stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Burial
Yhtyeen kokoonpano albumilla > Vierailevat muusikot

Maria Riddervold – viulu kappaleilla Embraced ja Tears of Bitterness
Arnold Børud – kosketinsoitin
Aiheesta muualla

Burial Discogsissa. (englanniksi)
Albumin arvio Korroosio.fi-sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Albumin Burial arvostelu  Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Albumin arvio The Metal Observer -sivulla (englanniksi)
Lamborghini Espada

| Lamborghini Espada |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Italia
Valmistaja:  Lamborghini
Valmistusvuodet:  1968–1978
Tuotantomäärä:  1 217 - 1 227
Korimalli:  2-ovinen coupé
Luokka:  Urheiluauto
Muotoilija:  Marcello Gandini (Bertone)
Edeltäjä:  Lamborghini Marzal (proto); Jaguar Pirana (proto)
Seuraaja:  ei seuraajaa
Teknisesti samankaltaisia:  Lamborghini Islero; Lamborghini Jarama
Henkilöluku:  4
Iskutilavuus:  3 929 cm³, V12
Teho:  325hv (S1) - 350hv (S2-S3)
Vääntö:  400 Nm (S1) - 410 Nm (S2-S3)
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  5+R man./ 3+R aut.
Lamborghini Espada on Lamborghinin vuosina 1968–1978 valmistama 4-paikkainen Gran Turismo tyyppinen coupémalli.
Bertonen suunnittelutoimistossa työskennelleen Marcello Gandinin piirtämä Espada on varustettu pitkällä ja matalalla monikäyttöauton tyyppisellä 2-ovisella korilla ja lasisella takaluukulla, siinä on myös laaja lasiruutu perälevyssä, joka on tyypillistä muissakin hänen piirtämissään automalleissa kuten Maserati Khamsinissa. Vuosien 1968-1978 ajan kolmessa sarjassa ja kahdesti päivitettynä valmistettu malli oli valmistajansa pitkäaikaisin aina 1980-luvulle asti, jolloin Countach ohitti sen, ja 1 217 kappaleen valmistusmäärällään (joissain lähteissä 1 226-1 227) se oli valmistajalleen odottamaton, huippumalli Miuran päihittänyt kaupallinen menestys.
Tehtailija Ferruccio Lamborghini irtaantui yritysryhmänsä vaikeiden vuosien 1969-1973 aikana autoyrityksestään vuoden 1972 lopussa sveitsiläisten Georges-Henri Rossettin (51%) ja René Leimerin (49%) jatkaessa sen toimintaa. Tehtailija aavisti tulevaisuuden oikein, sillä vuoden 1973 öljykriisi mullisti eritoten loistoautojen markkinatilanteen, ja sveitsiläisten yrittäjien vuodesta 1973 alkanut kausi päättyi yrityksen ajauduttua selvitystilaan 1978-1984. Espada-mallin moottorina oli Giotto Bizzarrinin alun perin 3,5-litraisena Lamborghinin ensi automallia 350 GT varten suunnittelema V-12 kuudella Weber-kaasuttimella, tässä automallissa kuitenkin 3,9-litraiseksi kasvatettuna ja 325-350 hevosvoiman tehoisena (S1, tehokkaampana S2-S3-sarjoissa).
Espada-mallinimi liittyy valmistajalle tyypilliseen tapaan espanjankieliseen härkätaistelusanastoon, ja tarkoittaa miekkaa jolla härälle annetaan niskan kautta aorttaan osuva eli välittömään kuolemaan johtava estocada -pisto corridan päätteeksi. Pitkästä mutta matalasta, monikäyttöauton kaltaisesta neljän hengen nopeasta matka-autosta on tullut rakastettu ja haluttu valmistajansa klassikkomalli.
Muotoilu

