stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Metsäsuomalaiset
Metsäsuomalaisen asutuksen historia > Kulttuurien osittainen sekoittuminen

Useimmat metsäsuomalaiset halusivat kuitenkin raivata edelleen omia tilojaan, mutta paikalliset viranomaiset valvoivat tiukasti kaskenpolttoa. Siitä seurasi kaskeamisen lopullinen taantuminen.1600-luvun loppuun mennessä metsäsuomalaiset olivat perustaneet Norlannin ja Sveanmaan metsäalueille enemmän kuin 900 tilaa. Raudan valmistukseen erikoistuneiden laitosten ja kaivostoiminnan leviäminen vaikuttivat suomalaisoloihin Taalainmaalla ja Värmlannissa, mutta Norlannissa ja Sveanmaalla metsäsuomalaisten siirtolaisuus jätti pysyvän jälkensä alueiden asutukseen, ja sulautui monelta osin paikalliseen kulttuuriin.
Metsäsuomalaisen asutuksen historia > Siirtolaisina Pohjois-Amerikassa

Vuodesta 1641 alkaen lukuisia metsäsuomalaisia vangittiin ja monet heistä lähetettiin siirtolaisina Uuteen Ruotsiin Delawarejoen varrella Pohjois-Amerikassa. Vuonna 1643 Korsholmassa asunut Uuden-Ruotsin pitkäaikaisin kuvernööri Johan Printz vei mukanaan Delawareen useita Pohjanmaalla asuneita maanviljelijöitä. Ruotsalaisten siirtolaisasutus keskittyi siirtokunnan keskuksen Fort Kristinan ympärille, kun taas suomalaiset hajaantuivat metsiin, joissa he asuivat läheisessä kosketuksessa delaware-intiaanien kanssa. Yhdysvaltalaiset tutkijat Terry G. Jordan ja Matti E. Kaups ovat väittäneet kirjassaan The American Backwoods Frontier, että hirsisalvosrakennukset tulivat uudelle mantereelle näiden suomalaissiirtolaisten välityksellä.
Unohdetun kansanosan puolesta

Myöhemmin metsäsuomalaiset unohdettiin, kunnes kielitieteilijä Carl Axel Gottlund ryhtyi ajamaan heidän asioitaan. Hän teki vuosina 1817–1821 opintomatkoja Taalainmaan, Hälsinglandin, Värmlannin ja Norjan suomalaismetsiin. Metsäsuomalaisten elinolot järkyttivät Gottlundia ja hän aloitti määrätietoisen työn heidän elinolojensa parantamiseksi. Gottlund teki muun muassa tarkkoja muistiinpanoja suomalaismetsien asukkaiden kielestä, sukunimistä, ja perinteistä.
Metsäsuomalaisia arvioitiin 1800-luvun alkupuolella olleen noin 40 000, joista 14 000 asui Värmlannissa. Gottlund perusti heille 3 metsäsuomalaista seurakuntaa: Juvanniemi, Lautasalmi (Lekvattnet) ja Kirveskangas (Norra Finnskoga). Hän halusi perustaa myös metsäsuomalaisen kihlakunnan Solörin ja Värmlannin väliselle raja-alueelle, jolle hän esitti nimeä Fennia.
Metsäsuomalaisten asuinalueet vuosina 1822–1823

Gottlundin mukaan metsäsuomalaisia tai suomenkielisiä oli yli sadassa Keski-Ruotsin pitäjässä. Yhteensä oli 50 000 henkeä, jotka puhuivat ja ymmärsivät suomea. Metsäsuomalaisia eli seuraavissa maakunnissa:lähde?
Vestmanlanti 8 pitäjää (hävinnyt 13 pitäjästä)
Taalainmaa 15 pitäjää (hävinnyt 7 pitäjästä)
Gästrikland 4 pitäjää
Hälsingland 13 pitäjää
Medelpad 11 pitäjää
Jämtlanti 1 pitäjä
Ångermanland 11 pitäjää
Åselen Lapinmaa 2 pitäjää
Värmlanti 21 pitäjää
Suomalaisten täsmällistä lukumäärää on vaikea selvittää, sillä osa heistä kirjattiin kirkonkirjoihin ruotsalaisilla nimillä.
Suomalaismetsät

