stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kolumbianmammutti
Sukupuutto

Sekä kolumbianmammutit että villamammutit hävisivät myöhäisen pleistoseenikauden ja varhaisen holoseenikauden aikana yhdessä enimmän pleistoseeniaikakauden megafaunan kanssa. Viimeisimmät kolumbianmammutin jäänteet on ajoitettu olevan peräisin noin 11 500 vuoden takaa. Tämä sukupuutto oli osa pleistoseenin lopun joukkotuhoa, joka alkoi 40 000 vuotta sitten ja saavutti huippunsa 14 000–11 500 vuotta sitten. Tutkijat eivät tiedä tapahtuivatko nämä sukupuutot nopeasti vai pidemmän ajan kuluessa. Tänä ajanjaksona Pohjois-Amerikasta hävisi 40 nisäkäslajia, joista melkein kaikki painoivat yli 40 kg; mammuttien sukupuuttoa ei voida selittää eristyksissä muista tekijöistä ja tapahtumista.
Tutkijat ovat jakautuneita sen suhteen ajoivatko ilmastonmuutos, metsästys vai kummankin yhdistelmä kolumbianmammutit sukupuuttoon. Ilmastonmuutoshypoteesin mukaan lämpimämpi sää johti kolumbianmammuteille sopivan elinympäristön häviämiseen. Liikatappohypoteesi taas katsoo mammuttien sukupuuton syyksi ihmisten suorittaman metsästyksen. Tämän ajatuksen esitti ensi kertaa Paul S. Martin vuonna 1967; viimeaikaisempien tutkimusten johtopäätökset tästä aiheesta ovat vaihdelleet. Eräs vuonna 2002 julkaistu tutkimus tuli lopputulokseen, että arkeologiset löydöt ja todisteet eivät tukeneet liikatappohypoteesia, ottaen huomioon, että vain 14 Clovis-paikkaa (joista 12:sta oli mammutin jäänteitä ja kahdessa mastodontin jäänteitä) kaikista tutkituista 76 paikasta antoi vahvoja todisteita metsästyksestä. Päinvastoin erään vuoden 2007 tutkimuksen mukaan Clovis-todisteet ja merkit osoittivat korkeinta esihistoriallista, norsueläinten hyödyntämistiheyttä ravinnoksi maailmassa ja tukivat liikatappohypoteesia. Mikä tahansa sukupuuton varsinainen syy onkaan, suuret nisäkkäät ovat yleensä ottaen haavoittuvaisempia kuin pienemmät niiden pienemmän populaatiokoon ja matalamman lisääntymisnopeuden takia.
Käännös suomeksi
Volpiano

| Volpiano |
| --- | --- |

 Volpiano
 Koordinaatit: 45°12′N, 7°47′E 
Valtio:  Italia
Alue:  Piemonte
Metropolikaupunki:  Torino
Korkeus:  219 m
Väkiluku:  15 260
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 https://www.comune.volpiano.to.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Volpiano (piemonteksi Volpian) on kunta Italiassa Piemonten alueella sijaitsevassa Torinon metropolikaupungissa.  Vuoden 2022 alussa kunnassa oli arviolta 15 260 asukasta.
Vyökilli

| Vyökilli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Hammaskarppikalat Cyprinodontiformes
Alalahko::  Cyprinodontoidei
Heimo::  Amerikankillit Fundulidae
Suku::  Fundulus
Laji::  zebrinus
Kaksiosainen nimi
 Fundulus zebrinus  Jordan & Gilbert, 1883 
Katso myös
   Vyökilli Wikispeciesissä   Vyökilli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vyökilli (Fundulus zebrinus) on amerikankillien (Fundulidae) heimoon kuuluva kalalaji. Vyökilliä tavataan kotoperäisenä Yhdysvalloissa. Se viihtyy lauhkean vyöhykkeen 5–22 asteen lämpöisissä vesissä. Vyökilli elää murto- ja makeassa vedessä. Se on tavallisesti noin 6,9 senttimetrin mittainen ja voi kasvaa jopa 8 senttimetrin mittaiseksi. Se saattaa elää jopa 3-vuotiaaksi.
Viulukonsertto (Brahms)

