stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Unblack metal
Historia > 2000-luku

Screams of Abel -verkkolehden Phil Powellin mukaan 1990-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa "kristillisten black metal -yhtyeiden kansainvälinen määrä kasvoi räjähdysmäisesti", ja black metal "vaikutti olevan nopeimmin kasvava tyylilaji kristillisissä metallipiireissä". Ruotsalaiset Crimson Moonlight ja Sanctifica, norjalaiset Vaakevandring ja Drottnar sekä suomalainen Mordecai julkaisivat studioäänitteittään ja saivat huomiota sekä tunnustusta ei-kristillisissä piireissä. Allmusicin mukaan Lengsel-yhtyeen albumi Solace (2000) sai kriitikoiden arvostusta.
Vaikka unblack-piirit eivät ehkä ole osa black metal -piirejä, molempien suuntausten muusikot ovat tehneet yhteistyötä. Dimmu Borgirin kosketinsoittaja Stian Aarstad tuotti Vaakevandringin nimi-EP:n Vaakevandring vuonna 1999, ja Mayhemin Jan Axel Blomberg soitti rumpuja Antestorin The Forsaken -albumilla vuonna 2005.
Nykyisin suuntauksessa vaikuttaa joukko yhtyeitä, jotka edustavat perinteisempää raakaa ja tuotantoarvoiltaan karumpaa, hiomatonta black metal -tyyliä, kuten Abdijah, Light Shall Prevail, Offerblod, Arch of Thorns, Flaskavsae, Elgibbor, Katumus, Antivenom, Bedeiah, Dormant, Firethrone sekä lukuisat muut, joilla on sopimus tyyliin erikoistuneilla levy-yhtiöillä, kuten Sullen Records ja EEE Recordings muiden muassa.
Suosio ja huomio viestimissä

Kristilliset black metal -yhtyeet eivät ole saavuttaneet merkittävää valtavirran menestystä musiikkimaailmassa. Kuitenkin jotkut yhtyeet, kuten Antestor, Frosthardr ja Crimson Moonlight, ovat soittaneet vuosittaisessa Cornerstone Festival -tapahtumassa, Bushnellissa, Illinoisissa, yhdellä maailman suurimmista kristillisistä musiikkifestivaaleista.
Horden black metal -parodiakohu toi "kristillisen black metal" -käsitteen viestimien tietouteen jo vuonna 1995: esimerkiksi norjalainen sanomalehti Morgenbladet julkaisi 6. kesäkuuta 1995 aiheesta artikkelin nimeltä "MusikkOpp-ned oppnedkors!" (suom. Musiikki ylösalaisin - ylösalaisinristi!). Artikkelin kirjoittaja kuvailee, että "Horden albumi on jyrkkää satiiria norjalaisesta black metal -suuntauksesta." Samassa artikkelissa mainitaan myös norjalainen Antestor, ja laulaja Kjetil Molnes kertoo: "Samaistamme yhtyeemme black metaliin musiikkityylinä, emme aatteena tai elämänkatsomuksena."
2000-luvulla yhtyeet Admonish ja Frosthardr ovat saaneet huomiota tiedotusvälineissä: Admonishin muusikkokaksoset Emil (kitara) ja Jonas Karlsson (basso) näyttäytyivät Pimp My Ride International -ohjelmassa 6. lokakuuta 2006. Ohjelmassa kaksoset mainostivat yhtyettään ja Admonishin musiikkia soitettiin. Frosthardr sen sijaan oli mukana vuoden 2007 dokumenttiohjelmassa  Murder Music – Black Metal. Yhtyettä haastateltiin minuutin verran, ja jäsenet toivat kristillisen näkökulman asiaan.
Ruotsalainen Mayhem-dokumentaristi Stefan Rydehed teki kristillisestä black metal -ilmiöstä puolituntisen dokumentin Light in Darkness - Nemesis Divina, jossa haastateltiin yhtyeitä kuten  Crimson Moonlight, Admonish ja Frosthardr. Dokumentti sai ensi-iltansa 29. toukokuuta 2008. Rydehed esitti Light in Darknessin eri musiikkifestivaaleilla vuonna 2008. Dokumentti julkaistiin virallisesti YouTubessa huhtikuussa 2010.
Kristillisiä black metal -yhtyeitä

