stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puistonurmikka
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Puistonurmikan (Poa chaixii) levinneisyys Suomessa.
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Poa chaixii (englanniksi)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Poa chaixii (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Poa chaixii (englanniksi)
Eteeni

|  Yleistä |
| --- | --- |
Nimi: Eteeni
   
Kemiallinen kaava: CH2CH2
Molekyylimassa: 28,05 g/mol
Synonyymit: Etyleeni
CAS-numero: 74-85-1
YK-numero: 1038
Varoitusmerkit:   
 Fysikaaliset ominaisuudet
Sulamispiste: 104 K (−169,1 °C)
Kiehumispiste: 169,4 K (−103,7 °C)
Itsesyttymislämpötila: 763,1 K (490 °C)
Kolmoispiste: 104 K (−169 °C)  120 Pa
Kriittinen piste: 282,5 K (9,4 °C)  5,06 MPa
ΔsubH: 44,5 kJ/mol
ΔsulamisH: 3,35 kJ/mol
ΔsulamisS: 32,2 J/(mol·K)
ΔhaihtumisH: 13,5 kJ/mol
Liukoisuus: Liukenematon
 Nesteen ominaisuudet
ΔfH0neste:  ? kJ/mol
S0neste: 117,8 J/(mol·K)
Cp: 67,4 J/(mol·K)
Tiheys: 577 kg/m3
 Kaasun ominaisuudet
ΔfH0kaasu: 52,47 kJ/mol
S0kaasu: 219,32 J/(mol·K)
Cp: 42,9 J/(mol·K)
Eteeni (etyleeni) (C2H4 / CH2=CH2) on  väritön, hajultaan makeahko, ilmaa kevyempi erittäin helposti syttyvä kaasu. Se on kaikkein yksinkertaisin alkeeni. Eteenimolekyyli koostuu kahdesta hiiliatomista ja neljästä vetyatomista. Hiiliatomien välillä on kaksoissidos. Sisältämänsä kaksoissidoksen takia eteeniä kutsutaan tyydyttymättömäksi hiilivedyksi tai olefiiniksi.
Molekyyli ei kykene kiertymään kaksoissidoksen ympäri ja kaikki kuusi atomia sijaitsevat samassa tasossa. Kahden hiili-vety-sidoksen välinen kulma on 117°, joka on erittäin lähellä ideaalista sp2-hybridisaatiota (120°).
Eteeniä tuotetaan öljyteollisuudessa lämpökrakkaamalla. Tässä prosessissa kaasumaisia tai kevyitä nestemäisiä hiilivetyjä lämmitetään pikaisesti 750–950 °C:ssa, jolloin aiheutuu lukemattomia vapaiden radikaalien reaktioita. Yleisesti näiden reaktioiden aikana suuremmat hiilivedyt hajoavat pienemmiksi ja tyydyttyneistä hiilivedyistä tulee tyydyttymättömiä.
Prosessin tuloksena on monimutkainen hiilivetysekoitus, jossa eteeni on yksi pääainesosista. Sekoituksesta erotellaan aineet kompressoimalla se nesteeksi ja tislaamalla useaan kertaan.
Eteenin käsittelyssä tulee olla varovainen, sillä se voi reagoida kiivaasti voimakkaiden hapettimien kanssa aiheuttaen palo- ja räjähdysvaaran. Eteenin reaktio voi olla vaarallisen voimakas ainakin seuraavien aineiden tai aineryhmien kanssa: alumiinikloridi, typpihappo, hiilitetrakloridi, orgaaniset peroksidit, otsoni, happi, bromitrikloorimetaani, kloori, typen oksidit, tetrafluorieteeni, kloorivety, kupari, fluori ja nitrometaani. Eteeni voi hajota räjähdysmäisesti yli 430 °C:n lämpötilassa ja yli 600 °C:ssa eteenille voi tapahtua räjähdysmäinen polymeroituminen.
Käyttö

