stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
COBOL
Historiaa

COBOL perustuu osittain lippueamiraali Grace Hopperin kehittämään Flow-Matic-kieleen. COBOLin kehitys aloitettiin vuonna 1959 ja ensimmäinen versio esiteltiin vuonna 1960. COBOL kehitettiin komiteassa, joka salli politiikan vaikuttaa päätöksiin: komitean jäsen Jean Sammet on sanonut, että komitea hylkäsi hyviä ideoita jotka se tunnisti IBM:n COMTRANissa (Commercial Translator) vain koska komitea ei halunnut antaa mielikuvaa, että IBM dominoi keskustelua. Yhdysvaltain puolustusministeriö (DOD) käytti huomattavasti rahaa tietokoneisiin jo vuonna 1959 ja tietokoneiden valmistajat tunnistivat tarpeen yhteiselle kielelle. Yhdysvaltain puolustusministeriö oli kuitenkin tiukassa aikataulussa ja suunnitteluvaiheessa tehtiin lyhytnäköisiä päätöksiä.
COBOLin valta-ajan on sanottu olleen 1970–90-luvuilla.
Kieli oli erittäin suosittu 1960–1980-luvuilla ja sillä tehtiin liiketoiminnan ja talouden sovelluksia.
Vuonna 2020 uutisoitiin tarpeelle COBOLia osaaville ohjelmoijille kun Yhdysvaltojen osavaltioiden tietojärjestelmät eivät pysyneet työttömyyshakemusten perässä. Yhdysvaltain työministeriön järjestelmät riippuvat COBOL-koodista.
Reutersin tilaston mukaan käytössä on edelleen 220 miljardia riviä COBOL-koodia ja 43 prosenttia pankkijärjestelmistä riippuu siitä.
Talousjärjestelmissä sanotaan olevan päällekkäisiä kerroksia eri sukupolvilta, jotka ovat usein vahvasti toisistaan riippuvia, joka tekee pankkien järjestelmien päivityksistä monimutkaista. Järjestelmien päivityksistä tekee vaikeamman se, ettei niitä ole aikoinaan dokumentoitu. 
Arvioiden mukaan kolmen biljoonan dollarin edestä päivittäistä kauppaa kulkee COBOLillä tehtyjen järjestelmien kautta. Järjestelmät kattavat tallennustilejä, luottokorttiverkkoja, pankkiautomaatteja, lainoja ja muita palveluja. Digitaalisten pankkien tulo lisää tarvetta ratkaista ongelma harveneville COBOL-osaajille. Jotkin yliopistot tarjoavat edelleen kursseja, mutta kieltä opettelevien määrä on erittäin pieni.
Toisen lähteen mukaan COBOL-koodia on 80 miljardia riviä ja se kasvaa yhä 15 prosenttia vuosittain.
Kielestä on 19 "murretta", joissa on laajennuksia eri tahoilta kuten IBM ja Micro Focus -yhtiöiltä.
Ohjelman rakenne

COBOL-ohjelman tyypillinen piirre on sen jakautuminen divisiooniin eli lohkoihin:
Tunnistuslohko (Identification Division)
Ympäristölohko (Environment Division)
Tietolohko (Data Division)
Toimintalohko (Procedure Division)
Divisioonat voivat jakautua sektioihin, sektiot kappaleisiin, ne taas merkintöihin, määrittelyihin (entry) tai virkkeisiin, jotka puolestaan määreisiin (clause) tai lauseisiin (statement). Proseduurin käskyt on pyritty laatimaan niin lähelle käyttöenglantia kuin mahdollista. Jos ohjelman parametreiksi ja muuttujiksi vielä valitaan sopivia sanoja, tulee proseduurista mahdollisesti täysin yleiskielinen ja englantia hallitsevan maallikonkin luettava.
Esimerkki

"Hei maailma -ohjelma" COBOLilla:
IDENTIFICATION DIVISION.
       PROGRAM-ID. hello-world.
       PROCEDURE DIVISION.
           DISPLAY "Hello, world!"
           .
Toteutukset

