stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siirtokansa

Siirtokansa oli Helsingissä vuonna 1941 ilmestynyt karjalaiselle siirtoväelle tarkoitettu lehti, jonka taustalla oli välirauhan aikana aktiivisesti toiminut Suomen Kommunistinen Puolue.
Viipurilaisten kommunistien perustaman Karjalaisten siirtolaisten yhdistyksen lehden rahoitus tuli Neuvostoliitosta Artturi Rönnqvistin ja ilmeisesti Hertta Kuusisen kautta. Sen päätoimittaja oli torikauppias Armas Mäkeläinen. Muut toimittajat olivat Anton Junnola, nimimerkillä Evakko pakinoinut Rönnqvist ja neuvostolehdistöstä sotakatsauksia kääntänyt Reino Leander.
Karjalaisen siirtoväen asioihin erikoistunut Siirtokansa oli luonteeltaan eräänlainen sanoma- ja aikakauslehden välimuoto. Sitä ilmestyi huhti–kesäkuussa 1941 kerran tai kahdesti viikossa yhteensä 11 numeroa. Laillisesti julkaistu, 5 000 kappaleen levikkiin yltänyt Siirtokansa oli SKP:lle huomattava saavutus, mutta lehden sisältö oli niin varovaista, että sen vasemmistolaisuutta oli vaikeaa havaita.
Lähinnä Helsingin ja Kuopion seuduille levinneen Siirtokansan vaikutus karjalaisten keskuudessa jäi vähäiseksi. Sen viimeinen numero ilmestyi 17. kesäkuuta 1941. Jatkosodan alettua toimittajat piiloutuivat ja lehden rahoitus lakkasi.
Shintai

Fujivuori on Japanin kuuluisin shintai.
Shintai (jap. 神体, ”kamin vartalo”) tai go-shintai (jap. 御神体), kun halutaan käyttää kunnioittavaa go-etuliitettä, on šintolaisuudessa esine tai asia, jota palvotaan pyhäkössä tai sen lähistöllä, koska kamin uskotaan asuvan siinä. Pyhäkköšintolaisuudessa (jinja-shintō) käytettyä shintaita voidaan nimittää myös sanalla mitamashiro (jap. 御霊代, ”hengen korvaaja”). Vuorta, jossa kamin uskotaan asuvan, kuten Fujivuorta tai Miwavuorta, kutsutaan sanalla shintai-zan (jap. 神体山).
Nimestään huolimatta shintait eivät itsessään ole kameja vaan pikemminkin vain väliaikaisia asuinsijoja, joiden kautta ihmiset voivat palvoa kameja. Shintait ovat myös aina yorishiroja eli esineitä tai asioita, jotka vetävät jo luonteensa vuoksi kameja puoleensa.
Yleisimmät shintait ovat ihmisen valmistamia esineitä, kuten peilejä, miekkoja, jalokiviä (esimerkiksi pilkun muotoisia magatama-kiviä), uskonnollisissa rituaaleissa käytettyjä gohei-sauvoja tai kameja esittäviä veistoksia, joita kutsutaan nimellä shinzō (jap. 神像). Ne voivat kuitenkin olla myös luonnon muodostelmia, kuten kiviä, vuoria, puita ja vesiputouksia.
Kuuluisiin shintai-esineisiin lukeutuvat Yata no kagami (osa japanin keisarillisia regaaleita), Miwavuori, Nantaivuori, Nachi-vesiputous ja Meoto-iwa-kivet. Kaikkein kuuluisin shintai on varmasti Fujivuori.
Sumōn huipulle noussut painija eli yokozuna on elävä shintai. Siksi hänen vyötärölleen on kiedottu pyhä köysi eli shimenawa, joka suojelee pyhiä esineitä tai asioita pahoilta hengiltä. Kannushi eli šintolainen pappi voi muuttua eläväksi shintaiksi uskonnollisen seremonian aikana, kun kami asettuu hänen ruumiiseensa.
Siat

