stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sokkohait
Levinneisyys

Sokkohaita ja sinisokkohaita tavataan trooppisilta vesiltä Australian rannikkoseuduilta, yleisin laji on Itä- ja Kaakkois-Australiassa. Sokkohaiden lajit elävät lähellä kivikkoista pohjaa tai koralliriuttoja. Lajeja on tavattu aina 137 metrin syvyyteen.
Viininviljely

Viinirypäleiden sadonkorjuuta käsin Sisiliassa.
Viininviljely tarkoittaa viiniköynnösten kasvattamista viinirypäleiden tuotantoa varten. Rypäleiden pääasiallinen käyttökohde on viinien tuotanto. Osa viineistä jalostetaan viinoiksi, väkeviksi viineiksi ja viinietikaksi. Merkittävä osa viinirypäleistä käytetään tuoreina, ja osa kuivataan rusinoiksi. Rypälelajikkeet jakautuvat tummiin ja vaaleisiin lajikkeisiin. Rypälelajike määrää paljolti viinin aromin ja maun.
Viinirypäleiden kasvatus ja korjuu

Viiniköynnös viihtyy köyhässä maaperässä; liian rikkaassa maaperässä se tuottaa liian suuren sadon, minkä seurauksena maku kärsii. Paras maaperä viininviljelyyn on mineraalipitoinen ja hyvin vettä läpäisevä. Köynnös vaatii kasvukautena paljon aurinkoa, minkä takia sään vaihtelu vaikuttaa viinisadon epätasaisuuteen. Ilmasto-olosuhteiden optimoimiseksi Saksassa köynnökset sijoitetaan mahdollisimman aurinkoisille rinteille, mutta Espanjassa joitain lajikkeita viljellään viileillä vuoristoseuduilla. Liian kylmässä ilmastossa talvipakkaset vahingoittavat köynnöksiä ja lyhyt kasvukausi estää viinien kypsymisen, ja liian kuumassa ilmastossa rypälemehun happopitoisuus jää pieneksi, mikä huonontaa makua.
Viiniköynnös lähtee kasvamaan keväällä. Se kukkii Euroopassa yleensä toukokuun lopulla ja kasvattaa sitten rypäleitä. Kasvukauden aikana köynnösten oksia karsitaan ja usein myös rypäleterttuja harvennetaan. Torjunta-aineita käytetään yleisesti, sillä köynnökset ovat herkkiä taudeille ja tuhohyönteisille. Sadonkorjuu on alueesta ja lajikkeesta riippuen elo–lokakuussa, ja kukinnan ja sadonkorjuun välillä on noin sata päivää. Makeisiin viineihin tarkoitetut rypäleet kerätään myöhään, jotta niiden sokeripitoisuus olisi mahdollisimman suuri. Rypälesadon onnistumiseen vaikuttavat sadonkorjuun aikainen ja sitä ennen oleva sää. Korjuu tehdään tasaisilla mailla usein koneellisesti, mutta vaikeammassa maastossa käsin. Käsinkorjuu mahdollistaa myös rypäleiden valikoimisen korjattaessa.
Korjuun jälkeen viiniköynnökset valmistellaan seuraavaa kasvukautta varten leikkaamalla ne sopivaan muotoon. Niihin jätetään yleensä 6–10 silmua, jotka on leikattu sopivaan kasvusuuntaan. Köynnökset sidotaan usein pitkiin vaijereihin.
Viljelyn historiaa

