stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nikolai Nikolajevitš (vanhempi)
Sotilasura

Hänen isänsä keisari Nikolai I järjesti Nikolai Nikolajevitšille uran armeijassa. Syntymäpäivänään hänet nimitettiin Henkivartiokaartin (Life Guard Lancers) kunniaeverstiksi ja ilmoitettiin Henkivartiokaartin (Life Guards Sappers) -pataljoonaan.
Hän palveli suurimman osan elämästään sotilaana ja osallistui ensimmäisen kerran sotatoimiin Krimin sodassa ollessaan noin kaksikymmentävuotias Inkermanin taistelussa vuonna 1854. Suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš osoitti erityistä kiinnostusta sotatekniikkaan. Vuonna 1856 hänet nimitettiin insinöörien ylitarkastajaksi ja vuonna 1864 hänestä tuli keisarillisen kaartin komentaja. Vuonna 1873 hän seurasi veljeään Aleksanteri II:ta Berliiniin kolmen keisarin, Venäjän, Saksan ja Itävallan, tapaamiseen.
Hänen uransa ruumiillistuma oli Venäjän ja Turkin sota 1877–1878, jolloin Nikolai Nikolajevitš nimitettiin Venäjän Tonavan armeijoiden ylipäälliköksi, vaikka hänen maineensa strategina oli erittäin huono. Suuriruhtinaalla ei ollut erityistä kunniaa konfliktin varhaisissa onnistumisissa, ja niitä seurasivat hänen käskyjensä alaisen armeijan kauheat käänteet. Kun venäläiset joukot karkotettiin Rumeliasta ja  hyökkäykset Plevnaan epäonnistuivat, Nikolai Nikolajevitš poistettiin varsinaisesta komennosta [viittaus tarvitaan], vaikka teoriassa hän pysyi virassaan. Hänen komennossaan olleiden joukkojen voitto antoi hänelle mahdollisuuden osallistua menestykseen Adrianopolissa ja San Stefanon sopimukseen, mutta sodan päätyttyä häntä kritisoitiin siitä, ettei hän valloittanut Konstantinopolia, kun hänen päämajansa oli jo perustettu Adrianopoliin. Suuriruhtinas joutui myös äkillisesti häpeälliseen tilanteeseen, kun häntä syytettiin taloudellisista väärinkäytöksistä, lahjusten vastaanottamisesta ja rahan kavaltamisesta hallitukselta.
Hänen veljensä Aleksanteri II edisti Nikolai Nikolajevitšin uraa ja nimitti hänet Pietarin sotilasalueen komentajaksi. Lopulta hän sai kenraalin kenraalin, ratsuväen ylitarkastajan ja Venäjän insinöörijoukkojen ylitarkastajan arvot. Nikolai Nikolajevitš oli vaikutusvaltainen sotilashenkilö, joka toimi myös valtioneuvostossa.
Yksityiselämä

Hän oli pitkä ja vahva mies, jolla oli pitkä, ohut nenä. Nikolai Nikolajevitšei ollut komea eikä kovin älykäs. Uskomattomana naistenmiehenä Nikolai "rakasti kaikkia naisia ​​paitsi vaimoaan", kuten hänen aikalaisensa kirjoitti. Hän nautti armeijaelämästä, metsästyksestä ja oli tunnettu herkkusuu. Hän oli myös karjakasvatuksen, puhdasrotuisten koirien, hevoskasvatuksen, kalastuksen ja metsästyksen asiantuntija. Hänen ylellisessä Pietarin asunnossa, vuosina 1853–1861 rakennetussa Nikolain palatsissa, hevoset olivat suosikkikeskusteluaihe. Suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš oli erittäin kiinnostunut kartanojensa hallinnosta, mutta hänen ei onnistunut herättämään kiintymystä edes lähimmäisissään.
Avioliitto ja jälkeläiset

