stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Djatlovin solan onnettomuus

Djatlovin solan sijainti
Hylätty leiri ja pelastusryhmää.
Djatlovin solan onnettomuus oli yhdeksän henkilön retkikunnan kuolemaan johtanut onnettomuus Pohjois-Uralilla 2. helmikuuta vuonna 1959. Se tapahtui Otorten-vuoren itäpuolella, jota kutsutaan myös nimellä Holat-Sjahl; nimi on mansin kieltä ja tarkoittaa Kuollutta vuorta, sillä siellä ei ole mitään metsästettävää. Sola, jossa onnettomuus tapahtui, on myöhemmin nimetty Djatlovin solaksi siellä menehtyneen vaellusryhmän johtajan, Igor Djatlovin mukaan.
Tapauksessa retkikunta repi teltan auki sisältäpäin puukolla ja juoksi ilman kenkiä kilometrien päähän jäätyen sinne kuoliaaksi. Erikoista tapauksessa on se, ettei ole keksitty mitään syytä, miksi retkikunta olisi juossut niin kauas ja siihen suuntaan teltalta. Äkillinen poistuminen ja pakeneminen olisi voinut olla mahdollinen esimerkiksi lumivyöryn ääneksi luullun metelin takia, mutta tällöin erikoista olisi se, että joukko pakeni alas rinnettä pitkin eikä sivulle, pois lumivyöryn tieltä, kuten kokeneet retkeilijät tekisivät. Ulkopuolinen hyökkääjä voisi olla toinen syy, mutta ainakin viranomaisten väitteiden mukaan paikalla ei ollut ulkopuolisten jalanjälkiä lumessa.
Silminnäkijöiden puuttuminen ja tapauksen myöhempi tutkimus on herättänyt paljon kysymyksiä. Ensimmäiset tutkimustulokset viittasivat vaellusryhmän repineen telttansa auki sisäpuolelta ja paenneen paljain jaloin lumihankeen. Ruumiissa ei ollut ulkoisen väkivallan merkkejä, mutta kahdella uhrilla oli kallonmurtumia, kahdella kylkiluunmurtumia ja yhdeltä puuttui kieli. Myöhempien lähteiden mukaan neljän uhrin vaatteissa oli korkeita säteilypitoisuuksia, mutta tästä ei ole mainintaa alkuperäisissä dokumenteissa. Neuvostotutkijoiden johtopäätös oli vain, että "tuntematon pakottava luonnonvoima" oli aiheuttanut kuolemat. Alue suljettiin kolmeksi vuodeksi tapauksen jälkeen. Tapahtumien kulku on jäänyt epäselväksi, koska henkiinjääneitä ei ole.
Matkalle lähtö

