stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pylos (Elis)
Maantiede

Pylos sijaitsi varsinaisessa Eliissä eli Koile Eliissä (”Kovera Elis") länteen Eliin kaupungista. Pausanias kuvaa sen sijainneen vuoristotiellä, joka johti Eliin kaupungista Olympiaan, paikassa, jossa Ladon-joki laskee Peneios-jokeen. Strabon lisää, että lähellä sijaitsi Skollion- eli Skollis-vuori. Nykyisin kaupungin paikka on Armátovan kukkulalla Pineióksen tekojärven itärannalla olevassa niemessä, vajaan kilometrin länsiluoteeseen Agrapidochórin kylästä.
Pausanias antaa kaupungin etäisyydeksi Eliin kaupunkiin 80 stadioninmittaa. Diodoros Sisilialaisen mukaan etäisyys oli 70 stadionia ja Plinius vanhemman mukaan 12 roomalaista mailia. Pyloksen kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen pienikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu alle 100 ja ehkä jopa alle 25 neliökilometriä.
Varsinaisen Eliin Pylosta ei tule sekoittaa Pylokseen Trifyliassa, eikä myöskään Pylokseen Messeniassa, joka kytkeytyi Homeroksen esihistorialliseen Pylokseen.
Historia

Eliin Pyloksen perustajana pidettiin kreikkalaisessa mytologiassa Pylasta (myös Pylos, Pylon), Kteson Megaralaisen poikaa, joka perusti myös Messenian Pyloksen. Kun Neleus karkotti hänet Messenian Pyloksesta, hän siirtyi Eliihin ja perusti sinne uuden Pyloksen. Herakleen sanottiin tuhonneen Pyloksen, jonka jälkeen elisläiset olisivat kunnostaneet sen, mutta tämä kertomus liittyy ennemmin Messenian Pylokseen.
Antiikin aikana käytiin paljon keskustelua siitä, missä Homeroksen Pylos oli sijainnut. Pyloslaiset itse katsoivat, että heidän kaupunkinsa olisi ollut paikka, johon Homeros viittaa sanoessaan Alfeios-joen virtaavan ”Pylos-maan halki”. Tämä ei pidä paikkaansa, sillä Homeroksen Pylos sijaitsi etelämpänä myöhemmän Messenian alueella, ja myös Alfeios virtasi selvästi etelämpänä. Jo Strabon osoitti, ettei väite Eliin Pyloksesta Homeroksen Pyloksena voi mitenkään olla tosi, mutta myöhemmin ajatuksen hyväksyi vielä Pausanias. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Pylios (Πύλιος).
Muiden elisläisten kaupunkien tavoin Pylos esiintyy vain harvoin historiassa. Vaikka kaupunki on luetteloitu nykytutkimuksessa polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Spartalaiset valtasivat kaupungin vuonna 402 eaa. hyökättyään Eliihin. Pylos mainitaan paikkana, johon Eliin kaupungista karkotetut demokratian kannattajat asettuivat vuonna 366 eaa. sotiakseen kotikaupunkiaan vastaan. Elisläiset valtasivat Pyloksen ja tuhosivat sen. Pausanias, joka kävi paikalla 100-luvulla jaa., näki Pyloksessa vain raunioita, ja se vaikuttaa olleen tuossa vaiheessa jo kauan autiona.
Kaupungin paikalla on suoritettu laajoja arkeologisia kaivauksia.
Rakennukset ja löydökset

Kaupungin paikalta Armátovan kukkulalta on löydetty kaupunkikeskus, joka ajoitetaan noin vuoteen 425 eaa. Siellä ei ole ollut monumentaalirakennuksia, vaan mahdolliset julkiset rakennukset ovat olleet saman tyyppisiä kuin tavalliset talot.
Tavajoki

