stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tahmela
Aiheesta muualla

Pispalalla on 30 vuotta vanha vesijohtolaitos. Tahmelan lähteen radioaktiivisella luonnonvedellä se tyydyttää n. 8000 asukkaan vedentarpeen, Aamulehti, 13.03.1937, nro 70, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tampereen suuralueet, suunnittelualueet, tilastoalueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Keskustan suuralue:  Amuri: Amuri A · Amuri B · Särkänniemi Kyttälä: Jussinkylä · Kyttälä A · Kyttälä B Petsamo: Petsamo Kaleva: Kaleva · Liisankallio · Kalevanrinne · Hakametsä Kalevanharju: Kalevanharju · Järvensivu · Vuohenoja Pyynikki: Pyynikki · Pyynikinrinne · Kaakinmaa Finlayson: Finlayson · Tammerkoski Nalkala-Ratina: Nalkala · Ratina Tammela: Osmonmäki · Tammela A · Tammela B · Tulli Tampella-Lapinniemi: Lapinniemi · Lappi · Tampella Kissanmaa: Kauppi · Kissanmaa · Uusikylä Niihama: Kaupinlaakso · Niihama
Koillinen suuralue:  Messukylä : Ristinarkku · Aakkula · Messukylä Olkahinen: Kumpula · Tasanne · Olkahinen Leinola: Leinola · Holvasti Atala: Atala Pappila: Pappila Linnainmaa: Linnainmaa · Hankkio Ojala: Ojala Takahuhti: Takahuhti · Ruotula · Huikas Turtola: Turtola, Viiala Kämmenniemi: Kämmenniemi Nurmi-Sorila: Nurmi · Sorila · Aitoniemi Teisko: Polso · Terälahti · Velaatta · Viitapohja
Kaakkoinen suuralue:  Kaukajärvi: Kaukajärvi · Lukonmäki · Annala · Haihara Hervanta pohjoinen: Hervanta luode · Hervanta koillinen Hervanta etelä: Hervanta lounas · Hervanta kaakko Rusko: Rusko Hervantajärvi: Hervantajärvi Vehmainen: Vehmainen Hallila: Hallila
Eteläinen suuralue:  Härmälä: Härmälä · Rantaperkiö Koivistonkylä: Rautaharkko · Taatala · Koivistonkylä · Veisu · Korkinmäki · Nirva Peltolammi: Lakalaiva · Peltolammi · Multisilta · Sarankulma · Lahdesjärvi Hatanpää: Hatanpää Nekala: Viinikka · Nekala · Vihioja Muotiala: Jokipohja · Muotiala Vuores: Vuores
Läntinen suuralue:  Epilä: Epilä · Epilänharju · Hyhky · Kaarila Haukiluoma: Haukiluoma · Lamminpää Ikuri: Ikuri Kalkku: Kalkku Myllypuro: Myllypuro Pispala: Ylä-Pispala · Tahmela · Ala-Pispala Rahola: Villilä · Rahola Tesoma: Ristimäki · Tesomajärvi Tohloppi: Tohloppi
Luoteinen suuralue:  Lentävänniemi: Lentävänniemi Lielahti: Lielahti · Niemenranta · Hiedanranta · Santalahti Lintulampi: Niemi · Pohtola · Ryydynpohja · Lintulampi
Kaupunginosat jotka eivät ole tilastoalueita:  Taraste
Iain Matthews

