stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Päivämies

| Päivämies |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomelehti
Julkaisija:  SRK
ISSN:  ISSN 0355-8932
Levikki:  noin 21 500
Perustettu:  1954
Päätoimittaja:  Harri Vähäjylkkä
Sitoutuneisuus:  vanhoillislestadiolaisuus
Kotikunta:  Oulu
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  tabloid
Ilmestymistiheys:  keskiviikkoisin
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
www.paivamies.fi
Päivämies on Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistyksen julkaisema tabloid-kokoinen kristillinen, vanhoillislestadiolainen sanomalehti. Lehti kertoo vanhoillislestadiolaisen herätysliikkeen toiminnasta ja opetuksesta. Lehti ottaa kantaa yhteiskunnallisiin ja kirkollisiin kysymyksiin. Päivämiehen levikki on noin 22 000.
Päivämies ilmestyy myös digilehtenä ja kaikille avoimena verkkolehtenä. Päivämiehen verkkolehteä voi lukea maksutta osoitteessa paivamies.fi. Verkkolehdessä julkaistaan osa paperilehden jutuista sekä blogeja ja omia artikkeleita.
Päivämies sisältää uutisten lisäksi muun muassa hartauskirjoituksia, henkilöhaastatteluja ja reportaaseja. Vakiintuneita palstoja ovat esimerkiksi Kolumni, Pysäkki (aiemmin Perhepeili) sekä Elämää ja ihmisiä. Kerran kuukaudessa julkaistaan nuorille suunnatut Kapsäkki-sivut. Kapsäkkiä toimittavat enimmäkseen nuoret itse. Lehdessä on myös arvioita kirjoista ja muista julkaisuista. Viikoittain lehdestä ilmestyy myös äänilehti CD-levynä.
Päivämies perustettiin vuonna 1954. Lehden päätoimittaja on Harri Vähäjylkkä, jota ennen päätoimittajana oli Olli Lohi. Lehden ensimmäinen päätoimittaja oli Antti Koukkari. Alun perin lehti tiedotti yleisesti kristillisyydestä, erityisesti evankelis-luterilaisesta kirkosta, mutta alkoi painottua myöhemmin vanhoillislestadiolaisuuden pää-äänenkannattajaksi.
SRK:n puheenjohtajan Olavi Voittosen (2007–2014) mukaan Päivämies on kristillinen viikkosanomalehti. Se kertoo vanhoillislestadiolaisuudesta ja sen toimintaympäristöstä sekä ottaa Voittosen mukaan rakentavasti kantaa keskeisiin yhteiskunnallisiin ja kirkollisiin kysymyksiin. Hänen mukaansa lehti on poliittisesti sitoutumaton ja tarkoitettu kaikkien luettavaksi. Päivämiehen perustamiskokouksen pöytäkirjojen mukaan Päivämies toimii vanhoillislestadiolaisuuden yhdyssiteenä. Lehti on arvostellut kirkon maallistumista.
Päätoimittajat

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Päivämiehen päätoimittajina:
1953–1958: Antti Koukkari
1958–1960: Eino J. Pietilä
1960–1978: Eino Kimpimäki
1978–1982: Voitto Savela
1982–1983: Samuli Pentikäinen
1983–1997: Pentti Vinnurva
1998–2002: Samuli Pentikäinen
2002–2009: Ari-Pekka Palola
vs. 2006–2009: Toivo Määttä
2009–2011: Tuomas Hänninen
2011–2015: Olli Lohi
vs. 2015–2018: Pekka Aittakumpu
2018–2020: Olli Lohi
2020– Harri Vähäjylkkä
Kirjallisuutta

Palola, Jukka: Päivämies herätysliikelehtenä.  Tampere:  Kirkon tutkimuskeskus, 2001.  ISBN 951-693-232-0   (Arkistoitu – Internet Archive)
Alatalo, Jani: Vanhoillislestadiolaisuuden käsittely julkisuudessa ja vanhoillislestadiolaisten suhtautuminen julkisuuteen Suomessa vuosina 1976-1984. Pro gradu -tutkielma.  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2006.
Aiheesta muualla

