stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Pihlström
Ura > Seurajoukkueura

Vantaalla syntynyt Pihlström siirtyi Jokereiden A-junioreista Espoo Bluesiin 2002–2003. Hän onnistui vakiinnuttamaan paikkansa pelaavassa kokoonpanossa ja pelasi Bluesissa 49 ottelua saavuttaen neljä tehopistettä.
Kaudeksi 2005–2006 Pihlström siirtyi hakemaan pelipaikkaa SaiPasta. SaiPassa Pihlström nousi nopeasti sekä yleisön että valmentajan suosikkipelaajaksi, kovilla taklauksillaan ja energisyydellään.
Pihlström pelasi kauden 2005–2006 kaikkiaan erittäin hyvin, ja monet liigaseurat olivat halukkaita ottamaan hänet joukkueeseensa. Pihlström kuitenkin valitsi HPK:n kahden vuoden sopimustarjouksen. Pihlström pelasi Hämeenlinnassa läpimurtokautensa ja teki 16 maalia ja oli mukana voittamassa pronssia. Kesäkuussa 2007 Pihlström teki kahden vuoden sopimuksen NHL-seura Nashville Predatorsin kanssa.
Pihlström siirtyi kaudeksi 2009–2010 Elitserien joukkue Färjestad BK:hon., mutta hän lähti joukkueesta tammikuun lopulla ja siirtyi SM-liigassa pelaavan JYPiin. Kesken kauden 2011–2012 hän siirtyi KHL-joukkue Salavat Julajev Ufaan.
Syksyllä 2015 Pihlström oli antamassa näyttöjä Columbus Blue Jacketsin harjoitusleirillä, mutta ei saanut NHL-sopimusta. Lokakuun alussa Pihlström siirtyi KHL-joukkue TsSKA Moskovaan.
Kaudeksi 2016–2017 Pihlström siirtyi try-out sopimuksella Fribourg-Gottéronin joukkueeseen. Try-out ei poikinut sopimusta joukkueeseen, minkä jälkeen hän siirtyi kaksivuotisella sopimuksella KHL-joukkue Jokereihin.
Huhtikuussa 2018 Pihlström teki kolmivuotisen jatkosopimuksen Jokereiden kanssa, joka ylettyy kevääseen 2021 saakka. Pihlström edusti Jokereita vuosina 2016-2021 viiden kauden ajan.
Elokuussa 2021 Pihlström solmi yksivuotisen sopimuksen Hämeenlinnan Pallokerhon kanssa. Marraskuussa hän teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudeksi 2022–2023 Pihlström nimettiin HPK:n varakapteeniksi. Marraskuussa 2022 hän teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Tammikuussa 2024 Pihlström siirtyi HIFK:hon loppukauden 2023–2024 kattavalla sopimuksella. Hän ehti pelata HPK:ssa kauden aikana 43 ottelua tehden 17 tehopistettä.
Marraskuussa 2024 Pihlström palasi Jokereihin 1+1-vuotisella sopimuksella oltuaan alkukauden 2024–2025 ilman sopimusta.
Ura > Maajoukkueura

Pihlström pelasi ensimmäiset maaottelunsa kaudella 2006–2007. Hän pääsi myös mukaan Suomen kokoonpanoon vuoden 2007 MM-kisoihin. Pihlströmin kisapassia ei kuitenkaan leimattu missään vaiheessa, joten hän ei pelannut otteluakaan, mutta sai muun joukkueen ohella hopeisen mitalin. Hän oli joukkueen kokoonpanossa myös Kanadan MM-kilpailuissa 2008, joissa hän nousi suuren yleisön tietoisuuteen. Pihlström oli turnauksessa Suomen pronssia voittaneen joukkueen paras maalintekijä viidellä osumallaan (5+2). Pihlström pelasi Saksan MM-kisoissa 2010 ja oli myös vuonna 2011 Slovakiassa voittamassa Suomelle maailmanmestaruuden. Pihlström pelasi MM-kisoissa myös 2012, 2013, 2015, 2016 ja 2017 sekä olympialaisissa 2014.
Raviohjastajana

