stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen uinti
Kansainväliselle huipulle 1990-luvulle

Suomalaisen kilpauinnin suurimmat menestysvuodet koettiin 1990-luvulla. Vuosikymmenen alkuun vuonna 1990 Dunkerquessa nuorten Euroopan-mestaruusuinneissa Suomi saavutti yhdeksän mitalia, joista kolme oli kultaa: Antti Kasvio voitti 100 metrin ja 200 metrin vapaauinnin sekä Jani Sievinen 200 metrin sekauinnin. Vuonna 1991 aikuisten kilpailuissa suomalaiset saavuttivat pitkän radan EM-kilpailuissa useita loppukilpailupaikkoja, ja vuoden päättäneissä sprinttiuinnin EM-kilpailuissa Sievinen voitti kultaa 50 metrin selkäuinnissa. Vuonna 1992 Sievinen ui 200 metrin sekauinnissa lyhyen radan maailmanennätyksen. Barcelonan olympialaisiin 1992 osallistui 13 suomalaisuimaria. Kasvio saavutti 200 metrin vapaauinnissa pronssia ja Sievinen sijoittui 200 metrin sekauinnissa neljänneksi.
Sheffieldin pitkän radan EM-kilpailuissa 1993 Antti Kasvio voitti kultaa 200 metrin ja 400 metrin vapaauinnissa ja jani Sievinen sai 200 metrin sekauintikultansa lisäksi hopeaa 400 metrin sekauinnissa. Saman vuoden joulukuussa Palma de Mallorcassa Kasviosta tuli ensimmäinen suomalainen uinnin maailmanmestari, kun hän voitti kultaa lyhyen radan MM-kilpailuissa 200 metrin vapaauinnissa. Lisäksi Kasvio sai hopeaa 400 metrin vapaauinnissa ja Petteri Lehtinen pronssia 400 metrin sekauinnissa. Rooman pitkän radan MM-kilpailuissa 1994 sekä Kasvio että Sievinen saavuttivat yhden kulta- ja yhden hopeamitalin ja Sievinen ui 200 metrin sekauinnissa lähes yhdeksän vuotta voimassa säilyneen maailmanennätyksen 1.58,16.
Wienin pitkän radan EM-kilpailuissa 1995 Jani Sievinen voitti kolme kultamitalia, sekauintien lisäksi Antti Kasvion menestyslajissa, 200 metrin vapaauinnissa, jossa Kasvio sijoittui pronssille. Tämä pronssi jäi henkisestä uupumuksesta kärsineen Kasvion viimeiseksi arvokisamitaliksi. Atlantan olympialaisiin 1996 Sievinen lähti 200 metrin sekauinnin ennakkosuosikkina, sillä hän oli voittanut sillä matkalla Barcelonan olympialaisten jälkeen kaikki 39 kilpailuaan, mutta tuloksena oli hopeamitali.
2000-luku

Jani Sievinen saavutti menestystä Atlantan olympialaisten jälkeenkin mutta ei yltänyt enää mitaleille olympialaisissa eikä pitkän radan MM-kilpailuissa. Hanna-Maria Seppälä voitti pitkän radan maailmanmestaruuden 100 metrin vapaauinnissa Barcelonassa 2003. Samoissa kisoissa Joona Puhakka saavutti pronssia yhden metrin ponnahduslautahypyissä. Vuonna 2013 Matti Mattsson saavutti MM-pronssia 200 metrin rintauinnissa. Tokion olympialaisissa 2021 Mattsson saavutti samassa lajissa olympiapronssia. Pitkän radan Euroopan-mestareiksi ovat 2000-luvulla yltäneet Jere Hård 50 metrin perhosuinnissa vuosina 2000 ja 2002, Sievinen 200 metrin sekauinnissa vuonna 2002, uimahyppääjä Joona Puhakka yhden metrin ponnahduslautahypyissä vuosina 2004 ja 2006 sekä Ari-Pekka Liukkonen 50 metrin vapaauinnissa vuonna 2021. Suomalaiset ovat voittaneet mestaruuksia myös lyhyen radan arvokilpailuissa.
Yrjönkadun uimahalli vuonna 1968.
Yksinäisen kulkijan mietteitä