| Siat |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Siat Suidae  Gray, 1821
Alaheimot, tribukset ja suvut 
 Suinae – siat Suini Sus – siat  Babyrousini Babyrousa  Phacochoerini – pahkasiat Phacochoerus – pahkasiat  Potamochoerini Hylochoerus – jättiläismetsäkarju  Potamochoerus – pensselisiat 
Katso myös
   Siat Wikispeciesissä   Siat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siat (Suidae) on heimo sorkkaeläinten lahkossa. Sikoja elää luonnonvaraisena ainoastaan Euroopassa, Aasiassa ja Afrikassa. Amerikoissa elää sikoja erittäin paljon muistuttavia pekareja. Siat kehittyivät oligoseenikaudella Aasiassa noin 40 miljoonaa vuotta sitten. Nykyisin tunnetaan 15 erilaista elossa olevaa sikalajia, joista suurin osa kuuluu sikojen (Sus) sukuun. Varhaisimmat merkit ihmisen kesyttämistä sioista on 9 000 vuoden takaa (7000 eaa.) Pohjois-Irakista, Mesopotamiasta ja Turkin Anatoliasta. Nykyään kesysika kuuluu tärkeimpiin lihantuotantoeläimiin.
Koko ja ulkonäkö

Siat ovat keskikokoisia, kaikkiruokaisia sorkkaeläimiä. Ne poikkeavat ulkonäöllisesti muista sorkkaeläimistä siinä, että niiden ruumis on tanakka, niska on lyhyt ja jalat ovat muuhun ruumiiseen nähden pienet. Sioilla on pitkänomainen pää, joka päättyy ympyrämäiseen kärsään, ja vahvat, usein ulos suusta työntyvät kulmahampaat. Sikojen pituus vaihtelee metristä kahteen metriin, poikkeuksena kääpiösika, joka ei aikuisenakaan ole 70 senttimetriä pitempi.
Sioilla on tanakka ruumis ja melko hoikat, nelivarpaiset jalat. Keskimmäiset varpaat kannattelevat ruumiinpainoa, sivuvarpaat osuvat maahan vain jos maa on upottavaa. Pää on suuri ja kiilamainen, kuono päättyy liikkuvaan kärsään. Sen kärjessä on karvaton rustolevy, johon sieraimet avautuvat. Silmät ovat pienet ja korvat teräväkärkiset. Aivojen rakenne on pitkälle kehittynyt. Iho on jäykän ja harvahkon harjaskarvan peitossa. Joillain lajeilla on niskakarva. Hampaisto on hyvin kehittynyt ja kertoo kaikkiruokaisuudesta. Taaemmat poskihampaat nystypintaiset, etummaiset teräväreunaisia. Kulmahampaat ovat kehittyneet ylöspäin kaartuviksi, jatkuvasti kasvaviksi torahampaiksi. Mahalaukku on yksiosainen tai hieman kahtiajakautunut.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sikoja tavataan laajalla alueella Euroopassa, Aasiassa ja Afrikassa. Levinneisyyden pohjoisraja kulkee havumetsävyöhykkeen eteläosassa. Ihmisen mukana ne ovat levinneet myös Australiaan ja Amerikkoihin. Siat elävät tavallisesti pensaikoissa ja metsiköissä, ja mieluiten kosteassa maastossa, mutta se vaihtelee paljolti lajin mukaan.
Elintavat