Tavajoki (ven. Табойоки, Tavojoki) on Koutajoen vesistöön kuuluva joki Karjalan tasavallassa Venäjällä. Joki on yhdessä Oulankajoen ja Pistojoen kanssa yksi Kuusamon - Kainuun runsasjärviseltä ylänköalueelta Kuusamon itäosasta Vienanmeren suuntaan laskevista joista. Joki saa alkunsa Karjalan tasavallassa sijaitsevasta Tavajärvestä ja laskee niin ikään Karjalan tasavallassa sijaitsevaan Pääjärveen. Joen valuma-alueen pinta-ala on 339,5 km².
Ennen Toista maailmansotaa joki virtasi yläosaltaan Suomen alueella Kuusamossa. Suomelta Neuvostoliitolle luovutetulle Sallan–Kuusamon alueelle ulottuvana se tuli Toisen maailmansodan jälkeen kuulumaan kokonaan Neuvostoliittoon ja sittemmin Venäjään. Joen latvavesistä ulottuu Suomen puolelle joitakin pieniä järviä ja lampia Kuusamon itäosassa lähellä itärajaa. Näistä suurimpia ovat Ali-Heikinjärvi ja Yli-Heikinjärvi, joiden lasku-uomana Tavajärveen on Suomesta Venäjän puolelle virtaava Pajujoki.
Tattarisuon silta

| Tattarisuon silta |
| --- | --- |
 Sillasta näkyy maan pinnalle vain kansilaatan reunaa.
Ajokaistoja:  6
Ylittää:  Tattarisuo-Kivikon pehmeikköalueen
Sijainti:  Kivikko, Helsinki
Ylläpitäjä:  Liikennevirasto
Siltatyyppi:  teräsbetoninen laattasilta
Pisin jänneväli:  5,8 m
Pituus:  470 m
Leveys:  36–50,5 m
Avattu liikenteelle:  1970
Koordinaatit:  60°14′44″N, 025°03′27″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Tattarisuon silta eli Tattarisuon pehmeikkösilta on betoninen laattasilta Lahdenväylällä Tattariharjun teollisuusalueen kohdalla Kivikon osa-alueella Helsingissä. Silta ylittää moottoritien alla olevan turvekerrostuman ja se on lähes kokonaan näkymättömissä eli eräänlainen piilosilta.
Tattarisuon silta on pinta-alaltaan Suomen toiseksi suurin silta, suurin on Tähtiniemen silta. Sillan kokonaispinta-ala on 20 330 m2, pituus 470 metriä ja leveys vaihtelee 36 metristä 50,5 metriin. Laattasillassa on 84 aukkoa ja sen pisin jänneväli on 5,8 metriä. Silta valmistui vuonna 1970.
Vuonna 2009 vedettiin kaukolämpölinja sillan ja valtatie 4:n ali. Kuva on otettu Kivikon puolelta.
Tattarisuon silta on rakennettu valamalla poikittaispalkit 300×300 mm:n teräsbetonisten lyöntipaalujen varaan ja latomalla palkkien väliin palkkielementit (laattaelementit), joiden varaan sillan kansilaatta valettiin. Elementtien ja paikallavalun muodostama rakenne toimii liittorakenteena.
Pehmeikkösiltaa käytetään tiepohjan rakentamiseen silloin, kun esimerkiksi pengerpaalutus eli penkereen rakentaminen paalutuksen ja paaluhattujen tai paalutuksen ja yhtenäisen paalulaatan avulla ei ole riittävä tai niitä ei voi muutoin käyttää. Pehmeikkösilta voi tulla myös korkeaa pengertä halvemmaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tattarisuon silta Wikimedia Commonsissa
Leppänen, Marko: Alinen moottoritien malliin Esoteerinen maantiede ja periferiaterapia.  6.1.2013. Blogger.
Pyhän Katariinan ruotsalainen kirkko

Pyhän Katariinan kirkko Pienellä Tallikadulla. Kirkon oikealla puolella on Ruotsin konsulaatin päärakennus.
Toisen kerroksen kirkkosali heinäkuussa 2009.
Pyhän Katariinan ruotsalainen kirkko (ruots. Sankta Katarina kyrka, ven. Шве́дская лютера́нская це́рковь свято́й Екатери́ны, Švedskaja ljuteranskaja tserkov svjatoi Jekateriny) on Pietarissa Venäjällä sijaitseva ruotsalaisen luterilaisen seurakunnan kirkkorakennus. Vuonna 1865 valmistuneen kirkon osoite on Pieni Tallikatu (Malaja Konjušennaja) 1. Lähimmät metroasemat ovat Nevski prospekt ja Gostinyi dvor.
Seurakunnan historia

