stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuuloke

Tulppakuulokkeissa on kumikärki, joka muistuttaa korvatulppaa.
Kuuloke on ulkokorvassa tai sen päällä pidettävä pieni kaiutin, jolla kuunnellaan yksityisesti esimerkiksi musiikkia. Kuulokkeet myydään yleensä pareittain, ja niitä käytetään muun muassa erilaisissa kannettavissa musiikkilaitteissa, kotitietokoneissa ja studiotyöskentelyssä mutta myös kuulokojeissa ja puhelimien handsfree-laitteissa.
Kuulokkeet jaetaan neljään päätyyppiin, jotka ovat tulppa-, nappi-, korvalappu- ja kuppikuulokkeet. 
Toisaalta kuulokkeet voidaan jakaa niiden vaimennusominaisuuksien mukaan avoimiin ja suljettuihin kuulokkeisiin. Perinteisten langallisten kuulokkeiden lisäksi tarjolla on langattomia kuulokkeita, joihin lähetetään signaalia analogisesti radioaalloilla tai digitaalisesti Bluetoothin, Wi-Fin tai infrapunan avulla.
Perinteisesti muotoillut nappikuulokkeet.
Historia

Kuulokkeiden käyttöönotto ajoittuu puhelimen ja radion alkuaikoihin. Puhelimen kuuloke oli yleinen 1900-luvulla. Herkät kuulokkeet olivat käytännössä ainoa tapa tunnistaa heikoimpia sähköisiä signaaleja, joita alkuaikojen laitteet tuottivat. Radiotyöskentelyssä käytettiin erittäin herkkiä kuulokkeita, joita valmisti esimerkiksi Brandes vuoden 1919 aikoihin.
Kuuloketyypit

Kuulokkeet jaetaan neljään eri päätyyppiin: korvakäytävään asettuvat tulppakuulokkeet (engl. in-ear, insert), korvakäytävän suulla pidettävät nappikuulokkeet (engl. intra-concha), korvalehden päällä lepäävät korvalappukuulokkeet (engl. on-the-ear, supra-aural) ja korvalehden ympäröivät kuppikuulokkeet (engl. over-the-ear, circum-aural).
Ulkopuolista melua vaimentavat näistä parhaiten tulppakuulokkeet, jotka tässä mielessä muistuttavat kuulonsuojeluun tarkoitettuja korvatulppia. Tulppakuulokkeissa on yleensä kumista valmistettu kärki, joka sulkee korvakäytävän tiiviisti. Koska ihmisten korvakäytävän muodossa on yksilöllisiä eroja, kumikärki voidaan vaihtaa eripituiseen ja -paksuiseen, jotta tulppa asettuu tiiviisti ja pysyy paikallaan. Jos tulppakuuloke ei ole tiiviisti korvakäytävässä, sen bassotoisto kärsii huomattavasti. Samalla melunvaimennus heikkenee.
Nappikuulokkeet ovat tulppakuulokkeiden tapaan pienet ja kulkevat helposti mukana. Ne asetetaan kevyesti korvakäytävän eteen, missä ne pysyvät korvanipukan (tragus) ja sen vastaisen korvalehden osan (antitragus) välissä. Perinteisessä nappikuulokkeessa kuulokekapseli on litteä muistuttaen nappia tai pilleriä, kun taas toisen sukupolven nappikuulokkeet ovat pyöreämmät ja pisaran malliset. Nappikuulokkeet eivät tuki korvakäytävää tiiviisti, minkä vuoksi niiden bassotoisto on tulppakuulokkeita heikompi ja melunvaimennus vaatimattomampi.
Korvalappukuulokkeet lepäävät korvalehden päällä. Nekään eivät ole täysin tiiviit ellei sangassa ole runsaasti puristusvoimaa. Korvalappukuulokkeet tulivat suosituiksi 1970-luvun lopussa, kun niitä käytettiin kannettavan Sony Walkman -kasettisoittimen ja vastaavien tuotteiden kanssa.
Kuppikuulokkeet ovat kuulokkeista suurimpia, sillä niiden kuppiosa ympäröi korvalehden. Suljetut kuppisuojaimet ovat rakenteellisesti tiiviit ja vaimentavat tehokkaasti erityisesti ulkopuolisia korkeita ääniä muistuttaen kuulosuojaimia. Avoimet kuppisuojaimet sen sijaan ovat rakenteeltaan kevyet ja päästävät ulkopuoliset äänet lähes vaimentumattomina kuulijan korviin.
Neljän päätyypin lisäksi markkinoilla on luujohtumiseen perustuvia urheilukuulokkeita. Aurinkolasikuulokkeissa kuulokekapselit on sijoitettu sankoihin. Niskatyynyyn sijoitetut kaiuttimet on myös tarkoitettu henkilökohtaiseen kuunteluun ja muistuttavat siten kuulokkeita.
Käyttökohteet

