stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jan Šedivý
Aikuisten arvokisasijoitukset > MM-kilpailut

2006 keskimatkalla 30:s, sprintissä 35:s
2009 pitkällä matkalla 22:s, keskimatkalla 32:s
2010 keskimatkalla 24:s, pitkällä matkalla 34:s
2011 pitkällä matkalla 27:s
2012 viestissä kultaa, pitkällä matkalla 12:s
2013 viestissä yhdeksäs, pitkällä matkalla 16:s
2014 viestissä kuudes, pitkällä matkalla 17:s
2015 viestissä viides, keskimatkalla yhdeksäs, pitkällä matkalla 15:s
2016 viestissä 11:s, pitkällä matkalla 12:s, keskimatkalla 17:s
2017 viestissä 11:s, pitkällä matkalla 12:s, keskimatkalla 15:s
Aikuisten arvokisasijoitukset > EM-kilpailut

2010 pitkällä matkalla 12:s
2014 viestissä yhdeksäs, pitkällä matkalla 12:s, keskimatkalla 33:s
2016 viestissä pronssia, keskimatkalla kuudes, pitkällä matkalla kymmenes
Johan Apolloff

Johan (Juhana) Apolloff (noin 1640–1706) oli inkeriläissyntyinen sotilas. Hän oli vuodesta 1689 Nevanlinnan komentaja ja puolusti suuren Pohjan sodan aikana 1703 linnaa venäläisiä vastaan mutta joutui antautumaan.
Jessica Carter

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jessica Carter marraskuussa 2019. |  Jessica Carter marraskuussa 2019. |  Jessica Carter marraskuussa 2019. |  |
Maa:   Englanti
Naisten jalkapallo
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Australia & Uusi-Seelanti 2023 | Jalkapallo |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Englanti 2022 | Jalkapallo |  |
Jessica Carter (s. 27. lokakuuta 1997 Warwick) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pituudeltaan 167-senttimetrinen. Hän edustaa Englannin Superliigassa pelaavaa Chelseaa. Hän on pelannut Englannin maajoukkueessa vuoden 2022 EM-kilpailujen päättyessä 11 maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Carter aloitti liigauransa Birmingham Cityssä. Hän pelasi joukkueessa 67 liigaottelua ja teki yhden maalin, maaliskuussa 2018 Liverpoolia vastaan. Kesällä 2018 hän siirtyi Chelseaan, jossa hän on kolmen kauden aikana pelannut 26 liigaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin, tammikuussa 2020 Bristol Cityä vastaan. Hän on voittanut liigacupin vuosina 2020 ja 2021.
Carter on pelannut Englannin nuorisomaajoukkueissa. Hän pelasi Englannin naisten maajoukkueessa ensimmäisen kerran, kun hän tuli vaihtopelaajana kentälle MM-karsintaottelussa Kazakstania vastaan marraskuussa 2017. EM-kilpailuissa 2022 hän tuli yhdessä ottelussa vaihdosta kentälle ja voitti kultaa.
Jourdon Anderson

| Jourdon Anderson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: joulukuu 1825 Tennessee, Yhdysvallat
Kuollut: 15. huhtikuuta 1907 Dayton, Ohio, Yhdysvallat
Muut tiedot
Merkittävät teokset: ”Vapautetun orjan kirje entiselle omistajalleen” (Letter from a Freedman to His Old Master, 1865)
Sivu, joka sisältää Jourdonin kirjeen New York Daily Tribune -lehden 22. elokuuta 1865 julkaistussa numerossa.
Jourdon Anderson, joissakin lähteissä Jordan Anderson, (joulukuu 1825 Tennessee – 15. huhtikuuta 1907 Dayton, Ohio) oli yhdysvaltalainen vapautettu orja, joka saneli vastauskirjeen entiselle omistajalleen, eversti Patrick Henry Andersonille, tämän pyydettyä häntä tulemaan takaisin töihin tilalleen Yhdysvaltain sisällissodan päättymisen jälkeen. Vastauskirje julkaistiin sittemmin useissa sanomalehdissä eri puolilla Yhdysvaltoja. Kirjeen kuivaa huumoria ja purevan satiirista tyyliä on verrattu Mark Twainin satiiriin.
Elämä

