stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Njasvižin kartano
Historiaa > Kristuksen ruumiin kirkko ja kirjapaino

Njasvižin palatsikompleksin arkkitehtonisesti merkittävimpänä rakennuksena pidetään kaupungin itäosissa, linnaan johtavan tien vierellä sijaitsevaa Kristuksen ruumiin kirkkoa. Tämän sittemmin roomalaiskatolisen kirkon suunnitteli italialainen arkkitehti Gian Maria Bernardoni (1541–1605) ja se rakennettiin vuosina 1583–1593. Kirkon pohjana on latinalaisen ristin muoto. Pitkänomaisen, suorakaiteen muotoisen rungon molemmilla puolilla sijaitsevat korkeat viisikulmaiset kappelit. Kirkon keskilaivan ja poikkilaivan risteyksessä sijaitsee pääkupoli, ja sivulla olevissa kappleissa on katetut, ikkunattomat kupolit.
Pyhäkköä pidetään ensimmäisenä jesuiittatemppelinä, joka on suunniteltu Roomassa sijaitsevan Il Gesù -kirkon (1568–75) mukaan, maailman ensimmäisenä holvatulla basilikana barokkijulkisivulla ja ensimmäisenä Itä-Euroopan barokkitaidekohteena. Alun perin Kristuksen ruumiin kirkon omistivat Radvilan suvun kaupunkiin kutsumat jesuiitat, mutta jesuiittaveljeskunnan hajottamisen (1773) jälkeen kirkko on toiminut roomalaiskatolisena kirkkona. Rakennus toimi merkittävänä arkkitehtonisena esikuvana monille 1600-luvun kirkoille nykyisessä Valko-Venäjällä, Puolassa ja Liettuassa. Njasvižin Kristuksen ruumiin kirkosta vaikutteita ottivat esimerkiksi 1600- ja 1700-luvulla rakennetut Pyhän Hengen katedraali Minskissä, Jeesuksen, Pyhän Marian ja Pyhän Barbaran jesuiittakatedraali (nyk. Neitsyt Marian katedraali) Minskissä sekä ortodoksinen Pietarin ja Paavalin kirkko Minskissä, jesuiittakatedraalit Hrodnassa, Pinskissä ja Mahiljoussa, Pyhän Sofian katedraali Hrodnassa, Pyhän Nikolauksen kirkko Mirissä ja Bernadinen katedraali Krakovassa.
Kirkkosalissa on veistokselliset hautakivet kirkon perustaneelle Radvilalle (Radziwiłł) ja kahdelle hänen pojalleen. Toisaalle eli kirkon alapuolisiin osiin on lisäksi rakennettu sukuhauta eli siellä on 71 muuta Radvilan suvun sarkofagia. Seinissä on myös pienempiä holveja, joihin on vielä vuonna 2000 haudattu Radvilan suvun yhden uuden jäsenen tuhka. Tämä on suurin yhden perheen hautaholvi missään itäisen Euroopan kirkossa.
Kirkon sisäseinät maalattiin taidokkaasti raamatullisia aiheita kuvittavilla freskoilla paljolti vuosina 1750–1753. Seiniin, pilareihin ja kattopinnoille on kuvattu yli 80 erillistä kohtausta tai kompositiota, joita on verrattu mahtavuudeltaan ja syvyydeltään esimerkiksi Rafaelin, Nicolas Poussinin ja Rubensin töihin. Yhdessä oivaltavan arkkitehtuurisen tilan ja valon käytön kanssa, kirkossakävijälle voi syntyä kokemus ihmeellisen upeista, esimerkiksi valeperspektillä syvennettyistä panoraamoista.
Kirkon viereisessä papin talossa toimi herttuan kirjapaino. Siinä yksi Valko-Venäjän keskeisistä reformismin ja slaavilaisen kulttuurin edistäjistä, pappi ja filosofi Symon Budny (1530-1593) teki merkittävimmät julkaisutyönsä. Njasvižissa painettiin esimerkiksi 1562 ensimmäinen vanhavalkovenäläinen katekismus. Vuosikymmen myöhemmin 1572 valmistui vanhalle puolankielelle käännetty Raamattu, joka tunnetaan myös Njasvižin raamattuna. Kirkkoa ja painotaloa reunustavassa puistikossa on Symon Budnyä kuvaava patsas.
Historiaa > 1700- ja 1800-lukujen kehitystä, kartanon puistot

