stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Päijät-Hämeen keskussairaala
Sairaalan historiaa > Kuntien ja valtion sairaansijajako ja laki kunnallisista yleissairaaloista 1965

Päijät-Hämeen keskussairaalan perustamisen yhteydessä vuonna 1965 kunnille varattiin 344 sairassijaa ja valtion maksamia oli 174. Samana vuonna annettiin laki kunnallisista yleissairaaloista, missä määriteltiin keskussairaaloiden velvoitteeksi vähintään neljä erikoisalaa, missä täytyi tulla mahdolliseksi antaa suppeiden erikoisalojen hoitoa. Sen sijaan erillistä tartuntatautien osastoa ei pidetty enää tarpeellisena keskussairaaloissa. Jotain toimenpiteitä voitiin keskittää miljoonapiireihin oman keskussairaalapiirin ulkopuolelle. Vuonna 1965 luovutettiin myös joitain valtionsairaaloita kuntainliitoille. Näin Lahden keskussairaalapiiri menetti mahdollisuutensa lähettää potilaita Hämeenlinnan, Tampereen ja Mikkelin lääninsairaaloihin, kun ne kuntainliittoistuivat. Tätä painetta jäi vastaanottamaan vain Lahden kaupunginsairaala.
Sairaalan historiaa > Pirttiharjun tontit

Vuonna 1966 Lahden kaupunginvaltuusto vahvisti Pirttiharjun kaupunginosan asemakaavan, missä Päijät-Hämeen keskussairaalalle varattiin korttelissa 31000 tontit 1 ja 2, yhteensä 31 hehtaaria. Lahden kaupunki luovutti tontin valtiolle ja sai vastikkeena aikaisemman Löytynmäen tontin valtiolta 21. syyskuuta 1966. Valtion edustajat, ylilääkäri Sakari Vainio ja kaupunginarkkitehti Valter Karisalo esittivät, että Päijät-Hämeen keskussairaala toteutettaisiin suurosastoperiaatteen mukaan, millä voitaisiin säästää henkilökunnan määrässä. Lääkintöhallitus kannatti tätä, mutta katsoi sen edellyttävän kokonaan uutta suunnitelmaa.
Sairaalan historiaa > Toinen rakennussuunnitelma

Kuntia valvova sisäasiainministeriö oli jo hyväksynyt marraskuussa 1966 tehdyn arkkitehtisopimuksen. Muutosehdotus ei sopinut maalaiskunnille Iitin kuntaa lukuun ottamatta, vaan ne kiirehtivät alkuperäisen suunnitelman toimeenpanoa joulukuussa 1966. Suurosastoperiaatteen mukainen suunnitelman muutos niiden mielestä olisi hidastanut Päijät-Hämeen keskussairaalan valmistumista. Kun kunnat vastustivat, lääkintöhallitus päätyi kantaan, minkä mukaan olisi edettävä alkuperäisen suunnitelman mukaisesti. Maalaiskunnat olivat katsoneet, että suurosastoperiaate yhteisosastoineen sopii paremmin aluesairaalaan kuin keskussairaalaan. Lahden kaupunginvaltuustossa oli tehty asiasta kysely Lahden kaupunginjohtaja Olavi Kajalalle lokakuussa 1966, mihin hän vastasi tammikuun alussa 1967. Sakari Vainio valtion edustajana koki tilanteen sellaiseksi, ettei keskussairaalan suunnittelussa ollut otettu riittävästi esille toiminnallisia seikkoja ja erosi rakennustoimikunnasta maaliskuussa 1967. Hänen tilalleen valtion edustajaksi määrättiin Heinolasta ylilääkäri Veikko Laine. Myös toinen valtion edustaja, Valter Karisalo, esitti eriävän mielipiteen. Helmikuun lopussa 1967 muodostettiin toimikunta keskussairaalapiirin kuntien yleisen sairaalajärjestelyn kehittämistä varten. Tämän toimikunnan puheenjohtajaksi valittiin kaupunginjohtaja Olavi Kajala, joka kuoli tapaturmaisesti 24. maaliskuuta 1967. Huhtikuussa 1967 sisäasiainministeriö määräsi Lahden keskussairaalan rakennustoimikunnan puheenjohtajaksi kunnallispormestari Hans-Olof Walleniuksen (myöh. Walamies). Lahden kaupungin uusiksi edustajiksi talouspäällikkö Aarne A. Koivisto ja insinööri Jouko Louhio, sillä kaupungin edustajat, apulaiskaupunginjohtajat Aarre Santero (myöh. Sandell) ja Uolevi Nuotio olivat pyytäneet vapautusta tehtävästään. Kunnallispormestari Wallenius valittiin myös kuntien yleisen sairaalajärjestelyn kehittämistä varten perustetun toimikunnan puheenjohtajaksi. Joulukuussa 1967 rakennustoimikunnan puheenjohtajaksi määrättiin apulaiskaupunginjohtaja Aarre Santero kunnallispormestari Walleniuksen pyydettyä eron tehtävästä.
Sairaalan historiaa > Kolmas rakennussuunnitelma

