stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pastellimeriahven

| Pastellimeriahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Saha-ahvenet Serraninae
Suku::  Serranus
Laji::  cabrilla
Kaksiosainen nimi
 Serranus cabrilla  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Perca cabrilla Linnaeus, 1758  Paracentropristis cabrilla (Linnaeus, 1758)  Serranus knysnaensis Gilchrist, 1904 
Katso myös
   Pastellimeriahven Wikispeciesissä   Pastellimeriahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pastellimeriahven (Serranus cabrilla) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja saha-ahventen (Serraninae) alaheimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji. Se on sukunsa Serranus tyyppilaji.
Pastellimeriahvenen pituus on tavallisesti 20–25 senttimetrin luokkaa ja voi maksimissaan olla noin 40 senttimetriä. Laji on väritykseltään keltaharmaa tai punainen. Ruumiin yläosassa on 7–9 pystysuuntaista ruskeaa juovaa ja pään sivuissa muutama oranssi pitkittäissuuntainen kuvio. Pastellimeriahvenella on kylkiviivallaan 72–78 suomua. Sillä on selkäevässään kymmenen piikkiruotoa ja 13–15 pehmeää ruotoa. Peräevässä on kolme piikkiruotoa ja 7–8 pehmeää ruotoa.
Pastellimeriahventa tavataan Atlantin valtamerellä Englannin kanaalista eteläänpäin Hyväntoivonniemen kautta aina Etelä-Afrikkaan asti sekä Välimerellä ja Mustallamerellä. Laji oleskelee 5–500 metrin syvyydessä vedenpinnasta. Sen elinympäristöistä yleisin on kiviriutat ja vähemmän yleinen on meriruoho. Kanariansaarilla sille on määritelty alamitta; 15 senttimetriä.
Pastellimeriahvenen ravintoa ovat kalat, äyriäiset ja pääjalkaiset. Se saavuttaa sukukypsyyden keskimäärin 17,5 senttimetrin mittaisena. Lisääntyminen tapahtuu Välimerellä huhti-heinäkuun ja Englannin kanaalissa heinä-elokuun välisenä aikana.
Parti Québécois

| Parti Québécois |
| --- | --- |
Perustettu:  11. lokakuuta 1968
Johto:   Pauline Marois  Raymond Archambault 
Ideologia:  Quebecin nationalismi, sosiaalidemokratia
Toimisto:  Montreal, Quebec
Kansalliskokous:  44
Kotisivu:  pq.org
Infobox OKNimi-testi OK: 
Parti Québécois (PQ) [paʁti kebekwa] on keskustavasemmistolainen kanadalainen, ranskankielisessä Quebecin provinssissa toimiva puolue. Se perustettiin vuonna 1968, ja sen päämääränä on Quebecin irrottaminen Kanadasta.
Historia