Eteeni on useiden kemianteollisuuden tuotteiden raaka-aine, erityisesti muovien. Eteeniä polymeroimalla saadaan  polyeteeniä, maailman käytetyintä muovia. Eteeniä klooraamalla saadaan 1,2-dikloorietaania (C2H4Cl2), josta valmistetusta vinyylikloridista (C2H3Cl) tehdään polyvinyylikloridi ((C2H3Cl)n). Eteenin reaktio bentseenin (C6H6) kanssa tuottaa etyylibentseeniä (C8H10), joka dehydrogenoidaan styreeniksi (eli fenyylietyleeniksi) (C6H5C2H3), joka polymeroidaan polystyreeniksi ((C8H8)n).
Vesi liittyy yksinkertaisiin alkeeneihin tuottaen alkoholia, ROH. Tätä prosessia kutsutaan hydratoitumiseksi. Teollisuudessa tätä prosessia käytetään alkoholien tuotannossa. Prosessi vaati rikkihappoa katalysaattoriksi ja riittävän korkean lämpötilan.
Eteeniä käytettiin myös aikoinaan yleisanestesiaan, mutta se on korvattu vuosien saatossa syttymättömillä kaasuilla.
Koska eteeni on myös kasvihormoni, sitä voidaan hyödyntää kasvituotannossa. Esimerkiksi hedelmäpuiden käsittely eteenillä saa hedelmät kypsymään samaan aikaan.
Maailmanlaajuinen eteenin tuotanto oli 107 miljoonaa tonnia vuonna 2005 ja 109 miljoonaa tonnia vuonna 2006.
Eteeni kasvihormonina

Eteeni saa aikaan kasveissa mm. hedelmien kypsymistä ja lehtien vanhenemista. Eteeniä tuottuu etenkin kypsyvissä hedelmissä ja ikääntyvissä solukoissa. Mikäli kukkiva kasvi sijoitetaan hedelmien läheisyyteen, saattaa niistä erittyvä eteeni aikaistaa kasvin lakastumista. Etenkin banaanit, omenat ja tomaatit muodostavat eteeniä, eikä niitä sen takia kannata sijoittaa leikkokukkien läheisyyteen.
Eteeni aiheuttaa myös solujen leveyskasvua muuttamalla solun kasvusuuntaan vaikuttavien mikrotubulusten orientaatiota. Eteenin vaikutuksesta kaksisirkkaisella itävällä taimella säilyy sen koukkumainen mullan läpi tunkeutumista helpottava rakenne, kunnes taimi on päässyt valoon. Eteenillä on vaikutusta myös juurikarvojen muodostumiseen ja kasvin kasvamiseen maata pitkin vaakasuoraan.
Eteeni toimii myös eräillä eliöillä semiokemikaalina eli kemiallisten viestien välittäjäaineena.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Eteenin kansainvälinen kemikaalikortti
OVA-ohje: Eteeni (Arkistoitu – Internet Archive)
Etyleeni ja kasvikset, jotka tuottavat etyleenia tai ovat sille arkoja[vanhentunut linkki]
PubChem: Ethylene (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Ethylene (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Ethylene (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Ethylene (englanniksi)
ChemBlink: Ethylene (englanniksi)
Inchem: Ethylene CAS N°: 74-85-1 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Ethylene (englanniksi)
Yksinkertaisimmat hiilivedyt
FS Béarn (1920)

| Béarn |
| --- | --- |
 Béarn

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Société Nouvelle des Forges et Chantiers de la Méditerranée, La Seyne-sur-Mer
Kölinlasku:  10. tammikuuta 1914
Laskettu vesille:  1. huhtikuuta 1920
Palveluskäyttöön:  toukokuu 1927
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 31. maaliskuuta 1967
Tekniset tiedot
Uppouma:  22 100 t (standardi) 28 400 t (max)
Pituus:  182,6 m
Leveys:  27,1 m (runko) 21,34 m (lentokansi)
Syväys:  8,38 m (keskisyväys) 21,34 m (max)
Koneteho:  40 000 hv
Nopeus:  21,5 solmua
Miehistöä:  865
Aseistus
Aseistus:  40 × lentokonetta 8 × 6,1″ tykkiä 6 × 75 mm ilmatorjuntatykkiä 8 × 37 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 21,7″ torpedoputkea
Béarn oli Ranskan laivaston ensimmäinen varsinainen lentotukialus.
Taustaa