Hillitäkseen nuorta Nikolai Nikolajevitšia ja hänen lukuisia naisseikkailujaan, hänet naitettiin vastoin tahtoaan pikkuserkkunsa suuriruhtinatar Aleksandra Petrovnan, entisen Oldenburgin herttuatar Alexandra Friederike Wilhelminan (1838–1900) kanssa. Tämän isoäiti oli keisari Paavali I:n neljänneksi vanhin tytär Jekaterina Pavlovna. Häät pidettiin Pietarissa 6. helmikuuta 1856.
Alexandra oli vaatimaton, vakavamielinen, syvästi uskonnollinen, harrasti intohimoisesti hyväntekeväisyyttä ja piti yksinkertaisesta elämästä. Nikolai valitti että vaimo oli arkipäiväisen näköinen, liian uskonnollinen vailla mitään hienostuneisuutta ja kohteli häntä kylmästi ja torjuvasti. Pariskunta huomasi pian, ettei heillä ollut juurikaan mitään yhteistä. Heillä oli kaksi lasta:
suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš Romanov nuorempi (1856–1929)
suuriruhtinas Pjotr Nikolajevitš Romanov (1864–1931)
Avioliitto sujui ensimmäiset kymmenen vuotta. Vuonna 1865 Aleksandra perusti sairaanhoitajakoulun Pietariin. Aviopari eli valtavassa Nikolajevskin palatsissa erillään, ilman että heidän tarvitsi kohdata toisiaan. Vuonna 1879 Nikolai ajoi Aleksandra Petrovnan pois heidän yhteisestä kodistaan, takavarikoi tämän henkilökohtaisen omaisuuden, syyttäen tätä aviorikoksesta Nikolajevin palatsin kotikirkon kirkkoherran ja suuriruhtinattaren rippi-isän, arkkipappi Vasili Lebedevin kanssa. Aleksandra Petrovnan oli lähdettävä ulkomaille poikiensa kanssa, nimellisesti hoidattamaan vaikeita tapaturmaisesti saatuja vammojaan. Hän oli menettänyt hevosvaunuonnettomuudessa molempien jalkojensa ja toisen kätensä toimintakyvyn eli oli halvaantunut. Aleksanteri II lupautui kustantamaan hänen matkansa ulkomaille. Hän sai Aleksanteri III:lta luvan palata Venäjälle vuonna 1881. Suuriruhtinatar Aleksandra Petrovna Romanova vietti viimeiset vuotensa Kiovassa parantelemassa vammojaan. Vuonna 1889 hän antoi luostarilupauksen nimellä sisar Anastasia ja toimi nunnana vuonna 1889 perustamassaan köyhien sairaanhoitoon erikoistuneessa Pokrovskin nunnaluostarissa Kiovassa.
Vuonna 1865 Nikolai aloitti suhteen Jekaterina Gavrila Tšislovaan (1846–1889), Keisarillisen baletin Mariinski-teatterin tanssijattareen. Heidän suhteensa oli melko avoin ja heillä oli viisi lasta:
Olga Nikolajevna Nikolajeva (1868–1950), avioitui kenraali, ruhtinas Mihail Mihailovits Cantacuzenen kanssa
Vladimir Nikolajevitš Nikolajev (1873–1942)
Jekaterina Nikolajevna Nikolajeva (1874–1940)
Nikolai Nikolajevitš Nikolajev (1875–1902)
Galina Nikolajevna Nikolajeva (1877–1878), kuoli lapsena
Tšislova asui vastapäätä Nikolai Nikolajevitšin palatsia. Suuren osan ajasta perhe oleskeli Krimillä. Suuriruhtinas järjesti rakastajattarensa aateliseksi ja pariskunnan avioliitossa syntyneet lapset ottivat sukunimen Nikolajev. Aleksanteri II jätti huomiotta veljensä suhteen, koska hänellä itselläänkin oli rinnakkaisperhe Jekaterina Dolgorukovan kanssa, mutta neuvoi veljeään elämään hillitysti ja hiljaisesti. Jekaterina Tšislova kuoli 43-vuotiaana Krimillä ruokatorven syöpään.
Viimeiset vuodet

