stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
106 Dione

| 106 Dione> Löytäminen |
| --- | --- |
Löytäjät:  J. C. Watson
Löytöaika:  10. lokakuuta 1868
Kiertoradan ominaisuudet
Keskietäisyys Auringosta:  3,17 AU
Pienin etäisyys Auringosta:  2,64 AU
Suurin etäisyys Auringosta:  3,71 AU
Eksentrisyys:  0,168
Kiertoaika Auringon ympäri:  2065 päivää 5,65 vuotta
Inklinaatio:  4,60°
Fyysiset ominaisuudet
Läpimitta:  146,59 km
Pyörähdysaika:  16,26 h
Absoluuttinen kirkkaus:  7,41
Albedo:  0,089
Asteroidiluokka:  Cgh
106 Dione on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi J. C. Watson vuonna 1868. Pikkuplaneetta sai nimensä kreikkalaisen mytologian Dionen mukaan. Koska Dionen läpimitta on noin 147 kilometriä, se on suhteellisen suuri päävyöhykkeen kohde. Myös yhden Saturnus-planeetan kuista nimi on Dione, eikä sitä pidä sekoittaa tähän asteroidiin.
105 Artemis

| 105 Artemis> Löytäminen |
| --- | --- |
Löytäjät:  J. C. Watson
Löytöaika:  16. syyskuuta 1868
Kiertoradan ominaisuudet
Keskietäisyys Auringosta:  2,37 AU
Pienin etäisyys Auringosta:  1,96 AU
Suurin etäisyys Auringosta:  2,79 AU
Eksentrisyys:  0,176
Kiertoaika Auringon ympäri:  1336 päivää  3,66 vuotta
Inklinaatio:  21,46°
Fyysiset ominaisuudet
Läpimitta:  119 km
Pyörähdysaika:  37,16 h
Albedo:  0,047
Asteroidiluokka:  C
105 Artemis on Marsin ja Jupiterin välisellä pääasteroidivyöhykkeellä Aurinkoa kiertävä pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi J. C. Watson vuonna 1868. Pikkuplaneetta sai nimensä kreikkalaisen mytologian Artemis-jumalattaren mukaan, jota roomalaisessa mytologiassa vastaa Diana. Artemiksen läpimitta on noin 119 kilometriä ja pyörähdysaika jopa 37,16 tuntia.
Arabianbulbuli

| Arabianbulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Bulbulit Pycnonotus
Laji::  xanthopygos
Kaksiosainen nimi
 Pycnonotus xanthopygos  Hemprich & Ehrenberg, 1833 

Katso myös
   Arabianbulbuli Wikispeciesissä   Arabianbulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Arabianbulbuli (Pycnonotus xanthopygos) on Lähi-idässä elävä varpuslintulaji.
Koko ja ulkonäkö

Arabianbulbulin pituus on noin 19 cm, siipien kärkiväli 26,5–31 cm ja paino 35–46 g. Laji muistuttaa yleistä kyläbulbulia, sillä on musta pää ja vaaleanharmaa silmärengas, selkäpuoli on ruskea, mahapuoli vaaleanharmaa ja alaperä keltainen. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Äänet muistuttavat kyläbulbulin ääniä.
Esiintyminen

Arabianbulbuli elää, nimensä mukaisesti, Lähi-idässä: Arabian niemimaan ja Välimeren itäpään rannikko-osissa, Euroopassa vain Turkin etelärannikolla. Laji on paikkalintu. Lajin esiintymisalueen laajuus on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja sen Euroopan populaation koko on 12 000–36 000 yksilöä. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Arabianbulbulit viihtyvät puutarhoissa, pensaikoissa ja palmumetsiköissä sekä banaani- ja appelsiinilehdoissa.
Lisääntyminen

Arabianbulbulin pieni maljamainen pesä on pensaassa tai matalalla palmussa. Naaras munii tavallisesti 3 munaa, joita haudotaan 14 päivää. Molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka jättävät pesän 2-viikkoisina. Pesyeitä on kaksi tai kolme kesän aikana.
Ravinto