Ranskan laivaston pyrkimys ensi kerran operoida maakoneilla sotalaivalta oli, kun  700 tonnin sluupi Bapaumelle asennettiin lentokansi Nieuport 17 -hävittäjiä varten. Kaksi vuotta myöhemmin Ranskan laivastolle annettiin lupa tilata ensimmäinen täydellä lentokannella varustettu alus.
Kuten kaikki ensimmäiset lentokannella varustetut alukset Béarnin suunnittelun pohjana oli raskas sotalaiva. Ranskan laivastolle oli tilattu neljä Normandie-luokan taistelulaivaa vuoden 1913 laivasto-ohjelmassa ja viides Béarn vuoden 1914 laivasto-ohjelmassa. Alus tilattiin marraskuussa 1913, mutta ensimmäisen maailmansodan alkaessa kaikkien rakentaminen keskeytettiin materiaalien ja työvoiman käyttämiseksi tehokkaammin sodan edistämiseen. Alukset kuitenkin säilyivät, vaikka niistä oli poistettu osia, sodan loppuun saakka.
Alusten kohtalosta esitettiin lukuisia ehdotuksia, mutta ne olivat vanhentuneita ja epätaloudellista alustyyppiä ja niiden kohtaloksi lopulta muodostui Washingtonin laivastosopimus. Béarn kuitenkin päätettiin vuonna 1922 muuttaa lentotukialukseksi brittiläisen esimerkin mukaisesti, ja sen muutostyöt aloitettiin elokuussa 1923.
Palvelus

Ennen toista maailmansotaa alus oli heikosti varustettujen laivastonilmavoimien koulutusaluksena ja lentokoneiden kuljetusaluksena. Toisen maailmansodan alussa Yhdysvalloista tullessaan alus pysähtyi kesäkuussa 1940 Yhdysvaltain vaatimuksesta Martiniqueen, jotta aluksen lastina olleet lentokoneet eivät joutuisi saksalaisten käsiin. Alus pysyi Länsi-Intiassa Yhdysvalloissa vuosina 1943–1944 tehtyyn huoltoonsa saakka, minkä jälkeen alus palasi kuljetustehtäväänsä.
Alus jatkoi kuljetustukilaivana vielä sodan päätyttyä Ranskan pyrkiessä säilyttämään siirtomaansa Indokiinassa. Aluksen aseet poistettiin vuonna 1948 ja siirrettiin koululaivaksi ja edelleen sukellusveneiden emälaivaksi. Alus poistettiin palveluksesta marraskuussa 1966 ja romutettiin seuraavana vuonna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta FS Béarn (1920) Wikimedia Commonsissa
Normandie-luokan taistelulaivat
Ranskan laivaston alusluokat II maailmansodassa
| --- | --- |
Lentotukialukset:  FS Béarn•JoffreX
Taistelulaivat ja -risteilijät:  Courbet•Bretagne•Dunkerque•Richelieu•AlsaceX
Raskaat risteilijät:  Duquesne•Suffren•FS Algérie
Kevyet risteilijät:  Duguay-Trouin•FS Jeanne d'Arc•FS Émile Bertin•La Galissonnière • FS De Grasse
Miinalaivat:  FS Pluton
Contre-torpilleus:  Chacal•Guépard•Aigle•Vauquelin•Fantasque•Mogador
Hävittäjät:  Bourrasque•Adroit•Hardi
Sukellusveneet:  Requin•Sirène•Ariane•Circé•Redoutable•Saphir•FS Surcouf•Argonaute•Diane•Orion•Minerve•Aurore
Vesilentokoneiden emälaivat:  FS Commandant Teste
Formaatti