Kuulokkeet ovat tavallisia niin kuluttaja- kuin ammattikäytössä. Kuulokkeet tarjoavat DJ:lle tai äänitarkkailijalle (engl. sound engineer) mahdollisuuden tarkkailla eri äänikanavia erillään toistettavasta lopullisesta äänestä. Radiokanavien studioissa lähetyssuunnittelijat käyttävät kuulokkeita puhuessaan mikrofoniin, jotta taustanauha ei kiertäisi nauhoituksessa ja parantaakseen oman äänensä tarkkailumahdollisuutta. Studionauhoituksissa muusikot ja laulajat käyttävät kuulokkeita taustakanavien tai nauhoituksen kuulemiseksi.
Liittimet

Markkinoilla on kaksi yleistä liitinmallia, 6,35 (1/4") mm:n ja 3,5 mm:n jakkiliitin. Kotikäyttöön suunnitelluissa kuulokkeissa ja studiokäytössä on usein käytössä vanhemman mallinen 6,35 mm:n liitin. Sony kehitti vuonna 1979 3,5 mm:n stereofonisen liitintyypin muokaten vanhan 3,5 mm:n monoliittimen käytettäväksi yhtiön Walkman -stereokasettisoittimessa. Etuja pienemmässä liittimessä ovat sirous, keveys ja edullinen hinta. Se on nykyään suosittu kannettavien musiikkilaitteiden yleistymisen takia, vaikkakin markkinoilla olevissa kuulokkeissa on usein adapteri, jolla kuulokkeet voidaan liittää 6,35 mm:n liitäntään. Ammattikäytössä tämä malli on edelleen standardi, ja siksi lähes aina ammattikuulokkeiden mukana toimitetaan adapteri 3,5 mm:n liitäntää varten. Nykyisin kuulokkeet liitetään usein tietokoneisiin joko langallisesti USB-liittimellä tai langattomasti Bluetooth-yhteyden avulla.
Edut ja haitat

Kuulokkeita voidaan käyttää estämään muita ihmisiä kuulemasta, esim. heidän häiriintymisensä estämiseksi, tai jotta kuuntelijalla olisi paremmat mahdollisuudet kuulla äänitettä. Ne voivat myös tarjota paljon parempaa äänenlaatua, kuin mitä samalla hinnalla tuotetuista kaiuttimista saataisiin aikaiseksi. Tämä voidaan kuulla erityisesti basson, eli matalien taajuuksien alueella, missä kaiuttimet aiheuttavat huoneessa resonanssia, joka muokkaa alkuperäistä toistettavaa taajuusvärähtelyjen spektriä. Erityisesti tulppakuulokkeet, jotka sulkevat tiiviisti korvakäytävän, toistavat voimakkaasti erittäin matalia taajuuksia.
Suljettujen kuulokkeiden rakenne vaimentaa ulkoisten äänten pääsemistä käyttäjän korviin. Niitä käytetään erityisesti äänityksessä studioilla ja kuunteluun meluisissa ympäristöissä. Videopelejä pelattaessa kuulokkeilla on parempi mahdollisuus käyttää hyväksi kolmiulotteista äänen mallinnusta kuin kaiuttimilla. Pelaajat voivat paremmin huomioida, mistä äänilähde on tulossa (esimerkiksi FPS-peleissä huomioida vastustajan juoksuäänet).
Vaikka kuulokkeita käytetään ja myydään yleisesti stereoäänitteiden kuunteluun, ne eivät periaatteellisesti sovellu tähän käyttöön. Tämä johtuu kuulokkeiden täydellisestä kanavaerottelusta (vasen stereokanava kuuluu vain vasempaan korvaan, oikea kanava vain oikeaan), jolloin voi hetkellisesti muodostua vaikutelma että toinen korva on äkillisesti tullut kuuroksi. Ratkaisuksi älypuhelinvalmistajat ovat kehittäneet stereokuuntelua varten tekniikoita, joilla molempia stereokanavia päästetään kumpaankin korvaan sopivasti käsiteltynä. Kuulokkeet sopivat sen sijaan täydellisesti binauraaliseen kuunteluun, jossa lähdemateriaali on äänitetty kahdella korvien lähelle asetetulla mikrofonilla.
Kuulokkeilla voi olla myös ergonomisia etuja, verrattuna tavallisiin toimistojen pöytäkaiuttimiin. Ne säästävät tilaa ja jotkin uudet mallit ovat langattomia. Puhelintyöskentelyssä ne mahdollistavat paremman työskentelyasennon, koska ne eivät vaadi käsien kannattelua. Ammattikäytössä erityisesti editoinnissa ne ovat hyödylliset, koska ne mahdollistavat useamman editoijan työskentelyn samassa huoneessa toista kuuntelijaa häiritsemättä.
BBC:n järjestämässä testissä koehenkilöitä pyydettiin säätämään kuulokkeiden ääni normaaliksi ja voimakkaaksi siten, että tasot mitattiin ja sama testi tehtiin myös kaiuttimilla kuunnellen. Mielikuva äänenvoimakkuudesta arvioitiin kuulokkeilla aina pienemmäksi mitä voimakkuus todellisuudessa oli. Siksi kuulokkeita paljon käyttävät ovat riskiryhmässä saada kuulovaurion.
Käyttötapoja