Johannes Brahms sävelsi viulukonserttonsa D-duurissa (op. 77) kesällä 1878 ja johti sen kantaesityksen Leipzigissa 1. tammikuuta 1879 Joseph Joachimin toimiessa solistina. Brahms kelpuutti useita Joachimin ehdotuksia lopulliseen teokseensa ja hyväksyi tämän kirjoittaman kadenssin ensimmäisen osan loppuun. Brahms ei lopulta sisällyttänyt kaavailemaansa neljättä osaa viulukonserttoon, vaan teos jakautuu kolmeen osaan. Neliosaisen konserton säveltäjä toteutti kolme vuotta myöhemmin toisen pianokonserttonsa muodossa.
Osat

Allegro non troppo
Adagio
Allegro giocoso, ma non troppo vivace - Poco più presto
Kokoonpano

viulu
huilut
oboet
klarinetit
fagotit
4 käyrätorvea
2 trumpettia
patarummut
jouset
Warnes

| Warnes |
| --- | --- |

 Warnes
 Koordinaatit: 17°30.7′S, 63°10.0′W 
Valtio:  Bolivia
Departementti:  Santa Cruz
Korkeus:  339 m
Väkiluku (2012):  77 668
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Warnes on kaupunki Boliviassa Santa Cruzin departementissa. Kaupungissa oli 77 668 asukasta vuoden 2012 väestönlaskennassa.
Ilmasto

Warnesissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan savanni-ilmasto. Vuoden keskilämpötila on noin 24 °C ja keskimääräinen sademäärä 1 280 millimetriä. Marraskuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 27 °C. Viilein kuukausi on kesäkuu, jolloin keskilämpötila on noin 21 °C. Sateisin kuukausi on tammikuu, jolloin sataa keskimäärin noin 210 millimetriä. Elokuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 42 millimetriä.
Wacho

Wacho tai Waccho (k. 539) oli langobardien kuningas vuosina 510–539. Wacho oli Unichusin poika ja anasti kruunun sedältään Tatolta, jonka hän murhasi noin vuonna 510. Taton pojat ja pojanpojat pakenivat gepidien luo ja yrittivät syöstä Wachoa vallasta, mutta eivät onnistuneet siinä.
Wacho oli naimisissa gepidien prinsessan Austricusen kanssa. Wacho solmi hyvät suhteet frankkeihin  ja naitti tyttärensä Wisigardan Teodebert I:n ja Waltraden Teodebaldin kanssa. Waltraden ja Teodebaldin tytär oli Teodelinda, josta tuli myöhemmin langobardien kuningatar. Wachon poika hänen kolmannesta avioliitostaan, Walthari, seurasi häntä valtaistuimella.
Vyökolibri

| Vyökolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Leucochloris
Laji::  albicollis
Kaksiosainen nimi
 Leucochloris albicollis  (Vieillot, 1818) 
Katso myös
   Vyökolibri Wikispeciesissä   Vyökolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vyökolibri (Leucochloris albicollis) on eteläamerikkalainen kiitäjälintu. Se on sukunsa ainoa laji. Sen esiintymisalue käsittää Bolivian ja Paraguayn itäosat, Argentiinan pohjoisosan ja Brasilian kaakkoisosan, mahdollisesti myös Uruguayn pohjoisosan. Louis Jean Pierre Vieillot kuvaili lajin holotyypin São Paulosta vuonna 1818.
Väliaikainen tiedosto