| Iain Matthews McDonald |
| --- | --- |
 Iain Matthews esiintymässä Cropredy-festivaalilla 2007.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. kesäkuuta 1946 (ikä 78)
Ammatti:  muusikko, laulaja-lauluntekijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Ian McDonald, Ian Matthews, Iain Matthews
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1967–
Tyylilajit:  folk rock, rockabilly, country rock, soft rock, vaihtoehtorock, surf, jazz
Soittimet:  laulu, kitara
Yhtyeet:  Fairport Convention, Plainsong, Matthews Southern Comfort
Levy-yhtiöt:  Decca / Deram, Polydor, Vertigo, Elektra, Columbia, Mushroom, Windham Hill, Mooncrest, Brilliant
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Iain Matthews (s. 15. kesäkuuta 1946) on englantilainen muusikko ja lauluntekijä. 1960-luvulla hänet tunnettiin nimellä Ian McDonald ja myöhemmin samalla vuosikymmenellä nimellä Ian Matthews. Vuonna 1989 hän otti jälleen käyttöön alkuperäisen etunimensä.
Hän on saanut vaikutteita sekä rock and rollista että folkmusiikista ja esiintynyt pääasiassa sooloartistina. Sitä ennen hän oli jäsenenä Fairport Convention -yhtyeessä sen varhaisvaiheessa, kun yhtyeen tyylisuuntaan vaikutti Yhdysvaltain länsirannikon folk rock. Myöhemmin hän on ollut johtohahmona yhtyeissä Plainsong, Hi-Fi, No Grey Faith, More Than a Song ja Matthews Southern Comfort.
Varhaisvaiheet

Matthews varttui Englannissa Lincolnshiren Scunthorpessa. Hän pelasi jalkapalloa Bradford Park Avenue 
 -joukkueessa. 1960-luvun puolivälissä brittiläinen popmusiikki alkoi kukoistaa, ja Matthewskin lauloi useissa paikallisissa yhtyeissä. Vuonna 1966 hän muutti Lontooseen, jossa hän työskenteli eräässä Carnaby Streetin kenkäkaupassa. Samana vuonna hän perusti lyhytaikaisen surf-musiikkia soittavan The Pyramid -trion, joka levytti yhden singlen Summer of Last Year Deram Recordsille tammikuussa 1967. Yhtyeen julkaisematta jäänyt kappale "Me About You" on mukana Matthewsin vuoden 1999 kokoelma-albumilla Orphans & Outcasts Volume 3.
Fairport Convention

Keväällä 1967 Ashley Hutchings pyysi Matthewsin laulajaksi Fairport Conventioniin, jossa hänen duettoparinsa oli aluksi Judy Dyble ja sitten Sandy Denny. Vuonna 1969 yhtyeen tyylisuunta alkoi lähestyä perinteistä brittiläisestä kansanmusiikkia. Kun Matthews sai lisäksi huomata, ettei häntä ollut pyydetty mukaan erääseen äänityssessioon, lyhyt keskustelu Ashley Hutchingsin kanssa johti Matthewsin eroon, ja hän alkoi toteuttaa omaa musiikillista mieltymystään.
Matthews Southern Comfort

Vuonna 1969 Matthews levytti ensimmäisen sooloalbuminsa Matthews’ Southern Comfort. Levyllä olivat mukana Fairport Conventionista Richard Thompson, Simon Nicol ja Ashley Hutchings sekä muina muusikkoina kitaristi Mark Griffiths, rumpali Gerry Conway, pedal steel -kitaristi Gordon Huntley ja kosketinsoittajat Dolly Collins ja Roger Coulam. Albumin tyyli pohjautui yhdysvaltalaiseen country-musiikkiin ja rockabillyyn. Tämä oli hänen ensimmäinen merkittävä panoksensa lauluntekijänä, vaikkakin yhtye tulkitsi myös sellaisten artistien kuin Neil Young ja Ian and Sylvia musiikkia. Ensialbuminsa jälkeen Matthews muodosti sen mukaan nimetyn yhtyeen Matthews Southern Comfort ja julkaisi albumit Second Spring (1969, brittilistalla sijalla #52) ja Later That Same Year (1970).
Seuraavien kahden vuoden aikana yhtyeen kokoonpano vaihtui usein, mutta se keikkaili kuitenkin ahkerasti ja tuli yleisesti arvostetuksi. Kaupallista menestystä saatiin vuonna 1970 versioimalla Joni Mitchellin kappale " Woodstock", joka nousi Britannian singlelistan kärkipaikalle. Se sai hyvin radiosoittoaikaa Kanadassa ja oli listalla sijalla #5. Yhdysvalloissa se oli  Billboardin singletilastossa korkeimmillaan sijalla #23 vuonna 1971. Sen jälkeen Matthews erosi Southern Comfortista, ja yhtye jatkoi omillaan tehden kolme albumia Harvest Recordsille.
Plainsong

