stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Louis Jones

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | 4×400 metriä |  |
Louis Jones (15. tammikuuta 1932 – 3. helmikuuta 2006) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja.
"Lou" Jones juoksi Méxicossa käydyissä Pan-Amerikan kisoissa 18. maaliskuuta 1955 uuden maailmanennätyksen 400 metrin juoksussa. Hänen aikansa 45,4 s oli 0,4 sekuntia parempi kuin George Rhodenin vuonna 1950 juoksema entinen ennätys. Los Angelesissa 30. kesäkuuta 1956 Jones paransi maailmanennätystä aikaan 45,2 s. Melbournen 1956 olympialaisissa hän oli voittajasuosikki ja johti loppukilpailua ensimmäiset 300 metriä mutta putosi lopulta viidenneksi ajalla 48,1 s. Olympiakultaa hän voitti 4 × 100 metrin viestijuoksussa loppuajalla 3.04,8.
Jerusalemin uskontunnustus

| Jerusalemin uskontunnustus eli Kyrillos Jerusalemilaisen katekeesit> Κυρίλλου Ἱεροσολύμων κατηχήσεις.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Kyrillos Jerusalemilainen
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  teologia
Julkaistu:  noin 350
Suomennos
Suomentaja:  Johannes Seppälä
Kustantaja:  Perussanoma
Julkaistu:  2013
ISBN:  978-951-888-677-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Jerusalemin uskontunnustus eli Kyrillos Jerusalemilaisen katekeesit (m.kreik. Κυρίλλου Ἱεροσολύμων κατηχήσεις, Kyrillū Hierosolymōn katēkhēseis) on 300-luvulla eläneen Jerusalemin piispan Kyrillos Jerusalemilaisen katekeesien eli kasteopetuspuheiden kokoelma. Ne käsittelevät keskeisiä kristilliseen oppiin liittyviä aiheita. Kyrilloksen opetuksella on ollut vaikutusta useisiin muihin teologeihin, kuten Ambrosiukseen ja Augustinukseen. Teos on suomennettu vuonna 2013.
Historia

Kirkkoisä Kyrillos eli 300-luvulla. Hän oli mahdollisesti syntynyt Jerusalemissa ja toimi myöhemmin kaupungin piispana noin vuodesta 350 tai 351 lähtien. Hänen katekeesinsa ovat peräisin suunnilleen samalta ajalta joko juuri ennen hänen vihkimistään piispaksi tai pian sen jälkeen. Samalta ajalta häneltä tunnetaan myös muun muassa Kirje keisari Konstantinukselle.
Teoksen nimen katekeesi (kreikaksi κατήχησις, katēkhēsis) tarkoittaa opettamista yleisesti ja tulee kuulumista tai kaikumista tarkoittavasta sanasta katēkheō (κατηχέω). Tässä se viittaa erityisesti kasteopetukseen, joka annetaan katekumeeneille eli kasteoppilaille, toisin sanoen uusille kristityille tai kirkon tuleville jäsenille, joita ei vielä oltu kastettu. Kasteopetus annettiin vakiintuneen käytännön mukaan 40 päivän paastoaikana ennen pääsiäistä, ja kastaminen tapahtui pääsiäisenä. Teoksen opetuspuheiden jakaantumista 40 päivän ajalle ei tunneta. Usein niiden ajatellaan painottuneen jakson viimeisille viikoille. Puheet vaikuttavat siltä, että ne on esitetty suullisesti ja kirjoitettu ylös jälkikäteen. Kasteopetuksia tunnetaan myös muilta ajan kirjoittajilta, kuten Ambrosiukselta, Johannes Khrysostomokselta ja Theodoros Mopsuestialaiselta. Varhaisena esikuvana voidaan nähdä jo Didakhe eli Kahdentoista apostolin opetus.
Kyrilloksen puheet on pidetty aikana, jolloin kristillistä uskonoppia muotoiltiin täsmälliseen muotoon kirkolliskokouksissa, joita pidettiin erilaisten oppikiistojen vuoksi sekä harhaoppien kumoamiseksi. Merkittävin oli kiista areiolaisuudesta, joka tuomittiin harhaopiksi, ja merkittävimmät kirkolliskokoukset olivat Nikean ensimmäinen kirkolliskokous ja Konstantinopolin kirkolliskokous. Myös Kyrillos liitettiin kiistan varhaisvaiheessa areiolaisuuteen, mutta myöhemmin hän toimi nikealais-konstantinopolilaisen opin puolustajana. Myöhemmin Hieronymus piti Kyrillosta areiolaisena, mutta katsoi tämän luopuneen kannastaan piispaksi vihkimisensä yhteydessä.
Kaikki katekeettiset puheet on suomennettu (2013). Katekeettisten opetuspuheiden lisäksi Kyrillos kirjoitti myös viisi mystagogista katekeesia (Mystagogiset opetuspuheet), jotka kuvaavat kirkon mysteereitä eli sakramentteja. Ne luetaan joskus osaksi samaa katekeesien kokonaisuutta ja myös julkaistaan joskus yhdessä varsinaisten katekeesien kanssa. Suomennettuna ne on kuitenkin julkaistu erikseen (1999).
Kyrilloksen puheet ovat vaikuttaneet muun muassa Ambrosiukseen, Gelasius Kesarealaiseen, Rufinukseen, Niketas Remesianalaiseen ja Augustinukseen. Teoksen tekstin standardilaitoksena pidetään Jacques-Paul Mignen Patrologia Graecaa vuodelta 1857. Nykyaikaan säilynyt teksti ei ilmeisesti ole alkuperäinen, vaan siihen on tehty myöhempiä muutoksia.
Sisältö