Admonish (Ruotsi)
Antestor (Norja)
Apodictia (Suomi)
Armath Sargon (Suomi)
Antivenom (Suomi/USA)
Arvinger (Norja)
Crimson Moonlight (Ruotsi)
Drottnar (Norja)
Grave Declaration (Norja)
Horde (Australia)
Katumus (yhtye) (Suomi/USA)
Knights of the new temple (Suomi/USA)
Lengsel (Norja)
Light to dead (Suomi)
Through the thorns (Suomi/Alankomaat)
Vaakevandring
Parakletos (Suomi)
Sanctifica (Ruotsi)
Zero+onE (Suomi)
Aiheesta muualla

The Unblackening of Metal: A Look At The Role Religion Plays In Anti-Religious Music, artikkeli Metal Underground -sivustolla
Antestor vuonna 2011.
Drottnar Sveitsin Elements of Rock 2013:ssa.
Frosthardr Suomen Immortal Metal Fest 2005:ssä.
Andrea del Sarto

| Andrea del Sarto |
| --- | --- |
 Andrea del Sarton omakuva 1500-luvun alulta, nykyään Uffizin kokoelmissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. heinäkuuta 1486 Firenze, Italia
Kuollut: 29. syyskuuta 1530 (44 vuotta) Firenze, Italia
Kansalaisuus:  italialainen
Taiteilija
Ala:  maalaustaide
Taidesuuntaus:  renessanssin taide, manierismi
Vasarin galleria
Taiteilijat, jotka ovat mukana Giorgio Vasarin kirjassa  (1550).
OSA I
Cimabue
Arnolfo di Lapo
Nicola Pisano
Giovanni Pisano
Andrea Tafi (taiteilija)
Giotto
Pietro Lorenzetti (Pietro Laurati)
Andrea Pisano
Buonamico Buffalmacco
Ambrogio Lorenzetti (Ambruogio Laurati)
Pietro Cavallini
Simone Martini
Taddeo Gaddi
Andrea Orcagna (Andrea di Cione)
Agnolo Gaddi
Duccio di Buoninsegna
Gherardo Starnina
Lorenzo Monaco
Taddeo Bartoli
OSA II
Jacopo della Quercia
Nanni di Banco
Luca della Robbia
Paolo Uccello
Lorenzo Ghiberti
Masolino da Panicale
Masaccio
Filippo Brunelleschi
Donatello
Giuliano da Maiano
Piero della Francesca
Fra Angelico
Leon Battista Alberti
Antonello da Messina
Alessio Baldovinetti
Fra Filippo Lippi
Andrea del Castagno
Domenico Veneziano
Gentile da Fabriano
Pisanello
Benozzo Gozzoli
Vecchietta (Francesco di Giorgio e di Lorenzo)
Antonio Rossellino
Bernardo Rossellino
Desiderio da Settignano
Mino da Fiesole
Lorenzo Costa
Ercole Ferrarese
Jacopo Bellini
Giovanni Bellini
Gentile Bellini
Cosimo Rosselli
Antonio del Pollaiuolo
Piero Pollaiuolo
Sandro Botticelli
Andrea del Verrocchio
Andrea Mantegna
Filippino Lippi
Bernardino Pinturicchio
Francesco Francia
Pietro Perugino
Luca Signorelli
OSA III
Leonardo da Vinci
Giorgione da Castelfranco
Antonio da Correggio
Piero di Cosimo
Donato Bramante (Bramante da Urbino)
Giuliano da Sangallo
Antonio da Sangallo
Rafael
Giulio Romano
Pontormo
Andrea Sansovino
Lorenzo di Credi
Baldassare Peruzzi
Andrea del Sarto
Rosso Fiorentino
Jacopo Palma
Lorenzo Lotto
Sebastiano del Piombo (Sebastiano Viniziano)
Michelangelo Buonarroti
Andrea del Sarto alun perin Andrea d’Agnolo, (16. heinäkuuta 1486 Firenze − ennen 29. syyskuuta 1530 Firenze) oli italialainen renessanssin taidemaalari ja Firenzen täysrenessanssin pääedustajia, joka ennakoi manierismia. Häntä kutsuttiin nimellä sanza errori (virheetön).
Andrea del Sarto käytti maalauksissaan plastista muotoa korostavaa valohämyä. Sarto kuvasi taulumaalauksissaan madonna-aiheita, kuten Madonna delle Arpie 1517 Uffizissa. Tuotantoon kuuluu myös eeppisistä aiheista maalattuja freskoja sekä muotokuvia, joiden tyyli viittaa jo barokkiin.
Teoksia

