stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lavajoki
Lavajoen valuma-alue > Yleistä

Lavajoki kuuluu Nevan vesistöalueessa Laatokan valuma-alueeseen, jonka Lavajoen valuma-alueella se virtaa. Lavajoki laskee Laatokkaan, jonka laskujoki Neva laskee Pietarissa Itämeren Suomenlahteen.
Lavajoen valuma-alueen itä- ja kaakkoispuolella sijaitsee Olhavanjoen valuma-alue, pohjoispuolella sijaitsee Koponinjoen valuma-alue, länsipuolella Seltikanjoen valuma-alue, lounaispuolella Naasianjoen valuma-alue ja etelässä Nevan sivujoen Mujajoen valuma-alueen latvavedet.
Lavajoen valuma-alue > Pääuoman valinta

Lavajoen valuma-alueen pääuomasta ei ole tässä tietoa, sillä siitä ei ole käytettävissä lähteitä. Sitä ei myöskään voi päätellä tarkastelemalla joenverkoston laatua. Yleensä pääuomaan valitaan se joenhaara, jossa virtaa eniten vettä. Vesimäärä on yleensä pienemmissä joissa verrannollinen haaran valuma-alueen pinta-alaan. Lavajoen valuma-alueen pinta-ala on 529 neliökilometriä (km²). Siihen yhtyy alajuoksulla Sarjan sivujoki, jonka valuma-alueen pinta-ala on 261 km². Lavajoen yläjuoksulle jää silloin 268 km² eli Sarja ja Lavajoki ovat lähes samankokoiset latvahaarat. Lavajokeen yhtyy vielä Kaarajoki, jonka valuma-aluetta on 143 km². Silloin Lavajoen keski- ja yläjuoksulle jää valuma-aluetta vain 125 km². Lavajoki vaikuttaisi olevan valuma-alueensa kolmesta päähaarasta se heikoin jokihara. Toinen tapa valita pääuomaan kuuluvat haarat, on mitata niiden kokonaispituus. Kun mitataan Lavajoen sivujoet ja niiden sivuhaarat Laatokalta latvan päähän asti, saadaan lähes yhtä pitkät uomat. Niiden pituudet vaihtelevat 31–37 kilometrin välillä. Pisin uoma tulee Kaarajoen latvahaaralle.
Lavajoen valuma-alue > Valuma-alue

Lavajoen valuma-alue on leveyssuunnassa monihaarainen joki, jolla on kaksi lähes yhtä vaikuttavaa uomanhaaraa. Kun Laatokalta nousee 8,5 kilometriä ylävirtaan päin, haarautuu joki lounaasta tulevaan Lavajokeen ja idästä tulevaan Sarjaan.
Sarja haarautuu Jutingan sivu-uomaksi, joka on 24 kilometriä pitkä. Jutingasta viisi kilometriä ylempänä jakautuu joki kolmeksi uomaksi, joista keskimmäinen on Sarja. Sarjaan yhtyy oikealta Garitši, joka on 15 kilometriä pitkä, ja vasemmalta Tjaštševka, joka on 17 kilometriä pitkä. Sarjaa on tässä kohdassa jäljellä vielä 15 kilometriä ja sen kokonaispituudeksi tulee siten 32 kilometriä.
Sarjan yhtymäkohtaan lounaasta tulee Lavajoki, jota nousemalla 12 kilometriä yläjuoksulle päin päästään jokihaaraan, jossa Kaarajoki ja Lavajoki kohtaavat. Kaarajoki on 17 kilometriä pitkä ja Lavajokea on vielä 11 kilometriä jäljellä. Lavajoen valuma-alueella sijaitsee yksi suuri suojärvi Leukosaarenjärvi (2,2 km²), joka on samalla Kaarajoen lähdejärvi. Se sijaitsee valuma-alueen yläsuoksulla laajan suoalueen länsilaidalla. Suoalueen muut järvet kuuluvat eri valuma-alueisiin, sillä suo on vedenjakaja-alueella.
Lavajoen valuma-aluetta vuoden 1954 kartassa
Huomioita

