stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arkhilokheion

| Arkhilokheion> Ἀρχιλοχεῖον |
| --- | --- |
 Joonialainen kapiteeli Arkhilokheionista, n. 525–500 eaa. Piirtokirjoitus noin vuodelta 400–380 eaa. kuvaa uhritoimituksia Arkhilokhoksen haudalla. Pároksen arkeologinen museo.
Sijainti:  Élitas(?), Páros, Etelä-Egean saaret, Kreikka
Koordinaatit:  37°05′19″N, 25°10′44″E
Rakennustyyppi:  heroon
Valmistumisvuosi:  n. 525–500 eaa. / n. 350 eaa.
Tyylisuunta:  joonialainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Arkhilokheion (m.kreik. Ἀρχιλοχεῖον) oli antiikin aikainen runoilija Arkhilokhokselle omistettu heroon Paroksen kaupungin lähellä samannimisellä saarella (nyk. Páros) Kreikassa.
Historia

Arkhilokheion rakennettiin alun perin arkaaisella kaudella noin vuonna 525–500 eaa. ja se uusittiin klassisella kaudella noin vuonna 350 eaa. Se kunnioitti paitsi Parokselta kotoisin ollutta runoilija Arkhilokhosta myös Apollonia, muusia ja muita jumalia, ja siellä suoritettiin näille uhreja. Sitä on myös ehdotettu eräänlaiseksi museioniksi, oppineisuuden paikaksi, jossa olisi järjestetty luentoja, lukutilaisuuksia ja runokilpailuja. Siellä saattoi olla myös Arkhilokhoksen kirjoitusten kokoelma sekä muuta kirjakokoelmaa. Heroonin toiminnasta vastasi mahdollisesti oma kulttiyhdistys.
200-luvulle eaa. ajoittuvan niin kutsutun Mnesiepes-piirtokirjoituksen mukaan heroonin rakennutti paikallinen Mnesiepes, joka toimi paikallisyhteisön edustajana ja hyväksytti hankkeensa Delfoin oraakkelilla.
Rakennus ja löydökset

Arkhilokheion sijaitsi varsinaisen Paroksen kaupungin ulkopuolella, todennäköisesti itäpuolella. Rakennus oli ulkoilmapyhäkkö ja edusti joonialaista tyyliä. Sen on ehdotettu olleen osa kaupungin gymnasionia, tai itsekin eräänlainen gymnasion tai museion.
Heroonista on löydetty erinäisiä rakenneosia, kuten joonialainen kapiteeli, friisiä reliefeineen sekä orthostaatteja, eri puolilta nykyisen Paroikián kaupungin aluetta, mutta sen sijaintipaikkaa ei tunneta. Nykyisin sen oletetaan usein sijainneen nykyisen Élitaksen suunnassa. Herooniin liittyviä löytöjä on tehty muun muassa Treis Ekklisiés (”Kolme kirkkoa”) -nimellä tunnetulta kolmilaivaisen basilikakirkon rauniopaikalta Paroikián itäpuolelta sekä Élitas-joen itärannalta.
Löytöihin lukeutuvat friisireliefit esittävät Arkhilokhoksen hauta-ateriaa sekä härän kimppuun hyökkäävää leijonaa. Rakennuksen osista on löydetty kaksi merkittävää piirtokirjoitusta: niin kutsuttu Paroslainen kronikka sekä laaja Arkhilokhoksen elämäkerran ja runosäkeitä sisältävä kirjoitus. Paroslainen kronikka oli mahdollisesti koottu Arkhilokheionia varten ja esillä sen seinällä. Tämän on arveltu selittävän sen, että kronikassa esiintyy paljon runoilijoiden nimiä.
Arkhilokheionista tehdyt löydöt ovat Pároksen arkeologisessa museossa Paroikián kaupungissa lukuun ottamatta yhtä Paroslaisen kronikan osaa, joka on Ashmolean Museumissa Oxfordissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arkhilokheion Wikimedia Commonsissa
Hauta-ateriaa esittävä reliefi Arkhilokheionista, n. 500 eaa. Pároksen arkeologinen museo.
Härän kimppuun käyvää leijonaa esittävä reliefi Arkhilokheionista, n. 500 eaa. Pároksen arkeologinen museo.
Arno-joen tulva 1966

