolfin ja Jalon rakennusta. Nämä valmistettiin Santtiolla. Lindholmin johdolla valmistettiin myös Toivo, mikä rakennettiin Lokalahdella. 
Työmies Vilhelm Lehtonen (1848–1922) Santtiolta oli myös alusten rakennusmestari. Kaksimastoiset Siviä ja Muisto tehtiin Rohdaisissa, kaksimastoiset Fennia, Taimi ja Veljekset sekä yksimastoinen Ihana tehtiin Santtiolla. Viktor Gustafson oli johtavana rakennusmestarina kaljaaseille Laine, Varma, Elli ja Elo.
Lähes kaikki pykmestarit eli rakennusmestarit olivat myös kaikenkokoisten paattien tekijöitä. Yksinomaan paatteja teki Frans Salonen (s.1874). Hänen tekemiään veneitä oli paljon. Vilhelm Tuominen (1850–1915), Viktor Siivonen (1859–1925), Kustaa Nyroos (s.1952) ja Kustaa Heinonen (1845–1902) olivat kaikki santtiolaisia paattien tekijöitä.
Puurakentaminen näkyy myös kylän arkkitehtuurissa, jossa talot on rakennettu lähekkäin, Vanhan Rauman tavoin.
Historia

Kauppamerenkulku oli 1700-luvulla yksi tärkeimmistä elinkeinoista alueella. Merimatkat vaikuttivat pyhämaa- ja pyhärantalaisten käytökseen, välineistöön ja ammatilliseenkin toimintaan. On selvää, että nämä rannikkoseuduilla asuvat omaksuivat ensimmäisenä uudet tavat ja olivat siis edelläkävijöitä uusille asioille. Syy vilkkaaseen merenkulkuun löytyy myös karusta maaperästä, jonka vuoksi merenkulkuun kiinnitettiin paljon huomiota.
Kylän uskotaan saaneen nimensä jo ajalta, jolloin paikka oli vielä ollut saari. Nimi on todennäköisesti saanut alkunsa ruotsinkielisestä nimityksestä Sandö (Santasaari), mikä viittaakin kylän santaiseen maastoon. Nykyisen nimensä lisäksi kylän nimi on löydetty vanhoista kirkonkirjoista ja maakirjadokumenteista kirjoitettuna muotoihin Santiö, Santia ja Santjo.
Asutus vakiintui alueella vasta 1000–1200 jaa. Muun muassa paikannimistä päätellen alueella on asunut niin ruotsin-, suomen- kuin vironkielistä väestöä.
Santtioseura ry

Virallinen kotiseutuyhdistys Santtioseura ry rekisteröitiin 1993. Seuran näyttävin aikaansaannos on perinteisen puurakentamisen taidonnäyte kylätalo Maininki, joka on kylän monien toimintojen keskus. Se vihittiin käyttöön vuonna 2002. Vihkiäisissä juhlapuheen piti Ilkka Kanerva.
Santtioseuralaiset rakensivat Maininki-talon pihapiiriin yrttitarhan, jossa kasvaa 60 kotimaista yrttiä.
Aktiivisen kylätoiminnan ansiosta Santtio valittiin vuonna 1997 valtakunnallisen Vuoden kylä -kilpailun voittajaksi.
Vuonna 1999 alkoi Santtioseuran ruusuprojekti. Sen tavoitteena on ollut tehdä Santtiosta juhannusruusujen kylä. Kylään istutettiin ensimmäiset perinneruusut saman vuoden syksyllä. Maininki-talon pihapiirissä kukkii kesäaikaan 40 perinneruusulajiketta. Santtioseuran aikaansaannoksiin kuuluu myös kolmimastoinen porkarpaatti. Porkarpaatti Santtio valmistui vuonna 2011. Kesäkuussa 2014 kylän keskustassa, Ilmin vapaa-aika-alueella, vihittiin käyttöön uusi leikkikenttä ja rinnekatsomo.
Julkaisut