Lahden keskussairaalan luonnospiirustukset valmistuivat huhtikuussa 1967, jolloin ne jätettiin rakennustapaselostuksineen ja kustannusarvioineen sisäasiainministeriön tarkastettavaksi ja hyväksyttäväksi. Pääpiirustusten laatimiseen laskettiin kuluvan aikaa seitsemän kuukautta. Joulukuussa 1967 sisäasiainministeriö hylkäsi lääkintöhallituksen ja rakennushallituksen lausuntojen perusteella Lahden keskussairaalan luonnospiirustukset hyväksyttyyn huonetilaohjelmaan nähden ylimitoitettuina. Samalla sisäasiainministeriön taholla katsottiin, ettei tähänastisten suunnitelmien korjaaminen olisi mahdollista, joten asiassa pitäisi lähteä liikkeelle kokonaan uudelta perustalta. Valittiin hankkeelle uusi pääsuunnittelija, Lahden kaupunginsairaalan laajennukseen ja perusparannukseen liittyvän uudisrakennuksen suunnitelmat oli laatinut Arkkitehtitoimisto Helge Railo Ky. Kun edelliset sopimukset oli purettu ja maksettu korvaukset siihenastisesta suunnittelusta, uudet suunnittelusopimukset allekirjoitettiin 30.7.1970. Pääsuunnittelusta vastasi Arkkitehtitoimisto Helge Railo Ky, rakennesuunnittelusta Insinööritoimisto Reijo Puolanne ja K:nit Ky, LVI-suunnittelusta Insinööritoimisto Olof Granlund ja Antti Oksanen sekä sähkösuunnittelusta Insinööritoimisto Risto Mäenpää.
Sairaalan historiaa > Keskussairaaloiden rakentamisohjelma

