stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matti Nummelin (taiteilija)

Viestinvaihtajat 1975, Salon Urheilutalo.
Matti Frans Kalevi Nummelin (21. huhtikuuta 1927 Turku – 22. heinäkuuta 2014 Salo) oli salolainen kuvataiteilija. Nummelin opiskeli Turun piirustuskoulussa vuosina 1948–1950. Hän kuului Salon taiteilijaseuraan.
Nummelin kävi neljä luokkaa Turun lyseota ja suoritti tämän jälkeen nuoriso-ohjaajatutkinnon Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa vuonna 1946 sekä nuoristyöntekijäin ammattikursseja. Hän teki opintomatkan Englantiin 1949. Nummelin toimi nuorisotyönohjaajana ja leirinjohtajana sekä opettajana Hoikan opistossa Karkussa 1950-luvulla. Nummelin kuvitti ja toimitti useita leiri- ja partiokirjoja.
Nummelinin vanhemmat olivat kirvesmies Frans Ilmari Nummelin ja Elsa Justiina (o.s. Rinne). Nummelinin puoliso oli vuodesta 1951 Sirkku Sinikka (o.s. Leppänen). Nummelin muutti myöhemmin Halikkoon ja sittemmin Saloon. Hänet on haudattu Kiskon Tl hautausmaalle.
Julkisia teoksia ja kuvituksia

Viestinvaihtajat, 1975 (hitsattu metalli, Salo)
Elämän puutarhassa, 1976 (reliefi, Halikko)
Alkusoitto, 1977 (reliefi, ruostumaton teräs, Salo)
Iloinen nuoruus, 1979 (teräsreliefi, Salo)
Joko siipesi kantavat? 1991 (pronssiveistos, Salo)
Oodi elämälle (reliefi, Salo)
Kumarrus (pronssi Uudenkaupungin teatterin ulkopuolella)
Elämän puutarhassa 1976, Halikko.
Alkusoitto 1977, Uskelan koulu Salo.
Tulevaisuuteen 1991, Vakka-Suomen Voiman toimitalon sisäpiha, Laitila.
Kumarrus 1991, teatterin edusta Uusikaupunki.
Kahanpää, Asko. Katajainen vartio toimii. Kuvitus Matti Nummelin. Suomalaiset partiopojat 1956. Kuvaikoni.
Vaeltajaohje. Kuvitus Matti Nummelin. Suomalaiset partiopojat 1958. (Suomalaiset partiopojat ry:n julkaisu 8).
Nummelin, Matti (toimittanut). Talvileiriohje. Kuvitus Matti Nummelin. Suomalaiset partiopojat 1959. (Suomalaiset partiopojat ry:n julkaisu).
Nummelin, Matti. Leirikirja. Kuvitus Matti Nummelin. WSOY 1965.
Kirjallisuutta

Jenny Nybom, Matti Nummelin: Ĺuonnon lähteillä. Salon taidemuseo 2002 ISBN 951-96152-7-X
Aiheesta muualla

GENi: Matti Frans Kalevi Nummelin []
Númenor

Númenorin kartta
Númenor eli Númenórë on J. R. R. Tolkienin fantasiakirjoissa esiintyvä saari. Siitä kerrotaan erityisesti Silmarillion -tarukokoelman osassa Akallabêth. Saaren vaiheiden esikuvana on kertomus Atlantiksesta.
Númenor sijaitsi Kuolemattomien Maiden ja Keski-Maan välisen valtameren keskellä. Edainiin kuuluneet ihmiset saivat saaren palkkioksi avustaan valarille taistelussa Melkoria vastaan. Valar ja maiar nostivat saaren meren syvyyksistä ja tekivät sen viljavaksi ja hedelmälliseksi. Valar kutsuivat sitä Andoriksi eli Lahjamaaksi. Saari ei kuulunut Keski-Maahan eikä Valinoriin, vaan se sijaitsi niiden välissä. Númenor oli kuitenkin lähempänä Valinoria. Kun saari oli valmis, Earendilin tähti johdatti edainin laivat meren yli ja saarelle. Ihmiset kutsuivat sitä nimellä Elenna, Tie tähteen, mutta myös nimellä Westernesse eli Lännen maa, suurahaltiakielellä Númenórë.
Edain perustivat saarelle kuningaskunnan, ja heitä kutsuttiin siitä lähtien nimillä dúnedain tai númenorilaiset. Kiitokseksi avustaan sodassa Melkoria vastaan he saivat myös muita ihmisiä pidemmän eliniän. Númenorista kehittyi vähitellen mahtava valtakunta, joka myöhemmin turmeltui Sauronin vaikutuksesta. Tämän myötä númenorilaiset lähtivät sotaretkelle Valinoriin, jolloin valar pyysivät Ilúvataria apuun. Ilúvatar muutti maailman muodon, ja mereen aukesi suuri kuilu, johon Númenor vajosi.
Númenorin perustaminen