Siat ovat hyvin seurallisia eläimiä ja liikkuvat yleensä ryhminä. Ne liikkuvat mieluiten hämärässä ja vetäytyvät päiviksi maankoloihin, juurakoiden väliin, tiheikköihin ja kaivamiinsa kuoppiin. Siat ovat tunnettuja rypemishalustaan, jonka ensisijaisena syynä on ruumiinlämmön säätely, sillä siat eivät hikoile. Ne pääsevät myös samalla eroon ulkoloisista.
Siat tonkivat kärsällään maata ja syövät kaikkea minkä niiden hyvä hajuaisti ja kärsälevyn herkkä tuntoaisti kelpuuttavat. Ravinnoksi kelpaavat kaikenlaiset kasvit, kuten juuret, tuore ruoho, lehdet, hedelmät ja sienet. Myös eläinravinto on tärkeä osa ruokavaliota. Siat syövät paljon hyönteisiä, toukkia, etanoita, matoja, sammakoita, liskoja, linnunpoikasia ja munia, pieniä jyrsijöitä, kaloja ja raatoja. Lauhkean vyöhykkeen sikalajeilla on kiinteät kiima-ajat, mutta trooppiset lajit voivat lisääntyä ympäri vuoden. Toisinaan ne kuitenkin määräytyvät sadekausien ja kuivakausien mukaan. Kantoaika kestää noin 4–5 kuukautta, minkä jälkeen poikasia syntyy lajista riippuen hirvisian yhdestä porsaasta noin 15 porsaaseen.
Aiheesta muualla

Suidae. Siat Encyclopedia of Life -verkkotietosanakirjassa.
Videoita ja kuvia sioista[vanhentunut linkki]. ARKive.org
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q166898  Wikispecies: Suidae  ADW: Suidae  AFD: Suidae  BOLD: 1475  CoL: GT4  EoL: 7681  EPPO: 1SUXXF  Fauna Europaea: 12645  Fauna Europaea (new): 1f118d05-2a91-48b1-935a-f8d42141b080  GBIF: 5302  iNaturalist: 42118  IRMNG: 104842  ITIS: 180720  MSW: 14200002  NBN: NHMSYS0000377285  NCBI: 9821  NZOR: 427e26b4-145e-412d-a227-95b537c5217c  Open Tree of Life: 730008  Paleobiology Database: 42381  Paleobiology Database: 42381  WoRMS: 1469454  ZooBank: C5A0142E-9C5E-4023-BDF9-67D330ABD506
Yoko Ono

| Yoko Ono> 小野 洋子 |
| --- | --- |
 Yoko Ono vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. helmikuuta 1933 (ikä 91) Tokio, Japani
Ammatti:  taiteilija, muusikko, kirjailija, elokuvaohjaaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Ono, Yoko, 小野, 洋子, 大野洋子 ja O., Y. 
Laulukielet:  englanti, japani
Aktiivisena:  1961–
Tyylilajit:  rock, pop, avant-garde, Fluxus, Shibuya-kei, electronica
Soittimet:  laulu, piano
Yhtyeet:  Plastic Ono Band
Levy-yhtiöt:  Apple, Geffen, Polydor, Rykodisc, Astralwerks, Chimera Music
Aiheesta muualla
www.imaginepeace.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Yoko Ono (jap. 小野 洋子, Ono Yōko, s. 18. helmikuuta 1933 Tokio, Japani) on japanilainen muusikko ja taiteilija.
Ono kuului fluxus-liikkeeseen 1960-luvulla ja sai vaikutteita zen-filosofiasta. Ono on tehnyt performansseja, käsitteellisiä teoksia ja filmejä. Monissa teoksissa yleisöllä on keskeinen osa. Teos saa muotonsa esimerkiksi katsojien lyödessä siihen nauloja. Onon kolmas puoliso oli John Lennon.
Elämä > Nuoruus

Onon vanhemmat ovat pankkiiri-isä Eisuke Ono ja merkittävään pankkiirisukuun kuulunut äiti Isoko (o.s. Yasuda). Ono ja hänen sisaruksensa pakenivat toista maailmansotaa maaseudulle, missä he joutuivat kerjäämään ruokaa ja kuljettamaan omaisuuttaan kottikärryissä. Heidän isänsä jäi kaupunkiin, mutta joutui sotavankileirille Saigoniin, Vietnamiin. Sodan loputtua Onon perhe muutti Scarsdaleen, New Yorkin osavaltioon Yhdysvaltoihin.
Elämä > Ensimmäiset avioliitot