Keskussairaaloiden rakentamisohjelmassa Päijät-Hämeen keskussairaalaa edellä olivat olleet 1967 valmistunut Kymenlaakson keskussairaala Kotkassa sekä 1969 valmistumassa olleet Kainuun keskussairaala Kajaanissa ja Keski-Pohjanmaan keskussairaala Kokkolassa. Neljäntenä vuorossa oli Päijät-Hämeen keskussairaala Lahdessa. Hollolan kunta oli ehtinyt purkaa ennakkorahoitussitoumuksen. Valtion talousarviossa oli ollut 1969 ensimmäistä kertaa määräraha Päijät-Hämeen keskussairaalan suunnittelua varten, mikä olisi päättänyt kuntien ennakkorahoitusvelvollisuuden päättymistä. Kuntien oli kuitenkin vastattava edellisten suunnittelusopimusten mukaisen jo toteutuneen suunnittelun korvaamisesta ennen sopimusten purkamista. Näin ollen odotettiin, että Päijät-Hämeen keskussairaalan rakentaminen olisi voinut aloittaa syksyllä 1971.
Helmikuussa 1969 lääkintöhallitus oli tehnyt sosiaali- ja terveysministeriölle esityksen Kanta-Hämeen keskussairaalan ja Päijät-Hämeen keskussairaalan suunnittelusta sekä Ahveniston parantolan rakennusten käytöstä. Lääkintöhallitus katsoi, että Kanta-Hämeen keskussairaalan uudet tilat oli rakennettava Ahveniston parantolan alueelle ja että Ahveniston parantola oli liitettävä Hämeenlinnan keskussairaalaan. Se merkitsi Lahden keskussairaalapiirin tuberkuloosipotilaiden hoidon päättymistä lähitulevaisuudessa Ahveniston parantolassa ja 70–75 sairaansijan varaamista vastaavaan tarkoitukseen Päijät-Hämeen keskussairaalasta. Lahden kaupunginhallitus ilmoitti muutoksen johdosta kaupungin olevan tarvittaessa halukas merkitsemään muutamia sairaansijoja lisää, jos se oli tarpeen vuodeosastojen saattamiseksi mahdollisimman tarkoituksenmukaisiksi. Maalaiskunnista vain Orimattila oli halukas varaamaan 14 uutta sairaansijaa. Lääkintöhallitus ilmoitti, että tuberkuloosin hoidon mukaan ottamisen olisi tapahduttava peruskirjan sairaansijamäärää lisäämättä. Asiassa jäätiin odottamaan ministeriön ratkaisua. Valtion vuoden 1970 talousarviota eduskunnassa vahvistettaessa asetettiinkin Lahden keskussairaalan määrärahan ehdoksi luopuminen Ahveniston parantolan sairaansijoista ilman korvaavien sairaansijojen rakentamista. Ahveniston sairaansijoista luopumista koskevat neuvottelut oli aloitettu sosiaali- ja terveysministeriön kanssa jo syksyllä 1969. Lahden keskussairaalapiirin kuntien edustajainkokous hyväksyi joulukuussa 1969 Ahveniston parantolan tulevaa käyttöä koskevan suunnitelman. Helmikuussa 1970 Hämeenlinnan keskussairaalan kuntainliitto ja Kanta-Hämeen tuberkuloosipiirin kuntainliitto päättivät yhdistymisestä. Näin olivat edellytykset Lahden keskussairaalan suunnittelun jatkamiselle vihdoin olemassa. Ahveniston sairaansijoista luopumiseen liittyi kuitenkin pitkällinen kiista maksettavista korvauksista.
Sairaalan historiaa > Suurosastoperiaatteen toteutuminen

Aikaisemman suunnitelman tultua hylätyksi muodostui toisen kerran mahdolliseksi suurosastoperiaatteen toteuttaminen. Lisäksi suunnitelmaan tulivat tuberkuloosin hoidon ja oikeuslääketieteellisen toiminnan tarvitsemat tilat. Huonetilaohjelmaan muutettiin jälleen. Uusi ohjelma hyväksyttiin marraskuussa 1969. Vuodeosastoyksiköt mitoitettiin yleensä 22 sairaansijan suuruisiksi ja yhteen suurosastoon kuului aina neljä yksikköä. Tuberkuloosin hoitoon varattiin 66 sairaansijaa, jotka vähennettiin vastaavasti kirurgian, sisätautien, tartuntatautien sekä korva-, nenä- ja kurkkutautien sairaansijoista. Huonetilaohjelmaan lisättiin myöhemmin  mm. dialyysiosasto, useita erikoisalojen poliklinikoita sekä atk-keskus. Sosiaali- ja terveysministeriön 3.7.1970 hyväksymän huonetilaohjelman mukaan keskussairaalan 516 sairaansijaa jakautuivat erikoisalojen kesken seuraavasti: sisätaudit 110, kirurgia 110, naistentaudit ja synnytykset 84 (niistä naistentaudit 24 ja synnytykset 60), lastentaudit 60, korva-, nenä- ja kurkkutaudit 22, silmätaudit 20, ihotaudit 22, keuhkosairaudet 66 ja tartuntataudit 22. 1967 aikana tarpeelliseksi havaittu neurologian osasto otettiin ohjelmaan myöhemmin. Synnytysten ja naistentautien erikoisalan sairaansijojen määrää oli aiheellista lisätä ottaen huomioon Lahden kaupungin voimakkaasti kasvava asukasluku. Erillinen tartuntatautien osasto katsottiin tässä vaiheessa tarpeettomaksi.
Sairaalan historiaa > Päijät-Hämeen keskussairaalan perustaminen 1972