Eärendilin pojat, puolhaltiat Elros ja Elrond, saivat valita, kumpaan sukukuntaan he halusivat kuulua. Elrond liittyi haltioihin, mutta Elros oli mieltynyt ihmisten sukuun ja ilmoitti haluavansa kuulua siihen. Hyvitykseksi valinnastaan Elrosista ja hänen jälkeläisistään tuli pitkäikäisiä. Elrosille ja muille valaria auttaneille ihmisille pystytettiin Kuolemattomien Maiden ja Keski-Maan välille oma saari, joka ei ollut Melkorin osittain turmeleman Keski-Maan vaikutuspiirissä. Elrosista tuli tämän saaren, Númenorin, ensimmäinen kuningas.
Valar kielsivät númenorilaisia purjehtimasta länteen Kuolemattomille maille, koska he tiesivät, että Kuolemattomilla mailla ihmiset vanhenisivat nopeammin. Elrosin jälkeläiset muistivat kuitenkin, että heidän esi-isänsä oli ollut puoliksi haltia, ja hän olisi voinut valita kuolemattomuuden. He alkoivat haaveilla valarin kiellon rikkomisesta, sillä he uskoivat saavuttavansa Kuolemattomilla Mailla kuolemattomuuden.
Númenorin rappio ja tuho

Númenorilaiset purjehtivat Keski-Maahan ja valloittivat sieltä alueita. He ottivat Sauronin vangikseen, mutta hän onnistui pääsemään kuningas Ar-Pharazônin neuvonantajaksi. Sauron uskotteli númenorilaisille, että he saavuttaisivat kuolemattomuuden palvomalla Melkoria. Saarelle pystytettiin Melkorin temppeli, jossa uhrattiin ihmisiä. Lopulta Sauron yllytti númenorilaiset sotaan valaria vastaan. Aluksi Ar-Pharazôn ei uskaltanut suoraan uhmata valarin pannaa, mutta tuntiessaan elinpäiviensä lähestyvän loppuaan hän kallisti korvansa Sauronin puheille ja aloitti sotavarustelun hyökätäkseen Valinoriin ja valloittaakseen kuolemattomat maat. Näin hän toivoi saavuttavansa kuolemattomuuden, joka hänelle mielestään kuului ihmisten kuninkaista mahtavimpana.
Númenorilaiset rakensivat sotalaivaston, jonka veroista ei maailmassa ollut nähty, ja purjehtivat kohti Valinoria. Laivaston saavuttua perille Ar-Pharazôn laski miehistöineen maihin ja julisti autiolta vaikuttavan maan omakseen, elleivät valar tulisi piiloistaan sitä omakseen vaatimaan. Tällöin Valar kutsuivat avukseen Erua, joka erotti Kuolemattomat Maat Keski-Maasta, ja Arda väännettiin pallon muotoiseksi, jolloin yksikään ihminen ei voinut enää purjehtia Kuolemattomille Maille. Ne saattoivat saavuttaa vain haltioiden laivat. Tapahtumaa kutsutaan Maailman muuttumiseksi. Samalla Númenor upposi meren syvyyksiin ja saarella olevat ihmiset hukkuivat. Vain Meneltarma-vuoren huippu, jossa sijaitsi Erulle omistettu temppeli, jäi pinnalle. Kuolemattomia maita ympäröivät Pelóri-vuoret romahtivat Ar-Pharazônin ja hänen armeijansa päälle ja Sauron itse hukkui Númenorin mukana. Hänen henkensä kuitenkin pakeni takaisin Mordoriin.
Kaikki númenorilaiset eivät kuitenkaan tuhoutuneet Maailman muuttumisessa. Valarille uskollinen Elendil, hänen poikansa Isildur ja Anárion sekä heidän kannattajansa pakenivat Keski-Maahan ja perustivat sinne Gondorin ja Arnorin valtakunnat. Sauronia kannattavia númenorilaisia säilyi Keski-Maassa eteläisessä Umbarin kaupungissa. Heitä kutsuttiin mustiksi númenorilaisiksi ja heidät tunnettiin merirosvoina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Númenor Wikimedia Commonsissa
Taiteilijan näkemys Nisimaldarista, Númenorin saaren alueesta.
Novosibirskin kansainvälinen lentoasema