| Yksinäisen kulkijan mietteitä> Les rêveries du promeneur solitaire |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Jean-Jacques Rousseau
Kieli:  ranska
Julkaistu:  1782
Suomennos
Suomentaja:  Erkki Salo
Kustantaja:  Vastapaino
Julkaistu:  2010
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  185
ISBN:  978-951-768-320-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Yksinäisen kulkijan mietteitä (ransk. Les rêveries du promeneur solitaire) on Jean-Jacques Rousseaun vuosina 1776–78 kirjoittama, kesken jäänyt kirja. Teos julkaistiin 1782. Erkki Salon suomennoksen on julkaissut Vastapaino vuonna 2010.
Aiheesta muualla

Jan Blomstedt: Yksinäisen kulkijan mietteitä (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 22.12.2010.
Roo Ketvel: Hourama (Arkistoitu – Internet Archive). Parnasso 7/2010.
Jöns Carlson: Yksinäisen kulkijan mietteitä[vanhentunut linkki]. Keskisuomalainen 17.1.2011.
Ydinaseiden polttovaikutukset

Ydinaseiden polttovaikutukset ovat ydinräjähdyksen kuumuudesta johtuvia kuumuuden aiheuttamia tuhoja, vammautumisia ja kuolemia. Näillä on suuri merkitys varsinkin isoilla räjähdystehoilla.
Noin 35 % räjähdyksen energiasta muuttuu lämpöenergiaksi. Suuri määrä lämpösäteilyä imeytyy ihmisen ihoon ja palaviin aineisin lyhyessä ajassa. Varsinkin suurissa vetypommiräjähdyksissä pommin lämpösäteily polttaa ihmisiä, eläimiä, kasveja ja rakenteita laajalla alueella suhteessa paineaallon tuhovaikutuksiin. Hyvin lähellä räjähdystä ihmiset haihtuvat ilmaan tai palavat karrelle. Kauempana syttyy tulipaloja ja ihmisille tulee eriasteisia palovammoja. Polttovaikutus riippuu polttavan säteilyn kestosta ja voimakkuudesta sekä kohteena olevan materiaalin laadusta, eli syttyvyydestä ja kyvystä imeä säteilyä. Jos useimmat materiaalit syttyvät, syntyy tuhoisa tulimyrsky, joka kestää tuntikausia ja voi imeä ihmisiä myrskytuulen voimalla tuliseen pätsiin. lähde?
Polttovaikutus

1 megatonnin räjähdys polttaa suojaamattoman ihon karrelle 12 km päässä, aiheuttaa rakkoja noin 14,5 km päässä ja voi polttaa ihon vielä 18 km päässä räjähdyksestä. Tulipaloja syttyy varmasti 9,3 km päässä maanpintakeksipisteestä, mahdollisesti vielä 12 km päässä. Käytännössä paineaalto sytyttää tulipaloja kauempanakin. Miten pahoja tulipaloja syntyy, riippuu rakennuskannasta ja kasvillisuudesta. Pahimmassa tapauksessa syntyy suuri palo, tulimyrsky, joka saattaa imeä ihmisiä palavaan pätsiin.lähde? Tulimyrsky vaatii palavaa ainetta ainakin noin 40 kilogrammaa neliömetriä kohti. Tuulen on oltava alle 3,5 m/s. Hiroshimassa tulimyrsky tuhosi noin 11,5 km2. Metsäpalo saattaa kuivissa oloissa levitä ainakin 10 km päähän. Hiroshimassa 190 J/cm2 aiheutti 1 800 °C lämpötilan, mikä sulatti kattotiiliä. 25 J/cm2 hiillytti puisia pylväitä, jotka eivät vielä syttyneet.
Polttovaikutus > Räjähdystehon aiheuttamat palovammat