Vuonna 1956 Ono meni naimisiin säveltäjä Toshi Ichiyanagin kanssa. He erosivat vuonna 1962. Saman vuoden 28. marraskuuta hän avioitui yhdysvaltalaisen elokuvatuottaja Anthony Coxin kanssa. Avioliitto mitätöitiin 1. maaliskuuta 1963, koska Onon avioero Ichiyanagista ei ollut vielä voimassa, mutta he menivät uudelleen naimisiin 6. kesäkuuta. Heidän myrskyisä liittonsa päättyi kuitenkin pian, vaikka avioero astui virallisesti voimaan vasta 2. helmikuuta 1969. Heidän tyttärensä Kyoko Chan Cox syntyi 8. elokuuta 1963. Lapsi vietti aikansa etupäässä isänsä hoivissa, mutta hän vieraili myös Onon ja Lennonin luona. Vuonna 1971 Cox katosi Kyokon kanssa kristilliseen fundamentalistiyhteisöön menetettyään tyttären huoltajuuden Onolle. Ono tapasi tyttärensä seuraavan kerran vasta vuonna 1994.
Elämä > Elämä John Lennonin kanssa

Yoko Ono ja John Lennon tapasivat Onon taidenäyttelyssä Lontoossa vuonna 1966. Pari vuotta myöhemmin Lennon erosi ensimmäisestä vaimostaan Cynthiasta ja meni naimisiin Onon kanssa Gibraltarilla 20. maaliskuuta 1969. Heidän poikansa Sean syntyi Lennonin 35. syntymäpäivänä 9. lokakuuta 1975.
Lennon viittasi Onoon useissa lauluissaan, esimerkiksi kappaleissa ”The Ballad of John and Yoko”, ”Oh Yoko!” ja ”Dear Yoko”. Ono julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa Yoko Ono/Plastic Ono Band vuonna 1970.
Onoa on syytetty The Beatles -yhtyeen hajottamisesta. Kun Lennon ja Ono muuttivat erilleen vuonna 1973, Ono valitsi heidän sihteerinsä May Pangin Lennonin rakastajattareksi siksi aikaa kun he olivat erossa. Lennon ja Pang olivat yhdessä vuoteen 1975 asti, jolloin Lennon ja Ono sopivat.
8. joulukuuta 1980 Lennon ja Ono olivat studiossa työstämässä Onon kappaletta ”Walking on Thin Ice”. Kun he palasivat kotiinsa, häiriintynyt ihailija Mark David Chapman murhasi Lennonin. ”Walking on Thin Ice (for John)” julkaistiin singlenä alle kuukautta myöhemmin, ja siitä tuli Onon ensimmäinen ja viimeinen listamenestys.
Elämä > Myöhempi elämä

Vuonna 2007 julkaistiin remixlevy Open Your Box, jossa on kuuluisien DJ:den miksauksia Onon tunnetuimmista kappaleista. Miksaajina ovat muun muassa Pet Shop Boys ja Orange Factory.
Vuonna 2009 Ono sai uransa ensimmäisen musiikkipalkinnon, kun Mojo Magazine myönsi hänelle kunniapalkinnon elämäntyöstään muusikkona.
Ono vieraili vuonna 2013 Helsingin juhlaviikoilla.
Vuonna 2017 uutisoitiin, että Onon ja Lennonin rakkaustarinasta tehdään elokuva, jonka tuottajana toimii Ono itse. Elokuvan käsikirjoittaa Anthony McCarten.
Diskografia > Studioalbumit

Yoko Ono/Plastic Ono Band (1970)
Fly (1971)
Approximately Infinite Universe (1972)
Feeling the Space (1973)
Season of Glass (1981)
It’s Alright (I See Rainbows) (1982)
Starpeace (1985)
Rising (1995)
A Story (1997)
Blueprint for a Sunrise (2001)
Between My Head and the Sky (2009)
Yokokimthurston (2012)
Take Me to the Land of Hell (2013)
Diskografia > Remixalbumit