Pihlström sai huhtikuussa 2021 raviohjastajan C-ajolupakirjan ja alkaa kilpailla ohjastajana kesällä 2021.. Hän ajoi uransa ensimmäisen voiton 11.7.21 Forssan Pilvenmäellä.
Perhe

Pihlström on seurustellut tyttöystävänsä Tiian kanssa vuodesta 2007. Naimisiin he menivät vuonna 2008. Parilla on kolme lasta. Pari sai kolmannen lapsensa vuoden 2011 maailmanmestaruuden jälkeen.lähde?
Saavutukset

MM-hopeaa 2007
MM-pronssia 2008
SM-pronssia 2007, 2010
Vuoden läpimurto 2008
MM-kultaa 2011
Amerikansaukko

| Amerikansaukko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Caniformia
Heimo::  Näätäeläimet Mustelidae
Alaheimo::  Saukot Lutrinae
Suku::  Amerikansaukot Lontra
Laji::  canadensis
Kaksiosainen nimi
 Lontra canadensis  (Schreber, 1777) 
Synonyymit
 Lutra canadensis (Schreber, 1777)  
 Amerikansaukon levinneisyys
Alalajit 
 L. c. canadensis  L. c. kodiacensis  L. c. lataxina  L. c. mira  L. c. pacifica  L. c. periclyzomae  L. c. sonora 
Katso myös
   Amerikansaukko Wikispeciesissä   Amerikansaukko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Amerikansaukko eli kanadansaukko (Lontra canadensis) on Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva, osittain vedessä elävä nisäkäs, joka tunnetaan leikkisästä käytöksestään. Se on eräs suurikokoisimmista lajeista amerikansaukkojen suvussa ja näätäeläinten heimossa. Sen kanta on pysynyt elinvoimaisena, vaikka sitä on metsästetty paljon kauniin turkkinsa vuoksi.
Ulkonäkö ja koko

Amerikansaukolla on pitkänomainen ja virtaviivainen ruumis, joka on täysikasvuisella yksilöllä 90–130 senttimetrin pituinen ja 5–14 kilogramman painoinen. Urokset ovat naaraita suurempia. Häntä on 30–50 senttimetrin mittainen ja kapenee tasaisesti kohti hännänpäätä. Lyhyissä jaloissa on terävät kynnet ja uimista helpottavat räpylät varpaiden välissä.
Amerikansaukon pää on leveä, pyöreä ja pienikorvainen, ja se pystyy sulkemaan sieraimensa ja korvansa sukelluksen ajaksi. Pitkien, herkkien viiksikarvojensa avulla se paikallistaa saaliin sameassakin vedessä. Ihonalainen, paksu rasvakerros ja tuuhea, öljyinen turkki suojaavat sitä kylmältä. Turkki on selästä tummanruskea tai miltei musta ja vatsasta vaalea ja harmaanruskea. Kurkku ja posket ovat kullanruskeat.
Levinneisyys

Amerikansaukkoa esiintyy kaikkialla Kanadassa aivan pohjoisimpia osia lukuun ottamatta ja Yhdysvalloissa Isojajärviä ympäröivissä osavaltioissa sekä Meksikonlahden ja Tyynenmeren rantaosavaltioissa. Meksikossa sitä tavataan Rio Granden ja Coloradojoen suistossa.
Elinympäristö

