Azerbaidžanin historia
Itsenäinen Azerbaidžan

Ratkaisematon Vuoristo-Karabahin konflikti johti useiden hallitusten kaatumiseen Azerbaidžanissa. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Armenian ja Azerbaidžanin välille syttyi sota. Helmikuussa 1992 tapahtuneessa Xocalın verilöylyssä armenialaiset surmasivat azereita, minkä jälkeen oppositiopuolueet pakottivat Mütəllibovin eroamaan presidentin tehtävistä ja Yaqub Məmmədovista tehtiin virkaatekevä presidentti. Hän toimi tässä tehtävässä toukokuuhun 1992 saakka, jolloin hän vuorostaan ​​joutui siirtymään pois vallasta, johtuen jatkuvista sotilaallisista tappioista Vuoristo-Karabahissa. Mütəllibov palautettiin presidentiksi, mutta vain kaksi päivää myöhemmin tämä joutui pakenemaan maasta, kun APF:n johtamat väkijoukot hyökkäsivät hallituksen rakennuksiin Bakussa. APF:n väliaikainen hallitus otti vallan, kunnes aiemmin suunnitellut presidentinvaalit voitaisiin järjestää kuukautta myöhemmin.
APF:n johtaja Əbülfəz Elçibəy sai vaalivoiton ja hän muodosti Azerbaidžanin ensimmäisen kommunismin jälkeisen hallituksen. Hän toimi presidenttinä vain vuoden, ennen kuin hänet pakotettiin pakenemaan Bakusta vallankumouksen seurauksena. Tätä kaaosta hyödyntämällä valtaan palasi Heydər Əliyev. Hänen asemansa presidenttinä vahvistettiin lokakuussa 1993 pidettyjen vaalien jälkeen. Əliyevin hallinto turvautui vallassa pysyäkseen lehdistön ja oppositioryhmien uhkailuun ja manipulointiin, mutta Vuoristo-Karabahin konfliktia ei onnistuttu ratkaisemaan huolimatta lukuisista Armenian johtajien kanssa käydyistä huippukokouksista. Neuvotteluja mutkisti Vuoristo-Karabahin tasavallan vuonna 1992 antama itsenäisyysjulistus. Azerbaidžan ei hyväksynyt Vuoristo-Karabahissa aika ajoin järjestettyjen vaalien tulosta vaan piti niitä laittomina. Myös ulkovallat tarjosivat välitysapua kriisin ratkaisemiseksi, mutta tuloksena oli vain tulitaukoja Vuoristo-Karabahissa, eikä lopullista ratkaisua löytynyt. Vuoristo-Karabahin alueen ulkopuolella Armenian joukot taas miehittivät osia Azerbaidžanista lähellä Iranin rajaa. Iran ja Turkki varoittivat Vuoristo-Karabahin armenialaisia lopettamaan hyökkäysoperaatiot, jotka uhkasivat levitä maan rajojen ulkopuolelle. Armenialaiset taas vastasivat väittäen ajavansa Azerbaidžanin joukkoja takaisin suojatakseen Vuoristo-Karabahia. YK:n turvallisuusneuvosto kehotti vuonna 1993 Armenian joukkoja lopettamaan hyökkäyksensä Azerbaidžanin alueille ja keskeyttämään alueiden miehityksen. Turkki vahvisti syksyllä 1993 joukkojaan Armenian vastaisella rajallaan ja vaati Armeniaa vetämään joukkonsa Azerbaidžanista välittömästi. Samaan aikaan Iran suoritti sotaharjoituksia lähellä Nahitševanin autonomista tasvaltaa, mitä pidettiin laajalti varoituksena Armenialle.
Vuoden 1993 loppuun mennessä konflikti oli aiheuttanut tuhansia kuolonuhreja ja satojatuhansia pakolaisia oli muuttanut molemmille puolille Armenian ja Azerbaidžanin rajaa. YK:n arvion mukaan Azerbaidžanissa oli vuoden 1993 lopulla lähes miljoona pakolaista. Taistelut jatkuivat vuoden 1994 alkuun asti, jolloin osapuolten välille saatiin aikaan tulitauko. Azerbaidžanin joukot onnistuivat valtaamaan takaisin osan aiemmin menetetyistä alueista, mutta tulitaukosopimuksen aikaan Armenian joukoilla oli hallussaan 20 prosenttia Azerbaidžanin Vuoristo-Karabahin ulkopuolella olevista alueista. Jännitteet maiden väleillä kiristyivät jälleen 1990-luvun lopulla, kun entinen Vuoristo-Karabahin presidentti Robert Kotšarjan nimettiin Armenian pääministeriksi. Azerbaidžanissa nimitystä pidettiin tarkoituksellisena provokaationa ja rauhanneuvotteut vaikeutuivat. Azerbaidžanin suhteet Venäjään olivat myös kireät, sillä Venäjän mielestä Azerbaidžanin hallitus ei tehnyt mitään estääkseen Tšetšenian kapinallisia toimimasta Azerbaidžanin alueella.
