stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Amerikansuomi
Vaikutus suomensuomeen ja amerikanenglantiin

Suomeen palanneiden siirtolaisten mukana on suomen kieleen tullut joitakin amerikansuomalaisia sanoja. Suomen murteiden sanakirjassa on parisenkymmentä amerikansuomalaisperäistä sanaa, kuten haussi ’talo’, huntata ’metsästää’ ja tulsut ’työkalut’. Suomen arkikielessä käytettäviä, mahdollisesti amerikansuomalaisia sanoja ovat esimerkiksi kaara ’auto’, mainari ’kaivosmies’ ja taala ’dollari’. Amerikanenglantiin suomen kieli ei tiettävästi ole jättänyt mitään jälkiä, saunaa lukuun ottamatta. Edes suomalaisalueiden tukkijätkien vanhasta erikoissanastosta ei ole löydetty suomenlähtöisiä sanoja.
Kirjallisuutta

Pertti Virtaranta, Amerikansuomen sanakirja: A dictionary of American Finnish, Turku: Siirtolaisuusinstituutti 1992. ISBN 951-9266-43-7
Pertti Virtaranta, toimittanut Jaakko Yli-Paavola, Hauska tutustua: amerikansuomalaisia tapaamassa. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1996 ISBN 951-717-909-X Sarja: Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, ISSN 0355-1768; 651
Aiheesta muualla

Jenni Tuominen, A short introduction to Finglish
Selma Siiri Sahlman, The Finnish language in the United States (Arkistoitu – Internet Archive)
Hanna Männikkö, "- -Mä oon busy busy lady you know--" Koodinvaihdon rakenteet ja funktiot jälkipolvien amerikansuomessa
Lännen lokari Hiski Salomaa, Ylen Elävä arkisto, ääninäytteitä amerikansuomalaisen kuplettilaulaja Hiski Salomaan lauluista
| n k Suomen murteet |
| --- | --- |
Länsimurteet:  Lounaismurteet Nummi  Rauma  Somero  Etelä-Pohjanmaan murre  Keski- ja pohjoispohjalaiset murteet  Hämäläismurteet Tampere  Peräpohjalaiset murteet Tornio 
Itämurteet:  Savolaismurteet Kainuu  Keski-Suomi  Kaakkoismurteet 
Muut:  Amerikansuomi  Stadin slangi  Ruotsinsuomi 
Kielet tai murteet:  Meänkieli Jällivaara  Kveenin kieli
Elina Anttila

Anna Elina Anttila, o.s. Lähteenmäki, (s. 11. huhtikuuta 1963 Helsinki) on Suomen kansallismuseon ylijohtaja. Hän johtaa Suomen kansallismuseota ja sen museokohteita.
Anttila on valmistunut flosofian kandidaatiksi (taidehistoria, yleinen historia) 1990 ja väitellyt 2001 Helsingin yliopistosta filosofian tohtoriksi taidehistorian alalta tutkimuksella Albert Edelfelt & la nouvelle peinture.
Anttila on ollut Suomen kansallismuseon ylijohtaja vuodesta 2014. Sitä ennen hän oli Kansallismuseon museopalvelujohtaja 2013–2014, Kansallismuseon organisaatiouudistuksen hankejohtaja 2013 Museovirastossa, vs. ylijohtaja 2012 Suomen kansallismuseossa, Museoalan kehittämisen ja tiedonhallinnan osastonjohtaja 2011–2012 Museovirastossa, Kuvakokoelmien yli-intendentti 2008–2011 Museovirastossa. Hän oli tutkija 2001–2008 Suomen kansallismuseon kokoelma- ja tutkimusyksikössä ja tutkija 1991–2001 Cygnaeuksen galleriassa.
Julkaisut

