stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Willibald Ruch

| Willibald Ruch |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. heinäkuuta 1956 Kühnsdorf (ikä 68)
Ammatti:  psykologian professori 
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Grazin yliopisto, Heinrich-Heine-Universität Düsseldorf
Instituutti:  Zürichin yliopisto
Aiheesta muualla
Kotisivu
Willibald Ruch (s. 1956, Kühnsdorf) on itävaltalaissyntyinen Zürichin yliopiston psykologian professori persoonallisuuden ja henkilöarvioinnin alueella (vuodesta 2002). Hänen tutkimusalueisiinsa kuuluvat muun muassa persoonallisuus, henkilöarviointien koejärjestelyt, positiivinen psykologia (luonteenvahvuudet, positiiviset interventiot), nauru, iloisuus, taipumus nauruun ja hullunkurisuuteen.
Hän opiskeli akustisen kitaran soittoa vuosina 1973–1975 Klagenfurtissa (Kärntner Landeskonservatorium) ja työskenteli myös muusikkona. Sitten hän opiskeli psykologiaa ja valmistui Grazin yliopistosta tohtoriksi vuonna 1980. Hän suoritti tohtoritutkinnon jälkeisen, dosentuuria vastaavan habilitaation vuonna 1991 Düsseldorfin yliopistossa saksankielisellä opinnäytteellä, joka oli otsikoitu Die Emotion Erheiterung: Ausdrucksformen und Bedingungen. Vuosina 1992–1998 hän työskenteli antropologi-psykologi professori Paul Ekmanin laboratoriossa Kalifornian yliopistossa.
Professori Ruch kuuluu tunnettuihin eurooppalaisiin positiivisen psykologian tutkijoihin.
Aiheesta muualla

Google Scholar: Willibald Ruch (englanniksi) (scholar.google.com)
University of Zurich/ Publications: Creators is "Willibald", "Ruch" (englanniksi) (uzh.ch)
The Psychology of Humor: Interviewing Prof. Dr. Willibald Ruch (13.10.2015) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (positivepsychologyprogram.com)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Willibald Ruch
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  DBLP  Google Scholar  ORCID  Publons  ResearcherID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
HMS Recruit (J298)

| HMS Recruit |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland and Wolff, Belfast
Kölinlasku:  20. huhtikuuta 1943
Laskettu vesille:  26. lokakuuta 1943
Palveluskäyttöön:  14. tammikuuta 1944
Loppuvaihe:  romutettu 1965
Tekniset tiedot
Uppouma:  850 t
Pituus:  68,58 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,82 m
Syväys:  2,59 m
Koneteho:  2 000 shp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  85
Aseistus
Aseistus:  1 x QF 4" (102 mm) Mk V -ilmatorjuntatykki 4 x Oerlikon 20 mm
HMS Recruit (viirinumerot M298 ja J298) Britannian kuninkaallisen laivaston 1944 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Harland and Wolffilta Belfastista, missä köli laskettiin 20. huhtikuuta 1943 telakkanumerolla 1204. Se laskettiin vesille saman vuoden lopulla 26. lokakuuta ja valmistui 14. tammikuuta 1944.
Palvelus

T. W. Wardi Barrow-in-Furnessissa aloitti aluksen romuttamisen syyskuussa 1965.
Khares Ateenalainen

Khares Ateenalainen (m.kreik. Χάρης ὁ Ἀθηναῖος, Kharēs ho Athēnaios; n. 394–324 eaa.) oli antiikin kreikkalainen sotapäällikkö, joka oli kotoisin Ateenasta. Hän osallistui Ateenan vuosina 357–355 eaa. liittolaisiaan vastaan käymän sodan johtoon ja taisteli sitten Filippos II:ta ja Aleksanteri Suurta vastaan. Lopulta Khares antautui Aleksanterille Lesboksen saarella vuonna 332 eaa.
AB-Fubinaca

| AB-Fubinaca |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  N-[(1S)-1-(Aminokarbonyyl)-2-metyylipropyyli]-1-[(4-fluorifenyyli)metyyli]-1H-indatsoli-3-karboksamidi
CAS-numero:  1185282-01-2
PubChem CID:  58124325
SMILES:  C(N[C@@H](C(C)C)C(N)=O)(=O)C=1C=2C(N(CC3=CC=C(F)C=C3)N1)=CC=CC2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C20H21FN4O2
Moolimassa:  368.40 g/mol
  
