stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Savon ryhmä
Sysmän 1. pataljoona

Pataljoonan komentajina toimivat ensin kapteeni Aarne Adolf Uimonen ja myöhemmin jääkärivänrikki Jalmari Kara, pataljoona siirrettiin myöhemmin Etelä-Savon rykmentin 3. pataljoonaksi.
Sysmän pataljoona koottiin Kapteeni Uimosen 27. tammikuuta 1918 Sysmään perustaman suojeluskunnan miehistä, sekä Lahti - Kouvola radanvarren suojeluskuntalaisista. Joukot harjoitettinn Sysmässä ja aseistettiin Jyväskylästä 20. helmikuuta 1918 tulleella aselähetyksellä. Ensimmäiset kolme kokoonpantua komppaniaa alistettiin eversti Hjalmarsonille helmikuun 24. ja 26. päivänä 1918. Nämä kolme komppaniaa osallistuivat 28. helmikuuta 1918 Heinolaa vastaan tehtyyn hyökkäykseen. Hyökkäyksen epäonnistuttua joukot palasivat Sysmään, missä pataljoonan järjestäytyminen suoritettiin loppuun ja pataljoonan v.t. komentajaksi nimettiin kapteeni Uimonen.
Pataljoonaan kuului myös kaksi 10-miehistä hiihto-osastoa, jotka myöhemmin yhdistettiin ns. Malmbergin suksikomppania ja erillinen konekivääriosasto, joka oli peruja eversti Hjalmarssonin mäntyharjulle perustamasta erillisestä osastosta. Päällikkönä konekivääriosastolla oli ruotsalainen rakuunafuriiri Lindqvist. Lisäksi pataljoona kasvoi vielä 4. ja 5. komppanialla huhtikuun alkuun mennessä. Pataljoonan rintamalla kärsimää mieshukkaa paikattiin Sysmän niin sanotusta Varikkokomppaniasta. Näiden huhtikuun alkuun mennessä kokoonsaatujen joukkojen lisäksi pataljoonaan oli muodosteilla 6. komppania Sysmässä muun pataljoonan ollessa rintamalla.
1. komppania
Päällikkö: asemapäällikkö Peltonen
2. komppania
Päällikkö: jääkärivänrikki Jalmari Kara. Kara osallistui komppaniansa kera Heinolan taisteluihin Hjalmarsonin osastolle alistettuna 26–28. helmikuuta 1918.
3. komppania
Päällikkö: jääkärivänrikki  Armas Kemppi myöh. Etelä-Savon Rykmentin 10. komppanian päällikkönä)
4. komppania
Päällikkö: vanhan väen vääpeli Koskela. Koskela osallistui komppaniansa kera Heinolan taisteluihin Hjalmarsonin osastolle alistettuna 26–28. helmikuuta 1918.
5. komppania
Päällikkö: polyteknikko Kurkijärvi
Malmbergin suksikomppania
Konekivääriosasto
Päällikkö: rakuunafuriili Lindqvist
Savitaipaleen pataljoona

Savitaipaleen rintamalohkon komentajana toimi aluksi 28. helmikuuta 1918 alkaen ratsumestari Georg Hjalmar Tulander, jonka käskystä Savitaipaleen joukot peräytyivat Savitaipaleelta Suomenniemelle ja Partakoskelle, missä niiden koulutus ja järjestäytyminen saatettiin loppuun.
Joukkojen komentajaksi nimettiin 2. maaliskuuta 1918 luutnantti von Zedtwitz ja v.t. komentajaksi insinööri Bruno Jansson. Zedtwitzin ja Janssonin tarmokkaalla työllä saatiin vuoden 1918 maaliskuun loppuun mennessä muodostettua Savitaipaleen pataljoona, joka käsitti esikunnan, kolme komppaniaa ja konekiväärikomennuskunta (viisi konekivääriä), pioneeriosasto ja tiedusteluosasto.
1. komppania
Päällikkö: V. Kianto, Kiihto
2. komppania
Päällikkö: K. Kainuvaara, Lahdensuu
3. komppania
Päällikkö: J. Ripatti
4. komppania/Konekiväärikomennuskunta
Päällikkö: jääkärivänrikki Juho Merts Laine
Pioneeri ja Tiedusteluosasto
Erillisosastot

