Islamilainen historiankirjoitus
Kalifaatin syntytarina

Lähi-idän arabikalifaatissa alkoi vilkas kirjallinen toiminta sen jälkeen, kun se oli vuoden 750 vaiheilla kokenut vallankumouksen, missä koillisesta Persiasta tullut abbasidien arabiklaani syrjäytti Syyriasta käsin hallinneet umaijadit. Abbasidit perustivat tukikohdakseen Bagdadin lähelle Persian vanhaa valtakeskusta. Uskonnosta muodostui tärkeä ideologinen väline, jolla abbasidikalifit alkoivat lujittaa valtaansa. Abbasidien historiankirjoitus tuli osoittamaan, että valtakunnan ja sen uskonnon alkuperäinen perustaja oli profeetta Muhammed. Abbasidit olivat hänen sukulaisinaan vallan laillisia perijöitä, kun taas kukistetut umaijadit olivat uskosta luopuneita vallananastajia. Historiankirjoitus loi Bagdadissa myös sosiaalista järjestystä, sillä se esitteli usein yksityiskohtaisesti, kenen esi-isät olivat ensimmäisinä kääntyneet islamiin tai ketä Muhammed oli ensimmäisenä kätellyt. Tällaiset teot määrittelivät ja legitimoivat eri sukujen arvojärjestystä.
Islamilaisen historiankirjoituksen keskuksia olivat Bagdadin ohella Persian suuret kaupungit, kuten Merv ja Buhara. Kirjoittajat olivat melkein kaikki kotoisin Persiasta tai Irakista, joka myös oli aikaisemmin kuulunut Persian valtakuntaan. Myös Ibn Ishaq oli taustaltaan irakilainen, sillä perimätiedon mukaan hänen vanhempansa oli siirretty orjina Irakista Medinaan.
Abbasidihallinnon tarve sen oman historian kirjoittamiseen varmistivat resurssit historiankirjoitukselle. Uuden teollisen pohjan tarjosi Kiinasta 700-luvun jälkipuoliskolla tullut paperinvalmistamisen taito, joka teki kirjojen teosta entistä halvempaa. Jo papyrus oli ollut Euroopassa käytettyä pergamenttia huokeampaa, mutta uusi raaka-aine helpotti huomattavasti kirjojen tuotantoa. Paperin huono puoli oli, että se säilyi huonommin kuin pergamentti, joten kirjoitukset tuhoutuivat ellei niitä aika ajoin kopioitu. Näin tehtiin lähinnä vain uskonnollisesti tai poliittisesti tärkeäksi katsotuille kirjoille. Varhaisin säilynyt paperinen käsikirjoitus Lähi-idästä on peräisin vuodelta 866.
Abbasidivaltakunnan historiaa kirjoitettiin valtakunnan virallisella hallintokielellä, joka oli arabia. Sen käyttöön siirryttiin 600-luvun lopulla, ja kieli syrjäytti Syyrian entisen valtakielen aramean sekä Pohjois-Afrikan berberikielet. Persiankieltä se ei pystynyt syrjäyttämään, mutta sitäkin alettiin kirjoittaa arabialaisin merkein. Arabiankielen käyttö ei tarkoittanut, että etniset arabit olisivat olleet tärkeimpiä kirjailijoita. Varhaisten historiikkien luettelo osoittaa, että islamilaista historiankirjoitusta alkoivat hallita etenkin persialaiset oppineet. 900-luvulla muiden kuin arabien merkitys vain vahvistui, kun mukaan tulivat turkkilaiset ja muut myöhemmin islamiin kääntyneet kansallisuudet. Varhaisimpien kirjoittajien synnyinpaikaksi on ilmoitettu Medina, mutta esimerkiksi Ibn Ishaqin kuvaukset Hijazista eivät kerro alueen luonnon tuntemuksesta.
Arabivaltakunnan yhtenäisyys kesti vain kaksisataa vuotta, sillä jo kalifi Harun ar-Rašidin (786–809) aikana Bagdad oli saanut haastajikseen useita muita valtakeskuksia etenkin Persiassa.  Jo sitä ennen suuren valtakunnan reuna-alueet olivat toimineet hyvin itsenäisesti. Islamilainen maailma hajaantui poliittisesti, mutta abbasidien luoma ideologinen rakennelma piti heidät uskonnollisen yhtenäisyyden symboleina senkin jälkeen. Tämä asema heillä säilyi 1500-luvulle asti.