stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kenjutsu
Kenjutsu-koulujen perinnön välittyminen

Osa kenjutsu-koulukunnista siirtyi rajoitettuna suku- tai klaaniperintönä hyvinkin suppean harjoittajajoukon piirissä. Tällöin perinne oli helposti vaarassa katketa tai kuihtua. Kenjutsu-perintö usein jaettiin päämestarin (sōke) ja ammattiopettajiin (shihanke) kesken. Ominaista opetukselle oli perinteen sanallinen välitys. Keskiajalla monella ryū-halla oli kuitenkin kirjallisia dokumentteja, joihin oli kirjattu kenjutsu-koulun oppien pääkohdat. Nämä kirjalliset tekstit olivat kuitenkin salaisia ja luovutettiin yleensä ainoastaan perinteen pääoppilaille. Näitä tekstikääröjä kutsuttiin salaisiksi gokuden, gokui tai "tiikerikääröiksi"" tora no maki.
Suvussa kulkevien kenjutsu ja miekkaperinteiden päämestaria kutsuttiin siis sōkeksi. Sukulinjat taistelu- ja miekkakoulukunnissa ovat pikemminkn poikkeus tavanomaisesta. Tosin sukuperintönä välittyvän koulukunnan vaiheet on helpommin mahdolliset selvittää kuin muut perintölinjat koska ryūiden kirjallisesti dokumentoidut sisällöt ovat joko tuhoutuneita , harvinaisia ja vaikeita, usein tarkoituksellisestikin, tulkita.
Saavutettuaan kohtuullisen tason oppilas sai opettajaltaan maininnan shōmokuroku tai mokuroku, jotka tarkoittavat suppeampaa- tai kokonaista tekniikkaluetteloa. Erilaisia opetuksen sisäistämistasoja kuvasivat annetut arvot: shoden, chūden ja okuden. Edistyessään lisää oppilas sai opettajalta opetusluvan menkyo ja edelleen vahvistetun todistuksen kaiden jolloin oppilaalle oli siirretty kaikki ryūn tieto. Mukaan lukien salaiset tekniikat. Menkyo kaiden oli osoitus että opettaja oli siirtänyt oppilaalle kaiken osaamansa ja että oppilas sai opettaa käyttäen koulun nimeä. Yleensä pidettiin sääntönä että pääopettaja (soke tai shihanke) myönsi vain yhden menkyō kaidenin japanilaista maakuntaa kohden. Näin välttiin maakunnan sisäistä kilpailua, kunnianhimoisten opettajien kesken.
Kenjutsu-harjoittelu

Kenjutsu-harjoittelu koostuu pääosin kata-harjoittelusta, mutta myös leikkausharjoittelusta (Tameshigiri), jossa katkotaan kaislamattorullia tai bambukeppejä. Harjoitusvälineenä käytetään usein bokkenia (puumiekka) tai oikeaa miekkaa (katana, tachi, jne.).
Esimerkkejä vanhoista koulukunnista, jotka ovat vielä toiminnassa, ovat Tenshin shōden Katori shintō-ryū, Kashima shintō-ryū ja Kashima-Shinryū. Toisin kuin nykyaikaisissa budolajeissa, vyön väriä ei käytetä harjoittelijan tason näyttämiseen. Vyöarvojen sijaan harjoittelijalle voidaan myöntää tasoa
osoittavia lisenssejä, kuten menkyō kaiden.
Kenjutsusta johdettu moderni budolaji on kendo. Myös iaidolla on kenjutsutaustansa, mutta iaijutsusta johdettu osuus on iaidossa merkittävämpi.
Kenjutsu-kouluja > Tenshin Shōden Katori Shintō-ryū

