stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ahu
Pääsiäissaaren ahut ja moait

Lähes aina sisämaahan katsovat moai-patsaat lepäsivät suurten ahuiksi sanottujen jalustojen päällä.  
Ahussa on pitkä, korkea kivistä tehty suorakaide, jonka oli monesti rannalla ja rannan suuntainen. Tämän päällä oli patsaita.
Tämän rakennelman edustalla on suurialainen, mutta loiva sisämaahan viettävä ramppi jonne ilmeisesti tuli ihmisiä seremonioita varten. Torimaisen rampin leveys oli noin 50 m. Eri ahujen rakenne poikkeaa hieman toisistaan, mutta pitkulainen patsaskoroke ja loiva seremoniatori niissä kaikissa on. Aikoinaan ahut oli päällystetty korallilla ja muilla aineilla värikkäiksi.
Merkittäviä moaita kantavia ahuja ovat Ahu Togariki, Ahu Akivi, Nau Nau ja Tahai.
Ahun korkeus oli jopa 4 m ja leveys ylsi joskus 150 metriin. Pieni Ahu saattoi painaa 300 tn ja Ahu Tongariki 9000 tonnia. Mutta ahun suurin lohkare, eli patsas tai sen osa, painoi jopa 10 tonnia.
Ahu Vinapussa ja joissain muissa ahuissa on tarkasti toisiinsa sovitettuja kiviä niin kuin inkoillakin. Tästä huolimatta ahun kivet olivat paljon kevyempiä kuin suuret inkojen rakenteiden kivet.
Ahut oli rakennettu kivimurskasta ja sitä ympäröivistä suurista kivistä. Ne olivat suuritöisempiä tehdä kuin itse patsaat. Ahujen takana oli krematorio, jossa haudattujen ruumiit poltettiin. 
Ahuja oli 300, mutta suurin osa niistä pieniä ja patsaattomia. Vain 113:lla ahulla oli moai-patsaita ja näistä vain 25 suuria ja hyvin tehtyjä. Kullakin noin 12 klaanista oli 1-5 isoa ahua. Kussakin ahussa oli 1-15 moaita. 
Ahuja tehtiin hieman epätarkkojen ajoitusten mukaan vuosina 1000-1600 jaa. Esimerkiksi Ahu nau nau rakennettiin kolmessa vaiheessa yhä suuremmaksi vuosina 1100-1600 jaa. Kun pääsiäissaaren perinteine pappisyhteiskunta romahti, ahuja häpäistiin niitä rikkomalla,. Niiden rakennuskiviä käytettiin muihin tarkoituksiin ja itse ahuja hautoina. Tsunami pyyhkäsi Ahu Togarinkin yli.
Ahun Tongarikin päällä olevia moai-patsaita.
Kosti Ahonen

