stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
BMP-1
Ominaisuudet

BMP:n erottaa aiemmista panssaroiduista miehistönkuljetusvaunuista se, että se oli ensimmäinen täysin panssaroitu telaketjuilla kulkeva miehistönkuljetusajoneuvo, joka oli aseistettu vaunukanuunalla. Tämä ominaisuus teki vaunusta ensimmäisen varsinaisen jalkaväen taisteluajoneuvon. Kehitysaskel oli merkittävä, koska aikaisemmin panssaroidun miehistönkuljetusajoneuvon tehtävä taistelukentällä oli ollut kuljettaa jalkaväki taistelukentälle suojaten sitä vihollisen epäsuoralta tulelta ja kiväärikaliiperisten aseiden tulelta sekä tukea jalkaväkeä taistelussa. BMP muutti jalkaväen roolia pikemminkin panssariaseen tukijaksi. Vaunun sisällä kulkeva jalkaväkiryhmä kykeni tulittamaan rynnäkkö- ja konekivääreillään vaunun sisältä miehistötilassa olevien panssarikalottien eli "ampumaluukkujen" läpi, mikä myös kertoo "roolinvaihdosta".
BMP-1:n rakenne oli aikaansa nähden Neuvostoliiton sotatekniikassa varsin monimutkainen ja kallis; sen oli tarkoitus tulla ns. "parempien yksiköiden" käyttöön, koska koko armeijan mekanisointi BMP:llä oli taloudellisesti mahdotonta. Näin ollen muille yksiköille oli tarkoitus käyttää edullisempaa BTR-60-pyöräajoneuvoa.
1960-luvulla taistelukentän ajateltiin mahdollisen Varsovan liiton ja Naton kohtaamisessa muodostuvan ydin- ja kemiallisten aseiden hävittämäksi autiomaaksi, jolla valtavat panssarimuodostelmat ottaisivat mittaa toisistaan. Jalkaväen ajateltiin kykenevän edes jotenkuten tehokkaaseen taistelutoimintaan ainoastaan panssaroidun ja NBC-suojatun taisteluajoneuvon sisältä. Tällaista skenaariota silmällä pitäen panssarikaloteille olisi ehkä löytynytkin käyttöä. Myöhemmin doktriinit muuttuivat ja kalottien hyödyllisyydestä kiisteltiin ylipäätään. Tuli panssarikaloteista voikin parhaimmillaan olla vain häirintätulta, mahdollisesti jopa tehokasta sellaista. Tarkka tähdätty tuli kaloteista ei ole liikkuvasta vaunusta mahdollista. Tärkeimmät syyt tulen epätarkkuuteen ovat vakaimen puuttuminen, huono näkyvyys ja aseen rajoitettu ampumasektori.
Tekniset ominaisuudet

