stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Décembre
Historiaa

Marimekon pientavaravalikoima oli alkanut kasvaa 1960-luvun lopulla yrityksen muiden rönsyjen ohella, jotka alkoivat heikentää Marimekon tilaa muutenkin heikossa suhdannetilanteessa. Vuonna 1969 yhtiö ajautui suureen saneeraukseen, sille otettiin ensi kertaa ulkopuolinen toimitusjohtaja ja Armi Ratiasta tehtiin hallituksen puheenjohtaja. Hänellä oli nyt aikaa miettiä uusia kuvioita, joista keskeisin oli ajatus erillisestä pientavarayrityksestä. Työnimenä oli aluksi December, sitten ranskaksi La révolution illimitée de décembre, kunnes kaupparekisteriin merkittiin nimi Décembre Oy. Luonnos toimialamäärittelyksi oli värikäs:
Kaikkea lain sallimaa liiketoimintaa: munanlämmittäjä, uunikinnas möhkö napaharja postikortit, paperi saapas hajut maut makuulevyt loitsut lannevaate tiilitehdas riisinviljely ”kalastus ja metsästys” lasi tai metalli.
Décembren ensimmäinen tuote oli sittemmin klassikoksi muodostunut Mariskooli, joka perustui Riihimäen Lasin vanhaan puristelasimuottiin. Ristomatti Ratian omaa suunnittelua olivat geometriset ja kirkasväriset muovituotteet, – käsipeili, tarjotin, tuhkakuppi, kulhot ja vaateripustimet – joita valmistettiin Heikki Tavelan omistamassa muovitehtaassa.
Vuonna 1974 Décembre laajensi valaisimiin Ateneumista valmistuneen Taisto Kuhan ja Japanista Suomeen muuttaneen Fujiwo Ishimoton avulla. Suutarinlampun kaltaiset seinä- ja kattovalaisimet ja modernimmat kiskovalaisimet valmistettiin emalimaalatusta alumiinista.
Decémbre otti valikoimiinsa myös muun muassa Perttu Mentulan suunnittelemat markiisikankaiset Ringside-putkihuonekalut ja Hans Nyqvistin puulelut. Suomalaisdesignin ohella yritys toi maahan italialaisen Artemiden valaisimia ja muovihuonekaluja.
Marimekon omistukseen Décembre siirtyi vuonna 1983, ja toiminnasta jäi jäljelle pian vain Sulkavalta hankittu Décembren laukkutehdas, jossa osa Marimekon laukuista valmistettiin vuoteen 2013, jolloin yritys sulki tehtaan.
Jakob De la Gardie

| Jakob De la Gardie> Jakob Pontusson De la Gardie |
| --- | --- |
 Tuntemattoman taiteilijan öljymaalaus vuodelta  1606
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. kesäkuuta 1583 Tallinna, Ruotsin valtakunta
Kuollut: 12. elokuuta 1652 (69 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  De la Gardien sotaretki (1609-1610)
Sotilasarvo:  marsalkka
Postimerkki ”Laiska-Jaakosta” vuodelta 1934.
Jakob Pontusson De la Gardie (20. kesäkuuta 1583 Tallinna – 12. elokuuta 1652 Tukholma) oli ruotsalainen kreivi, sotapäällikkö, valtiomies ja marsalkka. Jakob De la Gardieta kutsuttiin Suomessa pilkkanimellä Laiska-Jaakko, koska hän pakotti suomalaiset joukkonsa miehittämään Novgorodia kuusi vuotta. Tämä sai suomalaisjoukot piruilemaan sanoen: ”Lähti suvi, lähti talvi, vaan ei lähde Laiska-Jaakko”.
Yksityiselämä