1 2 3  Asia on luettu venäjänkielisen Wikipedian artikkelista ru:Лава (река, впадает в Ладожское озеро).
1 2 3 4 5 6 7 8  Asia katsottu ja mitattu Internetin karttapalveluista kuten esimerkiksi Google Earth, GeoMixer tai ACME.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lavajoki Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Лава (река, впадает в Ладожское озеро)
Käännös suomeksi
Itävallan Grand Prix 1981

Itävallan Grand Prix 1981 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 16. elokuuta 1981 Österreichringillä Itävallassa. Kilpailun voitti Ligierillä ajanut Jacques Laffite, jolle voitto oli kauden ensimmäinen.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 26 |  Jacques Laffite | Ligier-Matra | 53 | 1.27.36,47 | 4 | 9 |
| 2 | 16 |  René Arnoux | Renault | 53 | + 5,17 | 1 | 6 |
| 3 | 5 |  Nelson Piquet | Brabham-Ford | 53 | + 7,34 | 7 | 4 |
| 4 | 1 |  Alan Jones | Williams-Ford | 53 | + 12,04 | 6 | 3 |
| 5 | 2 |  Carlos Reutemann | Williams-Ford | 53 | + 31,85 | 5 | 2 |
| 6 | 7 |  John Watson | McLaren-Ford | 53 | + 1.31,14 | 12 | 1 |
| 7 | 11 |  Elio de Angelis | Lotus-Ford | 52 | + 1 krs. | 9 |   |
| 8 | 8 |  Andrea de Cesaris | McLaren-Ford | 52 | + 1 krs. | 18 |   |
| 9 | 28 |  Didier Pironi | Ferrari | 52 | + 1 krs. | 8 |   |
| 10 | 32 |  Jean-Pierre Jarier | Osella-Ford | 51 | + 2 krs. | 14 |   |
| 11 | 17 |  Derek Daly | March-Ford | 47 | + 6 krs. | 19 |   |
| Kesk. | 22 |  Mario Andretti | Alfa Romeo | 46 | Moottori | 13 |   |
| Kesk. | 9 |  Slim Borgudd | ATS-Ford | 44 | Jarrut | 21 |   |
| Kesk. | 29 |  Riccardo Patrese | Arrows-Ford | 43 | Moottori | 10 |   |
| Kesk. | 14 |  Eliseo Salazar | Ensign-Ford | 43 | Öljynpaine | 20 |   |
| Kesk. | 4 |  Michele Alboreto | Tyrrell-Ford | 40 | Vaihdelaatikko | 22 |   |
| Kesk. | 23 |  Bruno Giacomelli | Alfa Romeo | 35 | Tulipalo | 16 |   |
| Kesk. | 6 |  Hector Rebaque | Brabham-Ford | 32 | Kytkin | 15 |   |
| Kesk. | 30 |  Siegfried Stohr | Arrows-Ford | 27 | Ylikuumeneminen | 24 |   |
| Kesk. | 15 |  Alain Prost | Renault | 26 | Jousitus | 2 |   |
| Kesk. | 25 |  Patrick Tambay | Ligier-Matra | 26 | Moottori | 17 |   |
| Kesk. | 12 |  Nigel Mansell | Lotus-Ford | 23 | Moottori | 11 |   |
| Kesk. | 27 |  Gilles Villeneuve | Ferrari | 11 | Ulosajo | 3 |   |
| Kesk. | 33 |  Marc Surer | Theodore-Ford | 0 | Laturi | 23 |   |
| DNQ | 3 |  Eddie Cheever | Tyrrell-Ford |   |   |   |   |
| DNQ | 36 |  Derek Warwick | Toleman-Hart |   |   |   |   |
| DNQ | 35 |  Brian Henton | Toleman-Hart |   |   |   |   |
| DNQ | 31 |  Beppe Gabbiani | Osella-Ford |   |   |   |   |
Muuta

Paalupaikka: René Arnoux – 1.32,018
Nopein kierros: Jacques Laffite – 1.37,62 (kierroksella 47)
Carlos Reutemann saavutti 300 MM-pisteen rajan.
Itävallan Grand Prix 1980