Amerikansaukko viihtyy puhtailla sisävesillä ja merenrannoilla, missä sille on tarjolla riittävästi ravintoa. Se on hyvin sopeutuvainen eliö, jota tavataan niin kylmissä kuin kuumissakin ilmastoissa, merenpinnan tasolta korkeille ylängöille. Tyypillisiä elinympäristöjä ovat joet, järvet ja estuaarit sekä marskimaat ja suot.
Amerikansaukon elinpiiri voi olla 8–78 neliökilometrin laajuinen – alueen koko riippuu ilmeisesti ravinnon saatavuudesta ja ympäristön puhtaudesta. Uroksilla elinpiiri on yleensä laajempi kuin naarailla. Laajasta elinpiiristä huolimatta amerikansaukko ei ole kovin reviiritietoinen ja välttelee enimmäkseen lajitovereitaan.
Amerikansaukko ei kaiva itse pesäänsä vaan etsii sille luonnosta suojaisan paikan esimerkiksi vanhasta pesäkolosta, tiheästä rantakasvillisuudesta, kaislikosta tai kaatuneen puun alle jääneestä onkalosta. Pesässä on usein vedenalainen sisäänkäynti, josta johtaa käytävä varsinaiseen pesäkammioon. Pesäkammio on vuorattu lehdillä, korsilla, sammaleilla, kaarnalla ja karvoilla.
Käyttäytyminen

Amerikansaukot elävät yksin tai perheryhmissä, joihin kuuluu emo poikasineen. Ne kommunikoivat lajitoveriensa kanssa ääntelemällä, koskettelemalla ja elehtimällä. Lisäksi ne jättävät ympäristöönsä hajumerkkejä virtsaamalla ja ulostamalla sekä erittämällä voimakasta myskintuoksuista eritettä häntänsä tyvessä sijaitsevista rauhasista.
Amerikansaukko on yöeläin, mutta liikkuu elinympäristössään myös aamuvarhaisella ja myöhään iltapäivällä. Se on taitava uimari ja kykenee pysyttelemään sukelluksissa jopa 8 minuutin ajan. Se liikkuu nopeasti myös maalla ja voi juosta parhaimmillaan lähes 30 kilometrin tuntinopeudella. Ympäristönsä havainnoimiseen se käyttää lähinnä tunto- ja hajuaistiaan mutta jonkin verran myös näkö- ja kuuloaistiaan.
Amerikansaukko on leikkisä eläin, joka peuhaa mielellään lumessa ja vedessä ja jopa laskee mäkeä. Leikin tarkoitus on vahvistaa yhteisöllisiä siteitä, harjoittaa saalistustekniikoita ja jättää hajujälkiä ympäristöön. Amerikansaukon vilkas luonne johtuu sen nopeasta aineenvaihdunnasta, minkä vuoksi se tarvitsee runsaasti ravintoa.
Lisääntyminen

Urokset ovat tekemisissä naaraiden kanssa vain paritteluaikana, joka ajoittuu lopputalveen tai alkukevääseen. Uros parittelee yleensä usean naaraan kanssa, jotka se valitsee elinpiirinsä läheisyydestä. Parittelu tapahtuu vedessä. Hedelmöityneet munasolut kiinnittyvät naaraan kohdunseinämään viiveellä, minkä vuoksi poikaset syntyvät usein vasta vuoden kuluttua siittämisestä, vaikka varsinainen kantoaika kestää vain kaksi kuukautta.
Emo synnyttää poikaset pesäkammioon joskus marras- ja toukokuun välillä, yleisimmin maalis- tai huhtikuussa. Poikueessa on 1–6 karvaista, täysin avutonta poikasta, joiden silmät avautuvat kuukauden kuluttua syntymästä. Ne vieroittuvat emostaan 3 kuukauden ikäisinä ja jättävät tämän 6–12 kuukauden ikäisinä. Amerikansaukosta tulee sukukypsä 2–3 vuoden iässä ja sen keskimääräinen elinikä on luonnossa 8–9 vuotta. Vankeudessa se voi elää jopa 21-vuotiaaksi.
Ravinto

Amerikansaukko käyttää pääravintonaan vesieläimiä – sammakkoeläimiä, kaloja, kilpikonnia, rapuja, taskurapuja ja muita selkärangattomia. Sen ravinnoksi kelpaavat myös linnut ja niiden munat, pienet nisäkkäät sekä vesikasvit. Se käyttää saalistukseen pääasiassa leukojaan ja syö saaliinsa yleensä tuoreeltaan vedessä.
Suojelu ja uhat