Rising Mixes (1996)
Yes, I’m a Witch (2007)
Open Your Box (2007)
Yes, I’m a Witch Too (2016)
Diskografia > Kokoelma-albumit, soundtrackit ja EP:t

Onobox (1992)
Walking on Thin Ice (1992)
New York Rock (1994)
A Blueprint for the Sunrise (2000)
Don’t Stop Me! (2009)
Diskografia > John Lennonin kanssa

Unfinished Music No.1: Two Virgins (1968)
Unfinished Music No.2: Life with the Lions (1969)
Wedding Album (1969)
Live Peace in Toronto 1969 (1969)
Sometime in New York City (1972)
Double Fantasy (1980)
Milk and Honey (1984)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yoko Ono Wikimedia Commonsissa
Imagine Peace (viralliset kotisivut) (englanniksi)
Yoko Ono Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  Grammy Awards  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  National Gallery of Canada  Victoria  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Yoko Ono ja John Lennon äänittämässä ”Give Peace a Chance” -kappaletta vuonna 1969. Etualalla Timothy Leary, Lennon ja Ono taustalla.
Onon ja Lennonin Bed-in for Peace -tempaus Amsterdamissa vuonna 1969.
Matti Sihvonen

| Matti Sihvonen> Kuopion piispa |
| --- | --- |
 1984–1996 
Edeltäjä:  Jukka Malmivaara
Seuraaja:  Wille Riekkinen
Henkilötiedot
Koko nimi:  Matti Sihvonen
Syntynyt: 3. elokuuta 1932 Sortavalan maalaiskunta
Kuollut: 29. elokuuta 2022 (90 vuotta) Kuopio
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  piispa, teologian tohtori
Vanhemmat:  Eino Sihvonen Anna Kormano
Puoliso:  Anna Liisa Talso (vih. 1959)
Muut tiedot
Koulutus:  teologian tohtori (1980)
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Kalevi Matti Sihvonen (3. elokuuta 1932 Sortavalan maalaiskunta – 29. elokuuta 2022 Kuopio) oli Kuopion hiippakunnan piispa 1984–1996.
Sihvonen vihittiin papiksi 1958 Kuopiossa ja hän väitteli tohtoriksi vuonna 1980 uusluterilaisen Wilhelm Löhen kirkkokäsityksestä. Sihvonen kutsuttiin piispaksi Kirkon koulutuskeskuksen johtajan tehtävästä.
Teoksia

Jumalan kaunein kukka: Wilhelm Löhen kirkkokäsitys.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1980.  ISBN 951-9111-29-8
Kuopion hiippakunta 1985–1990.  Kuopio:  Kuopion hiippakunnan tuomiokapituli, 1991.
Pyhä pysyy, maisemat muuttuvat. Paimenkirje Kuopion hiippakunnalle.  Helsinki:  Kirjaneliö, 1995.  ISBN 951-600-910-7
Pieni kirja kärsimyksestä.  Helsinki:  Kirjapaja, 1996.  ISBN 951-625-394-6
Hän johtaa minut vetten ääreen.  Helsinki:  Kirjapaja, 2000.  ISBN 951-625-690-2
Kuopio ja Sortavala. Kaksi kulttuurikaupunkia.  Kuopio:  Snellman-instituutti, 2003.  ISBN 951-842-249-4
Toivon siivin.  Helsinki:  Sley-kirjat, 2004.  ISBN 951-618-650-5
Uskon yksinkertaisuus.  Helsinki:  Kirjapaja, 2007.  ISBN 978-951-607-421-7
Sydämen rauhaa.  Helsinki:  Kirjapaja, 2008.  ISBN 978-951-607-716-4
Kauniina nauhana vuosien päivät.  Helsinki:  Kirjapaja, 2011.  ISBN 978-952-247-195-6
Luottamuksen valoa.  Helsinki:  Kirjapaja, 2012.  ISBN 978-952-247-346-2
Martti Siisiäinen