Pään päällä
Perinteinen tapa käyttää kuulokkeita on käyttää nauhaa tai liinaa, joka kannattelee kuulokkeita. Tämä on erityisesti käytössä raskaammissa malleissa, kuten kuppityyppisissä kuulokkeissa, jotka muuten painuisivat alaspäin painonsa takia.
Pään takana
Tätä ergonomista muotoilua käytetään useimmiten kannettavissa korvalappukuulokkeissa. Ne eivät sotke kuuntelijan hiuksia, kuten perinteinen pään yli menevä tukinauha. Näiden huonona puolena voidaan pitää istuvuutta makuuasennossa tai istuttaessa päätuellisessa tuolissa, jossa ne painavat takaraivoa. Tätä nykyään yleistyvää tapaa kutsutaan joskus ”street-style”-nimellä englannin kielessä, ja sen popularisoi Sony.
Nappikuulokkeet
Ulkokorvassa
Pehmikkeet ja kaiuttimet istuvat korvakäytävän läheisyydessä olevassa kuopassa.
Korvan ympärillä
Kuulokkeet kiedotaan korvan ympärille ennen korviin asettamista, jolla estetään esimerkiksi huonosta istuvuudesta tapahtuva korvista putoaminen.
Leuan alla
Tämä tyyli on erittäin harvinainen kuluttajille tarkoitetuissa malleissa. Siinä on U-muotoinen kuminauhallinen pidike, joka pitää kuulokkeita korvilla eli se on rakenteeltaan stetoskoopin tapainen. Mallia käytetään joskus halvoissa lentokoneisiin tarkoitetuissa kuulokkeissa, vaikkakin Sennheiserilla oli johdoton malli jonkin aikaa tarjolla tästä tyypistä.
Kirjallisuutta

Toivanen, Jarmo: Teknillinen akustiikka, "Kuulokkeet", s. 360–378.  Espoo:  Otakustantamo, 1976.  ISBN 951-671-123-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Audio Circuit (Arkistoitu – Internet Archive) – Tietoa ja käyttäjäarvioita kaiuttimista, kuulokkeista, vahvistimista ja äänentoistolaitteistoista.
Eri kuulokkeiden tyyppejä Koss valmistajan kotisivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Headphone Gallery & Archive (Arkistoitu – Internet Archive) – Tietokanta kuulokkeiden määritelmistä ja kuvista.
Headwize: A Resource Site for Headphones and Headphone Listening (Arkistoitu – Internet Archive)
HeadphoneReviews.org-A sister site of the Head-Fi forums; reviewers rate their headphones on criteria like bass extension/quality, comfort, soundstage, etc. No reviews of common, low-cost headphones.
Head-Case: Ad and Commercial Free, just-the-facts Forum Site for Headphone Fans.
Headphonesguru (Arkistoitu – Internet Archive) : a resource site for headphones – tests, projects, DIY, articles, products, links.
Head-Fi: Covering Headphones, Earphones and Portable Audio
Pisaramalliset nappikuulokkeet.
Kuppityyppiset Sony MDR-CD580 -studiokuulokkeet.
2,5 mm:n mono- (TS), 3,5 mm:n mono- ja stereo- (TRS) ja 6,3 mm:n stereoliittimet.
Korvalappukuulokkeet asetetaan korvalehden päälle.
Kylmäkäsittely