| Kosti Ahonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 12. elokuuta 1920 Lahti, Suomi
Kuollut: 12. marraskuuta 2003 Lahti
Kansalaisuus:   Suomi
Taiteilija
Ala:  Taidemaalari, kuvanveistäjä
Taidesuuntaus:  Naivismi
Taiteen reunoilla
Suuntaukset
Art brut | Fantastinen realismi | Graffiti | ITE-taide | Kansantaide | Naivismi | Outsider-taide | Primitivismi | Visionaarinen taide
Tekijöitä Suomesta
Aleksanteri Ahola-Valo | Andreas Alariesto | Annukka Grönlund | Martti Innanen | Einari Junttila | Arto Ali-Eskola | Edvin Hevonkoski | Enni Id | Aleksandra Ionowa | Alice Kaira | Matias Keskinen | Nikolai Lehto | Jussi Löf | Kalervo Palsa | Matti Rutanen | Veijo Rönkkönen | Ilmari Salminen | Olli Seppänen | Kaarina Staudinger-Loppukaarre | Vihtori Storck | Ilkka Juhani Takalo-Eskola | Heikki Tuomela | Ensio Tuppurainen | Sigurd Wettenhovi-Aspa
Tekijöitä ulkomailta
William Blake | Aleksanteri Ahola-Valo | Banksy | Jean-Michel Basquiat | Hieronymus Bosch | Salvador Dalí | Jean Dubuffet  | Max Ernst | H. R. Giger | Alex Grey | Keith Haring | Edward Hicks | Frida Kahlo | Theodor Kittelsen | Mati Klarwein | Paul Kondas | Séraphine Louis | Gustave Moreau | Grandma Moses | Niko Pirosmani | Maria Primatšenko | Henri Rousseau
Kosti Ahonen (12. elokuuta 1920 Lahti – 12. marraskuuta 2003 Lahti) oli suomalainen kuvanveistäjä ja taidemaalari, joka tunnettiin naivistina.
Ahonen kävi Lahden Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1949–1954. Hän harjoitti taiteellisen työskentelynsä ohessa useita eri ammatteja autonkuljettajasta muusikkoon. Hänen töitään oli ensimmäisen kerran esillä 1950, jolloin hänestä tuli Lahden taideyhdistyksen jäsen. Ahonen oli myös Taidemaalariliiton jäsen. Ahosen tuotantoon kuuluu yli 50 maalausta, etenkin maisemamaalauksia. 1960-luvulla hän alkoi tehdä myös puuveistoksia ja puisia taideteoksiksi muotoiltuja monikäyttöhuonekaluja. Hän teki myös alttariveistoksia ja muistomerkkejä. Erityisen merkittävänä yksittäisenä kokoelmana (kymmeniä tauluja) häneltä voidaan mainita paavolan kaupunginosan joillekin liiankin realistinen ikuistaminen ennen kuin nämä vanhat puutalot purettiin uudempien rakennusten tieltä (kokoelmasta suurin osa lahjoitettu Lahden kaupunginmuseolle, joskin vain yksittäisiä teoksia ollut viime aikoina nähtävillä). Jotkin veistosten aiheet ovat uskonnollisia, mutta niihinkin sisältyy omintakeista huumoria, kuten esimerkiksi luonnollisen kokoiseen Taivaan portilla -teokseen (1989). Omasta kodistaan Ahonen loi eräänlaisen kokonaistaideteoksen, joka oli täynnä maalauksia ja veistoksia.
Aiheesta muualla

Kosti Ahonen Kansallisgallerian kokoelmissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Ahti (sanomalehti)

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Ahti oli Kristiinankaupungissa ja Vaasassa vuosina 1878–1881 ilmestynyt sanomalehti.
Kauppias Vilho Parmasen ja viinatehtailija Vilho (Wilhelm) Pasin Kristiinankaupunkiin perustama Ahti oli linjaltaan suomenmielinen ja yhteiskunnallisesti radikaali. Riitaannuttuaan Parmasen kanssa Pasi siirsi lehden vuoden 1881 alussa Vaasaan, jossa se ei kuitenkaan menestynyt kilpailussa Vaasan Sanomien ja uuden Vaasan Lehden kanssa. Kerran viikossa ilmestyneen Ahdin toimittajana työskenteli Johannes Lampinen. Sen lakattua Pasi perusti ruotsinkielisen fennomaanilehden Wasa Framåtin ja myöhemmin wrightiläishenkisen Suupohjan Työmiehen.
Aiheesta muualla

Ahti digitoituna kansalliskirjastossa
Divanadiinipentoksidi

| Divanadiinipentoksidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  1314-62-1
PubChem CID:  14814
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  V2O5
Moolimassa:  181,88 g/mol
Ulkomuoto:  Keltainen kiteinen aine
Sulamispiste:  690 °C 
Kiehumispiste:  1 750 °C (hajoaa) 
Tiheys:  3,4 g/cm3 
Liukoisuus veteen:  0,8 g/100ml
     
Divanadiinipentoksidi eli vanadiini(V)oksidi (V2O5) on yksi vanadiinin oksideista. Luonnossa divanadiinipentoksidia esiintyy harvinaisena shcherbinaiittimineraalina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa divanadiinipentoksidi on kiinteää keltaista jauhetta. Yhdiste on amfoteerinen aine eli se voi toimia sekä happona että emäksenä. Emäksisissä liuoksissa divanadiinipentoksidi esiintyy vanadaatti-ioneina (VO43-) ja happamissa olosuhteissa oksovanadiini-ioneina.
Valmistus

