stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Meie Mees
Jäsenet

Tarvi Jaago – kosketinsoittimet, laulu
Margus Mõttus – kitarat, laulu
Toomas Pae – rummut, laulu
Aivar Riisalu – laulu
Vahur Parve – bassokitara, laulu
Emil Oja – tamburiini, laulu
Merike Moksi-Susi – kosketinsoittimet
Aiheesta muualla

Yhtyeen kotisivu (viroksi)
Luettelo Tapparan maalivahdeista

Luettelo Tapparan joukkueessa pelanneista jääkiekkomaalivahdeista.
Siirry kirjaimeen → A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z Å Ä Ö
A

Hannu Avola (1956-57), (1959-60), (1961-62)
B

Scott Bailey  (1999-00)
D

Duane Derksen  (1998-99)
Thomas Draper  (1987-88), (2001-02)
E

Mikael Edelmann (2010- )
Hannu Elo (1963-65)
G

Jarmo Grönlund (1967-69), (1974-75)
H

Janne Hakala (1987-88)
Jari Halme (1984-95)
Timo Hankela (1993-94)
Pertti Hasanen (1976-79)
Juha Helminen (1991-92), (1993-94)
Tommi Hietala (1996-97)
Sasu Hovi (2000-05)
I

Iiro Itämies (1998-99)
J

Uno Jansson (1942-43), (1945-47)
Timo Järvinen (1999-01)
K

Atte Kallio (1963-64)
Hannu Kamppuri (1980-84)
Petri Karjalainen (1976-81)
Ilpo Kauhanen (1994-98)
Kauko Koiso (1950-51), (1952-56)
Sakari Korhonen (1986-87)
J-T Koukkari (1993-94)
Pasi Kuivalainen (2002-03)
L

Mika Lehto (2002-09 )
Antti Leppänen (1964-69), (1970-78)
Jouko Lintunen (1978-79)
M

Jussi Markkanen (1995-96), (2000-01)
Perttu Mattanen (2002-03)
Markus Mattsson (1984-87)
Juha Metsola (2011- )
Alfie Michaud  (2002-03)
Jason Muzzatti / (1999-00)
Jere Myllyniemi (2001-02)
Seppo Mäkinen (1970-76)
N

Esko Niemi (1953-60)
Jani Nieminen (2010-12)
Jani Niininen (1993-94)
Tommi Nikkilä (2006-08)
Mika Noronen (1995-99)
O

Mike O'Neill  (1989-90)
P

Matti Peltonen (1960-68), (1969-70)
Markku Pussinen (1956-60)
Pasi Pussinen (1983-84)
R

Matti Rautiainen (1983-86)
Tuomo Rautiainen (1968-73)
Mika Rautio (1988-89)
Andrew Raycroft  (2004-05)
Jussi Reiskanen (1997-00)
S

Lasse Schultz (1979-83)
Teemu Seppänen (2005-06)
Jaromír Šindel  (1992-94)
Heikki Sivonen (1961-64)
Harri Säteri (2006-11)
T

Pekka Tuokkola (2002-06, 2012-)
V

Juha Virenius (1990-92)
Isto Virtanen (1960-62), (1969-70)
Voitto Virtanen (1962-63)
W