Vaunun runkorakenne on varsin perinteinen, telakoneisto sisältää molemmin puolin kuusi telapyörää ja kolme ylätelapyörää, jokaisen alatelapyörän ollessa sauvajousitettu. Edessä ja takana on lisäksi iskunvaimentimet. Sauvajousikotelot ovat miehistötilan lattiassa ja ne antavat samalla tarpeellista jäykistettä rungolle. Johtopyörä on takana ja vetopyörä moottorin myötä edessä. Moottori on pitkittäin sijoitettu V-6 (UTD-20), vaihteiston ollessa poikittain keulaa lähempänä. Ohjaus on kytkin-jarru-tyyppinen sivuvälityksillä.
Vaunun panssarointi suojaa kevyiden aseiden luodeilta sekä tykistökranaattien sirpaleilta. Neuvostoliitossa Kurganin tehtaissa valmistetuissa BMP-vaunuissa käytettiin uutta silloin korkeatasoisinta käytössä ollutta Paton-instituutin kehittämää pintakarkaistua ESR-menetelmällä tehtyä panssarilevyä (Brinell-kovuus 51). Lisenssillä Itä-Euroopassa tehdyissä vaunuissa havaittiin käytetyn myös huonompia teräslaatuja. Alun perin etupanssaroinnin vaatimuksena oli 20 mm konetykin ammuksen kestokyky, mikä myös vastaa todellisuutta. Etupanssarointi kesti myös yli 600 m etäisyydeltä ammutut 25 mm APDS-T-ammukset. Etupanssarointi ei kestä uusimpia 25 mm APFSDS-T DU/volframi-alikaliiperiammuksia. Sivupanssarointi kestää 7,62x54 mm AP-luodin kk-osumat, mutta läheltä (alle 300 m) ja erityisesti edullisella osumiskulmalla 12,7 mm kk:n AP-ammus läpäisee melko usein kylkipanssarin. Tämän vuoksi erityisesti Afganistanin sodassa käytettiin 8 mm lisäpanssarilevyjä kyljissä ja tornin sivu- ja etusektorissa.
Panssarointi vaihtelee välillä 6–33 mm seuraavasti: kansi- ja takapanssari 6–8 mm, sivu- ja etuyläviistopanssari 18 mm, etualaviistopanssari 17 mm, tornin etuosa 25 mm, tykin asekilpi 33 mm ja pohja 12–16 mm. Lisäksi lasikuidusta valmistetut sisäpuoliset sirpalesuojalevyt luukuissa sisäpuolella (noin 8 mm). Erityisesti etupanssari on hyvin kallistettu ja lisää suojaa huomattavasti jo pelkästään suuren kimpoamisriskin vuoksi. Vaunun takaovissa olevien polttoainesäiliöiden sisältämä diesel/polttoöljy lisää takapanssarin suojaa jossain määrin, lukuun ottamatta panssarisytytysluoteja, joille ko. rakenne on herkkä.
Taistelukokemukset vaunusta eri sodissa ovat ilmaisseet sen taistelukestävyydestä, että vaunu on varsin arka etenkin sivusta ammutuille raskaan konekiväärin ja singon osumille. Tosin edestäpäin ammuttujen kk-osumien ja jopa singonosumien on havaittu kimpoavan varsin herkästi tai räjähtävän epätäydellisesti johtuen hyvin kallistetusta etupanssarista. Taistelupanssarivaunujen ammuksille BMP:n panssari ei voi käytännössä mitään, kuten ei juuri mikään muukaan jalkaväen taisteluajoneuvo. Sivun lisäpanssaroinnin (BMP-1D, Afganistan) on havaittu tekevän vaunun käytännössä immuuniksi sivulta päin ammutuille 12,7 mm (joissain tapauksissa myös 14,5 mm) panssariluodeille ja jossain määrin lisännyt myös sinko-osuman kestävyyttä.
Aseistus

