stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo suomalaisista kestävyysjuoksun arvokisamitalisteista

Kestävyysjuoksu on ollut perinteisesti menestyksekäs urheilulaji Suomelle. Aikoinaan Hannes Kolehmaisen sanottiin "juosseen Suomen maailmankartalle" ja Paavo Nurmi on yhdeksällä kultamitalillaan edelleen yksi menestyneimmistä olympiaurheilijoista. Kyseisen aikakauden juoksijoista käytettiin nimitystä "lentävät suomalaiset". Suomalaisten menestys oli huipussaan 1910-luvulta aina talvisotaan saakka hiipuen pikkuhiljaa 1950-luvulle tultaessa. Vuoden 1936 olympialaisissa suomalaiset saavuttivat kolmoisvoiton 10 000 metrin juoksussa (Ilmari Salminen, Arvo Askola ja Volmari Iso-Hollo) ja kaksoisvoiton 5 000 metrin juoksussa (Gunnar Höckert ja Lauri Lehtinen).
Lasse Virénin, Juha Väätäisen, Martti Vainion ja Nina Holménin arvokisavoittojen myötä nähtiin suomalaisen kestävyysjuoksun toinen tuleminen 1970-luvulla. Kaarlo Maaningan vuoden 1980 hopea 10 000 ja pronssi 5 000 metrin juoksuista ovat kuitenkin edelleen viimeiset saavutetut olympiamitalit ja Martti Vainion vuoden 1983 pronssi 5 000 metriltä viimeinen MM-kisamitali. Yli vuosikymmenen kestänyt menestyskausi päättyi ikävällä tavalla vuonna 1984, kun Martti Vainio kärysi dopingista Los Angelesin olympialaisissa 1984 menettäen 10 000 metrin juoksussa saavutetun hopeamitalinsa. Janne Holménin voittama maratonin Euroopan mestaruus vuodelta 2002 katkaisi yllättäen pitkän mitalittoman kauden suomalaisessa kestävyysjuoksussa ratamatkojen arvokilpailuissa. Suuri yllätys koettiin myös Göteborgin EM-kisoissa 2006, kun Jukka Keskisalo voitti 3 000 metrin estejuoksun. Maastojuoksussa Annemari Sandell saavutti Euroopan-mestaruuden vuonna 1995 ja MM-pronssia vuonna 1999.
Maailmanmestaruuskilpailut

Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa on toistaiseksi vain yksi suomalainen yltänyt mitaleille. Tämä tapahtui Helsingin 1983 kisoissa Martti Vainion saadessa pronssia 5 000 metrillä. 10 000 metrin kilpailussa Vainio jäi niukasti neljänneksi.
Maastojuoksun maailmanmestaruuskilpailuja on juostu jo vuodesta 1903. Ne saivat kuitenkin virallisen MM-statuksen vasta 1973 niiden tullessa IAAF:n alaisiksi. Tuona vuonna Pekka Päivärinta voitti Suomen ainoan maailmanmestaruuden.
| Vuosi | Laji | Sija | Urheilija |
| --- | --- | --- | --- |
| 1973 | Maastojuoksu | 1. | Pekka Päivärinta |
| 1973 | Maastojuoksun joukkuekilpailu | 2. | Sinikka Tyynelä, Irja Pettinen, Nina Holmén ja Aila Koivistoinen |
| 1974 | Maastojuoksu | 2. | Nina Holmén |
| 1974 | Maastojuoksun joukkuekilpailu | 3. | Nina Holmén, Pirjo Vihonen, Sinikka Tyynelä ja Irja Pettinen |
| 1983 | 5 000m | 3. | Martti Vainio |
| 1999 | Maastojuoksu | 3. | Annemari Sandell-Hyvärinen |
Euroopan-mestaruuskilpailut