Vanhimmat todisteet viininviljelystä ovat löytyneet Zagrosvuorten pohjoisrinteiltä nykyisen Iranin alueelta yli 7000 vuoden takaa. Sitä vanhemmissa viinilöydöissä on voinut olla kyse luonnonvaraisesta eikä viljellystä viinirypäleestä. Vuoden 1000 eaa. paikkeilla viiniä viljeltiin ainakin Kaksoisvirtainmaassa, muinaisessa Egyptissä ja Anatoliassa, nykyisen Turkin alueella. Viininviljely levisi myös itään ja saavutti Kiinan viimeistään 100-luvulla eaa.
Kreikassa viiniviljelmät olivat yleisiä jo viimeistään 700-luvulla eaa. Vanhimmat säilyneet viininviljelyä Italiassa kuvaavat oppaat ovat 100-luvun alusta eaa. Tonavan alajuoksulle roomalaiset toivat viiniköynnöksen viimeistään 200-luvulla, ja Reinin ja Moselin seudulle ilmeisesti vähän myöhemmin.
1200-luvulta alkaen vahvistuneet Italian kaupunkivaltiot olivat tärkeitä viinin viljelijöitä ja myyjiä. Uusia rypälelaatuja jalostettiin ja viljelysmaan käyttö tehostui vastaamaan kasvavan kaupunkiväestön kysyntään. Pohjoisimmillaan viiniä viljeltiin toisen vuosituhannen alussa Pohjois-Ranskassa ja Englannissa. Itäisellä Välimerellä islamin nousu tyrehdytti viinintuotannon lähes kokonaan joissain maissa, mutta muun muassa Kreikassa, Turkissa ja islamilaisessa Espanjassa viljely jatkui.
Viininviljely levisi 1500-luvulla Amerikkaan, ja jo vuosisadan puolivälissä viiniä viljeltiin Meksikossa, Perussa ja Chilessä. Amerikassa kasvoi omiakin viinirypäleitä, mutta intiaanit eivät tehneet niistä viiniä. Espanjalaiset toivat mantereelle omat lajikkeensa. Argentiinan Mendozan alueesta tuli merkittävä viinintuottaja 1800-luvun loppupuolella. Pohjois-Amerikassa viinintuotanto alkoi varsinaisesti 1800-luvulla Kaliforniassa.
Espanjalaiset ja portugalilaiset aloittivat viininviljelyn Atlantin saarilla 1600-luvulla ja Etelä-Afrikassa alettiin viljellä viiniä 1600-luvun puolessa välissä. Viininviljely levisi Australiaan ja Uuteen-Seelantiin 1700-luvun lopussa englantilaisten rangaistussiirtokuntien kautta.
1800-luvulla maailman viinitarhat kärsivät useista epidemioista. 1840-luvulla ilmestynyt tuholaissieni Oidium tuckerii tuhosi Ranskan ja Välimeren viiniviljelmiä, ja 1860-luvulla Amerikasta Ranskaan tullut viinikirva (Phylloxera vastatrix) tuhosi vuosisadan loppuun mennessä suurimman osan eurooppalaisista viiniviljelmistä. Viinikirva voitettiin varttamalla eurooppalaiset viiniköynnökset amerikkalaisiin juuriin.
Viininviljelymenetelmät ovat kehittyneet 1900-luvulla muun muassa koneellistumisen myötä. Toisen maailmansodan jälkeen viinistä on ollut ylituotantoa, joka johtuu viininviljelyn tehostumisesta ja viininkulutuksen vähentymisestä. Ylituotannon vuoksi viininviljelmien määrää vähennettiin Euroopassa ja Australiassa 1980-luvun alussa 10 prosentilla.
Viinirypäleiden tuotantoalueet

