Suomenruotsalainen kansanmusiikki
Kansanmusiikin merkitseminen ja kerääminen

Suomenruotsalaisia lauluja ja pelimannimusiikkia on merkitty muistiin ja kerätty 1800-luvulta saakka. Tätä on tehty, jotta laulu- ja pelimanniperinteet säilyisivät ja saataisiin muistiin laulut, joita laulettiin entisajan talonpoikaisyhteiskunnassa.
Lyseon rehtori J.O.I. Rancken (1824–1895) kiinnostui ensimmäisenä ruotsinkielisten talonpoikien kansankielestä ja kansanrunoudesta Suomessa 1840-luvulla. Häntä kutsutaan myös suomenruotsalaisen folkloristiikan isäksi. Rancken oli ensimmäinen, joka etsintäkuulutti julkisesti Ilmarinen-lehdessä muinaisia lauluja ja kaikenlaisia kansanlauluja: balladeja, romansseja, paimenlauluja, lastenlauluja, kehtolauluja ja ilkalauluja. Ensimmäiset Ranckenin ympäri Pohjanmaata jalan keräämät aineistot tuhoutuivat Vaasan palossa vuonna 1852, mutta hän keräsi 1860–1870-luvuilla oppilaidensa kanssa suuren kansanperinnekokoelman. Jacob Edvard Wefvar (1840–1922) oli Ranckenin oppilas. Wefvarista tuli sittemmin tärkein aineiston kerääjä, joka teki yhteistyötä opettajansa kanssa. Wefvar teki keräysmatkoja Axel Olof Freudenthalin vuonna 1874 perustaman Svenska landsmålsföreningen -yhdistyksen stipendiaattina ja myöhemmin Svenska litteratursällskapetin stipendiaattina. Svenska litteratursällskapetin arkistossa on yhdeksän Wefvarin kokoelmaa, jotka sisältävät muun muassa lauluja.
Kiinnostus ruotsinkielisen Suomen kansanrunouteen heräsi myös 1860-luvun lopulla siihen aikaan lainvastaisen Nyländska avdelningenin sekä Svenska landsmålsföreningenin piirissä. Kun Svenska litteratursällskapet (SLS) perustettiin vuonna 1885, Suomen ruotsinkielisten alueiden perinneaineiston keräämisestä tuli yhä järjestelmällisempää. Yleisöä kehotettiin lehti-ilmoituksin keräämään kaikenlaista kansanrunoutta Suomessa, sävelen kanssa tai ilman sitä. Vaatimattoman alun jälkeen ruotsinkielisen kansanrunouden keräämistä varten perustettiin komitea vuonna 1887. Komitean oli määrä laatia konkreettinen ohjelma suunnitellulle perinteen keruulle. Vuoden lopulla oli saatu jo yksityiskohtainen toimintasuunnitelma, josta kävi ilmi, minkälaista kansanrunoutta merkittäisiin muistiin ja miten merkinnät tehtäisiin.
Vuonna 1862 Oravaisissa syntynyt kansakoulunopettaja Mårten Thors oli yksi ensimmäisistä SLS:n pestaamista stipendiaateista. Thors toimi SLS:n stipendiaattina useita kertoja vuosina 1890–1893, ja hän keräsi arkistoon yhteensä 753 laulua ja laululeikkiä. Turussa syntynyt kanttorin poika ja pianisti Karl Ekman (1869–1947) merkitsi muistiin lauluja Turunmaalla ja Ahvenanmaan länsiosissa kolmessa vaiheessa vuosina 1890–1892. Ekman toimitti yhteensä 499 laulua Ernst Lagukselle (1859–1923), joka oli yksi Svenska Litteratursällskapetin perustajista ja sittemmin ratkaisevan tärkeä henkilö SLS:n perinnetieteellisen työn kannalta.
Otto Andersson (1879–1969) on ikoninen henkilö, joka on luonut suomenruotsalaisen kansanmusiikin käsitteen. Andersson aloitti uransa kentällä vuonna 1902 SLS:n stipendiaattina ja oli yksi suomenruotsalaisen kansanmusiikin tärkeimmistä tallentajista. Andersson teki useita keräysmatkoja sekä ruotsinkieliseen Suomeen että Viroon, ja perusti mm. Föreningen Brage -järjestön vuonna 1906.
Vilhelm Elier Viktorinus Wessman (1879–1959) oli Otto Anderssonin ohella yksi SLS:n tärkeimmistä työntekijöistä useiden vuosien ajan. Wessman oli ahkera folkloristisen aineiston kerääjä, ja hän työskenteli kutakuinkin joka kesä 20 vuoden ajan. Hänen keräämäänsä aineistoa on 23 kokoelmallista, ja ne sisältävät mm. 628 laulua, 95 tanssisävelmää ja 1 024 laululeikkiä.
Greta Dahlström, o.s. Stenbäck (1887–1978) toimi musiikinopettajana, kuoronjohtajana, musiikkikriitikkona, säveltäjänä ja SLS:n aktiivisena kerääjänä. Dahlströmin vuosina 1922–1962 keräämä aineisto käsittää 3 228 laulua 397 ilmoittajalta. SLS:n arkistossa on kuusi hänen kokoamaansa kokoelmaa, joissa on yhteensä 5 905 sivua.[2] Lisäksi Dahlström oli mukana Finlands svenska folkdiktning -teoksen musiikkiosioiden toimittamisessa.
Alfhild Forslin, o.s. Adolfsson (1904–1991) aloitti keräysuransa auttaen Greta Dahlströmiä kesinä 1924 ja 1925, minkä jälkeen hän jatkoi itsenäisenä stipendiaattina ja keräsi aineistoa talteen kaikissa suomenruotsalaisissa maakunnissa. Forslinin kokoelmat SLS:n arkistossa käsittävät 4 618 sivua ja noin 2500 sävelmää.[3]Forslin on sovittanut Finlands svenska folkdiktning -teossarjan musiikkiosiot yhdessä Otto Anderssonin ja Greta Dahlströmin kanssa.
Ann-Mari Häggman (s. 1941) on laulututkija, filosofian tohtori, professori ja Finlands svenska folkmusikinstitutin perustaja. Hän on toiminut aineistonkerääjänä vuodesta 1968, jolloin hän alkoi tallentaa lauluaineistoa Åbo Akademin alaisuudessa. Vuosina 1968–1985 hän toimi Svenska litteratursällskapet i Finland -järjestön arkistonhoitajana ja sittemmin arkistonjohtajana. Vuosina 1978–2008 hän toimi Finlands svenska folkmusikinstitutin johtajana ja sen jälkeen hän on toiminnut muun muassa yhdenä Pohjoismaiden tärkeimpänä balladitutkijana. Häggman on kerännyt suuren määrän suomenruotsalaiseen kansanmusiikkiin liittyvää aineistoa. Svenska litteratursällskapetin kokoelmissa on noin 138 kokoelmaa, joiden keräämisessä Häggman on ollut mukana. Yhteensä niissä on yli 10 000 sivua, 9 655 valokuvaa, 748 äänitiedostoa ja 97 videota.