Yhdellä Firenzen aukioista kyltti seinässä näyttää mille korkeudelle vesi nousi. Tässä kohtaa noin 4 metriä.
Arno-joen tulva 1966 oli kolme viikkoa jatkuneiden rankkasateiden aiheuttama tuhoisa tulva, joka aiheutti Italiassa Arno-joen varsilla suurta tuhoa 4. marraskuuta 1966.. Firenzessä tulva tappoi 101 ihmistä ja vahingoitti tai tuhosi miljoonia taideteoksia ja harvinaisia kirjoja. Sitä pidetään kaupungin historian pahimpana tulvana vuoden 1557 jälkeen. Sekä italialaisten että ulkomaisten vapaaehtoisten eli Angeli del fangon ("Mutaenkelit") yhteispanoksella monet näistä hienoista taideaarteista saatiin turvaan.lähde?
Hans Georg von Arnim-Boitzenburg

Hans Georg von Arnim-Boitzenburg
Hans Georg von Arnim-Boitzenburg (1583 Boitzenburg, Brandenburg – 28. huhtikuuta 1641 Dresden) oli saksalainen sotamarsalkka.
Von Arnim opiskeli Saksan eri yliopistoissa vuodet 1599–1606. Hän astui Preussin herttuan palvelukseen 1612, mutta joutui lähtemään jo seuraavana vuonna kaksintaistelun vuoksi. Samana vuonna hän siirtyi Ruotsin Kustaa II Aadolfin palvelukseen, jossa osallistui sotaan Venäjää vastaan.
Ruotsin armeijan Arnim jätti 1617. Puolan palveluksessa hän oli vuonna 1621 ja vuonna 1624 hän siirtyi keisari Ferdinand II:n armeijaan Albrecht von Wallensteinin alaiseksi. 1626 hänestä tehtiin keisarillisen armeijan marsalkka. Arnim taisteli keisarin palveluksessa ruotsalaisia vastaan Puolassa vuosina 1628–29, jonka jälkeen siirtyi Saksin palvelukseen, jossa oli vuodet 1631–35 ja 1638–41. Hän toimi Saksin armeijan komentajana muun muassa Breitenfeldin taistelussa.
Arnim joutui ruotsalaisten vangiksi 7. maaliskuuta 1637 ja hänet kuljetettiin Ruotsiin, josta onnistui pakenemaan ja palaamaan Saksaan marraskuussa 1638.
Arminius