De la Gardien vanhemmat olivat Pontus I De la Gardie ja Sofia Johansdotter Gyllenhielm, joka oli Juhana III:n ja tämän rakastajattaren Kaarina Hannuntyttären tytär. Sofia kuoli Tallinnassa synnyttäessään poikaansa Jakobia vuonna 1583, ja Pontus hukkui Narvanjokeen pari vuotta myöhemmin. Orvoksi jäänyt Jakob de la Gardie lähetettiin Vääksyn kartanoon Kangasalle isoäitinsä hoiviin. Jakob oli naimisissa Ebba Brahen kanssa, jonka kanssa hän sai useita lapsia. Kuuluisimmat heidän lapsistaan olivat Axel Julius De la Gardie ja Magnus Gabriel De la Gardie.
Sotilasura

De la Gardie palveli Morits Oranialaisen armeijassa Alankomaissa vuodet 1606–1608. Hän oli vastuussa alankomaalaisen taktiikan käyttöönotosta Ruotsin kuningas Kaarle IX:n armeijassa. Aluksi hanke epäonnistui ja tuloksena oli Kirkholman taistelun katastrofi vuonna 1605. Myöhemmin De la Gardie onnistui paremmin ja ruotsalaiset käyttivät taktiikkaa menestyksekkäästi.
De la Gardie johti Ruotsin armeijaa Venäjän-sotaretkellä vuosina 1608–1613. Hän pyrki tukemaan Ruotsin kanssa liittoutunutta tsaari Vasili IV:tä Puola-Liettuaa ja toista Vale-Dmitriä vastaan hyökkäämällä vuonna 1610 Moskovaan Novgorodista käsin. Matkalla De la Gardien pääosin suomalaisista koostuvat joukot purkivat Troitse-Sergijeva lavran piirityksen ja sen jälkeen miehittivät Moskovan. Samana vuonna puolalais-liettualaiset kuitenkin voittivat De la Gardien ja venäläisten joukot Smolenskin lähellä Klušinon taistelussa.
Kun Venäjä ei ollut luovuttanut Käkisalmen lääniä vuoteen 1610 mennessä, vaikka siitä oli sovittu Viipurissa, Ruotsin kuningas Kaarle IX antoi De la Gardielle käskyn vallata Käkisalmi. Käkisalmen linna antautui vasta puoli vuotta kestäneen piirityksen jälkeen 2. maaliskuuta 1611. Kesällä 1611 De la Gardie vaati Venäjältä Pähkinälinnan ja Laatokan kaupungin luovuttamista Ruotsille. Kun siihen ei suostuttu, hän päätti vallata Novgorodin. Kesäkuun alkupäivinä De la Gardien 4000-6000 sotilaan vahvuinen armeija lähti kohti Novgorodia, minne se tunkeutui 16. marraskuuta samana vuonna. Kaupungissa taisteltiin pitkään. Taistelun aikana venäläiset suostuivat sopimukseen, jossa he tunnustivat Ruotsin kuninkaan suojelusherrakseen, valitsivat toisen Kaarle IX:n pojista tsaariksi ja lupasivat tehdä Ruotsin kanssa sotilasliiton Puola-Liettuaa vastaan.
De la Gardie toimi vuosina 1619–1630 Baltiassa kuvernöörinä. Marsalkan arvon hän sai vuonna 1620. Jakob De la Gardie on haudattu Ruotsissa Enköpingin kunnassa sijaitsevaan Veckholmin kirkkoon. Ebba Brahen perustama Pietarsaaren kaupunki (ruotsiksi Jakobstad) on nimetty Jakob De la Gardien mukaan.
Ikurin turbiini

