stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
L. Frank Baum

| Lyman Frank Baum |
| --- | --- |
 L. Frank Baum
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. toukokuuta 1856 Chittenango, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 6. toukokuuta 1919 (62 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Puoliso:  Maud Gage
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Tyylilajit:  fantasia, lastenkirjallisuus
Pääteokset:  Ozin velho
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Lyman Frank Baum (15. toukokuuta 1856 New York, Yhdysvallat – 6. toukokuuta 1919 Hollywood, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja toimittaja.
Ozma of Oz -kirjan kansi (John R. Neill) vuodelta 1907.
Baumin tunnetuin teos on Ihmemaa Oz (engl. The Wonderful Wizard of Oz). Baum kirjoitti kaikkiaan 15 Ozin maailmaan sijoittuvaa lastenkirjaa ja saman verran muita lastenkirjoja. Lisäksi hänen tuotantonsa sisältää runokirjoja ja muualle kuin Ozin maailmaan sijoittuvia fantasiakirjojalähde?. Osan tuotannostaan hän kirjoitti salanimillä. Baumin kuoleman jälkeen muut kirjailijat ovat jatkaneet Oz-tarinoiden kirjoittamista, huomattavimpana heistä Ruth Plumly Thompson, joka on kirjoittanut 19 Oz-kirjaalähde?.
Ihmemaa Ozin pohjalta on tehty useita elokuvia. Tunnetuin on Victor Flemingin ohjaama musikaali Ihmemaa Oz (engl. The Wizard of Oz, 1939), jonka pääosassa näyttelee Judy Garland.
Kaikki Baumin englanninkieliset kirjat ovat nykyään public domainissa.
Luettelo Baumin Oz-kirjoista

1900 The Wonderful Wizard of Oz
Oz-maan taikuri, suom. Kersti Juva, Helsinki: Otava 1977 ISBN 951-1-04549-0, 2. p. Ozin velho Helsinki: Otava 1985 ISBN 951-1-08848-3
Ihmemaa Oz (2001)
1904 The Marvelous Land of Oz
Ozin maa, suom. Kersti Juva, Helsinki: Otava 1978 ISBN 951-1-04729-9
Ozin kapinalliset (2002)
1907 Ozma of Oz
Prinsessa Ozma, suom. Kersti Juva, Helsinki: Otava 1979 ISBN 951-1-05146-6
Ozin prinsessa (2002)
1908 Dorothy and the Wizard in Oz – suom. Ozin velho (2003)
1909 The Road to Oz – suom. Tie Oziin (2005)
1910 The Emerald City of Oz
1913 The Patchwork Girl of Oz
1914 Little Wizard Stories of Oz
1914 Tik-Tok of Oz
1915 The Scarecrow of Oz
1916 Rinkitink in Oz
1917 The Lost Princess of Oz
1918 The Tin Woodman of Oz
1919 The Magic of Oz
1920 Glinda of Oz
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta L. Frank Baum Wikimedia Commonsissa
The Wonderful Website of Oz - kaikki Oz-kirjat verkossa
International Wizard of Oz Club
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Ercole Bernabei

Ercole Bernabei
Ercole Bernabei (n. 1622 – 5. joulukuuta 1687) oli italialainen säveltäjä.
Bernabei toimi vuosina 1653–1665 San Luigi dei Francesi -kirkon urkurina ja vuosina 1665–1667 Lateraanikirkon maestro di cappellana. Vuosina 1672–1674 hän oli Orazio Benevolin seuraaja Pietarinkirkon maestro di cappellana. Vuodesta 1674 Bernabei työskenteli Münchenissä hovisoittajien johtajana ja vaaliruhtinaan neuvonantajana. Hänen katsotaan kuuluneen Giacomo Carissimin edustamaan roomalaiseen koulukuntaan.
Bernabein sävellysten joukossa on muun muassa viisi oopperaa, motetteja ja kantaatteja. Hänen teoksestaan Sacrae modulationes on vuodelta 1691 peräisin oleva kappale Uppsalan yliopiston kirjaston kokoelmissa. Bernabein poika oli säveltäjä Giuseppe Antonio Bernabei.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Werner Bergström

Werner Bergström (1883 – 1948) oli suomalainen kirjakauppias, nimimerkkiä Werneri käyttänyt arkkiveisujen tekijä ja kansanrunoilija. Bergström piti kirjakauppaa Hyvinkäällä.
Teoksia