Jourdon Anderson syntyi joulukuussa 1825 Tennesseessä. Hänet myytiin noin 7–8 vuoden ikäisenä kenraali Paulding Andersonille (1803–1881), joka omisti tilan Wilsonin piirikunnan Big Springissä Tennesseessä. Hän periytyi kenraalin pojalle Patrick Henry Andersonille (1823–1867), mahdollisesti leikkitoveriksi ja henkilökohtaiseksi palvelijaksi, sillä he olivat suurin piirtein samanikäisiä.
Jourdon avioitui 1848 Amanda (Mandy) McGregorin kanssa. Amanda oli toinen P. H. Andersonin vaimon Mary A. McGregorin talouteen mukanaan tuomista orjista. Vielä ennen sotaa Andersonin tilalla asui viidessä talossa 32 orjaa, 19 miestä ja 13 naista. Vuonna 1864 Jourdon perheineen pakeni Andersonin tilalta, minkä jälkeen Nashvillen sotilaspoliisin päällikkö antoi hänelle vapaan paperit. Anderson jäi Nashvilleen, jossa hän työskenteli sairaalassa. Kesäkuussa 1865 hän muutti perheensä kanssa Daytoniin Ohioon, minne he asettuivat pysyvästi. Jourdon Anderson kuoli 81 vuoden ikäisenä vuonna 1907 ja hänen vaimonsa Amanda kuusi vuotta myöhemmin. Parille syntyi 11 lasta.
Kirje

Patrick Henry Anderson kirjoitti kesällä 1865 Jourdonille kirjeen, jossa hän pyysi tätä palaamaan töihin Big Springsin tilalle. Vastauskirjeestä päätellen eversti Andersonin tila oli huonolla hoidolla ja hän itse taloudellisissa vaikeuksissa. Luku- ja kirjoitustaidoton Jourdon saneli 7. elokuuta työnantajalleen Valentine Wintersille eversti Andersonille tarkoitetun vastauskirjeen. Winters, joka oli abolitionisti, lähetti kopion kirjeestä julkaistavaksi ohiolaiseen Cincinnati Commercial -sanomalehteen. 22. elokuuta se julkaistiin myös New-York Daily Tribune -lehdessä, ja siitä tuli välittömästi kuuluisa. Se oli mukana myös Lydia Maria Childin kirjassa The Freedmen’s Book.
Jourdon aloittaa vastauskirjeen kertoen kantaneensa huolta entisestä omistajastaan, sillä hän oli epäillyt, että eversti oli hirtetty, koska tämä oli tehnyt rikoksia pohjoisvaltioiden joukkoja kohtaan. Hän kertoo ikävöivänsä vanhaan kotiin, jossa ei ole uskaltanut lähdettyään käydä, sillä ”Henry” oli aikonut ampua hänet tilaisuuden tullen. Hän kuvailee viihtyvänsä nykyisissä oloissaan ja kertoo niistä tavalliseen elämään liittyvistä eduista, joita hänellä ei ollut aiemmin.
Anderson tekee kirjeessään vastatarjouksen eversti Andersonin pyyntöön: everstin tulisi maksaa hänelle ja hänen vaimolleen palkka siitä ajasta, jonka he tekivät työtä ilman korvausta. Suhteuttaessaan 32 työvuottaan omaan nykyiseen palkkaansa ja Amandan 20 työvuotta hänen nykyiseen palkkaansa Jourdon saa perittäväksi summaksi 11 680 dollaria (kuluttajahintaindeksin mukaan summa vastaisi noin 175 000 vuoden 2016 dollaria). Tämän jälkeen Jourdon esittää huolensa tyttäriensä turvallisuuden suhteen viitaten kahden nimeämänsä orjanaisen kohtaloon ja ”nuoriin isäntiin”. Lopuksi hän pyytää eversti Andersonia kertomaan ”...terveisiä George Carterille, ja kiittäkää häntä siitä kun otti pistoolin kädestänne, kun olitte ampumassa minua.”
Kirje edustaa tyyliltään kuivaa ja eleetöntä huumoria, jonka viljeminen oli tyypillistä alistetussa asemassa oleville orjille. Harvardin yliopiston professori Glenda Carpion mukaan ”orjien täytyi olla varuillaan sanomisissaan, koska heitä rangaistiin, jos heidät saatiin kiinni isäntäväen arvostelusta – joten he kehittivät hienostuneita kiertoilmauksia ja muita peittelykeinoja”.
Kirjeen jälkeen