Divanadiinipentoksidia voidaan valmistaa kuumentamalla vanadiinipitoista mineraalia alkalimetallisuolojen kanssa 700–850 °C:n lämpötilassa. Kuumennettuun seokseen lisätään vettä, jolloin saostuu niukkaliukoista natriummetavanadaattia. Natriummetavanadaattia käsitellään suola- tai typpihapolla sekä ammoniumsuoloilla ja kuumennetaan, jolloin muodostuu divanadiinipentoksidia.
Divanadiinipentoksidia on mahdollista tuottaa myös kuumentamalla ammoniummetavanadaattia.
Yhdistettä syntyy myös sivutuotteena tuotettaessa uraania vanadiinia sisältävästä kamotiittimineraalista.
Käyttö

Suurin osa divanadiinipentoksidista käytetään erilaisten metalliseosten valmistukseen. Yhdistettäessä käytetään muun muassa raudan ja vanadiinin sekä alumiinin ja vanadiinin metalliseosten tuotannossa.
Divanadiinipentoksidia käytetään rikkihapon valmistuksessa kontaktiprosessilla katalyyttinä. Aine katalysoi rikkidioksidin hapettumista rikkitrioksidiksi. Divanadiinipentoksidi pelkistyy divanadiinitetroksidiksi ja rikkidioksidi hapettuu. Divanadiinitetroksidi reagoi hapen kanssa muodostaen divanadiinipentoksidia.
Divanadiinipentoksidi on hapetin ja orgaanisessa kemiassa sitä käytetään yhdisteiden synteesissä. Ainetta käytetään muun muassa valmistettaessa ftaalianhydridiä naftaleenista, adipiinihappoa sykloheksanolista, propaanihappoa propaanista ja asetaldehydiä etanolista.
Muita divanadiinipentoksidin käyttökohteita ovat lasin ja keramiikan värjääminen keltaiseksi, depolarisaattorina, valokuvien kehityksessä ja estämässä UV-säteilyn siirtymistä lasissa.
Turvallisuus

Divanadiinipentoksidi on ihmiselle myrkyllistä. Aineen joutuminen hengitykseen aiheuttaa vaikeutunutta hengitystä ja kipua kurkussa. Nieleminen voi aiheuttaa huonoa oloa ja oksentelua sekä tajuttomuuden.
Aiheesta muualla

Divanadiinipentoksidin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 28.1.2015.
Tommi Ahvala

| Tommi Ahvala> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. marraskuuta 1971 (ikä 52) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Moottoriurheilija
Mestaruudet
1992 1993:  Moottoripyörätrial Hallitrial
Aiheesta muualla
www.ahvalaracing.fi
Tommi Petteri Ahvala (s. 13. marraskuuta 1971 Helsinki) on suomalainen entinen trial-kuljettaja.
Ahvala aloitti trial-harrastuksen jo kuusivuotiaana ajamalla takapihallaan. Hän osallistui ensimmäiseen kilpailuunsa 9-vuotiaana. 15-vuotiaana hän alkoi käydä kilpailemassa myös ulkomailla. Trialin MM-sarjaan hän osallistui ensimmäisen kerran vuonna 1988. Hän ei ollut vielä täysi-ikäinen, joten hän joutui kilpailemaan Suomessa 125-kuutioisella moottoripyörällä, kun ulkomailla hän ajoi 250-kuutioisella. MM-sarjassa hän sijoittui sijalle 13 ja sai hyvien otteidensa ansiosta sopimuksen Aprilia-tallin kanssa. Samana vuonna hänelle myönnettiin erityisluvalla A-ajokortti 17-vuotiaana.
Vuonna 1989 Ahvala oli MM-sarjassa jo kuudes. Hän osallistui myös SM-kisoihin, jossa voitti mestaruuden vasta 17-vuotiaana. Vuonna 1990 sijoitus MM-sarjassa oli neljäs. Vuonna 1991 hän nousi jo toiseksi. SM-kultaa hän voitti myös vuosina 1990 ja 1991, jonka jälkeen ei enää osallistunut SM-kilpailuihin ajan puutteen vuoksi. Kaudella 1992 Ahvala voitti trialin maailmanmestaruuden. Seuraavana vuonna hän voitti hallimaailmanmestaruuden. Vuonna 1995 hän voitti ensimmäisenä ulkomaalaisena trialin Italian mestaruuden. Vuonna 1996 hän loukkasi olkapäänsä, minkä takia kausi meni heikommin MM-sijoituksen ollessa kahdeksas.
Vuonna 1998 Ahvala muutti Yhdysvaltoihin espanjalaisen Gas Gas -tallin PR-henkilöksi ja kouluttajaksi. Hän osallistui myös Pohjois-Amerikan trial-kilpailuihin ja voitti vuonna 1999 Yhdysvaltojen ja Pohjois-Amerikan trial-mestaruuden.
Aiheesta muualla

