Hiroshiman ja Nagasakin pommitukset
Atomipommitusten jälkipuinti > Japanin antautuminen

Keväällä käydyn Iwo Jiman taistelun jälkeen alkoivat Japanin tavanomaiset lentopommitukset, jotka olivat hyvin tuhoisia. Niissä käytettiin palopommeja. Tokion pommitukset olivat luultavasti historian pahin pommitus. Ne olivat tietoista totaalista sotaa. Palavien puutalojen tulimyrsky tappoi yli 100 000 siviiliä. Jo vuodenvaihteessa oli selvää, ettei Japani kestäisi sotaa kovin kauan. Japanin hallinnossa kilpailivat sotaa kannattavat ”haukat” ja sitä vastustavat ”kyyhkyt”.
Jatkuvat tappiot veivät siihen, että rauhanpuolueen kannatus kasvoi keväästä lähtien. Entinen pääministeri Konoe ehdotti keisarille rauhaa helmikuussa 1945. Tämä hylkäsi ajatuksen ehkä siksi, että uskoi Japanin voittoon. Pääministeri Suzuki Kantarō jatkoi sotaa, mutta koetti samalla etsiä tietä rauhalle. Maltilliset pelkäsivät haukkojen sotilaskaappausta. Japani tunnusteli jo kesällä rauhaa, muttei halunnut antautua ehdoitta. Suzukin hallitus piti rauhaa yhtenä vaihtoehtona, muttei halunnut keisaria pois maan johdosta. Toisaalta Japanin sotaministeri ja monet isänmaalliset kannattivat yhä viivytystaistelua. Se tulisi lopulta päättymään Japanin tappioon, mutta silloin Japani ei antautuisi kunniattomalla tavalla. Liittoutuneet uhkasivat Potsdamissa Japania ja sen armeijaa tuholla, mutteivät maininneet atomipommia. Länsimaiden lehdistö vaati Hirohitoa vastuuseen. Toisaalta liittoutuneiden hallitukset eivät suoraan vaatineet keisarikunnan lakkauttamista. Japanin täytyi antautua ehdoitta, koska Potsdamissa ei sanottu keisarin asemasta mitään, mutta vaadittiin ehdotonta antautumista.
Kun Potsdamin julistus 27.–28. heinäkuuta esitettiin, Japani ei suostunut antautumaan. Kun Hiroshima tuhottiin atomipommilla, useat Japanin oman ydinaseohjelman tieteilijät kieltäytyivät uskomasta tuhon aiheutuneen atomipommista, mikä viivytti antautumispäätöstä edelleen. Ydinaseohjelman johtaja Yoshio Nishina kirjoitti päivä pommituksen jälkeen, että jos Hiroshiman tuhon varmistettaisiin aiheutuneen atomipommista, hän suosittelisi ohjelman tiedemiehiä harkitsemaan seppukun suorittamista, koska yhdysvaltalaiset olisivat tuossa tapauksessa saavuttaneet merkittävän voiton heidän kustannuksellaan.
Saarrettua Japania uhkasi ruokapula. Pääministeri Suzuki ehdotti aamulla 9. elokuuta rauhaa, kun Neuvostoliitto hyökkäsi Mantšukuohon. Jo aamupäivällä saapui uutinen Nagasakin pommituksesta. Kabinetti jakautui melko tasan sodan jatkajien ja antautumisen kannattajiin. Sodan jatkajat olisivat halunneet muun muassa välttää Japanin miehityksen. Keisari päätti antautua päivällä, jos keisarin asemaan ei kajottaisi. Itkevä keisari ilmoitti kabinetille, että huolimatta sotilaiden päättäväisyydestä sodan jatkaminen aiheuttaisi satojen tuhansien ihmisten kuoleman. Ainoa mikä merkitsi keisarille, oli kansan elämä. Sotaministeri Korechika Anami siirtyi rauhan puolelle. Tähän oli syynä vain se, että hänen oli toteltava keisaria.
Muutamat nuoret upseerit aloittivat majuri Kenji Hatanakan johdolla sotilasvallankaappauksen. He miehittivät suurimman osan palatsia, mutta eivät saaneet keisaria käsiinsä. He tappoivat yhteistyöstä kieltäytyneen henkivartiokaartin johtajan Takeshi Morin. Kapinalliset etsivät tuloksetta keisarin antautumispuheen sisältävää äänilevyä. Sitä ei löytynyt. Kapinallisten vastustajat onnistuivat sabotoimaan antautumisen kumoavan radiolähetyksen. Kapinan johtajat tappoivat itsensä heitettyään ensin sotaa kannattavia lentolehtisiä. Toisaalla kapinaupseerit yrittivät murhata rauhaan 14. elokuuta suostuneen pääministeri Suzukin. Muutkin kapinayritykset epäonnistuivat. Japani antautui 15. elokuuta, sallien miehityksen. Keisarin asemaan ei kuitenkaan kajottu. Sotaministeri Anami ja monet sotilasjohtajat tekivät itsemurhan kunniattoman antautumisen vuoksi.