Kielelle on tehty useita eri toteutuksia. Avoimen lähdekoodin GnuCOBOL on kehittynyt OpenCOBOLista, jossa on käytetty kokemuksia TinyCOBOLista.
COBOL-IT oli ranskalainen projekti, jonka Micro Focus hankki vuonna 2017. Micro Focus myy Visual COBOLia. GCC:n edustakääntäjänä toimiva gcobol on uusi projekti, josta on kerrottu vuonna 2022.
Aiheesta muualla

COBOL kielen koulutustietoa ja esimerkkiohjelmia
| n k Yleisimmät ohjelmointikielet |
| --- | --- |
Tuotantokäytössä:  Ada  APL  Assembly  AWK  C  C++  C#  COBOL  Dart  Delphi  Eiffel  Erlang  Forth  Fortran  Go  Java  JavaScript  Kotlin  Lisp  Lua  Objective-C  Pascal  Perl  PHP  PostScript  Python  R  Ruby  Rust  Smalltalk  Swift  Tcl  TypeScript  Visual Basic 
Akateemiset:  CLU  Haskell  Logo  ML  OCaml  Prolog  Scheme 
Historialliset:  ALGOL  BASIC  Modula-3  MUMPS  Plankalkül  PL/I  Simula 
Luettelo yleisimmistä ohjelmointikielistä
Hagbyn kirkko

| Hagbyn kirkko Hagby kyrka |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2016.
Sijainti:  Kalmar, Ruotsi
Kirkkokunta:  Ruotsin kirkko
Hiippakunta:  Växjön hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1100-luku
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hagbyn kirkko (ruots. Hagby kyrka) on Kalmarin kunnassa Ruotsissa sijaitseva pyörökirkko 1100-luvun lopulta.
Kuvia

Alttari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hagbyn kirkko Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  KulturNav
Jussi Ronkanen

Jussi Ronkanen (1974)
Aulis Juhani (Jussi) Ronkanen  (9. toukokuuta 1908 Juva – 15. marraskuuta 1994 Jyväskylä) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Nuoruus

Ronkasen vanhemmat olivat maanviljelijä Eino Johannes Ronkanen ja emäntä Tyyne Maria Taskinen ja puoliso vuodesta 1936 Irja Räsänen. Ronkanen kävi Suomen liikemiesten kauppaopiston kurssin 1927–1929, tuli ylioppilaaksi Varkauden yhteiskoulusta 1935 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1938.
Ura

Ronkanen oli A. Ahlström -yhtiön työnjohtaja ja metsäkasööri 1929–1930, metsätyönjohtaja, metsäkasööri, piiriesimiehen apulainen ja konttoristi 1932–1935, apulaismetsänhoitaja Varkaudessa 1938–1939, piirimetsänhoitaja Joensuussa 1939–1950 ja ylimetsänhoitaja Varkaudessa 1950–1959. Oy Wilh. Schauman Ab:n metsäpäällikkö Ronkanen oli Jyväskylässä 1959–1973. Haavoituttuaan kahdesti talvisodassa ja jatkosodassa Ronkanen oli Päämajan puutavarakuljetustarkastaja 1942–1945. Hän oli myös Joensuun metsäpiirin johtaja 1943–1945 ja Väisälän tilan omistaja Juvalla. Varkauden kauppalanvaltuuston jäsen Ronkanen oli 1954–1959, minkä lisäksi hänellä oli lukuisia muita luottamus- ja asiantuntijatehtäviä.
Kunnianosoitukset

Metsäneuvoksen arvonimen Ronkanen sai 1966. Hän sai myös muun muassa Suomen Metsänhoitajaliiton kunniasormuksen ja useita kunniamerkkejä.
Aiheesta muualla

Tuomas Möttönen: Jussi Ronkanen Biografiasampo.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Talousvaikuttajat  Biografiasampo
Matti Mäkinen