Formaatti tarkoittaa seuraavia:
formaatti, kuvataiteessa ja kuvissa kuvan muoto, koko ja sivusuhde
formaatti, televisiotuotannossa sarjaohjelmien tyyli
formaatti, radiotuotannossa musiikillisen linjan määrittämää tyyli
sanomalehtiformaatti, sanomalehtien sivukoon ja ulkoasun muodostama kokonaisuus
tallennusformaatti, televisio- ja videotekniikassa kuvan ja äänen tallennus- ja tiheysjärjestelmä
tiedostoformaatti, tietokoneelle talletetun tiedoston tallennusmuoto.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Formaatti”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ridderstad

Ridderstad on ruotsalainen sukunimi muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Evert Magnus Ridderstad (1862–1938), suomalainen insinööri ja valtiopäivämies
Anton Ridderstad (1848–1933), kotiseutututkija
Britta Ridderstad Bengtsson (1921–2020), kuvittaja
Carl Fredrik Ridderstad (1807–1886), toimittaja, romaanikirjailija
Eskil Ridderstad (1881–1965), toimittaja
Gunnar Ridderstad (s. 1941), sotilas
Mona Ridderstad-Cedergren (s. 1935), taiteilija
Per S. Ridderstad (s. 1941), professori
Soldan Ridderstad (1870–1926), kihlakunnantuomari
Sture Ridderstad (1911–1989), toimittaja, Riddersholmin omistaja
Wilhelm Ridderstad (1843–1930), kirjailija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Resultantti (matematiikka)

Olkoon k kunta. Kahden k-kertoimisen pääpolynomin P ja Q resultantti on tulo
missä  x ja  y kuuluu  k:n algebralliseen sulkeumaan. Ei-pääpolynomin, jonka johtavat kertoimet ovat  p ja  q, resultantti on edellinen kerrottuna luvulla
Resultantin laskeminen

Resultantin voi laskea Sylvesterin matriisin avulla, samoin kuin Bezout'n matriisin avulla.
Kun Q on separoituva, yllä oleva tulo voidaan kirjoittaa muodossa
Kirja "K. Vaisala Lukuteorian ja Korkeamman algebran alkeet" sivuilla 168-170 laskee resultantin esimerkin avulla. Resultantti on siis tulo polynomien juurien erotusten kanssa (sivu 168). Jos  R=0 silloin ja vain silloin polynomeilla on yhteinen juuri (sivu 168). Resultantti voidaan ilmaista determinantin muodossa (sivu 170).
Riddarbackenin rautatietunneli

| Riddarbackenin rautatietunneli |
| --- | --- |
Paikkakunta:  Siuntio
Maa:  Suomi
Koordinaatit:  60°08′04″N, 24°16′47″E
Avattu:  1985
Pituus:  286 m
Raiteita:  1
Ylläpitäjä:  Väylävirasto
Raskas pikajunaveturi (sn. 1009) Hr1, eli tuttavallisemmin Ukko-Pekka Riddarbackenin tunnelin kaakkoispäässä.
Riddarbackenin rautatietunneli on rantaradalla Siuntion kunnassa sijaitseva rautatietunneli. Tunnelin pituus on 286 metriä ja se on valmistunut vuonna 1985 Kelan ja Viiman välisen rataoikaisun yhteydessä. Tunnelin aukon poikkipinta-ala on 38,6 neliömetriä. Tunnelissa junien suurin sallittu nopeus Pendolinoilla on 180 km/h, kaksikerrosvaunuista koostuvilla junilla 120 km/h ja muilla junilla 160 km/h.
Noin 800 metriä Riddarbackenin tunnelista Kirkkonummen suuntaan sijaitsee Lillgårdin rautatietunneli.
Erik Jöransson Tegel