Pietarin ruotsalainen seurakunta syntyi vuonna 1745, jolloin kaupungin luterilainen suomalais-ruotsalainen seurakunta jakautui kielirajan mukaan. Samalla jaettiin Tallikatujen välissä sijainnut seurakunnan tontti. Vanha puukirkko jäi suomalaisen seurakunnan haltuun. Ruotsalainen seurakunta piti jumalanpalveluksiaan yksityistalossa, kunnes vuosina 1767–1769 Ruotsalaisen kujan (Švedski pereulok) varrelle rakennettiin 300 hengelle mitoitettu kivinen kirkkorakennus. Sen suunnittelijana on pidetty Juri Felteniä. Kirkko vihittiin tuolloin hallinneen Katariina II:n suojeluspyhimyksen mukaan Pyhän Katariinan kirkoksi.
Kirkkorakennus

Nykyinen Pienen Tallikadun varrella sijaitseva kirkkorakennus pystytettiin vuosina 1863–1865. Romaanista tyyliä edustavan kirkon on suunnitellut seurakunnan jäsen, ruotsalainen arkkitehti Carl Anderson. 1200 seurakuntalaiselle mitoitettu rakennus maksoi sata tuhatta ruplaa, joista osan lahjoitti kreivi Alexander Armfelt. Keisari Aleksanteri II osallistui kustannuksiin viidellä tuhannella ruplalla.
Kolmilaivaista kirkkosalia koristivat virolaisen taiteilijan Johann Kölerin maalaukset. Kymmenen vuoden kuluttua rakennuksen valmistumisesta sinne hankittiin urut. Kirkon yhteydessä toimi vuonna 1824 perustettu ruotsinkielinen kirkkokoulu, jossa oli opetusta myös suomenkielisille lapsille, ennen kuin perustettiin oma kirkkokoulu. lastenkoti ja muita hyväntekeväisyyslaitoksia. Kirkon vieressä sijaitsevan, vuosina 1904–1905 rakennetun jugendtyylisen vuokratalon on suunnitellut seurakuntaan kuulunut arkkitehti Fredrik Lidvall. Sen pihalla sijaitseva 460-paikkainen Katariinan konserttisali oli aikanaan yksi Pietarin kulttuurielämän keskuksista.
Seurakunnan tapahtumia ja viimeisiä vaiheita

Valtaosa pyhän Katariinan seurakunnan jäsenistä oli suomenruotsalaisia. 1800-luvun lopussa seurakuntalaisia oli kuudesta seitsemään tuhatta, mutta sen jälkeen heidän määränsä alkoi vähetä. Suurin osa oli käsityöläisiä, palvelusväkeä, työläisiä, virkamiehiä ja sotilaita. Heidän joukossaan oli mm. taiteilija Benjamin Patersen, Nobelin tehtailijasukua, balettimestari Pehr Christian Johansson, Katariinan kirkossa naimisiin vihitty Carl Gustaf Mannerheim sekä Bolinin, Fabergén ja Tillanderin kultaseppäsukujen jäseniä. Seurakunnan kirkkoherroista tunnetuimpia ovat Eric Gustaf Ehrström (kirkkoherrana vuosina 1826–1835) ja kapellimestari Robert Kajanuksen veli Herman Kajanus (1886–1913). Molemmat ovat laatineet seurakunnan historiaa käsittelevän tutkimuksen.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen valtaosa seurakuntalaisista siirtyi Suomeen tai Ruotsiin. Seurakunnan ylläpitämä koulu ja lastenkoti lakkautettiin ja sen kirkkorakennus alkoi rappeutua. Jumalanpalveluksia pitivät ajoittain Artur Malmgren ja suomalaisen seurakunnan kirkkoherra Jalmari Laurikkala. Kirkkovaltuuston puheenjohtaja John Tuneld yritti ylläpitää seurakunnan toimintaa Ruotsin valtion tuella. Tuneldin muutettua Ruotsiin vuonna 1936 kirkkorakennus otettiin valtion haltuun ja siitä tehtiin liikuntasali.
Uudelleen perustettu seurakunta

Uudelleen perustettu seurakunta järjesti rakennuksessa ensimmäisen jumalanpalveluksensa joulukuussa 1991. Syyskuussa 1993 seurakunta sai haltuunsa osan kirkkorakennuksesta ja vuonna 2002 koko rakennuksen. Sen restaurointi aloitettiin vuonna 2004. Jumalanpalveluksia pitää kerran kuukaudessa Suomesta saapuva pappi. Seurakuntalaisia on noin sata, joista useimmat eivät osaa ruotsia.
Kirjallisuutta

