stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Charles S. Peirce
Elämä > Myöhäiset vuodet

Vuonna 1887 viidettäkymmenettä ikävuottaan lähestyvä Peirce käytti osan perinnöstään ja osti Pennsylvaniasta läheltä Milfordin kaupunkia kahdeksan neliökilometrin tilan. Hän muutti vaimoineen tilalla sijainneeseen 1854 rakennettuun suurikokoiseen maalaistaloon, joka remontoitiin ulkoasua myöten Peircen suunnitelmien mukaan. Peircet elivät Charlesin ”Arisbeksi” nimeämällä tilalla lopun elämäänsä. Pariskunta kärsi toistuvasti köyhyydestä ja puutteesta. Peirce omistautui filosofisille tutkimuksilleen, eikä tilan taloudenpito mennyt lainkaan hänen epärealististen suunnitelmiensa mukaan. Pian pariskunnalla ei ollut varaa kustantaa edes talonsa lämmitystä talvella, ja he joutuivat syömään paikallisen pankkiirin lahjoittamaa vanhaa leipää. Peircen veli James Mills Peirce, hänen naapurinsa ja muutamat muut ihmiset selvittivät lopulta omaisuusverot ja kiinnitykset. Tila ei koskaan tuottanut taloudellista voittoa. Peirce itse sai vähäisiä tuloja lähinnä muutamista insinööritieteellisistä konsultaatiotehtävistä ja kirjoittamistaan arvosteluista The Nation -lehteen. Hän teki myös käännöksiä Smithsonian-instituutille.
Vaikka Peirce joutui kokemaan välillä kovia viimeisinä vuosikymmeninään, aikakausi oli kuitenkin samalla filosofisesti hänen tuotteliaintaan, vaikka hän ei saanutkaan ainuttakaan aloittamistaan kirjahankkeista valmiiksi. The Monist -lehdessä 1890-luvulla julkaistu esseesarja, samoin kuin suurin osa hänen semioottisista ja pragmatismia käsittelevistä kirjoituksistaan ja hänen kypsä diagrammaattinen logiikkansa syntyivät juuri Arisbessä.
Monist-lehden kaikkiaan neljästätoista artikkelista koostuneesta julkaisusarjasta on kiittäminen tuomari Francis C. Russellia, joka esitteli Peircen lehden toimittajalle Paul Caruselle ja omistajalla Edward C. Helelerille. Näiden kirjoitusten lisäksi hän julkaisi lukuisia artikkeleja Baldwinin Dictionary of Philosophy and Psychology -teokseen vuosina 1901–1905. Tosin noin puolet Peircen nimissä olevista artikkeleista näyttäisivät olevan Christine Ladd-Franklinin käsialaa. Peirce myös anoi apurahaa kirjan kirjoittamista varten vastaperustetusta Carnegie-instituutista, mutta anomus hylättiin, syypäänä tälläkin kertaa Newcomb.
Hänen vanha ystävänsä ja ihailijansa William James auttoi Peirceä suuresti hänen vaikeimpina vuosinaan. James muun muassa järjesti ystävälleen tilaisuuden pitää kaksi luentosarjaa lähellä Harvardia (1898 ja 1903), mistä hänelle myös maksettiin. Ja mikä olennaisinta, James kirjoitti vuosien 1907–1910 välillä joka vuosi ystävilleen Bostonin älymystöpiireissä pyynnön tukea Peirceä taloudellisesti. Syntyi rahasto, jota jatkettiin myös Peircen kuoleman jälkeen, sillä hänen leskensä jatkoi elämäänsä Arisbessä. James myös omisti kirjansa Will to Believe Peircelle, ja Peirce testamenttasi omaisuutensa Jamesin vanhimmalle pojalle, siltä varalta, jos hänen vaimonsa Juliette sattuisi kuolemaan ennen häntä.
Peirce kuoli Milfordissa Pennsylvaniassa 19. huhtikuuta 1914, kaksikymmentä vuotta ennen vaimoaan. Hänellä ei ollut lapsia kummassakaan avioliitossa.
Filosofia > Filosofiakäsitys