Vielä kerran muutettu Lahden keskussairaalan perustamiskirja allekirjoitettiin 30. toukokuuta 1972. Sen mukaan sairaansijat jakautuivat erikoisalojen kesken seuraavasti: sisätaudit 88, kirurgia 88, naistentaudit 44, synnytykset 80, lastentaudit 60, korva-, nenä- ja kurkkutaudit 22, silmätaudit 22, ihotaudit 22, neurologia 22 ja keuhkosairaudet 66. Sairaalan rakennustyöt aloitettiin 14. marraskuuta 1972. Muun muassa lakkojen aiheuttamien viivästysten vuoksi rakennustyöt saatiin pääosiltaan valmiiksi vasta helmikuussa 1976. Toisessa rakennusvaiheessa, joka alkoi 9. toukokuuta 1975, rakennettiin keskussairaalan tontille 148 asuntoa henkilökuntaa varten. Tämä vaihe valmistui vuoden 1976 kuluessa.
Päijät-Hämeen keskussairaalan modernisointi ja laajentaminen

Päijät-Hämeen keskussairaalaa rakennetaan vaiheissa, osa rakennusvaiheista on peruskorjauksia. Sairaalalle on 2030-luvulle asti ulottuva uudistamisohjelma.
| Päijät-Hämeen keskussairaalan modernisointi ja laajentaminen> Rakennusvaihe | Päijät-Hämeen keskussairaalan modernisointi ja laajentaminen> Vuodet | Päijät-Hämeen keskussairaalan modernisointi ja laajentaminen> Pinta-ala m² | Päijät-Hämeen keskussairaalan modernisointi ja laajentaminen> Laajuus | Päijät-Hämeen keskussairaalan modernisointi ja laajentaminen> Hinta € | Päijät-Hämeen keskussairaalan modernisointi ja laajentaminen> Toteuttaja | Päijät-Hämeen keskussairaalan modernisointi ja laajentaminen>  | Päijät-Hämeen keskussairaalan modernisointi ja laajentaminen>  | Päijät-Hämeen keskussairaalan modernisointi ja laajentaminen>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| RV6 | 2013-2016 | 5 189 | Sydänkeskuksen ja fysiatrian osaston uusinta, apteekkirobotti. | 21 000 000  | Salpausselän Rakentajat Oy |  |  |  |
| RV7 | 2019-2022 | 33 600 | Uusi leikkausyksikkö, synnytysten, vastasyntyneiden ja naistentautien yksikkö. | 127 000 000  | Lujatalo Oy |  |  |  |
| RV8 | 2024-2027 | 28 900 | Uudisrakennus vaativan kuntoutuksen, sisätautien, neurologian, keuhkosairauksien, nuorisopsykiatrian, lastentautien, lasten ja nuorten neurologian vuodeosastoille sekä poliklinikoille. | 150 000 000  | Lujatalo Oy |  |  |  |
Palkintoja

Nuorten lääkärien yhdistys valitsi Päijät-Hämeen keskussairaalan anestesiologian ja tehohoidon yksikön kestomenestyjäksi erikoistuvien lääkärien koulutuspaikkana, koska se oli saanut parhaat mahdolliset arviot kolmena peräkkäisenä vuotena. Palkinto julkaistiin helmikuussa 2023. Vuonna 2022 Nuorten lääkärien yhdistys palkitsi anestesiologian ja tehohoidon yksikön, Akuutti24:n ja operatiivisen tulosalueen menestyjiksi koulutuspaikkakyselyssä. Vuonna 2018 tunnustuksen sai Päijät-Hämeen keskussairaala.
Labquality palkitsi Terveys- ja talouspäivillä 24. elokuuta 2018 Päijät-Hämeen keskussairaalan Case Manager -toimintamallin, jonka tavoitteena on paljon palveluita käyttävien asiakkaiden käyntimäärien jatkuvan kasvun pysäyttäminen ja kääntäminen laskuun. Palkinnon arvo oli 10 000 euroa.
Eratostheneen seula

