stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Firebird
Historia > Firebird 1.5

Firebird 1.5 oli ensimmäinen Firebird 2 -koodipohjaan perustuva julkaisu 5.5.2004. Firebird 2 -haaran kehitystyön aikana koko ohjelmisto siirrettiin C-ohjelmointikielestä C++-ohjelmointikielelle ja lähdekoodi siivottiin suurelta osin.
Historia > Firebird 2.0

Firebird 2.0 julkaistiin 12.11.2006. Interbase koodista periytynyt indeksien 255 tavun rajoitus poistui ja samoin kuin taulun 30 gikatavun rajoite.
Historia > Firebird 2.1

Firebird 2.1 näki päivän valon 18.4.2008. Se sisälsi monia uusia ominaisuuksia, kuten tietokannan valvonnan, globaalit väliaikaiset taulut, tietokannan triggerit ja kymmeniä uusia sisäisiä funktioita.
Historia > Firebird 2.5

Firebird 2.5 oli seuraava suurempi päivitys, joka saatiin julkaistua kahden ja puolen vuoden päästä edellisestä 4.10.2010. Firebird 2.5:n suurin muutos oli luoda uuden säiearkkitehtuurin perusteet, jotka olivat melkein täysin yhteisiä Superserver-, Classic- ja Embedded-versioille ottaen huomioon alemman tason synkronoinnin ja säikeiden turvallisuuden yleensä.
Historia > Firebird 3.0

Firebird 3.0 on viimeisin suurempi vakaa päivitysversio, joka julkaistiin 19.4.2006. Versiota luonnehdittiin Firebirdin laajimmaksi arkkitehtuurimuutokseksi ohjelman 14-vuotisessa historiassa. Versio toi monisäikeiset prosessit ja jaetut sivujen välimuistit. Ne mahdollistavat moniytimisten laitteistojen ja suurten osoitetilojen paremman hyödyntämisen. Versio paransi huomattavasti suorituskykyä ja säilytti samalla yhteensopivuuden vanhojen tietokantojen kanssa. Lisäksi Firebird 3.0 sisälsi useita SQL-parannuksia , parannetut suojausominaisuudet, kuten verkon ja tietokannan välinen salaus.
Theodosius

Theodosius I Suuri, Rooman keisari 379–395
Theodosius II, Itä-Rooman keisari 408–450
Theodosios III, Bysantin keisari vuosina 715–717
Pyhä Theodosius, katolinen pyhimys, muistopäivä 17. heinäkuuta.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Theodosius”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Tetrakosaani

Tetrakosaanin rakenne
Tetrakosaani eli n-tetrakosaani (C24H50) on 24-hiilinen suoraketjuinen  alkaani, jossa kaikki hiilet ovat sitoutuneet toisiinsa yksinkertaisella sidoksella. Se on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan  kiinteää valkoista ainetta. Tetrakosaanin rakennekaava on CH3(CH2)22CH3, moolimassa 338,664 g/mol, sulamispiste 50,3 °C, kiehumispiste 391 °C, leimahduspiste 113 °C (c.c), tiheys 0,7991 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja CAS-numero 646-31-1. Tetrakosaani ei käytännössä liukene veteen, mutta liukenee hieman etanoliin ja hyvin dietyylieetteriin.
Yhdistettä esiintyy kasveissa ja kukkien tuoksuissa sekä semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
| C23 | C24 | C25 |
| --- | --- | --- |
| Trikosaani | Tetrakosaani | Pentakosaani |
Aiheesta muualla

PubChem: Tetracosane (englanniksi)
ChemBlink: Tetracosane (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Tetracosane (englanniksi)
Pherobase: Floral Compound - 24Hy (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - 24Hy (englanniksi)
FAIR

