stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ovako Imatra

| Ovako Imatra Oy Ab |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  2006
Toimitusjohtaja:  Klaus Enwald
Puheenjohtaja:  Marcus Hedblom
Kotipaikka:  Imatra, Suomi
Toimiala:  terästeollisuus
Tuotteet:  pyörö-, neliö- ja lattaterästangot
Liikevaihto:   287,4 milj. € (2022)
Tilikauden tulos:   16,5 milj. € (2022)
Henkilöstö:   553 (2022)
Emoyhtiö:  Ovako AB
Omistaja:  Nippon Steel Corporation
Kotisivu:  www.ovako.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ovako Imatra Oy Ab on imatralainen terästehdas, joka valmistaa pyörö-, neliö- ja lattaterästankoja. Tehtaan valmistamia erikoisteräksiä käytetään esimerkiksi tehonsiirtolaitteisiin ja muuntajiin, akseleihin, hammaspyöriin, kampiakseleihin, jousiin, laakereihin, ruuveihin ja kaivoslaitteisiin. Imatran tunnetuin tuote on M-Steel®, jonka suunnittelussa on pyritty säästämään työstökustannuksia ja parantamaan koneistusprosessien tuottavuutta. Ovako Imatran tehtaalla työskentelee noin 600 työntekijää ja se on Imatran 3. suurin työnantantaja sekä Kaakkois-Suomen suurin metallialan yritys. Imatran tehdas kuuluu osana Ovako-konsernia japanilaiseen teräksenvalmistajaan Nippon Steel Corporationiin.
Historia > Vuoksenniska-aika

Terästehtaan historia ulottuu vuoteen 1915, jolloin perustettiin Elektrometallurgiska AB, joka oli sähkökäyttöinen rautasulattamo. Yritys liitettiin vuonna 1934 sisaryhtiöönsä Oy Vuoksenniska Ab, jolla oli alun perin puuhiomotoimintaa vuosina 1927-1939.
Vuonna 1936 Vuoksenniska rakensi Imatran rautatehtaan sähkösulaton harkkoraudan ja teräksen tuotantoon sekä valssaamon. Samaan aikaan Outokumpu rakensi kuparitehtaan, jonka sivutuotteena syntyi kiisutuhkaa, jota oli mahdollista hyödyntää harkkoraudan tuotannossa, jonka hyödyntäminen Vuoksenniskan rautatehtaan prosessissa onnistui vasta tutkimus- ja kehitystyön tuloksena. Vuonna 1943 Vuoksenniska perusti Turun harkkorautatehtaan koksimasuuneineen, joka valmisti suomalaisten valimoiden tarvitsevan rautatarpeen. Henkilökunnan määrä Turussa oli suurimmillaan 250 työntekijää.,  Elektrometallurgiskan ja Vuoksenniskan pääomistaja oli niiden perustamisesta 1915 ja 1926 lähtien vuorineuvos Berndt Grönblom yhdessä lankonsa vapaaherra Gustaf Aminoffin kanssa. Aminoff toimi alkuvaiheessa terästeollisuuden teknisenä johtajana. Vuoksenniskan enemmistöomistus siirtyi Grönblomille vuodesta 1936 alkaen.
Ennen talvisotaa tärkeitä tuotteita olivat tuolloin erityisesti rautatiekiskot. Sotien aikana suuri merkitys oli sen tuottamalla kranaattiteräksellä, joka hallitsi sodan ajan tehtaan tuotantoa.
Sotien aikana Imatran terästehdas vaurioitui, mutta onnistuttiin pian sodan jälkeen kunnostamaan niin, että tehdas oli mukana sodan jälkeisessä sotakorvaustoiminnassa.
Historia > Suomalainen Ovako-aika

