stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karoline zu Sayn-Wittgenstein
Kirjallisuutta

Walker, Alan (1989) Franz Liszt: The Weimar Years, 1848-1861 ISBN 0394525418
Walker, Alan (1997) Franz Liszt: The Final Years, 1861-1886 ISBN 0801484537
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef 
Voronincen kartanon muistomerkki Ukrainassa
Heikki Savolainen (urheilija)

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Savolainen nojapuilla Los Angelesin kesäolympialaisissa 1932. |  Savolainen nojapuilla Los Angelesin kesäolympialaisissa 1932. |  Savolainen nojapuilla Los Angelesin kesäolympialaisissa 1932. |  |
Maa:   Suomi
Miesten telinevoimistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lontoo 1948 | hevonen |  |
|  Kultaa | Lontoo 1948 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Los Angeles 1932 | rekki |  |
|  Pronssia | Amsterdam 1928 | hevonen |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1932 | moniottelu |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1932 | nojapuut |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1932 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Berliini 1936 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Helsinki 1952 | joukkuekilpailu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Pariisi 1931 (epäv.) | moniottelu |  |
|  Kultaa | Pariisi 1931 (epäv.) | rekki |  |
|  Hopeaa | Basel 1950 | joukkuekilpailu |  |
Heikki Ilmari Savolainen (28. syyskuuta 1907 Joensuu – 29. marraskuuta 1997 Kajaani) oli lääkäri ja yksi kaikkien aikojen menestyneimmistä suomalaisista telinevoimistelijoista, kaksinkertainen olympiavoittaja. Olympiauransa aikana Savolainen voitti yhdeksän mitalia: kaksi kultamitalia, yhden hopean ja kuusi pronssia. Hän oli myös voimistelun epävirallinen maailmanmestari vuodelta 1931.
Henkilöhistoria

Savolaisen vanhemmat olivat Otto Savolainen ja Hilja Sofia Kaskinen ja puoliso vuodesta 1933 Aune Mirja Karhumäki. Maanviljelysneuvos Vilho V. Savolainen oli hänen veljensä. Heikki Savolainen pääsi ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1927 ja valmistui voimistelunopettajaksi Helsingin yliopiston voimistelulaitokselta vuonna 1931. Lääketieteen lisensiaatin tutkinnon hän suoritti 1939. Savolainen asui 1930-luvulla muun muassa Helsingissä, Hyvinkäällä, Vaasassa ja Vierumäellä. Hän palveli talvisodassa pataljoonanlääkärinä ja jatkosodassa lääkintämajurin (1941) arvoisena kenttäsairaalan päällikkölääkärinä. Savolaiselle myönnettiin sota-ansioista VR 3 tl.k. vuonna 1943 ja reservin lääkintäeverstiluutnantin arvo vuonna 1966.
Sotien jälkeen hän aloitti kaupunginlääkärinä Kajaanissa, jossa hän toimi eläkkeelle siirtymisensä saakka.  Savolainen oli lääkintöneuvos ja hänet vihittiin Jyväskylän yliopiston liikuntatieteiden kunniatohtoriksi 1982. Hänelle on myönnetty lisäksi Suomen urheilun suuri ansioristi. Savolainen on haudattu perhehautaan Kajaanin hautausmaalle. Hänelle pystytettiin 28. syyskuuta 2007 muistomerkki Kajaanin Rantapuistoon.  Kajaanin varuskunnan urheilutalo- ja uimahallirakennus Hoikankankaalla on nimetty hänen etunimensä mukaan Heikinhalliksi.
Urheilu-ura

Savolaisen kilpailu-ura huipulla kesti kuusi olympiadia, kaikkiaan 24 vuotta eli vuodet 1928–1952. Amsterdamissa 1928 hän voitti pronssia hevosella, mikä oli Suomen kaikkien aikojen ensimmäinen henkilökohtainen voimistelumitali. Samoin hänen viimeinen mitalinsa oli pronssinen kotikisojen joukkuekilpailussa kaikkien aikojen vanhimpana voimistelumitalistina (44-vuotiaana) voitettu. Savolainen vannoi myös olympiavalan Helsingin olympialaisten avajaisissa 1952. Yhdessä Harri Kirvesniemen, Merlene Otteyn, Aleksei Nemovin ja Franziska van Almsickin kanssa Savolaisella on ennätykselliset kuusi olympiakisojen pronssimitalia.
Saavutuksia