Orapihlajan siementen kylmäkäsittelyä hiekassa.
Puutarhakasvien siementen kylmäkäsittely tarkoittaa luonnollisen talvijakson simuloimista syksyllä kerätyille kasvin siemenille. Useiden kasvien siemenet eivät idä ennen kuin ne ovat kokeneet luonnollisen kylmäkauden, joka luonnossa tapahtuu talven aikana. Pohjoisten ilmastovyöhykkeiden talvi saattaa olla kuitenkin liian kylmä joidenkin kasvien siemenille, jolloin ne paleltuvat eivätkä idä keväällä. Viljelyssä voidaan myös muusta syystä haluta toteuttaa kylmäkausi keinotekoisesti, sillä kylmäkäsittely on usein varmempi tapa taata siementen itävyys kuin kylvää ne talven ajaksi maahan. Syksyllä kerätty siemen itää keinotekoisen kylmäkäsittelyn jälkeen normaalisti.
Menetelmä

Kylmäkäsittelyn voi toteuttaa laittamalla siemenet ilmavasti kostean sammaleen kanssa muovipussiin 2–3 kuukauden ajaksi jääkaappiin (+4 °C).
Aiheesta muualla

Kotipuutarha.fi: Siementen kylmäkäsittely (Arkistoitu – Internet Archive)
YLE.fi: Siementen kylmäkäsittelyn ABC
Kyläkunta

Kyläkokous Samaran läänin Buguruslanin kihlakunnassa 1900-luvun alussa.
Kyläkunta (ven. се́льское о́бщество, selskoje obštšestvo) oli yhdestä tai useammasta kylästä tai kylänosasta koostunut hallinnollinen ja taloudellinen yksikkö keisarillisella Venäjällä.
Kyläkunnat muodostettiin valtion talonpoikien keskuudessa vuonna 1837 ja entisten maaorjien parissa vuonna 1861. Niiden hallinto käsitti talonisäntien kyläkokouksen (ven. selski shod) ja kylänvanhimman (selski starosta). Kyläkunnalla saattoi olla myös muita toimihenkilöitä kuten veronkantajia, kirjureita, viljavaraston, koulun tai sairaalan valvojia ym. Useampi kyläkunta muodosti volostin eli kunnan.
Taloudellisessa mielessä kyläkunta oli lähellä maankäytöstä ja verotuksesta vastannutta perinteistä kyläyhteisöä (obštšina). Toisaalta niihin kuului myös yhteismaan käyttöön osallistumattomia henkilöitä, ja kyläkunta saattoi jakautua useisiin maayhteisöihin (pozemelnaja obštšina) tai yksi maayhteisö saattoi muodostaa useamman kyläkunnan. Yhteismaasta perityt verot siirtyivät maayhteisöjen vastuulle vuonna 1899 ja samalla kyläkuntien itsehallintoa rajoitettiin huomattavasti.
Slavofiilinen pääministeri Pjotr Stolypin ajoi 22. marraskuuta 1906 läpi Stolypinin reformina tunnetun uudistuksen, jolla yksittäinen talonpoika saattoi erota miristä ja ryhtyä yksityisviljelijäksi. Hänen tarkoituksenaan oli mir-järjestelmän lakkauttaminen. Lainsäädännöstä mir poistui vasta 1911 tsaari Nikolai II:n aikana 1911. Yhteisomistus palasi maatalouden kollektivisoinnin muodossa bolševikkien päästyä valtaan.
Hydantoiini

| Hydantoiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Imidatsolidiini-2,4-dioni
CAS-numero:  461-72-3
PubChem CID:  10006
SMILES:  C1C(=O)NC(=O)N1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H4N2O2
Moolimassa:  100,082 g/mol
Sulamispiste:  220 °C
Liukoisuus veteen:  Veteen 39,7 g/l (100 °C)
Hydantoiini eli glykolyyliurea (C3H4N2O2) on heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Hydantoiinia käytetään orgaanisessa synteesissä.
Ominaisuudet