Fairness & Accuracy In Reporting (FAIR) on yhdysvaltalainen järjestö, joka analysoi mediaa kriittisesti vasemmistolaisesta näkökulmasta. Vasemmistoaktivisti Jeff Cohen perusti järjestön vuonna 1986 ja sen tukikohta on New Yorkissa. Järjestö kuvailee itseään "sensuurin vastaiseksi" ja kertoo puolustavansa toimittajia, jos heitä pyritään vaientamaan. FAIR tekee yhteistyötä sekä toimittajien että aktivistien kanssa.
Näkemys kunnollisesta journalismista

FAIR:in mukaan kriittinen ja aggressiivinen media on elintärkeä hyvin informoidussa demokratiassa. Ongelmaksi muodostuu FAIR:in mukaan valtavirtamedian hampaattomuus politiikan ja talouden vallanpitäjiä kohtaan, joita median tulisi tarkkailla. FAIR:in mukaan näkökulmien määrä valtavirtamediassa on rajattu. Korporatiivisen median uutisointi mainostulojen kasvattaminen mielessä on järjestön mukaan uhka itsenäiselle journalismille. Tähän haasteeseen vastaamiseksi perustettiin FAIR. Tarkoituksena on vahvistaa itsenäistä ja ei-kaupallista kriittistä journalismia.
Kritiikkiä FAIR:ia kohtaan

Vuonna 1990 New York Timesin Walter Goodman kirjoitti artikkelin FAIR:ista ja Accuracy in Media -järjestöstä. Hänen mukaansa järjestöjen esittämä kritiikki on aina provokatiivista ja tendenssimäistä. Goodmanin mukaan FAIR:in ennakkoluulot keskittyvät lähinnä oikeistoon.
Kommentteja FAIR:ista FAIR:n omalta sivustolta

Mainostan FAIR:ia minne tahansa menenkin. Se on yksi tärkeimmistä demokratiaa edistävistä projekteista USA:ssa.
—Barbara Ehrenreich
Mitä FAIR-yhteisö - ja painotuksen tulisi olla sanassa yhteisö - on saavuttanut näiden vuosien aikana on melko merkittävää. On paljon ihmisiä, ja minä yhtenä heistä, jotka odottavat innolla mitä tuleman pitää, oivaltavia tarkennuksia, informaatiota, yleistä valaistumista, mitä epäilemättä on edessämme. Haluaisin onnitella yhteisöä upeista saavutuksista ja toivon että monet muut tuntevat rohkaisun liittyä tähän laajalti tärkeään työhön.
—Noam Chomsky
FAIR toimii yksinään, ikään kuin demokraattisen journalismin puolustajana. En voi edes kuvitella mitä tekisimme ilman sitä.
—Robert W. McChesney
Aiheesta muualla

www.fair.org - viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Thai Elephant Orchestra

Thai Elephant Orchestra on Lampangissa Thaimaassa toimiva yhtye, johon kuuluu erilaisia soittimia soittavia norsuja.
Thai Elephant Orchestraa oli perustamassa viulisti, säveltäjä, neurotieteilijä Dave Soldier. Kokoonpano on pitänyt esityksiä matkailijoille Thaimaan elefanttien suojelukeskuksessa. Yhtye käyttää myös erikseen norsujen soitettaviksi kehitettyjä ja Thaimaan kulttuuriin soveltuvia soittimia. Useimmiten norsujen kouluttajat ohjeistavat eläimiä vain sen suhteen, milloin soittaminen on määrä aloittaa ja lopettaa. Thai Elephant Orchestran kolmas albumi Water Music julkaistiin vuonna 2011.
Tetrakontaani

Tetrakontaanin rakenne
Tetrakontaani eli n-tetrakontaani (C40H82) on 40-hiilinen suoraketjuinen alkaani, jossa kaikki hiilet ovat sitoutuneet toisiinsa yksinkertaisella sidoksella. Se on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan valkoista jauhetta. Tetrakontaanin rakennekaava on CH3(CH2)38CH3, moolimassa 563,096 g/mol, sulamispiste 80-84 °C, kiehumispiste 523,9 °C, leimahduspiste 407,7 °C, tiheys 0,817 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja CAS-numero 4181-95-7.
| C39 | C40 | C41 |
| --- | --- | --- |
| Nonatriakontaani | Tetrakontaani | Hentetrakontaani |
Aiheesta muualla

