stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Claës Winell
Jääkärikausi

Winell liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 17. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 10. syyskuuta 1915 alkaen pataljoonan konekiväärikomppaniaan ja myöhemmin 10. heinäkuuta 1917 perustettuun pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun A-kurssin.
Suomen sisällissota

Winell saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi ensin 4. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin komppanianpäälliköksi ensin 5. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan ja edelleen 10. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 konekivääriupseeriksi 4. jääkärirykmentin esikuntaan, josta hänet siirrettiin sisällissodan loppuvaiheilla 3. toukokuuta 1918 alkaen adjutantiksi 2. jääkäriprikaatiin. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Winell siirrettiin sisällissodan jälkeen 14. kesäkuuta 1918 alkaen 2. divisioonan yleisesikuntaupseeriksi, mistä hänet siirrettiin 29. marraskuuta 1918 alkaen Vuoristoprikaatin esikuntapäälliköksi. Uudenmaan rykmentin II pataljoonan komentajaksi hänet nimitettiin 14. syyskuuta 1921. Hänet siirrettiin 26. syyskuuta 1923 Sotaväen esikuntaan, missä hänet ensin määrättiin jalkaväen tarkastajan toimiston päälliköksi ja 1. lokakuuta 1924 alkaen koulutusosaston päälliköksi. Sotaväen esikunnasta hänet siirrettiin ja nimitettiin 25. helmikuuta 1926 alkaen Kajaanin sissipataljoonan komentajaksi. Keski-Suomen rykmentin komentajaksi hänet nimitettiin 22. toukokuuta 1930, mistä tehtävästä hänet komennettiin 11. helmikuuta 1932 hoitamaan II Sotilasmaakunnan komentajan tehtäviä ja määrättiin edelleen 1. heinäkuuta 1933 alkaen Etelä-Pohjanmaan sotilasläänin komentajaksi.
Viransijaisuuksia Winellillä oli muun muassa Santahaminan komendantin tehtävät vuosina 1921–1923 ja Hämeenlinnan varuskunnan päällikkönä hän toimi 25. helmikuuta – 28. joulukuuta 1926 ja 1. syyskuuta 1927 – 22. toukokuuta 1930 väliset ajat. Hän hoiti myös Jääkäriprikaatin komentajan tehtäviä 28. joulukuuta 1926 – 1. syyskuuta 1927 välisenä aikana.
Talvi- ja jatkosota

Winell osallistui talvisotaan 8. divisioonan komentajana ja otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin 4. divisioonan ja samalla Suomenlahden sotilasläänin komentajaksi.
Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin 8. divisioonan komentajaksi, missä tehtävässä hän oli kuolemaansa saakka ja otti osaa taisteluihin Viipurinlahdella, Ylämaalla, Tervajoella, Sommeessa, Rokkalanjoella, Koivistolla, Porajärvellä, Selkissä, Paateneessa, Karjalan Maaselällä, Suurlahdella, Maanselän asemalla ja Krivissä sekä Syvärillä. Hän kuoli sydänkohtaukseen 9. tammikuuta 1943 Helsingissä osallistuessaan kaatuneen poikansa, luutnantti Berndt Thorolf Winellin hautajaisiin. Claës Bertel Winell on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Luottamustoimet

