stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Garcia III (Navarra)

García III Sánchez de Navarra. Kuva käsikirjoituksessa Compendio de crónicas de reyes, 1312-1325. Biblioteca Nacional de España.
Navarran ja Galician väliset sodat ja taistelupaikat 1037-1054
García III Sánchez. Kuva julkaisussa Genealogia dos Reis de Portugal, 1530-1534.
García III Sánchez (joskus myös García IV, esp. el de Nájera) (n. 1012 – 1. syyskuuta 1054) oli Navarran (eli Pamplonan) kuningas vuosina 1035–1054. Hän oli kuningas Sancho III Suuren vanhin poika ja peri isänsä kuoltua Navarran lisäksi Kastiliasta maita Santanderista Burgokseen ja La Riojan sekä baskilaiset Álavan, Guipúzcoan ja Vizcayan provinssit. Hänen äitinsä oli Jimena Fernández (n. 970-  n. 1045), Cean kreivin Fernando Bermúdezin ja kreivitär Elvira Díaz de Saldañan tytär.
García III:n nuorempi veli Ferdinand I peri osan Kastiliaa. Kun Ferdinand sai haltuunsa Leónin, veljesten välit kiristyivät ja lopulta he ajautuvat sotaan keskenään. Taistelu 1. syyskuuta 1054 päättyi Ferdinandin voittoon ja García III jäi kuolleena Atapuercan taistelukentälle Burgosiin.
García II:n kuoltua Navarran kuninkaaksi nousi hänen poikansa Sancho IV (1054–1076).
Suku ja perhe

García III avioitui vuonna 1038 Barcelonassa oksitanialaisen Stephanie de Foix'n (n. 1014-1058/1066) kanssa, joka oli todennäköisesti Bigorren ja Couseransin kreivi Bernard-Rogerin ja Bigorren kreivitär Arsinden tytär sekä mahdollisesti normandialaisen Roger I de Tosnyn leski.
Heillä oli yhdeksän lasta, jotka kaikki elivät aikuisiksi:
Sancho Garcés "el de Peñalén" (n. 1039– 4. kesäkuuta 1076), Navarran kuningas Sancho IV, avioitui Normandian Placencian kanssa.
Urraca Garcés; Alberiten, Larderon ja Logroñon valtiatar, avioitui noin 1074 Nájeran ja Grañónin herran, kreivi García Ordóñezin kanssa ​(k. 30 toukokuuta 1108 Uclésin taistelussa).
Ermesinda o Hermesinda Garcés (k. 1. kesäkuuta 1110 jälkeen), avioitui Yarnozin ja Yéquedan herra Fortún Sánchezin kanssa. Vuonna 1076 hän oli veljensä Raimundon mukana metsästysretkellä Peñalénissa, jossa molemmat yhdessä salamurhasivat isoveli Sanchon.
Ramiro de Pamplona (k. 6. tammikuuta 1083), Calahorran, Torrecillan Camerosissa ja Ribafrechan herra. Avioitui Teresa-nimisen naisen kanssa. Kuoli taistelussa Rueda de Jalónin linnasta maureja vastaan Leónin Alfonso VI:n joukoissa.
Fernando de Pamplona  (k. 1068), Bucestan, Juberan, Lagunillan ja Oprelan valtiatar.
Ramón (Raimundo) de Pamplona "el Fratricida" (Veljensurmaaja) (k. 1079 jälkeen), Murillon ja Agoncillon herra. Salamurhattuaan vuonna 1079 yhdessä sisarensa Ermesindan kanssa veljensä Sancho IV:n, pakeni Zaragozaan maurikuningas Al-Muqtadirin kanssa.
Jimena Garcés de Pamplona (k. 27, toukokuuta 1085 jälkeen), Corcuetosin (Navarrete), Hornoksen ja Darocan valtiatar.
Mayor Garcés de Pamplona (k. 1115 jälkeen), Yanguasin, Atayon ja Velillan valtiatar. Avioitui Mâconin kreivi Guy II:n kanssa.
Sancha Garcés de Pamplona (k. 1065)
García III:lla oli myös kaksi aviotonta lasta, joiden äitien nimiä ei tiedetä:
Sancho Garcés, Uncastillon herra. Avioitui Constanza-nimisen naisen kanssa, joka saattaa olla Stephanie de Foix'n samanniminen tytär tämän ensimmäisestä avioliitosta Roger I de Tosnyn kanssa. Hänen pojastaan Ramiro Sánchezista tuli Pamplonan kuninkaan García Ramírez IV "el Restaurador":n isä.
Mencía Garcés (k. 1073 jälkeen), avioitui Camerosin herra Fortún Ochoan kanssa.
Galapagosinkyyhky