Seura julkaiseen kylään liittyvää kirjallisuutta:
Vakka ja kousa vanhoil konsteil, 2002
Kuvia ja katkelmia Rantatien veräjänväleiltä, 2003
Pimpinella - kylämaiseman ruusu, 2004
Santtion kylähistoriaa ja pyhärantalaista merenkulkua, 2004
Porkarpaatti lippulaivana, 2014
Kirjallisuutta

Hella, Tenho: Santtion kylähistoriaa ja pyhärantalaista merenkulkua, 2004. ISBN 951-98907-1-8.
Kajantola, Akseli: Aikain takaa: Taattojen tietoja ja tarinoita entisajan elämästä, 1954.
Aiheesta muualla

Ravakka ry
Pyhäranta
Santtio
Sananvapaus maittain

Sananvapaus maittain käsittelee lyhyesti eri maissa käytettyjä tapoja rajoittaa ja tulkita yleisesti Yhdistyneissä kansakunnissa määriteltyä sananvapautta.
Sananvapauden tulkintaa länsimaissa

Sananvapautta pidetään yhtenä demokraattisen yhteiskunnan perusoikeuksista. Sananvapautta julistetaan muun muassa Yhdysvaltain perustuslaissa, YK:n ihmisoikeusjulistuksessa ja Euroopan ihmisoikeusasiakirjassa. Tästä huolimatta useimmilla valtioilla on laeissaan sananvapautta rajoittavia pykäliä, useimmiten kansallista turvallisuutta koskevissa asioissa. Vastaavalla tavalla myös Euroopan ihmisoikeusasiakirjan artiklan 10 toinen kohta toteaa, että sananvapautta on voitava rajoittaa kansakunnan tai yleisen turvallisuuden nimissä. Tätä kohtaa hyödynnetäänkin eri maissa varsin lavealla tavalla tulkiten ja sananvapautta rajoittaen.
Sananvapaudella tarkoitetaan yleisesti oikeutta ilmaista mielipiteitään julkisesti. Juridiselta kannalta sananvapauden käsitettä tulkitaan hyvin eri tavalla eri maissalähde tarkemmin?.
Sananvapauden tulkintoja Euroopassa

Saksassa sananvapaus on määritelty peruslaissa (GG-Grundgesetz) artiklassa 5, jossa myönnetään vapaus ilmaista, tutkia ja opettaa. Määritelmä on tosin kaksitasoinen, ylimmällä tasolla sananvapaus myönnetään yleisesti ja toisella tasolla todetaan, että sananvapauden rajoitteita löytyy muista lakipykälistä, kunnianloukkauksien välttämiseksi ja alaikäisten suojelemiseksi. Saksassa sananvapautta noudatetaan yleisesti ottaen seuraten Euroopan ihmisoikeusasiakirjan ensimmäisen kohdan mukaisesti. Toisen kohdan mukaisia rajoitteita hyödynnetään koskemaan kolmannen valtakuntaan liittyviä asioita ja siihen liittyvää uusnatsismia. Näiden rajoitusten olemassaololle on Saksassa laaja yhteisymmärrys.
Britanniassa vallitseva sananvapaus noudattaa pitkälti Euroopan ihmisoikeusasiakirjan artikla 10, ensimmäisen kohdan mukainen sananvapaus. Tosin poliitikoille on myönnetty oikeus haastaa toimittaja häpäisemisestä, joka itsessään toimii jo rajoitteena. Belgiassa puolestaan toimittajien pitää kertoa tietolähteensä.
Sotilaiden suhteen sananvapautta rajoitetaan lukuisilla lisäehdoilla. Esimerkiksi Espanjan laki, pykälässä 178 todetaan että sotilashenkilöstöllä on oikeus ilmausta itseään vapaasti, kunhan ensin on myönnetty tähän lupa. Eli sananvapaus on myönnetty, kunhan ensin anotaan lupaa ilmaista itseään asioissa joilla voidaan katsoa olevan kansalliseen turvallisuuteen liittyvää merkitystä.
Euroopassa monet sananvapauskiistat ovat päätyneet Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen ja vuonna 2005 vireillä oli 80 000 juttua. Jos Euroopan neuvoston jäsenmaiden kansalaiset katsovat valtionsa loukanneen ihmisoikeussopimusta, he voivat hakea oikeutta Strasbourgista, joka on sananvapausasioissa linjaltaan melko vapaamielinen ja kotimaassaan rikostuomion saanut on usein saanut hyvitystä.
Sananvapauden tulkintoja Euroopassa > Verkkokeskustelujen sananvapaus Suomessa