»Oi opetettavat, te koette jo autuuden tuoksua, te kokoatte jo hengellisiä kukkia sitoaksenne taivaalliset seppeleet, Pyhän Hengen hyvä tuoksu henkii jo. Olette jo päässeet palatsin etupihalle, kunpa pääsisitte kuninkaan eteenkin. Onhan teihin puhjennut puitten kukat, kunpa hedelmäkin olisi täydellinen. [...] Jumala on kyllä antelias jakaessaan hyvää, mutta hän odottaa jokaiselta hyvää pyrkimystä. [...] Vaikka ruumiisi olisikin läsnä, muttei mielesi, ei siitä olisi mitään hyötyä.»
Teos koostuu kahdesta osasta, esikatekeesista eli aloituspuheesta sekä varsinaisista katekeeseista, joita on yhteensä 18 kappaletta. Varsinaiset katekeesit voidaan myös jakaa kahteen osaan. Katekeesit I–V ovat johdantoa ja käsittelevät muun muassa kastetta ja uskoa. Katekeesit VI–XVIII käsittelevät kristillisiä opinkappaleita uskontunnustuksen mukaisessa järjestyksessä. Kyrilloksen käyttämä uskontunnustus, Jerusalemin uskontunnustus, muistuttaa monin osin myöhempää Nikealais-konstantinopolilaista uskontunnustusta ja on mahdollisesti ollut sen muotoilun keskeisiä lähteitä.
Kyrillos korostaa kasteopetuksen tärkeyttä, sillä se on ikään kuin talon perustukset, jotka voi tehdä vain kerran ja oikeassa järjestyksessä. Puheista tulee myös ilmi, että varhaisen kirkon aikana kasteopetus tuli pitää salassa muilta, ettei se joutuisi kirkon ulkopuolisten väärinymmärtämäksi ja halvennettavaksi. Itse opetuksessa korostuu kaksi puolta, dogmaattinen usko eli kristillisen uskon sisältö opinkohtineen, ja toisaalta uskovalle lahjoitettu usko, joka eletään todeksi käytännössä, mukaan lukien hyvät teot. Uskontunnustuksen auktoriteetti perustuu siihen, että se on Raamatun mukainen.
Opetuspuheissa on teologisen sisällön lisäksi mielenkiintoisia viittauksia Jerusalemin kaupungin topologiaan 300-luvulla. Puheissa mainitaan muun muassa pyhien paikkojen sijaintitietoja sekä muita yksityiskohtia, kuten Golgatan sijainti suhteessa kaupunginmuureihin sekä Konstantinuksen rakennuttama suuri basilikakirkko eli alkuperäinen Pyhän haudan kirkko. Puheissa tuleekin toistuvasti ilmi Jerusalemin erikoislaatu pyhänä paikkana, jossa se mihin uskotaan on koko ajan konkreettisesti läsnä.
Sisältö > Katekeesit