Päällikkö: Ruuth. Ryhmää kutsuttiin myös Mikkelin rakuunoiksi ja se käsitti 20 miestä ratsuineen. Ryhmää käytettiin lähetti- ja tiedustelutehtäviin.
Päällikkö: v.t. päällikkö Linja
Päällikkö: insinööri Colliander
Päällikkö: jääkäriluutnantti Einar Wichmann myöh. Vihma. Komppaniassa palveli Kuopion valtauksen aikana joukkueenjohtajana jääkäri Toivo Nousiainen.
Päällikkö: jääkärivänrikki Onni Purhonen
Päällikkö: Vainikainen. Komppaniassa toimi varapäällikkönä Saksassa jääkärikoulutuksen saanut jefreitteri Frans Iisak Mikkonen
Päällikkö: jääkärivänrikki Juho Putaansuu
Päällikkö: Eloranta
Päällikkö: Guiiedeau
Kajaanin sissirykmentti

Kajaanin sissirykmentti koottiin Kajaanin kaupungin ja sen ympäristökuntien suojeluskuntalaisista. Tammikuun 24. 1918 pidetyssä kokouksessa joukolle annettiin nimeksi Kajaanin sissirykmentti. Samalla lakkautettiin Kajaanin suojeluskunta. Samaisessa kokouksessa rykmentille valittiin esikunta, johon valittiin päälliköksi Lindberg ja varapäälliköksi Theodor Strömberg. Rykmentin intendentiksi valittiin Eljas Väyrynen, raha-asiain hoitajaksi Albinus Häyrinen, etappipäälliköksi metsänhoitaja Yrjö Tanhua, tiedustelujohtajaksi Rihtniemi ja teknillisen osaston päälliköksi Lauri Pokki sekä rykmentin kouluttajaksi jääkäri Johan Jauhiainen.
Aluksi sissien suurin huolenaihe oli aseiden puute, joita oli oikeastaan vain muutama revolveri ja lukuinen joukko metsästys aseita. Sissien aseongelmaan tuli apu Oulun valtauksen myötä, josta valtaukseen osallistuneet Eljas Väyrynen, ylioppilas Eino Lönnbohm ja asioitsija Alpo Tolonen toivat 6. helmikuuta 1918 mukanaan 450 kivääriä ja yhden konekiväärin ampumatarvikkeineen.
Kajaanin sissirykmentin ensimmäinen sotilasoperaatio oli Kajaanissa majailleen venäläisosaston riisuminen aseista 28. tammikuuta 1918, jonka jälkeen sissien johtaja Lindberg erosi tehtävästään. Tämän jälkeen Kajaanin punakaarti riisuttiin aseista ilman verenvuodatusta 1. helmikuuta 1918. Seuraavaksi Kajaanista lähti Kuopion valtaukseen 85 miehinen kärkijoukko jääkäri Johan Jauhiaisen johdolla, jonka jälkeen Kajaanista lähti 45 miehinen joukko Kuopioon Viljo Hyvärisen johdolla 7. helmikuuta 1918 ja kuten edellä on kerrottu tämä ryhmä oli nyt myös asianmukaisesti aseistettu Oulusta tuoduilla aseilla, joita he veivät mukanaan 128 kivääriä, näillä aseistettiin myös ensin matkaan lähtenyt ryhmä, joka oli joutunut lähtemään matkaan lähes aseettomana. Edellä kuvattujen ryhmien päälliköksi nimitti everstiluutnantti C. W. Malm edeltä Kuopioon saapuneen Elja Rihtniemen, näin oli Kajaanin sissirykmentin kantajoukko ensimmäisen kerran koossa aseistettuna osallistuen Kuopion valtaukseen.
Kajaanin sissirykmentti > Joukko-osastot

1. sissikomppania
Päällikkö: reservin luutnantti Elja Rihtniemi, 1.komppanian konekivääriosaston johtajana toimi jääkärivänrikki Johan Jauhiainen (myöhemmin Pohjois-Savon Rykmentissä konekiväärikomppanian päällikkönä).
2. sissikomppania
Päällikkö: O. Rönkä
Iisalmen 1. vapaaehtoinen jalkaväkikomppania

Komppanian päällikkönä toimi E. Antikainen, Komppania liitettiin 21. huhtikuuta 1918 Pohjois-Savon rykmentin 1. pataljoonaan, missä siitä tuli pataljoonan 3. komppania.
Komppaniassa palvelleen Saksan jääkärit: ryhmänjohtajana jääkäri Petter Balk myöh. Järventaus.
3. patteri eli Förbergin patteri