Arabianbulbulien pääravintoa ovat hedelmät, siemenet ja hyönteiset, pienissä määrin myös lehdet, kukat ja mesi.
Pycnonotus xanthopygos
1,1,2-trikloorietaani

| 1,1,2-trikloorietaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,1,2-trikloorietaani
CAS-numero:  79-00-5
PubChem CID:  6574
SMILES:  ClC(Cl)CCl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H3Cl3
Moolimassa:  133,40 g/mol
Sulamispiste:  –37 °C (236 K)
Kiehumispiste:  110–115 °C (383–388 K)
Tiheys:  1,435 g/cm3
Liukoisuus veteen:  3,5 g/l (25 °C)
   
1,1,2-trikloorietaani (C2H3Cl3), josta käytetään myös nimiä vinyylitrikloridi ja beta-trikloorietaani on orgaaninen liuotin, joka normaaliolosuhteissa on olomuodoltaan väritön neste, jolla on tunnusomainen haju. 1,1,2-trikloorietaanin rakennekaava on CHCl2CH2Cl, moolimassa 133,4 g/mol, sulamispiste –36 °C, kiehumispiste 114 °C, tiheys 1,44 g/cm3 ja CAS-numero 79-00-5. 1,1,2-trikloorietaani ei liukene veteen.
1,1,2-trikloorietaania käytetään rasvaliukoisten yhdisteiden kuten vahojen, hartsien ja öljyjen liuottamiseen.
Muita kloorietaaneja

1-kloorietaani eli etyylikloridi
1,1-dikloorietaani
1,2-dikloorietaani
1,1,1-trikloorietaani
1,1,1,2-tetrakloorietaani
1,1,2,2-tetrakloorietaani
pentakloorietaani
heksakloorietaani
Aiheesta muualla

PubChem: 1,1,2-Trichloroethane (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): 1,1,2-Trichloroethane (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): 1,1,2-Trichloroethane (englanniksi)
112 Iphigenia

| 112 Iphigenia> Löytäminen |
| --- | --- |
Löytäjät:  C. H. F. Peters
Löytöaika:  19. syyskuuta 1870
Kiertoradan ominaisuudet
Keskietäisyys Auringosta:  2,43 AU
Pienin etäisyys Auringosta:  2,12 AU
Suurin etäisyys Auringosta:  2,75 AU
Eksentrisyys:  0,129
Kiertoaika Auringon ympäri:  1 386 päivää  3,80 vuotta
Inklinaatio:  2,61°
Fyysiset ominaisuudet
Läpimitta:  72 km
Pyörähdysaika:  31,47 h
Albedo:  0,039
Asteroidiluokka:  Ch
112 Iphigenia on Marsin ja Jupiterin välisellä pääasteroidivyöhykkeellä Aurinkoa kiertävä pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi, jonka C. H. F. Peters löysi 19. syyskuuta 1870. Hän oli löytänyt myös 111 Aten 14. elokuuta samana vuonna. Pikkuplaneetta Iphigenia sai nimensä kreikkalaisen mytologian Ifigeneian mukaan. Iphigenian läpimitta on noin 72 kilometriä ja pyörähdysaika noin 31,47 tuntia.
013