Esikatekeesi (Προκατήχησις) – Johdanto.
Katekeesi I (Κατήχησις Α') – Kehotus.
Katekeesi II (Κατήχησις Β') – Synnistä ja luottamuksesta Jumalaan.
Katekeesi III (Κατήχησις Γ') – Kasteesta ja siitä, kuinka vesi saa pyhittävän voiman.
Katekeesi IV (Κατήχησις Δ') – Yhteenveto uskon pääkohdista. Jumalasta, Kristuksesta, neitseestä syntymisestä, rististä, hautauksesta, ylösnousemuksesta, taivaaseen astumisesta, tulevasta tuomiosta, Pyhästä Hengestä, ihmisen rakenteesta (sielusta, ruumiista, ruoista, vaatetuksesta, ylösnousemuksesta, kasteesta) ja jumalallisista kirjoituksista.
Katekeesi V (Κατήχησις Ε') – Uskon luonteesta.
Katekeesi VI (Κατήχησις ΣΤ') – Jumalan luonteesta ja kolminaisuusopista sekä näitä koskevista harhaopeista.
Katekeesi VII (Κατήχησις Ζ') – Isästä.
Katekeesi VIII (Κατήχησις Η') – Isän kaikkivaltiudesta.
Katekeesi IX (Κατήχησις Θ') – Luojasta.
Katekeesi X (Κατήχησις Ι') – Herrasta Jeesuksesta Kristuksesta.
Katekeesi XI (Κατήχησις ΙΑ') – Pojan syntymisestä ennen aikojen alkua.
Katekeesi XII (Κατήχησις ΙΒ') – Pojan lihaksi tulemisesta neitsyestä.
Katekeesi XIII (Κατήχησις ΙΓ') – Kristuksen kärsimyksestä.
Katekeesi XIV (Κατήχησις ΙΔ') – Kristuksen ylösnousemisesta ja taivaaseenastumisesta.
Katekeesi XV (Κατήχησις ΙΕ') – Kristuksen toisesta tulemisesta.
Katekeesi XVI (Κατήχησις ΙΣΤ') – Pyhästä Hengestä ja armolahjoista.
Katekeesi XVII (Κατήχησις ΙΖ') – Pyhän Hengen armolahjoista.
Katekeesi XVIII (Κατήχησις ΙΗ') – Ruumiin ylösnousemisesta ja katolisesta kirkosta.
Kirjallisuutta > Suomennos

Kyrillos: Jerusalemin uskontunnustus.  Suomentanut Johannes Seppälä. Perussanoma, 2013.  ISBN 978-951-888-677-1
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Migne, Jacques-Paul: Patrologia Graeca 33, 1857.
Κυρίλλου Ιεροσολύμων: Κατηχήσεις Αγίου Κυρίλλου Ιεροσολύμων.  (Επιμέλεια Αρχιμ. Αντωνίου Ρωμαίου)  Ετοιμασία, 1999.
Κυρίλλου Ιεροσολύμων: Κυρίλλου Ἱεροσολύμων Κατηχήσεις IH' Φωτιζομένων.  (ΒΕΠΕΣ / Βιβλιοθήκη Ελλήνων Πατέρων και Εκκλησιαστικών Συγγραφέων 39)  Αθήναι:  Αποστολική Διακονία της Εκκλησίας της Ελλάδος, 1969.
Cyril of Jerusalem: Catechesis. Teoksessa Yarnold, Edward: Cyril of Jerusalem.  (Early church fathers)  Psychology Press, 2000.  ISBN 0415199034
Aiheesta muualla

Άγιος Κύριλλος: Κατηχήσεις Ἁγίου Κυρίλλου. Kyrilloksen katekeesit, saarnoja (kreikaksi) (MP3)
Cyril of Jerusalem: Catechetical Lectures. Kyrilloksen katekeesit I–XVIII (Lecture 1–18) ja Mystagogiset katekeesit (Lecture 19–23). New Advent (englanniksi)
Cyril of Jerusalem: The Catechetical Lectures of S. Cyril. Christian Classics Ethereal Library. (englanniksi)
Hayes Jones

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hayes Jones vuonna 1963. |  Hayes Jones vuonna 1963. |  Hayes Jones vuonna 1963. |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Tokio 1964 | 110 m aidat |  |
|  Pronssia | Rooma 1960 | 110 m aidat |  |
Hayes Wendell Jones (s. 4. elokuuta 1938 Starkville, Mississippi) on yhdysvaltalainen yleisurheilija ja olympiavoittaja.
Jones saavutti olympiapronssia miesten 110 metrin aitajuoksussa vuoden 1960 kesäolympialaisissa Roomassa ajalla 14,0 s varmistaen maalleen kolmoisvoiton. Tokion 1964 olympialaisissa hän voitti kultaa ajalla 13,6 s.
Jones on sittemmin aloittanut uran poliitikkona. Hän edustaa Yhdysvaltain demokraattista puoluetta.
Japanin kulttuuri