Novosibirskin kansainvälinen lentoasema eli Tolmatšjovon lentoasema  (ven. Международный аэропорт Новосибирск, аэропорт Толмачёво,  Meždunarodnyi aeroport Novosibirsk, aeroport Tolmatšjovo, IATA: OVB, ICAO: UNNT) on Venäjän 3. suurimman kaupungin, miljoonakaupunki Novosibirskin kansainvälinen lentoasema.
Kentällä on kaksi 3,6 kilometrin kiitotietä, joista yksi on luokiteltu kansainvälisen siviili-ilmailujärjestö ICAO:n I kategoriaan ja toinen korkeampaan II kategoriaan.
Sijainti ja paikallisliikenne kentälle

Lentoasema sijaitsee runsaan 20 tuhannen asukkaan Obin kaupungissa Novosibirskin länsipuolella. Matkaa Novosibirskin kantakaupungista on noin 19 kilometriä. Lentoasemalle liikennöidään sekä lentokenttäbusseilla (pikavuoro 111E; linja-auto 112), paikallisjunalla (lentoaseman asema Aeroflot ja kantakaupungin Novosibirsk-Glavnyi), linjatakseilla (1122) että johdinautolinjalla (401).
Kansainvälisten lentojen terminaali.
Novosibirskin Tolmatšjovon lentoaseman kotimaan terminaali.
S7-lentoyhtiön kone kotimaan terminaalissa.
Historiaa

Lentokenttä aloitti toimintansa vuonna 1957. Vuonna 1972 kentän vuosittainen matkustajamäärä ylitti ensimmäistä kertaa miljoonan.
Neuvostoliiton hajottua vuoteen 1992 saakka kentästä vastannut ilmailualan valtionyhtiö jaettiin kolmeen erilliseen osaan: Tolmatšjovon lentoasemaan, Länsi-Siperian ilmailunavigointiin ja Siperian lentoliikenteeseen (Siberian Airlines, S7-lentoyhtiön edeltäjä) keskittyviksi valtionyhtiöiksi. Syyskuussa 1992 Tolmatšjovon lentoasema luokiteltiin kansainväliseksi lentoasemaksi. 1995 lentoasemasta muodostettiin osakeyhtiö Tolmatšjovon lentoasema. Yhtiön osake-enemmistö (51 % osuus) säilyi valtiolla.
Lentoasemaa on modernisoitu laajalti 2000-luvulla muun muassa terminaaleja uusimalla. Vuonna 2007 hyväksyttiin kokonaissuunnitelma lentoaseman jatkokehitykselle vuoteen 2026 saakka. Toisen pääkiitotien luokitus kohosi ICAO:n II-kategoriaan vuonna 2010. Lentoaseman osake-enemmistö yksityistettiin vuonna 2011.
Historiaa > Matkustajamäärän kehitys

Vuonna 2012 lentoaseman kautta matkusti yhteensä 3,267 miljoonaa matkustajaa, jolla matkustajamäärällä kenttä pääsi Venäjän kymmenen vilkkaimman lentoaseman joukkoon. Matkustajista 1,251 miljoonaa oli kansainvälisen liikenteen ja 2,016 miljoonaa kotimaan liikenteen matkustajia. Edellisvuoteen verrattuna ulkomaanliikenteen matkustajamäärä kasvoi (+25,9 %) ja kotimaanliikenteen pieneni (-13,7 %). Vuonna 2012 kentältä lähti kaikkiaan 18 535 lentoa.
Alla oleva grafiikka kuvaa matkustajamäärän kehitystä vuosina 2003-2012:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Novosibirskin kansainvälinen lentoasema Wikimedia Commonsissa
NSU

NSU Motorenwerke AG (NSU) oli saksalainen ajoneuvojen valmistaja.
NSU Wankel Spider 1964-1967
NSU Ro80 1967-1977
NSU 110
Historia

