stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuoksukidusruoho

| Tuoksukidusruoho |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Suku::  Kidusruohot Limnophila
Laji::  aromatica
Kaksiosainen nimi
 Limnophila aromatica  (Lam.) Merr., 1917 
Katso myös
   Tuoksukidusruoho Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tuoksukidusruoho (Limnophila aromatica) on vesikasvilaji kidusruohojen suvussa. Se kasvaa luontaisena kaakkoisessa Aasiassa. Tuoksukidusruohoa viljellään riisin seassa osissa Kaakkois-Aasiaa ja käytetään mausteena varsinkin vietnamilaisessa keittiössä.
Kuvaus

Tuoksukidusruoho on yksi- tai monivuotinen ruohovartinen vesikasvi. Varsi kasvaa 30–70 senttimetriä pitkäksi ja voi olla tiheään tai harvaan haaroittunut. Rento varsi kasvaa maanmyötäisesti ja on usein nivelkohdistaan juurehtiva.
Lehdet ovat vastakkaiset tai säteittäin kolmen kiehkuroissa. Ne ovat ruodittomia, muodoltaan suikeita, sulkasuonisia, 1–5 senttimetriä pitkiä ja 0,3–1,5 senttimetriä leveitä. Kukat kasvavat yleensä yksittäin lehtihangoissa, joskus pienissä tertuissa. Kukkaperä on 0,5–2 senttimetriä pitkä, verhiö 4–6 millimetriä. Teriö on 1–1,3 senttimetriä pitkä, väriltään valkoinen, vaaleanpunainen tai violetti. Terälehdet ovat osittain yhteenkasvaneet. Hedelmä on noin 6 millimetriä pitkä pyöreähkö kota.
Käyttö

Tuoksukidusruohoa käytetään maustekasvina sen lehtien pääasiassa limoneenista koostuvan eteerisen öljyn vuoksi. Sitä käytetään ruoanlaitossa lähinnä Vietnamissa mutta jonkin verran myös Thaimaassa ja Kambodžassa. Yrtti jätetään usein pois Kaakkois-Aasian ulkopuolella tarjoiltavasta vietnamilaisesta ruoasta, koska sitä on huonosti saatavilla muualla maailmassa. Tuoksukidusruohoa viljellään tavallisesti riisin seassa osin veden peittämillä riisipelloilla.
Aiheesta muualla

ITIS: Limnophila aromatica (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Limnophila aromatica (englanniksi)
Flora of China: Limnophila aromatica (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1134038  AoFP: 1459  APNI: 110154  BioLib: 220798  CoL: 72D3P  EoL: 482670  EPPO: LIOAR  FloraBase: 46915  FNA: 200020693  FoC: 200020693  GBIF: 5415005  GRIN: 407731  iNaturalist: 244828  IPNI: 804287-1  IRMNG: 10691375  ITIS: 507349  IUCN: 169045  NAS: 3011  NCBI: 438424  NTFlora: 5427  Open Tree of Life: 422603  Plant List: tro-29200312  PLANTS: LIAR11  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:804287-1  Tropicos: 29200312  WFO: wfo-0001136622
Irmeli Mustalahti

Irmeli Mustalahti on luonnonvarahallinnan professori ja yhteiskuntatieteelliseen ympäristötutkimukseen erikoistunut kehitystutkija Itä-Suomen yliopistosta. Kööpenhaminan yliopistolle tehdyssä väitöskirjassaan hän keskittyi kehitysyhteistyön vaikutuksiin ja osallistavaan metsätalouteen.
Ura

