stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lemurosaurus
Ominaisuudet

Lemurosaurus tunnetaan kahdesta kallon fossiilista (BP/1/816 ja NMQR 1702), joiden välillä on pieniä eroavaisuuksia. Toinen kalloista (NMQR 1702) on esimerkiksi kooltaan 150 % suurempi. Ensimmäisessä kallossa yläleuassa sijaitsevan premaxilla-luun alaosa, johon hampaat kiinnittyvät on melko vaakasuora, mutta toisessa se on yläleukaluuhun (maxilla) nähden hiukan ylöspäin kääntyvä.
Tämä saattaa olla lajinsisäistä muuntelua tai liittyä eläimen kasvuun, kun sen kulmahammas kasvoi kokoa. Lisäksi hampaiden jakauma pterygoid-luussa on erilainen ja yläleuassa kulmahampaan takaisten hampaiden määrä on toisessa kahdeksan ja toisessa viisi. Lemurosaurusin silmien yläpuolella on luuharjanteet, ja sen etuhampaat ovat pienet. Eläimen kallon (suurempi NMQR 1702) pituus on 10 cm ja sen kokonaispituus on arviolta noin puoli metriä.
Löytyminen ja luokittelu

Ensimmäisen Lemurosaurusin fossiilin (BP/1/816) löysi eteläafrikkalainen paleontologi Robert Broom. Hän kuvasi sen tieteelle vuonna 1949. Kyseinen fossiili oli huonosti säilynyt kallo, joka löytyi Graaff Reinetin seudulta. Broom piti fossiilia erityisen merkittävänä sen tiettyjen ominaisuuksien vuoksi. Toisen Lemurosaurus-sukuun kuuluvan fossiilin (NMQR 1702) löysi J. Van Heerdenin johtama ryhmä vuonna 1974 samalta alueelta kuin ensimmäinenkin oli löytynyt. Toisena löytynyt fossiili on ensimmäisen tavoin kallo, mutta se on säilynyt paljon paremmin. Siinä on näkyvillä monia ominaisuuksia, mitkä eivät ole kunnolla säilyneet ensimmäisessä fossiilissa. Kyseinen fossiili preparoitiin vasta vuonna 2000, jolloin sen ymmärrettiin olevan Lemurosaurus.
Aluksi Lemurosaurusin uskottiin olevan Ictidorhinusin lähisukulainen heimossa Ictidorhinidae, kuten Broom oli olettanut. Vuonna 1970 Sigogneau luokitteli "Ictidorhinidaeen" viisi sukua: Hipposaurus, Ictidorhinus, Lycaenodon, Lemurosaurus ja Rubidgina. Hän uskoi heimon kuuluvan alalahkoon Gorgonopsia. Tämän lisäksi Sigogneau oli arvellut kallon (BP/1/353) olevan Lemurosaurus, mutta uudemman tutkimuksen mukaan se eroaa muista Lemurosaurus fossiileista liikaa ollakseen tähän sukuun kuuluva.
Sigogneau-Russell korjasi "ictidorhinideina" tunnettujen terapsidien taksonomiaa vuonna 1989, jolloin hän jakoi ne neljään eri heimoon. Nämä heimot olivat nimeltään: Biarmosuchidae (muun muassa Biarmosuchus), Hipposauridae (mm. Hipposaurus ja Lycaenodon), Ictidorhinidae (mm. Ictidorhinus, Lemurosaurus ja Rubidgina), ja Burnetiidae (mm. Burnetia, Proburnetia ja Styracocephalus).
Vuonna 1989 Sigogneau-Russell luokitteli nämä heimot yhteisen Biarmosuchia-nimen alle, tätä alkukantaisten terapsidien kladia olivat jo aikaisemmin ehdottaneet Hopson ja Barghusen. Biarmosuchian heimojen sukulaisuussuhteet jäivät tuolloin vielä auki ja Styracocephalusin on sittemmin havaittu kuuluvan alalahkoon Dinocephalia.
Uudemmat tutkimustulokset osoittivat Ictidorhinidae-heimon alkuperäisen määritelmän olleen ei luonnollinen, ja Lemurosaurus luokitellaankin nykyään kladiin Burnetiamorpha, sillä se on läheisempää sukua Burnetiidae-heimon terapsideille Burnetia ja Proburnetia kuin muulle Biarmosuchialle. Burnetiamorpha saikin vuonna 2000 fylogeneettisen määritelmän: Kattavin kladi, johon kuuluu Burnetia mirabilis, mutta ei Biarmosuchus tener, Hipposaurus boonstrai eikä myöskään Ictidorhinus martinsi.
Löytyminen ja luokittelu > Fylogenia