Jauhemaista AB-FUBINACA:aa
AB-Fubinaca on tutkimuskemikaali, joka luokitellaan synteettiseksi kannabinoidiksi, ja sen vaikutuksista ihmiselimistöön on niukasti kliinistä tutkimustietoa. Lääkeyritys Pfizer kehitti yhdisteen kipulääkkeeksi vuonna 2009 mutta se ei ole päätynyt lääkintäkäyttöön ihmisillä. Vuonna 2012 huomattiin aineen potentiaalinen käyttö kannabissekoituksissa Japanissa yhdessä samankaltaisen aineen AB-Pinacan kanssa.
AB-Fubinaca ja muut vastaavat tutkimuskemikaalit voivat aiheuttaa käyttäjän kuoleman. Huumausaineissa voi joukkoon olla sekoitettu mukaan AB-Fubinacaa ja muita tutkimuskemikaaleja.
Laillisuus

Suomessa AB-Fubinaca on lain mukaan määritelty 19. lokakuuta 2017 alkaen kuluttajamarkkinoilta kielletyksi psykoaktiiviseksi aineeksi.
Yhdysvalloissa AB-Fubinaca määriteltiin tammikuussa 2014 luokan 1 huumausaineeksi.
Bosnian sota

Bosnian sota oli Jugoslavian hajoamissotiin kuulunut konflikti nykyisen Bosnia ja Hertsegovinan alueella. Se käytiin 29. helmikuuta 1992 – 21. marraskuuta 1995 serbien, kroaattien ja bosniakkien eli Bosnian muslimien välillä.
Kansallismieliset serbit aloittivat sodan, koska muslimien ja kroaattien johtama Bosnia ja Hertsegovina itsenäistyi serbijohtoisesta Jugoslaviasta. Jugoslavian kansanarmeija osallistui aluksi sotaan itse. Myöhemmin Jugoslavian liittotasavalta tuki erilaisia Bosniasta irtautuneita serbivaltioita, kuten Serbitasavaltaa. Muodollisesti kansanarmeija vetäytyi Bosniasta keväällä 1992, mutta käytännössä suurin osa sen alueelle sijoitetuista joukoista ja kalustosta jäi Bosnian serbiarmeijana miehittämään laajoja alueita. Bosnialaiset muslimit olivat huonosti valmistautuneita sotaan, ja suurimman osan sotaa serbit hallitsivat noin kahta kolmannesta Bosnia ja Hertsegovinan alueesta.
Bosniakkien ja kroaattien välillä syntyi kahakoita jo keväällä 1992 ja seuraavana vuonna täysimittainen sota. Se päättyi Yhdysvaltojen välittämään neuvottelurauhaan maaliskuussa 1994. Sen jälkeen bosniakit ja kroaatit sotivat jälleen yhdessä serbejä vastaan. Kesällä ja syksyllä 1995 serbiarmeija kärsi useita tappioita bosniakkien ja kroaattien joukoille. Samaan aikaan Nato aloitti voimakkaat ilmapommitukset, joilla pyrittiin pakottamaan Serbitasavalta liittolaisineen rauhaan. Marraskuussa solmittu Daytonin rauhansopimus päätti lopulta Bosnian sodan. Serbitasavallasta tuli osa itsenäistä Bosnia ja Hertsegovinaa, johon kuuluu myös bosniakkien ja kroaattien muodostama Bosnia-Hertsegovinan federaatio. Erityisesti serbit olivat Daytonin rauhaan tyytymättömiä, ja Bosnia ja Hertsegovina on sodan jälkeenkin pysynyt poliittisesti epävakaana.
Sodan kaikki osapuolet syyllistyivät etnisiin puhdistuksiin ja muihin sotarikoksiin. Järjestelmällisimmin niitä tekivät Bosnian serbit. Varsinkin Sarajevon piiritys raskaine siviilitappioineen sekä Srebrenican joukkomurha aiheuttivat kansainvälistä tyrmistystä. Yhdistyneet kansakunnat lähetti Bosniaan rauhanturvajoukkoja, mutta ne eivät kyenneet lopettamaan verenvuodatusta. Serbiaan kohdistui myös voimakkaita kansainvälisiä talouspakotteita. Sodan jälkeen useita Bosnian sodan vaikutusvaltaisia poliitikkoja ja sotilaskomentajia tuomittiin kansainvälisessä sotarikostuomioistuimessa.
Sodan syyt > Tausta

