stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seikkailujen linnake

Seikkailujen linnake (Fort Boyard) on ranskalainen televisio-ohjelma, jossa joukko kilpailijoita kilpailee Fort Boyardin linnakkeessa kultaraha-aarteesta suorittamalla erilaisia ruumiillisia suorituksia ja päättelykykyä vaativia tehtäviä. Ohjelman keskeisiä hahmoja ovat muun muassa pitkäpartainen vanha mies ja kaksi lyhytkasvuista miestä sekä kilpailijoita vastaan ottelevat erilaisin teemoin pukeutuneet hahmot.
Ohjelmaa on tuotettu Ranskassa vuodesta 1990 lähtien, ja sitä on esitetty myös Suomen televisiossa. Suomessa viihdesarjaa esitettiin Yle TV1:ssä yhden tuotantokauden verran, 11 osaa vuonna 1993. Ranskassa ohjelmaa esittää France 2. Ohjelmaa tehdään tai on tehty samalla formaatilla myös Ruotsissa (Fångarna på fortet, juontajana Gunde Svan), Alankomaissa, Kanadassa, Yhdysvalloissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Argentiinassa, Saksassa, Belgiassa, Unkarissa ja Venäjällä.
Suomalaisversiota ohjelmasta nimillä Fort Boyard – Linnake ja Fort Boyard Suomi on esitetty vuosina 2010, 2012, 2018 ja 2019. SuomiTV:llä, Nelosella ja MTV3-kanavalla. SuomiTV on lähettänyt myös alkuperäistä Seikkailujen linnake -ohjelmaa.
Päähenkilöt (2021)

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Yann Le Gac  | … |  Isä Fouras – linnoituksen johtaja, vanha parrakas mies   |
|  Olivier Minne  | … |  Oma itsensä, juontaja   |
|  André Bouchet  | … |  Passe-Partout (Dédé) – toinen ohjelman lyhytkasvuisista, johdattaa kilpailijat tehtäville ja huolehtii avaimista   |
|  Anthony Laborde  | … |  Passe-Muraille (Anthony) – toinen ohjelman lyhytkasvuisista, "palvelee" Isä Fourasia   |
|  Monique Angeon  | … |  Félindra – tiikerinkesyttäjä aarrekammiossa   |
|  Willy Rovelli  | … |  Kokki Willy – hullu kokki, joka valmistaa mitä erikoisimpia ruokia   |
|  lukuisia henkilöitä  | … |  Ajan Mestarit – taistelevat kaksintaisteluissa kilpailijoita vastaan   |
|  Delphine Wespiser  | … |  Blanche / Rouge – Blanche on jään jumala, Rouge tulen jumala   |
|  Laura Mété  | … |  Lady Boo – ketterä ja notkea tankotanssija, taistelee kilpailijoita vastaan eri tehtävissä. On osoittautunut yhdeksi linnakkeen vaikeimmista haasteista   |
|  Casey Calaber  | … |  Little Boo – nuori taistelulajien harrastaja, taistelee kilpailijoita vastaan eri tehtävissä   |
|  Amadou Konez  | … |  Big Boo – voimamies, taistelee kilpailijoita vastaan ja soittaa gongia   |
|  Vincet Lagaf'  | … |  Mégagaf – koomikko, joka haastaa kilpailijat flyboard-tehtävässä   |
|  Magloire Delcros-Varaud  | … |  Taikuri – hullu taikuri, erään haasteen pääosassa   |
|  Cyril Féraud  | … |  Cyril Gossbo – hurmaava Ken-nukke, jonka tv-pelissä kilpailijat pelaavat   |
|  Jean-Marc Généreux  | … |  Gary Boo – entinen tanssija, joka on erään haasteen pääosassa   |
Aiheesta muualla

Ranskankielinen sivu
Seikkailujen linnake Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Viimeinen kevät