Aseistukseen kuuluvat edellä mainitut 73 mm vaunukanuuna, 7,62 mm konekivääri ja panssarintorjuntaohjuksen ampumalaite. Aikanaan aseistus riitti lyömään läntiset kevyet vaunut ja jopa raskaimmat vaunut ohjuksen avulla. Onteloammuksen lentorata oli varsin tasainen 800 metrin sisällä, jolloin taistelutähtäimen käyttö oli helppoa nopeissa tulenavauksissa. Sen sijaan BMP-1:n sijoittaminen sen edellä etenevän jalkaväkiryhmän yhteyteen tuotti taktisessa suunnittelussa ongelmia. BMP-1:n tykin tulikorkeus on niin matala, että etenevät jalkaväkiryhmät olivat vaarassa joutua vaunun tulilinjalle. Tämä ratkaistiin määrittelemällä etenevälle ryhmälle 50 metrin "suoja-alue" vaunun kohdalle, jotta tulitoimintaa pystyttiin esteettä suorittamaan.
Tulitukitehtävissä kanuuna täyttää osaltaan tehtävänsä edelleen jossain määrin, mutta sen panssarintorjuntakyky rajoittuu lähinnä kevyempiin vaunuihin. 2A28 on aseena varsin yksinkertainen ja siksi varmatoiminen. Alle 800 metrin etäisyyksillä se on erittäin tarkka käytettäessä ontelokranaattia ja tulinopeus on hyvä, etenkin jos alun perin käytössä ollut hidas ja vaarallinenkin automaattilataaja on poistettu (kuten Suomessa on tehty). Manuaalinen lataus on erittäin helppoa ja tulinopeus jopa 10 laukausta minuutissa. Suurin ongelma tulenavauksessa onkin lähinnä laseretäisyysmittarin ja vakaimen puute. BMP-1:n on käytännössä pysähdyttävä, kun ammutaan kanuunalla. 1960–1970-lukujen tarpeisiin vaunun aseistus oli siis täysin riittävä, mutta jo 1970-luvun puolivälissä oltiin kehittämässä BMP-1:n seuraajaa BMP-2:a.
BMP-1:n matalapainekanuunan koettiin olevan kantamaltaan liian lyhyt kasvaneille ampumaetäisyyksille, sekä kantamansa loppupäästä liian epätarkka etenkin sivutuulessa.  Erityisiä kokeiluita tehtiin pidemmällä putkella ja parannetulla ampumatarvikkeella, mutta loppujen lopuksi BMP-2:n kehittelytyön aloittamiseksi antoi lopullisen virikkeen se, että 1970-luvun puolivälissä ja lopussa doktriinit muuttuivat: katsottiin ettei ydinaseilla käytävä sota ollut enää todennäköinen ja päätettiin parantaa tulinopeutta- ja voimaa pitkille etäisyydelle 1 500–3 000 m, sekä parantaa kykyä torjua itsenäisesti Naton tuolloin lanseeraamia taisteluhelikoptereita. Lopullisen tuen kehitykselle antoivat jo ensimmäiset Afganistanin sisällissodan kokemukset vuodesta 1979 alkaen, jossa vuoristo-oloissa tarvittiin huomattavasti isompia korotuskulmia kuin 2A28:n 33°.
Vaunu on täysin uimakykyinen ja varustettu ABC-aseilta suojaavalla järjestelmällä. Vaunun kaikki luukut suljetaan suojeluhälytyksen tullen ja käynnistetään painetuuletin, ilma tulee imusuodattimen kautta ja sisällä on pieni ylipaine. Vaunun panssarointi suojaa riittävästi normaalilta ydinsäteilyltä, lukuun ottamatta neutronisäteilyä.
Käyttö