| Galapagosinkyyhky |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kyyhkylinnut Columbiformes
Heimo::  Kyyhkyt Columbidae
Suku::  Vaikertajakyyhkyt Zenaida
Laji::  galapagoensis
Kaksiosainen nimi
 Zenaida galapagoensis  Gould, 1839 

Katso myös
   Galapagosinkyyhky Wikispeciesissä   Galapagosinkyyhky Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Galapagosinkyyhky (Zenaida galapagoensis) on ainoastaan Etelä-Amerikan Ecuadoriin kuuluvilla Galápagossaarilla elävä kyyhkylintu. IUCN:n uhanalaisuusluokituksen mukaan laji on silmälläpidettävä.
Koko ja ulkonäkö

Galapagosinkyyhkyn ruumiinpituus on 18–23 senttimetriä ja paino noin 90 grammaa. Yläruumis on punertavan ruskea, kaula ja rinta vaaleanpunertavat. Siivet ovat pääosin ruskeat, mutta pääsiipisulat ovat mustat ja niissä on valkoiset reunat. Siipien alahöyhenet ovat tumman sinertävänharmaat. Pyrstön sulat ovat tummanruskeat ja niiden reunat harmaat, pyrstön kärjen läheltä mustat ja kärjestä harmaat. Jalat ovat kirkkaanpunaiset. Pään väritys on huomiota herättävä. Tummia silmiä ympäröi kirkkaansininen rengas ja silmien alla ja takana kulkee kermanvalkoinen juova, jota reunustavat mustat juovat. Kummallakin puolella kaulaa on pinkin- tai pronssinhohtava läikkä. Nuoret galapagosinkyyhkyt ovat laimeavärisempiä kuin aikuiset linnut. Naaraan väritys on hieman koirasta laimeampi ja sen kaula on hohtavampi. Nokka on musta ja alaspäin käyrä. Galapagosinkyyhkyn nokka on käyrempi ja suurempi kuin useimmilla muilla kyyhkyillä.
Galapagosinkyyhkyllä on ruumiin kokoon suhteutettuna lyhyempi pyrstö, suurempi nokka ja jalat kuin samaan sukuun luettavilla täpläkorvakyyhkyllä (Zenaida auriculata) ja vaikertajakyyhkyllä (Zenaida macroura). Karibianvaikertajakyyhky (Zenaida aurita) näyttäisi olevan glapagosinkyyhkyn ja muiden vaikertajakyyhkylajien välimuoto ainakin värikuvioiden ja edellä mainittujen anatomisten piirteiden suhteen. Galapagosinkyyhkyn käyttäytyminen ja ääntely poikkeavat kuitenkin muista suvun lajeista. Se luokitellaankin joskus omaan Nesopelia-sukuunsa. Eri saarten yksilöt poikkeavat toisistaan erityisesti kooltaan, mutta muistuttavat muutoin suuresti toisiaan, johtuen suuresta geenivirrasta populaatioiden välillä. Alalajeja tunnetaan kaksi: Z. g. galapagoensis ja Z. g. exsul. Z. g. exsul -alalaji on hieman suurempi ja tummempi kuin eteläisemmillä saarilla elävä Z. g. galapagoensis.
Levinneisyys ja elinympäristö

Galapagosinkyyhkyä tavataan vain Ecuadorin Galápagossaarilla. Sitä tavataan kaikilla pääsaarilla. Z. g. exsul elää Darwinin ja Wolfin saarilla, Z. g. galapagoensis muilla pääsaarilla. Laji on joillakin saarilla, kuten Floreanassa, San Cristóbalissa ja Santa Cruzissa harvinainen. Se yhä varsin yleinen alueilla, joilla ei ole petoja, esimerkiksi Españolan saaren ylänköalueilla.
Suurin uhka lajille ovat nykyisin luultavasti tulokaspedot, kuten kissat, jotka syövät munia, poikasia ja aikuisia lintuja. Muita uhkia ovat asutuksen kasvu ja saarille tuotujen kesykyyhkyjen levittämät taudit. Aiemmin galapagosinkyyhkyjä myös metsästettiin ruoaksi. Laji oli metsästäjille helppo saalis pelottomuuden takia, ja yhdessä aamussa saatettiin tappaa 60–70 yksilöä. Nykyisin kyyhkyistä on tullut arempia ja metsästyspaine on huomattavasti laskenut. Galapagosinkyyhkyt ovat melko turvassa asumattomilla ja pedottomilla saarilla, eikä laji ole uhanalainen. Yksilömäärä saattaa olla laskussa asutuilla saarilla.
Lajin elinympäristöä ovat kuivat ja kivikkoiset alangot, joissa on hajallaan puita, pensaita ja opuntiakaktuksia.
Elintavat