Euroopan-mestaruuskilpailuissa 5 000 metrin juoksussa on voitettu kahdesti (Juha Väätäinen, 1971 ja Taisto Mäki, 1938) ja kolmesti on oltu pronssilla. 10 000 metrin juoksussa on saavutettu viisi mestaruutta (Martti Vainio, 1978, Juha Väätäinen, 1971, Viljo Heino, 1946 ja Ilmari Salminen, kahdesti 1934 ja 1938), yksi hopea ja yksi pronssi. Maratonilla on voitettu viidesti (Janne Holmén, 2002, Veikko Karvonen, 1954, Mikko Hietanen, 1946, Väinö Muinonen, 1938, ja Armas Toivonen, 1934) ja kahdesti on oltu hopealla. Estejuoksussa on saavutettu kaksi voittoa (Jukka Keskisalo, 2006, Topi Raitanen, 2022), yksi hopea ja kolme pronssia.
| Vuosi | Laji | Sija | Urheilija |
| --- | --- | --- | --- |
| 1934 | maraton | 1. | Armas Toivonen |
| 1934 | 10 000m | 2. | Arvo Askola |
| 1934 | 10 000m | 1. | Ilmari Salminen |
| 1934 | 5 000m | 3. | Ilmari Salminen |
| 1938 | maraton | 1. | Väinö Muinonen |
| 1938 | 10 000m | 1. | Ilmari Salminen |
| 1938 | 5 000m | 3. | Kauko Pekuri |
| 1938 | 5 000m | 1. | Taisto Mäki |
| 1938 | 3 000m esteet | 3. | Alf Lindblad |
| 1946 | maraton | 2. | Väinö Muinonen |
| 1946 | maraton | 1. | Mikko Hietanen |
| 1946 | 10 000m | 1. | Viljo Heino |
| 1950 | maraton | 2. | Veikko Karvonen |
| 1950 | 10 000m | 3. | Väinö Koskela |
| 1950 | 3 000m esteet | 3. | Erik Blomster |
| 1954 | maraton | 1. | Veikko Karvonen |
| 1954 | 3 000m esteet | 2. | Olavi Rinteenpää |
| 1971 | 10 000m | 1. | Juha Väätäinen |
| 1971 | 5 000m | 1. | Juha Väätäinen |
| 1974 | 3 000m | 1. | Nina Holmén |
| 1974 | 5 000m | 3. | Lasse Viren |
| 1978 | 10 000m | 1. | Martti Vainio |
| 1978 | 3 000m esteet | 3. | Ismo Toukonen |
| 1982 | 10 000m | 3. | Martti Vainio |
| 2002 | maraton | 1. | Janne Holmén |
| 2006 | 3 000m esteet | 1. | Jukka Keskisalo |
| 2022 | 3 000m esteet | 1. | Topi Raitanen |
Lukáš Dlouhý

| Lukáš Dlouhý |
| --- | --- |
 Lukáš Dlouhý 2013
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. huhtikuuta 1983 (ikä 41)
Kansalaisuus:   Tšekki
Tennispelaaja
Pituus:  185 cm
Paino:  88 kg
Kätisyys:  oikea
Ammattilaisena:  2001–
Palkintorahat:  3 141 040 USD
Kaksinpeli
Paras sijoitus:  73. (3.4.2006)
Voitot/tappiot:  22–54
Grand Slam -turnauksissa
Australian avoimet:  2. kierros (2007)
Ranskan avoimet:  3. kierros (2006)
Wimbledon:  2. kierros (2006)
Yhdysvaltain avoimet:  1. kierros (2006)
Nelinpeli
Paras sijoitus:  5. (22.6.2009)
Turnausvoittoja:  10
Voitot/tappiot:  227–201
Aiheesta muualla
ITF
ATP
Lukáš Dlouhý (s. 9. huhtikuuta 1983 Pisek) on tšekkiläinen tennispelaaja. Nykyisin lähinnä nelinpeliä pelaava Dlouhý on ollut parhaimmillaan nelinpelin ATP-listalla sijalla 5 kesäkuussa 2009. Hän on voittanut kymmenen turnausta nelinpelissä.
Nelinpeliä hän on pelannut viime vuosina paljon yhdessä intialaisen tennislegendan Leander Paesin kanssa. Paesin kanssa hän voitti vuonna 2009 Ranskan avoimet ja Yhdysvaltain avoimet. Kaksinpelissä hän on päässyt parhaimmillaan Grand Slam -turnauksen kolmannelle kierrokselle Ranskan avoimissa 2006. Hän hävisi kolmannen kierroksen ottelunsa seitsemänneksi sijoitetulle Tommy Robredolle.
Aiheesta muualla