Winell toimi pioneerikoulutusohjelmakomitean jäsenenä vuonna 1922 ja jalkaväen harjoitusohjesääntökomitean jäsenenä vuonna 1923 sekä Puolustusministeriön asettaman pikakiväärikomitean jäsenenä vuonna 1924. Talvivarustuskomitean jäsenenä hän toimi vuosina 1924–1925 ja 1. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1922–1923 sekä Jääkäriprikaatin kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuosina 1926–1928. Suomen upseeriliiton Hämeenlinnan alaosaston puheenjohtajana hän toimi vuosina 1926–1930, ja Jääkäriliiton Hämeenlinnan alaosaston puheenjohtajana vuosina 1928–1930 sekä Suomen upseeriliiton ja Jääkäriliiton Kouvolan alaosaston puheenjohtajana vuosina 1931–1932. Hän toimi myös ruotsinkielessä suoritettavia tutkintoja varten asetetun tutkintolautakunnan apujäsenenä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgewehrführer 8. joulukuuta 1915  Gewehrführer 5. helmikuuta 1916  Zugf¨hhrer 16. elokuuta 1917  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 24. joulukuuta 1919  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1926  Eversti 6. joulukuuta 1930  Kenraalimajuri 1941 |      |  Mannerheim-risti 2. lk.  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 1. lk.  Suomen Valkoisen Ruusun komentajamerkki  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. risti  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista.
Record (peruna)

| Record>  |
| --- | --- |
Alkuperämaa:  Alankomaat 1932
Kasvinjalostaja:  R. J. de Vroome Svalöf Weibull
Ylläpito
Lajike-edustaja Suomessa:  Kesko 1997
Lajikkeen ylläpitäjä:  Siemenperunakeskus 1994
Record on ollut aikaisemmin suosittu perunalajike. Record on poistatettu Suomen siemenperunaluettelosta. Record on altis vihertymään. Se on altis tummumaan raakana ja keitettynä. Runsaalla typpilannoituksella sen laatu heikkenee. Record on kestävä mukularutolle, mutta se on altis virustaudeille.
Satoisuus

| Mukulasatoisuus kg/ha (1984-1991) |
| --- | --- |
I viljelyvyöhyke:: 36 000 kg, josta 18,2 % tärkkelystä
II viljelyvyöhyke:: 36 000 kg, josta 18,2 % tärkkelystä
III viljelyvyöhyke:: 34 600 kg, josta 16,5 % tärkkelystä
IV viljelyvyöhyke:: 30 000 kg, josta 14,4 % tärkkelystä
Aiheesta muualla

The European Cultivated Potato Database: Record
näytä
keskustele
Suomen perunalajikkeet()
Adora 1996/? |
Amazone 1993/1981 |
Annabelle (uusi) |
Appell |
Arielle (uusi) |
Asterix (myös Ruotsi) |
Barima † |
Bellona |
Bintje 1976/1910 (myös Ruotsi) |
Blue Congo |
Columbo  |
Ditta |
Fado 2015 |
Fambo |
Felsina (myös Ruotsi) |
Fontane |
Gloria 1996/1990 |
Hankkijan Tanu 1981/1981|
Hankkijan Timo 1977/1977|
Hankkijan Tomppa |
Hertha † 1987/1979 |
Idole 1995/1988 |
Jazzy 2015 |
Jussi 2015 |
Kardal 1994/1988 |
Kulta 1997/1997 |
Lady Amarilla 2015 |
Lady Britta 2015 |
Lady Cristi |
Lady Claire |
Lady Felicia o |
Lady Rosetta (myös Ruotsi) |
Lady Sara 2015 |
Matilda 1989/1985 (myös Ruotsi) |
Melody 2015 |
Musica 2015 |
Nicola 1994/1973 (myös Ruotsi) |
Ostara 1977-1994 ja 1996/1962 |
Olympia |
Pito 1976/1964 |
Posmo 1986/1978 |
Puikula 1985/maatiaisperuna |
Record † 1976/1932 |
Redstar |
Rikea |
Rocket † 1996|
Rosamunda 1986/1974 (myös Ruotsi) |
Sabina 1979/1976 (myös Ruotsi) |
Saline (uusi)  |
Satu 1996/1996 |
Saturna 1977/1964 |
Seresta |
Sieglinde (Siikli) 1976/1935 |
Sini 1977/1977 |
Solana |
Suvi 1977/1977   |
Swift (tuontiperuna)   |
Timate |
Ukama 1995/1976 (myös Ruotsi) |
Ute 1993/1982  |
Van Gogh 1993/1987 (myös Ruotsi)  |
Velox |
Venla |
Victoria |
Vital † 1996/?
Reikäsaha

