stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaiken teoria (albumi)
Albumin sisältö > Joka puolella

Albumin kolmas kappale Joka puolella ottaa tarkasteluun keikkaelämän piirteet, joiden kuvaillaan olevan samat paikkakunnasta riippumatta. Tästä kumpuaa myös kappaleen nimi.
Are räppää kappaleessa muun muassa keikkojen tarjoamista vaatimattomista eduista ja vähäisistä käteiskorvauksista. Hän mainitsee saavansa usein yhteistyöpyyntöjä backstagella, mutta kokee olevansa monien artistien kanssa eri aallonpituudella.
Are mainitsee kappaleella osallistuvansa rap-tapahtumiin ja -tuotantoon myös oman artistiuransa jälkeen. Hän sanoo pitävänsä montaa rap-piireistä tuttua paikkaa toisena kotina.
Kappaleet

Laskettu aika – 2.36
Kuumien käsien harha – 3.14 (feat. Gettomasa)
Joka puolella – 3.23
Menos mihinkään – 3.48
Omat – 2.57 (feat. Axel Kala)
Tullintorilla – 2.25
Pienet jutut (Sturgeonin laki) – 2.52
Matteus-vaikutus – 3.13
Mandela-efekti – 3.00
Musta joutsen – 3.10
Vois lähtee kotiin – 1.57
Yhdet vielä – 3.32
Pajupilli

Yksinkertainen pajupilli. Soitin on käyttövalmis, kun kuori pujotetaan paikoilleen.
Pajupilli on pajusta, yleensä vuolemalla, valmistettu yksinkertainen soitin. Pajupillejä on kaksi perusmallia: huilua läheisesti muistuttava, jossa ilmapatsaan kokoa ja samalla sävelen korkeutta säädetään sormilla peitettävillä rei'illä, ja toinen jossa ilmapatsasta säädellään pillin sisällä vapaasti liikkuvalla "männällä".
Pajun soveltuvuus pillin tekoon johtuu siitä, että tuoreen pajunoksan kuoren voi irrottaa hieman (esimerkiksi puukalikalla) naputtelemalla, jolloin kuoresta voidaan tehdä ontto putkilo. Kotipihlaja soveltuu myös pillin tekemiseen ja on joissakin paikoissa pajua helpompi löytää.
Yksinkertainen pajupilli valmistetaan muotoilemalla oksanpätkän pää suuhun sopivaksi ja leikkaamalla kuoreen pieni lovi muutaman senttimetrin päähän tästä päästä. Sen jälkeen kuoresta irrotetaan halutun mittainen pätkä tekemällä oksan ympäri viilto ja naputtelemalla kuorta esimerkiksi puukon kahvalla. Kuoren pitäisi tämän jälkeen irrota kevyesti kääntämällä, ja sen voi vetää erilleen. Sitten lovea suurennetaan puukolla ja veistetään oksaa hiukan ohuemmaksi loven ja soittopään välistä. Kun kuori nyt pujotetaan takaisin paikalleen, kuoren ja oksan väliin jää ohut ilmakanava. Ääni syntyy, kun puhalluksen aiheuttama ilmapatsas värähtelee lovessa.
Pilli voidaan myös tehdä männättömäksi ja ilman ylimääräisiä reikiä. Tälläinen pilli on periaatteessa yksiääninen, mutta sen säveltasoa voi muunnella vaihtelemalla ilmanpainetta ja sulkemalla putken päätä sormenpäällä. Kolmantena keinona vaihdella sävelkorkeutta on sulkea pilli kouran sisään ja vaihdella sekä ilmanpainetta että kouran tilavuutta (pillin on oltava riittävän pieni). Kyllin pitkäksi rakennettu pajupilli voi toimia yläsävelhuilun tapaan (engl. overtone flute). Tällaisesta soittimesta on käytetty Suomessa myös nimitystä pitkähuilu.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pajupillin valmistusohje (Kuvallinen, vaiheittain etenevä ohje pajupillin rakentamiseen.) nba.fi. Viitattu 5.10.2010.
Kettumäki, Antti: Pajupillin tekeminen on mukavaa puuhaa – näillä ohjeilla onnistut yle.fi. Viitattu 5.6.2017.
Erilaisten pajupillien tuottamaa ääntä schizoaffective.org. Viitattu 5.10.2010. (englanniksi)
Levä