Viimeinen kevät on sotilasmuusikkona toimineen Aarne Jokelan säveltämä ja Juha Vainion salanimellä Mirja Lähde sanoittama molli-iskelmä. Laulusta tuli suosittu Markuksen ensilevytyksenä vuodelta 1969. Tahtilajiin 12/8 kirjoitetun laulun sanat alkavat ”Jatkuvan tahtoisin päivän tään...”. Kaihoisassa sanoituksessa pelätään rakastetun menettämistä, ja tämän tunnelman luomisessa käytetään "viimeisen kevään" metaforaa.
Markuksen eli Markku Tranbergin oman kertoman mukaan Jouko ja Kosti olivat kieltäytyneet kappaleen levyttämisestä, jolloin tuottaja Toivo Kärki oli luvannut antaa kappaleen levytettäväksi seuraavalle, joka tulee hänen ovestaan sisään. Näin ”Viimeisen kevään” sai levyttää esittäytymään tullut uusi kyky Markus.
Laulun muita levyttäjiä ovat Ahonkylän flikat (1975), Eija Sinikka (1975), Eino Grön (1977), Pasi Kaunisto (1977), Aikamiehet (1979), Merja Rantamäki (1991), Matias Sassali (1991), Four Cats (1994) ja Aki Hietala (1999). Laulu on myös monien harrastajakuorojen levyttämä.
Elämää juoksuhaudoissa

”Elämää juoksuhaudoissa” on alun perin kansansävelmä, johon Usko Kemppi teki suomalaiset sanat. Vuonna 1940 kappaleen levyttivät A. Aimo ja Eugen Malmsten. Kemppi (silloin nimeltään Hurmerinta) palveli talvisodassa Kannaksella ja siellä syntyivät "Elämää juoksuhaudoissa" -sanat vanhaan venäläiseen valssiin. Myöhemmin kappaletta ovat versioineet lukuisat artistit ja yhtyeet. Näitä ovat olleet muun muassa Matti Louhivuori, Arja Saijonmaa, Tapani Kansa, Solistiyhtye Suomi ja Tenavatähti Matias Sassali. Harmonikalla valssin ovat tulkinneet Lasse Pihlajamaa ja Paavo Tiusanen, Jorma Juselius, Veikko Ahvenainen ja Taito Vainio.
Suhoi Su-57