Albert Edelfelt & la nouvelle peinture, Elina Anttila. Helsinki: Taidehistorian seura, 2001 – (Taidehistoriallisia tutkimuksia, ISSN 0355-1938; 24.). ISBN 951-97900-5-5. – Väitöskirja Helsingin yliopisto.
Edelfelt Pariisissa, kirjoittajat: Elina Anttila ... ja muita; suomennokset: Kai Kartio ... ja muita; toimittaja: Kirsi Kaisla. Turku: Turun taidemuseo, 2001 – (Turun taidemuseon julkaisuja, ISSN 0789-9610; 2/2001.). – (Tikanojan taidekodin julkaisuja, ISSN 1457-0041; 2/2001.). ISBN 952-9576-26-9. – Ilmestynyt myös ruotsiksi nimellä Edelfelt i Paris
Ainola, Sibeliuksen koti: opas, teksti: Elina Anttila. Helsinki: Museovirasto, 2003 ISBN 951-616-098-0.
Ainola, the home of Sibelius: a guide, text: Elina Anttila; English translation: Jüri Kokkonen. Helsinki: National Board of Antiquities, 2003 ISBN 951-616-101-4.
Edelfelt: matkoja, maisemia ja naamiaisia, Elina Anttila ... ja muita; käännökset: Oili Suominen ... Outi Nyman ... Roderick Dickson ...; toimitus: Erkki Anttonen. Helsinki: WSOY, 2004. ISBN 951-0-29219-2.
Venäläinen posliini, Collection Vera Saarela ja Suomen kansallismuseon kokoelmat; Elina Anttila. Helsinki: Vera Saarelan säätiö: 2008 ISBN 978-951-616-187-0.
Arabian lumoava posliini, Arabia-asiantuntija: Helena Leppänen; kirjoittajat: Elina Anttila ... ja muita; toimitus: Hilkka Opas. Helsinki: WSOY, 2010. ISBN 978-951-0-36607-3.
Aleksanteri III ja Suomi, Venäläinen museo, Suomen Kansallismuseo, Kymenlaakson museo; tutkimusjohtaja: Evgenia Petrova; teosesittelyt: Elina Anttila ... ja muita, Valtion venäläinen museo, Palace editions, 2013 – Ilmestynyt myös englanniksi nimellä  Alexander III and Finland ja venäjäksi nimellä Aleksandr III i Finlândiâ.
Russian porcelain: the state of collections and research: conference organized by the Vera Saarela Foundation and the National Museum of Finland, Helsinki, Finland, November 2008 = Russkij farfor: sostoânie kollekcij i issledovaniâ: konferenciâ, organizovannaâ Fondom Very Saarela, Helsinki, Finlandia, Noâbr 2008, toim. Elina Anttila. Vera Saarela Foundation 2015 ISBN 978-951-616-249-5.
Julie Andrews

| Julie Andrews |
| --- | --- |
 Julie Andrews vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. lokakuuta 1935 (ikä 89) Walton-on-Thames, Surrey, Englanti
Ammatti:  näyttelijä, laulaja, kirjailija, teatteriohjaaja, tanssija
Puoliso:  Tony Walton (1959–1967) Blake Edwards (1969–2010)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1945–
Merkittävät roolit:  Maija Poppanen Sound of Music
Palkinnot
 Parhaan naispääosan Oscar  1964 Maija Poppanen 
Aiheesta muualla
julieandrewscollection.com
IMDb 
Elonet
Julie Andrews, alkuperäiseltä nimeltään Julia Elizabeth Wells, (s. 1. lokakuuta 1935 Walton-on-Thames, Surrey, Englanti) on englantilainen Oscar-palkittu näyttelijä, laulaja ja lastenkirjailija. Hänet tunnetaan muun muassa rooleistaan musikaalielokuvissa Maija Poppanen (1964) ja Sound of Music (1965).
Andrews on palkittu uransa aikana muun muassa Oscarilla, viidellä Golden Globella, Baftalla, kahdella Primetime Emmyllä, kolmella Grammyllä sekä Disney Legends -palkinnolla. Vuonna 2001 hän sai Kennedy Center Honors -palkinnon myötävaikutuksestaan Yhdysvaltain kulttuurissa ja vuonna 2007 hän sai Screen Actors Guild -elämäntyöpalkinnon. Vuonna 2022 hänet palkittiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämätyöpalkinnolla. Hänen kirjoittamansa kirjat ovat lähes kaikki nousseet Yhdysvalloissa bestseller-listojen kärkeen.
Vuonna 2002 järjestetyssä 100 Greatest Britons -äänestyksessä Andrews sijoittui 59. tilalle.
Ura > 1940- ja 1950-luku: My Fair Lady

