stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansainvälinen
Historia

Kansainvälisen alkuperäiset ranskankieliset sanat kirjoitti ranskalainen runoilija Eugène Pottier vuonna 1871 Pariisin kommuunin kukistumisen aikoihin, ja sävelmän laati belgialaissyntyinen ranskalainen mallipuuseppä Pierre Degeyter vuonna 1888. Kappale esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1888 eräässä työläiskuorojen kilpailussa ja se julistettiin työväestön kansainväliseksi marssiksi vuonna 1900.
Kansainvälinen käännettiin useille kielille, saksaksi ensi kerran vuonna 1901 ja venäjäksi 1902. Venäjänkielinen versio oli Neuvostoliiton kansallislauluna vuosina 1922–1944, minkä jälkeen sen korvasi Neuvostoliiton hymni.
Suomessa

Laulun käänsivät suomeksi myöhemmin kuuluisuuteen nousseet sosiaalidemokraatit Otto Wille Kuusinen, Yrjö Sirola ja Sulo Wuolijoki sekä heidän opiskelutoverinsa Pertti Uotila. Kääntäjistä Uotilaa ei usein edes mainita, mikä johtunee hänen myöhemmästä oikeistolaisesta toiminnastaan muun muassa sisällissodan valkoisena upseerina. Suomennos julkaistiin ensimmäisen kerran Työmies-lehdessä 28. toukokuuta 1905. Siitä tuli Suomen työväenliikkeen keskuudessa tunnettu hyvin nopeasti.
Alkuperäinen suomennos käsitti vain viisi kappaleen kuudesta säkeistöstä. Eila Kostamo suomensi myös kuudennen säkeistön vuonna 1968 erästä radio-ohjelmaa varten.
Sisäministeriö kielsi vuonna 1934 Kansainvälisen esittämisen ulkoilmassa, ja pian Mikkelin raastuvanoikeus määräsi painetuista laulukirjoista siitä poistettavaksi pari säkeistöä, jotka siihen asti olivat olleet sallittuja. Suomeksi kappaleen on levyttänyt esimerkiksi 1970-luvun poliittisessa laululiikkeessä mukana ollut KOM-teatteri, jonka albumi Kansainvälinen on myös nimetty kappaleen mukaan.
Suomennettu runo

"Kansainvälisen" sanat on julkaistu suomeksi muun muassa teoksissa:
Työväen laulukirja, Helsinki: F-Kustannus 2007. ISBN 978-952-461-124-4 (sis. nuotit ym.)
Yhdeksän sarjaa lyriikkaa, toim. Aarne Salminen, Viljo Tervonen, Helsinki: Weilin + Göös 1969 (6. p. 1974)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansainvälinen Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Kansainvälinen on Wikiaineistossa (vuoden 1905 suomennos)
Lisää luettavaa aiheesta L’Internationale on Wikiaineistossa (ranskaksi)
Kansainvälinen mp3-tiedostoina (Arkistoitu – Internet Archive).
Kössi Jalmari Kanto

| Kössi Jalmari Kanto> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. toukokuuta 1945 (ikä 79) Tampere
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Claudius (Hamlet) Camillo (Isä Camillo) Maisteri (Maisteri)
Kössi Jalmari Kanto (17. toukokuuta 1945 Tampere) on suomalainen näyttelijä. Jyväskylän teatteripiireistä uransa aloittanut Kanto on tehnyt pitkän uran Kouvolan ja eritoten Mikkelin näyttämöillä.
Elämä ja ura