Kaksi olympiakultaa Lontoo 1948 (joukkuekilpailu, hevonen)
Olympiahopeaa Los Angeles 1932 (rekki)
Olympiapronssia Amsterdam 1928 (hevonen), Los Angeles 1932 (moniottelu, nojapuut ja joukkuekilpailu), Berliini 1936 (joukkuekilpailu) ja Helsinki 1952 (joukkuekilpailu)
Lisäksi olympiakisoissa neljäs rekillä 1952, viides joukkuekilpailussa 1928, nojapuilla 1948 ja rekillä 1952 sekä kuudes moniottelussa 1928 ja permannolla 1932
Los Angelesin kisoissa 1932 Savolainen ja Einari Teräsvirta sijoittuivat rekillä samoilla pisteillä toiseksi. Suomen joukkue päätti antaa hopeamitalin Savolaiselle ja pronssin Teräsvirralle. Lontoossa 1948 Savolainen jakoi hevosella kullan tasapistein Veikko Huhtasen ja Paavo Aaltosen kanssa.
Epävirallisissa, Kv. voimisteluliiton FIG:n 50-vuotisjuhlien kunniaksi pidetyissä MM-kilpailuissa Pariisissa 1931 kaksi kultaa (moniottelu ja rekki)
MM-hopeaa Basel 1950 (joukkuekilpailu)
Kirjallisuus

Klemola, Heikki: ”Savolainen, Heikki (1907–1997)”, Suomen kansallisbiografia, osa 8, s. 707–708.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-449-5  / Teoksen verkkoversio.
Marttinen, Eero: Heikki Savolainen: Voimistelun jättiläinen. WSOY, Helsinki. 2006. ISBN 951-0-32236-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Heikki Savolaisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Heikki Savolainen voimistelun Hall of Famessa.
Leike: Suomen voimistelijat Los Angelesin kisoissa.
Savolainen, Heikki hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Heikki Savolainen : Mitä on taitovoimistelu?, Aamulehti, 28.10.1934, nro 291, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuren ansioristin saajat |
| --- | --- |
Nykyiset haltijat:  1994 Carl-Olaf Homén  2003 Pirjo-Liisa Vilenius  2010 Marja-Liisa Kirvesniemi  2010 Lasse Virén  2015 Pertti Karppinen  2016 Kalervo Kummola  2022 Marie Lundmark 
Aikaisemmat saajat:  1947 Elli Björkstén  1947 Hannes Kolehmainen  1947 Paavo Nurmi  1948 Anni Collan  1948 Erik von Frenckell  1948 Lauri Pihkala  1948 Viktor Smeds  1948 Arvo Vartia  1949 Kustaa Levälahti  1949 Eino Pekkala  1950 Urho Kekkonen  1951 Jukka Rangell  1954 Kaarina Kari  1957 Toivo Aro  1958 Akseli Kaskela  1963 Hilma Jalkanen  1963 Bruno Nyberg  1964 Kauno Kleemola  1964 Väinö Lahtinen  1965 Liisa Orko  1966 Heikki Savolainen  1966 Yrjö Valkama  1967 Clas Thunberg  1974 J. O. Söderhjelm  1976 Veikko Hakulinen  1978 Väinö Soininen  1979 Lennart Kivi  1980 Kalle Kaihari  1982 Erkki Kivelä  1983 Sulo Kolkka  1983 Jukka Uunila  1987 Hannu Koskivuori  1987 Unto Siivonen  1988 Impi Jokinen  1988 Martti Karvonen  1989 Sulo Hostila  1989 Nils-Erik Nyman  1989 Paavo Pekkanen  1990 Osmo Niemelä  1995 Matti Ahde  1997 Peter Tallberg  1998 Pentti Linnosvuo  2001 Tapani Ilkka  2003 Kalevi Tuominen  2009 Veikko Puputti  2009 Siiri Rantanen  2022 Ilkka Kanerva 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Telinevoimistelun olympiamitalisti, lääkintämajuri Heikki Savolainen sotatehtävissä joukkosidontapaikalla vuonna 1943.
Scutum (kilpi)

