stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Metohija
Historia

Metohijaan muutti 500–600-luvuilla slaaveja useissa aalloissa. 630-luvulta Metohija kuului Serbian ruhtinaskuntaan, 800-luvulta alkaen suurruhtinaskuntaan, ja Bysantin valtakunnan aikana Raškaan, jota hallitsivat Vlastimirovićit, pääkaupunkinaan Desnik.
900-luvun alussa Bulgarian tsaari Simeon valloitti Metohijan. Vaikka serbit valtasivatkin sen takaisin jo varhain 900-luvulla, Bysantin hallinto palasi valtaan vuonna 960.
Metohija palautettiin 1000–1100-luvuilla vähitellen Raškan hallintaan. Tämän jälkeen valtaan nousivat Nemanjićit. Serbian kuningaskunta perustettiin vuonna 1217 ja Serbian valtakunta vuonna 1345.
Ottomaanit valtasivat Metohijan ja liittivät sen valtakuntaansa Kosovon vilajetiksi (maakunnaksi) Serbian kukistuttua vuonna 1459. Metohija muutti hyvin runsaasti albaaneita, jotka ottivat serbien aseman Metohijan hallitsevana väestönosana. Samalla islam syrjäytti siihen asti vallinneen ortodoksisen kristillisyyden.
Vuonna 1912 Metohija liitettiin ensimmäisessä Balkanin sodassa Montenegron kuningaskuntaan. Ensimmäisessä maailmansodassa Itävalta-Unkarin joukot valloittivat Montenegron vuonna 1915. Serbian armeija karkotti keskusvallat Metohijasta vuonna 1918. Tämän jälkeen Montenegro liittyi Serbian kuningaskuntaan. Myöhemmin muodostettiin Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta, joka uudistettiin Jugoslavian kuningaskunnaksi vuonna 1929. Akselivallat miehittivät kuningaskunnan toisessa maailmansodassa vuonna 1941, jolloin Metohijan alue liitettiin Italian hallitsemaan Albanian kuningaskuntaan. Italian solmittua rauhan liittoutuneiden kanssa vuonna 1943 Saksa otti alueen suoraan hallintaansa. Serbialaisten tšetnikkien ja jugoslavialaisten partisaanien lukuisten kapinointien jälkeen Metohija liitettiin Serbiaan ja samalla Jugoslaviaan osaksi Kosovon ja Metohijan autonomista maakuntaa.
Kosovo julistautui 17. helmikuuta 2008 itsenäiseksi Serbiasta.
Metotreksaatti

| --- | --- |

Metotreksaatti
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(2S)-2-[[4-[(2,4-diaminopteridin-6-yyli)metyyli-metyyliamino]bentsoyyli]amino]pentaanidihappo
Tunnisteet
CAS-numero: 59-05-2
ATC-koodi: L01BA01
PubChem CID: 126941
DrugBank: DB00563
Kemialliset tiedot
Kaava: C20H22N8O5 
Moolimassa: 454,439 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 195 °C
Liukoisuus veteen: 2,6 g/l
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 17–90 %%
Proteiinisitoutuminen: 50 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 3–10 tuntia
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  D(AU) 
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen, intravenoosi, intramuskulaarinen
Metotreksaatti, toiselta nimeltään ametopteriini tai metylaminopteriini (lyh. MTX), on syöpälääke eli sytostaatti . Tyypiltään metotreksaatti on foolihapon antagonisti eli vastavaikuttaja. Se kuuluu antimetaboliittien lääkeaineryhmään.
Metotreksaatti on ollut saatavilla jo hyvin kauan, se on eräs kaikkein vanhimmista edelleen käytössä olevista solumyrkyistä. Sen markkinointinimiä ovat ainakin Trexan ja Methotrexate.lähde?
Lääkettä voidaan käyttää syövän hoidon ohella myös reumaattisissa sairauksissa sekä vaikeissa psoriasis-tapauksissa. Esimerkiksi lasten akuuttia leukemiaa voidaan hoitaa metotreksaatilla. Yleensä suositaan yhdistelmähoitoja sytostaatteja annettaessa, käytettäviä lääkeyhdistelmiä voidaan muokata sairausvaiheen, hoitovasteen (lääkkeen toimintatehon) sekä potilaan yleiskunnon mukaisesti.lähde?
Metotreksaattia voidaan annostella hyvin monella tapaa: tabletteina (peroraalisesti), iv. ja im. sekä intratekaalisesti: myös suoraan selkäydinnesteeseen eli likvoriin ruiskutettuna. Yleensä tehtäviinsä koulutetut hoitajat huolehtivat lääkkeen antamisesta, etenkin syöpäsairauksia hoidettaessa.
Lapsilla esiintyvien leukeemisten verisairauksien hoidosta