Rakkohauru ja sahahauru kuuluvat kromalveolaatteihin.
Levä on yhteisnimitys ryhmälle melko alkeellisia aitotumaisia yksi- ja monisoluisia eliöitä, joille yhteistä on, että ne kaikki yhteyttävät eli kykenevät fotosynteesiin. Tieteellisen luokittelun kannalta levät eivät muodosta kehityshistoriallisesti eli fylogeneettisesti yhtenäistä ryhmää. Nimitys "levä" viittaakin lähinnä tiettyihin elintapoihin tai ulkoisiin piirteisiin. Nykyisten tutkimusten perusteella vaikuttaa siltä, että erilaiset hyvinkin toisistaan poikkeavat alkueliöt ovat vuosimiljoonien aikana ottaneet soluihinsa endosymbionteiksi syanobakteereja tai muita yhteyttäviä yksisoluisia eliöitä ja näin kehittyneet levämäisiksi eliöiksi.
Fylogeneettisen tulkinnan mukaan eri leväryhmien voidaan katsoa kuuluvan erilaisiin itsenäisiin pieniin eliökuntiin; tosin viherlevät luetaan samaan kuntaan kasvien kanssa. Yksinkertaistetussa luokittelussa näitä pienempiä eliökuntia nimitetään yhteisnimityksellä protistit eli alkueliöt. Aiemmin myös esitumalliset syanobakteerit eli sinilevät luettiin leviin, mutta sittemmin niiden on todettu olevan bakteereja. Levät ovat hyvin moninainen ja varsin keinotekoisesti luokiteltu eliöryhmä, ja niitä kutsutaankin yhteisellä nimellä lähinnä käytännöllisistä syistä.
Ryhmät

| Kunta | Kaari | Luokkia |
| --- | --- | --- |
| Archaeplastida  (kasvit sensu lato) | Chlorophyta (varsinaiset viherlevät) | Chlorophyceae, Ulvophyceae, Trebouxiophyceae, Prasinophyceae |
| Archaeplastida  (kasvit sensu lato) | Charophyta (näkinpartaislevät) | Mesostigmatophyceae, Chlorokybophyceae, Klebsormidiophyceae, Zygnemophyceae, Desmidiales, Coleochaetales, Charales |
| Archaeplastida  (kasvit sensu lato) | Rhodophyta (punalevät) | Florideophyceae, Bangiophyceae, Cyanidiophyceae |
| Archaeplastida  (kasvit sensu lato) | Glaucophyta (glaukofyytit) |  |
Chromalveolata  (kromalveolaatit): 
| Chromalveolata  (kromalveolaatit) | Heterokontophyta (ruskeat levät) | Bacillariophyceae (piilevät), Phaeophyceae (ruskolevät), Chrysophyceae (kultalevät), Xanthophyceae (keltalevät), Synurophyceae, Actinochrysophyceae, Pelagophyceae, Phaeothamniophyceae, Raphidophyceae, Eustigmatophyceae; lisäksi viherhiukkasettomia luokkia (ns. leväsienet) |
| Chromalveolata  (kromalveolaatit) | Haptophyta (tarttumalevät) | Pavlovophyceae, Prymnesiophyceae |
| Chromalveolata  (kromalveolaatit) | Cryptophyta (nielulevät) | Cryptophyceae |
| Chromalveolata  (kromalveolaatit) | Pääjakso Alveolata,  alakaari Dinoflagellata (panssarisiimalevät) | Dinophyceae (panssarilevät), Noctiluciphyceae, Syndiniophyceae |
| Excavata  (ekskavaatit) | Euglenozoa | Euglenoidea (silmälevät) |
Ominaisuudet