Kun räjähdysteho kasvaa, kasvaa myös palovamman syntymisen vaatima lämpösäteily. Räjähdysteho ilmoitettu kilotonneina tai megatonneina. Suluissa etäisyys räjähykspaikasta.
Iho palaa karrelle 20–40 J/cm2 eli noin 5–10 cal/cm2 lämmöstä.
Jos 50% ihosta palaa karrelle tai 100% palaa rakoille, ihminen kuolee. Jos pelkästään 50 % palaa rakoille, kuolee 50% todennäköisyydellä. Jos 10% palaa rakoille tai karrelle, kuolee 5%todennäköisyydellä.
Niinpä palovammat aiheuttavat varmoja kuolemia suojattomille 1 Mt ilmassa tapahtuvassa räjähdyksessä yli 17 km päässä maanpintakeskipisteestä.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Palovamman laji | 20 kt | 550 kt | 1 Mt | 20 Mt |
| ei palovammoja |  | 7,5 J/cm2  |  |  |
| 1. (punotus) | 10,5 J/cm2 (4,3 km) | 13 J/cm2 (50%, 17,3 km) | 13,5 J/cm2 (18 km) | 21 J/cm2  (52 km) |
| 2. (rakkoja) | 21 J/cm2  (3,2 km) | 26 J/cm2 (50%, 12,7 km) | 25 J/cm2 (14,4 km) | 35,5 J/cm2 (45 km) |
| 3. (karrelle) | 33,5 J/cm2 (2,7 km) | 46 J/cm2 (100%, 9,7 km) | 42 J/cm2 (12 km) | 50 J/cm2 (39 km) |
Polttovaikutus > Tulipalot

Metsäpaloja syttyy säteellä  R=0,8643\cdot Y^{0.40408}pintaräjähdyksestä.
Niinpä 1 Mt räjähde sytyttää metsän palamaan pintaräjähdyksessä vielä 14,3 km päässä.  Useimmat muut palavat aineet synnyttvjät laajan yleispalon 12,5 km päässä ja monia erillispaloja syttyy 25 km päässä.
Riippuvuus räjähdystehosta

Polttovaikutus noudattaa räjähdystehon suhteen suunnilleen eksponenttia 2/5.
Maanpintaräjähdykselle on arvioitu seuraavia polttovaikutuksen yhtälöitä.
Palovammat:
3. asteen palovammat, karrelle,   R_{b}3=0,65+Y^{0,409}
2. asteen palovammat, rakkoja,   R_{b}2=0,746+Y^{0,417}
1. asteen palovammat, ihon punotus,   R_{b}2=0,9597+Y^{0,432}
Tulipalot:
Yleispalo  R_{f}3=0,68+Y^{0,409}
Erillispalo  R_{f}2=0,854+Y^{0,397}
Metsäpalo  R_{f}1=0,864+Y^{0,404}
Yhtälöissä Y on räjähdysteho kt, tulos etäisyys km räjähdyspisteestä.
Riippuvuus räjähdystehosta > Säteilyn polttovaikutus

Eri aineiden syttymiskynnykset riippuvat räjähdystehosta.
Jos räjähteen voima on suurempi, aineiden syttyminen vaatii isompaa tehoa.
Herkästi syttyvien kuivan lahon puun ja pudonneiden lehtien syttymiskynnys riippuu lämpötilasta näin
 J=10,914+Y^{0,120}
Hienon heinän syttymislämpö riippuu räjähdystehosta näin
J=13,2160+Y^{0,1255}
missä J on lämpöenergia J/cm2, Y räjähdysenergia kilotonneja.
Telttakankaan syttymislämpö näin:
J=28,34+Y^{0,154}
Kuusen neulasten syttymislämpö näin:
J=25,62+Y^{0,134}
8 J/cm2 lämpöetäisyys suoraan räjähdyspisteestä noudattaa seuraavaa kaavaa, noin 0,6 km tarkkuudella:
R_{8}=1,1+Y^{0,4584}
20 J/cm2 lämpöetäisyys suoraan räjähdyspisteestä noudattaa seuraavaa kaavaa, noin 0,6 km tarkkuudella:
R_{2}0=0,7+Y^{0,4656}
40 J/cm2 lämpöetäisyys noudattaa karkeasti kaavaa
R_{8}5=0,5+Y^{0,4702}
85 J/cm2 lämpöetäisyys noudattaa karkeasti kaavaa
R_{8}5=0,36+Y^{0,4727}
105 J/cm2 lämpöetäisyys noudattaa karkeasti kaavaa
R_{1}05=0,32+Y^{0,4732}
Näkyvyyden vaikutus