PubChem: Tetracontane (englanniksi)
ChemBlink: n-Tetracontane (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Sylvi Salonen

| Sylvi Salonen |
| --- | --- |
 Sylvi Salonen vuonna 1959
Henkilötiedot
Koko nimi:  Sylvi Inkeri Salonen
Syntynyt: 1. maaliskuuta 1920 Ulvila
Kuollut: 23. joulukuuta 2003 (83 vuotta) Tampere
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:   Teatteri:  Kirsti  (Elinan surma)  Maria Stuart  (Maria Stuart)  Loviisa Niskavuori  (Niskavuoren nuori emäntä)  Shen-Te / Shui-Ta  (Sezuanin hyvä ihminen)  Portia  (Venetsian kauppias)  Janhuska  (Viekää tuhkatkin pesästä)  Televisio:  Lahtiska  (Heikki ja Kaija)  Kauppa-Lopo  (Kauppa-Lopo)  Emmi Vilén  (Tankki täyteen) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Sylvi Inkeri Salonen (1. maaliskuuta 1920 Ulvila – 23. joulukuuta 2003 Tampere) oli suomalainen näyttelijä, jonka nimeen on yhdistetty sellaisia määritteitä kuin diiva ja grande dame.
Salonen aloitti 14-vuotiaana Porin Teatterissa, missä hän työskenteli varsinaisena näyttelijänä vuodesta 1937 alkaen. Hän siirtyi vuonna 1943 Tampereen Teatteriin. Valtaosan urastaan, vuosina 1949–1985, hän kuului Tampereen Työväen Teatterin näyttelijöihin. Hän teki runsaasti opintomatkoja Eurooppaan, erityisesti Ranskaan, ja toimi useita jaksoja näyttelijänä Ruotsissa. Uran edetessä Salosen taiteellinen rekisteri laajeni kuningatarrooleista ja operettidiivoista reheviin kansannaisiin. Hänen omia suosikkejaan olivat elegantit ranskalaiskomediat ja Mika Waltarin näytelmät.
Teatteriuran lisäksi Salonen muistetaan televisiorooleistaan, kuten Tankki täyteen -sarjan Emilia ”Emmi” Viléninä ja Tuliportaiden Sylvi Kaitalana sekä Heikki ja Kaija -sarjan Lahtiskana.
Sylvi Salonen sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1969. Hänelle myönnettiin teatterineuvoksen arvonimi vuonna 1983 ja taiteilijaeläke 1987. Salonen kuoli vaikeaan sairauteen Hatanpään kantasairaalassa jouluaaton aattona 2003. Hänet on haudattu Poriin Käppärän hautausmaalle.
Lapsuus ja nuoruus

Sylvi Salonen syntyi Toejoen kaupunginosassa, joka 1920-luvulla oli osa Ulvilaa. Toejoki oli köyhälistön asuinaluetta, mutta yritteliäs Salosen perhe oli sikäläisen ja silloisen mittapuun mukaan hyvin toimeentuleva. Sylvin vanhemmat olivat räätälimestari Lauri Mikael Salonen ja Ida Alina Rein. Vastaitsenäistynyt Suomi oli hiljalleen toipumassa raa'asta sisällissodasta, talous elpyi ja ihmiset halusivat jälleen nauttia elämästä.
Sylvi oli perheensä ainoa lapsi seitsemän vuotta, minkä jälkeen perheeseen syntyi toinen tytär. Sylvin vanhemmat olivat teatterin ystäviä, ja koska Sylville ei ollut lastenhoitajaa, hänet otettiin mukaan teatteriin, jolloin hän tottui teatterissa käyntiin. Sylvi oli päässyt mukaan teatterin maailmaan myös ystävättärensä isän kautta. Hän järjesti toisinaan näytöskappaleita muiden lasten kanssa: niitä esitettiin liiterissä. Vartuttuaan Sylvi Salonen kävi kolme vuotta oppikoulua, minkä jälkeen hän kokeili siipiään ammattikoulun talouslinjalla. Salonen suoritti talouskoulun loppuun, ja sen ohella hän toimi avustajana Porin Teatterin näytelmien joukkokohtauksissa: laulua ja tanssia.
Ura > Porin Teatteri