Lasten hoito voitiin aloittaa lääkeaineyhdistelmällä, missä mukana vinkristiini sekä kortikosteroidit. Tämän jälkeen kallon sädetystä eli sädehoitoa, sekä metotreksaattia intratekaalisesti. Tämän hoitovaiheen tarkoitus on estää jo ennalta niin sanottu sentraalinen relapsi keskushermostoon. Jatkohoitoa saatettiin jatkaa potilaan kotona, ja merkaptopuriini voitiin siihen yhdistää, syklofosfamidin ohella. Tuohon jatkovaiheen lääkitykseen sisältyi myös metotreksaatti. Kaikki nämä aina tapauksesta riippuvaisesti, mutta pääsuunnittain. Leukemian tyyppi vaikuttaa myös sytostaattisen lääkityksen kokoonpanoon. Hoidossa pyrittiin saamaan aikaan remissio, tasaantuma taikka elpymisvaihe. Potilaan saavutettua remission, saatettiin hänelle antaa induktiohoitona sekä vinkristiiniä että prednisonia. Keskimääräisesti arvioitu hoitojen kesto saattoi olla yhteensä 3 vuotta. Metotreksaatti saattoi olla yhtenä lisättynä osana erästä kaikkein tunnetuinta hoitokaaviota, jota on käytetty syöpäsairauksien hoidossa: CHOP. Hoitokaaviot eivät yleensä ole suinkaan stabiileja, niitä voidaan muokata aina kulloisenkin tilanteen mukaan.lähde?
Sivuvaikutukset

Sivuvaikutuksina saattaa esiintyä ruuansulatuskanavan haavaumia (fissuuroita), ripulia, ihottumaa, luuydinvauriota (trombosytopenia, leukopenia) sekä oksentelua ja vatsakipuja. Se voi vaikuttaa keuhkofunktioon ja aiheuttaa esimerkiksi atelektaasia.lähde?
Vastalääke

Metotreksaatin vastalääkkeenä voidaan käyttää yliannostelutapauksissa leukovoriinia eli foliinihappoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Metotreksaatti Wikimedia Commonsissa
PubChem: Methotrexate (englanniksi)
DrugBank: Methotrexate (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Methotrexate (englanniksi)
Terveyskirjasto: Trexan[vanhentunut linkki]
Metsämiesten Säätiö

Metsämiesten Säätiö on 18. marraskuuta 1948 perustettu metsäalan yleishyödyllinen säätiö.
Toiminta

Säätiön tehtävänä on metsäalan kehittäminen sekä alalla toimivien ihmisten hyvinvoinnin edistäminen. Se jakaa vuosittain vajaa kaksi miljoonaa euroa apurahoja metsäalalle osaamiseen, hyvinvointiin, verkostoihin, tunnettuuteen, metsäkulttuuriin ja ennakointiin. Apurahojen haku on vuosittain 1.12.–31.1. Stipendejä voi hakea ympäri vuoden. Säätiön varallisuus tulee metsä-, kiinteistö- ja finanssisijoituksista sekä lahjoituksista.
Säätiö myöntää stipendejä metsäalan opinnoista valmistuville nuorille sekä työyhteisön hyville tyypeille.
Historia