Suomessa BMP-1-vaunuja käytettiin vuosina 1982–2004 panssarijääkärien kuljettamiseen ja tulituen antamiseen hyökkäävälle jalkaväelle. Vuonna 2004 BMP-1 siirrettiin reservikäyttöön ja sen korvasi BMP-2 panssarijääkärikomppanian kalustossa. Suomella oli vuonna 2001 käytössä 156 BMP-1-vaunua.
Suomeen BMP-1-vaunuja hankittiin kahdessa erässä; vuonna 1981 85 kpl Neuvostoliitosta sekä 1990-luvun alussa 110 kpl DDR:n varikoilta. Vaunut otettiin käyttöön vuonna 1982. Kaikki vaunut ainakin periaatteessa muutettiin PS-mallin mukaisiksi 1993–1996. Muutostöitä olivat lähinnä automaattilataajan ja putken yläpuolella sijainneen, jo 1980-luvulla vanhentuneen 9M14 "Maljutka" -panssarintorjuntaohjuksen (AT-3 Sagger) ampumalaitteen poisto. Vanhentuneen ohjusjärjestelmän tilalle tuli uudempi panssarintorjuntaohjusampumalaite mallia 9P135M-1 (9П135М-1), joka sijoitettiin tornin katolle. Tällä uudella ampumalaitteella voitiin ampua sekä 82- että 82M-panssarintorjuntaohjuslaukauksia, joiden venäläiset tyyppimerkinnät olivat 9M111 "Fagot" (Фагот) ja 9M113 "Konkurs" (Конкурс). Naton nimikkeet ohjuslaukauksille ovat AT-4 Spigot ja AT-5A Spandrel A. Ohjuksien vanhentumisen myötä ampumalaite kiinnityskohtineen poistettiin vaunuista vuoteen 2004 mennessä.
Muutostöihin kuuluivat myös Wegmann-suojasavuheittimien, että osaan vaunuista Lyran-valaisukranaatinheittimen asennukset. Lisäksi moottoriin vaihdettiin esim. paperimallinen vaihdettava pa-suodatin.
Suomessa vaunulla liikkuvaan jalkaväkiryhmään kuuluu alkuperäisen yhdeksän taistelijan sijasta vain kahdeksan. Syynä tähän on se, että välittömästi ajajan takana sijaitseva, ryhmänjohtajalle alun perin tarkoitettu runkojohtajan paikka on jätetty tyhjäksi.
Suomen lisäksi BMP-1 on ollut laajalti palveluskäytössä useissa entisen Varsovan liiton maissa ja lukuisissa Lähi-idän ja Afrikan maissa.
Vaunusta on valmistettu lukuisia muunnoksia eri käyttötarkoituksiin mm. tulenjohtovaunut BMP-1TJ ja BMP-1TJJ sekä komentopaikkapanssarivaunu BMP-1K.
BMP-1 poistui vuoden 2007 aikana myös reservikäytöstä ja vaunuyksilöiden varusteista purkaminen aloitettiin syksyllä 2006 ja niiden romutus saatettiin päätökseen vuoden 2008 aikana. Vaunut romutettiin lukuun ottamatta 38 vaunun erää, tämä luku sisältää myös tulenjohtomalleiksi muutetut vaunut.
Anatol Hasso

Anatolij Hasso (3. heinäkuuta 1917 – 28. tammikuuta 2001) oli suomalainen jalkapalloilija.
Laitahyökkääjänä pelannut Hasso edusti urallaan Viipurin Reipasta 1937–1939, Vaasan Palloseuraa 1940–1941 ja Helsingin Palloseuraa 1943–1955. Hän voitti VPS:ssa hopeaa 1941 sekä HPS:ssa hopeaa 1945 ja pronssia 1948. Kaikkiaan Hasso pelasi kahdeksan kauden aikana 97 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 38 maalia.
Maajoukkueessa Hasso pelasi vuosina 1943–1948 kolme maaottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Harmaafiivi

| Harmaafiivi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Fiivit Sayornis
Laji::  phoebe
Kaksiosainen nimi
 Sayornis phoebe  (Latham, 1790) 
Katso myös
   Harmaafiivi Wikispeciesissä   Harmaafiivi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaafiivi (Sayornis phoebe) on Pohjois-Amerikassa pesivä tyranneihin kuuluva varpuslintu. Sen selkä ja siivet ovat ruskehtavan harmaita ja vatsa harmahtavan valkoinen. Lajia tavataan erityisesti vesistöjen lähellä olevissa metsissä, ja se on muuttolintu, joka talvehtii Yhdysvaltain luoteisosissa ja Meksikossa. Se syö pääasiassa lentäviä hyönteisiä. Laji on yksiavioinen ja munii 2–6 munaa.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan harmaafiivi on 12–16 cm. Selästään ja siivistään harmaafiivi on ruskehtavan harmaa ja pää on hieman muuta yläruumista tummempi. Koiras on yleensä hieman naarasta kookkaampi ja väriltään tummempi. Linnun vatsa on väriltään harmahtavan valkoinen. Nuorilla harmaafiiveillä on siivissä aikuisia selkeämmät valkoiset siipijuovat ja vatsassa keltaista väriä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pesivänä harmaafiiviä tavataan Kanadan pohjois- ja keskiosista etelään Yhdysvaltojen itärannikoiden osavaltioihin. Laji talvehtii Yhdysvaltain luoteisosissa ja Meksikossa. Yhdysvalloissa muuttavat linnut lähtevät talvehtimisalueilleen lokakuussa ja saapuvat maaliskuussa. Linnun elinympäristöä ovat lehtimetsät ja metsien reunamaat. Erityisesti harmaafiiviä tavataan vesialueiden läheisyydessä kasvavista metsistä.
Elintavat