Arminiuksen patsas Teutoburgin metsään vuonna 1875 valmistuneessa Hermannsdenkmal-muistomerkissä.
Teutoburgin metsä
Arminius (noin 17 eaa. – 21 jaa.) oli germaaniheimo keruskien päällikkö. Vuonna 9 jaa. hän voitti roomalaisen Varuksen sotajoukot Teutoburgin metsässä.
Roomalaisen historioitsijan Tacituksen mukaan Arminius oli noin 200 000 hengen keruskiheimon päällikön Segimerin poika. Arminiuksesta tuli vuonna 4 Rooman armeijan keruskeista koottujen auxilia-joukkojen komentaja, sillä hänet oli luultavasti jo nuorena poikana otettu Rooman joukkoihin panttivangiksi varmistamaan keruskien lupaama uskollisuus. Palvellessaan Rooman armeijassa Arminius oppi latinaa ja Rooman käyttämää taistelutaktiikkaa, mutta ennen kaikkea hän oppi arvostamaan armeijan kurinalaisuutta. Hän sai myös Rooman kansalaisuuden sekä ritarin aseman (equites).
Noin vuosina 7–8 Arminius erosi armeijan palveluksesta ja palasi takaisin kotimaahansa. Germanian roomalainen maaherra Publius Quintilius Varus oli aloittanut voimakkaan roomalaistamisen hallitsemillaan alueilla, ja hän pyrki laajentamaan Rooman valtapiiriä. Tämä nostatti useat germaaniheimot kapinaan, jonka johtoon Arminius nousi. Kapinan huipentumana oli kolmen roomalaisen legioonan täydellinen tuhoaminen Teutoburgin metsässä. Arminius päätteli, että väijytys vaikeakulkuisessa metsässä olisi oikea tapa kohdata Rooman joukot. Valmistautumiseen kuului koulutusvaihe, jossa soturit opetettiin hyökkäämään suunnitelmallisesti ja kurinalaisesti.
Taistelun jälkeen roomalaiset tekivät useita rankaisuretkiä Reinin yli vuosina 14–16 sotapäällikkönsä Germanicuksen johdolla. Arminius sen sijaan iski idän suunnalle markomannien kuninkaan Marbodin kimppuun ja kukisti tämän armeijan. Rooma pyrki murentamaan Arminiuksen aseman kylvämällä riitaa eri germaaniheimojen välille. Roomalaiset pystyivät lyömään Arminiuksen joukot Weserjoen lähellä käydyssä taistelussa, ja Germanicus vangitsi Arminiuksen vaimon Thusneldan. Roomalaiset eivät kuitenkaan onnistuneet kukistamaan Arminiusta ja joutuivat vetäytymään. Arminius halusi vahvistaa asemiaan tulevien yhteenottojen varalta ja pyrki solmimaan liiton kuningas Marbodin kanssa. Marbod kieltäytyi, ja vuonna 17 keruskit ja markomannit aloittivat sodan toisiaan vastaan. Marbod joutui tappiolle, mutta Arminius joutui silti palaamaan kotiin, sillä tyytymättömyys häntä kohtaan oli kasvanut. Arminius murhattiin vuonna 21. Ilmeisesti surmatyön takana olivat hänen vaimonsa sukulaiset, jotka kannattivat yhteistyötä roomalaisten kanssa.
Arminiusta on joskus pidetty germaanien nationalismin luojana. Olikin harvinaista, että joku taisteli roomalaisia vastaan ja selvisi voittajana. Antiikin aikana ei kuitenkaan voitu puhua nationalismista nykymielessä, ja Arminius tuskin pyrki sinänsä tällaisiin tavoitteisiin. Tuonaikainen heimosoturi osoitti lojaalisuutta vain heimolleen, ehkä joskus hieman suuremmalle sukulaiskansojen ryhmälle, kuten sveebit.
Saksalainen jalkapalloseura DSC Arminia Bielefeld on nimetty Arminiuksen mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arminius Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Aristoteleen matematiikka

Aristoteleen matematiikan filosofia voidaan nähdä kaikkien eksaktien tai matemaattisten tieteiden filosofiana ja monella tavalla vastakkaisena platonismille. Matematiikan Aristoteles katsoi sijoittuvan metafysiikan ja fysiikan väliselle alueelle. Aristoteles itse hyödynsi matematiikkaa useilla eri tavoilla tutkielmissaan. Ensinnäkin hän kykeni hyödyntämään aikansa matemaatikkojen tekniikoita logiikassaan. Toiseksi hän käytti matemaattisia argumentteja joidenkin teorioidensa kuvaamiseen ja todistamiseen. Tämä pätee erityisesti fysiikan alan teorioihin.
Matematiikka Aristoteleen teoksissa