Tyypillinen reikäsaha
Tyypillinen reikäsaha
Reikäsaha on saha, jolla voi tehdä reikiä porakoneen avustamana. Sovellettuja materiaaleja ovat esimerkiksi puu ja muovi. Sahaa on olemassa ainakin kolmena eri versiona:
Yksittäiset reikäsahaterät, jotka asetetaan "ankkuriinsa"
Reikäsahasarjan yhteydessä toimitetut monet koot, joista valitaan tarkoitukseen sopiva ja kiinnitetään sopivaan moduuliin
Tyyppi, jossa leikkaava osuus voidaan portaattomasti säätää haluttuun säteeseen, jotta saadaan sopivan kokoinen reikä
Työkalun käyttökohteina ovat tapaukset, joissa poran tai pistosahan käyttäminen ei olisi käytännöllistä.
Sähkömiehet voivat reikäsahalla sahata reiät uppoasennettaville kytkimille ja pistorasioille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reikäsaha Wikimedia Commonsissa
Reistraattori

Reistraattori eli registraattori eli kirjaaja oli Suomessa entisaikaan virkamies, jonka työnä suurissa virastoissa oli ottaa vastaan saapuvia asiakirjoja ja luovuttaa lähtevät asiakirjat henkilöille, joita asia koski. Reistraattorin tehtäviin kuului myös kirjata asiakirjojen tiedot niistä pidettävään luetteloon eli diaariin. Suomen kieleen sana reistraattori on tullut ruotsin sanasta registrator. Se puolestaan pohjautuu keskiajan latinan sanaan registrum, joka tarkoittaa rekisteriä. Registrumin pohjana on latinan regesta, joka tarkoittaa muistiin merkittyjä asioita.
Reistraattorin virkahuonetta kutsuttiin reistraattorinkonttoriksi eli kirjaajankonttoriksi.
Regeringsgatan

Regeringsgatania pohjoiseen Mäster Samuelsgatanin risteyksessä.
Regeringsgatan on Tukholman Norrmalmilla sijaitseva katu, joka ulottuu etelä-pohjoissuunnassa Kustaa Aadolfin torilta Birger Jarlsgatanille.
Kuvia

Regeringsgatan 9:ssä sijainnut vuonna 1912 valmistunut toimisto- ja liikerakennus, joka purettiin 1972.
Edellisen julkisivu säilytettiin ja siirrettiin osoitteeseen Drottninggatan 33.
Jugend-aikainen barokkivaikutteinen asuintalo Regeringsgatanin ja Jakobsbergsgatanin kulmassa. Ernst Stenhammar, 1908.
Regeringsgatan ylittää Kungsgatanin siltaa pitkin.
Regeringsgatan 74:ssä sijaitsee historiallinen tanssiravintola Nalen. Se avattiin vuonna 1886 nimellä National, ja se oli 1930-luvulta 1960-luvulle yksi Tukholman suosituimmista.
Elokuvateatteri Edison Regeringsgatan 111:ssä vuonna 1905.
Regeringsgatanin loppupäässä sijaitsee entisen pääministerin Karl Staaffin mukaan nimetty puistoaukio, jossa on Carl Eldhin veistämä muotokuvapatsas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Regeringsgatan Wikimedia Commonsissa
Juha Rautio

