stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Inkereenjoki

| Inkereenjoki ven>  Ижо́ра, Ižora |
| --- | --- |
 Inkereenjoki lähellä Myza-Ivanovkan kylää
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Venäjä
Alue:  Pietari, Leningradin alue
Piiri:  Hatsina
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Inkereenjoen valuma-alue
Pinta-ala:  1 000 km²
Yhtyy:  Neva
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Skvoritsy, Inkerin ylänkö, Hatsina
 :  59.6523°N, 29.9498°E
Laskupaikka:  Ust-Ižora, Pietari
 :  59.7429°N, 30.6139°E
Esteet:  Kolpinon pato
Sivu-uomat:  Bolšaja Ižorka, Vinokurka, Tšornaja, Likovka, Vjorevka, Telpaja, Paritsa
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  93 m mpy.
Laskukorkeus:  2 m mpy.
Korkeusero:  91 m
Pituus:  76 km
Kaltevuus:  1,2 m/km
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Inkere eli Inkereenjoki (ven. Ижо́ра, Ižora) on Nevan sivujoki Leningradin alueen Hatsinan ja Tusinan piireissä sekä Pietarin Kolpinan piirissä Venäjällä. Sen pituus on 76 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 1 000 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Inkerin ylängöllä Skuoritsan kylän lähellä olevasta lähteestä, virtaa tasangon keskellä jyrkkäreunaisessa uomassa ja laskee Nevaan Ust-Ižoran taajaman luona. Joen keskisyvyys on 1,5–2,0 metriä, suurin syvyys 4 metriä ja suurin leveys joen suussa 60 metriä. Joessa on paljon karsti-ilmiöitä. Tärkeimmät sivujoet ovat Paritsa, Verevka, Tšornaja, Vinokurka ja Bolšaja Ižorka.
Inkereenjoki on yksi Nevan saastuneimmista sivujoista. Inkereenjoen kalalajeja ovat hauki, ahven ja särki. Varsinkin alajuoksu Suurlopotista (ven. Antropšino) Kolpinaan on suosittu melontakohde. Joen varrella sijaitsevat Puutostin, Patamäen ja Telmanin kuntakeskukset sekä Kommunarin ja Kolpinan kaupungit.
Joesta on saanut nimensä Inkerin alue sekä inkeroisten kansa. Sen nimen tarkempi alkuperä on selvittämättä, mutta samanlaisia joennimiä ilmenee myös idempänä Pohjois-Venäjällä. Joen nimi muodostaa eräänlaisen parin viereisen Venjoen (< Venäjä) kanssa.selvennä
Vuonna 1240 Aleksanteri Nevskin johtamat Novgorodin ja Laatokankaupungin joukot löivät ruotsalaisten armeijan Nevan taistelussa Nevan ja Inkereenjoen yhtymäkohdassa. Keskiajalla seutu kuului Novgorodin Vatjan viidenneksen Inkereen pogostaan. 1600-luvulla joen rannoille syntyi suomalaisasutus, joka kuului Inkereen, Venjoen ja Skuoritsan luterilaisiin seurakuntiin. 1700-luvun alussa perustettiin Isoran Lopotin postiasema ja joelle rakennettiin sahamyllyjä, joista saivat alkunsa Inkereen tehtaat nykyisessä Kolpinassa. Näihin aikoihin joen rannalle syntyi myös saksalaisia siirtokuntia. Suomalaisasutus tuhoutui toisen maailmansodan aikaisten pakkosiirtojen seurauksena.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Inkereenjoki Wikimedia Commonsissa
FS Dévastation (1879)

| Dévastation |
| --- | --- |
 Dévastation

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Lorient
Kölinlasku:  20. joulukuuta 1875
Laskettu vesille:  19. elokuuta 1879
Palveluskäyttöön:  15. heinäkuuta 1882
Poistui palveluskäytöstä:  1922
Loppuvaihe:  romutettu 1923
Tekniset tiedot
Uppouma:  9 659 t (standardi) 10 090 t (kuormattu)
Pituus:  98,70 m (vesiraja)
Leveys:  21,25 m
Syväys:  7,51 m
Koneteho:  8 000 ihp
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  689
Aseistus
Aseistus:  4 × 340 mm/18 Mle 1875 -tykkiä 4 × 270 mm/18 Mle 1870M -tykkiä 6 × 140 mm Mle 1870M -tykki 18 × 37 mm Hotchkiss -tykkiä 4 × 14" torpedoputkea
Dévastation oli Ranskan laivaston vuonna 1879 vesillelaskettu Courbet-luokan ironclad-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Lorientin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 20. joulukuuta 1875. Alus laskettiin vesille 19. elokuuta 1879 ja se otettiin palvelukseen 15. heinäkuuta 1882.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1922 ja se romutettiin vuonna 1923.
Infrapunasäteily