Huumorilauluja : kilpa-ajoista. Tekijä, Hyvinkää 1929
Nimimerkillä Werneri:
Huumorilauluja : kieltolaista, Mattilasta ynnä muista. Tekijä, Hyvinkää 1929
Kevään lauluja. Tekijä, Hyvinkää 1929
Lemmen aallot, eli erään runoilijan rakkaus kymmenessä laulussa. Tekijä, Hyvinkää 1929
Suru- ja murhelauluja. Tekijä, Hyvinkää 1929
Suru-, murha- ja tapauslauluja. Tekijä, Hyvinkää 1929
Kirjallisuutta

Wernerin Wiisuja: lauluarkkien tekijän ja kulkevan kirjakauppiaan Werner Bergströmin elämää ja tuotantoa, koonnut Ellen Bergström. Omakustanne, Riihimäki 1991 ISBN 9529036124
Kostianvirran taistelu

Kostianvirran taistelu oli osa suurta Pohjan sotaa ja se käytiin 6. lokakuuta 1713 Pälkäneellä Kostianvirran luona.
Venäläiset aikalaiset pitivät Kostianvirtaa suuren Pohjan sodan ratkaisutaisteluna pohjoisessa.  Monia Pietari Suuren saavutuksia kuvannut taiteilija A. F. Zubov teki taistelusta etsauksen, joissa näkyy Kostia ympäröivine järvineen ja taistelun kulku. Sama aihe toistuu P. H. Müllerin mitalissa. Taistelu oli tuohonastisista suurin Suomen maaperällä. Se poisti Ruotsin hyökkäysuhan Pietariin.
Taustaa

Pietari Suuri näki Suomen paitsi ruotsalaisten tukialueena uuteen pääkaupunkiin Pietariin suuntautuvalle hyökkäykselle, Suomen valloituksen avaavan venäläisille lyhimmän tien Tukholmaan.  Syyskuussa 1713 Venäjän armeija lähti etenemään Helsingistä kohti Hämeenlinnaa poistaakseen sinne vetäytyneen Ruotsin armeijan uhan selustastaan.  Suomea puolustavien joukkojen johtoon oli juuri nimitetty kenraali Armfelt, joka asettui puolustukseen Mallasveden ja Pälkäneveden väliselle Kostianvirralle.  Eversti Stiernschanzin johdolla järvikapeikkoon oli varustettu yötä päivää puolustusasemia.  Puolustusarmeija oli liian pieni lyömään venäläiset ja sen taktiikkana oli hidastaa vihollisen etenemistä ennen vahvistusten saapumista; kuninkaallinen senaatti oli kesällä päättänyt lähettää itsensä valtaneuvos, kreivi von Fersenin 9 000–10 000 miehen vahvistusten kanssa Suomeen ). Lisäksi jatkuva perääntyminen oli heikentänyt ruotsalaisten puolustustahtoa, eikä Armfelt siksikään voinut enää jatkaa edeltäjänsä tapaan vetäytymistä vastarinnatta.
Analyysi

Ruotsin tappiolle Pälkäneellä voi nähdä useita syitä. Sen sotilaallisessa ajattelussa Suomi vesistöineen ja heikkoine teineen oli puolustettavissa vähinkin voimin.  Vakinaiset joukot oli laivattu pois jo sodan alussa. Armfelt tuli Suomen armeijan johtoon vasta heinäkuun lopulla lähes vastarinnatta perääntyneen Georg Lybeckerin jälkeen.  Armeijan huoltotilanne oli ollut pitkään kriittinen. Sotilailla oli vain vähän taistelukokemusta.  Armeijan palkat olivat maksamatta, sotilailla oli huoli vihollisen valloittamille alueille jääneistä läheisistään, kulkutaudit riehuivat ja karkuruus oli yleistä. Karoliiniupseeristo tiesi hyökkääjän miesylivoiman. Venäläiset huolsivat armeijaansa meritse uuden kaleerilaivastonsa avulla. Hyökkäysarmeijassa oli hyvinvarustettuja valioyksikköjä ja sitä johtivat maineikkaat päälliköt. Muun muassa Narvassa, Pähkinälinnassa ja Pultavassa taistellut ruhtinas Golitsyn johti maihinnousun Mälkilään varmoin ottein.  Venäläisten tiedustelun mukaan ruotsalaisia oli 11 000 eli paljon todellista enemmän, mikä vaikutti maihinnousuun vahvoin voimin.  Apraksinia on joskus arvosteltu varovaiseksi, mutta Pälkäneellä hän ei epäröinyt, vaan ja johti joukkonsa murskavoittoon.  Suomen sotaretkeen osallistui myös tsaari kun taas Ruotsin kuningas oli paossa Turkissa Pultavan katastrofista 1709 lähtien. Apraksinilla oli paitsi ylivoima, myös mahdollisuus keskittää hyökkäyksensä; valita taistelun aika ja paikka. Armfelt puolestaan joutui jakamaan vähiä joukkojaan eri puolille, koska hänellä ei ilmeisesti ollut selvää kuvaa venäläisten sijannista tai aikeista.  Ei tiedetä, miksi Armfeltin muualla olleet joukot eivät ehtineet Pälkäneelle. Muutamien tutkijoiden mielestä taistelun lopputulos oli jo etukäteen selvä. Vetäytymisen epäonnistuminen Kostianvirralta ja muuttuminen pakokauhuksi aiheutti puolustajalle suuremmat menetykset, kuin taistelun aiemmat vaiheet.
Taistelun jälkeen