Amerikansaukko on haluttu riistaeläin Kanadassa ja Yhdysvaltojen länsiosissa kauniin ja kestävän turkkinsa vuoksi. Laji oli jo häviämässä sukupuuttoon levinneisyysalueensa eri osista, varsinkin tiheään asutuilta alueilta Yhdysvaltojen Keskilännessä ja itäosissa, mutta tehokkailla suojelutoimenpiteillä ja palautusistutuksilla sen paikallisia kantoja on onnistuttu elvyttämään. Se on kuitenkin yhä vaarantunut Keskilännessä ja Appalakkien vuoristossa. New Mexicosta laji on hävinnyt kokonaan ja Etelä-Carolinassa ja Floridassa sen kanta tunnetaan puutteellisesti.
Ihmisen lisäksi amerikansaukkoa uhkaavat punailves, kojootti, petolinnut, alligaattori ja jotkin muut suurpedot. Se pakenee saalistajiaan ketteryytensä ja valppautensa avulla ja puolustaa uhattuna itseään ja jälkeläisiään raivokkaasti.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Amerikansaukko (Lontra canadensis)
iNaturalist: Amerikansaukko (Lontra canadensis)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Lontra canadensis (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Lontra canadensis, the Canadian river otter (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q327028  Wikispecies: Lontra canadensis  ADW: Lontra_canadensis  BOLD: 10803  CoL: 3VZKQ  EoL: 46559127  EPPO: LONTCA  FEIS: loca  GBIF: 2433727  iNaturalist: 41777  IRMNG: 10837845  ITIS: 180549  IUCN: 12302  MDD: 1005844  MSW: 14001097  NatureServe: 2.102243  NCBI: 76717  Observation.org: 84428  OBIS: 159017  Open Tree of Life: 656961  Paleobiology Database: 47751  Paleobiology Database: 47751  Species+: 4227  WoRMS: 159017 
Amerikansaukolla on pienet silmät ja korvat sekä tuuheat viiksikarvat.
Amerikansaukko viettää paljon aikaa vedessä.
San Franciscon lahdella eläviä amerikansaukkoja.
Amerikansaukko osaa nousta myös kahdelle jalalle. Huomaa varpaiden välistä pilkottavat uimaräpylät.
Alppihiihto

Alppihiihtoa Coloradossa, Yhdysvalloissa.
Laskettelurinteitä San Carlos de Barilochessa, Argentiinassa.
Alppihiihto on laskettelulaji ja talviurheilumuoto, jossa lasketaan lumipeitteisiä rinteitä alas käyttäen kahta suksea, jäykkää monoa ja sidettä, jossa koko jalkapöytä lukittuu sukseen kiinni. Laskeminen voi tapahtua kunnostetulla rinnealueella tai hoitamattomassa rinteessä. Hoitamattomassa rinteessä tapahtuvaa laskemista kutsutaan usein vapaalaskuksi. Alppihiihto on olympialaji.
Historia

Rinteiden laskettelua suksilla alettiin harrastaa 1800-luvun alussa Telemarkissa, Norjassa. Ensimmäiset pujottelukilpailut järjestettiin vuonna 1885 Husebyssä. Alppihiihtoa käsitellyt Mathias Zdarskyn kirja julkaistiin 1897 ja kolme vuotta myöhemmin Itävallassa perustettiin kansainvälinen alppihiihtoyhdistys. Sveitsissä järjestettiin ensimmäiset alppihiihtokilpailut 1902 ja Itävallassa 1905.
Alppilajit

Alppihiihdossa kilpaillaan seitsemässä lajissa, jotka ovat syöksylasku, supersuurpujottelu eli super-G, suurpujottelu, pujottelu, alppiyhdistetty eli pujottelun ja syöksylaskun tai supersuurpujottelun yhdistelmä, joukkuelasku, vapaalasku ja paripujottelu. Näistä pujottelu, suurpujottelu, super-G, syöksylasku ja alppiyhdistetty kuuluvat alppihiihdon maailmancupiin. Lisäksi alppiyhdistetystä on muunnelma superalppiyhdistetty, jossa lasketaan syöksylaskun tai supersuurpujottelun lisäksi vain yksi pujottelulasku.
Suomessa kilpaillaan myös ns. superpujottelussa, joka on Suomen lyhyisiin rinteisiin kehitetty pujottelun ja suurpujottelun välimuoto.
Alppilajit > Pujottelu

