stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andrew Lambrou
Ura > 2013–2020: Uran alku ja The X Factor

Lambrou nousi kuuluisuuteen vuonna 2013 ladattuaan YouTubeen cover-version Evanescencen kappaleesta "My Immortal". Instagramiin julkaistu 15-sekuntinen cover-versio Sam Smithin kappaleesta "Stay With Me", jonka jakoi myös espanjalainen musiikkisivusto, toi Lambroulle yhdessä yössä melkein noin 2000 uutta Instagram-seuraajaa.
Vuonna 2015 Lambrou osallistui The X Factor Australia -kilpailun 7. tuotantokaudelle. Kilpailussa hän karsiutui tuomareiden tapaamisvaiheessa, juuri ennen live-esityksiä, mikä kuitenkin sijoitti hänet Top 20 -joukkoon.
| The X Factor esitykset ja tulokset (2015)> Jakso | The X Factor esitykset ja tulokset (2015)> Kappale | The X Factor esitykset ja tulokset (2015)> Alkuperäinen artisti | The X Factor esitykset ja tulokset (2015)> Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| Koelaulut | "Chains" | Nick Jonas | Eteni pudotusleireihin |
| Pudotusleirit ja tuolihaaste | "Ain't Nobody" | Rufus & Chaka Khan | Eteni tuomareiden tapaamiseen |
| Tuomareiden tapaaminen | "Start Again" | Conrad Sewell | Karsiutui kilpailusta (Sijoitus: Top 20) |
Julkaistuaan vuosien ajan cover-versioita netissä, Lambrou siirtyi myöhemmin kirjoittamaan omaa musiikkiaan ja kasvatti näin jatkuvasti kasvavaa fanikuntaansa. Vuonna 2017 Lambrou allekirjoitti levytyssopimuksen Sony Music Publishing -nimisen levy-yhtiön kanssa. Tämä antoi Lambroulle mahdollisuuden kehittää omia musiikillisia kykyjään ja tehdä yhteistyötä muiden artistien kanssa.
Ura > 2021–: Eurovision – Australia Decides ja Eurovision laulukilpailu 2023

Vuoden 2021 alussa Lambrou allekirjoitti levytyssopimuksen sydneyläisen levy-yhtiön City Pop Recordsin kanssa ja julkaisi debyyttisinglensä nimeltä "Throne". Australian riippumattomien levy-yhtiöiden yhdistys kirjoitti pääjutussaan "Throne"-kappaleesta seuraavasti: "Throne on synkkä ja vakuuttava debyyttisingle, jossa nuori laulaja-lauluntekijä viestittää saapumisestaan nousevana pop-laulajana."
Heinäkuussa 2021 Lambrou julkaisi toisen singlensä nimeltä "Lemonade", josta Lambrou itse sanoi, että "[se] edustaa tietämystä siitä, että hyvä odottaa nurkan takana ja että jokaiselle on olemassa oma täydellinen ihmisensä." 24. syyskuuta 2021 julkaistiin Lambroun kolmas single nimeltään "Confidence".
Vuonna 2022 Lambrou kilpaili Australian euroviisukarsinnassa nimeltään Eurovision – Australia Decides kappaleella "Electrify". Kilpailussa hän sai 51 pistettä ja sijoittui sijalle 7.
17. lokakuuta 2022 ilmoitettiin, että Kyproksen yleisradioyhtiö CyBC oli valinnut Lambroun edustamaan Kyprosta vuoden 2023 Eurovision laulukilpailuun Liverpooliin. Samassa kuussa Lambrou allekirjoitti levytyssopimuksen Panik Recordsin kanssa, joka on sekä Kreikan että Kyproksen johtava levy-yhtiö, ja jonka kanssa CyBC ylläpitää sopimusta Eurovision laulukilpailuun osallistumisesta ja tulevien kappaleiden julkaisemisesta.
Diskografia > Singlet

| Nimi | Vuosi | Albumi |
| --- | --- | --- |
| "Throne" | 2021 | Albumittomat singlet |
| "Lemonade" | 2021 | Albumittomat singlet |
| "Confidence" | 2021 | Albumittomat singlet |
| "Electrify" | 2022 | Albumittomat singlet |
Käännös suomeksi
Annika Idström