| Ikurin turbiini Pate Mustajärvi |
| --- | --- | --- |

Cover-albumin tiedot
 Äänitetty : 1995, Studio JJ, Tampere
 Julkaistu: 1995
 Tuottaja(t): Pate Mustajärvi, Safka & Juuso Nordlund
 Tyylilaji: poprock
 Kesto: 50.43
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Listasijoitukset
  Suomi: 18. (huhtikuu 1995)
Pate Mustajärven muut julkaisut
| Pam Pam Pauli vaan 1991 | Ikurin turbiini 1995 | Vol. 4 1998 |
Ikurin turbiini on suomalaisen laulajan Pate Mustajärven kolmas sooloalbumi, joka julkaistiin vuonna 1995. Se oli viimeinen levy, jolla Mustajärvi tulkitsi pelkästään oman nuoruutensa suosikkikappaleita. Aiemmat samaa linjaa ajaneet albumit ovat Nyt! (1984) ja Lago Nero (1988). Tällä levyllä on käännöksiä mm. Van Morrisonin, Bob Dylanin ja Sladen kappaleista. Käännöksiä tekivät Mustajärven itsensä lisäksi mm. Juice Leskinen, Pauli Hanhiniemi ja Simo Frangén.
Kappaleet

Kuumat yöt (- Wild Night -) – 3.18 (säv. Van Morrison, suom. san. Pate Mustajärvi)
Minä olen Pauli (- Boris the Spider -) – 2.31 (säv. J. Entwhistle, suom. san. Juice Leskinen)
Joutavat tunteet (- Is Your Love in Vain -) – 3.43 (säv. Bob Dylan, suom. san. Juice Leskinen)
Hengitä sisko – 4.05 (säv. Alatalo/Rinne)
Sydän syrjällään (- Something's Gotten Hold of My Heart -) – 4.34 (säv. Greenaway/Cooke, suom. san. Juice Leskinen)
Painilaulu (- Coz I Luv You -) – 3.22 (säv. N. Holder/J. Lea, suom. san. Pate Mustajärvi)
Viimeinen kultahammas (- Last of the Teenage Idols -) – 4.42 (säv. Harvey/McKenna/Cleminson, suom. san. Juice Leskinen)
Emmanuelle (- Emmanuelle -) – 3.17 (säv. Pierre Bachelet/Jean Roy Herve, suom. san. Tarleena Sammalkorpi)
Pidä huoli onnestaan (- Don't Make My Baby Blue -) – 5.48 (säv. Mann/Weil, suom. san. Pauli Hanhiniemi)
Verhotkin veit (- Blackberry Way -) – 3.16 (säv. Roy Wood, suom. san. Simo Frangén)
Ei haukku haavaa tee (- Sticks'n'Stones -) – 2.13 (säv. Turner, suom. san. Pauli Hanhiniemi)
Small talk (- Gambling Bar Room Blues -) – 4.25 (säv. Jimmie Rodgers/Shelly Lee Alley, suom. san. Juice Leskinen)
Tie Kairoon (- Road to Cairo -) – 5.29 (säv. David Ackles, suom. san. Pate Mustajärvi)
Kokoonpano

Pate Mustajärvi – laulu
Nipa Niilola – kitara
Juuso Nordlund – basso
Safka – urut, flyygeli, taustalaulu
Aku Syrjä – rummut
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Sakari Kuosmanen – laulu ("Sydän syrjällään")
Kikka Laitinen – laulu ("Kuumat yöt"), taustalaulu
Pike Kontkanen – viulu
Vesa Hyrskykari – saksofonit, klarinetti
Sami Siikala – trumpetti
Sami Ruusukallio – taustalaulu
Kokoonpano > Tuotanto

Juuso Nordlund – tuottaja, äänittäjä, miksaaja
Pate Mustajärvi – tuottaja
Safka Pekkonen – tuottaja
Jyrki Niemi – avustava äänittäjä
Otto Hallamaa – avustava äänittäjä
Juho Juntunen – kannet, valokuvat
Single