Lukáš Dlouhý profiili ATP:n kotisivuilla
Luettelo Hämähäkkimiehen vihollisista

Hämähäkkimiehen viholliset ovat Batmanin vihollisten tapaan miltei yhtä tunnettuja kuin supersankari itse. Elinkaarensa aikana Hämähäkkimies on kohdannut poikkeuksellisen suuren lukumäärän erilaisia vihollisia eri tarinoissa ja sarjakuvalehdissä.
Hämähäkkimiehen vihollisilla on monia yhteisiä piirteitä. Heidän hahmonsa ja persoonansa ovat usein syntyneet tieteellisten kokeiden yhteydessä tapahtuneissa onnettomuuksissa tai virhearvioissa. Monilla vihollisilla on eläimellinen asu tai voimat. Monet vihollisista kärsivät erilaisista psykologisista ongelmista, kuten persoonallisuushäiriöistä, skitsofreniasta, psykooseista tai harhaisuudesta.
Hämähäkkimiehellä on myös useita tavanomaisia vihollisia, joilla ei välttämättä ole supervoimia. Luonnollisesti Hämähäkkimies on myös taistellut lukuisia Marvel-universumin vihollisia vastaan, joita ei pidetä suoranaisesti Hämähäkkimiehen vihollisina.
Murtovaras

Hämähäkkimiehen ensimmäinen vihollinen ei kuitenkaan ollut värikkääseen pukuun sonnustautunut rikollinen, joista hahmo on tunnettu. Ensimmäinen rikollinen oli tavallinen murtovaras, jonka rooli Hämähäkkimiehen synnyssä on kuitenkin merkittävä. Tämä nimeämätön murtovaras sai Hämähäkkimiehen (joka oli päättänyt käyttää hämmästyttäviä voimiaan rahan ansaitsemiseen) ryhtymään aktiivisesti taistelemaan rikollisuutta vastaan.
Hämähäkkimies oli nimittäin erään kerran antanut vartijan jahtaaman varkaan juosta ohitseen asiasta piittaamatta. Pian tämän jälkeen sama mies murtautui Parkerien asunnolle ja murhasi Ben Parkerin, Hämähäkkimiehen sedän. Jahdattuaan varasta erääseen varastoon, Hämähäkkimiehelle selvisi kammottava totuus. Ben-setä eläisi vielä, mikäli hän olisi käyttänyt saamiaan voimiaan vastuullisemmin.
Myöhemmissä sarjakuvissa selviää, että murtovaras oli kätkenyt Parkerien taloon vanhan ryöstösaaliinsa. Varkaan palatessa hakemaan sitä, Hämähäkkimies saa hänet kiinni rysän päältä ja kauhistunut murtovaras saa sydänkohtauksen kuollen pois.
Murtovarkaalla oli myös tytär, nimeltään Jessica Carradine, joka oli vakuuttunut isänsä syyttömyydestä. Syyttäen Hämähäkkimiestä (joka tuolloin oli Ben Reilly, Peter Parkerin klooni) hän saa selville tämän todellisen identiteetin, mutta päättää lopulta jättää menneet taakseen.
Elokuvassa Spider-Man - Hämähäkkimies roisto kaappaa Ben Parkerin ajaman auton ja ampuu tämän. Hämähäkkimies jahtaa varasta varastoon, jossa onneton roisto putoaa ikkunasta kuolemaansa. Elokuvan lopputekstit listaavat hahmon "Carjacker"-nimellä. Varasta esitti Michael Papajohn. Spider-Man 3-elokuvassa kuitenkin paljastuu, että Ben Parkerin tappoi todellisuudessa Hiekkamies, joka myös mukana ryöstössä ennen muuttumistaan superrikolliseksi.
Muita Hämähäkkimiehen ”omia” vihollisia