Martti Eino Juhani Siisiäinen (s. 6. kesäkuuta 1948 Rautjärvi) on Jyväskylän yliopiston sosiologian laitoksen professori ja tutkija. Siisiäisen tutkimus on keskittynyt lähinnä kolmannen sektorin ja yhdistysten sosiologiseen tutkimiseen. Siisiäisen kiinnostuksen kohteina ovat olleet myös sosiaalisen pääoman erilaiset tulkinnat sekä kuntien ja kansalaisyhteiskunnan suhde toisiinsa. Hänet tunnetaan tuotteliaana kansalaisyhteiskunnan tutkijana.
Sidi Bel Abbès

| Sidi Bel Abbès سيدي بلعباس, Sīdī Bu-l-ʿAbbās |
| --- | --- |
 Raitiovaunu ja kaupungintalo.
 Sidi Bel Abbès
 Koordinaatit: 35°11′29″N, 0°37′45″W 
Valtio:  Algeria
Maakunta:  Sidi Bel Abbès
Piirikunta:  Sidi Bel Abbès
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  69,74 km²
Väkiluku (2008):  212 900
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sidi Bel Abbès (arab. سيدي بلعباس‎, Sīdī Bu-l-ʿAbbās) on kaupunki ja Sidi Bel Abbèsin maakunnan hallinnollinen keskus Algeriassa. Se sijaitsee samannimisellä tasangolla 430 kilometriä Algerista lounaaseen. Vuoden 2008 väestönlaskennan mukaan Sidi Bel Abbèsin kunnassa oli 212 900 asukasta.
Maantiede ja ilmasto

Sidi Bel Abbèsin kunnan pinta-ala on 69,74 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Aïn Thridin ja Sidi Brahimin, idässä Tilmounin, etelässä Amarnasin ja lännessä Sidi Lahcenen kuntiin. Kaupungin läpi virtaa Mekerra-vadi. Pohjoisessa on Tessalan vuorijono.
Seudun ilmasto on välimerellinen. Talvet ovat viileitä ja kosteita ja kesät kuumia ja kuivia. Tammikuun keskilämpötila on 9 ja elokuun 27 astetta. Vuotuinen sademäärä on 300–500 millimetriä.
Historia

Tlemcenin, Oranin ja Mascaran vaikutuspiiriin kuuluneen maatalousalueen keskus on saanut nimensä 1700-luvulla eläneeltä pyhältä mieheltä, jonka hautapaikka on Mekerran vasemmalla rannalla. Ranskalaiset rakensivat vuonna 1843 vadin oikealle rannalle linnakkeen.
Sidi Bel Abbèsin kaupunki on perustettu vuonna 1849 ja siitä tuli kunta vuonna 1856. Se muistetaan yhtenä Ranskan muukalaislegioonan tukikohdista. Vuonna 1954 siellä oli 74 700 asukasta, joista 31 900 oli eurooppalaisia.
Liikenne ja talous

Sidi Bel Abbès on tärkeä liikennekeskus. Sen kautta kulkee Marokon rajalle johtava valtatie A3 ja rautatie.
Kaupungissa on elintarvike-, jalkine-, konepaja- ja elektroniikkateollisuutta. Ympäröivä maaseutu tuottaa viljaa, vihanneksia, hedelmiä, lihaa ja maitoa. Sidi Bel Abbèsissa toimiva Djillali Liabèsin yliopisto on perustettu vuonna 1989.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet

Asemakaavaltaan säännöllinen kaupunki on vehreä ja rakennustyyliltään eurooppalainen. Paikallisia nähtävyyksiä ovat keskusaukio siirtomaa-aikaisine rakennuksineen, kaupungintalo ja ranskalaisten huvilat, keskuspuisto ja moskeijat.
Ilkka Oramo