Sidor & Welman (2003):
E. Amson & M. Laurin (2011):
Leonard Orban

Leonard Orban
Leonard Orban (s. 28. kesäkuuta 1961 Brașov) on romanialainen poliitikko, joka työskenteli Euroopan unionissa Barroson komissiossa monikielisyydestä vastaavana komissaarina. Tässä toimessa hän vastasi EU:n kielipolitiikasta. Hän oli Romanian ensimmäinen komissaari ja EU:n ensimmäinen pelkästään monikielisyyteen keskittyvä komissaari. Tehtävä alkoi 1. tammikuuta 2007 ja päättyi 31. lokakuuta 2009. Tekniikka- ja talous-taustainen Orban osallistui aktiivisesti Romanian EU:hun liittymiseen toimien aluksi apulais- ja lopuksi pääneuvottelijana.
Monikielisyydestä vastaavana komissaarina Orban johti myös EU:n laajaa tulkkaus-, käännös- ja julkaisutoimintaa kaikilla 23 virallisella kielellä.
Orban ei kuulu mihinkään poliittiseen puolueeseen, mutta kannattaa liberalismia. Hän kannattaa Romanian integroitumista EU:hun ja Sopimuksen Euroopan perustuslaista hyväksymistä sitä muokkaamatta.
Aiheesta muualla

Virallinen EU:n sivu
Lavassaare järv

| Lavassaare järv |
| --- | --- |
Valtiot:  Viro
Maakunnat:  Pärnumaa
Kunnat:  Läänerannan kunta
Koordinaatit:  58°33′32″N, 24°18′49″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Audru jõen valuma-alue
Laskujoki:  Audru jõgi
Järvinumero:  VEE2064400
Mittaustietoja
Rantaviiva:  7,146 km
Pinta-ala:  194,5  ha 
Keskisyvyys:  0,7 m
Suurin syvyys:  1 m
Valuma-alue:  30,5 km²
Saaria:  4 
 fiLavassaare järv 
Lavassaare järv  on Virossa Läänerannan kunnassa Pärnumaalla sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 196 hehtaaria ja se on 2,9 kilometriä pitkä ja 950 metriä leveä. Saaria on neljä, joiden yhteispinta-ala on yli 0,4 ha. Sen laskujoki on Audru jõgi, mutta tulo-ojia ei ole merkitty karttaan. Järven valuma-alueen laajuus on 30,5 neliökilometriä.
Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 0,7 metriä ja suurin syvyys 1,0 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,0014 kuutiokilometriä eli 1,4 miljoonaa kuutiometriä . Järven rantaviivan pituus on 7,1 kilometriä ja sen rannat ovat suota ja ne ovat autiot. Järven länsipuolta kutsutaan Kõima rabaksi ja itäpuolta Maima rabaksi. Maalaiskunnan raja ohittaa järven itärannan tuntumassa. Lavassaare kylä ja sen teollisuuslaitos sijaitsevat järvestä kaakkoon päin.
Järven luokittelu ja ekologia

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (vir. Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen (VRD 4) mukaan veden kovuuden osalta pehmeävetinen järvi, jonka vedenväri on tumma (vir. pehme- ja tumedaveeline järv).
Järvi luokitellaan limnologisesti samanaikaisesti sekä pehmeävetiseksi että miksotrofiseksi järveksi (vir. pehmeveeline miksotroofne tai pehmeveeline segatoiteline, PM). Silloin veden kalkkipitoisuus on pieni, sen ravinnepitoisuudet ja humuspitoisuudet ovat korkeat, mikä tekee siitä myös dystrofinen järvi.
Lauri Kalaja