Salonen aloitti Porin Teatterissa harjoittelijana vuonna 1936. Tuolloin elettiin jälleen nousukautta ja ihmisillä oli rahaa myös huvituksiin. Operetit olivat suosittuja, ja Salonen oli mukana useassa. Vuonna 1950 julkaistussa näyttelijämatrikkelissa hän ilmoittaa näyttämötehtävikseen muun muassa Maria Stuartin nimiosan, Othellon Desdemonan ja "useita operettien diivaosia" niitä tarkemmin erittelemättä. Salonen kiinnitettiin vakituiseksi harjoittelijaksi Porin Teatteriin keväällä 1937, ja hänen debyyttinsä oli Miss Mabelin rooli kappaleessa Sirkusprinsessa. Salosen ensimmäinen merkittävä puherooli oli Serpin komediassa Neljä naista syksyllä 1939.
Talvisodan aikana Porin Teatterin toiminta oli katkolla. Kansakunnan resurssit oli valjastettu sodasta selviämiseen. Sylvi Salosesta kehkeytyi taidokas sideharsojen laskostaja. Pori oli kaukana sotarintamasta, ja sinne kuljetettiin haavoittuneita hoitoon. Välirauhan aikana Salonen palasi taiteiden pariin ja oli mukana laulukiertueella, joka ulottui lähes koko Suomeen. Salonen asui lyhyehkön aikaa Helsingissä, ja hänellä oli avustajatason tehtäviä parissa elokuvatuotannossa.
Glory Leppänen aloitti Porin Teatterin johtajana syyskaudella 1940. Hän tuuppasi Sylvi Salosta eteenpäin, jotta tämä olisi kehittynyt taiteilijana. Leppänen muun muassa kustansi Saloselle laulutunteja. Keväällä 1941 Salonen sai jo taiteellisen voiton mustalaistyttö Manjana näytelmässä Kreivitär Mariza. Jatkosodan alussa Porin Teatterin toiminta lakkasi jälleen, mutta alkoi pian uudelleen. Salonen näytteli useissa ensi-illoissa ja oli mukana kiertueella, jonka teatterin näyttelijättäret antoivat rintamasotilaille. Heinäkuussa 1943 Salonen passitettiin lääkintälotaksi Karjalankannakselle; sotamiehet tunsivat hänet jo entuudestaan, ja halusivat hänen esiintyvän. Salonen lauloi ja tanssi, nautti sotamiesten suosiota – ja sai siirron kotirintamalle.
Ura > Tampereen Teatteri 1943–1949

Sylvi Salonen aloitti Tampereen Teatterissa syyskaudella 1943. Hän oli siirtynyt sinne Leppäsen mukana, joka oli saanut johtajan pestin samasta teatterista. Hänen kollegoitaan Tampereen Teatterissa olivat muun muassa Toivo Mäkelä ja Emmi Jurkka. Salosen debyytti Tampereella oli Isomäen talon ottotytär laulunäytelmässä Talkootanssit. Hänen lauluääntään luonnehdittiin "kirkkaaksi ja kauniiksi". Salonen sai operettirooleistaan kaikkiaan varsin varautuneen kriitikkovastaanoton. Hänen roolinsa kasvoivat, ja keväällä 1946 hänellä oli nimiosa Friedrich Schillerin näytelmässä Maria Stuart. Kriitikot antoivat hyvät arviot Salosen suorituksesta. Salosen taiteellisiin voittoihin Tampereen Teatterissa kuului Kersti Hannuntyttären rooli August Strindbergin draamassa Kruunumorsian kevätkaudella 1949.
Ura > Apurahavuodet 1973–1976