Kössi Kanto syntyi aluepäällikkö Orvo Kannon ja konttoristi Valma Mäkisen perheeseen. Hänen isänisänsä - niin ikään Kössi Kanto - oli työskennellyt 1910-luvulla Tampereen Työväen Teatterin näyttelijänä. Myös hänen isosetänsä Kalle Kanto oli ammattinäyttelijä.
Kössi Jalmari Kanto aloitti teatteriuransa Jyväskylässä vuonna 1968. Vuosina 1975–1987 hän oli kiinnitettynä Kouvolan Teatteriin ja vuodesta 1987 Mikkelin Teatteriin, josta hän jäi eläkkeelle. Kanto on mikkeliläisen Teatteriosuuskunta EStaten perustajajäseniä.
Kannon näyttämötaiteellisia tehtäviä ovat muun muassa nimiosat näytelmissä Maisteri ja Isä Camillo. Muista rooleista mainittakoon Claudius William Shakespearen Hamletissa ja renki Tolari Teuvo Pakkalan klassikkonäytelmässä Tukkijoella. Serpin epookkikomediassa Katupeilin takana hän tulkitsi isän roolin. Ivan Menchellin Leskikullat-näytelmässä Kannolla oli Samin osa. Eläkevuosinaan Kanto on muun muassa ohjannut näytelmiä.
Kössi Kannon aviopuoliso on lehtori Rauni Väätämöinen. Hänellä on tyttäret Hanna (s. 1972) ja Jenni (s. 1976).
Aiheesta muualla

Kysy museolta
Kangasraunikki

| Kangasraunikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Erittäin uhanalainen
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Raunikit Gypsophila
Laji::  fastigiata
Kaksiosainen nimi
 Gypsophila fastigiata  L. 
Katso myös
   Kangasraunikki Wikispeciesissä   Kangasraunikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kangasraunikki (Gypsophila fastigiata) on Euroopassa tavattava, hiekkamaiden valkokukkainen kohokkikasvi. Suomessa laji luokitellaan erittäin uhanalaiseksi ja se on luonnonsuojeluasetuksella rauhoitettu.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen kangasraunikki kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Kasvi on tanakka, koheneva ja pystyhaarainen sekä yläosastaan nystykarvainen. Varren tyvi on puutunut. Kapeat lehdet ovat tasasoukkia, paksuhkoja ja sinertävänvihreitä. Lehdet muodostavat varren tyvelle taajan ruusukkeen. Kukinto on tiheähkö, runsaskukkainen viuhko. Kukkaperät ovat tavallisesti verhiötä lyhyempiä. Verhiö on viisiliuskainen, valkojuovainen ja sen muoto vaihtelee kellomaisesta suppilomaiseen. Ulkoverhiötä ei ole. Teriö on valkoinen, 4–6 mm pitkä ja noin 1,5 kertaa verhiön pituinen. Terälehdet ovat kynnellisiä. Emin vartaloita on kaksi kappaletta. Kangasraunikki kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Hedelmä on neljäliuskaisesti aukeava kota. Kukintovarret säilyvät yleensä kuivuneina talven yli ja siemenet leviävät hankia pitkin tai keväällä sulamisvesien mukana. Kangasraunikin kukat tuoksuvat hunajalta.
Levinneisyys

Kangasraunikin pääesiintymisalueet ovat Keski- ja Itä-Euroopassa. Lajia tavataan Saksasta ja Unkarista Valko-Venäjälle ja Venäjän länsiosiin. Pohjois-Euroopassa levinneisyysalue keskittyy Baltian maihin, Ruotsissa Öölantiin ja Gotlantiin sekä Suomeen. Suomessa kangasraunikin esiintymisalue on jakaantuu neljään erilliseen alueeseen: Satakuntaan (Kokemäki, Köyliö, Säkylä), Varsinais-Suomeen (Salo), Etelä-Karjalaan (Taipalsaari, Savitaipale, Imatra) sekä Koillismaalle (Salla, Kuusamo), jossa lajin kanta on vahvin. Laji on Suomessa alkuperäislaji.
Elinympäristö