Itävallan Grand Prix 1980 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 17. elokuuta 1980 Österreichringillä Itävallassa. Kilpailun voitti Renault'lla ajanut Jean-Pierre Jabouille.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 15 |  Jean-Pierre Jabouille | Renault | 54 | 1.26.15,73 | 2 | 9 |
| 2 | 27 |  Alan Jones | Williams-Ford | 54 | + 0,82 | 3 | 6 |
| 3 | 28 |  Carlos Reutemann | Williams-Ford | 54 | + 19,36 | 4 | 4 |
| 4 | 26 |  Jacques Laffite | Ligier-Ford | 54 | + 42,02 | 5 | 3 |
| 5 | 5 |  Nelson Piquet | Brabham-Ford | 54 | + 1.02,81 | 7 | 2 |
| 6 | 12 |  Elio de Angelis | Lotus-Ford | 54 | + 1.14,97 | 9 | 1 |
| 7 | 8 |  Alain Prost | McLaren-Ford | 54 | + 1.33,41 | 12 |   |
| 8 | 2 |  Gilles Villeneuve | Ferrari | 53 | + 1 krs. | 15 |   |
| 9 | 16 |  René Arnoux | Renault | 53 | + 1 krs. | 1 |   |
| 10 | 6 |  Hector Rebaque | Brabham-Ford | 53 | + 1 krs. | 14 |   |
| 11 | 20 |  Emerson Fittipaldi | Fittipaldi-Ford | 53 | + 1 krs. | 23 |   |
| 12 | 9 |  Marc Surer | ATS-Ford | 53 | + 1 krs. | 16 |   |
| 13 | 1 |  Jody Scheckter | Ferrari | 53 | + 1 krs. | 22 |   |
| 14 | 29 |  Riccardo Patrese | Arrows-Ford | 53 | + 1 krs. | 18 |   |
| 15 | 50 |  Rupert Keegan | Williams-Ford | 52 | + 2 krs. | 20 |   |
| 16 | 21 |  Keke Rosberg | Fittipaldi-Ford | 52 | + 2 krs. | 11 |   |
| Kesk. | 43 |  Nigel Mansell | Lotus-Ford | 40 | Moottori | 24 |   |
| Kesk. | 7 |  John Watson | McLaren-Ford | 34 | Moottori | 21 |   |
| Kesk. | 23 |  Bruno Giacomelli | Alfa Romeo | 28 | Vanne | 8 |   |
| Kesk. | 25 |  Didier Pironi | Ligier-Ford | 25 | Ohjautuvuus | 13 |   |
| Kesk. | 3 |  Jean-Pierre Jarier | Tyrrell-Ford | 25 | Sähköt | 6 |   |
| Kesk. | 31 |  Eddie Cheever | Osella-Ford | 23 | Renkaan laakerit | 19 |   |
| Kesk. | 4 |  Derek Daly | Tyrrell-Ford | 12 | Jarrut | 10 |   |
| Kesk. | 11 |  Mario Andretti | Lotus-Ford | 6 | Moottori | 17 |   |
| DNQ | 14 |  Jan Lammers | Ensign-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 30 |  Jochen Mass | Arrows-Ford |   | Loukkaantui |   |   |
Muuta

Paalupaikka: René Arnoux – 1.30,27
Nopein kierros: René Arnoux – 1.32,53 (kierroksella 50)
Nigel Mansellin ensimmäinen Grand Prix
Itävallan Grand Prix 1979