Nikolai Nikolajevitš Romanov oleskeli Cannesissa kahden vanhimman poikansa kanssa maaliskuussa 1881, vietyään heidät näiden äidiltä Aleksandra Petrovnalta Napolissa. Kun hänen veljensä Aleksanteri II murhattiin hän palasi välittömästi Venäjälle. Veljenpoika Aleksanteri III:n nousu valtaistuimelle merkitsi suuriruhtinaalle lopun alkua. Aleksanteri III:lla ei ollut erityistä myötätuntoa setänsä suhteen, ja Nikolai Nikolajevitšilta riistettiin päättäväisesti kaikki hänen aiempi vaikutusvaltansa. Hänen auktoriteettinsa kärsi entisestään hänen osallistuttaan vilpillisiin sotilaallisiin pakkolunastuksiin. Kun suuriruhtinas yritti selittää toimintaansa Pariisissa Nouvelle Revuelle vuonna 1880, hän hyökkäsi huomaamattaan hallituksen virkamiehiä ja sotilaskomentajia vastaan ​​ja lopulta hänet erotettiin virastaan. Aleksanteri III kritisoi myös setänsä avioliiton ulkopuolisia suhteita.
Nikolai Nikolajevitš asui tähän mennessä avoimesti rakastajattarensa Jekaterina Tšislovan kanssa. Hänen aviovaimonsa suuriruhtinatar Aleksandra Petrovna Romanova jätti hänet lopullisesti vuonna 1881 ja jäi asumaan Kiovaan, mutta kieltäytyi ehdottomasti myöntämästä aviomiehelleen virallista avioeroa. Avioparin aikuiset pojat asettuivat äitinsä puolelle, mutta jatkoivat asumistaan Nikolajevskin ​​palatsissa, jossa he kohtasivat isänsä rakastajattaren. Jekaterina Tšislova pyysi jatkuvasti Nikolailta, että tämän oli elätettävä hänet ja heidän viisi lastaan. Nikolai Nikolajevitš joutui pian taloudellisesti tukalaan tilanteeseen ja joutui kiinnittämään Nikolajevskin palatsinsa. Vuonna 1882 Nikolai Nikolajevitš joutui viranomaisvalvontaan omaisuutensa hävittämisen vuoksi ja asui yksityishenkilönä vaatimattomassa talossa.
Suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš ei voinut saada avioeroa, mutta toivoi aviovaimonsa kuolevan ​​ja menevänsä sitten naimisiin rakastajattarensa kanssa. Jekaterina Tšislova kuitenkin kuoli odottamatta 43-vuotiaana Krimillä, kun taas suuriruhtinatar Aleksandra Petrovna kuoli vasta yhdeksän vuoden kuluttua. Pian rakastajattarensa kuoleman jälkeen Nikolai tuli hulluksi, koska hänen suusyöpänsä oli levinnyt aivoihin. Kärsiessään harhoista, hän oli vakuuttunut siitä, että kaikki naiset olivat rakastuneita häneen. Erään balettiesityksen aikana suuriruhtinas jopa hyökkäsi nuoren miestanssijan kimppuun, jota hän piti naisena. Vuonna 1890 Nikolai Nikolajevitš Romanov julistettiin hulluksi ja häntä pidettiin lukittuna sisätiloihin Krimillä.
Perintö

Suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš Romanov kuoli Alupkassa Krimillä 25. huhtikuuta 1891. Hänen maineensa keisarillisen hovissa oli alamaissa eikä hänen kuolemansa vaikuttanut mihinkään. Hän oli tuhlannut koko valtavan omaisuutensa, ja hänen rakennuttamansa Nikolajevskin palatsi eli Nikolainpalatsi myytiin välittömästi valtavien velkojen kattamiseksi.
Suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš Romanov vanhempi nuorena miehenä 1865
Nikolajevskin eli Nikolain palatsi Pietarissa, rakennettu 1853–1861, 1800-luvun piirros
Suuriruhtinatar Aleksandra Petrovna Romanova (1838–1900), Oldenburgin herttuatar Alexandra Friederike Wilhelmina
Jekaterina Gavrila Tšislova (1846–1889), n. 1865
Käännös suomeksi
Nordbanken

Nordbanken, vuoteen 1990 Post- och kreditbanken, oli ruotsalainen liikepankki, joka syntyi 1974, kun Postbanken ja Sveriges Kreditbanken yhdistyivät. Alkuun se oli valtionjohtoinen, vuodesta 1992 se oli kokonaan Ruotsin valtion omistuksessa, ja valtio sijoitti siihen pääomaa ja perusti ongelmaluottojen hoitamiseksi omaisuudenhoitoyhtiö Securumin.
Nordbanken osti vuoden 1993 lopussa Göta Bankenin, joka oli joutunut vaikeuksiin, ja fuusioi sen itseensä lokakuussa 1994. Fuusio oli suurin Ruotsin pankkihistoriassa. Pankkia alettiin yksityistää 1995, jolloin yksityisille sijoittajille myytiin noin 30 prosenttia osakkeista.
Pankki yhdistyi vuonna 1997 Meritan kanssa, jolloin syntyi Merita-Nordbanken. Nykyisin se on Nordea.
Noki

