stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lev Nussimbaum
Suomennetut teokset

Stalin. Suomentanut Juho Timonen. Otava 1931
Nikolai II: Viimeisen tsaarin loistoaika ja kukistuminen. Suomentanut Aukusti Simojoki. Otava 1936 (alkuteos Nikolaus II, Glanz und Untergang des letzten Zaren)
Stalinin sisäinen sota: Punainen kumous syö omat lapsensa. Suomentanut ja täydentänyt Väinö J. Vatanen. Otava 1938
Ali ja Nino, suomentanut Irmeli Sallamo. 1. painos Jyväskylä, Gummerus 1972 ISBN 951-20-0018-0 , 2., korjattu painos: Jyväskylä, Gummerus 2000 ISBN 951-20-5720-4
Saksan kielellä julkaistua tuotantoa

Salanimellä Essad Bey:
Öl und Blut im Orient. DVA, Stuttgart 1929.
Zwölf Geheimnisse im Kaukasus. Deutsch-Schweizerische Verlagsanstalt, Berlin 1930.
Der Kaukasus. Seine Berge, Völker und Geschichte. Deutsche Buchgemeinschaft, Berlin 1931.
Stalin. Kiepenheuer, Berlin 1931.
Das weiße Rußland. Kiepenheuer, Berlin 1932.
Mohammed. Eine Biographie. Kiepenheuer, Berlin 1932.
G.P.U. Die Verschwörung gegen die Welt. Etthofen, Berlin 1932.
Rußland am Scheidewege. Etthofen, Berlin 1933.
Flüssiges Gold. Ein Kampf um die Macht. Etthofen, Berlin 1933.
Lenin. Treves, Mailand 1935.
Nikolaus II. Glanz u. Untergang des letzten Zaren. Holle, Berlin 1935.
Reza Schah. Feldherr, Kaiser, Reformator. Passer, Wien 1936.
Wolfgang von Weislin kanssa: Allah ist groß. Niedergang und Aufstieg der islamischen Welt von Abdul Hamid bis Ibn Saud. Passer, Leipzig 1936.
Salanimellä Kurban Said
Ali und Nino. E. P. Tal, Wien 1937
Das Mädchen vom Goldenen Horn. Zinnen, Wien 1938
Kirjallisuutta

Reiss, Tom: The Orientalist: Solving the Mystery of a Strange and Dangerous Life. Vintage, London 2006. ISBN 0-09-948377-7
Aiheesta muualla

Wheatcroft, Geoffrey: “The Orientalist”: The Chic of Araby. (Tom Reissin elämäkertateoksen kirja-arvostelu.) The New York Times 27.2.2005.
Itämainen uusi kirjailija. Tampereen Sanomat 19.1.1930, s. 5. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
Nikolai II Essad Beyn kuvaamana. Uusi Suomi 10.11.1935, s. 15. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF 2  WorldCat 2 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 2 
Muut:  Europeana  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Lev Nussimbaum
Käännös suomeksi
Jouhisompasammal

| Jouhisompasammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Elinvoimainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Splachnales
Heimo::  Splachnaceae
Suku::  Sompasammalet Splachnum
Laji::  sphaericum
Kaksiosainen nimi
 Splachnum sphaericum  Hedw. 
Katso myös
   Jouhisompasammal Wikispeciesissä   Jouhisompasammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jouhisompasammal (Splachnum sphaericum) on lehtisammallaji sompasammalten heimossa (Splachnaceae). Sen levinneisyysaluetta on Maan pohjoispuolisko. Suomen alueella laji on elinvoimainen ja esiintyy koko maan alueella, pohjoisessa yleisenä.
Jouhisompasammal on lyhytikäinen löyhinä kellanvihreinä kasvustoina kasvava laji. Lehdet ovat soikeat, kapeatyviset ja teräväkärkiset. Itiöpesäkkeitä kasvaa yleisesti. Niiden perä on punakeltainen, ohut ja huomattavan pitkä, jopa 12 senttimetriä. Itiöpesäke on pieni ja sylinterimäinen. Pesäkeperä muodostaa sen alla noin kaksi kertaa pesäkettä leveämmän munamaisen tai päärynämäisen laajentuman.
Jouhisompasammal elää erityyppisissä metsissä ja tuntureilla kosteilla paikoilla kasvualustanaan hirven ja poron lanta, oksennuspallot ja raadot.
Aiheesta muualla

