stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lyijykloridi
Ominaisuudet

Lyijykloridi on huoneenlämpötilassa valkoisia rombisia kiteitä. Sen kiderakenteessa jokainen lyijyionin ympärillä on 9 kloridi-ionia ja jokaisen kloridin-ionin ympärillä on 4 tai 5 lyijyionia. Lyijykloridi liukenee vain hyvin vähän veteen, mutta liukenee paremmin vetykloridi- ja ammoniakkiliuoksiin, mikä johtuu kompleksi-ionien muodostumisesta. Esimerkiksi kloridi-ionien kanssa yhdiste muodostaa trikloroplumbaatti- ([PbCl3]-] ja tetrakloroplumbaatti-ioneja ([PbCl2]2-). Kloorin kanssa yhdiste reagoi muodostaen lyijy(IV)kloridia.
Valmistus ja käyttö

Yhdistettä muodostuu lyijyn ja kloorin välisessä reaktiossa, mutta pääasiassa sitä valmistetaan muilla tavoin. Lyijykloridia valmistetaan neutraloimalla vetykloridia lyijymonoksidilla tai lyijykarbonaatilla. Toinen tapa on lyijyasetaatin ja vetykloridin välinen reaktio. Yhdiste liukenee veteen vain vähän, joten se kiteytyy liuoksesta ja voidaan suodattaa.
Lyijykloridia käytetään yhdessä lyijyhydroksidin kanssa valkoisena väriaineena. Muita käyttökohteita ovat muiden lyijy-yhdisteiden, erityisesti organolyijy-yhdisteiden, valmistus, kokatalyyttinä akryylinitriilin ja alkeenien polymeroinnissa, eräiden lasilaatujen valmistuksessa, palonestoaineena polymeereissä, katodina lyijykloridi-magnesiumakuissa, analyyttisessä kemiassa alkaloidien toteamiseen ja teräksessä korroosiota estävänä aineena.
Aiheesta muualla

PubChem: Lead(2+) dichloride (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Lead chloride (englanniksi)
ChemBlink: Lead dichloride (englanniksi)
Webmineral: Cotunnite Mineral Data (englanniksi)
Luukas (evankelista)

Evankelista Luukas. Kirjankuvitusta n. vuodelta 840.
Evankelista Luukas (lat. Lūcās, kreik. Λουκᾶς, Loukâs, hepr. לוקאס‎, Lūqās, arameaksi /ܠܘܩܐ לוקא‎, Lūqā) on yksi neljästä evankelistasta ja on perimätiedon mukaan kirjoittanut Uuden testamentin kirjat Evankeliumi Luukkaan mukaan ja Apostolien teot. Nämä kirjat kattavat yli neljäsosan Uuden testamentin kirjoituksista, mikä on enemmän kuin yhdelläkään toisella Uuden testamentin kirjoittajalla. Useat keskeiset alkukirkon henkilöt, kuten Hieronymos ja Eusebios Kesarealainen, vahvistivat myöhemmin hänet kirjoittajaksi, vaikkakin yksiselitteisten todisteiden puuttuminen kirjoittajasta on johtanut keskusteluihin sekä sekulaareissa että uskonnollisissa piireissä.
Luukas oli yleissivistynyt historioitsija ja kirjailija sekä mahdollisesti lääkäri. Hän toimi kirjoitusten kautta myös teologina ja ihaili Paavalia. Luukas mainitaan lyhyesti muutaman kerran Paavalin kirjeissä.
Luukkaan evankeliumi ja Apostolien teot