"Emmanuelle" / "Sydän syrjällään" (AUTOM 25, 1995)
Ilmeenjoki

| Ilmeenjoki Ильменйоки |
| --- | --- |

Laskupaikka:  Vuoksi
Maat:  Suomi, Venäjä
Pituus:  45 km
Valuma-alue:  612,15 km²
Ilmeenjoki (ven. Ильменйоки) on Vuoksen vesistöön kuuluva joki Leningradin alueella ja Karjalan tasavallassa Venäjällä. Joki saa alkunsa Ilmeen luona Venäjällä lähellä Suomen ja Venäjän raja ja laskee Vuokseen Venäjällä lähellä Käkisalmea. Venäjällä joen yläjuoksu on rajajokena Karjalan tasavallan ja Lenigradin alueen välillä.
Suomessa Ilmeenjoen valuma-alueeseen (04.199) kuuluu Pitkäjärvi (ven. Озеро Питкяярви) Suomen ja Venäjän rajalla sekä neljä muuta tämän yläpuolista järveä kokonaan Suomen puolella. Joen koko valuma-alue Suomessa ja Venäjällä on 612,15 km².
Suomen nykyisessä valuma-aluejaossa Ilmeenjoen valuma-alue (04.199) luetaan osaksi Vuoksen aluetta (04.19) Suur-Saimaan alueella (04.1) Vuoksen vesistössä (04).
Suomen nykyisessä valumaluejaossa Ilmeenjoen valuma-alue (04.199) on virheellistä nimetty "Kuujoen valuma-alueeksi". Todellisuudessa valuma-alueen 04.199 laskujoki on nimeltään Ilmeenjoki (ven. Ильменйоки). Samalla Suomen nykyiselle alueelle myös ulottuvan Kuunjoen (myös Kuujoki,  Kuununjoki, ven. Дымовка, Dymovka) valuma-alue (04.198) on Suomen nykyisessä valuma-aluejaossa on epätarkasti nimetty "Korisevanojan valuma-alueeksi". Todellisuudessa Suomesta Venäjälle laskeva Korisevanoja on vain yksi Kuunjoen sivujoen Käräjoen sivuhaara, ja sen valuma-alueeseen kuuluu vain osa Suomen puolelle ulottuvasta Kuunjoen valuma-alueesta 04.198. Täsmällinen nimi koko valuma-alueelle 04.198 olisi Kuunjoen valuma-alue.
Käännös suomeksi
Ilmarinen (1874–1888)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Ilmarinen oli Viipurissa vuosina 1874–1888 ilmestynyt sanomalehti.
Viipurin nuorfennomaanien perustama Ilmarinen oli aluksi paikallisiin asioihin keskittynyt uutis- ja ilmoituslehti. Samannimisen edeltäjänsä tavoin se painettiin N. A. Zilliacuksen kirjapainossa. Tyko Hagmanin päätoimittajakaudella lehdestä tuli voimakkaammin suomenmielinen. Kustantaja Zilliacuksen ja Hagmanin riitannuttua jälkimmäinen perusti vuonna 1884 sen kilpailijaksi Viipurin Sanomat. Taloudellisesti kannattamaton Ilmarinen yhdistettiin vuonna 1888 Viipurin Uutisiin, joka sekin lakkasi saman vuoden lopussa.
Lehti ilmestyi vuonna 1875 kerran, vuodesta 1876 lähtien kahdesti ja vuodesta 1882 kolmesti viikossa. Sen levikki oli enimmillään 1100 kappaletta. Päätoimittajina työskentelivät J. H. Erkko (1875–1876), Reitto Aalto (1877), Anton Rikström (1877–1880), Kalle Viljakainen (1880–1883), Tyko Hagman (1883–1884), Anton Keldan (Keltanen, 1885), Mikko Salo (1885–1887) ja Alfred E. Wallen (1888).
Aiheesta muualla