| Suhoi Su-57 |
| --- | --- |
 Su-57 MAKS 2019 -ilmailunäyttelyssä
Tyyppi:  Häivehävittäjä
Alkuperämaa:  Venäjä
Valmistaja:  NAPO KnAAPO
Suunnittelija:  Suhoi
Ensilento:  29. tammikuuta 2010
Esitelty:  2011
Pääkäyttäjät:  Venäjän ilmavoimat Venäjän laivasto
Valmistusmäärä:  14-22 (6/2024) 
Valmistusvuodet:  2009–
Kehityskustannukset:  8–10 mrd. USD (arvio)
Yksikköhinta:  > 50 milj. USD
Kehitetty mallista:  T-50
Suhoi T-50 (PAK FA)
T-50 lentonäytöksessä 2011
Suhoi Su-57 (Nato-raportointinimi Felon) on Venäjän ilmavoimien viidennen sukupolven häiveominaisuuksilla varustettu taistelukone.
Kone on kehitetty Venäjän ilmavoimille PAK FA -ohjelmassa. Suhoi-suunnittelutoimisto voitti tarjouskilpailun kehitystyöstä huhtikuussa 2002. Ensimmäinen prototyyppi Suhoi T-50 lensi ensilentonsa Kaukoidässä 29. tammikuuta 2010.
Kone sai nimen Su-57 elokuussa 2017.
Koneen viidennen sukupolven ominaisuuksiksi on sanottu häiveominaisuudet, AESA-tutkaominaisuudet ja kyky lentää yliäänisesti ilman jälkipolttoa (engl. supercruise).
Suhoi aloitti koneen kehityksen voitettuaan tarjouskilpailun huhtikuussa 2002. Koneen ulkoasu esiteltiin joulukuussa 2004. Kesällä 2009 suunnitelmat toimitettiin KnAAPO:n tehtaalle Komsomolsk-na-Amureen, jossa rakennettiin kolme prototyyppiä.
Koneen arvioitiin olevan Su-27:n mittoja vastaava raskashävittäjä, lentoonlähtömassaltaan noin 30 tonnia.
Eri komponentteja ovat kehittäneet Tihomirovin instrumenttisuunnitteluinstituutti, joka kehittää tutkaa ja tulenjohtojärjestelmää Su-35BM:n vastaavien pohjalta. Koneen moottoreina oli aluksi AL-31:sta edelleen kehitetyt Saturn 117S:t, mutta lopulliseen versioon asennettiin uudet tehokkaammat tyyppimerkinnältään Saturn-Lyulka AL-41F1 moottorit.
Aseistuksena voi olla kahdeksan R-77-ilmataisteluohjusta, kaksi pitkän matkan (400 km) ilmataisteluohjusta tai kaksi 1500 kg meritorjuntaohjusta.
Jotkin läntiset asiantuntijat ovat arvioineet, että konetyyppi ei olisi laajemmassa palveluskäytössä ennen vuotta 2027, jolloin uudet moottorit ovat valmiit. Vuosien 2018–2027 hankintaohjelman mukaan Venäjä jatkaa Su-35S Flanker-E ja Su-34 -koneiden tuotantoa.
Vuonna 2018 Business Insider väitti, että projekti on keskeytetty ja hävittäjä ei etene sarjatuotantoon. Häiveteknologian toimintakyvyn, moottoriongelmien ja Intian vetäytymisen hankkeesta arvioidaan olevan syynä päätökselle. Samassa lehdessä on aiemminkin arvosteltu projektia. Erään lehden toimittajan haastatteleman nimettömän asiantuntijan mukaan koneessa on merkittäviä ongelmia häiveominaisuuksissa ja se edustaa viidettä sukupolvea vain nimellisesti. Su-57 päästää epätavallista, hyvin korkeaa ääntä lähestyessään.
Elokuussa 2022 venäläisiä sotilaslentokoneita valmistavan UAC-konsernin toimitusjohtaja esitti arvion, että Venäjä saattaisi kehittää Suhoi Su-57:stä lentotukialuskäyttöön sopivan version. Tämä palvelisi yhdessä miehittämättömien taktisten lentolaitteiden kanssa lentotukialusten tulevana lentokalustona.
Tilaus- ja valmistusmäärät

Toukokuussa 2019 Venäjän presidentti Vladimir Putin ilmoitti, että koneita hankitaan 76 vuoteen 2028 mennessä. Puolustusministeri Sergei Šoigun väitteen mukaan koneen valmistuskustannukset olisivat laskeneet viidenneksellä. Toimitussopimus allekirjoitettiin kesäkuussa 2019. Suhoi aloitti koneen sarjavalmistuksen heinäkuussa 2019.
Vuoden 2021 lopulla Venäjän media uutisoi kahden yksilön toimittamisesta Venäjän ilmavoimille. Tämän perusteella Venäjän ilmavoimilla olisi vuoden 2022 alussa kolme kappaletta tyypin lentokonetta kun mukaan ei lasketa prototyyppejä.
Venäjän pyrkimyksenä oli saada 22 uutta Su-57-hävittäjää palvelukseen vuonna 2024, ja nostaa koneiden yhteismäärä 76:een vuoden 2026 aikana. Venäjän ilmavoimille valmistettujen Suhoi Su-57 -hävittäjien lukumäärästä ei ole yksiselitteistä käsitystä julkisuudessa. Myös TASSin mukaan Venäjän ilmavoimille olisi ollut tarkoitus toimittaa 22 konetta vuoden 2022 loppuun mennessä. Muun muassa sodan vuoksi toimituksiin tuli kuitenkin viivettä. Yhden koneen tuhouduttua käyttöönottotesteissä vuonna 2022 vain neljä konetta olisi toimitettu tuona vuonna. Vuonna 2023 toimitusmääräksi väitettiin 12. Esimerkiksi World Air Forces 2024 -hakemisto arvioi 14 Su-57 olleen aktiivikäytössä ja 62 koneen olleen tilauksessa (2024). Ukrainan sotilastiedustelu HURin mukaan vain rajoitettu määrä koneista olisi palveluskäytössä. Britannian sotilaallinen tutkimuslaitos RUSI arvioi, että 22 Suhoi Su-57 -konetta valmistettaisiin 2024 loppuun mennessä, ja näistä 15-20 olisi otettu aktiivikäyttöön (6/2024).
Algeria vahvisti helmikuussa 2025 maan maan ilmavoimien tilanneen >14 koneen vientivarianttia Su-57E.
Onnettomuuksia