Yhtiön historia alkoi Riedlingenistä Tonavan varrella, jossa kaksi svaabilaista mekaanikkoa, Christian Schmidt ja Heinrich Stoll, perustivat vuonna 1873 kutomakonetehtaan nimeltään Mechanische Werkstätte zur Herstellung von Strickmaschinen. Vuonna 1880 tehdas siirtyi Neckarsulmiin.
Christian Schmidt kuoli jo vuonna 1884 vain 39 vuoden ikäisenä. Yritys muutettiin osakeyhtiöksi ja sen nimeksi tuli Neckarsulmer Strickmaschinen-Fabrik AG.
Polkupyörätuotannon aloittamisen (1886) jälkeen tehdas sai mainetta laadustaan. Vuoteen 1892 mennessä polkupyörätuotanto korvasi täydellisesti kutomakoneet. Näihin aikoihin alettiin myös käyttää tuotemerkkiä NSU, joka on johdettu yhtiön sijaintipaikkakunnan nimestä.
Vuonna 1901 NSU laajensi tuotantoaan kehittämällä menestyksekkään moottoripyörämallin. Vuonna 1905 esiteltiin ensimmäinen automalli. Vuosisadan alussa myyntiluvut kasvoivat vähitellen ja moottoriurheilusaavutukset lisääntyivät.
Jo ensimmäisessä maailmansodassa NSU valmisti moottoripyöriä asevoimien käyttöön. Toisen maailmansodan aikana NSU valmisti muun muassa Kettenkrad-nimellä tunnettua puolitelavaunua.
Toisen maailmansodan ja jälleenrakentamisen jälkeen NSU pääsi nopeasti aloittamaan tuotannon uudelleen. Tuotantoluvut alkoivat kasvaa ja NSU osaltaan auttoi Saksan talousihmeen syntymistä sodan jälkeen. 1963 NSU esitteli Frankfurtin kansainvälisessä autonäyttelyssä NSU Wankel Spiderin, maailman ensimmäisen wankelmoottorilla varustetun sarjavalmisteisen auton. Vuonna 1967 myös japanilainen Mazda osti wankelmoottorin oikeudet.
NSU:n tunnetuin malli lienee vuonna 1967 esitelty Ro80, joka valittiin Euroopassa vuoden autoksi 1968. Ro80 saavutti mainetta erikoisella moottori-voimansiirtorakenteellaan, erinomaisilla ajo-ominaisuuksilla  ja hyvällä korisuunnittelulla. Ro80:ssa oli wankelmoottorin kestävyyden kanssa ongelmia, joita ei pystytty ratkaisemaan mallin eliniän aikana. Ro80:n valmistus lopetettiin vuonna 1977, jolloin sitä oli tehty vain noin 40 000 kappaletta. Auton piirteitä on nähtävissä myöhemmissä isoissa Audeissa.
NSU siirtyi vuonna 1969 Volkswagenin omistukseen, joka yhdisti sen aikaisemmin hankkimansa Auto Union GmbH:n kanssa Audi NSU Auto Union AG:ksi. Tämän yhtiön nimeksi tuli vuonna 1985 Audi AG.
NSU Suomessa

Helkama-konserniin kuulunut Suomen Koneliike Oy toi ensimmäiset, kääpiöautoiksi luokiteltavissa olleet NSU:t Suomeen 1950-luvulla. Henkilöautojen tuonnin vapauduttua vuonna 1962 NSU:n eri malleja rekisteröitiin 197 ja seuraavana vuonna 643 kappaletta. Merkin parhaat myyntivuodet sijoittuivat ajanjaksolle 1964–1966. Volkswagenin ostettua NSU:n merkin maahantuonti siirtyi Oy Veho Ab:lle. Takamoottorisia NSU:ja ei tuotu Suomeen enää 1970-luvulla, vaikka niiden valmistus jatkuikin vuoteen 1973 saakka. Hyvin harvinaiseksi jääneen Ro80-mallin viimeiset yksilöt rekisteröitiin Suomessa vuonna 1974. NSU:n eri malleja oli Suomen ajoneuvorekisteissä vuoden 1969 lopussa 2 318 autoa, mutta vuoden 1979 lopussa enää 178. Vuoden 1999 lopussa Suomessa oli rekisterissä vain 27 NSU-autoa.
Automalleja