Sylvi Salonen jäi tauolle Tampereen Työväen Teatterista 1973. Suomen valtio oli myöntänyt hänelle kolmivuotisen apurahan. Salonen vieraili muun muassa Kouvolan, Lahden ja Porin lavoilla. Apurahavuosien viimeinen vierailu oli Seinäjoen kaupunginteatterissa, missä Salonen näytteli pääroolin jännityskomediassa Lily Piper yllättää. Hän sai erittäin hyvän vastaanoton sekä yleisöltä että kriitikoilta. Näytelmää esitettiin sata kertaa ja se sai yli 27 000 katsojaa. Salosen apurahavuosista jäi uupumaan yhteistyö Turun kaupunginteatterin kanssa, joka Seitsemine veljeksineen eli tuolloin kultaista kauttaan.
Ura > Tampereen Työväen Teatteri 1976–1985

Salonen palasi Tampereen Työväen Teatteriin syyskaudella 1976. Teatteria oli tullut johtamaan Lasse Pöysti Helsingistä, ja tämä halusi karistaa Salmelaisen perinnön. Tamperelainen lähestymistapa teatteriin muistutti commedia dell'artea, jossa yleisö ilmaisi suhtautumisensa esitykseen keskeyttämällä sen kovaäänisesti väliaplodein. Pöysti piti teatteria taiteena, ei suinkaan kansanhuvina, ja hän koki väliaplodit tarpeettomiksi. Salonen ja Pöysti olivat suuren luokan taiteilijoita, ja heidän näkemyksensä menivät ristiin. Pöysti piti Salosen näyttelijäntyötä liiaksi yleisöä kosiskelevana.
Salosen 45-vuotistaiteilijajuhlat olivat keväällä 1983. Ohjelmanumerona oli Colin Higginsin Valkeat linnut. Kappaleen ohjasi Vili Auvinen. Salosen rooli oli kreivitär Maude, joka vähät välitti aristokratian vaatimuksista. Vastanäyttelijänä oli Työväen Teatterin tulokas Matti Pussinen, jonka rooli oli nuori Harold. Valkeiden lintujen ytimenä on kahden samanmielisen ihmisen ystävystyminen sukupolvirajoista huolimatta. Valkeat linnut oli menestys sekä taiteellisesti että kaupallisesti: yli 70 000 katsojaa. Panu Rajalan mielestä Salosen osasuoritus oli "ikinuori ja säteilevä", Turun Sanomien Seppo Lehtinen käytti termejä "vapautunut ja elävä".
Vuonna 1982 Salonen näytteli Ilmajoen Musiikkijuhlilla teoksessa Jokiooppera. Sen oli säveltänyt Jorma Panula ja libretosta vastasi Tapio Parkkinen. Saloselle Parkkinen kirjoitti Kukku-Miinan roolin. Jokiooppera oli suurisuuntainen spektaakkeli, johon kuului muun muassa 150 mieskuorolaista ja 80 naiskuorolaista. Ulkoilmanäytelmää esitettiin neljänä kesänä, ja Salonen voitti ilmajokisten suosion.
Ura > Uran myöhäisvaihe