Satakunnan Kansa uutisoi joulukuun 24. päivänä 2019 yhden Su-57 pudonneen testilennon aikana Venäjän Kaukoidässä Habarovskin alueella.
Yksi tai kaksi Su-57 -konetta vaurioitui Ukrainan Ahtubinskin lentotukikohtaan tekemässä drooni-iskussa 9. kesäkuuta 2024 .
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&022.&&&&0022 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&018500.&&&&0018 500 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&037000.&&&&0037 000 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Saturn-Lyulka AL-41F1 -ohivirtaussuihkumoottoria
Suoritusarvot
Suurin nopeus: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton sana ”mach”.0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton sana ”mach”Mach 2 / 2 440 km/h 1 800 km/h merenpinnassa
Lentomatka: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”–”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”–”.4 000–5 500 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&020000.&&&&0020 000 m
Aseistus
2 × GŠ-30-1 -konetykki, 1 500–1 800 laukausta/min
8 × R-77 -ilmasta-ilmaan keskimatkan ohjus
Risteilyohjus X-74M2
Päivitys

Konetta on testattu loppuvuodesta 2024 uusilla AL-51F1-moottoreilla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
lentokoneen esittely valmistajan sivustolla[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Suhoin lentokoneet
| --- | --- |
Hävittäjät:  Su-9  Su-11  Su-15  Su-27  Su-30  Su-33  Su-35 Su-37  Su-57 (T-50) 
Pommi- ja rynnäkkökoneet:  Su-2  Su-4  Su-7  Su-17 Su-20  Su-22  Su-24  Su-25  Su-34  Su-39 
Tiedustelukoneet:  Su-12 
Koulukoneet:  UTB  Su-26  Su-28  Su-29  Su-31 
Kuljetuskoneet:  Su-38  Su-80  S-21  Superjet 100 
Kokeelliset:  Su-1  Su-3  Su-5  Su-6  Su-8  Su-10  Su-11  Su-13  Su-37  Su-47  P-1  T-3  T-4
A-ryhmä (toimintaryhmä)

A-ryhmä on Helsingissä toimiva antiautoritäärinen poliittinen ryhmä, joka järjestää muun muassa mielenosoituksia ja poliittisia kampanjoita. A-ryhmän tavoitteena on tehdä anarkistisesta toiminnasta helposti lähestyttävää. Se on osa Suomessa toimivaa anarkistiliitto Alustaa, jota se oli perustamassa. Toimintaryhmä on perustettu vuonna 2006 sosiaalisessa mediassa.
Ryhmä on järjestänyt luentoja, mielenosoituksia ja poliittisia kampanjoita. Se myös tarjoaa ruokaa kansankeittiössä. A-ryhmä julkaisee Sytyke-nimistä lehteä. Ryhmä on toiminut Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan tiloissa. Monet sen jäsenistä on myös Helsingin yliopiston opiskelijoita.
Tunnettuja A-ryhmässä toimineita henkilöitä ovat muun muassa Antti Rautiainen ja Suvi Auvinen.
Aatteet ja arvot

