stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puoliakustinen sähkökitara
Historia

Gibson-kitarayhtiölle vuosina 1920–1924 työskennelleen Lloyd Loarin sanotaan keksineen puoliakustisen sähkökitaran suunnitellessaan mikrofoniprototyyppejä akustisen kitaran äänen vahvistamiseksi.
Loarin keksinnöt eivät kuitenkaan kantaneet pitkälle, ja vasta 1930-luvulla Rowe-DeArmond -yhtiö alkoi valmistaa ensimmäisenä maailmassa erikseen myytävää akustisen kitaran kaikuaukkoon kiinnitettävää sähkömagneettista mikrofonia vahvistamaan kitaran luonnollista sointia.
Vuonna 1935 Gibson-kitarayhtiö valmisti ensimmäisen varsinaisen puoliakustisen sähkökitaran, Gibson ES-150, kiinnittämällä F-aukkoiseen akustiseen kitaraan yhden suuren mikrofonin kaulan alapuolelle. Mikrofonissa oli yksi napakappale, jonka ympärille oli kierretty käämi. Napakappaleen kaksi suurta magneettia olivat kopan sisällä kiinnitettynä kitaran kanteen. Kiinnitysruuvit antavat tunnusomaisen ulkonäön rakenteelle.
Jazzkitaristi Charlie Christian alkoi käyttää kyseistä mallia ja soitti sitä niin taitavasti, että kitaran mikrofoni nimettiin Charlie Christian -mikrofoniksi.
Gibson esitteli 1950-luvulla myös muita malleja ja 1960-lukuun mennessä monet huippukitaristit olivat alkaneet suosia puoliakustisia kitaroita.
Puoliakustisen kitaran pyöreä ja pehmeä sointiväri perustuu sen kaikukoppaan, joka resonoi kielten soidessa ja näin antaa kitaralle sen tunnusomaisen soinnin. Puoliakustisissa kitaroissa käytetään myös hyvin usein erityisiä PAF-humbuckereita, joiden sointi on myös pehmeä ja pyöreä. Joissakin malleissa sointia pehmennetään entisestään käyttämällä puusta valmistettua tallaa.
Varsinainen puoliakustinen sähkökitara

Ensimmäisiä valmistettuja puoliakustisia kitaroita, joissa oli sähkömagneettinen mikrofoni, sanottiin yleensä vain onttokoppaisiksi kitaroiksi tai orkesterikitaroiksi. Näiden ongelmana on kuitenkin aina ollut erityisesti korkeilla äänenvoimakkuuksilla soitettaessa kopan voimakas resonointi ja äänen kierto, mikä aiheutti mikrofonien voimakasta vinkumista.
1950-luvun lopulla Gibson-kitarayhtiö ratkaisi tämän ongelman esittelemällä sarjan litteäkoppaisia, varsinaisia puoliakustisia sähkökitaroita, joiden kaikukoppa oli pienempi, mikä vähensi kiertoa. Kitaran kansi ja pohja olivat kuperat, ja kannessa oli myös F-aukot kuten perinteisessä onttokoppaisessa sähkökitarassa.
Puoliakustisessa kitarassa oli lisäksi koko kopan pituinen puupalkki mikrofonien alla. Palkki oli myös koko kopan paksuinen ja kiinni kannessa ja pohjassa ja näin vähensi kopan resonointia ja äänen kiertoa sekä lisäsi sustainia eli aikaa, jonka kielet soivat niiden näppäilyn jälkeen.
Varsinainen puoliakustinen sähkökitara > Mikrofonien asennus

Suurikoppaisten puoliakustisten kitaroiden mikrofonit voidaan asentaa kitaraan kahdella tavalla: joko yleisen käytännön mukaan upottamalla ne kitaran kanteen tai käyttämällä ns. "kelluvia" mikrofoneja, jotka on asetettu suoraan kitaran kannen päälle pienillä kiinnikkeillä. Kelluvat mikrofonit antavat vielä pehmeämmän soinnin, koska ne eivät ole yhtä lailla kosketuksissa kitaran runkoon kuin upotetut mikrofonit.
Jotkut kitaristit pitävät kelluvamikrofonisia orkesterikitaroita varsinaisina jazzkitaroina. Muun muassa Ibanezin George Bensonille valmistamassa nimikkomallissa on kelluvat mikrofonit.
Muita tunnettuja puoliakustisia kitaroita