Suomalaisten asuttamia metsäalueita kutsuttiin suomalaismetsiksi (Finnskogar tai Finnskogarna). He eivät juurikaan asuneet peltoalueilla, jotka kuuluivat ruotsalaisille. Nykykielessä erotetaan suomalaismetsät (finnskogen) suomalaismaista (finnmarken). Finnmarkenit sijaitsevat lähinnä Taalainmaalla ja Hälsinglandissa.
Ruotsin suomalaismetsät
Mottiland (Länsi-Norlannissa)
Orsan suomalaismetsä (Orsa Finnmark)
Rättvikin suomalaismetsä (Rättviks Finnmark)
Östmarkin suomalaismetsä (Östmark Finnskog)
Norjan suomalaismetsät selvennä
Södra och Norra Finnskoga
Dalby Norra finnskog
Norra Rögden
Ny sockens finnskog
Östmarks finnskog
Perinteet

Metsäsuomalaiset käyttivät erilaisia loitsuja esimerkiksi ampiaisten karkottamiseen, vaivojen parantamiseen sekä hedelmällisyyden, potenssin ja lemmen nostattamiseen. Joidenkin loitsujen tarkoituksena oli kirota ihmisiä tai eläimiä taikka varmistaa, että alue pysyi ainoastaan metsäsuomalaisten asuttamana.
Metsäsuomalaisten perinneruokaa kutsutaan muttiksi. Mutti valmistetaan ruis- kaura- tai ohratalkkunasta ja tarjoillaan paistetun sianlihan ja läskin sekä puolukkahillon kanssa. Ruokajuomana on piimä. Talkkuna höyrytetään vähässä vedessä siten, että siitä tulee kuivaa ja kokkareista. Mutti saatettiin keittää ennen myös kala- tai lihaliemeen.
Nykyisyys > Kieli

Nykyään Värmlannin savolaismurteen puhujia ei enää ole. Viimeiset suomea hyvin taitaneet metsäsuomalaiset olivat Johannes Johansson Oinonen eli Niittahon Jussi sekä Karl Persson. He kuolivat vuosina 1965 ja 1969. Nykyään metsäsuomalaisista on muistona suomalaisperäistä paikannimistöä. Alueella on kuitenkin herännyt innostus suomalaiskulttuuriin ja muun muassa Hälleforsissa on poltettu tervamiilu vanhaan metsäsuomalaiseen tapaan. Myös sukututkimusta on tehty muun muassa Suhoisten suvusta.lähde? Norjan metsäsuomalaisilla on myös vähemmistökansan asema.
Nykyisyys > Yhdistykset

Monet metsäsuomalaisyhdistykset Ruotsissa ja Norjassa levittävät tietoa metsäsuomalaisuudesta ja perinteisistä käsitöistä. Näitä yhdistyksiä ovat muun muassa Solør-Värmland Finnkulturforening, FINNSAM (Finnbygder i samverkan), Skogfinske interests Norjassa sekä Skogfinneforeningen ja Förbundet Skogsfinska Intressen Ruotsissa. Osa metsäsuomalaisten jälkeläisistä on myös vaihtanut sukunimensä takaisin suomalaiseksi.
Nykyisyys > Liput ja symbolit

Republikken Finnskogenilla eli niin sanotulla Metsäsuomalaisten tasavallalla on Svullryassa, Gruen suomalaismetsissä oma lippu, joka on ollut käytössä vuodesta 1978 lähtien. Vuonna 2021 avatun lippukilpailun tuloksena 29. joulukuuta 2022 metsäsuomalaiset ottivat käyttöön uuden lipun, joka on kuvattu tämän artikkelin tietolaatikossa artikkelin ylälaidassa. Lippu on Ruotsin ja Norjan metsäsuomalaisten yhteinen tunnus. Lipun suunnitteli nuoripari Frédéric M. Lindboe ja Bettina Gullhagen Oslosta. Lipun vihreä taustaväri kuvaa metsien merkitystä kaskiviljelyä harjoittaneille metsäsuomalaisille.
vihreä tausta: metsä
keltainen risti: tuleentunut ruis ja tuohityöt
punainen ristinreunus: tuli ja pyhänä puuna pidetyn pihlajan marjat
musta: kaskeamisen sekä savupirttien ja -saunojen noki; neljäkäs: hedelmällisyys
Metsäsuomalaisilla on omia tapahtumia, johon ottaa osaa jopa tuhansia ihmisiä. Heillä on myös oma epävirallinen kansallishymni.
Nykyisyys > Tunnettuja metsäsuomalaisia