Itävallan Grand Prix 1979 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 12. elokuuta 1979 Österreichringillä Itävallassa. Kilpailun voitti Williamsilla ajanut australialainen Alan Jones.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 27 |  Alan Jones | Williams-Ford | 54 | 1:27:38.01 | 2 | 9 |
| 2 | 12 |  Gilles Villeneuve | Ferrari | 54 | + 36,05 | 5 | 6 |
| 3 | 26 |  Jacques Laffite | Ligier-Ford | 54 | + 46,77 | 8 | 4 |
| 4 | 11 |  Jody Scheckter | Ferrari | 54 | + 47,21 | 9 | 3 |
| 5 | 28 |  Clay Regazzoni | Williams-Ford | 54 | + 48,92 | 6 | 2 |
| 6 | 16 |  René Arnoux | Renault | 53 | + 1 krs. | 1 | 1 |
| 7 | 3 |  Didier Pironi | Tyrrell-Ford | 53 | + 1 krs. | 10 |  |
| 8 | 22 |  Derek Daly | Ensign-Ford | 53 | + 1 krs. | 11 |  |
| 9 | 7 |  John Watson | McLaren-Ford | 53 | + 1 krs. | 16 |  |
| 10 | 8 |  Patrick Tambay | McLaren-Ford | 53 | + 1 krs. | 14 |  |
| Kesk. | 5 |  Niki Lauda | Brabham-Alfa Romeo | 45 | Moottori | 4 |  |
| Kesk. | 22 |  Patrick Gaillard | Ensign-Ford | 42 | Jousitus | 24 |  |
| Kesk. | 29 |  Riccardo Patrese | Arrows-Ford | 34 | Jousitus | 13 |  |
| Kesk. | 18 |  Elio de Angelis | Shadow-Ford | 34 | Moottori | 22 |  |
| Kesk. | 6 |  Nelson Piquet | Brabham-Alfa Romeo | 32 | Moottori | 7 |  |
| Kesk. | 9 |  Hans Joachim Stuck | ATS-Ford | 28 | Moottori | 18 |  |
| Kesk. | 25 |  Jacky Ickx | Ligier-Ford | 26 | Moottori | 21 |  |
| Kesk. | 2 |  Carlos Reutemann | Lotus-Ford | 22 | Ohjautuvuus | 17 |  |
| Kesk. | 15 |  Jean-Pierre Jabouille | Renault | 16 | Vaihdelaatikko | 3 |  |
| Kesk. | 20 |  Keke Rosberg | Wolf-Ford | 15 | Sähköt | 19 |  |
| Kesk. | 14 |  Emerson Fittipaldi | Fittipaldi-Ford | 15 | Jarrut | 12 |  |
| Kesk. | 17 |  Jan Lammers | Shadow-Ford | 3 | Ulosajo | 23 |  |
| Kesk. | 30 |  Jochen Mass | Arrows-Ford | 1 | Moottori | 20 |  |
| Kesk. | 1 |  Mario Andretti | Lotus-Ford | 0 | Kytkin | 15 |  |
| DNQ | 31 |  Hector Rebaque | Lotus-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 24 |  Arturo Merzario | Merzario-Ford |   | Karsiutui |   |   |
Muuta

Paalupaikka: René Arnoux – 1.34,07
Nopein kierros: René Arnoux – 1.35,77 (kierroksella 40)
Kolmas Rooma

Venäjän keisarikunnan vaakunaan oli kuvattu kaksipäinen kotka, Bysantin valtakunnan perinteinen tunnus.
Kolmas Rooma eli Moskova — kolmas Rooma (ven. Москва — третий Рим, Moskva — treti Rim) on poliittinen ja uskonnollinen oppi, jonka mukaan Moskova (tai Venäjä yleensä) on Rooman ja Bysantin valtakuntien ainoa aito perillinen ja puhdasoppisen kristinuskon keskus. Oppi syntyi vuoden 1453 jälkeen, kun osmanit olivat valloittaneet Konstantinopolin ja Moskovan suuriruhtinaskunnasta oli tullut ortodoksisen kulttuuripiirin ainoa valtio. Lopulliseen asuunsa ajatus muotoutui 1520-luvulla.
Idea Roomasta edusti ajatusta universaalista imperiumista, ja houkuttelevalla arvonimellä oli muitakin tavoittelijoita kuin Moskova. Rooman valtakunnan itäosaa, eli varsinaista Rooman valtakuntaa alettiin Länsi-Euroopassa kutsua ”Bysantiksi”, ettei se kilpailisi lännen kanssa arvokkaasta tittelistä. Länsi-Euroopan kuviteltu ”roomalaisuus” kesti vuoteen 1806 asti eli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan (800–1806) lakkauttamiseen. Osmanien valtakunta Suleiman Suuren valtakaudelta (1520–1566) lähtien piti itseään myös Rooman perillisenä. Myös Lähi-idän arabivalloittajat 600-luvulla pitivät itseään Rooman perillisinä, mikä näkyy edelleen islamilaisessa eskatologiassa.
”Uusi Rooma”

