stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antiikin Kreikan uskonto
Historia > Hellenistinen ja roomalaisaika

Hellenistisenä aikana kreikkalainen sivistys levisi laajalle alueelle ja samalla Kreikkaan tuli uusia kultteja, jotka tulkittiin kreikkalaisen mytologian termein: esimerkiksi Ammon ja Baal ymmärrettiin Zeukseksi, Atargatis Afroditeksi ja Anaitis Artemiiksi. Samalla Kreikkaan, kuten koko antiikin maailmaan, levisivät idän mysteeriuskonnot, jotka tarjosivat kansanomaisemman ratkaisun ihmisten uskonelämän ongelmiin. Näistä uskonnoista tärkeimpiä olivat egyptiläiset Serapiksen, Isiksen ja Osiriksen kultit. Tällaiset mysteeriuskonnot tarjosivat kanavan henkilökohtaisemmille uskonnollisille tunteille. Kreikkaan tuli myös erilaisia okkultistisia itämaisia oppeja, kuten astrologia, sekä erilaisia kaldealaisia, babylonialaisia ja egyptiläisiä okkultistisia vaikutteita. Kreikkalaistuneiden juutalaisten määrä kasvoi.
Kohonnut sivistystaso ja laajalle levinneet filosofiset opit rapauttivat ainakin yläluokan keskuudessa uskoa useisiin jumaliin ja heidän runsaaseen vuorovaikutukseensa ihmisten kanssa. Eri filosofisten suuntausten ratkaisut jumaluuden ongelmaan olivat erilaisia: skeptikot ja epikurolaiset uskoivat, että jumalia joko ei ole lainkaan tai että heidän vaikutuksensa elämään on merkityksetön. Platonin seuraajat, kuten keski- ja uusplatonilaiset, postuloivat useimmiten yhden jumalan olemassaolon, mutta yksimielisyyttä tämän olennon luonteesta ei syntynyt. Kyreneläiseen koulukuntaan kuulunut Theodoros ”Jumalaton” kielsi jumalten olemassaolon kokonaan ja edusti näin harvinaista ehdotonta ateismia.
Kun Rooman valtakunta valloitti Kreikan vuonna 146 eaa., se omaksui suuren osan kreikkalaista uskontoa, samoin kuin muutakin kulttuuria. Kreikkalaiset jumalat samastettiin vanhoihin roomalaisiin jumaliin: esimerkiksi Zeus Juppiteriin, Hera Junoon, Poseidon Neptunukseen, Afrodite Venukseen, Ares Marsiin, Artemis Dianaan, Athene Minervaan, Hermes Merkuriukseen, Hefaistos Vulcanukseen, Hestia Vestaan, Demeter Cerekseen, Haades Plutoniin, Tykhe Fortunaan ja Pan Faunukseen. Jotkut jumalat, kuten Apollon ja Bakkhos, roomalaiset olivat omaksuneet jo aiemmin. Roomalaisessa uskonnossa oli kuitenkin monia vanhempia jumalia, joita ei yhdistetty mihinkään kreikkalaiseen jumalaan, kuten Janus ja Quirinus.
Roomalaisena aikana ajanlaskun ensimmäisellä vuosisadalla syntyi juutalaisperäinen kristinusko, joka levisi myös Kreikkaan. Samoihin aikoin valtakuntaan levisi idästä muun muassa mithralaisuus sekä Voittamattoman Auringon (Sol Invictus) kultti. Myös yläluokka etsi jälleen lohtua uskonnosta ja magiasta. Varhaisen kristinuskon rinnalla vaikutti myös gnostilaisuus. Myöhäisantiikin aikana, kristinuskon jo noustua valtionuskonnoksi ja enemmistöuskonnoksi, keisari Julianus yritti vielä herättää hellenistisen polyteistisen uskonnon henkiin. Hän pyrki muuntamaan sen kristinuskon kaltaiseksi uskonnoksi, jolla olisi yhtenäinen teologia ja järjestäytynyt papisto. Monille myöhäisantiikin uusplatonilaisille filosofinen tutkimus oli samalla uskonnollista toimintaa.
Uskomukset > Tuonpuoleinen