| Juha Rautio> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. tammikuuta 1980 (ikä 45) Savonlinna, Suomi
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  runoilija, esiintyvä taiteilija, muusikko
Kirjailija
Esikoisteos:  Olen matkinut kaikkia lintuja (2009), Häkki (2011)
Aiheesta muualla
[*Kirjailijan kotisivu Kotisivut]
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Juha Rautio (s. 29. tammikuuta 1980 Savonlinna) on runoilija ja musiikintekijä. Häneltä on julkaistu useita runokokoelmia. Ensimmäisten runokokoelmien vastaanotossa nähtiin piirteitä beatrunoudesta ja eksistentialismista sekä nostettiin esiin yhteiskuntakriittisyys. Rautio on suomentanut Raymond Carverin runoja. Vuonna 2020 julkaistiin hänen ensimmäinen proosateoksensa, novellikokoelma Sunnuntain rajat. Se oli Savonia-palkintoehdokkaana.
Rautio tunnetaan aktiivisesti esiintyvänä runoilijana. Hän on esiintynyt runoklubeilla ja -kiertueilla sekä tehnyt esityksiä eri alojen taiteilijoiden kanssa. Rautio toimi 2019–2022 Lahden runomaratonin taiteellisena johtajana ja runoyhdistys Nihil Interitin puheenjohtajana 2020–2023. Hän on sirkus- ja musiikkiyhdistys Agit-Cirkin jäsen.
Tuotanto > Runokokoelmat

Jokainen epäilys ennen tätä ja tämän jälkeen. Vantaa: Enostone, 2024. ISBN 978-952-3991-09-5
Trad. Vantaa: Enostone, 2021. ISBN 978-952-7389-61-4.
Sääntö 0. Vantaa: Enostone, 2019. ISBN 978-952-5960-90-7.
Festivaali.  Helsinki:  Enostone, 2018.  ISBN 978-952-5960-75-4
Tuopin hintainen 1 runovihko. Helsinki: pienpainate, 2017
Istu laulu.  Tampere:  Sanasato, 2013.  ISBN 978-952-5804-36-2
Häkki.  Tampere:  Sanasato, 2011.  ISBN 978-952-5804-22-5
Olen matkinut kaikkia lintuja.  Tampere:  Sanasato, 2009.  ISBN 978-952-5804-10-2
Tuotanto > Proosaa

Hyönteistaulu, romaani. Vantaa: Enostone, 2024 ISBN 978-952-399-142-2
Random-karaoke, romaani. Vantaa: Enostone, 2022. ISBN 978-952-7389-85-0
Sunnuntain rajat, novelleja. Vantaa: Enostone, 2020. ISBN 978-952-7389-09-6
Olento ja se: hahmotelmia ajelehtimisen poetiikasta, essee teoksessa Poetiikkaa III, toim. Ville Hytönen. Turku: Savukeidas 2015 ISBN 978-952-268-104-1
Tuotanto > Suomennokset

Carver, Raymond: Sateisten päivien jälkeen: Valitut runot.  Suomentanut Arto Lappi & Juha Rautio. Turku:  Sammakko, 2013.  ISBN 978-952-483-238-0
Aiheesta muualla

Kustantajan esittely
Agit-Cirk
Kirjailijan kotisivu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Albert Ravila

Albert Ravila jatkosodan aikana vuonna 1943.
Johan Albert Ravila (28. joulukuuta 1897 Helsinki – 28. kesäkuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen suojeluskuntataustainen upseeri, joka toimi rykmentinkomentajana jatkosodassa. Ravila harrasti pienoiskivääriammuntaa ja saavutti vuonna 1937 henkilökohtaisen maailmanmestaruuden. Ravila ylennettiin kenraalimajuriksi 1955.
Perhe

Ravila syntyi Helsingissä vaihdemies Joonas Ravilan perheeseen. Ravilan pojista myös John lähti sotilasuralle. Hän oli sodassa majuri, mutta päätyi sodan jälkeen liike-elämän palvelukseen. Kolmas veljeksistä Paavo Ravila oli kielentutkimuksen professori, joka toimi Helsingin yliopiston rehtorina ja kanslerina.
Sotilasura