Luukkaan väitetään kirjoittaneen Luukkaan evankeliumin ja Apostolien teot. Kirjoittajan nimeä ei mainita missään vaiheessa, vaan kirjat liitettiin Luukkaaseen toisella vuosisadalla. Samoin ei ole varmuutta onko kyseessä sama Luukas, joka mainitaan Paavalin kirjeissä.
Paavalin kirjeissä mainittu Luukas oli ammatiltaan lääkäri. Sen sijaan Evankeliumin ja Apostolien tekojen kirjoittaja Luukkaasta tiedetään varmasti vain, että hän oli yleissivistynyt historioitsija ja kirjailija.
Kirjoittajaa on pidetty Paavalin matkakumppanina, koska hän kirjoittaa ajoittain me-muodossa. Toisaalta kirjoittaja katoaa ajoittain näyttämöltä ja jatkaa minä-muodossa. Kirjoittaja ei kerro mitään itsestään tai toimistaan matkakumppanina. Apostolien teoissa ei ole suoria merkkejä, että kirjoittaja olisi henkilökohtaisesti tuntenut Paavalin. Paavali kuitenkin mainitsee kolmessa kirjeessään: kirjeessä Kolossalaisille, 2. kirjeessä Timoteukselle ja kirjeessä Filemonille, Luukas-nimisen henkilön, jota hän kutsuu lääkäriksi, rakkaaksi veljeksi ja työtoverikseen.
Luukas kirjailijana ja historioitsijana

Arviot siitä, koska Luukas kirjoitti kirjansa vaihtelevat. On vaikea arvioida kuinka pitkään kirjoitustyö on kestänyt, mutta todennäköisimmin teokset ovat valmistuneet 70-luvulla, noin 10 vuotta Paavalin kuoleman jälkeen. Osa tutkijoista ajoittaa teokset vasta 90-luvulle, osa taas jo aikaan ennen Jerusalemin hävitystä vuonna 70. Jälkimmäistä vaihtoehtoa tukee se, että Apostolien teoissa ei mainita kirjan päähenkilöiden Pietarin ja Paavalin 60-luvulla tapahtuneita teloituksia, vaikka marttyyrikuolemia ihannoitiin ja Jaakobin sekä Stefanoksen aikaisemmin tapahtuneet teloitukset mainitaan. Evankeliumikirja on kirjoittajan mukaan laadittu aikaisemmin kuin Apostolien teot, joka on eräänlainen jatko-osa evankeliumille. Joka tapauksessa kirjat on kirjoitettu ensimmäisellä vuosisadalla. Joidenkin arvioiden mukaan Luukas ei tuntenut henkilökohtaisesti Paavalia, vaan hän tukeutui kirjoituksissaan suullisiin ja kirjallisiin lähteisiin. Luukkaan Evankeliumin tärkeimmiksi lähteiksi on epäilty Markuksen evankeliumia ja ns. Q-lähdettä, jota ei ole löydetty ja jonka olemassaolosta on tutkijoiden keskuudessa erimielisyyttä.
Luukas omisti yli puolet Apostolien teot kirjastaan Paavalin lähetysmatkojen kuvaukselle. Siksi olisi syytä olettaa, että Luukas olisi nojautunut Paavalin kirjoittamiin kirjeisiin. Tässä oletuksessa on kaksi ongelmaa. Ensinnäkin Luukas ei mainitse, että Paavali edes olisi kirjoittanut kirjeitä. Toiseksi Luukkaan kuvaus Paavalista poikkeaa huomattavasti Paavalin kirjeiden kuvauksesta.
Luukas ihaili alkukristillisyyttä ja se heijastuu myös hänen kirjoituksestaan. Liberaalin käsityksen mukaan hän antiikin historioitsijoiden yleisen tavan mukaisesti muunteli lähteidensä tietoja ja sepitti puuttuvat osat, jotka toivat tekstiin väriä ja elävyyttä. Antiikin historioitsijat eivät vaatineet tuotokseltaan samanlaista täsmällisyyttä kuin tämän päivän historioitsijat. Luukkaan kirjoitusten ansioksi on kuitenkin luettava se, että monet hänen maantieteelliset ja historialliset mainintansa on vahvistettu myös muista historiallisista lähteistä.
Luukas teologina ja Paavalin ihailijana