Koira kuvattuna infrapunakameralla.
Termaalialueen hyperspektraalikameralla tehty mittaus. Samoin kuin tavallisen lämpökameran kuvassa, kirkkaus on riippuvainen kohteen lämpötilasta. Hyperspekraalikuvan jokainen kuvapiste sisältää kuitenkin kullekin materiaalille ominaisen spektrin. Näin ollen kuvassa näkyvät kohteet voidaan tunnistaa myös niiden kemiallisen rakenteen perusteella, myös samanlämpöiset kohteet.  Kuvassa näkyvät nuolet osoittavat eri materiaalien spektrin, esimerkiksi rannekellon lasin spektri on hyvin karakteristinen. Kuva on otettu helmikuussa 2011 ulkolämpötilan ollessa −15 °C. Koska mittaus tapahtuu termaalialueella, 8-12µm, mittaus voidaan tehdä pimeässä yössä ilman auringonpaistetta tai kuutamoa. Yhdysvaltain erikoisjoukkojen käyttämä hyperspektraaliteknologia sai erityistä huomiota Osama bin Ladenin kiinnioton yhteydessä toukokuussa 2011.
Infrapunasäteily on sähkömagneettista säteilyä, jonka aallonpituus on suurempi kuin näkyvän valon mutta pienempi kuin mikroaaltojen. Infrapunasäteilyn aallonpituus on siis väliltä 700 nm – 1 mm.
Auringosta Maan ilmakehään saapuvasta lyhytaaltoisesta säteilystä yli puolet on infrapunasäteilyä (53 prosenttia kokonaisenergiasta). Ultraviolettisäteilyä on 8 prosenttia ja näkyvää valoa 39 prosenttia.
Lämpösäteily on suurimmaksi osaksi infrapunasäteilyä, joskin tarpeeksi korkeissa lämpötiloissa kappaleet säteilevät myös näkyvää valoa. Kaikki kappaleet säteilevät infrapuna-alueella sitä voimakkaammin, mitä lämpimämpiä ne ovat. Takka, keittolevy, Aurinko ja muut kuumat kappaleet ovat voimakkaita infrapunalähteitä.
Historia

Infrapunasäteilyn löysi tähtitieteilijä William Herschel vuonna 1800. Hän antoi Auringon valon kulkea prisman läpi, jolloin se hajosi aallonpituuden mukaan spektriksi. Hän piti lämpömittaria spektrin eri kohdissa ja mittasi siten säteilyn tehoa. Mitä punaisempi väri, sitä voimakkaammin valo lämmitti mittaria. Mittari kuumeni näkyvän valon alueen ulkopuolellakin. Tästä voitiin päätellä, että Aurinko säteilee myös ihmissilmälle näkymätöntä valoa.
Infrapunasäteilyn kulkemista ja yhteyttä kappaleen lämpötilaan tutki Wilhelm Wien (”Wienin siirtymälaki”), joka sai asiasta Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1911.
Sovelluksia