Lähtiessään Tukholmaan Lybeckerin odotettiin palaavan pian takaisin eli Armfeldt mahdollisesti koki ylipäällikkyyden väliaikaiseksi ja tehtäväkseen hidastaa vihollisen etenemistä, kunnes apujoukkoja saapuu Suomeen. Siksi myös Tammerkoskelle tehtiin varustuksia, ja siellä oli reservejä.  Pälkäneellä Armfelt onnistui kuitenkin pelastamaan armeijansa täydelliseltä tuholta.
Lybeckerin jälkeen ensin elokuussa von Liewen, sitten valtaneuvoston jäsen kreivi Reinhold Johan von Fersen oli nimetty sekä siviili- että sotilashallinnon johtoon Suomessa.  Kuitenkin jo syyskuun lopussa kenraaliluutnantti A. Taube nimettiin Suomen joukkojen johtoon ja siirtämään Roslageniin kootut vahvistukset Suomeen. Valtaneuvosto totesi kuitenkin kokouksessaan 19. lokakuuta tilanteen Skoonessa uhkaavammaksi. Lisäksi mahdollisuuksia huoltaa joukkoja pidettiin huonoina talvea vasten Pohjanmaalla, minne Armfeldtin joukot Pälkäneen jälkeen olivat vetäytyneet. Näin Tukholmassa arvioitiin paremmaksi vahvistusten lähettämistä Suomeen vasta keväällä .
Taistelun merkit maastossa

Pälkäneen Nenäpäällä Kostianvirran rannalla on sortokaudella vuonna 1906 pystytetty yksinkertainen muistomerkki. Muistomerkin on suunnitellut J. A. Packalén. Paikalle on tehty nähtävyydeksi hirsivarustuksen rekonstruktio, mutta maastossa on yhä näkyvissä puolustuskaivantoja taistelun ajalta.  Myös Kostian ylittävän valtatien 12 sillan pohjoispuolella molemmin puolin virtaa näkyy jäänteitä linnoitteista. Hiljaa virtaava Kostia oli vuonna 1713 vuolas, ja vedenpinta nykyistä ylempänä.
Aiheesta muualla

eMuseo Pälkäne
Kriget i Finland 1713, H. E. Uddgren, Stockholm 1906.
Karoliini Armfelt, Eirik Hornborg, Porvoo 1955.
Kostianvirran taistelu, Aleksei Blandov, Tampere 2013. ISBN 978-952-93-2364-7 ja eKirja (viitattu 1-2025)
Kostianvirran taistelun muistomerkki Pälkäneen Nenäpäällä
Vanessa Redgrave