Suuren Pohjan sodan aikana vuonna 1706 Ruotsin Kaarle XII:n joukot ryöstivät kartanon ja tuhosivat muun muassa linnoitusrakenteet. Linnan tykit upotettiin vesistöihin ja Njasvižin asepaja hävitettiin. Radviloiden toinen keskeinen linnoitus, suuriruhtinaskunnan pohjoisrajalla sijainnut Biržain linna oli joutunut ruotsalaisten tuhoamaksi samassa sodassa paria vuotta aiemmin (1704).
Vuosina 1732-1758 suoritettujen kunnostusten avuksi herttua Mykolas Kazimieras Radvila (Michał Kazimierz Radziwiłł, 1702-1762) kutsui saksalaisia, italialaisia, puolalaisia ja valkovenäläisiä arkkitehteja. Antoni Zaleski koristeli kartanon keltaiset ulkosivut barokkiaikaisilla stukkokoristeilla. Kartanossa alettiin esittää omia, herttuattaren käsikirjoittamia teatterinäytöksiä. Vauraan, lähes viidesosan koko Liettuasta omistaneen herttuan johdolla perustettiin tuotantolaitoksia (takkojen, tapettien lasiesineiden jne valmistamiseksi), joiden tuotteilla sisustettiin myös Radviloiden omia linnoja ja palatseja. Myös 1500-luvulta peräisin oleva portti jälleenrakennettiin ja sen kaksikerroksinen torni sai kypärän.
Vuonna 1770 venäläiset joukot valtasivat kartanon ja karkottivat Radvilan perheen. Venäläisten hylättyä paikan se alkoi rapistua. Kartano palautettiin kuitenkin Radvilan suvulle ja vuosien 1881 ja 1886 välillä ruhtinas, paljolti Berliinissä vaikuttanut kenraali Antanas Vilhelmas Radvila (Antoni Wilhelm Radziwiłł, 1833-1904) ja tämän ranskalainen puoliso Marie de Castellane peruskorjasivat rakennuksen. He suunnittelivat kartanon ympäristöön myös viisi puistoa, kuten englantilaistyylisen maisemapuutarhan, joka on yksi Euroopan suurimmista.
Historiaa > Toisen maailmansodan ja neuvostoajan seuraukset

Radvilat karkotettiin kartanosta ja he käytännössä menettivät alueen omistuksen vuonna 1939, kun puna-armeija valtasi paikan. Natsi-Saksan aikana vuonna 1942 valtaosa historiallisesti merkittävästä Radvilan (Radziwiłłin) arkistosta siirrettiin puolalaisten vaikutuksesta Varsovaan. 2. maailmansodan loppuvaiheessa rakennusta käytettiin sotilassairaalana ja vuosina 1945-2001 parantolana. Rakennuskokonaisuuden kolmas rakennus- ja kunnostusvaihe alkoi 1900-luvulla sotien jälkeen.
Suunnitelmallisempi kunnostus, kansalliseksi suojelukohteeksi ja maailmanperintölistalle