Galapagosinkyyhky ei lennä mielellään, joten yleensä se liikkuu kävelemällä. Se ei ole halukas lentämään edes ahdisteltuna, ja vähäiset lennotkin jäävät lyhyiksi. Sen pääravintoa ovat sadekaudella perhostoukat ja Opuntia helleri -opuntiakaktuksen kukat. Muina vuodenaikoina kyyhkyt etsivät ruokansa lähinnä maasta, jossa ne syövät Croton scouleri -pensaan ja opuntiakaktuksen siemeniä, joita ne kaivavat esiin käyrällä nokallaan. Ravinnoksi kelpaavat mahdollisesti myös muiden lajien pienet siemenet ja hedelmät sekä kärpästen toukat ja kotelot. Tarvitsemansa veden ne saavat todennäköisesti kaktusten mallosta. Vain muutamalla saarella galapagosinkyyhkyt istuvat opuntiakaktuksissa ja syövät niiden kukista. Erot saarten välillä saattavat selittyä kaktusten piikkien jäykkyyden eroilla. Esimerkiksi Genovesan kaktusten piikit ovat pehmeitä, joten kyyhkyt pystyvät pölyttämään niiden kukkia. Pehmeys voi johtua mehiläisten puuttumisesta, jotka tavallisesti hoitaisivat pölyttämisen.
Elintavat > Pesintä

Galapagosinkyyhkyt lisääntyvät sadekaudella helmi–kesäkuussa, joskin lisääntymiskausi voi vaihdella eri saarten kesken. Soidinaikaan galapagosinkyyhkyt tekevät lentonäytöksiä, matalia kumarteluja ja kujertelevat. Pesä sijaitsee maassa, kallionkolossa tai kaktuksen alla. Kyyhkyt käyttävät myös galapagosinmatkijoiden (Nesomimus parvulus) vanhoja pesiä, jotka ovat noin 75 senttimetriä maanpinnan yläpuolella. Maapesijöillä on yleensä suurempi riski joutua petojen kohteeksi kuin maanpinnan yläpuolella pesivillä lajitovereilla. Emo munii tavallisesti kaksi munaa, joiden haudonta-aika kestää noin 13 vuorokautta. Poikaset ovat lentokykyisiä 13–17 vuorokauden ikäisinä. Kyyhkypari voi pesiä uudelleen jo 6–10 vuorokauden kuluttua ja kasvattaa jopa kolme poikuetta yhden pesimäkauden aikana.
Galapagosinkyyhky Santa Cruzissa.
Lajin nimenneen John Gouldin piirros galapagosinkyyhkystä vuodelta 1839.
Carmine Gallone

Carmine Gallone (18. syyskuuta 1886 Taggia – 4. huhtikuuta 1973 Frascati) oli italialainen elokuvaohjaaja, joka tunnetaan varsinkin historiallisista ja oopperaelokuvistaan.
Elokuvaura