Ilse Annika Idström (12. marraskuuta 1947 Helsinki – 20. syyskuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, suomentaja ja dramaturgi. Hän tuli suomenruotsalaisesta perheestä, mutta kirjoitti suomeksi.
Elämä ja ura

Idström kirjoitti ylioppilaaksi yksityisestä Laguska skolanista 1968, minkä jälkeen hän suoritti kieliopintoja Ranskassa 1968 ja 1971–1972. Hän opiskeli Taideteollisessa korkeakoulussa kamerataiteen osastolla 1968–1973 ja kirjallisuutta Helsingin ja Jyväskylän yliopistoissa 1970–1974.
Vuonna 1975 Idström käsikirjoitti kuunnelman Minna Canthista. Hänen esikoisromaaninsa Sinitaivas ilmestyi vuonna 1980 ja toinen romaani Isäni, rakkaani seuraavana vuonna. Idströmin läpimurtoteos oli romaani Veljeni Sebastian (1985), joka oli myös Finlandia-palkintoehdokkaana. Teos kuvaa aikuisten maailmaa koulupojan näkökulmasta ja saavutti mainetta myös useina käännöksinä. Vuonna 1989 ilmestyi seuraava romaani, perhesuhteita käsittelevä Kirjeitä Trinidadiin, joka oli myös Finlandia-ehdokas. Idströmin viimeiseksi jäänyt romaani, Luonnollinen ravinto, ilmestyi vuonna 1994.
Idström työskenteli freelancer-ohjaajana ja -dramaturgina 1973–1980 ja Nuoren Voiman Liiton toiminnanjohtajana 1976–1977. Hän jäi vapaaksi kirjailijaksi 1981. Idström myös opetti suomen kieltä ja kirjallisuutta Minnesotan yliopistossa 1984–1986 ja toimi kirjoittamisen ohjaajana Kriittisessä korkeakoulussa 1995–2001.
Idströmin äiti oli Yleisradion pitkäaikainen musiikkitoimittaja Cay Idström ja sisar käsikirjoittaja ja dramaturgi Tove Idström. Idström eli avoliitossa Jotaarkka Pennasen kanssa 1968–1975 ja heille syntyi vuonna 1972 tytär, toimittaja Tyyne Pennanen.
Idström kuoli haimasyöpään Helsingin Terhokodissa 63-vuotiaana 2011.
Tuotanto

Nuori Minna Canth (radiokuunnelma, 1975)
Sinitaivas.  Helsinki:  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-09971-6.
Isäni, rakkaani.  Helsinki:  WSOY, 1981.  ISBN 951-0-10821-9.
Veljeni Sebastian.  Helsinki:  WSOY, 1985.  ISBN 951-0-17322-3.
Kirjeitä Trinidadiin.  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-15321-4.
Muistoja Caprilta (tv-näytelmä, 1993)
Luonnollinen ravinto.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19011-X.
Tuotanto > Suomennoksia

Bjørg Vik: Tyttäret (kuunnelma, 1983)
Vita Andersen: Turvallisuusnarkomaanit: runoja (1983)
Astrid Saalbach: Jäljet hiekassa (kuunnelma, 1983)
Suzanne Brøgger: Tone (näytelmä, Kemin kaupunginteatteri, 1985)
Cecilie Løveid: Imu (proosarunoja, 1987)
Synnøve Søe: Isä! (romaani, 1991)
Marguerite Duras: Kirjoitan (2005)
Palkinnot ja tunnustukset