Kreikkalainen matematiikka kehittyi huomattavasti Aristotelesta edeltäneinä vuosina, ja hänen aikanaan, 400- ja 300-luvuilla eaa. kehitystä tapahtui erityisesti todistamisen, lukuteorian, verrannollisuuden ja erilaisten matemaattisten kappaleiden alueilla. Matematiikkaa alettiin myös hyödyntää muilla tieteenaloilla, kuten tähtitieteessä, mekaniikassa, optiikassa ja harmoniikassa. Samanaikaisesti matemaattisten käsitteiden kuvaaminen tutkielmissa kehittyi, kun kirjaimia alettiin käyttää kaavojen abstrahoinnissa.
Nykyisin ei täysin tiedetä, missä määrin Aristoteles vaikutti kehitykseen, ja missä määrin hänen tutkielmansa lähinnä heijastavat ajan ilmiöitä. Aristoteles kirjoitti matematiikasta erityisesti teoksissa Jakamattomista viivoista, joka käsittelee suureiden ääretöntä jaettavuutta osiin, ja Mekaniikan ongelmat, jossa ongelmia havainnollistetaan geometrian avulla. Tämän lisäksi Metafysiikka käsittelee matemaattisten luonnontieteiden perusteita ja erityisesti niiden ontologisia ongelmia yleisesti.
Aristoteleen mukaan matematiikka ja fysiikka käsittelevät samoja olioita, mutta eri tavalla — matematiikka abstrahoi aistittavien kappaleiden konkreettisia ominaisuuksia, ja käsittelee niitä ainoastaan kvantitatiivisesti. Matematiikalla universaaleja asioita voidaan tarkkailla ymmärryksen abstrahoivan kyvyn avulla. Matematiikka ei kuitenkaan voi nousta aineellisten asioiden yläpuolelle, tavoittelemaan todellista olemassaoloa. Se on rajoitettu tutkimaan materiaalisesti olemassa olevia asioita.
Kolmen teoreettisen tieteen, fysiikan, matematiikan ja metafysiikan, välinen työnjako oli Aristoteleen mukaan siis seuraava. Fysiikan tehtävänä on tutkia muodostavia prinsiippejä, asioita joilla on absoluuttinen olemassaolo, mutta ainoastaan silloin, kun ne ovat tulleet aineellisiksi, eivätkä näin ole liikkumattomia. Matematiikka puolestaan tutkii liikkumattomia ja levossa olevia asioita, koska sen määrittelyt ovat kiinteitä ja muuttamattomia, mutta ei kuitenkaan absoluuttisen liikkumattomia asioita, vaan ainoastaan sellaisia, jotka ovat yhteyksissä aineeseen. Metafysiikka puolestaan tutkii absoluuttisesti olemassa olevia asioita, jotka ovat ikuisia ja liikkumattomia. Näin matematiikka toimii fysiikan ja metafysiikan välisellä alueella.
Aristoteleen matemaattisia ongelmia

Aristoteles pyrki matemaattisia ontologisia ongelmia käsitellessään ennen kaikkea välttämään platonistista ideaoppia. Aristoteles oli Platonin kanssa yhtä mieltä siitä, että on olemassa ymmärrettäviä universaaleja olioita, jotka täyttävät tiettyjä Parmenideen määrittelemiä ehtoja, kuten muuttumattomuus ja ikuisuus. Aristoteles kuitenkin hylkäsi Platonin näkemyksen siitä, että näillä universaaleilla olisi itsenäinen olemassaolo varsinaisten kappaleiden ohella.
Ongelma kosketti myös matematiikkaa, koska matemaattisten olioiden tapauksessa tähän liittyy muutamia merkittäviä ongelmia. Ensiksi, jos matemaattiset oliot ovat myös fyysisiä olioita, silloin ne kohtaavat seuraavat ongelmat:
Toiseksi, platonilaisiin ideoihin liittyi vielä kolmas ongelma:
Aristoteleen mukaan matemaattiset oliot ovat olemassa ainoastaan potentiaalisesti (dynamis) mielen abstrahoivan toiminnan kautta, eikä niillä näin ole itsenäistä, substantiaalista olemassaoloa.
Kirjallisuutta