Andrews näytteli debyyttiroolinsa teatterissa vuonna 1947, Lontoon West Endissä. Hän oli tuolloin vain 12-vuotias, mutta tenori-isäpuoli ja pianistiäiti olivat kouluttaneet häntä esiintymään pienestä pitäen, ja hän oli esiintynyt jo toisen maailmansodan aikana viihdytyskiertueilla toisen lapsitähden Petula Clarkin kanssa. Andrewsilla oli harvinainen neljän oktaavin laajuinen sopraanoääni, joka teki hänestä poikkeuksellisen taitavan laulajan ja suositun musikaalitähden.
Esiinnyttyään joitakin vuosia Lontoon teatterilavoilla Andrews siirtyi Yhdysvaltoihin. Ensiesiintymisensä Broadwaylla hän teki musikaalissa The Boy Friend vuonna 1954, vain 18-vuotiaana. Vuonna 1956 Andrews sai Eliza Doolittlen roolin musikaalista My Fair Lady, josta tuli menestys ja Andrewsin läpimurtorooli.
Ura > 1990-luvulta 2010-luvulle

Andrewsin yhtenä tavaramerkkinä ollut neljän oktaavin lauluääni vaimentui pysyvästi kyseisessä leikkauksessa vuonna 1997.lähde? Leikkauksen jälkeen Andrews ei kyennyt laulamaan ja hänen puheääntäänkin vaivaa lievä käheys.lähde? Leikkauksensa jälkeen Andrews on toiminut aktiivisesti vaurioituneista äänihuulista kärsivien ihmisten auttamiseksi tukemalla tutkimusta äänihuulivaurioiden korjaamiseksi. Laulu-uransa päätyttyä Andrews ryhtyi kirjoittamaan lastenkirjoja ja hän omistaa Emma-tyttärensä kanssa pienen kustannusyhtiön, Julie Andrews Collectionin, jolle he kirjoittavat kirjoja yhdessä. Kirjat kuvittaa usein Tony Walton.
Vuonna 2001 Andrews näytteli elokuvassa Prinsessapäiväkirjat, joka oli hänen ensimmäinen Disney-elokuva sitten Maija Poppasen. Andrew näyttelee kuningatar Clarisse Marie Renaldia ja hän uusi roolin elokuvan jatko-osassa Prinsessapäiväkirjat 2 vuonna 2004. Jatko-osassa Andrews lauloi ensi kertaa elokuvassa sitten hänen leikkauksensa. Hän lauloi kappaleen ”Your Crowning Glory” yhdessä Raven-Symonén kanssa ja kappale oli sävellajiltaan sopiva Andewsille, että hän pystyi laulamaan kappaleen. Elokuvan musiikkivastaava Dawn Soler kertoi Andrewsin onnistuneen ensimmäisellä otolla ja että koko työryhmä oli liikuttunut kohtausta kuvatessa.
Vuodesta 2004 Andrews on ääninäytellyt useissa elokuvissa. Hän ääninäytteli kuningatar Lilliania Shrek-elokuvasarjan elokuvissa Shrek 2 (2004), Shrek kolmas (2007) ja Shrek ja ikuinen onni (2010). Andrews on ääninäytellyt myös muun muassa elokuvissa Lumottu (2007) ja Itse ilkimys (2010).
Vuonna 2016 Andrews ohjasi Australian oopperalle My Fair Lady -musikaalin, joka esitettiin Sydneyn oopperatalossa. Andrews on luonut lastensarjan Julie's Greenroom, jossa hän näyttelee pääosaa ja jonka hän myös tuottaa. Sarja julkaistiin Netflixissä vuonna 2017.
Andrewes julkaisi toisen muistelmansa ”Home Work: A Memoir of My Hollywood Years” vuonna 2018.
Vuonna 2020 Andrews ääninäytteli Lady Whistledownin kertojaroolin Netflixin draamasarjassa Bridgerton. Sarjasta tuli pian julkaisun jälkeen Netflixin kaikkien aikojen katsotuin sarja yli 82 miljoonalla katsojalla.
Andrews palkitaan Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämätyöpalkinnolla.
Yksityiselämä