Terästeollisuudessa tapahtui 1960-luvulla voimakasta teknologista kehitystä. Tässä tilanteessa Vuoksenniskan Imatran tehdaskin erikoistui terästuotannossaan. Nimi "Ovako" tuli käyttöön 1969, kun imatralainen Vuoksenniska ja Fiskars yhdistivät terästuotantoaan. Wärtsilästä tuli Ovakon osaomistaja vuonna 1972. Työntekijöitä vuonna 1973 oli hieman yli 3 000. Tuotantoa oli lähes 497 000 tonnia terästä ja 144 000 tonnia harkkorautaa.
Imatran terästehtaan lisäksi suomalaiseen Fiskarsin ja Wärtsilän silloin omistamaan Ovako Oy:hyn liitettiin vuonna 1979 joukko Länsi-Uudellamaalla sijainneita rautateollisuuden tuotantolaitoksia eli Taalintehdas, Billnäs, Koverhar ja Åminnefors sekä Turun harkkorautatehtaan ollessa myös aiemmin jo Vuoksenniskan tuotantoyksikkönä. Turun yksikkö lopetettiin 35 toimintavuoden jälkeen vuonna 1978.
Historia > Osana ruotsalaista Ovakoa

Suomalainen Ovako ja ruotsalainen SKF Steel fuusioituivat vuonna 1986 Ovako Steel -nimiseksi yhtiöksi. Siitä irrotettiin seuraavana vuonna 1987 Länsi-Uudenmaan yksiköt Imatran terästehtaan jäädessä ainoaksi suomalaiseksi terästuotantoyksiköksi.
Vuonna 1991 Imatran tehtaasta muodostui Imatra Steel Oy, kun ruotsalainen AB SKF ja suomalainen Wärtsilän seuraajayhtiö Metra Oy jakoivat silloisen Ovako-konsernin. Henkilöstöä terästehtaalla työskenteli noin 600. Metallitelaketjut kuuluivat Imatra Steel -yhtiöön Fiskarsin osan perintönä. Tämä liiketoiminta siirrettiin vuonna 1993 osaksi Loimaalla toimivaa OFA Oy:tä.
Vuonna 2005 perustettiin uusi Oy Ovako Ab, jonka omistukseen Wärtsilä Oyj siirsi Imatra Steel Oy:n. Myöhemmin yhtiön nimi Ovako-konsernissa muutettiin muotoon Ovako Imatra Oy Ab. Vuonna 2006 omistajayhtiöt myivät Ovakon osakekannan kahdelle hollantilaiselle sijoitusyhtiölle ja saksalaiselle teräsalalla toimivalle Pampus-yhtiölle (Pampus Industrie Beteiligungen GmbH & Co. KG.). Vuodesta 2010 omistaja on pääomasijoitusyhtiö Triton. Triton ei kuitenkaan ostanut niitä Ovakon osia, jotka valmistavat valssilankaa ja jännepunoksia eli pitkiä erikoisterästuotteita. Työntekijöitä Imatran tehtaalla oli vuonna 2010 noin 600. Imatran tehtaan tuotanto vuonna 2016 oli 190 000 tonnia erikoisterästä.
Historia > Osaksi japanilaista teräskonsernia

Omistusjärjestelyiden viimeisin vaihe tapahtui keväällä 2018, jolloin japanilainen teräksenvalmistaja Nippon Steel Corporation osti Ovakon. Tässä järjestelyssä Imatran tehdas on japanilaisyhtiön suomalainen tytäryhtiö.
Oy Vuoksenniska Ab:n Imatran rautatehdas juuri sen valmistuttua 1937.
Pagan (saari)