Luukas toimi kirjoitustensa kautta myös teologina. Hän julisti kirjallaan kristillistä sanomaa, esitteli omaa teologista ohjelmaansa ja otti kantaa oman aikansa seurakuntien kysymyksiin. Apostolien tekoja leimaa sanoma, että evankeliumi on siirtynyt juutalaisten keskuudesta pakanoiden ulottuville. Hän osoitti kirjallaan, että kristillisyys on sopusoinnussa roomalaisen yhteiskunnan kanssa.
Luukas ratkaisi kristinuskon suhtautumisen juutalaiseen lakiin eri tavalla kuin Paavali. Tämä on vääristänyt Apostolien tekojen kuvaa Paavalista. Luukkaan mukaan Mooseksen laki velvoittaa edelleen juutalaiskristittyjä. Tämä ei sovi yhteen Paavalin kirjeiden sanoman kanssa.
Luukas ei muokannut kuvaa Paavalista vain teologisista ja julistuksellisista syistä. Luukas ihaili Paavalia ja kuvasi hänet suurmiehenä. Hän loi kuvan silotellusta, itsevarmasta ja diplomaattisesta miehestä, joka erosi Paavalin kirjeiden esittelemästä miehestä.
Lähdeviitteet

↑  http://www.sley.fi/luennot/utv/tekstit/Luuk.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
1 2 3  Kol. 4:14
↑  2. Tim. 4:11
↑  Filem. 1:23–24
1 2 3  Kuula, sivut 48–49
1 2 3  Kuula, sivut 50–52
1 2 3  Kuula, sivut 53–55
↑  Ap. t. 15:1–35
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Luukas suomenkielisessä Raamatussa (1933/1938)
Ortodoksi.net / Apostoli ja evankelista Luukas
Lähetystöneuvos (arvonimi)

Lähetystöneuvoksen nimi ja arvo (ruots. legationsråd) on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 8. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 6 200 euroa tai 1 550 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1918. Vuosien 1918–2013 aikana lähetystöneuvoksen arvonimi on myönnetty 56 henkilölle, viimeksi vuonna 1969.
Lähetystösihteeri (arvonimi)

Lähetystösihteerin nimi ja arvo on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 10. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 3 300 euroa tai 820 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1919 ja toistaiseksi viimeisen kerran vuonna 1941. Vuosien 1918–2013 aikana lähetystösihteerin arvonimi on myönnetty 34 henkilölle.
Lähekkäinen kaksoistähti

Lähekkäinen eli ahdas kaksoistähti on kaksoistähti, jossa kaksi tähteä kiertää suhteellisen lähellä toisiaan. Tämä on hieman epämääräinen luokitus kaksoistähdille. Lähekkäisen kaksoistähden osien kiertoaika on alle kymmeniä vuosia.lähde?
Erään määritelmän mukaan lähekkäinen kaksoistähti on kaksoistähti, jossa jossain kehitysvaiheessa tapahtuu massan siirtoa komponenttien välillä, koska toinen tähdistä ylittää ns.  Rochen pinnan. Lähekkäinen kaksoistähti voi olla erillinen kaksoistähti, puoliksi erillinen kaksoistähti tai kontaktikaksoistähti.
Pimennysmuuttujat ja spektroskooppiset kaksoistähdet ja monet kataklysmiset muuttujat ovat lähekkäisiä kaksoistähtiä.
Lydia (provinssi)

| Lydia Provincia Lydia> Rooman provinssi |
| --- | --- |

Valtio:  Rooman valtakunta Itä-Rooman valtakunta
Prefektuuri:  Oriens (300-luku–)
Diokeesi:  Asiana
Nykyinen valtio/alue:  Turkki
Perustettu:  n. 293
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Sardes (Sardis)
Lydia (lat. Provincia Lydia) oli Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti Lyydian alueen nykyisen Turkin länsiosissa.
Maantiede

Lydian provinssi sijaitsi Vähän-Aasian läntisissä sisäosissa ja käsitti suurin piirtein vanhan Lyydian maakunnan ydinalueet Hermos-joen (lat. Hermus, nyk. Gediz) laaksossa. Sen pohjoispuolella sijaitsi Hellespontuksen provinssi, itäpuolella Phrygia Prima (myöhemmin Phrygia Pacatiana), ja etelä- ja länsipuolella Asia. Provinssin hallinnollinen keskus oli Sardes (lat. Sardis).
Maantiede > Kaupunkeja

Lydian provinssin kaupunkeja olivat muun muassa:
Attaleia (Attalea)
Filadelfeia (Philadelphia)
Hadrianopolis eli Stratonikeia (Hadrianopolis/Stratonicea)
Sardes (Sardis)
Thyateira (Thyatira)
Historia