Gösta Wangel (1943-53)
Paavo Hietanen

Paavo Ilmari Hietanen (20. helmikuuta 1931 Uusikirkko Vpl – 7. heinäkuuta 2017 Järvenpää) oli suomalainen pesäpalloilija.
Paavo Hietanen on ensimmäinen pesäpalloilija, joka on voittanut sekä etenijä- että lyöjäkuninkuuden. Kari Kuusiniemi on myöhemmin yltänyt samaan. Paavo Hietanen oli
vasenkätinen pesäpalloilija.
"Pave" Hietanen pelasi SM-sarjassa kaikkiaan 14 kautta voittaen vuonna 1962 etenijäkuninkuuden ja 1967 lyöjäkuninkuuden. Pave aloitti pesäpalloilun Lohjalla, josta siirtyi Puna-Mustien ja Sotkamon Jymyn kautta 1961 HoNsU:un, jossa saavutti kahdeksana kautenaan kolmesti SM-pronssia: 1961, 1965 ja 1966. Hietanen oli mukana neljässä liitto-ottelussa, kuudessa Liitto-Lehdistö ja viidessä Itä-Länsi -ottelussa, joissa 1963 valittiin kentän parhaaksi pelaajaksi.
Pelaajauransa jälkeen hän toimi aktiivisesti myös Pesäpalloliiton toiminnassa mm. pelaajavalitsijana Itä-Länsi -otteluihin. Hän toimi myös tuomarikouluttajana sekä valmentajana Virroilla. Parhaana virtolaislähtöisenä pelaajana on edustanut pääsarjatasolla Juha Vartiamäki, jonka valmennuksen tuotoksia Paavo Hietanen on saavuttanut.
Varsinaisen pelaajauransa jälkeen hän pelasi ja valmensi myös Tampereella ja Kuortaneen Kunnossa. Ikämiessarjoissa hän edusti myös Jyväskylän Kiriä että Loimaan Palloilijoita. Pelaajauransa hän lopetti Virtain Urheilijoissa, jossa hän ehti pelaamaan myös poikansa Martin kanssa samassa joukkueessa miesten maakuntasarjassa vuonna 1977. 
Vuonna 1982 Hietaselle myönnettiin Pesäpalloliiton kultainen ansiomerkki.
Saavutukset > Pelaajana

3 SM-pronssia: 1961, 1965, 1966
5 Itä-Länsi-ottelua: 1961-1963, 1965-1966
Pesäpallon etenijäkuningas: 1962
Pesäpallon lyöjäkuningas: 1967
Saavutukset > Ansiomerkit

Pesäpalloliiton kultainen ansiomerkki no. 41 (1982)
Marvel Nemesis: Rise of the Imperfects

| Marvel Nemesis: Rise of the Imperfects |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Nihilistic Software EA Canada (PSP)
Julkaisija:  Electronic Arts
Jakelija:  Marvel Entertainment
Pelimoottori:  Havok
Julkaistu:  PlayStation 2, Gamecube & Xbox NA 20. syyskuuta 2005 PAL 14. lokakuuta 2005 PlayStation Portable NA 4. lokakuuta 2005 PAL 28. lokakuuta 2005 Nintendo DS NA 11. lokakuuta 2005 PAL 28. lokakuuta 2005
Lajityyppi:  tappelu
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  PEGI: 16+ ESRB: T  
Alusta:  PlayStation 2, PlayStation Portable, Xbox, Nintendo GameCube, Nintendo DS
Jakelumuoto:  DVD, UMD, optinen levy, pelimoduuli
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK  : 
Marvel Nemesis: Rise of the Imperfects on EA:n (Electronic Arts) luoma taistelupeli, joka perustuu Marvelin luomiin hahmoihin. Pelissä on rymittäin Marvel-hahmoja, mutta mukana on myös uusi ryhmä, Epätäydelliset. Pelissä jokaisella hahmolla on oma taistelutyyli ja supervoima.
Pelaamismahdollisuudet

Pelissä on kolme eri osiota:
1.Versus-muoto: Vastakkain taistelemista, joko yksin tai kaverin kanssa.
2.Timetrial: Vastustaja mitää lyödä mahdollisimman nopeasti ajassa, jonka saa itse päättää.
3.Story-mode: Perustuu tiettyyn juoneen, jossa jokaisella hahmolla on oma osansa.
Pelin hahmot