Pagan
North Pagan tulivuori
| --- | --- |
Sijainti:  Pohjoissaaret Pohjois-Mariaanit
Saariryhmä:  Pohjois-Mariaanit
Korkein kohta:  South Pagan tulivuori, 548 m
Pinta-ala:  47,4 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pagan on yksi Pohjois-Mariaanien saarista Tyynellämerellä. Se sijaitsee Agrihanin etelä- ja Alamaganin pohjoispuolella.
Satelliittikuva saaresta
Pagan koostuu kahdesta kerrostulivuoresta. Saaren pinta-ala on noin 48 km². Korkein kohta on 548 metriä merenpinnasta.
Pagan oli aikoinaan asuttu, mutta väestö jouduttiin evakuoimaan Saipanille vuonna 1981 sattuneen tulivuorenpurkauksen vuoksi. Asukkaita oli yhteensä 53. Myöhempiä purkauksia on sattunut vuosina 1987, 1988, 1992 ja 1993. Vuoden 2010 väestönlaskennassa saari oli asumaton.
Peter Hla

Peter Hla (s. 15. tammikuuta 1952) on myanmarilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Taunggyin hiippakuntaan (vuodesta 1998 arkkihiippakunta) 8. maaliskuuta 1981 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Castellum in Numidian titulaaripiispaksi 13. maaliskuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 15. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Adriano Bernardini, jota avustivat Matthias U Shwe ja Abraham Than.
Hla sai 15. joulukuuta 2005 nimityksen Pekhonin piispaksi.
Peter Hognestad

Peter Hansson Hognestad (1866 Time – 1931) oli norjalainen luterilainen piispa ja teologi. Hänestä tuli vuonna 1916 Bjørgvinin piispa. Hän oli pasifisti ja vaikutti myös raittiusliikkeessä ja ekumeenisessa liikkeessä. Hognestad muun muassa johti Raamatun käännöstyötä uusnorjaksi. Hän teki Anders Hovdenin ja Bernt Støylenin kanssa yhteistyössä uusnorjankielistä virsikirjaa.
Norjan kirkon virsikirjassa on viisi hänen norjaksi kääntämäänsä virttä.
Perini Thandavam

Perini (tai Perini Thandavam) on rumpujen säestämä intialainen miesten soturitanssi, jota tanssitaan perinteisesti Natarajaa eli  tanssivaa Shivaa esittävän patsaan edessä ennen taisteluun lähtöä, Historiallisesti Periniä tanssittiin Kakatiya -dynastian aikana nykyisessä Andhra Pradeshissa, jossa tanssia yhä näkee esitettävän.
Paul Verschuren

| Paul Verschuren |
| --- | --- |
 Paul Verschuren vuonna 1971.
Helsingin piispa
 1967–1998 
Edeltäjä:  Gulielmus Cobben
Seuraaja:  Józef Wróbel
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. maaliskuuta 1925 Breda, Alankomaat
Kuollut: 19. helmikuuta 2000 (74 vuotta) Helsinki, Suomi
Muut tiedot
Uskonto:  katolinen
Paul Michael Verschuren (26. maaliskuuta 1925 Breda, Alankomaat – 19. helmikuuta 2000 Helsinki) oli katolinen pappi ja piispa. Hän oli lakitieteen tohtori Rooman Paavillisesta gregoriaanisesta yliopistosta. Hän muutti Suomeen apulaispiispaksi ja toimi Helsingin katolisen hiippakunnan piispana vuosina 1967–1998.
Paul Verschurenin vaakuna Helsingin piispana.
Verschuren vihittiin papiksi vuonna 1950. Vuonna 1964 hänet vihittiin Aquae Sirensesin titulaaripiispaksi, jotta hän voisi apulaispiispana  valmistautua seuraamaan aikanaan Gulielmus Cobbenia Helsingin piispana. Virkaanasettamisen toimitti Cobben itse, ja Verschuren aloitti tehtävänsä Helsingin piispana 1967. Nopeasti maan molemmat kielet oppinut Verschuren saavutti Suomessa näkyvän aseman keskustelevana intellektuellina ja oli Pohjoismaiden piispainkokouksen keskeinen vaikuttaja koko piispainkautensa.[lähde? ] Hän jäi sairauseläkkeelle syyskuussa 1998 ja kuoli pitkäaikaiseen sairauteen helmikuussa 2000 Helsingissä. Hänet on haudattu Turun katoliselle hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Cantell, Risto: / Verschuren, Paul (1925–2000). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  8.2.2012. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Bishop Paul Verschuren, S.C.I.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Gulielmus Cobben | Helsingin piispa 1967–1998 | Seuraaja: Józef Wróbel |
Pauli Sipiläinen