Tunnetuimmat puoliakustiset kitarat lienevät Gibsonin valmistamia, mutta toisen maailmansodan jälkeen muun muassa Gretsch ja Guild alkoivat valmistaa puoliakustisia ja onttokoppaisia kitaroita. Gibson joutuikin kilpailemaan näiden yhtiöiden kanssa puoliakustisten kitaroiden markkinoista.
Danelectro alkoi puolestaan 1960-luvulla valmistaa halvemman hintaluokan onttokoppaisia kitaroita. Nämä muistuttivat ulkoisesti lankkusähkökitaraa, mutta niiden masoniitista tehty koppa oli ontto eikä niissä ollut F-aukkoja. Kitarassa oli myös ns. Lipstick-mikrofonit ja kitara kokonaisuudessaan oli täysin omaa luokkaansa sekä soinniltaan että ulkonäöltään.
Myös Fenderillä on joitakin puoliakustisia malleja: mm. Telecasteriin perustuva Telecaster Thinline. 1960-luvulla erittäin suosituksi tulivat myös Rickenbackerin puoliakustiset mallit, jotka ovat pysyneet lähes muuttumattomina näihin päiviin saakka ja ovat erittäin suosittuja ja laadukkaita instrumentteja.
Myös Brian Mayn itse valmistama kitara, jota hän on käyttänyt jo 45 vuotta, on onttokoppainen, vaikkei siinä ole F-aukkoja. May porasi kitaran koppaan akustisia taskuja, jotka aiheuttivat kopan resonoinnin ja kitaralle sen omintakeisen soinnin.
2000-luvun alkupuolelta asti puoliakustisia kitaroita on löytynyt jo halvempiin kitaroihin erikoistuneiden valmistajien mallistoista siinä missä muitakin kitaroita. Myös puoliakustiset bassot ovat yleistyneet markkinoilla ja niiden sointiin resonoiva kaikukoppa vaikuttaa samalla tavalla kuin sähkökitaroihinkin.
Tunnettuja kitaristeja

Tunnettuja puoliakustisia käyttäviä kitaristeja ovat muun muassa Roy Orbison, Chuck Berry, Pat Metheny, Biréli Lagrène, George Benson, Alvin Lee, Ted Nugent, Charlie Christian, Freddie King, Eddie Cochran, John Lee Hooker, ja B. B. King joka alkuaikoina soitti Gibsonin ES-355 -mallia. Hän ei kuitenkaan pitänyt kitaran kaikukopan aiheuttamasta kierrosta ja yritti eliminoida sitä tunkemalla kaikukopan täyteen pyyhkeitä. King ratkaisi ongelman lopulta teettämällä Gibsonilla oman nimikkomallinsa, "Lucillen", jonka muoto ja ulkonäkö perustuvat ES-355 -malliin, mutta sen runko on umpipuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puoliakustinen sähkökitara Wikimedia Commonsissa
Vantage-puoliakustinen sähkökitara
Alkuperäinen Gibson ES-150 vuodelta 1953, tämän mallin Charlie Christian teki tunnetuksi. Kopassa on nähtävillä kaulan alapuolella nk. Charlie Christian -mikrofoni.
George Benson soittamassa Ibanezin kelluvamikrofonista orkesterikitaraa.
Armas Puolimatka

Pankinjohtaja Teuvo Aura, toimitusjohtaja Armas Puolimatka, pankinjohtaja Mauno Koivisto ja Helsingin maalaiskunnan kunnanjohtaja Lauri Lairala Vantaan Kaivokselassa vuonna 1963.
Armas Kaarlo Kustaa Puolimatka (3. kesäkuuta 1918 Turku – 28. elokuuta 1989 Naantali) oli vuorineuvos ja Suomen merkittävimpiin kuuluva rakennusurakoitsija 1960−1980-luvuilla. Puolimatka kehitti yrityksessään voimakkaasti rakentamisen rationalisointia ja työmaatekniikkaa, ja hän on yksi teollisen rakentamisen pioneereista Suomessa.
Perhetausta ja koulutus