Wolverine
Ryhmä-X:stä tuttu mutantti, jolla on adamantium-metallista tehdyt kynnet. Wolverinen oikea nimi on James Howlett, mutta häntä kutsutaan Loganiksi.
Storm
Stormin oikea nimi on Ororo Munroe. Stormin voima on hallita säätä ja saada aikaan hurrikaaneja, ukkosmyrskyjä ja muita sääilmiöitä. Storm on myös mutantti ja kuuluu Ryhmä-X:ään.
Hämähäkkimies
Akrobaattiset liikkeet ja seitin ruiskuttaminen on Hämähäkkimiehen voima, jonka oikea nimi on Peter Parker. Peter on valokuvaaja.
Rautamies
Rautamies, oikealta nimeltään Tony Stark on pukeutunut metalliseen suojapukuun, joka tekee hänestä voittamattoman. Tony on miljonääri.
Möykky
Ihmenelosista tuttu Ben Grimm otta myös osaa peliin yli-inhimillisillä voimillaan.
Liekki
Myös Ihmenelos-perheestä tuttu Johnny Storm ottaa osaan taisteluun. Johnny osaa lentää ja hallita tulta.
Magneto
Mutanttien veljeskunnan johtaja Eric Lennsher osaa hallita metallia ja lentää. Magneto on tuttu vihastaan Ryhmä-X:ää kohtaan.
Elektra
Elektra on miljonääri-isän tytär, joka on harrastanut taistelulajeja vuosia. Kun Elektran isä kuoli hänestä tuli vaarallinen salamurhaaja, joka kantaa kahta sai-veistä mukanaan. Elektralla oli myös lyhyt romanssi Daredevilin kanssa.
Daredevil
Hell's kitchenistä kotoisin oleva sokea asianajaja nimeltä Matt Murdock, omaa yli-inhimilliset aistit (paitsi näkö).
Venom
Hämähäkkimiehen alienmainen kopio, joka omaa samat voimat kuin Hämähäkkimies.
Van roekel
Niles van Roekel on tiedemies, jonka ytimessä asuu pimeys.
The Wink
The Winkin mutantti voimat antavat hänelle kyvyn hallita joka ikistä molekyyliä hänen vartalossaan ja hänellä on myös teleportaation voima. The Wink on julma ja murhanhimoinen nainen, koska hän menetti kauneutensa. The Wink pitää viittaa naamansa ympärillä, jotta kukaan ei näkisi arpiaan hänen kasvoissaan ja siksi, että ei muistaisi mitä joskus oli.
Fault zone
Maria Petrova oli entinen ballerina, joka pystyy lähettämään seismisiä säteitä käsistään.
Solara
Solara käyttää kykyään hallita tulta kostaakseen perheensä kuoleman.
Brigade
Brigade on rakennettu sotilaitten ruumiiden osista. Häntä piinaa äänet päässään ja on siksi kovin väkivaltainen.
Paragon
Pelin voimakkain hahmo. Tällä naisella on yliinhimilliset voimat, kestävyyttä ja hän pystyy teleportoitumaan.
Hazmat
Hazmat pystyy ruiskuttamaan happoa ja omaa yliinhimillist voimat.
Johnn Ohm
Kuolemaan tuomittu mies joka sai sähköiset voimansa salaman osuttuaan häneen sähkötuolissa
Marjastajat

| Marjastajat |
| --- | --- |
 Tuhkapäämesikko Toxorhamphus poliopterus
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Marjastajat Melanocharitidae  Sibley & Ahlquist, 1985
Katso myös
   Marjastajat Wikispeciesissä   Marjastajat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Marjastajat (Melanocharitidae) on varsin pieni heimo pienenkokoisissa varpuslinnuissa. Niitä elää luonnonvaraisina ainoastaan Indonesiassa ja Uudesta-Guineassa. Marjastajat ovat keskikokoisia varpuslintuja, jotka syövät hedelmiä ja marjoja, joitain hyönteisiä ja muita selkärangattomia. Höyhenpeite on arkinen, siinä on yleensä harmaata, ruskeaa, mustaa ja/tai valkoista. Marjastajat elävät yleensä yksin tai pareittain, ja ne rakentavat kuppimaisen pesän, jonne munivat 1–2 munaa.
Marjastajia on ennen pidetty kukastajien sukuna, mutta nykyään se on oma heimonsa. Marjastajiin kuuluu 4 sukua ja 10 lajia
.
Suvut ja lajit > Marjastajat Melanocharis