Viininviljelyyn soveltuva alue on sekä pohjoisella että eteläisellä pallonpuoliskolla pääosin 30. ja 50. leveysasteen välille. Toisaalta rypälelajikkeista ja ilmasto-olosuhteista riippuen viinirypäleitä voidaan kasvattaa lähellä päiväntasaajaa Etiopiassa tai lähestulkoon napapiirillä, Pohjois-Pohjanmaalla.
Viinirypäleiden suurimmat tuottajamaat olivat vuonna 2018 Kiina, Italia, Yhdysvallat, Espanja, Ranska ja Turkki. Vuonna 2018 viininviljelyä harjoitettiin yhteensä noin 74 000 neliökilometrin alueella, sato oli noin 78 miljoonaa tonnia, ja hehtaarisato näin ollen runsaat 10 tonnia hehtaarilta. Rypäleistä runsas kolmannes (27 milj. tn vuonna 2018) käytetään tuoreena ja vajaa 10 prosenttia (5 milj. tn vuonna 2018) kuivataan rusinoiksi (1,3 milj. tn vuonna 2018). Yli puolet viinirypäleistä jalostetaan viiniksi, jonka vuotuinen tuotantomäärä on 2000-luvulla ollut 26–30 miljoonaa kuutiometriä (292 milj. hl vuonna 2018).
Euroopassa viininviljelyalue ulottuu Välimereltä Etelä-Saksaan. Viiniä viljellään Ruotsissa asti, missä viinitarhoja on pohjoisimmillaan Tukholman korkeudella. Suomessa viiniä viljellään virallisesti vain parin hehtaarin alueella: virallisten tilastojen mukaan kasvatusala oli vuonna 2013 1,35 ha.
Ilmaston lämpeneminen 1900-luvulla on pääsääntöisesti hyödyttänyt viininviljelyä, etenkin Saksassa ja Bordeaux'ssa. Rypäleet ovat kypsyneet entistä varmemmin, ja samalla niiden makuun on tullut täyteläisyyttä. Viininviljelyalueiden arvellaan lämpenemisen myötä leviävän pohjoisella pallonpuoliskolla nykyistä pohjoisemmaksi ja eteläisellä etelämmäksi. Samalla Välimeren maissa ja etenkin Portugalissa pahenevat helteet vaikeuttavat viljelyä. Eteläisellä pallonpuoliskolla ilmastonmuutoksen vaikutukset viljelyyn ovat pienemmät kuin pohjoisessa. Viininviljelijät voivat sopeutua ilmaston lämpenemiseen vaihtamalla rypälelajikkeita tai siirtämällä viljelyksiään korkeammille rinteille.
Rusinoiden tuotanto

Rusinat tehdään viinirypäleistä kuivaamalla. Suurin rusinantuottajamaa on Turkki, joka tuottaa neljänneksen maailman rusinoista (0,4 milj. tn eli 28 % vuonna 2018). Muita merkittäviä rusinantuottajamaita ovat Yhdysvallat, Kiina ja Iran.
Viinin tuotanto

Viini valmistetaan rypäleiden tuotantoalueilla. Suurimpia viinien tuottajamaita ovat näin ollen suurimmat rypäleiden tuottajat, merkittävimpinä poikkeuksina Turkki, jossa lähes kaikki rypäleet kuivataan rusinoiksi tai syödään tuoreena, sekä Kiina, Intia ja Egypti, joissa yli 90 prosenttia rypäleistä syödään tuoreena.
EU-maat tuottavat noin 60 prosenttia maailman viineistä. Merkittävimmät viinintuotantomaat ovat 2000-luvulla olleet Italia ja Ranska, seuraavina (vuonna 2017) Espanja, Yhdysvallat, Australia ja Etelä-Afrikka. Viinin tuotanto maittain, miljoonaa hehtolitraa vuodessa:
|  | Maa | 2000 | 2005 | 2010 | 2015 | 2016 alustava |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Italia | 51,6 | 50,6 | 48,5 | 48,9 | 50,9 |
| 2 | Ranska | 57,5 | 52,1 | 44,4 | 47,4 | 43,5 |
| 3 | Espanja | 41,7 | 36,2 | 35,4 | 36,6 | 39,3 |
| 4 | Yhdysvallat | 21,5 | 22,9 | 20,9 | 22,1 | 23,9 |
| 5 | Australia | 8,1 | 14,3 | 11,4 | 12,0 | 13,0 |
| 6 | Etelä-Afrikka | 6,9 | 8,4 | 9,3 | 11,3 | 10,5 |
| 7 | Kiina | 10,5 | 11,8 | 13,0 | 11,2 | 11,4 |
| 8 | Chile | 6,7 | 7,9 | 8,8 | 12,9 | 10,1 |
| 9 | Argentiina | 12,5 | 15,2 | 16,3 | 13,4 | 9,4 |
| 10 | Saksa | 9,9 | 9,2 | 6,9 | 8,8 | 9,0 |
|  | Koko maailma |  |  | 270 | 276 | 267 |
Viinin tuotanto > Vanhan maailman viinintuotantoa