Suomessa Julkisen sanan neuvosto ja oikeusministeriö ovat pohtineet keskustelupalstojen ja verkkoviestien pelisääntöjä,  mutta aihe on osoittautunut monisyiseksi eikä selkeää linjaa tai ohjeistusta ole muodostunut.
Sananvapautta rajoittavat jotkin Suomen rikoslain kohdat. Toiminnallaan ei yleensä saa aiheuttaa haittaa toiselle ihmiselle, yritykselle tai muulle oikeushenkilölle. Lainvastaisista toimista uhrin pitää tehdä Poliisille rikosilmoitus.
Kunnianloukkaus tulee kyseeseen silloin, kun lähettää toiselle tai toisesta pilkkaavia ja ivaavia viestejä, levittää valheellisen tiedon toisesta tai ottaa käyttöön rasistiset huomautukset ja ulkonäköä roisisti arvostelevat kommentit. Internetissä levitettävä kunnianloukkaus on yleensä törkeä kunnianloukkaus, sillä loukkaus on toimitettu lukuisten ihmisten nähtäville. Yksityiselämää loukkaavasta tiedon levittämisestä on kyse silloin kun levittää toisen yksityiselämästä arkaluotoisen tiedon, vihjauksen tai kuvan siten, että se aiheuttaa vahinkoa ja kärsimystä toiselle. Erona kunnianloukkaukseen on se, että yksityiselämää loukkaavassa tiedon levittämisessä levitettävä tieto on totta. Laiton uhkaus tulee kyseeseen silloin kun uhatulla on perusteltua syytä olettaa, että hänen henkilökohtainen turvallisuus tai omaisuus ovat vakavassa vaarassa. Kaikissa edellämainituissa rangaistusasteikko on välillä sakkoa tai vankeutta jopa kaksi vuotta. Joissakin tapauksissa lisäksi voidaan vaatia korvauksia uhrille.
Sananvapauden tulkintoja Yhdysvalloissa

Yhdysvaltain perustuslain ensimmäinen lisäys kieltää kongressia säätämästä mitään lakia, joka kaventaa sananvapautta. Yhdysvaltain sananvapauslait koskevat vain hallintoa ja pätevät liittovaltio-, osavaltio- ja paikallistasolla. Sen piiriin kuuluvat lainlaatijat, vaaleilla valitut virkamiehet, julkiset koulut ja yliopistot, oikeusistuimet ja viranomaiset. Se ei koske yksityisiä kansalaisia, liikeyrityksiä eikä järjestöjä.
Yhdysvaltain korkein oikeus on useasti joutunut määrittelemään tapauskohtaisesti, mitä puheita tai tekoja laki tarkkaan ottaen suojelee. Oikeustapauksien mukaan sananvapauteen kuuluu esimerkiksi tiettyjen loukkaavien sanojen ja ilmaisujen käyttö poliittisen viestin välittämiseksi, vaikeneminen (esimerkiksi lipputervehdyksessä), sodanvastaiset hihanauhat kouluissa, rahan lahjoittaminen poliittisiin kampanjoihin, mainostaminen sekä lipun polttaminen protestiksi. Sananvapauteen taas ei kuulu esimerkiksi ihmisiä vahingoittavaan tekoon yllyttäminen, säädyttömän materiaalin tekeminen tai levittäminen, värväyspaperien polttaminen sodanvastaisena protestina, opiskelijoiden salliminen julkaista koululehdessä artikkeleita, joita koulun hallinto ei ole hyväksynyt, säädyttömien puheiden pitäminen koulun tilaisuudessa tai huumeiden puolesta puhuminen koulun tilaisuudessa. Sananvapauslaki ei myöskään suojele esimerkiksi herjausta, kiristystä, uhkailua, väärää valaa tai plagiointia.
Sananvapauden tulkintoja Venäjällä