Lydian alue oli aiemmin osa alkuperäistä laajempaa Asian provinssia. Lydian provinssi perustettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin, jolloin Asian provinssi jaettiin useaksi pienemmäksi provinssiksi, joista Lydia oli yksi. Provinssi kuului Asianan diokeesiin.
300-luvulta lähtien provinssi kuului Oriensin prefektuuriin. Rooman valtakunnan jaon vuonna 395 jälkeen provinssi oli osa Itä-Roomaa ja kuului edelleen Oriensin prefektuuriin ja Asianan diokeesiin.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
| Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Myöhäisroomalaiset provinssit.n. vuosina 293–395 | Itä-Rooma> Myöhäisroomalaiset provinssit.n. vuodesta 395 | Nykyinen alue tai valtio> Nykyinen alue tai valtio.Nykyinen alue tai valtio |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia | Asia | (Turkin Egeanmeren puoleinen rannikko) |
| Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Hellespontus | Hellespontus | (Dardanellit Aasian puolella) |
| Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Lydia | Lydia | (Turkki läntinen) |
| Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Caria | Caria | (Turkki lounainen) |
| Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Phrygia prima | Phrygia Pacatiana | (Turkki läntinen) |
| Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Phrygia secunda | Phrygia salutaris | (Turkki läntinen) |
| Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Asia vuodesta 127 eaa. (Rooman valtaan 133 eaa.) | Insulae | Insulae | (Egeanmeren saaret) |
Selitykset: ↑  Provinssit Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen jälkeen.  ↑  Provinssit Theodosius I:n ajan jälkeen vuonna 395, kun imperiumi jaettiin Länsi- ja Itä-Roomaan.
Lüshunkoun taistelu

Lüshunkoun taistelu (jap. 旅順口の戦い, Ryōjunkō-no-tatakai) oli ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan maataistelu. Se käytiin 21. marraskuuta 1894 Lüshunkoussa Mantšuriassa keisarillisen Japanin ja Kiinan keisarikunnan joukkojen välillä.
Taustaa

Jalujoella käydyn Jiulianchengin taistelun sekä muutamien vähäisempien Liaodongin niemimaalla käytyjen kahakoiden jälkeen japanilaisten strategiseksi tavoitteeksi muodostui vankasti linnoitetun Lüshunkoun laivastotukikohdan valtaaminen. Kiinaa hallitseva Qing-dynastia rakensi tukikohtaa kuusitoista vuotta ja se oli paremmin varusteltu kuin Hongkong. Alueen suojana oleva vuoristoinen alue oli vahvasti linnoitettu ja aseistettu tykistöllä ja se oli siten monien mielestä valloittamaton. Tukikohdassa oli muun muassa kuivatelakat sekä tarvittavat laitteet Beiyangin laivaston sotalaivojen kunnostamiseksi ja sen menetys merkitsisi, että Kiina ei kykenisi kunnostamaan taistelussa vaurioituneita aluksiaan. Lüshunkoun, joka sijaitsi Bohainlahden suulla, valvoi samalla Pekingiin saapuvaa meriliikennettä.
Taistelu