Päällikkö: kapteeni Förberg, Patteri järjestettiin Piearsaaren Tykistökoulussa ja lähetettiin rintamalle Savon rintamalle 20. maaliskuuta 1918. Patteri käsitti kaksi 87 mm. tykkiä.
Puumalan lentävä osasto

Puumalan lentävä osasto käsitti itse asiassa kaksi 30-miehistä lentävää osastoa, jotka oli koottu Puumalan seudun vapaaehtoisista miehistä. Lentävien osastojen päälliköinä toimivat maisteri Osmonsalo ja nimismies Schlüter.
Kyminlaakson komppania

Kyminlaakson komppania koottiin Kyminlaaksosta pakoon lähteneistä miehistä ja se käsitti huhtikuun alkuun mennessä 210 miestä, jolloin se jaettiin kahtia. Komppanian päällikkönä toimi voimistelunopettaja Havas.
Nika Schuberg

Nika Schuberg (1832–1884) oli liiviläinen laivanomistaja ja aktivisti. Hän johti kapinaa Dundagan moisioherraa vastaan 1859–1860. Kapina unohdettiin pitkäksi aikaa, kunnes Riiasta löytyi 1980-luvulla laukku, joka sisälsi Schubergin käymää kirjeenvaihtoa.
Kapina

Nika Schuberg syntyi Kolkan kylässä Latvian Liivinrannalla. Hänen isänsä oli kalastaja-pienviljelijä. Hän kävi paikallista koulua ja oppi lukemaan ja kirjoittamaan sekä liiviksi että latviaksi. Hän hankki oman kalastusveneen ja rupesi harjoittamaan kalan vientiä Riikaan.
Lokakuussa 1859 Dundagan paroni von Osten-Sacken, Dundagan moisioherra, joka omisti suurimman osan Kuurinmaan liiviläisten kylien maasta, vaati uutta vuokrasopimusta maidensa viljelijöiltä. Sopimus olisi korottanut maan vuokran lähes kaksinkertaiseksi siitä, mitä se oli kruunun omistamilla mailla. Kaikki ne, jotka eivät suostuneet allekirjoittamaan, uhattiin karkottaa hänen mailtaan. Uhkauksesta huolimatta kukaan viljelijöistä ei allekirjoittanut, vaan kylistä päätettiin lähettää lähetystö Baltian kenraalikuvernööri Suvorovin luokse. Lähetystöä johti Nika Schuberg, sillä hän oli ainut, joka osasi sekä puhua että kirjoittaa sujuvaa latviaa. Suvorovilta vaadittiin liiviläisten viljelemän maan vuokran arviointia maan arvon mukaan, sekä maan lunastamista moisiolta kruunulle.
Suvorov asettikin tutkintakomitean, joka koostui pääasiassa Ventspilsin aatelistosta. Komitea päätyi ehdottamaan liiviläisten lähetystön pidättämistä kiihotuksesta tottelemattomuuteen. Nika Schuberg ja muut pidätettiin 7. maaliskuuta 1860. Heidät vapautettiin Latvian kansallisen heräämisen johtohahmon Krišjanis Waldemārsin puhuttua Suvoroville heidän puolestaan. Kaikki lähetystön jäsenet kuitenkin menettivät maansa, kuten myös kaikki ne jotka eivät allekirjoittaneet uutta vuokrasopimusta.
Loppuelämä

Tapauksen jälkeen Schuberg muutti Pietariin, jossa hän eli vuoteen 1863 saakka. Tämän jälkeen hän palasi ja meni naimisiin paikallisen naisen kanssa. Hänet kuitenkin pidätettiin ja tuomittiin kärsimään 50 raippaparia epäselvästä syystä. Ilmeisesti kyseessä oli paikallisen aateliston kosto. Tämän jälkeen hän muutti vaimonsa kanssa takaisin Pietariin ja sieltä sisä-Venäjälle, jossa hän työskenteli viinanpolttamossa. Vuonna 1881 hän muutti melkein rahattomana kuusihenkiseksi kasvaneen perheensä kanssa Riikaan ja sieltä Moskovaan, jossa hän kuoli vuonna 1884.
SAYC