Kangasraunikki on avointen hiekkamaiden laji, joka pärjää heikosti kilpailussa muun kasvillisuuden kanssa. Etelä-Suomessa kangasraunikkia esiintyy puuttomilla hiekkatörmillä tai aurinkoisilla mäntykankailla. Laji hakeutuu mielellään teiden ja polkujen varsille. Satakunnassa kangasraunikin on todettu hyötyvän kuloista sekä Säkylässä puolustusvoimien harjoitusalueella kaivetuista poteroista ja kranaattikuopista. Koillismaalla kangasraunikkia tavataan jokirantojen ja kurulaaksojen runsaskalkkisilta pengermiltä ja sorateiltä.
Säkylässä lajilla elää Suomessa erittäin uhanalainen raunikkikoi (Caryocolum petryi).
Käyttö

Kangasraunikin juurta lienee aikaisemmin käytetty pesuaineena saippuan sijaan. Tähän viittaa myös kasvin ruotsinkielinen nimi, såpört.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Kangasraunikin levinneisyys Suomessa.
Pohjolan kasvien pauloissa: Gypsophila fastigiata - kangasraunikki
Fotografien von Wildpflanzen: Gypsophila fastigiata, Büschel-Gipskraut Valokuva
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161299  Wikispecies: Gypsophila fastigiata  BioLib: 38613  CoL: 3HXV2  EoL: 5205463  EPPO: GYPFA  GBIF: 7267655  GRIN: 315596  iNaturalist: 485823  IPNI: 154462-1  NCBI: 1137859  Observation.org: 124958  Open Tree of Life: 23103  PalDat: Gypsophila_fastigiata  Plant List: kew-2836661  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:154462-1  Tropicos: 6302673  WFO: wfo-0000713507  Laji.fi: MX.38137
Kari Karanko

Kari Juhani Karanko (12. maaliskuuta 1941 Suomussalmi – 9. toukokuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti, koulutukseltaan ekonomi. Hän vaikutti merkittävästi Suomen kehityspolitiikkaan.
Karanko aloitti ulkoasiainministeriössä kehitysyhteistyösihteerinä vuonna 1970 ja teki ministeriössä lähes 40-vuotisen uran. Hän oli suurlähettiläänä Dar es Salaamissa, Tansaniassa, 1988–1993 ja sen jälkeen toimi ulkoasiainministeriön kehitysyhteistyöneuvoksena kahdesti (1993–1998 ja 2000–2005).
Hän oli suurlähettiläänä Windhoekissa, Namibiassa 1998–2000; sieltä hän joutui palaamaan Namibian pyynnöstä, sillä hän oli kritisoinut maan hallitusta koska se oli ottanut osaa Toiseen Kongon sotaan. Sen jälkeen hän oli ulkoministeriön kansainvälisen ympäristöpolitiikan yksikön päällikkö. Vuosina 2006–2007 Karanko oli suurlähettiläänä Kathmandussa, Nepalissa.
Vesa Kanniainen

Vesa Lennart Kanniainen (s. 13. maaliskuuta 1948 Rovaniemi) on Helsingin yliopiston kansantaloustieteen emeritusprofessori. Kanniainen on julkaissut 60 referoitua tieteellisissä aikakauslehdissä julkaistua artikkelia makrotalousteoriasta, yrittäjyydestä, verotuksesta, yritysten yhteiskuntavastuusta, kansallisesta turvallisuudesta ja muista teemoista. Hän on ollut tuottamassa ja toimittamassa seitsemän oikeustaloustieteen kirjaa yhdessä professori Kalle Määtän kanssa.
Opinnot

Kanniainen kirjoitti ylioppilaaksi Rovaniemen yhteislyseossa vuonna 1967 ja siirtyi vuotta myöhemmin opiskelemaan Helsingin yliopistoon, josta valmistui vuonna 1971 luonnontieteiden kandidaatiksi, valtiotieteiden kandidaatiksi ja valtiotieteiden maisteriksi. Valtiotieteiden lisensiaatiksi hän valmistui vuonna 1972 ja väitteli valtiotieteiden tohtoriksi vuonna 1976. Hän sittemmin väitteli myös sotatieteiden tohtoriksi Maanpuolustuskorkeakoulussa 2018 ja kauppatieteiden tohtoriksi Itä-Suomen yliopistossa 2019.
Taustaa