Päivämies verkkolehti
Päivämies (Arkistoitu – Internet Archive) - otteita neljästä uusimmasta lehdestä
| n k Vanhoillislestadiolaisuus |
| --- | --- |
Järjestöt:  Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys Rauhanyhdistys  Sveriges Fridsföreningars Centralorganisation  Laestadian Lutheran Church  Eesti Luterlik Rahuühendus 
Suurimmat rauhanyhdistykset:  Oulun rauhanyhdistys  Alajärven rauhanyhdistys  Espoon rauhanyhdistys  Helsingin rauhanyhdistys  Jyväskylän rauhanyhdistys  Kajaanin rauhanyhdistys  Kiimingin rauhanyhdistys  Kokkolan seudun rauhanyhdistys  Kuopion ja ympäristön rauhanyhdistys  Nivalan rauhanyhdistys  Rovaniemen rauhanyhdistys  Sievin rauhanyhdistys  Tampereen rauhanyhdistys  Turun rauhanyhdistys  Ylivieskan rauhanyhdistys 
Henkilöt:  Aittakumpu  Alaranta  Hautamäki  Havas  Impiö  H. Jussila  O. Jussila  Juntunen  Kaarivaara  Kinnunen  Koukkari  Leinonen  Lepistö  Mäntylä  Reinikainen  Ryselin  Saari  Savela  Taskila  Viljanen  Voittonen 
Koulutus ja media:  Jämsän kristillinen kansanopisto  Ranuan kristillinen kansanopisto  Reisjärven kristillinen opisto  Lasten polku  Päivämies  The Shepherd’s Voice  Siionin kevät  Siionin Lähetyslehti  Suviseuraradio  The Voice of Zion 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Juhannusseurat  Maakunnalliset kesäseurat  Opistoseurat  Suviseurat  Seurakalenteri  Raamattuluokka  Siionin laulut  Sions Sånger och Psalmer  Songs and Hymns of Zion
Temppeli O (Selinus)

| Temppeli O |
| --- | --- |
Sijainti:  Selinunte, Marinella, Castelvetrano, Trapani, Sisilia, Italia
Koordinaatit:  37°34′56″N, 12°49′31″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  n. 490–480 eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Temppeli O on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta kreikkalaisesta temppelistä Selinuksessa Sisiliassa Italiassa. Sen kohdejumaluutta ei tunneta varmuudella, mutta sen arvellaan olleen omistettu Artemiille. Epävarmuudesta johtuen rakennus tunnetaan tutkimuksessa perinteisesti kirjainnimellään.
Temppelin pohjapiirros.
Temppeli O rakennettiin arkaaisen kauden lopulla noin vuonna 490–480 eaa. Se sijaitsi Selinuksen akropoliilla eli yläkaupungin alueella ja oli sen temppeleistä eteläisin. Temppeli on lähes samanlainen kuin heti sen pohjoispuolella sijaitseva niin kutsuttu Temppeli A. Se edusti doorilaista tyyliä, ja siinä oli lyhyillä sivuilla kuusi ja pitkillä sivuilla 14 pylvästä. Pylväiden korkeus oli noin 6,2 metriä. Sisällä temppelissä oli pronaos, naos eli cella, jossa oli myös adyton, sekä opisthodomos.
Keskiajalla temppelirakennuksen jäänteet olivat osana paikalle rakennettua linnoitusta Temppelin A raunioiden ohella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Temppeli O Wikimedia Commonsissa
Telluuridioksidi

| Telluuridioksidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7446-07-3
PubChem CID:  62638
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  TeO2
Moolimassa:  159,6
Ulkomuoto:  Valkoinen tai kellertävä kiteinen aine
Sulamispiste:  732,6 °C
Kiehumispiste:  1 245 °C
Tiheys:  5,67 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Telluuridioksidi (TeO2) on telluurin oksideihin kuuluva epäorgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa akusto-optisissa sovellutuksissa. Luonnossa telluuridioksidia esiintyy telluriittimineraalissa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa telluuridioksidi on valkoista tai kellertävää kiteistä ainetta. Yhdisteellä on kaksi kiderakenteeltaan erilaista muotoa, α- ja β-muodot. Näistä α-muoto on rakenteeltaan kerrosmainen ja β-muodon kiderakenne on samanlainen rutiilin kanssa. Telluuridioksidi on veteen liukenematon, mutta liukenee sekä happo- että emäsliuoksiin. Se on siis amfoteerinen aine. Happoliuoksissa muodostuu Te4+-ioneja ja emäsliuoksissa telluriitti-ioneja (TeO3-). Sulana yhdiste on väriltään punaista.
Valmistus ja käyttö