Suomessa Mustalahti opiskeli Joensuun ja Helsingin yliopistoissa metsätiedettä ja ympäristösuojelua. Sivuaineinaan hän luki eläintiedettä, kehitysmaatutkimusta ja trooppista metsätiedettä. Hän opiskeli myös vieraita kieliä kuten swahilia, espanjaa ja portugalia. Mustalahti valmistui maisteriksi Joensuun yliopistosta vuonna 2000, minkä jälkeen hän toimi Tansaniassa kehitysyhteistyötehtävissä. Siellä hän kiinnostui osallistavasta lähestymistavasta, joka tähtää siihen, että paikalliset ihmiset voivat olla mukana päättämässä ympäristön ja paikallisten luonnonvarojen käytöstä. Mustalahti käsitteli väitöskirjassaan sitä, miten metsäsektorilla totutettavat osallistavat kehitysyhteistyöhankkeet vaikuttavat Tansaniassa, Mosambikissa, Laosissa ja Vietnamissa. Hän valmistui tohtoriksi hän valmistui Kööpenhaminan yliopistosta vuonna 2007.
Vuodesta 2012 lähtien Mustalahti on johtanut kansainvälistä tutkimusryhmää. Responsive Natural Resources Governance -ryhmä tutkii, miten eri maiden kansalaiset voivat vaikuttaa luonnonvarojen käyttöön. Ryhmä työskentelee Suomen lisäksi Venäjällä, Tansaniassa, Nepalissa, Laosissa, Meksikossa ja Indonesiassa. Tutkimus on saanut rahoitusta esimerkiksi Suomen Akatemialta ja Strategisen tutkimuksen neuvostolta. Samana vuonna alkoi myös toinen Suomen Akatemian rahoittama tutkimushanke, jota hän johti. Myös sen teema liittyi ilmastonmuutoksen torjuntaan. Hanke tutki ilmastonmuutoksen torjuntaan liittyviä kansainvälisten sopimusten ja hankkeiden toteutusta, esimerkiksi REDD + (Reduced Emissions from Deforestation and Forest Degradation) -ohjelmaa. Mustalahti oli mukana Itä-Suomen yliopiston LYY-instituutissa, jossa oli toimijoita kolmesta eri tiedekunnasta: yhteiskunta- ja kauppatieteet, luonnontieteet ja metsätieteet sekä filosofia.
Mustalahti johtaa vuonna 2016 perustettua kansainvälistä opetusverkostoa, joka keskittyy ympäristöyhteistyöhön ja ympäristökofliktien sovitteluun.
Vuosina 2019–2023 Mustalahti johti Suomen Akatemian rahoittamaa Makutano-projektia.
Mustalahti on yksi SOBIO-tutkimushankkeen vetäjästä. Hän toimii varajohtajana ALL-YOUTH- Kestävää hyvinvointia -hankkeessa.
Luottamustehtäviä

Mustalahti on tai on ollut:
UniPID:in hallituksessa Itä-Suomen yliopiston edustajana
The Nordic Africa Instituten hallituksen jäsen (Suomen akateeminen jäsen)
ENO Schoolnet Associationin jäsen
varajäsenä Kehityspoliittisen toimikunnassa ja Yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen seurassa.
Tunnustuksia

Vuonna 2014 Mustalahti sai Suomen Akatemialta Akatemiapalkinnon yhteiskunnallisesta vaikuttavuudestaan.
Julkaisuja

Vuoteen 2024 mennessä Mustalahdelta oli ilmestynyt yli 80 julkaisua.
Irmeli Mustalahti: Handling the stick: Practices and impacts of participation in forest management (väitöskirja)
Irmeli Mustalahti: Footprints in Forestry. Effects and impacts of Finnish Forestry Assistance. Elements for Discussion Series. Ministry for Foreign Affairs of Finland. UM julkaisupalvelut, 2011
Irmeli Mustalahti, Anna Bolin, Jouni Paavola ja Emily Boyd: Can REDD+ reconcile local priorities and needs with global mitigation benefits? Lessons from Angai Forest, Tanzania. Ecology and Society, 2012
Irmeli Mustalahti ja O. Sarobidy Rakotonarivo: REDD+ and Empowered Deliberative Democracy: Learning from Tanzania. World Development, 2014
Irmeli Mustalahti, Mathias Cramm, Sabaheta Ramcilovic‐Suominen, Yitagesu T. Tegegne: Resources and Rules of the Game: Participation of Civil Society in REDD+ and FLEGT‐VPA Processes in Lao PDR. Forests, 2017
Irmeli Mustalahti: The responsive bioeconomy: The need for inclusion of citizens and environmental capability in the forest based bioeconomy. Journal of Cleaner Production, 2018
Irmeli Mustalahti ja Arun Agrawal: Research trends. Responsibilization in natural resources governance. Forest Policy and Economics, 2020
Irmeli Mustalahti, Violeta Gutierrez Zamora, Maija Hyle, Bishnu Prasad Devkota, ja Nina Tokola: Responsibilization in natural resources governance: a romantic doxa?, Forest Policy and Economics, 2020
Irmeli Mustalahti, Denis Dobrynin, Antti Erkkilä et al: Policy brief 2024: Globally responsible, locally responsive, Itä-Suomen yliopisto, 2024
Aiheesta muualla