NSU Prinz
NSU 110
NSU Ro 80
NSU Wankel Spider
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta NSU Wikimedia Commonsissa
Volkswagen Groupin (Volkswagen Aktiengesellschaft) yhtiöt, tytäryhtiöt, tuotemerkit
Nur al-Din

Nur al-Din keskiaikaisen käsikirjoituksen kuvituksessa.
Nur al-Din, (arab. الملك العادل نور الدين ابو القاسم بن زنكي‎, al-Malik al-ʿĀdil Nūr ad-Dīn Abu l-Qāsim Maḥmūd b. Zengī (1118 – 15. toukokuuta  1174) oli turkkilaiseen zangid-dynastiaan kuulunut Aleppon emiiri ja seldžukkivaltion vasalli, joka taisteli ristiretkeläisiä ja erityisesti Tripolin kreivikuntaa vastaan 1100-luvulla. Hän oli Syyrian hallitsija vuosina 1146–1174.
Nur al-Din torjui toisen ristiretken aikana vuonna 1148 Konrad III:n ja Ludvig VII:n hyökkäyksen Damaskokseen, josta tuli vuonna 1154 hänen hallituskaupunkinsa. Hän yhdisti vuonna 1154 Syyrian ja Egyptin kukistamalla Pohjois-Afrikkaa hallinneen Fatimidien kalifaatin ja hyökkäsi menestyksellisesti Jerusalemin kuningaskuntaa vastaan. Hänen jälkeensä Syyrian valtaistuimelle tuli Saladin.
Robert Nozick

Robert Nozick vuonna 1977.
Robert Nozick (16. marraskuuta 1938 New York – 23. tammikuuta 2002 Cambridge, Massachusetts) oli amerikanjuutalainen filosofi ja Harvardin yliopiston poliittisen filosofian professori. Nozick vaikutti 1970- ja 1980-luvuilla suuresti amerikkalaisen poliittisen filosofian kehitykseen. Nozick teki käytännöllisesti katsoen yksin libertaarisesta poliittisesta filosofiasta hyväksyttyä valtavirran akateemisissa piireissä 1900-luvun yhteiskuntafilosofian klassikoihin kuuluvalla teoksellaan Anarchy, state & utopia  (1974), joka sai kansallisen kirjapalkinnon Yhdysvalloissa ilmestymistään seuraavana vuonna.
Nozick syntyi venäjänjuutalaiseen siirtolaisperheeseen Brooklynissa New Yorkissa. Lukioaikoinaan hän liittyi sosialistisen puolueen nuorisojärjestöön, ja jatkoi sitten opiskelujaan Columbia Universityssä, jossa oli perustamassa sosialistista opiskelijajärjestöä. Hän suoritti humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon 1959, ja siirtyi jatkamaan opintojaan Princetonin yliopistoon, jossa suoritti lisensiaatin tutkinnon 1961 ja väitteli tohtoriksi 1963. Princetonissa opiskellessaan Nozick tutustui Ludwig von Misesin ja Friedrich von Hayekin tuotantoon, ja vaihtoi sosialismin libertarismiin. Vuonna 1969 hänestä tuli Harvardin yliopiston professori, jona hän toimi loppuelämänsä.
Nozick ja yhteiskuntafilosofia