Japanilainen päivänvarjo Kiotossa
Sushi on maailmanlaajuisesti tunnettu japanilainen ruokalaji. Hiroshigen puupiirros.
Japanissa kaikissa kodeissa ja tietyissä julkisissa paikoissa, ihmisten on riisuttava kenkänsä (tai jalkineet yleensä) ja jätettävä ne sisäänkäynnille ennen sisäänpääsyä. Kuvassa on genkan (eräänlainen sisäänkäynti japanilaisille taloille).
Japanin kulttuuri (jap. 日本の文化, Nihon no bunka) on monivivahteinen sekoitus omaperäisiä japanilaisia, länsimaisia, kiinalaisia ja korealaisia piirteitä. Aina 1800-luvulle saakka Japaniin vaikuttivat eniten kiinalainen ja korealainen kulttuuri. Ensimmäinen kosketus länsimaihin Japanilla oli 1500-luvulla Nanban-kaupan kaudella, jonka jälkeen maa kuitenkin eristäytyi ulkomaailmasta useaksi vuosisadaksi. 1800-luvun puolivälistä lähtien Japanin modernisoituessa ja teollistuessa länsimaisen kulttuurin vaikutus on näkynyt yhä voimakkaampana.
Japanin kulttuurin kehitystä on edistänyt maan maantieteellinen asema. Suotuisa ilmasto on mahdollistanut suhteellisen suuren väestömäärän ylläpidon. Japanin saaria ympäröivä meri puolestaan on suojannut maata ulkopuolisilta hyökkäyksiltä ja sallinut japanilaisten omaksua ulkopuoliset kulttuurivaikutteet omaan tahtiinsa. Japanin saarten vuoristoisuus on luonut kulttuurieroja maan eri osien välille. Vaikka Japani on suhteellisen homogeeninen yhteiskunta, maassa on muutamia etnisiä vähemmistöjä, joilla on oma kulttuuriperintönsä: Ainujen kulttuuri pohjoisessa ja Ryūkyū-saarten kulttuuri etelässä.
Kulttuurin erityispiirteitä > Käsitteitä