Eversti P. H. Anderson ei päässyt taloudellisista huolistaan, vaan hän joutui myymään tilansa. Hän kuoli kaksi vuotta myöhemmin 44-vuotiaana.
Jourdanin poika, tohtori Valentine Winters Anderson perusti Daytoniin mustille tarkoitetun Dayton Tattler -sanomalehden. Hän oli runoilija Paul Laurence Dunbarin ystävä, ja Dunbarin tarinassa The Wisdom of Silence kerrotaan Jeremiah Anderson -nimisestä vapautetusta orjasta, joka torjuu entisen isäntänsä houkuttelut saada hänet takaisin tilalleen.
Professori Roy E. Finkenbine on kirjoittamassa Jourdon Andersonin elämäkertaa.
Aiheesta muualla

Kirje Letters of Note -sivustolla. (englanniksi)
The Freedmen’s Book luettavissa Project Gutenberg-sivustolla. Jourdon Andersonin Letter from a Freedman sivuilla 265–267. (englanniksi)
Johan August Ferdinand Kuhlefelt

Johan August Ferdinand Kuhlefelt (14. lokakuuta 1824 Mäntsälä – 15. helmikuuta 1879 Porvoo) oli suomalainen upseeri ja  valtiopäivämies.
Kuhlefeltin vanhemmat olivat tilanomistaja, kapteeni Karl Ferdinand Kuhlefelt ja Antoinette Elisabet Munck ja puoliso vuodesta  1859 Amalia Lovisa Stjernvall (k. 1925). Kuhlefelt tuli ylioppilaaksi 1843 ja 
suoritti pienemmän kameraalitutkinnon 1847.  Hän oli samasta vuodesta nuorempi aliupseeri Suomen kaartissa ja vänrikki venäläisessä Stavropolin jääkärirykmentissä vuodesta 1848 ja aliluutnantti vuodesta 1852. Erottuaan palveluksesta luutnanttina 1853 Kuhlefelt tuli jo seuraavana vuonna aliluutnanttina uudestaan palvelukseen samaan rykmenttiin, mutta siirtyi heti 1. Turun ruotujakoiseen tarkk'ampujapataljoonaan ja sieltä 6. Hämeenlinnan ruotujakoiseen tarkk'ampujapataljoonaan 1856. Hän yleni luuntantiksi samana vuonna ja erosi palveluksesta alikapteenina 1859. Kuhlefelt omisti Mäntsälässä Hautjärven kartanon vuodesta 1860. Valtiopäiväedustaja hän oli aatelissäädyssä 1863–1864 ja 1872.
Johan August Ferdinand Kuhlefeltin veli oli kruununvouti, valtiopäivämies Evold Oskar Alexander Kuhlefelt.
Itävalta talviolympialaisissa 2010

Itävallan joukkue avajaisissa.
Itävalta osallistui Vancouverin talviolympialaisiin 2010 80 urheilijan voimin. Maa saavutti kuusitoista mitalia, neljä kultaista, kuusi hopeista ja kuusi pronssista. Mitalitilastossa Itävalta sijoittui yhdeksänneksi. Itävallan Salzburg haki vuonna 2003 talviolympialaisia 2010.
Mitalistit > Kultaa

Andreas Linger, Wolfgang Linger – ohjaskelkkailu, miesten kaksikko
Andrea Fischbacher – alppihiihto, naisten supersuurpujottelu
Wolfgang Loitzl, Andreas Kofler, Thomas Morgenstern, Gregor Schlierenzauer – mäkihyppy
Bernhard Gruber, David Kreiner, Felix Gottwald, Mario Stecher – yhdistetty, joukkuekilpailu
Mitalistit > Hopeaa