Venäjällä sananvapauden tila on kaksijakoinen. Toisaalta perustuslain mukaan sananvapaus Euroopan ihmisoikeusasiakirjaa mukailevalla tavalla on olemassa, toisaalta esimerkiksi Presidentti Putinin syyskuussa 2003 Columbian yliopistossa esittämä vastaus opiskelijan esittämään sananvapautta koskevaan kysymykseen oli "Meillä ei ole koskaan ollutkaan sananvapautta Venäjällä. 1990–luvun alussa syntyi käsitys jostakin laajemmasta sananvapaudesta, joka tulkittiin varsinkin lehdistössä vapautena kaikkea kohtaan, anarkiaksi ja pyrkimyksenä aiheuttaa sekaannusta hintaan mihin hyvänsä."
Lehdistön sananvapautta Venäjällä ei nähdäkään demokratian kehityksen kannalta minään absoluuttisen hyvänä asiana. Lehdistöä pidetäänkin enemmän yhtenä kaupallisena pelurina jolla ei ole yhteiskunnassa ydinpelaajan roolia.
Sananvapauden tulkintoja Kiinassa

Kiinan perustuslaki rajoittaa sananvapautta yleisen järjestyksen ja turvallisuuden varjolla, ja sananvapaus pidetään viranomaisten arvostelun poliittisena välineenä. Kiinan perustuslaissa artiklat 35 ja 51 eivät määrittele sananvapauden rajoitteita niin kuin useassa muussa maassa, vaan artikloissa määritellään, mikä on yksilötasolla sallittua.
Esimerkiksi toimittaja Shi Tao tuomittiin kymmeneksi vuodeksi vankilaan hänen käytyään sähköpostilla keskustelua ulkomaille Tiananmenin tapahtumien 15. vuosipäivästä. Sähköpostiliikenteestä Kiinan viranomaisille raportoi Yahoo Hong Kong. Sananvapautta onkin rajoitettu niin pitkälle, että esimerkiksi Hu Pingin mukaan (Kiinalaisen demokraattisen allianssin (CAD) puheenjohtaja 1988–1991) mielestä sananvapautta Kiinassa ei ole.
Kiinan kansantasavallassa on aina sensuroitu ulkomaisia lehtiä ja mediaa. Nykyisin se ulottuu myös tietoverkkoon. Sensuurin päävastuu on kommunistipuolueen julkisuusosastolla. Internetin valvonnan arvellaan työllistävän yli satatuhatta kiinalaista. Valvonta perustuu kahteen menetelmään: suuri palomuuri estää kiinalaisten pääsyn hallituksen mielestä epämieluisille ulkomaisille verkkosivuille. Kultainen suojakilpi taas seuloo tiedonvälitystä maan sisällä. Sisäiset rajoitukset kohdistuvat ajatuksiin, jotka voisivat uhata kommunistipuolueen asemaa tai kannustaa järjestäytyneeseen kansalaistoimintaan. Verkkorajoitusten takia maan tärkeimmät palveluntarjoajat ovat kiinalaisia: hakurobotti Baidu, sosiaalinen verkosto Renren, internetportaali Tencent ja microblogi Sina Weibo.
BBC:n toimittajien kimppuun hyökättiin 2017 Hunanin maakunnassa ja heidät pakotettiin allekirjoittamaan tunnustus "laittoman haastattelun" tekemisestä.
Kiinassa otetaan käyttöön koe, jolla tutkitaan toimittajien uskollisuutta presidentti Xi Jingpingille. Pilottivaihe alkoi vuonna 2019. Vain kokeen läpäisseet saavat lehdistökortin, jonka puuttuminen haittaa toimittajien työskentelyä.päivitettävä
Sananvapauden tulkintoja Intiassa