Matti Mäkinen -nimisiä suomalaisia henkilöitä ovat:
Matti Mäkinen (1920–2017), diplomi-insinööri, yritysjohtaja ja teollisuusneuvos
Matti Mäkinen (s. 1947), suunnistaja
Matti Mäkinen (s. 1970), Hankasalmen kunnanjohtaja
Matti K. Mäkinen (1932–2017), arkkitehti ja arkkitehtuurin professori.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Matti Mäkinen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
San Lorenzo

San Lorenzo on yleinen paikannimi, joka tulee Pyhästä Laurentiuksesta (esp. San Lorenzo). Sen nimisiä paikkoja on:
Amerikassa

San Lorenzo, kaupunki Argentiinan Santa Fen provinssissa
San Lorenzo, kaupunki Argentiinan Chacon provinssissa
San Lorenzo, kaupunki Brasiliassa
San Lorenzo, satamakaupunki Ecuadorissa
San Lorenzo, kaupunki Hondurasissa Vallen departementissa
San Lorenzo, kylä ja kunta Kolumbiassa
San Lorenzo Tenochtitlán, merkittävä olmeekkien muinainen keskus Meksikossa
San Lorenzo, kaupunki Paraguayssa
San Lorenzon saari, Perussa
San Lorenzo, kylä Perussa
San Lorenzo River, joki Yhdysvalloissa
San Lorenzo, kaupunki Kaliforniassa, Yhdysvalloissa
San Lorenzo, kuvitteellinen saari ja tasavalta Kurt Vonnegutin romaanissa Kissan kehto (1963)
Euroopassa

San Lorenzo de El Escorial, kunta Espanjassa
San Lorenzo, kunta Italiassa Calabrian alueella
San Lorenzon katedraali, Italian Genovassa
San Lorenzon kirkko, Italian Firenzessä
San Lorenzon kirkko, Italian Veronassa
San Lorenzo fuori le Mura, basilika Roomassa
San Lorenzo in Panisperna, kirkko Roomassa
San Lorenzo in Miranda, alun perin Antoninuksen ja Faustinan temppeli Roomassa
Nuppu Oinas

| Nuppu Oinas> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. joulukuuta 1996 (ikä 28) Lappeenranta
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  laulaja, muusikko, sosiaalisen median vaikuttaja
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Tyylilajit:  R&B, pop, rap
Soittimet:  kosketinsoittimet
Levy-yhtiöt:  Monsp (2022–2023) Sony (2024–)
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Nuppu Oinas (s. 11. joulukuuta 1996 Lappeenranta) on suomalainen laulaja, muusikko ja sosiaalisen median vaikuttaja. Hänet tunnetaan Tiktok-tilistään Nuppipaa, jossa hänellä oli kesäkuussa 2023 yli 200 000 seuraajaa.
Oinas tekee omaa musiikkia, joka on tyylillisesti sekoitus modernia R&B:tä, poppia ja räppiä. Hän solmi kesällä 2022 levytyssopimuksen Monsp Recordsin kanssa, josta hän siirtyi Sonylle. Oinas on ollut myös mukana useissa televisio-ohjelmissa.
Tausta

Oinas on kotoisin Lappeenrannasta. Hän kiinnostui musiikista jo lapsena, ja innostui esiintymisestä ala-asteella laulettuaan koululuokkansa edessä. Ensimmäisen kerran Oinas esiintyi televisiossa vuonna 2009, kun hän lauloi Tartu mikkiin -ohjelmassa antaen ääninäytteen Kate Bushin kappaleesta ”Wuthering Heights”. Oinas joutui esiintymisensä vuoksi koulukiusatuksi ja siirtymään yläasteella Sammonlahden koulusta Kimpisen kouluun. Kiusaamisen vuoksi hän myös lopetti lauluharrastuksen kokonaan. Musiikkia hän teki tuolloin kotonaan salaa. Hän harrasti myös teatteria ja yleisurheilua. Yläasteen jälkeen Oinas aloitti taidelukion mutta siirtyi sieltä kiusaamisen vuoksi pian toiseen lukioon.
Oinas motivoitui laulamisesta uudelleen lukion jälkeen opiskellessaan taidekoulu Estradilla. Lauluopettajansa innoittamana hän opiskeli myös pop- ja jazzlaulua Jyväskylän ammattiopistossa. Valmistumisensa jälkeen Oinas muutti vuoden 2018 aikoihin Helsinkiin jatko-opiskelemaan. Hän on opiskellut musiikkipedagogiikkaa Metropolia Ammattikorkeakoulussa, valmistunut muusikoksi ja työskennellyt markkinointitoimistossa.
Ura > Sosiaalinen media