Pujottelussa lasketaan porteilla merkattu rata mahdollisimman nopeasti alas. Tiheään merkatun porttivälin johdosta vauhdit ovat maailmancupin lajeista pienimmät. Porttien kepit ovat muista maailmancupin lajeista poiketen yksittäisiä.
Alppilajit > Suurpujottelu

Suurpujottelu on pujottelun jälkeen toiseksi hitain maailmancupin alppilaji. Porttiväli on huomattavasti suurempi pujotteluun verrattuna.
Alppilajit > Supersuurpujottelu eli Super-G

Super-G tuli viimeisimpänä varsinaisista lajeista maailmancupin ohjelmaan. Se on suurpujottelun ja syöksylaskun välimuoto. Se on maailmancupin lajeista toiseksi nopein.
Alppilajit > Syöksylasku

Syöksylaskun porttiväli maailmancupin lajeista on pisin ja nopeudet suurimmat. Useimmiten rata myötäilee rinteen muotoa, joten se on melko suora. Suuren nopeuden takia syöksylasku lasketaan pitkissä rinteissä. Syöksylaskussa lasketaan vain yksi kierros.
Alppiihiihtovälineitä

Alppihiihdossa on monia välineitä, mm.
sukset ja sauvat
monot
kypärä ja lasit
polvisuojat (polvisyndit) pujotteluun
selkäpanssari (tavallinen ja puikka)
kovitetut kisahanskat
leukasuoja pujottelukypärässä
rystyssuojat pujottelusauvoissa
kisa-asuna ja harjoittelussa väliasuna käytettävä syöksypuku, sykis (muita nimiä sykäpuku, sykä). Tekniikkalajeissa sykiksessä yleensä lisänä toppaukset.
käsisuojat (suurpuikka, SuperG ja syöksy)
Suksienhuoltovälineet

mm.
sikli
viilat (karkea, timantti yms.)
viilatuki
voitelurauta
suksivoiteet
sträpit
suksipuristimet
erilaisia harjoja
Alppihiihdon tekniikka

Nykyään alppihiihdossa käytetään leikkaavaa (carving) käännöstä suksien kääntämiseen. Käännöksessä suksea ei päästetä luistamaan sivusuunnassa, vaan sen reuna painetaan rinteeseen, jolloin suksen muoto ja muut ominaisuudet kääntävät laskijaa. Sukselle luodaan painetta, joka tuo lisää vauhtia.
Sukset, jotka ovat suunnilleen laskijan pituiset tai hieman lyhyemmät, ovat aloittelijalle sopivan mittaiset. Liian leikkaavat eli lyhyet ja voimakkaasti muotoillut sukset saattavat aiheuttaa loukkaantumisriskin. Laskuasento on noin hartioiden levyinen ja painopiste suurin piirtein päkiöiden kohalla.
Alppihiihtokilpailuja

Alppihiihdon maailmancup
Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut
Alppihiihdon Suomen-mestaruuskilpailut
FIS-kisat
Freeride World Tour
nuorilla:
Aluemestaruuskilpailut
Alueiden cup-kisat
Audi Alpine Ski Tour
Junior cup
Hopeasompa
Lasten kansallinen loppukilpailu
Tunnettuja alppihiihtäjiä

Toni Sailer
Jean-Claude Killy
Annemarie Moser-Pröll
Franz Klammer
Ingemar Stenmark
Pirmin Zurbriggen
Marc Girardelli
Alberto Tomba
Kjetil André Aamodt
Hermann Maier
Benjamin Raich
Bode Miller
Anja Pärson
Janica Kostelić
Ted Ligety
Lindsey Vonn
Maria Riesch
Marcel Hirscher
Mikaela Shiffrin
Kalle Palander
Tanja Poutiainen-Rinne
Kirjallisuutta