| 013> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1979–1985, 2011–
Tyylilaji:  punk
Kotipaikka:  Suomi
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Kligge, laulu, kitara   Kräki, rummut   Miigo, basso   Pörri, laulu  
Entiset jäsenet:  Ismo, laulu, kitara (1979–1983)  Epe, kitara (1979-1983)  Jolla, basso, laulu  
Levy-yhtiö:  Propaganda Records  
Infobox OKNimi-testi OK: 
013 on suomalainen punkyhtye, joka perustettiin Pukkilassa vuonna 1979. Yhtyeen debyyttialbumi on vuonna 1983 julkaistu Takaisin todellisuuteen. Levyllä soittivat Ismo, Epe, Jolla ja Kräki. Vuoden 1983 lopussa Ismon ja Epen lähdettyä yhtyeestä heidät korvasi laulaja-kitaristi Kligge, joka on myöhemmin vaikuttanut yhtyeessä Maho Neitsyt. Tällä kokoonpanolla yhtye soitti vielä vuoden 1985 alkuun. Yhtyeen aktivoiduttua uudelleen vuonna 2011 korvaaviksi jäseniksi tulivat Pörri ja Miigo. Uusin minialbumi on Armoa vuodelta 2012.
Julkaisut > Albumit

Takaisin todellisuuteen (Propaganda Records PRO-013, 1983) (uudelleenjulkaistu 1996, 2005 ja 2014)
Armoa (F77's, 2012)
Julkaisut > Kokoelmilla

Propaganda EP (1981, kappaleella "Eteen")
Russian Bombs Finland (1982, 3 kappaletta)
Finnish Spunk / Hard Beat (1984, kappaleella Takaisin Todellisuuteen)
Kokoonpano

Kligge (laulu, kitara)
Ilpo "Kräki" Kotilainen (rummut)
Miigo (basso)
Pörri (laulu)
Kokoonpano > 1979–1985

Ismo Ala-Sippola (laulu, kitara)
Arto "Epe" Helenius (kitara)
Harri "Jolla" Ala-Sippola (basso)
Ilpo "Kräki" Kotilainen (rummut)
Kligge (laulu, kitara, 1984)
1,2-dibromietaani

| 1,2-Dibromietaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  106-93-4
PubChem CID:  7839
SMILES:  C(CBr)Br
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H4Br2
Moolimassa:  187,852 g/mol
Sulamispiste:  9,8 °C
Kiehumispiste:  131,4 °C
Tiheys:  2,179 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 4,04 g/l (20 °C)
1,2-Dibromietaani eli etyleenidibromidi (C2H4Br2) on halogenoituihin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Nykyään yhdistettä käytetään lähinnä orgaanisen kemian synteeseissä, mutta aikaisemmin sitä on myös käytetty polttoaineissa lisäaineena ja tuholaismyrkkynä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa 1,2-dibromietaani on väritöntä nestettä, jolla on makeahko haju. Valon vaikutuksesta yhdiste hajoaa, jolloin muodostuu bromia. Tämä aiheuttaa yhdisteen värjäytymisen kellertävän ruskeaksi. 1,2-Dibromietaani on veteen niukkaliukoista, mutta liukenee hyvin moniin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin, tetrakloorimetaaniin sekä alifaattisiin ja aromaattisiin hiilivetyihin. Kuumennettaessa veden kanssa se hydrolysoituu glykoliksi. 1,2-Dibromietaani on myrkyllistä erityisesti maksalle ja munuaisille ja ärsyttää hengitysteitä, ihoa ja silmiä. Aine on mahdollisesti karsinogeenista.
Valmistus ja käyttö

1,2-Dibromietaania valmistetaan bromaamalla eteeniä tai etyynin ja vetybromidin välisellä reaktiolla. Aikaisemmin yhdistettä käytettiin lyijyä sitovana lisäaineena tetraetyylilyijyä sisältävissä polttoaineissa. Toinen yleinen aiempi käyttökohde on maaperän tai siementen käsittely fumigoimalla tuhohyönteisten tappamiseksi, mutta esimerkiksi Yhdysvalloissa 1,2-dibromietaanin käyttö tähän tarkoitukseen kiellettiin vuonna 1983. Nykyään 1,2-dibromietaania käytetään lähinnä orgaanisen kemian synteesien lähtöaineena tai hartsien ja kumien liuottimena. Siitä valmistetaan muun muassa värejä, lääkeaineita kuten teodrenaliinia ja maatalouskemikaaleja kuten dikvattia.
108 Hecuba