Ahvala Racing
Danny Aiello

| Danny Aiello |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. kesäkuuta 1933 New York, New York
Kuollut: 12. joulukuuta 2019 (86 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Sandy Cohen
Aiheesta muualla
dannyaiello.com
IMDb 
Elonet
Daniel Louis ”Danny” Aiello, Jr. (20. kesäkuuta 1933 New York, New York – 12. joulukuuta 2019 New Jersey, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimpiin rooleihinsa kuuluu elokuvan Do the Right Thing – kuuma päivä (1989) Sal Fragionen rooli, jolla hän oli vuonna 1990 ehdolla parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon saajaksi.
Aiellon muihin tunnettuihin elokuviin kuuluvat muiden ohella Kummisetä osa II (1974), Suuri gangsterisota (1984), Kairon purppuraruusu (1985), Kuuhullut (1987), Hudson Hawk – varkaista parhain (1991) ja Leon (1994). Lisäksi hän on esiintynyt muun muassa Madonnan Papa Don't Preach -musiikkivideolla.
Aiello syntyi Manhattanilla italialais-yhdysvaltalaisten Daniel Louis Aiello Sr:n ja Frances Pietrocovan pojaksi. Perhe muutti Etelä-Bronxiin pojan ollessa seitsemän ikäinen. Hän pääsi 16-vuotiaana Yhdysvaltain maavoimiin onnistuttuaan ilmoittamaan ikänsä väärin. Hänen ammatillinen uransa elokuvien parissa alkoi 1970-luvulla.
Aiello oli demokraatti ja sai roomalaiskatolisen kasvatuksen. Hänellä oli vaimonsa Sandy Cohenin kanssa neljä lasta.
Aiello kuoli lyhyen sairauden jälkeen 12. joulukuuta 2019.
Nina Ahlstedt

| Nina Ahlstedt |
| --- | --- |
 Nina Ahlstedt edessä oikealla muiden taiteilijoiden kanssa Önningebyn taiteilijasiirtokunnassa kesällä 1886
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. heinäkuuta 1853 Turku
Kuollut: 2. syyskuuta 1907 (54 vuotta)
Nina Ahlstedt, o.s. Lignell (11. heinäkuuta 1853 Turku – 2. syyskuuta 1907) oli suomalainen kuvataiteilija.
Elämäkerta