Kuvalinkit:
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Jouhisompasammal (Splachnum sphaericum)[vanhentunut linkki]
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q4350541  Wikispecies: Splachnum sphaericum  BioLib: 91432  EoL: 928469  EUNIS: 197733  FNA: 200001366  GBIF: 2673717  iNaturalist: 169284  IRMNG: 11165648  ITIS: 15873  NatureServe: 2.127377  NBN: NBNSYS0000036537  NCBI: 61572  Observation.org: 160663  Open Tree of Life: 638253  Plant List: tro-35176454  PLANTS: SPSP70  Tropicos: 35176454  WFO: wfo-0001190516  Laji.fi: MX.44075
Phillip Johnson

Phillip E. Johnson (18. kesäkuuta 1940 – 2. marraskuuta 2019) oli yhdysvaltalainen oikeustieteen professori ja kristillinen kirjailija. Johnson on kirjoittanut kirjoja muun muassa rikoslaista. Häntä pidetään älykkään suunnittelun liikkeen synnyttäjänä.
Johnson onkin tunnetuin nimenomaan "älykäs suunnitelma" -liikkeen perusajatuksen kehittämisestä Discovery Institutessa. Johnson on saanut julkisuutta myös siitä, että hän kuuluu The Group for the Scientific Reappraisal of the HIV-AIDS Hypothesis-liikkeeseen, joka kiistää sen, että HI-virus aiheuttaa AIDS:in. Molemmat näistä Johnsonin näkemyksistä on katsottu näennäistieteellisiksi.
Johnson ja älykäs suunnittelu

Huolimatta siitä, että Johnsonilla ei ole biologista koulutusta, hän on tunnettu kehitysopin arvostelustaan. Johnson teki tunnetuksi käsitteen älykäs suunnittelu vuonna 1991 ilmestyneessä kirjassaan Darwin on Trial. Kirjassaan Johnson jätti Raamatun sivuun ja otti kritiikkinsä kohteeksi empiiristen tieteiden perusperiaatteen metodologisen naturalismin. Hän tarjosi sen tilalle teististä realismia. Teistinen realismi tarkoittaa, että tiede hyväksyessään metodologisen naturalismin ottaa a priori oletuksen, että yliluonnollisia selityksiä ei hyväksytä tieteen piirissä. Johnson on tuottanut useita kirjoja "älykkäästä suunnitelmasta".
Toisin kuin muut älykkään suunnittelun johtohahmot Johnson hylkää ajatuksen yhteisestä kantamuodosta. Maan ikäkysymykseen hän ei ota kantaa. Johnson on esittänyt, että älykästä suunnittelua tulisi opettaa evoluution kustannuksella. Hän on luokitellut evoluution ateistiseksi ja materialistiseksi. Johnson moittii myös evoluution logiikkaa huonoksi.
Vuonna 1997 Johnson kirjoitti teoksen Defeating Darwinism by Opening Minds (suom. Evoluution maailmankuva). Teoksessaan hän kokosi yhteen filosofiansa, jolla hän vastusti matodologista naturalismia ja mainitsi myös Wedge–strategian nimeltä. Johnson esitti, että älykkään suunnittelun ajatuksena on edistää teististä ohjelmaa.
Johnson on yksi Discovery Instituten Wedge–strategian kehittäjistä; strategian tarkoituksena on "opettaa vaihtoehtoa" kampanjalla, jolla kylvetään epäluottamusta evoluution tieteellisyyteen ja sen luotettavuuteen tiedeyhteisössä. Evoluutio on samanaikaisesti "vaihtoehtoinen malli", "teoria kriisissä" sekä "falsifioitu todistusaineiston valossa". Wedge-strategian tarkoituksena on aikaansaada laillista opetusta ja kirjoittelua, joilla kyseenalaistetaan tieteen naturalistinen perusta.
Vuodesta 2001 Johnson on kärsinyt sarjasta lieviä aivoinfarkteja. Tämä on rajoittanut hänen julkista aktiivisuuttaan älykkään suunnittelun piirissä. Johnson uskoo, että infarktit ovat Jumalan merkkejä siitä, että hänen tulisi viettää enemmän aikaa uskonsa ja perheensä parissa ja vähemmän "ylpeyttä ruokkivassa kiistelyssä".
Johnson ja HIV