Ankerias
Blitz
Calypso
Cardiac
Demomörkö
El Toro Negro
Fortunato
Haaska
Harmaakarhu
Hautakivi
Herra Negatiivinen
Hämähäkintappajat, (robotteja)
Kenguru
Kobra
Kultakuoriainen
Kuoriainen
Kurpitsalyhty
Kuuden Kopla/Kahdentoista Kopla, Hämähäkkimiehen vastustajien yhteisryhmittymiä
Lepinkäinen
Linnunpelätin
Michael Morbius
Mister Hyde
Morlun
Moukantappaja
Musta Tarantula
Pilkku
Pöllö
Rengastaja
Robottimestari
Ruusu (Richard Fisk)
Scorpia
Silvermane
Slyde
Skorpioni (Mac Gargan)
Alistair Smythe
Spencer Smythe
Stegron
Suostuttelijat
Tarantula (Anton Miguel Rodriguez)
Tinuri
Tohtori Doom
Tohtori Mustekala (Carolyn Trainer)
Valomestari
Vastaus
Vauhtipiru
Vihreä Menninkäinen II
Vihreä Menninkäinen III
Virvatuli
Hämähäkkimies ja murtovaras, jonka partneri tappoi Hämähäkkimiehen sedän.. (Hämähäkkimies 1/80).
Ääninäyttelijä

Ääninäyttelijä on pelkästään äänellään esiintyvä, yleensä kuunnelmissa, piirros- ja animaatioelokuvissa tai videopeleissä mukana oleva näyttelijä. Ääninäyttelijä voi myös olla mukana videopelien lokalisoinnissa, ulkomaalaisten ohjelmien jälkiäänityksessä, radiokuunnelmissa tai radio- ja televisiomainoksissa.
Suomessa

Suomessa ulkomaisten animaatiosarjojen äänirooleihin haetaan ja pyydetään näyttelijöitä tai laulajia, joiden äänet muistuttavat elokuvan tai sarjan alkuperäisääntä. Koska Suomessa varsinaisia ääninäyttelijöitä on hyvin vähän ja he ovat useimmiten freelancereita, julkisuuden henkilöt ja nimekkäät näyttelijät ovat saaneet lainata äänensä animaatiohahmoille lähinnä elokuvissa. Esimerkiksi suomalaisista Mika Häkkinen on ollut äänenä Disneyn elokuvassa Autot, Antero Mertaranta Pikku Kanasessa ja Tommy Tabermann elokuvassa Arthur ja minimoit. Vuonna 2007 Pixarin animaatiofilmiä Rottatouille olivat ääninäyttelemässä esimerkiksi Sami Garam, Jyrki Sukula ja Jorma Uotinen sekä vuonna 2008 Kung Fu Pandan ääninäyttelemisessä olivat mukana Tommi Evilä ja Arttu Wiskari.
Yhdysvalloissa

Vuosien ajan Yhdysvalloissa ääninäyttelijät ovat olleet lähinnä matalaprofiilisia esiintyjiä lukuun ottamatta Mel Blancia. Heidän määränsä on myös hyvin pieni verrattuna näyttelijöihin erityisesti Hollywoodissa, jossa työskentelee noin 50 ääninäyttelijää. Rooliin saatetaan pyytää tietyn äänen omaavia ääninäyttelijöitä, jotka tekevät aluksi koe-esiintymisiä ennen kuin mahdollisesti saavat roolinsa. Useimmiten koe-esiintymisissä ääninäyttelijä saa joko kuvan hahmosta kuvauksineen tai pelkästään hahmon kuvauksen tekstinä, jonka pohjalta hänen on luotava hahmolle ääni. Koe-esiintymiset saattavatkin kestää kuukausia, mikäli ääniohjaaja ei löydä mielestään sopivaa ääntä tietylle hahmolle. Näin on esimerkiksi käynyt 1990-luvun Batman-animaatiosarjalle, johon jouduttiin pitkään etsimään sopivaa ääntä Batmanille.
Yhdysvalloissa hyvä ääninäyttelijä voi ansaita 850–1 000 dollaria neljän tunnin äänityksestä. Puolestaan Screen Actors Guildin asettamien sääntöjen mukaan neljän tunnin äänityksestä voi normaalisti ansaita noin 760 dollaria.
Yhdysvalloissa > Videopelit

2000-luvulla erityisesti videopeleissä ääninäytteleminen on ollut kasvussa. Yhä useampi näyttelijä tekee näytelmäroolien lisäksi äänirooleja ja videopelien tuotannon kehittyessä menestyneempään suuntaan, osa heistä saatetaan tunnistaa jopa paremmin videopelien rooleista kuin näytelmärooleistaan. Muun muassa Michael Ironside ja Keith David ovat nousseet mittavien televisiourien jälkeen takaisin tunnettavuuteen Splinter Cellin ja Halon myötä. Useat ääninäyttelijät saattavat esiintyä lukuisissa peleissä. Yksi nykyään ehkä tunnetuin ääninäyttelijä videopeleissä lienee Nolan North, johtuen hänen monista eri rooleistaan useissa peleissä.
Yhdysvalloissa > Annie-palkinto