Ravila osallistui vapaaehtoisena sisällissotaan ja suoritti sen jälkeen varusmiespalveluksensa vuosina 1919–1920. Hän toimi 1920-luvulta lähtien suojeluskunnan tehtävissä ja suoritti Kadettikoulun erikoiskurssin 1927–1928. Tämän jälkeen hän jatkoi Suojeluskuntain Yliesikunnassa ja siirtyi 1933 Oulun suojeluskuntapiirin aluepäälliköksi ja myöhemmin Turunmaan sotilaspiirin aluepäälliköksi.
Suojeluskuntatehtävänsä johdosta Ravila toimi talvisodan aikana Turun lohkon jalkaväkikomentajana ja jatkoi myöhemmin aluepäällikkönä. Jatkosodan alussa hän toimi saksalaiselle vuoristoarmeijakunta Norwegenille alistetun Jalkaväkirykmentti 14:n komentajan apulaisena sekä rykmentin ensimmäisen pataljoonan komentajana. JR 14:n komentajaksi Ravila nimitettiin toukokuussa 1942, ja hän toimi tehtävässä huhtikuuhun 1943 saakka. Huhtikuussa 1944 hänet määrättiin komentamaan Jalkaväkirykmentti 53:a Karjalankannaksella jatkosodan päättymiseen asti.
Sodan ja suojeluskuntien lakkauttamisen jälkeen Ravila toimi 27:nnestä  marraskuuta 1944 alkaen Salon, sittemmin Turun Pohjoisen sotilaspiirin komentajana vuoteen 1952 asti. Joulukuussa 1952 hänet määrättiin 3. prikaatin eli Porin Prikaatin komentajaksi 1952–1954. Helmikuusta 1954 elokuuhun 1955 hän johti Pääesikunnan komento-osastoa ja toimi 1955–1958 taisteluvälinepäällikkönä. Hänet ylennettiin everstiksi 1944 ja kenraalimajuriksi 6.12.1955.
Urheilu-ura

Ravila voitti Tukholmassa ammunnan MM-kilpailuissa 1929 joukkuekultaa (50 m pienoiskivääri, makuulta). Hän voitti vuonna 1931 MM-joukkuekultaa pienoiskiväärillä polviammunnassa (Lwów, Puola, nyk. Ukraina), joukkuehopeaa (300 m vapaakiväärillä, asennot) ja joukkuepronssia (50 m pienoiskivääri, makuulla). vuonna 1937 Helsingissä hän voitti henkilökohtaisessa kilpailussa MM-kultaa pienoiskiväärillä, makuulta, 40 laukausta ja joukkuehopeaa (50 m pienoiskiväärillä makuulta). Lontoon olympialaisissa 1948 hän sijoittui seitsemänneksi pienoiskiväärin 50 metrin makuukilpailussa tuloksella 596.
Oiva Willamo

| Oiva Willamo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Oiva Johannes Willamo
Syntynyt: 7. syyskuuta 1887 Helsinki
Kuollut: 12. syyskuuta 1967 (80 vuotta) Helsinki
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärieversti
Oiva Johannes Willamo (vuoteen 1906 Wilander; 7. syyskuuta 1887 Helsinki – 12. syyskuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen kutsumanimiään olivat muun muassa Ukko, Lapin kaani ja Lapin keisari; Saksassa hän käytti peitenimeä Willman.
Willamo oli Saksassa sotilasoppinsa saanut jääkäri, joka jo ensimmäisessä maailmansodassa taisteli Saksan armeijan riveissä ja myöhemmin Suomen sisällissodan Valkoisessa Armeijassa. Talvisodassa hän toimi rintamakomentajana ja jatkosodassa suomalaisten ja saksalaisten välisiä yhteyksiä hoitaneen yhteysesikunta Roi:n komentajana. Hän oli myös innokas urheiluvaikuttaja ja oli muun muassa perustamassa maineikkaita Ounasvaaran Hiihtoseuraa ja Helsingin Jalkapalloklubia (HJK).
Perhetausta

Willamon vanhemmat olivat kauppias Johannes Willamo (aik. Wilander) ja Johanna Mathilda Friman. Hänet vihittiin ensimmäisen kerran avioliittoon vuonna 1922 Hellin Maria Haaralan kanssa, joka kuoli vuonna 1938, ja toisen kerran vuonna 1944 kirjailija Annikki Kariniemen kanssa. Hänen nuorempi veljensä oli elokuvatuottaja Armas Willamo.
Opinnot