Japanin vanhimpia kenjutsu-koulukuntia on Tenshin shōden Katori shintō-ryū (jap. 天真正伝香取神道流). Se on yksi arvostetuimmista vanhoista ryū-ha-perinteistä, jota yhä harjoitetaan, ja se onkin määritelty yhdeksi Japanin kulttuuriaarteista. Sen perustaminen voidaan kirjallisten lähteiden perusteella ajoittaa 1400-luvulle. Koulukunta on erikoistunut tachi-miekan käyttöön. Muita aseita (bō, naginata, yari ja shuriken) harjoitellaan ainoastaan miekkailijan harjoittamiseksi näitä aseita vastaan.
Tenshin shōden Katori shintō -ryūn perusti samurai nimeltä Iizasa Chōisai Ienao (jap. 飯篠長威斉家直, 1387–1488). Hän palveli Chiban sukua ja myös Ashikaga shōgunin vasallina 1400-luvulla, ja hänet tunnettiin pätevänä miekan ja keihään käyttäjänä. Hän eli 102-vuotiaaksi, mikä on levottomalla aikakaudella eläneeltä ja sotapalvelusta palvelleelta samurailta poikkeuksellista. Hän otti osaa lukuisiin taisteluihin. Taistelemaan kyllästyneenä hän erosi suvustaan siirtyen  munkiksi Katorin šinto-pyhäkköön harjoittamaan askeesia. Pyhäkössä Chōisaille tapahtui Futsunushi-no-kamin, šintojumalan ilmestyminen. 1000 päivän ajan Chōisai puhdistautui harjoittaen taistelutaitoja ja puhdistautumisriittejä palvellen jumalia Katorin pyhäkössä, ja perusti näin Tenshin shōden Katori shintō -ryūn.
Kenjutsu-kouluja > Hyōhō Niten Ichi-ryū

Hyōhō niten ichi-ryū (Musashi kutsui kouluaan niten ichiksi (jap. 二天一, "kaksi taivasta yhdessä") tai nitō ichiksi (jap. 二刀一, "kaksi miekkaa yhtenä") -kenjutsukoulu on legendaarisen japanilaisen "miekkapyhimyksen" Miyamoto Musashin kehittämä. Hyōhō niten ichi -ryūssa harjoitellaan pääasiassa pitkän miekan tekniikoita katana (tachi, ittō no seiho "yhden miekan sarja", 12 kataa) mutta myös lyhyen miekan wakizashi (kodachi seihō "lyhyen miekan sarja", seitsemän kataa) ja kaksi miekkaa yhdessä (nitō seihō "kahden miekan sarja", viisi kataa) kenjutsu-tekniikoita. Muut harjoiteltavat aseet ovat: jutte, bō (viisi shakua pitkä) sekä lisäksi aseettomia jujutsu-tekniikoita.
Kenjutsu-kouluja > Shintō-ryū kenjutsu

Shintō-ryū kenjutsu tai (Kasumi Shintō-ryū kenjutsu) on Shindō Musō-ryū jōjutsuun kuuluva kenjutsu-katasarja, jota harjoitellaan SMR jōjutsussa ja ZNKR seitei jōdōssa. Se sisältää 12 kataa, joista kahdeksan on pitkän miekan (daitō) ja neljä on lyhyen miekan (shōtō).
Kenjutsu-kouluja > Ittō-ryū > Ono-ha Ittō-ryū

Ono-ha Ittō-ryū kenjutsukoulun perustivat: Itō Ittōsai Kagehisa (Ittō-ryū); Ono Jirouemon Tadaaki (Ono-ha Ittō-ryū) aikaisella Edo kaudella, 1630. Ono-ha Ittō-ryū kenjutsua harjoitellaan ōdachi, kodachi ja habiki aseilla. Nykyinen perinteen edustaja/päämestari on Sasamori Takemi, 14. päämestari. Koulu sijaitsee Tokiossa.
Kenjutsu-kouluja > Kashima-Shinryū