Kenraali Oyama Iwaon komentama Japanin 1. armeija jaettiin kahteen armeijakuntaan. Ensimmäinen marssi pohjoiseen uhaten Mukdenia ja toinen marssi etelään alas Liaodongin niemimaata kohti Lüshunkouta. Kenraaliluutnantti Yamaji Motoharun ja kenraali Nogi Maresuken komentama Japanin 2. armeija nousi maihin 24. lokakuuta Pi-tse-wossa. Nogin joukot valtasivat 6. marraskuuta vain vähäistä vastarintaa kohdaten linnoitetun Jinzhoun, jonka takana oli niemimaan kapein vain seitsemisen kilometriä leveä kohta, mikä katkaisi Lüshunkoun maayhteydet.
Seuraavana päivänä Nogi marssi Dalianin satamakaupunkiin kohtaamatta vastarintaa, koska kiinalaisjoukot olivat paenneet Lüshunkouhun edellisenä yönä. Vaurioitumattomina haltuun saadut satamalaitteet paransivat japanilaisjoukkojen huoltomahdollisuuksia merkittävästi. Lisäksi kiinalaiset olivat jättäneet jälkeensä miinakenttien kartat sekä yksityiskohtaiset piirrokset Lüshunkoun puolustuksesta. Tilannetta heikensi vielä keisarillisen Japanin laivaston saatua haltuunsa varakuninkaan kirjeen puolustajille, minkä mukaan laivaston tuli vetäytyä Weihaiweihin ennen kuin taistella japanilaisia vastaan avomerellä. Vetäytymisen aikaan Beiyangin laivaston lippulaiva Zhenyuan ajoi karille Weihaiwein sataman suulla.
Lüshunkoun edustalla alkoi kahakointi 20. marraskuuta, mikä aiheutti paniikkia puolustajissa aiheuttaen ryöstelyä ja hävitystä. Pääosa upseereista pakeni parilla pienellä aluksella, jotka olivat jääneet satamaan.
Hyökkäys alkoi keskiyöllä 21. marraskuuta. Tykistön tukemana japanilaiset ryntäsivät kaikkiin tärkeimpiin pesäkkeisiin vallaten ne seuraavaan puoleen päivään mennessä. Rannan linnakkeet kestivät hieman pidempään, mutta viimeinenkin niistä vallattiin kello 17.00 mennessä. Yöllä 22. marraskuuta henkiinjääneet kiinalaiset puolustajat pakenivat asemistaan hyläten 57 suuri kaliiperista ja 163 pieni kaliiperista tykkiä. Linnakkeet, telakat ja suuri hiilivarasto vallattiin pääosin koskemattomina.
Japanilaisjoukkojen tunkeutuessa kaupunkiin taloihin piiloutuneet kiinalaissotilaat avasivat tulen. Japanilaiset etsivät kiinalaisjoukkojen edustajia talo talolta tappaen vastarintaa tehneet. Kiinalaisjoukot kärsivät virallisten arvioiden mukaan 4000 miehen tappiot kaatuneina japanilaisten tappioiden ollessa 29 kaatunutta ja 233 haavoittunutta.
Taistelun jälkeen

Voiton nopeus teki taistelusta käännepisteen länsimaiden tarkkailijoiden ajattelulle ja samalla se heikensi merkittävästi Qing-dynastian merkitystä. Kiinan hallituksen reaktio oli kieltää laivastotukikohdan valtaus ja Li Hongzhang menetti kaikki viralliset arvonimensä.
Adachi Ginkon puupiirros taistelusta.
Käännös suomeksi
Längelmäen vaakuna

Längelmäen vaakuna (1952–2006)
Längelmäen kunnanvaakuna on saanut aiheensa Längelmäen alueen ominaispiirteistä. Vaakunan vesipyörä viittaa laajoihin vesistöihin ja niiden äärellä olleisiin lukuisiin myllyihin, ja kukat pellavanviljelyyn.
Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja se vahvistettiin käyttöön 1. helmikuuta 1952. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä vesiratas ja sen yläpuolella lakio; molemmat hopeaa; lakiossa kolme sinistä, viisilehtistä kukkaa”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi vuonna 2007, kun Längelmäki jaettiin Jämsän ja Oriveden kuntiin.
Lukeminen

Mary Cassattin maalaus lukevasta naisesta.
Lukeminen on symboleihin kuten kirjoitusmerkkeihin koodattujen merkitysten tulkitsemista. Lukijan motiivina voi olla esimerkiksi oppiminen, tiedonhaku, taide-elämys tai viihtyminen.
Lukutaito

Lukemisen edellytys on lukutaito, joka tarkoittaa taitoa tulkita kirjoitettua kieltä. Lukutaitoa ovat mekaaninen lukutaito sekä funktionaalinen lukutaito, jossa lukija osaa tulkita ja arvioida lukemaansa riippumatta tekstilajista. Kirjoitusta voi lukea silmillään tai sormenpäiden tuntoaistin avulla (pistekirjoitus).
Lukemaan oppiminen

Lapsella lukemaan oppiminen on yksi virstanpylväs kielellisen kehityksen jatkumossa puhumaan ja kirjoittamaan oppimisen välissä. Suomessa lukemaan opetellaan tavallisesti 6–7-vuotiaana koulun ensimmäisellä luokalla, mutta noin kolmannes suomalaislapsista osaa lukea jo kouluun tullessaan.
Häiriöt