Eratostheneen seula tietokoneanimaationa. Animaatiossa seulaa sovelletaan kaikkien välillä [2,120] olevien alkulukujen löytämiseen. Aluksi todetaan, että luku 2 on alkuluku ja poistetaan kaikki kahden moninkerrat eli kaikki, jotka ovat jaollisia kahdella. Tämän jälkeen ensimmäinen jäljellä oleva luku, 3, on alkuluku ja poistetaan kaikki luvun 3 monikerrat. Näin jatketaan, kunnes taulukon seuraava jäljellä oleva luku on 11. Tällöin seula on täydellinen, koska 11 on suurempi kuin luvun 120 neliöjuuri. Nyt kaikki jäljellä olevat taulukon luvut ovat alkulukuja.
Eratostheneen seula on kreikkalaisen filosofi Eratostheneksen kehittämä yksinkertainen algoritmi kaikkien alkulukujen löytämiseen äärellisestä lukujoukosta. Se on tehokkain tapa löytää pienet (alle 10 miljoonaa) alkuluvut.
Algoritmi

Seulan toimintaperiaate (algoritmi) on seuraava:
Kirjoitetaan lista kaikista luonnollisista luvuista alkaen kakkosesta ja päättyen johonkin valittuun suurimpaan lukuun n.
Poistetaan listasta kaikki luvun 2 monikerrat (4, 6, 8 jne.).
Listan seuraava jäljellä oleva luku on alkuluku.
Poistetaan listasta kaikki ne luvut, jotka ovat sekä edellisessä vaiheessa löydettyä alkulukua suurempia että sen monikertoja.
Toistetaan vaiheita 3 ja 4, kunnes listan seuraava jäljellä oleva luku on suurempi kuin listan suurimman luvun n neliöjuuri.
Nyt listassa on jäljellä vain alkulukuja.
Viidennen kohdan rajoitus lyhentää algoritmin suoritusaikaa suuresti varsinkin suurilla n:n arvoilla.  Käsittely voidaan lopettaa jo tässä vaiheessa, koska jokainen luonnollinen luku m, joka ei ole alkuluku, voidaan esittää kahden luonnollisen a ja b tulona: m = a · b, joista kumpikaan ei ole 1 eikä m. Jos tässä a ≠ b, on joko  a\leq {\sqrt {n}} ja  b\leq {\sqrt {n}}. Näin ollen jokaisella luvulla m < n, joka ei ole alkuluku,
on ainakin yksi tekijä, joka on pienempi kuin  {\sqrt {n}}, ja näin ollen jokainen tällainen luku on tähän kohtaan saavuttaessa jo käsitelty.
Esimerkki

Kun halutaan tietää kaikki sataa pienemmät alkuluvut, kirjoitetaan listaan luvut 2—100. Aloitetaan pienimmästä luvusta kaksi, joka on alkuluku, ja poistetaan sillä jaolliset luvut 4, 6, 8, ..., 100. Nyt pienin jäljellä oleva luku on kolme, sekin alkuluku, jonka monikerrat 6, 9, 12, ..., 99 poistetaan. Koska neljä on poistettu, se ei ole alkuluku, ja siirrytään viiteen. Kun on poisto-operaatioissa on saavutettu sadan neliöjuuri 10, kaikki muut kuin alkuluvut on poistettu listasta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Interaktiivinen animaatio
Alpit