Jokaisella molekyylillä on sille ominainen infrapunaspektri, jota kutsutaan spektraaliseksi sormenjäljeksi. Aineen kemiallinen koostumus voidaan määrittää infrapunaspektroskopian keinoin. Infrapunaspektroskopia on hyvin tärkeä analyyttisen kemian teknologia.
CD-soittimissa CD-levyn alapintaa lukee lasersäde, joka on silmälle näkymättömällä infrapuna-alueella. Samanlaista tekniikkaa käytetään myös tietokoneiden CD-ROM-asemissa. Suljetun rakenteen ansiosta lasersäde ei pääse laitteista ulos, ja siten nämä laitteet luokitellaan vaarattomiksi. Laitteissa käytettävät laserit voivat periaatteessa olla haitallisia silmälle, mutta säteen saaminen silmään vaatii suurta teknistä taitoa.
Erilaisten viihde-elektroniikkalaitteiden kaukosäätimet lähettävät infrapunasäteilypulsseja, joilla ohjataan laitteiden toimintoja. Säteilylähteenä on infrapunadiodi, jonka teho on niin pieni ja säteilykeila niin leveä, ettei säteily missään tilanteessa aiheuta silmävaurioita.
Esimerkiksi kadonneiden ihmisten etsimiseen helikopterista käsin, sotilaallisissa tähtäin- ja maalinetsinlaitteissa, talojen lämpövuodon määrityksessä jne. käytetään infrapunasäteilyn mittaamista.
Paperiteollisuudessa infrapunaa käytetään paperin ja sen päälle levitettävän päällysteen kuivaamiseen. Autoteollisuudessa sillä voidaan lyhentää maalin kuivumisaikaa huomattavasti.
Elintarviketeollisuudessa infrapunaa käytetään erilaisissa uuneissa muun muassa tuotteiden kypsennykseen sekä pintapastörointiin. Kemian laboratorioissa sitä käytetään muun muassa infrapunaspektrometriassa. Sään havaitsemisessa käytetään infrapunaa mm. erilaisissa näkyvyysmittareissa ja pilvenkorkeusmittareissa.
Infrapunaa käytetään lämmittämiseen myös ulkotiloissa, koska lämpöenergia siirtyy lämmitettävän kohteen pintaan säteilyn kautta. Ympäröivän ilman lämmittämistä ei tällöin tarvita (esimerkiksi terassi- ja katsomolämmittimet).
Useimmat digitaalikamerat havaitsevat infrapunasäteilyä; jos sopivalla kameralla kuvaa esimerkiksi TV-kaukosäädintä sen lähettäessä infrapunasignaaleja, näkyy infrapunavalo kameran digitaalisessa etsimessä sinertävänä valona.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Infrapunasäteily Wikimedia Commonsissa
Sähkömagneettinen säteily
Sähkömagneettinen spektri: gammasäteily • röntgensäteily • ultraviolettisäteily • valo • infrapunasäteily • alimillimetrisäteily • mikroaallot • radioaallot
Radiotaajuusalueet: THF • EHF • SHF • UHF • VHF • HF • MF • LF • VLF • ULF • SLF • ELF
Valo: violetti • sininen • syaani • vihreä • keltainen • oranssi • punainen
Angelo Di Livio

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 26. heinäkuuta 1966 (ikä 58)
Syntymäpaikka: Rooma, Italia
Pelipaikka: Keskikenttä
Pituus: 173 senttimetriä
Junioriseurat
: AS Roma
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1984–1985 1985–1986 1986–1987 1987–1989 1989–1993 1993–1999 1999–2005 | AS Roma AC Reggiana AG Nocerina Perugia Calcio Padova Juventus ACF Fiorentina | 0 (0) 13 (0) 31 (1) 72 (4) 138 (13) 186 (3) 169 (8) |
Maajoukkue
| 1995–2002 |  Italia | 40 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Angelo Di Livio (s. 26. heinäkuuta 1966 Rooma, Italia) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän saavutti Italian joukkueessa EM-hopeaa 2000.
Di Livio edusti urallaan seuratasolla Reggianaa, Nocerinaa, Perugiaa, Padovaa, Juventusta ja Fiorentinaa. Hän saavutti Juventuksen riveissä muun muassa kolme Italian mestaruutta sekä Mestarien liigan ja Intercontinental Cupin voiton.
Di Livio pelasi Italian maajoukkueessa 40 maaottelua vuosina 1995–2002. Hän edusti Italiaa MM-kisoissa vuosina 1998 ja 2002 sekä EM-kisoissa vuosina 1996 ja 2000.
Luettelo Edison Denisovin sävellyksistä

Tämä on luettelo Edison Denisovin sävellyksistä.
Lauluteoksia

Siperialainen perintö (1960, oratorio, A. Tvardovski)
Chansons italiennes (1964, sopraanolle, huilulle, viululle ja cembalolle, A. Blok)
Inkojen aurinko (Gabriela Mistralin teksteihin, 1964, sopraanolle ja 11 instrumentalistille)
Valituslauluja (1966, pohjoiskarjalaisiin ja siperialaisiin kansanrunoihin)
Fünf Geschichten fom Herrn Keuner (Bertolt Brechtin teksteihin, 1966, tenorille ja 7 soittimelle)
Chant d'automne (1971, sopraanolle ja orkesterille, C. Baudelaire)
La vie en rouge (1973, lauluäänelle ja 6 instrumentille, O. Mandelstam)
Requiem (Francisco Tanzerin teksteihin, 1980)
Ton image charmante (1980, A. Puškin)
Colin et Chloe (1981, sarja oopperasta Päivien kuohu, solisteille, kuorolle ja orkesterille)
Sur le bucher du neige (1981, laulu ja piano, A. Blok)
Lauluteoksia > Oopperoita