Ahlstedtin vanhemmat olivat tuomari Albert Johan Lignell ja Georgina Sogia Elisabeth Lignell, o.s. Lybecker. Ahlstedt opiskeli Turun piirustuskoulussa 1871–1876 ja Pariisin Académie Colarossissa 1880–1881 ja 1897. Hän debytoi taiteilijana 1878 ja osallistui Suomen taiteilijoiden näyttelyyn vuosina 1892, 1894–1899, 1902 ja 1904. Hän työskenteli vuodesta 1878 lähtien opettajana Turun piirustuskoulussa ja toimi myös taidearvostelijana.
Ahlstedt avioitui opettajansa Fredrik Ahlstedtin kanssa. Vaikka heillä oli monta lasta, hän onnistui jatkamaan omaa taiteilijan uraansa, mikä oli harvinaista siihen aikaan. Margareta Ahlstedt-Willandt, yksi lapsista, tuli tunnetuksi tekstiilitaiteilijana ja taidekutomon perustajana. Ahlstedtit olivat ensimmäisiä taiteilijoita, jotka liittyivät vuonna 1886 Önningebyn taiteilijasiirtokuntaan, joka oli Ahvenanmaalla Önningebyssä kesäaikaan vuosina 1886–1914 kokoontunut suomalaisten ja ruotsalaisten taiteilijoiden siirtokunta.
Ahlstedtit viettivät kolme kesää Korpilahdella. Jyväskylän kaupunginkirkossa on Ahlstedtien maalaama alttaritaulu Sallikaa lasten tulla minun tyköni. Taulu tilattiin Fredrik Ahlstedtilta, ja hänen kuoltuaan Nina Ahlstedt maalasi sen valmiiksi.
Galleria

Daami vaaleanpunaisessa juhlamekossa, 1887
Tien vieressä, 1888
Portti (Grinden), 1896
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kjell Ekström ja Håkan Skogsjö: Konst på Åland: en guide.  Maarianhamina:  Skogsjömedia.  ISBN 951-98576-7-2  (ruotsiksi)
”Nina Ahlstedt”, Suomen kansallisbiografia, osa 1, s. 129–131.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-442-8  / Teoksen verkkoversio (viitattu 2.2.2017).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Jussi Ahola

Jussi Ahola vuonna 1988.
Jussi Tapio Ahola (s. 25. kesäkuuta 1940 Haapavesi) on suomalainen teollinen muotoilija. Hän on työskennellyt muun muassa Taideteollisen korkeakoulun teollisen muotoilun professorina vuosina 1987–1993 ja kirjoittanut Suomen ensimmäisen teollisen muotoilun oppikirjan vuonna 1980. Aholalla on ollut oma muotoilutoimisto Ahola Design Oy vuosina 1988–2017.
Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulu myönsi Aholalle kunniajäsenyyden vuonna 2012.
Hänelle myönnettiin vuonna 2020 Pro Finlandia -mitali.
Julkaisut

Ahola, Jussi: Teollinen muotoilu.  Espoo:  Otakustantamo, 1980.  ISBN 951-671-230-4  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Aholan profiili Innoluxin sivulla. (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Dionysia

| Dionysia> Διονύσια |
| --- | --- |
 Dionysosta esittävä teatterinaamio. 2.–1. vuosisata eaa.
Tyyppi:  uskonnollinen juhla Dionysoksen kunniaksi
Päivämäärä:  Poseideon 17.–21. (joulu-tammikuu) (maalais-Dionysia) Elafebolion 10.–14. (maalis-huhtikuu) (kaupunki-Dionysia)
Järjestämistiheys:  vuosittain
Tapahtumapaikka:  Attikan demokset (maalais-Dionysia) Dionysos Eleuthereuksen pyhäkkö ja Dionysoksen teatteri (kaupunki-Dionysia)
Paikkakunta:  Ateena, Attika, Kreikka
Dionysia (m.kreik. Διονύσια) oli antiikin Ateenassa vietetty juhla, joka oli omistettu Dionysos-jumalalle. Dionysia-juhlia oli Ateenassa kaksi, ja ne tunnettiin maalais- ja kaupunki-Dionysiana. Näistä kaupunki-Dionysia oli tärkeämpi, ja yleensä Dionysia viittaa nimenä siihen. Uhrien ja falloskulkueiden ohessa tärkeimpiin juhlamenoihin kuuluivat erilaiset kuoro- (khoros) ja näytelmäkilpailut. Ne olivat merkittävässä osassa antiikin kreikkalaisen teatterin kehityksessä.
Historia

