stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alopecia
Aiheuttajat > Lääkkeet

Ohimenevään tai pysyvään alopeciaan saattaa liittyä alla olevien lääkkeiden käyttö joko selkeästi tai heikosti.
solunsalpaajat (tietynlaisia syöpälääkkeitä), kuten metotreksaatti, sisplatiini, taksaanit, busulfaani ja etoposidit voivat tunnetusti aiheuttaa alopeciaa
beetasalpaajat, joita käytetään korkeaan verenpaineeseen
varfariini ja hepariinipistokset, joita käytetään veren ohentamiseen
fibraatit kuten klofibraatti ja gemfibrotsiili, joita käytetään veren kolesterolin alentamiseen
amfetamiinit
allopurinoli, jota käytetään kihtiin
levodopa, jota käytetään Parkinsonin tautiin
trimetadioni, jota käytetään epilepsiaan
steroidit kuten anaboliset steroidit, androgeenit, prednisoni ja estrogeenit
ehkäisypillerit eli e-pillerit
simetidiini, ranitidiini ja famotidiini jota käytetään muun muassa mahahaavan ja/tai närästyksen hoitoon
mielialalääkkeet kuten SSRI:t (esimerkiksi fluoksetiini, sertraliini, paroksetiini), TCA:t (esimerkiksi klomipramiini, imipramiini, trimipramiini, nortriptyliini, desipramiini, amoksapiini) ja haloperidoli neurolepti
isotretinoiini, jota käytetään muun muassa akneen
naprokseeni ja indometasiini, joita käytetään tulehduskipulääkkeinä
jotkin kilpirauhaslääkkeet, kuten levotyroksiini
jotkin sieni-infektiolääkkeet, kuten flukonatsoli
Aiheuttajat > Muita aiheuttajia

Löysän anageenin oireyhtymä (eng. loose anagen sydrome, LAS) aiheuttaa lyhythiuksisuutta ja hiustenlähtöä koko pään alueella. Kuusi seitsemästä tilaa potevista on naisia ja tyypillinen tilaa poteva on 2–5-vuotias vaaleahiuksinen tyttö. LAS voi kuitenkin olla myös tummahiuksisilla aikuisilla miehillä. Useimmilla tila kohenee iän myötä. LAS johtuu tiettävästi hiusjuurten ennenaikaisesta kovettumisesta (keratiinisoitumisesta), joka johtaa hiusten helppoon irtoamiseen.
Vetämisen aiheuttama alopecia (eng. traction alopecia) on itseaiheutettu tila, joka on naisilla yleisempi, ja johtuu hiusten voimakkaasta ja pitkäaikaisesta sitomisesta esimerkiksi poninhännälle tai letiksi. Hiustenlähtöä tapahtuu alueella, jossa hiukset ovat tiiviimmin kiinni. Tilaan voi liittyä arpeutumista tai tulehduksia. Yleensä tila korjaantuu itsestään käytettäessä vähemmän sidottua hiustyyliä.
Krooninen ihon punahukka (eng. chronic cutaneous lupus erythematosus) aiheuttaa punertavia ja hilseileviä kaljuja läiskiä erityisesti auringonvalolle altistuneilla alueilla, kuten päänahassa, naamassa ja korvissa. Kaljujen alueiden väri alkaa muuttua vaaleammaksi ja niiden reunat tummaksi. Alueiden keskelle jää hilseilevän ihon alle aluksi pieniä piikkimäisiä karvatuppia, jotka kuitenkin arpeutuvat tasaisiksi kaljun alueen suurentuessa. Sairautta esiintyy yleensä 20–45-vuotiaalla naisella. Läiskien ehkäisyssä käytetään aurinkovoidetta ja hoitona saatetaan käyttää muun muassa kortikosteroideja.
Anageeninen hiustenlähtö eli anagen effluvium johtaa koko pään kattavaan hiustenlähtöön. Telogen effliumin sijaan hiukset irtoavat kasvuvaiheessa lepovaiheen sijaan. Sädehoito ja kemoterapia ovat yleisiä anageenisen hiustenlähdön aiheuttajia.
Punajäkälä on autoimmuunisairaus, joka voi pään karvatupissa esiintyvässä muodossa (eng. lichen planopilaris) aiheuttaa täysin kaljuja alueita. Sairauteen kuuluu myös kaljuja alueita reunustava punertavuus ja hilseily. Tätä harvinaista punajäkälän muotoa potevat lähinnä vaihdevuodet läpikäyneet naiset. Taudissa kehon T-imusolut hyökkäävät kaljuuntuvalla alueella karvatuppien kimppuun tuhoten niitä. Hoitona käytetään ainakin joissain maissa kortikosteroideja, minoksidiiliä ja mahdollisesti siklosporiinia ja mykofenolaattia.
CCCA (eng. central centrifugal cicatricial alopecia myös hot comb alopecia) johtaa päälaen arpeutumiseen, joka etenee symmetrisesti kattamaan koko päänahan kaljuuntumista aiheuttaen. CCCA:ta esiintyy lähinnä keski-ikäisillä afroamerikkalaisilla naisilla ja sen aiheuttaja on tuntematon. Hoitona pyritään välttämään hiuksia rasittavia käsittelyjä kuten päänahan rasvausta, hiuksia suoristavia aineita ja kihartimien käyttöä. Hiusten sitomista kuten letitystä kehotetaan välttämään. Lääkehoidolla pyritään vähentämään tulehdusta ja hoitona saatetaan käyttää muun muassa kortikosteroideja.
Liitännäissairaudet