Djatlovin solan onnettomuus. Sininen teltta. Vihreä mänty. Mustat ruumiita.
Igor Djatlovin johtaman retkikunnan tavoitteena oli suorittaa hiihtovaellus Pohjois-Uralilla Sverdlovskin alueella lähellä Komin tasavallan rajaa. Ryhmään kuului kahdeksan miestä ja kaksi naista, useimmat Uralin polyteknisen instituutin opiskelijoita:
Igor Djatlov (Игорь Дятлов), ryhmän johtaja, 23-vuotias
Zinaida Kolmogorova (Зинаида Колмогорова), 22
Ljudmila Dubinina (Людмила Дубинина), 21
Aleksandr Kolevatov (Александр Колеватов), 25
Rustem Slobodin (Рустем Слободин), 23
Juri Krivoništšenko (Юрий Кривонищенко), 24
Juri Dorošenko (Юрий Дорошенко), 24
Nikolai Thibeaux-Brignolle (Николай Тибо-Бриньоль), 24
Semjon Zolotarjov (Семëн Золотарёв), 37
Juri Judin (Юрий Юдин), 21
Retkikunnan määränpäänä oli 10 kilometriä onnettomuuspaikalta pohjoiseen sijaitseva Otorten-vuori. Reitti oli luokiteltu vaikeusasteeltaan "Kategoria III":een, kaikkein vaikeimmaksi. Kaikki ryhmän jäsenet olivat kokeneita pitkänmatkanhiihtäjiä ja vuoristossa liikkujia.
Ryhmä saapui junalla Ivdeliin 25. tammikuuta ja jatkoi kuorma-autolla Vižaihin, joka oli viimeinen asutettu kylä niin pohjoisessa. Sieltä he aloittivat matkansa Otortenia kohti 27. tammikuuta. Seuraavana päivänä Juri Judin kääntyi takaisin sairastumisen vuoksi. Yhdeksän muuta osallistujaa jatkoi retkeä.
Viimeiseltä leiripaikalta löytyneet kamerat ja päiväkirjat kertovat ryhmän matkasta onnettomuutta edeltäneeseen päivään asti. 31. tammikuuta ryhmä saapui ylänköalueen reunalle ja alkoi valmistautua nousuun. He jättivät ruokaa ja varusteita metsäiseen laaksoon paluumatkaa varten. Seuraavana päivänä (1. helmikuuta) alkoi vaellus solan läpi. Suunnitelmana oli ilmeisesti leiriytyä yöksi solan toiselle puolelle, mutta huonon sään ja heikon näkyvyyden vuoksi he eksyivät ja ajautuivat länteen kohti Holat-Sjahlin huippua. Huomattuaan erehdyksensä ryhmä päätti pysähtyä ja leiriytyä vuoren rinteelle.
Etsintä

Djatlov oli etukäteen sopinut lähettävänsä sähkösanoman urheiluseuralleen heti, kun ryhmä palaa takaisin Vižaihin. Tämän olisi pitänyt tapahtua viimeistään 12. helmikuuta, mutta asiaan ei heti reagoitu, kun päivämäärä koitti eikä viestiä kuulunut. Muutaman päivän viivästykset olivat yleisiä hiihtovaelluksilla. Ensimmäinen vapaaehtoinen opiskelijoiden ja opettajien muodostama pelastuspartio lähti matkalle 20. helmikuuta huolestuneiden omaisten vaatimuksesta. Myöhemmin myös poliisi ja armeija osallistuivat etsintöihin helikopterein ja lentokonein.
26. helmikuuta etsijät löysivät hylätyn leirin vuoren rinteeltä. Teltta oli vaurioitunut pahoin ja jäljet lumihangessa johtivat kohti läheistä metsikköä (solan toisella puolella 1,5 km koilliseen), mutta 500 metrin päässä jäljet peittyivät lumeen. Metsän reunasta suuren männyn alta löytyi nuotion jälkiä ja kaksi vainajaa (Krivoništšenko ja Dorošenko) alusvaatteisillaan ilman jalkineita. Männyn ja leirin väliltä etsijät löysivät kolme ruumista (Djatlov, Slobodin ja Kolmogorova), joiden asennoista päätellen he olivat yrittäneet palata takaisin leiriin. Heidät löydettiin toisistaan erillään 300:n, 480:n ja 630:n metrin päässä männystä.
Muiden retkikunnan jäsenten etsintä kesti yli kaksi kuukautta. Heidät löydettiin 4. toukokuuta neljän metrin syvyydestä lumihangesta kauempana metsässä olleesta rotkosta.
Tutkinta > Tuloksia