Väliaikaiset tiedostot (.TMP) ovat tiedostoja, jotka on luotu säilyttämään dataa siihen asti, kunnes uusi tiedosto on luotu. Tietokoneohjelmat luovat niitä itsenäisesti eri tarkoituksiin. Niiden tarpeellisuus perustuu sellaisiin tilanteisiin, joissa ohjelma ei voi varata tarpeeksi muistia tehtävillensä tai joissa ohjelma toimii sellaisen tietomäärän kanssa, joka vaatii arkkitehtuuria suuremman osoiteavaruuden. Ohjelmat käyttävät väliaikaisia tiedostoja myös prosessien välisenä kommunikaatioon.
Apumuisti

Modernit käyttöjärjestelmät hyödyntävät näennäismuistia, mutta dataa erityisesti vaativat sovellukset (esim. videonmuokkausohjelmat) voivat joutua luomaan väliaikaistiedostoja.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Temporary file
Käännös suomeksi
Vysšaja Liga

| Vysšaja Liga |
| --- | --- |
Laji:  Jääkiekko
Maa(t):   Venäjä  Kazakstan
Perustettu:  1992
Lopetettu:  2010
Seuraaja:  VHL
Joukkueita:  28
Eniten mestaruuksia:  Torpedo Nižni Novgorod (3)
Ylempi taso:  KHL
Alempi taso:  Pervaja Liga
Vysšaja Liga (ven. Высшая лига, ”yläliiga”) oli Venäjän jääkiekon toiseksi korkein sarjataso Kontinentalnaja hokkeinaja ligan jälkeen. Liiga oli jaettu läntiseen, keskiseen ja itäiseen divisioonaan. Liigan mestaruuspalkinto on nimeltään Bratina Cup.[lähde? ]
Pervaja Liga oli ennen Venäjän ja Neuvostoliiton toiseksi korkein sarjataso. Pervaja Ligasta tuli maan kolmas sarjataso kun Vysšaja Liga perustettiin vuonna 1992. Vysšaja Liga oli Venäjän jääkiekkoliiton alainen sarja, joka lopetettiin sarjan erottua jääkiekkoliitosta vuonna 2010.[lähde? ]
Kauden rakenne

Liiga on jaettu kolmeen divisioonaan: läntiseen, keskiseen ja itäiseen, ja ennen pudotuspelejä joukkueet kohtaavat vain saman divisioonan joukkueita. Runkosarja pelataan syksyllä, minkä jälkeen tammikuussa alkaa toinen vaihe, joka pelataan edelleen divisioonittain. Jokainen joukkue etenee toiseen vaiheeseen ja kohtaavat toisensa kerran. Runkosarjassa kerätyt pisteet nollataan, mutta paremmin runkosarjassa sijoittunut joukkue saa pelata kohtaamisen kotiareenallaan.
Jokaisen divisioona toisen vaiheen kuusi parasta etenee maaliskuussa alkaviin pudotuspeleihin, ja seurat asetetaan paremmuusjärjestykseen. Pudotuspelit pelataan paras viidestä -systeemillä. Pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella joukkueet sijoilta 9-24 muodostavat otteluparit siten, että 9:s kohtaa 24:nnen, 10:s kohtaa 23:nnen jne. Ensimmäisen otteluparin voittaja kohtaa 8:nnen joukkueen,  toisen voittaja 7:nnen, jne. Tästä pudotuspelien turnauspuu jatkuu normaalina kunnes huhtikuun puolella jäljellä on vain yksi joukkue, joka voittaa Bratina Cupin.
Joukkueet kaudella 2009–2010