Legioonalaisten standardikilpiä.
Scutum on latinankielinen nimi kilvelle, vaikka se nykyään yhdistetään Rooman legioonalaisten kantamaan puolisoikeaan vakiokilpeen. Tasavallan aikaan kilpi oli muodoltaan soikea, mutta aikaisin keisarikaudella se kehittyi enemmänkin suorakulmaiseksi.
Kaarevat kilvet valmistettiin usein limittäin asetetuista vanerilevyistä. Rakenteensa ansiosta kilpi oli vahva mutta silti tarpeeksi keveä, jotta sitä pystyttäisiin kantamaan pitkiä matkoja.
Parhaiten säilynyt, Syyriasta peräisin oleva kilpi on 5-6 mm paksu, 106 cm korkea ja 66 cm leveä, sen leveyden ollessa pintaa pitkin 86 cm kaarevuuden takia. Kilpi on valmistettu vanerista, se on värjätty punaiseksi ja sitä koristavat kaksi siivekästä Victoriaa, kotka ja leijona. Kilven kaarevan ulkopinnan takia siihen tulleet iskut ja nuolet "liukuivat" osittain pois, koska reunat viettivät poispäin hyökkääjästä. Täten scutum saattoi selvitä raskaistakin iskuista, koska kaikki iskun voima ei välittynyt kilpeen ja sen kantajaan. Raskaasta raudasta tai pronssista tehtyä kupuraa keskellä kilpeä (”umboa”) käytettiin sellaisenaan hyökkäävästi, sillä se on itsessään kyllin raskas ja kestävä tainnuttamaan vihollinen tai tönäisemään tätä, helpottaen legioonalaista iskemään miekallaan gladiuksella.
Legioonalaisia kilpien suojissa taistelunäytöksessä.
Sotilaat etenivät joskus scutumin suojissa aivan kiinni vihollisiin, estäen normaalipituisten miekkojen käytön. Tällöin legioonalaiset nostivat hieman kilpeä iskeäkseen lyhyellä miekalla vastustajaa. Scutumin reunat olivat pronssisia lujittaakseen kilpeä, ja reunojakin voitiin käyttää hyökkäävästi.
Nimi scutum on kantasanana romaanisten kielten "kilpeä" tai "vaakunaa" tarkoittaville sanoille, kuten italian scudo, ranskan ecu, espanjan ja portugalin escudo, katalaanin escut jne.
Ludvig Schytte

Ludvig Schytte
Ludvig Schytte (28. huhtikuuta 1848 – 10. marraskuuta 1909) oli tanskalainen säveltäjä ja pianisti.
Schytte sai opetusta muun muassa Franz Lisztiltä Weimarissa vuonna 1884. Hän työskenteli pianonsoiton opettajana Wienissä. Vuonna 1907 hän aloitti opettamisen Berliinin Sternin konservatoriossa. Schytten teoksia ei nykyään esitetä laajalti, mutta lyhyemmät, pedagogiset pianosävellykset ovat tulleet suosituiksi opetuskäytössä. Schytten tuotantoon kuitenkin kuuluu myös muun muassa konsertto pianolle ja orkesterille (1885).
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Heinz Schöbel