Antero Raevuori: Valkoinen sirkus: alppihiihdon tarina. WSOY 2004.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ski Sport Finland ry
Fédération Internationale de Ski - Kansainvälinen Hiihtoliitto
retro-ski - Ski history
Ski.fi: Alppihiihdon perustekniikka[vanhentunut linkki]
Alpine Ski Team Finland: Alppihiihdon harjoittelua varten ohjemateriaaleja[vanhentunut linkki]
Alppihiihto
| --- | --- |
Tekniikkalajit:   Pujottelu  Suurpujottelu 
Vauhtilajit:   Supersuurpujottelu  Syöksylasku 
Muut lajit:   (Super)alppiyhdistetty  Joukkuekilpailu  Parisuurpujottelu  Paripujottelu  Vapaalasku 
Muuta:   Alppihiihdon maailmancup  Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut  Alppihiihto olympialaisissa 
Miesten alppihiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun voittajat
Naisten alppihiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun voittajat
Valtioneuvos Mauritz Hallbergin palkinto

Valtioneuvos Mauritz Hallbergin palkinto on palkinto, jonka Svenska litteratursällskapet i Finland myöntää Suomessa ruotsiksi julkaistusta tieteellisestä teoksesta, jossa tutkija on osoittanut erityisen merkittävää tutkimustaitoa.
Palkitut

1920 Gunnar Castrén
1921 Rolf Witting
1922 Jarl Wasastjerna
1923 Erik Nordenskiöld ja Hjalmar Tallqvist
1924 Tor Karsten
1925 Albert Lilius
1926 Magnus Hammarström
1927 Carl Axel Nordman ja Ossian Aschan
1928 Hugo Pipping
1929 Yrjö Hirn
1930 Ragnar Hemmer
1931 Väinö Tanner
1932 K. J. Hartman
1933 Karl Lindman
1934 Gabriel Nikander
1935 Ragnar Granit
1936 Eirik Hornborg
1937 Hans Ruin
1938 Eric Anthoni
1939 Johannes Wahlberg
1940 Rafael Karsten
1941 Lars-Ivar Ringbom
1942 E. N. Tigerstedt
1943 Bruno Lesch
1944 Nils Cleve
1945 Erik Ekelund
1946 Bertel Hintze
1947 Kurt Buch
1948 Gunvor Kerkkonen
1949 Olav Ahlbäck
1950 Göran Schildt
1951 Jacobus Sundman
1952 Carl-Eric Thors
1953 Jan-Magnus Jansson
1954 Gunnar Fougstedt
1955 Erik Stenius
1956 Hans Blomberg
1957 Lars Wahlbeck
1958 Åke Granlund
1959 Carl-Rudolf Gardberg
1960 Lars-Ivar Ringbom
1961 Carl Erik Knoellinger
1962 Lars Huldén
1963 Edward Andersson
1964 Lars Erik Taxell ja Bengt von Törne
1965 Olof Riska
1966 Carl Axel Nordman
1967 John Vikström ja Johan Wrede
1968 Stig Jägerskiöld
1969 Stig-Erik Bergström
1970 Björn Kurtén
1971 Nils Storå
1972 Dag Anckar
1973 Torsten Edgren
1974 Caj-Gunnar Lindström ja Leif Nordberg
1975 Carl Jacob Gardberg
1976 Hans Saxén
1977 Birgit Klockars
1978 Fabian Dahlström
1979 Erik Andersson
1980 Krister Ståhlberg
1981 Peter Slotte ja Rainer Fagerlund
1982 Allan Rosas ja Peter Wetterstein
1983 Göran Djupsund ja Laurin Karvonen
1984 Max Engman
1985 Tore Ahlbäck ja Mariam Ginman
1986 Lena Sisula-Tulokas ja Olle Sirén
1987 Eljas Orrman
1988 Ilkka Hirvonen
1989 Ann-Marie Ivars
1990 Marketta Sundman
1991 Anne-Marie Londen
1992 Ulrika Wolf-Knuts
1993 Nils Erik Villstrand
1994 Anna-Maria Åström
1995 Seppo Kjellberg
1996 Harriet Strandell
1997 Mikael Lindfelt
1998 Merja Koskela
1999 Beatrice Silén ja Juhani Martikainen
2000 John Sundholm
2001 Björn Vikström
2002 Holger Lillqvist
2003 Petri Salo
2004 Susanne Österlund-Pötzsch
2005 Henri Nygård
2006 André Swanström ja Anna Slotte-Lüttge
2007 Jutta Ahlbeck-Rehn
2008 Pamela Slotte
2009 Nina Martola
2010 Stefan Nygård
2011 Mårten Knuts ja Maria Vainio-Kurtakko
2012 Michel Ekman
2013 Charlotta af Hällström-Reijonen ja Jennica Thylin-Klaus
2014 Harry Lunabba
2015 Julia Tidigs
2016 Matias Kaihovirta ja Anna Möller-Sibelius
2017 Freja Rudels
2018 Kari Tarkiainen
2019 Julia Dahlberg
2020 Sarah Wikner
2021 Sophie Holm
2022 Maïmouna Jagne-Soreau
2023 Emily Sundqvist
2024 Mikael Harjula ja Charlotta Wolff
Stephen Miller