Parti Québécois perustettiin 1968, ja sen ensimmäinen johtaja oli René Lévesque. Itsenäisyyttä kannattanut puolue sai provinssin pääministerin Robert Bourassan ohjaamaan lainsäädäntöä sen vaatimaan suuntaan, sillä hän pelkäsi muuten oman puolueensa Quebecin liberaalipuolueen kannattajien liittyvän Parti Québécois’n riveihin. Vuonna 1974 säädettiin laki, joka rajoitti englannin kielen käyttöä kouluissa ja teki ranskasta siviilihallinnon kielen. Englanninkieliset vastustivat kehitystä. Quebecin vapautusarmeijan terroritekojen 1960-luvulta alkaen aiheuttama muuttoliike Montrealista Torontoon kiihtyi, kun PQ pääsi valtaan vuoden 1976 vaaleissa.
Lévesquesta tuli Quebecin pääministeri PQ:n voitettua vaalit. Ranskasta tehtiin 1977 provinssin virallinen kieli. PQ:n oltua vallassa neljä vuotta se järjesti kansanäänestyksen Kanadasta eroamisesta. Eron vastustajat saivat 59 prosenttia äänistä ja voittivat. Vaikka eroa kannatti alle puolet äänestäneistä, PQ lisäsi vuoden 1981 vaaleissa parlamentin paikkalukuaan. Vaalimenestystä on selitetty sillä, että vaikka quebeciläiset eivät kannattaneet eroamista, he uskoivat PQ:n pystyvän korostamaan politiikassaan provinssin omaleimaisuutta. PQ menetti kuitenkin valta-asemansa 1986, jolloin Bourassan liberaalit nousivat uudelleen valtaan.
PQ sai vuoden 1994 vaaleissa jälleen voiton, ja Quebecin pääministeriksi nousi puoleen johtaja Jacques Parizeau. Seuraavana vuonna se järjesti uuden kansanäänestyksen, jossa eron vastustajat voittivat jälleen, tosin tällä kertaa vain noin prosenttiyksikön erolla. Kansallisen Bloc Québécois -puolueen johtajasta Lucien Bouchardista tuli 1996 myös Parti Québécois’n johtaja. Hän johdatti PQ:n vaalivoittoon 1998. Bouchard erosi 2001 puolueen johdosta ja Quebecin pääministerin paikalta, ja hänet korvasi Bernard Landry.
PQ menetti vuoden 2003 vaaleissa 45 paikkaa ja kärsi tappion liberaaleille. Seuraavissa vaaleissa, 2007 puolue tippui provinssin kolmanneksi suurimmaksi puolueeksi. Seuraavissa vaaleissa se nousi jälleen toiseksi suurimmaksilähde?.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Parti Québécois Wikimedia Commonsissa
Puolueen kotisivut (ranskaksi)
Parmenion

Parmenionin patsas Skopjessa.
Parmenion Filotaan poika (m.kreik. Παρμενίων, Parmeniōn, noin 400–330 eaa.) oli makedonialainen sotilas, joka oli palveli Filippos II:a ja Aleksanteri Suurta. Aleksanteri antoi teloittaa Parmenionin sen jälkeen, kun tämän poika Filotas oli teloitettu epäiltynä osallistumisesta Aleksanterin vastaiseen salaliittoon.
Elämä

Parmenionin isän nimi oli Filotas, ja perhe tuli Ylä-Makedoniasta. Parmenionin urasta ei tiedetä mitään ennen vuotta 356 eaa., jolloin hän kukisti illyrialaiset taistelussa. Filippos sai tietää Parmenionin voitosta samana päivänä, kun hänen poikansa Aleksanteri syntyi.
Vuonna 336 eaa. Filippos lähetti Parmenionin Vähään-Aasiaan 10 000 sotilasta käsittäneen etujoukon kanssa. Ajankohta oli hyvin valittu, koska Persian kuningas Artakserkses IV oli juuri murhattu, ja hänen tilalleen oli tullut Dareios III. Filippoksen tarkoituksena oli vallata Persian vallassa olleet kreikkalaiset kaupungit. Aluksi Parmenionin sotatoimet kävivät hyvin, mutta pian sotaonni kääntyi makedonialaisia vastaan. Filippos murhattiin vuoden 336 eaa. syksyllä, ja persialaisia johtanut Memnon Rhodoslainen kukisti Parmenionin Magnesian lähellä.
Filippoksen poika Aleksanteri julistettiin pian kuninkaaksi isänsä kuoleman jälkeen, ja hän päätti toteuttaa Filippoksen suunnitteleman hyökkäyksen Persiaan. Parmenion päätti asettua Aleksanterin puolelle ja antoi teloittaa oman sukulaisensa ja mahdollisen kruununperijän Attaloksen, joka myös oli Parmenionin kanssa Aasiassa. Parmenionista tulikin tämän jälkeen Aleksanterin tärkein kenraali ja neuvonantaja. Myös Parmenionin perhe palkittiin. Hänen poikansa Filotas eteni makedonialaisen ratsuväen johtajaksi, ja hänen toinen poikansa Nikanor toimi jalkaväkipäällikkönä.
Elämä > Persian sotaretki