Hydantoiinin oikean rakenteen selvitti Adolf Strecker vuonna 1870. Hydantoiini on kiinteä valkoinen aine, joka liukenee veteen, etanoliin ja hieman myös dietyylieetteriin. Sen imidityppi on heikosti hapan ja voi luovuttaa protoninsa. Hydantoiinin karbonyyliryhmän hiilet ovat elektrofiilejä ja voivat reagoida nukleofiilien kanssa, 5-asemassa sijaitseva hiiliatomi ja typpiatomit puolestaan ovat nukleofiileja ja voivat reagoida elektrofiilien kanssa.
Valmistus ja käyttö

Ensimmäisen kerran hydantoiinia valmisti Adolf von Baeyer vedyttämällä allantoiinia vuonna 1861. Myöhemmin hän syntetisoi sitä lähtemällä bromiasetyyliureasta. Yhdistettä voidaan valmistaa kondensoimalla glykolihappoa ja ureaa tai pelkistämällä sähkökemiallisesti parabaanihappoa eli oksalyyliureaa.
Hydantoiinia käytetään apuaineena tekstiilien käsittelyssä ja eräissä polymeereissä. Sillä on myös käyttöä lääkeaineiden valmistuksessa ja erityisesti 5,5-disubstituoidut johdannaiset, esimerkiksi fenytoiniini, ovat yleisesti käytössä epilepsian hoidossa.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Hydantoin (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Hydantoin (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Hydantoin (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Hydantoin (englanniksi)
Svenja Huth

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Svenja Huth |  Svenja Huth |  Svenja Huth |  |
Maa:   Saksa
Naisten jalkapallo
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ruotsi 2013 | Jalkapallo |  |
|  Hopeaa | Englanti 2022 | Jalkapallo |  |
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Rio de Janeiro 2016 | Jalkapallo |  |
Svenja Huth (s. 25. tammikuuta 1991 Alzenau, Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Saksan maajoukkueessa syyskuun 2022 puoliväliin mennessä 74 maaottelua ja tehnyt niissä 14 maalia. Hän kuului Saksan kultaa voittaneeseen EM-kisajoukkueeseen 2013 mutta ei pelannut lopputurnauksessa yhtään ottelua. Hän voitti olympiakultaa Rio de Janeiron olympialaisissa 2016. MM-kilpailuissa 2019 hän pelasi avauskokoonpanossa Saksan kaikissa viidessä ottelussa. EM-kilpailuissa 2022 hän pelasi Saksan kaikki kuusi ottelua ja saavutti hopeaa Englannille loppuottelussa kärsityn jatkoaikatappion jälkeen.
Huth edustaa VfL Wolfsburgia. Hänen aiempia seurojaan ovat TSG Kälberau, FC Bayern Alzenau, kausina 2007–2015 1. FFC Frankfurt ja kausina 2015–2019 1. FFC Turbine Potsdam.
Hydroksikobalamiini