| Vanessa Redgrave |
| --- | --- |
 Vanessa Redgrave Tukholman elokuvajuhlilla vuonna 2017, jolloin hänelle myönnettiin elokuvajuhlien elämäntyöpalkinto.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. tammikuuta 1937 (ikä 88) Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä, aktivisti
Puoliso:  Tony Richardson  (vih. 1962; ero 1967) Franco Nero (vih. 2006)
Lapset:   Natasha Richardson  Joely Richardson  Carlo Gabriel Nero 
Sukulaiset:  Redgrave
Näyttelijä
Aktiivisena:  1957–
Merkittävät roolit:   Blow-Up – erään suudelman jälkeen  Muistojeni Julia  Talo jalavan varjossa  Sovitus 
Palkinnot
  Parhaan nais­sivu­osan Oscar  1977 Muistojeni Julia  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Vanessa Redgrave (s. 30. tammikuuta 1937 Lontoo) on englantilainen Oscar-palkittu näyttelijä ja aktivisti. Hän on esiintynyt sekä teatterissa, elokuvissa että televisiossa. Hän kuuluu sukupolvensa merkittävimpiin näyttelijöihin. Näytelmäkirjailija Tennessee Williams kutsui häntä niin ikään aikakauden merkittävimmäksi naisnäyttelijäksi.
Vuonna 1957 näyttelijänuransa teatterissa aloittanut Redgrave teki läpimurtonsa näytelmässä Miten haluatte vuonna 1961. Teatteriurallaan hän on näytellyt sekä West Endillä että Broadwaylla ja tehnyt elokuvarooleja niin Hollywoodissa kuin Euroopassakin. Hänet palkittiin parhaan nais­sivu­osan Oscarilla roolisuorituksestaan elokuvassa Muistojeni Julia (1977). Hän on lisäksi ollut ehdolla Oscarin saajaksi roolisuorituksistaan elokuvissa Morgan – toivoton tapaus (1966), Isadora (1968), Maria, skottien kuningatar (1971), Bostonilaiset (1984) ja Talo jalavan varjossa (1992). Oscarin lisäksi hänet on palkittu televisiotyöstään muun muassa kahdella Primetime Emmyllä suorituksistaan televisioelokuvissa Auschwitzin tyttöorkesteri (1980) ja Hiljaiset seinät 2 (2000). Teatterissa hän on näytellyt muun muassa William Shakespearen, Anton Tšehovin ja Henrik Ibsenin näytelmissä. Teatterityöstään hänet on palkittu Olivierilla roolityöstään näytelmässä Aspernin paperit (1984) ja Tonylla roolityöstään näytelmässä Pitkän päivän matka yöhön (2003).
Näyttelijänuransa ohella Redgrave on lisäksi toiminut vasemmistoaktivistina ja tehnyt hyväntekeväisyystyötä Unicefin lähettiläänä. Hänet aateloitiin vuonna 2022, jolloin hän sai arvonimen Dame.
Lapsuus ja nuoruus

Vanessa Redgrave syntyi Redgraven näyttelijäsukuun Michael Redgraven (1908–1985) ja Rachel Kempsonin (1910–2003) vanhimmaksi lapseksi Blackheathissä Lontoossa 30. tammikuuta vuonna 1937. Hänen isänsä oli teatterissa esiintymässä, kun hän sai tietää tyttärensä syntyneen. Michael Redgraven vastanäyttelijä Laurence Olivier ilmoitti yleisölle teatteriesityksen päätyttyä, että ”tänä iltana on syntynyt suuri näyttelijä”. Redgravella oli kaksi nuorempaa sisarusta, Corin (1939–2010) ja Lynn (1943–2010), joista molemmista tuli näyttelijöitä.
Redgrave kävi koulua Queen’s Gate Schoolissa ja tanssitunneilla Rambertin tanssikoulussa. Hän sittemmin opiskeli draamaa Royal Central School of Speech and Drama -draamakoulussa Lontoossa. Opiskeluaikoinaan hänet palkittiin Sybil Thorndike Prize -palkinnolla. 1950-luvun puolivälissä hän kävi tunneilla myös The Actors Studiossa New Yorkissa.
Ura > 1950- ja 1960-luvut