Ilmarinen digitoituna kansalliskirjastossa
Christian Ilmoni

Bror-Christian Ilmoni (8. maaliskuuta 1918 Parainen – 27. tammikuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen kilpapurjehtija.
Muun muassa Nyländska Jaktklubbenia edustanut Ilmoni sijoittui Star-luokassa parinsa René Nymanin kanssa Lontoon kesäolympialaisissa 1948 12:nneksi ja Helsingin kesäolympialaisissa 1952 19:nneksi. Berliinin kesäolympialaisissa 1936 hän oli varamies. Hän voitti Star-veneluokassa epävirallisia Suomen mestaruuksia.
Ilmoni toimi myös pujottelun parissa muun muassa Suomen pujottelumaajoukkueen johtajana. Hän toimi Suomen Hiihtoliiton alppilajivaliokunnan jäsenenä 16 vuotta joista kaksi puheenjohtajana.
Ammatiltaan Ilmoni oli pankinjohtaja. 1960-luvulla hän oli kamreerina Pohjoismaiden Yhdyspankin ulkomaanosastolla.
Illyricum (prefektuuri)

| Illyricum Praefectura praetorio Illyrici> Rooman prefektuuri |
| --- | --- |

 Illyricumin prefektuurin alue.
Valtio:  Rooman valtakunta Itä-Rooman valtakunta
Perustettu:  300-luku
Illyricum eli Illyrian (pretoriaani)prefektuuri (lat. Praefectura (praetorio) Illyrici / per Illyricum) oli Rooman valtakunnan pretoriaaniprefektuuri, joka käsitti valtakunnan itäisiä keskiosia, kuten Balkanin alueen.
Prefektuuri oli olemassa ajoittain 300-luvulla, kun Italia, Illyricum et African prefektuuri oli jaettuna kahteen osaan, jotka olivat Illyricum ja Italia et Africa. Arviolta se oli olemassa noin vuosina 347–361, 375–379 ja 388–391, sekä pysyvästi Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395, jonka jälkeen se oli osa Itä-Roomaa. Prefektuuri toimi ylemmän tason hallintoyksikkönä, ja jakautui diokeeseihin ja provinsseihin.
Diokeesit ja provinssit

Prefektuurin diokeesit ja provinssit olivat:
| Diokeesit ja provinssit> n. vuosina 306/337–395.Diokeesi | Diokeesit ja provinssit> n. vuosina 306/337–395.Provinssi | Diokeesit ja provinssit> . | Diokeesit ja provinssit> n. vuodesta 395.Diokeesi | Diokeesit ja provinssit> n. vuodesta 395.Provinssi |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Moesia | (Achaea) |  | Macedonia | (Achaea) |
| Moesia | Creta |  | Macedonia | Creta |
| Moesia | Epirus nova |  | Macedonia | Epirus nova |
| Moesia | Epirus vetus |  | Macedonia | Epirus vetus |
| Moesia | Macedonia |  | Macedonia | Macedonia prima |
| Moesia | Macedonia |  | Macedonia | Macedonia secunda |
| Moesia | Thessalia |  | Macedonia | Thessalia |
| Moesia | Dacia |  | Dacia | Dacia mediterranea |
| Moesia | Dacia |  | Dacia | Dacia ripensis |
| Moesia | Dardania |  | Dacia | Dardania |
| Moesia | Moesia prima |  | Dacia | Moesia prima |
| Moesia | Praevalitana |  | Dacia | Praevalitana |
Selitykset:
↑  Diokeesit ja provinssit Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen jälkeen.
↑  Diokeesit ja provinssit Theodosius I:n ajan jälkeen vuonna 395, kun imperiumi jaettiin Länsi- ja Itä-Roomaan.
1 2  Achaean provinssi oli tavallaan prefektuurin alueella, mutta ei kuulunut siihen, koska se oli prokonsulin hallinnassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Illyrian pretoriaaniprefektuuri Wikimedia Commonsissa
Rooman pretoriaaniprefektuurit
Gallia · Italia, Illyricum et Africa (Italia et Africa · Illyricum) · Oriens
Deiradiotai