Kalevi Jäntin palkinto (1981)
Valtion kirjallisuuspalkinto (1985)
Uudenmaan läänin taidepalkinto (1990)
Pro Finlandia (1994)
Finlandia-palkintoehdokkuus (1985 ja 1989)
Valtion viisivuotinen kirjailija-apuraha (1998)
Lähde
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Annika Idström kirjoitti, koska ei muuta osannut.
Sanojen ajan artikkeli Annika Idströmistä Kirjasampo.fi:ssä.
Born 2 B Blue

| Born 2 B Blue Steve Miller |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1988
 Formaatti: LP, CD, MC
 Tuottaja(t): Ben Sidran ja Steve Miller
 Tyylilaji: jazz
 Kesto: 41.49
 Levy-yhtiö: Sailor Records
Steve Millerin muut julkaisut
| Living in the 20th Century 1986 | Born 2 B Blue 1988 | Steve Miller Band, The Best of 1968-1973 1991 |
Born 2 B Blue on yhdysvaltalaisen kitaristin ja laulajan Steve Millerin omalla nimellä julkaistu studiolevy vuodelta 1988. Levyn on kustantanut Sailor Records sarjanumerolla 7 48303 1/2/4 (LP/CD/MC) ja erikseen Ranskassa tunnuksella PM 464. Taustayhtiö on Capitol Records. Levyn ovat tuottaneet Ben Sidran ja Steve Miller.
Kappaleet

A-puoli
Zip-A-Dee-Doo-Dah (R. Gilbert – A. Wrubel) 4:10
Ya Ya (M. Levy – C. Lewis) 3:33
God Bless The Child (B. Holiday – A. Herzog, Jr.) 4:58
Filthy McNasty (Horace Silver) 2:46
Born To Be Blue (M. Torme – R. Wells) 5:23
B-puoli
Mary Ann (Ray Charles) 4:42
Just A Little Bit (Thornton – Brown – Bass – Washington) 4:02
When Sunny Gets Blue (M. Fisher – J. Segal) 4:33
Willow Weep For Me (A. Ronnel) 5:10
Red Top (B. Kynard – L. Hampton) 2:32
Kappaleiden sovituksen ovat tehneet Steve Miller, Ben Sidran, Billy Peterson ja Gordy Knudtson paitsi avauskappaleen osalta Ricky Peterson.
Borlänge Tidning

| Borlänge Tidning |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
Kustantaja:  Bonnier
Levikki:  6 100 (2021)
Perustettu:  1885
Päätoimittaja:  Mikael Hellsten
Kotikunta:  Borlänge
Kotimaa:   Ruotsi
Ilmestymistiheys:  ma–la
Kieli:  ruotsi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Borlänge Tidning on ruotsalainen kuusipäiväinen sanomalehti. Sen kotikunta on Borlänge, ja se kuuluu nykyään Bonnier-konserniin. Lehden perusti vuonna 1885 Axel Lidman.
Borlänge Tidningin toimitus Borlängessä.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (ruotsiksi)
Breil Milano

Breil Milano on italialainen vuonna 1937 alkunsa saanut luksuskellomerkki. Kellot valmistetaan Sveitsissä. Kaikissa Breil Milano- kelloissa on vähintään 100 metrin vesitiiviys ja ruostumattomasta teräksestä valmistettu kuori. Merkki on lanseerattu kansainvälisesti vuonna 2002.
Breil Milanolla on myös korumallisto sekä nahkatuotteet, aurinkolasit ja tuoksut.
Breil Milano kelloja on myyty Suomessa marraskuusta 2008 alkaen ja koruja huhtikuusta 2009 alkaen.
Aiheesta muualla