Vanhan maailman eli Euroopan viinintuotantoa leimaavat perinteisyys ja tiukat säädökset. Eurooppalaiset viinintuottajat ja osuuskunnat ovat usein pieniä, ja viininviljely on Euroopassa enemmän elämäntapa kuin elinkeino. Viljelytapa, käytettävät lajikkeet, maksimisato, alkoholipitoisuus, tammen käyttö ja viinin makeusaste määritellään Euroopassa tarkoilla säännöillä, ja esimerkiksi viljelmien keinokastelu on Euroopassa kiellettyä. Eurooppalaiset viinit ovat maultaan melko tanniinisia, ja paikalliset olosuhteet vaikuttavat makuun huomattavan paljon.
Ranskan viisi tärkeintä viinialuetta ovat Bordeaux’n seutu, Burgundi, Rhônen laakso, Loiren laakso ja Alsace. Pohjoisen Champagnessa tuotetaan samppanjaa.
Italian parhaimmat viinit tulevat pohjoisesta Piemonten, Toscanan ja Veneton alueelta.
Pohjois-Espanjan Rioja on Espanjan tärkein viinialue, jossa tehdään lähinnä punaviinejä. Espanjan merkittävin rypälelajike on Tempranillo.
Saksan tunnetuimmat viinialueet ovat Mosel-Saar-Ruwer ja Rheingau. Saksassa tuotetaan pääasiallisesti puolikuivia tai makeita valkoviinejä. Rypälelajikkeista tunnetuin on Riesling, mutta käytetyin on Müller-Thurgau.
Viinin tuotanto > Uuden maailman viinintuotantoa

Uuden maailman tärkeimmät viinintuotantoalueet ovat Yhdysvaltojen länsirannikko, Australia, Uusi-Seelanti, Chile, Argentiina ja Etelä-Afrikka. Uuden maailman viinintuotanto on modernimpaa kuin Euroopassa. Viiniviljelykset ovat suuria, keinokastelu on sallittua, uutta tekniikkaa käytetään paljon, ja jalostettuja hiivoja lisätään viiniin vapaammin kuin Euroopassa. Markkinat ohjaavat viinien laatua ja hintatasoa herkästi, minkä seurauksena laatu on tasaisempaa. Uuden maailman viinit ovat eurooppalaisia viinejä hedelmäisempiä, täyteläisempiä ja nopeammin juotaviksi kypsyviä.
Kaliforniassa tuotetaan suurin osa Yhdysvaltain viineistä. Tärkeimmät rypälelajikkeet ovat Zinfandel, Merlot, Cabernet Sauvignon ja Chardonnay. Australiassa viinejä tuotetaan lähinnä etelässä. Tärkein lajike on Shiraz eli Syrah.
Etelä-Afrikan viinialueet sijaitsevat Kapkaupungin läheisyydessä. Maan yleisin vaalea rypäle on Chenin Blanc eli Steen. Punaisista rypäleistä tärkeitä ovat Cabernet Sauvignon, Shiraz ja Pinotage.
Argentiinan tärkein viininviljelyalue on Andien juurella sijaitseva Mendozan maakunta. Siellä tuotetaan eniten punaviiniä, ja sen tärkeimpänä rypäleenä pidetään Malbec-rypälettä. Chilen viinit tuotetaan etupäässä Keskuslaakson alueella. Tärkeimmät rypäleet ovat Cabernet Sauvignon, Merlot ja valkoisista Chardonnay.
Viinin tuotanto > Rypälelajikkeet