Ehrström, Eric Gustav. Historisk Beskrifning öfwer S:t Catharina och S:t Maria Församlingar, ellever Swenska och Finska Församlingarna i S:t Petersburg. Åbo, 1829.
Kajanus, Herman. St Katarina svenska församlings i St Peteersburg historie på grund av kyrkorådsprotokoll och upplevelser. Ekenes, 1980.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tietoa Pyhän Katariinan seurakunnan kirkonarkistoista (Arkistolaitos)
Taulukko (esitysmuoto)

Taulukon osat: otsikko, sarakeotsikot, sarakkeet ja rivit (1 ja 2).
Taulukko voidaan muodostaa myös ilman numerotietoja.
Taulukko on numero- ja tekstitietojen yhdistelmä, jossa aineisto on järjestetty systemaattisesti vaakasuoriin riveihin ja pystysuoriin sarakkeisiin.
Taulukkoon kuuluu useita sarakkeita. Ne ovat sisällöltään toisistaan erillisiä eli toisensa poissulkevia. Taulukon osat ovat otsikko, sarakeotsikot, sarakkeet ja rivit sekä mahdollisesti summasarake tai -rivi, jossa näkyy kyseisen rivin tai sarakkeen summa, keskiarvo tai muu lopputulema.
|  | Right handed | Left handed | Total |
| --- | --- | --- | --- |
| Male | 43 | 9 | 52 |
| Female | 44 | 4 | 48 |
| Total | 87 | 13 | 100 |
Taulukkoa käytetään muun muassa esseessä antamaan lukijalle täsmällisiä ja havainnollisia tietoja. Muita taulukon käyttökohteita ovat esimerkiksi kertotaulu, urheilun sarjataulukko ja tulostaulukko sekä vertailutaulukko, hintataulukko ja pistetaulukko. Taulukko eroaa tilastosta siinä, että tilasto voidaan esittää myös graafisena kuvaajana. Asetelmaksi kutsutaan sellaista taulukoitua esitystä, joka on taulukkoa epämääräisempi (sarakkeet tai rivit ovat sisällöltään osittain päällekkäisiä).
Sana taulukko on tullut suomen kielessä käyttöön Knut Cannelinin laatimassa sanakirjassa vuonna 1913. Tätä ennen asiasta käytettiin vierasperäisiä nimiä kuten tabelli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taulukko (esitysmuoto) Wikimedia Commonsissa
Pyranteeli

| --- | --- |


Pyranteeli
Systemaattinen (IUPAC) nimi
1-metyyli-2-[(E)-2-tiofen-2-yylietenyyli]-5,6-dihydro-4H-pyrimidiini
Tunnisteet
CAS-numero: 15686-83-6
ATC-koodi: P02CC01
PubChem CID: 708857
DrugBank: DB11156
Kemialliset tiedot
Kaava: C11H14N2S 
Moolimassa: 206,312
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 178–179 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Pyranteeli (C11H14SN2) on heterosyklinen dihydropyrimidiinijohdannaisin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä ja eläinlääketieteessä loismatojen häätöön. Pyranteeli kuuluu WHO:n laatimaan keskeisimpien lääkeaineiden luetteloon.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa pyranteeli on keltaista kiteistä ainetta. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten dimetyyliformamidiin ja dimetyylisulfoksidiin. Pyranteeli tehoaa sukkulamatoihin kuten suolinkaiseen, kihomatoon ja hakamatoihin. Pyranteelin vaikutusmekanismi perustuu siihen, että se sitoutuu nikotiiniasetyylikoliinireseptoreihin ja salpaa ne. Tällöin loismadot halvaantuvat ja poistuvat elimistöstä ulosteiden mukana. Pyranteelia käytetään ihmisten lisäksi myös koirien, kissojen, hevosten ja sikojen loismatojen häätöön. Tyypillisesti sitä käytetään pamoaatti- (emboaatti-), sitraatti- tai tartraattisuolana.
Haittavaikutukset

Tyypillisimpiä pyranteelin aiheuttamia haittavaikutuksia ovat vatsakivut ja -krampit, huonovointisuus, ripuli, huimaus ja lisäksi allergisia iho-oireita voi esiintyä.
Valmistus