Uskonnoista Japanin kulttuuriin ovat vaikuttaneet maalle alkuperäisen šintolaisuuden lisäksi buddhalaisuus 500-luvulta lähtien, taolaisuus ja kungfutselaisuus, jotka ovat olleet synkretistisessä suhteessa toisiinsa. Kungfutselaisuus on vaikuttanut erityisesti sosiaalisiin suhteisiin ja niiden hierarkkisuuteen. Perinteisen japanilaisen yhteiskunnan sosiaalisia rakenteita kuvaamaan on kehitetty useita eri käsitteitä. On tarkoittaa velkaa, joka yksilöllä on ympäröiviä ihmisiä ja yhteiskuntaa kohtaan, giri taas vastavuoroisuuden periaatetta, velvollisuuksia, joita ihmisillä on toisiaan kohtaan. Toisin kuin on, giri voi olla tasavertainen suhde. Näiden vastapuoli, ninjō, tarkoittaa ihmisen henkilökohtaisia tunteita ja haluja. Samantapainen vastakohta-asettelu on honne ja tatemae: honne tarkoittaa henkilön omia, piilotettuja toiveita ja tunteita ja tatemae, fasadi, ulkopuolisille näytettyjä mielipiteitä ja käytöstä. Yhteiskunnan vaatimuksien ja todellisten tunteiden välinen ristiriita on yleinen aihe esimerkiksi Japanin kirjallisuudessa. Yhteiskunnassa vallitsevaa harmoniaa kuvataan käsitteellä wa.
Toinen ihmisten välisiä suhteita kuvaava sanapari on uchi ja soto. Uchi tarkoittaa henkilön sisäpiiriä, soto taas ulkopuolisia henkilöitä. Ryhmät eivät ole staattisia, vaan ne vaihtelevat suuresti tilanteesta riippuen: sisäpiiri voi olla oma perhe, yritys tai kaveripiiri. Sisä- ja ulkopiirin ero heijastuu japanin kieleen, jossa on karkeasti jaoteltuna kolme eri kohteliaisuustasoa: sisäryhmälle tai esimerkiksi sosiaalisesti ”alemmille” henkilöille puhutaan alimmalla perustasolla, tasavertaisille ulkopuolisille keskimmäisellä, neutraalilla tasolla ja ”ylemmille” henkilöille, kuten oppilas opettajalle, työntekijä esimiehelleen tai asiakaspalvelija asiakkaalle kohteliaimmalla keigo-kielellä. Kohteliaisuustasot näkyvät esimerkiksi verbipäätteissä, sanavalinnoissa ja sanoihin liitettävissä kunnioittavissa prefikseissä.
Esimerkiksi japanilaisessa taiteessa näkyviin esteettisiin ideaaleihin ovat vaikuttaneet buddhalaisuus ja Kiinan kulttuuri. Keskeinen ideaali on luontoon perustuva harmonia ja yksinkertaisuus. Tätä kuvaava termi on wabi-sabi, epätäydellisten, pysymättömien, vaatimattomien ja ei-konventionaalisten asioiden kauneus. Wabi-sabi on läheisesti kytköksissä zen-buddhalaisuuteen ja on näkyvissä esimerkiksi japanilaisessa teeseremoniassa. Toinen merkittävä, nykyäänkin käytössä oleva esteettinen käsite on Edo-kaudella kehittynyt iki, jonka vastakohta on yabo. Viime vuosikymmeninä yleistynyttä populaarikulttuurissa näkyvää ”söpöyttä” edustavat esimerkiksi Hello Kitty -hahmot, Pikachu tai japanilaisten yhtiöiden ja prefektuurien erityyppiset maskotit.
Kulttuurin erityispiirteitä > Yleispiirteitä

Brittiläisen antropologin Alan Macfarlanen mukaan Japani on maailman ainoa suuri nykyaikaan säilynyt jakautumaton ”ei-akselikulttuuri”. Akseliajan käsitteen kehittänyt Karl Jaspers kiinnitti huomiota 700–100-luvuilla eaa. tapahtuneeseen uskonnolliseen ja filosofiseen vallankumoukseen, jossa useat Euraasian alueen ajattelijat loivat jännitteen henkisen ja maallisen välille. Japanissa tällaista muutosta ei koskaan tapahtunut. Japanissa ei ole akselifilosofien luomia vastakkainasetteluja ruumiin ja sielun, ihmisen ja jumalan, kulttuurin ja luonnon, valtion ja yhteiskunnan tai yhteiskunnan ja minuuden välillä samoin kuin muualla maailmassa. Japani on kuitenkin pinnallisesti ottanut vastaan akselifilosofioita, kuten buddhalaisuuden ja kungfutselaisuuden. Sosiologi Shmuel Eisenstadtin mukaan ”kungfutselaisuuden ja buddhalaisuuden ja myöhemmin länsimaisten ideologioiden muuntuminen Japanissa ... merkitsee akseliuskontojen, -ideologioiden ja kulttuurien murenemista” ja Japani on pikemminkin mukauttanut ulkopuoliset vaikutteet, huomattavimpana buddhalaisuuden, omaan animistiseen perinteeseensä kuin muuttanut radikaalisti alkuperäistä filosofista perustaansa.
Macfarlanen mukaan Japani eroaa tämän vuoksi perustavanlaatuisesti kaikista muista maailman suurista nykykulttuureista. Hän kuvaa Japania siinä mielessä heimoyhteiskunnaksi, että kaikki on riippuvaista toisistaan; ei voida tehdä erotteluja ”taiteen”, ”talouden”, ”perheen”, ”politiikan” ja ”uskonnon” välille vaan kaikki nämä ulottuvuudet ovat läsnä kaikkialla eri painotuksin. Japanilaisen ajattelun perusyksikkö ei ole länsimaiseen tapaan asia, instituutio tai yksilö vaan suhde. Logiikka, ajattelu ja moraali ovat tilannesidonnaisia ja muuttuvia: intuitiota, ihmisten välisiä suhteita ja harmoniaa pidetään niitä tärkeämpinä. Erityisen tärkeäksi vaikuttajaksi Japanin kulttuurissa nousee estetiikka, joka on läsnä lukuisissa toiminnoissa. Japanissa ei ole ollut uskoa Jumalaan, jumaliin, länsimaalaistyylisiin henkiin, sieluun, konkreettiseen tuonpuoleiseen, karmaan tai hindulaiseen jälleensyntymään. Macfarlanen mukaan Japani on täydellisen eksistentiaalinen yhteiskunta:
»Tuntuu häkellyttävältä, että he hyväksyivät kärsimyksen satunnaisuuden, oikullisuuden ja merkityksettömyyden sekä sattuman ja onnen aseman tavalla, jota en ole muualla nähnyt. Heitä ympäröivän maailman arvaamattomuus – maanjäristykset, hyökyaallot, tulivuoret, tulvat – selitettiin luonnollisiksi, niistä vastasivat ei-hengelliset voimat tässä materiaalisessa maailmassa.»
Näiden käsitteiden, piirteiden, japanilaisten ja Japanin kulttuurin mahdollista ”ainutlaatuisuutta” ja suhdetta muihin kulttuureihin käsittelevää nationalististakin kirjallisuutta kutsutaan nimellä nihonjinron.
Kulttuurin erityispiirteitä > Henkilönimet