Bosnian väestö on etnisesti ja uskonnollisesti kirjava. Suurimmat ryhmät ovat islaminuskoiset bosniakit, ortodoksiset serbit ja katoliset kroaatit. Yksikään niistä ei muodosta ehdotonta enemmistöä. Islamia harjoittavia serbokroaatin puhujia kutsuttiin aluksi yksinkertaisesti muslimeiksi, mutta 1990-luvun puolivälissä yleistyi nimitys bosniakki. Sekä Serbian että Kroatian valtiot ovat historian aikana katsoneet hallitsevansa osia Bosniasta tai koko aluetta.
Toisen maailmansodan jälkeen Bosnia ja Hertsegovinasta tuli eräs Jugoslavian sosialistisen liittovaltion muodostaneista tasavalloista. 1940- ja 1950-luvuilla Bosniassa koettiin suuria yhteiskunnallisia muutoksia, kun perinteiset islamilaiset instituutiot menettivät merkitystään ja tilalle perustettiin maallisia laitoksia. Liittovaltion uskontopolitiikka muuttui 1960-luvulla sallivammaksi, ja muslimi tuli viralliseen käyttöön etnistä identiteettiä merkitsevänä sanana. Vuonna 1968 Bosnian keskushallinto määritteli muslimit omaksi kansakunnakseen. Muuttoliikkeen seurauksena kroaattien ja serbien suhteellinen osuus väheni ja muslimien kasvoi. Bosnia ja Hertsegovinan itsenäistyessä muslimeja oli alueen asukkaista 44 %, serbejä 31 % ja kroaatteja 17 %.
Sodan kulku

Mostarin taistelut
Sarajevon piiritys
Srebrenican joukkomurha
Sodan kulku > Sodan alku (kevät 1992)

Heti vaalituloksen julkistamisen jälkeen serbit pystyttivät tiesulkuja eri puolille Bosniaa muka kostoksi siitä, että sarajevolaisissa häissä oli surmattu serbimies ja haavoitettu ortodoksipappia. Četnikit ampuivat vuorokauden ajan tauotta ilmaan. Serbidemokraattinen puolue julisti itsenäisen Serbitasavallan, jonka presidentiksi nimettiin serbidemokraattien Karadžić ja jonka hallintokeskus sijaitsi Palessa. Kun Karadžić julisti pitävänsä poliittista ratkaisua mahdottomana, myös muslimit alkoivat ostaa aseita puolustuskaarteilleen.
Serbipropagandassa levottomuuksista syytettiin Bosnian muslimeja ja kroaatteja. Televisiossa serbejä kehotettiin kostamaan muslimien ja kroaattien heille satojen vuosien aikana tekemät vääryydet. Muslimeja syytettiin suunnitelmista tappaa kaikki yli 13-vuotiaat serbimiehet ja raiskata serbinaiset, jotta nämä synnyttäisivät muslimeja. Belgradin television mukaan kaikkien serbien olisi elettävä samassa valtiossa. Vain solidaarisuus pelastaisi serbit, joiden kohtalona oli olla Balkanin johtava kansa.
Yhdysvallat ja Euroopan yhteisö tunnustivat Bosnian itsenäisyyden 6. huhtikuuta. Serbien puolisotilaalliset joukot alkoivat tulittaa Sarajevoa. Pian niiden tueksi liittyi Jugoslavian armeijan bosnianserbialaisia joukkoja. Seuraavina viikkoina Jugoslavian armeijan joukot ja puolisotilaalliset serbiryhmät hyökkäsivät itäisen Bosnia ja Hertsegovinan kaupunkeihin, missä ne toteuttivat etnisen puhdistuksen karkottaen muslimit hallitsemiltaan alueilta. Zvornikin, Fočan ja Višegradin isot muslimiväestöt oli ajettu lähes kokonaisuudessaan pois huhtikuun loppuun mennessä, ja jäljelle jäi vain kristitty vähemmistö.
Sodan kulku > Rintamalinjojen vakiintuminen (1992–1993)