Willamo kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1911 ja liittyi Eteläsuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1911–1914 Teknillisen korkeakoulun maanmittausosastolla sekä Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla. Hän kävi Sotakorkeakoulun komentajakurssin vuosina 1926–1927. Nuoruudessaan hän kuului myös Voimaliittoon.
Jääkärikausi > Pfadfinder

Willamo oli yksi ensimmäisistä vapaaehtoisista, joiden päämääränä oli sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 3. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin Willamo sijoitettiin Kuninkaallisen preussilaisen jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan, josta hänet komennettiin 4. syyskuuta 1915 värväys- ja etappitehtäviin Ruotsiin. Siellä hän toimi Seittenkarin, Tornionjoen ja Haaparannan etappiasemilla. Hän palasi takaisin komppaniaansa Saksaan 20. tammikuuta 1916. Hänet komennettiin 4. toukokuuta 1916 Saksan meriesikunnan erikoiskursseille Berliiniin, mistä hänet komennettiin toukokuussa 1916 erikoistehtäviin Ruotsiin ja Suomeen.
Jääkärikausi > Kilpisjärven pamaus

Willamo kuului nelimiehiseen jääkäriryhmään, johon hänen lisäkseen kuuluivat Juho Heiskanen, Ilmari Relander ja Armas Suvirinne. He räjäyttivät kesäkuun 6. ja 7. päivän välisenä yönä vuonna 1916 Siilastuvassa Kilpisjärven rannalla sijainneet suuret venäläiset ammus- ja sotilastarvikevarastot. Tällä matkalla hän joutui myöhemmin 28. heinäkuuta 1916 Kajaanissa poliisien ja santarmien pidättämäksi, mutta onnistui pakenemaan heiltä. Pidätystä peläten Willamo matkusti elo–syyskuun vaihteessa Ruotsiin ja vielä saman kuukauden lopulla Saksaan Berliiniin, missä hän otti osaa toistamiseen erikoiskursseille. Pataljoonan yhteyteen hän palasi vuosien 1916–1917 vaihteessa, ja hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon. Täydennysjoukosta hänet siirrettiin pioneerikomppaniaan 7. elokuuta 1917. Willamo osallistui vuonna 1917 Libaussa (Liepāja, Latvia) järjestetylle moottoriveneenkuljettajakursseille. Hänet komennettiin erikoistehtäviin Pohjois-Suomeen 28. joulukuuta 1917, minne hän matkusti Stettinistä merimiehenä Tukholmaan ja sieltä edelleen Haaparannalle.
Suomen sisällissota

Willamo siirtyi Haaparannalta Tornioon 31. tammikuuta 1918 ja liittyi 2. helmikuuta 1918 oberzugführer Friedel Jacobssonin komennuskuntaan, jonka mukana otti osaa Tervolan taisteluun ja 6. helmikuuta 1918 Tornion Iisakankasarmin valtaukseen. Torniosta hänet määrättiin kouluttamaan ja järjestämään Rovaniemelle alueen paikallisia suojeluskuntajoukkoja, joita käytettiin myöhemmin jääkäriluutnantti Aarne Mannisen komentamassa Oulun krenatööripataljoonan 2. komppaniassa. Rovaniemeltä Willamo komennettiin ylipäällikkö Mannerheimin käskyllä Kuolajärvelle 5. maaliskuuta 1918, missä hänen tehtäväkseen tuli muodostaa ja järjestää paikalliset suojeluskuntajoukot vahvennettuna Rovaniemeltä tuomillaan rovaniemeläisillä ja kemijärveläisillä suojeluskuntajoukoilla. Hän toimi sitten näin muodostetun Kuolajärven pataljoonan komentajana. Pataljoona jaettiin neljään komppaniaan, joista yksi oli konekiväärikomppania. Konekiväärikomppanian johtajana toimi jääkärivänrikki Väinö Sellgrén, muut komppanianpäälliköt olivat jääkäriyliluutnantti Lauri Stark sekä jääkärivänrikit Pietari Autti ja Jalmari Id. Pataljoonan ensisijaisena tehtävänä oli torjua Muurmannin alueelle talven aikana koottu ja sieltä käsin Suomen puolelle operoiva noin 2 500 miehen vahvuinen punakaartilaisjoukko. Willamo osallistui Suomen sisällissodan aikana Koillisrintaman sotatoimiin Vienan Karjalassa, muun muassa Tuntsan kylän valtaukseen sekä Kivisalmen ja Kilislammen taisteluihin.
Sisällissodan jälkeinen aika