Androgeenisesta kaljuuntumisesta kärsivillä miehillä esiintyy tavallista enemmän sepelvaltimotautia, eturauhassyöpää, diabetesta ja korkeaa verenpainetta ja naisilla taas munasarjojen monirakkulaoireyhtymää. Näiden sairauksien lisäriskin arvellaan liittyvän elimistön tavallista korkeampiin androgeenipitoisuuksiin.
Alopecia-sanan alkuperä

Alopecia tulee muinaiskreikan sanasta ἀλώπηξ eli alōpēx, joka tarkoittaa kettua. Nimitys johtuu siitä, että kettu menettää turkkinsa kahdesti vuodessa (talvi-/kesäturkki), tai ehkä siitä, että Kreikassa ketut menettivät usein osan turkistaan kapin vuoksi.
Telogen effluvium aliravitulla lapsella.
Elämystalous

Elämystalous on yhdysvaltalaisten taloustutkijoiden B. Joseph Pine II ja James H. Gilmore 1990-luvun loppupuolella kirjassaan ”The Experience Economy” lanseeraama käsite.. Pine ja Gilmore kiteyttävät elämystalouden neljään e-kirjaimeen: entertainment (viihde), education (opettaminen), escapism (eskapismi) ja esthetics (esteettisyys).
Lapin elämysteollisuuden osaamiskeskus LEO on kehittänyt Elämyskolmio-mallin, jonka avulla voidaan edistää tuotteiden ja palveluiden elämyksellisyyttä. Mallin mukaan elämyksellisessä tuotteessa on seuraavat kuusi elementtiä: yksilöllisyys, aitous, tarina, moniaistisuus, kontrasti ja vuorovaikutuksellisuus.
Elämystalous on 2000-luvun talouden trendi. Elämystaloudessa asiakas maksaa siitä, että pääsee kokemaan jotain itselleen merkityksellisestä. Tällöin tuotteen hinnalla ei ole asiakkaan näkökulmasta ole suurta merkitystä, vaan kilpailutekijänä on tuotteen tuottama elämys ja muistot. Näin tuotteesta on mahdollista saada suurempi kate.lähde?
Elämystalouden tilastointi on ollut viime aikoihin asti vähäistä. Tällä hetkellämilloin? Tilastokeskuksessa elämystalouden ja -kulutuksen piiriin lasketaan kuuluvaksi kolmen elämänalueen matkailun, urheilun ja kulttuurin piiriin kuuluvia toimintoja. Näin laskettuna yksittäinen suomalainen kotitalous käyttää elämyksiin vuosittaan noin neljänneksen tuloistaan.lähde?
Kirjallisuutta