Mustamarjastaja Melanocharis nigra
Papuanmarjastaja Melanocharis arfakiana
Rinnemarjastaja Melanocharis longicauda
Viirumarjastaja Melanocharis striativentris
Vuorimarjastaja Melanocharis versteri
Suvut ja lajit > Pikkumesikot Oedistoma

Harmaarintamesikko Oedistoma iliolophum
Pikkumesikko Oedistoma pygmaeum
Suvut ja lajit > Medestäjämesikot Toxorhamphus

Keltarintamesikko Toxorhamphus novaeguineae
Tuhkapäämesikko Toxorhamphus poliopterus
Suvut ja lajit > Lajeja, joilla on oma sukunsa

Täplämarjastaja Rhamphocharis crassirostris
Opiskelijaliike

Banneri, jossa vastustetaan vuoden 1968 toukokuussa säädettyä hätätilalainsäädäntöä.
Opiskelijaliikkeet olivat opiskelijoiden organisoimia yhteiskunnallisia liikkeitä 1960-luvun Euroopassa. Useimmissa opiskelijaliikkeissä oli kysymys sodanvastaisuudesta, yliopistojen autoritaarisen hallintokoneiston uudistamisesta, sekä erilaisista sisäpoliittisista kysymyksistä. Opiskelijaliikkeen juuret olivat vasemmisto-liberalistisissa mielipiteissä, mutta ajan myötä - osaksi koska opiskelijaliikkeiden vaatimukset kaikuivat kuuroille korville - radikalismi (vallankumouksellinen marxilaisuus, trotskilaisuus ja maolaisuus) nostivat päätään. Radikaaleja opiskelijaliikkeissä oli suhteellisen harvassa, mutta ne olivat äänekäs vähemmistö.[lähde? ]
Historia

Uusvasemmistolainen opiskelijaliike sai vaikutteita Herbert Marcusen ajatuksista. Marcusen mukaan työläisten elintason noustua opiskelijat ja akateeminen väki olivat nykyaikana ainoita, jotka yhä olivat kiinnostuneita yhteiskunnan vääryyksistä ja toisaalta myös ainoita, jotka ymmärsivät "kapitalismin mädännäisyyden".[lähde? ]
Opiskelijaliikkeet maittain > Suomi

Suomessa opiskelijaliikehdinnän keskiössä oli vuosina 1969–1973 yliopistojen hallinnonuudistusyrityksiin liittynyt niin sanottu mies ja ääni -periaate. Sen toteutuessa jokaisella opiskelijalla olisi ollut sama valta yliopistojen hallinnossa kuin professorilla tai muulla työntekijällä. Professorit vastustivat mies ja ääni -periaatetta ankarasti.
Presidentti Urho Kekkonen myötäili 1960-luvun lopulla opiskelijaliikettä väittämällä yliopistoja ja professoreita pysähtyneisyyden perikuviksi. Opetusministeri Johannes Virolainen alkoikin edistää mies ja ääni -periaatetta. Ensimmäinen mies ja ääni -periaatteeseen perustunut hallintouudistuslakiesitys raukesi eduskunnassa jarrutuspuheenvuorojen vuoksi vuoden 1970 alussa. Professoriliitto oli ratkaisevassa roolissa kirjoittamassa puheenvuoroja jarrutukseen osallistuneille opposition kansanedustajille. Vuoden 1972 kolmannen ja viimeisen mies ja ääni -malliin perustuneen lakiesityksen valmisteli opetusministerinä Ulf Sundqvist. Se kaatui lopulta eduskunnassa selvin äänin marraskuussa 1973.
Radikaali opiskelijaliike ja etenkin taistolaiset ottivat mies ja ääni -uudistuksen vastustajia silmätikuikseen. Sosiaalipsykologian professori Kullervo Rainio väitti päätyneensä toiseksi taistolaisten ”hirttolistalla” (dekaani Paavo Seppänen oli ensimmäinen) paljastavien lehtiartikkeliensa ja reformisminsa vuoksi, ja hänet yritettiin panna viralta. Esimerkiksi hän oli kirjoittanut informaatiosodasta, jossa demokratia ei enää tarkoittanut vapaita vaaleja vaan sosialistista järjestelmää.
Opiskelijaliikkeet maittain > Ranska