Kashima-Shinryū (jap. 鹿島神流) on 1400-luvun lopulla perustettu perinteinen japanilainen taistelulajikoulukunta. Koulukunnan perimätiedon mukaan Kashima-Shinryūn perustivat hieman yli 500 vuotta sitten Matsumoto Masamoto yhdessä Kunii Kagetsugun kanssa. Koulukunnan nykyinen johtaja, professori Humitake Seki, on lajin 19. pääopettaja (shihanke).
Ennen Seki-senseitä Kashima-Shinryū oli pieni koulu, jonka jäseneksi pääseminen oli erittäin vaikeaa ja muille kuin japanilaisille tämä oli mahdotonta. Seki-sensein mukana Kashima-Shinryūn pääsali siirtyi Tsukuban yliopistoon 1976, ja muutama vuosi tämän jälkeen saivat ensimmäiset ulkomaalaiset mahdollisuuden aloittaa harjoittelun.
Kashima-Shinryūta harjoitellaan Japanin lisäksi nykyään myös Yhdysvalloissa ja Euroopassa. Lajia opetetaan Euroopassa neljällä salilla, Frankfurtissa, Ljubljanassa, Helsingissä ja Tampereella. Suomessa Kashima-Shinryūn opetus alkoi Helsingin yliopiston salilla kesällä 1996. Tampereella opetus alkoi vuonna 2002.
Kenjutsu-kouluja > Kashima Shinden Jikishinkage-ryū

Kashima Shinden Jikishinkage-ryū -koulukunnan (jap. 鹿島神傳直心影流) perusti Matsumoto Bizen-no-Kami Naokatsu (1467–1524) noin 1570. Kashima Shinden Jikishinkage-ryū on tunnettu "neljää vuodenaikaa" kuvastavasta Hojo-katasta jossa tehdään vaikeita hengitysharjoituksia ja käsitellään painavaa puumiekkaa (~2 kg) bokutoa.
Kenjutsu-kouluja > Kashima shintō-ryū

Kashima shintō-ryū (Kashima kanjilla jap. 鹿島) on japanilainen kenjutsu-koulu, jonka perusti Tsukahara Bokuden (jap. 塚原卜伝 1489–1571) Muromachi-kaudella (1530) levottomana aikana. Koulu perustuu tekniikoihin, joita on koeteltu taistelukentillä ja jotka ovat osoittaneet siellä arvonsa. Eritoten käytetään hyväksi vastustajan haarniskan suojaamattomia kohtia. Koulussa harjoitellaan miekan, keihään ja naginatan käyttöä. Tämänhetkinen päämestari on Yoshikawa Tsuenetaka.
Kenjutsu-kouluja > Suiō-ryū iai kenpō

Suiō-ryū iai kenpō on klassinen kenjutsukoulu. Koulukunnan perusti Mima Yoichizaemon Kagenobu (1577–1665), joka oli harjoitellut Bokuden-ryūta ja yamabushien jōjutsua (konga jo joho). Koulukunnan harjoitteluun kuuluvat: iai, kenpō (kenjutsu), naginata, kogusoku (jūjutsu-tyyppistä tekniikkaa) ja jōjutsu.
Kenjutsu-kouluja > Mugai-ryū

Mugai-ryū on yksi yhä harjoiteltavista japanilaisista miekkailukoulukunnista maailmassa. Mugai-ryūn perusti Tsuji Gettan Sukemochi (1648–1727) vuonna 1695. Mugai-ryūssa harjoitellaan sekä kenjutsua että iaijutsua. Mugai-ryū on sittemmin haarautunut useaan ryū-haan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kenjutsu Wikimedia Commonsissa
Nykyaikana harjoiteltavat koryū- ja bujutsu-lajit
Araki-ryū
Bujinkan budō taijutsu
Daitō-ryū aiki jūjutsu
Hontai Yōshin-ryū jūjutsu
Hyōhō niten ichi-ryū
Ikkaku-ryū juttejutsu
Isshin-ryū kusarigamajutsu
Ittatsu-ryū hojōjutsu
Kashima-Shinryū
Kashima shinden jikishinkage-ryū
Kashima shintō-ryū
Jissen kobudō Jinenkan
Mugai-ryū
Musō Jikiden Eishin-ryū
Musō Shinden-ryū
Negishi-ryū
Nen-ryū
Ittō-ryū
Shindō Musō-ryū
Shintō-ryū kenjutsu
Suiō-ryū iai kenpō
Takenouchi-ryū
Taura Musō-ryū kobudō
Tendō-ryū naginatajutsu
Tenshin shōden Katori shintō-ryū
Toda-ryū
Toyama-ryū
Uchida-ryū tanjōjutsu
Tenshinsho Jigen Ryun näytös eli embu Yasukuni-jinja-pyhätössä vuonna 2010
Hyōhō niten ichi-ryū kenjutsua
Hyōhō niten ichi-ryū kenjutsua
Kawasaki Ki-48