Telluuridioksidia voidaan valmistaa kuumentamalla telluuria tai telluurihapoketta happivirrassa. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on liuottaa telluuria typpihappoon ja laimentaa muodostuva liuos vedellä. Tällöin telluuridioksidi saostuu liuoksesta. Yhdiste voidaan puhdistaa liuottamalla emäksiseen liuokseen ja tekemällä liuos hieman happamaksi rikkihapolla, jolloin telluuridioksidi saostuu uudelleen.
Telluuridioksidin yksittäiskiteitä käytetään akusto-optisissa sovelluksissa. Siitä voidaan myös valmistaa orgaanisia telluuriyhdisteitä.
Tehuelchet

Tehuelchet ovat alkuperäiskansa, jotka ovat perinteisesti asuneet Argentiinan eteläkärjessä, Patagoniassa. Monet heistä ovat kuolleet eurooppalaisten tuomiin tauteihin ja myös suoranaisesti eurooppalaisten tappamina. Erinevissä määrin tehuelcheista polveutuvia henkilöitä on Argentiinassa vuoden 2001 tietojen mukaan 10 590. Kulttuurillisesti heitä voidaan pitää silti kuolleena kansana.
Historia

Jotkut tutkijat uskovat tehuelche-heimon edustavan vanhinta Amerikkaan suuntautunutta intiaanien muuttoaaltoa, niin sanottuja paleoamerintiaaneja, jotka tulivat Itä-Aasiasta Pohjois-Amerikan kautta. Muuttoaalto saapui Etelä-Amerikkaan joskus 13 000–12 000 vuotta sitten, ja saavutti eteläkärjen ehkä jo 20 000–13 000, viimeistään 12 000–9 000 vuotta sitten. Tehuelchet saivat käyttöönsä hevosen 1700-luvulla eurooppalaisten tuomina ja sen myötä heidän elämäntapansa muuttui Pohjois-Amerikan tasankointiaanien kaltaiseksi. Magalhães nimesi Patagonian löytämiensä tehuelchien jalanjälkien mukaan. Jalanjäljet näyttivät eurooppalaisista suurilta tehuelchejen käyttämien jalkineiden takia, joten Magalhães antoi jalanjälkien jättäjille nimen patagones. Myöhemmin alueella purjehtineet väittivät paikallisten intiaanien olleen 3–3,5 metriä pitkiä, mikä on selvää liioittelua. Tehuelchet olivat kuitenkin todellisuudessakin muihin Etelä-Amerikan intiaaneihin nähden pitkiä. Pohjoiset tehulchet, joita kutsuttiin nimellä Günün-a-Küna, joutuivat eurooppalaisten ja Chilestä Patagoniaan tulleiden mapuchejen syrjäyttämäksi ja he sulautuivat näihin. Gauchojen ratsastustyyli on peräisin argentiinalaisiin sulautuneilta tehuelcheilta. Aonikenk-nimellä tunnetut etelässä asuneet tehuelchet säilyivät pohjoisista poiketen omana ryhmänään. Hekin sulautuivat kuitenkin lopulta pitkälti valtaväestöön. Osa tehuelcheista kävi kauppaa Patagoniaan muuttaneiden kymrien kanssa ja oppi näin kymrin kielen. Osa jopa jätti jälkikasvunsa kymriperheisiin, jotta nämä oppisivat kielen ja saisivat koulutuksen.
Kulttuuri > Elinkeinot

Tehuelchet metsästivät guanacoja ja nanduja bolalla hevosen selästä käsin. Bola korvasi jousen metsästyskäytössä hevosen tulon jälkeen. Bola tehtiin kahdesta tai kolmesta noin 2,5 metriä pitkästä nahkahihnasta, joiden päässä oli kivi. Se heitettiin saaliin kaulaan tai jalkoihin, jonka jälkeen nalkkiin jäänyt riista tapettiin keihäällä. Tehuelchet käyttivät metsästykseen myös koiria, joita oli alueella ilmeisesti jo ennen eurooppalaisia. Erityisen suuressa arvossa pidettiin nandun lihaa. Myös nandun munia syötiin, ne valmistettiin omeletin tapaan valuttamalla munan sisältö munaan tehdystä reiästä. Munan kuorta voitiin tämän jälkeen käyttää vesipullona.
Kulttuuri > Asuminen ja yhteisö