Persian sotaretken aikana Parmenion sai usein johtaa Makedonian ulkopuolisia joukkoja. Hänen johdossaan oli usein muun muassa thessalialainen ratsuväki, jota pidettiin yleisesti jopa yhtä hyvänä kun makedonialaista ratsuväkeä. Vuonna 334 eaa. Parmenion johti vasenta siipeä Granikosjoen taistelussa. Tämän jälkeen valloitettiin Joonia, mistä käsin Parmenion hyökkäsi Fryygiaa kohti. Aleksanterin ja Parmenionin joukot kohtasivat Fryygian pääkaupungissa Gordionissa vuoden 333 eaa. alussa. Issoksen taistelussa Parmenion johti taas vasentaa siipeä. Taistelun jälkeen Aleksanteri lähetti Parmenionin valtaamaan Damaskoksen, missä Dareios III:n leiri sijaitsi. Vuonna 331 eaa. käydyssä Gaugamelan taistelussa Parmenion johti taas armeijan vasenta siipeä. Taistelun aikana persialaiset joukot pääsivät kiertämään Parmenionin joukkojen selustaan, mutta hän sai kuitenkin joukkonsa taistelemaan siihen asti, kun Aleksanteri ratkaisi taistelun oikealla siivellä.
Mesopotamian ja Meedian valtauksen jälkeen Aleksanteri jätti Parmenion Ekbatanaan, mistä käsin tämä saattoi turvata armeijan yhteydet Välimerelle. Ollessaan Baktriassa Aleksanteri sai kuulla salaliitosta, johon Parmenionin poika Filotas olisi ollut osallinen. Aleksanteri määräsi Parmenionin teloitettavaksi, vaikka tämä ei luultavasti ollutkaan mukana salaliitossa. Toisaalta Parmenionilla olisi ollut paljon voitettavaa, jos Aleksanteri olisi murhattu. Aleksanterin lähin sukulainen oli hänen vähäjärkinen velipuolensa Arridaios, josta luultavasti olisi tullut uusia kuningas. Arridaioksen holhoojaksi oli varmastikin valittu Parmenion.
Perhe

Parmenionilla oli ainakin kolme poikaa Filotas, Nikanor ja Hektor. Hänen veljensä oli Asandros, josta Aleksanteri Suuri teki Lyydian satraapin vuonna 334 eaa. Parmenionilla oli ainakin yksi tytär, joka oli naimisissa Attaloksen ja myöhemmin Koinoksen kanssa.
Aiheesta muualla

Livius.org Parmenion (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Parviäly

Parviäly (tai parviälykkyys) on tekoälytutkimuksen osa-alue, joka tutkii hajautettujen itseorganisoituvien agenttien kollektiivista käyttäytymistä. Parviälyn (engl. Swarm intelligence) käsite on peräisin soluautomaattien tutkimuksesta (Beni & Wang, 1989).
Parviälyn kannalta kiinnostavat systeemit koostuvat tyypillisesti yksinkertaisista agenteista, jotka ovat vuorovaikutuksessa toistensa ja ympäristönsä kanssa. Vaikka agenttien käyttäytymistä ei hallita keskitetysti, agenttien välisistä paikallisista vuorovaikutuksista kehkeytyy globaaleja käyttäytymismalleja. Luonnon esimerkkejä parviälykkäistä järjestelmistä ovat muun muassa muurahaisyhdyskunnat, mehiläispesät ja lintujen, heinäsirkkojen  kalojen ja monien nisäkkäiden käyttäytyminen parvissa ja laumoissa.
Parviälyn alan tunnetuimmat algoritmit ovat muurahaiskolonnaoptimointi ja hiukkasparvioptimointi.
Kirjallisuutta