Armas Puolimatka syntyi vuonna 1918 Turussa mutta asui valtaosan lapsuudestaan Humppilassa, äitinsä Edith Sofia Puolimatkan lapsuudenkodissa. Puolimatkan äiti oli muuttanut jo aiemmin Turkuun paremman työn perässä, mutta piti huolta pojastaan sieltä käsin ja vietti lomat tämän kanssa. Armas asui isoäitinsä Sofian ja enonsa Kallen perheen kanssa Humppilan Myllykulmassa, missä hän kävi myös koulua. Hän muutti äitinsä luo Turkuun 16-vuotiaana.
Puolimatka työskenteli rakennustyömailla, kunnes haki ja pääsi Turun teknilliseen kouluun tie- ja vesirakentamisen opintosuunnalle. Puolimatka valmistui rakennusmestariksi vuonna 1939. Työskenneltyään lyhyen aikaa Turun kaupungin rakennustoimistossa hän siirtyi Turun suurimman rakennusliikkeen palvelukseen. Sodan aikana Puolimatka oli Ahvenanmaalla linnoitustöissä.
Ura yrittäjänä

Sodan jälkeen Puolimatkan ollessa Uudessakaupungissa työmaan valvontatöissä, pyysi tilaaja häneltä tarjousta rakennusurakasta ohi hänen työnantajansa. Puolimatka teki tarjouksen ja sai urakan, jota varten hän perusti Rakennustoimisto Puolimatka Oy:n vuonna 1946.
Armas Puolimatka kehitti rakennusliikettään järjestelmällisesti kohti suurtuotantoa jo 1950-luvun alusta lähtien. Vuosikymmenen lopussa yritys oli maan suurin yksityinen rakennusliike. Puolimatka kehitti rakentamisen teollista tekniikkaa ja rationalisointia: hän toi maahan ensimmäiset rakennusnosturit ja laajensi yritystensä toimintaa teollisiin rakennusosiin sekä elementteihin. Toiminta laajeni vähitellen koko eteläisen ja keskisen Suomen alueelle. 1960-luvulla Puolimatka oli yksi maan suurimmista aluerakentajista ja kolmen suurimman rakennusliikkeen joukossa. 1980-luvulla konserniksi kasvaneessa yritysryppäässä oli jo yli 6 000 työntekijää ja sen liikevaihto oli yli 2,5 miljardia markkaa.
Ura yrittäjänä > Patruunamainen johtaja

Persoonana Armas Puolimatka oli värikäs, isokokoinen ja räväkkä mies. Hänet tunnettiin häikäilemättömänä ja kovaotteisena liikemiehenä: omapäistä vaikuttajaa jopa pelättiin. Yrityksiään hän johti henkilökohtaiseen tyyliin, pitäen mahdollisimman paljon päätösvaltaa itsellään. Puolimatkan oma mieliurheilu oli kädenvääntö, jossa hän vahvana miehenä voitti lähes poikkeuksetta. Työtovereiltaan ja alaisiltaan Puolimatka vaati ehdotonta rehellisyyttä; hänen kerrotaan jopa piilotelleen omassa toimistossaan seteleitä mattojen alle nähdäkseen, olivatko siivoojat luotettavia.
Muut rakennusalan vaikuttajat ovat muistelleet Armas Puolimatkaa rehevänä ja elämän nautintoja rakastaneena miehenä, jolla oli aina mukanaan paksu setelinippu. Onnistuminen tonttien hankinnassa kulki usein käsi kädessä puoluerahoituksen kanssa. Monista muista poiketen Puolimatka antoi käteistä rahaa suoraan poliitikoille ja puolueiden vaalikassoihin ohi kirjanpidon. Aina ei ollut varmaa, tiesikö Puolimatka itsekään, mikä oli Puolimatka-konsernin kassan ja hänen oman kukkaronsa suhde. Hänen suurpiirteistä suhtautumistaan rahaan kuvaa, että joskus 1970-luvulla hän kysyi apulaisjohtaja Markku Markkolalta, olisiko hänen kenties alettava ottaa jonkinlaista palkkaakin pääjohtajan työstään.
Rakennuslehdelle vuonna 1978 antamassaan haastattelussa Puolimatka ilmaisi huolensa maineestaan ja arvosteli lehdistön sensaatiohakuisuutta. Taustalla oli laajamittainen vanhojen, monessa tapauksessa historiallisesti arvokkaiden rakennusten purkaminen Turussa uudisrakennusten tieltä, mitä alettiin myöhemmin kutsua Turun taudiksi. Rakennuslehden mukaan monien mielestä Puolimatka ei ollut osa Turun tautia, ”vaan oli se tauti”. Puolimatka sanoi, että jos julkisuuden paine rakennusalaa kohtaan kasvaa liian suureksi, vaarana on yrittämishalun hiipuminen.
Ura yrittäjänä > 1980-luku