Espadan muotoilija oli Bertonen Marcello Gandini, ja radikaalin uutuusmallin muotoilusta vihjailtiin vuonna 1967 kahdella koeautolla, joissa piirteitä tehtiin yleisölle tutuiksi. Bertone julkisti laajoilla lasisilla lokinsiipiovilla varustetun Lamborghini Marzal-koeauton, mikä oli erikoisuutena varustettu taakse sijoitetulla 6-sylinterisellä rivimoottorilla (tarkalleen ottaen V12-moottorin lohko jossa oli vain taaempi sylinteriryhmä), Geneven autonäyttelyssä keväällä 1967. Marzalia ajoivat myös Monacon ruhtinas Rainier_III ja hänen vaimonsa prinsessa Grace vuoden 1967 Monacon GPssä, mikä esiintyminen herätti yleisön valtavan kiinnostukseen poikkeuksellista autoa kohtaan. Huomion hyödyntääkseen tehtailija määräsi Espada-tuotantomallin rakennettavaksi Lamborghini 400 GTn 15 senttiä pidennetylle alustalle, ja V12-etumoottorilla alkuperäisen Marzal-ratkaisun vastaisesti. Espada-mallin teknisestä suunnittelusta vastasi Paolo Stanzani. Marzalin piirtänyt Bertonen Marcello Gandini vastasi myös Daily Telegraph-lehden John Ansteyn toimeksi antamasta ehdotuksesta edulliseksi superautoksi, mikä toteutettiin Jaguar_E-Typen tekniikalla Lontoon Earls Court Motor Show-autonäyttelyyn 1967 automallina Jaguar Pirana. Pirana (takalokasuojissa nimi on oikeaoppisemmin Piranha) toimi väliaskeleena ja koekappaleena, kun Bertone käänsi Marzal-koeauton voimalinjan suunnan päinvastaiseksi, ja muunsi sen epärealistisia piirteitä suurtuotanto- ja tieliikennekelpoisiksi. Koeauton peräpeilin yläosa oli lasia - muotoilun yksityiskohta mikä toistuisi Espadassa ja monessa muussakin autossa - joskin sen ruudun sähköinen avaaminen tuuletustarkoituksissa oli hyödytön: peräpelin tyhjiön vuoksi pakokaasu kulkeutui avatusta lasista auton matkustamoon. Piranan peltien muovaamisessa käytetty puinen malli toimi ensin Espadan prototyypin peltiosien muottina - siinä oli vielä Marzal-koeauton lokinsiipiovet, joiden johtaja Lamborghini pelkäsi paljastavan naismatkustajia säädyttömällä tavalla - ja tuo ensi prototyyppi on esillä Museo Lamborghinissa. Espadan raaka-teräskorit valmistettiin Bertonen Grugliascon koritehtaalla. Lamborghinin tehdas Sant’Agata_Bolognesessa vastasi Espadan loppukokoonpanosta sekä testiajoista.
Moottori ja voimansiirto