Viininjumala Dionysoksen kultti Attikassa oli peräisin Eleutheraista Boiotian rajalta. Kreikkalaisessa mytologiassa juhlan alkuperä selitettiin niin, että eräs eleutherailainen oli yrittänyt tuoda jumalan kulttikuvan Ateenaan, mutta ateenalaiset torjuivat tämän. Dionysos rankaisi ateenalaisia miehiä lähettämällä jonkun taudin näiden sukuelimiin. Ateenalaisten pyydettyä neuvoa Delfoin oraakkelilta tämä kehotti ateenalaisia osoittamaan Dionysokselle kunnioitustaan ja järjestämään kulkueen, jossa kannettiin fallos-symbolia. Tauti päättyi tämän ansiosta, jonka jälkeen kulkueesta tehtiin vuosittainen.
Dionysia-juhlan varhaisin muoto Attikassa oli maalais-Dionysia. Kaupunki-Dionysia otettiin käyttöön mahdollisesti Peisistratoksen aikana 500-luvulla eaa., jolloin Eleutherai tuli Ateenan valtaan ja Dionysoksen kulttikuva siirrettiin sieltä Ateenaan; tai viimeistään Kimonin ja Perikleen aikana 400-luvulla eaa. Se syrjäytti varhaisemman Apollonille omistetun lyyrisen musiikin juhlan.
Dionysiaan liittyivät läheisesti Oskhoforia-, Lenaia- ja Anthesteria-juhlat. Roomassa Dionysiaa vastaavat juhlat tunnettiin bakkanaaleina.
Maalais-Dionysia

Maalais-Dionysia (τὰ κατ᾽ ἀγρούς Διονύσια, ta kat' agrūs Dionysia) eli pieni Dionysia (τὰ μικρά Διονύσια, ta mikra Dionysia) kesti viisi päivää. Sitä vietettiin Poseideon-kuun 17.–21. päivä eli nykyisen joulu-tammikuun aikoihin.
Maalais-Dionysiaa viettivät demokset kaikkialla Attikan maaseudulla. Ajankohta talvella oli uuden viinin ensimmäisen maistelun aikaa. Juhlaan kuului falloskulkue Dionysoksen alttarille, jossa uhrattiin pukki. Tämän jälkeen pidettiin remuavat juhlapidot, johon kuului kaikenlaista pilkantekoa sekä näytöksiä. Vauraammissa demoksissa uudelleenesitettiin kaupunki-Dionysian näytelmiä. Joissakin demoksissa, kuten Euonymon, Rhamnus ja Thorikos, oli omat paikalliset teatterirakennukset. Juhlassa harjoitettiin myös säkkitanssia (askoliasmos). Siinä tanssittiin yhdellä jalalla öljytyillä ja täyteen puhalletuilla säkeillä ja yritettiin olla kaatumatta.
Kaupunki-Dionysia

Kaupunki-Dionysia (τὰ ἐν ἄστει Διονύσια, ta en astei Dionysia, Διονύσια τὰ ἀστικά, Dionysia ta astika) eli Suuri Dionysia (Διονύσια τὰ μεγάλα, Dionysia ta megala), tai usein vain Dionysia, oli omistettu Dionysos Eleuthereukselle. Juhla kesti myös viisi päivää. Sitä vietettiin Elafebolion-kuun 10.–14. päivä eli nykyisen maalis-huhtikuun aikoihin. Sitä edelsi kaksi valmistuspäivää kuun 8.–9. päivinä.
Juhlan keskus oli Akropoliin etelärinteessä sijainnut Dionysos Eleuthereuksen pyhäkköalue, johon kuuluivat Dionysoksen temppeli ja Dionysoksen teatteri. Juhla oli alun perin hyvin samanlainen kuin maalais-Dionysia. Siihen kuului falloskulkue, joka jäljitteli Dionysoksen seuralaisten riehakasta kulkuetta. Myöhemmin juhlaan liitettiin näytelmäkilpailut, jossa esitettiin tragedioita, komedioita, satyyrinäytelmiä ja dithyrambeja.
Juhlille osallistui paljon väkeä eri puolilta Attikaa sekä myös muualta Kreikasta, 400-luvulla eaa. erityisesti Deloksen meriliiton jäsenkaupungeista, sillä nämä suorittivat liiton rahaveron maksamisen juhlien aikana.
Kaupunki-Dionysia > Ohjelma