Onnettomuustutkinta aloitettiin heti ensimmäisten ruumiiden löydyttyä. Viidellä vainajalla ei ollut kuolemaan johtaneita vammoja, joten kuolinsyyksi määriteltiin hypotermia. Yhdellä uhrilla oli pieni kallonmurtuma, mutta se ei ollut hengenvaarallinen.
Toukokuussa löytyneiden neljän ruumiin tutkinta muutti kokonaiskuvan. Kolmella oli kuolettavia vammoja: Thibeaux-Brignollella oli paha kallonmurtuma ja Dubininalla ja Zolotarjovilla oli murtumia rintakehän alueella. Vammojen laatu oli erään asiantuntijan mukaan pahoissa auto-onnettomuuksissa aiheutuvien luunmurtumien luokkaa. Ruumiissa ei ollut ulkoisia haavoja, eli vaikutti siltä, kuin vammat olisivat syntyneet kovan paineen seurauksena. Yhdeltä naiselta puuttui kieli.
Alkuvaiheessa pidettiin mahdollisena, että paikallinen alkuperäiskansa mansit olisivat voineet murhata hiihtäjät, koska nämä olisivat liikkuneet pyhällä alueella, mutta tutkinnassa paljastuneet seikat sulkivat tämän vaihtoehdon pois. Alueella ei ollut muita kuin hiihtäjien itsensä jalanjälkiä, eikä merkkejä väkivallasta näkynyt.
Todisteiden mukaan ryhmä oli hylännyt leirinsä yöllä, kun he olivat jo nukkumassa. Vaikka pakkanen oli kova (−30 °C:n paikkeilla) ja myrskysi, heillä ei ollut paljon vaatteita yllään. Joillain oli vain yksi kenkä, toisilla ei ollut kenkiä ollenkaan tai oli vain pelkät sukat. Joillain oli yllään riekaleita toisten kuolleiden vaatteista. Ne oli ilmeisesti revitty siinä vaiheessa kun osa uhreista oli jo kuollut. Hypotermiatapauksissa ns. "järjenvastainen riisuutuminen" on melko yleistä. Sitä esiintyy vakavissa ja keskivaikeissa tapauksissa, joissa potilaista tulee sekavia ja arvaamattomia. He saattavat riisua vaatteitaan, mikä puolestaan johtaa yhä suurempaan lämmönhukkaan.
Tutkimusraporttien julkisiin osiin perustuvia lehtitietoja:
Kuusi ryhmän jäsentä kuoli hypotermiaan ja kolme kuolettaviin vammoihin.
Lähistöllä ei ollut merkkejä muista ihmisistä.
Teltta oli revitty auki sisäpuolelta.
Uhrit kuolivat 6–8 tuntia viimeisen ateriansa jälkeen.
Kaikki ryhmän jäsenet lähtivät teltasta omin voimin.
Mansi-kansa ei voinut olla syyllinen kuolemiin, sillä kuolettavat vammat olivat liian suuria ollakseen ihmisen aiheuttamia ja pehmeät kudokset eivät olleet vaurioituneet.
Säteilytutkimuksissa ilmeni korkeita pitoisuuksia joidenkin uhrien vaatteissa.
Lopputulemana oli, että kuolemat aiheutti "tuntematon pakottava luonnonvoima". Tutkimukset lopetettiin virallisesti toukokuussa 1959, "koska syyllistä ei ollut". Asiakirjat vietiin salaiseen arkistoon, ja niiden valokopiot tulivat julki vasta 1990-luvulla, mutta osa papereista oli kadonnut. Viranomaistutkinta aloitettiin uudelleen vuonna 2019.
Tutkinta > Tutkinnan kiistellyt osat