| Divisioona | Joukkue | Kaupunki | Kotihalli | Perustettu | Liittynyt |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Läntinen divisioona |  HK Rys Podolsk | Podolsk | Vitjazin urheilupalatsi | 2008 | 2008 |
| Läntinen divisioona |  HK Lipetsk | Lipetsk | Zvjozdnyin urheilupalatsi | 1966 | 2000 |
| Läntinen divisioona |  HK Rjazan | Rjazan | Rjazanin urheilupalatsi | 1955 | 2007 |
| Läntinen divisioona |  HK Krylja Sovetov Moskova | Moskova | Neuvostosiipien urheilupalatsi | 1947 | 2008 |
| Läntinen divisioona |  HK VMF Pietari | Pietari | Jubilienyi-urheilupalatsi | 2008 | 2008 |
| Läntinen divisioona |  Titan Klin | Klin | Valeri Harlamovin jääpalatsi | 1991 | 2005 |
| Läntinen divisioona |  Dizel Penza | Penza | Temp-jääurheilupalatsi | 1955 | 2004 |
| Läntinen divisioona |  HK Himik Voskresensk | Voskresensk | Podmoskovje-urheilupalatsi | 2005 | 2009 |
| Läntinen divisioona |  THK Tver | Tver | Tverin urheilupalatsi | 2005 | 2009 |
| Läntinen divisioona |  HK Sarov | Sarov |  |  | 2009 |
| Keskinen divisioona |  Ariada-Akpars Volžsk | Volžsk | Ariadan jääpalatsi | 2003 | 2003 |
| Keskinen divisioona |  Neftjanik Almetjevsk | Almetjevsk | Jubileinyi-urheilupalatsi | 1965 | 2001 |
| Keskinen divisioona |  Kristall Saratov | Saratov | Saratovin jääurheilupalatsi | 1946 | 1998 |
| Keskinen divisioona |  Progress Glazov | Glazov |  | 1954 | 2009 |
| Keskinen divisioona |  Ižstal Iževsk | Iževsk | Ižstalin urheilupalatsi | 1949 | 2006 |
| Keskinen divisioona |  Toros Neftekamsk | Neftekama | Neftekamskin jääpalatsi | 1988 | 2006 |
| Keskinen divisioona |  Molot-Prikamje Perm | Perm | Molotin yleinen urheilupalatsi | 1948 | 2006 |
| Keskinen divisioona |  Gazprom-OGU Orenburg | Orenburg | Universal-urheilupalatsi | 1998 | 2007 |
| Keskinen divisioona |  TsSK VVS Samara | Samara | TsSK VVS-urheilupalatsi | 1950 | 2000 |
| Itäinen divisioona |  Metšel Tšeljabinsk | Tšeljabinsk | Metšelin urheilupalatsi | 1948 | 2003 |
| Itäinen divisioona |  Jugra Hanty-Mansijsk | Hanty-Mansijsk |  | 2008 | 2008 |
| Itäinen divisioona |  Sputnik Nižni Tagil | Nižni Tagil | V.K. Sotnikova Vmest | 1948 | 2002 |
| Itäinen divisioona |  Gazovik Tjumen | Tjumen | Tjumenin urheilupalatsi | 1995 | 2000 |
| Itäinen divisioona |  HK Kaztsink-Torpedo | Öskemen (Kazakstan) | KTsDS AO «Kaztsink» | 1955 | 2001 |
| Itäinen divisioona |  Jermak Angarsk | Angarsk | Jermak Stadium | 1958 | 2007 |
| Itäinen divisioona |  Zauralje Kurgan | Kurgan | Mostovik | 1994 | 2003 |
| Itäinen divisioona |  Južnyi Ural Orsk | Orsk | Rostošin jääpalatsi | 1958 | 2006 |
Mestarit