Andrews on ollut kahdesti naimisissa. Vuosina 1959–1967 hän oli naimisissa englantilaisen nuoruudenrakkautensa Tony Waltonin kanssa, joka on Oscar-palkittu lavaste- ja pukusuunnittelija. Walton muun muassa suunnitteli Maija Poppasen puvustuksen ja osan lavastuksesta. Vuonna 1969 Andrews meni naimisiin elokuvaohjaaja Blake Edwardsin kanssa, jonka kanssa hän teki lukuisia yhteisiä elokuvia. Heidän avioliittonsa päättyi 88-vuotiaan Edwardsin kuolemaan joulukuussa 2010. Andrews ja Edwards olivat juuri viettäneet 41-vuotishääpäiväänsä.
Andrewsilla on kolme lasta: tytär Emma Katherine Walton Hamilton ensimmäisen miehensä Tony Waltonin kanssa ja kaksi Vietnamista 1970-luvun alussa adoptoitua tytärtä, Amelia (Amy) Leigh ja Joanna Lynne, Blake Edwardsin kanssa. Lisäksi perheeseen kuuluvat myös Edwardsin kaksi lasta aiemmasta avioliitosta: tytär Jennifer ja poika Geoffrey. Lastenlapsia Andrewsilla ja Edwardsilla on yhdeksän ja lapsenlapsenlapsia on kaksi. Lapsenlapsista kaksi on Andrewsin biologisia lapsenlapsia: Emma-tyttären 1990-luvulla syntynyt poika ja 2000-luvun alussa syntynyt tytär.
Filmografia > Elokuvat

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Suomenkielinen nimi | Elokuvat> Alkuperäinen nimi | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- | --- |