SAYC (Standard American Yellow Card) on suosittu bridgen tarjoussysteemi, jota käytetään paljon erityisesti Pohjois-Amerikassa. Se sisältää viiden kortin yläväriavauket ja vahvan sangin. Pelaajat voivat kuitenkin itse lisätä siihen uusia konventioita, jotka sovitaan erikseen oman partnerin kanssa.
Tarjoussysteemien rooli

Tarjoussysteemien perusidea on, että pari pääsisi optimisitoumukseen ja saisi mahdollisimman paljon pisteitä. Systeemeissä yritetään myös tehdä vastustajien tarjoamisesta mahdollisimman vaikeaa.
Historia

"SAYC" on Charles Gorenin ja hänen aikalaistensa 1940-luvulla kehittämä systeemi. Gorenin systeemistä tuli niin suosittu, että lähes kaikki yhdysvaltalaiset pelaajat käyttävät sitä.  Yhdysvaltojen joukkue on jopa voittanut MM-kisat Gorenin systeemiä käyttäen.
Muutoksia alkoi esiintyä 1960-luvulta lähtien. Vuoteen 2000 mennessä oli kehitetty täysin uusia tarjoussysteemejä kuten "Precision-risti" ja "2/1 täyspelivaatimus".
Tavallisimmat systeemisopimukset

Systeemissä useimmin käytetyt konventiot:
Yhden tason yläväriavauksen minimipisteet n.12-13.
Viiden kortin ylävärit: 1♥ ja 1♠ avaus lupaa vähintään viisi korttia tarjotussa värissä.
Heikot kakkoset: 2♦/♥/♠ tarjoaminen lupaa kuuden kortin värin ja n.6-11 pistettä.
vahva 2♣: Kaikki epätasaiset 22+ pisteen kädet tarjotaan alertoitavalla kahdella ristillä, kuten myös tasaiset 22+ pisteen kädet (lukuun ottamatta 3NT avaukseen soveltuvia 25-17 AP (arvopisteen) käsiä)
Ehkäisevät avaustarjoukset: Kaikki vähintään kolmen tason väriavaukset ovat ehkäiseviä.
Sangiavaukset lupaavat tasaisen käden seuraavilla pisteillä:
1NT = 15-17 AP
2NT = 20-21 AP
3NT = 25-27 AP
Suosittuja konventioita sangin päälle ovat ylävärikysely (Stayman), siirrot (Jacoby transfers) ja Gerber.
SAYC konventioita

Erilaisia konventioita SAYC:iin:
2♣ vastaus 1 NT avaukseen erityinen "ei-vaatimus" versio Staymanista.
2♠ vastaus 1 NT avaukseen vaatii tarjoamaan 3♣, johon vastaaja voi passata tai tarjota 3♦, avaaja saa passata siihen.
Suora Blackwood konventio on käytössä, eikä "Roman Key-Card" tai muu variaatio.
Vastauksena 2♣ avaukseen 2♦ on "odottava" versio.
Vastauksena heikkoon kakkoseen, RONF ("Raise Only Non-Force") on käytössä.
Jacoby 2NT käytetään näyttämään neljän kortin tuki yläväriin ja täyspelivaatimuksen.
negatiiviset kahdennukset ovat voimassa 2♠ asti.
Neljännen värin täyspelivaatimus käytössä.
Michaels cue ja Unusual NT käytössä.
Aiheesta muualla

Standard American Yellow Card englanniksi
jokivuori.fi (Arkistoitu – Internet Archive) suomeksi
Laurent Schwartz

Laurent Schwartz.
Laurent-Moïse Schwartz (5. maaliskuuta 1915 – 4. heinäkuuta 2002 Pariisi) oli ranskalainen matemaatikko. Hän opetti muun muassa École polytechniquessa vuosina 1959–1980. Hänen huomattava matemaattinen työnsä, erityisesti distribuutioteorian suhteen, tuotti hänelle Fieldsin mitalin vuonna 1950.
Tieteellisen työn lisäksi hän oli myös rohkeasanainen intellektuelli. Schwartz oli kommunisti, mutta vastusti kuitenkin Neuvostoliiton stalinismia. Hän kampanjoi Ranskan Algerian sotaa vastaan. Koska Schwartz oli juutalainen, hän joutui toisessa maailmansodan aikana piileskelemään viranomaisia muuan muassa käyttämällä erilaisia salanimiä, kuten Laurent Sélimartin. Hän kuului Debrén sukuun, joka on ollut merkittävä juutalaissuku Ranskan politiikassa.
Aiheesta muualla