BreilMilano.com
Anko

Anko saattaa tarkoittaa tai viitata seuraaviin:
anko, Krottikalojen japaninkielinen nimi.
anko, Punapaputahnan japaninkielinen nimi.
Keisari Ankō, Japanin entinen keisari.
Anko Mitarashi, henkilöhahmo Naruto-sarjassa.
Anko Itosu, modernin karaten isä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Anko”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Bouclier de Brennus

| Bouclier de Brennus |
| --- | --- |

Palkinnon antaja:  Ligue nationale de rugby
Maa:  Ranska
Ensimmäinen palkinto:  1892
Useimmin palkittu:  Stade Toulousain (22)
Viimeisin palkittu:  Stade Toulousain (2023)
Bouclier de Brennus eli Brennusin kilpi on Ranskan korkeimman rugby union sarjan Top 14 -mestaruuden voittajajoukkueelle myönnetty palkinto vuodesta 1892, sen perustamisvuodesta lähtien. Pokaali kantaa sen luojan Charles Brennusin, taiteilijakaivertajan ja Ranskan rugbyliiton perustajan nimeä. Kilpi on suunniteltu paroni Pierre de Coubertinin alkuperäisen piirustuksen mukaan.
Montpellier Hérault Rugby juhlimassa pokaalin kanssa mestaruutta vuonna 2022
Palkinto on saarnipuusta tehty levy, johon on kiinnitetty kaiverrettu messinkikilpi ja laatta. Ranskalaiset kutsuvat palkintoa lankuksi. Alkuperäinen palkinto sijoitettiin museoon vuonna 2003, koska palkinto ei kestänyt voitonjuhlia. Vuodesta 2004 lähtien mestaruuden voittajille on myönnetty identtinen kopio palkinnosta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Born 2 Rap

| Born 2 Rap The Game |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 29. marraskuuta 2019
 Tuottaja(t): The Game, Stat Quo, Cash "Wack100" Jones, Chris "Big Duke" Malloy, Azzouz, BongoByTheWay, Buddah Bless, DJ Khalil, Ed Sheeran, Focus…, Jacob Reske, Mike Wavvs, Mike Zombie, Nabeyin, Prince Productions, Streetrunner, Swizz Beatz, Tec Beatz, Titus E. Johnson, Travis Barker, Wallis Lane
 Tyylilaji: hip hop
 Kesto: 90.12
 Levy-yhtiö: Entertainment One, Prolific
The Gamen muut julkaisut
| 1992 2016 | Born 2 Rap 2019 | Drillmatic – Heart vs. Mind 2022 |
Singlet albumilta Born 2 Rap
 ”West Side” Julkaistu: 21. kesäkuuta 2019  ”Stainless” Julkaistu: 1. marraskuuta 2019
Born 2 Rap on yhdysvaltalaisen hip hop -artisti The Gamen studioalbumi, joka julkaistiin 29. marraskuuta 2019. Hän ilmoitti albumin jäävän hänen viimeisekseen, mutta julkaisi seuraavan albuminsa vuonna 2022.
Kappaleet

City of Sin – 1.43 (feat. Ed Sheeran)
No Smoke – 3.19 (feat. Miguel and Travis Barker)
Five Hundred Dollar Candles – 4.47 (feat. Dom Kennedy)
The Light – 3.18
Carmen Electra – 4.16 (feat. Mozzy, Osbe Chill & TOBi)
Dead Homies – 2.53 (feat.  Red Café)
Gold Daytonas – 2.37 (feat. Dom Kennedy)
West Side – 2.50
40 Ounce Love – 2.57 (feat. Just Liv)
Gucci Flip Flops – 3.43
Born 2 Rap – 4.00
Welcome Home – 4.33 (feat. Nipsey Hussle)
Help Me (Interlude) – 2.18 (feat. Sly)
I Didn't Wanna Write This Song – 4.21 (feat. Marsha Ambrosius)
The Code – 5.49 (feat. 21 Savage)
Stay Down – 3.36 (feat. Bryson Tiller)
Hug the Block – 4.57
Ask for Me – 2.38
Stainless – 3.59 (feat. Anderson .Paak)
Gangstas Make the Girls Go Wild – 2.48 (feat. Chris Brown)
Blood Thicker Than Water – 3.47 (feat. Trey Songz)
Rewind II – 2.24
One Life – 5.14 (feat. J. Stone & Masego)
Cross on Jesus Back – 3.28 (feat. D Smoke)
Roadside – 3.56 (feat. Ed Sheeran)
Antti Jalava (suomalainen kirjailija)