Säätiön taustalla on talvisodan ja jatkosodan ja niiden jälkeisen ajan säännöstely ja samanaikainen metsätyön teon tarve. Maailmansodan vuoksi hyödyke toisensa jälkeen katosi vapailta markkinoilta, ja tarvikkeiden hankintaa ja niiden jakelun sääntelyä varten oli jo syksyllä 1939 perustettu kansanhuoltoministeriö. Korttiannokset olivat riittämättömiä raskasta metsätyötä tekeville. Kansanhuoltoministerinä toiminut V. A. Kotilainen asetti metsätyömaiden elintarvikehuoltoa varten toimikunnan, jonka työ johti Metsätyömaiden Muonitustoimiston perustamiseen marraskuussa 1940. Tarkoituksena oli aluksi turvata metsätyömaiden elintarvikehuolto talven 1940–1941 aikana. Toiminta osoittautui sodan ja pulan jatkuessa niin tarpeelliseksi, että kun alussa asiakkaita oli 55, laskutusosoitteita kertyi lopulta yli 1 600. Sotien päätyttyä, elintarvikkeiden saannin helpotuttua ja olojen muutoinkin kohennuttua Metsätyömaiden Muonitustoimisto kävi tarpeettomaksi ja elokuussa 1948 toimisto esitettiin lakkautettavaksi.
Elintarvikkeiden toimitusmaksuista karttuneen varallisuuden palautus noin puolelletoista tuhannelle asiakkaalle olisi ollut vaikeaa. Varoja oli yhteensä 42 203 395 markkaa eli nykyrahassa yli miljoonaa euroa eikä  niitä haluttu siirtää myöskään valtion kassaan. Siksi päätettiin perustaa yleishyödyllinen metsäalaa palveleva säätiö. Sen ensimmäinen puheenjohtaja kuolemaansa saakka vuoteen 1958 asti oli lakkautetun muonitustoimiston puheenjohtaja metsäneuvos Eetu Anttilainen. Myös ensimmäinen asiamies oli muonitustoimiston työntekijä, metsäneuvos Toivo Koskelo. Ensimmäinen taloudenhoitaja oli majuri evp. Oskari Haaki. Koskelo ja Haaki siirtyivät molemmat eläkkeelle vuonna 1969. Pitkäaikainen Metsämiesten Säätiön hallituksen jäsen oli maanviljelijä, kansanedustaja Matti Lepistö, joka kutsuttiin säätiön kunniapuheenjohtajaksi vuonna 1989.
Toimintansa alkuaikoina säätiö avusti metsätyömiehille järjestettyjä kursseja, joita olivat työkalujen kunnostus-, hakkuutekniikka-, hevoshoito- ja kämppäemäntäkurssit, sekä niillä tarvittavan opetusmateriaalin julkaisemista. Metsämiesten Säätiön tukemina ilmestyivät muiden muassa Metsämiehen hakkuuopas, Ensiapuopas, Kämppäemännän opas sekä myöhemmin Moottorisahaopas. Lapissa, Pohjois-Karjalassa ja Keski-Suomessa avustettiin kämppäkirjastojen perustamista ja ylläpitoa. Metsämiesten Säätiö tuki myös eläköityneille yksinäisille metsätyömiehille tarkoitettujen, eri puolilla Suomea toimineiden metsätyömieskotien toimintaa. Yhteiskunnan otettua vuosien aikana haltuunsa kohteita, joihin säätiön avustustoiminta alun perin suuntautui, avustuskohteet ovat muuttuneet.
Meänteis

Meänteis tai Määnteinen, oik. Reijo Savinainen (27. heinäkuuta 1936 Sortavala – marraskuu 2023 Taivalkoski) oli 1950- ja 1960-luvulla Saariselän Lankojärvellä turvekammissa asunut erakko. Nimi tarkoitti saamelaisen mytologian metsänhaltijaa. Hän kuuluu Lapin legendaarisiksi henkilöiksi päätyneiden joukkoon, vaikkei ole niin tunnettu kuin esimerkiksi Mosku, Raja-Jooseppi tai Nätti-Jussi.
Muiden vastaavien henkilöiden tavoin tarinat hänestä ovat muokkautuneet eri muotoihin riippuen kulloisestakin kertojasta. Hän tuli hyvin tutuksi monelle 1950-luvulla Saariselän alueella vaeltaneelle. Kerrotaan kämppien jääneen hänen käyntinsä jälkeen erityisen siistiin kuntoon ja joskus vieraskirjaan oli jäänyt häneltä viesti.
Kirjailija Kullervo Kemppinen kertoo hänestä kirjoissaan. Kemppisen mukaan Meänteis pihisti retkeilijöiden eväitä ja muutenkin välillä hätyytteli, syyksi on sanottu halua karkottaa ihmiset pois erämaasta. Tästä hän joutui myös käräjille. Meänteis oli rakentanut Lankojärvelle kammin lisäksi niliaitan ja yhdestä puusta veistetyn ruuhen. Virkavalta ei antanut miehen elää erakkona pitkään, vaan Meänteis joutui lähtemään Lankojärveltä. Sittemmin Saariselän alueelle perustetun Urho Kekkosen kansallispuiston vuoksi asuinkenttä hävitettiin. Joitain merkkejä asuinkentästä on silti vielä nähtävillä Lankojärvellä. Meänteis meni naimisiin ja muutti myöhemmin Koillismaalle, Taivalkoskelle.
Yrjö Teeriahon kirjassa Pitkin poikin Saariselkää ja muita Lapin takamaita (Ykin Kartat Oy, 2005 ISBN 9529181744) Meänteis kertoo oman tarinansa ja oikaisee samalla Kemppisen kirjoissa hänestä kerrottuja tietoja. Lapin Kansa -lehdessä julkaistiin myös silloin 69-vuotiaan Meänteisin haastattelu 1. lokakuuta 2005.
Egon Meuronen