Johnson on osallistunut liikkeeseen, jonka tarkoituksena on haastaa tiedeyhteisön näkemys siitä että HIV aikaansaa AIDSin. Johnsonin mielestä tälle ei olemassa tieteellistä näyttöä. Hänestä HIV:n ja AIDSin välillä on olemassa ainoastaan korrelaatio. Koska kuitenkin on ihmisiä, joilla on HIV ilman AIDSia ja päinvastoin, on tämä Johnsonista tilastotieteellistä harhaanjohtamista. Hänestä ei ole järkevää väittää, että jos ihmisillä on tuberkuloosi ja HIV, sanotaan heillä olevan AIDS, mutta jos heillä on tuberkuloosi ilman HIV:tä heillä ei ole AIDSia. Johnson vetoaa myös siihen, että ei tiedetä mekanismia ja että AIDSin syyt ovat tuntemattomat. Johnson väittää, että AIDS-selitys on poliittinen, ei tieteellinen. Johnsonin mukaan tästä todistaa se, että kaikki arvostelu AIDSin HI-virusperäisyyttä kohtaan hylätään keskustelussa.
Kritiikki

Tyypillisin Johnsonin argumentaatiota koskeva arvostelu koskee "älyllistä epärehellisyyttä", jolla tarkoitetaan esimerkiksi asiayhteydestä irrallaan olevien lainausten viljelyä. Lisäksi häntä syytetään määritelmäkikkailusta kuten siitä, että hän ottaa tarkasteluun käsitteen "naturalismi", joka voi tarkoittaa joko metodologista naturalismia tai naturalistista todellisuuskäsitystä. Hän esimerkiksi käyttää naturalistisen todellisuuskäsityksen sisältöä arvostelussaan, jonka kohdistaa kuitenkin metodologiseen naturalismiin.
Toinen Johnsonia koskeva kritiikki kohdistetaan Wedge-strategiaan, joka on arvostelijoiden mukaan osoitus siitä, että älykkäässä suunnittelussa on kyse poliittisesta eikä tieteellisestä kiinnostuksesta. Johnsonin on väitetty olevan kiinnostuneempi uskonnollisesta käännytystyöstä ja poliittisesta vaikuttamisesta kuin tieteellisestä keskustelusta. Arvostelijat perustelevat väitettään sillä, että sen sijaan että Johnson olisi esitellyt teistisen realismin tieteenfilosofisen sisällön, on hänen kirjoituksissaan usein lausumia siitä "kuinka voittaa" ja "kuinka poistaa esteitä Jumalaan uskomisen tieltä". Johnson sanoo suoraan, että Wedge-strategian tarkoituksena on vakuuttaa ihmiset darwinismin ateistisuudesta sekä esitellä ihmisille Raamatun totuus, synnin käsite ja Jeesus.
Teoksia

Darwin on Trial ISBN 0-8308-1324-1
Reason in the Balance ISBN 0-8308-1929-0
Defeating Darwinism by Opening Minds ISBN 0-8308-1360-8 Suomeksi Johnson, Phillip E.: Evoluution maailmankuva.  ((Defeating Darwinism by opening minds, 1997.) Suomentanut Pauliina Kiviaho)  Helsinki:  Uusi tie, 2000.  ISBN 951-619-317-X
The Wedge of Truth ISBN 0-8308-2267-4
Objections Sustained ISBN 0-8308-2288-7
The Right Questions ISBN 0-8308-2294-1
Darwinism: Science or Philosophy? ISBN 0-9642104-0-1
Aiheesta muualla

Phillip E. Johnsonin verkkosivut
Origin of the Specious - artikkeli älykkään suunnittelun kehittämisestä
Johnsonin kirjoituksia koskien HIV:tä ja AIDSia (Arkistoitu – Internet Archive)
Kritiikkiä Johnsonin darwinisminvastaisuudesta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  IdRef
Mauno Jokipii