1992–1993: TsSK VVS Samara
1993–1994: TsSK VVS Samara
1994–1995: HK Neftehimik Nižnekamsk
1995–1996: HK Amur Habarovsk
1996–1997: (Länsi) HK TsSKA Moskova / (Itä) Metšel Tšeljabinsk
1997–1998: (Länsi) HK Lipetsk / (Itä) Neftjanik Almetjevsk
1998–1999: HK Torpedo Nižni Novgorod
1999–2000: Neftjanik Almetjevsk
2000–2001: HK Spartak Moskova
2001–2002: HK Sibir Novosibirsk
2002–2003: HK Torpedo Nižni Novgorod
2003–2004: Molot-Prikamje Perm
2004–2005: HK MVD
2005–2006: HK Traktor Tšeljabinsk
2006–2007: HK Torpedo Nižni Novgorod
2007–2008: HK Himik Voskresensk
2008–2009: Jugra Hanty-Mansijsk
2009–2010: Jugra Hanty-Mansijsk
Wabush Lake Railway

| Wabush Lake Railway |
| --- | --- |

Perustiedot
Lyhenne:  WABL
Toiminta-alue:  Newfoundland ja Labrador
Kotipaikka:  Labrador City
Toiminnassa:  1963
Rataverkko
Raideleveys:  1 435 mm
Wabush Lake Railway (AAR-lyhenne: WABL) on kanadalainen rautatieyhtiö, joka harjoittaa raideliikennettä Newfoundland ja Labradorin provinssissa. Yhtiö on perustettu vuonna 1963, ja se hoitaa pääasiassa rautamalminkuljetuksiin sidottua liikennettä Labrador Cityn ja Wabushin välillä. Yhtiöllä on yhdysliikennesopimus Quebec North Shore and Labrador Railwayn kanssa.
Rautatieyhtiön omistaa kaivosyhtiö Wabush Mining Company, jonka rautamalmikaivokset sijaitsevat Labrador Cityn lähellä. Rautamalmi kuljetetaan Wabush Lake Railwayn junilla Wabush Junctionin liikennepaikalle, jossa kuormatut junanvaunut annetaan QNS&L:n kuljetettaviksi. QNS&L kuljettaa junat Arnaud Junctionin liikennepaikalle, jossa vaunut siirretään Arnaud Railwayn kuljetettaviksi. Malmijunien määräasemana on Point Noiren satamakaupunki.
Warrenin piirikunta (New York)

Warrenin piirikunta (engl. Warren County) on Yhdysvaltojen New Yorkin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 63 944 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Queensburyn kunta. Piirikunta on perustettu vuonna 1813.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Warrenin piirikunta (New York) Wikimedia Commonsissa
Walter Mosley

Walter Mosley
Walter Mosley (s. 12. tammikuuta 1952) on yhdysvaltalainen rikoskirjailija.
Mosley syntyi Los Angelesissa afroamerikkalaiselle isälle ja liettuanjuutalaiselle äidille. Hänen ensimmäinen romaaninsa, Sinipukuinen paholainen julkaistiin vuonna 1990.
Mosley on saanut uransa aikana lukuisia palkintoja. Hänen teoksistaan on tehty elokuvia, ja hän on rikosromaaniensa ohella julkaissut mm. scifiä ja novelleja. Tuotantoa on käännetty yli kahdellekymmenelle kielelle, myös suomeksi. Hänet tunnetaan mahdollisesti parhaiten kirjasarjastaan, jossa seikkailee etsivä Easy Rawlins.
Warren William

| Warren William |
| --- | --- |
 William elokuvan Hänen vaimonsa rikos (1932) trailerissa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Warren Krech
Syntynyt: 2. joulukuuta 1894 Aitkin, Minnesota, Yhdysvallat
Kuollut: 24. syyskuuta 1948 (53 vuotta) Hollywood, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Warren William (synt. Warren Krech, 2. joulukuuta 1894 Aitkin, Minnesota, Yhdysvallat – 24. syyskuuta 1948 Encino, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
William palveli ensimmäisessä maailmansodassa, jonka jälkeen hän liittyi Ranskassa sotilasyksiköissä kiertävään näytelmäseurueeseen. William näytteli 1920-luvulla pääasiassa Broadwaylla. Vuonna 1932 William siirtyi Hollywoodiin, jossa hän näytteli muun muassa Julius Caesaria Cecil B. DeMillen ohjaamassa elokuvassa Kleopatra. William oli myös ensimmäinen Perry Masonin esittäjä elokuvissa. William on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Warren William Wikimedia Commonsissa
Konevitsan luostari