Ivan - soldat (1959, ven. kansansatujen mukaan)
L'Écume des jours (Päivien kuohu, 1986, Boris Vianin librettoon)
Kamarimusiikkia

Musiikkia 11 puhaltimelle ja patarummuille (1961)
Crescendo e diminuendo (1965, cembalolle ja 12 jousisoittajalle)
Konsertto huilulle, oboelle, pianolle ja lyömäsoittimille (1967)
Ode (1968, klarinetti, piano, lyömäsoittimet)
Romantische musik (1969)
jousitrio (1969)
pianotrio (1971)
Signes en blanc (1974, piano)
Concerto piccolo (1977, 4 saksofonille (1 esittäjä), 6 lyömäsoittajalle)
trio oboelle, sellolle ja cembalolle (1981)
Kamarisinfonia (1982)
Sonaatti viululle ja uruille (1982)
Chamber music alttoviululle, cembalolle, jousille (1982)
Lukuisia pianosäestyksisiä tai soolosonaatteja huilulle, viululle, alttosaksofonille, sellolle, klarinetille, kitaralle ja fagotille.
Orkesteriteoksia

Peintuire (1970)
Aquarelle (1975)
Tod ist ein langer Schlaf (1982, muunnelmia Haydnin teemasta sellolle ja orkesterille)
Orkesteriteoksia > Soitinkonserttoja

Sellokonsertto (1972)
Pianokonsertto (1975)
Huilukonsertto (1975)
Viulukonsertto (1977)
Kaksoiskonsertto huilulle, oboelle ja orkesterille (1979)
Partita viululle ja orkesterille (1981)
Konsertto fagotille, sellolle ja orkesterille (1982)
Orkesteriteoksia > Sinfonioita

2 jousiorkesterille ja lyömäsoittimille (1962)
(1988)
Näyttämömusiikkia

Confession (baletti, 1984 - kantaes. Tallinna 1987)
Instrumentaatioita

Kaikki Musorgskin laulusarjat
Mosolovin Sanomalehti-ilmoituksia
Schubertin valsseja
Vladimir Deutrich

Vladimir Fjodorovitš Deutrich.
Vladimir Fjodorovitš Deutrich (ven. Владимир Фёдорович Дейтрих, 29. heinäkuuta 1850 – 1919 / 1920) oli venäläinen juristi, todellinen salaneuvos ja Venäjän valtakunnanneuvoston jäsen, joka toimi vuodesta 1902 lähtien Suomen kenraalikuvernöörin apulaisena. Hän oli myös vuonna 1907 perustetun Suomen asiain neuvottelukunnan jäsen. Heinäkuussa 1905 Deutrich joutui murhayrityksen kohteeksi Helsingin Senaatintorilla.
Elämä

Aatelisperheeseen syntynyt Deutrich opiskeli lakia Pietarin valtionyliopistossa ja toimi valmistumisensa jälkeen vuodesta 1876 lähtien eri puolilla Venäjää lähinnä syyttäjän tehtävissä. Venäjän lahjakkaimpien lakimiesten joukkoon lukeunut Deutrich työskenteli muun muassa valtionsyyttäjänvirastossa ja Pietarin alueoikeudessa sekä eri viroissa Voronežin kuvernementissa, Vitsebskin alueella, Vologdan kuvernementissä, Ufan alueella ja viimeisenä Turkestanissa ennen siirtoaan Suomen suuriruhtinaskuntaan ensimmäisen sortokauden aikana vuonna 1902.
Suomessa Deutrich nimitettiin kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin apulaiseksi ja hän sai samalla salaneuvoksen arvonimen. Hän toimi myös useiden muiden elinten, kuten Bobrikovin vuonna 1899 perustaman neuvottelevan sensuurikomitean ylimpänä viranomaisena toteuttaen samalla venäläistämispolitiikkaa. Venäjän valtakunnanneuvoston jäseneksi Deutrich nimitettiin syyskuussa 1905 ja lokakuussa 1907 hänet valittiin Venäjän pääministerin Pjotr Stolypinin aloitteesta perustettuun Suomen asiain neuvottelukuntaan. Hän kuului myös suomalais-venäläiseen sekakomiteaan, joka valmisteli vuoden 1910 lain yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä. Deutrich sai 1914 todellisen salaneuvoksen arvonimen. Hänet valittiin tammikuussa 1917 valtakunnanneuvoston varapuhemieheksi.
Vuonna 1917 Deutrich pidätettiin Pietarissa helmikuun vallankumouksen aikana ja hän katosi myöhemmin samana vuonna lokakuun vallankumoksen yhteydessä. Deutrich kuoli ilmeisesti vuosien 1919–1920 aikana.
Murhayritys