Christensen, Jens: Global Experience Industries: The Business of the Experience Economy.  Aarhus University Press, 2009.  ISBN 978-87-7934-432-7
Taina Elg

| Taina Elg |
| --- | --- |
 Taina Elg kesäkuussa 2012
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. maaliskuuta 1930 (ikä 94) Helsinki, Suomi
Ammatti:  näyttelijä, tanssija
Puoliso:  Carl-Gustav Björkenheim (1953–1960) Rocco Caporale (1982–2008)
Lapset:  Raoul Björkenheim
Näyttelijä
Aktiivisena:  1941–2006
Merkittävät roolit:  “Angèle Ducros” Tytöt (1957)
Palkinnot
 Golden Globe 1957 ja 1958 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Taina Elisabeth Elg (s. 9. maaliskuuta 1930 Helsinki) on suomalaissyntyinen tanssija ja näyttelijä, joka loi Hollywood-uraa ja esiintyi myöhemmin Broadwaylla. Häntä on kutsuttu Suomen ainoaksi Hollywood-tähdeksi, jonka käynnit kotimaassa 1950-luvulla saivat kansan liikkeelle ja lehdet tekemään juttuja.
Elämäkerta

Elgin vanhemmat olivat venäläinen emigrantti, pianisti Helena Dobroumova ja pianisti Åke Elg. Taina Elg syntyi Helsingissä ja asui eri puolilla Suomea: Turussa, Suojärvellä, Sortavalassa, Impilahdella, Maarianhaminassa, taas Helsingissä ja lopulta Viipurissa, josta hän joutui äitinsä kanssa evakkoon. Elg oli alkujaan tanssijana Kansallisoopperassa, jonka balettikoulusta hän valmistui 1946. Sen jälkeen tie vei tanssijana maailmalle, ensin Ruotsiin Göteborgiin ja sitä kautta Englantiin Sadler's Wells -teatteriin ja Monte Carloon Marquis de Cuevasin balettiseurueeseen vuosiksi 1949–1953, mutta loukkaantuminen lopetti balettiuran. Ennen siirtymistään Hollywoodiin Elg toimi mallina Pariisissa ja esiintyi mm. Voguessa ja Ellessä. Vuonna 1954, 23-vuotiaana, Elg solmi sopimuksen elokuvajätti Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa. Hollywoodin-debyytti tapahtui vuonna 1955 elokuvassa  Tuhlaajapoika (The Prodigal), jossa Lana Turner oli pääosassa. Seuraavana vuonna, 1956, Elg palkittiin Golden Globe -palkinnolla kategoriassa ”lupaavin ulkomainen naisnäyttelijä”.
Elgin ensimmäinen esiintyminen elokuvassa tapahtui jo Suomessa elokuvassa Suomisen perhe 1941 ja myöhemmin elokuvassa Naimisiin päiväksi 1946. Elgin tunnetuin elokuva on George Cukorin ohjaama Tytöt 1957, jossa hänen vastanäyttelijöinään olivat muun muassa Gene Kelly, Mitzi Gaynor ja Kay Kendall. Elokuvaosastaan Elg palkittiin Golden Globe -palkinnolla kategoriassa ”paras musikaalinäyttelijätär”. Elokuvan ääniraidalla Elg muun muassa laulaa Cole Porterin kappaleen ”Ca c’est l’amour” Adolph Deutschin johtaman MGM Studio Orchestran säestyksellä. Elg siirtyi 1961 New Yorkiin luomaan näyttämöuraa. Hän on esiintynyt musikaaleissa Irma la Douce, Redhead, Silk Stockings, Can-Can, Look to the Lilies, Nine ja Titanic. Elg näytteli puolitoista vuotta amerikkalaisessa saippuasarjassa One Life to Live. Hän oli 1975 Tony-palkinto-ehdokkaana. Hän teki myös vierailevia rooleja TV-sarjoissa kuten Murhasta tuli totta. Elg on Yhdysvaltain kansalainen.
Elg oli naimisissa Carl-Gustav Björkenheimin kanssa vuosina 1953–1960. Heillä on poika, muusikko Raoul Björkenheim. Pianotaiteilija Cyril Szalkiewicz oli Taina Elgin serkku. Elgin toinen puoliso oli sosiologian professori Rocco Caporale vuosina 1982–2008.
Elokuvarooleja

| Vuosi | Lyhytelokuva / Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1941 | Suomisen perhe | lapsi Ollin juhlissa |
| 1946 | Naimisiin päiväksi | tanssija |
| 1955 | Tuhlaajapoika | Elissa |
| 1956 | Kruunu ja miekka | Alys |
| 1956 | Ikuisesti sinun | Elsa |
| 1957 | Tytöt | Angèle Ducros |
| 1958 | Valekenraali | Simone |
| 1959 | 39 askelta | Fisher |
| 1959 | Timanttiluola | Erica Neuler |
| 1961 | Le Baccanti | Dirce |
| 1966 | Juhlat linnassa | Isabelle |
| 1970 | Hercules New Yorkissa | Nemesis |
| 1978 | The Great Wallendas | Helen Wallenda |
| 1991 | Liebestraum | äiti Ralston |
| 1994 | Don't Drink the Water | Anna Gruber |
| 1996 | Tilaa rakkaudelle | naisprofessori |
| 2006 | Kummelin Jackpot | rouva Skogstedt |
Kirjallisuutta