Mauno Jokipii esittelee rautakautista kokouspaikkaa Eurassa vuonna 1992.
Mauno Olavi Jokipii (21. elokuuta 1924 Helsinki – 2. tammikuuta 2007 Jyväskylä) oli suomalainen historiantutkija, Jyväskylän yliopiston historian professori ja  saman yliopiston historian laitoksen perustaja.
Elämä

Mauno Jokipiin vanhemmat olivat teologian tohtori Aapeli Erhard Jokipii ja Frida Josefina Winter. Mauno Jokipii pääsi ylioppilaaksi vuonna 1943 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1948, maisteriksi 1950, lisensiaatiksi 1956 ja tohtoriksi 1957.
Jokipii oli kansainvälisesti tunnettu toisen maailmansodan tutkija ja tuottelias tutkija ja kirjoittaja, jonka johdolla Jyväskylän yliopistossa kehitettiin etenkin paikallishistorian tutkimusta. Toisen maailmansodan ja 1900-luvun Suomen ohella Jokipii tutki myös 1600-luvun Suomea ja Suomen varhaisinta keskiaikaa.
Jokipiin vuonna 1968 julkaisema teos Panttipataljoona oli pitkään arvovaltaisin kuvaus suomalaisen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoonan vaiheista. Vuonna 2019 väitettiin, että Jokipii olisi teoksessa peitellyt ja vääristellyt mahdollisiin sotarikoksiin viittaavia tietoja muun muassa muuntelemalla alkuperäislähteistä tekemiään suoria lainauksia. Kokenut historiantutkija kirjoitti lainauksessaan alkuperäisen lausekkeen "...yli sata ryssää ammuttiin" sijasta "...yli sata ryssää sai surmansa." Dosentti André Swanströmin mukaan ”Jokipii näyttää myyneen rehellisyytensä ja tutkijan etiikkansa SS-miesten ja erityisesti Kalervo Kurkialan maineen varjelemisen hyväksi”. Toisaalta tuon yhden virheellisen lainauksen merkitys on katsottu todistusvoimaltaan hyvin vähäiseksi toisessa asiaa koskevassa lehtiartikkelissa. Väitettä, että Jokipii olisi tietoisesti pyrkinyt salaamaan asioita, ei tue myöskään se, että hän on luovuttanut kaiken suomalaisia SS-miehiä koskevan laajan lähdeaineistonsa Kansallisarkistoon kaikkien turkijoiden käyttöön. Myös Swanström on omassa tutkimuksessaan käyttänyt tätä aineistoa.
Merkkipaaluja

Helsingin yliopiston maatalousmuseon hoitaja vuosina 1952–1959
Filosofian tohtori, Helsingin yliopisto 1957
Helsingin yliopiston Suomen historian dosentti 1957–1961
Historiallis-kielitieteellisen osaston dekaani 1960–1966
Korkeakouluneuvoston jäsen 1960-luvulla
Jyväskylän yliopiston vararehtori vuosina 1966–1971
Jyväskylän kasvatusopillisen korkeakoulun ensimmäinen Suomen historian professori vuodesta 1960 alkaen
Tukholman yliopiston vieraileva professori 1972–1973
Pääteos Jatkosodan synty julkaistiin 1987
Eläkkeelle 1991
Teoksia

Suomen kreivi- ja vapaaherrakunnat I. Helsingin yliopisto, 1956. Väitöskirja.
Suomen kreivi- ja vapaaherrakunnat II. Suomen historiallinen seura, 1960.
Panttipataljoona: Suomalaisen SS-pataljoonan historia. Weilin + Göös, 1968.
Satakunnan historia IV: Satakunnan talouselämä uuden ajan alusta isoonvihaan. Satakunnan maakuntaliitto, 1974. ISBN 951-95095-2-6
Jatkosodan synty: Tutkimuksia Saksan ja Suomen sotilaallisesta yhteistyöstä 1940–41. Otava, 1987. ISBN 951-1-08799-1
Keski-Suomen historia 3: Keski-Suomi itsenäisyyden aikana. Toimite. Keski-Suomen maakuntaliitto, 1993. ISBN 951-8906-87-4
Suomi ja Saksa maamme itsenäisyyden aikana. Snellman-instituutti, 1994. ISBN 951-842-151-X
Suomalaiset Saksan historiaa tutkimassa. Snellman-instituutti, 1995. ISBN 951-842-173-0
Paikallishistoria. Toimite. Gummerus, 1996. ISBN 951-20-4969-4
Vienan heimosodat ja itsenäistymisajatus. Vapaussodan perinneliitto, 1998. ISBN 951-97885-0-6
Hitlerin Saksa ja sen vapaaehtoisliikkeet: Waffen-SS:n suomalaispataljoona vertailtavana.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 848)  Helsinki:  SKS, 2002.  ISBN 978-951-746-335-5
Karjalan ristiretki ja taistelu Nevan reitistä. Snellman-instituutti, 2003. ISBN 951-842-255-9
Osattiin ennenkin: Professori Mauno Jokipiin Satakunta-aiheisia tutkimuksia. Satakunnan Historiallinen Seura, 2007. ISBN 978-951-98888-3-5
Kirjallisuutta