| --- | --- |


Hydroksikobalamiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
 ?
Tunnisteet
CAS-numero: 13422-51-0
ATC-koodi: B03BA03
PubChem CID: 45357193
DrugBank: DB00200
Kemialliset tiedot
Kaava: C62H89CoN13O15P 
Moolimassa: 1 346,362
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 200 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen: 107 g/l 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Injektio
Hydroksikobalamiini eli hydroksokobalamiini tai vitamiini B12a (C62H89CoN13O15P) on orgaaninen yhdiste. Yhdiste kuuluu B12-vitamiinin muotoihin ja sitä käytetään lääketieteessä anemian hoidossa. Yhdiste kuuluu WHO:n julkaisemaan luetteloon tärkeimmistä lääkeaineista. Hydroksikobalamiinia käytetään myös vastamyrkkynä syanidimyrkytyksissä.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa hydroksikobalamiini on tummanpunaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja alkoholeihin, mutta asetoniin tai poolittomiin orgaanisiin liuottimiin kuten dietyylieetteriin tai hiilivetyihin se on liukenematonta. Hydroksikobalamiinin rakenteessa koboltti-ioni on sitoutunut korriinirenkaaseen, hydroksyyliryhmään ja bentsimidatsolirenkaaseen. Hydroksyyliryhmä voi korvautua muilla ryhmillä.
Hydroksikobalamiinia käytetään hoidettaessa B12-vitamiinin puutteesta johtuvia megaloplastisia anemioita, kuten niin kutsuttua pernisiöösiä anemiaa. Anemia voi johtua joko vitamiinin imeytymishäiriöstä tai siitä, että vitamiinia ei saada riittävästi ravinnon mukana. Hydroksikobalamiini muuntuu ihmiselimistössä aktiivisiksi muodoiksi kobamamidiksi ja metyylikobalamiiniksi. Hydroksikobalamiini annostellaan suoneen ruiskeena. Haittavaikutuksia voivat olla huonovointisuus, pääkipu, kuumeilu ja allergiset oireet. Hydroksikobalamiinia käytetään myös vastamyrkkynä syanidimyrkytystapauksissa. Se sitoo syanidi-ioneja ja muodostaa syanokobalamiinia, joka on vaaratonta. Hydroksikobalamiinia joudutaan antamaan suhteellisen suuria määriä johtuen sen suuresta molekyylimassasta ja siitä, että yksi molekyyli yhdistettä sitoo yhden syanidi-ionin. Usein käytettyihin nitriitteihin verrattuna hydroksikobalamiinin etu on se, että se ei heikennä veren hapensitomiskykyä.
Hydroksikobalamiinia valmistetaan bioteknisesti. Bakteerien tuottama B12-vitamiinien seos johdetaan emäksiseen ioninvaihtokolonniin, jolloin niistä muodostuu hydroksikobalamiinia.
Hydroksipivaldehydi

| Hydroksipivaldehydi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3-hydroksi-2,2-dimeyhylipropionaldehydi
CAS-numero:  597-31-9
PubChem CID:  11699
SMILES:  CC(C)(CO)C=O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H10O2
Moolimassa:  102,13 g/mol
Sulamispiste:  89,5 °C
Liukoisuus veteen:  Veteen 48 g/l
Hydroksipivaldehydi (C5H10O2) on alifaattinen aldoleihin eli hydroksialdehydeihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa muun muassa polymeerejä ja lääkeaineita.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa hydroksipivaldehydi on värittömiä kiteistä. Nestemäisenä yhdiste dimeroituu helposti 1,3-dioksaanijohdannaiseksi.
Hydroksipivaldehydiä valmistetaan formaldehydin ja isobutyraldehydin välisellä aldoliadditiolla. Katalyyttinä reaktiossa voidaan käyttää alkali- tai maa-alkalimetallien hydroksideja tai karbonaatteja, tertiäärisiä amiineja tai emäksisiä ioninvaihtohartseja. Hydroksipivaldehydi erotetaan uuttamalla dibutyylieetterin avulla. Suuri osa muodostetusta hydroksipivaldehydistä pelkistetään polymeerien valmistuksessa käytettäväksi neopentyyliglykoliksi. Pelkistys voidaan suorittaa käyttämällä formaldehydiä, jolloin kyseessä on Cannizzaro-reaktio tai vedyttämällä käyttäen katalyyttinä koboltti-, kupari- tai nikkelisuoloja tai kromiitteja. Hydroksipivaldehydistä voidaan valmistaa lisäksi Tishchenko-reaktiolla niin ikään polymeerien valmistukseen käytettävää hydroksipivalyylihydroksipivalaattia ja lääkeaineiden valmistukseen käytettävää pantolaktonia.
Hyampolis

| Hyampolis> Ὑάμπολις |
| --- | --- |
 Hyampoliin kukkula nähtynä koillisesta.
Sijainti
 Hyampolis
Koordinaatit:  38°35′47″N, 22°54′19″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Éxarchos, Atalánti, Lokroí, Fthiotis, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Fokis
Aiheesta muualla
  Hyampolis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hyampolis (m.kreik. Ὑάμπολις) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Fokiin maakunnassa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Lokroín kunnan alueella lähellä Éxarchoksen kylää.
Maantiede