Björkbacka, Hannu: ”Taina Elg – muukalaisena Hollywoodin filmiparatiisissa”, Filmihullu 4/2012.
Elg, Taina: Varpailla maailmalle.  (Käsikirjoituksesta suomentanut Pirkko Huhtanen)  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17238-3
Hällsten, Annika: Taina Elg är ingen vanlig Hollywoodfru. Hufvudstadsbladet, 18.9.2016, s. 36–37.  Artikkelin verkkoversio.
Savikko, Sari: Kohtalona kauneus: Kaunotarten tarinoita.  Helsinki:  Helmi, 2005.  ISBN 951-556-065-9
Toiviainen, Sakari: ”Elg, Taina (1930–).”, Suomen kansallisbiografia, osa 2, s. 540.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-443-6  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Taina Elg Elonetissä.
Taina Elg Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Hollywood-tähti Taina Elg New Yorkissa. Ylen Elävä arkisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Elonet  Kansallisbiografia  Yle  Biografiasampo 
Muut:  SNAC  IdRef
Irina Elovaara

| Irina Elovaara> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. toukokuuta 1951 Helsinki (ikä 73)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  neurologian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Leningradin I lääketieteellillinen instituutti (LL), Helsingin yliopisto (LKT 1988)
Instituutti:  Tampereen yliopisto
Irina Elovaara (os. Hänninen; s. 1. toukokuuta 1951, Helsinki) on suomalainen neurologi ja Tampereen yliopiston neurologian professori. Dosentti Elovaara tuli määräaikaiseen virkaan Harry Freyn seuraajaksi vuonna 2001 ja seuraavana vuonna vakinaiseksi viranhaltijaksi. Pääviran lisäksi Elovaara on toiminut TAYS:n sivuvirkaisena neurologian klinikan osaston ylilääkärinä vuodesta 2001.
Elovaara tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalais-venäläisestä koulusta (1970). Lääkäriksi hän valmistui Leningradin I lääketieteellisestä instituutista (1978). Hän pätevöityi edelleen Helsingin yliopistossa neurologian erikoislääkäriksi (1985), ja lääketieteen tohtoriksi (1988). Elovaaran englanninkielinen väitöskirja (1988) oli otsikoitu Proteins of neurofibrillary tangles, serum and cerebrospinal fluid in Alzheimer's disease, Down's syndrome and vascular dementia. Hän on ollut Tampereen yliopiston neuroimmunolian dosentti (1993–) ja Turun yliopiston neurologian dosentti (2001–).
Työurallaan Elovaara on toiminut HYKSin neurologian klinikan apulaislääkärinä (1980–1985) ja neurologian erikoislääkärinä (1985–1988) sekä Suomen Akatemian tutkijana (1988–1990). Sitten hän työskenteli Tampereen yliopistosairaalan neurologian klinikan erikoislääkärinä (1991–1998) ja apulaisylilääkärinä (1998–2001). Väitöstyönsä jälkeen hän oli vierailevana tutkijana Yhdysvalloissa Bethesdassa (Neuroimmunology Branch, NINDS, National Institutes of Healthissa) vuosina 1991–1993 ja Tukholman Karoliinisen instituutin mikrobiologian ja tuumoribiologian keskuksessa vuosina 1996–1997.
Vuodesta 2001 lähtien hän on ollut Tampereen yliopiston neurologian professori ja sivuvirkana TAYKIn neurologian klinikan ylilääkäri. Elovaara on johtanut neuroimmunologian tutkimusryhmää Tampereella.
Elovaara on kirjoittanut yksin ja yhdessä lähes parisataa tieteellistä artikkelia, katsausta ja kirjan osaa. Hän on osallistunut useisiin kliinisiin kokeisiin multippeliskleroosin alalla.
Elovaara toimi Suomen neurologisen yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 2008–2009.
Teoksia