Christoph Sumann – ampumahiihto, miesten 12,5 km takaa-ajo
Nina Reithmeyer – ohjaskelkkailu, naisten yksikkö
Andreas Matt – freestylehiihto, miesten skicross
Simon Eder, Daniel Mesotitsch, Dominik Landertinger, Christoph Sumann – ampumahiihto
Marlies Schild – alppihiihto, naisten pujottelu
Benjamin Karl – lumilautailu, miesten parisuurpujottelu
Mitalistit > Pronssia

Gregor Schlierenzauer – mäkihyppy, normaalimäki
Elisabeth Görgl – alppihiihto, naisten syöksylasku
Gregor Schlierenzauer – mäkihyppy, suurmäki
Elisabeth Görgl – alppihiihto, naisten suurpujottelu
Bernhard Gruber – yhdistetty, suurmäki + 10 km
Marion Kreiner – lumilautailu, naisten parisuurpujottelu
Johan Arvid Hjorth

Johan Arvid Hjorth (27. helmikuuta 1848 Pori – 15. syyskuuta 1898 Pori) oli suomalainen varatuomari ja pormestari.
Hjorthin vanhemmat olivat kauppias Erik Johan Hjorth ja Maria Amanda Sourander. Hän pääsi ylioppilaaksi 1868 Turun kymnaasista ja suoritti Helsingin yliopistossa tuomarintutkinnon 1873. Hjorth sai varatuomarin arvon 1876.
Hjorth työskenteli Porissa oikeusneuvosmiehenä vuodesta 1877 lähtien, jonka jälkeen hänet nimitettiin kaupungin pormestariksi huhtikuussa 1898. Hän ehti hoitamaan virkaa vain lyhyen aikaa ennen kuolemaansa syyskuussa 1898.
Hjorth oli porvarissäädyssä Porin edustaja valtiopäivillä 1897.
Kalkki-imarre

| Kalkki-imarre |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Alakaari::  Saniaiset Pteridophytina
Luokka::  Pteridopsida
Lahko::  Polypodiales
Heimo::  Loikkokasvit Cystopteridaceae
Suku::  Pikkuimarteet Gymnocarpium
Laji::  robertianum
Kaksiosainen nimi
 Gymnocarpium robertianum  (Hoffm.) Newman 
Katso myös
   Kalkki-imarre Wikispeciesissä   Kalkki-imarre Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kalkki-imarre (Gymnocarpium robertianum, syn. Lastrea robertiana, Dryopteris robertiana) on Euraasian ja Pohjois-Amerikan kalkkialueilla tavattava saniainen.
Ulkonäkö ja koko

Kalkki-imarre kasvattaa 10–30 cm korkeita yksittäisiä lehtiä. Ne nousevat kasvin maavarresta, joka on pitkä, hento, tummanruskea ja jokseenkin kiilloton. Lehden ruoti on noin kaksi kertaa lavan pituinen ja tiheään nystykarvainen. Tummanvihreä lehtilapa on nystyinen, tavallisesti leveyttä pitempi, kolmiomaisen puikea ja kaksi kertaa parilehdykkäinen. Kapeanpuikea tyvilehdykkä on selvästi lehden kärkiosaa pienempi. Tyvilehdykän ensimmäisen pikkulehdykkäparin lehdykät ovat hyvin erikokoisia, pienemmän pikkulehdykän keskiosan leveyden ollessa 3/5 isomman lehdykän keskiosan leveydestä. Pikkulehdykät ovat muodoltaan kapean pitkulaisia ja pariosaisia tai parijakoisia. Itiöpesäkeryhmät ovat pyöreitä ja katesuomuttomia. Kalkki-imarteen itiöt kypsyvät Suomessa heinä-elokuussa. Itiöt ovat väriltään tummanruskeita.
Kalkki-imarre muistuttaa hyvin paljon lähisukulaistaan idänimarretta (G. continentale).
Levinneisyys

