stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansainvälinen demokraattisten lakimiesten liitto
Aiheesta muualla

IADL:n viralliset nettisivut
Kansainvälinen viestikirja

Kansainvälinen viestityskirja vuodelta 1949 merenkulkulaitoksen ja merivoimien julkaisemana.
Kansainvälinen viestikirja (International Code of Signals) on kansainvälisen merenkulkujärjestön meriturvallisuuskomitean ylläpitämä viestintäohjeisto, joka käsittää viestimisen viestilipuilla, valolla morsettamalla, äänellä morsettamalla, puheella megafonin kautta, radiosähkötyksellä, puheella radiota käyttäen ja morsettamalla lipuilla tai käsin. Viestinnän perusajatus on luoda kansainvälisiin koodeihin perustuva viestintämahdollisuus, jolloin kielivaikeudet eivät ole hätätilanteessa viestinnän esteenä.lähde?
Kansainvälinen viestikirja (International Code of Signals) perustuu kansainvälisiin sopimuksiin. Viestikirjaa hallinnoi kansainvälinen merenkulkujärjestö, jolle asiasta vastaaminen siirtyi kansainvälisen radiokonferenssin (Atlantic City 1947) ehdotuksesta. Kansainvälinen merenkulkujärjestö otti tehtävän yleiskokouksen päätöksellä vastatakseen vuonna 1959 sen jälkeen, kun järjestöä koskeva sopimus oli rekisteröity Yhdistyneiden Kansakuntien sopimussarjassa 17.3.1958/4214. Suomessa kansainvälistä merenkulujärjestöä koskeva sopimus tuli voimaan 21.4.1959 ja sopimus on julkaistu Suomen säädöskokoelman sopimussarjassa numerolla SopS 20/1959.
Kansainvälisessä merenkulkujärjestössä kansainvälisestä viestikirjasta vastaaminen kuuluu meriturvallisuuskomitealle mainitun sopimuksen 29.b artiklan nojalla. Kansainvälisen merenkulkujärjestön yleiskokous vahvisti meriturvallisuuskomitean valmisteleman uuden ajantasaistetun viestikirjan 29.7.1965. Mainittu julkaisu korvasi kansainvälisen viestityskirjan 1931, jonka merenkulkulaitos ja merivoimat olivat julkaisseet vuonna 1949 myös suomeksi. Vuoden 1965 kansainväliseen viestikirjaan tehdyt muutokset vahvistaa kansainvälisen merenkulkujärjestön meriturvallisuuskomitea. Virallinen voimassa oleva kansainvälinen viestikoodisto sisältyy kansainvälisen merenkulkujärjestön julkaisuun International Code of Signals.lähde?
Viestikirja on osa merilain (1994/674) 22a:1 § (2017/482) tarkoittamia Suomen kansainvälisiä velvoitteita, jotka Suomi panee presidentin tai valtioneuvoston asetuksilla osaltaan täytäntöön. Kansainvälistä viestikirjaa ei ole sellaisenaan pantu täytäntöön asetuksella Suomessa, mutta muun muassa muutokset ihmishengen turvallisuudesta merellä vuonna 1974 tehtyyn yleissopimukseen (SopS 6/2003) V osa 21. sääntö määrää, että tietyissä aluksissa viestikirja kuuluu radioaseman pakolliseen varustukseen.lähde?
Kirjallisuutta

International code of signals. International Maritime Organization. London: IMO, 2005. ISBN 978-92-801-4198-6.
Paratiisilinnut

| Paratiisilinnut |
| --- | --- |
 Prinsessaparatiisilintu (Paradisaea minor)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Paratiisilinnut Paradisaeidae  Vigors, 1825
Suvut
 Paratiisiharakat Astrapia  Jousipyrstöt Cicinnurus  Käyränokat Drepanornis  Sirppinokat Epimachus  Lophorina  Lycocorax  Manukit Manucodia  Paratiisilinnut Paradisaea  Liputtajat Parotia  Pteridophora  Viuhkasiivet Ptiloris  Seleucidis  Semioptera 
Katso myös
   Paratiisilinnut Wikispeciesissä   Paratiisilinnut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paratiisilinnut (Paradisaeidae) on varpuslintujen lahkoon kuuluva lintuheimo, johon kuuluu yli neljäkymmentä koristeellista Oseaniassa esiintyvää lajia. Valtaosa lajeista esiintyy Uudessa Guineassa, jolle on kotoperäisiä 36 lajia. Papua-Uuden-Guinean lipussa esiintyy heimon tyyppilaji isoparatiisilintu (Paradisaea apoda). Muutamia lajeja esiintyy lisäksi Molukeilla ja Pohjois-Australiassa. Eräät tutkijat lukevat heimon varislintuihin; lisäksi lavastajat (Ptilonorhynchidae) ovat läheistä sukua paratiisilinnuille.
Tuntomerkit