| Kawasaki Ki-48 |
| --- | --- |
 Kawasaki Ki-48 Sokei, "Lily"
Tyyppi:  keskiraskas vaaka- ja syöksypommikone
Alkuperämaa:   Japani
Valmistaja:  Kawasaki Kokuki K.K
Suunnittelija:  Takeo Doi
Ensilento:  heinäkuu 1939
Esitelty:  1939
Valmistusmäärä:  1 997 
Kawasaki Ki-48 Sokei (liittoutuneiden raportointinimi Lily) oli keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien kaksimoottorinen keskiraskas pommikone toisessa maailmansodassa. Koneen suunnittelijan Takeo Doin, esikuvana oli neuvostoliittolainen Tupolev SB-2.
Konetyyppiä valmistettiin vuosina 1940–1945 lähes 2 000 kappaletta. Sen nopeus oli 505 km/h. Puolustusaseistuksena oli kolme 7,7 mm konekivääriä, kaikki omissa ampumoissa. Enimmäispommikuorma oli 800 kiloa.
Konetyypin muita käyttäjämaita olivat Kiina , Indonesia ja Taiwan, jotka olivat saaneet käyttöönsä lähinnä sotasaalis -koneita.
Tekniset tiedot

Teknisiä tietoja koskevat arvot ovat viimeisimmistä valmistetuista alatyypeistä.
Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 4
Pituus: &&&&&&&&&&&&&012.075000012,75 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&017.045000017,45 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.08000003,80 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&040.&&&&0040,00 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&04550.&&&&004 550 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Nakajima Ha-115 -14-sylinterinen tähtimoottoria; &&&&&&&&&&&&0860.&&&&00860 kW (&&&&&&&&&&&01150.&&&&001 150 hv) per moottori
Suoritusarvot
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0478.&&&&00478 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&02400.&&&&002 400 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&010100.&&&&0010 100 m
Aseistus
3 × 7,7 mm konekiväärit
taikka 2x 12,7 mm + 2x 7,7 mm kk:t (myöhemmät versiot)
400 - 800 kg pommeja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kawasaki Ki-48 Wikimedia Commonsissa
Higgins, Mark: 'Tiger Lily's' War - Kawasaki's Ki-48 light bomber in combat. Air Enthusiast, September/October 2004, nro 113, s. 28-35.  Key Publishing. ISSN 0143-5450  (englanniksi)
http://www.avionslegendaires.net/kawasaki-ki-48-lily.php (ranskaksi)
http://www.century-of-flight.freeola.com/Aviation%20history/photo_albums/timeline/ww2/Kawasaki%20Ki%2048%20Lily.htm
Kawasaki Ki-45

| Kawasaki Ki-45 |
| --- | --- |

Tyyppi:  raskas hävittäjä
Alkuperämaa:   Japani
Valmistaja:  Kawasaki
Ensilento:  tammikuu 1939
Esitelty:  syksy 1942
Pääkäyttäjät:  Keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimat
Valmistusmäärä:  1 691 
Muunnelmat:  Kawasaki Ki-96
Kawasaki Ki-45 Toryu (suom. Lohikäärmeentappaja, liittoutuneiden koodinimi: Nick) oli keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien kaksimoottorinen torjuntahävittäjä. Konetyypistä kehitettiin myös meritorjuntaan soveltuva versio.
Historia