Osan tuloistaan Oinas saa Nuppipaa-nimisestä Tiktok-kanavastaan. Hän julkaisee siellä lauluvideoita ja sketsejä, ja videot ovat huumoripainotteisia. Ensimmäiset Tiktok-videonsa hän julkaisi vuonna 2019 pikkusiskonsa opastamana. Hän ei odottanut videoiden saavuttavan suosiota, joten hän teki niitä ensin pitkälti omaksi ilokseen. Videot olivat aluksi myös englanninkielisiä, kunnes hän huomasi seuraajiensa olevan suomalaisia ja vaihtoi kielen suomeksi.
Tiktokin Nuppipaa-kanavalla oli kesäkuussa 2023 yli 200 000 seuraajaa. Videot ovat myös luoneet nostetta Oinaan musiikkiuralle. Videoitaan hän julkaisee myös Youtubessa. Instagramissa hänellä oli kesäkuussa 2023 noin 19 000 seuraajaa. Oinas on myös mukana Helsingin Sanomien Tunnustus-nimisessä podcastissa.
Ura > Televisio

Oinas oli mukana vuonna 2022 esitettävässä tositelevisio-ohjelmassa Olen Julkkis... Päästäkää Minut Pois!. Oinas on kertonut ohjelman tuoman suuren näkyvyyden vaikuttaneen positiivisesti myös hänen muihin töihinsä ja vieneen esimerkiksi hänen musiikkiuraansa eteenpäin. Hän esiintyi myös draamasarja Salattujen elämien 10. tammikuuta 2022 esitetyssä jaksossa Nella sydänvävynen.
Diskografia > EP:t

Herkkis EP (2023)
Diskografia > Singlet

”Vaniljateetä” (2020)
”Hippiraita” (2020)
”Muuttuu” (2022)
”En mä kaadu” (2022)
”Happee” (2022)
”Herkkis” (feat. Sara Bee, 2023)
”Ei roudareit” (2023)
”Eri suuntaan” (2023)
”Kuokkavieras” (2024)
Diskografia > Vierailijana

Uniikki: ”Museo” (2021)
s:su ”Yritän vaa ymmärtää” (2022)
Lähde:
Aiheesta muualla

Artistisivu (Warnermusiclive.fi)
Nuppipaa – Nuppu Oinaan Tiktok-tili
Nuppipaa – Nuppu Oinaan Youtube-tili
Tiktokkaaja Nuppu Oinas: ”Negatiiviset kommentit jäävät mieleen pyörimään” (audiohaastattelu, Kaupunkikanava.fi)
Nuppu Oinas: ”Ulkopuolelta tuli paljon dumaamista” (audioahaastattelu, Supla.fi)
Nuppu Oinas - Sunnuntaibrunssi - Radio Nova (audiohaastattelu, Radioplay.fi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Kaija Aarikka

Kaija Aarikka vuonna 1949
Kaija Helena Aarikka-Ruokonen (3. helmikuuta 1929 Somero – 14. elokuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen muotoilija ja yrittäjä. Hän perusti vuonna 1954 miehensä Erkki Ruokosen kanssa Aarikka Oy:n ja toimi sen taiteellisena johtajana. Aarikka yhdisti suunnittelemissaan koruissa, leluissa ja kodin käyttö- ja koriste-esineissä leikkimielen ja vahvan muodontajun puun taitavaan ja monipuoliseen käyttöön.
Ura