Pariisissa opiskelijaliikkeen rajuimmat mellakat alkoivat 4. toukokuuta 1968 ylioppilaiden vaatiessa yliopistojen hallinnon uudistamista. Työläiset alkoivat tukea opiskelijoita lakoin. [lähde? ]
Opiskelijaliikkeet maittain > Länsi-Saksa

Aika: 1960-luvun loppu ja 1970-luvun alkuvuodet.[lähde? ]
Saksan Liittotasavallassa (Länsi-Saksa) 2.6.1967 Persian shaahin vastainen mielenosoitus muuttui väkivaltaiseksi ja poliisi Karl-Heinz Kurras ampui Freie Universität -yliopiston opiskelijan Benno Ohnesorgin, mikä radikalisoi vasemmiston. Vasta 2000-luvulla paljastui, että Kurras oli Itä-Saksan Stasin agentti ja Stasi lietsoi vastakkainasetteluja Länsi-Saksassa.
Vuonna 1968 vasemmisto-opiskelijat vaativat samaisella Freie Universität -yliopistolla yliopistouudistuksia vallankumoushengessä. Opiskelijaliikkeen johtohahmoja oli yliopistossa opiskellut Rudi Dutschke.
Saksalainen opiskelijaliike nivoutui pääosin sosialististen saksalaisten opiskelijaliiton ympärille (Sosialistische Deutscher Studentenbund, SDS), jonka rinnalla toimi hajanaisesti järjestäytynyt ulkoparlamentaarinen oppositio (Ausser-Parlamentarische Opposition, APO). Karismaattinen Dutschke oli SDS:än johtohahmo, ja hänet nähtiin usein myös APO:n johtajana.[lähde? ]
Opiskelijoiden mieliä kuohutti suurelta osin maan sisäpoliittinen tilanne. Maan poliittista päätöksentekoa hallitsi "kolmen suuren koalitio", johon kuuluivat sosiaalidemokraattinen puolue, kristillisdemokraatit ja liberaalit. Opiskelijat katsoivat, että koska suuri liittouma hallitsi Bundestagia lähes 95 prosentin enemmistöllä, ei poliittisella oppositiolla ollut toimintatilaa. Toisaalta saksalaista opiskelijaliikettä askarruttivat yliopistojen voimakkaan autoritaarinen luonne, jossa opiskelijoilla ei ollut minkäänlaista hallinnollista valtaa yliopiston asioihin.[lähde? ]
Saksalainen opiskelijaliike onnistui jossain määrin toteuttamaan koulutuspoliittisia tavoitteitaan ja Liittotasavallassa siirryttiin kolmikantaiseen yliopistohallintoon (edustuksessa ylempi henkilökunta, alempi henkilökunta ja opiskelijat, kullakin 1/3 äänivallasta).[lähde? ]
Opiskelijaliikkeestä ja Kurrasin tekemästä taposta sai alkunsa myös Punainen armeijakunta (RAF) -terroristiryhmä.
Opiskelijaliikkeet maittain > Puola