Toryun suunnittelu käynnistyi 1937 esitettyjen vaatimusten pohjalta. Prototyyppi lensi ensilentonsa kahta vuotta myöhemmin tammikuussa 1939, mutta se vaati vielä merkittävää kehittämistä ennen Ki-45 Kai-a- ja Kai-b-mallien palveluskäyttöön ottamista syksyllä 1942. Hävittäjäversio Kai-a ja meritorjunta- ja maataistelukäyttöön suunniteltu Kai-b oli varustettu 1 050 hevosvoiman Nakajima Ha-25 -tähtimoottoreilla, kun yöhävittäjäversiossa Kai-c moottoreina olivat hieman tehokkaammat 1 080 hevosvoiman (805 kW) Mitsubishi Ha-102 -tähtimoottorit. Kai-d oli jatkokehitetty maataistelu- ja meritorjuntamalli, joka oli varustettu 500 kilogramman pommikuormalla ja uudella aseistuksella. Kai-c-mallia valmistettiin 477 kappaletta ja muita kolmea sarjatuotantomallia 1 198 kappaletta.
Ki-45 voitiin varustaa myös Schräge Musik -järjestelmällä. Siinä oli kaksi etuviistoon ampuvaa, ylärunkoon asennettua 20 millimetrin tykkiä. Taistelumenestystä kone saavutti lähinnä Consolidated B-24 Liberatoreja vastaan.
Tekniset tiedot (Ki-45 Kai-c)

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&011.&&&&0011,00 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&015.02000015,02 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.07000003,70 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&04000.&&&&004 000 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&05500.&&&&005 500 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Mitsubishi Ha-102 -14-sylinteristä tähtimoottoria; &&&&&&&&&&&&0805.&&&&00805 kW (&&&&&&&&&&&01080.&&&&001 080 hv) per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0540.&&&&00540 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&02000.&&&&002 000 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&010000.&&&&0010 000 m
Aseistus
1 × 37 mm kiinteä, eteenpäin ampuva tykki eturungon alaosassa
2 × 20 mm kiinteää, eteenpäin ampuvaa tykkiä keskirungon yläosassa
1 × 7,92 mm liikuteltava konekivääri taka-ampumossa
500 kg pommeja
Hylätty Ki-45 Singaporen Kallangin lentoasemalla syyskuussa 1945.
Yhdysvaltojen sotasaaliiksi jäänyt Ki-45.
Pohjoissaame

| Pohjoissaame |
| --- | --- |
Oma nimi:  davvisámi, davvisámegiella (sámi, sámegiella)
Muu nimi:  saame, norjansaame, tunturisaame, pohjoislappi
Tiedot
Alue:   Suomi   Ruotsi   Norja
Virallinen kieli:  Enontekiö, Inari, Utsjoki, Sodankylä, Kaarasjoki, Koutokeino, Uuniemi, Porsanki, Teno, Kaivuono, Arjeplog, Jällivaara, Jokimukka, Kiiruna
Puhujia:  20 700
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielenhuolto:  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  uralilaiset kielet
Kieliryhmä:  suomalais-ugrilaiset kielet suomalais-permiläiset kielet suomalais-volgalaiset kielet suomalais-saamelaiset kielet saamelaiskielet länsisaamelaiskielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  se
ISO 639-2:  sme
ISO 639-3:  sme
 Ohje 
Pohjoissaame on uralilaiseen kielikuntaan kuuluva saamelaiskieli. Pohjoissaame kuuluu pohjoisiin länsisaamelaiskieliin. Pohjoissaamea puhuvat pohjoissaamelaiset, joita on Suomen, Ruotsin ja Norjan pohjoisosissa noin 50 000 henkilöä. Varsinaisia kielen puhujia on kuitenkin 20 700, joista 15 000 Norjassa. Se on saamelaiskielistä puhujamäärältään ylivoimaisesti suurin, ja joidenkin arvioiden mukaan saamenkielisistä jopa 75 prosenttia puhuu pohjoissaamea. Usein, joskin epä­täsmällisesti, sitä kutsutaankin lyhyesti ”saamen” tai ”lapin” kieleksi.
Suomessa pohjoissaamen varsinaista puhuma-aluetta ovat Utsjoki, Inari, Enontekiö ja Sodankylän pohjoisosa. Norjassa pohjoissaame on virallinen kieli yhdeksässä kunnassa ja Ruotsissa 18 kunnassa. Norjassa Koutokeinossa ja Kaarasjoella se on asukkaiden huomattavan enemmistön kieli ja Uuniemen sekä Tenon kunnissa enemmistön kieli. Suomessa pohjoissaamen kielellä oli enemmistöasema Uts­joen kunnassa 2000-luvulle saakka.
Murteet