Suurkaupungeissa on ilmassa pölyä ja muuta saastetta. Tämä vähentää näkyvyyttä. Niinpä suurkaupungin esikaupunkialueella on näkyvyys 30–40 km ja kaupungin keskustassa 10–20 km. Niinpä esikaupunkialueella tulee kertoa ilmaräjähdyksen tietyn lämpömäärän vastaanottava säde kertoimella 0,9 ja kaupungin keskustassa kertoimella 0,75. Niinpä sininen puuvillainen työpukukangas syttyy megatonnin pommilla 113 J/cm2 lämpömäärällä. Tämä on hyvällä näkyvyydellä suunnilleen etäisyydellä 8,4 km. Esikaupunkialueella sama kangas syttyy on 7,6 km etäisyydellä itse räjähdyspisteestä ja kaupungin keskustassa 6,3 km.
500 kilotonnin räjähdys 1,77 km korkeudessa:
Palovammat 50%:n todennäköisyydellä.
Palovammalaji, Kirkas, Ohutta utua, Utua
I 14 km, 10,3 km, 6,4 km
II 11,3 km, 8,7 km, 5,4 km
III 9,5 km, 7,6 km, 4,8 km
Näkyvyys 19,3 km, 9,7 km, 4
Tämän mukaan udussa 4 km näkyvyydellä 4,8 km päässä räjähdyspaikasta
tulee III asteen palovammoja.
Kuumuuden aiheuttamia vaikutuksia

n. 145 J/cm2: puu syttyy yleensä
105 J/cm2: laajat tulipalot varmoja
88 J/cm2: khakinvärinen puuvillavaate syttyy
65 J/cm2: laajat palot todennäköisiä.
40 J/cm2: paperin syttymisen yläraja, laajat palot mahdollisia.
40 J/cm2: III asteen palovammat 50 % varmuudella, jos räjähdysteho 550 kt. Iho palaa mustalle karrelle.
35 J/cm2: ruoho syttyy.
26 J/cm2: 550kt, 50% varmuudella II asteen palovammat, puiden lehdet syttyvät, käytännössä laajoja tulipaloja.
10 J/cm2: paperin syttymisen alaraja.
13 J/cm2: 1,15 Mt:lla I asteen palovammat 50 % varmuudella. Iho palaa punaiseksi.
8,5 J/cm2: lämpösäteily ei aiheuta vammaa.
Suomen nyrkkeily