Mustalahden LinkedIn-profiili
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  Scopus
Ural (vuoristo)

| Ural> ven. Уральские горы, Uralskie gory, kaz. Орал таулары, Oral taulary |
| --- | --- |
 Uralvuoria.
Maantiede
 Uralvuorten kartta.
Sijainti:   Venäjä  Kazakstan
Vuoriston pituus:  2 500 km
Vuoriston leveys:  40–150 km
Koordinaatit:  60°N, 60°E
Korkein kohta
Nimi:  Narodnaja
Korkeus meren-pinnan tasosta:  1 895 m
Koordinaatit:  65°2′10″N, 60°6′45″E
Geologia
Orogenia:  Uralin orogenia
Aikakausi:  kivihiilikausi ja permikausi
Ural eli Uralvuoret tai Uralvuoristo tai Uralin vuoristo (ven. Уральские горы, Uralskie gory, kaz. Орал таулары, Oral taulary) on noin 2 500 kilometrin pituinen, pohjois–etelä-suuntainen vuoristo Venäjällä ja Kazakstanissa. Ural jakaa Euraasian mantereen pohjoisosan Eurooppaan ja Aasiaan ja muodostaa siis osan näiden maanosien maantieteellistä rajalinjaa. Ural muodostaa myös Siperian länsirajan. Ural ulottuu etelästä Kazakstanin aroilta pohjoiseen Jäämerelle. Ural on syntynyt, kun Euroopan ja Aasian mannerlaatat ovat kauan sitten törmänneet toisiinsa ja poimuttuneet.
Nimistöä ja etymologiaa

Termi ”Ural” on peräisin turkkilaisten kielten vyötä merkitsevästä sanasta. Tämä ”kivivyö” ulottuu Karanmereltä Kazakstanin aroille 2 000 kilometrin matkan. Se muodostuu useista rinnakkaisista vuorijonoista ja niiden välisistä syvistä jokilaaksoista. Uralin vuoristo on perinteisesti jaettu kolmeen osaan: pohjois-, keski- ja eteläosaan. Uralin länsi- ja itärinteet poikkeavat toisistaan monin tavoin. Tämän vuoksi vuoriston ympäristökin jaetaan kuuteen osaan: pohjoiseen, keskiseen ja eteläiseen Cis-Uraliin, jotka ovat Uralin länsirinteitä, ja pohjoiseen, keskiseen ja eteläiseen Trans-Uraliin, jotka ovat itärinteitä. Nämä kaikki osat eroavat toisistaan myös ekologisesti.
Maantieteellisessä kirjallisuudessa käsitteellä ”Ural” on monia merkityksiä. Ensiksi, sitä käytetään Uralvuoriston nimenä. Toiseksi, Uraljoki alkaa Uralvuoriston eteläosista ja laskee etelään Kaspianmereen. Kolmanneksi, sillä tarkoitetaan aluetta vuoriston ympärillä, sen yhtenäistä kulttuuria ja talouskytköstä (engl. Great Urals). Tällä ei tarkoiteta vuoristoaluetta ja sen ylänköalueita. Tämä ei myöskään sisällä polaarista Uralia, joka on asumatonta erämaata, tai muutakaan Pohjois-Uralin osia. Toisaalta se kyllä sisältää eteläosien ympäristössä Cis-Uralin, Trans-Uralin sekä osia Länsi-Siperian alankoa.
Maantietoa ja topografiaa

Ural on suhteellisen matala vuorijono, jonka kallioperä on muodostunut magma- ja sedimenttikivistä. Korkeimmat huiput sijaitsevat Uralin pohjoisosissa, missä sijaitsee myös vuorijonon korkein huippu Narodnaja (1 894 m), ja eteläosissa, missä korkein huippu on Jamantau (1 640 m). Matalat vuoret löytyvät keskisestä Uralista, missä huippujen keskikorkeus on 600–800 metriä. Vuoristossa on lukuisia karstiluolia. Vaigatšin ja Novaja Zemljan saaret muodostavat Uralin jatkeen mantereen pohjoispuolella.
Geologia