Kaupunki-Dionysian ohjelma oli:
Elafebolion 8: Esikilpailu (proagōn) (valmistuspäivä), myös Asklepieia-juhla
Elafebolion 9: Dionysoksen ”esittäytyminen” (valmistuspäivä)
Elafebolion 10: Kulkue (pompē), miesten ja poikien dithyrambikilpailut (1. varsinainen juhlapäivä)
Elafebolion 11: Komediakilpailu: viisi komediakirjailijaa, yksi komedia kultakin
Elafebolion 12: Tragediakilpailun 1. päivä: yksi tragediakirjailija, jolta kolme tragediaa ja yksi satyyrinäytelmä
Elafebolion 13: Tragediakilpailun 2. päivä: yksi tragediakirjailija, jolta kolme tragediaa ja yksi satyyrinäytelmä
Elafebolion 14: Tragediakilpailun 3. päivä: yksi tragediakirjailija, jolta kolme tragediaa ja yksi satyyrinäytelmä
Esikilpailussa Elafebolion-kuun 8. päivänä näytelmäkirjailijat, koregit, näyttelijät ja khoros esittäytyivät yleisölle juhlapuvuissa, mutta eivät vielä näytelmäasuissa. He esittelivät yleisölle näytelmät, jotka kilpailuissa esitettäisiin, ja pyysivät yleisöltä niille huomiota ja suopeutta. 9. päivän iltana (tai 10. päivän alussa, koska päivä alkoi auringonlaskusta) efebit toivat Dionysoksen vanhan puisen kulttikuvan kotipaikastaan Lenaionista Dionysos Eleuthereuksen pyhäkköalueelle, ja se asetettiin teatterin orkhestralle.
10. päivänä järjestettiin suuri juhlakulkue osaksi jalkaisin ja osaksi kärryillä. Poikien kuorot lauloivat dithyrambeja. Khoros tanssi Agoralla Kahdentoista jumalan alttarilla. Kulkue päättyi Lenaionille. Tämän jälkeen alkoivat kilpailut, ensin poikien ja miesten lyyristen kuorojen kilpailu. Muun muassa Pindarokselta on säilynyt Dionysiaan kirjoitettu dithyrambi. Tämän jälkeen järjestettiin voittajien komos-kulkue. 11. päivä järjestettiin komediakilpailu ja 12.–14. päivä tragediakilpailut. Useita kilpailuissa voittaneita tai esitettyjä tragedioita ja komedioita on säilynyt, mukaan lukien kaikken tunnetuimpien kreikkalaisten näytelmäkirjailijoiden Aiskhyloksen, Sofokleen, Euripideen ja Aristofaneen näytelmiä.
Dionysian aikana vapautettiin vankeja ehdonalaiseen, eikä velkoja saanut periä velallisilta sen aikana. Jopa Platonin mukaan oli soveliasta juopua viininjumalan juhlissa. Juhlan järjestämistä johti eponyymiarkontti, apunaan epimeletai-virkamiehet.
Kaupunki-Dionysia > Näytelmäkilpailussa palkitut

Kaupunki-Dionysian näytelmäkilpailujen voittajista on säilynyt tietoja piirtokirjoituksissa. Aristoteles kokosi tietoja voittajista teokseen Dionysia-juhlien voitot.
Tiedossa olevat palkitut Kaupunki-Dionysian näytelmäkilpailussa ovat:
Kaupunki-Dionysia > Näytelmäkilpailussa palkitut > Tragedia