| Antti Jalava |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. heinäkuuta 1846 Masku
Kuollut: 3. heinäkuuta 1909 (62 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  opettaja, kääntäjä, toimittaja ja kirjailija.
Puoliso:  Alma Sofia Floman (1875–1909)
Antti (Anton) Fredrik Jalava (vuoteen 1906 Almberg; 18. heinäkuuta 1846 Masku – 3. heinäkuuta 1909 Helsinki) oli suomalainen opettaja, kääntäjä, toimittaja ja kirjailija.  Hän kirjoitti nimimerkeillä A.A ja A.F.A sekä Jalava. Jalava käänsi erityisesti unkarinkielistä kirjallisuutta suomeksi.
Henkilöhistoria

Jalavan vanhemmat olivat kirkkoherra Erik Anton Almberg ja Erika Landell. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun lukiosta 1863 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1868 ja maisteriksi 1869. Jalava toimi suomen kielen opettajana Helsingin ruotsalaisessa tyttökoulussa 1868–1876, Helsingin yksityisessä ruotsalaisessa lyseossa 1870–1871 sekä Helsingin normaalikoulussa 1871–1878. Hän oli Helsingin yliopiston ylimääräinen unkarin kielen lehtori 1881–1909, senaatin suomenkielen kääntäjä 1876–1909 sekä senaatin kirjapainon hoitaja 1887–1909.
Jalava oli säätyvaltiopäivillä talonpoikaissäädyn tulkkina 1877–1878, 1882, 1885, 1888 ja 1891. Pappissäädyn sihteerinä hän oli valtiopäivillä 1894, 1897, 1899 ja 1900. Jalava toimi Uuden Suomettaren ensimmäisenä päätoimittajana 1869–1870 ja sen jälkeen lehden avustajana nimimerkillä Matti ja julkaisi ”Helsinki-kirjeitä”. Hän toimi myös Suomalaisen teatterin johtokunnassa ja suomensi teatterille näytelmiä. Hän oli Suomalaisen kirjallisuuden seuran kielitieteellisen valiokunnan sihteeri sekä vuodesta 1902 seuran toinen varaesimies. Hän toimi myös Kansanvalistusseuran varaesimiehenä ja Helsingin Suomalaisen Klubin johtokunnan ensimmäisenä puheenjohtajana.
Jalava oli naimisissa vuodesta 1875 Alma Sofia Flomanin (1855–1922) kanssa. Perheessä oli neljä lasta. Viron kulttuurihistoriassa Jalava tunnetaan kirjeenvaihdostaan runoilija Lydia Koidulan kanssa.
Teoksia

Unkarin maa ja kansa: Neljäkymmentä matkakirjettä. Omakustanne. Helsinki 1876. (Perustuu kirjeisiin Unkarin matkalta 1874–1875.)
Kirjapainosta. Kansanvalistus-seura, Helsinki 1879
Unkarin kielen oppikirja (yhdessä J. Szinnyein kanssa). Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1880
Unkarin albumi, osa 1. Weilin & Göös 1881
Unkari, osat I ja II. 1882–1883
Tapani Szechenyi, elämäkerta. Kansanvalistus-seura, Helsinki 1901
Frans Deák, elämäkerta. Kansanvalistus-seura, Helsinki 1902
Kansallinen yhteistoiminta Unkarissa. Suomalaisuuden liiton julkaisuja 1.  Suomalainen liitto 1907
Kirjallisuutta