Nokista pakokaasua purkautuu rekan pakoputkista
Noki on hiilen tai hiilipitoisten aineiden epätäydellisessä palamisessa syntyvä musta, hiilipitoinen aine. Se sisältää yli 99 % hiiltä sekä pieniä määriä vety-, happi- ja rikkiyhdisteitä. Noen sisältämä niin kutsuttu orgaaninen hiili viilentää ilmastoa, kun taas niin kutsuttu musta hiili lämmittää ilmastoa.
Noki leijuu ilmassa hiutaleina ja tarttuu hanakasti erilaisiin pintoihin. Jo hyvin pieninä määrinä se tummentaa pinnat, joihin se osuu. Esimerkiksi vaatteista se ei lähde pois helpolla. Savupiippuihin kertyvä noki saattaa johtaa nokipaloon, minkä vuoksi savupiiput on säännöllisesti nuohottava.
Teollisuuden tarpeisiin nokea valmistetaan polttamalla maaöljystä saatavia hiilivetyjä. Suurin osa tuotannosta käytetään kumiteollisuudessa. Hienojakoista nokea eli kimröökiä käytetään myös mustana väriaineena maaleissa, muoveissa ja painomusteissa.
Noki ja ilmasto

Ilmakehätieteellisessä kirjallisuudessa noen määritellään koostuvan kahdesta osatekijästä: orgaanisesta hiilestä sekä epäorgaanisesta mustasta hiilestä. Noen sisältämä orgaaninen hiili viilentää ilmastoa, kun taas musta hiili voimistaa llmaston lämpenemistä. Biomassan kotitarvepoltosta syntyy noin neljä kertaa enemmän orgaanista hiiltä kuin mustaa hiiltä. Dieselin ja kivihiilen noki puolestaan sisältää enemmän mustaa hiiltä kuin orgaanista hiiltä, joten sillä on ilmastoa lämmittävä nettovaikutus.
Lähes kolme neljännestä ihmistoiminnasta aiheutuvasta ilmakehää viilentävästä orgaanisesta hiilestä saa alkunsa metsäpaloista ja peltojen kulotuksesta. Loput orgaanisen hiilen päästöt aiheutuvat biomassan kotitarvekäytöstä (19 %) ja fossiilisten polttoaineiden käytöstä (7 %).
Valtaosa ilmakehää lämmittävistä mustan hiilen päästöistä aiheutuu  metsäpaloista, metsän kaskeamisesta ja peltojen kulotuksesta (42 %). Muut mustan hiilen päästöt aiheutuvat fossiilisten polttoaineiden poltosta (38 %) ja biomassan kotitarvekäytöstä (20 %).
Metsäpalojen ja metsän kaskeamisen yhteydessä syntyvien nokipäästöjen ilmastoa viilentävä vaikutus on kuitenkin kaksinkertainen niiden lämmitysvaikutukseen verrattuna. Metsäpalojen noella saattaa silti olla paikallista ilmastoa lämmittävää vaikutusta ja esimerkiksi Venäjän ja Kiinan kevätkulotusten nokipäästöjen on havaittu nopeuttavan arktisten alueiden sulamista.
Aiheesta muualla

Metsäpalojen vaikutusta ilmaston lämpenemiseen on aliarvioitu (Arkistoitu – Internet Archive)
Kiinan ja Intian ympäristöteknologiat myrkkyä ilmastonmuutokselle CO2-raportti 20.2.2010
Niskoittelu

Niskoittelu on Suomessa rikos, jossa henkilö jättää noudattamatta poliisin, rajavartijan, sotilasesimiehen tai tiettyä tehtävää suorittavan sotilaan antaman käskyn tai kiellon. Suomen rikoslaki sisältää useita niskoitteluun liittyviä rikosnimikkeitä: niskoittelu poliisia vastaan, niskoittelu rajavartiomiestä vastaan, (sotilaan) niskoittelu ja (sotilaiden) yhteinen niskoittelu. Aiemmin niskoittelu on ollut rangaistavaa myös oikeudenkäynnissä todistajana. Nykyiseen oikeudenkäymiskaareen sisältyy pakkokeinoja todistajan kieltäytyessä todistamasta.
Niskoittelu poliisia vastaan