Lukemisen erityisvaikeus eli dysleksia on oppimiskyvyn häiriö, jossa lapsen tai aikuisen lukemistarkkuus tai lukemisen ymmärtäminen on odotettua selvästi huonompaa suhteessa henkilön ikään, mitattuun älykkyyteen ja koulutukseen. Häiriö voi ilmetä kyvyttömyytenä erottaa eri kirjaimia toisistaan, tai vaikeutena yhdistää eri äänteitä tai äänneyhdistelmiä vastaaviin kirjaimiin tai kirjainyhdistelmiin. Dysleksia perustuu keskushermoston lukemista säätelevien hermoverkoston toiminnan poikkeavuuteen.
Noin 40–45 ikävuoden jälkeen jokaiselle tulee aikanaan lähelle näkemisen vaikeus eli ikänäkö, joka vaikeuttaa lukemista.
Lukunopeus

Lukijan lukunopeus riippuu tekstin aiheen tuttuudesta lukijalle, tekstin lajista sekä siitä, haluaako lukija silmäillä tekstiä vai paneutua siihen sana sanalta. Eräällä suomalaisella lukukurssilla osanottajien lukunopeudeksi mitattiin keskimäärin 183 sanaa minuutissa. Lukunopeuttaan voi yrittää kehittää pikalukutekniikoiden avulla.
Lukutekniikoita

Silmäily on yleisvaikutelman hankkimista tekstistä. Silmäillessään lukija näkee tekstin sisällön pääpiirteet, jotta hän voisi esimerkiksi arvioida sen hyödyllisyyttä itselleen tai päättää, mitä ja missä järjestyksessä hän tekstin lukee. Skannaus on tiettyjen yksityiskohtien etsimistä tekstistä esimerkiksi jonkin asiasanan perusteella. Pääkohtien etsimisessä lukija hakee tietoja esimerkiksi tekstin ja kirjoittajan tarkoituksesta ja sen tärkeimmistä argumenteista. Kriittinen tai arvioiva lukeminen on lukemista kirjoittajan näkemysten vertailemiseksi omiin tai jonkun muun näkemyksiin.
Lukemisen aikana voi lukemisen ymmärtämistä tehostaa erilaisin tekniikoin. Tekstiä voi esimerkiksi lukea ääneen, lukemansa kohdan tai sen herättämän ajatuksen voi toistaa, voi tehdä muistiinpanoja, voi muotoilla kohtia uusiksi omin sanoin, tai voi tauottaa lukemistaan. Lukemisen jälkeen tekstin voi lukea uudestaan tai käydä sen läpi mielessään tai paperilla, jotta muistaisi sen paremmin.
Ääneen ja hiljaa lukemisen historia

On arveltu, että länsimaissa oli pitkään yleistä lukea tekstiä ääneen ja lukeminen miellettiin sosiaaliseksi toiminnaksi. Tämä on päätelty muun muassa siitä, että joissain vanhoissa teksteissä on kuvauksia hiljaisuudessa lukevista ihmisistä, joita kirjoittaja piti epätavallisina. Äänettömästi lukeminen yleistyi Euroopassa vasta noin 1600-luvulla. Jotkut ovat arvelleet muutoksen olleen seurausta siitä, että kirjoissa alettiin käyttää sanavälejä ja välimerkkejä. Muita selityksiä ovat yksilöllisyyden korostaminen renessanssiajan myötä sekä ihmisten yksityisyyden kaipuu. Jotkut pelkäsivät, että hiljaa lukeminen johtaisi "joutilaisuuden syntiin" tai piilottaisi lukijan ajatukset uskonnolliselta valvonnalta.
Lukemisen kehitys autonomisessa Suomessa