| 1949 | Bagdadin ruusu | La Rosa di Bagdad | Princess Zeila (äänirooli) |
| 1964 | Maija Poppanen | Mary Poppins | Maija Poppanen |
| 1964 | Sodassa ja rakkaudessa | The Americanization of Emily | Emily Barham |
| 1965 | Salzburg Sight and Sound | Salzburg Sight and Sound | itsenään |
| 1965 | Sound of Music | The Sound of Music | Maria von Trapp |
| 1966 | Revitty esirippu | Torn Curtain | Dr. Sarah Louise Sherman |
| 1966 | Hawaiji | Hawaii | Jerusha Bromley |
| 1967 | Think Twentieth | Think Twentieth | itsenään |
| 1967 | Moderni Millie | Thoroughly Modern Millie | Millie Dillmount |
| 1968 | Star! – tähti | Star! | Gertrude Lawrence |
| 1970 | Darling Lili | Darling Lili | Lili Smith (Schmidt) |
| 1971 | The Moviemakers | The Moviemakers | itsenään |
| 1972 | Julie | Julie | itsenään (dokumentti) |
| 1974 | Romantiikan siemen | The Tamarind Seed | Judith Farrow |
| 1976 | Vaaleanpunainen pantteri iskee jälleen | The Pink Panther Strikes Again | Ainsley Jarvis (laulu) |
| 1979 | 10 – nainen kuin unelma | 10 | Samantha Taylor |
| 1980 | Veijari | Little Miss Marker | Amanda Worthington |
| 1981 | S.O.B. – sekoilijan otollinen bisnes | S.O.B. | Sally Miles |
| 1982 | Victor/Victoria | Victor Victoria | Victoria Grant / Count Victor Grezhinski |
| 1982 | Vaaleanpunaisen pantterin jäljillä | Trail of the Pink Panther | Charwoman |
| 1983 | Mimmikuume | The Man Who Loved Women | Marianna |
| 1986 | Elämänmenoa | That's Life! | Gillian Fairchild |
| 1986 | Duetto yhdelle | Duet for One | Stephanie Anderson |
| 1991 | Cin cin | A Fine Romance | Mrs. Pamela Piquet |
| 1991 | Our Sons | Our Sons | Audrey |
| 1995 | Victor/Victoria | Victor/Victoria | Victoria Grant / Count Victor Grezhinski |
| 2000 | Relative Values | Relative Values | Felicity Marshwood |
| 2001 | Prinsessapäiväkirjat | The Princess Diaries | kuningatar Clarisse Renaldi |
| 2002 | Vallaton rakkaus | Unconditional Love | itsenään |
| 2003 | Eloise at the Plaza | Eloise at the Plaza | Nanny |
| 2003 | Eloise at Christmastime | Eloise at Christmastime | Nanny |
| 2004 | Shrek 2 | Shrek 2 | kuningatar Lillian (ääni) |
| 2004 | Prinsessapäiväkirjat 2 | The Princess Diaries 2: Royal Engagement | kuningatar Clarisse Renaldi |
| 2007 | Shrek kolmas | Shrek the Third | kuningatar Lillian (ääni) |
| 2007 | Lumottu | Enchanted | kertoja (ääni) |
| 2010 | Hammaskeiju | Tooth Fairy | Lily |
| 2010 | Shrek ja ikuinen onni | Shrek Forever After | kuningatar Lillian (äänirooli) |
| 2010 | Itse ilkimys | Despicable Me | Marlena, Grun äiti (äänirooli) |
| 2017 | Itse ilkimys 3 | Despicable Me 3 | Marlena, Grun äiti (äänirooli) |
| 2018 | Aquaman | Aquaman | Karathen (äänirooli) |
| 2021 | Kätyrit: Grun tarina | Minions: The Rise of Gru | Marlena, Grun äiti (äänirooli) |
Aiheesta muualla

Julie Andrews Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Julie Andrews Elonetissä.
Julie Andrews nndb:ssä
Julie Andrews ibdb:ssä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat 2  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  Emmy Awards  FID  Grammy Awards  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Julie Andrews 1960-luvulla.
Julie Andrews elokuvassa Maija Poppanen.
Julie Andrews vuonna 2003.
Leonid Andrejev

| Leonid Andrejev |
| --- | --- |
 Leonid Andrejev
Henkilötiedot
Koko nimi:  Leonid Nikolajevitš Andrejev
Syntynyt: 21. elokuuta 1871 Orjol, Venäjä
Kuollut: 12. syyskuuta 1919 Kuokkala (48 vuotta)
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  kirjailija
Lapset:  Daniil Andrejev, Nina Andrejeva
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Leonid Nikolajevitš Andrejev (ven. Леони́д Никола́евич Андре́ев; 21. elokuuta (J: 9. elokuuta) 1871 Orjol, Venäjän keisarikunta – 12. syyskuuta 1919 Kuokkala, Suomi) oli venäläinen kirjailija.
Suku ja koulutus