Tehuelchet liikkuivat ryhmissä, joiden koko ei ennen hevosten saapumista ollut luultavasti kuin 50–60 henkilöä. Hevosten saavuttua saatettiin liikkua suuremmissakin ryhmissä ja 1800-luvun alkupuolella tehuelchejen parissa vierailleiden mukaan ryhmissä saattoi olla jopa yli tuhat henkilöä. Leirissä tehuelchet asuivat kaarevissa nahkapäällysteisissä tuulensuojissa. Näistä käytettiin espanjankielistä nimitystä toldo. Ne saatettiin helposti purkaa ja siirtää uuteen paikkaan. Tehuelcheryhmää johti päällikkö eli cacique. Rauhanaikana caciquella oli vain vähän valtaa, mutta sodan syttyessä hänen asemansa lujeni. Sodassa tehuelchet käyttivät aseinaan pitkiä keihäitä sekä bola perdidaa. Sotavankeja otettiin orjiksi. Tehuelchejen välillä oli huomattavia varallisuuseroja, joita mitattiin miesten omistamien hevosten määrällä. Naimisiin mennessä miehen piti maksaa tämän isälle hevosilla.
Kulttuuri > Uskonto

Tehuelchet uskoivat erilaisiin pahoihin henkiin, joita saatettiin torjua useilla eri tavoilla. Yksi tapa oli ratsastaa ulvoen ja huitoen aamunkoitteessa. Tämän tavan uskottiin häätävän henkiä. Gualichujen uskottiin voivan aiheuttaa sairauksia tunkeutumalla ihmisen sisään. Tästä yritettiin parantua kutsumalla paikalle šamaani, joka huusi sairaan korvaan häätääkseen gualichun ulos. Vainajat oli tapana haudata asettamalla ruumis kukkulalle ja asettelemalla sen päälle kiviä. Kivikasan koko oli suhteessa kuolleen henkilön arvovaltaan. Matkalla vastaan tulevien merkittävien henkilöiden haudalle oli tapana käydä viemässä uusi kivi. Henkilön kuoltua myös hänen lempihevosensa saatettiin tappaa, minkä jälkeen se täytettiin oljilla ja asetettiin tolppien varaan isäntänsä haudan viereen.
Kirjallisuutta

Göran Burenhult: Nykyiset alkuperäiskansat – Ihmisen suku 5.  Weldon Owen Pty Limited ja Bra Böcker AB, 1994.  ISBN 951-0-18783-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tehuelchet Wikimedia Commonsissa
Tehuelchien luolamaalauksia Cueva de las Manosissa.
Jules Dumont d'Urvillen maalaus tehuelcheista vuodelta 1842.
Tehuelchejen viitta de la Platan museossa.
Tenderi

Sierra Railwayn tenderi.
Halkohäkki LWR6-veturissa.
Tenderi eli hiilivaunu on pitkän matkan ajoon käytettävien höyryvetureiden yhteydessä oleva erillinen polttoaine- ja vesivaunu.
Tenderin käyttö teki pitkät yhtäjaksoiset linja-ajot mahdollisiksi, sillä tenderiin mahtui veturin ajoaineita moninkertainen määrä veturin kiinteisiin säiliöihin verrattuna. Huomattava osa linja-ajossa käytetyistä höyryvetureista oli juuri tenderivetureita.
Kapearaiteisilla rautateillä, joilla matkat olivat lyhyempiä, veturityyppi oli hiukan harvinaisempi. Nykyisin ainoa ajokuntoinen kapearaiteinen tenderiveturi Suomessa on Jokioisten Museorautatiellä ajossa oleva entinen Loviisan–Vesijärven rautatien LWR6-veturilähde?.
Tenderissä saattaa olla läpikulku, jonka ansiosta voidaan veturimiehistö vaihtaa pitkissä linja-ajoissa pysähtymättä. Suomessa tätä ratkaisua ei ole käytetty.
Halkopolttoisen höyryveturin tenderin metallitangoista muodostuvaa korotusta kutsutaan halkohäkiksi.  Hiilipolttoisten vetureiden vastaavaa yhtenäisistä peltilevyistä tehtyä korotusta kutsutaan hiililaidoiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tenderi Wikimedia Commonsissa
Lempi Pääkkönen

Lempi Maria Pääkkönen (myöh. Siitonen, s. 25. huhtikuuta 1937 Simpele) on suomalainen yleisurheilija, joka saavutti 1950-luvulla kaksi SM-mitalia. Hän sai SM-pronssia viisiottelussa vuonna 1955 ja korkeushypyssä vuonna 1958. Hän edusti Simpeleen Urheilijoita.
Teatteri