Biography of Laurent Schwartz. American Mathematical Society. (englanniksi)
Review of Schwartz’s autobiography. American Mathematical Society. (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Laurent Schwartz Wikimedia Commonsissa
näytä
keskustele
Fieldsin mitalin saajat()
1936: Ahlfors • Douglas | 1950: Schwartz • Selberg | 1954: Kodaira • Serre | 1958: Roth • Thom | 1962: Hörmander • Milnor | 1966: Atiyah • Cohen • Grothendieck • Smale | 1970: Baker • Hironaka • Novikov • Thompson | 1974: Bombieri • Mumford | 1978: Deligne • Fefferman • Margulis • Quillen | 1982: Connes • Thurston • Yau | 1986: Donaldson • Faltings • Freedman | 1990: Drinfeld • Jones • Mori • Witten | 1994: Zelmanov • Lions • Bourgain • Yoccoz | 1998: Borcherds • Gowers • Kontsevitš • McMullen | 2002: Lafforgue • Vojevodski | 2006: Okounkov • Perelman • Tao • Werner | 2010: Lindenstrauss • Châu • Smirnov • Villani | 2014: Avila • Bhargava • Hairer •  Mirzakhani | 2018: Birkar • Figalli • Scholze • Venkatesh | 2022: Duminil-Copin • Huh • Maynard • Vjazovska
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat 2  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Kauris (Eläinradan merkki)

| Kauris |
| --- | --- |

Syntymäaika:  21. joulukuuta - 20. tammikuuta
Elementti:  Maa
Laatu:  Johtava
Kauris
Kauris (lat. Capricornus) on kymmenes niistä Eläinradan merkeiksi kutsutuista sektoreista, joihin Eläinrata vanhastaan, varsinkin astrologiassa jaetaan. Se käsittää alueen 270–300 astetta kevättasauspisteestä itään. Aurinko saapuu tähän merkkiin talvi­päivän­seisauksena 21. tai 22. joulukuuta ja siirtyy seuraavaan, Vesi­­miehen merkkiin tammi­kuun 20. päivän aikoihin.
Merkki on saanut nimensä Kauriin tähdistöstä, joka 2 000 vuotta sitten sattui liki­pitäen yhteen tämän merkin kanssa. Maan akselin suunnan kiertymisen eli prekession vuoksi merkit eivät kuitenkaan enää vastaa saman­nimisiä tähdistöjä, vaan nykyisin Kauriin merkki vastaa suunnilleen Jousi­miehen tähdistöä.
Kauriin merkin mukaan on saanut nimensä myös Kauriin kääntöpiiri, joka on eteläisin leveyspiiri, josta katsottuna Aurinko on kerran vuodessa suoraan ylhäälläpäin. Tämä tapahtuu pohjoisen pallon­puoliskon talvi­päivän­seisauksena, Auringon saapuessa Kauriin merkkiin. Eteläisellä pallon­puoliskolla on silloin keskikesä.
Astrologisten käsitysten mukaisesti nimitystä kauris (tai Kauris) käytetään varsinkin horoskoopeissa myös henkilöistä, jotka ovat syntyneet Auringon ollessa tässä merkissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kauris (Eläinradan merkki) Wikimedia Commonsissa
Eläinradan merkit
Oinas | Härkä | Kaksoset | Krapu | Leijona | Neitsyt | Vaaka | Skorpioni | Jousimies | Kauris | Vesimies | Kalat
Aulis Louko

Aulis Matias Louko (26. elokuuta 1936 Orismala, Isokyrö – 24. helmikuuta 1977 Palosaari, Vaasa) oli suomalainen Vaasassa asunut itseoppinut taidemaalari ja kuvanveistäjä.
Henkilöhistoria

Loukon vanhemmat olivat työmies Voitto Louko ja Lilja Hakamäki. Loukon isä kaatui talvisodassa 1940. Louko kävi Vaasan ammattikoulua 1950–1951 ja valmistui puusepäksi. Hän oli aluksi huonekalujen pintakäsittelijänä vaasalaisessa huonekaluliike Meriruohossa. Louko meni naimisiin 1956 ja vuonna 1961 hän muutti perheineen Orismalasta Vaasaan. Vuonna 1962 hän siirtyi Vaasan kaupungin palvelukseen remonttimaalariksi.  Louko teki itsemurhan ateljeessaan Wolffin huvilassa helmikuussa 1977.
Taiteellinen tuotanto

