Suojeluskunta
Suojeluskuntajärjestön juuret > Suojeluskuntien synty syksyllä 1917

Keväällä 1917 eri puolilla Suomea ryhdyttiin perustamaan suojeluskuntia, joiden tehtävänä oli järjestyksen ylläpitäminen, kansalaisten rauhan, hengen ja omaisuuden suojelu sekä rikosten ehkäiseminen. Aktivistit ja Sotilaskomitean jäsenet, jotka halusivat rakentaa valtakunnallisen järjestys- ja taistelukoneiston, päättivät Tukholmassa 16. päivänä toukokuuta ryhtyä koordinoimaan paikallisen tason suojeluskuntien muodostumista, jotta suojeluskunnat voisivat toimia suomalaisena asejoukkona Suomen irrottamiseksi Venäjästä. Kokoukseen osallistuivat Tukholman valtuuskunnan jäsenet eli vapaaherra Adolf von Bonsdorff, asianajaja Jonas Castrén, professori Rafael Erich, tri Herman Gummerus, johtaja Samuli Sario, maisteri Almar Fabritius, maisteri Kai Donner ja tohtori Heikki Renvall sekä Sotilaskomitean edustajat eversti Nikolaj Mexmontan ja ratsumestari Hannes Ignatius. Tehtävä oli salainen, ja suojeluskunnista käytettiin aluksi nimitystä "palokunta". Aktiivisen komitean työjaosto laati ensimmäiset organisointisuunnitelmat sekä hahmotelman aseiden hankkimiseksi ja jakamiseksi suojeluskunnille. "Palokuntien" muodostamisessa hyödynnettiin jo olemassa olleita järjestöjä, kuten urheiluseuroja, nuorisoseuroja, maamiesseuroja ja vapaapalokuntia. Lauri Pihkalan panos "palokuntien" perustamisessa oli merkittävä, koska hänellä oli valmiit yhteydet urheiluseuroihin. Helsingissä toimintaa organisoi suomenruotsalainen Artur Eklund.
Syksyllä Suomen sisäpoliittinen tilanne kärjistyi nopealla vauhdilla. Tilannetta leimasi elintarvikepula, kun maassa vallitsivat maatalouslakot sekä muut kunnallislakien takia järjestetyt lakot. Ruotsinkielisellä Pohjanmaalla ja Karjalassa kuntakokoukset alkoivat perustaa järjestysmiehistöjä viranomaisten avuksi. Kuuluihan järjestyksen ylläpidon järjestäminen kuntien tehtäviin. Varsinais-Suomessa ja Satakunnassa taas maanviljelijät alkoivat perustaa maatalouslakkojen takia järjestyskuntia. Pohjanmaalla ja Itä-Suomessa aktivistit perustivat taas palokuntia jääkärien kanssa mahdollisesti yhdessä toteutettavaa kansannousua varten. Näillä alueilla palokunnat eli myöhemmät suojeluskunnat nivoutuivat näin ollen itsenäisyysliikkeen pyrkimyksiin, mikä näkyikin niiden toiminnassa myöhemminkin Suomen historiassa. Osa näistä palokunnista joutui toimimaan maanalaisesti.