Eräiden tutkijoiden mukaan armeija ohjaili tutkintaa eivätkä viranomaiset huomanneet tai sivuuttivat tahallaan seuraavia tosiseikkoja:
Hautajaisten jälkeen omaiset kertoivat, että uhrien iho oli ollut "tummanruskean päivetyksen" sävyinen.
Yksityisessä haastattelussa entinen tutkimusviranomainen sanoi, että hänen dosimetrinsä oli osoittanut voimakasta säteilyä Holat-Sjahlilla, ja sen vuoksi uhrien vaatteissa oli säteilyä. Saasteen alkuperää ei kuitenkaan löydetty.
Toinen vaellusryhmä kulki noin 50 km etelämpänä tapahtumapaikasta onnettomuusyönä ja he kertoivat nähneensä oransseja valonkehiä pohjoisella yötaivaalla (todennäköisesti Holat-Sjahlin suunnassa). Samanlaisia "kaaria" havaittiin Ivdelissä ja lähialueilla toistuvasti helmi-maaliskuussa 1959 toisistaan riippumattomien lähteiden mukaan (mm. sääpalvelun ja armeijan).
Joissain raporteissa mainitaan alueelta löydetyn runsaasti metalliromua, minkä vuoksi on epäilty armeijan käyttäneen aluetta ohjusten koeammuntaan ja peitelleen onnettomuuteen johtaneita syitä.
Viime aikoina on viitattu myös lumivyöryn mahdollisuuteen, mitä pidetään kuitenkin epätodennäköisenä. Ryhmä koostui kokeneista vaeltajista, eivätkä he olisi voineet pelästyä näin voimakkaasti lumivyöryn aiheuttamaa jyrinää. Teltat ja osa uhreista eivät myöskään olleet hautautuneet lumeen, eikä rinne ollut niin jyrkkä että sillä olisi voinut sattua lumivyöry.
Lisäksi telttaa ei ollut pystytetty asianmukaisesti, mikä oli epäilyttävää, koska retkikunta osasi pystyttää teltan. Teltasta löytyi myös tarkasta varusteluettelosta poiketen retkikunnalle kuulumattomia esineitä: suksisauva ja kiinalainen taskulamppu. Tästä syystä on esitetty teoria, jonka mukaan telttaa ja ruumiita olisi siirretty retkikunnan kuoleman jälkeen.
Luonnollisia syitä

Monille tapauksen erikoisille yksityiskohdille on esitetty muun muassa seuraavia luonnollisia syitä, jotka hälventävät onnettomuuteen liitettyjä mielikuvituksellisia teorioita.
Dubininan kieli oli "kadonnut" luonnollisen hajoamisprosessin seurauksena. Hän oli ollut kuolleena yli kolme kuukautta, kun hänet löydettiin. Myös muualla hänen suuontelossaan oli merkkejä alkaneesta hajoamisprosessista.
Väite uhrien "oranssista" tai ruskeasta ihosta koskee vain toukokuussa löytyneitä uhreja. Aiemmin löytyneissä ei havaittu vastaavaa. Värimuutokset pitkään kuolleina olleiden ihossa on normaali ilmiö.
Rotko, josta loput uhrit löydettiin, oli sen verran syvä, että luunmurtumat ovat voineet syntyä rotkoon putoamisen seurauksena.
Havaittu säteily ei ollut ominaisuuksiltaan sellaista, että se viittaisi sotilaskäytössä olevaan ydinmateriaaliin. Mahdollisena lähteenä on voinut olla esim. laboratorio (uhrit olivat teknisen alan opiskelijoita).
Infraäänet voivat olla yksi syy uhrien käytökseen. Infraääniä esiintyy luonnossa esimerkiksi myrskyissä, kovissa tuulissa ja revontulten yhteydessä, ja ainakin yksi brittiläistutkimus on liittänyt ne ahdistuneisuuden, voimakkaan surun ja vilunväreiden tuntemuksiin. Tästä ei kuitenkaan ole minkäänlaisia todisteita.
Katabaattinen tuuli.
Tammikuussa 2019 arkeologi Richard Holmgrenin johtama ruotsalais-venäläinen ryhmä teki onnettomuuspaikalle tutkimusmatkan. Holmgren huomasi tapahtuman sekä sijainnin muistuttavan Ruotsissa Jämtlannissa Anarisissa helmikuussa 1978 sattunutta onnettomuutta. Ruotsin onnettomuuden aiheutti yllättävä, myrskyn nopeudella puhaltanut katabaattinen tuuli, joka lopulta palellutti ryhmän hengiltä yhtä lukuun ottamatta.
Holmgren esittää Djatlovin onnettomuuden jälkien, ryhmän päiväkirjamerkintöjen ja omien kokemustensa pohjalta, että katabaattinen tuuli olisi alkanut rikkoa telttaa. Täydellinen hajoaminen olisi estetty syöksymällä teltasta ulos ja kasaamalla lunta sen päälle. Tapahtuma on niin nopea että mahdollisuutta kunnolliseen pukeutumiseen ei ole. Tämä selittäsi myös virheellisen lumivyöry-tulkinnan sekä pukeutumisen.
Ryhmä olisi pyrkinyt suojautumaan syvään lumeen rakennettuihin, kankaasta tehtyihin kahteen laavuun siinä toivossa että myrsky menisi ohi jättäen sytytetyn taskulampun merkiksi teltalle paluuta varten. Teltan sisälle ryömiminen ei olisi auttanut myrskytuulen jäähdyttävän vaikutuksen vuoksi, mikä vuonna 1978 surmasi Anarisin ryhmän jo rikkoutuneeseen telttaan.
Djatlovin laavuilla oli jälkiä tulentekoyrityksistä. Toinen osa ryhmästä menehtyi laavuun, ja toinen osa olisi vielä yrittänyt palata teltalle mutta menehtynyt. Teoriassaan Holmgren selittää myös ruumiista tehdyt löydökset, kuten pistohaavat jotka olisivat etsinnöissä käytettyjen luotainten jälkiä sekä rintakehän murtumat, jotka olisivat aiheutuneet lumen painon alle lopulta romahtaneen laavun haudatessa sinne jääneet.
Luonnollisia syitä > Vuonna 2021 julkaistu tutkimus