Harmaafiivit liikkuvat yleensä yksinään. Laji syö pääasiassa lentäviä hyönteisiä, kuten mehiläisiä, ampiaisia ja kärpäsiä, joita se pyydystää ilmasta. Aktiivisimmillaan se hankkii ravintonsa aamuisin. Talvikaudella sen ravinnosta viidesosaa koostuu sumakkien, myrkkymuratin, mistelin ja suomyrttikasvien marjoista.
Harmaafiivit ovat yksiavioisia ja pesimäkaudella samalla parilla voi olla kaksi pesintää. Koiras esittelee naaraille mahdollisia pesäpaikkoja, jonka naaras sitten valitsee. Usein linnut käyttävät samaa pesää useampina vuosina peräkkäin. Naaras rakentaa pesän mudasta, sammalista ja heinistä usein rakennuksiin tai siltoihin. Naaras munii yleensä kahdesta kuuteen valkoista munaa, joissa voi olla punaruskeita pilkkuja. Naaras hautoo munia hieman yli kaksi viikkoa, ja myös koiras osallistuu poikasten ruokintaan. Lehmäturpiaalit munivat usein oman munansa harmaafiivien pesään.
Harmaafiivin pesä, jossa myös yksi lehmäturpiaalin muna
Harmaafiivin poikasia
Bobo-Dioulasso

| Bobo-Dioulasso |
| --- | --- |
 Bobo-Dioulasson kaupungintalo.
 Bobo-Dioulasso
 Koordinaatit: 11°11′N, 4°18′W 
Valtio:  Burkina Faso
Alue:  Hauts-Bassins
Provinssi:  Houet
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 600 km²
Väkiluku (2019):  983 600
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vanha moskeija.
Rautatieasema.
Lentokenttä.
Torielämää.
Bobo-Dioulasso on kaupunkikunta Burkina Fason länsiosassa. Se sijaitsee maan pääkaupungin Ouagadougoun ja Norsunluurannikon Abidjanin välisen liikenneväylän varrella 360 kilometriä Ouagadougousta lounaaseen. Bobo-Dioulasso on Hauts-Bassinsin alueen ja Houetin provinssin hallinnollinen keskus. Se on Burkina Fason toiseksi suurin kaupunki. Kunnassa on 983 600 ja kaupunkialueella 903 900 asukasta (vuonna 2019, väestönlaskenta).
Maantiede ja ilmasto

Bobo-Dioulasson kunnan pinta-ala on 1 600 ja kaupunkialueen 136,8 neliökilometriä. Se sijaitsee 430 metriä korkealla hiekkakiviylängöllä. Vesistöt kuuluvat Voltan ja Komoén altaisiin. Kaupungin läpi virtaa kuivana aikana rämeeksi muuttuva Houet.
Seutu kuuluu Sudanin vyöhykkeeseen. Vuotuinen sademäärä on 900–1200 millimetriä. Kuiva kausi kestää lokakuusta toukokuuhun ja sadekausi kesäkuusta syyskuuhun. Lämpötilat vaihtelevat 19,5 ja 36,5 asteen välillä. Riittävän sademäärän ansiosta Bobo-Dioulasso on varsin vehreä kaupunki. Sen ympärillä sijaitsevat Dindéresson ja Kuiniman metsäalueet.
Hallinnollinen jako ja väestö