Leonid Andrejev syntyi Orjolin alueella vuonna 1871 virkamiesperheeseen. Hänen vanhempansa olivat maanmittaus-verottaja Nikolai Ivanovitš Andrejev (1847–1889) ja puolalaisen maanomistajan tytär Anastasia Nikolajevna Patskovskaja (k. 1920). Jo lapsena Leonid osoitti kiinnostusta lukemiseen. Hän opiskeli Orjolin klassillisessa kymnaanissa vuosina 1882–1891. Hän piti Schopenhauerin ja Eduard von Hartmannin teoksista.
Leonid oli nuorena impulsiivinen ja uhkarohkea: hän esimerkiksi kokeili 17-vuotiaana tahdonvoimaansa makaamalla junakiskoilla lähestyvän höyryveturin edessä. Hän opiskeli lakia ensin Pietarin yliopistossa kunnes hänen isänsä kuoli ja perheen taloudellinen asema huononi merkittävästi. Leonid alkoi juopotella sekä joutui olemaan ilman ruokaa rahojen loputtua. Andrejev siirtyi maksukyvyttömyytensä vuoksi Moskovan yliopistoon oikeustieteelliseen tiedekuntaan, jossa toverit ja järjestöt auttoivat taloudellisesti.
Vuonna 1894 Andrejev yritti tehdä itsemurhan onnettoman rakkauden vuoksi. Epäonnistuneen laukauksen seurauksena olivat uskonnollinen katumus ja sydänsairaus, joka myöhemmin aiheutti kirjailijan kuoleman. Andrejev joutui jälleen elämään köyhyydessä: hänen täytyi elättää Moskovaan muuttanutta äitiään ja sisaruksiaan. Hänen opintojaan keskeyttivät satunnaiset työt, opettaminen ja muotokuvien maalaus tilauksesta. Hän ei osallistunut poliittiseen toimintaan. Vuonna 1897 hän läpäisi yliopiston loppukokeet, mutta hän ei käytännössä koskaan toiminut lakimiehenä, vaikka työskenteli jonkin aikaa asianajajan avustajana Moskovan oikeusalueella.
Vuonna 1902 Andrejev meni naimisiin Aleksandra Veligorskajan, runoilija ja taidemaalari Taras Ševtšenkon veljentyttären kanssa. Hän kuoli lapsivuodekuumeeseen vuonna 1906. Heillä oli kaksi poikaa, Daniil Andrejev, runoilija ja mystikko ja runoilija Vadim Andrejev (1902–1976). Vuonna 1908 Leonid Andrejev meni naimisiin Anna Denisevitšin kanssa ja päätti erottaa kaksi pientä poikaansa pitäen vanhemman pojan Vadimin luonaan ja lähettämällä Daniilin asumaan Aleksandran sisaren luo. Vadim Andrejev asui myöhemmin Pariisissa.
Anna Denisevitšin kanssa hänellä oli kolme lasta: Savva Andrejev (1909–1970), taiteilija ja balettitanssija; Vera Andrejeva (1910–1986), proosa- ja muistelmakirjailija; Valentin Andrejev (1912–1988), taiteilija, koreografi, kirjailija ja kääntäjä.
Kirjallinen ura

Andrejev aloitti vuonna 1897 journalistisen toimintansa julkaisemalla sanomalehti Moskovski Vestnikissä ja Kurierissa. Hän käytti salanimeä James Lynch. Vuonna 1898 hänen ensimmäinen tarinansa Bargamot ja Garaska (ven. Баргамот и Гараська) julkaistiin Kurierissa. Andrejevin mukaan tarina oli Dickensin jäljitelmä, mutta Maksim Gorki huomasi nuoren kirjaiijan, joka kutsui Andrejevin mukaan tiedettä popularisoivaan ja kansan sivistämiseen tähtäävään Znanije ('Tieto') -kustantamoon, joka yhdisti monia nuoria kirjailijoita niin sanotuksi Gorkin piiriksi.
Todelliseen maineeseen Andrejev nousi sen jälkeen, kun hänen tarinansa Žili-bili (ven. Жили-были, 'Olipa kerran' ) julkaistiin vuonna 1901 pietarilaisessa 'Elämä' (ven. Жизнь, Žhizn) -kirjallisessa ja poliittisessa Vladimir Aleksandrovitš Possen päätoimittamassa aikakauslehdessä, joka oli lähellä marxilaisuutta.
Andrejevin ensimmäinen novelli Stena (ven. Стена, 'Seinä') julkaistiin sanomalehdessä vuonna 1901. Seuraavana vuonna ilmestyneet kaksi novellia V tumane (ven. В тумане, 'Sumussa') ja Bedzna (ven. Бездна, 'Kuilu'), herättivät 1902 Venäjällä suurta kohua, sillä niissä käsiteltiin raiskausta ja sukupuolitauteja.
Vuonna 1904 ilmestynyt synkkä sotakertomus Krasnij smeh (Красный смех, suom. Punaista naurua, 1905) teki Andrejevista kuuluisan myös kansainvälisesti, ja kirjan 60 000 kappaleen painos myytiin heti loppuun. Kirjan kuvaamat sodan kauhut olivat ajankohtaisia Venäjän-Japanin sodan vuoksi. Andrejevin teos ilmestyi heti seuraavana vuonna Suomessa kahtena eri käännöksenä, ja vuosina 1905–1918 ilmestyivät 12 muunkin teoksen suomennokset, merkittävä osa työväenliikettä lähellä olevien tahojen kustantamina. Hänen Kertomuksensa sekä laajempi teos Isä Vasili Fiveiskin elämä kuvaavat yksilön sortumista ympäristön paineen alla. Niihin sisältyy vallankumousajan kiduttavaa hermostusta ja kauhua.Hänen merkittäviä näytelmiään ovat Ihmisen elämä, Tähtiä kohden ja Savva.
Hänen kuuluisin teoksensa on Kertomus seitsemästä hirtetystä (ven. Рассказ о семи повешенных, Rasskaz o semi povešennyh, 1908, suom. 1908 ja 1984). Hirtettävinä on sekä 'tavallisia' murhaajia että vallankumouksellisia terroristeja. Vallankumouksellisten varsinkin kahden naisen, kuvaus on idealisoivaa.
Andrejev oli omana aikanaan erittäin suosittu näytelmäkirjailija. Hän käytti symbolisteille tyypillisiä tyylikeinoja ja kuvaustapaa. Tämä näkyy esimerkiksi näytelmässä Ihmisen elämä (Žizn tšeloveka, 1906, suom. 1907) ja Lazar (Lasarus, 1906). 1910-luvun näytelmissä yhtenä teemana oli ihanteiden mureneminen.
Poliittinen toiminta