Cleary, John J.: Aristotle and mathematics: aporetic method in cosmology and metaphysics.  (Philosophia antiqua: A series of studies on ancient philosophy, 67)  Brill, 1995.  ISBN 9004101594  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Mendell, Henry: Aristotle and Mathematics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Mendell, Henry: Aristotle and Greek Mathematics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Leo Arnštam

Leo Oskarovitš Arnštam (ven. Лео Оскарович Арншта́м, 15. tammikuuta 1905 Jekaterinoslav – 27. joulukuuta 1979 Moskova) oli venäläinen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Leo Arnštam valmistui Pietarin konservatoriosta vuonna 1923, työskenteli pianistina ja Vsevolod Meyerholdin teatterin musiikkipäällikkönä vuosina 1924–1927. Hän aloitti elokuvauransa Sergei Jutkevitšin elokuvan Kultaiset vuoret (Zlatyje gory, 1931) äänisuunnittelijana ja osallistui Jutkevitšin ja Fridrih Ermlerin elokuvan Vastasuunnitelma (Vstretšnyi, 1932) käsikirjoituksen laatimiseen ja ohjaukseen.
Arnštamin ensimmäinen itsenäinen ohjaustyö oli lokakuun vallankumousta romantisoidusti kuvaava Ystävättäret (Podrugi, 1936). Hän jatkoi vallankumousteemaa Sergei Kirovista kertovassa elokuvassa Druzja (1938). Partisaanityttö Zoja Kosmodemjanskajasta kertova Zoja (1944) sai Stalin-palkinnon vuonna 1946. Stalin-palkinnon sai myös säveltäjäelämäkerta Säveltäjä Glinka (Glinka, 1947). Neuvostoliittolais-bulgarialainen Urok istorii (1957) kuvaa Berliinin valtiopäivätalon tuhopolttoon liittyviä tapahtumia vuonna 1933 ja Sofja Perovskaja Aleksanteri II:n murhaan osallistunutta narodnikkia.
Arnštam työskenteli Mosfilmillä tuotantoryhmän johtajana. Hän sai Venäjän SFNT:n kansantaiteilijan arvonimen vuonna 1969.
Hannu Aravirta

| Hannu Aravirta |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. maaliskuuta 1953 (ikä 71) Savonlinna
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Ara
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  vasen
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1973–1983
Seurat:  Oulun Kärpät (SML), (I-div) Turun Toverit (SML) Savonlinnan Pallokerho (I-div) Södertälje SK (Allsvenskan) Kiruna AIF (Allsvenskan)
Valmennusura
Vuodet:  1983–2014
Seurat:  Oulun Kärpät (apuv. 1983–1985) Oulun Kärpät A-jun. (1985–1987) Oulun Kärpät (apuv. 1987–1988) JyP HT (1988–1993) Jokerit (1993–1996) Suomen maajoukkue (apuv. 1992–1998) Suomen maajoukkue (1998–2003) HIFK (2003–2005) Pelicans (2006–2009) Jokerit (2009) Modo (2010) Oulun Kärpät (2010–2013) Pelicans (2013–2014)
Kari Hannu Juhani "Ara" Aravirta  (s. 26. maaliskuuta 1953 Savonlinna) on suomalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkoilija. Hän on valmentanut viimeksi SM-liigaseura Lahden Pelicansia. 
Pelaajaurallaan Aravirta pelasi hyökkääjänä, ja edusti aktiiviurallaan Turun Tovereita, Savonlinnan Pallokerhoa, Oulun Kärppiä, Södertälje SK:ta ja Kiruna AIF:ia. Urallaan Aravirta voitti yhden SM-pronssin.
Aravirta on toiminut valmentajaurallaan JYPin, Helsingin Jokereiden, Helsingin IFK:n, Oulun Kärppien ja Lahden Pelicansin päävalmentajana. Suomen jääkiekkomaajoukkueen päävalmentajana Aravirta on voittanut kolme MM-hopeaa, yhden MM-pronssin ja yhden olympiapronssin. Lisäksi hän on toiminut joukkueen kakkosvalmentajana voittaen yhden MM-kullan, yhden MM-hopean ja yhden olympiapronssin.
Aravirta on aateloitu Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 182. Aravirta on naimisissa Kaisu Aravirran kanssa, ja parilla on lapset Henna ja Jukka Aravirta, jotka ovat aikuisia.
Aravirta toimi vuosina 2012–2017 MTV Sportin jääkiekkoasiantuntijana MM-kisalähetyksissä.
Pelaajana

