Shocking Blue
Historia

Yhtyeen toiminta alkoi, kun kitaristi Robbie van Leeuwen erosi Motions-yhtyeestä vuonna 1967 riitaannuttuaan sen laulusolistin kanssa. Entisestä yhtyeestään hän sai solistiksi Fred de Wilden. Basistiksi löytyi Klaasje van der Wal ja rumpalksi Cor van Beek. Nimeksi tuli Shocking Blue, ja yhtye julkaisi ensimmäisen singlensä ”Love Is in the Air” Polydor-levymerkillä vuonna 1967. Yhtyeen esikoisalbumi Shocking Blue ilmestyi samana vuonna. Sitä seurasi seuraavana vuonna yhtyeen ensimmäinen hitti kotimaassa, ”Lucy Brown Is Back in Town”.
Yhtye esitti alun perin silloin suosittua rhythm and blues -musiikkia hieman lontoolaisten Small Faces- ja The Who -yhtyeiden tyyliin. Jonkin ajan päästä yhtyeen pääasiallinen lauluntekijä van Leeuwen kuitenkin sanoi yhtyekavereilleen, ettei tyylilaji sovi heille. Van Leeuwen oli kiinnostuneempi silloisesta sanfranciscolaisesta musiikista, jossa yhdisteltiin rock and rollia ja psykedeliaa. Shocking Blue alkoikin viedä musiikkiaan tähän suuntaan innoittajinaan esimerkiksi Moby Grape ja Grateful Dead.
Solisti De Wilde joutui menemään armeijaan, mutta paikkaajaksi keksittiin Bumble Bees -yhtyeen laulaja Mariska Veres. Muu yhtye innostui Veresin laulutyylistä, ja de Wilden palattua armeijasta muutaman kuukauden kuluttua laulajanpaikka olikin jo varattu. Naislaulaja oli kuitenkin ollut van Leeuwenin mielessä jo jonkin aikaa, mihin vaikutti Jefferson Airplane. Veresillä oli aiempaa kokemusta useasta yhtyeestä, ja hän oli myös levyttänyt yhden soolosinglen.
Ensimmäinen uudella kokoonpanolla tehty single ”Send Me a Postcard” oli hitti Alankomaissa. Listan 20 myydyimmän joukkoon ylsi myös seuraava single ”Long and Lonesome Road”. Seuraava single, vuoden 1969 lopulla ilmestynyt ”Venus”, pääsi vuoden 1970 puolella Yhdysvaltojen Billboard Hot 100 -listan ykköseksi.
Vuonna 1970 seurasi kaksi hittiä Alankomaissa, ”Mighty Joe” ja ”Never Marry a Railroad Man”, ja seuraavana vuonna kotimaassa menestyivät ”Hello Darkness”, ”Shocking You” ja ”Blossom Lady”. Vuonna 1972 ilmestyivät vuorostaan hitit ”Inkpot”, ”Out of Sight Out of Mind”, ”Eve and the Apple”, ja vielä 1973 ”Rock in the Sea”. Yksikään kappaleista ei kuitenkaan noussut listalle Yhdysvalloissa.
Shocking Bluen toiminnassa alkoi ilmetä ongelmia vuoteen 1973 tultaessa. Ensimmäisen kerran yhtyeen single ei menestynytkään koti- tai ulkomaisilla listoilla, ja levy-yhtiö Pink Elephantin kanssa alkoi olla vaikeuksia. Yhtye oli keikkaillut koko ajan ahkerasti, ja lauluntekijä van Leeuwen alkoi väsyä. Van Leeuwenin uupuminen näkyi Dream on Dreamer -levyllä. Basisti Klaasje van der Wal oli jättänyt yhtyeen jo 1972, ja van Leeuwen antoi periksi ja lähti 1973. Pian Veres oli ainut jäsen yhtyeen menestyksekkäimmiltä ajoilta. Vuonna 1974 uudelta kokoonpanolta ilmestyi ironisesti nimetty albumi Good Times, sillä yhtyeen hyvät ajat olivat jo ohi. Levy menestyi huonosti, ja yhtye jäi tauolle.
Mariska Veres siirtyi soolouralle vuonna 1974 julkaisten singlejä 1980-luvulle asti. Hänen ainoa hittinsä oli ”Take Me High” vuonna 1975.
Yhtye teki reunionit vuosina 1979, 1980 ja 1984. Yhtye aktivoitui vuonna 1986 sen jälkeen, kun Bananarama julkaisi uudelleen Shocking Bluen parhaiten menestyneen hitin "Venus". Shocking Blue julkaisi singlen ”The Jury and the Judge”. Samana vuonna ilmestyi kaksi Shocking Blue -kokoelmalevyä. Vielä vuonna 1994 Mariska Veres kokosi Robbie van Leeuwenin luvalla oman Shocking Blue -kokoonpanonsa ja julkaisi singlen ”Body & Soul”. Singlen tuotti van Leeuwen.
Mariska Veres menehtyi syöpään 59-vuotiaana joulukuussa 2006.