Serbia ja Montenegro perustivat huhtikuun lopussa virallisesti tynkä-Jugoslavian, jonka YK asetti asevientikieltoon ja öljysaartoon sekä EY kauppasaartoon. Virallisesti liittoarmeija vetäytyi Bosnia-Hertsegovinasta huhtikuun lopussa, mutta käytännössä alueelta lähti vain noin 14 000 sotilasta. Jäljelle jääneet noin 80 000 miehen vahvuiset joukot nimettiin Bosnian serbiarmeijaksi. Kenraali Ratko Mladićin johtaman armeijalla oli käytössään suuri määrä vanhaa Jugoslavian kansanarmeijan kalustoa.
Bosnian hallitus muodosti nopeasti oman armeijansa, joka sai tukea paremmin valmistautuneilta puolisotilaallisilta bosniankroaattien joukoilta. Bosnia ja Hertsegovinan hallituksen joukot olivat huonosti varustettuja ja koulutettuja, eikä niillä Bosnian serbeistä ja kroaateista poiketen ollut liittolaisenaan itsenäistä valtiota. Sodan jatkuessa bosniakkien tueksi saapui ulkomaisia muslimitaistelijoita, jotka usein olivat saaneet sissisodasta kokemusta jo Neuvostoliiton ja Afganistanin välisessä sodassa. Kesäkuun alussa ne saartoivat Sarajevon, jota tulitettiin muun muassa Trebevićvuorelta.
Rintamalinja vakiintui kesällä 1992, vaikka serbit onnistuivatkin edelleen valloittamaan pieniä alueita Bosnian itäosissa. Serbiarmeijan tavoitteena oli laajentaa ja yhdistää hallitsemiaan alueita ja puhdistaa ne muista kansallisuuksista. Muslimeja ja kroaatteja pahoinpideltiin, ryöstettiin, raiskattiin, murhattiin ja ajettiin pois kodeistaan. Etnistä puhdistusta perusteltiin muiden kansallisuuksien serbeihin kohdistamalla uhalla. Todellisuudessa monia puolisotilaallisia joukkoja, kuten ”Arkanin tiikereitä”, motivoi ryöstämisestä saatava taloudellinen hyöty. Serbijoukkojen julmuudet herättivät maailmanlaajuista tyrmistystä.
Pakolaisia oli liikkeellä suuria määriä. Kroatian rauhaa turvaamaan perustetut Unprofor-joukot eivät olleet riittävän vahvat puuttumaan Bosnian sotaan. Yhdistyneet kansakunnat ei suoraan puutunut Bosnian sotaan, vaikka toimittikin humanitaarista apua. Vuonna 1992 turvallisuusneuvosto päätti 7 000 sotilaan vahvuisten Unprofor-joukkojen sijoittamisesta Bosniaan, mutta niiden toiminta oli tehotonta. Serbien hallintaan jäi noin 70 % Bosnia ja Hertsegovinasta. Rauhantunnustelut epäonnistuivat, sillä serbit eivät halunneet luopua valloittamistaan alueista.
Sodan kulku > Bosniakkien ja kroaattien sota (1993–1994)