Kalkki-imarteen levinneisyysalue on hajanainen ja osin huonosti tunnettu. Euroopassa sitä tavataan paikoitellen Pyreneiltä Keski-Eurooppaan, Italiaan, Balkanin niemimaalle, Britteinsaarille, Fennoskandiaan, Baltiaan, Länsi- ja Keski-Venäjälle ja Kaukasukselle. Levinneisyysalue jatkuu laikuttaisena Venäjältä suurimpaan osaan Siperiaa, Japaniin, Kiinan pohjoisosiin ja Keski-Aasiaan. Pohjois-Amerikassa levinneisyysalue jatkuu Alaskan ja Kanadan keskiosiin ja Kalliovuorille. Suomesta kalkki-imarre löydettiin ensimmäisen kerran vuonna 1908. Laji on harvinainen ja sitä tavataan ainoastaan Koillismaalla Kuusamossa ja Sallan eteläosissa. Suurin osa Suomen esiintymistä on Oulangan kansallispuistossa.
Elinympäristö

Kalkki-imarre kasvaa puolivarjoisissa kallionraoissa ja kivisillä rinteillä. Laji on kalkinvaatija.
Aiheesta muualla

Pohjolan kasvien pauloissa: Gymnocarpium robertianum – kalkki-imarre
Kasviatlas 2020: Kalkki-imarteen levinneisyys Suomessa.
Kalkki-imarteen lehti.
Jyväskylän suurajot 1983

|  Suomen ralli 1983 |
| --- | --- |
 9. osakilpailu 12 osakilpailusta kaudella 1983. 
Ajankohta:  26.–28. elokuuta 1983
Pituus:  50 erikoiskoetta, 472,43 km


Palkintokoroke
Voittaja:   Hannu Mikkola    Arne Hertz  (Audi Sport)
Toinen:   Stig Blomqvist    Björn Cederberg  (Audi Sport)
Kolmas:   Markku Alén    Ilkka Kivimäki  (Martini Racing)
Suomen ralli 1983 (viralliselta nimeltään 33. Rally of the 1000 Lakes) oli rallin maailmanmestaruussarjan yhdeksäs kilpailu kaudella 1983. Kilpailu järjestettiin 26.–28. elokuuta 1983 Jyväskylässä.  Kilpailu kuului kuljettajien ja valmistajien maailmanmestaruussarjaan.
Reitti

Kilpailun reitti oli rakenteeltaan samankaltainen kuin edellisenä vuonna, mutta ulottui nyt kauemmas lounaaseen. Erikoiskokeiden yhteispituus oli 472,43 kilometriä.
| Perjantai | Lauantai | Sunnuntai |
| --- | --- | --- |
| Jyväskylä–(Kuhmoinen)*–Jyväskylä | Jyväskylä–(Pieksämäki)*–Jyväskylä–Janakkala | Janakkala–Jämsä–Jyväskylä |
| 11 EK:ta | 23 EK:ta | 16 EK:ta |
| 116,34 km | 217,17 km | 139,12 km |
*=ei kokoomataukoa
Laajavuoren erikoiskoe päättyi nyt ensimmäistä kertaa Killerin raviradan alueelle. Lauantaiaamuna ajettiin myös uusi yleisöerikoiskoe Kovalanmäen rallicross-radalla.
Lauantain uusia erikoiskokeita olivat Pölläkkä, Painaa ja Tyrynkylä. Lauantai-illan kokoomatauko oli nyt Kalpalinnassa Janakkalassa. Sen jälkeisellä osuudella uusia erikoiskokeita olivat Ohtinen, Välkkilä, Vahonen, Krääkkiö, Onkemäki, Juupajoki ja Kalasaari.
Kilpailun tapahtumia