Espadan voimanlähteenä oli Lamborghinin V12-moottori 3 929 cm³ iskutilavuudella ja kuudella Weber 40 DCOE 20/21-tuplakaasuttimella, mikä tarjosi eri viritysasteissa 325 (S1) - 350 hv (S2-S3) tehon 7 200-7 500/min kierrosluvulla. Saman viritysasteen 325-hevosvoimaista moottoriversioita käytti myös Espadan rinnakkaismalli Lamborghini Islero, mikä oli Federico Formentin tehtailijan perinteisemmän näkemyksen mukaan muotoilema 2+2-coupé, ja mikä esiteltiin radikaalisti uudenlaisen Espadan rinnalla Geneven autonäyttelyssä. Espadan S2- ja S3-sarjoissa oli 350 hevosvoiman versio 3,9-litraisesta V12-moottorista, mikä oli saanut Miuran jyrkemmät nokka-akselit sekä korkeamman puristussuhteen. Tämä 350hv-tehoversio oli ollut myös tarjolla Islero S-kehitysversiossa 1969 sekä vauhditti Isleron korvaavaa, edelleen perinteisemmin muotoiltua Lamborghini Jaramaa 1970-1976. Moottori oli iskutilavuudeltaan hieman kasvatettu versio Ferrarin palveluksesta vuonna 1961 "suuressa ulosmarssissa" muun Scuderia Ferrari-kilpatallin henkilökunnan kanssa irtisanoutuneen Giotto Bizzarrinin tehtailija Ferruccio Lamborghinille suunnittelemasta, 60° V-kulman 3,5 litran DOHC-V12:sta, Ferrarin V12-moottorieissa oli tuolloin vain yksi nokka-akseli per sylinteriryhmä, ja Il Commendatorelle kimpaantuneen Lamborghinin tarkoitus oli lyödä Maranellon kilpailija laudalta kaikilta osin. Bizzarrini-moottori saavutti jo ensi versiossaan tavoitellun 400 hevosvoiman tehon peräti 11 000/min kierrosluvulla. Iskutilavuus vaihteli alkuperäisestä 3,5 litrasta (Lamborghini 350-mallit) aina Murciélagon 6,5-litraisiin neliventtiili-versioihin asti, jotka tarjosivat 670 hevosvoimaa (DIN). Lamborghini itse valmisti Espadan käsivalintaisen vaihteiston (5+R vaihteet), kun taas matka-auton luonnetta alleviivaten tarjolla oli vuoden 1972 Serie 3-sarjasta lähtien myös Chrysler-yhtymältä hankittu automaattivahiteisto, vahva 3-vaihteinen Torqueflite. Myös Lamborghinin alustasuunnittelu oli tuolloisten alansa huipputaitureiden kuten Giampaolo_Dallaran, Paolo_Stanzanin ja uusiseelantilaisen autoinsinööri ja sittemmin johtavan koeajaja Bob_Wallacen käsissä.
Sarjat

Espadaa valmistettiin kolmessa sarjassa:
Serie 1 (S1) vuoden 1968 ja tammikuun 1970 välillä 176 kappaletta.
Serie 2 (S2) vuosina 1970-1972 sai tavanomaisemman kulmikkaan mittaristokotelon, sekä uuden ratin ohjauksen ollessa nyt tehostettu. Ulkoisina tunnusmerkkeinä S2 ja uuden jäähdytinsäleikön, ja peräpeilin lasin koristekaihdin poistui. S2-versiossa moottorin teho oli noussut 350 hevosvoimaan. Siihen sai vanteet joko 5-pulttisina tai edelleen Miurasta tutut Campagnolo:t perinteisellä keskuslukituksella (knock-off). Rengastus oli edelleen Pirellin korkeaprofiilisilla Cinturato-vyörenkailla. Serie 2:n valmistusmäärä oli 578 kappaletta.
Serie 3 (S3) julkistettiin Torinon autonäyttelyssä vuonna 1972. Sitä valmistettiin vuoden 1978 tuotannon päättymiseen mennessä 472 kappaletta. Moottorin teho oli 375hv 8 000/min-kierrosluvulla, ja Espadaan tuli tarjolle automaattivaihteisto. Lisäksi viimeisen sarjan kromipuskurit saivat myös sirommat muodot. Mittaritaulu sai alumiinisen pohjan ja se kaartui ergonomisesti jotta laitteet olivat kurottelematta kuljettajan käsiteltävissä. Ulkoisesti vanteet olivat saaneet uuden, helpommin puhtaana pidettävän sileämmän muotoilun, ja Cinturato-vyörenkaat olivat nyt 70-sarjan matalaprofiilista CN12-mallia (aiemmat korkeaprofiiliset olivat mallia CN72).
Sarjat > Erikoismalleja > Espada VIP 1971