Valmistuttuaan draamakoulusta Redgrave aloitti ammatillisen näyttelijänuransa liittymällä Frinton-on-Sean repertuaariteatteriin vuonna 1957. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Behind the Mask vuodelta 1958, mutta hän keskittyi lähinnä teatterityöhön uransa ensimmäisinä vuosina. Hän muun muassa alkoi näytellä Lontoon teattereissa vuodesta 1958 alkaen ja liittyi Royal Shakespeare Companyn jäseneksi Stratford-upon-Avonissa näytäntökaudella 1959–1960. Hänen läpimurtoroolinsa oli Rosalind William Shakespearen näytelmässä Miten haluatte vuonna 1961.
Redgrave palkittiin parhaan naisnäyttelijän Baftalla televisiotyöstään vuonna 1966. Aloitettuaan vakavasti elokuvauransa vuonna 1966 hän vakiinnutti maineensa parissa vuodessa älykkäänä näyttelijänä, jonka ominaisuutena oli hallittu läsnäolo. Hänen ensimmäinen elokuvansa kahdeksaan vuoteen oli Morgan – toivoton tapaus (1966), josta hän sai uransa ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa parhaasta naispääosasta. Samana vuonna hän näytteli kulttiklassikoksi nousseessa Michelangelo Antonionin ohjaamassa elokuvassa Blow-Up – erään suudelman jälkeen. Niin edelleen roolit Anna Boleynina elokuvassa Kunnian mies (1966) ja Guineverenä elokuvassa Camelot (1967) tekivät hänestä yhden aikansa suosituimmista ja arvostetuimmista näyttelijöistä. Redgraven 1960-luvun ikonisiin rooleihin lukeutuu myös roolisuoritus modernin tanssin edelläkävijänä Isadora Duncanina elokuvassa Isadora (1968), josta hän sai parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuuden. Hän näytteli vuonna 1968 myös Sidney Lumetin ohjaamassa ja Anton Tšehovin näytelmään perustuvassa elokuvassa Lokki.
Ura > 1970- ja 1980-luvut

1970-luvun alussa Redgrave näytteli Andromakhea elokuvassa Troijan naiset (1971) ja demonien riivaamaa sisarkunnan johtajatar Jeanne des Angesia elokuvassa Paholaiset (1971) sekä oli ehdolla parhaan naispääosan Oscarin saajaksi suorituksestaan Maria Stuartina elokuvassa Maria, skottien kuningatar (1971). Sittemmin hän näytteli valtavirran elokuvissa Idän pikajunan arvoitus (1974) ja Arvoitusten juna (1976). Hän teki ensiesiintymisensä Broadwaylla vuonna 1976 Henrik Ibsenin näytelmässä Merenneito. Vuonna 1977 hän näytteli nimiroolissa natseja vastaan taistelevaa Juliaa Fred Zinnemannin ohjaamassa elokuvassa Muistojeni Julia, josta hänet palkittiin roolisuorituksestaan parhaan naissivuosan Oscarilla ja Golden Globella.
Redgrave näytteli tosielämän keskitysleirin vankia, juutalaismuusikko Fania Fénelonia, Arthur Millerin käsikirjoittamassa televisioelokuvassa Auschwitzin tyttöorkesteri vuonna 1980. Vaikka palestiinalaisten puolustajan kiinnittäminen rooliin herätti sionistien keskuudessa aikanaan kohua ja vastustusta, Redgrave palkittiin suorituksestaan parhaan naispääosan Primetime Emmyllä. Vuonna 1984 hän esiintyi West Endillä Henry Jamesin pienoisromaanin näytelmäsovituksessa Aspernin paperit, josta hänet palkittiin suorituksestaan parhaan naispääosan Olivierilla. Samana vuonna hän näytteli niin ikään Jamesin romaaniin perustuvassa elokuvassa Bostonilaiset, josta hän oli ehdolla parhaan naispääosan Oscarin saajaksi. 1980-luvun loppupuolella hän näytteli tosielämän kirjallisuusagentti Peggy Ramsaytä elokuvassa Prick Up Your Ears (1987) sekä West Endillä Eugene O’Neillin näytelmässä Pisara runoilijaa (1988) ja Tennessee Williamsin Käärmeennahkatakki (1988). Roolityöstään Pisara runoilijaa -näytelmässä hän sai parhaan naispääosan Olivier-ehdokkuuden, ja jatkoi roolissaan Käärmeennahkatakki-näytelmässä sen siirryttyä esitettäväksi Broadwaylla vuonna 1989.
Ura > 1990- ja 2000-luvut