Vuonna 1980 Puolimatka sai aivoinfarktin, joka vauhditti hänen päätöstään luopua itse luomastaan yritysryppäästä.
Kesäkuussa 1982 terveydeltään jo heikko Armas Puolimatka sai syytteen lahjonnasta. Hänet todettiin syylliseksi ja tuomittiin korkeimmassa oikeudessa ehdolliseen vankeusrangaistukseen. Puolimatka anoi armahdusta presidentti Mauno Koivistolta, mutta tämä hylkäsi anomuksen. Puolimatkalta lahjuksia vastaanottaneet Turun kaupungin virkamiehet, muiden muassa asemakaava-arkkitehti, tuomittiin sakkoihin ja viraltapantaviksi. Puolimatka sai syytteitä poliitikkojen lahjomisesta myös Noppa-jutussa, mutta nämä syytteet kaatuivat, koska rahan antaminen poliitikoille ja puolueille ei sinänsä ollut rikollista.
Puolimatka-konsernin tuloksen alettua heikentyä 1980-luvun puolessa välissä Armas Puolimatka toimi nopeasti ja myi vuonna 1985 koko rakennustoiminnan Hankkijalle 715 miljoonan markan kauppahinnalla (nykyarvolla 185 miljoonaa euroa). Puolimatka kuoli 71-vuotiaana vuonna 1989 maatilallaan Naantalissa.
Armas Puolimatka oli perheellinen, ja hänellä oli neljä lasta. Suursijoittajat Rauno Puolimatka ja Raimo Puolimatka ovat hänen poikiaan.
Luottamustoimet ja kunnianosoitukset

Puolimatka ei liiemmin osallistunut järjestötoimintaan tai muiden yhtiöiden hallituksiin, lukuun ottamatta pitkäaikaista jäsenyttä Vakuutusyhtiö Sammon hallintoneuvostossa. Puolimatkalle myönnettiin muun muassa Suomen Valkoisen Ruusun komentajan kunniamerkki. Vuorineuvoksen arvon hän sai vuonna 1967.
Puolimatkan 70-vuotispäivänä 1988 paljastettiin Turun Patterinhaassa Maarit Nissilän betoniveistos Vahva.
Kesäkuussa 2017 paljastettiin Humppilan Myllynkulmalla Heljä Liukko-Sundströmin suunnittelema Armas Puolimatkan muistomerkki. Teos sijaitsee aivan Myllynkulman padon vieressä lähellä Valtatie 9:n vartta.
Aiheesta muualla

Lähiöiden rakentaja. (Arkistoitu – Internet Archive) Puolimatkan elämästä FIM-rahastoyhtiön sivustolla.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Talousvaikuttajat  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo 
Armas Puolimatkan muistomerkki
Klooriprotikseeni

| --- | --- |

Klooriprotikseeni
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(3Z)-3-(2-klooritioksanten-9-ylideeni)-N,N-dimetyylipropan-1-amiini
Tunnisteet
CAS-numero: 113-59-7
ATC-koodi: N05AF03
PubChem CID: 667467
DrugBank: DB01239
Kemialliset tiedot
Kaava: C18H18NClS 
Moolimassa: 315,86 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 97,5 °C
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 56.4% (suun kautta otettuna) 67.7% (lihaspistoksena)
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 8–12 tuntia
Ekskreetio: ulosteiden ja virtsan mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:  reseptivalmiste (FI)  
Antotapa: suun kautta, lihaspistoksena
3D-animaatio klooriprotikseenimolekyylistä.
Truxal 50 mg -lääkepakkaus
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Klooriprotikseeni on tyypillinen antipsykoottinen lääke eli neurolepti, joka kuuluu tioksaaniluokkaan. Se oli luokkansa ensimmäinen syntetisoitu lääkeaine. Lääkkeen toi markkinoille lääkeyhtiö Lundbeck vuonna 1959. Suomessa myyntilupa on klooriprotikseenia sisältävällä lääkevalmisteella Truxal.
Käyttötarkoitus