VIP oli 12 kappaleen erikoismalli, minkä oranssi korin väri sekä oranssi-musta nahkasisustus olivat Bertonen tätä erikoismallia varten valikoimia.
Seuraaja, jatkokehittelyjä ideasta

Espada-mallilla ei ollut virallista seuraajaa. Alun perin sotilaallisiin tarkoitukseen suunniteltua Lamborghini LM002-maastoautoa lukuun ottamatta yhtiön automallit olivat 2-ovisia ja pääasiassa 2-paikkaisia, enintään pienemmillä lisäistuimilla (2+2). Sekä korittajat että viimein Lamborghini itsekin esittelivät kuitenkin useita kehitysaskeleita Espadasta. Ensimmäinen ehdotus tuli Torinon autonäyttelyyn vuonna 1978 Pietro Frualta (Frua-koriyritys) 4-ovisena farmarityyppisenä Lamborghini Faena-koeautona. Se pohjautui Espada S2-yksilöön, minkä alustaa oli pidennetty 17,8 senttimetrillä, ja nimensä koeauto oli saanut härkätaistelijan faena-rituaalista ennen kuolinpistoa. Faena-koeauto on ollut esillä näyttelyssä vielä ainakin vuonna 2010.
Galleria

Espada-logo
Serie 1-ohjaamo
Serie 2-ohjaamo
Serie 3-ohjaamo
Gandinin lasinen perälevy
Campagnolon vanne (Espada S1-S2)
Mitat > Kori

Pituus: 4 730 mm
Leveys: 1 860 mm
Korkeus: 1 180 mm
Akseliväli: 2 650 mm
Omamassa: 1 490-1 510 kg
Mitat > Moottori

Lamborghini 3.9 (3929 cm3) V12 60° DOHC 24V, 325-350 hv @7 500/min-8 000/min, vääntö 400Nm - 410 Nm.
Mitat > Suoritusarvoja

Huippunopeus 245 km/t (S1, 325 hv), 260 km/t (S2-S3, 350 hv)
Huippunopeus 250 km/t (S1), 264 km/t (S2-S3)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Koeajolle.com | Ferruccio Lamborghini| traktorit ja loistoautot (suomeksi)
Aiheesta muualla > Videoita aiheesta

Jay Leno`s Garage, Lamborghini Espada-esittely 23:01 min (englanniksi)
Jay Leno`s Garage, 1967 Jaguar Pirana-esittely 14:38 min (englanniksi)
Jay Leno`s Garage, 1968 Lamborghini  Islero (Espadan rinnakkaismalli perinteisellä korilla) 14:52 min (englanniksi)
Harry`s Garage, Lamborghini Espada on Lamborghini`s 50th Anniversary Tour in Italy, 27:15 min (englanniksi)
Museo Lamborghini, Espada VIP-seloste ja kuvia (englanniksi)
Davide Cironi: Paolo Stanzanin haastattelu, Ferrucchio Lamborghinin tavoista, 17:29 min, ääni (italiaksi) (tekstit (englanniksi))
The most innovative Lamborghini ever in Paolo Stanzani's opinion: Davide Cironi / Paolo Stanzani keskustelevat Espadasta 8:41 min, ääni (italiaksi) tekstitys (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Lamborghini Marzal Genevessä 2018
Espadan alusta/moottori Lamborghini-museossa
G.Bizzarrini, F.Lamborghini ja G.P.Dallara 1963 uuden V12-prototyypin äärellä
Frua-Lamborghini Faena
Käännös suomeksi
Claudius Claudianus

Claudius Claudianus (n. 370–404) oli Rooman keisari Honoriuksen hovirunoilija. Hänen pääteoksensa ovat eepos Proserpinan ryöstöstä ja ns. omistusrunot. Hän oli myöhäisantiikin huomattavimpia runoilijoita sekä viimeisiä ei-kristittyjä roomalaisia runoilijoita. Hänen runonsa ovat tärkeä, joskin epäluotettava lähde ajan tapahtumista.
Aiheesta muualla