Vuosittaisessa Annie-palkintogaalassa jaetaan palkinto muun muassa ääninäyttelijöille parhaasta televisio- ja elokuvaroolisuorituksesta. Parhaimmillaan ääniroolista on voinut voittaa Emmy-palkinnon, jonka ovat voittaneet muun muassa Dan Castellaneta vuosina 1992, 1993 ja 2004, Nancy Cartwright vuonna 1992, Rob Paulsen vuonna 1999, Pamela Adlon vuonna 2002 sekä Joe Alaskey vuonna 2004.
Japanissa

Japanissa ääninäyttelijät kulkevat nimityksellä seiyū (jap. 声優). Japanin animaatiotuotanto valmistaa noin 60 prosenttia maailman animaatiosarjoista. Maassa on noin 130 seiyū-koulua. Seiyūjen koulutus on Japanissa organisoituneempaa toimintaa kuin esimerkiksi ääninäyttelijöillä Yhdysvalloissa, jossa ei ole ääninäyttelemiseen perustuvia kouluja ja ääninäyttelijöiksi haluavat käyvät lähinnä näyttelijäkoulujen pitämillä äänikursseilla. Seiyū-kouluihin siirrytään peruskoulutuksen jälkeen, mutta vain parhaimmisto oppilaista valitaan seiyūiksi, ja todennäköisyys tulla tunnetuksi alalla on hyvin matala. Kaikki seiyūt eivät ole seiyū-koulujen entisiä oppilaita, vaan heidät on koulutettu ammattiin lapsesta saakka tai he ovat erityisesti vanhojen seiyūjen tapauksessa klassisesti koulutettuja näyttelijöitä, jotka ovat siirtyneet teatterin lavalta ääninäyttelyn maailmaan. 1990- ja 2000-luvuilla on myös yleistynyt menestyvien viihdetaiteilijoiden trendi saavuttaa uutta kuuluisuutta alkamalla seiyūksi.
Seiyūt ovat ääninäyttelijöitä radiokuunnelmissa ja osallistuvat Japanin ulkopuolella tuotettujen elokuvien ja televisiosarjojen japaninkieliseen ääniraidan jälkiäänitykseen, mutta parhaiten heidät tunnetaan animesarjojen ja videopelien ääninäyttelystä. Monien seiyūjen nimi yhdistetään pysyvästi heidän esittämiin roolihahmoihin hyvin suosituissa ja kaupallisesti menestyneissä animesarjoissa. Animen valtavan määrän ja kysynnän takia seiyūjen rooliluettelossa on jopa satakunta animesarjaa. Hyvin menestyvän animaatioteollisuuden takia monet seiyūt ovatkin Japanin populaarikulttuurin kuuluisuuksia, jotka tekevät työtään täysipäiväisesti. Monet vanhempien sukupolvien seiyūt ovat jatkaneet ammattia eläkkeelle ja jopa kuolemaansa asti. Kuuluisat seiyūt siirtyvät usein myös muusikoiksi, J-pop-laulajiksi ja radiojuontajiksi sekä näyttelevät japanilaisissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Japanissa on perustettu seiyūjeille omia värväystoimistoja, jotka päättävät seiyūjen kiinnityksestä animesarjoihin ja valitsevat heille sopivan roolituksen animesarjoissa. Värväystoimistot myös käyvät kaupallisesti tuottoisaa liiketoimintaa seiyūjen työsuhteen siirtämisestä toisten värväystoimistojen kesken. Seiyūjen suosio Japanissa vetää vertoja tavallisille näyttelijöille, pop-muusikoille ja muille viihdemaailman idoleille, ja monet heistä ovat saavuttaneet julkisuuden henkilön aseman. Heille on perustettu fanikerhoja ja vankkoja seuraajakuntia paitsi Japanissa myös Yhdysvalloissa ja muissa länsimaissa.
Seiyūn ammatin suuren arvostuksen takia tunnettuja ja suosittuja seiyūja on lukemattomia, muun muassa Kikuko Inoue, Megumi Hayashibara, Aya Hirano, Aya Hisakawa, Mayumi Iizuka, Mika Kanai, Nana Mizuki, Kotono Mitsuishi, Ikue Ōtani, Romi Paku, Kugimiya Rie, Mitsuki Saiga, Yukari Tamura, Akira Kamiya, Jun Fukuyama, Toshio Furukawa, Tōru Furuya, Daisuke Gōri, Rikiya Koyama, Mamoru Miyano, Toshiyuki Morikawa, Jōji Nakata, Akio Ōtsuka, Chikao Ōtsuka, Rei Sakuma, Kaneto Shiozawa, Minami Takayama, Kōichi Yamadera ja Norio Wakamoto.
Japanissa > Seiyū-termin historia

