Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssi
Vaikutukset

Neuvostoliitto kirjasi suurimmaksi voitokseen Etykin päätösasiakirjan ”ensimmäisen korin”, jossa taattiin toisen maailmansodan ja vuoden 1947 Pariisin rauhansopimuksen tuloksena syntyneiden valtiollisten rajojen loukkaamattomuus. Neuvostojohtajat odottivat paljon myös idän ja lännen taloudellista yhteistyötä koskeneelta ”toiselta korilta”, mutta käytännössä se jäi muodollisuudeksi läntisen markkinatalouden ja itäisen suunnitelmatalouden sovittamattomien eroavuuksien vuoksi.
Yleisesti odotettiin Helsingin konferenssin muodostuvan kylmän sodan päättäjäistilaisuudeksi. Idän ja lännen vastakkainasettelu kiristyi kuitenkin jo pian Etykin jälkeen. Osapuolet epäilivät vieläkin prosessin jatkamisen tarpeellisuutta. Kylmän sodan näyttämö laajeni 1970-luvun jälkipuoliskolla Euroopasta kolmannen maailman maihin, ja 1980-luvun alkupuolella Euroopassa ajauduttiin sotilasliitto Naton ja Varsovan liiton väliseen ohjusvarustelukierteeseen.
Läntiset kriitikot arvelivat tuoreeltaan sopimuksen sinetöineen Euroopan kahtiajaon. Toisaalta jälkikäteen on ajateltu, että lisääntynyt kulttuurivaihto ja etenkin ihmisoikeuskysymysten nostaminen esille edistivät toisinajattelijoiden liikehdintää itäisessä Euroopassa ja myötävaikuttivat syksyn 1989 vallansiirtoihin sosialistisissa maissa sekä myöhemmin Neuvostoliiton lakkaamiseen valtiona. Sopimuksen innoittamana useisiin Varsovan liiton maihin syntyi niin sanottuja Helsinki-ryhmiä ajamaan ihmisoikeusasiaa sekä edistämään ajatuksen ja ilmaisun vapautta. Puolassa Solidaarisuus-liikkeen keulakuvaksi noussut Lech Wałęsa, joka valittiin myöhemmin maansa presidentiksi, kertoi vuonna 1980 Uuden Suomen kirjeenvaihtajalle saaneensa valtuutuksen ryhtyä taisteluun työläisten oikeuksien puolesta luettuaan Etykin päätösasiakirjan.
Kokouksen jälkeen alettiin kansainvälisessä lehdistössä yleisesti puhua Helsingin hengestä ja liennytys-termi liitetään yleensä Etykin huippukokoukseen. Suomen kansainvälistä asemaa tilaisuus joka tapauksessa vahvisti. Etykin ulkomaiset osanottajat tunnustivat Helsingin puolueettomaksi maaperäksi, ja Suomi saattoi sen jälkeen korostaa puolueettomuuttaan monissa yhteyksissä silloinkin, kun ne eivät ylittäneet uutiskynnystä. Toisaalta kokouksen jälkeen Suomi ja Kekkonen saivat kokea, että Neuvostoliitto ei ollut tunnustanut aidosti Suomen puolueettomuutta, vaan pyrki YYA-sopimukseen vedoten jälleen sitomaan Suomen tiukemmin etupiiriinsä.
Yhdysvaltain presidentiksi Gerald Fordin jälkeen valittu Jimmy Carter nosti Yhdysvaltain ulkopolitiikan keskeiseksi tavoitteeksi ihmisoikeuksien puolustamisen kaikkialla maailmassa. Tämä johti yhteenottoihin Neuvostoliiton kanssa Etykin seurantakokouksissa, joista ensimmäiset pidettiin Belgradissa vuonna 1977 ja Madridissa vuonna 1979. Kun Ronald Reagan syrjäytti Carterin vuonna 1981, Etyk näytti painuvan unohduksiin. Reagan sanoutui heti alusta lähtien irti Etykistä, koska hänen mielestään se ikään kuin laillisti Itä-Euroopan maiden kuulumisen Neuvostoliiton valtapiiriin. Niinpä Suomen Kuvalehden kolumnisti Sakari Virkkunen kirjoitti vuonna 1986, että ”1970-luvun harvoihin maailmanpoliittisiin idylleihin” kuuluneesta Etykistä ”on jäljellä enää kalpea muisto”. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen alettiin kuitenkin yhä laajemmin ajatella, että Etykin ”kolmas kori” oli kaikessa hiljaisuudessa kaivanut maata totalitaarisen järjestelmän alta. Tässä suhteessa on Neuvostoliiton jopa sanottu virittäneen itselleen aikapommin.
Ensimmäinen Etykin seurantakokous järjestettiin lokakuussa 1977 Belgradissa. Myöhemmin Etykin seurantakokous järjestettiin Helsingissä vuonna 1992. Etykin seuraajaksi perustettiin 1994 Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö eli Etyj.
Etykin 10-vuotisjuhlakokous pidettiin Finlandia-talossa ulkoministeritasolla heinä- ja elokuun vaihteessa 1985. Kokousta isännöi Suomen silloinen ulkoministeri Paavo Väyrynen, joka tapasi henkilökohtaisesti kaikki ulkomaiset virkaveljensä. Jännittynyttä kansainvälistä ilmapiiriä kuvasi, että Neuvostoliiton ulkoministeri Eduard Ševardnadze arvosteli Yhdysvaltoja haluttomuudesta neuvotella ohjusvarustelukierteen hillitsemisestä, kun taas Yhdysvaltain ulkoministeri George Shultz luetteli nimeltä mainiten tapauksia, joissa hän katsoi Neuvostoliiton loukanneen ihmisoikeuksia. Presidentti Mauno Koivisto tapasi kahden kesken Shultzin ja Ševardnadzen sekä eräitä muita ulkoministereitä. Kokouksen päätteeksi ei allekirjoitettu minkäänlaista asiakirjaa, vaikka isäntämaa Suomi oli sellaista kaavaillut.
Vuoden 1975 huippukokouksesta pois jääneen Albanian presidentti Ramiz Alia allekirjoitti Etykin päätösasiakirjan Helsingissä 16. syyskuuta 1991. Kuukautta myöhemmin, 15. lokakuuta, allekirjoittajina olivat vuoden 1991 aikana itsenäistyneiden Baltian maiden presidentit, Viron Arnold Rüütel, Latvian Anatolis Gorbunovs ja Liettuan Vytautas Landsbergis. Helmikuussa 1992 päätösasiakirjan allekirjoittivat entisten neuvostotasavaltojen Ukrainan, Valko-Venäjän, Moldovan, Tadžikistanin ja Uzbekistanin valtionpäämiehet. Vuoden 1992 seurantakokouksessa allekirjoittajavaltioiden joukkoon liittyivät Jugoslaviasta itsenäistyneet Slovenia, Kroatia sekä Bosnia ja Hertsegovina ja Neuvostoliitosta itsenäistyneet Armenia, Azerbaidžan, Georgia, Kazakstan, Kirgisia ja Turkmenistan.
Heinäkuussa 2015, jolloin Etykin päätösvaiheesta Helsingissä tuli kuluneeksi 40 vuotta, konferenssin päätösasiakirjan alun perin allekirjoittaneista valtionpäämiehistä olivat elossa vielä Saksan entinen liittokansleri Helmut Schmidt ja Ranskan entinen presidentti Valéry Giscard d’Estaing. Schmidt kuoli 96-vuotiaana saman vuoden marraskuussa ja Giscard d’Estaing 94-vuotiaana joulukuussa 2020.