Opiskelijoiden alettua mellakoida Puolassakin keväällä 1968 maan kommunistijohto syytti siitä "sionistista salaliittoa". Puolanjuutalaisia syytettiin isänmaattomiksi. Heitä erotettiin viroista kouluissa ja yliopistoissa. Puoluejohtaja Władysław Gomulka sanoi, että heidän olisi paras lähteä Puolasta. Ainakin toistakymmentätuhatta Puolan noin 30 000 juutalaisesta pakeni maasta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lindfors, Jukka: Opiskelijaradikalismi Länsi-Euroopassa Yle - Elävä arkisto.  28.4.2008. Viitattu 10.8.2018.
Lindfors, Jukka: Pariisin toukokuu 1968 vintti.yle.fi.  8.9.2006. Viitattu 10.8.2018.
Hullu vuosi 1968 Yle - Elävä arkisto. Viitattu 10.8.2018.
opiskelijaliikkeet Yle. Viitattu 10.8.2018.
Lindfors, Jukka: Opiskelijakapina 1968 – kansakuntien toivot barrikadeilla Yle - Elävä arkisto.  7.5.2018. Viitattu 10.8.2018.
Volanen, Risto: 50 vuotta vuodesta 1968 Risto Volasen kotisivu. Viitattu 10.8.2018.
Näyttely Saksan liittotasavallan talolla Bonnissa vuoden 1968 opiskelijamellakoista.
Paulino Rivero

| Paulino Rivero |
| --- | --- |

Kanariansaarten aluejohtaja
 2007–2015  
Seuraaja:  Fernando Clavijo Batlle
El Sauzalin pormestari
 1979–2007  
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. helmikuuta 1952 (ikä 72) El Sauzal, Espanja
Tiedot
Puolue:  Kanarian koalitio (CC)
Paulino Rivero (s. 11. helmikuuta 1952) on espanjalainen Coalición Canarian poliitikko. Hän oli Kanariansaarten aluehallituksen puheenjohtaja vuosina 2007–2015.
Rivero oli El Sauzalin pormestari vuosina 1979–2007.
Marja-Leena Piispanen

Marja-Leena Piispanen (s. 17. marraskuuta 1951 Kuopio) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen pituushyppääjä. Hän edusti Kuopion Sisu-Veikkoja.
Kalevan kisoista Piispanen saavutti pituushypyn pronssia vuonna 1973. Ennätyksekseen hän hyppäsi ulkoradoilla 565 cm (1973). Virallisiin kilpailuihin Piispanen ei ole osallistunut vuoden 1973 jälkeen.
Pamela Geller

Pamela Geller
Pamela Geller (s. 1958) on yhdysvaltalainen bloggaaja, kirjailija ja konservatiivinen poliittinen aktivisti. Hänet tunnetaan etupäässä islamin kriitikkona, vastajihadistina ja väitettyjen muslimien salaliittohankkeiden kuvailijana, kuten New Yorkin World Trade Centerin läheisyyteen kaavaillun moskeijan vastustajien keulakuvana.
Gellerillä on vahvat sidokset Yhdysvaltojen teekutsuliikkeeseen. Hän perusti islamkriitikko Robert Spencerin kanssa Stop Islamization of America ja Freedom Defense Initiative -järjestöt. Hän toimii äärioikeistolaisen English Defence Leaguen esikuvana.
Aiheesta muualla