Keränen, Jorma ym. (toim.): Historioitsija – taaksepäin katsova profeetta: Mauno Jokipiille omistettu juhlakirja.  (Studia historica Jyväskyläensia, 30)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 1984.  ISSN 0081-6523  ISBN 951-679-187-5
Mäkelä-Alitalo, Anneli: ”Jokipii, Mauno (1924–2007)”, Suomen kansallisbiografia, osa 4, s. 463–466.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-445-2  / Teoksen verkkoversio.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Jatkosodan hyökkäysvaihe

| Jatkosodan taistelut |
| --- | --- |
Jatkosodan hyökkäysvaihe (1941) Operaatio Hopeakettu • Pohjois-Suomi • Itä-Karjala • Karjalankannas • Laatokka • merisotatoimet • ilmasotatoimet: 
Asemasotavaihe (1941–1944) Itä-Karjalan partisaanitaistelut 1942: 
Sodan loppuvaihe (1944) Kannaksen suurhyökkäys • Tali-Ihantala • Suurhyökkäys Syväriltä • Suurhyökkäys Maaselästä • Ilomantsin taistelu : 
Jatkosodan hyökkäysvaihe, myös vuoden 1941 kesäsota tai jatkosodan etenemisvaihe, on toisessa maailmansodassa Suomen rintamalla käytyjen sotatoimien nimitys vuonna 1941. Vastakkain olivat Suomi ja Saksa yhdessä Neuvostoliittoa vastaan. Sotatoimet ajoittuivat 25. kesäkuuta ja 8. joulukuuta 1941 väliselle ajalle. Hyökkäysvaiheen tapahtumat johtivat asemasotavaiheeseen ja lopulta puna-armeijan suurhyökkäyksiin Karjalankannaksella, Itä-Karjalassa ja Petsamossa. Suomalaisten hallitsemalla rintamaosalla hyökkäysvaihe jakautui kolmeen päävaiheeseen:
Laatokan Karjalan valtaus
Karjalankannaksen valtaus
Itä-Karjalan valtaus
Yleistä

Suomen puolustusvoimien tehtävä oli alusta asti hyökkäyksellinen. Tavoitteina oli vallata talvisodan rauhassa menetetyt alueet ja suuri osa Itä-Karjalasta eräänlaisena hyvityksenä. Suomalaiset valloittivat kesän aikana Laatokan-Karjalan ja Karjalankannaksen. Tämän jälkeen Puna-armeijan pääesikunta Stavka toi Suomen rintamalle lisää joukkoja ja Itä-Karjalan valtaaminen vaati enemmän uhreja. Joulukuun alkupuolella Mannerheim lopetti hyökkäyksen ja sodassa alkoi asemasotavaihe.
Hyökkäysvaiheessa kaatui tai katosi 26 355 suomalaista ja haavoittuneita oli melkein 50 000. Neuvostojoukkojen tappioita ei osata sanoa. Kuitenkin yli 50 000 puna-armeijan sotilasta joutui suomalaisten vangiksi. Hyökkäysvaihetta seurasi asemasotakausi, joka päättyi kesällä 1944 puna-armeijan aloittaessa suurhyökkäyksensä ensin Kannaksella ja sitten Itä-Karjalassa.
Taustaa