Louko aloitti taiteilijanuransa puuveistosten tekijänä. Hänen töitään oli vuodesta 1969 lähtien säännöllisesti esillä Vaasan Taiteilijaseuran ja Pohjalaisen Taiteilijaliiton näyttelyissä. Louko siirtyi vapaaksi taiteilijaksi syksyllä 1973. Hän piti vuonna 1974 ensimmäiset yksityisnäyttelynsä Vaasan taidehallissa sekä Tampereella Galleria Saskiassa. Helmikuussa 1974 Louko vuokrasi yhdessä kahden muun vaasalaistaiteilijan Pentti Uusikylän ja Jorma Haaviston kanssa työtiloiksi Vaasan Palosaaressa sijainneen tyhjillään olleen Wolffin jugendhuvilan, joka oli aiemmin ollut Vaasan puuvillatehtaan johtajan asuntona.
Loukon veistokset olivat tyyliltään täysin tai puolittain abstrakteja ja niissä oli usein puuhun yhdistetty metallia tai pleksiä. Hän siirtyi 1970-luvun alussa kuvanveiston parista maalausten tekemiseen. Loukon maalausten aiheet tulivat hänen omasta elinympäristöstään ja hän otti niissä kantaa yhteiskunnan epäkohtiin. Hän maalasi henkilöaiheita, kaupunkikuvia ja maisemia. Loukon maalaukset olivat tyyliltään realistisia, niissä oli aluksi vaikutteita naivismista ja myöhemmin niissä oli futurismista ja kubismista saatuja vaikutteita.
Taiteellinen tuotanto > Maalauksia

Arkiaamu. 1976
Häätö. 1974
Kolarin jälkeen. 1973
Mökkiläisen kuolema.
Palaajat. 1974
Perhekuva.
Soittoniekka.
Työmies.
Taiteellinen tuotanto > Veistoksia

Ovella. Vaasan Kirkkopuistikon terveysasema
Tehostettu yksilö. Vaasan pääkirjasto
Kirjallisuutta

Aulis Louko 1936-1977 : pohjalainen uni ja todellisuus – österbottnisk dröm och verklighet ; teksti Marianne Koskimies-Envall ; valokuvat Erkki Salminen. Pohjanmaan museo, Vaasa 1996 ISBN 9525057011
Aiheesta muualla

Aulis Loukoa ja hänen taidettaan käsittelevä sivusto
Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Aulis Louko
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Daniel Paul Schreber

Daniel Paul Schreber.
Daniel Paul Schreber (25. heinäkuuta 1842 Leipzig — 14. huhtikuuta 1911 Leipzig) oli saksalainen juristi ja kirjailija, ortopedi Moritz Schreberin poika. Hän toimi Dresdenin hovioikeuden presidenttinä.
Schreber sairasti paranoidista skitsofreniaa (tuonaikainen diagnoosi oli ”dementia paranoides”) ja kuvasi sairauttaan muistelmateoksessa Denkwürdigkeiten eines Nervenkranken (1903). Kirjasta on tullut psykiatrian klassikko, ja sitä ovat analysoineet muiden muassa Sigmund Freud, Jacques Lacan, Gilles Deleuze ja Félix Guattari (Anti-Oidipus), Alice Miller sekä Elias Canetti (Joukko ja valta). Alex Proyas käytti Schreberin hahmoa tieteiselokuvassa Dark City (näyttelijänä Kiefer Sutherland) vuonna 1998.
Teokset

Schreber, Daniel Paul: Denkwürdigkeiten eines Nervenkranken, nebst Nachträgen. Leipzig: Mutze, 1903. (saksaksi)
Schreber, Daniel Paul: Denkwürdigkeiten eines Nervenkranken, nebst Nachträgen. Neuausgabe mit einem Nachwort von Wolfgang Hagen. Berlin: Kadmos, 2003. ISBN 3-931659-50-X. (saksaksi)
Kirjallisuutta