Ilkka Kalevi Oramo (s. 14. elokuuta 1941 Helsinki) on suomalainen musiikkitieteilijä, koulutukseltaan filosofian tohtori. Hän toimi vuodesta 1984 Sibelius-Akatemian sävellyksen ja musiikinteorian osastossa musiikinteorian professorina.
Oramo opiskeli musiikkitiedettä Erik Tawaststjernan ja Carl Dahlhausin johdolla ja väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1977 aiheenaan Béla Bartókin musiikki.
Oramo aloitti musiikista kirjoittamisen Ylioppilaslehdessä 1960­–1962. Vuosina 1963­–1966 hän oli Uuden Suomen musiikkitoimittaja. Helsingin yliopistossa hän oli musiikkitieteen tp. assistentti 1966–1974, vs. apulaisprofessori 1977–1980, vuodesta 1978 myös dosentti ja vuosina 1980–­1984 vs. ja vt. professori, Suomen akatemiassa ylimääräinen tutkimusassistentti vuosina 1974–1977 ja Sibelius-Akatemiassa musiikinteorian professori 1984–2009, musiikintutkimuslaitoksen johtaja 1987–1989, opetus- ja tutkimusneuvoston varapuheenjohtaja 1996–2007, promootiotoimikunnan puheenjohtaja ja promoottori 2002–2003.
Vuosina 1963–1966 hän toimi Jyväskylän kesän ohjelmasihteerinä. 1967–1970 hän oli Suomen Musiikin Vuosikirjan toimittaja, 1968–­1969 Helsingin Sanomien musiikkiarvostelija ja 1971–1975 sekä 1987–1989 perustamansa Musiikki-lehden päätoimittaja. Jäsen Pohjoismaisen musiikkitieteellisen kongressin suunnittelutoimikunnassa hän oli vuosina 1973–1983 (pj. 1985–1987) ja Pohjoismaisten musiikkipäivien kansainvälisessä tuomaristossa 1974–1986 (pj. 1980). Hän on toiminut myös Suomen Säveltäjät ry:n Sibelius-rahaston hallituksen puheenjohtajana vuosina 1981–1984, Suomen musiikkitieteellisen seuran hallituksen puheenjohtajana vuosina 1985–1989, Avanti!-kamariorkesterin kannatusyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1986–1990 ja 1994–2005. Vuosina 1981–1994 hän oli Helsingin juhlaviikkojen klassisen musiikin toimikunnan jäsen, 1992–1995 Helsinki-viikon säätiön hallituksen jäsen ja 1996–2008 Suomen Ateenan-instituutin hallituksen jäsen.
Vuosina 1989–1992 Oramo oli lisäksi kuusiosaisen Suuren musiikkitietosanakirjan päätoimittaja. Hän on julkaissut artikkeleita Suomen musiikista ja suomalaisista säveltäjistä myös ensyklopedioissa Die Musik in Geschichte und Gegenwart  ja The New Grove Dictionary of Music and Musicians.
Ilkka Oramo oli vuosina 1965–1979 naimisissa pianisti ja pianopedagogi Liisa Pohjolan kanssa, ja heidän poikansa on kapellimestari Sakari Oramo ja tyttärensä cembalisti Anna-Maaria Oramo. Puoliso vuodesta 2000 musiikinopettaja Eva Hillevi Syrjälä.
Kirjoja

Jean Sibelius: Kuvaelämäkerta. Helsinki: Otava, 1965.
Modaalinen symmetria: Tutkimus Bartókin kromatiikasta (Acta Musicologica Fennica 10). Helsinki: Suomen Musiikkitieteellinen Seura, 1977. (Väitöskirja.)
Suomennoksia