V. F. Deutrich yritettiin murhata Helsingissä Senaatintorilla 19. heinäkuuta 1905. Hän oli poistumassa yksin Senaatintalosta kolmen jälkeen iltapäivällä, kun Aleksanterinkadun kulmassa seisoskellut mies heitti häntä kohti pommin, joka räjähtäessään aiheutti Deutrichille vain lieviä palovammoja käsiin ja jalkoihin. Räjähdys oli kuitenkin niin voimakas, että se rikkoi kymmenittäin ikkunoita Senaatintoria ympäröivistä rakennuksista. Pommin heittäjä pakeni nopeasti kohti Kauppatoria, jossa hän onnistui karistamaan kannoiltaan seuraamaan lähteneet venäläiset kadetit.
Murhayrityksen tekijäksi paljastui myöhemmin aktivisteihin kuulunut toimittaja Artturi Salovaara. Attentaatin olivat suunnitelleet Suomen aktiivinen vastustuspuolue sekä Helsingin työläisaktivistien taisteluosasto. Helsingin yliopiston kemian laitoksen tiloissa tehdyn pommin valmisti ylioppilas F. W. Klingstedt, joka oli saanut siihen käytettäviä aineita sekä rakennusohjeita Sveitsissä asuneilta venäläisiltä vallankumouksellisilta. Murhayrityksen epäonnistuttua Salovaara joutui pakenemaan Pohjois-Amerikkaan.
Aiheesta muualla

Eino I. Parmanen : Eräs 30-vuotismuisto. Pommiattentaatti Deutrichia vastaan, Suomen Kuvalehti, 14.12.1935, nro 50, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k  Suomen kenraalikuvernöörin apulaiset (1808–1917) |
| --- | --- | --- |
| Apulaiset |  Thesleff (1833–1847)  Rokassovski (1848–1854)  Indrenius (vt. 1873–1881)  af Forselles (1885–1891)  Gontšarov (1893–1898)  Šipov (1899–1902)  Deutrich (1902–1905)  Seyn (1907–1909)  Lipski (1910–1917)  Korff (1917)  |  |
Devşirme