Hannu Mikkolan etutasauspyörästö hajosi rallin avauserikoiskokeella Laajavuoressa. Korjaus kesti 11 minuuttia liian kauan, mistä Mikkola sai minuutin ja 50 sekuntia aikasakkoa. Mikkola nousi rallin johtoon EK34:llä Tyrynkylässä, mutta heti seuraavalla erikoiskokeella moottorin kiinnityskorvake petti ja turboletku irtosi. Vian korjaaminen kesti pitkään, mutta lopulta Mikkola nousi uudelleen johtoon rallin toiseksiviimeisellä erikoiskokeella ja ajoi voittoon.
Kartanlukija Reijo Nygren kuoli kilpailussa ulosajossa, joka tapahtui hieman puolenyön jälkeen lauantaina 27. elokuuta 1983.
Björn Waldegård ajoi ulos EK17:llä Mäkrässä. Ohjaus ja etuakselisto vaurioituivat, mutta ne saatiin korjattua. Waldegård oli maalissa sijalla 12.
Molemmat Opel-kuljettajat keskeyttivät viimeisenä yönä: Ari Vatanen vetoakselin katkeamiseen EK35:llä Renkajärvellä ja Henri Toivonen – viiden perättäisen pohja-ajan jälkeen – EK40:llä Onkemäessä konerikkoon.
Tulokset

| Sija | Kuljettaja | Kartanlukija | Auto | Aika | Ero |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Hannu Mikkola |  Arne Hertz | Audi Quattro A2 | 4:23.44 | 0.0 |  |
| 2. |  Stig Blomqvist |  Björn Cederberg | Audi Quattro A2 | 4:24.05 | +0:21 |  |
| 3. |  Markku Alén |  Ilkka Kivimäki | Lancia Rally 037 | 4:24.33 | +0:49 |  |
| 4. |  Per Eklund |  Ragnar Spjuth | Audi Quattro A2 | 4:26.03 | +2:19 |  |
| 5. |  Pentti Airikkala |  Juha Piironen | Lancia Rally 037 | 4:32.09 | +8:25 |  |
| 6. |  Juha Kankkunen |  Staffan Pettersson | Toyota Celica Twincam Turbo | 4:34.49 | +11:05 |  |
| 7. |  Lasse Lampi |  Pentti Kuukkala | Audi Quattro A2 | 4:35.36 | +11.52 |  |
| 8. |  Timo Salonen |  Seppo Harjanne | Nissan 240RS | 4:37.54 | +14:10 |  |
| 9. |  Erkki Pitkänen |  Juhani Paalama | Nissan 240RS | 4:45.27 | +21:43 |  |
| 10. |  Jari Niemi |  Erkki Nyman | Ford Escort RS2000 | 4:50.24 | +26:40 |  |
Lähde:

Kilpailun jälkeen Mikkola johti mestaruussarjaa 105 pisteellä kuudesta kilpailutuloksesta ennen Röhrliä, jolla oli 87 pistettä kuudesta tuloksesta. Lancia johti valmistajien mestaruutta 110 pisteellä seitsemästä tuloksesta kun Audilla oli 98 pistettä kuudesta tuloksesta.
Aiheesta muualla

Rally-Maps.com, erikoiskokeiden reitit kartalla (englanniksi)
Osakilpailut MM-rallikaudella 1983
Monaco
Ruotsi
Portugali
Kenia
Ranska
Kreikka
Uusi-Seelanti
Argentiina
Suomi
Italia
Norsunluurannikko
Yhdistynyt kuningaskunta
Rallin maailmanmestaruussarjan Suomen rallit
| --- | --- |
1970-luku:   1973  1974  1975  1976  1977  1978  1979 
1980-luku:   1980  1981  1982  1983  1984  1985  1986  1987  1988  1989 
1990-luku:   1990  1991  1992  1993  1994  1996  1997  1998  1999 
2000-luku:   2000  2001  2002  2003  2004  2005  2006  2007  2008  2009 
2010-luku:   2010  2011  2012  2013  2014  2015  2016  2017  2018  2019 
2020-luku:   2020  2021  2022  2023  2024
Jalkapallon Suomensarjan kausi 1943–1944