Vuonna 2021 Nature-lehdessä julkaistun Gaumen ja Puzrinin tutkimuksen mukaan melko pieni lumilaatta olisi vyörynyt teltan päälle. Vyöry olisi alkanut normaalia herkemmin kerroksittaisen lumen, kovan pakkasen, teltan pystytyksen takia lumeen tehdyn leikkauksen, tuulen ja lumen kasautumisen takia. Päälle iskeneen lumilaatan voima vastasi henkilöautoa. Kun se vyöryi teltan päälle, jotkut vammautuivat, mutteivat niin pahoin etteivät voineet liikkua. Säikähtäneet retkeläiset pakenivat teltasta pois kylmään, jossa paleltuivat.
Nykyaika

Jekaterinburgissa toimii Uralin teknisen valtionyliopiston avustuksella Djatlovin säätiö, jonka tavoitteena on saada viranomaiset aloittamaan onnettomuuden tutkinta uudelleen.  Näin tapahtui vuonna 2019, mutta tutkinnassa keskitytään ainoastaan luonnonilmiöihin, kuten lumivyöryn tai tuulen vaikutuksiin. Myös hautoja saatetaan avata uusien ruumiinavausten tekemiseksi.
Säätiö ylläpitää myös Djatlov-museota.
Elokuvaohjaaja Renny Harlin ohjasi aiheesta elokuvan Devil’s Pass, joka tuli ensi-iltaan 2013.
Metallimusiikkia soittava venäläisyhtye Kauan julkaisi vuonna 2015 albumin Sorni Nai, joka kertoo ambient-musiikin tyyliin onnettomuudesta suomen kielellä.
Elokuvat

Pereval Djatlova (Перевал Дятлова), 2000. (ТАУ – Телевизионное Агентство Урала.)
Devil’s Pass (alkujaan The Dyatlov Pass Incident), ohjaus Renny Harlin, 2013.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Перевал Дятлова. (venäjäksi)
Valokuvia
Легенда Северного Урала (venäjäksi)
Anatoli Gushinin haastattelu Radio Libertylle (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
How creepy do you want it? San Francisco Chronicle
Mystery at Dyatlov Pass. Artikkeli ja podcast (englanniksi).
Dyatlov Pass Answers (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Djatlovin solan tapahtumat kaavamaisesti. Vuoren juurelle ylätasangolle leiriytyneet retkeilijät luultavasti säikähtivät jotakin ja pakenivat vähissä vaatteissa alaspäin rinnettä (2) metsän suojaan teltasta (1). Osa jäi raviiniin (5), osa männyn (3) lähelle. Männyn lähelle tehtiin nuotio (4). Jotkut yrittivät palata teltalle (6). Kaikki yhdeksän kuolivat kovaan pakkaseen. Kuolleita löytyi männystä  ylämäkeen, männyn läheltä ja raviinista ja sen läheltä. (8) on varsinainen Djalovin sola.
Pedro Cieza de León