Pyranteelia voidaan valmistaa 2-tiofeenialdehydin ja 1,2-dimetyylidihydropyrimidiinin välisellä reaktiolla. Toisessa valmistusmenetelmässä tiofeenialdehydi kondensoituu syanoetikkahapon kanssa. Muodostuva tuote hydrolysoidaan happamissa olosuhteissa ja tätä seuraa reaktio propaanisulfonin kanssa. Viimeinen vaihe on reaktio N-metyylitrimetyleenidiamiinin kanssa, mikä muodostaa pyranteelia.
Tauria

Pohjoisen Mustanmeren kreikkalaiset siirtokunnat.
Tauria, Tauris (m.kreik. Ταυρίς) tai Taurike (Ταυρική, Taurikē, door.kreik. Ταυρικά, Taurika; lat. Taurica) eli Taurien Khersonesos (m.kreik. Χερσόνησος Ταυρική, Khersonēsos Taurikē) oli antiikin aikainen nimitys nykyiselle Krimin niemimaalle. Kreikkalaiset perustivat alueelle siirtokuntia 600-luvulla eaa. Taurian tärkeimpiä kaupunkeja oli nykyisen Sevastopolin liepeillä sijainnut Khersonesos, jonka perustivat Herakleia Pontiken asukkaat.
Nykyisen Sevastopolin alueella sijaitsevan Khersonesoksen raunioita. Kohde on valittu yhdeksi Ukrainan seitsemästä ihmeestä.
Aiheesta muualla

Korpela, Jukka: Krim Ukrainan ja Venäjän välissä (Idäntutkimus 1/2009, pdf) (suomeksi) (helsinki.fi/idantutkimus)
Ancient city-states on the northern Black Sea coast (englanniksi) (encyclopediaofukraine.com)
Puuma

| Puuma |
| --- | --- |
 Eteläamerikkalainen puuma.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Feliformia
Heimo::  Kissaeläimet Felidae
Alaheimo::  Kissat Felinae
Suku::  Puma
Laji::  concolor
Kaksiosainen nimi
 Puma concolor  (Linnaeus, 1771) 
 Puuman levinneisyys
Alalajit
 P. c. concolor  P. c. couguar 
Katso myös
   Puuma Wikispeciesissä   Puuma Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Puuma (tieteellinen nimi vuodesta 1993 Puma concolor, sitä ennen Felis concolor) on Amerikassa elävä kissaeläin. Sen levinneisyysalueeseen kuuluu periaatteessa koko Keski- ja Etelä-Amerikka lukuun ottamatta niitä melko laajoja alueita, joilta ihminen on sen hävittänyt. Pohjois-Amerikassa sitä esiintyy Kalliovuorten alueella Yukonin territorion etelärajoille saakka, sekä Floridassa, jossa elää erillisenä populaationa uhanalainen floridanpuuma.
Puumasta on suomeksi käytetty myös nimityksiä kuguaari (englannin sanasta ”cougar”), vuorileijona (”mountain lion”), amerikanleijona, puuleijona ja hopealeijona, mutta nykykielessä puuma on vakiintunut lajin lähes yksinomaiseksi nimeksi.
Alalajit ja populaatiot

Puuma jaettiin aikaisemmin kuuteen alalajiin (suluissa elinalueet):
P. c. couguar (Pohjois-Amerikka)
P. c. costaricensis (Keski-Amerikka)
P. c. capricornensis (eteläinen Etelä-Amerikka)
P. c. concolor (pohjoinen Pohjois-Amerikka)
P. c. cabrerae (keskinen Etelä-Amerikka)
P. c. puma (eteläinen Etelä-Amerikka)
Nykyisin tunnistetaan vain kaksi alalajia:
P. c. concolor (Etelä-Amerikka, mahdollisesti ilman Andien länsipuolta mantereen pohjoisosassa)
P. c. couguar (Pohjois- ja Keski-Amerikka, mahdollisesti myös Etelä-Amerikan pohjoisosat Andeilta länteen. Floridassa elää erillinen pieni floridanpuumien populaatio.)
Tuntomerkit