Itä-Saksan johto juhlimassa vuoden 1968 Meksikon kesäolympialaisten menestystä. Meksikolaiset sombrerot päässä maan silloinen johtaja Walter Ulbricht (vasemmalla) ja Ulbrichtin seuraaja Erich Honecker (oikealla). Kuvassa keskellä Heinz Schöbel ja SED:n keskuskomitean urheiluosaston johtaja Rudi Hellman.
Heinz Schöbel (14. lokakuuta 1913 Leipzig – 26. huhtikuuta 1980 Leipzig) oli itäsaksalainen urheilujohtaja ja Kansainvälisen olympiakomitean (KOK) jäsen.
Heinz Schöbelin isä oli leipzigilainen metallityöläinen. Kansakoulun käynnin rinnalla hänellä oli urheilussa jalkapallo tärkein harrastus. Hän pelasi jalkapalloa Saksan työläisten voimistelu- ja urheiluliitossa (ATSB). Koulunkäynnin jälkeen hän kouluttautui kotikaupungissaan vuosina 1928–1931 kirja-alalle. Hän toimi sen jälkeen kirjakustannusalalla aina sodan syttymiseen asti. Hän palveli Saksan armeijassa tykistön kersanttina vuosina 1939–1945.
Toisen maailmansodan jälkeen hänestä tuli Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen (SPD) jäsen, joka itäisen Saksan osalta muodosti kommunistien kanssa Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen (SED) vuonna 1946. Vuonna 1949 hän perusti Leipzigiin kirjakustantamon toimien sen johtajana. Vuosina 1968–1978 hän toimi itäisen Saksan kirjakustantamojen keskusjärjestön johtajana.
Kirjakustannustoiminnan rinnalla Heinz Schöbel toimi Itä-Saksan urheilun järjestötoiminnassa. Hän johti vuodesta 1953 alkaen Itä-Saksan jalkapalloliittoa, joka oli aluksi aina vuoteen 1957 asti ilman keskusliittoa. Vuosina 1955–1973 hän toimi Itä-Saksan kansallisen olympiakomitean puheenjohtajana ja vuosina 1957–1980 Itä-Saksan voimistelu- ja urheiluliiton hallituksessa. Hänet promovoitiin vuonna 1960 kotikaupunkinsa Leipzigin liikuntakorkeakoulun kunniatohtoriksi, ja sen jälkeen hän käytti aina nimensä edessä saksalaiseen tapaan ”Dr.”-määritettä. Schöbelin joutumista luopumaan Itä-Saksan kansallisen olympiakomitean puheenjohtajuudesta voitiin pitää merkkinä uuden itäsaksalaisen urheilujohtajan Manfred Ewaldin valtaannoususta.
Itä-Saksa oli osallistunut olympialaisiin vuodesta 1956 yhteissaksalaisessa olympiajoukkueessa. Vuodesta 1965 alkaen Itä-Saksa eli DDR sai oikeuden esiintyä olympialaisissa omana joukkueenaan. DDR:n olympiaoikeuden virallistamisen seurauksena Heinz Schöbelistä tuli vuonna 1966 Itä-Saksan ensimmäinen edustaja Kansainväliseen olympiakomiteaan, jossa hän toimi kuolemaansa eli vuoteen 1980 asti.
Kirjallinen tuotanto

Olympia und seine Spiele. Sportverlag, Berlin 1965, 1967, 1971, 2000 und 2002 (außerdem Urania, Leipzig 1976, 1980 und 1988)
Die vier Dimensionen des Avery Brundage. Internationale Olympic Editions, Lausanne und Stuttgart 1968
Schöbel, Heinz. Eintrag in: Klaus-Jürgen Schönfelder: Olympisches Lexikon. Bibliographisches Institut, Leipzig 1987, ISBN 3-323-00106-0, S. 242
Dietrich Schwanitz

Dietrich Schwanitz (23. huhtikuuta 1940, Werne, Nordrhein-Westfalen – 17. joulukuuta 2004, Hartheim) oli saksalainen  kirjallisuustieteen professori  ja kirjailija. Hänen teoksensa Sivistyksen käsikirja (Bildung) muodostui ilmestyttyään vuonna 1999 myyntimenestykseksi.
Schwanitz opiskeli Saksassa, Englannissa ja Yhdysvalloissa, sekä toimi professorina Hampurin yliopistossa. Hän on kirjoittanut tieteellisten teosten lisäksi myös romaaneja.
Teoksia

Sivistyksen käsikirja (Ajatus Kirjat 2004) ISBN 951-20-6356-5
Aiheesta muualla

Dietrich Schwanitz -sivusto[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Karl von Schoultz