| Deiradiotai> Δειραδιῶται.Sijainti |
| --- | --- |
 Deiradiotai
Koordinaatit:  37°49′27″N, 24°2′29″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Daskaleió, Lavreotikí, Attika
Historia
Tyyppi:  demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Leontis
 :  Antigonis (vsta 307 eaa.)
 :  Leontis (vsta 201 eaa.)
Trittys:  paralia
Demonyymi:  Deiradiōtēs (Δειραδιώτης)
Bulen jäseniä:  2
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Deiradiotai (m.kreik. Δειραδιῶται, Deiradiōtai, lat. Deiradiotae) eli Deirades (Δειράδες) oli antiikin aikainen alun perin Leontis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen paralia-trittykseen eli Attikan rannikkoalueiden demoksiin.
Deiradiotai sijaitsi Attikan kaakkoisosassa. Se sijoitetaan suunnilleen nykyisen Lavreotikín kunnan Daskaleión tienoille.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Leontis ja sillä oli kaksi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 307/306 eaa. Antigonis-fyleen ja fylen lakkauttamisen jälkeen vuodesta 201/200 eaa. jälleen Leontis-fyleen. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Deiradiōtēs (Δειραδιώτης).
Ilmarinen (1866–1872)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Ilmarinen oli Viipurissa vuosina 1866–1872 ilmestynyt sanomalehti.
Ilmarinen oli Viipurin ensimmäinen suomenkielinen lehti sen jälkeen kun Otawa oli lakannut vuonna 1863. Se oli linjaltaan maltillisen nuorfennomaaninen. Kerran viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät N. A. Zilliacus (1866–1867), Johan August Hagman (1867–1868), Robert Mallenius (1867–1869), Albert Forssell (1869–1871) ja Aksel Gabriel Corander (1871–1872). Nimekkäästä toimittajakunnastaan huolimatta lehden merkitys jäi vähäiseksi ja se lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana. Sen korvaajaksi tuli Fredrik Polénin Suomenlehti, kunnes vuonna 1874 perustettiin uusi Ilmarinen.
Aiheesta muualla

Ilmarinen digitoituna kansalliskirjastossa
Dedovsk

| Dedovsk Дедовск |
| --- | --- |
 Vuosina 2000–2005 rakennettu Pyhän Georgioksen kirkko Dedovskissa.
 lippu:  vaakuna

 Dedovsk
 Koordinaatit: 55°51′N, 37°07′E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Moskovan alue
Piiri:  Istra
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  7 km²
Korkeus:  190 m
Väkiluku (2010):  28 174
 – Väestötiheys:  4 025 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dedovsk (ven. Де́довск) on kaupunki Moskovan alueen Istran piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Latvian rajalle suuntautuvan M9-valtatien varrella 38 kilometriä Moskovasta länteen. Kaupungin läpi kulkee myös Moskovan ja Rževin välinen rautatie (Dedovskin asema). Asukkaita on 28 100 henkeä (vuonna 2010).lähde?
Kaupunki on saanut alkunsa Dedovon kylään vuosina 1911–1913 rakennetusta kehräämö- ja kutomotehtaasta. Vuonna 1940 tehtaan asuintaajamasta tuli kaupunki. Nykyään kaupungissa on teollisuuskankaita valmistavan laitoksen lisäksi jalkinetehdas sekä rakennustarvike-, kone- ja elintarviketeollisuutta.
Kaupungin lähellä Pavlovskaja Slobodan taajamassa on 1700-luvun puolivälissä rakennettu Marian ilmestyksen kirkko. Anosinon kylässä on vuonna 1822 perustettu Borisoglebskin luostari.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
Moskovan alueen kaupungit
Ilman naista

Ilman naista (engl. Chronically Single) on vuosina 2003–2012 ilmestynyt suomalainen verkkosarjakuva, jonka on käsikirjoittanut Jussi Pakkanen ja piirtänyt Mikko Kuitunen. Sarjan pääasiallinen aihe on jatkuvasti seurustelusuhdetta vailla elävien miesten surreaali kokemus maailmasta, ja se on luettavana suomen- ja englanninkielisenä sarjan Internet-sivuilta. Sarjakuva ilmestyi alun perin Teknillisen korkeakoulun Fyysikkokillan lehdessä, Kvantissa, ja suosion takia sarjakuvaa alettiin julkaista säännöllisesti kesällä 2003. Strippejä on yli sata, joista 84 ensimmäistä on julkaistu vuonna 2006 omakustannealbumina.
Albumi