Andrejev oli kiihkeä vallankumouksellinen ja osallistui poliittiseen toimintaan. Vuonna 1905 hän joutui kahdeksi kuukaudeksi vankilaan asunnossaan pidetyn kokouksen vuoksi. Andrejev kärsi vankeusrangaistuksen yhdessä Maksim Gorkin kanssa. Hän oli osittain samoilla linjoilla Gorkin kanssa vaikka korosti yksilöllisyyttä enemmän kuin Gorki ja oli myös näkemyksiltään pessimistisempi. Poliittisten erimielisyyksien vuoksi heidän tiensä erosivat.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Andrejev työskenteli hallituksen julkaisemassa sanomalehdessä. Lokakuun vallankumouksen jälkeen 1917 hän joutui pakenemaan Suomeen. Suomessa Andrejev ehti asua vajaat kaksi vuotta, kunnes hänen elämänsä päättyi sairauden vuoksi Kuokkalassa vuonna 1919. Andrejev haudattiin Pietariin.
Perintö

Kirjailijan toisesta avioliitosta oleva tytär Nina Andrejeva muistelee lapsuuttaan Kuokkalan Vammelsuussa teoksessaan Дом на Черной речке (Talo Vammelsuussa, WSOY 1977). Leonid Andrejevia pidetään venäläisen ekspressionismin johtohahmona, mutta Andrejev nähtiin myös aikansa työläiskuvaajana, joka kurjuuden kuvauksillaan tuki vallankumousta.
Myöhemmissä kritiikeissä Andrejeviin on suhtauduttu ristiriitaisesti. Tätä eri tyylisuuntien keinoja yhdistävää kirjailijaa on kuvattu muun muassa "tavanomaisella mielikuvituksella varustetuksi epätavalliseksi verbaalilahjakkuudeksi". Nykyvenäläisen käsityksen mukaan Andrejev on "pieni klassikko" Aleksandr Kuprinin tapaan.
Suomennetut teokset