| 108 Hecuba> Löytäminen |
| --- | --- |
Löytäjät:  R. Luther
Löytöaika:  2. huhtikuuta 1869
Kiertoradan ominaisuudet
Keskietäisyys Auringosta:  3,24 AU
Pienin etäisyys Auringosta:  3,07 AU
Suurin etäisyys Auringosta:  3,42 AU
Eksentrisyys:  0,054
Kiertoaika Auringon ympäri:  2133 päivää 5,84 vuotta
Inklinaatio:  4,22°
Fyysiset ominaisuudet
Läpimitta:  64,97 km
Pyörähdysaika:  17,86 h
Absoluuttinen kirkkaus:  8,09
Albedo:  0,243
Asteroidiluokka:  Sl
108 Hecuba on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi R. Luther vuonna 1869. Pikkuplaneetta sai nimensä kreikkalaisen mytologian Hekaben mukaan. Hecuba on kirkaspintainen S-tyypin asteroidi, jonka läpimitta on noin 65 kilometriä. Se kiertää Aurinkoa päävyöhykkeen ulko-osissa
11 Parthenope

| 11 Parthenope |
| --- | --- |
 VLT:n kuva Parthenopesta vuodelta 2021.
Löytäminen
Löytäjät:  A. de Gasparis
Löytöaika:  11. toukokuuta 1850
Kiertoradan ominaisuudet
Keskietäisyys Auringosta:  2,45 AU
Pienin etäisyys Auringosta:  2,21 AU
Suurin etäisyys Auringosta:  2,70 AU
Eksentrisyys:  0,099
Kiertoaika Auringon ympäri:  1403 päivää  3,84 vuotta
Inklinaatio:  4,63°
Fyysiset ominaisuudet
Läpimitta:  153 km
Pyörähdysaika:  9,43 h
Asteroidiluokka:  S
11 Parthenope (symboli: ) on päävyöhykkeen asteroidi, eli pikkuplaneetta joka kiertää Aurinkoa Marsin ja Jupiterin välisellä asteroidivyöhykkeellä. Asteroidin löysi A. de Gasparis vuonna 1850. Parthenope ei ollut de Gasparisin löydöistä ensimmäinen, sillä hän oli löytänyt Hygiean edellisenä vuonna. Nimensä Parthenope sai yhden kreikkalaisen mytologian seireenin mukaan. Parthenope oli yksi monista 1850-luvun tuntumassa löytyneistä asteroideista. Ensimmäisinä löytyneitä asteroideja oli pidetty planeettoina, mutta kun yhä uusia rupesi löytymään vuodesta 1845 (Astraea  löytyi kyseisenä vuonna) lähtien kiihtyvällä tahdilla, niin ne menettivät asemansa.
Parthenopen rata (sinisellä) verrattuna sisimpien planeettojen ratoihin (punaisella). Uloin kuvan planeetoista on Jupiter.
1,3-sykloheksaanidioni

| 1,3-Sykloheksaanidioni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Sykloheksaani-1,3-dioni
CAS-numero:  504-02-9
PubChem CID:  10434
SMILES:  C1CC(=O)CC(=O)C1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H8O2
Moolimassa:  112,124 g/mol
Sulamispiste:  103-105 °C
Tiheys:  1,0861 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
1,3-Sykloheksaanidioni eli dihydroresorsinoli (C6H8O2) on ketoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään valmistettaessa muita kemikaaleja esimerkiksi rikkaruohomyrkkyjä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa 1,3-sykloheksaanidioni on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin muun muassa veteen, etanoliin, asetoniin ja kloroformiin ja hieman vähäisemmässä määrin dietyylieetteriin. 1,3-sykloheksaanidionin pKa-arvo on 4,8 eli se on lähes yhtä vahva happo kuin etikkahappo. Vesiliuoksissa ja liuotettuina muihin proottisiin liuottimiin 1,3-sykloheksaanidioni esiintyy pääasiassa enolimuodossaan.
1,3-Sykloheksaanidioni kondensoituu helposti aldehydien kanssa aldolikondensaatiolla. Yhdiste reagoi helposti myös alkylointireaktioilla. Alkoholien kanssa se reagoi muodostaen enolieettereitä.
Valmistus ja käyttö