Kreikkalaiset uskoivat tuonpuoleiseen manalaan, jonne kuolleiden henget siirtyivät kuoleman jälkeen. Jos hautajaisia ei toimitettu, uskottiin yleisesti, ettei kuolleen henki pääse manalaan, vaan jää kummittelemaan ikuisesti. Kreikkalaisilla oli useita erilaisia näkemyksiä tuonpuoleisesta, ja näkemykset muuttuivat ajan kuluessa.
Manalan tunnetuimpia alueita oli Haades, jota hallitsi samanniminen jumala, Zeuksen veli. Paikkaa kutsuttiinkin alun perin Haadeen taloksi tai paikaksi. Toinen manalan alue, Tartaros, oli kärsimyksen paikka, johon kirottujen ajateltiin päätyvän. Kolmas alue, Elysion, oli miellyttävä paikka, johon hyveelliset kuolleet ja mysteerikultteihin vihkiytyneet pääsivät. Harvat, kuten Akhilles, Alkmene, Amfiaraos, Ganymedes, Ino, Melikertes, Menelaos, Peleus ja monet Troijan ja Theban sodissa sotineet luettiin niihin, jotka olivat saaneet kuolemattomuuden ja ikuisen elämän Elysionin kentillä – tai Onnellisten saarilla, mikä oli toinen nimitys kreikkalaisten "taivaalle".
Jotkut kreikkalaiset, kuten esimerkiksi Pythagoras, olivat omaksuneet ajatuksen jälleensyntymisestä, vaikkakaan kaikki eivät hyväksyneet tällaista näkemystä.
Uskomukset > Mytologia

Kreikkalaisella uskonnolla oli laaja mytologia. Se koostui enimmäkseen tarinoista, jotka kertoivat jumalista ja siitä, kuinka he vaikuttivat maanpäällä eläviin ihmisiin. Myyttien keskiössä olivat usein sankarit ja heidän tekonsa, kuten Herakles ja hänen kaksitoista urotyötään, Odysseus ja hänen kotimatkansa, Iason ja kultaisen taljan etsintä, sekä Theseus ja Minotauros.
Kreikkalaisessa mytologiassa esiintyi useita lajeja. Merkittävimpiä olivat jumalat ja ihmiset. Titaanit edelsivät olympolaisia jumalia ja olivat heidän vihansa kohteena. Muita olentoja olivat kentaurit, jotka olivat puoliksi ihmisiä ja puoliksi hevosia; luontoon perustuvat nymfit, joista dryadit olivat puiden nymfejä ja nereidit meren nymfejä; ja satyyrit, jotka olivat puoliksi ihmisiä ja puoliksi pukkeja. Kreikkalaiseen mytologiaan kuului myös hirviöitä, kuten kykloopit, yksisilmäiset jättiläiset; merihirviö Skylla; vesipyörre Kharybdis; naispuoliset gorgot; sekä Minotauros, joka oli puoliksi ihminen ja puoliksi härkä.
Monet myytit liittyivät Troijan sotaan Kreikan ja Troijan välillä. Aiheesta kertoi laaja eeppisten tarujen piiri, eeppinen kyklos. Tunnetuimpana sodasta kertoo Homeroksen eepos Ilias. Monet muut tarut kertoivat sodan jälkiseurauksista, kuten Odysseuksen kotiinpaluusta, joka on aiheena Homeroksen Odysseiassa, tai kuningas Agamemnonin murhasta, joka tunnetaan nykyisin ennen kaikkea Aiskhyloksen Oresteiasta.
Kreikkalaisilla ei ollut yhtä kosmogoniaa tai luomismyyttiä. Eri uskonnolliset ryhmät uskoivat maailman saaneen alkunsa eri tavalla. Erään luomismyytin kertoo Hesiodos eepoksessaan Jumalten synty. Sen mukaan alussa oli vain yksi alkujumaluus, Khaos (Kaaos), joka antoi synnyn muille alkujumaluuksille, kuten Gaia, Tartaros ja Eros. Eros synnytti titaanit, jotka synnyttivät edelleen ensimmäiset olympolaiset jumalat.
Mytologia säilyi antiikin ajan loppuun, ja siitä tuli osa roomalaista mytologiaa. Sekä kreikkalaiset että roomalaiset olivat kirjallisia kansoja, ja mytologian kuvauksia kirjoitettiin ylös eeppisenä runoutena (kuten Ilias, Odysseia ja Argonautika) ja näytelminä (kuten Euripideen Bakkhantit ja Aristofaneen Sammakot). Kreikkalais-roomalainen mytologia tuli jälleen suosituksi renessanssia seuranneen ajan Euroopassa, ja sitä kuvasivat taiteessaan muun muassa Botticelli, Michelangelo ja Rubens.
Uskomukset > Moraali