Claudian at LacusCurtius (Claudianusta latinaksi ja englanniksi)
Buried Alive (Sentencedin albumi)

| Buried Alive Sentenced |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : Club Teatrialla, Oulussa 1. lokakuuta 2005
 Julkaistu: 22. marraskuuta 2006
 Tuottaja(t): Kimmo Paananen
 Tyylilaji: metal
 Kesto: 125.03
 Levy-yhtiö: Century Media
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 1.
Sentencedin muut julkaisut
| The Funeral Album 2005 | Buried Alive 2006 | Manifesto of Sentenced 2009 |
Buried Alive on suomalaisen metalliyhtye Sentencedin ainoa livejulkaisu. Se julkaistiin Century Media -levy-yhtiön kautta CD- ja DVD-muodossa 22. marraskuuta 2006 ja sisältää yhtyeen 1. lokakuuta 2005 Oulun Club Teatrialla järjestetyn hautajaiskonsertin. DVD ylitti Suomessa kultalevyyn oikeuttavan 5 000 myydyn kappaleen rajapyykin vajaan viikon sisällä julkaisustaan.
Konsertin erikoispitkä kappalelista sisältää kappaleita yhtyeen jokaiselta albumilta debyyttialbumi Shadows of the Pastia lukuun ottamatta, ja viiden kappaleen aikana lavalla vierailee yhtyeen aikaisempi laulaja Taneli Jarva. Konserttielokuvan ohjauksesta vastasi elokuvaohjaaja Mika Ronkainen ja kuvauksesta oululainen Klaffi Tuotannot 17 kameralla. Sen ensi-ilta järjestettiin Oulun musiikkivideofestivaaleilla 9. syyskuuta 2006.
Sisältö

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  DVD Ensimmäinen levy Funeral Intro (Adagio) & Credits – 2.28   Where Waters Fall Frozen – 0.59   May Today Become the Day – 4.27   Neverlasting – 4.30   Bleed – 4.04   The Rain Comes Falling Down – 5.55   Ever-Frost – 5.15   Sun Won’t Shine – 3.57   Dead Moon Rising – 5.14   Despair-Ridden Hearts – 4.45   Broken – 4.15   The Suicider / Excuse Me While I Kill Myself – 5.52   The War Ain’t Over! – 5.21   Nepenthe – 4.00   Northern Lights – 6.05   The Way I Wanna Go – 4.21   Dance on the Graves (Lil’ Siztah) – 4.53   Noose – 4.12   Aika multaa muistot (Everything Is Nothing) – 5.02   Farewell – 3.51   No One There – 8.15   Drown Together – 4.37   Cross My Heart and Hope to Die – 4.05   Brief Is the Light – 4.56   Vengeance Is Mine – 4.18   End of the Road – 6.03   Funeral Outro (Mourn) & End Credits – 3.17  Toinen levy ”Home Soil Funeral Procession” -dokumentti  Musiikkivideot ”Nepenthe”  ”Noose”  ”The Suicider”  ”Killing Me, Killing You”  ”No One There”  ”Ever-Frost”  ”Despair-Ridden Hearts”  Kuvagalleria  Ville Laihialan, Sami Lopakan ja Taneli Jarvan haastattelu  Diskografia |   |  CD Ensimmäinen levy Funeral Intro (Adagio) – 1.59   Where Waters Fall Frozen – 0.59   May Today Become the Day – 4.35   Neverlasting – 4.21   Bleed – 3.49   The Rain Comes Falling Down – 5.39   Ever-Frost – 4.53   Sun Won’t Shine – 4.04   Dead Moon Rising – 5.02   Despair-Ridden Hearts – 4.30   Broken – 4.03   The Suicider / Excuse Me While I Kill Myself – 5.53  Toinen levy The War Ain’t Over! – 4.23   Nepenthe – 4.10   Northern Lights – 5.56   The Way I Wanna Go – 4.21   Dance on the Graves (Lil’ Siztah) – 4.36   Noose – 4.05   Aika multaa muistot (Everything Is Nothing) – 4.55   Farewell – 4.18   No One There – 7.51   Drown Together – 4.28   Cross My Heart and Hope to Die – 4.03   Brief Is the Light – 4.49   Vengeance Is Mine – 4.41   End of the Road – 5.17  |
Yhtyeen kokoonpano