Bobo-Dioulasson kunta käsittää Don, Dafran ja Konsan arrondissementit, niihin kuuluvat 25 osa-aluetta ja 35 kylää.
Kunnassa osuu 29 prosenttia Hauts-Bassinsin alueen ja 45 prosenttia Houetin provinssin väestöstä. Vuotuinen väestönkasvu on 2,8 prosenttia. Alle 14-vuotiaita on 46 prosenttia väestöstä.
Etnisiä ryhmiä ovat bobot, djulat, senufot, gouinit ja siamout. Asukkaista 83 prosenttia on muslimeja, 11 prosenttia katolisia ja 5 prosenttia animisteja.
Historia

Kaupunki on saanut alkunsa Syan kylästä, joka oli tärkeä kauppapaikka Djennén, Kongin ja Beghon välisellä reitillä. Ranskalaiset valtasivat sen vuonna 1897. Ranskalainen komendantti nimesi Syan Bobo-Dioulassoksi vuonna 1904 paikkakunnan suurimpien väestöryhmien bobojen ja djulien mukaan. Bobo-Dioulasso sai vuonna 1927 osittaisen ja vuonna 1954 täyden kunnallisen itsehallinnon. Rautatie saapui sinne vuonna 1934. 1940-luvulla Bobo-Dioulasso oli Dakarin jälkeen Ranskan Länsi-Afrikan toiseksi suurin kaupunki, mutta maan itsenäisyyden aikana sen kehitys on taantunut pääkaupunki Ouagadougouhun verrattuna.
Liikenne, talous ja palvelut

Bobo-Dioulasso on tärkeä kansallisen ja ulkomaille suuntautuvan liikenteen solmukohta. Sen kautta kulkee Abidjanin–Nigerin rautatie, joka on nykyään keskittynyt tavarakuljetuksiin. Henkilöliikenne tapahtuu lähinnä maanteitse. Kaupungissa on lentokenttä, jota käyttävät lähes yksinomaan Air Burkinan kotimaanlennot.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kaupankäynti, käsityöammatit ja teollisuus. Maataloutta harjoittaa lähes 85 prosenttia väestöstä. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, maissi, riisi, fonio, pavut, juurekset, vihannekset sekä puuvillan ja maapähkinän kaltaiset rahakasvit. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, siat ja siipikarja. Bobo-Dioulasson kautta viedään karjaa varsinkin Norsunluurannikolle. Kaupungissa on elintarviketeollisuutta, maataloustuotteiden jalostusta sekä metalli- ja kemian teollisuutta. Taloudellisesti suurempi merkitys on kuitenkin käsityöammateilla ja pienimuotoisella kaupankäynnillä.
Kaupungissa toimii vuonna 1995 perustettu Bobo-Dioulasson polytekninen yliopisto. Terveyspalveluihin kuuluvat Souro Sanoun yliopistollinen sairaala, kaksi poliklinikkaa ja joukko terveysasemia. Kulttuurilaitoksia ovat Ranskan kulttuurikeskus, teatteri, nuorisotalo ja elokuvateatteri.
Matkailu ja nähtävyydet

Seudun matkailupotentiaali perustuu sen kulttuuriperintöön ja vaihtelevaan luontoon. Paikallisia nähtävyyksiä ovat savitiilistä rakennettu vanha kaupunginosa Dioulassobâ, sen 1880-luvulla pystytetty sudanilaistyylinen moskeija, prinsessa Guimbi Ouattaran mausoleumi, keskustori, käsityöläiskortteli ja Bolomakotén puutarhat. Siirtomaa-aikana rakennettuihin sudanilaista tyyliä jäljitteleviin rakennuksiin kuuluu näyttävä rautatieasema. Kaupungissa toimii bobojen perinnekulttuuria esittelevä Sogossira Sanoun museo ja senufojen kulttuurikeskus. Joka toinen vuosi järjestetään suuri kansallinen kulttuuriviikko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bobo-Dioulasso Wikimedia Commonsissa
Maija Hassinen-Sullanmaa