Antiikin Rooma ja sen pääkaupunki nauttivat keskiajan ja uuden ajan alun Euroopassa suurta arvostusta. Eri tahot pyrkivät esiintymään vanhan suurvallan ainoina ja oikeina seuraajavaltioina. Professori Herfried Münkler tekee erottelun imperiumin ja tavallisten valtioiden välillä. Rooma oli antiikin maailman ainoa imperiumi, jolle toisin kuin tavallisille valtioille oli ominaista vallan ulottuminen omien rajojen ulkopuolelle. Rooman perillisenä esiintyminen oli siten imperiumin aseman ja arvon tavoittelua,  mutta myös esiintymistä ainoan oikean uskon edustajana ja puolustajana.
Osmanit olivat vallanneet Konstantinopolin vuonna 1453 sekä Mistran ja Morean despotaatit vuonna 1460. Viimeinen Bysantin valtakunnan suorana seuraajana pidetty Trebizondin keisarikunta kukistui vuonna 1461.
Kun keisari Konstantinus siirsi pääkaupunkinsa vuonna 330 Roomasta Byzantioniin, hän nimitti sen ”Uudeksi Roomaksi”. Nimen vaihto ilmaisi sitä, että Rooma, joka oli imperiumin keskus, sijaitsi nyt uudessa paikassa. ”Uusi Rooma” syrjäytti näin vanhan pakanallisen Rooman, aivan kuten Kristus ”uutena Adamina” avasi ihmiskunnalle uuden tulevaisuuden. Pääkaupungin nimeksi kuitenkin vakiintui jo 300-luvun lopulla perustajansa mukaan Konstantinopoli. Myöhemmin kaupunkia kutsuttiin myös Uudeksi Jerusalemiksi.
Sen jälkeen, kun idän ja lännen kirkot erkanivat toisistaan yhä enemmän vuosina 860–1054, myös Saksan hallitsijat alkoivat esiintyä Rooman keisarikunnan todellisina perillisinä. Tämä näkyi siinä, että heidät kruunattiin ”Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan” (800–1806) hallitsijoiksi. Euroopassa Itä-Roomaa alettiinkin 1500-luvulta alkaen kutsua Rooman asemasta ”Bysantiksi”.
Myös Anatoliaa valloittaneet islamilaiset seldzukit alkoivat kutsua Roomalta anastamiaan alueita ”Roomaksi” (arab. الرُّومُ ar-Rūm). Siitä huolimatta Konstantinopolin (Istenbol) keisari oli heille edelleen malik ar-Rūm (Rooman kuningas). Anatoliassa jopa vaikutti 1100-1200-luvuilla seldzukkivaltio, joka tunnettiin epävirallisella nimellä ”Rumin (<Rooman) sulttaanikunta”. Turkinkielisissä osmaniajan lähteissä Anatolian turkkilaisia asukkaita kutsuttiin ”roomalaisiksi” ja osmaniajan Egyptissä sanalla tarkoitettiin osmaneja yleensä.
Bulgarialaiset katsoivat 1300-luvulla, että heidän pääkaupunkinsa Tărnovo oli uusi Konstantinopoli ja keisarillinen kaupunki. Bysantti pysyi kuitenkin ortodoksisen kristinuskon keskuksena 1400-luvulle saakka.
Moskova, kolmas Rooma > Uusi Konstantinopoli