Modernit teatterin sisätilat.
Teatteri eli näyttämötaide on yhteistyölle perustuva esittävän taiteen muoto, jossa esiintyjät, yleensä näyttelijät, esittävät joko todellisia tai kuviteltuja tapahtumia yleisön edessä. Esiintyminen tapahtuu määrätyssä paikassa, yleensä näyttämöllä. Esiintyjät voivat kommunikoida näitä tapahtumia yleisölle puhetta, musiikkia, tanssia  ja eleitä yhdistellen. Myös säännöllisiä esityksiä varten suunniteltuja tiloja tai rakennuksia kutsutaan teattereiksi, johtuen antiikin kreikan kielen sanasta  θέατρον (théatron, "paikka katsomiselle").
Näyttämöä voidaan muunnella erilaisilla lavasteilla tai esitys voidaan toteuttaa ulkona, esimerkiksi kesäteatteri.
Tavanomaisen kerronnan lisäksi teatterilla on useita eri muotoja, kuten ooppera, operetti, baletti, pantomiimi, kiinalainen ooppera ja kabuki.
Teatterin historia > Teatteri antiikin Kreikassa

Länsimaisen teatterin historia ulottuu antiikin Kreikkaan ja kreikkalaiseen teatteriin. Erilaisten teatteriesitysten kustannuksiin osallistuminen kuului antiikin kaupunkivaltiossa kansalaisten velvollisuuksiin. Vaikka varhaisemmillakin kulttuureilla oli ollut jumalmyytteihin liittyviä esityksiä, joihin kuului tanssia ja laulua, vasta antiikin Kreikassa teatteri sai nykyisenkaltaisia institutionaalisia piirteitä. Näyttelijät hyödynsivät teatteriesityksissä erilaisia naamioita ja näyttelijöinä saattoivat toimia ainoastaan miehet.
Kreikassa teatteritaide kiinnittyi laajempaan yhteiskunnalliseen kontekstiin ja näytelmät sisälsivät elementtejä uskonnollisista rituaaleista ja poliittisesta vaikuttamisesta. Nykyisessä teatterisanastossa on edelleen käytössä antiikin kulttuurista peräisin olevaa sanastoa. Esimerkkinä voidaan mainita alkujaan kreikkalaisen teatterirakennuksen katsomoa tarkoittanut sana theatron (θέατρον), josta useissa kielissä tunnettu teatteri on peräisin.
Varhaisimmat teatterimuodot olivat tragedia, komedia ja satyyrinäytelmä. Tunnetuimpia antiikin näytelmäkirjailijoita ovat tragediakirjailijoista Aiskhylos, Sofokles ja Euripides, ja komediakirjailijoista Aristofanes ja Menandros. Ensimmäisiin teatteritaiteen teoreetikoihin lukeutuu Aristoteles, joka tarkasteli teatterin erilaisia muotoja Retoriikka-teoksessaan.
Nykyinen teatteri on lainannut antiikista myös näytelmäaiheita, teatterikritiikin periaatteita ja klassisia henkilökohahmoja. Teatteriarkkitehtuuri on saanut vaikutteita antiikista, jossa teatterikatsomot rakennettiin ulos rinteisiin ja ne hyödynsivät luonnon omia akustisia ominaisuuksia.
Teatterin muotoja

Perinteisen puheteatterin lisäksi teatterilla on useita muita muotoja. Esimerkiksi musikaaliteatterissa esiintyjät myös laulavat. Tanssia, teatteria, musiikkia ja toisinaan sirkustaidettakin yhdistellään poikkitaiteellisesti tanssiteatterissa. Myös ooppera ja operetti juontavat juurensa teatteriin. Yhteisöteatteri on teatterimuoto, jossa teatterin keinoja käytetään mm. yhteisön ongelmien selvittämiseen ja ratkaisemiseen. Yhteisöteatterissa on myös tavallista, että yhteisön jäsen osallistuu toimintaan, pelkän katsomisen sijaan. Tunnetuimpia yhteisöteatterin muotoja ovat mm. prosessidraama ja Augusto Boalin kehittämä Forum-teatteri.
Muita teatterimuotoja ovat nukketeatteri ja naamioteatteri. Harrastajateatteri on yksi teatterin muoto, kuten yliopisto-opiskelijoiden tekemä osallistava musiikkiteatteri, nimeltään speksi.
Teatterilaitokset Suomessa