Sami Kukkohovi – basso
Ville Laihiala – laulu
Sami Lopakka – rytmikitara
Vesa Ranta – rummut
Miika Tenkula – soolokitara
Yhtyeen kokoonpano > Vierailijat

Taneli Jarva – laulu kappaleissa ”The War Ain’t Over!”, ”Nepenthe”, ”Northern Lights”, ”The Way I Wanna Go” ja ”Dance on the Graves (Lil’ Siztah)”
Arvostelut

Imperiumi: 9/10
Soundi:
Aiheesta muualla

Buried Alive-e-kortti (Arkistoitu – Internet Archive)
Sentencedin haudalta löytyy viisi varsin valoisaa nihilistiä Kaltio 6/2005, Päivi Parhi-Riikola.
Albumi Buried Alive (Sentencedin albumi) Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Buried Alive (Sentencedin albumi) Discogsissa. (englanniksi)
Sentenced
| --- | --- |
Studioalbumit:   Shadows of the Past  North from Here  Amok  Down  Frozen  Crimson  The Cold White Light  The Funeral Album 
Minialbumit:   The Trooper  Love & Death 
Kokoelmat:   Greatest Kills  Manifesto of Sentenced 
Singlet:   Killing Me, Killing You  No One There  Routasydän  Ever-Frost 
DVD:t:  Buried Alive
Call to Power II

| Call to Power II |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Activision
Julkaisija:  Activision
Jakelija:  Steam ja GOG.com
Julkaistu:  Marraskuu 2000
Lajityyppi:  Strategia
Pelimuoto:  Vuoropohjainen
Ikäluokitus:  ESRB: Kaikenikäisille 
Alusta:  Windows
Jakelumuoto:  CD
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK  : 
Call to Power II (yleisesti CtP2) on Activisionin kehittämä ja alun perin 2000 Windowsille julkaisema Call to Power-strategiapelisarjan videopeli.
Juoni

Kuten alkuperäisessä pelisarjassa, myös Call to Power alkaa 4000 eaa. Pelin tavoitteena on nostaa oma kansakunta maailman johtoon tieteen, diplomatian tai sotilaallisen voiman avulla. Pelin aikana perustetaan kaupunkeja ja parannetaan niitä erilaisilla parannuksilla ja rakennuksilla. Kaupungit ovat tieteellisen ja kaupallisen kasvun perusta sekä eri yksiköiden rakennuspaikka. Tiede edistyy erilaisten keksintöjen (kuten merenkäynti tai kommunismi hallitus) avautuessa.
Juoni > Uudistukset