Peirce oli filosofina systeeminrakentaja Aristoteleen tai Gottfried Leibnizin tapaan. Hän pyrki rakentamaan filosofisen järjestelmän, joka voitaisiin oikeuttaa tieteellisen menetelmän avulla. Hän pyrki myös luomaan täsmällisen filosofisen termiologian, missä De Waalin mukaan näkyy selvästi sen ”lähes modulaarisen rakenteen ja prefiksien ja suffiksien järjestelmän” kautta hänen kemistin koulutuksensa. Filosofian olennaisia ajatuksia ovat (filosofisen) logiikan saralla hänen realistinen totuusteoriansa, fallibilistinen epistemologia, (filosofisen) logiikan käsittäminen semiotiikaksi, ”kriittinen tervejärkisyys” (critical common-sensism), tieteellinen menetelmä ja tähän liittyvät abduktion, deduktion ja induktion käsitteet; metafysiikassa taas Duns Scotukselta innoituksen saanut skolastinen realismi ja nominalismin vastaisuus, objektiivinen idealismi, usko absoluuttiseen satunnaisuuteen (tykismi) ja matemaattisen jatkuvuuden reaalisuuteen (synekismi), usko Jumalaan, ja usko ”evolutiiviseen rakkauteen”. Peircen filosofian keskeisin ajatus on hänen kolmen kategoriansa järjestelmä, joka läpäisee hänen filosofisen oppinsa sen kaikilla tasoilla.
Kategoriaoppinsa Peirce luonnosteli ensimmäisen kerran 27-vuotiaana vuonna 1867 artikkelissa ”Uudesta luokkakäsitteiden listasta” (On a New List of Categories), joka julkaistiin vuotta myöhemmin. Artikkeli luonnosteli predikaation teorian ja esitteli kolme kategoriaa, jotka Peirce oli kehittänyt ennen kaikkea Immanuel Kantin kategoria-opin pohjalta. Peirce sovelsi kategorioita filosofisen uransa loppuun asti, vaikka tapa, jolla hän ne ymmärsi muuttui. ”Uudesta luokkakäsitteiden listasta” edusti menetelmältään kantilaista transsendentaalia deduktiota, jota Peirce alkoi myöhemmin pitää erheellisenä ja katsoi, että se tulisi korvata tieteellisellä menetelmällä.
Peirce päätyi ajattelemaan, että filosofia tulisi ymmärtää positiiviseksi tai aposterioriseksi tieteeksi, joka rinnastuisi tässä suhteessa paremminkin esimerkiksi luonnontieteisiin kuin aprioriseen matematiikkaan, ja että filosofiset näkemykset tulisi oikeuttaa tieteellistä menetelmää soveltaen. Kategorioiden oikeuttamiseksi hän kehitti ”fenomenologiaksi” ja sittemmin ”faneroskopiaksi” kutsumansa menetelmän.
Filosofia > Tieteiden luokittelu

Kategoriat muodostavat perustan myös Peircen tieteiden ja filosofian arkkitehtoniselle luokittelulle. Tieteet hän jakoi ensinnäkin ”tutkimuksellisiin” tieteisiin ja ”kertauksellisiin” tieteisiin. Näistä ensiksi mainittu jakautuu kahteen pääluokkaan: matematiikkaan ja positiivisiin tieteisiin. Positiiviset tieteet jakautuvat niin ikään kahteen pääluokkaan, toisaalta filosofiaan, toisaalta erityistieteisiin, jotka Peirce niin ikään jakoi kahteen pääryhmään, luonnontieteisiin ja ”hengentieteisiin”.
Filosofia voidaan jakaa kolmeen pääasialliseen osa-alueeseen kategorioiden mukaisesti: fenomenologiaan, normatiivisiin tieteisiin (estetiikkaan, etiikkaan ja logiikkaan (muodollinen semiotiikka) ja metafysiikkaan. Kuten ensiys on riippumatonta sekä toiseudesta että kolmannuudesta, fenomenologia, jonka tasolla kategoriat oikeutetaan perustavimmalla tasolla, on riippumatonta sekä normatiivisista tieteistä että metafysiikasta; ja kuten toiseus on riippuvaista ensiydestä mutta riippumatonta kolmannuudesta, normatiiviset tieteet ovat riippuvaista fenomenologiasta mutta riippumattomia metafysiikasta; ja kuten kolmannuus on riippuvaista sekä ensiydestä että toiseudesta, metafysiikka riippuu sekä fenomenologiasta että normatiivista tieteistä (ennen kaikkea logiikasta, jolla on vastaava suhde estetiikkaan ja etiikkaan kuin metafysiikalla fenomenologiaan ja normatiivisiin tieteisiin).
Logiikkaa Peircen ensisijaisesti käyttämässä merkityksessä ei tule sekoittaa matemaattiseen logiikkaan. Tosin Peirce teki runsaasti tutkimustyötä matemaattisen logiikan saralla, mutta tätä osaa tuotantoaan hän kutsui ”logiikan matematiikaksi”. Peirce kirjoitti runsaasti matematiikan filosofiastakin, josta esimerkkinä mainittakoon postuumisti julkaistu teos New Elements of Mathematics. Matematiikka ei ollut hänen mukaansa vain apriorinen tiede, vaan kaikki täsmällinen tai puhtaan apriorinen tutkimus on peirceläisestä katsannosta matematiikkaa.
Tutkimukselliset tieteet
Kertaukselliset tieteet
Filosofia > Päättelyn muodot