Vuonna 1971 Matthews levytti kaksi hyvät arvostelut saanutta sooloalbumia If You Saw Thro’ My Eyes ja Tigers Will Survive Vertigo Recordsille. The Yardbirds -yhtyeen entisen jäsenen Paul Samwell-Smithin sponsoroimana Matthews muodosti Plainsong-yhtyeen samanmielisten Britannian tunnetuimpien, ainakin puoliksi folkmusiikkiin keskittyneiden muusikoiden kanssa, joista mainittakoon entinen Fairport Convention -yhtyeen jäsen Richard Thompson. Yhtye sai kiinnityksen Elektra Recordsille.
Vuonna 1972 Plainsong julkaisi albumin In Search of Amelia Earhart, joka vakiinnutti Matthewsin maineen lauluntekijänä ainakin kriitikoiden keskuudessa, ellei suuren yleisön. Levyllä on versio Dave McEneryn kappaleesta "Amelia Earhart’s Last Flight" sekä Matthewsin oma "The Story of Amelia Earhart’s Last Night". Se perustuu tutkimukseen siitä, että Earhart olisi maailmanympärilennollaan ehkä vakoillut Tyynenmeren saarilla olevia Japanin tukikohtia. Albumilla on myös kappale "Even the Guiding Light", joka on henkiseltä asenteeltaan positiivinen vastaus Thompsonin tehokkaalle, mutta synkälle laululle "Meet on the Ledge".
"Palloilua"

Plainsong hajosi yhtyetoverin alkoholiongelman vuoksi, ja Matthews jatkoi uraansa Los Angelesissa julkaisemalla neljä albumia erilaisten studiokokoonpanojen kanssa: Journeys from Gospel Oak (1972), entisen The Monkees -yhtyen jäsenen Michael Nesmithin tuottamana Valley Hi (1973), Some Days You Eat the Bear (1974) ja Go for Broke (1975). Mikään näistä ei menestynyt kaupallisesti. Hän siirtyi Elektralta Columbia Recordsille ja edelleen pienelle Rockburgh-merkille. Tällöin hän lopulta vuonna 1978 sai hittisinglen versioimalla Terence Boylanin kappaleen "Shake It". Se nousi Yhdysvalloissa listasijalle #13. Sen voi kuulla vuoden 1980 elokuvan Little Darlings alussa ja myös Rockstarin videopelin The Warriors radiossa. Hittiä seurannut Matthewsin versio Robert Palmerin kappaleesta "Gimme an Inch" menestyi myös kohtalaisesti. Vastoinkäymisiä ilmeni kuitenkin Pohjois-Amerikassa, missä oikeuksia hänen albumiinsa Stealin’ Home hallitsi pieni kanadalainen Mushroom-levy-yhtiö. Sen omistaja Shelly Siegel kuoli yllättäen vuonna 1979 ja yhtiö jäi tuuliajolle.
Matthewsin virallisten kotisivujen mukaan hän tässä vaiheessa "oli kamppaillut uransa eteen lähes 15 vuotta ja eli yhä kädestä suuhun ilman muuta näyttöä pyrkimyksistään kuin sarja loppuunmyytyjä albumeja ja niiden muusikoiden ja fanien lojaalisuus, jotka jakoivat hänen visionsa". Hän muutti Los Angelesista Seattleen, joka oli siihen aikaan elinkustannuksiltaan edullinen asuinpaikka. Siellä hän ryhtyi yhteistyöhön David Surkampin kanssa, joka oli vaikuttanut aikaisemmin Saint Louisissa Pavlov’s Dog -yhtyeessä. He muodostivat voimapopyhtyeen nimeltä Hi-Fi. Sen ohjelmistoon kuului Matthewsin sävellyksiä ja sellaisia lainakappaleita kuin Neil Youngin "Mr. Soul" ja Princen "When You Were Mine". Mutta tämäkään sen enempää kuin paluu sooloartistiksi Englantiin ei kääntänyt hänen onneaan. Hän työskenteli jonkin aikaa A&R-henkilönä Island Recordsilla ja sitten New Age -henkisellä Windham Hill Recordsilla.
Myöhempi ura