| Konevitsan luostari Коневский Рождество-Богородичный монастырь |
| --- | --- |

Kirkkokunta:  Venäjän ortodoksinen kirkko
Tyyppi:  Munkkiluostari
Perustaja:  Arseni Konevitsalainen
Perustettu:  1393
Johtaja:  Arkkimandriitta Aleksander
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Konevitsan Jumalansynnyttäjän syntymän luostari (ven. Коневский Рождество-Богородичный монастырь, Konevski Roždestvo-Bogoroditšnyi monastyr) on Laatokan Konevitsan saarella sijaitseva ortodoksinen munkkiluostari.  Luostarin  perusti vuonna 1393 pyhittäjä Arseni Konevitsalainen. Luostarin toiminta oli Neuvostoliiton aikana pitkään lamaantuneena, mutta on sittemmin elpynyt Venäjän ortodoksisen kirkon luostarina.
Historia > Luostarin perustaja

Luostarin perustaja pappismunkki Arseni oli venäläinen Valamon luostarin munkki, alun perin kotoisin Novgorodista. Hän eli kolmisen vuotta Kreikassa Athos-vuorten luostarissa ja palasi sieltä takaisin Venäjälle tuoden mukanaan uusia tapoja ja käytäntöjä venäläiseen ja karjalaiseen uskonelämään, muun muassa hesykastisen mystiikan perusteet.
Lähtiessään Athokselta hän sai luostarin johtajalta, igumeenilta, lahjaksi Jumalanäidin ikonin, jota nykyään nimitetään Konevitsan Jumalanäidin ikoniksi, ja igumeeni ennusti Arsenin perustavan luostarin Pohjolaan. Arseni kilvoitteli ensin Valamon luostarissa. Oleskeltuaan jonkin aikaa Valamossa Arseni jatkoi matkaansa löytääkseen uudelle luostarille sopivan paikan. Kertomusten mukaan Arseni purjehti luostaria etsiessään Laatokalla, jossa hän joutui myrskyn kouriin, ja hänen veneensä ajautui Konon (Konevitsan) saarelle. Arseni rantautui saarelle ja pystytti puisen ristin kummulle, joka nykyään tunnetaan  Pyhänä Vuorena.
Konevitsan saari oli vanha karjalainen pakanallinen uhripaikka. Kuuluisin uhripaikoista oli Hevoskivi (ven. konj kamenj), jossa uhrattiin keväisin uhreja muun muassa karjaonnen parantamiseksi. Tarinan mukaan pyhittäjä Arseni nousi tälle kivelle ja toimitti eksorkismirituaalin, jonka päätteeksi vihmoi vanhan uhripaikan pyhitetyllä vedellä, jolloin kivestä irtosivat siinä asuneet pahat henget; ne lensivät varisparven muodon ottaneena mantereelle lahteen jota on siitä pitäen kutsuttu Sortanlahdeksi (ven. Tsort = piru). Kivi muistuttaa hevosen päätä ja sen laelle rakennettiin rukoushuone, joka on 2000-luvun alussa uudiskorjattu.
Historia > Luostarin perustaminen