Uralin vuoristo ja erityisesti Trans-Ural on kuuluisa monien eri metallien rikkaista malmivaroistaan. Malmit, joista huomattavimmat ovat rauta-, kupari-, kulta- jne. malmioita, sijaitsevat pääasiassa vuorijonon itärinteillä, ja ne muodostavat eräitä maapallon rikkaimpia malmioita. Lisäksi alueella on runsaasti korukiviä eli puolijalokiviä, kuten esimerkiksi jaspista, kristallia, malakiittiä, serpentiiniä, akaattia, onyksia ja muuta, löytyy erityisesti vuoriston metamorfisista kivilajeista maanpinnan alta.
Ilmasto

Uralvuoriston alueiden maisemalliset ja ilmastolliset piirteet sekä ihmistoiminnan vaikutukset ovat vaikuttaneet alueisiin monin eri tavoin. Ilmasto vaihtelee pohjoisosan ilmastosta, missä heinäkuussa ilman lämpötila on noin 6–8 °C, eteläiseen kuivalla arolla olevaan ilmastoon, missä keskilämpötila on 22 °C. Ilmastoon vaikuttaa monet tekijät. Näitä ovat etäisyydet Atlantilta ja Jäämereltä sekä arktiselta alueelta, Siperiasta ja Keski-Aasian korkeapainealueelta. Merkittävintä ilmastolle on Atlantilta saapuvan länsituulen tuoma merellinen ilman kosteus. Uralvuoristo on länsituuleen nähden poikittain, joten länsirinteet ovat kosteammat kuin itärinteet. Tämä ero korostuu talvella, kun länsirinteiden metsissä on runsaasti lunta verrattuna itärinteiden ohuempaan lumipeitteeseen. Sademäärissä ero on 100–150 millimetriä. Kesien kuumuus ja talvien kylmyys koettelee Trans-Uralisia alueita enemmän kuin Cis-Uralisia, missä säävaihtelut ovat länsirinteitä suuremmat erityisesti keväisin ja syksyisin.
Ilmasto on mannermainen. Lämpiminä vuodenaikoina lämmin ilmamassa tulee metsäarolle pääasiassa Kazakstanista tai Keski-Aasiasta, mistä seuraa ilmamassan kuivuminen ja aavikkomaiset olosuhteet. Kylmä ilmamassa saapuu Arktikselta yleensä talvella, mutta satunnaisesti myös kesäisin. Tämän vuoksi ilmasto on epävakaa ja vaihteleva. Tämän lisäksi Ural sadattaa Atlantilta tulevan kosteuden länsirinteille ja itä- ja kaakkoistuulet tuovat Altailta, Pamirilta ja Tienšanilta kuivaa ja kuivaa ilmamassaa. Länsi-Siperian ilmaston pääpiirteet ovat pienet lumimäärät, kylmät talvet, nopea kevääntulo, kuumat kesät ja vallitsevat tuulet. Taigalla ilmasto on vieläkin kylmempi, mutta samalla se on kosteampi.
Kasvisto ja eläimistö

Vaikka kasvillisuusvyöhykkeet seuraavat usein leveyspiirejä, ovat samat kasvillisuusvyöhykkeet Uralin eri puolilla selvästi eri leveyspiireillä. Eteläinen aro kulkee Trans-Uralin puolella läntistä aroa pohjoisempana. Metsäaro sijaitsee etelämpänä kuin pienilehtinen lehtimetsä, ja sen biotyyppiin kuuluvat niityt, joita täplittävät koivikot ja haavikot. Metsäaron pohjoisosissa lehtimetsässä on niittymäisiä aukkoja, jotka katoavat kasvuston muuttuessa kokonaan lehtimetsäksi. Siperian puolella Uralia metsäaro muodostuu paikallisesti pienistä niityistä, lehtimetsistä, soista ja arosta. Aluetta painaa kuivuuskaudet 8–12 vuoden välein. Tämän vuoksi monet Trans-Uralin järvet vuoroin täyttyvät vedestä ja vuoroin kuivuvat jopa tyhjiksi. Havumetsävyöhykkeellä eli taigalla elävät suuret eläinlajit kuten hirvi, kauriit, karhu ja ilves. Pienistä turkiseläimistä mainittakoon soopeli, kettu, kärppä ja orava. Metsäarolla elää lajistoltaan sekä taigalle kuuluvia lajeja että arolle kuuluvia lajeja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uralvuoristo Wikimedia Commonsissa
Vuori Uralilla.
Tunturikoivu