Vuonna 1992 Redgrave näytteli E. M. Forsterin samannimiseen romaaniin perustuvassa ja James Ivoryn ohjaamassa elokuvassa Talo jalavan varjossa. Hän sai suorituksestaan kuudennen Oscar-ehdokkuutensa. Hän perusti vuonna 1993 veljensä Corinin kanssa Moving Theatre -teatteriyrityksen tuodakseen poliittisia näytelmiä näyttämölle. Teatteriyrityksen tuotantoihin lukeutuu esimerkiksi vuosina 1995–1997 esitetty William Shakespearen näytelmä Antonius ja Kleopatra, jonka Redgrave ohjasi. Hän myös näytteli Kleopatraa. Vuosikymmenen loppupuolella hän lisäksi näytteli muun muassa National Theatressa Henrik Ibsenin näytelmässä John Gabriel Borkman (1996), josta hän sai Olivier-ehdokkuuden, suuren budjetin Hollywood-elokuvissa Vaarallinen tehtävä (1996) ja Deep Impact (1998) sekä nimiroolia elokuvassa Mrs. Dalloway (1997), joka perustuu Virginia Woolfin samannimiseen romaaniin vuodelta 1925.
Vuonna 2000 ensiesityksensä saaneessa televisioelokuvassa Hiljaiset seinät 2 Redgrave näyttelee pitkäaikaisen elämänkumppaninsa kuolemaa surevaa lesboa. Hänet palkittiin roolisuorituksestaan sekä parhaan naissivuosan Primetime Emmyllä, Golden Globella että parhaan naisnäyttelijän Screen Actors Guild -palkinnolla. Vuonna 2003 hänet palkittiin parhaan naispääosan Tonylla roolityöstään Eugene O’Neillin ja Broadwaylla esitetyssä näytelmässä Pitkän päivän matka yöhön, jossa hän näytteli morfiinista riippuvaista matriarkkaa. Hän näytteli vuonna 2005 West Endillä Hekabea Euripideen samannimisessä tragediassa ja vuonna 2007 Broadwaylla Joan Didionia Didionin muistelmateoksen näytelmäsovituksessa Maagisen ajattelun aika, josta hän oli ehdolla parhaan naispääosan Tonyn saajaksi. Hän oli ollut Didionin ensimmäinen valinta näyttelemään tätä. 2000-luvulla hän teki rooleja myös muun muassa elokuvissa Evening (2007) ja Ian McEwanin samannimiseen romaaniin perustuvassa Sovitus (2007) sekä televisiosarjassa Muodon vuoksi, jossa hänellä oli toistuva rooli vuosina 2004−2009.
Ura > 2010- ja 2020-luvut

Redgrave sai uransa kolmannen Tony-ehdokkuutensa parhaasta naispääosasta roolisuorituksestaan näytelmässä Driving Miss Daisy, jota esitettiin Broadwaylla vuosina 2010−2011. Vuonna 2010 hän näytteli lisäksi romanttisessa komediassa Rakkauskirjeitä Julialle ja draamaelokuvassa Ilmiantaja, joka kertoo YK:n osasta ihmiskauppaskandaalissa Bosnia ja Hertsegovinassa. Seuraavana vuonna William Shakespearen samannimiseen näytelmään perustuvassa elokuvassa Coriolanus hän näyttelee lujatahtoista Volumniaa ja samana vuonna elokuvassa Anonymous – tuntematon kuningatar Elisabet I:tä. Redgrave alkoi ääninäytellä iäkästä Jennifer ”Jenny” Lee Worthia BBC:n sarjassa Hakekaa kätilö! vuodesta 2012 alkaen. Näihin aikoihin televisiossa hän teki roolin myös elokuvassa Sanansaattaja (2015), joka perustuu L. P. Hartleyn romaaniin vuodelta 1953. 2010-luvun loppupuolella hän näytteli näyttelijä Gloria Grahamen äitiä elokuvassa Filmitähdet eivät kuole Liverpoolissa (2017), ja vuonna 2018 kantaesityksensä saaneesta näytelmästä The Inheritance hän sai parhaan naissivuosan Olivier-ehdokkuuden. Sittemmin hän näytteli iäkästä erakkoa elokuvassa The Aspern Papers (2018) ja pyrkyrin kanssa naimisissa olevaa varakasta naista elokuvassa Georgetown (2019), jonka ohjasi Christoph Waltz. Vuonna 2018 hänelle myönnettiin elämäntyöstä Kultainen leijona -kunniapalkinto Venetsian elokuvajuhlilla.
2020-luvulla Redgrave on esiintynyt muun muassa musikaalissa My Fair Lady West Endillä vuonna 2022.
Ura > Palkinnot ja ehdokkuudet

Redgrave aateloitiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan ritarikomentajaksi (DBE) vuonna 2022, jolloin hän sai arvonimen Dame. Hän oli aikaisemmin kieltäytynyt Dame-arvonimestä vuonna 1999.
Aktivismi, hyväntekeväisyystyö ja dokumentit