Japanilaisen ääninäyttelyn juuret ulottuvat 1920-luvun puoliväliin valtion yleisradioyhtiön NHK:n aloitettua ensimmäiset japaninkieliset radiolähetykset. Alun perin japanilaisia radioääniä ja dubbaajia kutsuttiin ”ääninäyttelijöiksi” (jap. 声の俳優, koe no haiyū), mutta käytössä lyhentyi ensimmäiseen ja viimeiseen kanjiin muodostaen sanan seiyū. Sana levisi laajaan käyttöön vasta 1970-luvulla, erityisesti animesarjan Space Battleship Yamato myötä. Jotkut ennen tätä aikaa aloittaneet vanhemmat ääninäyttelijät saattavat vierastaa seiyū-termin käyttöä ja pitävät sitä vähättelevänä, koska se ei enää sisällä "näyttelijä"-sanaa. 1960-luvulla Japanin ulkopuolella tuotettuja elokuvien ja televisiosarjojen tuonnin nousun myötä japaninkielisen jälkiäänityksen tekemistä varten alettiin kouluttaa seiyūja perinteisten elokuva- ja televisionäyttelijöiden paikalle. 1980-luvulle mennessä animesta oli tullut Japanin valtavirtaviihdettä varmistaen seiyūjen yhteiskunnallisen aseman japanilaisessa populaarikulttuurissa. Ensimmäisten erittäin suosittujen animesarjojen seiyūjen nimet levisivät maan halki, ja he alkoivat esiintyä myös animesarjojen ulkopuolella televisio- ja radio-ohjelmissa. 1990-luvun puoliväli esitteli seiyūjen ammattiin uuden menetelmän saada rooleja ja saavuttaa kuuluisuutta videopelien ääninäyttelyllä. Samalla vuosikymmenellä tapahtunut Internetin teknologinen ja yhteiskunnallinen läpimurto antoi seiyūjen faneille menetelmän hankkia, kerätä ja varastoida tietoa seiyūista sekä laajentaa seiyūjen seuraajakuntien levinneisyyttä Japanin ulkopuolelle maailmanlaajuisessa mittakaavassa.
Tunnettuja ulkomaisia ääninäyttelijöitä

| --- | --- |
 Charlie Adler  Jeff Bennett  Mel Blanc  Corey Burton  Daws Butler  Nancy Cartwright  Dan Castellaneta  Peter Cullen  Jim Cummings  Walt Disney  June Foray  Jess Harnell  Don LaFontaine :  Clarence Nash  Ikue Ōtani  Trey Parker  Rob Paulsen  Kevin Michael Richardson  Constantino Romero  Kath Soucie  Matt Stone  Tara Strong  Cree Summer  Frank Welker  Billy West
Suomalaisia ääninäyttelijöitä