Hannu Aravirta oli pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän aloitti pelaamisen vasta 11-vuotiaana Savonlinnassa SaPKo:n juniorijoukkueissa. Aravirta siirtyi A-juniori-ikäisenä pelaamaan Turkuun TuTon riveihin yhdeksi kaudeksi. Hän pelasi 1-divisioonatasolla TuTossa 1973–1974 A-nuorten joukkueessa ja palasi takaisin Savonlinnaan kaudeksi 1974–1975 SaPKon pelatessa 1-divisioonassa. Seuraaville kausille Aravirta siirtyi Ouluun pelaamaan Kärpissä kaksi kautta 1-divisioonassa, kunnes kaudelle 1977–1978 Kärpät nousi SM-liigaan. Yhden pääsarjatasolla vietetyn kauden jälkeen Aravirta siirtyi pelaamaan Ruotsiin kolmeksi seuraavaksi kaudeksi: Södertäljessä 1978–1980 ja Kirunassa 1980–1981.
Viimeiset vuotensa pelaajaurallaan Aravirta pelasi Kärpissä pelaten kaksi täyttä kautta. Aravirta päätti uransa kauden 1983–1984 aikana, jolloin hän toimi Pentti Matikaisen valmentamassa joukkueessa pelaavana kakkosvalmentajana. Matikainen oli houkuttelemassa Aravirtaa siirtymään valmentajan tehtäviin.
Hannu Aravirta pelasi SM-liigatasolla 93 ottelua tehden niissä pisteet 27+21=48. Divisioonatasolla mies pelasi yli piste per ottelu -keskiarvolla tehden 126 ottelussa tehot 78+73=151.
Valmentajana

SM-liigan joukkueista Aravirta on valmentanut JyP HT:tä (1988–1993), Jokereita (1993–1996, 2009), HIFK:ta (2003–2005), Pelicansia (2006–2009, 2013–) sekä Oulun Kärppiä (apuvalmentajana 1983–1985 ja 1987–1988, päävalmentajana 2010–2013). Hän on voittanut SM-liigassa valmentajana kaksi mestaruutta, kolme hopeaa ja kaksi pronssia. Hänet valittiin SM-liigan parhaaksi valmentajaksi vuonna 1989. Viimeisimmästä tehtävästään Jokereiden päävalmentajana hän sai potkut keskiviikkona 25. marraskuuta 2009. Jokerit oli tuolloin SM-liigassa viimeisenä. Tammikuussa 2010 Aravirta nimitettiin Elitserien-seura Modon päävalmentajaksi.
Suomen jääkiekkomaajoukkueen valmennusportaassa Aravirta aloitti vuonna 1992, kun hänestä tuli Leijonien kakkosvalmentaja. Kakkosvalmentajana hän voitti maailmanmestaruuden, MM-hopean ja olympiapronssin. Maajoukkueen päävalmentajaksi Aravirta siirtyi vuonna 1998. Päävalmentajan paikalla hän luotsasi Leijonat kolme kertaa MM-hopealle, kerran MM-pronssille ja kerran olympiapronssille. Aravirta lopetti tehtävässä vuonna 2003. Aravirta valmensi Suomen jääkiekkomaajoukkuetta 194 ottelussa, mikä on suurin ottelumäärä Suomen valmentajana. Vuosiksi 2004–2006 hän teki paluun maajoukkuevalmennukseen, kun hän astui Suomen alle 20-vuotiaiden maajoukkueen peräsimeen. Pikkuleijonien kanssa Aravirta voitti kaksi MM-pronssia.
Valmentajana > Saavutukset sarjavalmentajana