Kreikkalainen uskonto ei luonut mitään selkeitä normeja moraaliselle elämälle, ja uskonnon ja etiikan välinen yhteys jäi näin heikoksi. Monilla moraalisilla käsityksillä oli kuitenkin yhteyksiä uskonnolliseen ajatteluun. Eräs merkittävimpiä moraalisia käsitteitä kreikkalaisille oli pelko hybrikseen eli röyhkeyteen tai loukkaukseen syyllistymisestä. Hybristä olivat monet asiat, kuten raiskaus tai ruumiin häpäiseminen, ja se oli Ateenan kaupunkivaltiossa rikos. Vaikka ylpeys ja turhamaisuus eivät olleet syntejä sinänsä, kreikkalaiset kannattivat kohtuutta, mikä näkyy esimerkiksi kultaisen keskitien ideaalissa. Ylpeys muuttui hybrikseksi vasta liiallisena, niin kuin mikä tahansa pahe. Sama koski ruokaa ja juomaa; kaikki liiallinen nähtiin sopimattomana.
Uskomukset > Uskonnolliset kirjoitukset

Kreikkalaisilla ei ollut pyhiä kirjoituksia samassa merkityksessä kuin juutalaisuudella, kristinuskolla tai islamilla. Uskonnon ja kirjallisuuden maailmat olivat muutoinkin melko pitkään erillään toisistaan. Runoilijoiden teokset saatettiin kuitenkin nähdä jumalallisesti inspiroituneina: Homeros ja Hesiodos kutsuvat teostensa alussa jumalia ja muusia apuun laulaessaan myyteistä. Uskontoon ei kuulunut myöskään dogmeja eikä yhteisiä uskontunnustuksia. Siksi uskonnon sisältö muuttui jatkuvasti.
Erilaisia uskonnollisia ja uskonnollis-filosofisia tekstejä antiikin Kreikasta tunnetaan lukuisia. Näistä voidaan mainita esimerkiksi Homeeriset hymnit, Dervenin papyrus, Kleantheen Hymni Zeukselle, Kaldean oraakkelit, Hermetica ja Prokloksen Platonilainen teologia.
Kulttikäytännöt

Uskonto oli kreikkalaista kulttuuria koossapitävä tekijä, mutta toisaalta kultit olivat usein hyvin paikallisia. Merkittävimpiä panhelleenisiä eli yleiskreikkalaisia kultteja olivat Deloksen Apollonin kultti, Delfoin Apollonin kultti Delfoin oraakkeleineen, Olympian Zeuksen kultti Olympian kisoineen, Epidauroksen Asklepieionin Asklepioksen kultti sekä Ateenan Dionysia-juhlat Dionysoksen kunniaksi. Näiden lisäksi oli suuri joukko pienempiä ja paikallisempia kultteja, jotka olivat sidoksissa esimerkiksi perheeseen, sukuyhteisöön, kaupunkivaltioon, sukupuoleen, ikäkauteen tai ammatteihin.
Kulttikäytännöt > Pyhäköt ja alttarit

Jumalten palvonta tapahtui alun perin ulkona taivasalla. Kultit oli yleensä sidottu johonkin tiettyyn pyhänä pidettyyn paikkaan, pyhäkköön, joka ei vaihtunut historian saatossa helposti. Pyhät paikat olivat usein luonnon puolesta erityisiä. Monissa kasvoi jonkinlaisia pyhiä puita tai niissä oli vesilähde. Pyhä paikka merkittiin erotetuksi, usein rajakivillä tai aitauksella. Tästä käytettiin nimitystä temenos.
Uskonnolliset rituaalit suoritettiin useimmiten alttareilla (bomos), jotka olivat jumalalle pyhitetyn alueen keskipisteitä. Alttari saattoi alun perin olla vain yksinkertainen kohouma maasta, kuten kallio tai kivi, tai joukko päällekkäin ladottuja kiviä. Myöhemmin alttarit saivat säännönmukaisemman, neliskulmaisen muodon. Ne oli useimmiten omistettu yhdelle tai muutamalle jumalalle, ja niillä saattoi olla kyseisen jumalan patsas. Alttarit olivat yleensä ulkona, joko temppelin edessä (useimmiten itäpuolella) tai muualla. Alttareille jätettiin votiivilahjoja, kuten ruokaa, juomia tai arvokkaita esineitä, ja niillä suoritettiin uhritoimituksia.
Kulttikäytännöt > Kulttikuvat