1,3-Sykloheksaanidionia valmistetaan vedyttämällä resorsinolia. Katalyyttinä reaktiossa käytetään Raney-nikkeliä.
1,3-Sykloheksaanidionia käytetään valmistettaessa muun muassa sykloheksaanijohdannaisia ja heterosyklisiä yhdisteitä. Yhdisteestä valmistetaan muun muassa rikkaruohomyrkkynä, lääkkeitä, väriaineita ja polymeerien lisäaineita.
1,3-Sykloheksaanidionin keto- ja enolimuodot
Härkätaistelu

Härkätaistelua Méridassa vuonna 2008.
Härkätaistelu on etenkin Espanjassa suosittu perinteinen kansanhuvi, jossa torerot eli härkätaistelijat suorittavat erilaisia liikkeitä tavoitteenaan hallita härkää, jonka he lopuksi usein surmaavat.
Taisteluhärät ovat oma rotunsa, ja niitä kasvatetaan varta vasten härkätaisteluita varten. Taisteluhärät ovat kuohimattomia sonneja, ja ne viedään taisteluun 4–6-vuotiaana. Härkätaistelunäytännössä on perinteisesti kuusi härkää sekä kolme matadoria eli päähärkätaistelijaa. Alussa matadorin avustajat väsyttävät viittoja ja hevosia kohti ryntäilevää härkää peitsineen ja terineen. Näytöksen lopussa matadori kohtaa härän yksin, ohjailee sitä punaisen vaatteen eli muletan avulla ja lopulta surmaa sen miekalla. Matadorin suoritusta arvioidaan esimerkiksi sen taiteellisuuden kannalta. Härkätaistelu on hyvin vaarallista, ja lajissa on historian aikana kuollut useita satoja matadoreja. 1980-luvun jälkeen kuolemantapauksia on sattunut maailmalla kaksi, molemmat 2010-luvulla.
Härkätaistelua harjoitetaan Espanjassa, Portugalissa, eteläisessä Ranskassa ja useissa Latinalaisen Amerikan maissa. Espanjassa härkätaistelulla on virallisesti kansallisen kulttuuriperinnön asema. Joissain osissa maata se on kuitenkin nykyisin kiellettyä, sillä sitä pidetään eläinrääkkäyksenä.
Levinneisyys

Espanja on härkätaistelun ykkösmaa. Madridia pidetään härkätaistelun pääkaupunkina, ja kaupungissa on kaksi aktiivista härkätaisteluareenaa, Plaza de Toros de Las Ventas ja Plaza de Toros Palacio Vistalegre. Myös esimerkiksi Sevilla, Pamplona, Valencia ja Bilbao ovat suuria härkätaistelukaupunkeja. Härkätaisteluita järjestetään myös esimerkiksi Portugalissa, eteläisessä Ranskassa, Meksikossa sekä Etelä-Amerikan Kolumbiassa, Venezuelassa, Perussa ja Ecuadorissa. Portugalissa härkää ei surmata, härkätaistelijat ovat yleensä ratsailla ja härän sarvet joskus tylsytetään. Mexico Cityn härkätaisteluareena on maailman suurin.
Härkätaistelu sai vuonna 2013 Espanjan parlamentin äänestyksessä virallisesti Espanjan kulttuuriperinnön aseman ja sitä kautta lainsuojan.
Historia