Jalava, Ilona: Antti Jalava: Tavallisen miehen tarina: Hänen omista kirjeistään ja puheistaan koonnut Ilona Jalava.  Helsinki:  Werner Söderström Osakeyhtiö, 1948.
Miesmaa, J. V.: ”Antti Jalava sanomalehtimiehenä”, Vuosien varrelta: Muistelmia ja tutkielmia, s. 5–68. Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1916.
Aiheesta muualla

Rakkauskirjeitä kansallisen innostuksen alkuajoilta, Suomen Kuvalehti, 20.03.1937, nro 12-13, s. 34, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Akihito

| Akihito 明仁 |
| --- | --- |
 Jōkō
 Akihito vuonna 2014
Japanin keisari
Valtakausi:  7. tammikuuta 1989 – 30. huhtikuuta 2019
Kruunajaiset:  12. marraskuuta 1990
Edeltäjä:  Hirohito
Seuraaja:  Naruhito

Syntynyt:  23. joulukuuta 1933 (ikä 90) Tokion keisarillinen palatsi
Puoliso:  Michiko
Lapset:  Naruhito Fumihito Sayako Kuroda
Suku:  Yamato
Isä:  Hirohito
Äiti:  Nagako
Uskonto:  šintolaisuus
Nimikirjoitus:  
Akihito (jap. 明仁, s. 23. joulukuuta 1933) on Japanin entinen keisari, joka hallitsi vuosina 1989–2019.
Varhaiset vuodet ja opinnot

Akihito on keisari Hirohiton ja keisarinna Nagakon viides lapsi ja vanhin poika. Yhdysvaltain pommittaessa Tokiota toisessa maailmansodassa Akihito evakuoitiin pääkaupungista sisämaahan, Nikkōn kaupunkiin. Hänen ollessaan evakossa Japani antautui.
Aluksi Akihito opiskeli aatelistolle varatussa Gakushūinin koulussa, mutta hänen opintoihinsa päätettiin tehdä täydennyksiä Japanin toisen maailmansodan jälkeisen perustuslain astuttua voimaan. Yhdysvaltain miehityksen aikana Akihito opiskeli englantia Elizabeth Gray Vining opettajanaan.
Vuonna 1952 Akihito julistettiin virallisesti kruununprinssiksi. Hänen ensimmäinen edustusmatkansa ulkomaille suuntautui Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, kuningatar Elisabet II:n kruunajaisiin.
Noustessaan kruununprinssiksi Akihito aloitti myös opintonsa Gakushūin-yliopistossa pääaineenaan politiikan tutkimus ja taloustiede.
Avioliitto ja lapset

Akihito meni naimisiin Shōda Michikon kanssa 10. huhtikuuta 1959. Pari tapasi tenniskentällä, minkä vuoksi heidän suhteestaan alettiin puhua "tenniskenttäromanssina". Akihito rikkoi yli 1500 vuotta vanhoja perinteitä, sillä Michiko ei ollut aateliston jäsen, vaan varakkaan liikemiehen tytär. Parille syntyi kolme lasta:
kruununprinssi, nykyinen keisari Naruhito (s. 1960)
prinssi Fumihito (s. 1965)
Sayako Kuroda, entinen prinsessa (s.1969)
Keisarina