Jumalten kulttipatsaat edustivat jumalaa itseään ja olivat palvonnan kohteina. Kreikkalaiset eivät kuitenkaan pitäneet niitä yksiselitteisesti samana kuin jumala, jota ne esittivät. Kulttikuva saatettiin käsittää esimerkiksi jumalalle annettuna lahjana. Kaikissa pyhäköissä ei ollut kulttikuvaa; tämä päti pitkään varsinkin moniin Zeuksen ja Poseidonin pyhäköihin. Varhaiset kulttikuvat oli usein tehty puusta (ksoanon), eivätkä ne olleet alun perin välttämättä antropomorfisia. Joidenkin kulttikuvien, kuten Palladionin, katsottiin pudonneen taivaasta. Klassisella ajalla taiteilijat valmistivat suuria ja kalliita kulttikuvia, jotka oli usein tehty esimerkiksi kullasta ja norsunluusta. Kuuluisimpia esimerkkejä ovat Feidiaan veistämät Zeuksen kuvapatsas Olympiassa sekä Athene Parthenoksen kuvapatsas Parthenonin temppelissä Ateenassa.
Kulttikäytännöt > Temppelit

Alttareiden oheen rakennettiin myös temppeleitä (naos, neos), jotka toimivat jumalankuvien ja tätä kautta jumalten asuntoina. Ne nousivat yleensä paikoille, joissa oli ollut vaatimattomampi pyhäkkö jo pitkään. Kaikkiin pyhäkköihin ei kuitenkaan koskaan rakennettu temppeliä. Temppelit olivat kreikkalaisten kaupunkivaltioiden ja koko antiikin kreikkalaisen arkkitehtuurin keskeisimpiä rakennuksia. Temppeleissä oli yleensä keskushuone, joka tunnettiin nimellä naos (cella). Se sisälsi yleensä jumalan kuvapatsaan.
Kreikkalaisen maailman suurimpia temppeleitä olivat Samoksen Heraion eli Heran temppeli, Olympoksen Zeuksen temppeli Akragaassa, niin kutsuttu Temppeli G Selinuksessa, Efesoksen Artemiin temppeli, Didyman Apollonin temppeli sekä Olympoksen Zeuksen temppeli Ateenassa. Muihin tunnettuihin temppeleihin kuuluvat muun muassa Ateenan Akropoliilla sijaitseva Parthenon, joka oli omistettu Athenelle, Olympian Zeuksen temppeli, Delfoin Apollonin temppeli sekä Sunionin Poseidonin temppeli. Kreikan parhaiten säilyneitä temppeleitä ovat Hefaistoksen temppeli ja Athene Niken temppeli Ateenassa sekä Apollon Epikurioksen temppeli Bassaissa.
Kulttikäytännöt > Papisto

Antiikin Kreikassa ei ollut yleensä varsinaista suljettua ja rajoitettua pappisluokkaa; merkittävin poikkeus tästä on Delfoin papisto. Pappina saattoi yleensä toimia kuka tahansa vapaa kansalainen, ja pappisviran haltijat valittiin usein arpomalla.
Joissakin temppeleissä toimi oraakkeleita, joiden uskottiin kykenevän ennustamaan tulevaisuutta. Tunnetuin näistä oli Delfoin oraakkeli, joka toimi Apollonin temppelissä Delfoissa.
Kulttikäytännöt > Rituaalit