Valtaosa levistä on yhteyttäviä eliöitä. Ne ovat todelliset maapallon keuhkot, sillä ne tuottavat suuren osan ilmakehän hapesta.
Yksinkertaisimmat levät ovat yksisoluisia, mutta kehittyneimmät merilevät saattavat kasvaa jopa 50 metrin mittaisiksi. Levillä ei ole varsinaisille kasveille ominaisia osia, kuten lehtiä, kukkia tai juuria, mutta yhteyttämiskyky erottaa ne useimmista muista alkueliöistä. Lehtivihreän ohella levät saattavat sisältää muitakin pigmenttejä, kuten keltaisia tai ruskeita karotenoideja ja sinisiä tai punaisia fykobiliinejä, jotka antavat leville niiden ominaisvärin.
Juurten sijasta joillakin levillä on tarttumisrihmat, joilla ne pysyvät kiinni alustassa. Toisin kuin kasvien juuret, nämä rihmat eivät kuljeta vettä tai ravinteita. Joillakin lajeilla on myös muodoltaan lehteä tai vartta muistuttavia rakenteita tai kaasun täyttämiä kellukkeita.
Myös levien solurakenne muistuttaa kasveja, poikkeuksena piilevät, joiden soluseinä koostuu piidioksidista. Monilla yksisoluisilla levillä on kuitenkin soluseinässään värekarvoja, joiden avulla ne pystyvät uimaan vedessä. Muutamat lajit, joilla soluseinä ei ole jäykkä, pystyvät lisäksi ryömimään amebojen tapaan.
Kehitys

Endosymbioositeorian mukaan leviksi kutsutut eliöryhmät syntyivät, kun syanobakteerit muodostivat solunsisäisen symbioosin eli endosymbioosin joidenkin yksisoluisten aitotumaisten eliöiden kanssa ja kehittyivät leväsolun kloroplasteiksi. Tällä tavoin otaksutaan syntyneen niin sanotun Archaeplastida-ryhmän, johon on sisällytetty kasvit ja viherlevät, punalevät ja glaukofyytit. Ensimmäinen tunnettu aitotumaiseksi otaksuttu levämäinen eliö oli Grypania, joka ilmestyi noin 2100 miljoonaa vuotta sitten. On kuitenkin epäselvää, mihin kehityslinjaan se kuului. Vanhimmat punaleväksi määritetyt fossiilit on löydetty 1200 miljoonaa vuotta vanhoista kerrostumista.
Molekyylitaksonomisten tutkimusten perusteella on kuitenkin ilmeistä, että endosymbioosia tapahtui tämän jälkeen sekundaarisesti eli eräät aitotumaiset yksisoluiset eliöt ottivat endosymbionteikseen jo viherhiukkaset saaneita Archaeplastida-ryhmän eliöitä, jolloin kehittyivät muun muassa ruskeat levät sekä panssari- ja nielulevät. Monissa leväsoluissa on nykyäänkin havaittavissa näistä endosymbionttisista eliöistä peräisin olevia jäänteitä, kuten esimerkiksi ruskeiden levien viherhiukkasten ympärillä oleva ylimääräinen kalvopari.
Edellä todetusta johtuen levät eivät ole monofyleettinen ryhmä, eli niillä ei ole yhteistä kantamuotoa. Siksi levistä ei voida muodostaa taksonia eli yhtä tiettyä tieteellisesti luokiteltua eliöryhmää.
Ensimmäiset levät alkoivat siirtyä maalle ordovikikaudella 510–439 miljoonaa vuotta sitten, joidenkin tutkimusten mukaan jo 700 miljoonaa vuotta sitten, kun yhteyttämisen tuloksena syntynyt otsonikerros mahdollisti elämisen myös maalla. Alkeellisista viherlevistä kehittyivät näkinpartaislevät (Charophyta), joiden lajeista puolestaan kehittyivät sammalet ja niistä putkilokasvit. Viherlevät ovat siten varsinaisten kasvien (versokasvit) esimuotoja. Ruskeat levät puolestaan ovat puna- ja viherleviä huomattavasti nuorempi eliöryhmä, joiden fossiiliaineisto alkaa liitukaudelta 120 miljoonan vuoden takaa.
Elinympäristö

Useimmat levät elävät makeissa ja suolaisissa vesistöissä, joissa ne joko ajelehtivat irrallaan tai ovat kiinnittyneinä pohjaan. Lisäksi ne ovat metsien kosteiden paikkojen tavallisia asukkeja. Leviä on kuitenkin tavattu myös lumesta, merellä olevan jääpeitteen alta ja läpikuultavien kvartsilohkareiden alta Namibin aavikolla – lähes kaikkialta, missä vain on pysyvää kosteutta ja vähäistäkin valoa. Levät muodostavat usein symbiooseja muiden eliöryhmien kanssa: jäkälät ovat sienten ja levien symbioottisia kaksoiseliöitä, ja korallieläimet taas tarvitsevat Zooxanthellae-ryhmään kuuluvaa yksisoluista levää muodostaakseen koralliriuttoja.
Käyttö