Kristillinen kirkko jakaantui, kun Rooman ja Konstantinopolin välinen ehtoollisyhteys katkesi vuonna 1054. Tämän jälkeen läntisen Rooman ja Bysantin edustama kristillisyys lähtivät kulkemaan eri suuntiin. Bysantti oli Firenzen kirkolliskokouksessa vuonna 1439 taipunut sovintoon Länsi-Rooman kirkkojen kanssa saadakseen apua turkkilaisia vastaan, joskin sopimus idässä myöhemmin hylättiin. Venäläiset katsoivat kreikkalaisten pettäneen oikean ortodoksisen uskon, jonka vaalijoiksi jäivät enää venäläiset.
Moskovan metropoliitat alkoivat kutsua sekä Vasili II:ta (1415–1462) että Iivana Suurta (1462–1505) ”uudeksi Konstantinukseksi”. Osmanit valloittivat Konstantinopolin 1453. Venäjästä tuli tämän jälkeen ortodoksisen maailman ainoa valtakunta.
Iivana Suuri alkoi suosia Bysantin keisarien symboleja, nai Bysantin viimeisen keisarin Konstantinos XI:n veljentyttären nimeltä Sofia (Zoe) Palaiologos ja otti kaksipäisen kotkan valtakuntansa tunnukseksi 1490-luvulla.  Se oli tarkoitettu osoittamaan, että Moskovan hallitsija oli vanhempaa ja parempaa alkuperää kuin Habsburg-keisarit.
Moskova oli perinteisesti ollut kiptšakkien vasalli, ja vanhasta alistussuhteesta oli 1400-luvun lopulla edelleen jäljellä tiettyjä laillisia ja seremoniallisia käytäntöjä. Vuosina 1476–1480 Iivana Suuri itsenäistyi lopullisesti Kultaisen ordan kaanien alaisuudesta. Rostovin arkkipiispa Vassian Rylon mukaan Venäjän hallitsija oli laillinen keisari, kun taas kaanit polveutuivat rosvopäälliköistä. Arkkipiispan mukaan olikin absurdi ajatus, että Venäjän keisarin kaaneille antama vala olisi ikuisesti sitova.
Ortodoksisten kalenterien mukaan vuosi 1492 oli 7000. vuosi maailman luomisesta laskettuna. Kyseisenä vuonna metropoliitta Zosima julisti Moskovan uudeksi Konstantinopoliksi. Moskovan suuriruhtinaat alkoivat tämän jälkeen korostaa tasaveroisuuttaan Saksan keisarien kanssa sekä historiallista jatkuvuutta Bysantin ja Venäjän dynastioiden välillä. Teologi Iosif Volotski esitti 1510-luvulla, että ortodoksisen tsaarin valta on peräisin Jumalalta, mutta pienikin luopumus puhdasoppisesta ortodoksisuudesta johtaisi Venäjän sortumiseen.
Käsitys Moskovasta "kolmantena Roomana" alkoi vakiintua Iivana Suuren pojan Vasili III:n (1505–1533) aikana. Tsaari-titteliä oli Venäjällä käytetty Bysantin keisareista. Opin Moskovasta Itä-Rooman perillisenä ja kolmantena Roomana sekä ortodoksisen uskon pääkaupunkina vakiinnutti vuonna 1547 Vasili III:n pojan Iivana IV:n eli Iivana Julman (1533-1584) kruunaus tsaariksi eli keisariksi. Arvonimi säilyi sen jälkeen Moskovan suuriruhtinailla. Konstantinopolin patriarkka lähetti asialle siunauksensa.
Moskova, kolmas Rooma > Filofein kirjeet