Suomessa vuonna 2019 on 57 valtionosuusteatteria sekä Suomen Kansallisteatteri ja Suomen Kansallisooppera joiden kaikkien toimintaa tuetaan julkisista varoista. Lisäksi Suomessa on 107 rekisteröitynyttä teatteri- ja orkesterilain ulkopuolella olevaa ammattiteatteria. Niiden etuna on mahdollisuus hyödyntää esimerkiksi kantaesityksiä tai muuta kokeilevampaa ohjelmistoa laitosteattereita paremmin.
Tunnettuja suomenkielisiä teattereita ovat Helsingissä sijaitseva Suomen Kansallisteatteri, Tampereen Työväen Teatteri sekä Helsingin, Turun, Lahden, Oulun, Jyväskylän ja Kuopion kaupunginteatterit. Teatteri- ja orkesterilain ulkopuolisista teattereita ovat mm. Rakastajat-teatteri, Musiikkiteatteri Kapsäkki ja Universum.
Suomessa toimii 160 erityyppistä ammattiteatteria ja näiden lisäksi lukuisia joukko harrastajateattereita. Teatteritaiteen tiedotuskeskuksen mukaan vuonna 2009 harrastajateatterien esityksissä kävi yhteensä 850 000 katsojaa. Suurimman harrastajateatterin tittelin saa vuoden 2009 katsojamäärien perusteella Nokian Työväen Teatteri miltei 15 000 katsojalla. Suomessa on myös lukuisia harrastajateattereita, joista tunnetuimpia lienevät Kellariteatteri sekä Ylioppilasteatteri.
Teatteritaiteen koulutuksesta Suomessa

Suurista teattereista löytyy jopa sata erilaista työnimikettä. Teatteri työllistää esimerkiksi seuraavia ammattinimikkeitä tuottaja, ohjaaja, dramaturgi, näyttämömestari, valosuunnittelija, valaistusmestari, äänisuunnittelija, lavastaja, lavastemestarit ja -puusepät, kapellimestari, näyttelijä, tanssitaiteilija, pukusuunnittelija, puvustonhoitaja, pukija, kuiskaaja, maskeeraaja, parturi-kampaaja jne.
Teatterialalle on yleisesti ottaen runsaasti pyrkijöitä huolimatta siitä, että ala on fyysisesti ja psyykkisesti raskas. Teatterialan ammatillista korkeakoulutusta annetaan Teatterikorkeakoulussa Helsingissä ja Tampereen yliopistossa (Näty). Yliopistotasolla on myös kaksi erityistä teatteria tutkivaa oppiainetta, teatteritiede Helsingin yliopistossa sekä teatterin ja draaman tutkimus Tampereen yliopistossa – nämä aineet kuitenkin ennen kaikkea tutkivat teatteria, eivätkä anna suoraa ammatillista pätevyyttä teatteriammatteihin. Lisäksi Jyväskylän yliopistossa voi opiskella draamakasvatusta, mikä yhdessä pedagogisten opintojen kanssa pätevöittää toimimaan draamaopettajana.
Myös monet ammattikorkeakoulut ja muut oppilaitokset tarjoavat teatterialan koulutusta, kuten musiikkiteatterin ja teatteri-ilmaisun ohjaajan koulutusta. Alan ammatillista täydennyskoulutusta Suomessa järjestää Teatterikorkeakoulun koulutus- ja kehittämispalvelut. Muutamissa kansanopistoissa, kuten Lahden kansanopistossa ja Seurakuntaopistolla Järvenpäässä, järjestetään teatterin ja sitä lähellä olevien alojen koulutusta, jotka antavat valmiuksia alan ammatillisiin opintoihin ja toimivat samalla valmennuskursseina korkeakouluopintoihin.
Bertolt Brechtin jako