Suomen tunnetuin metsäsuomalaisten jälkeläinen lienee RKP:n kansanedustaja Elisabeth Nauclér Maarianhaminasta, joka valittiin eduskuntaan vuonna 2007. Ruotsalaisia metsäsuomalaisten jälkeläisiä ovat prinssi Daniel, poplaulaja Björn Skifs, jalkapallovalmentaja Sven-Göran Eriksson, Nobel-palkittu ekonomisti Gunnar Myrdal ja Ruotsin pitkäaikainen pääministeri Tage Erlander.
Nykyisyys > Museo

Vuoden 2024 helmikuussa aloitettiin Gruen suomalaismetsiin Svullryaan metsäsuomalaisten museon rakentaminen. Metsäsuomalaismuseon johtaja Dag Raaberg kertoi tuoreeltaan, että päätös rakentamisesta oli merkittävä tapahtuma. Uuden museorakennuksen rahoittaa Norjan valtio. Museo on merkittävä myös Ruotsin metsäsuomalaisille. Museo on kansainvälisen arkkitehtuurikilpailun tulos. Voittajaehdotuksen tekivät Hanna Johansson, Filip Lipinski, Juras Lasovsky ja Andrea Baresi. He ovat kotoisin Ruotsista, Tšekin tasavallasta ja Italiasta, mutta asuvat ja työskentelevät Kööpenhaminassa Tanskassa. Museon rakentamisen alkaessa uutisoitiin, että koskaan aikaisemmin ei Norjassa ole satsattu 1600-luvulla maahan tulleesseen suomalaiskulttuuriin yhtä mittavasti. Museon ideointi alkoi vuonna 1997, ja kilpailu käynnistyi vuonna 2017. Museon on määrä valmistua vuonna 2026.
Kirjallisuutta

Lähteenmäki, Eija: Ruotsin suomalaismetsien synty – Savolainen liikkuvuus vanhemmalla Vaasa-kaudella.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2002.  ISBN 951-746-486-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Föreningen Finnskogsriket
Metsäsuomalaiset Elävässä arkistossa
Ernst Lampén: Suomalaisuuden herätys Värmlannissa, Suomen Kuvalehti, 14.03.1925, nro 11, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vermlantilaisten suomenkieli, Suomen Kuvalehti, 3.3.1928, nro 10, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
"Metsäsuomalaisten" murre kuolee pois; parisataa enää osaa suomenkieltä. Pikaisia toimenpiteitä tarvitaan murteen sanaston keruutyön toimittamiseksi. Prof. M. Rapola kertoo Värmlannin matkaltaan, Aamulehti, 16.08.1929, nro 222, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
En daija eneä baljoa buhua. Vermlannin suomalaisista, Suomen Kuvalehti, 9.1.1932, nro 2, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aarne ja Anna-Liisa Laitakari: "Norin ja Ruohin" suomalaisia tervehtimässä, Suomen Kuvalehti, 08.12.1934, nro 50, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Metsäsuomen viimeinen riihi, Suomen Kuvalehti, 28.1.1939, nro 4, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Volmar Bergh: Suomalaismetsien vanhin Jussi Juhoila seurasi Aamulehteä lukien maailman tapahtumia Vermlannin metsien keskellä, Aamulehti, 5.2.1939, nro 34, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomalaiset Ruotsin suojamuurina myös lännessä eikä vain idässä, Hakkapeliitan joulu, 1.12.1939, s. 41, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Metsäsuomalaisia heinänkorjuumiehiä kuvattuna vuonna 1931 Puralassa, Östmarkissa.
Suomen postilaitos julkaisi vuonna 1967 postimerkin Ruotsiin 1580-luvulla muuttaneista metsäsuomalaisista.
Republikken Finnskogenin eli niin sanotun Metsäsuomalaisten tasavallan lippu, joka otettiin käyttöön vuonna 1978.
Valtiomuoto