Erik Jöransson Tegel. Johan Henric Strömerin litografia.
Erik Jöransson Tegel (n. 1560 – 12. helmikuuta 1636) oli ruotsalainen historioitsija, Eerik XIV:n suosikin Yrjänä Pietarinpojan poika.
Tegel opiskeli yliopistoissa ulkomailla, ja sen jälkeen hänestä tuli 1598 Kaarle-herttuan sihteeri. Hän oli tehtävässä taitava, mutta toistaalta hänet tunnettiin isänsä tavoin vehkeilijänä. Kuninkaan kansliassa palvellessaan hänellä oli mahdollisuus käyttää parhaita lähteitä, ja niiden perusteella hän kirjoitti merkittävät ja monessa suhteessa ansiokkaat historiateoksensa Konung Gustaff then Förstes Historia (1622) ja Konung Erik XIV:s Historia (painettu vasta 1751). Hän sai 1614 nimityksen valtakunnan historiografiksi, 1617 kamarineuvokseksi, 1626 kihlakunnantuomariksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Erik Jöransson Tegel Wikimedia Commonsissa
Francesco Cogoni

Francesco Cogoni (31. heinäkuuta 1894 Quartu Sant'Elena – 14. tammikuuta 1980) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin  papiksi 7. huhtikuuta 1917 ja nimitettiin Ozierin hiippakunnan johtoon 3. maaliskuuta 1939. Piispaksi vihkiminen seurasi 23. huhtikuuta.
Cogoni osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen ja jäi eläkkeelle 25. huhtikuuta 1975.
Erik Karlsson-Ramsdahl

Erik Karlsson-Ramsdahl (24. marraskuuta 1875 Ahvenanmaa – 6. maaliskuuta 1923 Maarianhamina) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut runoilija. Hän käytti myös nimimerkkiä Harald Winge.
Karlsson-Ramsdahl oli Saltvikistä kotoisin ollut kalastaja ja maanviljelijä. Hänne esikoisteoksensa Rannö (1909) kuvasikin kalastajaelämää Ahvenanmaan saaristossa.
Vuonna 1918 Karlsson-Ramsdahl oli mukana Ruotsin kuninkaan luona käyneessä ahvenanmaalaisten lähetystössä joka toivoi maakunnan liittämistä Ruotsiin.
Teoksia

Strängar som brustit : några dikter av de åländska folkskalderna Erik Karlsson-Ramsdahl och Erik Mattsson.    Allsvensk samling på Åland, Mariehamn 1923
Livets dagrar och dödens skuggor ; skildrade av Erik Karlsson-Ramsdahl ; sammanställt och utgiven av Margareta Jorpes-Friman.   Åbo 1986
Nimellä Erik Karlsson :
Amerikafarare : berättelse.    Söderström, Helsingfors 1910
Prolog vid Musikfesten i Mariehamn 1914.    Mariehamn 1914
Nimimerkillä Harald Winge:
Rannö : skildring från den åländska skärgården. Skrifter utgifna af Svenska folkskolans vänner : häft 66.    Helsingfors 1909, uusi näköispainos M. Jorpes-Friman, Åbo 1988
Ratsuväki

Ratsuväki tarkoittaa sotajoukkoja, jotka liikkuvat ja taistelevat ratsain. Ratsuina käytetään yleensä hevosia tai kameleita. Jalkaväkeä, joka siirtyy hevosilla ja taistelee jalkaisin, kutsutaan rakuunoiksi.
Nykyaikaiset ratsuväkiyksiköt eivät enää käytä hevosia kuin juhlatilaisuuksissa. Taistelutilanteessa ne liikkuvat panssaroiduilla ajoneuvoilla, helikoptereilla tai lentokoneilla.
Ratsuväkiperinnettä ylläpitävät Suomessa mm. Ratsumieskilta RY ja Reserviratsastajat ry.
Alkuperä