Klooriprotikseenin pääasiallinen käyttötarkoitus on psykoosien, skitsofrenian ja bipolaarisen mielialahäiriön akuuttien maniavaiheiden hoito.lähde?
Muita käyttötapoja ovat pre-ja postoperatiivinen ahdistuneisuus ja unettomuus, voimakas pahoinvointi / oksentaminen (sairaalassa oleville potilaille), klooriprotikseeni myös lieventää SSRI-lääkkeiden käytön yhteydessä esiintyvää ahdistusta.lähde? Lääke myös lieventää alkoholin ja opioidien käytön jälkeisiä vieroitusoireita.lähde?
Sitä voidaan myös käyttää lieventämään ärtyneisyyttä, aggressiivisuutta ja unettomuutta lapsipotilailla joilla ei esiinny psykoottisia oireita.lähde?
Eräänä erityisindikaationa on myös ankaran kivun adjuvanttihoito, lääke vahvistaa varsinaisten kipulääkkeiden vaikutusta. Lääkettä myydään 15, 25 ja 50 mg:n tabletteina.
Lääkeaineen antipsykoottiset ominaisuudet ovat melko lähellä klooripromatsiinia, myös klooriprotikseeni on sangen sedatiivinen.lähde? Erona edelliseen saattaa olla suurempi psykoaktiivinen sekä anksiolyyttinen lääkitysvaikutus, jolla tähdättäneen lieventämään skitsofrenian nk. negatiivioireita.lähde?
Sivuvaikutukset

Klooriprotikseeni aiheuttaa tyypillisten ensimmäisen polven neuroleptien tavoin pahanlaatuisen neuroleptioireyhtymän riskin ohella mahdollisesti ekstrapyramidaalisia oireita ja suun ja limakalvojen kuivumista, sydämentykytysta (takykardiaa) sekä allergisia ihottumia: lääkekuurin aikana olisi suojauduttava auringonvalolta. Sama varotoimi koskee myös klooripromatsiinia. Lähdeteos kuvaa ekstrapyramidaalioireiden vaaran vähäisinä.
Aiheesta muualla

PubChem: Chlorprothixene (englanniksi)
DrugBank: Chlorprothixene (englanniksi)
KEGG: Chlorprothixene (englanniksi)
ChemBlink: Chlorprothixene (englanniksi)
näytä
keskustele
Antipsykootit()
| --- | --- |
Butyrofenonijohdokset:  benperidoli  bromiperidoli  droperidoli  fluanisoni  haloperidoli  melperoni  moperoni  pipamperoni  trifluperidoli 
Fentiatsiinijohdokset:  butaperatsiini  diksyratsiini  flufenatsiini  klooripromatsiini  levomepromatsiini  mesoridatsiini  peratsiini  perfenatsiini  perisiatsiini  pipotiatsiini  proklooriperatsiini  promatsiini  sulforidatsiini  tioridatsiini  tiopropatsaatti  tioproperatsiini  trifluoperatsiini  triflupromatsiini 
Muut tyypilliset antipsykootit:  klooriprotikseeni  flupentiksoli  klopentiksoli  loksapiini  molindoni  pimotsidi  tiotikseeni  tsuklopentiksoli 
Toisen sukupolven antipsykootit:  amisulpridi  asenapiini  iloperidoni  ketiapiini  klotsapiini  lumateperoni  lurasidoni  mosapramiini  olantsapiini  paliperidoni  perospironi  risperidoni  sertindoli  sulpiridi  tsiprasidoni  tsotepiini 
Kolmannen sukupolven antipsykootit:  aripipratsoli  brekspipratsoli  karipratsiini
Pyhityssaari