Kanniainen toimi vierailevana tutkijana Lontoon LSE:ssä (London School of Economics) vuosina 1972–1973 työskennellen makro- ja rahatalouden teorian parissa. Vuosina 1977–1979 Kanniainen opetti vierailevana apulaisprofessorina Brownin yliopistossa sekä Washingtonin valtionyliopistossa Pullmanin kaupungissa Washingtonin osavaltiossa. Suurimman osan akateemisesta urastaan hän on työskennellyt Helsingin yliopistossa. Kanniainen on opettanut kursseja myös Uppsalan, Münchenin ja Hampurin yliopistoissa.
Näkemyksiä

Kanniainen on tunnettu EU:n yhteisen valuutan euron kriitikko. Avoimessa kirjeessään Uuden Suomen blogissa silloiselle pääministerille Jyrki Kataiselle hän esitti vertailukohdaksi Ruotsin valuutan kruunun, joka on ollut Kanniaisen mukaan siunaus Ruotsille, ja toivoi perusteellisia hyöty-kustannustutkimuksia eurosta. Vauhdittaakseen eurokeskustelua Suomessa Kanniainen perusti vuonna 2013 EuroThinkTank-tutkijaryhmän. Professori Heikki Patomäen kirjoituksia Kanniainen on arvostellut voimakkaasti kritisoiden muun muassa Patomäen kirjaa Eurokriisin anatomia..
Teoksia

Kanniainen, Vesa & Matti Sintonen (toim.): Etiikka & talous.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-25209-3
Maailma on riskeistä rakennettu: Markkinat, kriisit, arvot.  Helsinki:  VK World, 2007.  ISBN 978-952-99428-3-1
Euron tulevaisuus – Suomen vaihtoehdot.  Libera, 2014.  ISBN 978-952-280-033-6
Kanniainen, Vesa (toim.): Miten Suomi voidaan pelastaa. Talouspoliittinen manifesti.  Helsinki:  Libera, 2015.  ISBN 978-952-280-048-0
Yritysten yhteiskuntavastuun taloustiede, Helsinki: BoD, 2015, ISBN 978-952-318-745-0.
Essays in Natuonal Defence, Maanpuolustuskorkeakoulu, Series 1: Research Publications No. 28, Helsinki 2018, ISBN 978-951-25-3026-7. Väitöskirja Maanpuolustuskorkeakoululle sotatieteiden tohtorin tutkintoa varten.
Essays on Corporate Social Responsibility. How efficient are the markets in controlling corporate behavior?  Helsinki: VK World, 2019, ISBN 978-952-99428-4-8. Väitöskirja Itä-Suomen yliopistolle kauppatieteiden tohtorin tutkintoa varten.
Aiheesta muualla

Vesa Kanniaisen sivusto
Kanniaisen tutkimukset IDEASissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Tieteilijät:  Mathematics Genealogy Project 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Pesäpallo