Joitakin leviä käytetään raaka-aineina hyvin erilaisiin käyttötarkoituksiin. Niitä käytetään mm. hammastahnaan, muoveihin, meikkeihin ja jäätelöön.
Japanissa syödään runsaasti useita eri levälajeja. Länsimaissakin tunnetaan muiden muassa nori, wakame ja arominvahventeena toimiva kombu.
Hyytelöaineena käytetty agar valmistetaan punalevistä. Eräitä lajeja käytetään myös rehuksi ja lannoitteeksi sekä biodieselin valmistukseen, joskus jopa tatuoinneiksi.
Kirjallisuutta

Rikkinen, Jouko: Leviä, sieniä ja leväsieniä: Johdatus levien ja sienten monimuotoisuuteen.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1999.  ISBN 951-570-363-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Levä Wikimedia Commonsissa
The Seaweed Site: information on marine algae Irish Seaweed Research Group. Viitattu 1.9.2016.
Euglena-suvun silmälevän anatomiaa:
1. mikrotubuluksia, 2. solunesterakkula, 3. pistesilmä, 4. siimat, 5. ontelo, 6. fotoreseptori / siimojen kanta, 7. kinetosomi, 8. viherhiukkanen, 9. kalvo, 10. tuma, 11. tumajyvänen
Undaria pinnatifida -kasvusto Australian vesissä, missä se on paikallista luontoa uhkaava tulokas. Lajista valmistetaan wakamea.
Spirulinajauhetta.
Tarzanin poika (elokuva)

| Tarzanin poika> Tarzan Finds a Son! |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Richard Thorpe
Käsikirjoittaja:  Cyril Hume
Tuottaja:  Sam Zimbalist
Säveltäjä:  William Axt
Kuvaaja:  Leonard Smith
Leikkaaja:  Gene Ruggiero
Tuotantosuunnittelija:  Cedric Gibbons
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Loews Cineplex Entertainment
Kesto:  88 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Edeltäjä:  Tarzanin pako
Seuraaja:  Tarzan ja salainen aarre
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tarzanin poika (engl. Tarzan Finds a Son!) on Richard Thorpen ohjaama yhdysvaltalainen seikkailuelokuva vuodelta 1939. Siinä Tarzania näyttelee Johnny Weissmuller, hänen löytölastaan nuori Johnny Sheffield ja Janea Maureen O’Sullivan.
Juoni

Elokuvan tarina pohjautuu Edgar Rice Burroughsin samannimiseen romaaniin. Siinä lentokone putoaa viidakkoon, ja ainoa henkiinjäänyt on pieni poika. Tarzan ja Jane ottavat pojan hoitoonsa ja kasvattavat tätä viidakon elintapoihin. Kun viidakkoon saapuu retkikunta koneenhylkyä etsimään, osoittautuu että poika on brittiläisen aatelisperheen miljoonaperijä. Alkaa taistelu pojan huoltajuudesta.
Vastaanotto

Tarzanin poika sai Suomessa ensi-iltansa talvisodan aikana, uudenvuodenaattona 1939 Helsingin Capitolissa. Uudelleen se tuli teattereihin 20 vuotta myöhemmin vuonna 1959. Se on esitetty usein myös suomalaisilla televisiokanavilla.
Helsingin Sanomat kirjoitti maaliskuussa 1979, että Tarzanin poika on hieman selvemmin perhe-elokuva kuin monet muut Weissmullerin tähdittämät Tarzan-elokuvat. Televisiosivun arvioijan mielestä elokuva alkaa jo hieman toistaa vuosia aiemmin alkaneen elokuvasarjan juonikuvioita ja kohtausten rakenteita.
Markéta Davidová