Surowiecki, James: Joukkojen viisaus: Miksi monet ovat viisaampia kuin harvat.  ((The wisdom of crowds: Why the many are smarter than the few, 2004.) Suomentanut Arto Häilä)  Helsinki:  Terra cognita, 2007.  ISBN 978-952-5697-06-3
Aiheesta muualla

Scholarpedia: Swarm intelligence (englanniksi)
Soinin vaakuna

Soinin vaakuna
Soinin vaakuna on Soinin kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa pitäjän vanhaan nimeen Kuninkaanjoki, joka edelleenkin on yksi Soinin kylistä. Nimen alkuperän on arveltu tarkoittavan rajajokea, joskin tarinan mukaan Kustaa Vaasa on pysähtynyt aikanaan joelle juomaan, mihin tapahtumaan nimi viittaisi.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä alainen, aaltokoroinen hirsi, jonka yläpuolella kruunu; kaikki kultaa”. Vaakunan on suunnitellut Kaj Kajander, ja Soinin kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 14. helmikuuta 1962. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 29. elokuuta samana vuonna.
Larin Paraske

| Larin Paraske |
| --- | --- |
 Larin Paraske vuonna 1892
Henkilötiedot
Muut nimet:  Paraskeva Nikitina
Syntynyt: 8. tammikuuta 1834 Lempaala, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 3. tammikuuta 1904 (69 vuotta) Metsäpirtti, Suomen suuriruhtinaskunta
Kansalaisuus:  Venäjän keisarikunta
Ammatti:  runonlaulaja
Vanhemmat:  Mikiitta Mikiitanpoika (Nikita Nikitin) ja Tatjana Vasilovna
Puoliso:  Kaurila Teppananpoika (Gavril Stepanov)
Larin Paraske (alk. Paraskeva Nikitina; 8. tammikuuta 1834 (J: 27. joulukuuta 1833) Lempaala, Pohjois-Inkeri, Venäjän keisarikunta – 3. tammikuuta 1904 Metsäpirtti, Suomen suuriruhtinaskunta) oli Inkeristä lähtöisin ollut runonlaulaja. Hän itse kuului suomalaisten lähisukukansaan, inkerikkoihin. Kansanrunoutta kerännyt historioitsija Adolf Neovius tapasi Parasken vuonna 1887, ja he tekivät yhteistyötä vuosina 1887–1894. Yhteistyön ansiosta Paraskelta koottiin laajin yhdeltä ihmiseltä kerätty kalevalamittainen runoaineisto.
Elämäkerta