Arseni koki joutumisensa saarelle Jumalan johdatuksena ja hän nousi saarella olevalle kukkulalle, pystytti ristin ja ryhtyi rakentamaan itselleen asumusta, keljaa. Tätä pidetään Konevitsan luostarin alkuna.
Seuraavien vuosisatojen aikana Konevitsan luostari koko monia mullistuksia ja oli usein Ruotsin ja Novgorodin välisten sotien jaloissa. Pähkinäsaaren rauhassa vuonna 1323 alue oli alistettu Novgorodin arkkipiispan alaisuuteen ja luostari kukoisti. Keskiajalla Konevitsa oli yksi Venäjän suurista ortodoksisista kulttuurikeskuksista, jonka tuotoksia kirkkotaiteen eri saroilta levisi ympäri Karjalaa ja Venäjää.
1500-luvulla luostari koki useita vastoinkäymisiä. Vuonna 1553 tulipalo poltti kirkkoja ja irtaimistoa ja kohta sen jälkeen sota Venäjän ja Ruotsin välillä ruhjoi luostaria ja veljestö pakeni turvaan Novgorodiin. Ruotsalaisten ei onnistunut kuitenkaan hävittää luostaria kokonaan ja vuonna 1597 munkit palasivat saarelle takaisin.
Historia > Sotia ja myllerryksiä 1600–1800-luvuilla

Pienen rauhallisemman ajan ja rakentamisen jälkeen alkoi 1600-luvulla uusi ahdinko, jonka aiheutti muun muassa Laiska-Jaakkona tunnettu sotapäällikkö Jaakko De la Gardie. Munkit joutuivat jälleen lähtemään evakkoon saareltaan. Jaakko De la Gardien joukot tunkeutuivat saarelle, polttivat puurakennukset, hävittivät kaksikerroksisen kivikirkon perustuksiaan myöten. Tiilistä tehtiin muun muassa luterilaisia kirkkoja.
Suuren Pohjan sodan (vv. 1700–1721) voittojen ansiosta Konevitsa pääsi jälleen Venäjän ja sen tsaarin Pietari Suuren alaisuuteen ja hallintaan ja Konevitsan luostari perustettiin uudelleen vuonna 1718.
Seuraavien vuosisatojen aikana luostari koki niin nousuja kuin laskuja. Tulipalot vaivasivat ajoittain, uutta rakennettiin paljon ja henkisellä puolellakin koettiin niin hyviä aikoja kuin huonojakin aikoja.
Historia > Suomen ortodoksisen kirkon alaisuuteen

Vuodesta 1921 Konevitsa kuului Suomen (autonomisen) ortodoksisen kirkon alaisuuteen, vaikka veljestö valtaosin oli venäjänkielistä. Venäjän mullistuksien, vallankumouksen ja Neuvostoliiton syntymisen myötä siteet sinne kuitenkin heikkenivät ja toiveet menneestä taloudellisesta ja hengellisestä vauraudesta hiipuivat. Munkit alkoivat anoa Suomen kansalaisuutta ja vannoivat uskollisuuden valan Suomen hallitukselle juhlallisessa tilaisuudessa 29. toukokuuta 1921. Läsnä oli muun muassa Viipurin läänin maaherra, myöhempi tasavallan presidentti Lauri Kristian Relander.
Venäläistä perinnettä edustaneen luostarin kohdalla  ajanlaskukiista aiheutti juovan Suomen ortodoksien kanssa, ja sitä pahensi vielä Suomen ortodoksisen kirkon liittyminen Konstantinopolin Ekumeenisen Patriarkan alaisuuteen. Useita munkkeja erotettiin tai he erosivat luostarin veljestöstä ja luostarissa toimi erilaisia ryhmiä erilaisine tapoineen ja palveluksineen.
Luostarin johtaja kuitenkin päätti totella valtiovaltaa ja sai lopulta palautettua kurin luostariin. Konevitsaan määrättiin 1. tammikuuta 1924 sijoitettavan kotiarestiin lakkautuspalkalle asetettu entinen arkkipiispa Serafim; hänen valvojakseen ja rippi-isäkseen määrättiin silloinen luostarin valvoja, pappismunkki, myöhempi igumeeni Mavriki. Kaksi vuotta kestänyt oleskelu päättyi kun Serafim anoi ja sai siirtolaisviisumin Isoon-Britanniaan jonne hän sitten muuttikin – menettäen samalla lakkautuspalkkansa.
Historia > Talvisota ja jatkosota