Härkätaistelun alkuperä on kadonnut historian hämärään, mutta lajilla vaikuttaa olleen monta edeltäjää. Iberian niemimaalla kehitettiin visigoottien aikana 400–600-lukujen aikana laji, jossa miehet kamppailivat härkiä vastaan. Peitsillä kaupunkien aukioilla tai amfiteattereissa käydyt härkätaistelut olivat yleistyneet 1000-lukuun mennessä. Reconquistan jälkeen härkätaisteluista tuli aristokraattien hupia. Paavi Pius V kielsi härkätaistelut vuonna 1567, mutta niiden suosio jatkoi kasvamistaan, ja ne laillistettiin uudelleen. Filip IV:n kaudella 1621–1665 härkätaistelijan peitsen korvasi lyhyt keihäs. 1700-luvulla Espanjan härkätaistelijat olivat jo siirtyneet taistelemaan jalan, ja ratsailla olivat nyt avustajat. Portugalissa härkätaistelijat jatkoivat edelleen hevosten selässä.
Härkätaistelun suosio oli kasvanut 1700-luvulla niin, että taisteluhärkiä pystyttiin jalostamaan taisteluita varten. Yksi lajin varhaisista suuruuksista oli Joaquín Rodríguez Costillares (s. 1729), joka tunnetaan nykyaikaisen härkätaistelun isänä. Tuolloin härkä pyrittiin vielä surmaamaan melko nopeasti, mutta ajan myötä taidokkuus härän käsittelyssä nousi tapon rinnalle.
Härkätaistelijat ja näytöksen kulku

Härkätaistelutapahtuman perinteisessä ja kaikkein yleisimmissä muodossa kolme matadoria kohtaa ja surmaa vuorollaan kuusi härkää. Kokenein matadori on ensimmäisenä vuorossa. Koko tapahtuma kestää kaksi ja puoli tuntia.
Matadori on härkätaistelun päätähti. Hänen nimensä näkyy tapahtumien mainoksissa, ja häntä yleisö tulee katsomaan. Matadorit johtavat kolmesta banderillerosta ja kahdesta picadorista sekä useasta muusta avustajasta koostuvaa ryhmäänsä (cuadrilla) näytöksen aikana. Matadorit aloittavat uransa yleensä käymällä nuorina härkätaistelukoulua.
Näytöksen aluksi suoritetaan avausparaati paséillo, jossa matadorit, muut esiintyjät ja avustajat tulevat areenalle. Ryhmä kävelee päätuomarin (presidente) aition eteen.
Härkätaistelijat ja näytöksen kulku > Ensimmäinen osa

Jokaisessa tapahtuman yksittäisessä taistelussa on kolme osaa. Ensimmäisessä osassa härkä päästetään portista areenalle ja matadori ryhtyy avustajineen testaamaan sen reaktioita ja kuntoa. Jokaisella härkätaistelijalla eli torerolla on viitta eli capote, joka on väriltään yleensä purppuranpunainen ja keltainen. Matadori heiluttaa viittaansa härän edessä ja ohjaa sen hyökkäilyt ohitseen käyttäen eri tekniikoita. Kun matadori on saanut härän hallintaansa, areenalle ratsastaa kaksi picadoria, jotka iskevät härkää sen paksuun niskaan peitsillään. Picadorin hevosella on kylkisuojat ja silmälappu, joka estää sitä hätääntymästä, kun härkä hyökkää. Peitsenpistoilla selvitetään, kuinka urhea härkä on, ja niiden avulla härkä saadaan pitämään päätään alempana. Samalla nähdään, onko härässä jokin vika, jonka vuoksi se täytyisi vaihtaa toiseen.
Härkätaistelijat ja näytöksen kulku > Toinen osa

Taistelun toisessa osassa areenalle tulee banderilleroja, joiden tehtävä on iskeä härän niskaan banderilloja, puukeppejä, joiden päässä on nelisenttinen terä. Joskus banderillot iskee matadori itse. Banderillojen iskemisessä on kyse rohkeuden osoituksesta ja härän usuttamisesta tekemään pitkiä ryntäyksiä. Samalla matadori oppii lisää härän käyttäytymisestä.
Härkätaistelijat ja näytöksen kulku > Kolmas osa