Aarikka vietti lapsuutensa Somerolla yhdeksänlapsisen perheen kuopuksena. Keskikoulun käytyään hän hakeutui  Hämeenlinnaan Ester Perheentuvan kutomakouluun, jonka tämä oli perustanut lähdettyään opettajan virasta Wetterhoffilta.
Aarikka jatkoi opintoja Ateneumin eli Taideteollisen oppilaitoksen tekstiililinjalla Helsingissä vuodesta 1951 alkaen. Viimeisenä opiskeluvuonna hän tarvitsi napit ompelemaansa luonnonväriseen villapukuun. Kun sopivia ei löytynyt, hän päätti tehdä ne itse, Ruoholahden lautatarhasta löytämästään jakarandan palasesta.
Valmistumisvuonnaan Aarikka avioitui kotipitäjästään kotoisin olevan Erkki Ruokosen kanssa, joka opiskeli Ateneumin iltalinjalla metallitöitä. Ruokonen ehdotti Aarikalle yrityksen perustamista suosiota saaneiden nappien valmistamiseksi. Näin sai alkunsa nappien, puukorujen ja muiden pienten puuesineiden ympärille rakentunut Aarikka Oy, jonka valmistusmenetelmien kehittämisessä Ruokosella oli merkittävä rooli. Päävastuu Aarikka Oy:stä on sittemmin siirtynyt heidän tyttärilleen: Pauliina Aarikka toimii suunnittelujohtajana ja Sarianna Partanen toimitusjohtajana.
Kaija Aarikka oli oman yrityksensä pääsuunnittelija, mutta hän suunnitteli freelancerina myös muille yrityksille kuten Tampellalle, Humppilan lasitehtaalle ja A. Ahlströmille. Humppilalle Aarikka suunnitteli muun muassa Heiniä kainalossa -sarjan lautasia ja Lappi-lasisarjan.
Aarikka sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1994. Kauppaneuvoksen arvon hän sai vuonna 1999.
Taidehallissa oli Kaija Aarikka -näyttely 9.9.2023-7.1.2024. Näyttelyn pääosassa oli valtavan iso Pässi, mutta myös esineitä ja koruja useilta vuosikymmeniltä.
Kirjallisuutta

Saure, Salme: Aarikka: Oman maan mansikka.  Helsinki:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-17799-0
Aiheesta muualla

Aarikka Oy
Sundqvist, Janne: Muotoilija Kaija Aarikka on kuollut Yle Uutiset.  15.8.2014. Viitattu 15.8.2014.
Aarikka-Ruokonen, Kaija hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Talousvaikuttajat  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Puolisot työn ääressä 1950-luvulla
Ainola

| Ainola |
| --- | --- |

Osoite:  Ainolankatu 1
Sijainti:  Järvenpää
Koordinaatit:  60°27′13″N, 025°05′14″E
Rakennustyyppi:  asuinrakennus
Valmistumisvuosi:  1904
Suunnittelija:  Lars Sonck
Rakennuttaja:  Jean Sibelius
Omistaja:  Senaatti-kiinteistöt
Haltija:  Ainolasäätiö
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ainola on säveltäjä Jean Sibeliuksen ja hänen puolisonsa Aino Sibeliuksen asuintalo, joka on vuodesta 1974 alkaen toiminut kotimuseona. Se sijaitsee nykyisen Järvenpään Lepolan kaupunginosassa lähellä Tuusulanjärven rantatien pohjoispäätä. Arkkitehti Lars Sonckin suunnittelema rakennus valmistui vuonna 1904, ja se oli osa Tuusulanjärven taiteilijayhteisöä.
Ainolan tontti on kooltaan noin neljä hehtaaria, ja siihen kuuluu päärakennuksen lisäksi puuvaja, talli, saunarakennus, laaja puutarha ja luonnontilainen sekametsä sekä Aulis Blomstedtin piirtämä museotoimintaa varten tehty huoltorakennus. Pihapiirin eteläosassa on puolestaan Sibeliusten hauta, jonka pronssinen hautapaasi on myös Blomstedtin suunnittelema. Ainolan päärakennuksessa on myös huomattava taidekokoelma, johon kuuluu muun muassa Akseli Gallen-Kallelan, Oscar Parviaisen, Albert Edelfeltin ja Aino Sibeliuksen veljen Eero Järnefeltin töitä.
Ainola oli sekä Sibeliusten perheen koti että Jeanin työtila. Sibeliuksen säveltäessä Ainolassa vaadittiin täydellistä hiljaisuutta, eikä rakennukseen tästä syystä asennettu vesijohtoja Jeanin eläessä. Ainolassa asuessaan hän sävelsi mittavan määrän tunnetuimmista teoksistaan, ja rakennuksista tuli jo 1920-luvulla monien merkittävien muusikoiden vierailukohde.
Rakennushistoria > Tausta