Vuonna 1994 rakennuskompleksi valittiin kansalliseksi historialliseksi ja kulttuuriseksi suojelukohteeksi. Tämän jälkeen tehty uudelleenrakentaminen on saanut osakseen kritiikkiä kauan sitten tuhoutuneiden rakennusten, kuten historillisesti perusteettoman kellotornin, "uudelleen"rakentamisen vuoksi. Vuonna 2002 asuinpalatsin ylin kerros tuhoutui tulipalossa, jonka jälkeen palatsikokonaisuudelle vasta asennettiin palonvaroitusjärjestelmä ja rakennusta ryhdyttiin systemaattisemmin valvomaan tulipalojen varalta.
Unesco kuitenkin valitsi palatsikokonaisuuden maailmanperintökohteeksi vuonna 2005. Sittemmin Unescon maailmanperintökohteiden komitea on vuosien 2009-2011 seurantaraporteissaan kiinnittänyt paikallisten viranomaisten huomiota muun muassa Njasvižin palatsin siipirakennuksen purkamiseen ja uudelleenrakentamiseen, puistoalueiden kuntoon, koulutetun restaurointihenkilöstön vähyyteen ja kunnostustöiden tarkemman suunnitelun ja piirustusten tarpeeseen hyvissä ajoin ennen korjaustöiden aloittamista. Huolta on kannettu viime aikoina esimerkiksi Kristuksen ruumiin kirkon lämmitysjärjestelmän uusimisen vaikutuksista ja maailmanperintökohteen suojavyöhykkeeseen kuuluvan Njasvižin vanhan kaupungin suojelusta.
Njasvižin palatsikartano on Valko-Venäjän 100 000 ruplan setelin kuva-aihe. Palatsi on ollut kahdesti myös valkovenäläisen postimerkin aiheena.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jurkau kutoczak — Юркаў куточак — Yury's Corner. Старажытнае дойлідства Нясьвіжа (Arkistoitu – Internet Archive)
Njasviž (englanniksi) (belarusguide.com)
Kartta Njasvižin kartanosta ja kaupungin muista historiallisista rakennuksista (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (nesvizh-zapovednik.by)
Kuvia Njasvižin kartanomiljöstä ja kaupungista (englanniksi) (radzima.org)
Kuvia Njasvižin palatsikokonaisuudesta ja sen kunnostustöistä (venäjäksi) (globus.tut.by)
Kuvia Njasvižin Kristuksen ruumiin kirkosta (venäjäksi) (globus.tut.by)
Valkovenäläinen postimerkki linnasta vuonna 1992 (englanniksi) (belpost.by)
Valkovenäläinen postimerkki linnan 425-vuotisen historian kunniaksi vuonna 2008 (englanniksi) (belpost.by)
Njasvižin kirkko toi barokin Liettuan suuriruhtinaskunnan alueelle: Dubingiai and the burial place of the Radvila family: major recent archaeological discovery (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Nesvizh Castle second phase to be complete by 2012 (englanniksi) (belta.by)
Nesvizh Palace, Belarus (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (belarus.by)
Katso myös Radvilan suvun Njasviž-Olyka-Kletsk -sukuhaaran Olykan linna, Mirin linna ja Kletsk
Katso myös Radvilan suvun Dubingiai-Biržai -sukuhaaran Biržain linna
Njasvižissa 1515 syntynyt Liettuan suuriruhtinaskunnan ylihetmanni, herttua Mikalojus Radvila Musta
Herttua Mikalojus Kristupas Radvila, Njasvižin palatsikompleksin rakennuttaja
Njasvižin palatsilinnoitus (etuvasemmalla) sen valmistumisen aikoihin vuonna 1604 ja Njasvižin kaupunkia
Njasvižin linnatien vartiotorni ja Kristuksen ruumiin kirkko
Njasvižin herttuan kirjapainossa 1562 painettu katekismus
Njasvižin palatsikartanon sisäpihaa, 1882 julkaistun puolankielisen Tygodnik Ilustrowany-teoksen kuvitusta.
Herttua Mykolas Kazimieras Radvila, Njasvižin palatsikompleksin kunnostaja ja täydentäjä
Herttua Antanas Vilhelmas Radvila peruskorjautti palatsin 1881-86 ja vaimonsa Marien kanssa loi palatsille puistot
Njasvižin kartanon sisäpihaa peruskunnostustöiden aikana 2006
Njasvižin linnoituskartanoa syksyllä 2009 vallihaudan takaa nähtynä. Kartanon peruskunnostus jatkuu ainakin 2011-2012 saakka.
Vuonna 1992 julkaistu postimerkki Njasvižin palatsilinnasta Valko-Venäjällä
Valko-Venäjän 100000 ruplan setelissä kuvataan Njasvižin palatsia
Nogait

Nogait (nogaiksi: Ногайлар, Noğaylar ) ovat turkkilaista nogain kieltä puhuva kansa Pohjois-Kaukasiassa Venäjällä, Balkanilla ja Turkissa. Perinteinen uskonto on sunnalainen islam. Nogaita oli vuonna 2010 Venäjällä väestönlaskennan mukaan 103 700 henkeä ja nogain kieltä puhui 87 100 henkeä. Nogaiden esi-isiä ovat turkkilaiset ja mongolialaiset paimentolaisheimot, ja nimitys nogai lienee peräisin Kultaisen ordan nogai-kaanista. Paimentolaisuudesta alettiin luopua 1800-luvun lopulla, ja lopullisesti nogait asettuivat paikoilleen 1920–1930-lukujen vaihteessa. Nogaista silti edelleen 71,4 prosenttia asuu maaseudulla.
Asuinalueet ja lukumäärä

Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan nogaita oli Venäjällä 103 700 henkeä. He asuvat erillisinä ryhminä Dagestanin Nogain, Tarumovkan, Kizljarin ja Babajurtin piireissä (yhteensä 40 400 henkeä), Stavropolin aluepiirin Neftekumskin, Mineralnye Vodyn, Kotšubejevskojen ja Stepnojen piireissä (22 000 henkeä), Karatšai-Tšerkessiassa (15 700 henkeä), Astrahanin alueella (7 600 henkeä) sekä Tšetšenian Šelkovskajan piirissä (3 400 henkeä). Nogaita on muuttanut myös Jamalin Nenetsiaan (3 500 henkeä). Pieniä nogairyhmiä elää muun muassa Turkissa, Romaniassa, Bulgariassa ja Afganistanissa.
Kieli

Venäjällä nogain kieltä puhuu 87 100 henkeä (vuonna 2010). Kieli on jakautunut aknogain ja karanogain murteiksi (joskus erotetaan myös varsinaisnogain murre). Kansallisuudeltaan nogaista 93,7 % osaa venäjää (vuonna 2002). Dagestanissa nogait puhuvat usein myös muita naapurikieliä kuten kumykkia. Astrahanin alueella nogain kieleen on vaikuttanut tataari. Neuvostoaikana luotu kirjakieli käyttää kyrillistä kirjaimistoa. Kirjakielen normit perustuvat karanogain murteeseen, mutta niissä on otettu huomioon myös aknogain piirteitä.
Etninen historia

Nogaiden esi-isiä ovat etelä-Siperian, luoteis-Mongolian, Keski-Aasian ja Pohjois-Kaukasian turkkilaiset ja mongolialaiset paimentolaisheimot. Nimityksen Nogai uskotaan perustuvan 1200-luvulla eläneeseen Kultaisen ordan Nogai-kaaniin. Hänen jälkeensä syntyi itsenäinen Nogain orda. 1500-luvun lopussa se hajosi Suureen ja Pieneen Nogaihin, jotka asettuivat pääosin Pohjois-Kaukasian arolle. Pieni Nogai asutti alueen itäosan ja Suuri Nogai Sulakin ja Terekin alajuoksut. 1600-luvun lopussa osa Sulakin ja Terekin nogaista vaelsi Mozdokin arolle, jonne syntyi karanogain ryhmä.
Vuonna 1783 Venäjän armeija yritti karkottaa nogait Uralin taakse. Sotatoimien tuloksena osa kansasta muutti Turkkiin, Krimille ja myöhemmän Stavropolin läänin eteläosaan. Dagestan liitettiin Venäjään vuonna 1813. 1850-luvun alussa Stavropolin läänissä asui yli 76 000 nogaita. Vuosien 1817–1864 Kaukasian sodan jälkeen nogait muuttivat pois Kubanin yläjuoksulta, Malyi ja Bolšoi Zelentšuk- sekä Laba-jokien varsilta. Noin 40 000 henkeä pakeni Turkkiin. Neuvostoliiton aikana Nogaiaro jaettiin kolmeen eri hallintoalueeseen.
Perinteinen kulttuuri

Pääelinkeinoja olivat aikaisemmin paimentolaisuuteen ja laidunviljelyyn perustuva karjatalous (lammas, vuohi, nauta), kamelien ja hevosten kasvatus sekä vähäisessä määrässä maanviljely (hirssi, kaura, vehnä). Käsityöammatteja olivat kankaan valmistus, nahan ja vuotien muokkaus sekä huovan tuotanto. Suurin osa asui jurtissa, osa rakensi talviasumuksia, joista ajan mittaan muodostui kyliä. Ruokavalio koostui etupäässä maitotuotteista ja liharuoista. Hirssistä valmistettiin puuroa, hirssi- ja vehnäjauhoista leivottiin leipää. Perinteinen vaatetus on pääosin samanlainen kuin muilla Pohjois-Kaukasian kansoilla.
Nogain orda oli feodaalis-patriarkaalinen yhteiskunta. Yläluokan muodosti aateli ja papisto, alaluokan vapaat talonpojat ja maaorjat. Erityisen ryhmän muodostivat kotitalousorjat. Jonkin verran oli säilynyt myös vanhan sukujärjestelmän piirteitä. 1800-luvulla nogait elivät pääosin patriarkaalisissa ydinperheissä. Yhteisön keskinäiset suhteet perustuivat tavanomaiseen oikeuteen ja šarian normeihin. Laajaan kansanrunouteen kuuluu sankarirunoelmia, rituaalirunoutta, lyyrisiä lauluja, satuja, legendoja ym. Kansanmusiikki, tanssi ja kilpailulajit (paini, ravikilpailut) ovat pitkälle kehittyneitä. Perinteisiin uskomuksiin kuuluu luonnon kunnioittaminen ja usko paholaisolentoihin.
Nykytilanne