Nozickin vuonna 1974 ilmestynyt teos Anarchy, State & Utopia on libertaarinen vastine John Rawlsin oikeudenmukaisuusteorialle (1971). Nozickin ajatusten taustalla voidaan nähdä mm. Immanuel Kantin näkemys, että yksilöitä ei koskaan saa pitää välineinä muiden ihmisten tarkoitusperien toteuttamiseksi. Kirjassaan Nozick katsoo muun muassa, että omaisuuden jakautuminen väestössä on oikeutettu vain, jos jakautunut tilanne on tapahtunut aikuisten välisten vapaaehtoisten sopimusten kautta, vaikka prosessissa syntyisikin suuria epätasa-arvoisuuksia. Nozick jatkaa kantilaisen ajattelun pohjalta, jonka mukaan ihmiset ovat järkeviä toimijoita ja arvo sinällään, eivätkä vain käytettäviä välineitä. Esimerkiksi pakotettu tulojenjako kohteli ihmisiä kuten he olisivat rahan lähteitä (välineitä). Nozickin näkemys on tässä vastakkainen rawlsilaisen näkemyksen kanssa, jonka mukaan huonoimmin toimeentulevan olojen on parannuttava, jotta omaisuuden jakautuminen olisi oikeudenmukaista.
Erityisesti Nozick pohtii valtion tarpeellisuutta. Hän eroaa anarkisteista siinä suhteessa, että hän pitää minimivaltiota tarpeellisena. Toisaalta Nozick ei hyväksy lainkaan minimivaltiota laajempaa valtiota.
Nozickin mielestä kaikkein perustavimmat oikeudet ovat yksilön oikeudet, ja niiden loukkaaminen on väärin. Perusoikeuksina Nozick pitää oikeutta elämään, oikeutta vapauteen ja yksityistä omistusoikeutta. Mitkään hyvätkään seuraamukset eivät oikeuta loukkaamaan näitä oikeuksia lukuun ottamatta varsinaisia katastrofeja. Nozickin mukaan nämä perusoikeudet kuuluvat yhtäläisesti kaikille. Jokainen omistaa oman ruumiinsa, ruumiinvoimansa, kapasiteettinsa ja kykynsä.
Nozickin mukaan sellainen valtio, joka estää väkivallan, varkaudet ja huijaukset sekä takaa sopimusten kunnioittamisen, on riittävä, enempää ei tarvita. Tätä laajempaa valtion toimintaa Nozick ei pidä oikeutettuna. Kaikki varallisuuden- ja tulonsiirrot, verotus mukaan lukien ovat Nozickin mielestä vapauden rajoituksia. Varallisuuserot ovat Nozickin mukaan oikeutettuja ja syntyvät omien ponnistelujen ja kykyjen avulla. Nozick katsoo, että vapaaehtoinen hyväntekeväisyys riittää turvaamaan vähäosaisimpien toimeentulon.
Nozick ja tietoteoria

Paitsi yhteiskuntafilosofiassa, Nozick tuli tunnetuksi myös epistemologian saralla suorittamillaan tutkimuksilla. Kun klassisen tiedon määritelmän nojalla (propositionaalinen) tieto muodostuu tosista ja hyvin perustelluista uskomuksista, antoi Nozick puolestaan nk. eksternalistisen tiedon analyysin. Nozickin analyysi on herättänyt paljon keskustelua analyyttisen filosofian piirissä monesta syystä. Yksi näistä on ollut Nozickin kiinnostava väite, että nk. tietoteoreettiselle skeptisismille (näkemys, ettei tiedon käsitettä voida soveltaa mihinkään, ts. ettei mitään voida tietää) voidaan antaa tyydyttävä vastaus hänen teoriansa avulla.
Nozickin tietoteoreettisen ajattelun perustana on ajatus, että tietoa olevat uskomukset eroavat muista uskomuksista siinä, että ne ovat ikään kuin herkkiä totuudelle; jos arkipäiväinen maailmamme olisi hiukan erilainen, uskoisimme tietoa olevat uskomuksemme vain, jos ne olisivat tosia. Tässä kohdin esimerkiksi otetaan usein lämpömittarin toiminta. Voidaan sanoa, että lämpömittari on herkkä lämmönvaihteluille sikäli kuin sen näyttämä lämpötilan numeroarvo heijastaa normaaliolosuhteissa todellista lämpötilaa.
Nozickin esittämä tiedon analyysi on, pienin eroavaisuuksin, seuraava.
Nozick itse huomauttaa, että ym. analyysi ei aina toimi. Hän ottaa esimerkiksi epistemologien parissa usein keskustellun isoäidin tapauksen. Kuvitellaan argumentin vuoksi isoäiti, joka nähdessään lapsenlapsensa huomaa tämän olevan terve ja elossa. Oletetaan kuitenkin lisäksi, että jos lapsi olisi sairas tai kuollut, niin isoäidille valehdeltaisiin uskottavasti. Selvästi isoäiti tietää nähdessään lapsenlapsensa, että tämä on elossa. Kuitenkaan isoäidillä ei kaikissa vaihtoehtoisissa tilanteissa ole totta uskomusta lapsenlapsensa terveydentilasta.
Epistemologien piirissä vallitsee konsensus siitä, että isoäidin tapaus osoittaa, että Nozickin yksinkertaista analyysiä on korjattava. Nozick itse ehdotti, että analyysi suhteutettaisiin käytettyyn uskomuksenmuodostusmenetelmään. Korjattu analyysi perustuu Nozickin määrittelemälle hiukan monimutkaiselle käsitteelle "S tietää käyttäen menetelmää M":
Yllä annetun teknisen käsitteen avulla Nozick antaa lopullisen, nk. lokaalia prosessireliabilismia edustavan näkemyksensä.
Teokset