Pakkanen, Jussi & Kuitunen, Mikko: Ilman naista: Sariacuwa-albumi opiksi ja ojennucsecsi.  (Tekstin cirioitti Jussi Paccanen. Kuwitucset piirsi Micco Cuitunen. Julkaistu pääosin aiemmin verkkosarjakuvana)  Espoo:  Jussi Pakkanen, 2006.  ISBN 952-92-1389-1
Pakkanen, Jussi & Kuitunen, Mikko: Ilman naista 2.  Turku:  Lempo Kustannus, 2012.  ISBN 978-952-5938-16-6
Aiheesta muualla

Ilman naista.
Ilmajoen vaakuna

Ilmajoen vaakuna
Ilmajoen vaakuna on Ilmajoen kunnan tunnus. Se on saanut aiheensa vanhasta pitäjän sinetistä ja nuijasodasta. Vaakunan heraldinen selitys on ”katkoisen kilven hopeisessa yläkentässä musta karhunpää edestäpäin. Sinisessä alakentässä kaksi hopeista puunuijaa ristissä, niiden alakulmassa jalkajousen muotoinen hopeinen puumerkki; jousen kaksikaarteinen virittäjä vastapalkeittain tukin päällä, yläpää kiinni jänteessä.”
Vaakunan historiaa

Ilmajoen vaakunan hopeisen yläkentän musta karhunpää on peräisen vanhasta pitäjän sinetistä. Isonkyrön emäpitäjästä vuonna 1532 itsenäistynyt Ilmajoki sai sinettiensä tunnukseksi edestäpäin kuvatun karhunpään. Karhu oli alun perin Isonkyrön sinetien aiheena ja Ilmajoen tavoin Isostakyröstä itsenäistynyt Lapua käytti niin ikään ensimmäisessä sinetissään karhunpäätä. Ilmajoen myöhemmissä sineteissä karhu kuvattiin luonnonmukaisemmin, sen pään työntyessä esiin sinetissä kuvatun kilven reunasta. Samankaltaista aihetta käytettiin myös Ilmajoen kihlakunnan sineteissä. Vaakunan sinisen alakentän nuijat ja isokyröläisen Yrjö Kontsaan puumerkkiä muistuttava jalkajousi viittaavat vuosina 1596–1597 käytyyn nuijasotaan. Vaakunan suunnittelun aikana kyseisen puumerkin tulkittiin vielä olleen Ilmajoen Kokkolankylässä tilaa pitäneen Jaakko Ilkan merkki. Ilkka oli Kontsaan tavoin yksi nuijasodan talonpoikaiskapinan johtajista. Myöhemmissä tutkimuksissa puumerkkien todettiin kuitenkin menneen keskenään sekaisin, Kontsaan merkin päädyttyä Ilmajoen vaakunaan Ilkan puumerkin sijasta.
Ilmajoen vaakunan on suunnitellut heraldikko Ahti Hammar ja Ilmajoen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 5. heinäkuuta 1950. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 25. lokakuuta samana vuonna.
Vaakunan historiaa > Galleria

Ilmajoen pitäjän sinetti vuodelta 1599
Ilmajoen pitäjän myöhempi sinetti
Illuusio