Bosnian kroaatit perustivat oman armeijansa keväällä 1992 ja pyrkivät puhdistamaan itselleen muslimialueita. Ensimmäiset kroaattien hyökkäykset tapahtuivat jo keväällä 1992. Kesällä muslimien ja kroaattien johtajat sopivat yhteistyöstä, mutta kahakointi ja karkotukset jatkuivat paikallistasolla. Itsenäiseksi julistettu Hertseg-Bosnia käytännössä liitettiin Kroatian tasavaltaan. Avoin sota syttyi toukokuussa 1993, kun kroaatit alkoivat valloittaa muslimien asuttamia alueita Hertsegovinassa ja Keski-Bosniassa. Kroaatit piirittivät Hertsegovinan pääkaupungin Mostarin muslimikaupunginosaa kuukausien ajan ja tuhosivat suuren osan vanhasta rakennuskannasta tykkitulella. Keski-Bosniassa kroaatit ja ajoittain myös muslimit syyllistyivät joukkomurhiin ja etnisiin puhdistuksiin.
Kesäkuussa 1993 muslimit valtasivat Travnikin kaupungin kroaateilta. Mostarin kuuluisa vanha kaarisilta Stari most romahti 9. marraskuuta 1993 kestettyään pitkään eri osapuolien tulitusta. Elokuussa YK-joukkoja oli vähän aikaa vankeina Mostarissa. Syksyllä 1993 bosniakit olivat hyvin ahtaalla. Bosniakkien ja kroaattien sota heikensi Bosnia ja Hertsegovinan hallitusta, jolla kansainvälisen aseidenvientikiellon vuoksi oli myös vaikeuksia varustaa armeijaansa. Samaan aikaan serbialueiden talous oli romahtamassa ja pulaa oli jopa välttämättömyystarvikkeista. Serbien taisteluinto oli laantunut, ja monet kynnelle kykenevät pakenivat Serbiaan tai pois Jugoslaviasta.
Kesällä 1993 YK julisti lentokiellon Bosnia-Hertsegovinan ylle. Saarrettuja bosniakki- ja kroaattikaupunkeja julistettiin suoja-alueiksi, joilta konfliktin osapuolet määrättiin vetäytymään ja joilla humanitääristen järjestöjen ja Unprofor-joukkojen piti saada toimia rauhassa. Turvakaupunkeja olivat suurkaupunki Sarajevo sekä muslimienemmistöiset Bihać, Tuzla, Goražde, Srebrenica ja Žepa. Nato puuttui Bosnian konfliktiin sotilaallisesti helmikuusta 1994 alkaen, mutta toiminta oli aluksi vähäistä. Nato-joukot pudottivat lentokieltoa rikkoneita serbikoneita ja tekivät yksittäisiä ilmaiskuja bosnianserbian tukikohtiin. Vuonna 1994 Unprofor-joukkojen vahvuus Bosniassa nousi 24 000 sotilaaseen.
Yhdysvallat painosti bosniakkeja ja kroaatteja rauhaan, ja maaliskuussa 1994 nämä periaatteessa sitoutuivat yhteiseen federaatioon. Käytännössä Hertseg-Bosnia säilyi puoli-itsenäisenä valtiona, jolla oli oma armeija ja tiiviit siteet Kroatian tasavaltaan. Myös serbien kanssa solmittiin väliaikaisia, paikallisia aselepoja.
Sodan kulku > Sodan loppu (1994–1995)

