Eero A. Wuori
Elämä ja ura > Luottamustehtävissä Suomessa

Vankeudesta vapauduttuaan Wuori työskenteli Viipurissa ilmestyneen sosiaalidemokraattisen Kansan Työ -lehden toimittajana vuosina 1926–1930 ja päätoimittajana vuosina 1930–1933 ja 1935–1938. Hän oli myös Suomen Sosialidemokraatin toimitussihteerinä vuonna 1934. Hän oli aluksi lähempänä SDP:n vasenta siipeä, mutta läheni 1930-luvun alussa mielipiteissään oikeistososiaalidemokraattien johtajaa Väinö Tanneria ja alkoi muun muassa kannattaa puolustusmäärärahojen kasvattamista.
Wuoren kansalaisluottamus palautettiin 1. maaliskuuta 1937. SAK:n valtuusto valitsi hänet yksimielisesti järjestön puheenjohtajaksi 19. joulukuuta 1937, ja hän toimi tehtävässä vuoteen 1945. Wuori asettui vuonna 1939 vastustamaan Venäjän SKP:n kautta masinoimaa Crichton-Vulcanin telakan pitkää lakkoa, ja vetosi toisen maailmansodan puhjettua lakon lopettamisen puolesta, jotta telakka voisi toimittaa tarvikkeita puolustusvoimille. SAK:n puheenjohtajana Wuori vaikutti keskeisesti talvisodan aikana solmittuun niin sanottuun tammikuun kihlaukseen, jolla Suomen Työnantajain Keskusliitto tunnusti SAK:n ja ammattiliitot neuvotteluosapuoliksi. Välirauhan aikana hän arvosteli Rytin hallituksen talouspolitiikkaa, mutta tuki sitä poliittisissa kysymyksissä. Hän toimi myös mielialojen tarkkailuun ja muokkaamiseen perustetussa Suomen Aseveljien Työjärjestössä. SAK:n vuoden 1943 liittokokouksessa hän esitti ohjelmajulistuksen Mitä SAK tahtoo, jossa esitettiin ajatus yritysdemokratiasta.
Kun Saksan johtaja Adolf Hitler vieraili marsalkka Gustaf Mannerheimin luona tämän 75-vuotispäivänä kesäkuussa 1942, Wuori oli kutsuvieraiden joukossa. Wuorta pidettiin merkittävänä Suomen sotapolitiikkaa tukevana sosiaalidemokraattina, ja vielä vuonna 1944 hänet mainittiin yhdysvaltalaisessa tiedusteluraportissa yhtenä Väinö Tannerin lähipiirin henkilöistä, joiden tulisi sodan jälkeen väistyä syrjään. Jatkosodan pitkittyessä Wuori kuitenkin liittyi rauhanoppositioon ja solmi läheiset suhteet J. K. Paasikiveen. Elokuussa 1943 Wuori yritti Linkomiehen hallituksen toimeksiannosta tunnustella rauhanmahdollisuuksia brittiläisen ammattiyhdistysjohtajan Arthur Deakinin kanssa Tukholmassa, joskin ilman tulosta. Wuori ajoi jatkosodan loppuvaiheessa ammattiyhdistysliikettä erillisrauhan kannalle. SAK:n valtuuston kokouksessa toukokuussa 1944 hän vaati ay-liikkeelle oikeutta osallistua rauhankeskusteluun tekemällä aloitteita hallitukselle. Neuvostoliiton aloitettua kesäkuussa 1944 suurhyökkäyksen Kannaksella SAK halusi uuden hallituksen, joka voisi neuvotella rauhasta.
Vuonna 2009 julkaistun professori Osmo Apusen ja tutkija Corinna Wolffin kirjan Pettureita ja patriootteja mukaan Wuori toimi jatkosodan ratkaisevissa vaiheissa helmi–lokakuussa 1944 Neuvostoliiton ”poliittisena vaikuttaja-asiamiehenä”. Hän antoi sisäpiirin tietoja hallituksen, eduskunnan ja päämajan keskusteluista Neuvostoliiton tiedustelupalvelulle NKGB:lle. Wuoren on arveltu olleen neuvostotiedustelun asiakirjoissa koodinimellä ”Silinteri” kutsuttu tietolähde.
Wuori tuli toiseksi kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriksi välirauhansopimuksen solmimisen jälkeen 21. syyskuuta 1944 nimitettyyn Urho Castrénin hallitukseen. Kun hallituksen kokoonpano ei vaikuttanut tyydyttävän Neuvostoliittoa, Wuori ja toinen sosiaalidemokraattinen ministeri K.-A. Fagerholm kaatoivat sen sisältäpäin jättämällä eronpyyntönsä jo kolmen viikon kuluttua. Wuori myötävaikutti siihen, että seuraavaksi pääministeriksi tuli J. K. Paasikivi. Paasikiven II ja III hallituksessa Wuori oli kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä, helmikuusta 1945 alkaen samalla myös toisena sosiaaliministerinä ja toisena kansanhuoltoministerinä sekä elokuusta 1945 alkaen lisäksi ministerinä valtioneuvoston kansliassa, minkä jälkeen hänellä oli yhtä aikaa neljä ministerinsalkkua. Wuori oli Paasikiven henkilökohtainen luottoministeri. Hän jätti hallituksen 29. syyskuuta 1945, sillä hänet oli kuukautta aiemmin nimitetty Suomen edustajaksi Lontooseen.
Wuori oli SDP:ssä Tannerin ja tannerilaisuuden merkittävimpiä kriitikkoja vuosina 1944–1945. Wuorta pidettiin nyt mielipiteissään enemmän Neuvostoliiton suuntaan kallistuvana kuin SDP:n silloisia johtajia, minkä vuoksi Neuvostoliitto ja suomalaiset kommunistit pitivät häntä sopivana henkilönä hallituksen johtoon, mutta hänellä ei ollut oman puolueensa kannatusta. SKDL kannatti Wuorta pääministeriksi Paasikiven noustua presidentiksi keväällä 1946, mutta sosialidemokraattien eduskuntaryhmän enemmistö vastusti ajatusta. Wuoren johdolla SAK aloitti sodan jälkeen yhteistyön Neuvostoliiton ay-liikkeen ja Maailman ammattiyhdistysten liiton kanssa.