Keskeisin rituaali olivat uhritoimitukset, joita suoritettiin jumalten kunnioittamiseksi ja lepyttämiseksi. Uhri oli usein veriuhri, eli eläinuhri. Tällöin eläin teurastettiin rituaalisesti, niin että sen veri valui alttarille. Tämän jälkeen suurin osa eläimestä syötiin ja osa poltettiin; näin jumalille jäivät lähinnä savut ja tuoksut. Sovitusuhrissa poltettiin koko eläin, johon ihmisen tekemän synnin tai kironalaisuuden katsottiin siirtyneen. Uhrieläimet olivat yleensä kotieläimiä; paras uhrieläin oli härkä. Verettöminä uhreina uhrattiin esimerkiksi kakkuja, juustoja ja hedelmiä. Jumalille uhrattiin myös juomauhreja, useimmiten viiniä, toisinaan hunajan, maidon ja veden sekoitusta.
Uhritoimitukset ovat voimakkaasti läsnä jo Homeroksen eepoksissa, esimerkiksi vaaratilanteissa tai ennen jotain tärkeää yritystä, johon toivottiin jumalten suosiota. Myös juomauhrit olivat osa arkista elämää, kuten pitoja ja sopimusten vahvistamista. Jumalat nähtiin ikään kuin yhteisön jäseninä, ja uhrit olivat tärkeässä roolissa ihmisten ja jumalten välisen suhteen lujittamisessa.
Eräs rituaaleista oli farmakos, johon kuului syntipukin, kuten orjan tai eläimen, ajaminen pois kaupungista tai kylästä vaikeina aikoina. Syntipukin toivottiin vievän vaikeudet mukanaan.
Kreikkalaiseen uskontoon kuului myös siirtymäriittejä. Eräs tällainen oli amfidromia, jota juhlittiin viidentenä tai seitsemäntenä päivänä lapsen syntymän jälkeen. Tällöin lapsi otettiin virallisesti perheen jäseneksi.
Kulttikäytännöt > Juhlat

Kreikassa järjestettiin monenlaisia uskonnollisia juhlia. Monet olivat tiettyjen jumalten tai kaupunkien omia juhlia. Esimerkiksi Panathenaia ja Dionysia olivat Ateenassa järjestettyjä juhlia, ja paimenjumala Panille omistettua Lykaia-juhlaa juhlittiin Arkadiassa. Antiikin kreikkalainen kalenteri perustui usein uskonnollisiin juhliin.
Panhelleeniset kisat oli yhteisnimitys neljälle kaikkia kreikkalaisia yhdistäneelle uskonnollistaustaiselle urheilujuhlalle. Kuuluisimmat näistä olivat Olympiassa joka neljäs vuosi järjestetyt Olympian kisat, jotka järjestettiin Zeuksen kunniaksi. Zeuksen kunniaksi järjestettiin myös Nemean kisat lähellä Nemeaa. Python kisat järjestettiin Delfoissa Apollonin kunniaksi, ja Isthmian kisat lähellä Korinttia Poseidonin kunniaksi.
Kulttikäytännöt > Mysteerikultit

Ne, jotka eivät olleet tyytyväisiä julkiseen jumalten kulttiin, voivat kääntyä erilaisten mysteeriuskontojen puoleen. Ne olivat kultteja, joiden jäsenten tuli saada vihkimys päästäkseen osallisiksi kulttiin liitetyistä salaisuuksista. Mysteeriuskonnot pystyivät tarjoamaan sellaisia uskonnollisia kokemuksia ja sellaista lohdutusta, mihin perinteinen uskonto ei kyennyt: näitä puolia olivat kokemus uskonnollisesta heräämisestä, uskonnollisten oppien järjestelmällisyys, kuvaus tuonpuoleisesta ja keinoista sinne pääsemiseksi, sekä kokemus henkisestä yhteisöllisyydestä.
Erityisen suosittu oli Eleusiissa sijainnut Demeterin kultti, Eleusiin mysteerit. Se lupasi kaikille mysteereihin vihkiytyneille toivoa kuolemanjälkeisistä eduista, sukupuolesta ja sosiaalisesta asemasta riippumatta. Toinen kuuluisa mysteerikultti oli Samothraken mysteerit, joissa palvottiin äitijumalatarta ja kabiireja. Kummatkin näistä mysteereistä olivat ikivanhoja ja paikallisia. Toiset kultit olivat hajaantuneet moniin paikkoihin, kuten Dionysoksen mysteerit. Asklepios-kulttiin kuului ilmestysuskonto.
Elvytyspyrkimykset

Kreikkalainen uskonto ja mytologia ovat kokeneet uuden tulemisen historian aikana muun muassa renessanssiajan taiteessa.
Nykyaikana uuspakanallinen liikehdintä on koskenut myös antiikin kreikkalaista polyteismiä. Tästä on käytetty nimitystä hellenismi (hellenismos) tai ”helleeninen rekonstruktionismi”. Liike on pyrkinyt herättämään antiikin aikaisia uskonnollisia käytäntöjä ja kulttitoimituksia uudelleen henkiin säilyneiden lähteiden puitteissa.
Nykyään ylivoimainen enemmistö kreikkalaisista, 97 prosenttia, kuuluu ortodoksiseen kirkkoon. Arvioiden mukaan maassa oli vuonna 2006 noin 2 000 antiikin aikaisen hellenistisen polyteismin seuraajaa. Tämä vastaa noin 0,018 prosenttia koko väestöstä.
Kirjallisuutta