Pauli Allan Sipiläinen (15. helmikuuta 1940 Ilmajoki – 6. maaliskuuta 2023 Hyvinkää) oli suomalainen elokuvaaja, joka kuvasi yli 40 elokuvaa ja tv-työtä. Hänet muistetaan erityisesti Åke Lindmanin luottokuvaajana.
Sipiläisen kuvaamaan yhteentoista Lindmanin ohjaukseen kuului niin televisiotöitä, kuten Myrskyluodon Maija -sarja (1976) ja valkokangaselokuvia, kuten Lapin kullan kimallus (1999), Etulinjan edessä (2004) ja Tali-Ihantala 1944 (2007).
Sipiläinen oli Rauni Mollbergin Tuntemattoman sotilaan b-kuvaaja.
Sipiläinen kuvasi myös useita Matti Ijäksen televisiotöitä, kuten Katsastuksen (1988). Ijäksen ohjaamasta Siriuksen vieraat -elokuvasta (1987) Sipiläinen voitti parhaan kuvauksen Jussi-palkinnon.
Valikoitu filmografia

Noin 7 veljestä, 1968
Myrskyluodon Maija, 1976
Elämänmeno, 1978
Piilopirtti, 1978
Tuntematon sotilas, 1985
Siriuksen vieraat, 1987
Katsastus, 1988
Syrjähyppyjä, 1995
Harjunpää ja heimolaiset, 1996
Kiinnisidottu, 1994
Lapin kullan kimallus, 1999
Ilmalaiva Finlandia, 2000
Etulinjan edessä, 2004
Tali-Ihantala 1944, 2007
Aiheesta muualla

Pauli Sipiläisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Peter Hill-Wood

Peter Denis Hill-Wood (25. helmikuuta 1936 Lontoo – 28. joulukuuta 2018) oli brittiläinen liikemies. Hän toimi jalkapalloseura Arsenalin puheenjohtajana vuosina 1982–2013.
Peter Hill-Woodin isoisä Samuel Hill-Wood ja isä Denis Hill-Wood toimivat myös Arsenalin puheenjohtajana. Peter Hill-Wood tuli Arsenalin puheenjohtajaksi isänsä kuoltua vuonna 1982. Hill-Wood toimi seuran puheenjohtajana 31 vuoden ajan, kunnes jätti kesäkuussa 2013 tehtävänsä.
Pellworm (kunta)

| Pellworm |
| --- | --- |
 Pellworm sijaitsee Vattimerellä.
 Pellworm sijaitsee Pohjois-Saksassa, Pohjanmeren rannikolla.
 Pellworm
 Koordinaatit: 54°31′N, 8°39′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Schleswig-Holstein
Piirikunta:  Nordfriesland
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  37,44 km²
Korkeus:  -1 m
Väkiluku (2014):  1 158
 – Väestötiheys:  31 as./km²
Postinumero:  25849
 
 www.amt pellworm.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pellworm on kunta Pohjois-Saksassa, Schleswig-Holsteinin osavaltiossa, Nordfrieslandin piirikunnassa. Kunta sijaitsee pääosin Pellwormin saarella, jonka lisäksi kuntaan kuuluvat Südfallin ja Süderoogin luodot (saks. Hallig). Pellworm muodostaa yhdessä Gröden, Hallig Hoogen ja Langeneßin kuntien kanssa Amt Pellwormin kuntainliiton (saks. Amt).
Asukkaita Nordstrandissa oli vuoden 2014 lopulla 1 158. Kunnan pinta-ala on 37,44 km².
Aiheesta muualla

Pellwormin matkailusivut
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pellworm (kunta) Wikimedia Commonsissa
Paul Méfano