| Tunturikoivu |
| --- | --- |
 Tunturikoivuja Saanan juurella.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Fagales
Heimo::  Koivukasvit Betulaceae
Alaheimo::  Betuloideae
Suku::  Koivut Betula
Laji::  Hieskoivu pubescens
Alalaji::  czerepanovii
Kolmiosainen nimi
 Betula pubescens subsp. czerepanovii  (N.I.Orlova) Hämet-Ahti 
Synonyymit
 Betula tortuosa Ledeb.  Betula pubescens subsp. tortuosa (Ledeb.) Nyman  Betula czerepanovii N.I.Orlova 
Katso myös
   Tunturikoivu Wikispeciesissä   Tunturikoivu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tunturikoivu (Betula pubescens subsp. czerepanovii) on hieskoivun alalaji, joka tunnettiin aiemmin omana lajinaan nimellä Betula tortuosa. Tunturikoivu ei ole hieskoivun ja vaivaiskoivun risteymä, vaikka ulkonäkö voisi antaa aihetta luulla niin. Vaivaiskoivu kyllä risteytyy helposti tunturikoivun ja hieskoivun kanssa.
Tunturikoivu on pensasmainen puu. Talvilaiduntavat porot syövät tunturikoivun lehtiä ja nuoria oksia, monet hyönteiset, esimerkiksi tunturimittari, syövät sen lehtiä, ja ankarat talvet voivat vahingoittaa lumen yläpuolelle jääviä osia.
Levinneisyys

Pohjois-Euroopassa tunturikoivu kasvaa Skandien vuoristossa Etelä-Norjasta Ruijaan Jäämeren rannikolle asti, Suomen pohjoisosissa ja täältä Kuolan niemimaalle ja muualle Venäjän pohjoisosiin. Tunturikoivu on ainoa alkuperäinen puulaji Islannissa ja Grönlannissa.
Suomessa tunturikoivua esiintyy runsaimmin Lapin koivuvyöhykkeellä Inarissa ja Enontekiöllä. Etelämpänä se esiintyy matalien havupuiden kanssa Lapin harvakasvuisissa metsissä Keski-Lappiin saakka, esimerkiksi Sodankylään. Etelämpänä sen korvaavat hies- ja rauduskoivu.
Tunturikoivu kasvaa metsänrajalta 300–650 metrin korkeudesta 980 metriin asti.
Käyttö

Tunturikoivua käytetään runsaasti polttopuuna, sillä se on yleensä ainoa puu tunturialueiden läheisyydessä. Rakennuspuuksi siitä ei ole, sillä se on ohutrunkoinen ja useimmiten mutkainen.
Aiheesta muualla

Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Tunturikoivu (Betula pubescens subsp. czerepanovii)
Suomalaiset lehtipuut
euroopanpähkinäpensas
halava
harmaaleppä
hieskoivu
jokipaju
korpipaatsama
kotipihlaja
kynäjalava
metsähaapa
metsälehmus
metsäomenapuu
metsätammi
metsävaahtera
mustuvapaju
orapaatsama
outapaju
raita
rauduskoivu
ruotsinpihlaja
saarni
suippuorapihlaja
suomenpihlaja
talvikkipaju
tervaleppä
tunturikoivu
tuomi
tylppöorapihlaja
vuorijalava
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Betula pubescens subsp. czerepanovii:  Wikidata: Q3368692  Wikispecies: Betula pubescens subsp. tortuosa  EPPO: BETTO  GBIF: 5331759  GRIN: 414010  IPNI: 953827-1  Panartic Flora: 610206b  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:953827-1  WFO: wfo-0000336091  Laji.fi: MX.38001 
Betula czerepanovii:  Wikidata: Q50839663  CoL: LP6W  GBIF: 5331756  GRIN: 414011  IPNI: 107752-1  IRMNG: 11006945  Observation.org: 115525  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:107752-1  Tropicos: 3600236  WFO: wfo-0000332114
Tummavaskiyökkönen

| Tummavaskiyökkönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Metalliyökköset Plusiinae
Suku::  Autographa
Laji::  mandarina
Kaksiosainen nimi
 Autographa mandarina  Freyer, 1846 
Katso myös
   Tummavaskiyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tummavaskiyökkönen, vanhemmassa kirjallisuudessa siperianvaskiyökkönen, (Autographa mandarina) on levinneisyydeltään itäinen, kirjava yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Laji muistuttaa ulkonäöltään erehdyttävän paljon huomattavasti yleisempää kirjovaskiyökköstä (Autographa pulchrina) tai vähemmissä määrin gammayökköstä (Autographa gamma). Etusiivet ovat melko kapeat, yleissävyltään tumman punertavanruskeat ja niiden kuviointi on kirjovaskiyökköseen verrattuna tasaista. Sekä sisempi että ulompi poikkiviiru erottuvat selvästi mutkittelevina hopeanvalkoisina juovina ja erityisesti sisempi poikkiviiru on silmiinpistävä. Ulommassa poikkiviirussa on pieni, loiva mutka sisäänpäin. Siiven keskellä on suuri ja kirkkaanvalkoinen kreikan gamma-kirjainta muistuttava täplä. Aaltoviiru erottuu selvästi mustana ja tekee terävän W-kirjaimen muotoisen mutkan. Takasiivet ovat harmaanruskeat, ulkoreunaa kohti tummenevat ja niiden alapinnalla on pieni, pistemäinen keskipilkku. Siipiväli 34–38 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajin levinneisyys painottuu Keski- ja Itä-Aasiaan. Suomessa tummavaskiyökkönen on verraten uusi tulokas, joka tavattiin ensimmäisen kerran vuonna 1972, mutta tunnistettiin maalle uudeksi lajiksi vasta 1978. Nykyisin tummavaskiyökköstä tavataan laajalti eteläisessä Suomessa ja pohjoisimmat havainnot ovat Kokkola-Ilomantsi-linjalta. Perhoset lentävät pääasiassa heinäkuulta syyskuulle.
Elinympäristö ja elintavat

Tummavaskiyökkönen elää luultavasti metsissä ja aroilla. Perhoset tulevat valolle.
Ravintokasvi

Toukka elää erilaisilla matalilla ruohovartisilla kasveilla.
Aiheesta muualla

Plusiinae in Finland
Bestimmungshilfe des Lepiforums[vanhentunut linkki] (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q793883  BioLib: 53385  BOLD: 270724  CoL: 92W4Y  EoL: 551620  EUNIS: 309373  Fauna Europaea: 449606  Fauna Europaea (new): 9cc34de7-eb58-46f0-bfbe-96b988ec7fb9  GBIF: 1792431  iNaturalist: 805228  IRMNG: 10311225  LepIndex: 280528  NCBI: 2561007  Observation.org: 184906  Open Tree of Life: 3199155  Laji.fi: MX.62415
Tuote

Tuote voi olla mikä tahansa, joka on tarjottavissa markkinoille ja tyydyttää kysynnän tai tarpeen. Jalostuksessa tuotteita aletaan tekemään raaka-aineista ja niistä syntyy aineellisia hyödykeitä. Tuote voi olla myös aineeton palvelu tai tietotekninen hyödyke. Kaupan kohteina olevia aineellisia hyödykkeitä kutsutaan tavaroiksi.
Tuotetiedon hallintaa varten on kehitetty PDM-järjestelmiä. Tuotteella on myös määrätty elinkaari: määrittelyvaihe, suunnittelu, valmistus, huolto ja kunnossapito, ja poisto jätteeksi tai uudelleenkäyttöön. Tuotetiedon elinkaarihallintaan ja elikaarituotteiden, tarkoittaen useimmiten huoltopalvelujen, tarjontaan on kehitetty erityisiä PLM-järjestelmiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tuote Wikimedia Commonsissa
Tuorejuusto