Janitsaarien värväämistä Balkanilla. Ali Amir Beyn maalaus vuodelta 1558.
Devşirme (suom. keräys) oli nostoväkijärjestelmä, jolla Osmanien valtakunta hankki täydennyksiä janitsaarien riveihin ja sotaväkeen sekä henkilöstöä sulttaanin palatsiin ja erilaisiin virkatehtäviin.
Pakkovärväysten kohteiksi joutuivat yleensä kristittyjen perheiden poikalapset osmanien hallitsemilta Balkanin alueilta Kreikkaa, Unkaria ja Ukrainaa myöten sekä Välimeren saarilta. Myös Anatoliasta ja Kaukasukselta värvättiin sekä muslimien että kristittyjen lapsia. Vaikka devşirmeä pidetään orjuuden muotona, se takasi värvätyille elannon ja mahdollisuuden edetä uralla kyvykkyydestä riippuen, toisin kuin monissa orjuutusta harjoittaneissa yhteiskunnissa. Monet Osmanien valtakunnan suurvisiireista sekä muista sotilas- ja virkamiesluokan ylimyksistä olivat syntyisin köyhistä oloista ja päässeet uralleen juuri devşirmen kautta. Tämän vuoksi monet sekä kristittyjen että muslimien vähävaraisista perheistä tarjosivat lapsiaan vapaaehtoisesti devşirmeen.
Järjestelmä oli huolellisesti organisoitu. Kerätyt olivat 8–20-vuotiaita. Heidät käännytettiin islaminuskoon ja heille opetettiin sekä turkkia että arabiaa. Heitä alettiin kouluttaa sotilastehtäviin ja kyvykkäimmiksi katsotut valittiin palatsijärjestelmään, jossa he opiskelivat edelleen ja päätyivät parhaimmillaan korkea-arvoisiksi virkamiehiksi. Heille opetettiin myös erilaisia siviilielämän taitoja. Koulutus kesti kahdeksasta 14 vuoteen, ja sen tarkoitus oli tuottaa osmanivaltakunnalle huippuunsa koulutettua eliittiä niin armeijaan kuin siviilihallintoon. Osa koulutuksesta tapahtui pääkaupungin ulkopuolella, jolloin Balkanilta kotoisin olevat siirrettiin Anatoliaan ja päinvastoin.
Devşirme aloitettiin Murad I:n aikana 1300-luvun lopulla. Devşirmea ei todennäköisesti suoritettu säännöllisin väliajoin vaan tarpeen mukaan. Esimerkiksi Mehmed II:n aikana janitsaarien määrä oli pieni ja sodista saatuja vankeja oli riittämiin, joten väennostoille ei ollut tarvetta. 1600-luvulle siirryttäessä muslimeina syntyneiden janitsaarien määrä oli niin suuri, että uusille väennostoille ei ollut enää suurta tarvetta ja ne alkoivat harveta loppuakseen vihdoin kokonaan. Viimeisen, noin tuhathenkisen väennoston 1700-luvun alussa määräsi Ahmed III, joka halusi vaihtaa palatsinsa kapinoivia bostancı-kaartin jäseniä uusiin.
Devşirme-järjestelmä oli ristiriidassa islamilaisen šaria-lain kanssa, sillä šarian mukaan muslimien hallitsemilla alueilla elävillä kristityillä oli erityissuoja, jonka mukaan kristittyjä ei saanut pakottaa islaminuskoon tai orjuuteen. Osmanivirkamiehet perustelivat devşirmen laillisuutta vetoamalla vanhaan "yksi viidestä"-lakiin, jonka mukaan sulttaanin katsottiin olevan oikeutettu kenen tahansa omaisuuden viidennekseen.
Merkittäviä devşirmeen värvättyjä

Çorlulu Damat Ali pašša, suurvisiiri vuosina 1706–1710
Mehmed pašša Sokolović, suurvisiiri kolmen sulttaanin aikana 1565–1579
Skanderbeg, 1400-luvulla elänyt Albanian kuningas ja osmanien vastustaja
Yunus pašša, suurvisiiri vuonna 1517
John Devitt

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  John Devitt |  John Devitt |  John Devitt |  |
Maa:   Australia
Miesten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | 4×200 m vapaauinti |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | 100 m vapaauinti |  |
|  Hopeaa | Melbourne 1956 | 100 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Rooma 1960 | 4×200 m vapaauinti |  |
John Thomas Devitt (4. helmikuuta 1937 Granville, Uusi Etelä-Wales – 17. elokuuta 2023 Sydney) oli australialainen uimari, joka suosi erityisesti lyhyitä vapaauintimatkoja. Hän voitti uransa aikana neljä olympiamitalia.
Dévastation-luokka

| Dévastation-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  1 600 t
Pituus:  52,35 m
Leveys:  13,14 m
Syväys:  3,70 m
Koneteho:  150 nhp
Nopeus:  6 solmua
Miehistöä:  282
Aseistus
Meritorjunta:  16 × 50 naulan tykkiä 2 × 12 naulan tykkiä
Dévastation-luokka oli Ranskan laivaston kuuden Krimin sotaan valmistetun aluksen muodostama uiva patteriluokka.
Taustaa