Irina Elovaara: Proteins of neurofibrillary tangles, serum and cerebrospinal fluid in Alzheimer’s disease, Down’s syndrome and vascular dementia.  (väitöskirja Helsingin yliopistolle)  Helsinki:  I. Elovaara, 1988.  ISBN 951-99923-2-4
Irina Elovaara, Laura Airas, et al: Kliininen neuroimmunologia.  Helsinki:  Yliopistopaino, 2006.  ISBN 951-570-626-2 (pdf)  ISBN 951-570-688-2
Aiheesta muualla

Google Scholarin haku "Irina Elovaara" (englanniksi) (scholar.google.com)
Irina Elovaara, Tampere University, Department of Neurology. MD, PhD (englanniksi) (researchgate.net)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Toivo Eloranta

Toivo Johannes Eloranta
Toivo Johannes Eloranta (27. toukokuuta 1896 Paimio – 1. toukokuuta 1956 Jamaica, New York, Yhdysvallat) oli suomalainen jääkäriluutnantti ja rakennusurakoitsija. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Fredrik Eloranta ja Edla Maria Hauska. Hänet vihittiin ensimmäisen kerran avioliittoon vuonna 1921 Lisbeth Margaretha Pillin (Pill) kanssa ja hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1961 hän avioitui Astrid Winterin kanssa.
Jääkäriaika

Tämä kansakoulun ja Salon maamieskoulun käynyt raisiolainen maanviljelijä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 3. maaliskuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan 2. komppaniaan.
Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahden ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan 11. heinäkuuta 1917.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) varavääpeliksi ylennettynä jääkärien etujoukon mukana 18. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin aluksi konekivääriosaston johtajaksi Suomen valkoiseen armeijaan 2. Krenatöörirykmentin Savon pataljoonaan ja myöhemmin joukkueenjohtajaksi pataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin Suomen sisällissodassa Hillosensalmella, Paljakanlahdella, Vilppulassa, Lylyssä, Korkeakoskella, Moisiossa (Lempäälä) ja Tampereella. Sisällissodassa hän haavoittui kolme kertaa, ensin Lylyssä 18. maaliskuuta 1918 seuraavaksi Tampereen edustalla 26. maaliskuuta ja kolmannen kerran Tampereella 3. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hänet siirrettiin 18. heinäkuuta 1918 Karjalan rykmentti n:o 1:een, josta muodostettiin ensin Itä-Suomen jalkaväkirykmentti n:o 5 ja myöhemmin Pohjois-Savon rykmentti. Hän toimi sen 9. ja 17. lokakuuta 1918 alkaen sen 2. komppaniassa joukkueenjohtajana. Hänet siirrettiin 5. helmikuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmentin I pataljoonaan ja 2. helmikuuta 1921 rykmentin 3. erilliseen konekiväärikomppaniaan. Hän erosi armeijasta 4. tammikuuta 1922 ja siirtyi syksyllä 1922 Yhdysvaltoihin, missä toimi rakennusurakoitsijana New Yorkissa. Hänet on haudattu New Yorkiin.
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Elämäkertaelokuva

Elämäkertaelokuva kertoo todellisen henkilön tai henkilöryhmän elämästä. Elämäkertaelokuvia tehdään usein tunnetuista historiallisista tai vielä elävistä henkilöistä. Elämäkertaelokuvan tapahtumat perustuvat yleensä suurelta osin tositapahtumiin, mutta elokuva voi sisältää myös keksittyjä tapahtumia. Elämäkertaelokuvien suosituimpiin henkilöihin kuuluvat Napoleon, Abraham Lincoln, Jeesus, Vladimir Lenin, Adolf Hitler ja Kleopatra. 1930-luku oli elämäkertaelokuvien kulta-aikaa mutta sen suosio on säilynyt vankkana koko elokuvan historian aikana.
Lajityyppinä elämäkertaelokuva on lähes yhtä vanha kuin elokuva itse. Varhaisimpia esimerkkejä on Georges Mélièsin Jeanne d’Arc vuodelta 1900. Toinen merkittävä varhainen elämäkertaelokuva on Abel Gancen kuusituntinen Napoléon (1927). Yhdysvalloissa merkittäviä varhaisia elämäkertaelokuvia olivat Cecil B. DeMillen Orleansin neitsyt (1916), D. W. Griffithin Judith of Bethulia (1914) ja Lloyd Ingrahamin Sissipäällikkö (1927), joka kertoi Jesse Jamesista.
Elämäkertaelokuvan kulta-aikaa brittiläisessä ja yhdysvaltalaisessa elokuvassa oli 1930-luku. Henrik VIII:n yksityiselämän (1933) menestys laukaisi elämäkertaelokuvien tulvan kummallakin puolella Atlanttia. Tunnetuimpia näistä ovat Greta Garbon tähdittämä Kuningatar Kristiina (1933), John Fordin Vapauttajan nuoruus (1939) sekä Paul Munin tähdittämä elämäkertaelokuvien sarja: Tohtori Louis Pasteur (1936), Emile Zolan elämä (1937) ja Vapaudensankari Juarez (1939).
Kirjallisuutta