A-ryhmä tavoittelee suoraa demokratiaa.
A-ryhmä näki vuonna 2014, että valtio käy rikkaiden luokkasotaa. Ryhmä myös näki, että Suomen kansallinen yhtenäisyys on harhaa, ja että suomalaisuus vastaa vain valkoisen keskiluokan arvoja. Ryhmä näki Elinkeinoelämän keskusliiton toiminnan lakkojen laittomaksi julistamisesta luokkasotana, jonka tarkoitus on taata omistavan luokan omaisuus muiden kustannuksella.
Mielenosoitukset ja poliittinen toiminta > Työväenliikkeen tukitoiminta

A-ryhmä on järjestänyt ja osallistunut vappumarssille useina vuosina. Se on osoittanut vappumarssilla mieltään hierarkista luokkayhteiskuntaa vastaan. Vuonna 2014 poliisi hävitti A-ryhmän anarkistilippuja Vapun mielenosoituksessa väittäen niitä astaloiksi. Tapahtuma aiheutti mediassa kohun, sillä poliisi myös tuhosi Vasemmistonuorten punalippuja samalla kertaa.
Vuonna 2015 A-ryhmä tuki ammattiyhdistysten lakkotoimia pysäyttämällä Kokoomusopiskelijoiden rikkureille eli lakonmurtajille järjestämän bussikuljetuksen. Osana suurmielenosoitusta hallituksen työelämän kiristyksiä vastaan, ammattiliitot olivat katkaisseet Helsingin metroliikenteen.  A-ryhmä myös esti lakonmurtajatyövoimalla toimivia Helsingin seudun liikenteen metroa korvaavia busseja lähtemästä Rautatientorilta asettumalla autojen eteen, sillä näki että sillä pyritään vesittämään ammattiliittojen työtaistelutoimet. Poliisin toiminta A-ryhmän mielenosoittajia vastaan oli ryhmän mukaan väkivaltaista, poliisi muun muassa kuristi mielenosoittajaa kurkusta. Poliisi kiisti syytökset.
Mielenosoitukset ja poliittinen toiminta > Antifasismi

A-ryhmä oli Varisverkoston ohella Helsinki Ilman Natseja -mielenosoitusten tukijana. Tapahtumien viestinä oli, että tukijat haluavat "Helsingin ja Suomen ilman natseja". 2000-3000 osallistujaa keränneessä kulkueessa liehui punamustia anarkistilippuja; vuonna 2018 mielenosoituksissa aivan mielenosoituksen kärjessä. Myös Loldiers of Odin -pelleryhmä osallistui tapahtumaan.
A-ryhmä lahjoitti perussuomalaisista rasismin vuoksi väliaikaisesti erotetulle Olli Immoselle valkoisen lakanan viitaten 1920-luvun Alabaman Ku Klux Klanin toimintaan sillä.
Vuoden 2023   Me emme vaikene -mielenosoitukseen  A-ryhmä osallistui kantamalla banderollia, jossa luki "Jos jotain leikataan, leikataan Petteriltä ja Riikalta pää", viitaten pääministeri Petteri Orpoon ja valtiovarainministeri Riikka Purraan. Mielenosoituksen järjestäjät tuomitsivat kyltin ja olivat kieltäneet väkivaltaiset kyltit. Kyseinen lausahdus on ollut kierrossa 90-luvun lamasta lähtien, jolloin Kapinatyöläisessä leikattavaksi ehdotettiin tuolloista valtionvarainministeriä Iiro Viinasta. 2000-luvulla lausahdus on osunut politiikan valtaapitäviin henkilöihin, kuten Alexander Stubbiin ja Juha Sipilään.
Mielenosoitukset ja poliittinen toiminta > Toiminta leikkauksia ja köyhyyttä vastaan