Peircen teoria päättelyn muodoista  kuuluu täsmällisesti ottaen hänen spekulatiivisen kielioppinsa ja merkkien taksonomiansa alaan, mutta koska abduktion, deduktion ja induktion käsitteet ovat yleisesti tunnettuja toisin kuin niiden rooli osana Peircen semioottista taksonomiaa, ja koska niiden aihepiirit ovat hyvin laajoja ja kytkeytyvät myös kritiikkiin ja metodioppiin, on perusteltua käsitellä teemaa oman alaotsikon alaisuudessa.
Päättelyn muotoja on kolme, ja kolmijako noudattaa Peircen kategoriaoppia: abduktio edustaa ensiyttä, deduktio toiseutta, ja induktio kolmannuutta. Missä deduktion tuottamat johtopäätökset ovat välttämättömiä, sekä abduktio että induktio ovat hypoteettisen päättelyn lajeja. Kyseessä on kuitenkin kaksi selvästi toisista eroavaa hypoteettisen päättelyn lajia.
Helpoin tapa ymmärtää kolmen päättelyn lajin välinen ero, on esittää se kolmena mahdollisena barbara-syllogismin lauseiden permutaationa:
deduktio:
Sokrates on ihminen
ihminen on kuolevainen
abduktio:
Ihminen on kuolevainen
Sokrates on kuolevainen
induktio:
Sokrates on kuolevainen
Sokrates on ihminen
(Platon on kuolevainen
Platon on ihminen
ja niin edelleen.)
Abduktio on kolmesta päättelyn muodosta ainoa, jonka nimeämisestä Peirce itse oli vastuussa. Kuten jo todettua, olisi virheellistä sotkea sitä hypoteettisen päättelyn käsitteeseen, sillä myös induktiivinen päättely on hypoteettista. Arkipäiväinen päättely on suurelta osin nimenomaan abduktiivista. Esimerkiksi päättely
»Ennen sadetta, taivaalla on tummia pilviä
Taivaalla on tummia pilviä
>
on abduktio, ei deduktio, sillä ensimmäinen premissi ei ole ”jos taivaalla on tummia pilviä, tulee satamaan”. Että taivaalla olisi tummia pilviä mutta ei sataisikaan, kumoaisi lauseen, mutta se ei kumoa premissiä ”ennen sadetta taivaalla on tummia pilviä”.
Deduktio on mitä hyvänsä ei-hypoteettista päättelyä, puhuimme sitten syllogistiikasta tai korkeamman matematiikan todistuksista, ja se edustaa toiseuden kategoriaa. Deduktiivinen päättely voidaan jakaa kahteen luokkaan, korollariaarikseksi deduktioksi ja teoremaattiseksi deduktioksi.
Filosofia > Tieteellinen menetelmä