Lauri Kalaja
Lauri Ilmari Kalaja  (14. syyskuuta 1904 Kotka – 1. maaliskuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Kalajan vanhemmat olivat kaupunginlääkäri Arvo Aleksanteri Kalaja, ent. Lindeblom, ja Aino Lydia Saastamoinen. Hänen puolisonsa vuodesta 1933 oli Rauha Kaarina Kunttu. Myös Kalajan nuoremmasta veljestä Tauno Antero Kalajasta (s. 1911) tuli lääkäri. Kalaja tuli ylioppilaaksi Kotkan suomalaisesta yhteiskoulusta 1923 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1933. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1939, sisätautien erikoislääkärin pätevyyden hän sai 1937. Kalaja oli Helsingin yliopiston sisätautiopin dosentti 1941–1946, Turun yliopiston sisätautiopin professori 1946–1949, Helsingin Diakonissalaitoksen sisätautiosaston ylilääkäri vuodesta 1950 ja koko laitoksen ylilääkäri vuodesta 1955. Hän oli jatkosodan aikana kenttäsairaalan päällikkölääkärinä ja päämajan erikoistehtävissä sekä marsalkka Mannerheimin henkilääkäri vuodesta 1941 alkaen kymmenen vuoden ajan. Sotilasarvoltaan Kalaja oli lääkintäeverstiluutnantti (1943).
Kalaja oli Suomen sisätautilääkäriyhdistyksen, Duodecimin ja Suomen endokrinologiyhdistyksen puheenjohtaja.
Kehumatta paras

| Kehumatta paras Kemmuru |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2006 paitsi skitit 1995–1999
 Julkaistu: 7. marraskuuta 2006
 Tuottaja(t): Aksim, Frank Einstein, DJ J-Laini
 Tyylilaji: rap
 Kesto: 77.14
 Levy-yhtiö: Monsp Records
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 34.
Kemmurun muut julkaisut
| Bläkie, Loco & Luchi Lover 2006 | Kehumatta paras 2006 | Meiltä puuttuu kaikki 2010 |
Kehumatta paras on rap-yhtye Kemmurun toinen studioalbumi, joka julkaistiin 7. marraskuuta 2006. Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 34.
Taustaa

Ilmestyttyään albumi sai paljon myönteistä palautetta. V-lehti valitsi levyn vuoden parhaaksi ja Funk Awards palkitsi Kemmurun vuoden 2006 parhaana bändinä, menestystä tuli myös Lifesaver-levykaupan vuosiäänestyksessä. Kappaleesta ”Koputa puuta” on julkaistu musiikkivideo.
Kappaleet

Pala historiaa – 3.23
Silti ayo – 3.48
Oon 1 (skit lopussa) – 6.24
Koputa puuta – 4.29
Landespede – 5.45 (mukana Hannibal & Soppa)
Helsingissä taas (skit lopussa) – 6.47
Oon 2 – 3.47
Skarppaa – 3.22
Bläkie, Loco & Luchi Lover – 4.08
Goodbye Mister White Man – 7.49 (mukana Super Janne, Seyed Ali, Tonoslono, Karri Koira, Rolf Teneriffa & Särre)
Poverty Hills st. Blues – 4.33
Siis missä mentiin? (skit lopussa) – 7.31 (mukana Särre & RPK)
Ray Charlz – 4.02
Pätäkkää – 5.14 (mukana Super Janne)
Kiitos – 6.20
Biitit

Aksim: 1, 2, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12
DJ J-Laini: 3
Frank Einstein: 4
Samplet

”Silti ayo” sisältää samplen Evelyn ”Champagne” Kingin kappaleesta ”Let’s Start Over Again”.
”Koputa puuta” sisältää samplen Al Greenin kappaleesta ”Free at Last”.
Arvostelut