Taistelun kolmannessa ja viimeisessä osassa, faenassa, matadori taistelee härkää vastaan yksin. Hänellä on kädessään punaisesta kankaasta tehty viitta eli muleta, jossa on puinen reuna. Hän kantaa aluksi puusta tai alumiinista tehtyä valemiekkaa, jonka hän vaihtaa lopussa aitoon teräsmiekkaan. Matadori heiluttaa muletaansa härän edessä ja ohjailee härkää näyttävin ja rohkein elein, kun se hyökkäilee viittaa kohti. Jokaisella matadorilla on omanlaisensa liikkeet.
Matadorilla on kymmenen minuuttia aikaa, johon mennessä hänen on surmattava härkä. Jos hän ei tee sitä, trumpettia soitetaan sen merkiksi, että hän saa kolme minuuttia lisäaikaa. Sen jälkeen hän saa tarvittaessa vielä kaksi minuuttia lisäaikaa, mutta jos härkä on sittenkin vielä surmaamatta, taistelu keskeytetään ja härkä viedään teuraalle.
Kun matadori on valmis kuoliniskuun, hän ottaa teräsmiekan ja iskee sen härän lapaluiden väliin, yleensä suoraan edestä. Isku katkaisee härän aortan, ja se kaatuu yleensä pian iskun jälkeen. Tapon nopeus ja tehokkuus on tärkeä osa matadorin suorituksen arvoa. Matadoria arvioidaan myös hänen kokonaissuorituksensa taiteellisuuden ja estetiikan sekä sen erityislaatuisuuden kannalta. Joskus harvoin härän henki säästetään, jos se osoitti poikkeuksellista urheutta.
Jos yleisö arvostaa matadorin suoritusta nousemalla seisomaan ja heiluttamalla valkoisia nenäliinoja, päätuomari voi myöntää matadorille palkinnoksi härän yhden korvan, kaksi korvaa, tai parhaassa tapauksessa korvat ja hännän. Yksi korva myönnetään, jos yli puolet yleisöstä vaatii sitä. Myös urhealle härälle voidaan järjestää kunniakierros.
Härät > Kasvatus

Espanjalaisessa ja latinalaisamerikkalaisessa kulttuurissa härkiä arvostetaan niiden sulokkuuden, ketteryyden ja hallitun voiman vuoksi. Härkätaistelujen härät ovat oma rotunsa, jota on kasvatettu vuosisatojen ajan vain härkätaisteluja varten. Nykyisin suosituin rotu on Vistahermosa, jonka ominaisuuksia pidetään soveltuvimpina nykyaikaiseen härkätaisteluun. Matadoreilla ja lajin seuraajilla voi olla omat suosikkirotunsa. Tyypillinen taisteluhärkä painaa 450–650 kilogrammaa. Taisteluhärällä on erityisen vahva niska. Sen väritys sekä sarvien, jalkojen ja hännän pituus vaihtelevat roduittain.
Nuori härkä vieroitetaan, rokotetaan ja polttomerkitään. Vuosikkaat tarkastetaan avoimilla niityillä, ja riittävän raivokkaista ja rohkeista kasvatetaan taisteluhärkiä. Hylätyt lähetetään teurastamoon. Kaksi- tai kolmevuotiaat hiehotkin testataan pienellä areenalla: parhaat käytetään siitokseen ja muut lähetetään teurastamoon. Taisteluhärkiä ei kuohita.
Taisteluhärkiä kasvatetaan yksityisillä karjatiloilla, joita Espanjassa on eri puolilla maata. Tunnetuimmat härkätilat sijaitsevat Sevillassa. Taisteluhärkä saa elää koko elämänsä ajan laitumella vapaana laumassa muiden härkien kanssa. Sitä ruokitaan hyvin, ja sen terveydestä pidetään mahdollisimman hyvää huolta, sillä vain hyväkuntoiset härät kelpaavat härkätaisteluun. Härkää ei päästetä ihmisten kanssa tekemisiin, vaan sen hyökkäävyyttä selvitetään hevosten avulla.
Härät > Taistelussa