Alkuperäisestä sarjasta erottuakseen pelin kehittäjät tekivät Call to Power 1:seen uudistuksia, jotka ovat jakaneet pelaajakunnan kahtia. Nämä ovat lähes muuttumattomina mukana myös Call to Power II:ssa.
Katot yksiköiden määrälle
Samalla ruudulla ei voi olla enempää kuin 12 yksikköä (CtP1:ssä 9). Tällä on yritetty välttää Kuoleman Pino (Stack of Doom)-ilmiötä, jossa yhdellä ruudulla on monia kymmeniä yksiköitä ja joita ei voi yksinkertaisesti voittaa.
Yleiset työt
Kaupungin ympärille rakennetut parannukset rakennetaan, ei työläisten avulla kuten Civ3:ssa, vaan yleisten töiden (Public Works, PW) kautta. Kaupunkien tuotannosta pidätetään tietty määrä, joka sitten muutetaan PW:ksi. Jokainen parannus maksaa tietyn määrän PW:tä. Tämä vähentää mikromanagerointia, mutta antaa joskus epärealistisia tuloksia, kun esimerkiksi pitkä rautatie voi muodostua parissa vuorossa.
Ei-sotilaalliset yksiköt
Kaikilla yksiköillä ei ole sotilaallista tarkoitusta. Sen sijaan yksiköt voivat esimerkiksi vakoilla, kaapata/vapauttaa orjia, kääntää kaupunkeja omaan uskoon tai vaikkapa haastaa toisen valtion yhtiöt oikeuteen. Kriitikoiden mielestä näitä toimintoja varten ei olisi tarvinnut omia yksiköitä ja ovat muutenkin tarpeettomia.
Taistelun uudistaminen
Kaikki pinon yksiköt osallistuvat taisteluun, eikä yksi yhtä vastaan kerrallaan, kuten on Meierin Civilization-sarjassa.
Tulevaisuuteen ulottuvat keksinnöt
Kauppa
Hallintotapojen laajentaminen
Aiheesta muualla

Apolyton Civilization Site, CTP2-foorumi (Arkistoitu – Internet Archive)
Index and downloads of CTP2 mods (Arkistoitu – Internet Archive)
The Ages of Man-modi (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Bureaubertin CtP2-sivut
The CTP2 Lähdekoodiprojekti (Arkistoitu – Internet Archive)
DarkDusts's SVN for the CTP2 Source Code project
Charles Lewis Scott (kenraali)

Charles Lewis Scott
Charles Lewis Scott (22. lokakuuta 1883 – 27. marraskuuta 1954) oli yhdysvaltalainen maavoimien upseeri. Hänen korkein sotilasarvonsa oli kenraalimajuri.
Everstiluutnantti Scott toimi vuosina 1931–1932 Yhdysvaltain olympiatason ratsastustiimin valmentajana. Vuosina 1932–1933 hän kävi Army War College -sotakorkeakoulua. Vuonna 1935 hänet ylennettiin everstiksi ja vuonna 1940 prikaatikenraaliksi. Hän toimi heinäkuusta 1940 alkaen vasta perustetun 2. panssaridivisioonan ensimmäisenä komentajana, missä tehtävässä häntä seurasi George S. Patton. Myöhemmin marraskuussa 1940 Scottista tuli 1. panssariarmeijakunnan komentaja. Yhdysvaltain liityttyä mukaan toiseen maailmansotaan hän toimi vanhempana sotilastarkkailijana Egyptissä Yhdistyneen kuningaskunnan 6. armeijan mukana. Lokakuussa 1942 hänet ylennettiin kenraalimajuriksi.
Scottin viimeiseksi komentajuudeksi jäi Fort Knoxin päällikkyys vuodesta 1943 vuoteen 1946. Hän jäi eläkkeelle 28. helmikuuta 1946 ja kuoli 27. marraskuuta 1954 71-vuotiaana.
Scott on vaimonsa Helen Pattersonin ohella haudattu Arlingtonin sotilashautausmaalle.
Charles Lewis