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | 2008 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | 2009 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | 2011 | jääkiekko |  |
Maija Hassinen-Sullanmaa (o.s. Hassinen, s. 2. tammikuuta 1984 Hämeenlinna) on suomalainen jääkiekkomaalivahti. Hän edusti SM-sarjassa Tampereen Ilvestä kausilla 2003–2008 sekä Hämeenlinnan Pallokerhoa 2008–2016 ja kaudella 2017–2018. Hän on kolminkertainen MM-pronssimitalisti.
Hassinen-Sullanmaa voitti Suomen mestaruuden Tampereen Ilveksen riveissä vuonna 2006 ja HPK:ssa 2011. Hänet valittiin SM-sarjan parhaaksi maalivahdiksi 2006, 2008, 2009 ja 2011 sekä All Stars -joukkueeseen 2008, 2010 ja 2011. Hän pelasi naisten pääsarjassa kaikkiaan 179 runkosarjaottelua torjuntaprosentilla 0,928 ja 66 pudotuspeliottelua, joissa torjuntaprosentti oli 0,926.
Hassinen-Sullanmaa pelasi Torinon 2006 talviolympialaisissa neljä ottelua neljänneksi sijoittuneessa Suomen joukkueessa. Hän pelasi kolmissa MM-kilpailuissa, joissa Suomi saavutti kaikissa pronssia: vuosina 2008, 2009 ja 2011. Hän kuului joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 2007. Kaikkiaan hän pelasi 64 A-maaottelua.
Hänen isänsä Jorma Hassinen on Hämeenlinnan Liikuntahallit Oy:n toimitusjohtaja.
Bokashi

Bokashitarvikkeita.
Bokashi on eloperäistä ainesta, joka on fermentoitu eli käytetty kompostointia varten. Bokashi on siis käynyttä biomassaa, usein kotitalouksien tuottamaa biojätettä, josta on tarkoitus valmistaa multaa. Sana bokashi on japania ja tarkoittaa "fermentoitua orgaanista ainesta".
Historia

Bokashin valmistusmenetelmä on kehitetty Japanissa, Ruykuysin yliopistossa, joka sijaitsee Okinawalla. Menetelmän toi julkisuuteen 1970-luvulla puutarhatieteen professori Teruo Higa. Hän julkaisi vuonna 1993 menetelmästään kertovan kirjan An Earth Saving Revolution. Bokashi kehitettiin vaihtoehdoksi voimaperäiselle kemialliseen lannoitukseen perustuvalle viljelylle.
Kehitystyössään Higa havaitsi, että kasvualustan mikrobistolla on suuri vaikutus kasvien kasvuun ja kehittymiseen. Hän tutki erityisesti mikrobien yhteisvaikutuksia ja tuli siihen tulokseen, että monipuolinen ja valikoitu mikrobeiden seos toimii ravintoverkostona, joka hajottaa erityisen tehokkaasti eloperäistä ainesta. Higan kehittämään mikrobiseokseen kuuluu maitohappobakteereita, hiivaa ja fototrooppisia bakteereita. Mikrobiseos kaupallistettiin ja se ilmestyi markkinoille vuonna 1982. Seos on imeytetty yleensä leserouheeseen ja sitä kutsutaan nimellä EM tai EM1(EM = Effective Microorganisms).
Bokashi-kompostoinnin periaate