Nyrkkeily alkoi Suomessa 1900-luvun alkupuolella. Karl Stockmann toi ensimmäiset nyrkkeilykintaat Suomeen 1880-luvulla mutta ensimmäinen yleisölle tarkoitettu nyrkkeilynäytös käytiin Helsingin Kaisaniemen kentällä 8. heinäkuuta 1905 ja Viktor Smeds järjesti ensimmäiset julkiset nyrkkeilykilpailut Helsingissä Hippodromin sirkuksessa 1. lokakuuta 1921. Helsingin Nyrkkeilyseura perustettiin vuonna 1912 ja Suomen Nyrkkeilyliitto vuonna 1923, jonka joulukuussa kilpailtiin ensimmäiset Suomen-mestaruuskilpailut. Jo aiemmin samana vuonna Työväen Urheiluliitto järjesti omat mestaruuskilpailunsa. Vuonna 2020 Suomen Nyrkkeilyliittoon kuuluu yli sata seuraa. Suomen nyrkkeilyliitto erosi vuonna 2023 Kansainvälisestä nyrkkeilyliitosta (International Boxing Association, IBA) ja liittyi World Boxing (WB) -lajiliittoon.
Suomen Ammattinyrkkeilyliitto perustettiin vuonna 1935 ja samana vuonna järjestettiin Suomessa ensimmäinen ammattilaisnyrkkeilyilta, jonka pääottelija oli vuonna 1938 raskaan sarjan maailmanmestarin toiseksi haastajaksi arvostettu Gunnar Bärlund. Ensimmäisenä suomalaisena ammattilaisnyrkkeilyn Euroopan-mestaruuden voitti vuonna 1951 Elis Ask, joka sittemmin toimi merkittävänä ammattilaisnyrkkeilyn promoottorina. Olli Mäki otteli ensimmäisenä suomalaisena maailmanmestaruudesta Helsingin olympiastadionilla 17. elokuuta 1962. Ensimmäisenä suomalaisena ammattilaisnyrkkeilyn maailmanmestaruuden voitti Eva Wahlström Helsingin Hartwall Arenassa 25. huhtikuuta 2015.
Suomalaisnyrkkeilijöistä olympiakultaa ovat voittaneet Sten Suvio vuonna 1936 ja Pentti Hämäläinen vuonna 1952. Lisäksi suomalaiset ovat olympialaisissa saavuttaneet yhden hopeamitalin ja 13 pronssia. Vuonna 1974 alkaneissa amatöörinyrkkeilyn maailmanmestaruuskilpailuissa suomalaiset ovat saavuttaneet kolme hopeaa ja kuusi pronssia; miesten viisi mitalia ovat vuosilta 1978–2001 ja naisten neljä mitalia vuosilta 2010–2019. Amatöörinyrkkeilyn Euroopan-mestaruuden ovat suomalaisista voittaneet Gunnar Bärlund vuonna 1934, Olli Mäki vuonna 1959, Kalevi Marjamaa vuonna 1975, Tarmo Uusivirta vuonna 1979, Elina Gustafsson vuonna 2018 ja Mira Potkonen vuosina 2018–2019.
Vuoden 1952 Helsingin olympialaisten nyrkkeilykilpailujen lisäksi Suomessa on järjestetty Tampereella amatöörinyrkkeilyn maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1993 sekä Euroopan-mestaruuskilpailut vuosina 1981 ja 2000. Vuodesta 1977 Tampereella on järjestetty vuosittain kansainvälinen Tammer-turnaus ja vuodesta 1982 Helsingissä GeeBee-turnaus.
Tampereella toimii vuonna 1991 perustettu Suomen nyrkkeilymuseo.
Yksilönvapaus

Yksilönvapaus viittaa siihen, mitä ihmiset saavat tehdä, ja mitä ihmisille saa tehdä. Yksilönvapauden puolustajien mukaan yksilöllä on vapaus toimia halunsa mukaan niin kauan kuin hän ei loukkaa muiden vastaavaa vapautta. Yksilönvapautta maksimoivia aatteita ovat libertarismi ja anarkismi. Yksilönvapaus liittyy individualismiin eli yksilökeskeisyyteen kollektivismin sijaan, jossa yksilö alistetaan yhteisön tahdolle. Kaikki järjestäytyneet yhteiskunnat, jotka ovat muodostaneet valtion, rajoittavat yksilönvapautta.
Kirjallisuutta

Häyry, Heta & Matti Häyry: Hyvä, kaunis, tosi. Arvojen filosofiaa.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1997.  ISBN 951-570-357-3
Aiheesta muualla

Yksilönvapaudet vapausfilosofian näkökulmasta. (PowerPoint -esitys)
Suomensarja (jalkapallo)

Suomensarja (joskus myös Suomi-sarja) oli Suomen jalkapallon toiseksi korkein sarjataso vuosina 1941–1972. Vuonna 1936 käynnistynyt Itä–Länsi-sarja kuitenkin vastasi toiminnaltaan Suomensarjaa. Vuosina 1930–1935 toisena sarjatasona pelattiin aluksi piirikohtaisia karsintoja joiden parhaat ratkaisivat mestaruussarjaan nousijat ns. B-sarjassa, mutta kiinteä Suomensarjan kaltainen toiminta alueellisine lohkoineen, joissa myös säilytettiin sarjapaikka seuraavalle kaudelle, käynnistyi 1936.
Historia