| Pedro Cieza de León |
| --- | --- |
 Crónica del Perú (ensimmäinen osa, 1553)
Henkilötiedot
Syntynyt: noin 1520 Espanja
Kuollut: 1554 Sevilla, Espanja
Puoliso:  Isabel López
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Crónica del Perú (1553)
 Nimikirjoitus
Pedro Cieza de León oli 1500-luvulla elänyt espanjalainen kirjoittaja. Hän oli aluksi sotilas, mutta sittemmin hänestä tuli historioitsija ja maantieteilijä.
Cieza de León syntyi varakkaaseen perheeseen. Noin 15-vuotiaana vuonna 1535 hän lähti Cartagenaan ja pysyi Amerikan mantereella vuoteen 1551 asti, jolloin hän palasi pysyvästi Espanjaan. Tuolloin vuosien 1535 ja 1551 välillä Cieza de León toimi hyvin aktiivisesti; hän osallistui tutkimusmatkoille, taisteli sotilaana sekä kirjasi ylös asioita ja tapahtumia.
Vuonna 1551 Cieza de León palasi Espanjaan ja meni naimisiin Isabel Lópezin kanssa Sevillassa. Siellä hän myös julkaisi suuren Perun historiaa käsittelevän teoksensa ensimmäisen osan vuonna 1553. Hänen vaimonsa Isabel López kuitenkin kuoli pian teoksen julkaisun jälkeen vuonna 1554. Cieza de Leónin muu kirjallinen tuotanto on julkaistu vasta vuosisatoja myöhemmin. Historiateoksen toinen osa julkaistiin vuonna 1871 ja kolmas osa vasta vuonna 1979. Neljännestä ja viimeisimmästä osasta tunnetaan vain kolme ensimmäistä kirjaa. Ei kuitenkaan ole todisteita siitä, että Cieza de León olisi itse kirjoittanut kolmannen ja neljännen osan.
Crónica del Perú

Crónica del Perú on teos Perun valtakunnan historiasta, mutta se sisältää myös tietoa Andien ja Amazonin sademetsäalueen kasvistosta ja eläimistöstä sekä inkojen kulttuurista, käyttäytymisestä ja yhteenotoista valloittajien kanssa. Vaikka teoksen nimi on Crónica del Perú, teoksessa kuvataan myös alueita, jotka kuuluvat nykyisin Kolumbian valtioon.
Teoksen kerronta on tarinallista, mutta Cieza de León pyrkii kertomaan asioita todenmukaisesti. Teoksen esipuheessa Cieza de León mainitsee esikuvakseen Ciceron.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pedro Cieza de León Wikimedia Commonsissa
Real Academia de la Historia: Pedro Cieza de León (espanjaksi)
Pelikirja

Velhovuoren aarre on Otavan vuonna 1987 julkaisema pelikirja.
Pelikirja on interaktiivisen fiktion muoto, joka julkaistaan kirjan muodossa. Lukiessaan kirjaa pelaaja tekee tarinan edetessä valintoja, jotka johtavat erilaisiin tarinan loppuihin. Tarinan haarautuvat osat merkitään pelikirjoissa useimmiten juoksevalla numeroinnilla. Pelikirjoja kutsutaan myös nimillä seikkailukirja, taistelupeli, tarinapeli tai sooloroolipelikirja.
Esimerkkejä pelikirjoista ovat kirjasarjat Fighting Fantasy, jota on julkaistu Suomessa nimellä Taistelupeli, ja Choose Your Own Adventure.
Percy Rees

| Mitalit> Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta> Miesten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lontoo 1908 | maahockey |  |
Percy Montague Rees (27. syyskuuta 1883 Camberwell – 12. kesäkuuta 1970 Wonersh, Surrey) oli brittiläinen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Lontoon kesäolympialaisissa 1908 Englannin joukkueessa, joka voitti turnauksessa kultaa.
Pedro Chirivella