Karl Anton Konstantin von Schoultz (Kalle Anttooni) (7. joulukuuta 1922 Helsinki – 23. heinäkuuta 2013) oli suomalainen humanististen tieteiden kandidaatti, lehtori, kirjailija ja suomentaja. Hänen romaanejaan julkaistiin sarjassa Punainen sulka. Hän myös suomensi kirjoja Nuorten toivekirjastoon.
Hänen tunnetuimmissa kirjoissaan Seikkailu Suezilla ja Seikkailu Siinailla suomalaiset YK-miehet paljastavat salajuonet ja pelastavat ripeällä toiminnallaan rauhan Lähi-itään. Kirjojen hyvä paikallistuntemus johtuu siitä, että von Schoultz oli mukana Suomen ensimmäisessä rauhanturvaoperaatiossa Suezin alueella 1956–1957.
Kirjoittaessaan teosta Huoleton heimo von Schoultz tutustui Kalle Hagertiin. Sen jälkeen hän toimi Hagertin PR-miehenä ja huolehti Hagertin ja Tuula Saarron häiden julkistamisesta.
Teokset

Huoleton heimo, Lahden kirjapaino- ja sanomalehti-osakeyhtiö, Lahti 1955
Vaihteeksi Varsovassa, Lahden kirjapaino- ja sanomalehti-osakeyhtiö, Lahti 1956
Anita, mustalaistyttö, Nuorten toivekirjasto 128. WSOY 1959, 6. painos 1976
Seikkailu Suezilla, Punainen sulka 11. WSOY 1958, 3. painos 1963
Seikkailu Siinailla, Punainen sulka 17. WSOY 1960, 3. painos 1969
Nimimerkillä Kalle Anttooni:
Emäkallio kimmeltää, Lahden kirjapaino- ja sanomalehti-osakeyhtiö, Lahti 1955
Kumpulankylän pakanakalmisto, Lahden kirjapaino- ja sanomalehti-osakeyhtiö, Lahti 1956
Suomennokset

N. von Michalewsky : Santa Lucian salaisuus, Nuorten toivekirjasto 175. WSOY 1967 (alkuteos Das Geheimnis der Santa Lucia)
Leif Hamre : Pakkolasku länsijäätikölle, Nuorten toivekirjasto 186. WSOY 1969, 3. painos 1973 (alkuteos Brutt kontakt)
MacKenzie Scott

MacKenzie Scott (ent. MacKenzie Bezos, s. 1970)  on yhdysvaltalainen miljardööri ja kirjailija.
Hän oli Princetonin yliopistossa kirjailija Toni Morrisonin opiskelija ja tutkimusapulainen.
Scott meni naimisiin Jeff Bezosin kanssa vuonna 1993. Heillä on neljä lasta. Pariskunta alkoi seurustella MacKenzien tultua töihin samaan yritykseen Jeffin kanssa. Pariskunnan mentyä naimisiin ja muutettua Seattleen MacKenzie Bezos työskenteli kirjanpitäjänä Amazon.com:issa sen alkuaikoina. Hän on kirjoittanut kaksi romaania. Pariskunta ilmoitti yhdessä tammikuussa 2019 eroavansa ja ero vahvistettiin lopullisesti oikeudessa heinäkuussa 2019. Vaimo sai erossa 4 % parin Amazon osakkeista.
Juuri ennen eron vahvistamista Scott ilmoitti lahjoittavansa puolet omaisuudestaan hyväntekeväisyyteen.
Vuonna 2022 Scott oli edelleen Yhdysvaltojen viidenneksi rikkain nainen, vaikka oli jo tehnyt merkittäviä lahjoituksia.
Teokset

The Testing of Luther Albright (2005) Fourth Estate. ISBN 978-0060751425.
Traps (2013)  Alfred A. Knopf. ISBN 978-0307959737
Jyri Schreck

Jyri Matti Schreck (16. joulukuuta 1927 Tampere – 19. tammikuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen runoilija, kustannustoimittaja, dramaturgi ja ohjaaja. Hänen isänsä oli pankinjohtaja ja Suomi-Filmin toimitusjohtaja Matti Schreck ja äitinsä laulajatar Aino Schreck.
Teokset