Ossi Ahlapuro
Rauno Ahonen
Päivi Akonpelto
Mika Ala-Panula
Pekka Autiovuori
Markus Bäckman
Joel Bonsdorff
Jon-Jon Geitel
Kristiina Halttu
Samuel Harjanne
Heljä Heikkinen
Jarmo Heikkinen
Kari Hietalahti
Meri Holopainen
Veikko Honkanen
Juha Hyppönen
Tiina Isohanni
Antti Jaakola
Titta Jokinen
Veeti Kallio
Aarre Karén
Jari Karjalainen
Petra Karjalainen
Annituuli Kasurinen
Paavo Kerosuo
Kaija Kiiski
Santeri Kinnunen
Mikko Kivinen
Pertti Koivula
Paula Koivuniemi
Kiti Kokkonen
Jarmo Koski
Petrus Kähkönen
Aku Laitinen
Elise Langenoja
Pekka Lehtosaari
Tiia Louste
Bruno Lähteenmäki
Sanna Majuri
Ilkka Merivaara
Sari Ann Moilanen
Sasu Moilanen
Ilkka Moisio
Juha Muje
Seppo Mäki
Heikki Määttänen
Arto Nieminen
Taisto Oksanen
Juha Paananen
Rinna Paatso
Aksu Palmén
Jukka-Pekka Palo
Maija-Liisa Peuhu
Henri Piispanen
Otto Piispanen
Antti Pääkkönen
Antti L. J. Pääkkönen
Seppo Pääkkönen
Tom Pöysti
Matti Ranin
Matti Olavi Ranin
Velimatti Ranta
Jukka Rasila
Carla Rindell
Pasi Ruohonen
Esa Saario
Eero Saarinen
Iina Salin
Jari Salo
Maria Salo
Heikki Sankari
Susa Saukko
Seela Sella
Vesa Silventoinen
Rabbe Smedlund
Petteri Summanen
Akira Takaki
Jarkko Tamminen
Kari Tamminen
Ulla Tapaninen
Nina Tapio
Timo Tuominen
Sami Uotila
Tuomas Uusitalo
Mari Vainio
Paula Vesala
Vesa Vierikko
Ilkka Villi
Pauli Virta
Pauliina Virta
Jukka Voutilainen
Inkeri Wallenius
Tom Wentzel
Arttu Wiskari
Aiheesta muualla

Voice actor (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Luettelo Suomen luteista

Suomessa on tavattu 544 ludelajia 34 eri heimosta. [lähde? ] Suomessa tavattuja luteiden heimoja ovat:
Lutiaiset Ceratocombidae (3 lajia)
Rahkiaiset Dipsocoridae (2 lajia)
Naucoridae (1 laji)
Vesiskorpionit Nepidae (2 lajia)
Pikkumalluaiset Corixidae (29 lajia)
Virtaluteet Aphelocheiridae (1 laji)
Malluaiset Notonectidae (3 lajia)
Pleidae (1 laji)
Kelliäiset Mesovelidae (1 laji)
Punkkiaiset Hebridae (2 lajia)
Vesihiipparit Hydrometridae (1 laji)
Vetiäiset Veliidae (4 lajia)
Vesimittarit Gerridae (9 lajia)
Hyppuluteet Saldidae (21 lajia)
Kuneluteet Miridae (210 lajia)
Keriluteet Microphysidae (5 lajia)
Verkkoluteet Tingidae (21 lajia)
Naskaliluteet Nabidae (13 lajia)
Nokkaluteet Anthocoridae (34 lajia)
Lutikat Cimicidae (4 lajia)
Petoluteet Reduviidae (8 lajia)
Latikat  Aradidae (19 lajia)
Varjoluteet Lygaeidae (70 lajia)
Maltsaluteet Piesmatidae (4 lajia)
Tikkuluteet Berytidae (6 lajia)
Punaluteet Pyrrhocoridae (1 laji)
Ruskoluteet Rhopalidae (12 lajia)
Okaluteet Alydidae (1 laji)
Palleluteet Coreidae (8 lajia)
Piiloluteet Cydnidae (5 lajia)
Orvokkiluteet Thyreocoridae (1 laji)
Lehväluteet Acanthosomatidae (8 lajia)
Kilpiluteet Scutelleridae (4 lajia)
Typpyluteet Pentatomidae (30 lajia)
Lucian Sânmărtean