| Pesäpallo |
| --- | --- |

Ensimmäinen ottelu:  1920
Kehittäjä:  Lauri Pihkala
Alkuperämaa:  Suomi
Piirteet
Tyyppi:  pallopeli
Joukkueen koko:  12
Varusteet:  pesäpallomaila, räpylä, pallo, kypärä ja piikkarit
Pelikenttä:  pesäpallokenttä
Peliaika:  4+4 vuoroparia, tarvittaessa kotiutuslyöntikisa
Kilpailutoiminta
Levinneisyys:  Suomi, Ruotsi, Yhdysvallat, Intia, Kanada, Viro, Australia, Saksa, Sveitsi, Bangladesh ja Nepal
Jäsenliittoja:  Suomen Pesäpalloliitto
Olympialaisissa:  Ei
Paralympialaisissa:  Ei
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pesäpallo on Lauri ”Tahko” Pihkalan kehittämä kahden joukkueen välinen mailapeli. Pelin tarkoituksena on lyödä juoksuja omilla sisävuoroilla ja estää ulkovuoroilla vastustajaa saamasta lyödyksi juoksuja. Sisäpelaajat lyövät palloa kukin vuorollaan, ja ulkopelaajat ovat ryhmittäytyneet kentälle. Yksi ulkopelaaja toimii syöttäjänä eli lukkarina. Joukkue saa juoksun, kun etenijä on kaikki kolme pesää kierrettyään palannut kotipesään.
Pihkala kehitti pesäpallon 1910-luvulla amerikkalaisesta baseballista ja 1900-luvun alussa Suomessa pelatusta kuningaspallosta. Pesäpallosta alettiin nopeasti puhua Suomen kansallispelinä, ja se levisi 1920–1930-luvuilla kouluissa ja suojeluskunnissa. Se on säilyttänyt hyvin paikkansa Suomen kansallispelinä, ja on Suomen kolmanneksi suosituin pallopeli. Sen pääsarjat Suomessa ovat Miesten Superpesis ja Naisten Superpesis. Lajia harrastetaan pienimuotoisesti myös joissain muissa maissa kuten Ruotsissa ja Australiassa. Pesäpallon maailmancupin Suomi on voittanut joka kerta.
Pelin luonne > Kuvaus

Pesäpallo on joukkue- ja mailapeli, jossa kaksi joukkuetta kilpailevat toisiaan vastaan. Joukkueet ovat vuorotellen sisällä ja ulkona. Sisävuorossa oleva joukkue pyrkii tekemään mahdollisimman monta juoksua, joiden määrä ratkaisee jakson voiton. Jaksojen voitot puolestaan ratkaisevat koko ottelun voiton.
Sisävuorossa olevan joukkueen pelaajat ovat aktiivisesti mukana ottelun etenemisessä lyöjinä tai juoksijoina. Lyöjä lyö kotipesästä ulkovuorossa olevan joukkueen lukkarin syöttämää palloa. Lukkari seisoo syöttölautasen vieressä ja heittää syötön kohtisuoraan ylöspäin syöttölautasen ylle. Lyöjä muuttuu juoksijaksi lähtiessään liikkeelle kotipesästä. Juoksijan tavoitteena on kiertää kaikki kolme kenttäpesää ja saada juoksu palatessaan kotipesään. Sisäjoukkueen muut lyöjät pyrkivät auttamaan juoksijaa etenemisessä.
Ulkovuorossa olevan joukkueen pelaajat pyrkivät estämään sisäjoukkuetta tekemästä juoksuja. Ulkopelaajat pystyvät tekemään tämän haavoittamalla tai polttamalla juoksijan.
Joukkueet vaihtavat vuoroja, kun kolme sisäpelaajaa on palanut tai sisäjoukkue ei ole saanut tarpeeksi juoksuja oman vuoronsa aikana. Vuoropari on pelattu, kun kumpikin joukkue on ollut kerran sisävuorossa. Ottelun aikana pelataan kaksi jaksoa, joissa kummassakin on 2–4 vuoroparia. Voitetusta jaksosta joukkue saa yhden jaksopisteen, tasapeliin päättyneestä tai hävitystä ei yhtään. Enemmän jaksopisteitä saavuttanut joukkue voittaa ottelun. Jos joukkueiden jaksopisteet ovat kahden jakson jälkeen tasoissa, ottelun voittaja ratkaistaan kolmantena jaksona pelattavassa supervuoroparissa ja sen jälkeen tarvittaessa kotiutuskilpailussa.
Joukkueen pelitaktiikasta vastaa pelinjohtaja, joka valitsee sekä hyökkäys- että puolustustaktiikan. Pelinjohtaja käyttää hyökkäystaktiikasta kommunikoimiseen moniväristä viuhkaa, jolla hän ilmoittaa pelaajille käytettävän strategian.
Pelin luonne > Pelipaikat