Eläkkeiden leikkauksia vastustaneessa mielenosoituksessa, vuonna 2015, oli A-ryhmän järjestämä anarkistiblokki. Ryhmä osallistui 2014 itsenäisyyspäivänä järjestettyyn Luokkaretki lähiöst linnaan -mielenosoitukseen, jossa tapahtui paljon vahingontekoja, kuten toistakymmentä autoa vandalisointiin ja useiden kauppojen ikkunoita tuhottiin. Tunnetuimmassa kuvassa mielenosoituksesta nuoret heittävät pyörätelineen kaupan ikkunaan. Mielenosoitus nimitettiin mellakaksi mediassa. Mielenosoitus lähti liikkeelle Itäkeskuksesta ja se pyrki pääsemaan presidentin linnaan itsenäisyyspäivän vastaanotolle. A-ryhmän tunnettu toimija Suvi Auvinen kertoi syykseen osallistua tapahtumaan luokkaerojen kasvun. Toinen osallistuja kertoi osallistuneensa koska halusi muistuttaa päättäjiä eriarvoisuuden kasvusta.
Radion sinfoniaorkesteri

| Radion sinforniaorkesteri |
| --- | --- |

 Radio-orkesterin konsertin radiointi Konservatorion salissa 1.1.1939, orkesteria johtaa kapellimestari Toivo Haapanen.
Tiedot
Toiminnassa:  1927–
Tyylilaji:  klassinen
Kotipaikka:  Helsingin Musiikkitalo
Jäsenet:  Nicholas Collon, kapellimestari (2021–)    99 muusikkoa  
Muut nimet:  RSO
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Radion sinfoniaorkesteri (lyh. RSO, ruots. Radions symfoniorkester, engl. Finnish Radio Symphony Orchestra, FRSO) on Yleisradion orkesteri. Se perustettiin vuonna 1927, vain vuosi Yleisradion perustamisen jälkeen. Orkesterissa soittaa 99 vakinaista muusikkoa. Orkesterin konserttipaikka on Helsingin Musiikkitalo. Ylikapellimestarina vuodesta 2021 alkaen on Nicholas Collon.
Radion sinfoniaorkesteri on tehnyt yli sata levytystä ja tekee säännöllisesti konserttikiertueita ympäri maailmaa. Orkesterin ohjelmistossa on tärkeällä osalla uusi suomalainen musiikki. RSO kantaesittää kausittain Yleisradion tilausteoksia. Aktiivisen kiertuetoiminnan ja levytyksien lisäksi orkesterin kaikki konsertit ovat kuultavissa Yle Radio 1 -radiokanavalla ja Yle Areena -verkkopalvelussa.
Historiaa

RSO:n ensimmäisiä konserttipaikkoja oli muun muassa Helsingin yliopiston juhlasali, jossa orkesteri piti myös ensimmäisen julkisen konserttinsa. Myöhemmin RSO konsertoi Kulttuuritalon Aalto-salissa ja vuosina 1971–2011 Finlandia-talossa, kunnes orkesteri siirtyi Helsingin Musiikkitaloon syksyllä 2011.
Orkesterin ylikapellimestarina ennen Nicholas Collonia  ovat toimineet Hannu Lintu 2013-2021 ja Sakari Oramo 2003–2013. RSO:n intendenttinä toimi vuodesta 2001 Tuula Sarotie.
Sarotien jäätyä eläkkeelle vuonna 2024 intendenttinä aloitti Maris Gothóni.
Orkesterin levytysten joukossa on muun muassa historiallinen helmi Jean Sibeliuksen ainoasta taltioidusta kapellimestariesiintymisestä. Sakari Oramon kanssa RSO on levyttänyt muun muassa Béla Bartókin, Kimmo Hakolan, Magnus Lindbergin, Jouni Kaipaisen ja Joonas Kokkosen teoksia sekä Armas Launiksen Aslak Hetta -oopperan ensilevytyksen. Levytykset ovat saaneet useita palkintoja, joista tuorein, MIDEM Classical Awards -palkinto myönnettiin 2008 Sakari Oramon johtamalle RSO:n ja Lisa Batiašvilin levytykselle Lindbergin ja Sibeliuksen viulukonsertoista (Sony BMG). New York Times valitsi RSO:n Magnus Lindbergin orkesteriteoslevytyksen vuoden levyksi 2008. RSO levyttää myös esimerkiksi Ondinelle.
RSO on soittanut ulkomailla lähes 300 konserttia. Kaudella 2009–2010 orkesteri vieraili muun muassa Pietarissa, Länsi-Afrikan Beninissä ja Tukholmassa. Beninissä RSO oli ensimmäinen länsimainen sinfoniaorkesteri.
RSO on saanut useita kotimaisia ja eurooppalaisia palkintoja ja ollut kahdesti (2020 ja 2021) Grammy-ehdokkaana parhaan klassisen kokoelman sarjassa.
Yle Teema televisioi orkesterin konsertteja vuosina 2013-2017 Kausikortti-ohjelmassa.
Kapellimestarit > Ylikapellimestarit