1800-luvun lopulla alkoi paimentolaisuudesta luopuminen. Lopullisesti nogait asettuivat pysyviin asutuksiin 1920–1930-lukujen vaihteessa. 1900-luvulla kehittyi nykyaikainen maatalous ja alueelle syntyi öljy- ja kaasuteollisuutta. Nykyään nogait ovat yksi Kaukasian ja koko Venäjän vähiten urbanisoituneista kansoista. Peräti 71,4 % kansasta asuu maaseudulla.
Neuvostoaikana luodun nogain kirjakielen käyttöä vaikeuttaa kansan jakautuminen useisiin hallintoalueisiin. Kouluissa nogaita opetetaan aineena, sillä julkaistaan muutamia lehtiä ja kaunokirjallisuutta. Kieltä käytetään jonkin verran myös radiossa ja TV:ssä. Dagestanissa toimii nogainkielinen kansanteatteri.
Tunnettuja nogaita

Cüneyt Arkın, näyttelijä
Albert Batyrgaziev, nyrkkeilijä
Arslanbek Sultanbekov, muusikko, säveltäjä
Aiheesta muualla

Nogaiden uutisportaali (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Nogait Turkissa (englanniksi)
Asuinalueet Pohjois-Kaukasiassa.
Nogain ordan kartta.
Nogaityttöjä vanhassa valokuvassa.
Norfenefriini

| --- | --- |


Norfenefriini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
3-(2-amino-1-hydroksietyyli)fenoli
Tunnisteet
CAS-numero: 536-21-0
ATC-koodi: C01CA05
PubChem CID: 4538
Kemialliset tiedot
Kaava: C8H11NO2 
Moolimassa: 153,178
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 159–160 °C (hydrokloridisuolana)
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: n. 5 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa:  ?
Norfenefriini (C8H11NO2) on aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä verenpainetta kohottavana sympatomimeettisenä lääkkeenä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Norfenefriiniä käytetään yleensä hydrokloridisuolana, joka on veteen hyvin liukenevaa kiteistä ainetta. Yhdiste on α-adrenergisten reseptorien stimulaattori, ja sen vaikutukset ovat noradrenaliinin kaltaisia. Ainetta voidaan käyttää alhaisen verenpaineen nostamiseen ja tämän lisäksi sitä on tutkittu naisilla stressin aiheuttaman virtsan pidätyskyvyttömyyden hoitoon. Norfenefriini metaboloituu lähes täysin maksassa, ja sen biosaatavuus on huono. Tämän vuoksi se on tehokas vain suhteellisen suurilla annostuksilla.
Norfenefriinin synteesin lähtöaine on m-hydroksiasetofenoni. Siitä voidaan joko valmistaa hydroksi-imiini, joka pelkistetään vedyttämällä norfenefriiniksi tai nelivaiheisella prosessilla.
Nonakris (Feneatis)

| Nonakris> Νώνακρις.Sijainti |
| --- | --- |
 Nonakris
Koordinaatit:  38°0′51″N, 22°14′28″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Mesorroúgi, Aigiáleia, Akhaia, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Arkadia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nonakris (m.kreik. Νώνακρις, Nōnakris; lat. Nonacris) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Arkadiassa Kreikassa. Se sijoitetaan lähelle nykyisen Aigiáleian kunnan Mesorroúgin kylää.
Maantiede

Nonakris sijaitsi Feneatiissa eli Feneoksen poliksen alueella kyseisestä kaupungista luoteeseen. Sen läheltä saivat alkunsa Styks (nyk. Mavronéri) -virran vedet. Plinius vanhempi mainitsee Nonakris-nimisen vuoren. Nonakriin kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen pienikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu alle 25 neliökilometriä.
Feneatiin Nonakrista ei tule sekoittaa toiseen Nonakriihin Arkadian Orkhomeniassa.
Historia