Madonna delle Arpie 1517.
Armeliaisuus, 1518.
Battesimo Della Gente, grisaillena maalattu fresko 1511–1526, Chiostro dello Scalzo Firenze.
Madonna ja lapsi sekä nuori Johannes, 1520–1530.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andrea del Sarto Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav 2  MusicBrainz  National Gallery of Canada  Victoria  Prado  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Unkarin maantiede

| Unkarin maantiede |
| --- | --- |
 Unkarin topografinen kartta.
Maanosa:  Eurooppa
Naapurimaat:  Itävalta, Slovakia, Ukraina, Romania, Serbia, Kroatia, Slovenia
Koordinaatit:  47°26′N, 19°15′E
Tilastot
Pinta-ala:  93 030 km²
 – Maa:  89 608 km²
 – Sisävesi:  3 420 km² (0,74 %)
Rantaviiva:  0 km
Rajan pituus:  2 185 km
Ennätykset
Korkein kohta:  Kékes, 1 014 m
Matalin kohta:  Tiszajoen varrella, 78 m
Pisin joki:  Tisza, 597 km
Suurin järvi:  Balaton, 598 km²
Ilmasto
Ilmasto:  lauhkea; kylmät, pilviset ja kosteat talvet, kuumat kesät
Luonnonvarat
Luonnonvarat:  bauksiitti, hiili, maakaasu, hedelmällinen maaperä
Unkarin on maantieteellisesti jaettu kolmeen topografiseen alueeseen, laajaan Suuren Unkarin tasankoon eli Alföldiin, Alppien esivuoristoista muodostuvaan Transdanubiaan ja pohjoisen vuoristoalueeseen. Alföld on laaja Tiszajoen valuma-alueeseen muodostunut tasanko, joka tunnetaan myös pustana. Pääosa Unkarista on alankoa, ja korkeimmat vuoret sijaitsevat pohjoisen vuoristoalueella. Tisza ja Tonava ovat Unkarin tärkeimmät joet. Maan järvet ovat pääasiassa pieniä, mutta Balaton on Keski-Euroopan suurin järvi. Unkarin pinta-ala on 93 028 neliökilometriä, ja sillä on rajaa seitsemän valtion kanssa.
Unkarissa vallitsee suhteellisen kuiva mannerilmasto. Vuoden keskilämpötila on noin kymmenen astetta, ja maa saa eurooppalaisittain runsaasti auringonpaistetta. Suurimmat sateet tulevat alkukesästä.
Fyysinen maantiede > Topografia