Laivastontelakoilla tehtiin tutkimus meriministeriön 9. joulukuuta 1846 antaman määräyksen nojalla potkurein varustettujen uivien pattereiden soveltuvuudesta rannikkopuolustukseen. Saman vuoden hankintasuunnitelmaan oli jo sisällytetty varaus kahden panssaroidun uivan patterin hankinnasta.
Insinööri Victor Gervaizen tekemän raportin mukaan alukset tuli valmistaa kokonaan raudasta. Esitys kohtasi kuitenkin runsaasti vastustusta eikä sitä toteutettu. Seitsemän vuotta myöhemmin Krimin sodan alettua havaittiin tarve aluksille, jotka soveltuisivat hyökkäykseen Sevastopolin ja Kronstadtin rannikkolinnakkeisiin. Keisari Napoleon III esitti uivista pattereista tehdyn tutkimuksen jatkamista. Vincennesissä tehtiin koeammunnat, joiden tuloksena todettiin 110 millimetrin rautalevyn, jonka takana on 42 senttimetrin puu, suojaavan 160 ja 320 millimetrin ammuksilta.
Alukset

Alusten hankinta valtuutus annettiin 28. heinäkuuta 1854 ja sen nojalla tehtiin tilaus kuuden Pierre Armand Guiyessen suunnitteleman aluksen hankinnasta.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmistui | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Dévastation | Arsenal de Cherbourg | 5. syyskuuta 1854 | 17. huhtikuuta 1855 | 10. elokuuta 1855 | 9. toukokuuta 1871 |
| Tonnante | Arsenal de Brest | 5. syyskuuta 1854 | 17. maaliskuuta 1855 | 30. heinäkuuta 1855 | 31. elokuuta 1871 |
| Lave | Arsenal de Lorient | 20. elokuuta 1854 | 26. toukokuuta 1855 | 6. elokuuta 1855 | 9. toukokuuta 1871 |
| Foudroyante | Arsenal de Lorient | 20. elokuuta 1854 | 2. kesäkuuta 1855 | 10. kesäkuuta 1859 | 29. marraskuuta 1871 |
| Congrève | Arsenal de Rochefort | 4. syyskuuta 1854 | 1. kesäkuuta 1855 | ei otettu palvelukseen | 13. toukokuuta 1867 |
Inge

| Inge |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  21. kesäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Ingela
Vastineita eri kielissä:  Ingo
Nimen alkuperä:  Ingemar, Ingvar, Ingemund ym.
Infobox OKNimi-testi OK: 
Inge on germaaninen etunimi. Monissa maissa sitä käytetään etupäässä miehen nimenä, mutta Tanskassa se on naisen nimi. Inge on lyhentymä germaanisista Ing-alkuisista nimistä, joita ovat esimerkiksi Ingemar, Ingvar ja Ingemund ja joiden alkuosana on germaanisen jumalan nimi Ing. Nimi on ollut muun muassa kahdella Ruotsin ja kahdella Norjan keskiaikaisella kuninkaalla.
Suomessa nimi Inge on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 383 naiselle ja noin 150 miehelle. Nimeä ei ole suomenkielisessä kalenterissa, mutta suomenruotsalaisen kalenterin mukaan Ingen nimipäivä on 21. kesäkuuta.
Tunnettuja Ingejä > Kuninkaita

Inge I (Inge Stenkilinpoika), Ruotsin kuningas 1080–1084 ja 1088–1100
Inge II, Ruotsin kuningas 1100–1125
Inge Koukkuselkä (Inge I Haraldsson), Norjan kuningas 1136–1161
Inge II Bårdinpoika, Norjan kuningas 1204–1217
Tunnettuja Ingejä > Muita

Inge Auerbacher (s. 1934), saksanjuutalainen kirjailija
Inge Borkh (1921–2018), saksalainen oopperalaulaja
Inge Braumüller (1909–1999), saksalainen korkeushyppääjä
Inge de Bruijn (s. 1973), alankomaalainen uimari ja olympiavoittaja
Inge Brück (s. 1936), saksalainen laulaja
Inge Dekker (s. 1985), alankomaalainen uimari ja olympiamitalisti
Inge Eriksen (1935–2015), tanskalainen kirjailija
Inge Helten (s. 1950), saksalainen pikajuoksija ja olympiamitalisti
Inge Janssen (s. 1989), alankomaalainen soutaja
Inge Krokann (1893–1962), norjalainen kirjailija
Inge Lehmann (1888–1993), tanskalainen seismologi
Inge Löök, oik. Ingeborg Lievonen (s. 1951), suomalainen kuvittaja
Inge Sørensen (1924–2011), tanskalainen uimari ja olympiamitalisti
Inge Wersin-Lantschner (1905–1997), itävaltalainen alppihiihtäjä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Inge Wikimedia Commonsissa