Egon Engelbrekt Meuronen (19. joulukuuta 1922 Viipuri – 2005 Hämeenlinna) oli suomalainen taidemaalari, kuvataiteilija ja sarjakuvapiirtäjä. Hänen ensimmäinen julkaistu sarjakuvansa oli Ilmailu-lehteen tehty Asarias Ahtopaine (1943 - 1944). Meurosen tunnetuin sarjakuva on luultavasti Helsingin Sanomissa päivittäin ilmestynyt jatkotarina Syöksypommittajat, jota hän piirsi samaan aikaan vuosina 1943 ja 1944. Syöksypommittajat päättyi sodan loputtua. Muita hänen sarjakuviaan olivat muun muassa Välskärin kertomuksia, Into Ilves - Pohjan poika, Saku ja Esa Ahto.
Meuronen lopetti sarjakuvien tekemisen vuonna 1965 ja ryhtyi akvarellistiksi. Hän sai valtion taiteilijaeläkkeen vuonna 1967 ja hänet ja Olavi Vikainen palkittiin Puupäähatulla vuonna 1996.
Egon Meuronen opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa vuosina 1936–1945.
Aiheesta muualla

Suomen sarjakuvaseura
Suomen kuvataiteilijat -verkkomatrikkeli
Egon Meuronen Taide Salmelan kokoelmissa
Kirjav@ - Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta, Egon Meuronen
Kuvataidetta Kanta-Hämeestä, toim.Maija Helasvuo, 1996, ISBN 951-53-0985-9
Suomen taide 1961; Suomen Taiteilijaseura, toim. Taisto Ahtola ym.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia
Josef Mengele

| Josef Mengele |
| --- | --- |
 Josef Mengele vuonna 1956
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. maaliskuuta 1911 Günzburg, Baijeri, Saksan keisarikunta
Kuollut: 7. helmikuuta 1979 (67 vuotta) Bertioga, São Paulo, Brasilia
Ammatti:  Lääkäri
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  SS toukokuusta 1938 alkaen   Waffen-SS elokuusta 1940 alkaen  SS-divisioona Wiking tammikuusta 1942 alkaen  Auschwitz toukokuusta 1943 tammikuuhun 1945
Sotilasarvo:  Hauptsturmführer
Kunniamerkit:  toisen luokan rautaristi
 Nimikirjoitus
Tohtori Josef Mengele (16. maaliskuuta 1911 Günzburg, Baijeri, Saksan keisarikunta – 7. helmikuuta 1979 Bertioga, São Paulo, Brasilia), oli saksalaislääkäri, joka teki vangeille epäinhimillisiä lääketieteellisiä kokeita Auschwitzin keskitys- ja tuhoamisleirikompleksissa. Hän oli myös mukana päättämässä, kenet alueelle kuljetetuista lähetettiin kaasukammioihin. Hänen arvonsa SS-joukoissa oli Hauptsturmführer. Josef Mengelestä on käytetty nimityksiä Kuoleman enkeli (saks. Todesengel) ja Valkoinen enkeli (saks. der Weisse Engel tai Weißer Engel).
Mengele pakeni toisen maailmansodan jälkeen Saksasta Etelä-Amerikkaan, jossa hän vietti loppuelämänsä. Hänen Auschwitzissa tekemänsä rikokset pystyttiin dokumentoimaan laajasti ennen Nürnbergin sotarikosoikeudenkäyntejä ja muita sodanjälkeisiä oikeudenkäyntejä, joissa käsiteltiin saksalaisten toisessa maailmansodassa tekemiä rikoksia. Länsi-Saksan viranomaiset antoivat Mengelestä pidätysmääräyksen vuonna 1959 ja luovuttamispyynnön seuraavana vuonna. Mengeleä ei kuitenkaan koskaan otettu kiinni eikä tuomittu rikoksistaan. Mengelen ja hänen kollegoidensa tekojen seurauksena kehitettiin Nürnbergin säännöstö, joka on ihmisillä tehtäviä lääketieteellisiä kokeita koskeva eettisten periaatteiden säännöstö.
Elämä > Lapsuus, nuoruus ja opiskelu