1988–1989 SM-hopeaa (JYP)
1991–1992 SM-hopeaa (JYP)
1992–1993 SM-pronssia (JYP)
1993–1994 SM-kultaa (Jokerit)
1994–1995 SM-hopeaa (Jokerit)
1995–1996 SM-kultaa (Jokerit)
2003–2004 SM-pronssia (HIFK)
Valmentajana > Saavutukset maajoukkuevalmentajana

Talviolympialaiset 1994 – Pronssia (kakkosvalmentajana)
MM-1994 – Hopeaa (kakkosvalmentajana)
MM-1995 – Kultaa (kakkosvalmentajana)
Talviolympialaiset 1998 – Pronssia
MM-1998 – Hopeaa
MM-1999 – Hopeaa
MM-2000 – Pronssia
MM-2001 – Hopeaa
U20 MM-2004 – Pronssia
U20 MM-2006 – Pronssia
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Aravirran tiedot Jääkiekkomuseon sivulla
Ylen Elävä arkisto: Arvostettu ja arvosteltu Hannu Aravirta
Iltalehden Julkkislista: Hannu Aravirta
Mika Arpiainen

Mika Arpiainen (s. 23. maaliskuuta 1948) on entinen suomalainen autourheilija ja kaksinkertainen rallin Suomen-mestari vuosilta 1984 ja 1985. Hänen kartanlukijanaan oli tuolloin Timo Hantunen. Hän on lisäksi osallistunut yhteen Formula 2 -kilpailuun.
Arpiainen voitti 1976 Formula Vee -luokan Euroopan-mestaruuden. Hän varmisti EM-voiton 19. syyskuuta voittamalla Silverstonen osakilpailun.
Arpiainen on lisäksi toiminut kommentaattorina muun muassa Formula 1 -lähetyksissä.
FS Armorique (1862)

| Armorique |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Lorient
Kölinlasku:  19. huhtikuuta 1850
Laskettu vesille:  1. maaliskuuta 1862
Palveluskäyttöön:  1863
Poistui palveluskäytöstä:  8. marraskuuta 1884
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 900 t
Pituus:  48,28 m
Leveys:  13,50 m
Syväys:  6,62 m
Koneteho:  1 175 ihp
Nopeus:  10,4 solmua
Miehistöä:  344
Aseistus
Aseistus:  18 × 220 mm tykkiä 4 × 30 naulan tykkiä
Armorique oli Ranskan laivaston vuonna 1862 vesillelaskettu 42-tykkisestä purjefregatista muutettu potkurikorvetti.
Valmistus

Alus tilattiin Lorientin laivastontelakka ja sen köli laskettiin 19. huhtikuuta 1850. Alus laskettiin vesille 1. maaliskuuta 1862 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1863.
Palvelus

Armoriquen runko sahattiin muutostöiden yhteydessä poikki ja sitä jatkettiin keskeltä osana vuoden 1858 laivasto-ohjelmaan sisällytettyjä muutostöitä, joilla purjealuksia muutettiin höyrykäyttöiseksi. Muutostöiden jälkeen aluksen mitat olivat pituus 76,95, leveys 13,5 ja syväys 5,89 metriä.
Alus oli Gabonissa syyskuusta 1863 maaliskuuhun 1866. Se poistettiin alusluettelosta 8. marraskuuta 1884.
Arpi