Toisen maailmansodan jälkeen Hirohito oli joutunut myöntämään, ettei ole jumalaista alkuperää. Hän pyrki tuomaan keisari-instituutiota lähemmäksi tavallisia ihmisiä, mutta Japanin konservatiiviset piirit vastustivat tätä.
Akihito nousi valtaan isänsä kuoltua 7. tammikuuta 1989 ja hänet vihittiin virallisesti keisariksi shintoseremonioin 12. marraskuuta 1990. Kruunajaisiin osallistui noin 2500 kutsuvierasta yhteensä 158 maasta. Kruunajaiset maksoivat 80 miljardia jeniä ja itse seremonia kesti vain puoli tuntia. Valtaan noustessaan Akihito lupasi uudistaa keisari-instituutiota ja huolehtia siitä, että se sopisi moderniin Japaniin, ja että hän harkitsisi aina kaikessa japanilaisten onnellisuutta.
Keisaripari on tehnyt lukuisia valtiovierailuja sekä kruununprinssiparina että hallitsijaparina. Lokakuussa 1992 Akihito vieraili Kiinassa, mikä oli Japanin keisarille ensimmäinen Kiinan-vierailu.
Toukokuussa 2000 Akihito vieraili Suomessa. Tämä ei ollut hänen ensimmäinen vierailunsa Suomeen, koska hän oli käynyt Suomessa jo vuonna 1985, jolloin hän oli tosin kruununprinssi.
Vuoden 2011 maanjäristyksen ja tsunamin jälkimainingeissa Akihito vaimoineen kiersi katsomassa vahinkoja. Hänet kuvattiin myös kyykistyneenä katastrofista selvinneiden viereen. Tätä pidettiin merkittävänä eleenä keisarilta.
Keisarilla on ollut jonkin verran ongelmia terveytensä kanssa: vuonna 2003 hän sai eturauhassyöpädiagnoosin ja vuonna 2012 hänelle tehtiin ohitusleikkaus.
Keisarina > Vallasta luopuminen

Heinäkuussa 2016 levisi japanilaisissa tiedotusvälineissä huhu, jonka mukaan keisari Akihito luopuisi lähivuosina vallasta terveydellisiin syihinsä vedoten ensimmäisenä keisarina yli kahteensataan vuoteen. Palatsi kuitenkin kiisti jyrkästi väitteet pian sanoen, ettei keisarilla ole aikomusta luopua vallasta.
Kesäkuussa 2017 Japanin parlamentti kuitenkin hyväksyi lain, joka mahdollistaa Akihiton eroamisen. Iäkäs keisari oli kärsinyt terveysongelmista ja esittänyt toiveensa jättää tehtävänsä. Joulukuussa 2017 Japanin hallitus ilmoitti, että Akihito luopuu kruunusta.
Virallisesti keisari luopui vallasta 30. huhtikuuta 2019 ja valta siirtyi kruununprinssi Naruhitolle. Kyseessä on ensimmäinen kerta 200 vuoteen, kun Japanin keisari luopuu vallasta. Edellinen vallasta luopunut keisari oli Kōkaku, joka luopui vallasta vuonna 1817.
Akihiton valtakausi tunnettiin japaniksi nimellä heisei-kausi. Hänen seuraajansa Naruhiton valtakausi on nimeltään reiwa-kausi.
Vallasta luopumisen jälkeen ja mielenkiinnonkohteet

Maaliskuussa 2020 Akihito ja Michiko muuttivat pois keisarillisesta palatsista. He ovat sittemmin asuneet Takanawan palatsissa. Entisen keisarin ja tämän vaimon on kerrottu viettävän rauhallisia eläkepäiviä, joihin kuuluvat kävelyt aamuisin ja iltaisin sekä runsas lukeminen.
Akihito on opiskellut iktyologiaa ja erikoistunut tokkokaloihin. Näihin kuuluva Akihiton suku, jossa on kaksi lajia, on nimetty keisarin mukaan. Akihito on myös kirjoittanut tieteellisiä artikkeleita iktyologian saralta muun muassa Gene-julkaisussa. Lisäksi hän on Japanin iktyologisen seuran jäsen ja julkaisi 30 tieteellistä artikkelia seuran lehdessä vuosina 1963–1989. Hän julkaisi artikkeleita myös valtaan noustuaan.
Kunnianosoituksia > Japanilaiset