Unkarin topografiaa hallitsee laajat alankoalueet. Suurin osa maasta sijaitsee alle 200 metrin korkeudessa merenpinnasta. Vaikka Unkarissa on joitakin suhteellisen korkeita huippuja, vain kaksi prosenttia maasta on yli 300 metrin korkeudessa.
Unkari voidaan jakaa kolmeen topografiseen alueeseen, Suureen Unkarin tasankoon, eli Alföldiin, Tonavan länsipuolella sijaitsevaan kukkulaiseen Transdanubiaan ja pohjoisen vuoristoalueeseen. Unkarin itä-, keski- ja kaakkoisosia peittävä Alföld ja luoteisosassa sijaitseva Pieni Unkarin tasanko, eli Kisalföld, käsittävät yhdessä noin kaksi kolmasosaa maan pinta-alasta.
Alföld sijaitsee Tiszajoen valuma-alueella, ja se käsittää suurimman osan keskisestä ja kaakkoisesta Unkarista. Alueen korkeus on noin 80–200 metriä merenpinnasta, ja koko maan matalimmalla sijaitseva kohta, 78 metriä, on Tiszajoen varrella. Alföldin maasto on vaihtelevaa, ja sieltä löytyy myös Unkarin kuuluisa pusta. Alföldiä ympäröi vuoristot joka suunnalta.
Transdanubiaa rajoittavat Tonava- ja Drávajoet sekä maan Kroatian ja Serbian vastainen raja. Se on pääasiassa Alppien esivuoristoja, mutta sen alueella on myös Pieni Unkarin tasanko, Kisalföld. Kisalföldiä rajoittaa idässä Itävallan puolella Alppien viimeiset reunakukkulat ja pohjoisessa Tonava. Alföldistä sen erottaa Unkarin lounaisosista koillisosiin kulkeva vuoristoketju. Transdanubian merkittävimmät huiput kuuluvat Bakonyvuoristoon, jonka dolomiitti- ja kalkkikivihuiput kohoavat 400–700 metriin. Pohjoisen Mátravuoristoon kuuluu Unkarin korkein vuori, 1 014 -metrinen Kékes. Pohjoisosien vuoristot kulkevat Slovakian rajan myötäisesti.
Fyysinen maantiede > Vesistöt

Unkari kuuluu Tonavan vesistöalueeseen. Maan pisin joki on kuitenkin Tisza, jonka pituus Unkarin alueella on 597 kilometriä. Tonavasta Unkarissa on 417 kilometriä. Seuraavaksi pisimmät joet ovat Rába (192 kilometriä) ja Dráva (143 kilometriä). Muita tärkeitä jokia ovat Hernád, Kőrös, Mur, Sajó ja Zala. Tonava tekee Unkarin alueella mutkan, kun kukkulat pakottavat siihen asti itään virranneen joen kääntämään virtauksensa etelää kohti. Tonavan mutkan alue tunnetaan kauniista maisemistaan. Tonava, Rába ja Dráva saavat alkunsa Alpeilta, mutta Tisza ja sen sivujoet Karpaattien alueelta.
Unkarin joet tulvivat usein, ja esimerkiksi Tonava tulvii kahdesti vuodessa, varhaiskeväällä ja -kesällä. Tulva-aikana Tonavan virtaama voi olla jopa kymmenkertaisesti suurempi kuin syksyllä tai talvella. Tiszaa ympäröi tulvatasangot, joki on muodostanut meandereita ja juoluita.
Unkarissa on yli tuhat järveä, mutta pääosa niistä on melko pieniä. Balaton on maan ja koko Keski-Euroopan suurin järvi. Sen pinta-ala on 598 neliökilometriä. Balaton on matala järvi, sillä sen keskisyvyys on vain kolme metriä ja suurin syvyys noin yksitoista metriä.
Muita merkittäviä järviä ovat Velence ja Neusiedlerjärvi, josta suurin osa on Itävallan puolella. Neusiedlerjärvi on valittu Unescon maailmanperintöluetteloon, ja Velence sijaitsee aivan Budapestin eteläpuolella. Alföldillä ei luonnollisia järviä juuri ole. Tiszan varressa on kuitenkin muutama tekoallas, joista ylivoimaisesti suurin on Tiszajärvi. Se perustettiin 1975 joen säännöstelyä varten ja vesivarastoksi, mutta nopeasti siitä muodostui Itä-Unkarin suosituin lomakohde. Laajoine kaislikkoineen ja ruoikkoineen se on myös merkittävä vesilintuparatiisi. Allas on 27 km pitkä ja sen pinta-ala on 127 km2. Keskimääräinen syvyys on 1,3 m, syvin kohta 17 m.
Kulttuurimaantiede