Pohjoissaame jaetaan tornionsaamen, ruijansaamen ja merisaamen murteisiin, joista ruijansaame jakaantuu edelleen itä- ja länsimurteeseen. Tornionsaamea puhutaan Ruotsin Norrbottenissa ja Norjan Tromssan läänin eteläosissa. Ruijansaamen länsimurretta puhutaan Norjassa Tromssan läänin keskiosista Finnmarkin keskiosiin sekä Suomessa Enontekiöllä, Inarin länsiosassa ja Sodankylän pohjoisosissa. Ruijansaamen itämurretta puhutaan Norjassa Finnmarkin itäosissa sekä Suomessa Inarissa ja Utsjoella. Merisaamen puhuja-alue rajoittuu Norjassa Kvenangenin ja Varanginvuonon väliselle rannikolle. Lisäksi sitä puhuttiin aikoinaan Suomessa Petsamon rannikolla. Murteista merisaame on sikäli erikoinen, että siinä esiintyy eräitä itäsaamelaisille kielille ominaisia ääntämyksellisiä piirteitä.
Kirjakielen historiaa

Pohjoissaamen kirjakielen kehitys on ollut monivaiheinen. 1700-luvulla Trondheimissa perustettiin seminaari, joka koulutti lähetystyöntekijöitä saamelaisalueille. Sen johtaja Knud Leem pani alulle ruijansaamen murteeseen perustuvan pohjoissaamen kirjakielen. Pohjoissaamea on näin käytetty kirjakielenä 1720-luvulta lähtien. Tuolloin sillä julkaistiin etupäässä hengellistä kirjallisuutta.
1800-luvulla kirjakielen kehittämistä jatkoivat pappi Nils Vibe Stockfleth, tunnettu tanskalainen kielentutkija Rasmus Rask sekä Jens Andreas Friis. Friisin kehittämä kirjoitustapa eli ortografia oli käytössä pitkään. Vuonna 1895 ilmestyi koko Raamattu Friisin kehittämällä kirjakielellä. Uusi testamentti oli julkaistu jo vuonna 1840. Kirjallinen aineisto oli pitkään hengellistä ja erilaisten alkeisopetus- ja valistustyylisten tekstien tasolla. Pohjoissaamen kaunokirjallisen kauden katsotaan alkaneen lopulta vuonna 1910, jolloin ilmestyi Johan Turin teos Muitalus sámiid birra, jota seurasivat Anders Larsenin romaani Bæivve-Alggo vuonna 1912 ja Pedar Jalvin runo- ja novellikokoelma Muohtačálmmit vuonna 1915. Varsinaisesti pohjoissaamelainen kirjallisuus lähti kuitenkin nousuun 1960-luvulta. Kielen ortografia oli kuitenkin pitkään vakiintumaton, ja sitä kirjoitettiin 1900-luvulla eri tavoin Norjassa, Ruotsissa ja Suomessa, kunnes kieli sai yhtenäisen ortografian vuonna 1978. Eri kirjoitustapoja käytettiin sekaisin vielä 1980-luvullakin. Nykyisin pohjoissaameksi julkaistaan alkukielisen kaunokirjallisuuden lisäksi myös käännöskirjallisuutta. Pääosa kirjallisuudesta julkaistaan Norjassa.
Kielihistoriallisesti merkille pantavaa on, että vuoden 1895 aikainen, vakiintumatonta ortografiaa käyttävä raamatunkäännös on edelleen käytössä. Nykyaikaista kirjoitustapaa käyttävä Uusi testamentti julkaistiin vuonna 1989, ja koko uudistettu raamatunkäännös tuli käyttöön vuonna 2019.
Vanhin edelleen ilmestyvä pohjoissaamenkielinen aikakauslehti on vapaakirkollinen Nuorttanaste, joka perustettiin vuonna 1898. Vuosina 1904–1911 ilmestyi ensimmäinen sanomalehti Saǥai Muittalægje. Vuonna 2008 perustettu sanomalehti Ávvir ilmestyy nykyisin viidesti viikossa.
Nykytilanne