| Suomensarjan kausi 1943–1944 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  8
Mestari:  Helsingin Palloseura
Toinen sija:  Vaasan Pallo-Veikot
Yleisökeskiarvo:  436
Ylempi sarjataso:  Mestaruussarja
Alempi sarjataso:  Maakuntasarja
  ← 1940-1941 :  1945 → 
Jalkapallon Suomensarja 1943-1944 oli Suomen toiseksi korkein sarjataso jalkapallossa kaudella 1943-1944. Sarjasta käytettiin virallisesti ensimmäisen kerran nimitystä Suomensarja, kun aiempia nimikkeitä olivat olleet Itä-Länsi-sarja ja B-sarja.
Ensimmäistä kertaa pääsarjoissa oli mukana myös TUL:n joukkueita, Mestaruussarjassa kaksi ja samoin Suomensarjassa, jossa liittoa edustivat Kotkan Työväen Palloilijat ja Helsingin Kullervo. Kauden päätyttyä TUL:n seurat kuitenkin vetäytyivät Palloliiton sarjoista ja yhteisiä sarjoja pelattiin seuraavan kerran vasta 1948.
Sarja ennätettiin suorittaa sodasta huolimatta lähes loppuun. Vain kaksi ottelua jäi pelaamatta. Alun perin sarja suunniteltiin pelattavaksi kymmenellä joukkueella, mutta Porvoon Akilles ja Kuopion Palloseura jättäytyivät siitä pois voittamattomien pelaajavaikeuksien vuoksi.
Sarjan neljä parasta joukkuetta sai paikan Palloliiton mestaruussarjaan kesäksi 1945.
Suomensarja

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | Pist>  | HPS | VPV | Drott | Haka | ÅIFK | KTP | HK | HT |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Helsingin Palloseura | 6 | 5 | 1 | 0 | 29-7 | 11 |  | 13-1 | X | 2-0 | 3-3 | 2-1 | 5-2 | 4-0 |
| Vaasan Pallo-Veikot | 7 | 5 | 0 | 2 | 24-20 | 10 |  |  | 6-1 | 3-4 | 4-1 | 2-0 | 6-0 | 2-1 |
| IF Drott | 6 | 3 | 2 | 1 | 18-12 | 8 |  |  |  | 6-0 | 1-1 | 2-2 | 3-0 | 5-3 |
| Valkeakosken Haka | 7 | 3 | 1 | 3 | 9-16 | 7 |  |  |  |  | 2-1 | 1-1 | 1-3 | 1-0 |
| Åbo IFK | 7 | 2 | 2 | 3 | 12-13 | 6 |  |  |  |  |  | 1-0 | 0-1 | 5-2 |
| Kotkan Työväen Palloilijat | 7 | 2 | 2 | 3 | 13-14 | 6 |  |  |  |  |  |  | 4-3 | 5-3 |
| Helsingin Kullervo | 6 | 2 | 0 | 4 | 9-19 | 4 |  |  |  |  |  |  |  | X |
| Helsingin Toverit | 6 | 0 | 0 | 6 | 9-22 | 0 |  |  |  |  |  |  |  |  |
Jyväskylän suurajot 1976

|  Suomen ralli 1976 |
| --- | --- |
 7. osakilpailu 10 osakilpailusta kaudella 1976. 
Ajankohta:  27. – 29. elokuuta 1976
Pituus:  45 erikoiskoetta, 428 km


Palkintokoroke
Voittaja:   Markku Alen    Ilkka Kivimäki  (Autonovo Oy)
Toinen:   Pentti Airikkala    Risto Virtanen  (Team Avon Tyres)
Kolmas:   Hannu Mikkola    Arne Hertz  (HM-Racing)
Suomen ralli 1976 (viralliselta nimeltään 27. Jyväskylän Suurajot tai 1000 Lakes Rally) oli rallin maailmanmestaruussarjan seitsemäs kilpailu kaudella 1976. Kilpailu järjestettiin 27. – 29 elokuuta 1976.
Osallistujat