Luovan ilmaisun dynaamisesta luonteesta Arthur Rimbaudin tuotannosta valituin teoksin.  Helsingin yliopisto 1951
Viri librorum: Renqvist-Reenpää: suomalainen kirjakauppias- ja kustantajasuku: tämän kirjan julkaisevat Heikki Reenpään kuusikymmenvuotispäivänä 19.1.1956 hänen kustantajaveljensä Yrjö, Hannes, Kari ja Jorma Reenpää.  Reenpää-suku 1956
Lumi: runoja.  Otava 1959
Päiviä, sateita: runoja.  Otava 1962
Leijan ilma vihreää.  Otava 1966
Mustan perhosen aika : Runoja.  Otava 1970
Muuttopäivät: runoja.  Otava 1973
Kaupunki ja villivaahtera: runoja.  Otava 1975
Että olisit läsnä: runoja.  Otava 1977
Myöhäinen kevät, varhainen syksy: valitut runot 1959-1982.  Otava 1982
Ohjaukset

Kansallisteatterissa esitettiin näytäntökaudelle 1965-66 Jyri Schreckin ohjaama Pikku Alice, joka on käännös Edward Albeen näytelmästä Tiny Alice.
Brigitte Schwaiger

| Brigitte Schwaiger> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1949 Freistadt, Itävalta
Kuollut: 2010 (60–61 vuotta) Wien, Itävalta
Kansalaisuus:  Itävalta
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Pääteokset:  Miksi meri on suolainen
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Brigitte Schwaiger (1949 Freistadt, Itävalta – 2010 Wien, Itävalta) oli itävaltalainen kirjailija. Hänen läpimurtoteoksensa oli särkyvästä avioliitosta kertova Miksi meri on suolainen (1977). Hän kirjoitti romaanien lisäksi myös lyriikkaa, näytelmiä ja kuunnelmia.
Schwaiger teki itsemurhan 26. heinäkuuta 2010. Hän antoi Süddeutsche Zeitungille pari kuukautta ennen kuolemaansa haastattelun, jossa häntä luonnehditaan rajatilapersoonallisuudeksi, musta-valkoiseksi, oikulliseksi, ailahtelevaksi.
Suomennetut teokset

Miksi meri on suolainen (Wie kommt das Salz ins Meer), suom. Oili Suominen, Helsinki: Tammi 1978 ISBN 951-30-4278-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brigitte Schwaiger Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Sea Eagle (ohjus)

BAe Dynamics/MBDA Sea Eagle -laivasto-ohjus.
Sea Eagle (suom. Merikotka) on  Isossa-Britanniassa kehitetty ja tuotettu alisooninen meritorjuntaohjus eli keskikantaman laivasto-ohjus. Aseen kehittelyn aloitti BAE Systems, josta muotoutui sittemmin MBDA.
Ohjuksen suihkumoottori antaa sille 1 040 km/h eli Mach 0.85 enimmäisnopeuden. Aseen kehittely aloitettiin vuonna 1976, valmistus alkoi 1982, hyväksyntä aselajin käyttöön 1985. Ainakin Blackburn Buccaneer ja Panavia Tornado kykenivät hyödyntämään tätä ohjusasetta omassa arsenaalissaan, Sea Harrierin ohella. Jo Britannian kuninkaallisten ilmavoimien käytöstä poistunut SEPECAT Jaguar kykeni sekin tätä ohjustyyppiä käyttämään.
Sea Eaglen omamassa on 580 kg, ja sen taistelukärjen omamassa on 230 kg, sekä ohjuksen enimmäiskantama on yli 110 km. Sea Eagle -meritorjuntaohjuksen siipien kärkiväli on 1,2 m ja sen halkaisija on 0,4 m, pituus 4,14 m. Ohjus käyttää sekä inertiaaliohjausta että tutkaohjausta.
Kuvassa Sea Eagle oikealla. Museokuvassa myös TH-ohjus (AS.37 Martel) sekä WE.177 -ydinpommi.
Intian käyttämät Jaguar IM-koneet kykenivät nekin meritorjuntaan tällä ohjusaseella.