Kirjoituksessaan ”Kuinka käsityksiä muodostetaan” (1877) Peirce kuvasi tutkimuksen olevan pyrkimystä kohti vakaata käsitystä ja pois epämiellyttävästä epävarmuuden ja epäilyksen tilasta. Hän määritteli neljä käsityksen vakiinnuttamisen menetelmää, joista tieteellinen menetelmä olisi kehittynein:
Itsepintaisuuden menetelmä tarkoittaa tarkertumista omiin mielenjohtumiin ja niiden pitämiseen lopullisena totuutena ilman minkäänlaista kriittistä tarkastelua ja riippumatta mistään ulkoisesta auktoriteetista. Se johtaa ongelmiin, koska tulee nopeasti selväksi, etteivät omat mielipiteet ole välttämättä sen uskottavampia kuin kenenkään muunkaan.
Auktoriteetin menetelmä sitä vastoin ylittää erimielisyydet, mahdollisesti raa’asti, pakottamalla kaikki omaksumaan saman uskomuksen. Sen tulokset voivat olla ”majesteettisia” ja pitkäikäisiä, mutta se ei viime kädessä pysty estämään ihmisiä olemaan epäilemättä tuloksiaan.
A priori -menetelmä on suvaitsevaisempi kriittisyyttä kohtaan, sillä se pyrkii oikeuttamaan uskomukset sillä, että ne ”vetoavat järkeen”. Menetelmä on kuitenkin ongelmallinen, koska se tuntuu tekevän uskomuksista riippuvaisia älyllisistä muodeista ja niistä uhkaa tulla makuasian kaltaisia.
Tieteellinen menetelmä ratkaisee kolmen edellisen menetelmän ongelmat olettamalla, että todellinen on löydettävissä ja riippumaton henkilökohtaisista mielipiteistä, ja toisin kuin toisissa menetelmissä, se voi myös johtaa virheisiin (fallibilismi), mutta pyrkii korjaamaan itseään. Se muistuttaa auktoriteetin menetelmää sikäli, että se asettaa empiirisen todellisuuden sellaisena kuin teoriassa kuka tahansa voi sitä tutkia käsitysten vakiinnuttamisen ylimmäksi auktoriteetiksi. Apriorista menetelmää se taas muistuttaa, koska se soveltaa järkeä, ja itsepintaisuuden menetelmälle se on sukua sikäli, että mikä hyvänsä satunnainen mieleenjohtuma voi teoriassa osoittautua oikeaksi.
Juuri tieteellinen menetelmä oli Peircen mukaan ainoa luotettava tapa päästä selville siitä, mikä on todellista, huolimatta siitä, että sen tulokset voivat kumoutuakin.
Menetelmä sisällyttää itseensä kaikki kolme päättelyn muotoa: abduktion, deduktion ja induktion. Näin tieteellisellä tutkimuksella on kolme alakohtaa:
Aktiivinen abduktiivinen selittävien hypoteesien kehittäminen;
Deduktiivinen johtopäätösten tekeminen joukosta enemmän tai vähemmän hypoteettisia premissejä;
Induktiivinen teorian koetteleminen ja teorian arvon tulevien tulosten ennakoimiseksi arvioiminen.
Teoria, joka onnistuu kilpailijaansa paremmin ennustamaan tai kontrolloimaan empiirisesti havaittavaa todellisuutta, on sitä lähempänä totuutta tai sitä todennäköisemmin tosi.
Peirce myös pyrki määrittelemään totuuden käsitteen operationaalisesti tieteellisen menetelmän kautta: totuus olisi tieteellisen yhteisön – ihanteellisen yhteisön, joka tavoittelee totuutta pyyteettömästi, ja jolla on riittävät kyvyt ja voimavarat tutkimuksen harjoittamiseksi – lopullinen mielipide.
Filosofia > Metafysiikka