Paul Méfano
Paul Méfano (6. maaliskuuta 1937 Basra, Irak – 15. syyskuuta 2020) oli ranskalainen säveltäjä. Hän opiskeli Andrée Vaurabourg-Honeggerin, Darius Milhaudin ja Olivier Messiaenin johdolla. Méfanon töitä kuultiin julkisesti ensimmäistä kertaa vuonna 1965, kun Bruno Maderna johti hänen teoksensa Paraboles esityksen. Hän etäännytti itseään säveltäjänä sarjallisuudesta ja kehitti vapaamman, runollisen ja nonkonformistisen tyylin. Hänen teostensa joukossa ovat Estampes japanaises (1959), Signes/oubli (1972), Ondes, espaces mouvants (1975), Micromégas (1987), La matrice des vents (1992) ja Cendre (2008).
Méfano työskenteli myös kapellimestarina ja perusti vuonna 1972 2e2m-yhtyeen. Hän työskenteli konservatorioiden johtajana Champigny-sur-Marnessa (1972–88) ja Versaillesissa (1996–2005). Vuoteen 2002 saakka hän toimi myös sävellyksen ja orkestraation opettajana Pariisin konservatoriossa.
Paul Murry

Paul Murry (25. marraskuuta 1911 Stanberry, Missouri – 4. elokuuta 1989 Palmdale, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen Mikki Hiiri -sarjakuvan piirtäjä. Murry elätti itsensä aluksi maanviljelijänä 26-vuotiaaksi asti. Vuoden 1937 aikana hän työskenteli ensin vajaan vuoden mainosgraafikkona ja pääsi sitten töihin Disneyn animaatiostudioille. Siellä hän työskenteli animaattori Fred Mooren apulaisena esimerkiksi Pinocchion, Dumbon, Fantasian ja Etelän laulun parissa.
Murryn taiteilijanuran alku oli hyvin samanlainen kuin legendaarisella Carl Barksilla. Kumpikin oli piirtäjänä itseoppinut, kumpikin hakeutui 1930-luvun puolivälissä töihin Disneyn animaatiostudiolle ja kumpikin ryhtyi 1940-luvun puolella kokopäivätoimisesti piirtämään sarjakuvia Western Publishing Companyn parissa. Sotaan lähteneiden tilalle tarvittiin Disneyllä sarjakuvapiirtäjiä ja Floyd Gottfredson tarjosi paikkaa Murrylle tammikuussa 1943 ja hän alkoi piirtää sarjakuvia animaattorin työnsä ohella. Vuonna 1946 hän lopetti työt animaattorina, muutti Oregoniin maanviljelijäksi ja piirsi freelancerina sarjakuvia ja muita piirroksia eri lehtiin. Keväällä 1950 Murry piirsi ensimmäisen Aku Ankka -sarjansa ja samana kesänä ensimmäisen Mikki Hiiri -sarjansa, joka oli 24-sivuinen Monster Whale. Murryn parhaina töinä pidetään 1950-luvulla ja 1960-luvun alussa Walt Disney's Comics and Stories- ja Mickey Mouse -lehdissä ilmestyneitä pitkiä Mikki-seikkailuja. Murrylle ei kuitenkaan jäänyt vieraaksi Aku Ankkakaan, ja hän piirsi myös Nakke Nakuttajaa. Vuosina 1951–1953 julkaistiin sanomalehdissä Murryn piirtämää ja Dick Huemerin käsikirjoittamaa lännensarjakuvaa.
Murry loi käsikirjoittaja Del Connelin kanssa Superhessun. Murry palautti sarjakuviin Floyd Gottfredsonin vuonna 1939 keksimän Mustakaavun, joka oli välillä ollut muutamia vuosia unohduksissa. Murrya ylisti myös Romano Scarpa, Italian kenties arvostetuin Mikki Hiiri -piirtäjä. Murryn sarjoja ilmestyi runsaasti suomalaisessa Aku Ankka -lehdessä sen ensimmäisten vuosikymmenten aikana. Murry piirsi uudelleen muutamia Floyd Gottfredsonin Mikki-seikkailuja, ja nämä Murryn versiot tulivat useimmille suomalaisille tutuiksi aiemmin kuin Gottfredsonin alkuperäiset.
Murryn piirrostyötä on kehuttu, mutta jatkosarjojen juonia on moitittu toistosta varsinkin loppuaikoina.kenen mukaan? Käsikirjoitukset Murryn sarjoihin teki useimmiten Carl Fallberg. 1970-luvun alussa Murryn Mikki-tarinat muuttuivat jatkosarjoista kahdeksan sivun pituisiksi. Loppuaikojen lyhyet ja innottomat käsikirjoitukset eivät motivoineet Murrya, jolloin aiemmin melko yksityiskohtaiset taustat jäivät pois, piirroksissa näkyivät myös rutinoituminen ja kangistuminen.
Paul Murry piirsi viimeisen Mikki-sarjakuvan vuosien 1982–1983 vaihteessa ja vietti rauhallisia eläkepäiviä luonnontieteiden, maanviljelyksen ja musiikin parissa. Murry kuoli elokuussa 1989 Palmdalessa Kaliforniassa.
Peltola (Turku)