Jatkosodan hyökkäysvaihe oli monien suomalaisten mielestä hyvitys talvisodan tappioista. Hyökkäysvaiheen alussa suomalaiset olivat lähes yksimielisiä siitä, että menetetyt alueet oli vallattava takaisin. Poliittiset motiivit hyökkäykselle vaihtelivat. Suomessa näytti vallitsevan poliittinen yksimielisyys siitä, että välirauhassa pakkoluovutetut Karjalan alueet oli saatava takaisin. Suomen Kommunistinen Puolue oli heikkouden tilassa muodostettuaan Terijoen hallituksen ja virallisen puheenjohtajan Arvo Poika Tuomisen pitäessä sotaa oikeutettunalähde tarkemmin?. Suomi-Neuvostoliitto-Seuran edeltäjästä ei ollut tullut laajaa joukkojärjestöä. Sodanvastaiset voimat olivat suhteellisen hiljaa tai pakenivat jopa käpykaarteihin. Sodan alkaessa turvasäilöön vangittiin kuitenkin useita satoja kommunisteiksi epäiltyjä henkilöitä.
Hyökkäys vanhan rajan yli oli monimutkaisempi, sillä moni suomalaispoliitikko ja sotilas vastusti etenemistä Itä-Karjalaan. Lisäksi Britannia ja Yhdysvallat olivat uhanneet välien katkaisulla, jos suomalaiset etenisivät katkaisemaan strategisesti tärkeän Muurmannin radan. Joukkojen keskuudessa kieltäytymisiä alkoi ilmetä melko pian vanhan rajan ylityksen jälkeen. Tilanteiden yli päästiin uhkailuin ja lupauksin. Sodan alussa oli miehistön keskuudessa syntynyt mielikuva lyhyestä sodasta. Kun vanha raja ylitettiin alkoi joukkojen keskuudessa ilmetä tyytymättömyyttä. Tämän vaimentamiseksi jotkut upseerit lupailivat muun muassa Itä-Karjalan maiden jakamista rintamamiehille. Asia herätti kiusallista huomiota, ja lupauksista käskettiin lopulta pidättäytyä.
Virallisesti Suomen tavoitteena oli siirtää taistelut mahdollisimman lyhyille rintamalinjoille, mikä edellytti järvikannasten haltuunottoa. Suomi ilmoitti käyvänsä Neuvostoliittoa vastaan Saksasta erillistä sotaa, mitä demonstroitiin sillä, ettei Leningradia vastaan ryhdytty minkäänlaisiin sotilaallisiin toimenpiteisiin. Esimerkiksi suomalaisia lentäjiä oli kielletty lentämästä Leningradin ylle. Tästä huolimatta monissa piireissä toivottiin kuitenkin Itä-Karjalan liittämistä Suomeen ja valmisteluja tällaiseen tehtiinkin. Toisena vaihtoehtona oli, että Itä-Karjalaa voitaisiin käyttää ”vaihtorahana” rauhankonferenssissa, jonka toivottiin päättävän sodan.
Joukkojen ryhmitykset ja tehtävät jatkosodan alla > Karjalankannas ja Pohjois-Karjala

Karjalankannaksen tasalla oli puolustukseen ryhmittyneinä kaksi suomalaista armeijakuntaa: Suomen IV ja II armeijakunta. Niillä oli käytössään yhteensä seitsemän divisioonaa. IV AK oli ryhmittynyt rajan pintaan Suomenlahti–Imatra-välille ja II AK Imatra–Pyhäjärvi-välille. Puna-armeijalla oli Karjalankannaksen suojana 23. armeija (23.A), johon kuului kaksi armeijakuntaa (L AK ja XIX AK). Jalkaväkidivisioonia oli neljä (123.D, 43.D, 115.D ja 142.D) ja 198. moottoroitu jalkaväkidivisioona (198. MtD)
Pohjois-Karjalassa oli ryhmitettynä kaksi armeijakuntaa ja yksi tilapäisyhtymä. Miehiä oli kaikkiaan noin 100 000 ja niillä oli puolustustehtävä. Etelämpänä VII armeijakunta oli ryhmittynyt Pyhäjärvi–Värtsilä-välille, VI armeijakunta Värtsilä–Ristikangas ja Ryhmä Oinonen (Ryhmä O tai RO) Ristikangas–Hattuvaara (Ryhmä O:n hyökkäysryhmitys karttana[vanhentunut linkki]). Puna-armeijalla oli Laatokan Karjalan suojana 7. armeija, johon kuului kolme divisioonaa. Kaksi niistä (168. D ja 71.D) oli etulinjassa ja 237. divisioona reservissä.
Ilomantsin pohjoispuolelta aina Lentuaan asti rintamavastuussa oli suoraan Päämajan alainen 14. divisioona. Se oli muiden suomalaisyksiköiden lailla ryhmitetty puolustukseen. Neuvostoliittolainen 54. divisioona irrotti jalkaväkirykmentti 337:n suomalaisia vastaan.
Joukkojen ryhmitykset ja tehtävät jatkosodan alla > Kainuu ja Lappi