Penguin-kustantamo silppusi vuonna 2014 yhdysvaltalaisen professorin Wendy Donigerin 2009 ilmestyneen teoksen The Hindus: An Alternative History, joka käsitteli Intian historiaa poikkeavasta näkökulmasta. Teos loukkasi hindujen uskonnollisia tunteita.
Kirjallisuutta

Korhonen, Riitta & Ollikainen, Hannu: Päätoimittaja. Työtä sananvapauden arjessa. Siltala, 2022. ISBN 9789523880085.
Korpisaari, Päivi: Journalistin sananvapaus. WSOYpro, 2008. ISBN 9510331775.
Neuvonen, Riku:  Sananvapauden historia Suomessa.  Helsinki : Gaudeamus, 2018. ISBN 978-952-495-468-6.
Aiheesta muualla

YLEn Elävä arkisto: Kuolema sananvapauden kintereillä
Mesoamerikan kronologia

Muinaisten tolteekki-intiaanien rakentaman Tulan kaupungin temppelitasanteella olevia patsaita.
Mesoamerikan kronologia jakaa esikolumbiaanisen Mesoamerikan historian paleontiaanien aikakauteen (alkaen jopa noin 21 000 eaa.), arkaaiseen kauteen (7000–2000 eaa.), muotoutumisvaiheeseen eli esiklassiseen kauteen (2000 eaa. – 250 jaa.), klassiseen kauteen (250–900 jaa.) ja jälkiklassiseen kauteen (900–1521). Espanjalaisvalloituksen jälkeen Mesoamerikkaan asettui suuri määrä eurooppalaistaustaista väestöä ja alueen perinteiset kulttuurit saivat voimakkaita vaikutteita valloittajilta.
Kulttuurimaantiede

Mesoamerikka on nimitys Meksikon ja Keski-Amerikan alkuperäiskansojen kulttuureille ja niiden asuttamalla alueelle ennen kolumbiaanista vaihtoa ja eurooppalaistaustaisen väestön laajamittaista asettumista Amerikkaan 1500-luvulta alkaen. Alue käsittää Amerikan mantereen noin 14° pohjoista leveyttä ja 22° pohjoista leveyttä välillä. Alkuperäisväestö on kielellisesti ja kulttuurisesti moninaista. Muuttoliikkeiden seurauksena myös Mesoamerikan asutushistoria on värikäs, ja alueella on vuosituhansien saatossa vaikuttanut useita kulttuureja ja suurvaltoja.
Maantieteellisesti ja kulttuurisesti Mesoamerikka jakautuu ylänköihin ja alankoihin. Ylänköalueet muodostuvat läntisestä ja itäisestä Sierra Madren vuoristoista nykyisen Meksikon länsi- ja itärannikoilla. Atlantilta Tyynellemerelle kulkee itä–länsisuunnassa tuliperäinen vuoristo. Esikolumbiaanisella ajalla Meksikon alueen korkeakulttuurit sijaitsivat lähinnä vuoristolaaksoissa ja vuorijonojen väliin jäävissä altaissa. Mesoamerikan kaakkoisosassa on suuri Chiapasin ja Guatemalan ylänköalue. Alankoa on enimmäkseen rannikoilla. Kaakkois-Mesoamerikan tärkein alanko oli Meksikonlahden rannikon, Jukatanin niemimaan ja Guatemalan pohjoisosat käsittävä rannikkotasanko, joka oli mayakielten puhujien kotiseutua. Ylä- ja alamaat tuottivat erilaisia elintarvikkeita ja ylellisyystavaroita, mikä johti keskinäiseen kaupankäyntiin ja taloudelliseen riippuvuuteen.
Arkeologien yleisimmin käyttämä periodisaatio jakaa Mesoamerikan (esi-)historian arkaaiseen kauteen (noin 7000 – 2000 eaa.), muotoutumisvaiheeseen eli esiklassiseen kauteen (2000 eaa. – 250 jaa.), klassiseen kauteen (250–900 jaa.), jälkiklassiseen kauteen (900–1521), siirtomaa-aikaan (1521–1821) ja siirtomaa-ajan jälkeiseen kauteen (vuodesta 1821 alkaen). Arkeologit suosivat ajanmäärityksessä toisiaan seuraavia periodeja, sillä täsmällisten vuosilukujen ilmoittaminen ei useinkaan ole mahdollista ja ajoitukset saattavat tiedon lisääntyessä tarkentua. Periodisaatio on tutkijoiden jälkikäteen tekemä, pohjimmiltaan mielivaltainen jaottelu. Mesoamerikan muinaisille asukkaille aikakausien vaihtuminen ei ollut havaittava tapahtuma. Teknologinen ja yhteiskunnallinen kehitys ei myöskään tapahtunut koko Mesomaerikassa samanaikaisesti, vaan esiintyi alueellisia eroja.
Esikolumbiaaninen Mesoamerikka > Varhaisin asutus (21 000–7000 eaa.)