Ensimmäisen kerran Suomessa pelattiin valtakunnallista sarjaa, Suomen sarjaa propagandatarkoituksessa kaudella 1926–1927. Kilpailuun osallistui kymmenkunta joukkuetta ympäri Suomen. Syksyllä sarjan heikoimmat joukkueet pudotettiin siitä pois ja kärkijoukkueet pelasivat sarjan muutamaa ottelua vaille loppuun keväällä 1927. Sarjan voittajaksi selviytyi Helsingin Palloseura. Sarjassa ei ollut alun perinkään tarkoitusta ratkaista Suomen mestaruutta, mutta kilpailuun lahjoitti Turun Sanomat kiertopalkinnon, Karhunpyytäjä-patsaan, josta Palloliiton päätöksen mukaan pelattaisiin sarjamuotoisesti. Kaudeksi 1928–1929 taloudellisesti hankala Suomen sarja pilkottiin kolmeen osaan: Etelä-Suomen sarja, Pohjanmaan sarja ja Savon sarja. Joissakin yhteyksissä nimeä Suomensarja käytettiin vuosien 1930–1935 mestaruussarjasta ja sen alapuolelle perustetusta B-sarjasta yhdessä. Karhunpyytäjä-patsas jäi lopullisesti HPS:n haltuun sen voitettua sarjamestaruuden kesällä 1935. Nimitykset Mestaruussarja ja A-sarja olivat myös yleisiä ylimmästä sarjatasosta puhuttaessa.
Suomensarja nimikettä ei virallisesti käytetty vuosina 1936–1940. Ylimmän sarjatason nimeksi vakiintui Mestaruussarja ja toinen sarjataso käytti nimeä Itä–Länsi-sarja, joka nimensä mukaisesti jakautui Itäsarjaan ja Länsisarjaan, ja nämä kumpikin 1–4 alueeseen. Kaudeksi 1940–1941 toisen sarjatason nimeksi palautui B-sarja ja se pelattiin yksikohkoisena. Nimi vaihtui Suomensarjaksi kaudelle 1941–1942, mutta sodan vuoksi sarjaa ei onnistuttu käynnistämään ennen kautta 1943–1944. Tällä ensimmäisellä Suomensarja-kaudella pelasivat Palloliiton ja Työväen Urheiluliiton seurat yhdessä, mutta vuosina 1945–1948 liitoilla oli kummallakin omat Suomensarjansa, kunnes yhteisiä sarjoja alettiin jälleen pelata loppukesällä 1948.
Syksyllä 1969 sarja nimettiin sarjauudistuksen yhteydessä II-divisioonaksi. Vuonna 1973 toiseksi ylimmäksi sarjatasoksi perustettiin koko maan kattava yksilohkoinen 1. divisioona (nyk. Ykkönen).. 2. divisioona (nyk. Kakkonen) jatkoi Suomen kolmanneksi korkeimpana sarjatasona.
Sarjajärjestelmä muuttui vuosien saatossa useaan otteeseen. Suomensarjaa pelattiin alueellisissa lohkoissa, joiden parhaat joukkueet karsivat pääsystä mestaruussarjaan. Lohkojen määrä vaihteli kahden ja kuuden välillä.
Voittajat