Britannian ohella, ovat tätä ohjusasetyyppiä käyttäneet Intia, Chile ja Saudi-Arabia.
Sea Eagle -ohjuksen käyttäjämaat globaalikartalla.
Aiheesta muualla

Hms Devonshire After Sea Eagle Missile Strike [Allocated Title] Iwm.org (englanniksi)
BAe Hawk ampumassa Sea Eagle -meritorjuntaohjusta (vain pelkkä valokuva)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Sea Eagle (missile)
Käännös suomeksi
Kurt Schwitters

| Kurt Schwitters |
| --- | --- |
 Kurt Schwitters 1927
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. kesäkuuta 1887 Hannover, Saksa
Kuollut: 8. tammikuuta 1948 (60 vuotta) Kendal, Englanti
Ammatti:  taidemaalari ja runoilija
Taiteilija
Salanimi:  Kurt Merz Schwitters
Taidesuuntaus:  ekspressionismi, dadaismi
 Nimikirjoitus
Kurt Schwitters (20. kesäkuuta 1887 Hannover – 8. tammikuuta 1948 Kendal) oli saksalainen taidemaalari ja runoilija. Hän asui vuodesta 1933 Norjassa ja Englannissa.
Schwitters aloitti Der Blaue Reiterin ekspressionismilla, josta päätyi dadaismiin. Hän teki Merz-nimisiä kollaaseja narunpätkistä, etiketeistä ja muusta vastaavasta. Hän myös julkaisi samannimistä lehteä 1923–1932 ja teki asunnoistaan veistoksellisia rakennelmia (Merzbau).
Pääsylippu, kollaasi 1922.
Merzbild Kijkduin, assemblaasi 1923.
Merz-lehti 1924, layout: El Lissitzky
Hannover Merzbau, 1933.
Delco, kollaasi 1942.
Julkaisuja

Anna kukka. Runoja. Suomentanut Markku Into. Palladium, 2017. ISBN 978-952-9893-46-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kurt Schwitters Wikimedia Commonsissa
Kurt Schwitters Guggenheimin museossa
Kurt Schwitters MoMAssa
Kurt Schwitters Kansallisgallerian kokoelmissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  South Australia  FID  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Aiju von Schöneman

Arja Anitra "Aiju" von Schöneman (1939 Hämeenlinna – 8. helmikuuta 2022 Turku) oli turkulainen kulttuurivaikuttaja ja Turun tuomiokirkon entinen opas. Hän alkoi käyttää nimeä Aiju 12-vuotiaana.
Sotkamossa nimismiehen tyttärenä varttunut von Schöneman tuli Turkuun opiskellakseen lukiossa. Sen jälkeen hän opiskeli Helsingin yliopistossa kirjallisuustiedettä, psykologiaa ja sosiologiaa. Hän työskenteli opintojen ohella toimittajana Radiokuuntelija-lehdessä. Hän tapasi tulevan puolisonsa, psykiatri Armo Hormian, joka pyysi von Schönemania ryhtymään pienen kirjankustantamonsa Tajon kirjalliseksi johtajaksi. Von Schönemanista tuli Hormian kolmas vaimo. Väkivaltaisen avioliiton ja vuonna 1972 tapahtuneen avioeron jälkeen von Schöneman jatkoi kahden lapsen yksinhuoltajana opintojaan Turun yliopistossa ja aloitti pitkän uransa Turun tuomiokirkon suosittuna oppaana, aluksi kesäisin ja vuodesta 1981 ympäri vuoden, ja toimi myös vahtimestarina. Von Schöneman jäi eläkkeelle 2003, mutta opasti tuomiokirkossa senkin jälkeen.
Vuosina 1984–1990 von Schöneman oli yhdessä Ilkka-Juhani Takalo-Eskolan ja Antero Kareen kanssa perustamassa Retretin näyttelyluolastoa Punkaharjulla ja kouluttamassa sen oppaita. Tuomiokirkon ja Retretin ohella von Schöneman on opastanut myös muun muassa Turun linnassa. Hän on toiminut Turun kaupungin nimistötoimikunnassa ja kulttuurilautakunnassa sekä Turun kirkkovaltuustossa ja -neuvostossa. Vuonna 2007 Turkuseura nimesi Aiju von Schönemanin Vuoden kulttuuriturkulaiseksi. Seuraavana vuonna hän oli yksi Turun Tähti -palkinnon saajista.
Aiju (Turkuseura, 2014) on Sinikka Klemettilän toimittama muistelmateos, jossa von Schöneman muistelee muun muassa väkivaltaista avioliittoaan Hormian kanssa.
Näyttelijä Eira Soriola oli Aiju von Schönemanin vanhempi sisar.