Josef Mengelen vanhemmat olivat insinööri ja maatalouskonetehtailija Karl Mengele ja hänen puolisonsa Walburga Mengele. Josefilla oli kaksi nuorempaa veljeä, Karl Mengele nuorempi (s. 1912) ja Alois Mengele. Mengelet asuivat Günzburgin kaupungissa Tonavan varrella. Josef oli koulussa aina luokkansa parhaimmistoa, ja hän oli kiinnostunut musiikista, taiteesta, biologiasta, eläintieteestä, fysiikasta, luonnonfilosofiasta ja antropologiasta. Hän sai tiukan katolisen kasvatuksen, mikä johti siihen, että hän alkoi teini-ikäisenä halveksia kirkkoa ja sen juhlapyhiä. Josef liittyi nuoruudessaan Punaiseen Ristiin ja isänmaalliseen nuorisoliikkeeseen Grossdeutscher Jugendbundiin.
Mengele suoritti huhtikuussa 1930 ylioppilastutkinnon melko hyvin arvosanoin. Saman vuoden lokakuussa hän muutti Müncheniin, missä hän ilmoittautui opiskelijaksi Münchenin yliopiston filosofiseen ja lääketieteelliseen tiedekuntaan. Hän opiskeli yliopistossa ainakin antropologiaa, paleontologiaa ja lääketiedettä. Mengelen on kerrottu olleen kiinnostunut sairauksien parantamisen sijasta pikemminkin ihmisen kulttuuriperinnöstä ja kehityksestä. Mengele liittyi maaliskuussa 1931 entisten sotilaiden järjestöön Stahlhelmiin, joka liitettiin vuonna 1934 Hitlerin määräyksestä puolisotilaalliseen Sturmabteilung-järjestöön eli SA:han.
Münchenin yliopiston professori Theodor Mollison hyväksyi vuonna 1935 Mengelen väitöskirjan ”Rotumorfologinen tutkimus neljän roturyhmän alaleuasta”. Sen johtopäätöksenä oli, että eri roturyhmät oli mahdollista erottaa toisistaan tutkimalla henkilöiden leukoja. Mengele siirtyi työskentelemään nuoremmaksi lääkäriksi Leipzigin yliopiston lääketieteelliselle klinikalle suoritettuaan kesällä 1936 valtion lääkärin lupaan oikeuttavan tutkinnon Münchenissä. Työnsä kautta hän tutustui yliopiston professorin tyttäreen Irene Schönbeiniin, josta tuli sittemmin hänen ensimmäinen vaimonsa.
Elämä > Yliopistotutkijana

Mengele nimitettiin vuoden 1937 alussa professori Mollisonin suosituksesta tutkimusapulaiseksi Frankfurtin yliopiston Kolmannen valtakunnan perinnöllisyystieteen, biologian ja rotupuhtauden laitokseen. Siellä Mengele pääsi genetiikan tutkijan professori Otmar von Verschuerin tiimiin. Mengelestä tuli professorin suosikkioppilas, ja miesten välille kehittyi molemminpuolinen kunnioitus. Ennen pitkää Mengele ja von Verschuer työskentelivät yhteistyössä ja laativat raportteja tuomioistuimille, joiden tehtävänä oli tuomita ne juutalaiset, jotka oli tavattu asumasta Nürnbergin rotulakien vastaisesti arjalaisiksi määriteltyjen saksalaisten kanssa.
Mengele jätti toukokuussa 1937 jäsenhakemuksensa natsien puolueeseen eli Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen. Hän sai jäsenyyden numerolla 5574974. Mengelen on katsottu tähän mennessä omaksuneen natsien filosofisen ja tieteellisen ajattelun, jonka mukaan oli mahdollista saada valitsemalla, jalostamalla ja puhdistamalla aikaiseksi saksalainen ihmisrotu. Mengelen liittymistä puolueeseen onkin näin ollen pidetty lähinnä pelkkänä muodollisuutena. Professori Verschuerin tukemana Mengele pystyi nousemaan nopeasti puolueen akateemisessa hierarkiassa. Historioitsija Andreas Hillgruber on todennut, että uraansa aloitteleva Mengele oli vakuuttunut, että hän palveli suurta asiaa yrittäessään toteuttaa Hitlerin pyrkimystä estää ihmiskunnan rappio.
Elämä > Toisen maailmansodan alku

