Suomen kielioppi
Morfologia > Morfofonologinen vaihtelu

Morfofonologinen vaihtelu tarkoittaa sitä, että morfeemin (sanavartalon tai suffiksin) äänneasu vaihtelee eri ympäristöissä. Sanavartaloa koskevista morfofonologisista vaihteluista yleisimmät ovat astevaihtelu ja vartalon loppuvokaalin vaihtelu. Astevaihtelua on pidetty jopa yhtenä suomen äänne- ja muotorakenteen luonteenomaisimmista piirteistä. Astevaihtelu koskee kaikkia taipuvia sanaluokkia, ja arviolta 20–30 % suomen sanoista on astevaihtelussa.
Astevaihtelu koskee sanavartalon sisällä olevia klusiileita (k, p, t) silloin, kun niiden edellä on vokaali tai soinnillinen konsonantti (l, m, n, r tai h). Vaihtelussa on kaksi astetta: vahva ja heikko. Kvantitatiivisessa astevaihtelussa vahvassa asteessa on geminaatta ja heikossa yksinäisklusiili, kvalitatiivisessa astevaihtelussa taas klusiili muuttuu toiseksi äänteeksi.
| Kvantitatiivinen astevaihtelu |
| --- | --- | --- |
| pp : p | karppi : karpin | hyppiä : hypin |
| tt : t | tonttu : tontun | saattaa : saatan |
| kk : k | palkka : palkan | liikkua : liikun |
Kvantitatiivinen astevaihtelu
| mp : mm | kumpi : kumman | empiä : emmin |
| nt : nn | hento : hennon | myöntää : myönnän |
| nk : ng | aurinko : auringon | tunkea : tungen |
| lp : lv | halpa : halvan | kelpaan : kelvata |
| lt : ll | ilta : illan | yltää : yllän |
| lk : l | pelko : pelon | hylkään : hylätä |
| lk : lj | palkeen : palje | kulkea : kuljen |
| rp : rv | turpa : turvan |  |
| rt : rr | virta : virran | kertoa : kerron |
| rk : r | korko : koron | perkaan : perata |
| rk : rj | kärki : kärjen | tarkenen : tarjeta |
| ht : hd | lahti : lahden | lähteä : lähden |
| hk : h | vihko : vihon | pyyhkiä : pyyhin |
| hk : hj | lahkeen : lahje | rohkenen : rohjeta |
| p : v | sopu : sovun | viipyä : viivyn |
| t : d | satu : sadun | pitää : pidän |
| k : – | reikä : reiän | hakea : haen |
| k : v | suku : suvun |  |

Lisäksi astevaihtelu voi koskea joskus myös soinnillisia klusiileita, kuten sanoissa digata : diggaan tai lobata : lobbaan. Suorassa astevaihtelussa sanan perusmuoto on vahvassa asteessa (esim. karppi : karpin, hyppiä : hypin), käänteisessä astevaihtelussa taas heikossa asteessa (esim. opas : oppaan, tampata : tamppaan).
Vartalon loppuvokaalissa esiintyy vaihtelua etenkin silloin, kun siihen liittyy monikon tai imperfektin i-tunnus. Vaihtelu koskee vartaloita, joiden lopussa on a, ä, e, i, pitkä vokaali tai diftongi. Jos vartalon lopussa on o, ö, u tai y, vaihtelua ei ilmene.
Kaksitavuisissa a-loppuisissa vartaloissa on vaihtelu a : o, jos sanan ensimmäinen vokaali on a, e tai i: esimerkiksi ajaa : ajoi, reuna : reunoissa, kiva : kivoissa. Muulloin a jää pois: muna : munissa, soittaa : soitti.
Kaksitavuisissa ä-loppuisissa vartaloissa loppuvokaali jää pois: elää : eli, hyvä : hyvissä.
Kolmitavuisissa tai pidemmissä A-loppuisissa verbeissä loppuvokaali jää pois: kannattaa : kannatti, käsittää : käsitti. Nomineissa esiintyy vaihtelua sanaluokan ja vartalon loppukonsonanttien mukaan: esimerkiksi sanoissa makkara : makkaroita ja kynttilä : kynttilöitä on vaihtelu A : O, mutta sanossa matala : matalia ja terävä : teräviä taas A jää pois.
i-loppuisissa nomineissa on vaihtelu i : e, esimerkiksi lasi : laseissa tai paperi : papereissa.
e-loppuisissa sanoissa loppuvokaali jää pois, esimerkiksi nimeä : nimiä, kiveä : kivillä, matelen : matelin, lukee : luki.
Pitkään vokaalin päättyvissä sanoissa vokaali lyhenee, esimerkiksi maa : maita, saa : sai.
Väljenevään diftongiin (uo, yö, ie) päättyvissä sanoissa diftongin ensimmäinen vokaali jää pois, esimerkiksi suo : soita, vien : vein.