Larin Paraske syntyi Lempaalan pitäjän Mäkienkylän Miskulassa Pohjois-Inkerin järvialueella Venäjällä. Hänen isänsä Mikiitta Mikiitanpoika (Nikita Nikitin) oli Kuussovan eli Ivan Kusovin hovin orja ja seppä. Äiti Tatjana Vasilovna oli kotoisin Suomen puolelta rajaa, Sakkolan (myöhemmin Metsäpirtin) Vaskelan kylästä. Isä kuoli Larin Parasken ollessa noin 18-vuotias, äiti jo muutamaa vuotta aiemmin. Molemmat hänen vanhempansa olivat inkerikkoja.
Noin 20-vuotiaana Larin Paraske meni naimisiin äitinsä kotikylästä kotoisin olevan, 18 vuotta vanhemman Kaurila Teppananpojan (Gavril Stepanov) kanssa. Parasken muutettua Vaskelaan häntä alettiin kutsua Larilan eli Larin Paraskeksi miehen kotitalon mukaan. He saivat yhdeksän lasta, joista vain kolme eli aikuisikään asti. Kannaksella ei ollut maaorjuutta, mutta tila oli pieni ja Kaurila sairaalloinen. Paraske hankki perheelle lisäansioita ottamalla hoitoonsa orpolapsia, vetämällä jaaloja Taipaleenjoella ja kantamalla halkoja. Aviomies kuoli vuonna 1888.
Sakkolassa apupappina toiminut Adolf Neovius ryhtyi vuonna 1885 keräämään seudun kansanrunoutta. Tavattuaan Larin Parasken vuonna 1887 Neovius ryhtyi järjestelmällisesti tallentamaan hänen runovarantoaan. Parasken ja Neoviuksen yhteistyö jatkui vuodesta 1887 vuoteen 1894 ja tuotti laajimman yhdeltä ihmiseltä kerätyn kalevalamittaisen runoaineiston.
Neovius muutti Porvooseen 1889 ja kutsui Parasken luokseen jatkamaan keruutyötä. Paraske asui vuosina 1891–1894 enimmäkseen Porvoossa. Innoitusta etsiville karelianistisille taiteilijoille tarjoutui näin mahdollisuus tavata aito runonlaulaja. Paraskesta muodostui kaikkien karjalaisten runonlaulajien ja itkijänaisten symboli. Vuonna 1891 Paraske esiintyi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran vuosikokouksessa Helsingissä. Samana vuonna Kullervo-sinfoniaansa valmisteleva Jean Sibelius vieraili Porvoossa Paraskea kuulemassa. Vuonna 1893 Albert Edelfelt ja Eero Järnefelt maalasivat hänestä muotokuvia.
Palattuaan kotitilalleen Vaskelaan Paraske kärsi jatkuvasta taloudellisesta ahdingosta ja sairasteli. Neovius avusti häntä omista varoistaan ja vetosi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraan lisäavun saamiseksi. Vasta tammikuussa 1899 seura myönsi sadan markan suuruisen avustuksen, joka myöhemmin muutettiin vuotuiseksi eläkkeeksi. Paraske ei kuitenkaan onnistunut pelastamaan tilaansa ja mökkiään, jotka myytiin kesällä 1899 verorästien vuoksi. Hän kuoli 3. tammikuuta vuonna 1904 Metsäpirtissä.
Runot

Larin Paraskelta muistiinmerkittiin noin 32 000 säettä kalevalamittaista runoutta, lähes 3 000 sananlaskua ja arvoitusta, 25 itkuvirttä, parikymmentä uusimittaista kansanlaulua ja kuvaus vanhoista häätavoista. Valtaosa Parasken runoista julkaistiin Suomen Kansan Vanhojen Runojen osassa V3 (1931), jossa runotoisintojen määrä on 1 343. Ennätyksellisen suuren runoaineiston vuoksi Larin Paraskea on kutsuttu ”suomalaiseksi Mnemosyneksi”.
Nämä lukumäärät sisältävät runsaasti toistoa, sillä samaa runoa on usein kirjattu useamman kerran. Väinö Salminen oletti, että ilman toistoa säkeiden kokonaismäärä voisi olla noin 25 000. Erillisiä runoja hän arvioi Parasken hallinneen noin 450–500. Tarkkoja lukuja ei ole mahdollista esittää ”eri” säkeen tai runon tulkinnanvaraisuudesta johtuen.
Larin Paraske kulttuurissa

Edelfeltin ja Järnefeltin lisäksi Larin Paraskesta ovat tehneet muotokuvia ainakin Berndt Lagerstam, Elin Nordlund ja Hanna Frosterus-Segerstråle. Ajan valokuvissa ja maalauksissa Paraske esiintyy yllään Neoviuksen ostama kannakselaisen kansannaisen puku. Puvun päähineenä on sorokka, joka on nimenomaan naimisissa olevan ortodoksisen naisen päähine; naimisissa olevat luterilaiset naiset käyttävät saman puvun kanssa kokovalkoista huntua sekä nuoret tytöt päänauhaa eli pinteliä tai säppäliä.
Larin Parasken elämäntarina on puhutellut jälkipolvia. Parasken elämää kuvaa Anu Kaipaisen romaani Poimisin heliät hiekat (1979). Sakari Puurusen ohjaamassa tv-elokuvassa Sijan tiijän missä synnyin. Kuvia ja kuvitelmia Larin Parasken elämästä (1981) nuorta Paraskea esitti Sinikka Sokka ja aikuista Eeva-Kaarina Volanen. Näyttelijä Eeva Litmanen, joka on Larin Parasken jälkeläinen, on esittänyt 2000-luvulla tyttärensä kanssa näytelmää Larin Paraske – rautamuurahaisten sukua.
Larin Paraske esiintyy varsin tärkeässä roolissa myös Maijaliisa Dieckmannin historiallisessa lastenkirjassa Pikkupiika Elina (1985).
Säveltäjä Armas Launis käsittelee Larin Paraskea karjalaisaiheisessa, kaksinäytöksisessä oopperassaan Karjalainen taikahuivi (1937).
Kunnianosoitukset ja muistomerkit