Suojeluskunnat perustettiin alun perin yleissuomalaisiksi kokoamaan jäsenistöä kaikista yhteiskuntaryhmistä. Ainakin paikallisesti suojeluskunnissa oli loppukesällä ja alkusyksyllä 1917 mukana monia työväenluokkaan kuuluvia. Tämä oli aktivistien keskusjärjestöön Aktiivisen komitean (AK) tavoite, ja se onnistuikin tässä ainakin Pohjanmaalla, jossa itsenäisyysliikkeen kannatus oli suurinta. AK painotti voimakkaasti tuolloin, että sosiaalidemokraatteja oli saatava toimintaan mukaan ja oli korostettava toiminnan keskittyvän ainoastaan venäläisiä vastaan. Esimerkiksi Lapuan palokunnassa oli tuolloin 11 prosenttia sosialisteja. Työläiset kuitenkin alkoivat varsin pian syksymmällä erota näistä järjestyskaarteista luokkataisteluretoriikan kiihtyessä. Rinnalle perustettiin uusia työväen järjestyskaarteja eli punakaarteja. Aktivistijohtaja Elmo Kailan mukaan yhteistyön suunnittelu oli kuitenkin sosialistien kanssa kariutunut jo toukokuussa 1917, mutta hän yritti vielä marraskuussa. Lokakuussa SAJ:n (Suomen Ammattijärjestö) valtuuskunta antoi virallisen kehotuksen perustaa punakaarteja, koska sen mielestä porvaristo aseistautui työväenluokkaa vastaan. Punakaartien perustaminen johti taas siihen, että aktivistit alkoivat pitää niitä luokkakaarteina. Heidän mielestään työväenliike oli punakaarteja perustaessaan tehnyt valinnan ja asettanut luokkataistelun itsenäisyystaistelun edelle. Toinen johtava aktivisti Kai Donner tiuskaisi: ”Sosialistit olivat menneet aivan hulluiksi ja unohtaneet itsenäisyyspyrkimykset luokkakaartiensa takia”. Nämä aktivistien syksyn 1917 johtopäätökset ja kevään 1918 tapahtumat taas antoivat oman leimansa suojeluskuntien suhtautumisessa vasemmistoon vuosikymmeniksi eteenpäin.
Setälän senaatti asetti Harald Åkermanin vaatimuksesta komitean valmistelemaan valtiollista järjestysvaltakoneistoa. Hannes Ignatiuksen johdolla muina jäseninään Rafael Schauman, Aimo Hallberg ja Gustaf Silfverhjelm toiminut komitea perusti suunnitelmansa suojeluskuntien varaan ja keräsi tietoja eri puolilta maata venäläisistä joukoista, suojeluskunnista ja työväen järjestyskaarteista. Komitean päätyö oli maan jakaminen suojeluskuntapiireihin, piiripäälliköiden nimittäminen ja ohjeiden laatiminen paikallisille suojeluskunnille. Se hankki myös teollisuudelta ja pankeilta rahaa aseiden hankintaan Saksasta.
Marraskuussa 1917 puhkesi SAJ:n julistama viisipäiväinen yleislakko, joka johti tällä kertaa verisiin yhteenottoihin. Marraskuun aikana näissä yhteenotoissa sai surmansa 22 henkeä. Punakaartit yrittivät riisua suojeluskuntia aseista, kun taas suojeluskunnat yrittivät turvata omaisuutta ja säilyttää järjestystä. Sosiaalidemokraattisessa puolueessa ja SAJ:ssä oli bolševikkien valtaannousun jälkeen jouduttu vaikeaan tilanteeseen vallankumouslinjan vahvistuessa. Lisäksi puolue ei pystynyt kuumassa sisäpoliittisessa tilanteessa kontrolloimaan paikallista toimintaa. Lakon jälkeen osapuolet olivat entistä kauempana toisistaan. Lakon aikana ja sen jälkeen punakaartien ja suojeluskuntien perustaminen kiihtyi entisestään. Suojeluskuntaliike tiivistyi ja suojeluskuntien tavoitteet yhdistyivät. Näin ollen erilaiset porvarillisten piirien omaisuuden ja järjestyksen turvaamiseen keskittyneet kaartit sulautuivat yhteen itsenäisyyspyrkimyksiä ylläpitäneiden suojeluskuntien kanssa.