Vuodesta 1974 lähtien Fairport Convention oli järjestämässä nimeään kantavia vuosittaisia Cropredyn festivaaleja, ja vuodesta 1979 eteenpäin tämä jokavuotinen esiintyminen oli yhtyeen pääasiallinen toimintamuoto. 1980-luvun puolivälissä useat yhtyeen jäsenet olivat kuitenkin kiinnostuneita elvyttämään yhtyeen toimintaa enemmän – aina uuden materiaalin levyttämistä myöten. Matthews kutsuttiin vuoden 1986 festivaaleille esiintymään sekä Fairport Conventionin riveissä että sen jäsenten sivuprojekteissa. Tämä johti albumiin Walking a Changing Line (1988) Windham Hill Recordsilla. Levy oli jokseenkin yllättävä tribuutti Jules and the Polar Bears -yhtyeen Jules Shearille. Matthews muutti sitten Austiniin, Texasiin, ja levytti useita albumeita saksalaisille riippumattomille levymerkeille. Se myös johti hänen ensimmäisiin todellisiin sooloesiintymisiinsä, koskapa hänen aikaisemmat "soolonsa" olivat aina olleet projektiluonteisten yhtyeiden keulakuvana. Vuonna 1992 hän esiintyi Andy Robertsin kanssa Cambridgen folkfestivaaleilla, ja tämä johti useisiin uusiin Plainsongin kokoonpanoihin.
Sittemmin Matthewsilla on ollut melko menestyksekäs ura, ja hän on julkaissut levyjä useilla pienillä levymerkeillä Saksassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Yhdysvalloissa ennen muuttoa Amsterdamiin vuonna 2000, jossa hän jatkaa uraansa erilaisissa riippumattomissa musiikki- ja yhteistyöprojekteissa. Hän on muun muassa ollut mukana Sandy Dennylle omistetussa tribuuttiyhtyeessä "No Grey Faith" ja jälleen kerran Plainsongissa. Vuonna 2008 hän muutti etelä-Hollannissa sijaitsevaan Horstiin, ja häneltä tuli albumi Joy Mining yhteistyössä hollantilaisen jazzyhtye Searing Quartetin kanssa. Tämän albumin myötä hänellä oli tilaisuus työskennellä vanhan rakkautensa jazzin parissa. Syyskuussa 2010 toteutui neljänkymmenen vuoden tauon jälkeen Matthewsin Southern Comfort -albumi ja paluu isolle levymerkille.
Synnyinseutuunsa Matthewsiin yhdistää vielä muun muassa se, että hänellä on jalkapallojoukkue Scunthorpe United FC:n kausikortti.
Joulukuussa 2011 hän esiintyi nimen Matthews Southern Comfort alla hollantilaisen yhtyeensä kanssa toisilla "Great British Folk Festival" -juhlilla Butlins Skegnessissa ja esitti sekä vanhoja että uusia laulujaan.
Diskografia

Tässä esitetty diskografia on osittainen, täydellinen on Matthewsin kotisivuilla.
Diskografia > Singlet

Pyramid: The Summer of Last Year / "Summer Evening" (1967) UK Deram Records; hänen ensimmäinen levytyksensä
Diskografia > Albumit