”Elämäkertaelokuvat”, Filmihullu-lehden teemanumero 1/1998.
Invented Lives, Imagined Communities : The Biopic and American National Identity. Toim. William H. Epstein & R. Barton Palmer. State University of New York Press, 2016. ISBN 978-1-4384-6080-2.
Elf (suomalainen yhtye)

Elf oli kajaanilainen yhtye, joka perustettiin 1960-luvun puolivälissä. Yhtyeen nimi on akronyymi sanoista Eric Lars Four. Yhtyeen perustaja oli Seppo "Setti" Vuorela , joka toimi sen basistina. Muita yhtyeen jäseniä olivat Kari "Misi" Mikkonen: laulu, Juhani "Pomo" Komulainen: rummut, Pentti "Höpö" Pöllänen: saksofoni, klarinetti ja huilu, Tuomo "Tumppi" Lindqvist: pasuna ja Raimo "Ramppa" Kylmänen: trumpetti. Elfin ensimmäinen single On rohtoo rock'n roll julkaistiin vuonna 1976. Yhtye toimi useiden artistien kuten Laila Kinnusen ja Carolan, kahden vuoden ajan myös Katri-Helenan, taustayhtyeenä. Yhtyeeltä ilmestyi kaksi albumia: vuonna 1978 Mitä, missä milloin vaan ja vuonna 1979 Tarantella-Joe. Elfin tunnetuin hitti lienee jälkimmäisen albumin nimikappale. 1980-luvun alussa yhtye levytti enää muutaman singlen ennen kuin hajosi.
Yhtye perustettiin 1960-luvun puolivälissä. Yhtyeen nimi muuttui muotoon Elf vuonna 1976. Juice Leskisen tekemä kappale "Tarantella Joe" oli ELF:n hitti.
Diskografia > Albumit

Mitä missä milloin vaan Scandia Musiikki 1978,
Tarantella Joe, Scandia-Musiikki 1979
Diskografia > Singlet > Eric Lars Four

On rohtoo rock 'n roll ; Kitara. Hi-Hat, 1976.
Diskografia > Singlet > ELF

Lähde: Finna.fi
Hannu ja Annukka ; Oscar Hotel Charlie. Scandia-Musiikki 1977
Onkse joku keisari vai.. ; Siitä vaan, sano. Scandia-Musiikki 1977
Ydinenergiaa ; Fillarikisat  Scandia-Musiikki 1980
Kirjallisuutta

Esko Lehtonen, Suomalaisen rockin tietosanakirja osa 1, Fanzine Oy Tampere 1983 ISBN 951-9287-08-6
Aiheesta muualla

Elfin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Elävien runoilijoiden klubi