| Stephen Miller |
| --- | --- |
 Stephen Miller vuonna 2016
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. elokuuta 1985  Santa Monica, Kalifornia
Poliitikko
Asema:  Yhdysvaltain presidentin vanhempi neuvonantaja (2017–)
Stephen Miller (s. 23. elokuuta 1985 Santa Monica, Kalifornia) on yhdysvaltalainen virkamies, joka toimi Yhdysvaltain presidentin vanhempana neuvonantajana presidentti Donald Trumpin hallinnossa. Hän on aikaisemmin työskennellyt muun muassa kongressiedustajien Michele Bachmannin ja John Shadeggin tiedottajina sekä senaattori Jeff Sessionsin neuvonantajana. Miller liittyi Donald Trumpin vaalikampanjatiimiin tammikuussa 2016, jossa hän muun muassa kirjoitti useita Trumpin puheita sekä oli mukana Trumpin talouspolitiikkaa suunnitelleessa ryhmässä.
Millerin äärioikeistolaiset näkemykset herättivät Yhdysvalloissa huomiota jo Millerin opiskeluaikoina: esimerkiksi lukiossa ollessaan Miller julkaisi kirjoituksen, jossa hän vertasi terrorisminvastaista sotaa vastustaneita opiskelijatovereitaan terroristeihin. Trumpin hallinnossa Miller tuli tunnetuksi hyvin provokatiivisesta käyttäytymisestään sekä merkittävästä vaikutusvallastaan Trumpin päätöksentekoon.
Miller on mainittu mahdollisena vaihtoehtona oikeusministerin, kotimaan turvallisuuden ministerin tai Valkoisen talon kansliapäällikön asemaan Trumpin toiselle ei-peräkkäiselle presidenttikaudelle.
Galateia (mytologia)

Galateia (m.kreik. Γαλατεια, ”maidon valkea”; lat. Galatea) oli kreikkalaisessa mytologiassa kolmen eri naishahmon nimi.
Galateia, nereidi

Galateia oli Nereuksen ja Doriin tytär, nereidi, johon kyklooppi Polyfemos oli rakastunut. Galateia puolestaan vihasi tätä ja oli itse rakastunut Akiihin, lammaspaimeneen. Mustasukkaisuudessan Polyfemos päätti surmata Akiin, ja heitti tätä valtavalla kivenlohkareella. Galateia kuitenkin auttoi Akiita, jonka äiti oli myös nereidi, vapauttamaan sukunsa voimat, ja niin lohkareen alta pursuava veri muuttui Akis-joeksi ja Akis sen jokijumalaksi.
Galateia, patsas