Amerikan ensimmäisiä asukkaita kutsutaan paleointiaaneiksi. Heidän elämäntapansa muistutti hieman tuolloisia Aasian kulttuureja. Paleointiaanit käyttivät tulta ja pitivät kesyjä koiria, mutta monet vanhan maailman teknologiat olivat heille tuntemattomia. He eivät esimerkiksi laiduntaneet karjaa tai viljelleet maata. He eivät myöskään tunteneet pyörää.
Chilessä tiedetään olleen asutusta jo noin 10 500 eaa. Koska Amerikka asutettiin pohjoisesta etelään, paleointiaanien oli täytynyt tuolloin jo kulkea Väli-Amerikan poikki Etelä-Amerikkaan. Arviot muuttoliikkeen ajankohdasta vaihtelevat huomattavasti. Arkeologisten löytöjen perusteella Mesoamerikan asutushistoria alkaa jopa noin 21 000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Mexico Cityn lähettyviltä vuonna 1967 löydetty obsidiaaniterä on radiohiiliajoituksella ajoitettu noin vuoteen 21 000 eaa. Pueblasta löydetyt metsästysvälineet ovat mahdollisesti tätäkin vanhempia. Varhaisimpien havaintojen ajoitus on kuitenkin kiistanalainen.
Vuoteen 11 000 eaa. mennessä metsästäjä-keräilijät asuttivat lähes koko Amerikkaa poislukien mannerjään peittämä pohjoisin Pohjois-Amerikka. Lämpötila oli nykyistä viileämpi, ja kosteilla ruohomailla laidunsi suuria eläinlaumoja. Suurristan metsästykseen perustunut elämäntapa oli suhteellisen samanlainen suurimmassa osassa Amerikkaa, niin myös Mesoamerikassa. Noin 10 000–7600 eaa. Mesoamerikassa asui metsästäjiä ja kasvien keräilijöitä, jotka siirtyivät ravinnon mukana muodostamatta pysyvää asutusta. Ilmasto oli niin kylmä, että Meksikon vuoristossa esiintyi pieniä jäätiköitä. Tulivuoret olivat nykyistä aktiivisempia, ja purkaukset vaikuttivat alueen ekologiaan. Ruokavalioon kuului suhteellisen rajattu valikoima eläin- ja kasvilajeja. Mammutteja metsästettiin Mesoamerikassa vielä noin vuonna 8000 eaa. Vuoden 7000 eaa. tienoilla suurrista katosi ihmisen toiminnan ja ilmastonmuutoksen seurauksena, mikä johti kulttuurin muuttumiseen.