Unkarin on sisämaavaltio, jonka pinta-ala on 93 028 neliökilometriä. Maan rajojen pituus on yhteensä 2 158 km. Sen naapurimaita ovat lännessä Itävalta ja Slovenia, etelässä Serbia ja Kroatia, pohjoisessa Slovakia, koillisessa Ukraina ja kaakossa Romania.
Unkarin ylivoimaisesti suurin kaupunki on pääkaupunki Budapest, jossa asui vuoden 2012 arvion mukaan n. 1,6 milj. ihmistä. Viisi seuraavaksi suurinta kaupunkia ovat Debrecen (noin 204 000 asukasta), Miskolc (n. 172 000 asukasta), Szeged (161 000) ja Pécs (154 000 asukasta) sekä Győr (131 000 asukasta).
Ilmasto

Koska Unkari sijaitsee Karpaattien altaassa, maassa on suhteellisen kuiva mannerilmasto. Sille ovat tyypillisiä lämpimät kesät ja suhteellisen kylmät talvet.
Vuoden keskilämpötila on noin 10 astetta. Tammikuussa maan keskilämpötilat ovat -4 ja 0 asteen välillä ja heinäkuussa 18 ja 23 asteen välillä. Budapestissä tammikuun keskimääräinen alin lämpötila on -4 astetta, heinäkuun keskimääräinen ylin 26,5 astetta. Auringonpaistetta saadaan vuodessa 1900 - 2500 tuntia, lukema on Euroopan korkeimpia.
Alankoalueet ovat keskimäärin kuivempia kuin ylänköalueet, ja niillä sataa noin 500–600 millimetriä vuosittain. Ylängöillä sademäärä on 600-800 millimetriä. Alföldin keski- ja itäosat ovat maan kuivimpia alueita, ja eniten sadetta saa puolestaan maan lounaiset ylänköalueet. Suurimmat sademäärät ajoittuvat alkukesään ja tulevat usein rajujen ukkoskuurojen muodossa. Talvella maassa on lumipeite tyypillisesti 30–40 päivän ajan.
Luonto > Kasvillisuus

Ihminen on monin paikoin muuttanut Unkarin alkuperäistä kasvillisuutta, ja noin puolet maan pinta-alasta on viljelykäytössä. Muualla maassa on niittyjä, laidunalueita ja metsiä. Mikään osa valtiosta ei ole tarpeeksi korkealla, jotta siellä pärjäisi kunnolliset havumetsät. Vuoristojen kliimaksivaiheen päälajeja ovat pyökit, ja alankoalueilla kliimaksiyhteisöt kasvavat joko tammimetsiä tai pensaikkoisia ruohomaita.
Luonto > Eläimistö

Unkarissa ei ole kovinkaan monipuolista isojen nisäkkäiden kantaa. Susia ja ilveksiä on jonkun verran, ja karhuja vaeltaa alueelle joskus pohjoisesta Slovakiasta ja kultasakaaleja etelästä Balkanilta. Saksanhirvet ja metsäkauriit ovat yleisiä, ja istutettuja kuusipeuroja elää joillakin metsästysalueilla. Mufloni on myös istutettu laji, ja niitä on Zemplénvuoristossa. Villisika on yleinen koko maassa, uudelleen maahan tuotu euroopanmajavia pärjää hyvin, ja rusakkoja on erityisesti itäosien tasangoilla.
Unkarin lintulajisto on runsas, sillä maa sijaitsee eräänlaisella lintujen risteyspaikalla. Alueella tavataan sekä läntisiä että itäisiä lajeja sekä lämpimän Välimeren alueen ja pohjoisen viileämmän alueen lajeja. Yleisiä maaseudun lintulajeja ovat muun muassa jalohaikara, kattohaikara, ruskosuohaukka, käki, töyhtökiuru, etelänsatakieli ja rastaskerttunen. Kaupunkien puistoissa ja puutarhoissa voi esimerkiksi nähdä syyriantikkoja, sepelsieppoja, mustaleppälintuja, etelänpuukiipijöitä, kuhankeittäjiä, keltahemppoja ja nokkavarpusia.
Unkarin linnustoon kuuluu useita itäisiä lintulajeja. Esimerkiksi pustalla elävät keisarikotka ja aavikkohaukka ovat tällaisia lajeja. Muita pustan tyyppilintuja ovat muun muassa punajalkahaukka ja sininärhi. Kosteikoilla eläviä itäisiä lajeja ovat pikkumerimetso, ruskosotka, aroharmaalokki, valkosiipitiira ja sarakerttunen.
Unkarin joissa ja järvissä on rikas kalakanta. Tyypillisiä kaloja ovat mm. lahna, toutain, siika, ahven, särki, kivennuolianen, jokibarbi, karppi, monni ja hauki.
Luonto > Luonnonsuojelu