| Alpit |
| --- | --- |
 Jungfrau.
Maantiede

Sijainti:   Italia  Itävalta  Liechtenstein  Ranska  Monaco  Saksa  Slovenia  Sveitsi
Aluejako:  SOIUSAn mukaan: Itäiset Alpit Läntiset Alpit
Vuoriston pituus:  1 200 km
Korkein kohta
Nimi:  Mont Blanc (ital. Monte Bianco)
Korkeus meren-pinnan tasosta:  4 810,45 m
Sijainti:  Haute-Savoie, Ranska
Koordinaatit:  45°49′57″N, 6°51′51″E
Geologia
Aikakausi:  tertiäärikausi
Kivilaji:  liuskeet, sedimenttikivilajit, molassit
Alpit on Euroopan suurin ja korkein vuoristo. Tämä Keski-Euroopan vuoristo sijaitsee kaikkiaan kahdeksan valtion, Italian, Itävallan, Liechtensteinin, Monacon, Ranskan, Saksan, Slovenian ja Sveitsin alueella. Alppien korkein vuori on Mont Blanc (4 810 m), joka sijaitsee Ranskan ja Italian raja-alueella. Se on samalla Länsi-Euroopan korkein vuori.
Alppien poimuvuoristo syntyi noin 55 miljoonaa vuotta sitten Euraasian ja Afrikan mannerlaattojen törmätessä toisiinsa. Alpit kuuluvat niin sanottuihin nuoriin poimuvuoristoihin ja ovat Euroopan nuorimpia vuoristoja.
Alppialueen pinta-ala on noin 200 000 neliökilometriä. Alueella asuu noin 14 miljoonaa ihmistä.
Maantiede > Alppien rajat

Alpit rajoittuvat Italiassa Soča- ja Adigejoen väliseen Venetsian tasankoon, Pojoen laaksoon sekä Ligurianmereen. Ranskassa Alppien länsirajana on Rhônejoki, joka erottaa sen Ranskan keskiylängöstä. Sveitsissä Alpit rajoittuvat Mittellandin tasankoon, joka ulottuu Genevenjärveltä Bodenjärvelle. Pohjoisessa ja idässä, Saksan ja Itävallan alueella, Alpit rajoittuvat Tonavan laaksoon. Kaakossa Alpit jatkuvat Dinaarisina Alppeina. Luoteis-Italiassa Alppeja jatkaa Apenniinien vuoristo.
Maantiede > Alppivaltiot

Alpit ulottuvat kahdeksan valtion alueelle. Maiden yhteisen Alppikonvention mukaan vuoristoalueen pinta-ala on 191 000 neliökilometriä. Alppien alueella asui vuonna 2003 runsaat 13 miljoonaa asukasta, eniten Italiassa. Itävalta ja Italia kattavat kumpikin noin neljänneksen Alpeista. Liechtenstein ja Monaco sijaitsevat kokonaan Alpeilla; Itävallan ja Sveitsin alueesta noin 60 prosenttia on Alppeja.
| Valtio | Pinta-alasta Alppeja km² | Osuus Alpeista % | Asukasluku Alpeilla, miljoonaa (v>  2003) | Osuus asukkaista % |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Italia | 52 653 | 27,6 | 4,5 | 33,8 |
| Itävalta | 54 339 | 28,5 | 3,1 | 23,8 |
| Liechtenstein | 160 | 0,1 | 0,03 | 0,2 |
| Monaco | 2 | 0,001 | 0,03 | 0,2 |
| Ranska | 40 900 | 21,4 | 2,2 | 16,7 |
| Saksa | 11 152 | 5,8 | 1,3 | 10,1 |
| Slovenia | 6 767 | 3,6 | 0,4 | 2,9 |
| Sveitsi | 24 940 | 13,1 | 1,6 | 12,3 |
| Yhteensä | 190 912 | 100 | 13,2 | 100 |
Maantiede > Alppien aluejako