Kuvanveistäjä Alpo Sailo teki Larin Parasken patsaan alkujaan vuonna 1936 suunniteltua Kalevala-taloa varten, jota ei kuitenkaan koskaan rakennettu. Veistos pystytettiin vuonna 1949 keskusosuusliike Hankkijan lahjoituksena Helsingin Hesperianpuistoon Mannerheimintien varrelle. Se oli pitkään ainoa Helsingissä sijaitseva historiallista naista esittävä näköispatsas. Patsaan kipsioriginaali on sijoitettu Joensuun yliopistokirjastoon.
Larin Parasken haudalla Raudun (nyk. ven. Sosnovo) Palkealassa on Etelä-Karjalan Nuorisoseuran vuonna 1911 pystyttämä hautakivi.
Helsingin Kaarelassa on ollut vuodesta 1953 Larin Parasken polku.
Porvoossa on Larin Parasken ja Adolf Neoviuksen yhteinen muistomerkki lähellä tuomiokirkkoa Vuorikadun alussa.lähde?
Suomen ortodoksinen kirkko on päättänyt esittää Konstantinopolin patriarkalle Parasken pyhäksi julistamista eli kanonisointia piispainkokouksessaan 9.6.2021 nimellä Pyhä vanhurskas Paraske.
Kirjallisuutta

Larin Paraske: Pilvivene: Larin Parasken runoja lapsille.  (Koottu Larin Parasken laulamia runoja Suomen kansan vanhat runot -kirjasarjasta. Toimittaja: Mirja Kemppinen. Juminkeon julkaisuja 44)  Kuhmo:  Juminkeko, 2005.  ISBN 952-5385-22-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suuret suomalaiset - Larin Paraske.
Larin Paraske runonlaulajista suurin, Suomen Kuvalehti, 23.02.1935, nro 8, s. 28, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Albert Edelfelt: Larin Paraske (1893).
Alpo Sailo: Larin Paraske (1949). Helsinki.
Pasquale Passarelli

Pasquale Passarelli (oikealla) nuorten MM-kilpailujen palkintojenjaossa vuonna 1977.
Pasquale Passarelli (s. 14. maaliskuuta 1957 Gambatesa, Campobasso, Italia) on saksalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja olympiavoittaja.
Italialaissyntyinen Passarelli paini arvokisamitaleille jo 1970-luvun lopulla, mutta hänen ensimmäinen huippuvuotensa oli 1981, jolloin hän voitti 57 kilon painoluokassa sekä MM-kultaa Oslossa että EM-kultaa Göteborgissa. Parin mitalittoman vuoden jälkeen hän sai vuonna 1984 EM-hopeaa ja painiuransa päätteeksi olympiakultaa Los Angelesin kisoissa. Hänen veljensä Claudio Passarelli voitti painin MM-kultaa Martignyssa 1989 ja osallistui olympiakisoihin kahdesti.
Saavutuksia

Olympiakultaa Los Angelesissa 1984 (sarja 57 kg)
MM-kultaa Oslossa 1981 (sarja 57 kg)
MM-pronssia Mexico Cityssä 1978 (sarja 57 kg)
EM-kultaa Göteborgissa 1981 (sarja 57 kg)
EM-hopeaa Bukarestissa 1979 ja Jönköpingissä 1984 (sarja 57 kg)
Passerini-reaktio