Opin kolmannesta Roomasta oli lopullisesti muotoilut pihkovalainen munkki Filofei (1465–1542) vuosina 1523–1526 kirjoittamissaan kirjeissä. Hän kutsui jo vuonna 1510 Iivana Suurta tsaariksi.  Filofei kirjoitti sekä Vasili III:lle että että tämän pojalle Iivana IV:lle. Kirjeissä hän väitti Konstantinopolin kukistumisen olleen varoitus koko kristikunnalle. Tuho oli johtunut Firenzen kirkolliskokouksen päätöksestä vuonna 1439.  Filofei jatkoi:
Tällä hän tarkoitti, että ensimmäinen Rooma oli luopunut oikeasta uskosta ja toinen Rooma oli turkkilaisten miehittämä.
Ensimmäinen kirje on todennäköisesti kirjoitettu noin 1523–1524 ja osoitettu Pihkovan valtiosihteeri Mihail Misiur-Munehinille. Siinä Filofei vastustaa astrologiaa, katolista kirkkoa ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan asemaa Rooman valtakunnan perillisenä. Kirjeen mukaan Venäjä on kolmas ja viimeinen Rooman keisarikunta, jonka keskus on Uspenskin katedraali Moskovassa. Filofei perusteli näkemystään Raamatun profeetallisilla kirjoilla. Vaikka Filofei ei tätä suoraan mainitse, hänen kirjeensä oli vastine Vasili III:n saksalaiselle lääkärille Nicholas Bülewille, joka oli astrologian harjoittaja ja kannatti idän ja lännen kirkkojen liittoutumista.
Toinen kirje on osoitettu nimettömäksi jäävälle tsaarille, joka mahdollisesti oli Vasili III (1524–1526) tai Iivana IV (1533–1584). Siinä kehotetaan tsaaria pitäytymään oikeaoppisessa kristinuskossa, suojelemaan kirkon omaisuutta, vastustamaan homoseksuaalisuutta ja hallitsemaan hurskaasti ja oikeudenmukaisesti. Lisäksi kirjeessä epäsuorasti vaaditaan virkanimityksiä tyhjillään oleviin asemiin.
Kirjeet eivät ole säilyneet alkuperäisessä muodossaan, ja kaikki tunnetut käsikirjoitukset ovat Filofeita myöhäisemmältä ajalta. Toinen kirje ei välttämättä edes ollut Filofein kirjoittama.
Moskova, kolmas Rooma > Historiografia

1520-luvulla tuotettiin kronikoita, jotka korostivat Venäjän keskeistä asemaa ortodoksisten valtakuntien joukossa. Lisäksi sepitettiin sukuluetteloja, joiden mukaan Venäjän tsaarit polveutuivat Rooman keisari Augustuksesta.
Moskova, kolmas Rooma > Keisarikunnan ja patriarkaatin perustaminen

Moskovan metropoliitta Makari kruunasi Iivana IV:n (myös Iivana Julmana tunnettu) keisariksi tammikuussa 1547. Seremoniassa noudatettiin vanhoja bysanttilaisia käytäntöjä. Vuonna 1551 suuri määrä venäläisiä pyhiä kanonisoitiin Iivanan johdolla.
Venäjän kirkko sai patriarkaatin aseman 1589, kun Konstantinopolin patriarkka Jeremias II matkusti Venäjälle rahaa keräämään. Isäntiensä vaatimuksesta Jeremias nimitti metropoliitta Iovin ”Moskovan ja koko Venäjän patriarkaksi”. Moskovan patriarkaatista tuli ortodoksisen kirkon viidenneksi merkittävin Konstantinopolin, Aleksandrian, Antiokian ja Jerusalemin patriarkaattien jälkeen.
Moskova, kolmas Rooma > Merkitys

Ajatus kolmannesta Roomasta korosti Venäjän merkitystä puhdasoppisen ortodoksisen kristinuskon suojelijana. Oppiin kuului ajatus Venäjän messiaanisesta roolista. Kolmannen Rooman oppi vaikutti siihen, että Venäjä pyrki esiintymään Puola-Liettuan ja Osmanivaltakunnan ortodoksien ja myöhemmin myös uniaattien suojelijana. Sillä ei kuitenkaan perusteltu hyökkäävää ulkopolitiikkaa silloin, kun se kohdistui muiden kuin ortodoksien ja uniaattien asuttamiin alueisiin.
Kolmannen Rooman on väitetty muodostaneen keskeisen osan venäläisten itseymmärrystä aina 1500-luvulta saakka. Tämän käsityksen mukaan "Pyhä Venäjä" oli maailman valo, joka näytti tietä muillekin kansoille. Oppi olisi siirtynyt myös Neuvostoliittoon, joka esiintyi ihmiskunnan tiennäyttäjänä kohti tulevaa maanpäällistä paratiisia.  Jotkut historioitsijat ovat torjuneet näkemyksen Venäjän messianistisesta itseymmärryksestä.
Moskova, kolmas Rooma > Kolmannen Rooman kukistuminen