Suomeksi
Kaimio, Maarit & Castrén, Paavo & Kaimio, Jorma (toim.): Antiikin myytit ja uskonnot.  (Helsingin yliopiston keväällä 1978 järjestetyt Studia generalia -luennot)  Helsingissä:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-22407-5
Kajava, Mika ym.: Kulttuuri antiikin maailmassa.  Helsinki:  Teos, 2009.  ISBN 978-951-851-157-4
Englanniksi
Cook, Arthur Bernard: Zeus: A Study in Ancient Religion.  (3 osaa. 1914–1925)  New York:  Bibilo & Tannen, 1964.
Dodds, Eric Robertson: The Greeks and the Irrational.  University of California Press, 2004.  ISBN 0520242300  Teoksen verkkoversio.
Farnell, Lewis Richard: Cults of the Greek States.  (5 osaa)  Oxford:  Clarendon, 1896-1909.
Larson, Jennifer: Ancient Greek Cults: A Guide.  New York:  Routledge, 2007.  ISBN 978-0415324489
Mikalson, Jon D.: Athenian Popular Religion.  Chapel Hill:  University of North Carolina Press, 1983.  ISBN 0-8078-4194-3
Mikalson, Jon D.: Ancient Greek Religion.  (2. painos. Blackwell ancient religions, Blackwell History of the Ancient World Series, Volume 9)  John Wiley and Sons, 2009.  ISBN 140518177X  Teoksen verkkoversio.
Nilsson, Martin P.: History of Greek Religion.  Norton, 1964.  ISBN 039300287X
Pakkanen, Petra: Interpreting Early Hellenistic Religion. A Study Based on the Mystery Cult of Demeter and the Cult of Isis Athens.  (Doctoral dissertation, University of Helsinki. Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens III)  Helsinki:  Suomen Ateenan-instituutin säätiö, 1996.  ISBN 951-95295-4-3
Pakkanen, Petra & Bocher, Susanne (eds.): Cult Material. From Archaeological Deposits to Interpretation of Early Greek Religion.  (Papers and Monographs of the Finnish Institute at Athens XXI)  Helsinki:  Suomen Ateenan-instituutin säätiö, 2015.  9526721195
Parker, Robert: Athenian Religion: A History.  Oxford:  Clarendon Press, 1996.  ISBN 0-19-815240-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bulloch, Anthony: Ancient Greek Religion (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Nilsson, Martin P.: Greek Popular Religion, 1940 (englanniksi)
Alkuperäisuskonnot
| --- | --- |
Pakanuus:  Animismi ·  Luonnonuskonto ·  Panteismi ·  Šamanismi
Historiallinen polyteismi:  Mesopotamialainen ·  Egyptiläinen ·  Minolainen ·  Mykeneläinen ·  Kreikkalainen (Eleusiin mysteerit ·  Orfilaisuus) ·  Roomalainen (Mithralaisuus) ·  Germaaninen ·  Skandinaavinen ·  Kelttiläinen ·  Slaavilainen ·  Balttilainen ·  Virolainen ·  Saamelainen ·  Suomalainen
Myytti ja rituaali:  Kansanperinne ·  Kansanusko ·  Kristillistetty kalenteri ·  Mytologia ·  Noituus ·  Taikuus ·  Uhraaminen ·  Vainajien palvonta
Uuspakanuus:  Aasainusko ·  Balttilainen ·  Druidismi ·  Hellenistinen ·  Kemetismi ·  Slaavilainen ·  Suomenusko ·  Uusnoituus ·  Uussamanismi ·  Wicca
Mykeneläinen idoli, noin 1300–luku eaa. Mykenen arkeologinen museo.
Jumalten kokous kuvattuna Sifnoslaisten aarrekammion friisissä, noin 530–525 eaa.
Dionysoksen syntymä. Mosaiikki Aionin talossa Pafoksessa, 300-luku eaa.
Feidiaan veistämä Zeuksen patsas Olympian Zeuksen temppelistä, ennallistuspiirros. Antoine Chrysostome Quatremère de Quincy, 1815.
Afrodite ratsastaa joutsenella. Ródokselta löydetty attikalainen kyliks-maalaus noin vuodelta 460 eaa.
Herakles ja Kerberos, Haadesta vartioinut kolmipäinen koira. Mosaiikki Valenciasta, Espanjasta 200-luvulta.
Pariksen tuomio Rubensin maalaamana. Maalaus esittää Heran, Afroditen ja Athenen kauneuskilpailussa, joka aiheutti Troijan sodan.
Theogoniaa eli jumalten syntyä käsittelevä niin kutsuttu Dervenin papyrus.
Hefaistoksen temppeli Ateenan Agoran laidalla on kaupungin ja koko Kreikan parhaiten säilynyt antiikin aikainen temppeli.
Apollonin temppelin rauniot Delfoissa.
Nainen tuo kukkauhreja. Terrakottapatsas Korintista, 300-luku eaa.
Demeter, Triptolemos ja Persefone Eleusiin mysteerejä kuvaavassa reliefissä.
Marcus Antonius Creticus