Henkilönimet kirjoitetaan Japanissa japaninkielisissä teksteissä itämaisessa nimijärjestyksessä sukunimi ensin. Länsimainen nimijärjestys otettiin käyttöön kansainvälisissä yhteyksissä 1800-luvun lopulla, kun Japanissa oli vallalla länsimaistumispyrkimys. Nyttemmin Japanissa on esiintynyt pyrkimyksiä palata vanhaan käytäntöön ja kirjoittaa sukunimi ensin, kuten esimerkiksi kiinalaiset nimet kirjoitetaan.
Asiaan otti voimakkaasti kantaa Japanin ulkoministeri Taro Kono, joka vaati kansainvälistä mediaa kunnioittamaan japanilaista perinnettä, kun Japani on laajan huomion kohteena vuoden 2019 G20-kokouksen, rugbyn maailmanmestaruuskilpailujen ja vuoden 2020 olympialaisten vuoksi. Monet japanilaiset yritykset vastustavat muutosta. Vuonna 2000 yleisölle tehdyssä kyselyssä 34,9 prosenttia vastanneista piti japanilaista järjestystä parempana, 30,6 prosenttia länsimaista, ja 29,6 ei ottanut kantaa.
Kuvataide > Maalaustaide

Heian-kaudella (794 – n. 1190) Japanin taide oli eleganttia ja koristeellista. Palatsien paperisten irtoväliseinien maalauskoristelussa oli profaania maisemataidetta. Myös kirjojen tapahtumia ja muita kertomuksia kuvitettiin hyvin yleisesti. Kuvat olivat väritettyjä tussipiirroksia tai -maalauksia, ja ne edustivat niin sanottua yamato-e-maalausta. Kuvitukset olivat selkeän kertovia ja pelkistetyn koristeellisia. Myös muotokuvat ja eläinkuvat olivat yleisiä, ja niissä viljeltiin Japanin taiteelle tyypillistä satiirista huumoria. Parhaat yamato-e-maalarit kuuluivat Tosan koulukuntaan. Kamakura-kaudella (n. 1190–1333) taide muuttui kansanomaisemmaksi.
Muromachi-kaudella (n. 1333–1573) maalaustaiteessa vetäydyttiin etsimään romanttissävyistä ihannemaisemaa ja luonnonkokemusta, käyttäen Kiinasta omaksuttua yksiväristä tussimaalaustekniikkaa. Esityksissä oli tavoitteena koruttomuus. Kauden lopulla Kanō-koulukunnan piirissä syntyi yamato-e-tradition pohjalta vastakkainen tyyli, johon yhdistettiin myös zen-maalauksen sävykäs tussitekniikka. Näin saatiin koristeellinen tyyli, jossa käytettiin myös runsaasti kulta- ja hopeaväriä. Tavallisin kuvatyyppi oli kakemono. Azuchi-Momoyama-kaudella (n. 1573–1614) suosittiin koristeellista Kanō-tyyliä, ja kultavärin käyttö lisääntyi entisestään. Jotkut maalarit pitäytyivät kuitenkin Muromachi-kauden zeniläisessä luonnonnäkemyksessä ja tyylillisessä yksinkertaisuudessa.
Edo-kaudella (n. 1615 – 1866) Tosa- ja Kanō-tyyli säilyivät, ja niiden rinnalle syntyi uusia tyylejä. Näistä yksi oli ukiyo-e-maalaus, joka oli realistista ja kuvasi kansanomaisia aiheita. Tyyli oli alkuna 1800-luvun lopulla Euroopassa merkittävästi vaikuttaneen väripuupiirrostekniikan kehittymiselle. Puupiirrostekniikka oli vanha japanilainen tekniikka, joka oli ollut tyylitellyn kalligrafista. 1700-luvun puolivälissä kehitettiin kaksiväritekniikka ja vähän myöhemmin moniväripainatus, joiden avulla töistä saatiin korostetun hienostuneita. Yleinen aihe olivat pääkaupunki Edon kurtisaanit, mutta myös maisemia kuvattiin. Toisen maailmansodan jälkeen Japanissa on omaksuttu modernistinen ja abstrakti taidekäsitys.
Kuvataide > Kuvanveisto