Suomen sarja
1926–1927 – HPS
1928–1929 – HPS
1930 – HIFK
1931 – HIFK
1932 – HPS
1933 – HIFK
1934 – HPS
1935 – HPS (5. kiinnitys – HPS voitti kiertopalkinnon pysyvästi omakseen)
1943–1969 Suomensarja – 2. korkein sarjataso
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1943–1944 – HPS  1945 – GBK (Lohko 1), KuPS (lohko 2)  1945–1946 – HIFK  1946–1947 – Jäntevä  1947–1948 – KIF  1948 – Ilves-Kissat (etelä), KuPS (pohjoinen)  1949 – Kullervo (itä), Haka (länsi)  1950 – Sudet (itä), TPK (länsi)  1951 – Jäntevä (itä), Pyrkivä (länsi)  1952 – KaPa (itä), HJK (länsi)  1953 – KPT (itä), TuTo (länsi)  1954 – KoRe (itä), VPS (länsi)  1955 – HPS (itä), Ilves-Kissat (länsi)  1956 – KoRe (itä), TPS (länsi) |  |  1957 – HIFK (itä), VIFK (länsi)  1958 – PPojat (etelä), RU-38 (länsi), GBK (pohjoinen)  1959 – KIF (etelä), TKT (länsi), Drott (pohjoinen)  1960 – TuTo (etelä), Reipas (itä), TaPa (pohjoinen)  1961 – MiPK (itä), HIK (länsi), VPS (pohjoinen)  1962 – KTP (itä), ÅIFK (länsi), VIFK (pohjoinen)  1963 – HJK (itä), Ilves-Kissat (länsi), GBK (pohjoinen)  1964 – UponP (itä), TaPa (länsi), VPS (pohjoinen)  1965 – MP (itä), TPS (länsi), OTP (pohjoinen)  1966 – UponP (itä), ÅIFK (länsi), KPV (pohjoinen)  1967 – Ponnistus (itä), RU-38 (länsi), OTP (pohjoinen) – Loppusarjan voitti RU-38, 2. nousija Ponnistus  1968 – Ilves-Kissat (etelä), Elo (itä), TPV (länsi), OTP (pohjoinen) – Loppusarjan voitti Elo, 2. nousija Ilves-Kissat  1969 – Ponnistus (etelä), HIFK (itä), TPV (länsi), Into (pohjoinen) – Loppusarjan voitti Into, 2. nousija HIFK  Vuodesta 1970 alkaen 2. ylin sarjataso oli II divisioona |
Aiheesta muualla

SPL toimintakertomukset, Suomen Urheiluarkisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Yksisarvisen metsästys

Yksisarvisen metsästys on seitsemän myöhäisgoottilaisen kuvakudoksen sarja, joka on näytteillä Cloistersin museossa Pohjois-Manhattanilla. Se esittää tarujen yksisarvisen takaa-ajoa, neitsyen avulla tapahtuvaa vangitsemista ja aitaukseen sulkemista. Kuvaelma on tulkittu vaihtelevasti joko rakkaustarinaksi tai Jeesuksen ristiinnaulitsemisen ja ylösnousemuksen vertauskuvaksi. Pääaiheen lisäksi teoksessa on kuvattu peräti 101 eri kasvilajia, joista 85 on pystytty tunnistamaan. Kaikissa seinävaatteissa esiintyy myös kirjaimista A ja E koostuva monogrammi, jonka merkitystä ei ole pystytty selvittämään.
Jahti alkaa
Yksisarvinen suihkulähteellä
Yksisarvisen kimppuun hyökätään
Yksisarvinen puolustautuu
Neitsyt vangitsee yksisarvisen (kaksi jäännöstä)
Yksisarvinen surmataan ja tuodaan linnaan
Vangittu yksisarvinen
Tekstiilien alkuperästä tiedetään vain vähän – ne on mahdollisesti tilattu merkittäviin aatelishäihin. Taidehistorioitsijat ovat myös esittäneet, että kuvakudokset olisivat kuuluneet alun perin kahteen tai useampaan sarjaan. Todennäköisesti ne on suunniteltu Pariisissa ja valmistettu 1400- ja 1500-lukujen taitteessa Liègessä tai Brysselissä, joka kuului vielä tuolloin Etelä-Hollannille. Kankaat on kudottu värjätyistä villa- ja silkkilangoista, joista osa on kullattu tai hopeoitu. Keltaisena väriaineena on käytetty väriresedaa, punaisena värimataraa ja sinisenä värimorsinkoa.
Varhaisin kirjallinen maininta kuvakudoksista on vuonna 1680 laaditussa omaisuusluettelossa, jossa inventoidaan herttua François VI de La Rochefoucauldin Pariisin asunnon irtaimisto. Pariisista seinävaatteet siirrettiin La Rochefoucauldien linnaan Verteuilissa. Ranskan suuren vallankumouksen aikana ne ryöstettiin ja palautettiin suvun omistukseen vasta 1850-luvulla. Kadoksissaolonsa aikana kankailla oli suojattu hedelmäpuita hallalta ja yksi niistä oli tuhoutunut lähes kokonaan.
Amerikkalainen liikemies John D. Rockefeller, Jr. osti kuusi ehjää seinävaatetta reilulla miljoonalla dollarilla vuonna 1922, kun ne olivat näytteillä New Yorkissa. Rockefeller säilytti taideteoksia kotonaan vuoteen 1937 saakka, jolloin hän lahjoitti ne perusteilla olevan Cloistersin museon keskiaikaisen taiteen kokoelmaan. Ennen seuraavana vuonna järjestettyjä avajaisia museon onnistui hankkia myös seitsemännen seinävaatteen jäännökset kreivi Gabriel de La Rochefoucauldilta Ranskasta.
Vuonna 1998 Yksisarvisen metsästys entisöitiin Metropolitan Museum of Artin tekstiiliosastolla ja valokuvattiin museon digitaaliseen kokoelmaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yksisarvisen metsästys Wikimedia Commonsissa
Yksisarvisen metsästys Metropolitanin taidemuseon sivuilla
Suomen Ilmailuliitto

