Kamera
Historia

Camera obscura  oli alun perin pimennetty huone, jonka seinässä oli reikä. Reiästä tuleva valo ja heijasti vastakkaiseen seinään ylösalaisen kuvan ulkopuolisesta maailmasta. Kuvan tarkkuus riippui reiän koosta ja vastakkaisen seinän etäisyydestä reiästä. Tämä optinen ilmiö tunnettiin jo ennen ajanlaskun alkua.
1500-luvulla taiteilijat hyödynsivät ilmiötä apuvälineenä. Heijastus koetettiin tallettaa piirtämällä tai maalaamalla se suoraan heijastuksen vastaanottavalle pinnalle. Kuvasta tuli kirkkaampi ja entistä käyttökelpoisempi, kun 1600-luvulla reiän paikalle keksittiin asentaa lasista hiottu linssi. Camera obscurasta alettiin rakentaa kannettavia versioita, joissa ei enää tarvinnut mennä "cameran" sisään. Linssien ja peilien avulla kuvaa voitiin tarkentaa, siirtää ja kääntää, niin että se voitiin piirtää läpi suoraan kameralaatikon pinnalla olevalta lasilevyltä. 1700-luvulla camera obscura oli niin kehittynyt, että monet taiteilijat käyttivät sitä säännöllisesti apukeinona näkymien ja henkilöiden "ikuistamiseen".
1700-luvun alkupuolella Saksalainen tiedemies Johann Heinrich Schulze huomasi kokeita tehdessään, että tietyt hopeayhdisteet muuttuvat valolle altistuessaan.  Schulzen havaitsemaa ilmiötä ei kuitenkaan tuolloin osattu ajatuksellisesti yhdistää camera obscuraan.  Ensimmäinen, joka kokeili camera obscuran piirtämän kuvan tallentamista Schulzen havaitsemaa ilmiötä hyödyntäen, oli englantilainen kemisti Thomas Wedgwood. Wedgwood sai tallennettua kuvia tekniikalla, mutta kuvia saattoi katsella vain hämärässä, koska päivänvalo tuhosi ne.
Vuonna 1816 ranskalainen keksijä Joseph Nicéphore Niépce ryhtyi tekemään kokeita valoherkillä materiaaleilla ja camera obscuralla. Niépcen ensimmäiset kokeilut epäonnistuivat, koska hänen kuvansa haalistuivat valossa. Vuonna 1826 Niépcen ottama valokuva on säilynyt tähän päivään saakka, ja sitä pidetään maailman ensimmäisenä onnistuneena valokuvana. Niépce otti kuvan ikkunasta Le Grasissa käyttäen camera obscuraa ja öljykäsiteltyä, bitumilla pinnoitettua tinalevyä. Kun levy huuhdeltiin laventeliöljyllä, auringonvalosta kovettunut osa, itse kuva, jäi jäljelle. Kuvan valottaminen kesti kahdeksan tuntia, minkä vuoksi aurinko paistaa kuvassa molemmista suunnista. Niépcen kehittämä menetelmä valokuvan luomiseksi on nimeltään heliografia. Hän kehitti keksintöään taiteilija Louis Daguerren kanssa kuolemaansa 1833 saakka.
Louis Daguerre kehitteli Niépcen tutkimusten pohjalta menetelmän nimeltä dagerrotypia. Daguerren käyttämä valoherkkä hopeapinnoitteinen levy oli aikaisempia materiaaleja nopeampi valottumaan. Dagerrotypiassa kuva kehitetään elohopeahöyryllä ja kiinnitetään suolaliuoksella. Dagerrotypiakuvat ovat kosketusherkkiä, minkä vuoksi ne säilötään yleensä lasikantiseen koteloon, joka on täytetty suojakaasulla hapettumisen estämiseksi. Vaikka Daguerren menetelmä mahdollisti aiempaa nopeammat valotusajat, kuvauskohteen täytyi yhä pysyä liikkumatta useita minuutteja. Ranskan tiedeakatemia osti oikeudet keksintöön ja vapautti sen koko maailman käyttöön. Sopimuksen mukaan Louis Daguerre ja Niépcen poika saivat palkkioikseen valtioneläkkeet. Daguerren keksintö levisi nopeasti ympäri maailmaa, etenkin Manner-Euroopassa, Yhdysvalloissa ja Japanissa dagerrotyyppejä tuotettiin runsaasti.
Henrik Cajander otti Suomen ensimmäisen dagerrotyypin vuonna 1842 Turussa. 1850-luvulla Suomen kaikissa suurimmissa kaupungeissa toimi ammattivalokuvaajia. Suomessa kansallismaisemat, sekä muotokuvat olivat erityisen suosittu valokuvan aihe 1800-luvulla.
Saman aikaisesti Daguerren kanssa omaa valokuvauksen tekniikkaa kehitteli brittiläinen William Henry Fox Talbot. Merkittävin uutuus tekniikassa oli se, että se tuotti sävyjen suhteen käänteisen kuvan eli negatiivikuvan, josta voitiin vedostaa lopullisia positiivikuvia, kalotyyppejä. 1850-luvulla Frederick Scott Archer kehitteli eteenpäin Talbotin tekniikkaa. Archerin negatiivi oli paperin sijaan lasia, jonka päälle valettiin valoherkkää emulsiota. Lasi mahdollisti entistä tarkempien kuvien ottamisen. Lasilevyä käyttävistä valokuvaustekniikoista tuli pian dagerrotypiaa suositumpia. Vuonna 1872 esitellyt kuivalevyt helpottivat entisestään kuvausprosessia. Lasilevyille otettiin kuvia yleisesti toiseen 
maailmansotaan asti, vaikka markkinoille tuli pian uusi keksintö, valoherkkä filmi.
Vuonna 1888 Kodak toi markkinoille rullafilmin ja sille sopivan kameran nimellä Kodak no.1. Varsinainen markkinamenestyjä oli Kodakin lapsille tarkoitettu Kodak Brownie-laatikkokamera. Kamerassa ei ollut säätöjä ja filmin taustalla oli suojapaperi, jonka vuoksi filmi voitiin vaihtaa valossa.