Desibeli.net:
Noise.fi:
Nyt.fi:
Soundi:
Aiheesta muualla

”Koputa puuta” -musiikkivideo YouTubessa
Albumin arvostelu Tuoreet Platat -sivustolla (vaatii käyttöoikeuden) (suomeksi)
Vakuutusyhtiö Karjalan pääkonttori

| Vakuutusyhtiö Karjalan pääkonttori |
| --- | --- |
 Karjalan pääkonttori jatkosodan aikana.
Osoite:  Leningradskoje šosse 7 (ent. Kannaksenkatu)
Sijainti:   Viipuri
Koordinaatit:  60.710831°N, 28.754112°E
Rakennustyyppi:  liike- ja asuintalo
Valmistumisvuosi:  1943
Suunnittelija:  Olli Pöyry
Rakennuttaja:  Vakuutusosakeyhtiö Karjala ja Tapaturmavakuutusosakeyhtiö Ilmarinen
Urakoitsija:  Rakennusliike Pyramid Oy
Julkisivumateriaali:  rapattu tiili
Korkeus:  40,5
Kerrosluku:  11
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vakuutusyhtiö Karjalan pääkonttori (myös Karjala-Ilmarisen talo, ven. Дом страхового общества "Карьяла") on Viipurissa sijaitseva vuonna 1943 valmistunut 11-kerroksinen rakennus, joka on korkeudeltaan 40,5 metriä. Se oli valmistuessaan Suomen korkein asuintalo. Rakennuttajina toimivat Vakuutusosakeyhtiö Karjala sekä tämän tytäryhtiö Ilmarinen. Myös ”Viipurin pilvenpiirtäjäksi” kutsutun funkistyylisen talon on suunnitellut arkkitehti Olli Pöyry.
Historia

Aikaisemmin vuokratiloissa toimineet viipurilaiset vakuutusyhtiöt Karjala ja Ilmarinen alkoivat suunnittelemaan oman toimitalon rakentamista 1930-luvun jälkipuoliskolla. Toukokuussa 1938 yhtiöt hankkivat tontin Repolan kaupunginosasta ja järjestivät talon suunnittelusta arkkitehtikilpailun. Ehdotuksia tuli määräaikaan mennessä 27, joista voittajaksi valittiin Teknillisestä korkeakoulusta vuotta aikaisemmin valmistuneen oululaisen arkkitehdin Olli Pöyryn suunnitelma.
Rakentaminen kolmion muotoiselle Kannaksenkadun (nyk. Leningradskoje šosse), Brahenkadun (nyk. Moskovskij prospekt) ja Myllymäenkadun (nyk. Školnaja ploštšad) rajaamalle tontille aloitettiin huhtikuussa 1939. Talon perustuksiin kätketyn perustamisasiakirjan oli laatinut viipurilainen kirjailija Viljo Kojo. Rakennustyöt kuitenkin keskeytyivät syksyllä talvisodan sytyttyä. Töitä päästiin jatkamaan jälleen jatkosodan aikana kesällä 1942, kun kaupunki vajaata vuotta aikaisemmin oli vallattu takaisin Neuvostoliitolta. Valmiiksi rakennus saatiin kesän 1943 aikana. Sen kokonaiskustannukset olivat 19,3 miljoonaa markkaa eli nykyrahassa noin 3,6 miljoonaa euroa.
Arkkitehtuuri

Funkistyylinen rakennus käsittää 11 maanpäällistä ja kaksi kellarikerrosta. Kaksi ensimmäistä kerrosta tehtiin liike- ja toimistokäyttöön. Katutasossa toimi J. Heitto Oy:n kauppa ja talon rakennuttaneet vakuutusyhtiöt puolestaan sijoittuivat toiseen kerrokseen. Ensimmäisessä kerroksessa Brahenkadun puolella oli myös autotalleja. Toimistotilojen jälkeen kahdeksan seuraavaa kerrosta oli asuntoja ja ylimpänä sijaitsi sisäänvedetty ullakkokerros. Kolmionmuotoiselle tontille rakennettu talo on myös itse pohjapiirustukseltaan saman mallinen. Erikoista rakennuksessa on lisäksi sen Brahenkadun puoleinen kaareva julkisivu.
Talon 40 huoneistoa olivat nykyaikaisesti varusteltuja, niihin kuului muun muassa sähköliesi ja jääkaappi. Suurimmissa huoneistoissa on myös parveke, takka sekä oma huone palvelijalle. Ylimmässä kerroksessa sijaitsivat rakennuksen yhteiset tilat, joita olivat sauna, pesutupa ja kuivaushuone. Lisäksi ullakkokerroksessa on kattoterassi, josta avautuu näköala yli koko kaupungin. Talo varustettiin kahdella hissillä ja loistokkuudesta kertoi myös rappukäytävissä materiaalina käytetty graniitti.
Aiheesta muualla