Näyttelijänä ja näytelmäkirjailijana toiminut Gallone liittyi vuonna 1913 Cinesiin tuoden mukanaan vaimonsa Stanislawa Winaverin, josta tuli Soava Gallonen nimellä yksi mykkäelokuvan suurista tähdistä. Gallonen ensimmäinen ohjaustyö oli La donna nuda (”Alaston nainen”) vuonna 1914. Seuraavina vuosina hän teki joukon hienostuneita komedioita ja melodraamoja muun muassa näyttelijä Lyda Borellin ja käsikirjoittaja Lucio D’Ambran kanssa. 1920-luvun puolivälissä Gallone ohjasi historialliset elokuvat La cavalcata ardente (”Hurja kavalkaadi”, 1925) ja Pompejin viimeiset päivät (Gli ultimi giorni di Pompei, 1926).
Italialaisen elokuvan kriisivuosina Gallone työskenteli muun muassa Ranskassa, jossa hän tutustui René Clairiin ja teki useita Henri-Georges Clouzot’n käsikirjoittamia elokuvia. Vuonna 1936 Gallone palasi Italiaan, jossa hän ohjasi fasistien rahoittaman elokuvan Scipio Africanus, Afrikan valloittaja (1937). Sitä pidetään yleisesti hänen uransa allonpohjana, vaikka se aikanaan saikin Mussolini-palkinnon Venetsian elokuvajuhlilla. Sen jälkeen Gallone keskittyi tekemään säveltäjäelämäkertoja ja oopperaelokuvia. Yli sata ohjaustyötä käsittäneen uransa lopuksi hän kuvasi peplum-elokuvan Kartago liekeissä (1960) ja kaksi Isä Camillo -elokuvaa.
Elokuvia

Yöperhonen, 1916
Malombran linnan salaisuus, 1917
Scipio Africanus, Afrikan valloittaja, 1937
Kartago liekeissä, 1960
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Carmine Gallone (englanniksi)
Elonet: Carmine Gallone
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
GATT-sopimus

GATT (lyhenne sanoista General Agreement on Tariffs and Trade) on kansainvälisen kaupan edistämiseksi 1947 solmittu tulleja ja kaupankäyntiä koskeva yleissopimus, joka oli voimassa vuoteen 1995 asti. Sopimuksen tavoitteena oli helpottaa kansainvälistä kaupankäyntiä ja  estää siinä esiintyvää syrjintää.
GATT-sopimuksella pyrittiin tullien alentamiseen ja tätä kautta kaupan esteiden vähentämiseen. Sopimusta tarkistettiin myöhemmin useita kertoja. Sopimuksen voimassaoloaikana maailman tullitaso laski 40 prosentista neljään prosenttiin. Suomi liittyi sopimukseen 25. huhtikuuta 1950. GATTin pohjalta syntyi Maailman kauppajärjestö eli WTO vuonna 1995.
Gandat

Gandat ovat Ugandan suurin yksittäinen etninen ryhmä. Gandat puhuvat nigeriläis-kongolaisiin kieliin kuuluvaa gandaa. Gandat hallitsivat aikanaan Ugandalle nimensä antanutta Bugandan kuningaskuntaa Victorianjärven luoteisrannalla.
Historia

Gandat polveutuivat bantuista, jotka alkoivat muuttaa Keski-Afrikasta Itä-Afrikkaan 1000-luvun paikkeilla. Victoriajärven alueella he perustivat Bugandan kuningaskunnan 1300-luvun aikana. Kuningaskuntaa hallitsi kabaka, jonka rooli oli toimia välittäjänä batakasien eli eri klaanien päällikköjen välillä. 1700-luvun aikana kabakat saivat kuitenkin lisää henkilökohtaista valtaa batakasien kustannuksella. Lopulta valtiosta muodostui varsinainen kuningaskunta päämiehenään kabaka. Kuningaskunta myös laajensi alueitaan huolimatta sodista pohjoisessa vaikuttanutta Bunyoron kuningaskuntaa vastaan. Vuonna 1900 tuolloin hallinnut kabaka teki sopimuksen brittien kanssa, jolla Bagandasta tuli osa Ugandan protektoraattia ja näin osa brittien siirtomaavaltaa.
Vuonna 1955 Bugandasta tuli perustuslaillinen monarkia ja Ugandan itsenäistyessä tasavaltana vuonna 1962 Milton Obotesta tuli maan pääministeri ja kabaka Mutesa II:ta maan presidentti. Vuonna 1966 Obote pidätytti Mutesan ja erotti tämän virastaan. Teko johti laajoihin levottomuuksiin ja seuraavan vuoden puolella maan hallinto lakkautti siihen saakka olemassa olleet perinteiset kuningaskunnat. Kuningaskunnat perustettiin uudelleen vuonna 1993, mutta niillä on nykyisin vain puhtaasti seremoniallinen ja kulttuurillinen rooli.
Kulttuuri