Peircen evolutiivinen metafysiikka edustaa objektiivista idealismia ja hänen mielenfilosofiansa panpsykismiä. Hänen voi katsoa pyrkineen sovittamaan yhteen teististä tai panteistista maailmankatsomustaan yhteen Darwinin näkemykseen evoluutiosta. Metafysiikka on yhteydessä fenomenologiaan pohjautuvaan kategoriaoppiin ja sen perustalle rakennettuun semiotiikkaan, sillä se perustuu niin samoille kolmelle kategorialle, jotka tulkitaan metafyysisiksi ”olemisen totuuksiksi”. Metafyysisesti tulkittuna ensiys merkitsee satunnaisuutta, tapahtumien ilmenemistä ilman määrättyä syytä; toiseus ilmenee luonnonlakien välttämättömyytenä ja aineellisuutena; kolmannuus sitä vastoin on uusien tapojen muodostumisen kategoria. Peirce kirjoitti artikkelissaan ”Teorioiden arkkitehtuuri” (1891) seuraavasti:
Ainut järjellinen teoria maailmankaikkeudesta on objektiivinen idealismi, jonka mukaan aine on lamaantunutta henkeä, piintyneitä tottumuksia, joista on tullut luonnonlakeja.
”The one intelligible theory of the universe is that of objective idealism, that matter is effete mind, inveterate habits becoming physical laws.”)
Virke tarkoittaa, että aine on ”urautunutta” tai ”kaavaan kangistunutta” mieltä, jossa ”paatuneet” tavat muuttuvat luonnonlaeiksi, ja että näin ymmärretyn objektiivisen idealismin avulla maailmankaikkeutta voidaan ymmärtää järkevästi ja käsitettävästi. Peirce myös katsoi kategorioidensa olevan sukua Hegelin ajattelun muodoille (esitetään usein muodossa teesi, antiteesi, synteesi).lähde?
Peirce esitti myös yleisellä tasolla matematiikkaan ja fysiikkaan liittyviä spekulaatioita, jotka olivat hieman samansuuntaisia kuin myöhemmin Ernst Machin ja Albert Einsteinin suhteellisuusteoriat. Ei ole osoitettu että Peircen ajatuksilla olisi ollut suoraa vaikutusta kumpaankaan, mutta niiden voidaan katsoa osoittavan, että filosofinen pohja suhteellisuusteorialle oli ”ilmassa"” vuosisadan vaihteessa. Einstein sitten esitti suhteellisuusteoriasta matemaattisen muotoilun, joka osoittautui oikeaksi. Sittemmin fyysikko Lee Smolin on puolustanut näkemyksiä kosmisesta evoluutiosta ja luonnonlakien suhteellisuudesta (ne ovat evoluutioprosessin tulosta, eivät absoluutteja), ja tunnustanut Peircen tämän ajattelun isäksi.lähde?
Teokset

Peircen laajaa kirjallista tuotantoa ei ole julkaistu kokonaan. Aikaisempia osittaisjulkaisuja ovat muun muassa Collected Papers (lyh. CP) ja Essential Peirce (lyh. EP). Kriittisestä laitoksesta Writings of Charles S. Peirce: A Chronological Edition (1982–) on ilmestynyt tähän mennessä seitsemän osaa. Laitosta valmistellaan Indianan yliopistossa.
Teokset > Englanniksi

Collected Papers of Charles Sanders Peirce 1–8 (toim. Charles Hartshorne ym.). Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1931–58.
The New Elements of Mathematics by Charles S. Peirce 1–4 (toim. Carolyn Eisele). Haag: Mouton Publishers, 1976.
The Essential Peirce. Selected Philosophical Writings 1–2 (toim. Nathan Houser ym.). Bloomington: Indiana University Press, 1992–1998.
Teokset > Suomeksi

Peirce, Charles S.: Johdatus tieteen logiikkaan ja muita kirjoituksia.  (Suomennos Markus Lång. 2., tarkistettu ja laajennettu laitos)  Helsinki:  Lukunoja, 2022.  ISBN 978-952-69990-1-2
Mikä merkki on? (What Is a Sign?) Suomentaneet Mats Bergman ja Sami Paavola. Ajatus 58 (2001), s. 9–19.
Kolme esseetä päättelystä. Suomentaneet Ahti-Veikko Pietarinen ja Lauri Snellman. Niin & näin 2/2005, s. 38–41.
Kirjallisuutta