Puolalaista twaróg-tuorejuustoa
Tuorejuusto on kypsyttämättömänä syötäväksi tarkoitettu juusto. Se on tavallisesti valkoista ja pehmeää. Toisin kuin muuntyyppisiä juustoja valmistettaessa, tuorejuuston valmistuksessa maidosta sen kiinteytyessä juustomassaksi erottuvaa nestettä eli heraa ei poisteta kokonaan, mikä tekee tuorejuustoista pehmeitä ja kosteita.
Tuorejuustoja on valmistettu teollisesti 1800-luvulta lähtien. Ne pakataan yleensä suljettuihin muovirasioihin.
Tuorejuustoja ei kypsytetä, ja niiden painosta 80 prosenttia on vettä. Täys- ja puolirasvaisiin tuorejuustoihin lisätään valmistuksessa kermaa. Tuorejuustosta voidaan valmistaa raejuustoa kuumentamalla, jolloin juuston proteiini tiivistyy pieniksi rakeiksi, minkä jälkeen juusto huuhdellaan kylmällä vedellä.
Tuorejuuston maku on hapahko, ja sen rasvapitoisuus vaihtelee. Tuorejuustoa voi levittää leivän päälle tai laittaa esimerkiksi lämpimiin ruokiin, kakkuihin, salaatteihin tai kohokkaisiin. Jotkut tuorejuustot ovat rakenteeltaan samanlaisia kuin kasvirasvlevitteet. Osa tuorejuustoista on suolaisia, osa makeita. Suolaisia tuorejuustoja käytetään tahnoihin, pikaruokaan, pastaan sekä keitto- ja pataruokiin. Niitä käytetään myös leivontaan, jolloin niitä voidaan käyttää esimerkiksi voileipäkakkujen kuorrutteisiin. Makeita tuorejuustoja käytetään kuorrutteisiin, kreemeihin ja erilaisiin leivonnassa käytettäviin massoihin. Tuorejuustoja käytetään myös juustokakkuihin. Tuorejuusto voi olla maustamatonta, mutta maustettuja tuorejuustoja on monenlaisia. Niitä voidaan käyttää pikkupurtavasta juhlaruokiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tuorejuusto Wikimedia Commonsissa
Tundrakirvinen

| Tundrakirvinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Västäräkit Motacillidae
Suku::  Kirviset Anthus
Laji::  gustavi
Kaksiosainen nimi
 Anthus gustavi  Swinhoe, 1863 
Alalajit
 A. g. commandorensis  A. g. gustavi  A. g. menzbieri 
Katso myös
   Tundrakirvinen Wikispeciesissä   Tundrakirvinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tundrakirvinen (Anthus gustavi) on västäräkkien heimoon kuuluva varpuslintu, jonka kuvaili ensimmäisenä Robert Swinhoe vuonna 1863.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 14–15 cm. Syyspukuinen lintu on suuresti nuoren lapinkirvisen näköinen. Kutsuääni on lyhyt näppäys ”tsip”. Hankala päästä näkemään, sillä laji hiippailee maassa ruohokasvillisuuden kätköissä ja lähtee lentoon vasta viime tingassa.
Esiintyminen

Lisääntymisalue on Siperian tundralla, ulottuen jonkin matkaa Uralin länsipuolelle. Euroopan puoleinen populaatio on kooltaan noin 2 000–20 000 yksilöä. Muuttolintu, joka talvehtii pääasiassa Indonesiassa. Syysmuutolla harhautuu joskus Eurooppaan. Suomessa laji on tavattu toistaiseksi kerran, 9.9.1972 Lemlandin Lågskärillä.
Elinympäristö

Tundran märät suot ja rämeet, niityt ja jokivarret.
Lisääntyminen

Pesä on maassa ja munia on 4–5.
Ravinto

Ruokailee maassa ja syö pääasiassa hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia.
Tupinambát

Tupinambámies kuvattuna maalauksessa.
Tupinambát olivat yksi tupi-intiaanien alaryhmistä nykyisen Brasilian koillisosissa. Monet heistä kuolivat orjuudessa portugalilaisten siirtokunnissa tauteihin ja loput sulautuivat muihin intiaaniryhmiin.