Suomalaiset taiteilijat alkoivat 1800-luvun lopulla kiinnostua muuttamisesta maaseudulle, kun Helsingin pieni kulttuuripiiri alkoi tuntua tunkkaiselta ja kahlitsevalta Euroopan suurkaupunkien rinnalla. He kokivat suomalaisen luonnon vapauttavana elementtinä. 1890-luvun puolivälissä Emil Wikström muutti Sääksmäelle ja Akseli Gallen-Kallela Ruovedelle. Tuusulaan muuttivat ensimmäisinä Juhani Aho ja Venny Soldan-Brofeldt. Aho oli seuramies, jonka kanssa monet viihtyivät. Ahon ja Soldan-Brofeldtin perässä Tuusulanjärven rannalle tulivat taidemaalarit Pekka Halonen ja Eero Järnefelt. Tuusulan Rantatien yhteyteen syntyi taiteilijayhteisö, johon rakennettiin useita taiteilijakoteja. Ahon ja Soldan-Brofeldtin vuokrakotia alettiin kutsua Aholaksi. Järnefeltin Suviranta valmistui 1901 ja Halosen Halosenniemi 1902.
Jean ja Aino Sibelius menivät kihloihin vuonna 1890 ja naimisiin 1892. He olivat jo kihlausaikana haaveilleet omasta mökistä, mutta rahapula esti pitkään aikeet. Jean Sibelius palasi alkukesällä 1898 Berliinistä Suomeen. Ensimmäisen sinfonian luomistyö oli alkanut Berliinissä, ja Sibelius jatkoi sen säveltämistä anoppinsa Elisabeth Järnefeltin luona Lohjalla. Helsingissä työhön keskittymistä vaikeuttivat sekä toveripiirin iloiset illat että kolmannen tyttären syntymä.
Jean Sibelius muutti vuodenvaihteessa 1898–1899 Keravalle Lundgrenin huvilaan, joka oli paikkana erinomainen muttei sopinut perheasunnoksi. Perheenä Sibeliukset muuttivat toukokuussa 1899 Mattilan taloon. Se tuntui alkujaan varsin toimivalta kodilta, mutta Sibeliukset asuivat siellä lopulta vain kolme vuotta. Heidän elonsa Mattilassa oli varsin rikkonaista. Jean tuskastui Mattilan hiljaisuuteen, ja Aino murehti myös omaa yksinäisyyttään. Helmikuussa 1900 Sibeliusten nuorin tytär kuoli lavantautiin. Jean hukutti murheensa työhön, ja Ainon elämä Mattilassa kävi entistä ankeammaksi. Mattilan-aikaa onkin pidetty Sibeliusten avioliiton vaikeimpana, ja lopulta Aino eristäytyi lapsineen varsin pitkälti muusta maailmasta.
Sibeliukset palasivat Helsinkiin syksyllä 1902. Aino odotti tuolloin tammikuussa 1903 syntynyttä lasta. Helsinki oli kuitenkin vain välivaihe. Ainonkin mukaan ”tämä kaupungissa olo on meille vaan välttämätön väliaste oman paikan hankkimiseksi”. Sibeliukset olivat jo ilmeisesti vuoden 1901 lopulla alkaneet pohtia oman talon rakentamista. Rakennuspaikka löytyi Tuusulaan vielä tuolloin kuuluneesta Järvenpään kylästä kevättalvella 1903 Jean Sibeliuksen ja Eero Järnefeltin hiihtoretkellä.
Sibeliukselle tonttikauppa oli riski, sillä kesällä 1903 hänen tulonsa kattoivat vain kahdeksasosan hänen veloistaan. Ainolan rakentaminen rahoitettiin suurelta osin lainoilla ja vekseleillä, vaikka rahatilannetta hieman auttoikin Jean Sibeliuksen enolta Axel Borgilta saatu perintö. Tontti tunnettiin tuolloin ”Kielorinteenä”, ja sen omisti Järvenpään kartano. Sibelius pyrki parantamaan taloutta säveltämällä ahkerasti ja johtamalla mahdollisimman montaa konserttia, koska niistä sai hyviä palkkioita.
Talo nimettiin Ainolaksi Aino Sibeliuksen mukaan.
Rakennushistoria > Asuintalosta museoksi