Ennen rautakautta ratsuväen tehtävää taistelukentillä suorittivat kevyet sotavaunut. Liikkuvuuden vahvuudet huomattiin varsin varhain, mutta sen hyödyntämistä rajoittivat vaikeudet värvätä suuria joukkoja sekä silloisten pienikokoisen hevosten kykenemättömyys kantaa raskaita haarniskoja.
Aluksi sotavaunuja käyttivät sivistyneiden alueiden reunoja asuttavat paimentolaiset yhteenotoissa sivistyneiden kansojen kanssa. Vakiintunut väki omaksui nopeasti sotavaunut sekä sotilasteknologiana että juhlatilaisuuksien arvostettuna kulkuvälineenä. Egyptin faarao ajoi sotavaunuilla taisteluun, samoin kuin aurinko ajoi sotavaunuilla taivaan halki egyptiläisessä mytologiassa. Myös Raamatun Vanha testamentti on täynnä kuvauksia sotavaunujen käytöstä taistelukentällä - sekä Juuda että Israel olivat ainakin Raamattuun kirjattujen tarinoiden mukaan sotavaunuarmeijoiden varustajia.
Sotavaunut korvattiin pian ratsuilla kun ruokinnan kehityttyä saatiin kasvatettua hevosia, jotka pystyivät kantamaan haarniskoidun sotilaan painon. Vaunut säilyivät seremoniakäytössä esimerkiksi kuljettamaan voittoisaa kenraalia roomalaisessa triumfissa. Ensimmäisenä todellista ratsuväkeä hyödynsivät assyrialaiset 600-luvulla eaa.
Kreikan ja Rooman armeijoissa ratsuväki esitti aluksi varsin pientä osaa(tosin roomalaisilla ratsuväellä oli suurempi merkitys) – molempien kansojen konfliktit ratkaistiin haarniskoidulla jalkaväellä. Hellenistisenä aikana ratsuväki (hippeis) nousi falangin ohelle toiseksi pääaselajiksi, ja Aleksanteri Suuri oli ensimmäinen todellinen ratsuväkikomentaja. Rooman tasavallan ratsuväki jäi suojelemaan varakasta maanomistajaluokkaa.
Rooman armeijoissa ratsuväen merkitys alkoi korostua 200-luvulla jaa. Myöhäisroomalaisella ajalla ratsuväki (equites) osoittautui merkittävämmäksi kuin legioonat. 300-luvulla ratsuväki oli jo roomalaisarmeijoiden tärkein aselaji, ja jalkaväki esitti enää toisarvoista osaa. Ratsuväki oli tällöin jo jakautunut kevyeen ratsuväkeen (equites sagittarii), joiden tehtävänä oli vihollisen häirintä, nopeat saartoliikkeet ja manööverit, keskiraskaaseen ratsuväkeen (equites alares), joka oli eräänlainen yleisjoukko, ja raskaaseen ratsuväkeen (equites clibanarii sekä equites catafractarii), jonka tehtävä oli vihollisen lyöminen taistelukontaktissa. Bysanttilaisissa armeijoissa ratsuväki oli alusta alkaen pääaselaji.
Kevyt ja raskas ratsuväki

Historiallisesti ratsuväki jaettiin kevyeen ja raskaaseen ratsuväkeen; ratkaisevin ero näiden välillä oli käyttöperiaatteissa. Raskaan ratsuväen ensisijainen tarkoitus oli murtaa vihollismuodostelma rynnäköllä ja lyödä se hajalle. Kevyttä ratsuväkeä käytettiin etupäässä tiedusteluun, takaa-ajoon ja kahakointiin.
Raskaan ratsuväen käyttötarkoituksesta johtuen se joutui taistelemaan vihollisen ankarinta torjuntaa vastaan. Tämän takia raskas ratsuväki oli usein raskaasti haarniskoitu ja aseistettu, mikä edellytti myös keskivertoa isompia hevosia.
Tuliaseiden yleistyessä 1500- ja 1600-luvuilla raskaan ratsuväen haarniskoinnista alettiin asteittain luopua. Perusero raskaan ja kevyen ratsuväen välillä – eli käyttötarkoitus – säilyi kuitenkin ainakin ensimmäiseen maailmansotaan saakka.
Sittemmin panssarisodankäynnin kehittyessä ero ”kevyiden” ja ”raskaiden” joukkojen välillä on noudattanut samaa jakoa. Kevyitä panssarivaunuja sekä panssariautoja on käytetty tiedustelurooliin, kun taas keskiraskaita ja raskaita panssarivaunuja on pidetty ratkaisevina iskujoukkoina. Nykyään tästä on kuitenkin luovuttu, sillä panssarijoukot käyttävät nykyään taistelupanssarivaunuja, jotka kykenevät suorittamaan kaikki panssarivaunuilta vaadittavat tehtävät.
Ratsuväestä luopuminen