Vuodesta 1992 alkaen pohjoissaamella on ollut virallisen kielen asema Suomessa niin kutsutulla saamelaisalueella. Suomessa saamelaiskielien käyttöä on turvattu erityisellä saamen kielilailla. Tämän lain mukaan saamelaisilla on oikeus viranomaisten kanssa asioidessaan sekä eräissä muissa yhteyksissä käyttää suullisesti tai kirjallisesti saamea. Norjassa Finnmarkin alueella monet lapset opiskelevat kieltä ja todennäköisesti jatkavat sen käyttöä myös aikuisina. Pohjoissaamen asema on suhteellisen hyvä erityisesti Suomessa ja Norjassa, joissa pohjoissaamea voi opiskella koulussa äidinkielenä, ja opintoja voi jatkaa aina yliopistoon saakka.
Suomessa pohjoissaamen, kuten muidenkin saamelaiskielten, keskeinen ongelma on, ettei saamelaisten kotiseutualueen ulkopuolisilla kunnilla ole velvollisuutta järjestää saamen opetusta. Tämän vuoksi vuonna 2013 jo yli puolet Suomen saamelaislapsista oli oman äidinkielensä opetuksen ulkopuolella. Vuonna 2015 varhaiskasvatuksessa kielen oppimiseen tarkoitettuja pohjoissaamen kielipesiä oli toiminnassa viisi kappaletta. Ylioppilastutkinnossa pohjoissaamen voi suorittaa sekä äidinkielen että vieraan kielen kokeena.
Suomessa pohjoissaamea voi opiskella pääaineena Oulun yliopiston Giellagas-instituutissa. Lisäksi Lapin yliopiston saamentutkimus tarjoaa opintoja kielen äidinkielisille puhujille saamenkieliseksi luokanopettajaksi pätevöitymistä varten. Helsingin yliopiston Suomen kielen, suomalais-ugrilaisten ja pohjoismaisten kielten ja kirjallisuuksien laitoksella on valittavana saamentutkimuksen opintolinja sekä Turun yliopiston Suomen kielen ja suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen oppiaineessa yksi pohjoissaamen kurssi. Myös Saamelaisalueen koulutuskeskuksen vuoden mittaisella opintolinjalla Inarissa sekä joissakin  kansalais- ja työväenopistoissa voi opiskella pohjoissaamea.
Suomen ulkopuolella pohjoissaamea voi opiskella ainakin Tromssan yliopistossa Norjassa.
Aakkoset