Näyttelijänuransa ohella Redgrave on tunnettu myös aktivismistaan. Hän on jo nuoresta asti ollut suorasanainen poliittinen kansalais- ja ihmisoikeusaktivisti ja on vuosien varrella ollut kiistanalainen hahmo poliittisten näkemyksiensä vuoksi. Hänen poliittiset kantansa ovat olleet vasemmistolaisesti suuntautuneita, kuten trotskilaisesti värittyneitä. Hän on sittemmin alkanut äänestää maltillisempaa liberaalidemokraattista puoluetta.
Redgrave on tukenut aktivistina ollessaan muun muassa Palestiinan vapautusjärjestöä ja Irlannin tasavaltalaisarmeijaa sekä ollut trotskilaisen Workers Revolutionary -puolueen parlamenttivaaliehdokkaana. Hän on lisäksi ollut julkisuudessa esimerkiksi kampanjoidessaan sotia vastaan ja Guantanamo Bayn vankileirin vankien puolesta sekä puolustaessaan Britanniassa maan­paossa olevaa tšetšeeni­poliitikko Ahmed Zakajevia. Hän perusti veljensä Corinin kanssa ihmisoikeuksia korostavan Peace and Progress -puolueen vuonna 2004.
Redgraven aktivismi on vaikuttanut hänen näyttelijänuraansa. Jewish Defense League protestoi Redgraven Oscar-ehdokkuutta vastaan vuoden 1978 gaalassa, koska tämä puolusti palestiinalaisia. JDL:n ekstremistit olivat lisäksi tarjonneet palkkion hänen hengestään. Voitettuaan Oscar-palkinnon Redgrave viittasi kiistanalaisessa poliittisessa kiitospuheessaan JDL:ään ”sionistihuligaaneina”. Ilmaus sai osakseen buuausta yleisöltä.
Redgrave nimettiin Unicefin hyvän tahdon lähettilääksi vuonna 1995. Unicefin lähettiläänä hän on tehnyt hyväntekeväisyystyötä lasten auttamiseksi ympäri maailmaa. Vuonna 2012 Saksan kansallinen Unicef-komitea myönsi hänelle kunniapalkinnon työstään lasten oikeuksien edistämisessä. Hän on tehnyt humanitaarista työtä lisäksi muun muassa YK:n pakolaisjärjestöjen UNHCR:n ja UNRWA:n edustajana pakolaisten ja turvapaikanhakijoiden oikeuksien edistämiseksi.
Redgrave on rahoittanut, tuottanut ja ohjannut useita dokumentteja, jotka heijastavat hänen vakaumuksiaan. Näitä dokumentteja ovat muun muassa The Palestinian (1977), The Fifth War (1978), Occupied Palestine (1980), Can’t They Put Humans First (1991), Wake Up, World (1993) ja Children’s Stories: Chechnya (2000). Vuonna 2005 Redgrave muodosti poikansa kanssa Dissent Projects -tuotantoyhtiön, joka tuottaa dokumentteja ja elokuvia, jotka käsittelevät ajankohtaisia yhteiskunnallisia ja ympäristöä koskevia kysymyksiä. Hän ohjasi Euroopan pakolaiskriisin lapsipakolaisista kertovan dokumenttielokuvan Sea Sorrow, joka sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2017.
Yksityiselämä

Redgrave oli naimisissa teatteriohjaaja ja elo­kuvan­tekijä Tony Richardsonin kanssa vuosina 1962–1967. He saivat kaksi tytärtä, myöhemmin näyttelijöiksi ryhtyneet Natashan (1963–2009) ja Joelyn (s. 1965). Heidän avioliittonsa päättyi Richardsonin uskottomuuteen. Natasha kuoli laskettelu­onnettomuudesta aiheutuneeseen aivo­vammaan 45-vuotiaana vuonna 2009.
Erottuaan Richardsonin kanssa Redgravella oli pitkäaikainen parisuhde näyttelijä Franco Neron kanssa. He olivat tavanneet elokuvan Camelot (1967) kuvauksissa. Heillä on poika, sittemmin elokuvantekijäksi ryhtynyt Carlo Gabriel (s. 1969). Parisuhteen päätyttyä Redgrave oli parisuhteessa näyttelijä Timothy Daltonin kanssa vuosina 1971–1986. He olivat tavanneet elokuvan Maria, skottien kuningatar (1971) kuvauksissa. Redgrave lopulta palasi Neron kanssa yhteen, ja he menivät naimisiin vuonna 2006.