Kainuu ja sitä pohjoisemmat alueet olivat Saksan Norjan-armeijan alaisia, joilla kaikilla joukoilla oli hyökkäystehtävä. Lentua–Kuusamo-alueen välille oli ryhmittynyt suomalainen III armeijakunta, johon kuului yksi (3. D) divisioona. Armeijakunnan tehtävänä oli operaatio Hopeakettu eli turvata saksalaisten eteläinen sivusta ja hyökätä Uhtuan ja Kiestingin kautta Vienanmerelle. Pääosa neuvostoliittolaisen 54. divisioonan joukoista oli tällä suunnalla.
Sallassa oli hyökkäysryhmityksessä Saksan XXXVI armeijakunta, johon kuului kolme divisioonaa: 169. divisioona, SS-taisteluryhmä Nord ja suomalainen 6. divisioona. Armeijakunnan tehtävänä oli operaatio Napakettu eli vallata Salla ja edetä Kantalahteen. Puna-armeijalla oli Sallan suunnassa 42. armeijakunta, johon kuului kaksi jalkaväkidivisioonaa (122.D ja 104.D) ja yksi panssaridivisioona. Täten neuvostoliittolaisilla ja saksalaisilla oli tällä rintaman osalla yhtä vahvat voimat.
Petsamossa oli hyökkäysvalmiina saksalainen Vuoristoarmeijakunta Norja, jolla oli kaksi divisioonaa ja eteläisellä sivustalla suomalainen pataljoona. Tehtävänä olivat operaatio Renntier ja operaatio Platinakettu eli turvata Petsamon nikkeli ja edetä Murmanskiin. Puna-armeijalla oli Murmanskin suojana 14. armeija, johon kuului kaksi divisioonaa (52.D ja 14.D).
Laatokan Karjalan valtaus

Karjalan armeija aloitti hyökkäyksensä 10. heinäkuuta. Suomalaiset saivat läpimurron Korpiselällä 10.–11. heinäkuuta. VI AK eteni kahdessa viikossa Korpiseliltä Jänisjärven kautta Laatokan rannalle Koirinojan kohdalle katkaisten Pohjoisen rintaman joukot ja 7. armeijan kahtia. Koirinojalta armeijakunta jatkoi Laatokan rantatietä vanhalle valtakunnan rajalle ja sen ylikin. Salmin kirkonkylästä ja Viteleestä taisteltiin ankarasti. Viteleen valtauksen jälkeen osasto Lagus eteni Tuuloksenjoelle. Suomen marsalkka Mannerheim pysäytti hyökkäyksen 23. heinäkuuta mahdollisen sivustauhan takia, koska VII AK:n ja Ryhmä O:n hyökkäykset olivat pysähtyneet miltei alkuunsa. Suomalaiset kaivautuivat asemiin ja venäläisten vahvennukset aloittivat Vieljärvellä vastahyökkäykset, jotka kestivät elokuun alulle saakka. Pohjoisessa Ilomantsin suunnalla hyökkäys sai Suomen sisällissodan piirteitä, kun Ryhmä O:ta oli vastassa karjalaisista, inkeriläisistä ja suomalaisista kommunisteista muodostettu puna-armeijan JR 126, joka kuului 71. Divisioonaan. Jalkaväkirykmentti oli alun perin kuulunut Terijoen hallituksen muodostamaan Suomen Kansanarmeijaan. Hyökkäyksen pysähtymisen syynä oli neuvostojoukkojen sitkeä vastarinta ja maaston hyväksikäyttö.