| Peltola |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Peltola korostettuna.  Turun kaupunginosat
Kaupunki:  Turku
Suuralue:  Skanssi-Uittamo
Väkiluku:  736 (2016)
Peltola on kaupunginosa Turun eteläosassa. Peltolassa sijaitsee siirtolapuutarha, Turun ammatti-instituutin Peltolan koulutalo ja Turun ammattikorkeakoulun sosiaali- ja terveysalan oppilaitos. Alue on pääosin omakotitaloaluetta, jolla on hieman teollisuutta. Vuonna 2016 Peltolan väkiluku oli 736. Alueen väestöstä 13,0 % on alle 15-vuotiaita ja 31,4 % yli 65 vuotiaita. Suomea puhuu äidinkielenään 87,9 % väestöstä ja ruotsia 8,3 %. Muun kielisiä on 3,8 %. Peltolan lähialueita ovat Koivula, Luolavuori ja Ilpoinen. Alueen pohjoisreunassa on Petreliuksen lähiö, joka jatkuu edelleen Luolavuoren puolelle.
Näkymä Peltolan siirtolapuutarhan keskellä olevalta kalliolta itään.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Peltolan koulutalo (Arkistoitu – Internet Archive)
Turun suuralueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Suuralueet: Kaupunginosat suuralueittain
1. Keskusta: I kaupunginosa · II kaupunginosa · III kaupunginosa · IV Martti · V Itäranta · VI kaupunginosa · VII kaupunginosa · VIII Port Arthur · IX Länsiranta · Iso-Heikkilä · Korppolaismäki1 · Kupittaa · Kurjenmäki · Mäntymäki · Nummi2 · Pihlajaniemi3 · Ruissalo · Turun satama · Vähäheikkilä4
2. Hirvensalo-Kakskerta: Friskala · Haarla · Illoinen · Jänessaari · Kaistarniemi · Kakskerta · Kukola · Lauttaranta · Maanpää · Moikoinen · Oriniemi · Papinsaari · Pikisaari · Satava · Särkilahti · Toijainen
3. Skanssi-Uittamo: Harittu · Ilpoinen · Ispoinen · Katariina · Koivula · Korppolaismäki1 · Luolavuori · Peltola · Pihlajaniemi3 · Puistomäki · Skanssi · Uittamo · Vasaramäki · Vähäheikkilä4
4. Varissuo-Lauste: Huhkola · Lauste · Vaala · Varissuo
5. Nummi-Halinen: Itäharju · Kohmo · Koroinen · Kurala · Halinen · Nummi2 · Oriketo · Pääskyvuori · Räntämäki
6. Runosmäki-Raunistula: Kaerla5 · Kastu · Kärsämäki · Raunistula6 · Runosmäki7
7. Länsikeskus: Kaerla5 · Kähäri · Mälikkälä · Pitkämäki · Runosmäki7 · Ruohonpää · Teräsrautela · Vätti
8. Pansio-Jyrkkälä: Artukainen · Pahaniemi · Pansio · Perno
9. Maaria-Paattinen: Haaga · Jäkärlä · Koskennurmi · Lentokenttä · Metsämäki · Moisio · Paattinen · Paimala · Saramäki · Tasto · Urusvuori · Yli-Maaria
Huomautukset:  1: Korppolaismäki kuuluu osittain Keskustaan ja osittain Skanssi-Uittamoon. 2: Nummi kuuluu osittain Keskustaan ja osittain Nummi-Haliseen. 3: Pihlajaniemi kuuluu osittain Keskustaan ja osittain Skanssi-Uittamoon. 4: Vähäheikkilä kuuluu osittain Keskustaan ja osittain Skanssi-Uittamoon. 5: Kaerla kuuluu osittain Runosmäki-Raunistulaan ja osittain Länsikeskukseen. 6: Raunistula kuuluu osittain Runosmäki-Raunistulaan ja osittain Länsikeskukseen. 7: Runosmäki kuuluu osittain Runosmäki-Raunistulaan ja osittain Länsikeskukseen.
Paavo Ravila