Pyhittäjä Aleksanteri Syväriläisen luola Pyhityssaaressa.
Pyhityssaari (Святой) on Laatokan Valamon sivuluostari eli skiitta.
Saari on Valamon saariston kaukaisin ja eräs jylhimpiä; saareen pääsee avoveden aikana vain tyynellä säällä. Ensimmäinen siellä kilvoitellut oli pyhittäjä Aleksanteri Syväriläinen, jonka erakkoluola oli jäljellä saaressa vielä ennen sotia  Saareen rakennettiin igumeni Damaskinin aikana kirkko ja asuntola; sinne asettui muutamia skeemamunkkeja. Munkit viljelivät maata ja olivat pitkälti omavaraisia.
Pyhityssaari oli ankarimman mahdollisen kilvoittelun paikka ja sinne pääseminen koettiin suurena etuoikeutena; harva ulkopuolinen pääsi saarelle ennen sotavuosia. Viestinviejätkään eivät astuneet laituria pitemmälle. Kun luostarista tehtiin kuvateosta, valokuvaajat pääsivät tiettävästi ainoan kerran myös Pyhityssaareen.
1930-luvulla, kun saaressa asui enää yksi valvojamunkki, turisteja alettiin päästää valitusti saareen. Kenraali Mannerheim oli eräs heistä: hän kävi saaressa 5. elokuuta 1934; hän polvistui erakon majassa ikonin edessä, pyysi erakkoa rukoilemaan kanssaan ja pyysi lähtiessään tältä siunauksen.
Maaliskuussa 1940 pappismunkit isä Pietari (Pauli Jouhki) ja isä Paavali kävivät Pyhityssaaressa keräämässä talteen evakuointikelpoiset ikonit, pienimmät kirkonkellot sekä ehtoollisvälineet, pyhäinjäännökset alttaripöydästä ja antiminssit. Tämä olikin viimeinen Suomen ajan käynti tuossa salaperäisessä paikassa.
Sotavuosien jälkeen, kun Valamo jäi venäläisille, Pyhityssaaren ylle laskeutui vuosikymmenien ajaksi täydellinen hiljaisuus.  Vasta neuvostovallan päättymisen jälkeen Pyhityssaareen on taas päästy; kirkko todettiin säilyneeksi ihmeen hyvin ja kunnostuskelpoiseksi.
Mia Puuska

| Mia Puuska> Mia Strömmer |
| --- | --- |
 Mia Strömmer elokuussa 1998.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. helmikuuta 1974 (ikä 51) Tampere
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  psykiatrinen sairaanhoitaja 
Yleisurheilija
Pituus:  171 cm
Paino:  75 kg
Laji:  moukarinheitto
Seura:  Tampereen Pyrintö
Ennätykset:  69,63 m
Mia Marianne Puuska (o.s. Strömmer, s. 26. helmikuuta 1974 Tampere) on suomalainen moukarinheittäjä. Hän edusti Tampereen Pyrintöä. Vuosina 1992–1999 häntä valmensivat Merja Salonen-Piira ja Harri Huhtala ja vuodesta 2000 Tero Linja.
Puuska voitti moukarinheiton suomenmestaruuden Kalevan kisoissa vuosina 1996, 1999, 2000 ja 2001. SM-hopeaa hän saavutti vuosina 1995, 1997, 1998 ja 2003.
Puuska edusti Suomea kansainvälisellä tasolla yleisurheilun EM-kisoissa Budapestissa 1998, Sydneyn kesäolympialaisissa 2000 ja yleisurheilun MM-kisoissa Edmontonissa 2001, mutta ei selviytynyt yhdessäkään kisassa loppukilpailuun saakka. Hän kärsi urallaan loukkaantumisista sekä muista terveysongelmista ja joutui lopettamaan kilpauransa allergiaperäisen astman vuoksi vuonna 2004 todettuaan ettei pysty sairautensa takia harjoittelemaan täysipainoisesti Ateenan kesäolympialaisia varten.
Puuska paransi kuudesti naisten moukarinheiton Suomen-ennätystä ja oli ensimmäinen moukaria yli 60 metriä heittänyt suomalaisnainen. Viimeisen Suomen ennätyksensä 69,63 m hän heitti 24. maaliskuuta 2001 Potchefstroomissa, Etelä-Afrikassa. Ennätyksen rikkoi Krista Tervo kesäkuussa 2019.
Puuska kirjoitti yhdessä Tiia Hautalan kanssa vuonna 2007 kirjan Vieläkös te urheilette? (ISBN 9789524646550, Pilot-Kustannus Oy).
Onni Purhonen

Onni Purhonen
Onni Aleksanteri Purhonen (15. tammikuuta 1895 Mikkeli – 2. kesäkuuta 1940 Helsinki) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti.
Perhe ja opinnot

Purhosen vanhemmat olivat seppä Arndt Purhonen ja Hilda Hokkanen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Aino Maria Kronmanin kanssa. Lapset: Aarre Onni (1920-2006, ye. everstiluutnantti), Aino Marja-Terttu (1921-2018), Antti Onni, Aino Maj-Riitta, Erkki Onni, Arja Maria ja Timo Juhani.
Onni Purhonen kävi seitsemän luokkaa Mikkelin ruotsalaista yhteiskoulua ja oli kuunteluoppilaana Kauppakorkeakoulussa vuonna 1912 sekä suoritti seitsemännen luokan lopun ja osan kahdeksatta luokkaa Kuopion lyseossa vuonna 1925. Hän kävi hiihtotaistelukurssin vuonna 1924 ja erikoiskurssin vuonna 1925 Suojeluskuntain päällystökoulussa sekä komentajakurssin vuonna 1926 ja Taistelukoulun orientoivan kurssin vuonna 1930.
Jääkärikausi