Puumalla on lyhyt ja pehmeä karva, jonka väri vaihtelee hopeanharmaasta tai kellanruskeasta punertavanruskeaan tai tummanruskeaan. Turkki on tumminta selkän keskiosassa ja hännässä. Leuassa, huulissa, kurkussa ja vatsassa on vaaleaa karvaa. Melanismia ei esiinny, ja albinismi on harvinaista. Aikuisella puumalla ei ole täpliä, mutta nuorilla yksilöillä on raitoja ja pennuilla tummia täpliä. Puuman korvalehdet ovat pienet ja pyöreät.
Eteläamerikkalainen Puma concolor concolor on pienempi kuin pohjoisamerikkalainen P. c. couguar. Sen ruumis on 85–150 senttimetriä pitkä, häntä 45–82 senttimetriä ja säkäkorkeus 66–81 senttimetriä. Koiras painaa 50–65 kilogrammaa ja naaras 25–45 kilogrammaa. Viileiden seutujen yksilöt ovat suurikokoisempia kuin lämpimien seutujen yksilöt, ja niiden turkki on yleensä vaaleampi. Trooppisilla seuduilla elävillä yksilöillä on turkissa usein voimakkaan tiilenpunaista sävyä.
Pohjois- ja keskiamerikkalainen Puma concolor couguar on suurikokoisempi kuin eteläamerikkalainen alalaji. Koiraan ruumis on 108–152 senttimetriä, häntä 53–92 senttimetriä ja säkäkorkeus 43–79 senttimetriä. Koiras painaa 52–91 kilogrammaa ja naaras 34–57 kilogrammaa. Suurikokoisimmat yksilöt elävät alalajin levinneisyysalueen lauhkeimmilla reunoilla.
Elintavat

Puuma ei karju, vaan se päästelee monenlaisia muita ääniä, kuten siritystä, sähinää, murinaa ja vihellyksiä. Puumat väistävät susia, karhuja ja jaguaareja mutta eivät kojootteja.
Eteläamerikkalainen puuma syö monenlaista eläinravintoa suurista nisäkkäistä keskikokoisiin ja pieniin nisäkkäisiin, lintuihin ja matelijoihin. Se voi saalistaa myös karjaa. Puuma saalistaa kaikkina vuorokaudenaikoina, mutta useimmin hämärässä tai öisin. Puuma on taitava kiipeilijä, mutta se saalistaa etupäässä maassa. Se vaanii saalistaan hyvin lähelle ja hyökkää sitten sen kimppuun.
Elinympäristöt

Puuma on hyvin sopeutuvainen, minkä takia sitä esiintyykin hyvin laajalti ja mitä erilaisimmilla alueilla: lumisilla ja kallioisilla vuorilla, aroilla, autiomaissa, lauhkeissa ja trooppisissa metsissä sekä jopa rannikoiden hiekkadyyneillä. Puuma käyttää vakituista majapaikkaa (luolaa) ainoastaan lisääntymisaikanaan. Turkkinsa ansiosta puuma sietää sekä hellettä että pakkasta, mutta talveksi se joutuu laskeutumaan vuorilta laaksoihin – tärkeimpien saaliseläintensä mukana.
Puuma on sopeutunut elämään hietikoilla ja kalliolla: sen väri muistuttaa hiekkaa ja se voi loikata jopa kymmenen metriä kerralla.
Lisääntyminen

Puuma saavuttaa sukukypsyyden 18–36 kuukauden ikäisenä, ja se elää luonnossa noin 16-vuotiaaksi. Puuma elää yleensä yksin omalla reviirillään, paitsi lyhyen parittelukauden aikana. Puuma saa poikasia ympäri vuoden, Pohjois-Amerikassa yleisimmin huhtikuun ja syyskuun välisenä aikana. Raskaus kestää 82–98 vuorokautta. Emo saa poikasia kerrallaan yhdestä viiteen, yleensä kaksi tai kolme. Poikaset vieroittuvat emostaan viimeistään kaksivuotiaina. Naaraspennut perustavat usein aikuistuttuaan reviirinsä lähelle emonsa reviiriä, mutta urospennut vaeltavat hyvin kauas synnyinseuduiltaan.
Puuma ja ihminen