Paavo Ravila vuonna 1960.
Paavo Ilmari Ravila (5. heinäkuuta 1902 Laukaa – 16. huhtikuuta 1974 Helsinki) oli akateemikko ja Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen professori ja yliopiston rehtori. Hän oli vaikuttava esiintyjä ja hyvä puhuja. Hän nousi ripeästi Helsingin yliopiston hallintotehtävissä. Rehtorina yliopiston avajaisissa pitämillään puheillaan Ravila kohosi kansalliseen tietoisuuteen, sillä siihen aikaan sanomalehdet julkaisivat puheet sellaisinaan.
Ura

Ravila kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta lyseosta 1921 ja valmistui Turun yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1924 ja filosofian maisteriksi 1927. Valmistuttuaan Turusta hän lähti opiskelemaan Helsingin yliopistoon suomen kieltä ja sen sukukieliä ja valmistui filosofian lisensiaatiksi 1932 ja väitteli filosofian tohtoriksi samana vuonna.
Paavo Ravilan työura alkoi Helsingin suomalaisen normaalilyseon suomen kielen tuntiopettajana 1926–1928. Vuodet 1932–1934 hän toimi Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen dosenttina, Turun yliopiston suomen kielen ja sen sukukielten professorina 1934–1949, humanistisen tiedekunnan dekaanina 1948–1949, Uppsalan yliopiston suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen virkaa tekevänä professorina 1947–1948 ja Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen professorina 1949–1956. Hän toimi myös historiallis-kielitieteellisen osaston dekaanina 1951–1952, vararehtorina 1952–1953 ja rehtorina 1953–1956. Suomen Akatemian jäsenenä Ravila oli 1956–1963 ja akatemian esimiehenä 1963 sekä Helsingin yliopiston kanslerina 1963–1968.
Ravilan ensimmäinen tutkielma 1929 käsitteli mordvan kielen äännehistoriaa. Hän kiinnostui aiheesta niin, että lähti Neuvostoliittoon keräämään omaa aineistoa. Työskentely Neuvostoliitossa osoittautui vaikeaksi ja vierailu jäi vain kolmen viikon mittaiseksi. Keräämänsä murresanaston Ravila julkaisi vasta 1959. Mordvan sijasta hän otti 1929 kohteekseen saamen kielen ja lähti Petsamoon keräämään aineistoa, jonka avulla hän sittemmin väitteli tohtoriksi. Ravila toimi vuonna 1932 perustetun saamelaisasioihin keskittyneen Lapin sivistysseuran sihteerinä.
Turun professuurin aikana Ravilalla oli vähän oppilaita, niin että aika riitti paneutumiseen historialliseen muoto- ja lauseoppiin, joiden tutkimukset ovat Ravilan arvostetuinta tuotantoa. Turun aikanaan hän toimitti myös professori Heikki Paasosen keräämän aineiston pohjalta neliosaisen mordvalaisen kansanrunouskokoelman. Ravila toimi talvi- ja jatkosodan aikana upseerina, mutta aika riitti silloinkin myös tieteellisten tutkimusten julkaisuun. Jatkosodan aikana hän oli jonkin aikaa komennettuna Berliiniin suomensukuisten kansojen asiantuntijana.
Helsingin-kautenaan Ravila ehti antaa opetusta vain kahtena lukuvuonna, sillä hallinnolliset tehtävät veivät lähes kaiken ajan. Aika riitti kuitenkin Suomalais-ugrilaisen seuran esimiehen tehtäviin 1953–1968 ja muun muassa Sanakirjasäätiön valtuuskunnan puheenjohtajuuteen 1953–1970 sekä moneen muuhun luottamustoimeen.
Suomenkielinen tuotanto