Rypälelajike, josta viini tehdään, määrää aromin ja maun peruslaadun. Merkittävimmät tummat rypälelajikkeet ovat Cabernet Sauvignon, Merlot, Syrah (Euroopan ulkopuolella nimellä Shiraz) ja Pinot Noir ja merkittävimmät vaaleat rypälelajikkeet Chardonnay, Sauvignon Blanc ja Riesling. Euroopassa on käytössä yli tuhat erilaista rypälelajiketta, joista useimmat ovat paikallisia. Euroopan viineissä suositaan rypälesekoituksia, joissa saatetaan käyttää kymmeniäkin eri lajikkeita. Euroopan ulkopuolella lajikkeita on korkeintaan muutama kymmenen, ja ne ovat harvoin paikallisia. Viini tehdään siellä yleensä yhdestä tai kahdesta lajikkeesta, ja käytetty rypälelajike merkitään usein etikettiin suurilla kirjaimilla.
Maailman kymmenen viljellyintä rypälelajiketta vuonna 2010 olivat järjestyksessä: Cabernet Sauvignon, Merlot, Airen, Tempranillo, Chardonnay, Syrah, Garnacha Tinta, Sauvignon Blanc, Trebbiano ja Pinot Noir.
Ranskan Bordeaux’n alueelta peräisin olevaa Cabernet Sauvignonia pidetään tasapainoisen makuisena lajikkeena, ja se on maailman suosituin ja viljellyin punaisten laatuviinien rypälelajike. Merlot-viinit tunnetaan pehmeästä mausta, mikä tekee niistä helposti lähestyttäviä. Syrah-viinit ovat täyteläisiä, tanniinisia ja voimakkaan värisiä, ja niitä tuotetaan erityisesti lämpimillä seuduilla. Hankalasti viljeltävänä tunnettu Pinot Noir viihtyy parhaiten viileillä seuduilla, ja sitä käytetään erityisesti samppanjaan. Pinot Noir tuottaa hedelmäisiä ja hapokkaita viinejä.
Helposti viljeltävä Chardonnay on laatuviineissä eniten viljelty vaalea lajike. Chardonnay-viinit ovat täyteläisiä ja hedelmäisiä. Sauvignon Blanc -viinit ovat kepeitä, aromaattisia ja hapokkaita, ja niitä tuotetaan melko viileillä alueilla, etenkin Loiren seudulla. Saksassa ja muissa viileissä maissa suositusta Rieslingistä saadaan hapokkaita ja mineraalisia viinejä.
Kirjallisuutta

Bombrun, Helene & Sumner, Daniel A.: What Determines the Price of Wine? The Value of Grape Characteristics and Wine Quality Assessments. AIC Issues Brief, Tammikuu 2003, nro 18.  Kalifornian yliopisto, maatalousasioiden keskus (AIC). Artikkelin verkkoversio.
Stricker, S. & Sumner, D. A.: Wine on the Web in a Global Market: A Comparison of E-commerce Readiness and use in Australia, California and Germany  5.7.2003. EFITA 2003 Conference, Debrecen:  U. of Kiel & UC Davis. Arkistoitu 21.4.2007. (englanniksi)
Sumner, D. A. et al.: An Economic Survey of the Wine and Winegrape Industry in the United States and Canada. UC Davis.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viininviljely Wikimedia Commonsissa
Viinirypäleiden nykyaikaista korjuuta.
Maailman tärkeimmät viininviljelyalueet.
Eri rypälelajikkeista kuivattuja rusinoita.
Italialaisia Chianti-viinitarhoja Galluzzon lähellä.
Australialaisia Shiraz-viiniköynnöksiä Etelä-Australian Barossa Valleyssa.
Vaaleita ja tummia Muscat-rypäleitä: Muscat Blanc ja Muscat Noir.
Martti Viitala