Sodan pitkittyessä ja kansainvälisen paineen kasvaessa serbien yhtenäisyys alkoi rakoilla. Ulkomaiden väliintuloa pelännyt Milošević vähensi tukeaan Serbitasavallalle ja kääntyi kesällä 1994 vastustamaan Bosnian sotaa. Elokuussa 1994 hän lopetti Bosnian serbien tukemisen helpottaakseen tynkä-Jugoslavian taloussaartoa. Hänellä oli myös kiistoja bosnianserbien johtajan Radovan Karadžićin kanssa, sillä tämä vastusti Miloševićin kannattamaa rauhansuunnitelmaa. Milošević piti Vojislav Šešeljin äärikansallismielisiä uhkana omalle asemalleen ja liittoutui sotaa vastustaneen Vuk Draškovićin kanssa. Miloševićin luottohenkilö Zoran Lilić syytti Bosnian serbejä laittomuuksista ja moraalittomuudesta, Sarajevon siviilien tulittamisesta ja etnisistä puhdistuksista sekä inflaation kiihdyttämisestä.
Tammikuussa 1995 alkoi Yhdysvaltain entisen presidentin Jimmy Carterin välittämä neljä kuukautta kestänyt aselepo. Toukokuussa serbit aloittivat jälleen Sarajevon pommitukset, joihin Nato reagoi serbiarmeijaan kohdistuneilla ilmaiskuilla. Serbit vastasivat ottamalla panttivangiksi yli 350 Unprofor-sotilasta, jotka vapautettiin pitkien neuvottelujen päätteeksi. Heinäkuussa serbijoukot valloittivat turvakaupungeiksi julistetut Srebrenican ja Žepan. Srebrenicassa ne murhasivat tuhansia muslimimiehiä. Alueelle sijoitetut hollantilaiset Unprofor-sotilaat eivät kyenneet estämään lukumääräisesti ylivoimaisia serbijoukkoja eivätkä koskaan saaneet Natolta pyytämäänsä ilmatukea. Elokuussa serbit tulittivat kranaatinheittimillä sarajevolaista toria surmaten useita siviilejä.
Srebrenican ja Sarajevon tapahtuvat herättivät Nato-maissa halun lopettaa Bosnian sota voimakeinoin. Elokuussa ja syksyllä 1995 Nato teki aiempaa määrätietoisempia ilmaiskuja serbiarmeijan asemiin. Loppukesällä Kroatia aloitti nopeasti edenneen maahyökkäyksen, joka johti Kroatian ja Bosnian rajaseuduille jo 1991 perustetun Krajinan serbitasavallan kukistumiseen. Suurin osa alueen serbeistä pakeni Bosniaan tai Serbiaan, mikä johti vakavaan pakolaiskriisiin molemmissa maissa. Syyskuussa Bosnian kroaatit ja muslimit tekivät menestyksekkään yhteishyökkäyksen Karadžićin hallitsemaa Serbitasavaltaa vastaan. Serbit joutuivat Bosnian sodassa ensimmäistä kertaa puolustuskannalle ja myöntyivät neuvottelemaan rauhasta. Aselepo astui voimaan lokakuussa 1995.
Yhdysvaltain johtamat rauhanneuvottelut alkoivat marraskuussa 1995. Neuvotteluissa Bosnian serbejä edusti Serbian presidentti Milošević. Daytonin rauhansopimus allekirjoitettiin Pariisissa 14. joulukuuta 1995. Bosnia ja Hertsegovinasta muodostettiin itsenäinen valtio, jonka maa-alueesta runsas puolet kuuluu pääosin bosniakkien ja kroaattien asuttamaan federaatioon ja loput Serbitasavaltaan.
Seuraukset

Bosnian sodassa uskottiin aluksi kuolleen satoja tuhansia ihmisiä. Tuoreempien arvioiden mukaan kuolleita oli 100 000–110 000, joista 40 % siviilejä. Bosnia-Hertsegovinan noin 4,4-miljoonaisesta väestöstä arviolta 2,3 miljoonaa joutui pakenemaan kotiseuduiltaan.
Bosnia ja Hertsegovinaan sijoitettiin sodan jälkeen kymmeniä tuhansia IFOR-rauhanturvaajia, jotka enimmäkseen olivat Nato-maiden sotilaita ja korvasivat aiemmat Unprofor-joukot. Joukkojen määrää vähennettiin asteittain, ja Nato-operaation loppuessa joulukuussa 2004 Bosniassa oli enää 7 000 ulkomaalaista sotilasta. Niiden tilalle tuli samansuuruinen Euroopan unionin alaisuudessa toiminut EUFOR Althea -rauhanturvajoukko, jonka tehtävänä oli valvoa rauhansopimuksen noudattamista ja tukea sotarikosoikeudenkäyntien toimintaa. Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestö vastasi pakolaisten kotiuttamisesta. Vuoden 2005 kesään mennessä Bosnia ja Hertsegovinaan oli palannut ulkomailta noin 440 000 ihmistä ja Jugoslavian alueelta yli puoli miljoonaa.
Varsinkin serbit olivat sodan jälkeen tyytymättömiä rauhaan, eikä itsenäinen Bosnia ja Hertsegovinan valtio ole saanut serbiväestön keskuudessa suurta arvostusta. Maa on pysynyt poliittisesti epävakaana, ja Serbitasavallan johto on ilmaissut haluja irtautua valtioliitosta.
Kirjallisuutta