Sisäpelissä pelaajilla on erilaisia tehtäviä. Etenijät ovat joukkueensa nopeimpia juoksijoita, ja lisäksi he ovat hyviä kärkkymään pesältä ja heillä on hyvä lähtönopeus. Vaihtolyöjien tarkoituksena on ensisijaisesti siirtää etenijöitä pesältä toiselle vaihtolyönneillä kuten näpyillä, pomppulyönneillä, maalyönneillä sekä polttolinjan ja koppareiden väliin osuvilla lyönneillä. Vaihtolyöjät lyövät yleensä etenijöiden jälkeen numeroilla 2, 3 ja 7. Kotiutuslyöjät pyrkivät lyömään etenijöitä kotiin. He ovat yleensä lyöntijärjestyksessä numeroita 4, 5 ja 8. Kotiutuslyöjinä käytetään myös jokeripelaajia. Joukkueella on kolme jokeria, joita käytetään taktisesti joukkueen sisäpelivoiman mukaan.
Ulkovuorolla ulkokentällä on yhteensä yhdeksän pelaajaa: lukkari, sieppari, kolme pesävahtia, kaksi polttolinjan pelaajaa ja kaksi takakenttäpelaajaa eli kopparia. Lukkarin tehtävä on antaa sääntöjen mukaisia, mutta samalla vastustajan lyöjälle mahdollisimman vaikeita syöttöjä.
Kenttä

Pesäpallokentillä alustana käytetään yleensä hiekkatekonurmea, mutta pesäpalloa pelataan myös hiekka- ja nurmikentillä. Pesäpallokentän varsinaiseen pelialueeseen kuuluvat kotipesä sekä sivurajojen ja takarajan rajaama alue. Kotipesän alueen määräävät kotipesän kaari ja etukentän rajat. Sivurajat puolestaan lähtevät kotipesästä viistosti kohti kakkos- ja kolmospesiä. Rajat kääntyvät kohtisuorasti kotipesään nähden hieman ennen pesiä ja jatkuvat suoraan kohti takarajaa. Ykköspesä sijaitsee kolmospesää kohti menevän rajan varrella.
Miesten kentän pituus on 96 metriä ja naisten kentän pituus 82 metriä. Miesten kentän leveys takarajalla on puolestaan 42 metriä ja naisten kentän 36 metriä. Miesten kentällä kotipesältä ykköspesälle kulkeva lähtöpolku on 20 metriä ja kakkos- ja kolmospesän välinen poikkipolku 36 metriä pitkä. Takarajalta kolmospesän juoksuviivaan on 57,5 metriä. Miesten kenttää käyttävät miesten lisäksi B-poikajuniorit ja naisten kenttää vanhimmat tyttöjuniorit sekä C- ja D-poikajuniorit. Näiden lisäksi on olemassa vielä juniorikentät ja tenavakentät.
Kotipesä sijaitsee kotirajan kotipuolella. Se on puoliympyrän muotoinen alue, jonka säde on sekä miesten että naisten kentällä viisi metriä. Kotipesässä on lisäksi sivurajojen välissä niin sanottu etukaari, jonka säde on 270 senttimetriä syöttölautasen keskipisteestä. Syöttölautanen on puolestaan ympyrän muotoinen, 3–5 senttimetrin paksuinen laatta, jonka halkaisija on 60 senttimetriä. Lautasen yläpinnan pitää olla 3–5 senttimetriä maan pinnan yläpuolella.
Välineet > Maila