Elävien runoilijoiden klubi oli Nuoren Voiman Liiton ja WSOY:n perustama klubi, joka ajoi runouden asiaa. Ensimmäisen vuoden aikana klubiin liittyi 900 jäsentä.
Vuosien mittaan klubi järjesti tapahtumia ja osallistui tapahtumiin. Vuonna 1995 klubi järjesti raitiovaunuajelun, joka kiersi Helsinkiä samalla kun runoilijat esittivät runojaan. Vuonna 2002 klubi järjesti m/s Natalialla risteilyn, jonka teema oli hyppy tuntemattomaan Se oli mukana Kuhmon kamarimusiikkifestivaalilla, jonka kanssa yhteistyö alkoi 1990-luvulla.
WSOY julkaisi klubin nimissä Motmot. Elävien runoilijoiden klubin vuosikirjaa, myöhemmin nimellä Motmot. Runouden vuosikirja'. Sisällöstä vastasi Nuoren Voiman Liitto. Klubi järjesti klubi-iltoja, ja sen nimissä oli kirjakerho. Jäsenmaksu oli aluksi 200 markkaa, ja sitä vastaan klubilainen sai vuodessa neljä suomalaisen kustantajan uutuusrunokokoelmaa, joista yksi käännöslyriikkaa. Klubin avajaiset pidettiin 29. tammikuuta 1994 Helsingissä ravintola Laulumiehissä.
Kullakin MOTMOT-vuosikirjalla on teema, jota käsitellään essein, runoin ja arvosteluin. Vuosikirja ilmestyi 1994–2007.
Vuosikirjojen lisäksi ilmestyi Elävien runoilijoiden klubi jo vuodesta 1994 : oikopolku runouteen (WSOY), joka on 30 sivuinen kuvitettu julkaisu.
Hannu Kankaanpää ei innostunut klubista, vaikka hänkin näki että se oli runouden uuden nousun taustalla. Hänen mukaansa:
»[A]nti oli – – hieman paradoksaalinen. Samalla, kun se onnistui joksikin aikaa lähestulkoon kaappaamaan julkisuuden ja asiantuntijuuden monopolin itselleen, pimeys sen valopiiriin kuulumattomien runoilijoiden päällä vastaavasti syveni. Klubi tukeutui alusta alkaen kustantajista suurimpaan ja mahtavimpaan, joten kovin vaihtoehtoinen liike se ei aktiivisuudestaan huolimatta aina ollut, hyvä markkinakanava sentään.»
Klubia pidettiin vastareaktiona sille, että Finlandia-palkinto rajattiin romaanikirjallisuuteen.
Elokuvaohjaaja

Intialainen elokuvaohjaaja Sreevallabhan.
Elokuvaohjaaja on luovan alan henkilö, joka toteuttaa elokuvan idean (kirjan, näytelmän, artikkelin tms. pohjalta tai omasta mielikuvituksesta) ja johtaa elokuvan valmistumista elokuvatuotannossa. Elokuvaohjaaja on hyvin merkittävässä asemassa elokuvan kerronnallisen kokonaisuuden ja tunnelman aikaansaamisessa. Elokuvaohjaajan olennaisimpiin tehtäviin kuuluu näyttelijöiden henkilöohjaus, kohtauksien suunnitteleminen ja kuvasommittelu elokuvakäsikirjoitusta noudattaen. Elokuvaohjaaja työskentelee tiiviisti muiden tuotantoryhmän henkilöiden kanssa, kuten tuottajan, käsikirjoittajan, pääkuvaajan ja leikkaajan kanssa. Elokuvaohjaajalla on myös tuotannollinen vastuu elokuvasta, ja hän voi myös itse leikata elokuvansa. Elokuvaohjaajan palkkaa tuottaja, joka on vastuussa elokuvatuotannon käynnistämisestä ja päättämisestä.
Kuuluisia elokuvaohjaajia ovat muiden muassa Alfred Hitchcock, Stanley Kubrick, George Lucas, Steven Spielberg, James Cameron, Martin Scorsese, Roland Emmerich, Tim Burton, Peter Jackson, Quentin Tarantino, Greta Gerwig ja Christopher Nolan.
Maineikkaita suomalaisia elokuvaohjaajia ovat esimerkiksi Johanna Vuoksenmaa, Aki Kaurismäki, Auli Mantila, Renny Harlin, Selma Vilhunen, Jukka-Pekka Valkeapää, Alli Haapasalo ja Juho Kuosmanen.
Elokuvaohjaajan tehtävät

Elokuvaohjaajan hoitamia tehtäviä ovat esimerkiksi:
Työryhmän ohjaaminen.
Elokuvan taiteellisen yleisilmeen määrittely.
Sisällön ja juonenkulun ohjaaminen.
Näyttelijöiden suoritusten ohjaaminen, millä tarkoitetaan niin haluttuihin paikkoihin asettamista kuin haluttujen eleiden esiinhoukuttelemista.
Kuvauspaikkojen järjestäminen sekä valinta.
Teknisten seikkojen kuten kameroiden sijainnin, valaistuksen, ajoituksen ja ääniraidan sisällön hallinta.
Harjoitusten järjestäminen näyttelijöille ja muusta taustatyöstä vastaaminen.
Käytännössä ohjaaja siirtää usein osan vastuustaan kuvausryhmän muille jäsenille. Ohjaaja voi esimerkiksi kuvailla haluamansa kohtauksen yleistunnelman ja jättää varsinaisen kuvauspaikan etsinnän tai valaistuksen järjestämisen alaistensa huoleksi.