Sylvi Salonen jäi eläkkeelle Tampereen Työväen Teatterista vuonna 1985. Loppukesästä 1987 hän vieraili Työväen Teatterissa Sarah Bernhardtin roolissa John Murellin näytelmässä Suuri diiva. Ohjauksesta vastasi Jack Witikka. Salosen vastanäyttelijänä oli Veijo Pasanen. Näytelmä esitettiin Työväen Teatterin 1985 valmistuneessa uudisrakennuksessa, joka Panu Rajalan näkemyksen mukaan ei ollut oikea paikka intiimille näytelmälle. Sarahin rooli oli jälleen yksi voitto Salosen pitkällä uralla, mutta myös yksi hänen viimeisistä suurista teatterirooleistaan. Salonen ja Pasanen veivät Suuren diivan kiertueelle, ja saivat myönteisiä arvioita. Rajala luonnehti Salosta "Suomen Sarah Bernhardtiksi", jolle rooli oli kirjoitettu mittatilauksena. Suuri diiva sai 34 esityskertaa ja lähes 20 000 katsojaa.
Eläkevuosinaan Salonen piipahti myös Helsingin kaupunginteatterissa, jossa hän näytteli itselleen tutussa Bernarda Alban talossa. Tällä kertaa hänen roolinsa oli palvelijatar Poncia ja pääroolin näytteli Elina Pohjanpää. Ankarana kriitikkona tunnettu Jukka Kajava ylisti näyttelijöiden suorituksia kautta linjan. Salosesta hän kirjoitti erikseen tämän olleen kenties "jotenkin omana itsenään", ja siten myös taidokkaana katseenvangitsijana ja elinvoimaisena tilanteiden hallitsijana.
Lokakuussa 1990 Tampereen Työväen Teatterin suurella näyttämöllä televisioitiin Salosen potpuri-ilta ja hänen puolivuosisataisen uransa läpileikkaus Sylvi à la carte. Siinä Salonen esitti suosittuja laulujaan Janne Viitaniemen ja Boss-orkesterin säestämänä. Potpurin ohjasi Juhani Niemelä. Laulujen ohella esitykseen kuului otteita Salosen tunnetuimmista rooleista, kuten Emmi Vilénistä ja Sarah Bernhardtista. Sylvi à la carte sai kolme esityskertaa ja pari tuhatta katsojaa. Viitaniemi tuotti seuraavana vuonna Sylvi à la carten pohjalta musiikkialbumin, joka menestyi erinomaisesti.tarvitaan parempi lähde
Salonen kuihtui vuosisadan loppua kohden. Useat lääketieteelliset operaatiot olivat jättäneet jälkensä eikä muistikaan enää pelannut kunnolla. Hän nousi kuitenkin vielä 27. maaliskuuta 2000 Työväen Teatterin Kellariteatterin lavalle Tapio Parkkisen ohjaamassa ja tuottamassa näytöskappaleessa Tänä iltana Sylvi Salonen. Katsomo oli loppuunmyyty. Salonen ei pysynyt täysin käsikirjoituksessa, vaan äityi piikittelemään katsomossa ollutta pitkäaikaista kollegaansa.
Ura > Elokuvatyöt

Salosesta ei tullut koskaan filmitähteä. Hänen karismansa välittyi huonosti kameran kautta. Salosen vastakohtana on mainittu Ansa Ikonen, jonka karismaa elokuvakamera puolestaan vahvisti. Salonen sitä vastoin loisti teatterissa elävän yleisön kohdatessaan. Salosella oli ollut kaksi avustajatasoista filmitehtävää 1940-luvun taitteessa. Hänen ensimmäinen varsinainen puheroolinsa oli vanhainkodin johtajatar Laine Edvin Laineen komediaelokuvassa Opri vuonna 1954. Salosen ainoa päärooli valkokankailla oli ravintolan omistaja Svea Jonssonin osa Hannu Lemisen komediassa Muuan sulhasmies vuonna 1956. Salonen näytteli Joel Rinnettä ja Hannes Häyristä vastaan. Samana vuonna Salosella oli pieni rooli Matti Kassilan palkitussa teoksessa Elokuu.
Suomalaisen elokuvatuotannon hiipuminen 1960-luvun alussa ei liikuttanut Sylvi Salosta. Television voittokulku oli alkanut, ja Salonen pääsi hyödyntämään uutta mediaa.
Ura > Julkikuva