Martti Viljami Viitala (3. marraskuuta 1922 – 4. marraskuuta 2005) oli suomalainen kuvittaja ja pilapiirtäjä, joka käytti nimimerkkejä Viljami ja Will Martin.
Martti Viitala muutti perheensä kanssa Pirkkalasta Helsinkiin. Jo nuorena Viitala sai tuntumaa lehtialaan, kun hänen isänsä sai paikan Uuden Suomen puuseppänä, äiti toimituksen siivoojana, setä vahtimestarina ja hän itsekin sai työskennellä kesäaikaan lehden lähettinä. Äidin apuna toimituksessa työskennellessään Viitala kaiveli mielellään lehden piirtäjän Erkki Koposen paperikoria, joista usein löytyi  Ollin pakinoiden hylättyjä kuvitusluonnoksia.
Ressun lukiolaisena talvisodan alkaessa Martti Viitala lähti vapaaehtoisena rintamalle isoveljensä Ilmarin (s. 1920) mukana. Välirauhan aikana Viitala kävi upseerikoulun kurssin UK57, jonka kurssijulkaisu on paljolti hänen kuvittamansa. Ilmari-veli kaatui jatkosodassa, mutta Martti Viitala kotiutui ja kirjoitti ylioppilaaksi. Hän pääsi opiskelemaan Teknilliseen korkeakouluun, mutta vähävaraisena joutui jättämään opiskelut kesken. Viitala kysyi töitä Veli Giovannilta ja saikin paikan Uuden Suomen sunnuntailiitteen uutena piirtäjänä Pauli Soisalon jälkeen. Jo seuraavana vuonna 1946 Viitala siirtyi Kustannusosakeyhtiö Mantereen palkkalistoille. Se julkaisi muun muassa 100-nimistä perhelehteä, Taiteen Maailmaa, Viuhkaa sekä lastenlehti Kimmoa, johon Viitala piirsi pari vuotta Vaaroja päin - nimistä realistista merirosvoseikkailua. Hän vastasi myös lehden humoristisen nimikkosarjan piirtämisestä, jossa kerrottiin Kimmo-koiran toilailuista.
Vuoden 1950 paikkeilla Viitala siirtyi Yhtyneiden Kuvalehtien Seuraan paikkaamaan Kari Suomalaisen lähtöä Seurasta Helsingin Sanomiin. Yhtyneissä Viitala piirsi paljon autoaiheisia pilakuvia Tuulilasin ja Seuran liikennesivuille. Martti Viitala piirsi myös nimimerkillä Will Martin Buffalo Bill -lehteen.
Eläkepäivillään Martti Viitala laskeskeli julkaisseensa kymmenisen tuhatta kuvaa. Mukaan kuuluu sarja- ja pilakuvien lisäksi muun muassa kirjankuvituksia ja Stipendiaatti-niminen peli.
Viiruahvenet

| Viiruahvenet |
| --- | --- |
 Tiikeriahven (Terapon jarbua)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Viiruahvenet Terapontidae  Richardson, 1842
Katso myös
   Viiruahvenet Wikispeciesissä   Viiruahvenet Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Viiruahvenet (Terapontidae) tai tiikeriahvenet on ahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan indopasifiselta merialueelta ja makeista vesistä Australiasta ja Uudesta-Guineasta.
Lajit ja anatomia

Viiruahventen heimoon kuuluu 16 sukua ja lähteestä riippuen 45–48 lajia. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat litteähköjä ja muistuttavat ahventen heimon lajeja. Heimon laji ovat keskikokoisia kaloja ja niiden maksimipituus vaihtelee tyypillisesti 35–80 cm:n välillä. Selkäeviä viiruahvenilla on yksi ja sen etuosa on piikikäs. Peräevässä on kolme terävää piikkiä. Eräät heimon kaloista voivat tuottaa uimarakollaan ja lihaksillaan murisevia ääniä. Väriltään viiruahvenet ovat tyypillisimmin hopeanharmaita ja niiden ruumissa on tyypillisesti tummempia poikkiraitoja. Myös evät ovat usein raitaiset.
Levinneisyys ja elintavat