Suurin osa gandoista on maanviljelijöitä. Etenkin gandojen asuinalueiden eteläosat ovat hedelmällisiä. Tavallisimpia viljeltäviä kasveja ovat banaanit ja keittobanaanit, mutta gandat kasvattavat myös rahakasveja kuten kahvia, puuvillaa, sokeriruokoa ja teetä. Ugandassa monet gandat kuuluvat maan keskiluokkaan ja ovat keskimäärin muita kansallisuuksia varakkaampia. Gandat muodostavat myös suhteettoman suuren osan valtion virkamiehistä.
Gandat ovat nykyisin tavallisesti muslimeja tai kristittyjä. Perinteinenkin usko on kuitenkin säilynyt. Perinteiseen uskontoon kuuluvat lukuisat eri henget ja jumaluudet, jotka yhdistetään eri asioihin, kuten esimerkiksi jokeen, metsään tai jopa yksittäiseen puuhun. Vaikutusvaltaisin jumaluus on nimeltään Mukasa. Mukasan veljenä pidetty Kibuka on puolestaan sodanjumala.
Gandasotureita piirroksessa vuodelta 1875.
Kabakan palatsi Kampalassa.
Gatšiani

Gatšiani (georg. გაჩიანი) oli historiallinen kaupunki ja alue Ala-Iberiassa eli Kvemo Kartlissa nykyisen Georgian kaakkoisosassa. Sen tarkkaa sijaintia ja rajoja ei edelleenkään tunneta. Leonti Mrovelin ylöskirjaaman keskiaikaisen perinteen mukaan Gatšianin perusti myyttinen hallitsija Gatšios, Kartlosin poika. 900-luvun armenialainen historioitsija Ukhtanes Sebastialainen sijoittaa Gatšianin (Gadženaget) Georgialaisten tasangoksi kutsumalleen alueelle (Vrats dašt) ja pitää sitä entisen Tsurtavin kaupungin myöhempänä nimenä. 1700-luvun georgialainen oppinut prinssi Vakhušti sijoittaa Gatšianin vuorostaan Ktsia-joen oikealle rannalle.
Gatšiani oli yksi muinaisen Iberian (Georgian) ja Armenian välisistä suomaista ja vaihtoi isäntää useita kertoja historiansa aikana. Se kuului iberialaiseen Samšvilden herttuakuntaan 300–200-luvuilla eaa., mutta sen lounaisosa liitettiin armenialais-georgialaiseen Gogarenen ruhtinaskuntaan 300-luvulla. Myöhemmin se siirtyi lyhyeksi aikaa armenialaisen bagratididynastian haltuun vuosina 888 ja 914/918. Alueen myöhempi historia on käytännössä sama kuin Samšvilden ja Tbilisin lounaispuolisen alueen yleensä. Nykyisin Gatšiani on pääosin azerien asuttaman kylänä nimi Gardabanin piirikunnassa.
Lee Garmes

| Lee Garmes |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. toukokuuta 1898 Peoria, Illinois, Yhdysvallat
Kuollut: 31. elokuuta 1978 (80 vuotta)
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaaja
Lee Garmes (27. toukokuuta 1898 Peoria, Illinois – 31. elokuuta 1978) oli yhdysvaltalainen elokuvaaja. Hän sai Oscar-palkinnon vuoden 1932 elokuvasta Shanghain pikajuna. Garmesin muita elokuvia ovat muun muassa Arpinaama (1932) ja Tontut toverukset lännessä (1950).
Aiheesta muualla

Lee Garmes Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Lee Garmes Elonetissä.
Internet Encyclopedia of Cinematographers: Lee Garmes (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Asunto

Kerrostaloasunto
Asunto on ihmisen käyttämä asumista, elämistä ja irtainta varten rakennettu säältä turvattu eli suojattu tila.
Asunnon kokoon ja laatuun vaikuttavat muun muassa kulttuuriset perinteet, maantieteellinen sijainti ja käytettävissä olevat rakennustarpeet. Perinteisiä asuntoja ovat esimerkiksi talo, mökki, jurtta, tiipii, kota ja iglu. Nykyisin asunnot sijaitsevat tavallisesti asuinrakennuksissa, joissa on yksi tai useampia asuntoja.
Asunnon tilat