| Markéta Davidová |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. tammikuuta 1997 (ikä 27) Jablonec nad Nisou, Tšekki
Ampumahiihtäjä
Lempinimi:  Makula
Laji:  ampumahiihto
Seura:  SKP Kornspitz Jablonec
Sukset:  Salomon
Maailmanmestaruuskilpailut
Joukkueet:  2 (2020, 2021)
Mitalit:  2 (1 kulta)
Maailmancup
Kaudet:  2016–
Kaikki voitot:  4
Kaikki palkintosijat:  12 (+ 2 viestiä)
 Tietolaatikko päivitetty 7. joulukuuta 2024 
Aiheesta muualla
IBU
| Mitalit> Maa:  Tšekki.Naisten ampumahiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Tšekki.Naisten ampumahiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Tšekki.Naisten ampumahiihto.MM-kilpailut  | Maa:  Tšekki> Naisten ampumahiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Pokljuka 2021 | normaalimatka |  |
|  Pronssia | Anterselva 2020 | sekaviesti |  |
| Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Otepää 2018 | takaa-ajo |  |
|  Hopeaa | Cheile Grădiștei 2016 | viesti |  |
|  Hopeaa | Otepää 2018 | pikakilpailu |  |
|  Pronssia | Cheile Grădiștei 2016 | normaalimatka |  |
Markéta Davidová (s. 3. tammikuuta 1997 Jablonec nad Nisou) on tšekkiläinen ampumahiihtäjä. Davidová edustaa seuratasolla SKP Kornspitz Jablonecia. Hän on normaalimatkan maailmanmestari.
Ura > Arvokilpailut

Markéta Davidová on saavuttanut nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa kaksi hopeaa, yhden pronssin sekä yhden maailmanmestaruuden Otepään takaa-ajokilpailussa vuonna 2018. Lisäksi hän on kaksinkertainen nuorten Euroopan-mestari ja nuorten rulla-ampumahiihdon sekaviestin maailmanmestari.
Davidová osallistui vuoden 2018 talviolympialaisiin. Parhaimmillaan hän oli 15:s pikakilpailussa. Takaa-ajossa Davidová oli 25:s, normaalimatkalla 57:s ja yhteislähdössä 18:s. Hän oli myös mukana Tšekin kahdeksanneksi sijoittuneessa sekaviesti- sekä 12:nneksi sijoittuneessa naisten viestijoukkueessa. Östersundin MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui pikakilpailussa seitsemänneksi ja takaa-ajossa 13:nneksi. Anterselvan MM-kilpailuissa 2020 hän saavutti pronssia sekaviestissä ja oli kahdeksas normaalimatkalla. Pokljukan MM-kilpailuissa 2021 Davidova voitti maailmanmestaruuden normaalimatkalla. Yhteislähtökilpailussa hän oli kolmastoista. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui yhteislähdössä neljänneksi ja normaalimatkalla kuudenneksi. Oberhofin MM-kilpailuissa 2023 hän oli yhteislähdösä viides, pikakilpailussa kuudes ja normaalimatkalla kymmenes. Nové Měston MM-kilpailuissa 2024 hän sijoittui takaa-ajossa yhdeksänneksi ja yhteislähdössä 15:nneksi.
Davidová saavutti rulla-ampumahiihdon MM-kilpailuissa 2018 hopeaa pikakilpailussa ja sekaviestissä sekä pronssia takaa-ajossa.
Ura > Maailmancup

Maailmancupissa Davidová debytoi kaudella 2016–2017. Uransa ensimmäisen palkintokorokesijan hän saavutti kaudella 2018–2019 Pokljukan kauden avauskilpailussa, normaalimatkalla. Myöhemmin samalla kaudella hän saavutti myös ensimmäisen osakilpailuvoittonsa Antholzin pikakilpailussa ja oli samana viikonloppuna yhteislähdössä toinen. Canmoren normaalimatkalla hän oli toinen. Normaalimatkan cupissa hän sijoittui kolmanneksi. Myös kokonaiscupissa hän saavutti parhaan sijoituksensa oltuaan 21:s. Kaudella 2019–2020 hän sijoittui Östersundin, Le Grand-Bornandin ja Nové Měston pikakilpailuissa kolmanneksi. Kaudella 2020–2021 hän voitti Pokljukan MM-normaalimatkan ja oli normaalimatkan cupissa viides. Viestin maailmancup-osakilpailussa hän on sijoittunut parhaimmillaan kolmanneksi. Kaudella 2021–2022 Davidova voitti Östersundin normaalimatkan. Hän voitti myös normaalimatkan cupin ja sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa kymmenenneksi. Alle 25-vuotiaiden maailmancupissa hän oli toinen. Kaudella 2022–2023 hän sijoittui Hochfilzenin pikakilpailussa toiseksi ja takaa-ajossa kolmanneksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli yhdeksäs ja pikakilpailucupissa viides. Kaudella 2024–2025 hän voitti Kontiolahden pikakilpailun.
Eat the Heat