Unkarissa on kymmenen kansallispuistoa, 35 maisemansuojelualuetta ja 145 luonnonsuojelualuetta. Kansallispuistojen pinta-ala on yhteensä 175000 hehtaaria. Suurin, vanhin ja tunnetuin niistä on Hortobágyn kansallispuisto, joka kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Se on myös Euroopan suurin pustaheinikon suojelualue. Toinen kansallispuisto on Kiskunságin kansallispuisto, joka sijaitsee osittain pustan alueella.
Tonavan mutka Visegrádissa
Budapest ja sen halki virtaava Tonava
Lampaat laiduntavat Hortobágyin tasangolla Itä-Unkarissa.
Šarypovo

| Šarypovo (Шары́пово) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Krasnojarskin aluepiirin sijainti Venäjällä, alla kaupungin sijainti aluepiirissä
 Šarypovo
 Koordinaatit: 55.5319°N, 89.1895°E 
Valtio:  Venäjä
Aluepiiri:  Krasnojarskin  aluepiiri
Aikavyöhyke:  UTC+7 (MSK+4)
Suuntanumero(t):  gorodsharypovo.ru
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Šarypovo (ven. Шары́пово) on kaupunki Krasnojarskin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kuznetskin Alataun alarinteillä Tšulymin sivujokien varrella 414 kilometriä Krasnojarskista länteen. Kaupunki on Šarypovon piirin hallinnollinen keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan, johon kuuluvat myös Dubininon ja Gorjatšegorskin kaupunkimaiset taajamat. Šarypovon kautta kulkee Atšinskin ja Abakanin väliseltä rautatieltä haarautuva sivurata. Kaupungissa on 38 200 ja kaupunkipiirikunnassa 50 800 asukasta (vuonna 2009).
Paikkakunta on saanut alkunsa jo 1700-luvulla tunnetusta Šarypovon kylästä. Vuonna 1981 siitä tuli kaupunki. Vuosina 1985–1988 sen nimenä oli Tšernenko Krasnojarskin aluepiirissä syntyneen Konstantin Tšernenkon mukaan. Seudun talous perustuu Berjozovskin ruskohiiliesiintymään ja sitä hyödyntävän voimalaitoksen toimintaan. Kaupungissa on kulttuurikeskus, teatteri ja kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Šarypovon kaupungin sivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Krasnojarsk

Artjomovsk |
Atšinsk |
Bogotol |
Borodino |
Divnogorsk |
Dudinka |
Igarka |
Ilanski |
Jeniseisk |
Kansk |
Kodinsk |
Lesosibirsk |
Minusinsk |
Nazarovo |
Norilsk |
Šarypovo |
Sosnovoborsk |
Ujar |
Užur |
Zaozjornyi |
Zelenogorsk |
Železnogorsk
Krasnojarskin aluepiirin piirijako
Kaupunkipiirit:


Atšinsk •
Bogotol
Borodino •
Divnogorsk •
Jeniseisk •
Kansk •
Kedrovyi •
Krasnojarsk •
Lesosibirsk •
Minusinsk •
Nazarovo •
Norilsk •
Šarypovo •
Solnetšnyi •
Sosnovoborsk •
Zelenogorsk •
Železnogorsk
Piirit:


Aban •
Atšinsk •
Balahta •
Berjozovka •
Biriljussy •
Bogotol •
Bogutšany •
Bolšaja Murta •
Bolšoi Upui •
Dzeržinskoje •
Evenkia •
Idrinskoje •
Ilanski •
Irbeiskojen •
Jemeljanovo •
Jeniseisk •
Jermakovskoje •
Kansk •
Kazatšinskojen piiri •
Karatuzkoje •
Kežma •
Kozulka •
Krasnoturansk •
Kuragino •
Mana •
Minusinsk •
Motygino •
Nazarovo •
Nižni Ingaš •
Novosjolovo •
Partizanskoje •
Pirovskoje •
Rybnoje •
Sajan •
Šarypovo •
Severo-Jeniseiski •
Suhobuzimskoje •
Šušenskoje •
Taimyr •
Tasejevo •
Turuhansk •
Tjuhtet •
Ujar •
Užur
Urajärvi (järvi Iitissä)

| Urajärvi |
| --- | --- |

Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Iitti
Koordinaatit:  60°55′10″N, 26°25′41″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Pyhäjärven alue (14.12)
Tulo-oja:  Myllyoja Mustalammesta, Muuroja Matkuslammesta
Laskuoja:  Kupparinoja Pyhäjärven Pelinginselkään 
Taajamat:  Iitin kirkonkylä
Järvinumero:  14.123.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  65,3 m  
Pituus:  5,4 km  
Leveys:  4,7 km  
Rantaviiva:  29,459 km  
Pinta-ala:  14,1474 km²  
Tilavuus:  0,06285619 km³  
Keskisyvyys:  4,44 m  
Suurin syvyys:  16,12 m  
Valuma-alue:  51,48 km²  
Saaria:  13 
 fiUrajärvi 
Urajärvi  on Iitissä, Päijät-Hämeessä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 1 415 hehtaaria eli 14,1 neliökilometriä, se on 5,4 kilometriä pitkä ja 4,7 kilometriä leveä. Se sijaitsee Salpausselän pohjoispuolella niin, että järven etelärannat ovat päätemoreenin rinteitä. Kymijoki virtaa viereisen Pyhäjärven kautta Urajärven länsipuolelta ohite niin, että väliin jää 0,5–2 kilometriä leveä kannas. Järven ympäristö on puoliksi alavaa viljelymaata ja metsämaata. Järvi on pyöreän muotoinen eikä rannoita erota kuin muutamamia pieniä niemiä. Tärkeimät niemet ovat kirkonkylässä olevat Harjanmäki, Verkkovuoren niemi ja 800 metriä pitkä Sääsniemi, sekä vastarannalla sijaitseva Noidanniemi.
Urajärvessä on 13 saarta, joiden pinta-ala on 24,6 hehtaaria eli noin 1,7 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Suurin saari Pukkisaari rikkoo yhtenäisen järvenselän sen eteläosassa. Saaren huippu Kiepinvuori kohoaa 25 metrin korkeuteen. Saari on 850 metriä pitkä, 450 metriä leveä ja sen pinta-ala on kartan mukaan yli 18 hehtaaria. Pukkisaaren ympärillä on vielä Oinassaari, Säikkärä ja kauempana Tiirinkallio. Noidanniemen eteläpuolella sijaitsee seuraavaksi suurin saari Ahavaissaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 62,86 miljoonaa kuutiometriä eli 0,06286 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 4,4 metriä ja suurin syvyys on 16,1 metriä. Syvin kohta sijaitsee Sääsniemen edustalla. Järvenselällä sijaitsee kaksi muutakin yli 10 metriä syvää kohtaa.
Järven rantaviivan pituus on 29,5 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 5,3 kilometriä. Rannat ovat metsämaata, jota rikkoo muutamissa kohdissa peltoaukeat ja golfkenttä. Alueen haja-asutus muodostuu kirkonkylän asutusalueesta, Radansuun asutuksesta sekä Hasunmäen ja Metsäkylän asutuksesta ja rantojen lähes 250 vapaa-ajan asunnosta . Niille tulee tiet valtatieltä 12 alkavilta kylteiltä, seututieltä 362 sekä yhdystieltä 3621 ja 3622. Kausalan taajama-alue ei ulotu vielä järvelle.
Luontoarvoja