Keisari-instituutio heikkeni ensimmäisessä maailmansodassa kärsittyjen nöyryyttävien tappioiden myötä. Venäjällä puhkesi levottomuuksia, ja maaliskuussa 1917 keisari Nikolai II luopui kruunusta. Keisarikunta lakkautettiin ja valta siirtyi väliaikaiselle hallitukselle. Epäpätevyydestään huolimatta Nikolai oli ollut monille venäläisille valtion henkilöitymä, eikä valtakunta pysynyt koossa ilman hänen auktoriteettiaan. Seuraavina kuukausina maa ajautui veriseen sisällissotaan, jonka päätteeksi valtaan nousivat Vladimir Leninin johtamat bolševikit.
Bolševikit uudistivat radikaalilla tavalla sekä poliittisen, taloudellisen että kulttuurielämän. Erityisesti koulutus- ja uskontopolitiikkaan kiinnitettiin paljon huomiota. Uskontoon alettiin suhtautua järjettömänä taikauskona, ja se pyrittiin tukahduttamaan sekä propagandan, valistustyön että sortotoimien keinoin. Kirkko ja valtio erotettiin 2. helmikuuta 1918. Kirkon omaisuus otettiin valtion haltuun ja kirkon toimintavapautta rajoitettiin rajusti. Vuonna 1922 ortodoksinen kirkko menetti viimeisetkin itsenäisyytensä rippeet.
Muita Bysantin perillisiä > Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta

Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta oli useista valtioista, enimmäkseen kuningaskunnista ja ruhtinaskunnista, koostunut poliittinen entiteetti vuosina 800–1806. Sen ”keisarin” valitsivat vaaliruhtinaat Kur-nimisellä äänestyksellä.
Muita Bysantin perillisiä > Latinalainen keisarikunta

Latinalainen keisarikunta oli pääosin Itä-Rooman Euroopan puolella olevat maakunnat käsittänyt ristiretkeläisten perustama valtakunta vuosina 1204–1261. Keisarikunnan pääkaupunki sijaitsi Konstantinopolissa.
Muita Bysantin perillisiä > Osmanien valtakunta

Rooman valtakunta vuonna 117.
Osmanien valtakunta vuonna 1556.
Konstantinopolin valloituksen jälkeen osmanihallitsijat omaksuivat useita Itä-Rooman keisarien käyttämiä arvonimiä. Varhaiset osmanilähteet käyttivät Bysantin keisarista yleisimmin nimitystä tekfur tai tekvur, jolla viitattiin myös keisarin alaisuudessa toimineisiin paikallishallitsijoihin. Usein tekfurin yhteydessä käytettiin kielteisiä ilmauksia kuten melʿun tai laʿin (’kirottu’). Toinen Bysantin keisareista käytetty sana oli fasiliyus (kreik. βασιλεύς, basileus, ’kuningas’, ’keisari’). Turkkilaiset historioitsijat viittasivat sanalla fasiliyus toisinaan myös muslimihallitsijoihin.
Yleisemmässä käytössä oli arvonimi kayser tai kaysar tai pidemmässä muodossa kayser-i Rum eli ”roomalaisten Caesar”. Sillä oli harvakseltaan viitattu Itä-Rooman keisareihin, ja myöhemmin siitä tuli eräs osmanihallitsijoiden arvonimistä. Jo Mehmed II:n (hallitsi 1444–1446, 1451–1481) politiikassa korostui pyrkimys Rooman perinnön jatkamiseen, mutta hän ei vielä nimittänyt itseään kayseriksi tai basileukseksi vaan enimmäkseen pitäytyi perinteisissä turkkilaisissa arvonimissä. Bayezid II (hallitsi 1481–1512) oli tiettävästi ensimmäinen osmanihallitsija, joka johdonmukaisesti käytti arvonimeä basileus. Suleiman Suuri (hallitsi 1520–1566) piti itseään Konstantinus Suuren laillisena perillisenä ja perusteli tällä länteen suuntautuneita valloitusretkiään. Arvonimi kayser yleistyikin vasta hänen hallituskaudellaan. Itä-Rooman hallitsijoiden perinteisistä arvonimistä kayser oli se, johon osmanit suhtautuivat myönteisimmin. Lopulta sitä käytettiinkin Osmanivaltakunnan historiankirjoituksessa enimmäkseen juuri turkkilaisista keisareista, ei Itä-Rooman kristityistä keisareista.