Peirce, C. S.: Collected Papers of Charles Sanders Peirce. Edited by Charles Hartshorne and Paul Weiss (vols. 1–6), and Arthur W. Burks (vols. 7–8). Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1931–1935, 1958. [”CP.”]
Tarasti, Eero: Johdatusta semiotiikkaan. Esseitä taiteen ja kulttuurin merkkijärjestelmistä.  Helsinki:  Gaudeamus, 1990.  ISBN 951-662-512-6
Thellefsen, Torkild & Sørensen, Bent (toim.): Charles Sanders Peirce in His Own Words. 100 Years of Semiotics, Communication and Cognition.  Berlin:  Walter de Gruyter, 2014.  ISBN 978-1-61451-753-5  (englanniksi)
Tiercelin, Claudine: La pensée signe. Études sur C. S. Peirce.  Paris:  Collège de France, 2013.  ISBN 9782722602335  Teoksen verkkoversio. (ranskaksi)
Waal, Cornelis, de: Peirce. A Guide for The Perplexed.  Bloomsbury Academic, 2013.  ISBN 9781847065155  (englanniksi)
Waal, Cornelis de & Skowroński, Krzysztof Piotr (toim.): The Normative Thought of Charles S. Peirce.  New York:  Fordham University Press, 2012.  ISBN 978-0-8232-4244-3  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charles S. Peirce Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Author:Charles Sanders Peirce on Wikiaineistossa
Atkin, Albert: Charles Sanders Peirce (1839–1914) The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Atkin, Albert: C. S. Peirce's Architectonic Philosophy The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Atkin, Albert: C. S. Peirce's Pragmatism The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Brent, Joseph: The Singular Experience of the Peirce Biographer (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Burch, Robert: Charles Sanders Peirce The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Hammer, Eric: Peirce's Logic The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Commens: Peirce-tutkimuksen verkkokeskus, Helsingin yliopisto.
Lång, Markus: Charles S. Peircen ja toiminnan merkitys – Suomentaja puhuu. Niin & näin 1/2000, s. 55.
Peirce, Charles S.: Kuinka selkeytämme ideoitamme. Suomentanut Markus Lång. Niin & näin 1/2000, s. 55–62.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  DBLP  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Taiteenala:  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 2 
Muut:  SNAC  IdRef 
Peircen synnyinkoti Cambridgessä on nyt Lesley Universityn käytössä.
Arisbe.
Malawin kwacha

| Malawin kwacha |
| --- | --- |
 2000 kwachan seteli
ISO 4217 -koodi:  MWK
Keskuspankki:  Malawin keskuspankki
Esitelty:  1971
Käyttäjät:  Malawi
Inflaatio:  28,5 % (tammikuu 2025)
Jaettava yksikkö:  tambala
Malawin kwacha (valuuttatunnus MWK) on Malawin rahayksikkö. Se otettiin käyttöön vuonna 1971, jolloin se korvasi Malawin punnan. Malawin kwacha jakaantuu 100 tambalaan.
23. helmikuuta 2025 yksi kwacha vastasi 0,00055 euroa, eli yksi euro oli 1 812,70 kwachaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Malawin kwacha Wikimedia Commonsissa
| Tämänhetkiset MWK-vaihtokurssit |
| --- | --- |
XE.com:sta:: AUD CAD CHF EUR GBP HKD JPY USD
OANDA.com:sta:: AUD CAD CHF EUR GBP HKD JPY USD
| n k Afrikan rahayksiköt |
| --- | --- |
Etelä:  Angolan kwanza  Botswanan pula  Etelä-Afrikan randi  Lesothon loti  Malawin kwacha  Namibian dollari  Saint Helenan punta  Swazimaan lilangeni 
Itä:  Burundin frangi  Djiboutin frangi  Eritrean nakfa  Euro (Mayotte, Réunion)  Etiopian birr  Kenian šillinki  Komorien frangi  Madagaskarin ariary  Mauritiuksen rupia  Mosambikin metical  Ruandan frangi  Sambian kwacha  Somalian šillinki  Tansanian šillinki  Yhdysvaltain dollari (Zimbabwe)  Zimbabwen kulta (Zimbabwe) 
Keski:  Keski-Afrikan CFA-frangi (Kamerun, Keski-Afrikan tasavalta, Tšad, Kongon tasavalta)  Kongon frangi  Ugandan šillinki 
Länsi:  Eco  Gambian dalasi  Ghanan cedi  Guinean frangi  Kap Verden escudo  Keski-Afrikan CFA-frangi (Päiväntasaajan Guinea ja Gabon)  Liberian dollari  Länsi-Afrikan CFA-frangi (Benin, Burkina Faso, Norsunluurannikko, Guinea-Bissau, Mali, Niger, Senegal ja Togo)  Nigerian naira  Mauritanian ouguiya  São Tomén ja Príncipen dobra  Sierra Leonen leone 
Pohjoinen:  Algerian dinaari  Egyptin punta  Euro (Kanariansaaret, Madeira, Plazas de soberanía)  Etelä-Sudanin punta  Libyan dinaari  Marokon dirhami  Seychellien rupia  Sudanin punta  Tunisian dinaari 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Malawian kwacha
Käännös suomeksi
Niina Kelo
Perhe