Alppeja on yritetty useaan kertaan jakaa suurempiin ja pienempiin osa-alueisiin. Yleisin perusjako on jakaa Alpit kolmeen pääosaan (Itä-, länsi- ja keskiosat), mutta eräät saksalaiset ja ranskalaiset lähtevät perusjaosta kahteen osaan, niin että itä- ja länsiosan rajana on joko Reuss ja Sankt Gotthardin sola, tai Hinterrheintalin laakso ja Splügeninsola.
Geologinen alajako erottaa länsiosasta Sisemmät Gneissialpit, Ulommat Gneissialpit ja Ranskan Kalkkialpit. Tässä jaossa Keski-Alpit kuuluvat Itäisiin Alppeihin, samoin kuin Pohjoiset ja Eteläiset Kalkkialpit. Nämä kuusi geologista ryhmää jaetaan sitten edelleen pienempiin vuoristoihin ja vuorijonoihin. Vuonna 1982 Itäiset Alpit jaettiin virallisesti osiin, luokittelun nimi on "Alpenvereinseinteilung der Ostalpen".
| Aluejako | Osa | Esimerkkejä vuoristoista | Esimerkkejä vuoristoista |
| --- | --- | --- | --- |
| Kolmiosainen aluejako lähde? | Itä-Alpit | Baijerin, Vorarlbergin ja Salzburgin Alpit; Berninan Alpit, Tirolin Alpit, Lombardian Alpit, Dolomiitit ja Kaakkois-Alpit | Baijerin, Vorarlbergin ja Salzburgin Alpit; Berninan Alpit, Tirolin Alpit, Lombardian Alpit, Dolomiitit ja Kaakkois-Alpit |
| Kolmiosainen aluejako lähde? | Keski-Alpit | Bernin Alpit, Lepontiset Alpit ja Sveitsin Alpit | Bernin Alpit, Lepontiset Alpit ja Sveitsin Alpit |
| Kolmiosainen aluejako lähde? | Länsi-Alpit | Appenzellin Alpit, Meri-Alpit, Dauphinen Alpit ja Valais’n Alpit eli Penniiniset Alpit | Appenzellin Alpit, Meri-Alpit, Dauphinen Alpit ja Valais’n Alpit eli Penniiniset Alpit |
| Kaksiosainen aluejako | Itä-Alpit  | Eteläiset kalkki-Alpit | Adamello-Presanella, Dolomiitit, Gailtalin Alpit, Juliset Alpit, Kamnikin Alpit, Karavankit, Karniset Alpit, Ortlesin Alpit ja Pohorje |
| Kaksiosainen aluejako | Itä-Alpit  | Keskiset Itä-Alpit | Albulan Alpit, Bergamon Alpit, Berninan Alpit, Hohe Tauern, Kitzbühelin Alpit, Laventtalin Alpit, Livignon Alpit, Niedere Tauern, Rätikon, Stubain Alpit, Zillertalin Alpit ja Ötztalin Alpit |
| Kaksiosainen aluejako | Itä-Alpit  | Pohjoiset Kalkki-Alpit | Allgäun Alpit, Ammergaun Alpit, Berchtesgadenin Alpit, Chiemgaun Alpit, Dachstein, Ennstalin Alpit, Lechtalin Alpit, Salzkammergut, Wetterstein ja Ybbstalin Alpit |
| Kaksiosainen aluejako | Läntiset Alpit  | Sisemmät gneissi-Alpit | Grajiset Alpit, Kottiset Alpit, Lepontiset Alpit, Ligurian Alpit ja Valais’n Alpit eli Penniiniset Alpit |
| Kaksiosainen aluejako | Läntiset Alpit  | Ulommat gneissi-Alpit | Appenzellin Alpit, Bernin Alpit, Dauphinén Alpit, Glarusin Alpit, Meri-Alpit ja Savoijin Alpit |
| Kaksiosainen aluejako | Läntiset Alpit  | Ranskan Kalkki-Alpit | Chablaisin Alpit, Drômen Alpit, Jura ja Provencen Alpit |
Maantiede > Alppien aluejako > SOIUSA