Parempien moottorien ja panssaroinnin kehitys loi 1900-luvulla edellytykset hevosten korvaamiseen moottoriajoneuvoilla. Muutos tuli yhä välttämättömämmäksi, sillä konekiväärin ja muiden aseiden kehitys helpotti ratsuväkimuodostelmien tuhoamista.
Luopuminen ratsuväestä taistelukentän ratkaisevana joukkona tapahtui ensimmäisessä maailmansodassa, kun ratsuväkijoukot tuhottiin niiden yrittäessä strategista läpimurtoa länsi­rintamalla. Ne esittivät siitä huolimatta tärkeää osaa sodan useilla muilla rintamilla, pääsiassa Lähi-idän taisteluissa. Tärkein syy ratsuväestä luopumiseen oli kuitenkin logistiikka. Moottoriajoneuvojen huolto, korjaus ja ylläpito vaatii vain murto-osan siitä resurssimäärästä, minkä ratsuväki vaatii. Moottoriajoneuvojen päivittäin vaatima polttoainemäärä on vain noin kymmenesosa hevosen tarvitsemasta rehusta.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen teollistuneet vallat asteittain hylkäsivät ratsuväen merkittävänä taisteluaseena. Viimeiseksi suureksi ratsuväkitaisteluksi jäi Komarówin taistelu vuonna 1920. 1920- ja 1930-luvuilla useimmat teollisuusmaat joko muunsivat ratsuväkensä ratsain liikkuvaksi jalkaväeksi tai moottoroiduksi jalkaväeksi. Viimeiset pienimuotoiset ratsuväkihyökkäykset modernissa sodankäynnissä nähtiin toisessa maailmansodassa. Näistä parhaiten muistettaneen puolalaisten ratsuväkiyksiköiden epätasainen kohtaaminen Saksan moottoroidun sotavoiman kanssa 1939.[lähde? ]
Vaikka ratsuväkeä onkin sittemmin käytetty 1900- ja 2000-luvun sissisodissa huonojen kulkuyhteyksien alueilla, yksiköt ovat toimineet ennemminkin ratsastavana jalkaväkenä kuin ratsuväkenä.
Anglosaksisissa maissa osa panssarijoukoista kantaa ratsuväen perinteitä ja käyttää sen perinteisiä tunnuksia. Yhdys­valtain asevoimissa kevyitä ilmakuljetteisia joukkoja kutsutaan ilmaratsuväeksi (air cavalry).
Suomen ratsuväki aselajina lakkasi toisen maailmansodan aikana sen taistellessa talvisodan alusta asti jalkautettuna. Toisin kuin anglosaksisissa maissa, joissa ratsuväen motorisointi aloitettiin jo sotien välisenä aikana, Suomessa motorisoitujen joukkojen sijasta käytettiin polkupyörin varustettuja kevyitä polkupyörä- eli jääkärijoukkoja. Ratsuväki sulautui sodan jälkeisenä aikana hiljalleen näihin joukkoihin, joiden sodan ajan tehtävät kuuluvat nykyään jääkäri­prikaateille. Organisaatiomuutoksissa ratsuväki joutui siis kilpailemaan samoista tehtävistä jalkaväen kanssa ja lakkasi olemasta. Nykyään Suomen ratsuväen perinteitä kantaa Hämeen Ratsujääkäripataljoona, Rakuunasoittokunta sekä Maasotakoulun Rakuunaeskadroona, joka kantaa Uuden­maan rakuuna­rykmentin perinteitä. Molemmat ovat lähinnä huoltoyksiköitä. Aiemmin Urheilukoulussa palvelevat alokkaat ylennettiin ratsu­miehiksi, nykyään jääkäreiksi.
Ratsuväkijoukkoja