Fairport Convention: Fairport Convention (1968) UK Polydor / US Cotillion
Fairport Convention: What We Did on Our Holidays (1968) UK Island / US A&M
Fairport Convention: Heyday (1986) BBC:n äänityksiä vuosilta 1968–69 UK Island / US Hannibal
Ian Matthews: Matthews’ Southern Comfort (1969) UK Uni / US Decca (itse asiassa hänen ensimmäinen sooloalbuminsa)
Matthews Southern Comfort: Second Spring (1969) UK Uni / US Decca
Matthews Southern Comfort: Later That Same Year (1970) UK Uni / US Decca
Matthews’ Southern Comfort: The Essential Collection (1997) Half Moon (1970-luvun äänityksiä)
Ian Matthews: If You Saw Thro’ My Eyes (1971) UK ja US Vertigo (toinen sooloalbumi)
Ian Matthews: Tigers Will Survive (1972) UK ja US Vertigo (kolmas sooloalbumi)
Plainsong: In Search of Amelia Earhart (1972) UK ja US Elektra
Ian Matthews: Journeys from Gospel Oak (1974) UK Mooncrest
Ian Matthews: Valley Hi (1973) UK ja US Elektra Records
Ian Matthews: Some Days You Eat the Bear... Some Days the Bear Eats You (1974) UK ja US Elektra
Ian Matthews: Go for Broke (1975) UK CBS / US Columbia
Ian Matthews: Hit and Run (1976) UK CBS / US Columbia
Ian Matthews: Stealin’ Home (1978) UK Rockburgh / US Mushroom
Ian Matthews: Siamese Friends (1979) Rockburgh
Ian Matthews: Discreet Repeat (1979) Rockburgh
Ian Matthews: Spot of Interference (1980) UK Rockburgh / US RSO
Hi-Fi: Demonstration Record (1982) First American Records; minialbumi, live
Hi-Fi: Moods for Mallards (1982) First American Records
Ian Matthews: Shook (1984) Polydor
Ian Matthews: Walking a Changing Line (1988) Windham Hill Records
Iain Matthews: Pure and Crooked (1990) Gold Castle Records
Iain Matthews: Skeleton Keys (1992) Line
Iain Matthews: The Dark Ride (1994) Watermelon
Iain Matthews: God Looked Down (1996) Watermelon
Iain Matthews: The Seattle Years 1978–1984 (1996) Varese Sarabande
Iain Matthews & Julian Dawson: Songs from the Red Couch – Live (1996)
Iain Matthews: Excerpts from Swine Lake (1998) Blue Rose
Iain Matthews: Orphans & Outcasts Volume 3
Iain Matthews: A Tiniest Wham
No Grey Faith: Secrets All Told – The Songs of Sandy Denny (2000) Perfect Pitch / Unique Gravity
Iain Matthews & Elliott Murphy: The Official Blue Rose Bootleg (2001) Blue Rose
Iain Matthews & Elliott Murphy: La Terre Commune (2001) Blue Rose / Perfect Pitch / Eminent
Plainsong: Pangolins (2003) Blue Rose
Iain Matthews: If You Saw Thro’ My Eyes – Live (2005) It’s About Music
Iain Matthews: Zumbach’s Coat (2005) Blue Rose / Perfect Pitch / Eminent
Iain Matthews: Contact in Live (2008)
Iain Matthews & Searing Quartet: Joy Mining (2008) Perfect Pitch (easy listening / jazz -orientoitunut albumi)
Iain Matthews & Nick Vernier Band: Woodstock (2009) Brinker Media
Iain Matthews & Egbert Derix: Afterwords (2010) Matrix
Iain Matthews & Nick Vernier Band with Emitt Rhodes: Time Will Show the Wiser (2010) Brinker Media
Iain Matthews & Ad van der Veen: Ride the Times (2010) Turtle Records
Matthews Southern Comfort: Kind of New (2010) Brilliant / Genepool BMCD1010
Diskografia > Billboard Hot 100 -singlet

Woodstock (#23, 1971)
Mare, Take Me Home (#96, 1971)
Tell Me Why (#98, 1971)
Da Doo Ron Ron (#96, 1972)
Shake It (#13, 1979)
Give Me an Inch (#67, 1979)
Aiheesta muualla