Fordin tehdasautoja ajoivat Timo Mäkinen ja Ari Vatanen. Saab ilmoitti uudet 16-venttiiliset 99:t Per Eklundille ja Stig Blomqvistille. Simo Lampinen, Tapio Rainio ja Jari Vilkas ajoivat Suomen maahantuojan ilmoittamilla Saab 96:lla. Pentti Airikkala osallistui ralliin David Suttonin tallin Ford Escortilla ja edellisvuoden voittaja Hannu Mikkola kaksilitraisella Toyota Celicalla.
Markku Alen ajoi uudella Fiat 131 Abarthilla. Auto oli sama, jolla Maurizio Verini oli ajanut Marokon MM-rallissa, mutta Fiatin Suomen-maahantuoja Autonovo Oy järjesti osan mekaanikoista ja maksoi osan kustannuksista. Alen oli myös harkinnut rallin ajamista Lancia Stratoksella.
Airikkala ajoi Avon-merkkisillä renkailla, Alen Pirelleillä, kummatkin vain yhdellä rengastyypillä. Fordit taas käyttivät Nokiaa ja Dunlopia monissa eri tyypeissä ja eri kokoisina.
Reitti

Rallin 45 erikoiskokeen yhteenlaskettu pituus oli 428 kilometriä. Reitti oli samankaltainen kuin edellisvuonna, mutta nyt pidempi, joskin erikoiskokeiden määrä ei juurikaan noussut.
| Perjantai | Lauantai | Lauantai | Lauantai | Sunnuntai |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Jyväskylä–(Petäjävesi)*–Mäntyharju | Mäntyharju–Savonlinna | Savonlinna | Savonlinna–(Kitee)*–Savonlinna | Savonlinna–Jyväskylä |
| 12 EK:ta | 8 EK:ta | Tauko | 13 EK:ta | 12 EK:ta |
*=ei kokoomataukoa
Alkulenkillä Jyväskylän länsipuolella ajettiin uusi erikoiskoe Pohjoislahti, joka tunnettaisiin vuosikymmeniä myöhemmin Lautaperän nimellä. Päijänteen itäpuolen uusia tulevia klassikkoja olivat Hauhanpohja, Lempää, Mynnilä, Lahdenpohja ja Marjoniemi, jossa oli kolmen kilometrin asvalttiosuus. Toisen lenkin uutuuksia olivat taas Mäkrä, Jouhtikylä, Äijälä ja Valkola.
Itälenkillä ajettu Petravaara on Suomen MM-rallin historian itäisin erikoiskoe.
Ouninpohjaa ei ajettu laisinkaan, ei edes mitään osia siitä.
Kilpailun tapahtumia

Stig Blomqvist keskeytti jo EK2:lla Humalamäessä rajussa hypyssä vaurioituneeseen autoon. Hänen tallitoverinsa Per Eklund keskeytti myös teknisiin vikoihin EK4:lla Pohjoislahdella. Myös Simo Lampisella oli polttoaineensyöttöhuolia Pohjoislahdella. Markku Alenilla oli ongelmia kypäräpuhelinyhteydessä EK5:lla Ehikissä ja hän oli vähällä ajaa ulos. Timo Mäkisen autossa oli käyntihäiriöitä EK8:sta Mynnilästä alkaen. Syyksi paljastui lopulta polttoainetankkiin joutunut vesi.
Kyösti Hämäläinen keskeytti ulosajoon EK10:lla Marjoniemessä käännyttäessä asvaltilta soralle. Ari Vatanen puolestaan leikkasi Marjoniemessä mutkassa liikaa ja joutui ajamaan osan erikoiskokeesta tyhjällä renkaalla ja vääntyyneellä ripustuksella. Vian korjaaminen aiheutti  AT-pisteitä. Tämän jälkeen Vatanen ajoi ulos EK13:lla Enonlahdessa.
Simo Lampiselta loppui polttoaine rallin pisimmällä erikoiskokeella EK19:llä Risulahdessa. Hän joutui pyytämään katsojilta polttoainetta.
Toisen lenkin alkajaisiksi Markku Alenin autossa oli käyntihäiriöitä. Ongelman ratkaisemiseksi otettiin yhteys Mobira-autoradiopuhelimella Torinoon. Ääninäyte pakoputken päästä tuotti diagnoosin: sytytystulpan kärki oli pudonnut sylinteriin, eikä korjaaminen olisi mahdollista, joten autosta pudotettiin tehoja, ja se kesti maaliin asti käytännössä kolmisylinterisenä.