Sylvi Salonen veti roolia myös teatterin ulkopuolella. Hän esitti suurta diivaa: imagoon kuuluivat näyttävät asusteet, arvokkaat korut ja suorapuheisuus tyyliin "kamala puku mutta sopii sulle". Salonen antoi auliisti haastatteluita ja myös vedätti toimittajia. Hän esitteli elämäänsä pintapuolisesti ja kertoi tarinoitaan liioitellen.
Salosen sosiaalinen nousu on rinnastettu Suomen talouden ekspansioon ja hyvinvoinnin lisääntymiseen. Seuraavan asunnon tuli olla aina edellistä parempi ja uuden auton edellistä hienompi. Salosen viimeinen koti oli hulppeassa osakehuoneistossa Tampereen Hämeenpuistossa. Hän oli hankkinut asunnon 1970-luvun lopulla, teettänyt siihen remontin ja sisustanut sen taiten. Hän esitteli kotiaan kernaasti naistenlehdille ja sisustuslehdille.
1950-luvulla Salonen esitteli puolestaan nuoren menestyvän naisen asuntoaan: tilaa oli niukasti, mutta valoa paljon ja yksityiskohdat tarkkaan harkittuja. Salonen hankki kotiinsa myös viimeisimmät elektroniset laitteet, joita alkoi putkahdella kuluttajamarkkinoille pula-ajan loputtua. Oli magnetofonia, hiustenkuivainta ja televisiovastaanotinta. Salosen vaatehuone täyttyi tamperelaisten muotihuoneiden luomuksista; hän esitteli vaatteita lehdissä ja sai ne siten huokeaan hintaan. Köyhän näyttelijättären roolia Salonen esitti vain silloin, kun sovittiin palkoista ja hinnoista, ja sai siten solmittua itselleen edullisia sopimuksia.
Salonen oli SDP:n listalta valittuna valitsijamiehenä vuosien 1982 ja 1988 presidentinvaaleissa.
Yksityiselämä

Sylvi Salonen liikkui valtakunnan korkeimmissa seurapiireissä. Hänen ystäväpiiriinsä kuului muiden muassa tasavallan pitkäaikainen presidentti Urho Kekkonen. Kirjailija Mika Waltari puolisoineen oli niin ikään Salosen ystävä. Sylvi Salosen ja Veikko Sinisalon välillä oli puolestaan jatkuva kilpailu kansansuosiosta. Kumpikin oli kansansuosikki, mutta etenkin Salonen tölväisi Sinisaloa tuon tuostakin – toki vain selän takana. Sinisalo kuoli joulukuussa 2003 vain viikkoa ennen Salosta. Näyttelijäkollega Eila Roine muisteli myöhemmin, että ”oli onni, ettei Sylvin tarvinnut olla näkemässä Veikon massiivisia hautajaisia”. Teatteriohjaajiin Salosella oli aina hyvät välit. Diivat avautuvat usein maskeeraajille, kampaajille ja pukusuunnittelijoille. Eräistä heistä tuli Salosen läheisiä ystäviä.
Rakkauselämästään Salonen vaikeni. Hänen pitkäkestoisin miesystävänsä oli näyttelijä Yrjö Kallionpää, mutta suhteesta ei tehty julkista. Salonen ei koskaan avioitunut eikä hänellä ollut lapsia. Hänen lähimmät sukulaisensa olivat sisko ja tämän jälkeläiset.
Näytelmiä

Friedrich Schiller: Maria Stuart (1946)
Bertolt Brecht: Sezuanin hyvä ihminen (1960) – kaksoisrooli Shen Te – Shui Ta
John Murrell: Sarah Bernhardt (1987)
Albert Camus: Oikeamieliset
Leena Härmä: Viekää tuhkatkin pesästä – Janhuska
Väinö Linna: Täällä Pohjantähden alla – (näyttämösovitus) Leppäsen Aune
William Shakespeare: Hamlet – kuningatar
William Shakespeare: Macbeth – Lady Macbeth
Anton Tšehov: Kirsikkapuisto – Ranjevskaja
Hella Wuolijoki: Niskavuoren nuori emäntä – Loviisa Niskavuori
Operetteja ja musikaaleja