Rikoslain (RL 16:4) mukaan niskoitteluun poliisia vastaan syyllistyy henkilö, joka jättää noudattamatta poliisin antaman käskyn tai kiellon, kieltäytyy antamasta henkilötietojaan, jättää noudattamatta poliisimiehen merkin tai määräyksen kulkuneuvon pysäyttämiseksi tai siirtämiseksi, laiminlyö avustamisvelvollisuutensa, hälyttää poliisin aiheettomasti tai vaikeuttaa poliisin toimintaa antamalla vääriä tietoja. Teoista tuomitaan sakkoa tai vankeutta enintään kolme kuukautta.
Niskoittelu rajavartiomiestä vastaan

Rikoslain (RL 16:4a) mukaan niskoitteluun rajavartiomiestä vastaan syyllistyy henkilö, joka ei noudata rajavartijan toimivaltansa rajoissa antamaa käskyä tai kieltoa, kieltäytyy antamasta hänelle henkilötietojaan, kieltäytyy noudattamasta hänen antamaansa merkkiä liikenteen ohjaamiseksi tai kulkuneuvon pysäyttämiseksi, ei noudata meripelastusjohtajan antamaa kieltoa tai määräystä tai hälyttää aiheettomasti rajavartijan tai vaikeuttaa hänen toimintaansa. Teosta voidaan tuomita sakkoon tai vankeuteen enintään kolmeksi kuukaudeksi.
Sotilaan niskoittelu

Rikoslain 45 luvun 14 pykälän (RL 45:14) mukaan sotilas, joka kieltäytyy täyttämästä esimiehen taikka vartio-, päivystys-, järjestyspartio- tai poliisitehtävää suorittavan sotilaan hänelle palveluksessa antamaa käskyä taikka tahallaan jättää sen täyttämättä tai viivyttää sen täyttämistä, on tuomittava niskoittelusta kurinpitorangaistukseen tai vankeuteen enintään yhdeksi vuodeksi. Säännös ei koske tapauksia, joissa käskyn täyttäminen johtaisi virka- tai palvelusvelvollisuuden vastaiseen tai muuten selvästi lainvastaiseen tekoon.
Niskoittelusäännöstä voidaan soveltaa, kun alainen selvästi ilmaisee kieltäytyvänsä käskyn noudattamisesta. Teolta edellytetään tahallisuutta, joten säännöstä ei sovelleta huolimattomuudesta tehtyyn tekoon, vaan silloin tulevat käyttöön palvelusrikoksista (RL 45:1–4) säädetyt säännökset. Ajatuksissaan oleva sotilas, jonka toiminta on hidasta ja virheellistä, syyllistyy siten tuottamukselliseen palvelusrikokseen (RL 45:4) ei niskoitteluun. Jos käskyn noudattamatta jättämiseen liittyy väkivaltaa tai sillä uhkaamista, on kyseessä esimiehen väkivaltainen vastustaminen (RL 45:11).
Niskoitteluksi katsotaan sotilaan passiivinen vastarinta. Jos ei ilmoita esimiehelleen nimeään tai ei avaa tarkastuksessa varustekaappiaan, syyllistyy niskoitteluun. Se ei edellytä aktiivista toimintaa, mutta myös aktiivinen väkivallaton käskyn täyttämättömyys voidaan katsoa niskoitteluksi.
Yhteinen niskoittelu

Yhteinen niskoittelu (RL 45:15) tarkoittaa, että sotilaat keskenään sopivat niskoittelevansa. Tällöin jokainen rikoksentekijä tuomitaan kurinpitorangaistukseen tai vankeuteen enintään kahdeksi vuodeksi. Tavallista niskoittelua ankarampi rangaistusasteikko liittyy siihen, että sotilaat ovat etukäteen keskenään sopineet niskoittelusta, mitä puolustusvoimissa pidetään erityisen vaarallisena. Tämä säännös tulee sovellettavaksi jo silloin, kun kaksi sotilasta sopii yhteisestä niskoittelusta. Rangaistusta mitattaessa tosin otetaan huomioon, kuinka monta osallistujaa sopimuksessa on.
Armas Nissilä