Gellerin Atlas Shrugs -blogi
Pamela Frank

Pamela Frank (s. 1967 New York) on yhdysvaltalainen viulisti. Hän syntyi pianistivanhemmille, Claude Frankille ja Lilian Kallirille, ja on usein soittanut viulusonaatteja isänsä kanssa. 5-vuotiaana Frank aloitti viulutuntien ottamisen Shirley Givensin johdolla. Hän oli tämän oppilaana 11 vuoden ajan ennen opintojen jatkamista Szymon Goldbergin ja Jaime Laredon johdolla. Hän aloitti uransa muodollisesti vuonna 1985 esiintymisellä Carnegie Hallissa New Yorkin jousiorkesterin kanssa. Frank opiskeli vielä Curtis Institute of Musicissa, jossa hänen isänsä oli henkilökunnan jäsenenä. Vuotta ennen valmistumistaan Curtisista (1989) Frank voitti Avery Fisher Career Grantin.
Frank on esiintynyt kamarimuusikkona ja lisäksi solistina New Yorkin filharmonikkojen, Chicagon sinfoniaorkesterin, Cincinnatin sinfoniaorkesterin, Detroitin sinfoniaorkesterin, Houstonin sinfoniaorkesterin, San Franciscon sinfoniaorkesterin, Los Angelesin filharmonikkojen, Academy of St. Martin-in-the-Fieldsin, Tšekin filharmonikkojen, Berliinin filharmonikkojen, Wienin sinfoniaorkesterin, Orchestre National de Francen, Pietarin filharmonikkojen ja Orchestre de Parisin kanssa. Kapellimestareita, joiden kanssa Frank on tehnyt yhteistyötä, ovat olleet muiden muassa Wolfgang Sawallisch, David Zinman, Seiji Ozawa, Juri Temirkanov, Leonard Slatkin ja Christoph von Dohnányi. Sooloresitaalidebyyttinsä Carnegie Hallissa Frank teki vuonna 1995.
Frank on levyttänyt muun muassa kantaesittämänsä Aaron Jay Kernisin teokset Lament and Prayers for Violin and Orchestra ja Still Movement With Hymn pianokvartetille. Muihin levytyksiin lukeutuu tulkintoja Ludwig van Beethovenin sonaateista ja Wolfgang Amadeus Mozartin konsertoista.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Meidän tarina

| Meidän tarina |
| --- | --- |

Tyyli:  keskusteluohjelma
Kestoaika:  42 minuuttia
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  MTV3
Esitetty:  28. elokuuta 2017 –  16. lokakuuta 2017
Jaksoja:  8
Tuotanto
Tuottaja(t):  Maria Aaltonen
Vastaava(t) tuottaja(t):   Heidi Munkberg (ITV Studios Finland)  Pete Paavolainen (ITV Studios Finland)  Tomi Suomela (MTV)  John De Mol 
Ohjaaja(t):  Jani Klemola
Käsikirjoittaja(t):   Jani Klemola  Milla Mattila  Jenni Pääskysaari 
Leikkaaja(t):  Santtu Siippainen
Lavastaja(t):   Silver Zombie  Sami Ylikahri 
Kuvaaja(t):   Ville Salonen  Tuomas Ollila  Tuomo Pfaler  Sami Rehmonen  Keijo Seppänen 
Tuotantoyhtiö(t):  ITV Studios Finland
Aiheesta muualla
IMDb 
Meidän tarina on MTV3-kanavalla esitetty suomalainen keskusteluohjelma. Ohjelmassa julkisuudesta tutut pariskunnat maskeerattiin ensin 20–30 vuotta vanhemmiksi ja myöhemmin yli 90-vuotiaan näköisiksi. Maskeerauksessa käytettiin apuna muun muassa pariskuntien vanhempien ja isovanhempien valokuvia. Ohjelmaa juonsi Jenni Pääskysaari.
Ohjelman juontajan Jenni Pääskysaaren mukaan ohjelmassa on kyse siitä, että ”millaisen jäljen haluamme maailmaan itsestämme jättää”.
Jaksot

| Jakso | Ensiesityspäivä | Vieraat | Katsojaluvut |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | 28. elokuuta 2017 | Mikael Forssell Metti Forssell | 438 000  |
| 2 | 4. syyskuuta 2017 | Katariina Souri Eliya Zweygberg | 385 000  |
| 3 | 11. syyskuuta 2017 | Lotta Näkyvä Kristian Näkyvä | 327 000  |
| 4 | 18. syyskuuta 2017 | Mira Luoti Mika Haapasalo | 267 000  |
| 5 | 25. syyskuuta 2017 | Antti Kaikkonen Satu Taiveaho | 307 000  |
| 6 | 2. lokakuuta 2017 | Noora Karma Jani Strömholm | 219 000  |
| 7 | 9. lokakuuta 2017 | Kalle Palander Riina Palander | 322 000  |
| 8 | 16. lokakuuta 2017 | Mika Kallio Inka Isotalo | – |
Aiheesta muualla