Charles Lewis
Charles Lewis (s. 30. lokakuuta 1953) (myös: Chuck Lewis) on yhdysvaltalainen tutkiva journalisti ja journalistiikan professori Washingtonissa.
Lopetettuaan työnsä ABC:n ja CBS:n uutistoimituksen suosittuna uutistoimittajana perusti hän Washingtoniin vuonna 1989 The Center for Public Integrity -nimisen tutkivaa journalismia harjoittavan ja voittoa tavoittelemattoman järjestön. Järjestö kasvoi kotona toimivasta pienestä toimistosta täysikokoiseksi 40 henkilöä työllistäväksi uutiskoneistoksi.
Hän perusteli siirtymistään ABC:n ja CBS:n pääuutisista sivuun sillä, että uutislähetyksissä ei käsitelty lainkaan hänen mielestään päivän tärkeimpiä uutisia.
Vuoden 1997 lopulla hän perusti kansainvälisen tutkivien journalistien yhteenliittymän nimeltään Center for Public Integrity's International Consortium of Investigative Journalists. Kyseessä on maailman ensimmäinen toimiva reportteriverkosto, joka kattaa lähes 200 reportteria yli 60 maassa. Amerikkalainen The Encyclopedia of Journalism pitää verkostoa ensimmäisenä journalistien yhteenliittymänä, jonka päämääränä on paljastava uutisointi mm. vallan väärinkäytöksistä ja korruptiosta.
Vuodesta 1992, Lewis on myös kiertänyt maailmaa luennoimassa yli 25 maassa.
Charlotte Drake Cardeza

Charlotte Wardle Cardeza (o.s. Drake; 10. huhtikuuta 1854 – 2. elokuuta 1939) oli yhdysvaltalainen miljonääri ja yksi Titanicilta pelastuneista.
Charlotte Wardle Drake syntyi vuonna 1854 rikkaaseen amerikkalaisperheeseen, jolla oli sukujuuria Isossa-Britanniassa. Hänen isänsä oli tekstiilitehtailija Thomas Drake, joka valmisti muun muassa farkkuja ja omisti tehtaansa lisäksi useita kiinteistöjä ja sijoituksia pankissa. Kuollessaan vuonna 1890 Thomas Drake jätti Charlottelle suuren omaisuuden, jonka avulla hän mm. harrasti runsaasti matkustelua myöhempinä vuosinaan. Vuonna 1874 Charlotte meni naimisiin menestyvän lakimies James Cardezan kanssa ja he saivat yhden pojan, Thomasin. Cardezat kuitenkin erosivat vuonna 1900 ja tämän jälkeen rouva Cardeza ryhtyi matkustelemaan ympäri maailmaa ostamallaan jahdillaan Eleanorilla. Hän kiersi maailman kahdesti poikansa Thomasin kanssa ja lisäksi äiti ja poika harrastivat safareita Afrikassa.
RMS Titanic

Vuoden 1912 alkukeväästä Charlotte Cardeza poikineen olivat safarilla Afrikassa ja päättivät palata kotiin Germantowniin upouudella Titanicilla. He nousivat laivaan Cherbourgista ja heillä oli käytössään aluksen kallein ja ylellisin hytti, B-51, 53 ja 55. Charlotte Cardezalla oli myös mukanaan enemmän matkatavaroita kuin kenelläkään muulla matkustajalla: 14 matka-arkkua sekä useita matkalaukkuja, jotka sisälsivät yhteensä seitsemänkymmentä leninkiä, kymmenen turkista ja yhdeksänkymmentäyksi paria käsineitä. Titanicin törmättyä jäävuoreen ja alettua upota, rouva Cardeza halusi omakätisesti pakata ja lukita kaikki matka-arkkunsa ennen kuin siirtyi poikansa ja palvelijoidensa Annie Wardin ja Gustave Lessneurin kanssa pelastusveneeseen nro 3.
Titanicin jälkeen

Charlotte Drake Cardeza oli yksi Titanicin rikkaimmista matkustajista ja yllätyksettömästi hänelle maksettiin kaikkein suurimmat vahingonkorvaukset omaisuuden menetyksestä ja henkisestä kärsimyksestä. Palattuaan Germantowniin rouva Cardeza asettui huvilaansa, jossa hän kuoli erittäin sairaana elokuussa 1939. Hänen poikansa Thomas kuoli vuonna 1951.
Triviaa

Charlotte Cardeza käytti joskus itsestään nimitystä Lady Cardeza ja perusteli sitä miehensä espanjalaisilla aatelissukujuurilla.
Titanicin hytti B-51