Stravinski, Igor: Musiikin poetiikka. Helsinki: Otava, 1968.
Kokkonen, Joonas: Eräitä piirteitä Bartóikin melodiikassa. Musiikki 3/1971, s. 23–30.
Cone, Edward T.: Stravinsky: erään metodin kehitys. Musiikki 1/1971, s. 16–29.
Dahlhaus, Carl: Musiikin estetiikka. Helsinki: Suomen Musiikkitieteellinen Seura, 1980.
Sibelius, Jean: Joitakin näkökohtia kansanmusiikista ja sen vaikutuksesta säveltaiteeseen. Musiikki  2/1980, s. 87–105.
Adorno, Theodor W.: Alaviite Sibeliukseen ja Hamsuniin. Säteitä 2009 (Sävellyksen ja musiikinteorian osaston vuosikirja 1). Helsinki: Sibelius-Akatemia, 2009, s. 48.
Adorno, Theodor W.: Reunahuomautus Sibeliuksesta. Säteitä 2009 (Sävellyksen ja musiikinteorian osaston vuosikirja 1). Helsinki: Sibelius-Akatemia, 2009, s. 49–52.
Leibowitz, René: Sibelius, maailman huonoin säveltäjä. Säteitä 2009 (Sävellyksen ja musiikinteorian osaston vuosikirja 1). Helsinki: Sibelius-Akatemia, 2009, s. 68–69.
Sibelius, Jean: Selonteko allekirjoittaneen opintomatkasta Karjalassa kesällä 1892. Trio 2/2012, s. 55–56.
Busoni, Ferruccio: Luonnos säveltaiteen uudeksi estetiikaksi. Synteesi 4/2012, s. 40–61.
Salonen, Esa-Pekka: Takuuvarma kuolemattomuus. Mietteitä mestariteoksen luomisesta. IssueX 1/2013, s. 22–25.
Hanslick, Eduard: Musiikille ominaisesta kauneudesta: Yritys säveltaiteen estetiikan uudistamiseksi. Tampere: niin & näin, 2014.
Bartók, Béla: Omaelämäkerta. Trio 1/2014, s. 17–21.
Bartók, Béla: Uuden musiikin ongelma. Trio 1/2014, s. 21–25.
Bartók, Béla: Kansanmusiikin vaikutus nykyiseen taidemusiikkiin. Trio 1/2014, s. 26–28.
Oppimistyyli

Joidenkin teorioiden mukaan oppimisprosessin yksilöllisiä eroja voidaan luokitella esimerkiksi aistikanavien mukaan.
Oppimistyylit perustuvat valtaosin tieteellisesti kumottuihin teorioihin. Niiden mukaan yksilöllä on yleinen, tiedostamaton taipumus oppia paremmin tietynlaisilla oppimisstrategioilla tai opiskelutavoilla. Teorioiden mukaan oppijat tulee jakaa oppimistyylimallien mukaan eri tavoilla toimiviin ryhmiin. Yksilöllinen oppimistyyli selvitetään kyselylomakkeella tai psykologisella kokeella. Osa malleista perustuu ajatukseen oppimistyylien biologisesta alkuperästä, toisten mukaan oppimistyyli on ajan myötä muuttuva ja kehittyvä ominaisuus. Oppimistyyleihin kategorisointi ja niiden perusteella opettaminen on monissa tutkimuksissa osoitettu jopa haitalliseksi, ja teorioiden suosiota levittävät ennen kaikkea niitä hyödyntävät kaupalliset tahot. Silti oppimistyyliajattelu on merkittävä suuntaus kasvatusalalla, ja sitä tapaa kaikilla tasoilla lastentarhoista yliopistoihin.
Lukuisiin oppimistyylimalleihin liittyvästä laajasta ja pitkäaikaisesta tutkimuksesta huolimatta oppimistyylien olemassaoloa ja diagnosoitavuutta ei ole osoitettu eikä niiden mukaisen opetuksen tehosta ole saatu luotettavaa näyttöä. Tutkimuksissa on päinvastoin havaittu, että kaikenlaiset oppijat hyötyvät enemmän yhden hyvän opetusstrategian käyttämisestä kuin oppijoiden jakamisesta oppimistyyliryhmiin. Tutkijoiden mukaan erityisesti havaintokanavateoriat lukeutuvat opetusalan "neuromyytteihin", joilla ei ole tieteellistä pohjaa, vaikka monet opettajat uskovat niiden pohjautuvan aivotutkimuksiin.