Valtiomuoto tarkoittaa poliittisten instituutioiden muodostamaa valtiojärjestystä, jonka tarkoitus on hallita valtiota ja sen kansaa. Valtiomuoto on yleensä valtion hallinnon päättämä ja määrittelemä. Yhteiskuntatieteellinen määritelmä voi poiketa valtiomuodon yleisestä määritelmästä, esimerkiksi monarkia voi joskus ollakin sotilaiden tukema totalitaristinen diktatuuri tai kansantasavallaksi kutsuttava muistuttaa enemmän yksipuoluejärjestelmän alaista poliisivaltiota.
Valtion hallinnon voi myös korvata siirtymäaika tai tilapäinen siirtymäajan hallinto (monarkioissa käytetään usein nimitystä interregnum), jota ei voi nimittää valtiomuodoksi. Esimerkiksi Suomessa käytiin vuosina 1917–1919 läpi siirtymävaihe, jonka aikana maan tulevasta valtiomuodosta ei ollut varmuutta. Nykyaikana siirtymäajan hallinto on voimassa esimerkiksi Egyptissä, jossa valta siirtyi vuonna 2011 sotilasjuntalle. Siirtymäaikaa tai siirtymäajan hallintoa kutsutaan joskus virheellisesti anarkiaksi, vaikka se onkin on oma epähierarkkinen hallintomuotonsa.
Valtiomuotoja

Demokratia – politiikasta päätetään enemmistön mielipiteen mukaan päätöksentekomenetelmässä, joka on avoin kaikille tai useimmille kansalaisille.
Tasavalta – kansalaiset ovat tasavertaisessa asemassa toisiinsa nähden, valtionpäämiehenä on yleensä presidentti.
Perustuslaillinen monarkia – jossa monarkki on valtionpäämies, mutta todellinen valta on demokraattisesti valitulla parlamentilla ja hallituksella, joka myös määrittää hallitsijan valtaoikeudet.
Liittovaltio – eli federaatio on useista itsehallinnollisista osavaltioista koostuva valtio. Osavaltioilla joilla voi teoriassa olla myös toisistaan eriävä itsehallinto, esimerkiksi tasavalta ja perustuslaillinen monarkia.
Sotilasjuntta – jolloin hallinnosta vastaavat sotilaat, jotka ovat ottaneet vallan. Juntta on tavallisisesti merkinnyt sotilasdiktatuuria. Poikkeuksena neilikkavallankumouksella valtaan noussut kansallisen pelastuksen juntta Portugalissa 1974–1976.
Teokratia – jossa suurin valta kuuluu uskonnolliselle yhteisölle tai uskonnollisille johtajille.
Kirkkovaltio – jossa kirkko ja kirkon johto muodostaa uskonnollisen yhteisön ja sen hallinnon, kuten Vatikaanivaltio.
Islamilainen tasavalta – jossa valtiomuoto on tasavalta ja maassa on parlamentti, mutta islamlaisella lailla saattaa olla merkittäväkin vaikutus hallintoon.
Diktatuuri – jossa yksi henkilö, ryhmä tai puolue, yksipuoluejärjestelmä, joka hallitsee valtiota. Järjestelmä on äärimmillään totalitarismi.
Sosialistinen valtio – maata johtaa kommunistinen puolue, joka soveltaa hallinnossaan marxismi-leninismiä
Juche – totalitaristisen Pohjois-Korean ideologia
Valtiomuotoja > Historiallisia valtiomuotoja

Kalifaatti – kalifin johtama islamilainen teokraattinen valtio.
Fasismi – totalitaarinen järjestelmä Italiassa, jossa puoluejärjestelmä ja parlamentti korvattiin ammattikunnista muodostetulla korporaatiolaitoksella.
Kansallissosialismi – natsi-Saksan muodostanut äärikansallismielinen, rasistinen, populistinen ja johtajakeskeinen absolutistinen diktatuuri. Se lainasi joitain piirteitä ja käytäntöjä fasismilta ja sosialismilta komentotalouden jääden todellisuudessa hallintomuotona sekavaksi ja keskeneräiseksi johtajanpalvontakultiksi.
Neuvostotasavalta – Neuvostoliiton osavaltiot.
Valtiomuotoja maailman eri maissa.