Diskografia Music Cityn tietokannassa
Discogs
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Iain Matthews
Käännös suomeksi
Taifuuni Ike

Myrskyn reitti
Taifuuni Ike (JTWC-koodi: 13W) oli vuoden 1984 taifuunikauden tuhoisin hirmumyrsky. Filippiineillä se aiheutti yli 2 000 ihmisen kuoleman ja suuria vahinkoja, minkä jälkeen se siirtyi Etelä-Kiinan meren kautta Hainanin saarelle 5. syyskuuta, jolloin sen tuulen nopeus oli 36–41 m/s, ja edelleen seuraavana päivänä Kiinan sisämaahan, jossa se haihtui. Kiinassa raportoitiin ainakin 13 kuolonuhria ja mittavat tulvavahingot. Filippiineillä 200 000–480 000 ihmistä jäi kodittomaksi.
Tahmelan huvila

Tahmelan huvila
Tahmelan huvila (entinen Tahmelan monitoimitalo) on Tampereen Tahmelassa Pyhäjärven rannalla sijaitseva vanha huvila. Rakennuksessa on toiminut aiemmin A-Kilta. 1. helmikuuta 2019 lähtien kolme vuotta rakennuksessa toimii vuokralla Pirkanmaan rakennuskulttuuriyhdistys Piiru.
Kuvia Tahmelan huvilalta

Huvilan terassi
Aiheesta muualla

Saara Tunturi: A-Killan toiminta loppuu Tahmelassa ja nyt kaupunki pohtii, mitä historialliselle rakennukselle tehdään: – Kiinnostuneita ostajia on jo ilmoittautunut; Aamulehti 12.6.2018 (Arkistoitu – Internet Archive)
Ulla Meriläinen: Tahmelan idyllinen vanha huvila nostattaa suuria tunteita; Yle 13.6.2018
Italian kommunistinen puolue

| Italian kommunistinen puolue> Partito Comunista Italiano |
| --- | --- |
  
Perustettu:  15. toukokuuta 1943
Lopetti:  3. helmikuuta 1991
Ideologia:  kommunismi, eurokommunismi
Toimisto:  Via delle Botteghe Oscure 4, Rooma
Äänenkannattaja:  L’Unità
Infobox OKNimi-testi OK: 
Italian kommunistinen puolue (Partito Comunista Italiano, PCI) oli Italiassa vuosina 1921–1991 toiminut kommunistinen puolue. Puolueella oli toisen maailmansodan aikana merkittävä rooli Italian vastarintaliikkeessä ja se oli mukana Italian hallituksessa vuosina 1944–1947. Se oli kylmän sodan aikana Italian johtava oppositiopuolue ja kannatukseltaan Länsi-Euroopan suurin kommunistinen puolue, saaden parhaimmillaan vaaleissa yli kolmanneksen äänistä. 1970-luvulla puolue johti länsieurooppalaisten kommunistipuolueiden joukossa eurokommunismina tunnettua suuntausta.
Historia > Varhaisemmat vuodet ja kansanrintamapolitiikan aika

