Saudi-Arabian historia
Saudi-Arabian kuningaskunta > Ibn Saud ja kuningaskunnan synty

Suuri osa Al Saudin perheestä pakeni Rashidi-dynastian nousun jälkeen Qatarin ja Kuwaitin alueelle, mutta vuodesta 1902 lähtien Abd al-Aziz bin Abd al-Rahman Al Saud, joka tunnettiin nimellä Ibn Saud, alkoi rakentaa uudelleen sukunsa valtaa Nejdissä. Modernin Saudi-Arabian valtion perustaja Ibn Saud eli suuren osan varhaiselämästään maanpaossa. Ibn Saud herätti wahhabismin aatetta henkiin heimojen keskuudessa ja turvautui Ikhwan-nimiseen uskonnolliseen ja sotilaalliseen liikkeeseen viereisten alueiden valloittamiseksi. Myös Brittiläisen Intian hallinto tuki heitä hyödyllisenä liittolaisena osmaneja vastaan.
Ibn Saud perusti Saudi-Arabian valtion kolmessa vaiheessa, ensin valtaamalla Najdin takaisin vuonna 1905, kukistamalla Rashidi-dynastian Ha’ilissa vuonna 1921 ja valloittamalla Hijazin vuonna 1925. Ensimmäisessä vaiheessa Ibn Saud johti heimoliitoista koostuvaa joukkoa, joka hyökkäsi Rashidien hallinnassa oleville alueille Riadin pohjoispuolella. Tämä onnistunut liittouma antoi Al Saud -suvulle jälleen jalansijan Najdin alueella. Yksi Ibn Saudin ensimmäisistä tehtävistä oli vakiinnuttaa asemansa Riadissa Al Saud -suvun johtajana ja wahhabi-imaamina. Ibn Saud sai Riadissa uskonoppineiden tuen, ja tämä suhteellisen nopea tunnustaminen vahvisti wahhabismin poliittista voimaa. Riadista käsin Ibn Saud jatkoi liittosopimusten solmimista joidenkin heimojen kanssa, ja jotkut alistettiin sotilasvoimin. Lopulta hän vahvisti asemaansa siinä määrin, että Rashidi-dynastia ei enää kyennyt valtaamaan Riadia takaisin. Vuoteen 1905 mennessä Irakin osmanikuvernööri tunnusti Ibn Saudin vallan osmanien vasallina Najdissa. Ibn Saud hyväksyi osmanien ylivallan, sillä se paransi hänen poliittista asemaansa. Tästä huolimatta hän teki samanaikaisesti yhteistyötä brittien kanssa, ajaakseen osmanit pois Arabiasta. Lopulta vuonna 1913 saudien armeijat ajoivat osmanit pois Itä-Arabian Al Hufufista, mikä edelleen vahvisti saudivaltaa Persianlahden rannikolla.
Noihin aikoihin Ikhwan-liike alkoi nousta beduiinien keskuudessa. Se levitti wahhabilaista islamin tulkintaa paimentolaisten keskuudessa. Monet beduiinit hylkäsivät perinteisen elämäntapansa autiomaassa ja muuttivat maataloutta harjoittaviin siirtokuntiin, joita kutsuttiin nimellä hijra. Sana hijra viittasi profeetan muuttoon Mekasta Medinaan vuonna 622, mikä välitti sen merkityksen että hijraan asettuva siirtyi epäuskon paikasta uskon paikkaan. Paikoilleen asettunut ikhwan-väestö alkoi omaksua uutta elämäntapaa ja omistautui jäykän islamin tulkinnan toteuttamiseen. Rukoukset ja moskeijassa käymiset tulivat pakollisiksi ja sukupuolten välille määrättiin jyrkkä erottelu. Musiikki, päihteet ja aiemmin tuntematon tekniikka tuomittiin. Ne, jotka kieltäytyivät omaksumasta tätä elämäntapaa, joutuivat hyökkäysten ja pakkokäännytysten kohteeksi.