Armas Selim Nissilä (4. syyskuuta 1891 Ruskeala – 13. huhtikuuta 1942) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan talouspäällikkönä. Nissilä osallistui vielä talvi- ja jatkosotaan, jossa viimeksi mainitussa hänen sotilasuransa päättyi haavoittumiseen Uhtualla.
Perhe ja koulutus

Nissilän vanhemmat olivat agronomi Juhan Selim Nissilä ja Hulda Susanna Skogster. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Lisa Adamin kanssa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinna klassillisesta lyseosta vuonna 1911 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla vuosina 1911 – 1912 ja suoritti diplomi-insinööritutkinnon Charlottenburgin teknillisen korkeakoulun konerakennus- ja sähköteknillisellä osastolla vuonna 1918.
Jääkärikausi

Nissilä liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 11. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan. Nissilä oli yksi niistä viidestä jääkäristä, jotka pääsivät ennen pataljoonan rintamalle siirtymistä tutustumaan majuri Bayerin johdolla itärintaman päämajaan Kovnossa. Tällä vierailulla hän pääsi keskustelemaan kenraaleiden Ludendorffin ja Hindenburgin kanssa. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella. Riianlahdelta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hän sai opintolomaa  marraskuussa 1916.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Nissilä toimi sotilasasiamiehen apulaisena Suomen Berliinin lähetystössä. Vuodesta 1919 alkaen hän työskenteli Keskusosuusliike Hankkijan konttorin hoitajana Berliinissä vuoteen 1921 saakka, jolloin hän palasi Suomeen ja työskenteli sen jälkeen sähköosakeyhtiö Siemensin palveluksessa Helsingissä osastonjohtajana ja prokuristina ja vuodesta 1932 alkaen toimitusjohtajana.
Talvi- ja jatkosota

Nissilä osallistui talvisotaan Puolustusministeriön viestintätoimistossa, josta hänet komennettiin myöhemmin erikoistehtäviin Saksaan. Saksasta hänet komennettiin niin ikään erikoistehtäviin Suomen Tukholman lähetystöön. Jatkosodan puhjettua Nissilä komennettiin Päämajan Sotatalousesikuntaan, missä hän palveli kuolemaansa saakka.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 8. joulukuuta 1915  Gruppenführer 5. helmikuuta 1916  Zugführer 1. maaliskuuta 1916  Luutnantti 7. lokakuuta 1918 |    |  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania kuvattuna Libaussa vuonna 1917.
Niskavuoren naiset (vuoden 1938 elokuva)

| Niskavuoren naiset |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste, Oscar Esti, 1938.
Ohjaaja:  Valentin Vaala
Käsikirjoittaja:  Jaakko Huttunen Orvo Saarikivi
Tuottaja:  Matti Schreck
Säveltäjä:  Harry Bergström
Kuvaaja:  Armas Hirvonen
Leikkaaja:  Valentin Vaala
Pääosat:  Sirkka Sari Tauno Palo Irja Lautia Olga Tainio
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi
Ensi-ilta:  25. joulukuuta 1938
Kesto:  85 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  1 092 753 mk
Edeltäjä:  Niskavuoren Heta
Seuraaja:  Niskavuoren Aarne
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Niskavuoren naiset on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 1938. Teos on ensimmäinen Niskavuori-filmatisointi. Niskavuori-sarjan tapahtumien aikajärjestyksessä se on kolmas. Käsikirjoituksen tekivät Jaakko Huttunen ja Orvo Saarikivi Hella Wuolijoen näytelmän Niskavuoren naiset pohjalta.
Henkilöt > Pääosat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Olga Tainio  | … |  Loviisa Niskavuori   |
|  Tauno Palo  | … |  Aarne Niskavuori   |
|  Irja Lautia  | … |  Martta Niskavuori   |
|  Sirkka Sari  | … |  Ilona Ahlgren   |
Henkilöt > Sivuosat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Lea Joutseno  | … |  Anna-Liisa Niskavuori   |
|  Anni Hämäläinen  | … |  Salli   |
|  Ossi Elstelä  | … |  Simolan isäntä   |
|  Aino Lohikoski  | … |  Sandra Marjanen   |
|  Elli Ylimaa  | … |  Serafiina Lundelin   |
|  Topo Leistelä  | … |  Vainio, koulun rehtori   |
|  Hugo Hytönen  | … |  rovasti   |
|  Otto Noro  | … |  Nikkilän isäntä   |
|  Valter Tuomi  | … |  tohtori Varelius   |
|  Sasu Haapanen  | … |  apteekkari   |
|  Kosti Aaltonen  | … |  pehtori   |
Juoni