Italian kommunistisen puolueen perustivat tammikuussa 1921 sosialistisesta puolueesta (PSI) irtautuneet vasemmistosiiven edustajat.
 Puolueen ensimmäisenä johtajana toimi vuoteen 1924 Amadeo Bordiga, joka halusi kommunistien pidättäytyvän vaaleihin osallistumisesta. PCI kuitenkin ehti osallistumaan vaaleihin ja sai edustajiaan parlamenttiin ennen kuin fasistien valtaannousu johti puolueen julkisen toiminnan tukahduttamiseen. Kommunistien jyrkkä linja johti tuolloin eristäytymiseen muista puolueista, mikä hankaloitti fasismin vastaisen rintaman kokoamista. Puolueen toiminta kiellettiin vuonna 1926, minkä jälkeen se lähti rakentamaan itselleen maanalaista organisaatiota. Tästä organisaatiosta oli sota-aikana suurta hyötyä vastarintaliikkeelle. Toisaalta kommunistinen puolue tuli maanalaisuuden vuosinaan hyvin riippuvaiseksi Neuvostoliitosta. PCI:n viimeisenä pääsihteerinä ennen sen kieltämistä toimi Antonio Gramsci, joka vangittiin vuonna 1927 ja vietti lopun ikänsä vankilassa. Puolueen seuraavaksi merkittäväksi johtajaksi kohosi Palmiro Togliatti, joka asui vuosia maanpaossa Neuvostoliitossa ja palasi Italiaan fasistien syrjäyttämisen jälkeen.
Fasistien vallan aikana kommunistinen puolue muodosti Italian merkittävimmän maanalaisen antifasistisen liikkeen, mutta senkin toiminta oli melko heikkoa. Vastarintatoiminta kuitenkin elpyi toisen maailmansodan aikana vuonna 1943, jolloin fasisteja vastustaneet puolueet myös kykenivät liittoutumaan keskenään. Vaikka kommunistisen puolueen jäsenmäärä oli huvennut pieneksi, se johti vuonna 1944 vähintään 50 000 miehen suuruisia partisaanijoukkoja, jotka muodostivat suurimman yksittäisen partisaaniryhmän. Menestys vastarintaliikkeessä teki kommunisteista sodanjälkeisessä Italiassa suuren ja merkittävän poliittisen tekijän. PCI liittyi huhtikuussa 1944 kuuden vastarintaan osallistuneen puolueen muodostamaan koalitiohallitukseen, jolloin Togliattista tuli Italian oikeusministeri. Yhdessä kahden muun suuren puolueen, PSI:n ja kristillisdemokraattien (DC) kanssa PCI osallistui Italian sodanjälkeisen politiikan ja uuden tasavaltaisen perustuslain laatimiseen. Kristillisdemokraattinen pääministeri Alcide De Gasperi kuitenkin pudotti PCI:n ja sen liittolaiseksi ryhtyneen PSI:n pois hallituksesta toukokuussa 1947. Yhdysvallat asetti kommunistien sulkemisen pois hallituksesta ehdoksi sille, että Italia saisi Marshall-apua.
Historia > Kylmän sodan aika

Togliattiin heinäkuussa 1948 kohdistunut salamurhayritys aiheutti kuohuntaa kommunistien kannattajien keskuudessa, ja puolueen väitettiin suunnittelevan vallankaappausta, mutta Togliatti ja muut puolueen johtajat rauhoittivat joukkonsa. PCI omaksui tämän jälkeen vähitellen reformilinjan ja hylkäsi väkivaltaisen vallankumouksen tavoittelun. Puolue ilmoitti kannattavansa ”italialaista tietä sosialismiin” ja saavutti hyvin suuren kannatuksen, mitä vahvisti sen vahva ote ammattiyhdistysliikkeestä. PCI suljettiin kylmän sodan aikana pysyvästi ulos Italian hallituksesta, mutta suuren kannatuksensa turvin se pääsi monin paikoin valtaan paikallis- ja aluehallinnossa, erityisesti Keski-Italiassa. Puolueen vaalikannatus oli sodanjälkeisinä vuosikymmeninä noin 25–30 prosenttia, nousten vuoden 1976 vaaleissa 34:een prosenttiin.
Unkarin kansannousun kukistaminen ja Stalinin hirmuhallintoa koskeneet paljastukset vuonna 1956 vaikuttivat merkittävästi PCI:hin. Sosialistien PSI lopetti tuolloin yhteistyönsä sen kanssa, mutta myös kommunistit itse alkoivat ottaa etäisyyttä Neuvostoliittoon. Togliatti alkoi kannattaa kansallisille kommunistipuolueille suurempaa itsenäisyyttä. Hänen kuoltuaan vuonna 1964 puolue jakautui itsenäisen linjan kannattajiin ja Neuvostoliittoon suuntautuneisiin kommunisteihin. PCI:n puoluesihteerinä vuosina 1972–1984 toiminut Enrico Berlinguer tultiin tuntemaan Euroopan johtavana eurokommunismin tai kansallisen kommunismin puolustajana. Tämä tarkoitti kommunistisen ideologian aiempaa joustavampaa sovittamista kunkin maan kansallisiin oloihin.
Historia > Historiallinen kompromissi