| Eat the Heat Accept |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : syyskuu 1988 – tammikuu 1989
 Julkaistu: 11. toukokuuta 1989
 Tuottaja(t): Dieter Dierks
 Tyylilaji: heavy metalhard rock, glam metal
 Kesto: 62.22
 Levy-yhtiö: RCA Records
Listasijoitukset
  15.   19.   26.   139.
Acceptin muut julkaisut
| Russian Roulette 1986 | Eat the Heat 1989 | Staying a Life 1990 |
Eat The Heat on Accept-yhtyeen vuonna 1989 julkaistu kahdeksas studioalbumi. Levyllä laulaa yhdysvaltalainen David Reece. Albumi on yhtyeen ainoa levy ennen paluuta, jolla laulaa muu kuin Udo Dirkschneider.
Kappaleet

X-T-C – 4.26
Generation Clash – 6.26
Chain Reaction – 4.42
Love Sensation – 4.43
Turn the Wheel – 5.24
Hellhammer – 5.30
Prisoner – 4.50
Mistreated – 8.51
Stand 4 What U R – 4.05
D-Train – 4.27
Kokoonpano

David Reece – laulu
Jim Stacey – kitara
Wolf Hoffmann – kitara
Peter Baltes – basso
Stefan Kaufmann – rummut
Arvostelut

Metalliluola:
Aiheesta muualla

Eat the Heat Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Eat the Heat Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
| n k Accept |
| --- | --- |
 Wolf Hoffmann  Mark Tornillo  Uwe Lulis  Christopher Williams  Martin Motnik  Philip Shouse   Udo Dirkschneider  David Reece  Peter Baltes  Stefan Kaufmann  Stefan Schwarzmann  Herman Frank  Jörg Fischer 
Studioalbumit:  Accept  I’m a Rebel  Breaker  Restless and Wild  Balls to the Wall  Metal Heart  Russian Roulette  Eat the Heat  Objection Overruled  Death Row  Predator  Blood of the Nations  Stalingrad  Blind Rage  The Rise of Chaos  Too Mean to Die  Humanoid 
Livetallenteet:  Kaizoku-Ban  Staying a Life  All Areas – Worldwide  Restless And Live (Blind Rage - Live In Europe 2015)  Symphonic Terror - Live At Wacken 2017 
Muuta:  Acceptin diskografia  Luettelo Acceptin kappaleista
Tarzan – viidakon valtias (elokuva)

| Tarzan – viidakon valtias> Tarzan, the Ape Man |
| --- | --- |

Ohjaaja:  W. S. Van Dyke
Käsikirjoittaja:  Cyril Hume Ivor Novello romaani: Edgar Rice Burroughs
Tuottaja:  Irving Thalberg
Kuvaaja:  Clyde de Vinna Harold Hal Rosson
Leikkaaja:  Tom Held Ben Lewis
Tuotantosuunnittelija:  Cedric Gibbons
Lavastaja:  Cedric Gibbons
Pääosat:  Johnny Weissmuller Maureen O'Sullivan
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer Netflix
Ensi-ilta:  2. huhtikuuta 1932 30. lokakuuta 1932
Kesto:  96 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Seuraaja:  Tarzan ja valkoinen nainen
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tarzan – viidakon valtias (engl. Tarzan, the Ape Man, Suomessa myös nimillä Tarzan, Tarzan – aarniometsän valtias ja Apinoiden Tarzan) on W. S. Van Dyken ohjaama Tarzan-elokuva vuodelta 1932. Se perustuu Edgar Rice Burroughsin romaaniin Tarzan, apinain kuningas. Se oli Johnny Weissmullerin ja Maureen O'Sullivanin kuudesta yhteisestä Tarzan-elokuvasta ensimmäinen. Aiemmin tuotettujen kahdeksan Tarzan-mykkäelokuvan jälkeen Tarzan – viidakon valtias oli myös ensimmäinen Tarzan-aiheinen äänielokuva.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Johnny Weissmuller  | … |  Tarzan   |
|  Neil Hamilton  | … |  Harry Holt   |
|  Maureen O'Sullivan  | … |  Jane Parker   |
|  C. Aubrey Smith  | … |   James Parker   |
|  Doris Lloyd  | … |  rouva Cutten   |
|  Forrester Harvey  | … |   Beamish   |
|  Ivory Williams  | … |  Riano   |
|  Jiggs  | … |   Cheeta (nimettömänä)   |
Aiheesta muualla