Uusi sota katkaisi uudelleen luostarin toiminnan vuonna 1939. Kaikki komennettiin pois saarelta ja arvokkain omaisuus evakuoitiin samalla. Talvisodassa luostarin rakennukset säilyivät hyvin pommituksilta. Munkit olivat palanneet luostariin ja kokoontuivat pommituksien aikoina kirkkoon rukoilemaan. Välirauha pakotti veljestön kuitenkin jättämään luostarin maaliskuussa 1940. Hieman kaoottisessa tilassa tapahtuneessa muutossa jäi saarelle muun muassa suuri kirjasto, ikonostaasi ja kirkonkellot suurimmaksi osaksi.
Karjalan takaisinvaltauksen yhteydessä osa munkeista palasi saarelle lokakuussa 1941 inventoimaan neuvostoliittolaisten tekemiä vaurioita ja tuhoja. Seuraavan kevään kesän munkit saivat elää saarella melko rauhassa, mutta syksyllä 1942 alkoivat taas pommitukset ja munkit joutuivat lähtemään vielä kerran sotaa pakoon. Tällä kertaa pako jäi pysyvämmäksi.
Luostarin viimeinen Suomen-ajan johtaja, isä igumeeni Mavriki (Mihail Serechin) kuoli vuonna 1944 ja omasta pyynnöstään hänet haudattiin entisten igumeenien rinnalle Konevitsan luostarin pääkirkon alttarin taakse. Haudalle pystytettiin puinen risti, joka on vielä elokuussa 2008 jäljellä.
Historia > Evakkoluostari sodan jälkeen Suomessa

Veljestö muutti Suomeen asumaan ensin evakossa ollessaan Kannonkoskelle Terelän koululle, jossa he asuivat yli kolme kuukautta. Sodan loputtua pysyvämpi asuinpaikka löytyi Pohjois-Savosta Keiteleen kunnasta Hamulan kylästä. "Sinne Keiteleen Hiekkaan", kuten sitä myös kutsuttiin, perustettiin Saastamoinen Oy:ltä ostetulle tilalle jälleen kerran Konevitsan luostari. Erillistä kirkkoa ei rakennettu, vaan se sisustettiin tilan päärakennuksen suureen saliin. Pihalle rakennettiin erillinen katos muutamille kirkonkelloille.
Vanhentuva veljestö harveni, luostarin arkitöiden teko vaikeutui, kalusto ja kiinteistö rappeutui, taloudelliset vaikeudet alkoivat, kylmät ja ankarat sääolosuhteet huononsivat elinoloja. Monien muutosten ja vaikeuksien kautta luostarin toiminta päätettiin lopettaa vuonna 1956 ja jäljellä oleva veljestö siirtää Heinäveden Valamon luostariin, jolloin sinne oli muuttamassa enää vain yhdeksän veljestön jäsentä. Evakko-Konevitsan viimeinen johtaja oli igumeeni Pietari (Pauli Jouhki) joka sotilaspappina talvella 1940 yhdessä isä Paavalin, isä Iraklin, isä Simforianin ja insinööri Kudratsevin kanssa hoiti Valamon luostarin omaisuuden evakuoinnin.
Kesällä 2008 entisestä Hiekan luostarista on jäljellä vain metsittynyt hautausmaa.
1970-luvun lopussa metropoliitta Johannes herätteli henkiin ajatusta Konevitsan luostarin uudelleen avaamisesta; tarkoituksena oli että Mäntästä olisi ostettu tilava tyhjilleen jäänyt entinen hoitolaitos ja siitä olisi tullut Uusi Konevitsa. Hän vastusti tuolloin tekeillä ollutta Uuden Valamon kirkkoa ja katsoi kokonaan uuden luostarin perustamisen paremmaksi ajatukseksi. Ajatus kuitenkin tyrehtyi yleiseen vastustukseen.