Mengele hyväksyttiin toukokuussa 1938 sotilaalliseen Schutzstaffel-organisaatioon eli SS:ään sen jälkeen, kun oli saatu varmuus, ettei hänen perheessään ja suvussaan ollut juutalaista tai muuta ei-arjalaista perimää. Samaan aikaan Mengele liittyi myös NSD Ärztebund -lääkäriliittoon, jonka jäsenyys oli välttämätön urallaan etenemään tahtoneelle kansallissosialistiselle lääkärille. Huhtikuussa Frankfurtin yliopisto antoi Mengelelle todistuksen lääkärin tutkinnon suorittamisesta. Päästäkseen SS-yksikköön Mengele aloitti saman vuoden lokakuussa kolmen kuukauden pakollisen alokaskoulutuksen natsi-Saksan armeijassa Wehrmachtissa. Heinäkuussa 1939 Mengele vihittiin avioliittoon Irene Schönbeinin kanssa. Toisen maailmansodan sytyttyä Mengele liittyi elokuussa 1940 Saksan SS-joukkojen aseistettuun siipeen Waffen SS:ään Untersturmführeriksi eli vänrikiksi ylennettynä.
Vuoden 1940 lopussa tai vuoden 1941 alussa Mengele työskenteli miehitetyssä Puolassa Rotu- ja uudelleensijoitusvirastossa Genealogian osastossa. Siellä hän tutki yhdessä toisten SS-lääkäreiden kanssa niiden ihmisten rodullista sopivuutta, joiden olisi määrä asuttaa Saksan äskettäin valloittamat alueet. Mengele joutui mukaan taisteluihin kesäkuussa 1941, jolloin hän oli sijoitettuna Ukrainaan. Siellä hänelle myönnettiin ansioistaan toisen luokan rautaristi. Mengele sijoitettiin tammikuussa 1942 Waffen SS:n Wiking-divisioonan lääkintäjoukkoihin. Hän haavoittui rintamalla samana vuonna, ja hänet todettiin sittemmin palvelukseen kelpaamattomaksi. Vuoden lopulla hänet siirrettiin takaisin Rotu- ja uudelleensijoitusvirastoon, tällä kertaa sen esikuntaan Berliiniin. Siellä Mengele ylennettiin Hauptsturmführeriksi eli kapteeniksi.
Natsit alkoivat vuoden 1942 alusta toteuttaa järjestelmällisesti niin sanottua lopullista ratkaisua eli Euroopan juutalaisten joukkotuhoamista. Mengelen on oletettu tulleen tietoiseksi lopullisesta ratkaisusta jo varsin varhaisessa vaiheessa. On epäilty, että Berliinissä työskennellessään Mengele olisi pyrkinyt tekemään kaikkensa, jotta pääsisi SS-lääkäriksi Auschwitzin keskitys- ja tuhoamisleirikompleksiin, jossa hänellä olisi käytössään valtava määrä ihmismateriaalia lääketieteellisiä kokeita varten. Toukokuussa 1943 Mengele siirrettiin lääkäriksi Auschwitziin. On pidetty jokseenkin varmana, että Mengelen vanha tuttava ja kollega, professori von Verschuer olisi edesauttanut hänen valintaansa.
Elämä > Aika Auschwitzissa