Tasavalta:

  valtionpäämiehelläkin oltava parlamentin luottamus
  parlamentaarinen, valtionpäämies oikeuksiltaan rajattu tai lähes yksinomaan edustuksellinen
  parlamentista riippumaton valtionpäämies
  valtionpäämiesjohtoinen
  yksipuoluejärjestelmä

Monarkia:

  perustuslaillis-parlamentaarinen, monarkki yksinomaan edustuksellinen
  perustuslaillis-parlamentaarinen, monarkilla valtaoikeuksia
  absoluuttinen


  perustuslaki kumottu (esim. sotilasjuntta)
Evankelikalismi

Evankelikalismi eli evankelioimisliike on  kansainvälinen, tunnustuskuntien rajat ylittävä kristinuskon liike, joka on vaikuttanut erityisesti protestanttisten kirkkojen piirissä. Evankelismia käytetään yhteisnimityksenä henkilökohtaista uskonratkaisua korostavalle protestanttiselle liikehdinnälle, jota kutsutaan luterilaisen kirkon sisäisesti myös evankelioivaksi herätyskristillisyydeksi.
Suomessa liikkeellä on ollut monta nimeä. Luterilaisen kirkon sisällä liikkeestä on käytetty nimeä viides herätysliike tai uuspietismi. Kyseiset käsitteet ovat vakiintuneet luterilaisen kirkon piirissä 1960-luvulta lähtien. Termillä on kuitenkin tarkoitettu lähes samaa hengellisten liikkeitten ja järjestöjen ryhmää.
Evankelikalismi-sanaa käytetään useimmiten ei-piispallisen seurakuntajärjestyksen omaksuneista matalakirkollisista seurakunnista (Suomessa niin sanotut vapaat suunnat). Myös luterilainen pietismi on luonteeltaan matalakirkollista, mikä tarkoittaa että piispuuden, sakramenttien ja muodollisen jumalanpalvelusjärjestyksen sijaan korostetaan epämuodollista ja epähierarkkista uskonnonharjoitusta, kuten rukous- ja raamattupiiritoimintaa sekä yksityistä hartauselämää.lähde?
Käsite

Termi evankelinen on peräisin 1500-luvulta, jolloin sitä käytettiin katolista kirkon uskoa ja käytäntöä raamatullisempaan suuntaan uudistavista teologeista. Yleiseen käyttöön se tuli 1520-luvulla, kun termit ransk. évangelique ja saks. evangelisch nostettiin keskeisiksi varhaisten reformaattoreiden poleemisissa kirjoituksissa. 1530-luvulla käsite protestantti tuli merkittävämmäksi, mutta sitä käyttivät lähinnä evankelisten vastustajat heistä puhuesssaan, eivät siis itse protestantit tai evankeliset.
Nykyisen englantilaisilla kielialueilla käytetään nimityksiä evankelikaali, evankelikaalinen (engl. evangelical) evankeliointia eli kristillisen uskon julistamista ja yksilön uskonkokemusta korostavasta kristillisyydestä. Toisen maailmansodan jälkeen evankelioimisliikkeellä (engl. evangelical movement) on viitattu etenkin Yhdysvaltojen olosuhteissa konservatiiviseen kristinuskon tulkintaan ja evankelista uskoa korostavaan hengellisten johtajien sukupolveen.
Termi ”evankelikaali/nen” on levinnyt suomenkieliseen käyttöön. Tutkija Markku Ruotsila on arvostellut termin käyttöä. Hänen mukaansa sanan evangelical perinteinen suomenkielinen vastine ’evankelinen’ kelpaa kaikkeen käyttöön. Hän arvelee, että termien erottamisen taustalla olisi pohjoismainen luterilainen ajattelu, jossa omaa tulkintaa pidetään oikeampana ja halutaan erottaa se amerikkalaisesta herätyskristillisyydestä.
Pääpiirteet > Keskeiset ajatukset

Evankelikalismin keskeiset ajatukset ovat seuraavat neljä olettamusta, jota kutsutaan Bebbingtonin nelikentäksi:
Raamattukeskeisyys, eli Raamatun auktoriteetti ja riittävyys;
Kristuksen ristinkuolemassa tapahtunut pelastus ja sijaiskärsimystä korostava sovitus;
Henkilökohtaisen kääntymisen välttämättömyys;
Evankeliumin levittämisen ja esilläpitämisen ensiarvoisuus ja tärkeys.
Näiden ulkopuolella olevista kysymyksistä on pidetty mahdollisena esittää erilaisia mielipiteitä.
Pääpiirteet > Teologia