1990-luvulla alkoivat kasvaa Azerbaidžanin saamat öljytulot, kun uusia öljykenttiä löydettiin ja länsimaisten yritysten kanssa solmittiin sopimuksia niiden hyödyntämisestä. Vuonna 2003 presidentti Heydər Əliyev kuoli, ja hänen seuraajakseen tuli hänen poikansa İlham Əliyev, jota hän oli valmistellut seuraajakseen. Oppositioryhmät järjestivät sarjan väkivaltaisia mielenosoituksia, mutta ne eivät onnistuneet pitämään nuorempaa Əliyeviä poissa presidentin virasta. Toimikautensa aikana Əliyev suuntasi Kaspianmeren öljybuumin tuomat tulot osittain sotilaalliseen kehitykseen. Vuonna 2006 Azerbaidžanin sotavoimien sotilaallisen kapasiteetin kuvailtiin olevan lähellä sitä vahvuutta, mikä tarvittaisiin Vuoristo-Karabahin joukkojen haastamiseen. Samana vuonna Vuoristo-Karabah hyväksyi uuden perustuslain, mutta kansainvälinen yhteisö ei tunnustanut alueen itsenäisyysvaatimuksia. Əliyev jatkoi ponnisteluja konfliktin ratkaisemiseksi ja piti neuvotteluja Armenian presidentti Serž Sargsjanin kanssa.
Əliyev varmisti valintansa toiselle kaudelle vuonna 2008 pidetyissä presidentinvaaleissa. Kansainväliset tarkkailijat ilmaisivat huolensa siitä, etteivät vaalit olleet riittävän vapaat ja oikeudenmukaiset, osittain tiedotusvälineitä koskevien rajoitteiden ja kilpailun puutteen vuoksi. Seuraavana vuonna 2009 järjestetyssä kansanäänestyksessä äänestettiin joukko perustuslakimuutoksia, joiden tarkoituksena oli vahvistaa Əliyevin asemaa. Näihin kuului kahden presidenttikauden rajoituksen poisto, joka mahdollisti Əliyevin asettumisen ehdolle kolmannelle kaudelle, sekä uudet mediarajoitukset. Əliyev voitti vuoden 2013 presidentinvaalit, saaden lähes 85 prosenttia äänistä. Oppositio tuomitsi vaalit petosten pilaamiksi. Vaaleja edeltäneiden kuukausien aikana raportoitiin useista tapauksista, joissa toimittajia ja poliittisia aktivisteja, häirittiin tai heidät pidätettiin. Vuonna 2016 äänestettiin jälleen perustuslakimuutoksesta, mikä tiukensi edelleen Əliyevin valtaa. Presidentin toimikautta pidennettiin viidestä vuodesta seitsemään, ja hän ryhtyi asettamaan perheenjäseniään johtaviin tehtäviin maan hallituksessa. Əliyev valittiin neljännelle toimikaudelle vuoden 2018 vaaleissa, joita tärkeimmät oppositiopuolueet boikotoivat.
Vuoristo-Karabahin tilanteesta neuvoteltiin Armenian kanssa jälleen vuonna 2019. Diplomatia kuitenkin katkesi vuonna 2020, ja jännitteiden lisääntyminen johti toisen Vuoristo-Karabahin sodan syttymiseen. Syyskuussa 2020 Vuoristo-Karabahissa käytiin intensiivisempiä ja tuhoisimpia taisteluja sitten 1990-luvun. Taisteluja vauhditti Turkin Azerbaidžanille antama tuki. Taistelut päättyivät tulitaukoon marraskuussa 2020.
Gobustanin kalliopiirroksia ajalta noin 10 000 eaa., osa Unescon maailmanperintökohdetta.
Momine-Khatunin mausoleumi Nahitševanissa.
Şirvanşahien mausoleumi Bakussa.
Məhəmməd Əmin Rəsulzadə oli yksi Azerbaidžanin demokraattisen tasavallan perustajista.