| Suomen Ilmailuliitto |
| --- | --- |
 Ilmailuliiton logo
Perustettu:  1919 (SIPL) 1944 (SIL)
Toimiala:  ilmailu
Päämaja:  Malmin lentoasema, Helsinki
Toiminta-alue:  Suomi
Jäsenet:  8 881
Viralliset kielet:  suomi, ruotsi
Toiminnanjohtaja:  Timo Latikka
Päätöksentekoelin:  hallitus
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen Ilmailuliitto – Finlands Flygförbund ry (SIL) on suomalainen urheilu- ja harrasteilmailun valtakunnallinen keskusjärjestö. Nykyisen järjestön edeltäjä, Suomen Ilmapuolustusliitto, perustettiin vuonna 1919. Nykymuotoinen ilmailuliitto on perustettu 1944.
Historia

Suomen ilmailuliitto syntyi nykyisessä muodossaan syksyllä 1944, jolloin liittoutuneiden valvontakomissio kielsi 1919 perustetun Suomen Ilmapuolustusliiton (SIPL) toiminnan. Se oli ollut siihen asti puolustusministeriön rahoittama. Rahoituksen avulla SIL:n keskuksella Jämijärvellä oli muun muassa purjelentokoneiden valmistusta. Jämin ilmailukoulun SIL perusti vuonna 1935. Johtavat kouluttajat olivat ilmavoimien upseereita. Jämijärvi joutui valvontakomission tarkastuksen seurauksena poistamaan muun muassa maastoon tehdyn ison Suomen ilmavoimien hakaristin.lähde?
Sen toiminta lakkautettiin ja yhdistyksen omaisuus ja velat siirrettiin vuonna 1919 perustetulle pienelle Suomen Ilmailuklubille, joka muuttui pian Suomen Ilmailuliitoksi.lähde?
SIL:n alku oli hankala, koska valtion rahoitus oli päättynyt ja siviililentäminen oli vuoden 1945 ajan kiellettyä. Purjelento kuitenkin jatkui suosittuna 1940-luvullakin. Vuoden 1950 lopussa SIL perusti Jämijärven Puu ja Metalli Oy:n valmistamaan kerhoille purjelentokoneita. Se toimi yhtiönä noin viisi vuotta, mutta jatkoi toimintaa vielä 1960-luvun alkuun. Se valmisti PIK-3c Kajava ja Scleicher Ka-4 Rhönlerche -koneita. Vuonna 1962 K. K. Lehtovaara Oy otti tuotannon haltuunsa – se valmisti 52 kpl PIK 16c-konetta, joista 40 meni vientiin.lähde?
Liitto järjesti Helsinki-Malmin lentoasemalla moottorilentokursseja ensi kertaa jo kesällä 1953, ja vuonna 1985 liitto rakennutti kentälle oman toimitalon. Talossa ovat Ilmailuliiton toimiston ja luokkatila, sekä aiemmin myös SIL-Shop -ilmailutarvikemyymälä, jonka toiminta myytiin Suomen Ilmailukauppa Oy:lle 15. marraskuuta 2012.