Evankelikaalinen liike on varsin laaja ja sen teologinen ajattelu on monimuotoista. Nykyisin liikkeelle on ominaista seuraavat yleispiirteet:
Evankelikalismi on kirkkokuntien rajat ylittävä liike. Se ei rajoitu ainoastaan yhteen kirkkokuntaan, eikä muodosta omaa kirkkokuntaansa.
Evankelikalismi on pääkirkkokuntien sisällä vaikuttava suuntaus, jolla ei ole omaa ekklesiologiaa eli kirkkokäsitystä.
Evankelikalismi on tavallaan ekumeeninen liike, jonka keskuudessa vallitsee tietty hengenheimolaisuus kirkkokunnasta riippumatta. Samankaltaisuus johtuu sitoutumisesta yhteisiin uskonkäsityksiin ja näkemyksiin.
Evankelikalismi on vaikuttanut erityisesti englanninkielisessä maailmassa. Brittiläisillä ja amerikkalaisilla teologeilla on ollut liikkeessä merkittävä rooli.
Evankelikalismi on pitänyt tunnustuskuntien välisiä eroja toisarvoisina kysymyksinä itse evankeliumiin verrattuna. Evankelikalismi ei ole sitoutunut mihinkään tiettyyn kirkkokäsitykseen, vaan on katsonut Uuden testamentin olevan avoin erilaisille tulkinnoille. Evankelikaalit eivät kuitenkaan ole kieltäytyneet sitoutumasta kirkkoon.
Evankelikaalisuuteen kuuluu yhteisöllinen käsitys kristillisestä elämästä, jota voidaan pitää eräässä mielessä minimalistisena ekklesiologiana.
Historia > Tausta

Evankelikaalit katsovat perinteensä ulottuvan Apostolien teoissa kuvattuun alkukirkkoon, jossa julistettiin evankeliumia eli keerygmaa. Ajan mittaan liturgisempi ja sakramentaalisempi tulkinta tuli kuitenkin hallitsevaksi niin, että keskiajan katolinen kirkko oli yhä kauempana perinteisestä evankelisuudesta.
Keskiaikana esiintyi merkittäviä yksilöitä ja liikkeitä, jotka toivat esiin evankelisuuden perusmotiiveja. Tällaisia olivat esimerkiksi Bernhard Clairvauxlainen, Pierre Valdès ja Yhteisen elämän veljet sekä John Wycliffen, Jan Husin ja Girolamo Savonarolan kaltaiset reformaation edeltäjät. Reformaatiossa termiä evankelinen käytettiin Martti Lutherin korostamasta armon avulla tapahtuvasta pelastumisesta. Luterilaisen skolastiikan yleistyessä ja valtiokirkkojärjestelmän vakiinnuttua oli oikeaoppisuus luterilaisuudelle luonteenominaisempaa kuin evankelisuus. Samoin kävi reformoidussa kirkossa ja termi evankelinen merkitsi käytännsössä samaa kuin protestanttinen. 1600- ja 1700-luvuilla syntynyt pietismi sen sijaan korosti henkilökohtaista uskonkokemusta, mutta ei ollut yhtä lailla opillisesti sitoutunut kuin evankelikalismi.
Historia > Alkuvaihe Britanniassa (1730–1800)

Evankelikaalinen liike sai alkunsa 1730-luvun lopulla ja alun perin se halusi elvyttää opin uskon kautta vanhurskauttamisesta. Eniten liike vaikutti puritanismin perinteessä, joskin uskonvarmuutta korostettiin erityisesti reformoidun perinteen piirissä. Yhdysvaltalainen teologi Jonathan Edwards vaikutti voimakkaasti reformoitujen evankelikaalien ajatteluun. Evankelikaalinen herätysliike sai vaikutteita myös korkeakirkollisilta anglikaaniteologeilta ja katolisilta teologeilta pyhyyttä koskevaan opetukseensa. Myös Manner-Euroopan herrnhutilaisten vaikutus näkyy evankelikaalisuudessa.
Enemmistö 1700-luvun evankelikaaleista oli kalvinisteja, joita on pidetty maltillisina ja joilla oli yhteyksiä 1500-luvun protestanttiseen opetukseen. Tämäntyyppistä näkemystä edusti George Whitefield ja hänen perustamansa kalvinististen metodistien yhteisöt. Walesissa Whitefieldin näkemyksiä esitettiin Trevecca Collegessa, jota johti Howel Harris. William Williamsin walesinkielisissä kirjoissa nuo ajatukset ilmaistiin mieleen painuvalla tavalla. Skotlannissa uudentyyppinen herätyskristillisesti suuntautunut kalvinismi sai vakiintuneen kirkon piirissä monia puolestapuhujia. Sitä puolustivat John Erskinen johdolla yhä useammat papit, separatististen kirkkojen Uudet valot ja vuonna 1761 perustettu Relief Church.
Thomas Scottin kirja The Force of Truth (1779) kertoo siitä, että jatkuvasti lisääntyvä joukko anglikaanisen kirkon pappeja etsiskeli samantyyppisiä ajatuksia kuin Skotlannissa. William Romaine saarnasi tällaisia ajatuksia Lontoossa, James Hervey kertoi niistä kirjoissaan ja ne ilmaistiin myös Henry Vennin kirjassa The Complete Duty of Man (1763). John Newton ja Richard Cecil olivat 1700-luvulla tämän ajattelun johtavia edustajia. Evankelikaalinen kalvinismi kiteytyi myös baptisti Andrew Fullerin ja sitoutumattoman Edward Williamsin ajattelussa.
Historia > Alkuvaihe Britanniassa (1730–1800) > Metodismin synty ja ensimmäiset suuret herätykset (1770)