Vuonna 1973 Berlinguer alkoi peräänkuuluttaa ”historiallista kompromissia”, joka mahdollistaisi kommunistien ja kristillisdemokraattien hallitusyhteistyön. PCI taipui monissa periaatekysymyksissä, ja ilmoitti esimerkiksi hyväksyvänsä Italian jäsenyyden Natossa. Kommunistista puoluetta ei koskaan päästetty Italian hallitukseen, mutta vuosina 1976–1979 PCI:n ja DC:n välillä vallitsi puolivirallinen yhteistyö, jossa PCI tuki oppositiosta käsin kristillisdemokraattien hallituksia ja vastineeksi kulloinenkin pääministeri neuvotteli Berlinguerin kanssa tärkeistä päätöksistä. Lisäksi PCI sai joitain korkeita virkanimityksiä, kuten edustajainhuoneen puhemiehen paikan. Berlinguerin historiallinen kompromissi ei kuitenkaan ollut koskaan suosittu PCI:n kannattajien parissa, ja se vieraannutti äänestäjiä puolueesta. Myös 1960–1970-lukujen uusvasemmistolainen opiskelijaliike piti PCI:tä liian maltillisena ja vanhoillisena. PCI:n sopuilu kristillisdemokraattien kanssa lisäsi nuorten myönteistä suhtautumista äärivasemmistolaiseen terrorismiin 1970-luvun lopun Italiassa. PCI palasi oppositiopolitiikkaan vuonna 1979, mutta sen kannatus alkoi laskea.
Kylmän sodan päättyessä kommunistinen ideologia alettiin nähdä PCI:ssä imagohaittana. Puolue lakkautettiin vuonna 1991 ja sen seuraajaksi perustettiin Demokraattinen vasemmistopuolue (Partito Democratico della Sinistra, PDS), joka omaksui maltillisemman ohjelman. Osa puolueen jäsenistä ei hyväksynyt näin suurta muutosta ja perusti kilpailevan ”Kommunismin uudelleenperustamisen puolueen” (Partito della Rifondazione Comunista, PRC), joka onnistui saavuttamaan kohtuullisen kannatuksen 1990-luvun vaaleissa. PDS menetti suuren osan PCI:n aiemmasta kannatuksesta ja sai vuoden 1992 vaaleissa 16 prosenttia äänistä. Puolue muutti vuonna 1998 nimensä Vasemmistodemokraateiksi (Democratici di Sinistra, DS) ja liittyi 2007 osaksi Demokraattista puoluetta.
Johto > Johtajat ilman vakiintunutta nimikettä

Amadeo Bordiga (1921–1923)
Antonio Gramsci (1924–1926)
Johto > Pääsihteerit

Antonio Gramsci (1926)
Camilla Ravera (1927–1930)
Palmiro Togliatti (1930–1934)
Ruggero Grieco (1934–1938)
Palmiro Togliatti (1938–1964)
Luigi Longo (1964–1972)
Enrico Berlinguer (1972–1984)
Alessandro Natta (1984–1988)
Achille Occhetto (1988–1991)
Johto > Puheenjohtajat

Luigi Longo (1972–1980)
Alessandro Natta (1989–1990)
Aldo Tortorella (1990–1991)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italian kommunistinen puolue Wikimedia Commonsissa
PCI:n ensimmäinen johtaja, Amadeo Bordiga.
Palmiro Togliatti puhumassa vuonna 1950.
Enrico Berlinguer.