Kertomuksia ; suom. Olga Salo, Yrjö Weilin 1905 Sisältää novellit:
Hätäkello, Valhe, Maakerroksessa, Walja, Äänettömyys, Vahaenkeli, Horna.
Punanen nauru (расный смех), katkelmia; suomentanut Anton Helve. Työväen sanomalehti-osakeyhtiö 1905
Punaista naurua (расный смех), katkelmia; suom. Eino Landgren. Otava 1905;
Ihmisen elämää: viisi kuvaelmaa ynnä proloogi (Жизнь человека), suomentanut Iisakki Lattu. Otava 1907
Keväisiä lupauksia: Alikapteeni Kablukovin elämästä, Helsinki: Emil Vainio 1907 Helsingin Kaiun kertomuskokoelma, 4
Valhe, Kaleva (Mich.): Suomalais-amerikkalainen kustannusyhtiö 1907
Kertoelmia , Helsinki: Emil Vainio 1908. Sarja Nykyajan venäläisten kirjailijain kertomuksia, 1. Sisältää novellit:
Kaupunki; Ohimennen; Bargamot ja Garasjka; Sattuma; Marseljeesi; Ben-Tovit; Santarmi; Iso slammi; Omituinen mies; Kirja; Varkaisiin mennessä; Keväällä.
Kuningas Nälkä, näytelmä (Царь-голод); suomentanut Hella Wuolijoki. Työväen sanomalehti OY 1908
Pimeyttä (Тьма); suom. Sandra Laihia. Karisto 1908
Anatema: näytelmä 7:ssä kuvaelmassa (Aнатэма), suomentanut Iisakki Lattu. Helsinki: Vihtori Kosonen 1909
Kertomus seitsemästä hirtetystä (Рассказ о семи повешенных); suomentanut M. O. Työväen sanomalehti-osakeyhtiö 1909
Juudas Iskariot (Iuda Iskariot), suom. V. K. Trast, Hämeenlinna: Karisto 1910
Niin kävi (Так было) Viipuri: Wiipurin työväen sanomalehti- ja kirjapaino-osuuskunta 1912
Seitsemän hirtetyn tarina (Razskaz o semi povešennyih), suom. Juhani Konkka, Jyväskylä: Gummerus 1957. Sarja: Kirjallinen löytöretki, 1
Juudas Iskariot , suom. Juhani Konkka, Hämeenlinna: Karisto 1959 Sarja: Helmisarja, 11 - 2. tark. p. 1980. Sisältää novellit:
Nauru; Hätäkello; Valhe; Maakerroksessa; Walja; Äänettömyys; Vahaenkeli; Horna.
Valitut kertomukset ; valinnut ja esitellyt Ben Hellman; suom. Martti Anhava Helsinki: WSOY 1984 ISBN 951-0-12559-8 Sisältää novellit:
Ajatus, Asemalla, Ei anteeksiantoa, Iso slammi, Kaupunki, Kertomus seitsemästä hirtetystä, Kuvernööri, Olipa kerran, Petka huvilalla, Punainen nauru, Vahaenkeli
Sallimus, antologiassa: Mustan väliverhon takaa: kuvia venäläisestä elämästä, valikoinut ja suom. Heikki Välisalmi. Hämeenlinna: Osakeyhtiö Hämeen Kansa 1922
Lasarus, teoksessa: Ei vain verestä: vampyyriantologia (Blood is not enough), toim. Ellen Datlow; suom. Ulla Selkälä ja Ilkka Äärelä. Helsinki: Jalava 1990 Sarja: Jalavan kauhusarja, no. 9 ISBN 951-8954-30-5
Lähde: Ilona.tinfo.fi
Ihmisen elämä
Sawwa
Elomme päivät
Professori Storitsyn
Se joka saa korvapuusteja
Kuningas Nälkä
Anfiisa
Ylioppilaan rakkaus
Klovni
Kertomus seitsemästä hirtetystä
Kirjallisuutta

Roininen, Aimo: Kirja liikkeessä: Kirjallisuus instituutiona vanhassa työväenliikkeessä (1895–1918).  (Väitöskirja: Oulun yliopisto)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1993.  ISBN 951-717-776-3
Menneen maailman värikuvat : kirjailija Leonid Andrejev Vammelsuussa 1908-1919, Helsinki: Tammi 1989 ISBN 951-30-9083-3