Asuinhuoneita ovat jatkuvaan asuinkäyttöön tarkoitetut, huoneen määrityksen täyttävät tilat, esimerkiksi makuuhuone, olohuone, tupa, keittiö, takkahuone ja työhuone. Asuinhuoneiden lisäksi asunnossa voi olla muita huoneita ja tiloja, esimerkiksi parvi, alkovi, pyykkihuone tai komero.
Ruoanvalmistustilana voi olla keittiö, keittokomero tai keittotila. Mikäli keittotila ja -kalusteet ovat samassa huonetilassa asuinhuoneen kanssa, sitä usein kutsutaan tupakeittiöksi.
Pesutilana on kylpyhuone, joskus myös erillinen wc-tila, ja Suomessa yleensä myös sauna. Saunatila saattaa kerros- ja rivitaloissa olla yksityisen asunnon sijasta taloyhtiön yhteisessä käytössä. Tällöin saunassa saattaa olla asuntokohtaiset vakiovuorot tai erikseen varattavissa kullekin päivälle. Soluasunnoissa WC- ja suihkutilat ovat yleensä yhteiset kahden tai useamman asuinhuoneiston kesken.
Lisäksi asunnossa voi olla huonetiloja muuhun käyttöön, esimerkiksi kodinhoitotila ja varastointitiloja. Erilaiset käytävät, tuulikaappi, eteinen ja aulatilat lasketaan asunnon liikennetiloiksi.
Asunnossa voi olla parveke. Siihen voi myös kuulua oleskeluterassi ja oma piha.
Asuntotyypit ja asunnon koko Suomessa

Asunnon tyyppi ilmoitetaan Suomessa yleensä huoneiden lukumäärän mukaan, keittiötyyppi ja mahdollinen sauna merkittynä erikseen, esimerkiksi 1h+kk, 2h+tupak+s tai 4h+k+s. Huoneluvun mukaan käytetään myös termejä yksiö, kaksio ja kolmio.
Yksiö on asuntotyyppi, jossa on vain yksi asumiseen tarkoitettu huone. Asunnon huoneluvuksi ilmoitetaan esimerkiksi 1h+kk tai 1h+k. Asuinhuone merkitään yleensä olohuoneeksi.
Kaksio on asuntotyyppi, jossa on kaksi asumiseen tarkoitettua huonetta. Asunnon huoneluvuksi ilmoitetaan esimerkiksi 2h+kk tai 2h+k. Huoneet merkitään yleensä olohuoneeksi ja makuuhuoneeksi.
Kolmio on asuntotyyppi, jossa on kolme asumiseen tarkoitettua huonetta. Asunnon huoneluvuksi ilmoitetaan esimerkiksi 3h+k. Huoneet merkitään yleensä yhdeksi olohuoneeksi ja kahdeksi makuuhuoneeksi.
Sivuasunto on pääasunnon yhteydessä sijaitseva pienempi asunto. Sivuasunto voi olla varustettu täysin itsenäiseksi ruoanlaitto- ja peseytymistiloineen tai sillä voi olla pääasunnon kanssa yhteiskäyttöisiä tiloja. Sivuasunnolla voi olla oma sisäänkäyntinsä.
Vuonna 2005 Suomessa talouksista 13,5 prosenttia asui yksiöissä, 29,9 prosenttia kaksioissa, 22,8 prosenttia kolmioissa ja 32,8 prosenttia tätä suuremmissa asunnoissa. Lopuissa 1,1 prosentissa talouksista asunnon huoneluku oli tuntematon.
Suomessa katsotaan ahtaasti asuviksi ne perhekunnat, joiden asunnossa on vähemmän kuin yksi asuinhuone henkeä kohti, kun keittiötä ei lasketa asuinhuoneeksi. Vuonna 2005 ahtaasti asuvia oli 19,5 prosenttia väestöstä.
Asuntojen säätely Suomessa

Suomessa asunnot luokitellaan käyttötavan mukaan jatkuvaan asuinkäyttöön tarkoitetuiksi tai vapaa-ajan asunnoiksi. Asuntoon liittyvät määritykset on koottu lähinnä Suomen rakentamismääräyskokoelman osaan Asuntosuunnittelu (G1).
Asuntojen säätely Suomessa > Asuinhuoneisto