| A a> a | Á á> á | B b> be | C c> ce | Č č> če | D d> de | Đ đ> đe | E e> e | F f> eff | G g> ge |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| /a/ | /æ/ | /b/ | /ts/ | /tʃ/ | /d/ | /ð/ | /e/ | /f/ | /ɡ/ |
| H h | I i | J j | K k | L l | M m | N n | Ŋ ŋ | O o | P p |
| ho | i | je | ko | ell | emm | enn | eŋŋ | o | pe |
| /h/ | /i/ | /j/ | /k/ | /l/ | /m/ | /n/ | /ŋ/ | /o/ | /p/ |
| R r | S s | Š š | T t | Ŧ ŧ | U u | V v | Z z | Ž ž |  |
| err | ess | eš | te | ŧe | u | ve | ez | ež |  |
| /r/ | /s/ | /ʃ/ | /t/ | /θ/ | /u/ | /v/ | /dz/ | /dʒ/ |  |
Pohjoissaamen kirjoitusjärjestelmä ei ole täysin äänteenmukainen, ja erityisesti eräissä astevaihtelutapauksissa sanan kirjoitusasun muuttuminen ilmaisee pikemminkin švaa-vokaalin esiintymistä ja esiintymättömyyttä kuin varsinaisesti konsonanttien pituutta. Lisäksi vokaalin perään kirjoitetun i:n äännearvo on aina /j/, ja kyseessä on siten konsonantti. Konsonanttiyhtyminä merkitään palataalisia konsonantteja nj, dj ja lj sekä harvinaisia, vain sanansisäisinä esiintyviä, soinnittomia konsonantteja hn, hm, hl, hr ja hj. Sananloppuinen t ääntyy /h/ tai /ht/, ja d ääntyy /đ/ silloin, kun se on sanan toisessa tai kolmannessa tavussa. Sanan alussa esiintyessään konsonantit p, t ja k ovat voimakkaasti aspiroituneet ja esiintyvät lähinnä norjalaisperäisenä piirteenä verraten tuoreissa lainasanoissa. Kaikkiaan pohjoissaamessa on 32 erilaista konsonanttifoneemia, mikä on uralilaisen kielikunnan kielelle runsaasti.
Pohjoissaamessa on viisi vokaalia, joista muodostuu neljä diftongia: ea, ie, oa ja uo. Diftongien ääntämyksessä on pieniä murre-eroja. Kirjain á merkitsee pohjoissaamen läntisissä murteissa pitkää a:ta ja idempänä ä:n tapaista, suun etuosassa ääntyvää a:ta. Mikäli muutamissa lainasanoissa esiintyvät kirjaimet w, y, ä, ö ja å sisällytetään aakkostoon, niiden järjestys on norjan kielen aakkoston mukainen.
Vaikka pohjoissaamen kirjoitustapa onkin standardoitu, sitä luetaan murteellisesti eli eräiden kirjainten tarkka äännearvo riippuu lopulta lukijan käyttämästä murteesta. Tämä tosin on vähitellen muuttumassa muun muassa kouluopetuksessa käytetyn kielen standardisoitumisen myötä.
Äännerakenne

Pohjoissaamen äännejärjestelmä on seuraavanlainen:
|  | Labiaalit | Dentaalit | Alveolaarit | Postalveolaarit | Palataalit | Velaarit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nasaalit | m | n |  |  | ɲ | ŋ |
| Klusiilit | pʰ p b | tʰ t d |  |  |  | kʰ k g |
| Affrikaatat |  |  | t͡s d͡z | t͡ʃ d͡ʒ |  |  |
| Frikatiivit | f v | θ ð | s | ʃ |  | h |
| Approksimantit |  |  |  |  | j |  |
| Lateraalit |  |  | l |  | ʎ |  |
| Tremulantit |  |  | r |  |  |  |
Soinnillisten äänteiden yhteydessä ja joskus sanan alussa soinnittomilla äänteillä on soinnilliset tai osittain soinnilliset allofonit. Pitkinä ne ovat kuitenkin aina soinnittomia.
Klusiilit ennen homorgaanisia nasaaleja lausutaan ilman laukeamaa, toisin sanoen /pm tn/ [p̚m t̚n]. Jotkut puhujat lausuvat ne glottaaliklusiileina.
/v/ ääntyy [v] tavun alussa ja [β] tai [w] tavun lopussa.
|  | etu | taka |
| --- | --- | --- |
| suppea | i | u |
| väli | e | o |
väljä: a
Vokaalipituus on foneemista. Sitä ei osoiteta oikeinkirjoituksessa, mutta se on usein ennustettavissa. Painollisissa tavuissa /i u o ɑ/ ovat yleensä lyhyitä, kun taas /a/ ja diftongit ovat pitkiä. Painollista tavua seuraavassa tavussa /a i u/ ovat yleensä pitkiä paitsi /j/:n jälkeen. Toisessa painottomassa tavussa ei ole pitkää vokaalia.
Äännerakenne > Paino

Pohjoissaamen sanoissa paino on ensimmäisellä tavulla, yhdyssanoissa myös loppuosan ensimmäisellä tavulla. Paino on pohjoissaamessa hyvin keskittynytselvennä, mikä luo puhekieleen ominaisen sävelkulun ja on osaltaan vaikuttanut myös taivutuspäätteiden muotoutumiseen. Jos sanassa on enemmän kuin kolme tavua, siinä on myös sivupainollinen tavu.