Suurin osa viiruahventen heimon lajeista eli 33 lajia elää makeissa vesissä Australiassa ja Uudessa-Guineassa. Tyynessämeressä ja Intian valtameressä elävien lajien levinneisyysalue ulottuu Afrikan itärannikolta Japaniin, Fidžille ja Samoalle. Mereiset lajit elävät lähellä rannikkoa ja niitä tavataan myös murtovesistä. Kalojen ravintoa ovat levät, pienemmät kalat sekä hyönteiset ja muut selkärangattomat eläimet. Monet viiruahvenlajeista ovat hyviä ruokakaloja.
Jouko Viitamäki

Jouko Juhani Viitamäki (s. 29. tammikuuta 1949 Hämeenlinna) on suomalainen meloja, joka kilpaili kajakilla.
Viitamäki karsiutui Méxicon 1968 olympialaisissa kajakkiyksiköiden 1 000 metrin välierissä. Hän sijoittui maailmanmestaruuskilpailuissa kajakkinelosten 10 000 metrillä viidenneksi vuonna 1973. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän sijoittui kajakkinelosten 1 000 metrillä seitsemänneksi vuonna 1969. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti kaksi pronssia.
Seuratasolla 171-senttinen Viitamäki edusti Vanajaveden Vesikkoja. Hän voitti yhteensä seitsemän Suomen-mestaruutta vuosina 1970–1972.
Viitamäki oli Suomen Ampumahiihtoliiton hallituksen jäsen vuosina 1989–1995.
Viirupystynokka

| Viirupystynokka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Orneerot Furnariidae
Suku::  Pystynokat Xenops
Laji::  rutilus
Kaksiosainen nimi
 Xenops rutilus  Temminck, 1821 
Synonyymit
 Xenops rutilans 
Alalajit
 X. r. chapadensis  X. r. connectens  X. r. guayae  X. r. heterurus  X. r. incomptus  X. r. perijanus  X. r. peruvianus  X. r. phelpsi  X. r. purusianus  X. r. rutilans  X. r. septentrionalis 
Katso myös
   Viirupystynokka Wikispeciesissä   Viirupystynokka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viirupystynokka (Xenops rutilus) on laajalla alueella Etelä-Amerikassa tavattava orneeroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan viirupystynokka on noin 12 cm. Lajin selkä ja siivet ovat väriltään tummanruskeat. Yläselkä on heikosti viiruinen. Päälaki on linnulla hieman muuta yläruumista harmaampi. Päässä on valkoinen silmäkulmajuova ja naama on valkoisen ja ruskean viiruinen. Nokka on lyhyehkö ja tukeva sekä kärjestään ylöspäin kaartunut. Vatsa on oliivinruskea ja siinä on kapeita valkoisia raitoja. Perä ja pyrstö ovat ruosteenruskeat. Viirupystynokka muistuttaa ulkonäöltään kaitapystynokkaa (Xenops tenuirostris) ja ruskopystynokkaa (Xenops minutus). Kaitapystynokka elää kuitenkin huomattavasti erilaisessa ympäristössä ja ruskopyrstönokan höyhenpuku on vähemmän viiruinen.
Levinneisyys ja elintavat