Jean Sibelius kuoli syyskuussa 1957. Aino Sibelius asui Ainolassa 12 vuotta miehensä kuoleman jälkeen. Viimeiset elinkuukaudet hän joutui kuitenkin sairauden takia viettämään Mehiläisen sairaalassa. Sibeliukset on haudattu kotinsa puutarhaan.
Aino Sibeliuksen kuoleman jälkeen Ainolan kohtalosta oltiin huolestuneita, ja ilmeisesti Sibelius-Seurassa alkoi ensimmäisenä keskustelu rakennuksen säilyttämisestä museona. Sibeliusten suvun edustaja Martti J. A. Paloheimo luonnosteli vuonna 1971 museon tarkoitusta, ja syksyllä Sibelius-Seura alkoi viedä asiaa eteenpäin puheenjohtajansa Roger Lindbergin johdolla. Kauppaneuvoksena hänellä oli hyvät suhteet valtiovaltaan ja rahoittajiin. Lisäksi Suomen Kulttuurirahaston yliasiamies L. A. Puntila oli vaikuttamassa taustalla.
Ainolasäätiö perustettiin 22. helmikuuta 1972 hoitamaan rakennuksia ja ylläpitämään perustettavaa kotimuseota. Perustajina olivat opetusministeriö, Sibelius-Seura ja Sibeliusten omaiset. Perustamisen jälkeen Sibeliusten tyttäret, Eva, Ruth, Katarina, Margareta ja Heidi myivät maaliskuussa 1972 Ainolan Suomen valtiolle. Kauppaan kuului koko tontti rakennuksineen ja irtaimistoineen eli myös nuottijulkaisuineen, kirjoineen ja taideteoksineen.
Ainolaa hallinnoimaan perustettiin kolmeksi vuodeksi valittava hallitus, johon opetusministeriö asettaisi neljä, Järvenpään kaupunki yhden ja Sibelius-Seura kaksi henkilöä. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin kauppaneuvos Roger Lindberg. Ainola avattiin museona kesällä 1974, ja siellä vieraili ensimmäisenä kesänä 16 000 henkilöä. Vuotuiset kävijämäärät asettuivat noin 30 000 – 40 000 väliin.
Ainolan rakennuksia kunnostettiin Museoviraston valvonnassa 1980-luvun puolivälissä. Kunnostusten pääsuunnittelija oli Sibeliusten tyttärenpoika, arkkitehti Severi Blomstedt. Ainola olikin suljettuna vuoden 1988. Tuolloin pihan salaojat kunnostettiin ja aita ja portit uusittiin. Museo siirtyi vuonna 1999 Museovirastolle. Rakennuksia on sen jälkeen kunnostettu 2000- ja 2010-luvuilla. Senaatti-kiinteistöille museo siirtyi vuonna 2014.