Hänen isosiskonsa Milla Kelo on voittanut Suomen mestaruuden 400 metrin aitajuoksussa. Korkeushypyn Suomen mestaruuden 1970 voittanut Eila Kelo on Niina Kelon äiti. Eila Kelo toimii myös hänen valmentajanaan. Niina Kelon puoliso on keihäänheittäjä Tero Pitkämäki. Pariskunnalla on kolme lasta.
Ennätykset

| --- | --- |
 100 metrin juoksu: 12,75 (2006)  200 metrin juoksu: 25,65 (2006)  400 metrin juoksu: 60,23 (2002)  800 metrin juoksu: 2.18,92 (2006)  100 metrin aitajuoksu: 13,90 (2006)  400 metrin aitajuoksu: 65,60 (2002)  Korkeushyppy: 172 (2000)  Seiväshyppy: 240 (1995) :  Pituushyppy: 599 (2006)  Kolmiloikka: 13,31 (2003)  Kuulantyöntö: 15,28 (2007)  Kiekonheitto: 54,44 (2000)  Moukarinheitto: 48,24 (2000)  Keihäänheitto: 54,72 (2012)  Seitsenottelu: 5956 (2006) Aikuisurheilusarjat Kuulantyöntö: 12,87 (2020, 40-vuotiaiden naisten Suomen ennätys) 
Lähde:
Reijo Vähälä

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ateena 1969 | korkeus |  |
Reijo Untamo Vähälä (7. maaliskuuta 1946 Alajärvi – 27. syyskuuta 2024 Tampere) oli suomalainen korkeushyppääjä.
Alajärven Paalijärvellä syntynyt Vähälä yllätti yleisurheilua seuraavat ihmiset Ateenassa Euroopan mestaruuskilpailuissa 1969 voittamalla EM-hopeaa korkeushypyssä tuloksella 217 cm. Ennen Ateenan EM-kisoja 188-senttisen Vähälän ennätys oli edellisenä kesänä hypätty 213, joka oli myös Suomen ennätys. Loppukilpailussa Vähälä paransi Suomen ennätystä kahteen kertaan: 214 ja 217. Joukkueenjohtaja Jukka Uunila piti Vähälän mitalia sodanjälkeisen suomalaisyleisurheilun suurimpana yllätyksenä.
Vuoden 1971 EM-kisoissa Helsingissä Vähälä ei selviytynyt loppukilpailuun. EM-hallikisoissa Wienissä vuonna 1970 hän oli kymmenes.
Ateenassa hypätty 217 jäi Vähälän uran parhaaksi. Suomen mestaruuden hän voitti vuosina 1966 ja 1970. Hän edusti Alajärven Ankkureita ja Tampereen Pyrintöä.
Vähälä oli koulutukseltaan matemaatikko ja kirjassaan Elämäni hyppy hän kuvasi uraansa funktiolla  f(x)=-0{,}443x^{2}+21{,}02x-36{,}9, missä  x on hänen ikänsä vuosina ja funktion arvo saavutettu tulos.
Vähälä toimi Tampereella Aamulehden atk-päällikkönä. Hän oli suuntautunut kulttuuriin. Hän kävi eri puolilla Suomea esiintyen lausuntamatineoissa.
Vähälä harrasti runonlausuntaa vuodesta 1994 liki 30 vuotta. Esiintymistilaisuuksia ehti olemaan lähemmäs 2 500 ympäri Suomea: kouluissa, kirjastoissa, seurakunnissa, vanhainkodeissa, vankiloissa. Repertuaarissa oli yli 100 kirjailijan elämänläheisiä runon ja proosan hedelmiä, laulujakin.