Optinen illuusio. Kuvassa neliöt A ja B ovat samanvärisiä, mutta katsoja mieltää helposti neliön B neliötä A selvästi vaaleammaksi.
Illuusio eli havaintoharha on hahmotusvirhe joka syntyy, kun aistiärsykkeen osat vääristävät kokonaisuuden. Illuusioksi kutsutaan myös taideteoksen, esityksen tai muun vastaavan synnyttämää todellisuusvaikutelmaa.
Havaintoharha on väärin tulkittu aistimus, siinä on siis todellinen ulkoinen aistiärsyke, joka tulkitaan väärin. Hallusinaatiossa eli aistiharhassa harhan sen sijaan tuottaa keskushermosto, eikä ulkoista aistiärsykettä ole. Illuusion kaltainen tila taas on ilmailufysiologiassa hallusinaatioksi kutsuttu harha-aistimus.
Jokainen aisti voidaan erehdyttää havaintoharhalla, tunnetuimpia ovat näköön liittyvät harhat. Osa havaintoharhoista on henkilökohtaisia. Joku voi kokea ne eri tavalla kuin toinen, jotkut taas eivät ollenkaan.
Trompe l’œil

Trompe l’œil on maalaustaiteen keino, jolla pyritään harhauttamaan katsojaa illuusion keinoin. Ranskankielinen termi merkitsee suomeksi silmää harhauttavaa.
Havaintoharhoja kuvissa

Simultaanikontrasti-illuusio. Harmaa keskipalkki on kauttaaltaan saman sävyinen.
Kaikki vaakaviivat ovat samansuuntaisia ja vaakasuorassa.
”Välkkyvä” ruudukko. Risteyksissä olevat mustat pisteet vaikuttavat ilmestyvän ja katoavan.
Trompe l’œil -seinämaalauksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Illuusio Wikimedia Commonsissa
Harhakuvia (Arkistoitu – Internet Archive)
Degtjarsk

Degtjarskin vaakuna.
Degtjarsk (ven. Дегтя́рск) on kaupunki Sverdlovskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Uralin itärinteellä Vjazovka-joen rannalla 61 kilometriä Jekaterinburgista länteen. Asukkaita on 15 300 henkeä (vuonna 2005).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1914 rikkikiisuesiintymän yhteyteen. Vuonna 1953 siitä tuli kaupunki. Nykyään Degtjarskissa louhitaan ja rikastetaan kuparimalmia.
Aiheesta muualla

Degtjarskin kaupunkipiirikunnan sivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Jekaterinburg

Alapajevsk | Aramil | Artjomovski | Asbest | Berjozovski | Bogdanovitš | Degtjarsk | Irbit | Ivdel  | Kamensk-Uralski | Kamyšlov | Karpinsk | Katškanar | Kirovgrad | Krasnoturinsk | Krasnouralsk | Krasnoufimsk | Kušva | Lesnoi | Mihailovsk | Nevjansk | Nižnije Sergi | Nižni Tagil | Nižnjaja Salda | Nižnjaja Tura | Novaja Ljalja | Novouralsk | Pervouralsk | Polevskoi | Revda | Rež | Severouralsk | Serov | Sredneuralsk | Suhoi Log | Sysert | Tavda | Talitsa | Turinsk | Verhni Tagil | Verhnjaja Pyšma | Verhnjaja Salda | Verhnjaja Tura | Verhoturje | Veltšansk | Zaretšnyi
Sverdlovskin alue
De dicto ja de re

De dicto ja de re ovat latinankielisiä termejä, jotka kuvaavat merkittäviä eroja intensionaalisten ilmaisujen välillä. Erottelua käytetään tyypillisesti uskomuksista: uskomus on de dicto -uskomus, jos sen katsotaan kohdistuvan jonkun proposition totuuteen, ja de re -uskomus, jos sen katsotaan kohdistuvan olioon. Erot ovat merkityksellisiä kielifilosofian ja metafysiikan kannalta.
Termin de dicto sananmukainen käännös on ”sanasta”, ja termin de re käännös ”asiasta”. Alkuperäisten latinankielisten ilmaisujen merkitysten tunteminen on hyödyksi termien merkitsemien erojen ymmärtämisen kannalta. Ero on helpointa ymmärtää käsittelemällä esimerkkejä erilaisista intensionaalisista konteksteista: ajattelun konteksti, haluamisen konteksti, ja modaliteetin konteksti.