Vakuutusyhtiö Karjalan pääkonttori VirtuaaliViipurissa
Kuvia rakennuksesta venäjänkielisessä blogissa
Lautanen (soitin)
Symbaalivalmistajia

Sabian
Zildjian
Meinl Percussion
Paiste
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta symbaali Wikimedia Commonsissa
Soitinesittelyt: Lyömäsoittimet. Radion sinfoniaorkesterin lyömäsoittaja Kazutaka Morita esittelee soittimiaan: patarummut, pikkurumpu, ksylofoni, symbaalit, triangeli (video, 26.11.2015) (englanniksi) (yle.fi)
Vaxholmin linnoitus

Vaxholmin linnoitus ilmasta kuvattuna vuonna 2009.
Vaxholmin linnoitus on Ruotsissa Vaxholmin kunnassa sijaitseva linnoitusrakennelma. Nimi kattaa kaikki Vaxholmin ympäristön puolustusrakennelmat, jotka suojaavat reittiä Tukholmaan.
 Ensimmäinen linnoitus oli Kustaa Vaasan vuosina 1549–1558 rakennuttama skanssi. Vanha linnoitus korvattiin nykyisellä kastellilla vuosina 1833–1863, mutta aseiden kehityksen takia se oli vanhanaikainen jo valmistuessaan. Rindöhön rakennettiin täydentäviä ja korvaavia linnoituksia. Vaxholmin linnoitus on onnistunut kaksi kertaa pitämään Tukholmaan tunkeutumista yrittävät joukot poissa: ensin vuonna 1612 Kristian IV:n johdolla tulleet tanskalaiset ja sitten 1719 tulleet venäläiset. Vaxholmin kastelliin avattiin vuonna 2003 linnoitusmuseo, jossa esitellään rannikkopuolustuksen historiaa, erityisesti saaristopuolustuksen kehitystä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Linnoitusmuseon kotisivut (ruotsiksi)
Linnoituksen tiedot Bebyggelseregistretissä (ruotsiksi)
Vesa Mikkola

Vesa Mikkola (s. 20. tammikuuta 1965) on suomalainen pesäpalloilija. Mikkola edusti pääsarjaurallaan kasvattajaseuraansa Kouvolan Pallonlyöjiä, Imatran Pallo-Veikkoja ja Haminan Palloilijoita.
Imatran Pallo-Veikoissa pelatessaan Mikkola saavutti yhden SM-kullan kaudella 1991 ja kolme SM-hopeaa kausina 1989, 1990 ja 1993. Kaudella 1988 Mikkola voitti lyöjäkuninkuuden ja tehotilaston. Kaudella 1991 Mikkola valittiin Vuoden pesäpalloilijaksi. Mikkola pelasi urallaan kahdeksan Itä-Länsi-ottelua ja neljä Liitto-Lehdistö-ottelua. Hän pelasi ulkokentällä ykkösvahtina. Mikkola pelasi urallaan Pesäpallon SM-sarjassa ja Superpesiksessä yhteensä 366 runkosarjaottelua. Näissä hän löi 26 kunnaria ja 471 tavallista juoksua, toi 198 juoksua ja keräsi 1 511 kärkilyöntiä. Mikkola pelasi urallaan 44 ylemmän loppusarjan ottelua. Näissä hän löi kahdeksan kunnaria ja 45 tavallista juoksua, toi 27 juoksua ja keräsi 181 kärkilyöntiä. Mikkola pelasi urallaan 17 alemman loppusarjan ottelua. Näissä hän löi kaksi kunnaria ja 13 tavallista juoksua, toi kymmenen juoksua ja keräsi 79 kärkilyöntiä.
Kauhukeittiö (kausi 11)