Ohjelman mainos YouTubessa
Paulinus Costa

Paulinus Costa (19. lokakuuta 1936 Rangamatia – 3. tammikuuta 2015) oli bangladeshilainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 21. joulukuuta 1963 ja nimitettiin Rajshahin hiippakunnan johtoon 11. tammikuuta 1996. Piispaksi vihkiminen seurasi 26. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Adriano Bernardini, jota avustivat Michael Rozario ja Patrick D'Rozario.
Costa sai 9. heinäkuuta 2005 nimityksen Dhakan arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 22. lokakuuta 2011.
Marjasavikka

| Marjasavikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Revonhäntäkasvit Amaranthaceae
Alaheimo::  Chenopodioideae
Suku::  Murosavikat Blitum
Laji::  virgatum
Kaksiosainen nimi
 Blitum virgatum  L. 
Synonyymit
 Chenopodium foliosum  Chenopodium virgatum 
Katso myös
   Marjasavikka Wikispeciesissä   Marjasavikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Marjasavikka eli mansikkapinaatti (Blitum virgatum) on revonhäntäkasvien heimoon kuuluva yksivuotinen ruoho, jonka kypsät pähkylähedelmät muodostavat huomiota herättävän, marjamaisen rykelmän.
Ulkonäkö ja koko

Marjasavikka kasvaa 10–40 cm korkeaksi. Kasvi on yleisväritykseltään vihreä ja lähes kalju. Varsi on tavallisesti pysty, haarat ovat pitkiä. Lehdet ovat varressa kierteisesti. Alimmat lehdet ovat pitkäruotisia ja kookkaita. Niiden lapa vaihtelee kolmiomaisesta keihäsmäiseen ja on tiheään isohampainen. Ylimmät lehdet ovat lyhytruotisia ja lavaltaan keihäsmäisiä. Marjasavikan kukinto on ylös asti lehdekäs ja katkonaisen tähkämäinen. Kukinnon sykeröt ovat lehtihankaisia, tiiviitä ja niiden kukat ovat osin yhdiskasvuisia. Kukan kehä on 3–5-lehtinen ja se muuttuu pähkylän kypsyessä meheväksi ja punaiseksi. Tällöin kukkasykerö muodostaa marjamaisen rykelmän, josta kasvi on saanut myös nimensä. Suomessa marjasavikka kukkii heinä-elokuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Siemen on tavallisesti vaaka-asennossa, kooltaan 1–1,5 mm pitkä, pyöreä ja tylppäreunainen.
Laji muistuttaa suuresti mykerösavikkaa (Blitum capitatum).
Levinneisyys

Marjasavikan päälevinneisyysalue ulottuu Bulgariasta ja Romaniasta läpi Etelä- ja Keski-Ukrainan Etelä-Venäjälle ja edelleen Etelä-Siperiaan. Lajilla on yhtenäinen esiintymisalue myös Pohjois-Afrikassa Marokosta Tunisiaan. Satunnaisemmin lajia tavataan suuressa osassa Eurooppaa Britteinsaaria, Islantia ja mantereen pohjois- ja eteläosia lukuun ottamatta. Lajia tavataan myös paikoitellen Turkissa ja Keski-Aasiassa. Ihmisen mukana marjasavikka on levinnyt myös Pohjois-Amerikan itäosiin.
Suomessa marjasavikkaa on tavattu paikoitellen Etelä-Lappia myöten. Eniten esiintymiä on havaittu Etelä-Suomesta.
Elinympäristö

Suomessa marjasavikka on uustulokas, jota on tavattu myllyillä, satamissa ja rautatieasemilla. Toisinaan sitä esiintyy myös viljelykarkulaisena.