Kreivitär Mariza
My Fair Lady – rouva Higgins
Puolalaista verta
Savoyn tanssiaiset
Diskografia

Sylvi (1991) (Sylvi Salonen & Boss Orkesteri)
Filmografia

Tavaratalo Lapatossu & Vinski (1940) – kivijalkakaupan myyjätär
SF-Paraati (1940) – 3. konekirjoittajatar
Opri (1954) – Laine
Elokuu (1956) – näyttelijätär
Muuan sulhasmies (1956) – neiti Svea Jonsson
Kuuma kissa? (1968)
Kun Hunttalan Matti Suomen osti (1984) – pyykinripustaja
The Big Freeze (1993)
Heikki ja Kaija (1961–1971) – Lahtiska
Yhdeksän miehen saappaat (minisarja, 1969)
Tankki täyteen (1978–1980) – Emilia ”Emmi” Vilén
Kotirappu (1987) – Mailis Yrjänä
Komeaa sukua (1990)
Nitroliiga (1993)
Elämän suola (1996–1998) – Helvi Laine
Tuliportaat (1998) – Sylvi Kaitala
Kirjallisuutta

Kalemaa, Kalevi: ”Salonen, Sylvi (1920–2003)”, Suomen kansallisbiografia, osa 8, s. 646–647.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-449-5.  / Teoksen verkkoversio.
Seppälä, Raimo (toim.): Sylvi: Kuvaelmia erään näyttelijättären elämästä.  Espoo:  Weilin+Göös, 1981.  ISBN 951-35-2612-7.
Vekkeli, Pirkko: Sylvi Salonen: Viimeinen diiva. Elämäkerta.  Helsinki:  Minerva, 2017.  ISBN 978-952-312-524-7.
Aiheesta muualla

Muuan sulhasmies • Kun Hunttalan Matti Suomen osti • SF-Paraati Elonet
Kauppa-Lopo • Heikki ja Kaija • Pertsa ja Kilu • Tankki täyteen • Ryöstösuunnitelma • Laulu Moldausta • Opri Yle Areena
Sylvi Salosen hautamuistomerkki Käppärän hautausmaalla.
Flakstadøya

Flakstadøya
Flakstadøyan sijainti on merkitty karttaan punaisella
| --- | --- |
Sijainti:  Pohjois-Norja, Eurooppa
Saariryhmä:  Lofootit
Vesialue:  Atlantin valtameri 
Korkein kohta:  931 m
Pinta-ala:  110 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Flakstadøya on yksi Lofoottien saariryhmän saarista ja se sijaitsee Nordlandin läänissä Pohjois-Norjassa.
Flakstadøyan hallintokeskus on Flakstadin kunnassa sijaitseva Ramberg. Muita alueen asutuskeskuksia ovat Fredvang, Nusfjord, Sund, Vikten ja Napp.
Maantiede

Saaren korkein kohta on 934 metriä merenpinnan tason yläpuolelle yltävä Stjerntindenin huippu. Muita korkeimpiin lukeutuvia vuoria saarella ovat Stortinden (866 m), Bjørntinden (802 m), Sautinden (794 m), Stabben (777 m), Tønsåsheia (769 m), Stjernhauet (754 m), Masstinden (750 m) ja Stornappstinden (740 m). Näiden lisäksi saarella on useita yli 500 tai 600 metriä korkeita kohtia. Saari ympäröi kahta vuonomaista lahtea, Skjelfjordenia ja Flakstadpollenia. Saarella sijaitsee myös joitakin järviä, joista kaksi suurinta on kummatkin nimetty ”Storvatnet”-järviksi. Hieman näitä pienempiä järviä ovat Litlvatnet, Straumøyvatnet ja Hornvatnet, joista edelleen pienempiä järviä saarella on enemmän.