Tarzan – viidakon valtias (elokuva) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tarzan – viidakon valtias (elokuva) Elonet.
Tarzan – viidakon valtias (elokuva) AllMoviessa. (englanniksi)
Ruotsin ralli

|  Ruotsin ralli |
| --- | --- |
Sarja:  Rallin MM-sarja

Sijainti:  Uumaja, Ruotsi
Ensimmäinen tapahtuma:  1950
Viimeisin tapahtuma:  2024
Eniten voittoja
Kuljettajat:   Stig Blomqvist (7) 
Tallit:   Saab (10)
Viimeisin kilpailu (2024):
Voittaja:    Esapekka Lappi  Janne Ferm   (Hyundai Shell Mobis WRT)
Jari-Matti Latvala vuoden 2015 rallissa.
Ruotsin ralli (ruots. Svenska Rallyt, virallisesti Rally Sweden) on Ruotsissa tavallisesti helmikuussa ajettava rallikilpailu. Se on nykyään kävijämäärältään Ruotsin suurin vuosittain järjestettävä tapahtuma. Kilpailu on muutamaa poikkeusvuotta lukuun ottamatta kuulunut rallin MM-sarjaan heti sen perustamisesta 1973 alkaen. Ralli on yleensä MM-rallikauden ainoa lumiralli. 1960-luvun loppupuolelta lähtien aina vuoteen 2020 saakka se järjestettiin Värmlannissa Karlstadin kaupungin ja Torsbyn ympäristössä. Ilmastonmuutoksen myötä epävarmoiksi käyneet Värmlannin lumiolosuhteet johtivat kuitenkin rallin siirtämiseen pohjoisemmaksi, Uumajan ympäristöön, jossa kilpailtiin ensimmäisen kerran vuonna 2022.
Historiaa > Alkuvuodet 1950–1969

Ensimmäisen kerran Ruotsin ralli järjestettiin vuonna 1950 nimellä Svenska Rallyt till Midnattssolen (suom. Ruotsin ralli keskiyön aurinkoon), ja se ajettiin vuoden valoisimpaan aikaan kesäkuun puolivälissä. Ensimmäisen rallin reitti kulki Tukholmasta yöttömän yön Kiirunaan. Neljännestä järjestämiskerrastaan vuonna 1953 lähtien kilpailu oli osa rallin EM-sarjaa.
Ensimmäiset 15 vuotta ralli järjestettiin kesäkuussa, mutta vuonna 1965 se muutettiin talviralliksi, ja samalla rallin nimi vaihdettiin Ruotsin Kuninkaallisen automobiiliklubin (KAK) mukaan KAK-ralliksi (ruots. KAK-rallyt). Carl-Magnus Skogh oli 1960-luvun alussa voittanut rallin ensimmäisenä kuljettana kahdesti, ja Tom Tranasta tuli hänen jälkeensä toinen kaksinkertainen voittaja voitettuaan vuonna 1964 viimeisen kesärallin ja seuraavana talvena ensimmäisen kerran järjestetyn talvirallin.
Historiaa > 1970-luku – MM-sarjaan

Kun Kansainvälinen autoliitto FIA vuonna 1970 perusti MM-sarjaa edeltäneen Kansainvälisen valmistajien mestaruussarjan, Ruotsin ralli otettiin heti sen kalenteriin. Samalla rallin virallinen nimi muutettiin englanninkieliseen International Swedish Rally -muotoon (suom. Kansainvälinen Ruotsin ralli). Kyseisenä vuonna Björn Waldegård otti Porsche 911:llä ennätyksellisen kolmannen Ruotsin rallin voittonsa. Seuraavana vuonna 1971 ensimmäiseen voittoonsa ajoi puolestaan toinen Ruotsin tulevista maailmanmestareista, Saab 96:lla ajanut Stig Blomqvist. Blomqvist voitti kahtena seuraavanakin vuonna ja nousi näin nopeasti voittojen määrässä tasoihin Waldegårdin kanssa. Vuonna 1973 sai alkunsa FIA:n varsinainen MM-sarja, ja siten Blomqvistista tuli ensimmäinen MM-rallin Ruotsissa voittanut kuljettaja. Seuraavana vuonna ralli peruttiin öljykriisin vuoksi, mutta 1975 oli Björn Waldegårdin vuoro palata voittajaksi. 1970-luvun loppuun mennessä niin Waldegårdilla kuin Blomqvistillakin oli molemmilla viisi voittoa.