Pesäpallomailat valmistetaan nykyisin lasi- ja hiilikuidun yhdistelmästä. Puu oli 1980-luvulle asti ainoa materiaali, mutta kuidut ovat syrjäyttäneet sen.
Peleissä saa käyttää vain Pesäpalloliiton hyväksymää mailaa. Muita rajoituksia säännöissä ei aikuisten mailoille anneta. Kokorajoitukset poistettiin säännöistä 1960-luvulla, mutta mailojen koko ei ole tämän jälkeen juurikaan muuttunut.
Välineet > Pallo

Pesäpallon pallo on kooltaan erisuuruinen miesten, naisten ja nuorempien junioreiden peleissä. Miesten pallo painaa 160–165 grammaa, naisten pallo 135–140 grammaa ja tenavapallo 95–100 grammaa. Kaikkien pallojen ympärysmitta on 21,60–22,20 senttimetriä. Lisäksi Pesäpalloliitto on määritellyt standardit pallon kimmoisuudelle:
Miesten pallo
uuden pallon kimmoisuuden (160 km/h) on oltava 44–45,5 %
käytetyn pallon (70 kertaa/160 km/h) kimmoisuuden on oltava yli 40 %
Naisten pallo
uuden pallon kimmoisuuden (130 km/h) on oltava 44,5–46 %
käytetyn pallon (100 kertaa/130 km/h) kimmoisuuden on oltava yli 43 %.
Tenavapallon kimmoisuuden (60 km/h) on uutena oltava 46–49 %.
Suomessa virallisia pesäpalloja valmistavat L-Tec Sport ja Suomipesis. Pesäpallon valmistuksessa on monta vaihetta. Sen ydin on tiiviiksi puristettua trasselia, jonka päälle kääritään lankaa. Langan päällä on kumiliuskakerros, joka tehdään käsin. Pintakerros liimataan, ja pallo saa muotonsa teräsmuotissa uunissa, jossa kuuma seos vulkanoituu. Valmis pallo punnitaan, koepomputetaan ja leimataan.
Välineet > Räpylä

Pesäpallossa voi käyttää pallon kiinniottamisen helpottamiseksi Pesäpalloliiton hyväksymää räpylää. Muunlaisten apuvälineiden käyttö on kielletty. Räpylöitä alettiin käyttää pesäpallossa 1930-luvun taitteessa. Sitä ennen pallot otettiin kiinni paljain käsin tai hansikkain. Pesäpalloräpylän valmistusmateriaalina käytetään nahkaa. Räpylän eri osien koko voi vaihdella sen mukaan, minkälainen pelaaja räpylää käyttää. Esimerkiksi junioreille tarkoitetuissa räpylöissä rakenne voi olla pienempi ja pussiosa suurempi kuin aikuisten mallissa. Junioripelaajien räpylöissä pienempi kämmenosa sopii paremmin pieneen käteen ja suurempi pussiosa helpottaa lyönnin kiinni ottamista.
Aikuisten räpylämalleissa räpylän rakenne on kovempi kuin junioreiden malleissa, sillä kovat lyönnit vaativat myös kovemman kiinniottomateriaalin. Junioreiden räpylät valmistetaan usein aikuisten räpylöitä pehmeämmästä nahasta.
Välineet > Päänsuojus

Päänsuojus on pakollinen kaikissa virallisissa otteluissa. Päänsuojuksen täytyy olla Pesäpalloliiton hyväksymä. Sisävuorossa kaikkien pelaajien on pidettävä päänsuojusta päässään oman lyöntivuoronsa aikana ja kentällä edetessään. Jos sisäpelaaja tulee lyömään ilman päänsuojusta, tuomitaan hänet palaneeksi välittömästi (tekninen palo). Aikuisten ja B-ikäisten otteluissa ulkovuorossa olevan joukkueen lukkari ja kopparit saavat pelata ulkokentällä ilman päänsuojusta.
Välineet > Peliasu