On myös pyrkimyksiä päästä eroon erilaisten aluejakojen aiheuttamista sekavuuksista ja epäyhtäläisyyksistä. Yhteistyössä ”Club Alpino Italiano” -seuran ja useiden muiden kanssa, italialainen tutkija, Sergio Marazzi, suunnitteli Italiassa vuonna 1926 esitetyn perinteisen ”Partizione delle Alpi” -aluejaon tilalle nykyaikaisemman tulkinnan. SOIUSA (lyhenne sanoista Suddivisione Orografica Internazionale Unificata del Sistema Alpino, engl. ISMSA eli International Standardized Mountain Subdivision of the Alps) on tarkka esitys Alppien aluejaosta, jonka tavoitteena on yhtenäistää erilaiset kansalliset luokittelut ja toteuttaa kansainvälisesti hyväksytty järjestelmä.
SOIUSA-aluejaossa Alpit jaetaan ensinnäkin kahteen pääosaan (PT, ital. parti), Itäisiin Alppeihin ja Läntisiin Alppeihin. Pääosat puolestaan jaetaan viiteen eri vyöhykkeeseen (SR, ital. settorii). Läntiset Alpit käsittävät kaksi tällaista vyöhykettä, Eteläiset Länsi-Alpit ja Pohjoiset Länsi-Alpit. Itäisillä Alpeilla vyöhykkeitä on kolme, jotka ovat Keskiset Itä-Alpit, Pohjoiset Itä-Alpit ja Eteläiset Itä-Alpit. Vyöhykkeet jaetaan yhteensä 36 osastoon (SZ, ital. sezioni), jotka edelleen jaetaan 132 alaosastoon (STS, ital. sottosezioni). Näiden jälkeen jako tarkentuu vielä 333 yläryhmään (SPG, ital. supergruppi), 870 ryhmään (GR, ital. gruppi) ja 1 625 alaryhmään (STG, ital. sottogruppi).
Maantiede > Solat

Alpit ovat vaikeakulkuinen vuoristo, mutta siellä on laaksoja ja solia, joissa liikkuminen on huomattavasti helpompaa.
Alppien solia:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Col de l'Argentiere  Arlbergin sola  Brennersola  Flüelasola |  Klausenin sola  Iso Sankt Bernhard  Ibergereggin sola  Pieni Sankt Bernhard  Pragelin sola |  Sankt Gotthardin sola  Col de Sestrieres  Simploninsola  Splügeninsola |
Maantiede > Alppien lumivyöryt

Alpit tunnetaan lumivyöryistään, jotka voivat haudata rakennuksia, ajoneuvoja, ihmisiä ja eläimiä alleen. Lumi tukehduttaa nopeasti, jos ei saada apua. Lumivyöryjä on eniten rinteillä, joilla kaltevuus on noin 30°. Jyrkillä rinteillä satanut lumi valuu heti alas, loivilla se taas pysyy paikallaan eikä lähde liikkeelle. Alppien metsien hakkuut ovat lisänneet lumivyöryjä. lähde?
Geologia > Alppien synty

Alpit ovat syntyneet mannerliikuntojen seurauksena, kun Afrikan laatta törmäsi kohti Euraasian laattaa. Hitaasti pohjoista kohti kulkenut Afrikan laatta kutisti ja sulki Euraasian ja Afrikan laattojen välissä ollutta muinaista Tethysmerta. Varhainen poimutus tapahtui jo mesotsooisella maailmankaudella, hirmuliskojen aikana. Tuolloin vallinneilla trias- ja jurakaudella Tethysmeren pohjaan muodostui savikivi-, kalkkikivi- ja dolomiittikerroksia, joista syntyivät Tethysmeren Alpit.
Alppien suurin poimutus tapahtui 50–3 miljoonaa vuotta sitten, pääasiassa oligoseeni- ja mioseenikausilla. Afrikan laatta siirtyi yhä lähemmäksi Euraasian laattaa, ja muinainen Tethysmeri kutistui nykyiseksi, Euroopan ja Afrikan väliin jääneeksi, Välimereksi. Samalla Tethysmeren trias- ja jurakautiset kivikerrokset alkoivat nousta ylöspäin. Kerrokset puristuivat valtaviksi makaaviksi poimuiksi, jotka muistuttivat lähinnä jättiläismäistä, läjääntyönnettyä mattoa. Jatkuvasta paineesta johtuen poimut repeytyivät irti alustastaan, minkä seurauksena jäljellä oli massiivisia kivilaattoja. Kivilaatat joutuivat liikkumaan toistensa päälle pitkiä työntösiirrostasoja myöten.
Korkealta merenpinnan yläpuolelta, Alppien kalkkikivestä on löydetty runsaasti merieliöfossiileja ja jopa kokonaisia kivettyneitä riuttoja. Osaltaan ne ovat olleet merkittäviä johtolankoja Alppien menneisyyden määrittämisessä ja tutkimisessa.