Vanhimpia Japanissa valmistettuja veistoksia ovat esihistoriallisen Jōmon-kauden todennäköisimmin uskonnollisiin rituaaleihin liittyneet dogū-hahmot ja myöhemmin Kofun-kaudella hautakummuille asetetut haniwa-veistokset, jotka esittävät esimerkiksi ihmisiä, hevosia ja rakennuksia. Varsinainen monumentaalinen kuvanveistoperinne alkoi Japanissa buddhalaisuuden saapumisen myötä 500-luvulla. Koska omaa perinnettä ei juuri ollut, kiinalainen ja korealainen veistotaide sekä Intiasta peräisin oleva buddhalainen kuvasto omaksuttiin sellaisinaan. Varhaisessa veistostaiteessa käytettiin materiaalina etenkin pronssia, mutta myös savea ja lakkaa. 700-luvun loppuun mennessä kuvanveisto alkoi saada aiempaa omaperäisempiä muotoja ja helposti saatavilla oleva puu vakiintui käytetyimmäksi materiaaliksi, ainakin osittain šintolaisuuden vaikutuksesta. Nyt luotiin myös ensimmäiset šintolaiset veistokset. Kiveä ei Japanissa juurikaan käytetty.
Japanilaisen kuvanveiston kultakautena on pidetty etenkin Nara-kautta 700-luvulla, jolloin sen tekniikat monipuolistuivat ja kypsyivät Tang-dynastian Kiinan vaikutuksessa. Kauden merkittävimpiin saavutuksiin kuuluu Tōdai-jin temppelin alun perin yli 14 metriä korkea, pronssista valettu suuri Buddha. Heian-kaudella yhteyksien heiketessä Manner-Aasiaan kuvanveisto kehittyi Japanissa muiden taiteenlajien tavoin itsenäisesti. Kauden huomattavin kuvanveistäjä oli 1000-luvulla elänyt Jōchō, joka erikoistui temppeliveistoksiin ja jonka mestariteos on Byōdō-inin uudella yosegi-zukuri-tekniikalla valmistettu Amida Buddhan patsas. Hänen tyyliään jäljiteltiin laajalti. Heian-kautta seuranneella Kamakura-kaudella uudet vaikutteet saivat aikaan Heian-kauden seesteisen mietiskelevää tyyliä realistisemman virtauksen, jonka mestareihin lukeutuivat Kōkei sekä hänen seuraajansa Unkei ja Kaikei. Heitä työllisti erityisesti Naran suurien temppelien rakentaminen uudelleen Genpei-sodan jälkeen. Tämän jälkeen kuvanveisto kuitenkin maneeristui ja keskinkertaistui, suureksi osaksi siihen pidättyvästi suhtautuvan zenbuddhalaisuuden vaikutuksesta.
Japanin avauduttua länteen 1800-luvulla veistostaide ei omaksunut länsimaisia muotoja yhtä menestyksekkäästi kuin muut taiteenlajit. Jotkin kuvanveistäjät, kuten Takamura Kōun, onnistuivat yhdistämään japanilaisen perinteen uuteen länsimaiseen tyyliin. Varsinaisesti nykyaikainen japanilainen veistostaide on kuitenkin kukoistanut vasta 1950-luvulta lähtien. Merkittäviä japanilaisia nykykuvanveistäjiä ovat esimerkiksi Noguchi Isamu ja Nagare Masayuki.