Härkä viedään elämänsä ensimmäiseen ja viimeiseen taisteluunsa 4–6-vuotiaana. Taistelun jälkeen härän lihat myydään ruoaksi. Kutakin härkää käytetään taistelussa vain yhden kerran, sillä härillä on hyvä muisti, ja kokenut härkä on liian vaarallinen vastustaja.
Härkä hyökkää sarvet tanassa luonnostaan kaikkea uhkaavaa kohti, ja taistelun aikana härkätaistelijat usuttavat sitä hyökkäämään viittansa kimppuun. Yksittäisen härän käyttäytymistä ei voi ennustaa taistelussa. Jotkin härät vetäytyvät areenan reunalle, mutta urheat härät ryntäilevät toistuvasti torerojen viittoja päin. Härkätaistelussa arvostetaan erityisesti sellaisia härkiä, jotka laskevat päänsä aivan alas hyökätessään. Hyökkäysten pitää myös olla raivokkaita ja yhdenmukaisia.
Vaarallisuus

Härän kanssa areenalle joutunut harjaantumaton ihminen on vakavassa loukkaantumisen ja kuoleman vaarassa. Härkätaistelu on hyvin vaarallista kokeneellekin härkätaistelijalle. Tilastojen mukaan espanjalaisia härkätaistelijoita on 1700-luvun jälkeen kuollut ainakin 533. Vuoden 1987 jälkeen ei lähes kolmeen vuosikymmeneen kuollut matadoreja. Vuonna 2016 kuoli espanjalainen Victor Barrio ja vuonna 2017 espanjalainen Ivan Fandiño.
Epävirallisen tilaston mukaan vuonna 2013 Espanjan 661 härkätaistelussa härän sarvista loukkaantui 31 matadoria ja 16 avustajaa. Jotkin vammoista olivat hengenvaarallisia. Härkätaistelijoiden vammat eivät lääketieteen kehityksen ansiosta enää johda kuolemaan yhtä usein kuin aiemmin, ja suurilla areenoilla on kirurgeja hoitamassa loukkaantuneita.
Suhtautuminen härkätaisteluun > Vastustus

Jotkut pitävät härkätaistelua raakana, ja laji onkin herättänyt vastustusta ympäri maailmaa, myös Espanjassa. Vuonna 2015 useat espanjalaiskaupungit lopettivat tukensa härkätaistelulle. Härkätaistelujen määrä on myös selvästi laskenut 2000-luvulla. Kun vuonna 2007 järjestettiin 953 härkätaistelua, vuonna 2014 vain 398. Espanjan puolueista härkätaistelua vastustavat etenkin vasemmistolaiset. Vuonna 2020 tehdyssä kyselyssä 52 prosenttia espanjalaisista kannatti härkätaistelujen kieltämistä.
Kanariansaarilla härkätaistelu kiellettiin vuonna 1991. Katalonia kielsi härkätaistelun vuodesta 2012 alkaen. Syksyllä 2016 Espanjan perustuslakituomioistuin päätti, että kielto on kumottava. Tuomioistuimen mukaan Katalonian alueparlamentti ylitti kiellolla valtuutensa. Kataloniassa ei ole kuitenkaan enää järjestetty härkätaisteluita vuoden 2011 jälkeen.
Suhtautuminen härkätaisteluun > Puolustus

Härkätaistelun kannattajien mukaan härkätaistelu on härälle vähemmän julma ja onneton kohtalo kuin se, joka härkää odottaisi teurastamossa. Kannattajien mukaan härkätaistelu on myös vähemmän väkivaltaista kuin ammattinyrkkeily ja aiheuttaa vähemmän loukkaantumisia kuin amerikkalainen jalkapallo. Härkätaistelua on puolustettu myös taidemuotona sekä sen viihdearvon ja työllistävän vaikutuksen vuoksi.