Aikoinaan puuma oli yleinen lähes koko Amerikan mantereella, mutta nykyisin se on hävinnyt monilta entisiltä elinalueiltaan. Pääsyynä ovat karjankasvattajat, jotka ovat tappaneet puumia syyttäen niitä karjantappamisista, monesti aiheetta. Joiltakin alueilta puumakanta on hävitetty peurojen ”suojelemiseksi”. Tuloksena oli peurakannan nopea kasvu, koska mikään petoeläin ei ollut sitä säätelemässä. Sitä taas seurasi ylilaidunnus, peurojen ravinnon loppuminen ja suurten peuramäärien nälkäkuolema. Toinen yleinen uhka puumille on salametsästys.
Puuman hyökkäyksiä ihmisen kimppuun on raportoitu vuosina 1890–2004 yhteensä 108, joista kaksikymmentä oli kuolintapauksia.
Suojelu

Puuma on rauhoitettu, mutta tämäkään ei säästä sitä karjatilallisten vihalta. Puumia ammutaan edelleen karjan suojelemiseksi, vaikka se harvoin käy kotieläinten kimppuun. Nykyään on perustettu useita puumansuojeluyhdistyksiä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Puuma (Puma concolor)
ITIS: Puma concolor (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Puma concolor, the Cougar (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Puma concolor:  Wikidata: Q35255  Wikispecies: Puma concolor  ADW: Puma_concolor  BioLib: 1995  BOLD: 12521  CoL: 4QHKG  EoL: 311910  FEIS: puco  GBIF: 2435099  iNaturalist: 42007  IRMNG: 10212875  ITIS: 552479  IUCN: 18868  MDD: 1006017  MSW: 14000204  NatureServe: 2.101637  NCBI: 9696  Observation.org: 83735  Open Tree of Life: 42307  Paleobiology Database: 51265  Species+: 6330  TSA: 15179 
Felis concolor:  Wikidata: Q109647288  CoL: 3DXV5  EPPO: FELICO  GBIF: 2435104  ITIS: 180587  ZooBank: BB3822FD-503E-4614-8531-42E7D04F0D71 
Kalifornialainen puuma.
Puuma on taitava kiipeilijä.
Puumanpentuja
Pýlos

| Pýlos Πύλος |
| --- | --- |
 Pýloksen kaupunkia, taustalla Sfaktirían saari.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Pýlos
 Koordinaatit: 36°54′47″N, 21°41′46″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos,Länsi-Kreikka jaJooniansaaret
Alue:  Peloponnesos
Alueyksikkö:  Messenia
Kunta:  Pýlos-Néstoras
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  440501
Väkiluku (2011):  5 287
 – Kaupunki­yhdys­kunta:  2 767
 – Kaupunki:  2 345
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  240 01
Suuntanumero(t):  27230
Rekisterikilpi:  KM
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pýlos (kreik. Πύλος; transl. myös Pílos), italialaisittain Navaríno (kreik. Ναβαρίνο, Ναυαρίνο), on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Pýlos-Néstoraksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Πύλου, Dimotikí Enótita Pýlou) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Messenian alueyksikössä Peloponnesoksen alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 5 287 ja varsinaisen Pýloksen kaupungin väkiluku 2 345 (vuonna 2011). Pýlos on Pýlos-Néstoraksen kunnan kuntakeskus.
Pýloksen kaupunki sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan lounaisosassa niemimaan länsirannikolla Navarínonlahden eli Pýloksenlahden rannalla. Kaupungin edustalla sijaitsee Sfaktirían saari sekä pienemmät Pýloksen saari eli Tsichlí Bampá ja Koutsounésin saaret. Pýloksen nähtävyyksiin lukeutuvat muun muassa Niókastron linna, Palaiókastron linna eli Palaionavaríno sekä Pýloksen arkeologinen museo.
Historia > Esihistoria ja antiikki

Pýlos oli merkittävä paikka jo mykeneläisellä kaudella eli myöhäisellä pronssikaudella. Tuolta ajalta tunnetaan lähellä sijaitseva niin kutsuttu Nestorin palatsi, johon nimi Pylos esihistoriasta puhuttaessa viittaa. Se liitetään kreikkalaisen mytologian Neleukseen ja Nestoriin. Antiikin aikana nykyisen kaupungin lähellä Koryfasionin (nyk. Zógklos) niemellä sijaitsi Pyloksen kaupunki, joka saattoi olla esihistoriallisen Pyloksen satama ja muodostui myöhemmin sen perilliseksi.