Anarchy, State, and Utopia, (1974)
Philosophical Explanations, (1981)
The Examined Life, (1989)
The Nature of Rationality, (1993)
Socratic Puzzles, (1997)
Invariances: The Structure of the Objective World, (2001)
Aiheesta muualla

Internet Encyclopedia of Philosophy: Robert Nozick (englanniksi)
Nykyaikaiset filosofit
| --- | --- |
Analyyttiset filosofit:  William Alston  Simon Blackburn  Ned Block  J. Budziszewski  David Chalmers  Patricia Churchland  Paul Churchland  Donald Davidson  Daniel Dennett  Jerry Fodor  Susan Haack  Jaakko Hintikka  Jaegwon Kim  Saul Kripke  Thomas Kuhn  Bryan Magee  Ruth Barcan Marcus  Colin McGinn  Bradley Monton  Thomas Nagel  Robert Nozick  Martha Nussbaum  Alvin Plantinga  Karl Popper  Hilary Putnam  W. V. Quine  John Rawls  Richard Rorty  Roger Scruton  John Searle  Peter Singer  David Stove  Eleonore Stump  Charles Taylor  Nicholas Wolterstorff  Georg Henrik von Wright 
Mannermaiset filosofit:  Louis Althusser  Giorgio Agamben  Roland Barthes  Jean Baudrillard  Isaiah Berlin  Maurice Blanchot  Pierre Bourdieu  Hélène Cixous  Guy Debord  Gilles Deleuze  Jacques Derrida  Herman Dooyeweerd  Michel Foucault  Hans-Georg Gadamer  Jürgen Habermas  Werner Hamacher  Luce Irigaray  Julia Kristeva  Henri Lefebvre  Claude Lévi-Strauss  Emmanuel Lévinas  Jean-François Lyotard  Paul de Man  Jean-Luc Nancy  Antonio Negri  Paul Ricoeur  Michel Serres  Paul Virilio  Slavoj Žižek 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  Mathematics Genealogy Project 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC 2  IdRef
Pirkko Nuolijärvi

Pirkko Sinikka Nuolijärvi (o.s. Koivunen, s. 19. heinäkuuta 1949 Artjärvi) on suomalainen filosofian tohtori ja professori. Hän oli Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen (Kotus, vuodesta 2012 alkaen Kotimaisten kielten keskus) johtaja 1998–2016.
Nuolijärvi valmistui ylioppilaaksi 1968, filosofian kandidaatiksi 1972 ja lisensiaatiksi 1985. Hän väitteli filosofian tohtoriksi suomen kielestä Helsingin yliopistossa vuonna 1986. Nuolijärvi työskenteli Suomen Akatemian tutkimusapulaisena 1971–1972 ja projektitutkijana 1982–1985. Hän oli Sanakirjasäätiön arkistointiassistentti 1973–1976 ja Kotuksen tutkija 1976–1981.
Vuosina 1986–1987 Nuolijärvi työskenteli Uppsalan yliopiston fennougristiikan laitoksella yliopistonlehtorin viransijaisena. Hän on Helsingin yliopiston suomen kielen dosentti vuodesta 1987 ja toimi apulaisprofessorin viransijaisena 1987–1988 ja professorin viransijaisena 1993–1994. Ennen nimitystään Kotuksen johtoon hän työskenteli Helsingin kauppakorkeakoulussa suomen kielen ja viestinnän apulaisprofessorina 1989–1998. Hänet nimitettiin Vaasan yliopiston humanistisen tiedekunnan kunniatohtoriksi vuonna 2009.
Nuolijärvi on sosiolingvisti, ja hänen tutkimuskohteenaan on suomen kielen vaihtelu ja muutos, institutionaalinen vuorovaikutus ja kielen asemaan liittyvät seikat.
Nuolijärvi oli Suomen Akatemian humanistisen toimikunnan jäsen 1989–1991, hallituksen jäsen 2004–2009 ja hallituksen varapuheenjohtaja 2007–2009. Vaasan yliopiston hallituksen jäsen hän on ollut vuodesta 2009.