Yleinen esimerkki Passerini-reaktiosta
Passerini-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa isosyanidi, karbonyyliyhdiste ja karboksyylihappo reagoivat muodostaen α-asyloksiamidin. Reaktion raportoi ensimmäisen kerran Mario Passerini vuonna 1921 ja se on nimetty hänen mukaansa.
Reagenssit ja mekanismi

Passerini-reaktio tapahtuu useille isosyanideille, aldehydeille, ketoneille ja karboksyylihapoille. Lewis-hapot katalysoivat reaktiota ja reaktio tapahtuu parhaiten aproottisissa liuottimissa. Reaktion reaktiomekanismin ensimmäinen vaihe on karboksyylihapon ja aldehydin tai ketonin löyhän additiokompleksin muodostuminen. Kompleksi reagoi isosyanidin kanssa yhtäaikaisreaktiolla isoimidiksi, joka toisiintuu α-asyloksiamidiksi. Muodostuva amidi voidaan hydrolysoida α-hydroksiamidiksi. Laskennallisten tutkimusten perusteella reaktiossa voi olla välivaiheena nitriliumioni.
Kóstas Paschális

Kóstas Paschális (usein Kostas Paskalis, kreik. Κώστας Πασχάλης, 1. syyskuuta 1929 Livadeiá, Kreikka – 9. helmikuuta 2007 Ateena, Kreikka) oli kreikkalainen baritoni ja oopperalaulaja.
Koulutus

Paschális syntyi Livadeián kaupungissa Keski-Kreikassa. Hän opiskeli pianonsoittoa ja laulua Ateenan kuninkaallisessa konservatoriossa.
Ura

Paschális debytoi Ateenassa 1954 Rigoletto-oopperan pääroolissa. Hän jatkoi uraansa Ateenassa muutaman vuoden, jonka jälkeen hän siirtyi Wienin valtionoopperaan 1958. Hänen uransa jatkui Wienissä kahden vuosikymmenen ajan ja hän oli useissa kuuluisten oopperoiden päärooleissa. Hän vieraili myös lukuisissa muissa huippuoopperoissa, kuten New Yorkin Metropolitan-oopperassa 1965, Lontoossa, Berliinissä ja monissa muissakin Euroopan ja Pohjois-Amerikan kaupungeissa. Hän esiintyi myös Helsingissä 1988. Hän toimi Kreikan kansallisoopperan johtajana vuodesta 1988 alkaen.
Paschálisin ääntä ja tulkintaa on kuvailtu lämpimäksi, resonantiksi ja rytmitajuiseksi, jossa oli voimakkaan dramaattinen ote. Häntä pidettiin eritoten eräänä oman aikansa hienoimmista Verdi-tulkeista.
FS Pascal (1895)

| Pascal |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Toulon
Kölinlasku:  joulukuu 1893
Laskettu vesille:  26. syyskuuta 1895
Palveluskäyttöön:  1897
Poistui palveluskäytöstä:  1911
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 960 t
Pituus:  96,32 m
Leveys:  12,98 m
Syväys:  6,50 m
Koneteho:  8 500 ihp
Nopeus:  19,5 solmua
Miehistöä:  383-401
Aseistus
Aseistus:  6 × 164 mm/45 Mle 1891 tai Mle 1893 -tykkiä 10 × 100 mm/50 tykkiä 14 × 47 mm tykkiä 8 × 37 mm tykkiä 2 × 457 mm torpedoputkea
Pascal oli Ranskan laivaston vuonna 1895 vesillelaskettu Descartes-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiinToulonin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin joulukuussa 1893. Alus laskettiin vesille 26. syyskuuta 1895 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1897.
Palvelus

Alus poistettiin vuonna 1911 alusluettelosta ja se romutettiin.