Viirupystynokkaa tavataan Andeilla kapealla vyöhykkeellä, joka ulottuu Venezuelasta Boliviaan ja lisäksi laajemmalla alueella Brasiliassa Amazonian alueella. Lajin elinympäristöä ovat vuoristometsät ja metsien reunat. Lajia tavataan metsistä, jotka sijaitsevat 1 500–2 800 metrin korkeudella merenpinnasta. Laji elää yleensä pareittain tai kolmen linnun ryhmissä. Viirupystynokat voivat myös liittyä parviksi muiden hyönteisiä syövien varpuslintujen kanssa. Viirupystynokan pesä sijaitsee puun kolossa.
Viirurastasviheltäjä

| Viirurastasviheltäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Viheltäjät Pachycephalidae
Suku::  Rastasviheltäjät Colluricincla
Laji::  boweri
Kaksiosainen nimi
 Colluricincla boweri  E. P. Ramsay, 1885 
Katso myös
   Viirurastasviheltäjä Wikispeciesissä   Viirurastasviheltäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viirurastasviheltäjä (Colluricincla boweri) on viheltäjiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Australiasta.
Koko ja ulkonäkö

Viirurastasviheltäjä voi kasvaa noin 22 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat pääosin toisiaan ulkonäöltään. Viirurastasviheltäjän pää, selkä ja siivet ovat väriltään harmahtavan ruskeat. Naaraalla on silmän ympärillä ohut oranssi rengas. Lajin rinta on punaruskea harmain viiruin ja vatsa on punaruskea. Viirurastasviheltäjän nokka on pitkähkö.
Levinneisyys ja elinympäristö

Viirurastasviheltäjää tavataan Australiasta Queenslandin pohjoisosasta. Lajin elinympäristöä ovat sademetsät. Kesäisin se elää vuoristossa ja tulee talviksi alemmaksi.
Antti Sokka

| Antti Sokka |
| --- | --- |
 Antti Sokka  Lahti L-39 -panssaritorjuntakiväärin kanssa Petroskoin lähellä 27. syyskuuta 1941.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. syyskuuta 1904 Antrea
Kuollut: 11. elokuuta 1972 (67 vuotta) Jyväskylä
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1918, 1939–1944
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota, Talvisota, Jatkosota
Sotilasarvo:  luutnantti
Kunniamerkit:  Mannerheim-ristin ritari
Joukko-osasto:  JR 50
Antti Väinö Sokka (13. syyskuuta 1904 Antrea – 11. elokuuta 1972 Jyväskylä) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 23. Hän osallistui sisällissotaan, talvisotaan ja jatkosotaan. Hän oli naimisissa Hilja Jalosen kanssa ja heillä oli kaksi lasta.
Sotilasura

Antti Sokka osallistui sisällissotaan vapaaehtoisena lähettinä Antrean rintamalla. Hän oli myöhemmin aktiivinen suojeluskuntalainen.
Jatkosodan hyökkäysvaiheessa Sokka palveli alikersanttina panssarintorjuntakivääriryhmän johtajana JR 50:ssä panssarintorjuntatehtävissä. Hänen aseensa oli Lahti L-39 -panssarintorjuntakivääri. Antti Sokalle esitettiin jo syyskuussa 1941 Mannerheim-ristiä, mutta Mannerheim ei hyväksynyt esitystä. Uusintaesityksestä Sokka nimitettiin 12. lokakuuta 1941 Mannerheim-ristin ritariksi numero 23.
Hänen nimitysesityksessään mainitaan 13. heinäkuuta 1941 Juttulammen taistelussa tehty kahden kuorma-auton ja yhden panssarivaunun tuhoaminen, Suvilahden taistelussa 21. elokuuta lukuisien hyökkäysvaunujen tuhoaminen,  5. syyskuuta Kinnasvaarassa hyökkäysvaunun kulun hidastaminen niin, että se voitiin tuhota panssarintorjuntatykillä sekä kolmen kuorma-auton tuhoaminen ja yhden panssarin tuleen ampuminen Prääsän taistelussa 8. syyskuuta 1941.
Sokka ylennettiin luutnantiksi 19. lokakuuta 1944.
Siviiliura

Koulutuksensa Antti Sokka hankki käymällä Suomen Osuuskauppakoulun osuuskauppakurssin Helsingissä vuonna 1926, sekä Keskusosuusliike Hankkijan maatalouskauppakursin vuonna 1930. Työelämässä hän toimi myymälänhoitajana ja kauppaedustajana.