Nonakriin historiasta tiedetään antiikin lähteistä vain vähän. Sen arvellaan olleen alun perin azanien heimon kaupunki ja poliksena Feneoksen alainen. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupunki sai nimensä Nonakriista, Lykaonin vaimosta. Pausaniaan aikana kaupunki oli raunioina.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Nōnakrieus (Νωνακριεύς) ja Nōnakriatēs (Νωνακρίατης). Hermes sai kaupungista epiteettinsä Nonakriates. Roomalaisilla kirjailijoilla esiintyvät vastaavasti ilmaukset Evander Nonacrius, Atalanta Nonacria ja Callisto Nonacrina virgo (”Nonakriin neito”), missä kaikissa ”nonakrislainen” tarkoittaa yleisemmässä merkityksessä arkadialaista.
Rakennukset ja löydökset

Nonakriin oletetulta paikalta on löydetty vähäisiä rakennusjäänteitä sekä arkaaisen ja klassisen kauden keramiikkaa.
Assia Noris

Assia Noris elokuvassa I grandi magazzini.
Assia Noris (oik. Anastasia von Gerzfeld; 26. helmikuuta 1912 Pietari, Venäjän keisarikunta – 27. tammikuuta 1998 Sanremo, Italia) oli venäläissyntyinen Ranskassa kasvanut näyttelijä, josta tuli yksi maailmansotien välisen italialaisen elokuvan suurimmista naistähdistä.
Norisin ensimmäinen elokuva oli Mario Bonnardin Varastettu ääni (Tre uomini in frac) vuonna 1932. Hän näytteli Vittorio De Sican parina Mario Camerinin ohjaamissa romanttisissa komedioissa kuten Darò un milione (”Annan miljoonan”, 1936), Il signor Max (”Herra Max”, 1937) ja I grandi magazzini (”Tavaratalo”, 1939) ja myöhemmin myös aiheeltaan vakavammissa elokuvissa kuten Mario Soldatin Dora Nelson (1939) ja Renato Castellanin Un colpo di pistola (”Laukaus”, 1942). Toisen maailmansodan jälkeen Noris esiintyi vain kahdessa elokuvassa.
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Assia Noris (englanniksi)
Elonet: Assia Noris
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  IdRef
Hr. Ms. Noord Brabant (D810)

| Hr>  Ms. Noord Brabant |
| --- | --- |
 Hr. Ms. Noord Brabantin perä

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Koninklijke Maatschappij De Schelde, Vlissingen
Kölinlasku:  1. maaliskuuta 1951
Laskettu vesille:  28. marraskuuta 1953
Palveluskäyttöön:  1. kesäkuuta 1955
Poistui palveluskäytöstä:  maaliskuu 1974
Loppuvaihe:  romutettu 1975
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 185 t (standardi) 2 642 t (kuormattu)
Pituus:  113,1 m (kokonaispituus)
Leveys:  11,4 m
Syväys:  5,1 m
Koneteho:  45 000 shp
Nopeus:  32 solmua
Miehistöä:  247
Aseistus
Aseistus:  4 x Bofors 120 mm -tykkiä 1 x Bofors 40 mm 8 x 357 mm sukellusveneentorjuntaheitintä 2 x syvyyspommikiskoa
Hr. Ms. Noord Brabant (runkonumero D810) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Holland-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Koninklijke Maatschappij De Scheldeltä Vlissingenistä, missä köli laskettiin 1. maaliskuuta 1951 telakkanumerolla 270. Se laskettiin vesille 28. marraskuuta 1953 ja otettiin palvelukseen 1. kesäkuuta 1955.
Palvelus