Metodismin perustaja John Wesley edusti arminiolaista ajattelutapaa, jonka mukaan Kristus kuoli kaikkien puolesta mutta pelastus on mahdollista menettää. Hän oli vakuuttunut täydellisen pyhityksen mahdollisuudesta jo ennen kuolemaa. Metodistien arminiolaisuutta ryhtyi kannattamaan vain vuonna 1770 perustettu baptistiyhteisö. Wesley sytytti suuren metodistisen herätyksen, joka levisi Englannista siirtokuntiin. Pohjois-Amerikan englantilaisissa siirtokunnissa tapahtuneet suuret herätykset olivat alku amerikkalaiselle evankelikaalisuudelle.
Evankelikaalit arvostelivat aikansa vapaamielistä teologiaa, mutta valistuksen ajattelumallit vaikuttivat myös heihin. Wesley opetti uskonnon ja järjen kulkevan käsi kädessä. Evankelikaalit pitivät auktoriteettinaan filosofi John Lockea. He arvostivat myös Isaac Newtonin luonnontiedettä, jonka he katsoivat soveltuvan myös teologiaan. Ennen Ranskan vallankumousta evankelikaalit suhtautuivat optimistisesti kehitykseen ja olivat myötämielisiä poliittisille uudistuksille. Evankelikaalit tukivat muun muassa William Wilberforcen kampanjaa orjakaupan lopettamiseksi.
Historia > 1800-luku > Anglikaaninen evankelikalismi

Viktoriaanisena aikana evankelikalismi vaikutti kaikkialla, johon ainoa poikkeus oli anglokatolisuuden saama suosio. Sekä korkea- että matalakirkolliset papit käyttivät terminologiaa, julkisuuden henkilöt omaksuivat sen saarnatyylin ja sen piiriin kuuluvat tutkijat olivat arvostettuja. Vuosien 1783 ja 1836 välillä Charles Simeon koulutti Cambridgessa monta ikäpolvea anglikaanisia pappiskokelaita ja opetti heille valistuksen aatteita ja saarnamenetelmiä. Thomas Chalmers levitti vielä laajemmalle kuulijakunnalle teologian ja sosiaalipolitiikan yhdistelmää, joka perustui skottilaiseen järkevään ajatteluun nojaavaan filosofiaan.
Vuosien 1828–1832 perustuslaillisen vallankumouksen jälkeen evankelikaaleista tuli anglikaanisen kirkon puolustajia, jotka syyttivät Oxfordin liikettä roomalaismielisyydestä. William Goode kritisoi kirjassaan The Divine Rule of Faith and Practice (1842) liikkeen voimakasta sitoutumista traditioon. Aikakauden anglikaaniteologeja olivat muun muassa E. A. Litton kirjallaan Introduction to Dogmatic Theology (1882–1892), opillisia kysymyksiä käsitellyt Nathanael Dimoc ja kansaintajuisemmin kirjoittanut piispa J. C. Ryle. Nonkonformistisella puolella huomattavia teologeja olivat R. W. Dale, joka kirjoitti klassisen tutkimuksen sovituksesta (1874) ja P. T. Forsyth, jonka lukuisat kirjat pohtivat oppia rististä.