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Lucian Iulian Sânmărtean
Syntymäaika: 13. maaliskuuta 1980
Syntymäpaikka: Bistrița, Romania
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 176 senttimetriä
Paino: 70 kilogrammaa
Junioriseurat
1987–1998: Gloria Bistrița
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1998–2003 | Gloria Bistrița | 89 | (12) |
| 2003–2007 | Panathinaikos | 24 | (1) |
| 2007–2008 | Utrecht | 16 | (0) |
| 2009–2010 | Gloria Bistrița | 26 | (1) |
| 2010–2014 | Vaslui | 121 | (11) |
| 2014–2015 | Steaua Bukarest | 26 | (5) |
| 2015– | Ittihad | 31 | (6) |
Maajoukkue
| 2000–2002 | Romania U21 | 12 | (1) |
| 2002–2016 | Romania | 21 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 22. toukokuuta 2016.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 22. tammikuuta 2019.
Lucian Iulian Sânmărtean (s. 13. maaliskuuta 1980 Bistrița) on romanialainen jalkapalloilija, joka kotimaansa lisäksi on pelannut Kreikassa, Alankomaissa ja Saudi-Arabiassa. Oikeajalkaisen Sânmărteanin pelipaikka on keskikenttä. Hän on kuulunut myös Romanian jalkapallomaajoukkueeseen.
Seurajoukkueura

Sânmărtean aloitti uransa kotikaupunkinsa Gloria Bistrițassa, jota hän edusti vuodet 1998-2003. Vuonna 2003 hän siirtyi Kreikan Superliigan Panathinaikosiin. Panathinaikosissa Sânmărtean pelasi viisi kautta, mutta tilille kertyi vain 24 ottelua Superliigassa. Kaudella 2003–2004 hän voitti seuran paidassa sekä Superliigan että Kreikan cupin.
Talvella 2007 Sânmărtean siirtyi Alankomaiden Eredivisien Utrechtiin. Hän pelasi seurassa vuoteen 2008 asti ollen kentällä vain 16 liigaottelussa ilman maaleja. Tammikuussa 2009 Sânmărtean palasi kasvattajaseuraansa Gloria Bistrițaan. Hän edusti seuraa vain saman vuoden joulukuuhun asti, kunnes siirtyi FC Vasluihin. Vasluissa pelatun neljän vuoden aikana Sânmărtean voitti Romanian cupin. Hän pelasi 121 ottelua, joissa hän onnistui maalinteossa 11 kertaa.
Talvella 2014 Sânmărtean siirtyi kotimaansa suurseuraan Steaua Bukarestiin, jossa hän voitti liigamestaruuden kaudella 2013–2014 ensimmäistä kertaa urallaan. Myös kaudella 2014–2015 Sânmărtean juhli Liga I:n mestaruutta. Hän pelasi seuran paidassa vuosina 2014–2015 26 ottelua tehden niissä viisi maalia. Vuonna 2014 hänet valittiin vuoden jalkapalloilijaksi kotimaassaan.
Tammikuussa 2015 Sânmărtean siirtyi Saudi-Arabian valioliigan Ittihadiin.
Maajoukkueura

Romaniaa alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa edustanut Sânmărtean debytoi Romanian jalkapallomaajoukkueessa vuonna 2002. Silloinen päävalmentaja Ioan Sabău sanoi Sânmărteanin olevan Romanian lahjakkain pelaaja sitten Gheorghe Hagin. Sânmărteanin ura ei kuitenkaan edennyt odotetulla tavalla loukkaantumisista johtuen ja hän pelasi seuraavat maaottelunsa vasta vuonna 2011, kahdeksan vuotta edellisestä maajoukkuekomennuksesta. Victor Pițurcăn aikana Sânmărtean nousi mukaan maajoukkueeseen vakiopelaajaksi. Hän pelasi kaikkiaan 21 maaottelua, joista viimeisen kesäkuussa 2016..
Saavutukset

Seurajoukkuetasolla
Kreikan Superliiga: 2003–2004
Kreikan cup: 2003–2004
Liga I: 2013–2014, 2014–2015
Romanian cup: 2014–2015
Romanian liigacup: 2014–2015
Henkilökohtainen
Romanian vuoden jalkapalloilija: 2014
Långsjö (Raasepori)

| Långsjö |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Raasepori
Koordinaatit:  60°08′28″N, 23°30′15″E
Järvinumero:  82.002.1.022
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  45,7 m 
Rantaviiva:  5,905 km 
Pinta-ala:  0,41 km² 
 fiLångsjö 
Långsjö on metsäjärvi Raaseporin pohjoisosassa lounaisella Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 41,2 hehtaaria. Etäisyys Tammisaaresta on 18 kilometriä pohjoiseen.