Syksyn 1917 suojeluskuntia tutkittaessa on osoittautunut, että ne olivat itse asiassa huomattavasti valkoisempia kuin vuoden 1918 valkoinen armeija. Tosin suojeluskuntien sosiaalisen koostumuksen selvittäminen tuolta ajalta ei ole helppoa, joten tulokset ovat aina vain suuntaa antavia. Eliitin ja ylemmän keskiluokan ja alemman keskiluokan osuus perustajina, johtajina ja kouluttajina ennen jääkärien tuloa oli suurempi kuin koskaan muulloin suojeluskuntien historiassa. Tätä voi selittää sillä, että suojeluskunnan perustamisesta aloitteen tehneet olivat monesti paikallisesti arvostettuja ja korkea-arvoisia henkilöitä. Tutkija Turo Tamminen tuli vuoden 1992 suuntaa antavassa tutkimuksessaan siihen tulokseen, että syksyllä 1917 2/3 tai 3/4, riippuen siitä mihin ylioppilaat lasketaan, suojeluskuntalaisista kuului keskiluokkaan. Talonpoikien osuudeksi hän sai vain 18 prosenttia. Tosin osa talonpojista oli ilmeisesti laskettu keskiluokkaan kuuluviksi. Työväestöä hän ei erillisenä osiona saanut ollenkaan, vaan vain yksittäisinä ryhminä, kuten ”rautatieläiset” tai ”luokittelemattomat”. Dosentti Ali Pylkkänen sai vuoden 2001 tutkimuksessaan suuntaa antaviksi osuuksiksi seuraavat:
eliitti (1,2 %)
ylempi keskiluokka (16,53 %)
alempi keskiluokka (33,05 %)
talonpojat (43,93 %)
työväestö (5,02 %)
luokittelemattomat (0,21 %)
Tällöin peräti 50 prosenttia jäsenistä kuului keskiluokkaan, mutta talonpojat suvereenisti suurin yksittäinen ryhmä, kuten he olivat valkoisessa armeijassakin. Suurin työväestön osuus oli kaupunkisuojeluskunnissa, joissa heitä oli 7,25 prosenttia, ja tehdassuojeluskunnissa, joissa heitä oli 6,67 prosenttia. Syksyllä vasemmiston luokkataistelupolitiikan korostuessa eronneet työläiset kavensivat suojeluskuntien työläisosuutta huomattavasti. Valkoiseen armeijaan taas liittyi työväestöä vapaaehtoisesti taisteluiden alettua tammi-helmikuussa 1918 ja osuus kasvoi huomattavasti asevelvollisuuden astuttua voimaan senaatin hallitsemilla alueilla, joten tästä syystä valkoisen armeijan kokoonpano muodostui erilaiseksi kuin syksyn 1917 suojeluskuntien. Valkoisessa armeijassa työväkeä oli nimittäin noin 25 prosenttia.
↑  Ali Pylkkäsen määritelmä: ylin virkamiehistö (yläraja maaherra, alaraja toimistopäällikkö), ylin upseeristo (yläraja kenraali, alaraja eversti), suurmaanomistajat (yläraja kreivi, alaraja aatelismies), liike-elämän johto (yläraja vuorineuvos, alaraja toimitusjohtaja), kirkollinen johto (yläraja arkkipiispa, alaraja piispa), kunniakonsulit, neuvokset kunnallisneuvoksesta ylöspän ja kansanedustajat.
↑  virkamiehistö (yläraja kunnanjohtaja, alaraja nimismies), opettajat (yläraja rehtori, alaraja lehtori), papisto (yläraja rovasti, alaraja kappalainen), upseeristo (yläraja everstiluutnantti, alaraja vänrikki), liike-elämä (yläraja apteekkari, alaraja kauppias), vapaat ammatit (yläraja asianajaja, alaraja näyttelijä), suurtilalliset (yläraja kartanonomistaja, alaraja rusthollari), kunnallisneuvosta alemmat neuvokset, lääkärit, merikapteenit, insinöörit, päätoimittajat, pankinjohtajat ja vastaavat.
↑  opettajat, alemmat virkamiehet (yläraja asemamiesten esimies, alaraja vanginvartija), toimihenkilöt (yläraja kanttori, alaraja suntio), aliupseeristo, pienyrittäjät, poliisimiehet, palomiehet, sairaanhoitajat, pienyrittäjät, sähköttäjät, kirjanpitäjät, toimittajat ja vastaavat.