Ruijanlappalaisia kielennäytteitä Petsamosta ja Etelä-Varangista, Suomalais-ugrilainen seura 1931.
Suomalais-ugrilainen seura 1883–1933, Suomalais-ugrilainen seura 1933.
Johdatus kielihistoriaan, SKS 1946.
Kansallisuusaate ja länsimainen kulttuuri, WSOY 1954.
Vapaus ja yhteiskunnan suunnittelu, WSOY 1955.
Kieli ja kommunikaatio, Societas scientiarum Fennica 1959.
Suomen kuva, WSOY 1964.
Yleisen kielitieteen merkitys ja tehtävät, Suomalais-ugrilainen seura.
Rehtorin puheet lukuvuoden avajaisissa 1953–1967, 1967.
Totuus ja metodi. Kielitieteellisiä esseitä, WSOY 1967
Aiheesta muualla

Ravila, Paavo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Orlandon yökerhoampuminen

| Orlandon yökerhoampuminen |
| --- | --- |
 Pulse-yökerho vuonna 2006
Paikka:  Orlando, Florida, Yhdysvallat  28°31′10.5″N, 81°22′36.5″W
Ajankohta:  12. kesäkuuta 2016  2.00–5.00  (EDT)
Iskutyyppi:  joukkomurha, terrori-isku
Kuolleita:  50 (mukaan lukien hyökkääjä)
Haavoittuneita:  53
Epäilty/epäillyt:  Omar Mateen (aiemmin Omar Mir Seddique)
Tekoväline:  SIG Sauer MCX, Glock 17
Orlandon yökerhoampuminen tapahtui Yhdysvaltain Floridan Orlandossa 12. kesäkuuta 2016, kun aseistautunut mies hyökkäsi seksuaali- ja sukupuolivähemmistöille suunnattuun orlandolaiseen Pulse-yökerhoon. Tekijä surmasi itselataavalla kiväärillä ja käsiaseella 49 ihmistä, ja 53 haavoittui, mikä on uhrien lukumäärällä mitattuna toiseksi suurin Yhdysvalloissa tapahtunut ampumatapaus ja pahin terrori-isku Yhdysvaltain maaperällä sitten syyskuun 11. päivän iskujen.
Iskun aikana tekijä vannoi uskollisuutta terroristijärjestö Isisille. Presidentti Barack Obaman mukaan isku on terrorijärjestön inspiroima mutta ei sen tekemä. Yhdysvaltain liittovaltion keskusrikospoliisin FBI:n tutkimuksen mukaan hyökkääjä ei tiennyt yökerhon olevan seksuaalivähemmistöille suunnattu, eikä poliisi tästä syystä luokitellut verilöylyä viharikokseksi.