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Pedro Chirivella Burgos
Syntymäaika: 23. toukokuuta 1997
Syntymäpaikka: Valencia, Espanja
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 178 senttimetriä
Seura
Seura: Nantes
Pelinumero: 5
Junioriseurat
2004–2013: Valencia
2013–2015: Liverpool
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2015–2020 | Liverpool | 1 | (0) |
| 2017 | → Go Ahead Eagles | 17 | (2) |
| 2017–2018 | → Willem II | 31 | (0) |
| 2019 | → Extremadura | 0 | (0) |
| 2020– | Nantes | 128 | (4) |
Maajoukkue
| 2013–2014 | Espanja U17 | 12 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 7. lokakuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 7. maaliskuuta 2020.
Pedro Chirivella Burgos (s. 23. toukokuuta 1997 Valencia) on espanjalainen jalkapalloilija, joka edustaa Ranskan Ligue 1:ssa pelaavaa Nantesia. Oikeajalkainen Chirivella on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Ura > Seurajoukkueura

Chirivella siirtyi vuonna 2013 kotikaupunkinsa Valencia CF:stä englantilaisen Liverpoolin juniorijoukkueeseen. Seuran edustusjoukkueessa hän debytoi syyskuussa 2015, kun hän tuli vaihdosta kentälle Eurooppa-liigan ottelussa Girondins de Bordeaux’ta vastaan. Valioliigassa hän debytoi samalla kaudella Swanseaa vastaan. Kevätkauden 2017 hän oli lainalla Eredivisien Go Ahead Eaglesissa, jossa teki 17 liigaottelussa kaksi maalia. Kaudella 2017–2018 hän pelasi 31 Alankomaiden pääsarjaottelua lainasopimuksella Willem II:ssa. Keväällä 2019 hän oli lainalla Segunda Divisiónin Extremadurassa, muttei ollut pelikelpoinen, koska sopimuksen ratifiointi myöhästyi määräajasta. Kaudella 2019–2020 Chirivella pelasi Liverpoolin ykkösjoukkueessa muutaman cupottelun ensimmäisen kerran kauden 2015–2016 jälkeen.
Kesällä 2020 Chirivella siirtyi Liverpoolista ranskalaiseen Nantesiin aluksi kolmivuotisella sopimuksella. Debyyttikaudellaan Nantesissa Chirivella vakiinnutti paikkansa joukkueen avauskokoonpanossa ja pelasi kaudella 32 pääsarjaottelua. Ensimmäisen maalinsa Nantesin pelaajana Chirivella teki 22. syyskuuta 2021 Ligue 1 -ottelussa Brestiä vastaan. Toukokuussa 2022 hän voitti Ranskan cupin.
Chirivellasta tuli elokuussa 2023 Nantesin kapteeni.
Ura > Maajoukkueura

Chirivella pelasi vuosina 2013–2014 Espanjan alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa 12 ottelua tehden kaksi maalia.
Partido Justicialista