Aristoteelinen teatteri
Eeppinen teatteri
Erilaisia teattereita

Antiikin Kreikan teattereiden katsomot rakennettiin luonnonrinteisiin. Keskusta varattiin laululle ja tanssille, pieni näyttämö näytelmillä.
Roomalaiset teatterit rakennettiin puusta tai kivestä puoliympyräksi. Näyttelijöiden suojaksi näyttämöllä oli katto.
Renessanssin teatterit muistuttivat kaukaa Rooman teattereita, mutta yleisö oli vain yhdellä puolella.
Elisabetin ajan Englannissa näyttämöllä oli monta sisäänkäyntiä, joita tarvittiin mutkikkaissa juonikuvioissa.
Nykyajan näyttämöt voidaan muunnella. Eräässä versiossa yleisö ympäröi näyttämön joka puolelta.
Pyynikin kesäteatterissa Tampereella katsomo pyörii mahdollistaen eri lavastusten yhtäaikaisen käytön luonnonmaisemassa
Kirjallisuutta

Balme, Christopher B.: Johdatus teatteriin.  ((The Cambridge Introduction to Theatre Studies, 2008.) Suomentanut Pirkko Koski)  Helsinki:  Like, 2015.  ISBN 978-952-01-1136-6
Brecht, Bertolt: Kirjoituksia teatterista.  (Suomentaneet Anja Kolehmainen, Rauni Paalanen ja Outi Valle)  Helsinki:  Teatterikorkeakoulu: VAPK-kustannus, 1991.  ISBN 951-37-0645-1
Mamet, David: Teatteri.  ((Theatre, 2010.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2013.  ISBN 978-952-5697-61-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teatteri Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Teatteri Wikisitaateissa
Sarah Bernhardt Hamletina (1899).
Päämäärien valtakunta

Päämäärien valtakunta on Immanuel Kantin luoma moraalifilosofinen ajatuskoe.  Sillä tarkoitetaan kaikkien eettisten subjektien muodostamaa ideaaliyhteisöä, jossa jokainen jäsen olisi saavuttanut tahdon autonomian. Tällaisessa valtakunnassa jokainen olisi yhtä aikaa sekä hallitsija (lakiasäätävä elin) että alamainen (lakia noudattava jäsen).
Kant esitteli termin teoksessaan Moraalin metafysiikan perustus (1785).
Pärspäänjärvi

Kurkolanniemen kärki ja Pärspäänjärvi vuoden 1860 kartalla.
Järvi pohjoisesta nähtynä.
Pärspäänjärvi (ven. о́зеро Ли́повское, ozero Lipovskoje, myös Липово, Lipovo ja Липовое, Lipovoje) on järvi Venäjällä Leningradin alueen Jaaman piirin Laukaansuun kunnassa. Se sijaitsee Kurkolanniemen pohjoisosassa. Vedeltään suolapitoinen järvi on yhteydessä Suomenlahteen Lipovka (ven. Липовка) -nimisen kanavan kautta. Niemimaan keskiosassa sijaitseva Valkeajärvi laskee Pärspäänjärveen pienen puron kautta. Järven pinta-ala on 5,3 neliökilometriä ja valuma-alueen laajuus 44,6 neliökilometriä.
Järven pohjoispäässä on aikaisemmin inkerinsuomalaisten asuttama Kurkulan kylä. Hävinneitä kyliä ovat länsirannalla sijainnut Vena ja etelärannalla sijainnut Peräkylä (ven. Перкале, Perkale). Inkerikkojen asuttama Pärspää on kauempana Suomenlahden rannalla. Alue kuuluu Kurkolanniemen rauhoitusalueeseen. Pärspäänjärven rannoilla on runsaasti ennen toista maailmansotaa rakennetun sotilastukikohdan jäänteitä. Kurkulassa toimii rajavartiosto.
Aiheesta muualla

Pärspäänjärvi Venäjän vesistörekisterissä (venäjäksi)
Téméraire (1782)

| Téméraire |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Brest
Kölinlasku:  toukokuu 1782
Laskettu vesille:  17. joulukuuta 1782
Palveluskäyttöön:  heinäkuu 1783
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1803
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 966 tonnia
Pituus:  55,87 m
Leveys:  14,90 m
Syväys:  7,26 m
Koneteho:  täystakiloitu
Miehistöä:  3 upseeria ja 690 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  yhteensä 74 tykkiä: 28 x 36 naulan SML tykkiä 30 x 18 naulan tykkiä 16 x 8 naulan tykkiä 4 x 36 naulan karronadia
Téméraire oli Ranskan laivaston vuonna 1782 vesillelaskettu 74-tykkinen Téméraire-luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Brestin telakalta, missä köli laskettiin toukokuussa 1782. Alus laskettiin vesille 17. joulukuuta 1782 ja otettiin palvelukseen heinäkuussa 1783.