Vuosi on 1931, Suomessa eletään kieltolain aikaa. Kylään tulee nuori helsinkiläinen opettajatar Ilona Ahlgren. Hän tuntee kyläläisistä ennestään opiskelutoverinsa Anna-Liisa Niskavuoren, joka on Niskavuoren nuorin tytär. Anna-Liisa esittelee Ilonan kylän väelle Loviisan juhlissa. Naisväki suhtautuu tulokkaaseen varauksellisesti, kyräillen, osa jopa avoimen vihamielisesti. Miesväki on mielissään, kun kylään on saatu hehkeä nuori nainen. Niskavuoren isännän, Aarnen, ja Ilonan välille leimahtaa lempi jo ensi tapaamisella. Elämäänsä tyytymätön Aarne huumaantuu Ilonan edistysmielisyydestä ja avarakatseisuudesta. Tanssiaisissa hän suorastaan villiintyy Ilonasta. Vanha emäntä Loviisa aavistaa suhteen kehittymisen ja varoittaa poikaansa. Niskavuori tarvitsee Aarnen vaimoa Marttaa ja Martan rahoja. Aarne on kuitenkin kyllästynyt avioliittoonsa ahdasmielisen ja tiukkapipoisen Martan kanssa.
Ihmisten puheluja salakuunteleva telefuuni-Sandra toimii kylälehtenä, joka pitää Martan ja koko kylän ajan tasalla Aarnen ja opettajattaren suhteesta. Hän informoi myös Loviisaa Aarnen liikkeistä kansakoululla. Draaman huippukohdassa Martta saa tietää, että Aarne on kansakoululla Ilonan luona. Eräänä talviyönä hän saa puhelun Sandralta: he ovat nyt siellä. Koulun rehtori sekä Martta, Sandra ja tämän sisko Serafiina tunkeutuvat Ilonan pieneen huoneistoon kansakoulun yläkerrassa. He vaativat Ilonaa paljastamaan, onko Aarne ollut hänen luonaan. Ilona kieltää kaiken ja protestoi yksityisyytensä loukkaamista vastaan.
Loviisa tulee myös paikalle ja tyhjentää Ilonan huoneiston ylimääräisestä väestä. Hän haluaa keskustella Ilonan kanssa kahden. Hän rekisteröi välittömästi kaiken, mikä todistaa Aarnen olleen Ilonan luona. Ilona kertoo Loviisalle totuuden, jolloin Loviisa vaatii häntä lopettamaan välittömästi suhteen. Tilannetta mutkistaa entisestään se, että Ilona on raskaana; Loviisaa mukaillen hänelle ja Aarnelle on jo ehtinyt tapahtua "onnettomuus". Periaatteessa Loviisa ja Ilona tulevat hyvin toimeen keskenään, mutta olosuhteet estävät Loviisaa asettumasta Ilonan puolelle.
Lopulta kolmiodraamaa ratkotaan johtokunnan kokouksessa rovastin, vanhan emännän, koulun rehtorin ja kylän muiden vaikuttajien kokoontuessa Niskavuorelle. Martta haluaa uskoa epätoivoisesti, että väite Aarnen ja Ilonan suhteesta on pelkkää juoruilua, Sandran ja Serafiinan juttuja. Kiusallisessa kuulustelussa Ilona kieltäytyy kertomasta totuutta luonaan vierailleesta miehestä. Simolan isäntäkin on kiinnostunut Ilonasta, ja hän valehtelee olleensa öinen vierailija koululla. Loviisa olisi valmis naittamaan Ilonan Simolaan. Martta yrittää pelastaa luhistuvan avioliittonsa raahaamalla lapsensa kuulustelupaikalle. Epätoivoisen tempauksen jälkeen Aarne vihdoin paljastaa olleensa mies Ilonan luona. Aarne ja Ilona poistuvat Niskavuorelta ja koko pitäjästä voivottelujen ja ihmettelyjen saattamina. Loviisan mielestä Aarnella ei ole enää asiaa Niskavuorelle.