Vuonna 1955 osallistuttuaan Amsterdamissa laivastopäivään alus jatkoi koeajoja ennen palveluksesta poistoaan ja siirtoaan reserviin. Alus palautettiin 1957 palvelukseen amiraali de Ryuterin 350-vuotis syntymäpäivä juhlallisuuksien vuoksi, minkä jälkeen se palautettiin reserviin.
Alus palautettiin 1965 palvelukseen ja osallistui 1965 Spitheadissä järjestettyyn laivastokatselmukseen. Alus osallistui lukuisiin Naton harjoituksiin kuten Sailors Pride ja Silent Rain 1966, Wicked Lady ja Perfect Play 1967, Silver Tower 1968, Razor Sharp 1969, Strong Express 1972 sekä Sunny Seas, Quick Save ja Swift Move 1973. Alus kolaroi 9. tammikuuta 1974 Britannian lipun alla purjehtivan Reardon-Smith Linen MV Tacoma Cityn (16 700 grt) kanssa Flushingin edustalla. Hävittäjä vaurioitui pahoin ja sen taaemmat kattila- ja konehuoneet täyttyivät vedellä. Yksi merisotilas sai surmansa ja toinen kuoli myöhemmin saamiinsa vammoihin. Tarkastuksessa aluksen vaurioiden todettiin olevan liian suuria korjattavaksi, joten alus poistettiin palveluksesta maaliskuussa. Vuotta myöhemmin alus hinattiin Ghentiin Belgiaan romutettavaksi.
Nordrhein-Westfalen (F223)

| Nordhein-Westfalen |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  ARGE 125
Kölinlasku:  24. lokakuuta 2012
Laskettu vesille:  16. huhtikuuta 2015
Palveluskäyttöön:  10. kesäkuuta 2020
Tekniset tiedot
Uppouma:  noin 7 250 t (kuormattu)
Pituus:  149,6 m (kokonaispituus) 141,9 m (vesiraja)
Leveys:  18,8 m
Syväys:  5,4 m
Propulsio:  CODLAG: 4 × MTU 20V 4000 M53B -dieselgeneraattoria, á 3 MW  2 × Siemensin 4,7 MW sähkömoottoria 1 × General Electric LM2500 -kaasuturbiinimoottori 20 MW 1 × 1 MW suihkumoottori keulassa
Nopeus:  26 solmua
Toimintamatka:  4 000 nm @ 18 solmua
Miehistöä:  120 sekä 20 lentomiehistöä majoitustilat 190 hengelle
Aseistus
Aseistus:  1 × OTO 127mm -tykki 2 × 27mm MLG 27 -konetykki 6 × 12,7mm konekivääriä 2 × RIM-116 Rolling Airframe Missile 8 × RGM-84 Harpoon 2 × NH-90
Nordrhein-Westfalen (runkonumero F223) on Saksan laivaston Baden-Württemberg -luokan fregatti.
Valmistus

Alus tilattiin Thyssenkrupp Marine Systemsin ja Lürssenin muodostamalta ARGE 125 konsortiolta, joka laski kölin 24. lokakuuta 2012. Alus kastettiin 16. huhtikuuta 2015 ja otettiin palvelukseen 10. kesäkuuta 2020 päällikkönään Stefan Schulz.
Palvelus

Alus on Wilhelmshavenin laivastotukikohdassa 4. fregattilaivueessa.
Luettelo pikkuplaneetoista: 309001–310000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
309001:stä ja päättyen 310000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Nokitiira

| Nokitiira |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Lokit Laridae
Suku::  Nokitiirat Onychoprion
Laji::  fuscata
Kaksiosainen nimi
 Onychoprion fuscata  (Linnaeus, 1766) 
Katso myös
   Nokitiira Wikispeciesissä   Nokitiira Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Nokitiiran muna
Nokitiira (Onychoprion fuscata), aiemmin Sterna fuscatus, on nokitiirojen sukuun kuuluva trooppisten merten tiira.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 42–45 cm ja siipien kärkiväli 72–80 cm, joten se on kalatiiraa suurempi. Aikuisen linnun höyhenpuku on mustavalkoinen: yläpuoli on musta ja alapuoli valkoinen. Myös otsa on valkoinen. Nuoret linnut ovat harmaita, vatsapuolelta vaaleampia ja yläpuolelta vaalearaitaisia.
Esiintyminen

Nokitiira elää lisääntymisaikana trooppisen merialueen saarilla, lähimpänäselvennä Punaisella merellä ja Persianlahdella. Lajia tavataan harvoin läntisen Euroopan rannikoilla, eikä sitä ole tavattu Suomessa. Lajin maailman populaation koko on 21–22 miljoonaa yksilöä ja sen kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö

Lisääntymisaikana nokitiirat elävät suurina yhdyskuntina kallioisilla saarilla ja koralliriutoilla. Ne ovat muuttolintuja, jotka viettävät pääosan vuotta tropiikin valtamerillä.