484 eaa. – 1. Aiskhylos
476 eaa. – 1. Frynikhos: Foinikian naiset
472 eaa. – 1. Aiskhylos: Persialaiset
471 eaa. – 1. Polyfrasmon
468 eaa. – 1. Sofokles: Triptolemos
467 eaa. – 1. Aiskhylos: Seitsemän Thebaa vastaan
463 eaa. – 1. Aiskhylos: Turvananojat
458 eaa. – 1. Aiskhylos: Oresteia
449 eaa. – 1. Herakleides
442 eaa. – 1. Sofokles: Antigone
441 eaa. – 1. Euripides
431 eaa. – 1. Euforion; 2. Sofokles; 3. Euripides: Medeia
428 eaa. – 1. Euripides: Hippolytos
427 eaa. – 1. Filokles; 2. Sofokles: Kuningas Oidipus
415 eaa. – 1. Ksenokles
409 eaa. – 1. Sofokles: Filoktetes
405 eaa. – 1. Euripides: Bakkhantit
401 eaa. – 1. Sofokles: Oidipus Kolonoksessa
372 eaa. – 1. Astydamas
Kaupunki-Dionysia > Näytelmäkilpailussa palkitut > Komedia

486 eaa. – 1. Khionides
472 eaa. – 1. Magnes
458 eaa. – 1. Eufonios
457 eaa. – 1. Kratinos
450 eaa. – 1. Krates
446 eaa. – 1. Kallias
445 eaa. – 1. Telekleides
437 eaa. – 1. Ferekrates
435 eaa. – 1. Hermippos
426 eaa. – 1. Aristofanes: Babylonialaiset
425 eaa. – 1. Eupolis
423 eaa. – 1. Kratinos: Pullo (Pytinē); 2. Ameipsias: Konnos; 3. Aristofanes: Pilvet
422 eaa. – 1. Kantharos
421 eaa. – 1. Eupolis: Imartelijat (Kolakes); 2. Aristofanes: Rauha
414 eaa. – 1. Ameipsias: Juhlijat (Kōmastai); 2. Aristofanes: Linnut; 3. Frynikhos: Yksineläjä
413 eaa. – 1. Platon
402 eaa. – 1. Kefisodoros
290 eaa. – 1. Poseidippos
278 eaa. – 1. Filemon
185 eaa. – 1. Laines
183 eaa. – 1. Filemon
154 eaa. – 1. Khairion
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dionysia Wikimedia Commonsissa
Thorikoksen teatteri Thorikoksen demoksessa itäisessä Attikassa.
Dionysoksen teatteri Ateenan Akropoliin rinteessä.
Dionysoksen kulttikuvaa kuljetetaan laivanmuotoisissa kärryissä kaupunki-Dionysiassa. Piirretty attikalaisen skyfoksen kuvituksen perusteella.
Näyttelijöitä esittäviä terrakottafiguriineja, 360–340 eaa.
Erik Ahlman

| Erik Ahlman |
| --- | --- |
 Ahlmanin promootiokuva.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. toukokuuta 1892 Turku
Kuollut: 27. elokuuta 1952 (60 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Oppilaat:  Sven Krohn
Tutkimusalue:  filosofia
Tunnetut työt:  Arvojen ja välineitten maailma
Erik Gustaf Ahlman (8. toukokuuta 1892 Turku – 27. elokuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen filosofi ja kielitieteilijä.
Ahlman toimi Jyväskylän kasvatusopillisen korkeakoulun filosofian ja teoreettisen kasvatusopin professorina vuosina 1935–1948 sekä rehtorina 1940-1948, ja Helsingin yliopiston käytännöllisen filosofian professorina 1948–1952.
Hänen merkittävimpiä teoksiaan ovat Arvojen ja välineiden maailma (1920), Kulttuurin perustekijöitä (1939) ja Ihmisen probleemi (1953). Lisäksi hän suomensi Egon Friedellin kolmiosaisen Uuden ajan kulttuurihistorian, jonka WSOY julkaisi vuosina 1930−1933.
Erik Ahlmanin tytär oli Turun yliopiston psykologian professori Kirsti Lagerspetz (1932–2001). Suvun filosofista perinnettä ovat jatkaneet Jyväskylän ja Turun yliopistossa käytännöllisen filosofian professorina toiminut Eerik Lagerspetz (s. 1956) ja Åbo Akademin filosofian professori Olli Lagerspetz (s. 1963).