Partido Justicialista (PJ) on argentiinalainen puolue, joka vuoden 2005 vaalien jälkeen on edustajainhuoneen suurin yksittäinen puolue (116 paikkaa 257:stä). Puolueen perusti Juan Perón vuonna 1945 ja se kannattaa peronismia, Perónin ajatuksille perustuvaa poliittista suuntausta. Puolueen nimi tulee sanoista justicia (oikeudenmukaisuus) ja socialista (sosialisti(nen)). Sen kannattajia nimitetään nimillä peronistas tai justicialistas. Se kuuluu kristillisdemokraattisten puolueiden Organización Demócrata Cristiana de Américaan.
Puolue oli kielletty Perónin karkotuksen jälkeen 1955, jolloin Revolución Libertadora (vapautusvallankumous) -niminen sotilasvallankaappaus poisti Perónin vallasta aina vuoteen 1973. Sekä El Proceson aikana, kunnes vaalit järjestettiin 1983.
PJ ei sijoitu sujuvasti mihinkään vakiintuneeseen poliittiseen ryhmittymään. Sen kannattajina on ollut sekä vasemmistosissejä (Montoneros) sekä äärioikeistolaisia kuolemanpartioita (José López Rega ja Alianza Anticomunista Argentina).
PJ hävisi ensimmäiset sotilasvallan jälkeiset vaalit 1983 sosialistiselle Unión Cívica Radicalille. Justialistipresidentti Carlos Menem (1989–1999) harjoitti uusliberaalia politiikkaa, jonka jälkeen PJ hävisi vaalit siitä itsestään irtautuneelle FrePaSolle ja UCR:lle, mutta keräsi lisää kannatusta 2001 vaaleissa ja puolueen Eduardo Duhalde joutui senaatin valitsemana presidentiksi talousromahduksen aikaan ja sen jälkeen.
Vuoden 2003 vaaleissa puolue hajosi kolmeen osaan, kun kolme sen eri faktiota tuki eri presidenttiehdokkaita: Carlos Menemia, Néstor Kirchneria (Duhalden tukema) ja Adolfo Rodríguez Saáta. Kirchnerin voiton jälkeen puolue ryhmittyi hänen taakseen entistä vasemmistolaisemmalla linjalla. Myös vuoden 2005 vaaleissa kaksi ryhmittymää oli toisiaan vastassa. Buenos Airesin provinssissa presidentin vaimo Cristina Fernández de Kirchner ja entisen presidentin vaimo Hilda de Duhalde olivat toisiaan vastassa. Fernández valittiin vasemmistolaisemman Frente para la Victoria -ryhmittymän tuella. Frente para la Victoriaa vastassa ovat Duhalden ja Menemin tukijat (Frente Justicialista).
Partido Justicialista valitut Argentiinan presidentit ovat olleet Juan ja Isabel Perónin lisäksi nykyinen istuva presidentti Alberto Fernández sekä Héctor Cámpora, Carlos Menem, Adolfo Rodríguez Saá, Eduardo Camaño, Eduardo Duhalde, Néstor Kirchner ja Cristina Fernández de Kirchner.
Aiheesta muualla

http://www.pj.org.ar
Partikkeliefekti

Partikkeliefekti tai hiukkasefekti tarkoittaa tietokonegrafiikassa suurta joukkoa pieniä ja yksinkertaisia kappaleita, jotka liikkuvat osana partikkelijärjestelmää. Termi on lähtöisin vuoden 1982 elokuvan Star Trek II: Khanin viha visuaalisesta efektistä. Videopeleissä tekniikkaa käytettiin David Brabenin Zarchissa, mutta se yleistyi Quaken menestyksen myötä. Partikkelijärjestelmät voivat kasvattaa polygonien määrää huomattavasti: jokaista partikkelia kohden voidaan tarvita neljä verteksiä ja kaksi kolmiota. Koska partikkelit ovat liikkuvia niiden sijainteja ei voida myöskään laskea etukäteen.
Partikkeleita voidaan käyttää simuloimaan pehmeän kappaleen dynamiikkaa, kaasuja, nesteitä ja kankaan kaksisuuntaista vaikutusta kiinteän kappaleen kanssa.
Kuutio, joka tuottaa 5000 animoitua partikkelia, jotka seuraavat "gravitaatiojärjestelmää".
Sama kuutio, kiinteillä partikkeleilla eli "kuiduilla".