Anttola, Jari: Mustat lesket. Vuosi vapaaehtoisena Bosnian muslimijoukoissa.  (Romaani)  Helsinki:  Tammi, 1998.
Drakulić, Slavenka: Eivät tekisi pahaa kärpäsellekään. Sotarikolliset tuomiolla.  Suomentanut Petri Stenman. Helsinki:  Like, 2005.  ISBN 952-471-612-7
Gutman, Roy: Kansanmurhan todistaja. Raportti etnisistä puhdistuksista Bosniassa.  Helsinki:  Like, 1993.  ISBN 951-578-160-4
Moconesi, Luca: Mostarin tien liftarit. Suomalainen palkkasoturi Bosnian sodassa.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-21906-1
Vihervuori, Marita: Tervetuloa helvettiin. Välähdyksiä Jugoslavian perintösodasta.  Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16390-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bosnian sota Wikimedia Commonsissa
Bosnian sota Ylen Elävässä arkistossa.
| n k Kylmän sodan jälkeiset konfliktit Euroopassa |
| --- | --- |
 Tapahtumia 
Itä-Eurooppa:  Transnistrian sota  Prigorodnyn konflikti  Venäjän perustuslaillinen kriisi 1993  Ukrainan vallankumous 2014  Itä-Ukrainan mielenosoitukset 2014  Venäjän–Ukrainan sota  Itä-Ukrainan sota  Venäjän hyökkäys Ukrainaan 2022–  Wagner-ryhmän kapina 
Etelä-Eurooppa:  Slovenian sota  Kroatian sota  Bosnian sota  Bosniakkien ja kroaattien sota  Albanian sisällissota  Kosovon sota  Preševon konflikti  Makedonian konflikti 
Kaukasus:  Georgian sisällissota  Etelä-Ossetian sota (1991–1992)  Abhasian sota (1998)  Georgian sota 
Vuk Draškovićin ehdotus Suur-Serbiaksi:
  Serbia ja Montenegro
  Serbialainen Bosnia ja Krajina
  Kroatia
  Kroatian laajentuminen Bosnian ja Hertsegovinan kustannuksella.
Sodassa tuhoutunut serbialainen T-34-panssarivaunu.
Yhdistyneiden kansakuntien turva-alueet Bosniassa 1993–1995.
Rintamalinjat sodan päättyessä:
  Bosnia ja Hertsegovinan armeija
  Kroaattien puolustusneuvosto
  Serbitasavallan armeija
Vitezin joukkomurhassa 10. kesäkuuta 1993 surmattuja kroaattilapsia.
Herman (arkkipiispa)