Hyampolis sijaitsi Fokiin alueella lähellä Opuntian Lokriin rajaa. Sen lähellä alle kaksi kilometriä kaakkoon sijaitsi Abain kaupunki. Niiden kautta kulki tie Orkhomenoksesta Opukseen. Hyampoliin sijainti oli strateginen, sillä se hallitsi solaa, joka johti Lokriista Fokiin ja Boiotian alueille. Ympärillä oli tasankoa, joka oli hyvää viljelymaata. Hyampoliin alueella sijaitsi Kleonai-niminen kylä. Kaupungin läheltä virtasi Kefisos-joen sivuhaara.
Plinius ja Ptolemaios kuvasivat Hyampoliin virheellisesti boiotialaiseksi kaupungiksi. Strabonin mukaan Fokiissa oli myös toinen Hyampolis-niminen kaupunki, joka sijaitsi Parnassos-vuoren rinteellä.
Historia

Kreikkalaisessa mytologiassa Hyampoliin perustivat Boiotiasta tulleet hyantit sen jälkeen, kun kadmeialaiset eli thebalaiset olivat ajaneet nämä pois. Varhaisin maininta kaupungista on Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa se esiintyy yhtenä fokislaisista kaupungeista, jotka lähettivät laivoja Troijan sotaan. Tämä kertoo siitä, että kaupunki on todennäköisesti ollut asuttu mykeneläisellä kaudella.
Herodotoksen mukaan fokislaiset voittivat thessalialaiset Hyampoliissa arkaaisella kaudella. Myöhemmin Kserkseen armeija tuhosi kaupungin persialaissodissa vuonna 480 eaa. muiden fokislaisten kaupunkien tavoin. Vuonna 347 eaa. kaupungin luona käytiin taistelu boiotialaisten ja fokislaisten välillä.
Makedonian Filippos II:n sanotaan tuhonneen Hyampoliin, mutta tämä koski mahdollisesti vain sen linnoitteita. Kaupunki oli olemassa vielä roomalaisella kaudella ja Pausaniaan aikana 100-luvulla jaa.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Hyampolitēs (Ὑαμπολίτης).
Rakennukset ja löydökset

Hyampoliin akropolis eli linnoituskukkula oli ympäröity muureilla, joiden reitti voidaan jäljittää kauttaaltaan. Parhaiten ne ovat säilyneet kukkulan länsiosassa. Muurien kokonaispituus on ollut noin 1,2 kilometriä.
Pausaniaan mukaan Hyampoliissa oli agora, buleuterion ja teatteri sekä Artemiille omistettu temppeli. Keisari Hadrianus rakennutti kaupunkiin stoan eli pylväshallin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hyampolis Wikimedia Commonsissa
Hyampoliin läntistä kaupunginmuuria.
Kaupunginmuurin ja tornin raunioita.
Hydratsiinisulfaatti

| Hydratsiinisulfaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  10034-93-2
PubChem CID:  24842
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  N2H6SO4
Moolimassa:  130,138
Ulkomuoto:  Värittömiä kiteitä
Sulamispiste:  254 °C
Tiheys:  1,37 g/cm3
Liukoisuus veteen:  30 g/l 
Hydratsiinisulfaatti eli hydratsiniumsulfaatti (N2H6SO4) on hydratsiinin ja rikkihapon muodostama sulfaattisuola. Yhdistettä käytetään kemianteollisuudessa muun muassa pelkistimenä ja katalyyttinä.
Ominaisuudet

Hydratsiinisulfaatti on huoneenlämpötilassa värittömiä kiteitä, jotka sulavat 254 °C lämpötilassa. Kuumennettaessa yli sulamislämpötilansa yhdiste hajoaa. Aine liukenee vain pieniä määriä veteen, mutta runsaammin kuumaan veteen.
Valmistus ja käyttö

Hydratsiinisulfaattia valmistetaan hydratsiinin ja rikkihapon välisellä reaktiolla.
Kemianteollisuudessa hydratsiinisulfaattia käytetään hydratsiinin tavoin pelkistimenä. Muita käyttökohteita ovat katalyyttinä toimiminen muun muassa asetaattikuituja valmistettaessa, orgaanisessa synteesissä, joissa se osallistuu muun muassa kondensaatioreaktioihin, analyyttisessä kemiassa reagenssina arseenipitoisuuksien määrittämiseen, fungisidina ja metallurgiassa poloniumin erottamiseen telluurista. Vaihtoehtoisessa lääketieteessä hydratsiinisulfaattia markkinoidaan syöpien aiheuttamisen laihtumisen estämiseen. Lääketieteelliset tutkimukset eivät kuitenkaan vahvista tätä väitettä.tarvitaan parempi lähde