Canetti, Elias: Joukko ja valta.  ((Masse und Macht, 1960.) Suomentanut Markus Lång)  Helsinki:  Loki-Kirjat, 1998.  ISBN 952-9646-40-2
Deleuze, Gilles & Guattari, Félix: Anti-Oidipus: Kapitalismi ja skitsofrenia.  ((Capitalisme et schizophrénie: L’anti-Œdipe, 1972.) Suomentanut Tapani Kilpeläinen)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2007.  ISBN 978-952-5169-51-5
Freud, Sigmund: Tapauskertomukset, s. 341–413.  (Suomentanut Seppo Hyrkäs)  Helsinki:  Teos, 2006.  ISBN 951-851-062-8
Lothane, Z: In defense of Schreber. Soul murder and psychiatry. Hillsdale, NJ/London, The Analytic Press, 1992 (englanniksi)
Greb, Ulrike: Erziehung und Paranoia: Eine erkenntniskritische Studie zum Fall Schreber. Mabuse, 2004. ISBN 3-935964-46-3. (saksaksi)
Junk, Anke: Macht und Wirkung eines Mythos - die mythenhaften Vorstellungen des Daniel Paul Schreber. Hannover, Impr. Henner Junk, 2004, OCLC 993236229 (saksaksi)
Israëls, Han: Vater und Sohn: Eine Biographie. München–Wien 1989. ISBN 3-621-26509-0 (saksaksi)
Niederland, William G.: Three Notes on the Schreber Case. — Psychoanalytical Quarterly 20, 1951, s. 579–591. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Denkwürdigkeiten eines Nervenkranken (koko teos) (saksaksi)
Daniel Paul Schreber: Different Psychoanalytic papers regarding his case (Arkistoitu – Internet Archive). Documents collected by Romulo Lander. (englanniksi)
Schreberin tapaus: Ensimmäinen osa. Katkelma Elias Canettin teoksesta Joukko ja valta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Anton Schweitzer

Anton Schweitzer
Anton Schweitzer (6. kesäkuuta 1735 Coburg – 23. marraskuuta 1787 Gotha) oli saksalainen säveltäjä ja kapellimestari.
Schweitzer lauloi kuorossa ja soitti alttoviulua Hildburghausenissa. Opiskeltuaan Jakob Friedrich Kleinknechtin johdolla Bayreuthissa hän palasi Hildburghauseniin. Hän teki vielä opintomatkan Italiaan vuosina 1764–1766 ja palasi hovikapellimestarina Hildburghauseniin. Vuonna 1769 Schweitzerista tuli Abel Seylerin oopperaseurueen kapellimestari. Oopperaseurue kiinnitettiin vuonna 1771 Weimarin hoviin. Schweitzerin menestyksekäs laulunäytelmä Die Dorfgala kantaesitettiin siellä kesäkuussa 1772. Toukokuussa 1773 kantaesitettiin Schweitzerin Christoph Martin Wielandin librettoon säveltämä ooppera Alceste. Sillä Schweitzer pyrki luomaan saksalaisen vastineen italialaiselle opera seria -tyylille.
Vuonna 1774 Weimarin teatteri tuhoutui tulipalossa. Schweitzer muutti Seylerin seurueen mukana Gothaan, jossa johti herttuan kapellia vuodesta 1778 kuolemaansa saakka. Schweitzerin muita näyttämöteoksia ovat melodraama Pygmalion (1772, kadonnut), lyyrinen draama Die Wahl des Herkules (1773) ja laulunäytelmä Rosamunde (1780). Schweitzer sävelsi myös kantaatteja, baletteja, sinfonioita ja pianokappaleita.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Arvo Schrey

Arvo Vilhelm Schrey
Arvo Vilhelm Schrey (25. tammikuuta 1892 Tampere – 28. maaliskuuta 1918 Messukylä, Tampere) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat työnjohtaja Edvin Vilhelm Schrey ja Elin Engström.
Opinnot ja nuoruusvuodet

Schrey kävi Tampereella kauppakoulun ja kauppaopiston sekä vuonna 1915 Härnösandin sahateollisuuskoulun. Hän toimi vuosina 1906–1910 Tampereen pellava- ja rautateollisuus oy:n konepajan ja vuosina 1913–1915 Oy Alfred Selinin puutavaraliikkeen konttoristina.
Jääkärikausi

Schrey liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 25. syyskuuta 1915 ja oli vuosina 1917–1918 1. komppanian varusvarastonhoitajana. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Kävi sotakoulun B-kurssin Libaussa vuonna 1917.