Asuinhuoneisto on jatkuvaan asuinkäyttöön tarkoitettu asunto. Asuinhuoneistossa tulee olla riittävästi tarkoituksenmukaista tilaa lepoa, oleskelua ja vapaa-ajan viettoa, ruokailua ja ruoanvalmistusta, hygienian hoitoa sekä asumiseen liittyvää välttämätöntä huoltoa ja säilytystä varten. Asuinhuoneen huonealan tulee kuitenkin aina olla vähintään 7 m². Ulkotilaa tulee järjestää riittävästi leikkipaikkoja ja oleskelualueita varten. Vuonna 2005 Suomessa oli 2 667 732 asuinhuoneistoa, joiden keskimääräinen pinta-ala oli 78 m².
Tilat tulee varustaa käytön edellyttämällä tavalla. Asuinhuoneistossa on aina oltava käymälä, pesumahdollisuus sekä perusvarustus ruoanlaittoa varten.
Asunnot on rakennettava esteettömiksi eli niiden on sovelluttava myös liikkumisesteellisten henkilöiden käyttöön. Esteettömyydestä on yksityiskohtaisia määräyksiä Suomen rakennusmääräyskokoelmassa.
Asuntojen säätely Suomessa > Asuinhuone

Asuinhuone on huonetila, joka on ensisijaisesti tarkoitettu jatkuvaan asumiskäyttöön. Asuinhuoneena ei pidetä esimerkiksi eteistä, käytävää, kylpyhuonetta tai muuta sellaista huonetilaa.
Asuntojen säätely Suomessa > Asunnon varustetaso

Asunnon minimivarustetasoa ei ole lailla määritelty. Rakentamisen yhteydessä kerätään tietoa asuntojen laatutasosta väestötietojärjestelmää ja tilastointia varten. Rakennuksista kerätään tiedot muun muassa runko- ja julkisivumateriaaleista, rakennustavasta, pinta-aloista, lämmitystavasta ja käytetystä polttoaineesta, sekä varusteista (sähkö, kaasu, viemäri, vesijohto, hissi, koneilmastointi, aurinkopaneeli). Jokaisesta asunnosta kerätään tiedot huoneistoalasta, huoneluvusta, keittiötyypistä ja asunnon varusteista (wc, amme tai suihku, sauna, parveke tai terassi, lämmin vesi).
Näiden lisäksi asunnot varustetaan nykyisin lähes poikkeuksetta tietoliikenneyhteyksillä: puhelinverkolla sekä televisio- ja radiolähetysten yhteisantenni- tai kaapeliverkkoliitynnällä, usein myös paikallisverkkokaapeloinnilla tietokoneita varten. Myös erilaiset turvajärjestelmät – esimerkiksi murtosuojahälyttimet ja sisäpuhelimet – ovat yleistymässä.
Suomessa prosentissa asunnoista ei ole suihkua ja 0,8 % asunnoista ei sisällä sisävessaa.
Asuntojen säätely Suomessa > Asuntojen rakentamisen ohjaus

Asuinrakentamista ohjataan kaavoituksella, lainsäädännöllä ja kunnan suorittamalla rakennusvalvonnalla. Tarkoitus on taata asuinalueiden, rakennusten ja asuntojen riittävä turvallisuus, terveellisyys ja viihtyisyys.
Kaavoituksella säädellään muun muassa rakennusten sijoittelua, korkeutta, muotoa ja julkisivumateriaaleja. Lainsäädäntö – jonka osana on Suomen rakentamismääräyskokoelma – määrittää vaadittavia rakentamistapoja ja -laatua. Kuntien rakennusvalvonta tarkistaa suunnitelmien ja rakennustyön hoidon asianmukaisuuden.
Asunnon hallintamuodot Suomessa

Suomessa asunnon hallinta voi perustua asunto-osakeyhtiön osakkeiden tai kiinteistön, rakennuksen tai niiden osan omistamiseen, vuokrasopimukseen tai asumisoikeuden omistamiseen. Osaomistusasunnon asukas omistaa asunnon yhdessä rakennuttajayhtiön kanssa. Työsuhdeasunnossa asukas asuu vuokralla työnantajan omistamassa asunnossa, ja asumisaika on sidottu työsuhteeseen. Omistusasumisen osuus Suomessa on kansainvälisesti suuri.
Vuonna 2005 Suomessa asuinhuoneistoista 58,3 prosenttia oli omistusasuntoja, 31 prosenttia vuokra-asuntoja ja 1,2 prosenttia asumisoikeusasuntoja. Lopuilla 9,5 prosentilla hallintaperuste oli jokin muu tai se ei ollut tiedossa.