Kauhukeittiö on yhdysvaltalainen televisioformaatti, jossa Gordon Ramsay etsii uutta ravintolapäällikköä tulevaan ravintolaansa. Kaudella 11 ohjelman voittaja pääsi johtamaan lasvegasilaista miljardin dollarin Gordon Ramsay Pub & Grill -ravintolaa Caesars Palace -kasinohotelliin. Kausi esitettiin Yhdysvalloissa FOX-kanavalla 12. maaliskuuta – 25. heinäkuuta 2013.
Henkilökunta

Gordon Ramsay, keittiömestari, keittiöpäällikkö ja ohjelman juontaja.
James Avery. apulaiskeittiöpäällikkö/sinisen ryhmän johtaja.
Andrea "Andi" Van Willigan, apulaiskeittiöpäällikkö/punaisen ryhmän johtaja.
Jean-Philippe Susilovic, hovimestari.
Kilpailijat

Kilpailijat jaettiin joukkueisiin sukupuolen mukaisesti.
Kilpailijat > Sininen joukkue

Sebastian Royo, 33, apulaiskeittiöpäällikkö.
Christian Rosati, 38, linjastokokki.
Jeremy Madden, 22, johtava kokki.
Daniel "Dan" Ryan, 22, pääkokki.
Barret Beyer, 35, pääkokki.
Raymond "Ray" Alongi, 51, apulaiskokki.
Michael Langdon, 33, apulaiskokki.
Anthony Rodriguez, 27, linjastokokki.
Zachary "Zach" Womack, 34, päälinjastokokki.
Jonathan "Jon" Scallion, 27, apulaiskokki.
Kilpailijat > Punainen joukkue

Gina Aloise, 49, linjastokokki.
Danielle Boorn, 33, apulaiskokki.
Jessica Lewis, 26, chef tournant.
Jacqueline Baldassari, 27, roundsman.
Amanda Giblin, 28, apulaiskokki.
Nedra Harris, 24, keittiöpäällikkö.
Susan Heaton, 29, ravintola-alan opiskelija.
Cyndi Stanimirov, 25, pääkokki.
Mary Poehnelt, 26, teurastaja.
Ja'Nel Witt, 31, apulaiskokki. (voittaja)
Kilpailijat > Musta joukkue (top 5)

Susan Heaton
Cyndi Stanimirov
Jon Scallion
Mary Poehnelt
Ja'Nel Witt
Kilpailijat > Finaalin joukkueet

Ja'Nel Wittin joukkue
Cyndi Stanimirov
Amanda Giblin
Ray Alongi
Zach Womack
Susan Heaton
Mary Poehneltin joukkue
Jon Scallion
Anthony Rodriguez
Dan Ryan
Michael Langdon
Nedra Harris
Muuta

Kilpailun voittanut Ja'Nel Witt menetti paikkansa Gordon Ramsay Pub & Grill -ravintolassa positiivisen huumetestin vuoksi.
Lautanen Guatemalan verta