Arpia käsivarressa.
Arpi on parantunut vaurioalue, jossa kudos on korvautunut arpikudoksella, joka on runsaskollageenista sidekudosta.
Ihoon arpi syntyy tyvikerroksen vaurioiduttua pitkältä matkalta. Vaurion on voinut aiheuttaa syvä finni, vesirokko, haava, palovamma tai kirurginen viilto. Arven muodostumisen riski on sitä suurempi, mitä suurempi on tyvisolukerroksen vaurio. Kun sekä orvaskesi että tyvikerros on raapiutunut pois, arpi syntyy varmasti.
Vaurion seurauksena orvaskedestä poistuu ainetta, joka korvautuu arpikudoksella. Arpi on aluksi punainen, koska sen kudokseen kasvavat verisuonet kuljettavat arpeen rakennusmateriaalia. Arpi vaalenee ruusunpunaiseksi ja muuttuu lopulta valkoiseksi, kovaksi ja joustamattomaksi.
Arpikudos on erilaista kuin korvaamansa kudos; ihon arvessa ei ole hiki- tai talirauhasia, karvafollikkeleita tai pigmenttisoluja, joten se ei rusketu, eikä siihen kasva karvoja. Arpi saattaa muuttua kireäksi, kovaksi ja joustamattomaksi sekä rajoittaa nivelten liikkuvuutta. Se voi myös kutista ja särkeä, ja se voi näyttää rumalta.
Hypertrofisiksi kutsutaan arpia, jotka paksuuntuvat ja kohoavat harjannemaiseksi. Keloidi tarkoittaa arven liikakasvua, jossa arpi paisuu jopa alkuperäisen vamman rajan ohi. Keloidi on punainen, paksu, helposti tulehtuva ja toisinaan kutiava, mutta se ei ole pahanlaatuinen kasvain.
Arven syntymistä ihoon voi hillitä käyttämällä vuotamattomaksi muuttuneen vauriokohdan päällä usean viikon tai kuukauden ajan silikonivoidetta tai -laastaria. Arpia voidaan peittää pigmentoinnilla tai tatuoinnilla.
Arpeuttaminen on arpien aiheuttamista ihoon tarkoituksellisesti esimerkiksi esteettisistä tai kulttuurisista syistä.
Sydänlihakseen arpi voi muodostua sydäninfarktin seurauksena.
Aristoteelinen logiikka

Aristoteelinen logiikka eli syllogistiikka on yksinkertaista yksipaikkaisten (subjekti-objekti-predikaatti) väitelauseiden logiikkaa, jonka on kehittänyt Aristoteles. Se on saanut alkunsa hänen teoksissaan Ensimmäinen analytiikka ja Tulkinnasta, jotka ovat osa kokoelmaa Organon. Se kehittyi myöhemmin perinteiseksi logiikaksi eli termien logiikaksi.
Aristoteleen looginen järjestelmä

Aristoteleen suunnittelema syllogistiikka oli ensimmäinen systemaattinen logiikan järjestelmä. Syllogismi on loogisen päätelmän muoto, jossa on kolme lausetta: kaksi premissiä ja niistä loogisesti seuraava johtopäätös.
Syllogismin kaikki lauseet ovat kategorisia väitteitä. 
Lauseissa on yhteensä kolme termiä: yksi välitermi, joka esiintyy kummassakin premississä, mutta ei johtopäätöksessä; sekä kaksi ääritermiä. Johtopäätös on ääritermien muodostama predikaatio. Syllogismi on deduktiivista päättelyä, jossa johtopäätös on suoraan johdettavissa annetuista premisseistä, eli päätelmät ovat varmasti tosia, kunhan premissit ovat tosia.
Merkintätavat

Aristoteles tunnisti neljää tyyppiä olevia väitelauseita, joista jokainen sisälsi subjektin (S) ja predikaatin (P):
A, B, C.... – termit
Näitä lauseita voidaan yhdistellä syllogismeiksi useilla eri tavoilla sekä loogisesti pätevästi että epäpätevästi. Keskiajalla Aristoteelisen logiikan opiskelijat luokittelivat kaikki loogisesti pätevät mahdollisuudet ja antoivat niille nimet.