Marcus Antonius Creticus (ensimmäinen vuosisata eaa.) oli roomalainen sotilas ja poliitikko. Hän oli preettori vuonna 74 eaa. Hänen isänsä oli tunnettu oraattori Marcus Antonius Orator, ja hänen poikansa oli triumviri Marcus Antonius.
Marcus Antoniukselle annettiin erikoistehtäväksi kitkeä merirosvot Välimeren itäosista. Vuonna 74 eaa. hän kärsi tappion kreetalaisia vastaan ja joutui solmimaan heidän kanssaan rauhan. Tästä syystä roomalaiset antoivat hänelle ivallisen lisänimen Creticus ("kreetalainen").
Antimonipentoksidi

| Antimonipentoksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1314-60-9
PubChem CID:  14813
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Sb2O5
Moolimassa:  323,52
Ulkomuoto:  Vaaleankeltainen kiteinen aine
Sulamispiste:  380 °C (hajoaa)
Tiheys:  3,78 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee hieman veteen
Antimonipentoksidi eli antimoni(V)oksidi (Sb2O5) on antimoni- ja oksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa keramiikan valmistukseen ja polymeerien täyte- ja palonestoaineena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa antimonipentoksidi on vaaleankeltaista kiteistä tai jauhemaista kiinteää ainetta. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin veteen ja vesiliuos on hapan eli antimonipentoksidi on luonteeltaan hapan oksidi ja reagoi esimerkiksi alkalimetallihydroksidien kanssa antimonaateiksi. Kuumennettaessa antimonipentoksidia 380 °C:n lämpötilaan se hajoaa muodostaen ensin antimonitetroksidia ja voimakkaammin kuumennettaessa antimonitrioksidia. Kidevedettömän antimonipentoksidin lisäksi tunnetaan myös kidevedellisiä hydraatteja, joissa kideveden määrä vaihtelee. Näitä hydraatteja kutsutaan usein antimonihapoksi.
Valmistus ja käyttö

Antimonipentoksidia voidaan valmistaa hapettamalla metallista antimonia tai antimonitrioksidia väkevän typpihapon avulla tai hydrolysoimalla antimonipentakloridia. Näin muodostuu antimonipentoksidin hydraatteja, joista kidevesi poistuu varovaisesti kuumentamalla.
Antimonipentoksidilla voidaan värjätä lasia ja keramiikkaa. Ainetta käytetään muun muassa polyalkeenien, polyesterien, epoksimuovien sekä ABS-muovin täyte- ja palonestoaineena yhdessä halogeeniyhdisteiden kanssa. Erityisesti sitä käytetään tähän tarkoitukseen tekstiiliteollisuudessa.
Antimonitetroksidi

| Antimonitetroksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1332-81-6
PubChem CID:  16703710, 13652153 ja 102601620 74002, 16703710, 13652153 ja 102601620
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Sb2O4
Moolimassa:  307,52
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  > 930 °C (hajoaa)
Tiheys:  6,64 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Antimonitetroksidi tai antimoni(III,V)oksidi (Sb2O4) on antimonin oksideihin kuuluva epäorgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään katalyyttinä ja erikoiskeraamien valmistukseen. Yhdistettä esiintyy luonnossa servantiittimineraalina.