| Lautanen Guatemalan verta  |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Finnvox-studiot
 Julkaistu: 1969 (LP)   1971 (CS)   1990 (CD)
 Formaatti: LP (LRLP 008)   C-kasetti (LRC 008)   CD-levy (LRCD 008)
 Tyylilaji: näyttämömusiikki, poliittinen laululiike
 Kesto: 33.16
 Levy-yhtiö: Love Records
Lautanen Guatemalan verta on Love Recordsin vuonna 1969 julkaisema albumi, joka sisältää musiikkia Kalle ja Ritva Holmbergin ohjaamasta katuteatteriesityksestä Saaren vangit sekä Televisioteatterin kabareesta Oma, jonka ohjasivat Anu Saari ja Timo Bergholm.
"Saaren vankien" ensiesitys oli vuonna 1969 Jyväskylän teatterikesässä. Näytelmä taltioitiin marraskuussa, jolloin siitä tehtiin Yleisradion tuottama 37 minuutin pituinen televisio-ohjelma. Televisioteatterin "Oma" esitettiin 25. syyskuuta 1969.
Levyn A-puolen kaikki kappaleet sekä B-puolen kappaleet 1–4 ovat "Saaren vangeista" ja loput B-puolen kappaleista näytelmästä "Oma". Albumin kappaleista tunnetuimmaksi on muodostunut Kristiina Halkolan esittämä Laulu 20 perheestä. Suurin osa sävellyksistä on Kaj Chydeniuksen tekemiä, mutta mukana on myös esimerkiksi Latinalaisesta Amerikasta peräisin olevia kansanlauluja. Sanoituksina on käytetty muun muassa Pablo Nerudan ja Bertolt Brechtin runoja.
Solistit

Kaj Chydenius
Otto Donner
Kristiina Halkola
Kalle Holmberg
Katuteatteri (Tuija Ahvonen, Hellevi Härkönen, Leena Uotila, Juha Muje, Pekka Milonoff, Mikko-Ilmari Viherjuuri)
Kaisa Korhonen
Vesa-Matti Loiri
Vesa Mäkelä
Aulikki Oksanen
Saaren Vangit (Kristiina Halkola, Tuula Nyman, Olavi Ahonen, Kari Franck, Tarmo Manni, Esko Salminen, Jukka Sipilä)
Kappaleet

A-puoli
Kristiina Halkola – Minä elän synkkää aikaa – 2.59  (säv. Kaj Chydenius, san. Bertolt Brecht, suom. san. Brita Polttila)
Katuteatteri – Laulu Fidelille – 1.38  (säv. Kaj Chydenius, san. Che Guevara, suom. san. Pentti Saaritsa)
Kaj Chydenius – Che – 1.43  (säv. Kaj Chydenius, san. Miguel Barnet, suom. san. Hannu Vuorio)
Saaren Vangit – Leipälaulu – 1.22  (säv. trad., san. Pentti Saaritsa)
Tuula Nyman ja Saaren Vangit – Menee huonosti – 1.24  (säv. Carlos Puebla, san. Pentti Saaritsa)
Kaisa Korhonen – Yankees, Go Home – 1.52  (säv. trad., san. Pentti Saaritsa)
Kristiina Halkola – United Fruit – 2.47  (säv. Eero Ojanen, san. Pablo Neruda, suom. san. Pentti Saaritsa)
Tuula Nyman, Kristiina Halkola, Aulikki Oksanen ja Kaisa Korhonen – Väli-Amerikka – 1.27  (säv. Kaj Chydenius, san. Pablo Neruda, suom. san. Matti Rossi)
Saaren Vangit ja Katuteatteri – Lautanen Guatemalan verta – 2.13  (säv. Kaj Chydenius, san. Pablo Neruda, suom. san. Pentti Saaritsa)
B-puoli
Kalle Holmberg ja Kaj Chydenius – Kehitysapu Go-Go – 2.13  (säv. Eero Ojanen, san. Petri Repo)
Kaj Chydenius – Ei ole kiirettä – 1.33  (säv. Eero Ojanen, san. Kaisa Korhonen)
Kristiina Halkola – Jyväskylän kesän asiakkaat – 1.37  (säv. Kaj Chydenius, san. Jussi Helminen)
Olavi Ahonen ja Saaren Vangit – Nälkä lähtee naidessa – 1.22  (säv. Kaj Chydenius, san. Måns Hedström)
Vesa-Matti Loiri ja Vesa Mäkelä – Laulu neidistä ja herrasta – 1.57  (säv. Kaj Chydenius, san. Aulikki Oksanen)
Vesa Mäkelä – Miltä laki näyttää – 1.42  (säv. Kaj Chydenius, san. Arvo Salo)
Kristiina Halkola – Laulu 20 perheestä – 2.16  (säv. Kaj Chydenius, san. Petri Repo)
Katuteatteri – Kuka päättää – 0.55  (säv. Kaj Chydenius, san. Petri Repo)
Kaisa Korhonen – Dialektiikan ylistys – 1.54  (säv. Kaj Chydenius, san. Bertolt Brecht, suom. sana. Brita Polttila)
CD-version bonuskappaleet
Kaisa Korhonen – Seison torilla – 2.38  (säv./san. Boris Vian, suom. san. Tuula Saarikoski)
Otto Donner – Laulu taantumuksesta – 5.18  (säv. Henrik Otto Donner ja Freedom Singers, san. Pentti Saaritsa)
Julkaistiin myös pienenä painoksena LP:nä uudelleen vuonna 1990
Liettuan demokraattinen työväenpuolue