Toivo Haapanen 1929–1950
Nils-Eric Fougstedt 1950–1961
Paavo Berglund 1962–1971
Okko Kamu 1971–1977
Leif Segerstam 1977–1987
Jukka-Pekka Saraste 1987–2001
Sakari Oramo 2003–2012
Hannu Lintu 2013–2021
Nicholas Collon 2021–
Kapellimestarit > Muut kapellimestarit

Erkki Linko 1927–1952
Erik Cronvall 1944–1969
Nils-Eric Fougstedt 1944–1950
Georg Schnéevoigt 1947
Simon Parmet 1948–1953
George de Godzinsky 1953–1980
Paavo Berglund 1955–1962
Okko Kamu 1970–1971
Kari Tikka 1972–1976
Leif Segerstam 1987–1995
Jukka-Pekka Saraste 1985–1987
Sakari Oramo 1994–2003
Hannu Lintu 2012–2013
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
RSO:n kotisivut.
Ylen Elävä arkisto – Radion sinfoniaorkesteri.
Kapellimestari Toivo Haapanen johtaa Radion sinfoniaorkesterin tehdaskonserttia Hietalahden telakalla Helsingissä 24.5.1945.
Nemo Pajula

Nemo Pajula (s. 2005) on suomalainen parajääkiekkoilija ja entinen jääkiekkoilija. Hän pelaa Suomen parajääkiekon maajoukkueessa puolustajana ja valittiin Vuoden tamperelaiseksi vuonna 2024.
Ura

Pajula pelasi juniorina Ilveksen U18-joukkueessa, kunnes loukkaantui vakavasti ottelussa 23. lokakuuta 2022. Taklaustilanteessa hän lensi selkä edellä laitaan, minkä seurauksena selkäydin vaurioitui ja hän halvaantui vyötäröstä alaspäin. Vammautumisen jälkeen Pajula on siirtynyt parajääkiekkoon.
Pajula pelasi Suomen maajoukkueessa parajääkiekon C-sarjan MM-kisoissa Bangkokissa, missä Suomi voitti kultaa. Hänet valittiin turnauksen parhaaksi puolustajaksi. Pajulan tavoitteena on osallistua vuoden 2030 talviparalympialaisiin.
Tunnustukset

Vuoden tamperelainen 2024
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1940

Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1940 käytiin 9. kesäkuuta Turussa. Kilpailujen järjestäjänä toimi Turun Urheiluliitto.
Tulokset

| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| Miehet 12 km | Kauko Pekuri, Helsingin Poliisi-Voimailijat | Evert Heinström, KIF | Tauno Kurki, Kotkan Poliisiurheilijat |
| joukkueet | Helsingin Poliisi-Voimailijat Kauko Pekuri   Toivo Sarkama   Eero Pekuri | Helsingin Kisa-Veikot Veikko Tuominen Matti Laihoranta  Reino Tikkanen | Tampereen Pyrintö Veikko Strömbäck   Eero Santala   T.Soini |
Via Flaminia militare

| Via Flaminia militare> Via Flaminia minor |
| --- | --- |
 Via Flaminia militaren sijainti Italiassa.
Maa:  Rooman valtakunta
Alkupiste:  Arretium
Päätepiste:  Bononia
Muodostettu:  187 eaa.
Via Flaminia militare (myös Via Flaminia minor/secunda/altera) oli roomalainen tie, joka kulki Italian pohjoisissa keskisosissa ja johti Arretiumista Bononiaan.
Historia