Pesäpallon peliasu koostuu lyhythihaisesta pelipaidasta, sen alle puettavasta aluspaidasta sekä vähintään polven alle ulottuvista housuista. Erityisesti naisten sarjoissa käytetään tätäkin pidemmälle ulottuvia housumalleja. Pelipaidan kummassakin hihassa on irrotettavat numerot, jotka kertovat pelaajan lyöntinumeron.
Koska pelaaja saattaa joutua syöksymään juostessaan pesille sekä ottaessaan palloa kiinni, on aluspaita varustettu kyynärvarresta syöksysuojilla. Monet pelaajat voivat käyttää syöksyessään syöksyhansikkaita käsiensä suojana, sekä lyödessä erityistä lyöntihanskaa, joka antaa paremman otteen mailan kädensijasta erityisesti kostealla säällä. Jalkineina pesäpalloilijat käyttävät piikkareita.
Säännöt > Ottelu

Virallinen ottelun kesto on 4+4 vuoroparia, jota seuraa tasatilanteessa kotiutuskilpailu. Kuitenkin juniorien otteluissa ja turnauksissa voidaan pelata vähemmän vuoropareja. 4+4 ja 3+3 ‑pelimuodoissa ei viimeistä tasoittavaa vuoroa pelata, jos sisälle tuleva joukkue on jo varmistanut jakson voiton. Jakso lopetetaan heti myös, jos viimeistä sisävuoroa pelaava joukkue tekee jaksovoiton varmistavan juoksun.
Säännöt > Ottelu > Aloitus

Ottelun alussa joukkueiden kapteenit suorittavat pelituomarin johdolla vuoronvalinnan eli niin sanotun hutunkeiton. Siinä kotijoukkueen kapteeni heittää mailan tuomarille, joka ottaa siitä kiinni. Tämän jälkeen vierasjoukkueen kapteeni ottaa otteen mailasta siten, että hänen pikkusormensa koskettaa edellisen otteenpitäjän etusormea ja peukaloa. Tämän jälkeen kapteenit vuorottelevat niin, että hutunkeiton voittaja on se, joka saa viimeisenä pitävän otteen mailasta. Voittaja saa valita, aloittaako hänen joukkueensa sisä- vai ulkovuorolla. Toisen jakson puolestaan aloittaa joukkue, joka oli ensin ulkovuorossa.
Säännöt > Ottelu > Supervuoropari

Jos jaksopisteet ovat kahden jakson jälkeen tasan, pelataan supervuoropari, jonka aloittajan päättää hutunkeiton voittaja. Supervuoropari lopetetaan tasoittavalla vuorolla, jos sisällä oleva joukkue tekee voittojuoksun.
Superpesiksen, Ykköspesiksen ja Nuorten Superpesiksen runkosarjassa sekä Talvisuperissa ei pelata supervuoroa, vaan tasatilanteessa siirrytään suoraan kotiutuskilpailuun.
Säännöt > Ottelu > Kotiutuskilpailu

Jos supervuoroparin jälkeen ottelu on edelleen tasan, pelataan kotiutuskilpailu. Siihen kumpikin joukkue valitsee viisi lyöjää ja viisi etenijää. Etenijä sijoitetaan kolmospesälle, ja lyöjällä on kolme lyöntiä etenijän kotiuttamiseksi. Lyöjä voi myös itse yrittää kunniajuoksua. Tämän jälkeen tulee vuoroon seuraava lyöjä-etenijä-pari. Jos tilanne on viiden parin jälkeen tasan, kotiutuskilpailua jatketaan kolmen parin ryhmissä, kunnes ratkaisu syntyy.
Jaksojen välissä pidetään 10–20 minuutin tauko ja ennen supervuoroparia 5 minuutin tauko. Supervuoroparia edeltävällä tauolla joukkueet nimeävät jo valmiiksi mahdolliseen kotiutuskilpailun osallistujat.
Kummallakin joukkueella on ottelun aikana käytettävissään yksi aikalisä, jonka se halutessaan voi pitää joko ensimmäisen tai toisen jakson aikana. Supervuorossa tai kotiutuskilpailussa aikalisää ei ole käytettävissä.