Bokashimateriaalina käytetään yleensä kotitalouksissa syntyvää ruokajätettä. Näiden lisäksi voidaan fermentoida paperia, ihmisten ja eläinten jätöksiä ja puutarhajätettä kuten lehtiä ja puuhaketta. Materiaalin tulee olla suhteellisen hienojakoista, jotta se painuu fermetoinnin aikana tiiviisti kasaan. Mitä hienojakoisempaa materiaali on, sitä enemmän mikrobeilla on pinta-alaa jolle asettua. Tämä nopeuttaa prosessia.
Bokashimateriaali sijoitetaan ilmatiiviisti ruostumattomaan, vedenpitävään astiaan. Usein käytetään kannellista muoviämpäriä, jonka alaosaan on asennettu hana. Hana helpottaa prosessin aikana syntyvän nesteen, "bokashimehun", poistamista. Jos nestettä ei haluta poistaa, astian pohjalle voidaan sijoittaa paperia tai paperimassaa, joka imee syntyvän nesteen.
Tuoreen jätteen väliin ripotellaan EM-rouhetta tai -liuosta. Astiaa täytetään sitä mukaa kun kotitalousjätettä syntyy. Käyminen tapahtuu hapettomissa olosuhteissa yli viiden celsiusasteen lämpötilassa ja kestää 15 - 30 vuorokautta. Asianmukaisessa käymisprosessissa ei synny juurikaan hajuja. Käymisprosessin aikana massan pintaan saattaa kasvaa valkoista rihmastoa, mikä on merkki onnistuneesta prosessista. Valmiista bokashimassasta on yhä tunnistettavissa kasvinosia. Massa on pehmentynyt muttei vielä muistuta lainkaan multaa. Kun käymisprosessi on valmis, massaan sekoitetaan multaa. Tämä käynnistää varsinaisen maatumisen, jonka tuloksena saadaan lyhyessä ajassa ravinteikasta puutarhamultaa.
Bokashin vaikutukset maaperään

Bokashin käyttöä on verrattu monissa tieteellisissä tutkimuksissa muihin luonnonmukaisiin lannoitteisiin sekä teollisesti tuotettuihin lannoitteisiin. Luonnonmukaisella ja kemiallisella lannoituksella on pitkäaikaisia vaikutuksia maaperään. Pitkään jatkuneena kemiallisella lannoituksella sadot saattavat pienentyä, koska orgaanisen aineksen määrä maaperässä vähenee. Kemialliseen lannoitukseen verrattuna luonnonmukaiset lannoitteet toimivat maanparanteena.
Bokashin vaikutuksia on verrattu myös muihin luomulannoitteisiin ja -maanparanteisiin, kuten biohiileen, tavanomaiseen kompostiin, ja kananlantaan. Tulokset ovat olleet vaihtelevia. Ainoa selvä ero on saatu lannoittamattoman maaperän ja bokashilla lannoitetun maaperän välillä. Bokashin etuna näyttää olevan maaperän köyhtymisen estäminen, orgaanisen aineksen ja monipuolisen mikrobiston ylläpitäminen.
Vaikutukset vedenpuhdistuksessa

Bokashilla ja sen sisältämillä EM -mikrobeilla on ajateltu olevan kyky puhdistaa saastunutta vettä ja sitä on kokeiltu rehevöityneen järven puhdistuksessa muun muassa Suomessa. Näkemykset EM-liuoksen vaikuttavuudesta sinilevätilanteeseen ja veden kirkkauteen jäivät ristiriitaisiksi. Vertaisarvioidussa kansainvälisessä julkaisussa on havaittu, että EM-liuoksella ei ole sinileviä vähentävää vaikutusta. Pienimuotoisessa suomalaisessa opinnäytetyössä EM-mutapallot vähensivät vedestä nitraattia, mutteivät vaikuttaneet fosfaatin, sulfaatin tai typen määriin. Kansainväliset tutkimustulokset jäteveden puhdistustehosta ovat olleet vaihtelevia. Koska vaikutuksia on ollut hankala todentaa tieteellisesti, vesien puhdistusmenetelmä ei ole saanut suurta jalansijaa. Mikrobeiden teho on altis pienillekin olosuhdemuutoksille, mikä voi osaltaan selittää ristiriitaisia tuloksia.
Bokashiastian sisältöä.