Suomenkielisen aktiivisen lukijakunnan määrä oli vuoden 1860 vaiheilla vain noin 25 000 henkeä. Saman verran oli Suomessa ruotsinkielisiä aktiivilukijoita. 1930-luvulle mennessä Suomeen syntyi moderni lukemiskulttuuri: luettavan aineiston riittävä määrä ja lukeminen väestön jokapäiväisenä tapana. Tähän oli hyvät edellytykset jo 1870-luvulla, koska lukutaidon kirkollinen alkeisopetus toimi tuloksekkaasti. Kansakoulujen yleistyminen tehosti perustaitoa. Kirjastoverkko kaksinkertaistui 1870-luvulla noin 400 kirjastoon ja kirjakauppoja oli yli 40. Monet kansanliikkeet, kuten herätysliikkeet ja nuorisoseurat edistivät lukemisen tapaa.
Suomenkielistä proosaa alkoivat ensin tuottaa K. J. Gummerus ja Aleksis Kivi (molemmilta romaani vuonna 1870). Ulkomaisia romaaneita alkoi ilmestyä samaan aikaan suomeksi. Ruotsinkielisiä menestyskirjailijoita olivat J. L. Runeberg ja Zachris Topelius. Kaikki osa alueet kymmenkertaistuivat 70 vuodessa: sanomalehtien, kirjastojen ja aktiivisen lukijakunnan määrä yli kymmenkertaistui vuoteen 1930 mennessä. Aivan kaikki eivät tätä hyväksyneet: asia oli vaikein hyväksyä maanviljelijäväestön keskuudessa, jossa lukeminen usein nähtiin työn vieroksumisena.
Kustannustoiminnassa kannattavinta oli julkaista painotuotteita, joilla oli pysyvä ja hyvä kysyntä. Näitä olivat esimerkiksi virsikirjat ja katekismukset. Myös Topeliuksen Maamme-kirja oli kysytty teos sekä suomeksi että ruotsiksi. 1900-luvun alussa monet tietokirjasarjat myivät hyvin: J. R. Danielsonin Yleinen ihmiskunnan historia (1881–1888), E. G. Palménin Oma maa (1907–1911) sekä WSOY:n ja Otavan yhteinen Tietosanakirja (1908–1919) olivat myyntimenestyksiä.
Suomenkielisen sanomalehdistön nousu alkoi sekin 1870-luvulla. Vuosina 1870–1885 lehtien määrä kasvoi yhdeksästä 28:aan. Tässäkin tosin ruotsinkieliset painotuotteet olivat aluksi edellä. Postin kulun tehostuminen oli yksi edellytys sille, että lehden tilaaminen kiinnosti kansaa. Lehdet pyrkivät sitomaan lukijoita esimerkiksi jatkokertomusten muodossa. Niissä tarina oli pilkottu jopa sataan katkelmaan. Uusi käänne lehdistön kehityksessä oli puoluelehdistön synty 1900-luvun alussa. Aikakauslehdistä edelläkävijä oli Gummeruksen julkaisema Kyläkirjaston Kuvalehti. Matti Kivikkään vuonna 1917 perustama Suomen Kuvalehti nousi itsenäisyysajan johtavaksi aikakauslehdeksi.
Kouluikäisten lasten lukemisharrastusta selvitettiin kyselytutkimuksella melko laajasti ennen ensimmäistä maailmansotaa. Oppikouluun juuri menneet pojat olivat kiinnostuneita seikkailukirjoista (55 % kyseisestä ryhmästä), mutta iän myötä innostus laantui tai siirtyi varsinaiseen kaunokirjallisuuteen. Tytöillä ei juuri ollut seikkailukirjavaihetta, ja oppikoulun yläluokilla liki kaikki tytöt pitivät kaunokirjallisuudesta. Kirjastojen suosikkikirjailijat vuonna 1929 olivat Johannes Linnankoski, Topelius, Kivi, Santeri Ivalo, Hilja Valtonen, Runa eli Elisabeth Beskow, Hall Caine ja Juhani Aho.
Kirjallisuutta

Herkman, Juha & Vainikka, Eliisa: Lukemisen tavat. Lukeminen sosiaalisen median aikakaudella.  Tampere:  Tampere University Press, 2012.  ISBN 978-951-44-8924-2  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Koskela, Lasse & Lankinen, Pasi: Opas kaunokirjallisuuden lukemiseen.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2003.  ISBN 951-746-527-0
Pennanen, Eila: Kirjan kannet auki. Johdatus lukemiseen.  Helsinki:  Työväen sivistysliitto, 1990.  ISBN 951-701-301-9