Via Flaminia militaren rakennutti Liviuksen mukaan konsuli Gaius Flaminius vuonna 187 eaa. sen jälkeen, kun hän oli voittanut seudulla Apenniinien vuorilla asuneet liguurit. Samoihin aikoihin hänen konsulikumppaninsa Marcus Aemilius Lepidus rakennutti Via Aemilian. Gaius Flaminiuksen isä Gaius Flaminius puolestaan oli aiemmin rakennuttanut Via Flaminian.
Via Flaminia militare ei esiinny Tabula Peutingerianassa tai muissa itinerariumeissa, joten se jäi ilmeisesti jo varhain lähinnä paikalliseen käyttöön. Harrastelija-arkeologit löysivät erään osuuden tiestä nykyisen Monte Bastionen rinteestä vuonna 1979. ”Via Flaminia militare” ja muut tiestä käytetyt nimitykset ovat nykyaikaisia ja tarkoitettu erottamaan se tunnetummasta Via Flaminiasta.
Reitti

Via Flaminia militare kulki Etruriassa sijainneesta Arretiumista Via Cassian varrelta Apenniinien yli Aemiliassa sijainneeseen Bononiaan, jossa tie yhdistyi Via Aemiliaan. Tien tarkkaa reittiä ei tunneta, mutta sen asemapaikkoja olivat ainakin:
| Kaupunki tai muu asema | Nykyinen paikka | Etäisyys edellisestä> mailia | Etäisyys edellisestä> km (n.) |
| --- | --- | --- | --- |
| Arretium | Arezzo |  |  |
| Ad fines |  | 25 | 37,0 |
| Faesulae | Fiesole |  ? |  ? |
| Bononia | Bologna |  ? |  ? |
Etäisyydet tunnetaan itinerariumeista vain tien alkuosalta, joka on yhteinen Via Cassian kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Via Flaminia militare Wikimedia Commonsissa
Roomalaiset tiet
| --- | --- |
Italiassa: Via Aemilia · Via Aemilia Scauri · Via Amerina · Via Annia · Via Antiatina · Via Appia · Via Ardeatina · Via Augusta Sallentina · Via Aurelia · Via Aurelia (Venetia) · Via Aurelia Aeclanensis · Via Caecilia · Via Campana · Via Cassia · Via Ciminia · Via Claudia Augusta · Via Claudia nova · Via Claudia Valeria · Via Clodia · Via Collatina · Via Cornelia · Via Domitiana · Via Flaminia · Via Flaminia militare · Via Fulvia · Via Gemina · Via Herculia · Via Julia Augusta · Via Labicana · Via Latina · Via Laurentina · Via Minucia · Via Nomentana · Via Ostiensis · Via Pompeia · Via Popil(l)ia · Via Popil(l)ia · Via Portuensis · Via Postumia · Via Praenestina · Via Quinctia · Via Salaria · Via Selinuntina · Via Setina · Via Severiana · Via Sublacensis · Via Tiberina · Via Tiburtina · Via Trajana · Via Valeria · Via Valeria (Sisilia)
Britanniassa: Akeman Street · Ermine Street · Fosse Way · Icknield Street · King Street · Watling Street
Muualla: (Via Agrippa) · Via Aquitania · Via Augusta · (Via Belgica) · Via Domitia · Via Egnatia · Via Flavia · Via Julia Augusta · Via maris · Via militaris · Via Nerva · Via nova · Via Pontica · (Via Raetia) · Via Trajana nova
Via Flaminia militarea nykyisessä Firenzuolassa.
Via Flaminia militaren reitti.
Jaana Lappo

Jaana Merja Onerva Lappo (s. 9. tammikuuta 1951) on suomalainen lastenkirjailija, sanoittaja ja kääntäjä.
Lappo on 1970-luvun lopusta lähtien tehnyt lastenkirjoja useille kustantajille monien kuvittajien kanssa.
Laulutekstejä Lappo on suomentanut muun muassa Liisa Taville.