Ikhwanit etsivät innokkaasti mahdollisuuksia taistella ei-wahhabi-muslimeja ja myös ei-muslimeja vastaan. Tässä he ottivat johtajakseen Ibn Sa’udin. Vuoteen 1915 mennessä Najdissa ja sen lähialueilla oli lähes 100 000 ikhwania odottamassa mahdollisuutta taistella. Tämä tarjosi Al Saudeille tehokkaan aseen, mutta tilanne vaati käyttämään tätä mahdollisuutta huolellisesti. Vuonna 1915 Ibn Saudilla oli useita tavoitteita; hän halusi ottaa haltuunsa Rashidi-hallitsijoiden alueita, laajentaa valtaansa nykyisen Syyrian ja Jordanian pohjoisille aavikoille, sekä ottaa hallintaansa Hijazin ja Persianlahden rannikon. Ensimmäisen maailmansodan vuoksi britit olivat sotkeutuneet yhä enemmän Arabian asioihin, ja Ibn Saudin oli mukautettava kunnianhimoaan brittiläisten etujen mukaan.
Britit estivät al Saud -dynastiaa valtaamasta suurta osaa Persianlahden rannikosta, jonne he olivat perustaneet protektoraatteja useiden hallitsevien dynastioiden kanssa. He vastustivat myös Ibn Saudin pyrkimyksiä laajentaa vaikutusvaltaansa Jordanian, Syyrian ja Irakin alueille. Britit olivat liittoutuneet myös Mekkaa hallitsevan Sharif-suvun kanssa, josta käsin nämä hallitsivat Hijazia. Näissä olosuhteissa Ibn Saudilla ei ollut muuta vaihtoehtoa, kuin keskittää huomionsa Ha’iliin. Tämä aiheutti ongelmia ikhwanien kanssa, sillä toisin kuin Mekan ja Medinan tapauksissa, Ha’ililla ei ollut uskonnollista merkitystä. Mekan Sharif Husain ibn Ali lähetti armeijan ikhwaneja vastaan vuonna 1919, mutta ikhwanit kukistivat Sharifin joukot niin, etteivät nämä enää kyenneet puolustamaan Hijazin aluetta. Ikhwan-joukot valtasivat Ha’ilin vuonna 1921, minkä jälkeen he jatkoivat etenemistään Transjordanian alueelle. Abd al-Azizin oli tässä vaiheessa kyettävä hillitsemään ikhwan-joukkoja, jotta ongelmia brittiläisten kanssa ei tulisi. Brittien tavoitteena oli nostaa Transjordanian alueella valtaan Abdullah ibn Husain, joka oli Mekan sharifin Husain ibn Alin poika.
Hijazin suhteen Ibn Saud palkittiin kärsivällisyydestään. Vuoteen 1924 mennessä Mekan sharif ei ollut vahvistunut sotilaallisesti, ja poliittisesti se oli heikentynyt. Osmanien valtakunta, jonka sulttaanilla oli myös kalifin arvonimi, kukistui ensimmäisen maailmansodan päätteeksi. Tämän myötä Mekan sharif Husain ibn Ali otti kalifin arvonimen itselleen. Hän toivoi että hän saisi tämän johdosta muslimien tuen, mutta vaikutus oli päinvastainen. Monet muslimit eivät hyväksyneet hänen hallintoaan ja Husainin tilannetta heikensi se, etteivät britit olleet enää kiinnostuneita tukemaan häntä sodan jälkeen. Sen sijaan Ibn Saudin pyrkimys hallita ikhwan-joukkoja Transjordaniassa ja brittiläisten etujen huomioiminen, nostivat hänen suosiotaan brittien silmissä. Ibn Saud oli pitkään odottanut oikeaa hetkeä Mekan ja Medinan valtaamiseen, ja vuonna 1924 wahhabi-armeijat valtasivat alueen vähällä vastarinnalla.