Pygmalion oli Kyproksen kuningas, joka oli pettynyt naisiin heidän kauneusvirheidensä vuoksi. Niin hän veisti naispatsaan puhtaan valkeasta norsunluusta, joka oli kauneudeltaan ylivertainen. Patsas oli niin kaunis, että Pygmalion rakastui teokseensa. Lopulta hän rukoili Afroditea, joka säälikin häntä ja herätti patsaan eloon. He saivat pojan nimeltä Pafos.
Ovidius itse ei nimeä patsasta, vaan nimen Galateia antoivat myöhäis-klassiset kirjailijat.
Galateia, Lamproksen puoliso

Galateia oli Lamproksen puoliso, joka oli raskaana miehelleen. Tämä kuitenkin painosti häntä hylkäämään lapsensa, mikäli se ei olisi poika. Kun synnytyksen aika tuli, ja lapsi osoittautui tytöksi, rukoili Galateia Letoa muuttamaan lapsensa, Leukippoksen, pojaksi ja näin tapahtui.
Akis ja Galateia, Claude Lorrain
Amerikansuomalainen lehdistö

Amerikansuomalaisia sanomalehtiä.
Amerikansuomalaisen työväenliikkeen aikakaus- ja vuosijulkaisuja.
Amerikansuomalainen lehdistö on historiansa aikana käsittänyt ainakin 360 sanomalehteä, aikakauslehteä sekä kevät- ja joululehden kaltaista vuotuisjulkaisua. Vähintään kerran viikossa ilmestyneitä lehtiä on ollut yli sata, ja niistä kymmenkunta on ilmestynyt ainakin jossain vaiheessa päivälehtinä. Suurin osa lehdistä oli hyvin lyhytikäisiä.
Julkaisutoiminnan kehitys

Amerikansuomalaisten julkaisutoiminta oli aktiivisinta Suomesta Yhdysvaltoihin suuntautuneen siirtolaisuuden huippukautena, 1890-luvulta ensimmäiseen maailmansotaan asti, ja alkoi hiipua 1920- ja 1930-luvuilla. Kanadansuomalainen lehdistö oli vahvimmillaan 1930-luvulla. Julkaisutoiminnan keskuksia olivat varsinkin alkuvaiheessa Michiganin Hancock ja Calumet, Minnesotan New York Mills ja Ohion Ashtabula sekä myöhemmin Massachusettsin Fitchburg, New Yorkin kaupunki, Oregonin Astoria, Wisconsinin Superior ja Minnesotan Duluth. Kanadan suomenkieliset lehdet keskittyivät Ontarion Port Arthuriin (nykyinen Thunder Bay) ja Sudburyyn.
Varhaiset amerikansuomalaiset lehdet olivat levikiltään pieniä. 1910- ja 1920-luvuilla suurimpien lehtien tilaajamäärät kohosivat 10 000 kappaleen tuntumaan. Vuonna 1929 Yhdysvalloissa ilmestyneiden suomenkielisten sanomalehtien yhteinen levikki oli arviolta 100 000 kappaletta. Suurimman ryhmän muodostivat vasemmistolehdet (noin 63 000 kappaletta). Kirkollisten sanomalehtien levikki oli noin 17 000 ja riippumattomien sanomalehtien 21 000–23 000 kappaletta. Neljällä kanadansuomalaisella sanomalehdellä oli vuonna 1936 noin 11 000 tilaajaa.
Suomen kieltä puhuvan siirtolaispolven ikääntyessä ja harventuessa amerikansuomalaisen lehdistön toimintaedellytykset muuttuivat yhä heikommiksi ja lehtien määrä alkoi vähentyä. Vuonna 1954 Yhdysvaltojen suomalaisten sanomalehtien levikki oli yhteensä noin 45 000, ja vuonna 1967 jäljellä olleilla lehdillä oli alle 20 000 tilaajaa. Kanadan pienten suomalaislehtien tilannetta helpotti toisen maailmansodan jälkeenkin jatkunut siirtolaisuus. Nykyään Yhdysvalloissa ja Kanadassa ilmestyy vain muutama amerikansuomalainen lehti, joiden joukossa on myös englanninkielisiä julkaisuja.