Liettuan demokraattinen työväenpuolue (liett. Lietuvos demokratinė darbo partija, LDDP) oli liettualainen sosiaalidemokraattinen puolue, joka perustettiin Liettuan kommunistisen puolueen seuraajaksi joulukuussa 1990. Puolueen ensimmäisenä puheenjohtajana toimi Algirdas Brazauskas, josta tuli Liettuan toisen tasavallan ensimmäinen presidentti. Brazauskasin seuraajaksi tuli Adolfas Šleževičius, joka toimi myös pääministerinä. Šleževičiusin jouduttua eroamaan korruptiosyytteiden takia hänen seuraajakseen tuli Česlovas Juršėnas.
LDDP voitti vuoden 1992 parlamenttivaalit. Se sai 43 % äänistä ja 73 edustajaa Seimasiin. Vuoden 1996 vaaleissa puolue sai murskatappion verrattuna edellisiin vaaleihin. Se sai vain 9,5 % äänistä ja näin vain 10 edustajaa parlamenttiin. Vuoden 2000 vaaleissa LDDP ja kolmen muun puolueen koalitio saivat enemmistön äänistä. Vuonna 2001 LDDP sulautui Liettuan sosiaalidemokraattiseen puolueeseen.
Vapaudenristi (Viro)

Vapaudenristin kolme lajia jakaantuvat kolmeen eri luokkaan.
Viron Vapaudenristi (vir. Vabadusrist) on virolainen kunniamerkki, jonka Viron pääministeri Konstantin Päts perusti 24. helmikuuta 1919 palkitakseen ja kunnioittaakseen käynnissä olleessa Viron vapaussodassa ansioituneita. Vapaudenristejä on kolme erilaista: sotilaallisesta johtajuudesta (I), henkilökohtaisesta urheudesta (II) tai siviilissä palvelemisesta (III) ja ne kaikki jakaantuvat kolmeen eri luokkaan. Yhteensä Vapaudenristejä myönnettiin 3156, joista viimeinen 19. kesäkuuta 1925. Viimeinen elossa ollut kunniamerkin saanut oli Karl Jaanus, joka oli saanut 3. luokan vapaudenristin henkilökohtaisesta urheudesta. Hän kuoli 6. lokakuuta 2000.
Ritarikunnan kolmella eri divisionalla, joissa jokaisessa on kolme luokkaa, on omat nauhansa:
sotilaallinen johtajuus
henkilökohtainen urheus
siviilissä palveleminen
Tunnettuja henkilöitä, joille Vapaudenristi myönnettiin, ovat muun muassa Lauri Kristian Relander, Kyösti Kallio, Benito Mussolini ja Sir Winston Churchill.
Vapaudenristi sisältyy myös Tallinnan Vapaudenaukiolla vuonna 2009 paljastettuun Viron vapaussodan voitonpylvääseen. Pronssinen Vapaudenristi on  myös keskeinen elementti Helsingin Vanhassa kirkkopuistossa sijaitsevassa  Vironkävijäin muistomerkissä, joka paljastettiin vuonna 1923 Viron vapaussodassa kaatuneiden suomalaisten veljeshaudalle. Haudassa lepäävien joukossa on yhdeksän Vapaudenristin ritaria.
Galleria

Viron vapaussodan voitonpylväs Tallinnassa
Vironkävijäin muistomerkki Helsingissä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vapaudenristi (Viro) Wikimedia Commonsissa