Willamo toimi sisällissodan jälkeen Sallan rykmentin Kuolajärven pataljoonan komentajana, josta hänet määrättiin edelleen 20. heinäkuuta 1918 alkaen Lapin I rajavartiopataljoonan 13. ryhmän päälliköksi. Lapin ryhmän esikuntapäälliköksi hänet nimitettiin 7. lokakuuta 1918. Lapin ryhmässä hänet siirrettiin edelleen 20. joulukuuta 1918 alkaen 4. komppanian ja 1. huhtikuuta 1919 alkaen 1. komppanian päälliköksi. Lapin rajavartioston talouspäällikön tehtävät hän vastaanotti 1. lokakuuta 1920, mistä tehtävästä hän siirtyi Lapin rajavartioston komentajaksi ja rajakomendantiksi jääkärimajuri Kurt Martti Walleniuksen tilalle 30. syyskuuta 1921.
Talvi-, jatko- ja Lapin sota

Willamo osallistui talvisotaan Erillisen pataljoona 16:n komentajana ja myöhemmin Lapin Ryhmän komentajan K. M. Walleniuksen apulaisena sekä Osasto Willamon komentajana.
Välirauhan aikana hän toimi 11. Divisioonan virkaatekevänä komentajana ja myöhemmin Jalkaväkirykmentti 32:n komentajana, mistä tehtävästä hänet siirrettiin Rajavartiosto 6:n komentajaksi ja edelleen rajavartiostojen päälliköksi.
Jatkosodan kynnyksellä Mannerheim määräsi eversti Willamon yhteysupseeriksi saksalaisten XX Armeijakunnan esikuntaan (AOK), vaikka kyseessä oleva tehtävä olisi kuulutun kenraalikuntaan kuuluvalle, mutta Mannerheim katsoi Willamon Pohjois-Suomen tuntemuksen ajavan arvojärjestyksen edelle. Myöhemmin hän toimi yhteysesikunta Roi:n komentajana aina Lapin sodan alkuun saakka. Kyseistä tehtävää hoitaessaan Willamo kutsuttiin päämajaan antamaan tilannearvio 26. lokakuuta 1941, jolloin hän arvosteli muun muassa ankarasti kenraalieversti Nikolaus von Falkenhorstia saamattomaksi. Toisaalta hän kehui armeijakuntien komentajia, joilla oli ilmeisiä hankauksia Falkenhorstin kanssa, mistä syystä XXXIV AK:n komentaja ratsuväenkenraali Hans Feige siirtyi tehtävästään syrjään.
Willamo toimi isäntänä SS-valtakunnanjohtaja Heinrich Himmlerin Pohjois-Suomen vierailulla alkuvuonna 1942, jolloin Himmler tarkasti Kiestingin joukot. Willamo myös saunotti Himmlerin, jonka hän vielä muisti ja otti puheeksi Mannerheimin vastavierailulla Saksassa 27. kesäkuuta 1942.
Sotien jälkeen Willamo toimi Erillisen Rajavartioston komentajana, josta hänet siirrettiin Pääesikuntaan erikoistehtäviin vuonna 1945 ja oli tehtävässä kunnes erosi vuonna 1947 vakinaisesta palveluksesta. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.