| Herman (Aav) |
| --- | --- |
 Arkkipiispa Herman vuonna 1930
 Karjalan ja koko Suomen arkkipiispa
 1925–1960 
Edeltäjä:  Serafim
Seuraaja:  Paavali
Henkilötiedot
Koko nimi:  Herman Aav
Syntynyt: 2. syyskuuta 1878 Hellamaa, Muhu, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 14. tammikuuta 1961 (82 vuotta) Kuopio, Suomi
Vanhemmat:  Vasili Aav ja Maria Ellik
Puoliso:  Ljubov Bobrovskaja (1885-1921)
Lapset:  Herman (1905-1978) Sokrates (1907-1965) Tamara (1909-2002) Ariadne (1911-1991) Jyri (1915-1974) Lucie (1921-1998)
Muut tiedot
Kirkkokunta:  Ortodoksinen
Etnisyys:  virolainen
Herman (siviilinimeltään Herman Aav, 2. syyskuuta 1878 Hellamaa, Muhu, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 14. tammikuuta 1961 Kuopio, Suomi) oli Suomen ortodoksisen kirkon arkkipiispa. Hän toimi arkkipiispana vuosina 1925-1960
Varhainen elämä

Herman Aav syntyi Liivinmaan kuvernementin Muhun saarella 2. syyskuuta 1878 kanttori Vasili Aavin ja Maria Ellikin perheeseen.
Aav kävi Hellamaan seurakunnan kirkkokoulun, Kuressaaren kaupungin alkeiskoulun ja opiskeli Riian hengellisessä koulussa, josta hän valmistui 1894. Riian hengellisestä akatemiasta hän valmistui vuonna 1900. Vuonna 1904 hän meni naimisiin Ljubov Bobrovskajan kanssa. Jo opiskelunsa aikana hän toimi muun muassa Haapsalun kanttorina sekä diakoni- ja pappisvihkimyksiensä jälkeen 1904 pappina Lellen, Vändran ja Mustjalan seurakunnissa. Hän oli myös Kuressaaren piirinvalvoja. Näiden kirkollisten tehtävien lisäksi hän ehti toimia muun muassa maatalouskomiteoissa, raittiusseuratyössä, toimittajana, opettajana ja erilaisissa luottamustehtävissä hiippakunnassaan. Hän oli myös kohtalaisen tuottelias uskonnollinen kirjailija ja lehtikirjoittaja.
Työ ja kirkolliset tehtävät Suomessa

Vuonna 1922 kirkolliskokous valitsi Aavin apulaispiispaksi, ja hän tuli Suomeen Sortavalan piispaksi. Piispa Herman oli virolainen eikä hän osannut aluksi suomea kovinkaan hyvin.  Hänet vihittiin Suomen arkkipiispakunnan apulaispiispaksi Konstantinopolissa 1923. Vuoden 1924 hiippakunta-asetuksessa piispa Hermanin arvonimeksi tuli Karjalan piispa.
Arkkipiispa Serafim siirrettiin vuoden 1924 alusta alkaen lakkautuspalkalle, ja kirkolliskokous valitsi vuonna 1925 hänen seuraajakseen piispa Hermanin. Tässä yhteydessä arkkipiispanistuin siirrettiin Viipurista Sortavalaan, ja uudeksi arvonimeksi tuli Karjalan ja koko Suomen arkkipiispa. Uusi piispa sai maahan tullessaan hoidettavakseen työkentän, johon kuului muun muassa vielä käynnissä ollut ajanlaskukiista.
1930-luvun jälkipuolella arkkipiispan apuna toimi hänen nuorin tyttärensä, Virosta Suomeen alle vuoden ikäisenä tullut Lucia Aav, joka jo kouluikäisestä alkaen hoiti isänsä taloutta ja piispan kunnon huonontuessa hoivasi tätä aina hautaan asti. Isä Hermanin hautajaisten jälkeen Lucia Aav siirtyi Kirkollishallituksen palvelukseen loppuiäkseen. Viimeiset vuodet hänen virkanimikkeensä oli kirjaaja.
Jäätyään eläkkeelle vuonna 1977 hän katosi julkisuudesta. Muut arkkipiispa Hermanin lapset perustivat perheen ja heidän jälkeläisiään elää Suomessa edelleen. Myös papillinen sukuhaara jatkuu edelleen tätä kautta; Helsingin pitkäaikainen kirkkoherra, pastori (myöhemmin rovasti) Mikael Kasanko oli arkkipiispan ensimmäinen vävy ja vanhimman tyttären Tamaran puoliso.