Järven vedenlaatua on tutkittu ja sen ekologista tilaa pidetään tyydyttävänä. Järven tilaa heikentävät haja-asutuksen ja maatalouden aiheuttama ulkoinen kuormitus sekä järven sisäinen kuormitus. Aikaisempi huonompi tilanne on järvessä kohentunut. Silti muodostuu järvessä kesäsin järvenpohjassa happivajausta, veden sameutumista ja leväkukintoja. Järvi valittiin mukaan Kymijoen alueen järvikunnostushankeeseen vuosiksi 2013–2014.
Yleisimmät vesikasvit Urajärven vesialueiden ja luhta-alueiden välissä ovat vesitatar, ulpukka, ärviät ja piuru. Yleisimmät kalalajit ovat särki ja ahven, mutta niiden lisäksi siellä viihtyvät lahna, kiiski, muikku, hauki ja made. Mukulanlahdella pesii ruskosuohaukka ja kaulushaikara.
Urajärven valuma-alueilla on myös luontodirektiivin puolesta suojeltu Kukkomäen metsän Natura-2000 -alue ja sekä muutamia muita, pienempiä luonnonsuojelualueita.
Säännöstely

Järven vedenpinnan korkeus on 65,3 metriä mpy. Järvi on säännöstely siten, että vedenpinnan korkeudeksi on määrätty raja-arvot 65,1 metriä ja 66,43 metriä mpy. Säännöstely on tehty Pyhäjärven yläpuolisen Mankalan voimalaitoksen ja Voikkaan voimalaitoksen tarpeisiin.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Pyhäjärven alueella (14.12), jonka Urajärven valuma-alueeseen (14.123) järvi kuuluu. Järven valuma-alueen pinta-ala on 51 neliökilometriä. Sen vedenpinnan korkeus on 65,3 metriä mpy. Siihen on johdettu Salpausselältä ja pelloilta kuvatusojia. Eräs ojista Myllyoja tuo ojitetun Ahavaisniityn vesien mukana Mustalammen vesiä. Muuroja juoksee ojitetun Kukkosuon läpi ja on myös valuma-alueellaan olevien Nauhajärvien laskuoja. Näitä järviä ovat Matkuslampi, Vähäjärvi, Ikolanlampi ja Kalliojärvi. Pintavesien lisäksi järveen tulee myös pohjavesiä. Järven laskuoja on 600 metriä pitkä Kupparinoja, joka laskee Pyhäjärven Pelinginselälle Ruonanlahteen. Lasku-uoma on jokimaisen leveä ja järvien vedenpinnat ovat samalla korkeudella.
Historiaa

On kirjoitettu, että järven aikaisempi nimi olisi ollut ”Ittejärvi” . Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 järven länsirannalla oli ”Ithis kyrkka” ja pappila, mutta ei muita taloja kuin muutamat torpat. Länsirannalla sijaitsi kaikki pellot, mutta koillisrannoilla oli muutama niitty. Myllyojaan oli merkitty vesimyllyn karttamerkki. Järvi on aikoinaan ollut karu ja hiekkarantainen järvi.
Vuoden 1964 peruskartassa oli rannoilla jo vapaa-ajan asuntoja. Järvialueen pellot oli pääasiassa raivattu, mutta Kukkosuo, Ruokosuo ja Kaakkolamminsuo olivat vielä ojittamatta. Seuraavassa kartassa vuodelta 1980 ojat oli kaikki kaivettu.