Josef Mengele työskenteli lääkärinä Auschwitzin keskitys- ja tuhoamisleirikompleksissa toukokuusta 1943 tammikuuhun 1945. Auschwitzissa toimi Mengelen siellä aloittaessa noin 30 lääkäriä. Mengele oli leirikompleksin lääkäreistä ainoa, joka oli palvellut toisessa maailmansodassa itärintamalla ja jolle oli myönnetty rautaristi ja muita kunniamerkkejä. Mengelen onkin mainittu asettaneen itsensä ansioidensa perusteella muiden Auschwitzin SS-lääkäreiden yläpuolelle heti sinne saavuttuaan. Siinä missä muut lääkärikollegat suorittivat vain heille välttämättömiä tehtäviä, laajensi Mengele vastuualueitaan ja toteutti toistuvasti uusia projekteja. Häntä on usein muisteltu leirikompleksin päällikkölääkärinä, vaikka tehtävää hoitikin varsinaisesti tohtori Eduard Wirths. Tämä oli nimittänyt Mengelen vanhemmaksi lääkäriksi Auschwitzin leirikompleksiin kuuluneen Birkenaun alueen naisten leiriin.
Auschwitzissa Mengelen apuna työskenteli lääketieteellinen tiimi, joka koottiin sinne lähetetyistä vangituista lääkäreistä. He joutuivat työskentelemään Mengelen kanssa pakon sanelemana, sillä muussa tapauksessa heidät olisi valikoitu joko rankkaan pakkotyöhön tai surmattaviksi. Tiimiin kuuluivat muun muassa tohtorit Olga Lengyel, Gisella Perl, Miklós Nyiszli ja Martina Puzyna.
Mengelen ja hänen vaimonsa Irenen lapsi, poika Rolf Mengele, syntyi maaliskuussa 1944.
Elämä > Aika Auschwitzissa > Vankien valinnat ja surmaamistavat

Josef Mengelen keskeisiin työtehtäviin Auschwitzissa kuului suorittaa muiden SS-lääkäreiden kanssa valintaa siitä, mikä olisi kunkin joukkokuljetuksissa tuodun henkilön kohtalo. Junien pääteaseman laiturilla työskennellessään Mengele osoitti sauvallaan vuorotellen kutakin kohtaamaansa henkilöä, ja ohjasi hänet kahdesta paikalle muodostetusta jonosta jompaankumpaan sanomalla joko "oikea" tai "vasen". Oikeanpuoleiseen jonoon määrätyt oli tarkoitus pitää hengissä ainakin toistaiseksi, mutta vasemmanpuoleiseen jonoon joutuneet surmattiin kaasukammiossa heti valinnan jälkeen. Mengelen on sanottu olleen ylivoimaisesti merkittävin niistä leirikompleksin henkilökuntaan kuuluneista, jotka määräsivät ihmisiä kaasukammioihin. Useiden SS-lääkäreiden on sanottu pitäneen valintatyötä varsin stressaavana, mutta Mengelen on muisteltu tehneen valintojaan toisinaan hymyillen ja jotakin operettisävelmää vihellellen. Uusien junakuljetusten saapuessa Mengele oli toistuvasti etsimässä tulokkaiden joukosta kokeisiinsa sopivia kaksosia silloinkin, kun ei ollut hänen vuoronsa toimia valikoinnissa. Mengele kävi aktiivisesti Auschwitzin sairasosastoilla valitsemassa surmattavaksi sellaisia henkilöitä, jotka eivät syystä tai toisesta soveltuneet työhön, joiden pikainen paraneminen ei ollut näköpiirissä tai joilla oli tarttuvia tauteja. Myös ulkonäköön liittyvät vaivat, kuten esimerkiksi paha akne, olivat Mengelelle riittäviä perusteita ihmisten murhaamiseen.
Valinnan jälkeen uhrit surmattiin sinihapolla kaasukammiossa, ampumalla tai ruiskeilla, jotka Mengele tai hänen alaisenaan ollut lääkintähenkilö antoi uhrille. Tappavat ruiskeet sisälsivät fenolia, petrolia, Evipalia tai kloroformia. Toisinaan ruiskulla laskettiin surmaamistarkoituksessa ilmaa uhrin verenkiertoon, useimmiten suoraan sydänkammioon. Välillä hänen kuolemaan määräämiään ihmisiä lukittiin huoneisiin, joiden ilmanvaihdon tuloilmaputkiin joko Mengele itse tai joku muu SS-lääkintähenkilöstöön kuuluva heitti myrkkykaasua muodostavia Zyklon B -sinihapporakeita.