Ritarit
Rakuunat
Sipahit
Ulaanit
Husaarit
Kanadan kuninkaallinen ratsupoliisi
Hakkapeliitat
Samurait
Katafraktit
Aiheesta muualla

Ratsuväen renessanssi, Helsingin Sanomat, 19.02.1939, nro 48, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sota
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Aikakaudet | Sotatoimialueet | Aseet | Sodankäynnin tasot | Taistelevat aselajit | Tukevat aselajit | Luetteloita | Yleistä |
|  Esihistoria  Antiikki  Keskiaika  Uusi aika  Teollistunut aika  Nykyaika |  Avaruus  Ilmasota  Informaatio  Maasota  Merisota  Kotirintama |  ABC  Elektroninen  Ilmavoimat  Maavoimat  Merivoimat  Psykologinen |  Strategia  Operaatiotaito  Taktiikka  Taistelutekniikka |  Ilmavoimat  Jalkaväki  Laivasto  Merijalkaväki  Panssarijoukot  Ratsuväki |  Huolto  Ilmatorjunta  Pioneeri  Tykistö  Viesti |  Kenraalit  Piiritykset  Operaatiot  Sisällissodat  Sodat  Sotarikokset  Taistelut  Vapaus-itsenäisyyssodat |  Sodankäynti  Sotahistoria  Taistelu  Piiritys  Propaganda  Rauha  Pasifismi |
Caton Woodville (1856–1927): Kevyen ratsuväkiprikaatin rynnäkkö Krimin sodassa.
Saksalaista ratsuväkeä itärintamalla toisessa maailmansodassa vuonna 1943.
Suomalaisen ratsuväen aliupseerioppilas vuonna 1935 (värjätty kuva).
Fabian Gottlieb von Bellingshausen

Fabian Gottlieb von Bellingshausen
Fabian Gottlieb von Bellingshausen (myös ven. Фадде́й Фадде́евич Беллинсга́узен, Faddei Faddejevitš Bellingsgauzen; 20. syyskuuta (J: 9.9.) 1778 Saarenmaa, Liivinmaan kuvernementti – 25. tammikuuta (J: 13.1.) 1852 Kronstadt, Venäjän keisarikunta) oli baltiansaksalainen tutkimusmatkailija joka oli kotoisin Saarenmaalta.
Bellingshausen muistetaan tutkimuksestaan, jonka hän teki antarktisella alueella vuosina 1819–1821. Hänellä oli käytössään kaksi alusta: nopea korvetti Vostok ja huoltoaluksena toiminut kauppalaiva Mirni. Bellingshausen löysi muun muassa Pietari I:n saaren, ja hänen mukaansa on nimetty Bellingshausenin saari Etelä-Georgiassa ja Eteläisillä Sandwichsaarilla. Antarktiksella sijaitsee myös Bellingshauseninmeri.
Bellingshausen jatkoi tsaarin palveluksessa. Hän taisteli Venäjän–Turkin sodassa vuosina 1828–1829 Venäjän keisarikunnan laivaston palveluksessa ja saavutti amiraalin arvon. Hänestä tuli vuonna 1839 Kronstadtin sotilaskuvernööri.
Vuonna 1968 Saarenmaalle Salmen kunnan Lahetagusen kylään pystytettiin von Bellingshausenin muistokivi paikalle, jossa sijaitsi hänen syntymäkartanonsa. Hänelle on pystytetty patsas Kronstadtin laivastokatedraalin lähellä sijaitsevaan puistoon.