Krysanteemiritarikunta (suurmestari, 1989)
Keisaripuun kukkien ritarikunta (suurmestari, 1989)
Pyhän aarteen ritarikunta (suurmestari, 1989)
Kulttuurin ritarikunta (suurmestari, 1989)
Lähde:
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Itävallan tasavallan kunniamitali (Itävalta, 1999)
Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunta (Suomi, 1986)
Elefanttiritarikunta (Tanska, 1953)
Pyhän Olavin ritarikunta (Norja, 2001)
Marianmaan ristin ritarikunta (Viro, 2007)
Pyhän Jaakon miekan sotilaallinen ritarikunta (Portugali, 1993)
Henrik Purjehtijan ritarikunta (Portugali, 1998)
Kultainen talja (Espanja, 1985)
Hyvän toivon ritarikunta (Etelä-Afrikka, 1995)
Asteekkikotkan ritarikunta (Meksiko)
Vytautas Suuren ritarikunta (Liettua, 2007)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Akihito Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Hirohito | Japanin keisari 1989–2019 | Seuraaja: Naruhito |
Battlefield V

| Battlefield V |
| --- | --- |

Kehittäjä:   EA DICE  Criterion Games (Firestorm-pelimuoto) 
Julkaisija:  Electronic Arts
Jakelija:  Humble Store, PlayStation Store, Microsoft Store, Origin ja Steam
Tuottaja:   Aleksander Grøndal  Andreas Morell  David Sirland  Lars Gustavsson  Ryan McArthur 
Suunnittelija:   Daniel Berlin  Nathalie Ek  Ross Darvill  Eric Holmes 
Käsikirjoittaja:  Steven Hall
Taiteilija:   Carlos Villarreal Kwasek  Conny Bergqvist  Joakim Stigsson 
Säveltäjä:   Patrik Andrén  Johan Söderqvist 
Pelisarja:  Battlefield
Pelimoottori:  Frostbite
Julkaistu:   20. marraskuuta 2018
Lajityyppi:  ensimmäisen persoonan ammuntapeli, battle royale
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  ESRB: M  Virheellinen ESRB-arvo PEGI: 16
Alusta:  Microsoft Windows, PlayStation 4, Xbox One
Jakelumuoto:  optinen levy, digitaalinen lataus
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK      : 
Battlefield V on DICE:n kehittämä ja Electronic Artsin julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli, joka julkaistiin marraskuussa 2018 PlayStation 4:lle, Microsoft Windowsille ja Xbox Onelle. Peli on viidestoista osa Battlefield-sarjassa ja neljäs osa, joka sijoittuu toiseen maailmansotaan. Graafisesti ja tyylillisesti peli on lähellä edeltäjäänsä Battlefield 1:tä (2016), joka sijoittuu ensimmäiseen maailmansotaan.
Jo ennen julkaisupäivää peli aiheutti kohun selvällä historiallisella epätarkkuudellaan sekä naissotilaiden ilmestymisellä taistelukentille. Ennakkotilauslukujen paljastuttua hyvin heikoiksi peliä muutettiin autenttisemmaksi, mutta hyvistä arvosteluista huolimatta peli oli kaupallinen pettymys. Helmikuuhun 2019 mennessä peliä oli myyty 7,3 miljoonaa kappaletta, mikä oli miljoonan verran odotettua vähemmän.
Pelaaminen > Yksinpeli

Pelin yksinpelikampanja jatkaa Battlefield 1:n esittelemää formaattia, sotatarinoita (engl. War Stories), joissa seurataan toista maailmansotaa eri henkilöhahmojen kantilta ympäri Eurooppaa ja Pohjois-Afrikkaa. Sotatarinat ja hahmot ovat kuvitteellisia, mutta ne pitävät sisällään todellisia historiallisia elementtejä: esimerkiksi Norjan vastarintaliikkeestä kertovassa tehtävässä sabotoidaan natsi-Saksan ydinohjelmaa, mikä perustuu vuonna 1943 toteutettuun operaatio Gunnersideen. Yksinpelitarinat on käsikirjoittanut brittiläinen kirjailija Steven Hall.