Purhonen työskenteli liikealalla vuodesta 1911 ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 10. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
3. komennuskunta Suomeen

Saapui aselaiva S/S Equityllä Merikarvialle joulukuussa 1917, jääkäreiden etukomennuskunta 3 lähti Saksasta 2. joulukuuta 1917 ja siihen kuuluivat Hilfsgewehrführer Purhosen 1:stä konekiväärikomppaniasta, lisäksi Gewehrführerit: Perttu Petrelius myöh. Pertamo, Kaarlo Viljanen, Volter Asplund ja Kaarlo Kaarlonen, Hilfsgewehrführerit: Viljo Paloheimo, Hans Nehrman, Pekka Heikka ja Aarne Salminen, sekä jääkärit: Yrjö Väinönheimo, Lauri Pelkonen, Nestori Karhula, Urho Sihvonen, Toivo Pursiainen, Juhana Vakkilainen, Matti Välikangas, Albert Rosenholm, Vilho Korte, Ville Nenonen, Lauri Rantasalo, Karl Dikert, Johan Jauhiainen ja sähköttäjänä Karl Nyström. Suomeen tulon jälkeen Purhonen komennettiin Porista aselasti mukanaan Kuopioon suojeluskunnan kouluttajaksi K. O. A. Larssonin alaisuuteen. Koulutettavien runko syntyi Kuopion Reippaan urheilijoista.
Sisällissota

Sisällissodan sytyttyä Purhonen sai johdettavakseen Kuopion suojeluskunnan 2. komppanian, joka oli koottu ns. maalaissuojelukuntalaisista. Tämä joukko oli vielä sodan syttyessä aseeton, mutta Purhonen marssitutti miehet Rauhalahteen pohjalaista apujoukkoa vastaan ja sai heiltä 150 kivääriä. Purhonen osallistui Kuopion vapauttamiseen yhdessä 1. komppanian Wichtmannin kanssa. (myöhemmin mukaan tuli 100 miestä Kajaanista "Kajaanin sissit", 300 miestä Pohjanmaalta ja 50 Jyväskylästä.
Kuopion valtauksen jälkeen Purhosen 2. komppania yhdessä 1. komppanian kanssa komennettiin Mikkeliin osallistumaan Mäntyharjun takaisin valtaukseen. Purhosen tehtävä oli Mäntyharjulla selustakoukkaus Varpasen eteläpuolelta yhdessä Mikkelin 1. komppanian Eklundin kanssa. Mäntyharju saatiin lopullisesti hallintaan sitkeästä vastarinnasta johtuen 15.2.1918.
Tampereen valtauksen jälkeen tehdyssä joukkojen uudelleenjärjestelyissä Purhonen komennettiin jääkärimajuri Heiskasen Pohjois-Savon Rykmenttiin III pataljoonan päälliköksi.
Purhosen III pataljoona siirrettiin Viipurin valloitukseen Kenraalimajuri Wikmannin ryhmään.
Purhonen otti myös osaa Haminan verettömään valtaukseen.
Sodan jälkeinen aika

Toimi Kuopion ja Mikkelin suojeluskuntien paikallispäällikkönä.
Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin päälliköksi 1926. (joutui eroamaan Mäntsälän kapinan jälkeen)
24. toukokuuta 1927 perusti yhdessä tehtailija Rafael Haarlan ja maisteri Vilho Ososen kanssa Tampereen ja sen liikennepiirin Ilmapuolustusyhdistyksen.
Toimi Kuopion suojeluskuntapiirin III alueen päällikkönä vuodesta 1933.
Suojeluskuntain yliesikunnan järjestelyosaston päällikkö 1937–1939
Vapaussodan rintamamiesten liiton hallituksessa 1929–1937.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 12. maaliskuuta 1918  Kapteeni 25. kesäkuuta 1918  Majuri 6. joulukuuta 1926  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1929 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Aselaiva S/S Equity