Paratiisilinnut ovat tavallisesti variksen kokoisia tai hieman sitä pienempiä, mikäli mukaan ei lasketa eräiden lajien pitkiä pyrstösulkia, jotka saavuttavat jopa metrin pituuden. Niiden nokka on tukeva ja jalat vankat. Huolimatta koristeellisesta ulkonäöstään paratiisilinnut ovat varsin alkeellinen lintuheimo.
Useimpien paratiisilintulajien koirailla on silmiinpistävän koristeellinen höyhenpeite. Sulat voivat olla loistavan värikkäitä tai pyrstösulat monta kertaa itse lintua pidempiä. Rubiini- eli pampulajousipyrstökoiraan (Cicinnurus regius) höyhenpuku on lähes kauttaaltaan kirkkaanpunainen ja sen kahden ohuen, nauhamaisen pyrstösulan päässä on vihreä pallo. Mustanvihreän nauhaparatiisiharakan (Astrapia mayeri) pyrstösulat ovat noin metrin mittaiset itse linnun pituuden ollessa noin 25 senttimetriä. Viiriparatiisilinnulla (Pteridophora alberti) puolestaan lähtee pään kummaltakin sivulta 2–3 kertaa lintua pidempi ruoti, jossa on sarja sarveislevyjä. Höyhenpeitteeltään erityisen värikkäitä ja koreita ovat suvun Paradisaea koiraat, kuten komea isoparatiisilintu vaaleanruskeine linnun siipiä suurempine kylkitöyhtöineen.
Ulkonäkönsä ohella paratiisilinnut ovat myös tunnettuja näyttävistä soidintansseistaan. Ne muodostavat usein ryhmiä, joissa koiraat esittelevät kilvan avujaan naaraille. Linnut käyttävät pitkiä koristehöyheniään tai värikkäitä töyhtöjään tähän tarkoitukseen. Naaraat ovat usein koiraita huomattavasti vaatimattomamman näköisiä. Lisäksi yksiavioisten paratiisilintulajien höyhenpeite on moniavioisia hillitympi. Sorsien ja kolibrien ohella paratiisilinnuilla esiintyy linnuista eniten risteymiä, mikä on seurausta ryhmäsoidinmenoista.
Uhat

Uuden-Guinean alkuperäiskansat ovat käyttäneet mahdollisesti jo tuhansia vuosia paratiisilintujen näyttäviä sulkia omissa rituaaleissaan. Eräiden useimmin metsästettyjen lajien on havaittu aloittavan soidinmenot jo ennen kuin niihin tarkoitetut sulat ovat alkaneet kasvaa, mikä saattaa olla seurausta lajien sopeutumisesta metsästykseen. Eurooppalaiset puolestaan alkoivat viedä 1800-luvulla suuria määriä nahkoja ja sulkia kotiseuduilleen, jossa niistä oli tullut suosittu koriste naistenhatuissa. Lintujen metsästäminen oli kiivaimmillaan 1800- ja 1900-luvun vaihteessa, kunnes niiden vienti kiellettiin 1920-luvulla.
Nykyään Papua-Uuden-Guinean hallitus on kieltänyt paikallisten paratiisilintujen nahkojen tai höyhenien hallussapidon muilta kuin maan kansalaisilta. Ainoastaan alkuperäiskansoilla on rajoitettu oikeus lintujen metsästämiseen. Vain kolmea lajia pidetään tällä hetkellä uhanalaisena tai erittäin uhanalaisena, mutta uutena uhkana on elinympäristöjen häviäminen metsähakkuiden seurauksena.
Suvut ja lajit

Luokitus perustuu BirdLife Suomen julkaisemaan nimistöön maailman lintulajien suomenkielisistä nimistä.
Suvut ja lajit > Jousipyrstöt (Cicinnurus)

Kaljujousipyrstö (Cicinnurus respublica)
Kultajousipyrstö (Cicinnurus magnificus)
Rubiinijousipyrstö (Cicinnurus regius)
Suvut ja lajit > Käyränokat (Drepanornis)

Kirjokäyränokka (Drepanornis bruijnii)
Käyränokka (Drepanornis albertisi)
Suvut ja lajit > Liputtajat (Parotia)

Arfakinliputtaja (Parotia sefilata)
Fojanliputtaja (Parotia berlepschi)
Idäntöpöliputtaja (Parotia helenae)
Kuningasliputtaja (Parotia wahnesi)
Kuningatarliputtaja (Parotia carolae)
Töpöliputtaja (Parotia lawesii)
Suvut ja lajit > Manukit (Manucodia)

Keisarimanukki (Manucodia comrii)
Lyhytpyrstömanukki (Manucodia jobiensis)
Viheltäjämanukki (Manucodia ater)
Viikunamanukki (Manucodia chalybatus)
Suvut ja lajit > Paratiisiharakat (Astrapia)

| --- | --- |
 Arfakinparatiisiharakka (Astrapia nigra)  Helttaotsa (Astrapia carunculata)  Nauhaparatiisiharakka (Astrapia mayeri)  Huoninparatiisiharakka (Astrapia rothschildi):  Smaragdiparatiisiharakka (Astrapia splendidissima)  Töpöhelttaotsa (Astrapia brevicauda)  Viuhkaparatiisiharakka (Astrapia stephaniae)
Suvut ja lajit > Paratiisilinnut (Paradisaea)

| --- | --- |
 Isoparatiisilintu (Paradisaea apoda)  Keisariparatiisilintu (Paradisaea guilielmi)  Kuningasparatiisilintu (Paradisaea raggiana)  Kuningatarparatiisilintu (Paradisaea decora):  Prinsessaparatiisilintu (Paradisaea minor)  Prinssiparatiisilintu (Paradisaea rubra)  Siniparatiisilintu (Paradisaea rudolphi)
Suvut ja lajit > Sirppinokat (Epimachus)

Ruskosirppinokka (Epimachus meyeri)
Samettisirppinokka (Epimachus fastuosus)
Suvut ja lajit > Viuhkasiivet (Lophorina)

Hapsuviuhkasiipi (Lophorina magnifica)
Papuanviuhkasiipi (Lophorina intercedens)
Paratiisiviuhkasiipi (Lophorina paradisea)
Rusettiparatiisilintu (Lophorina superba)
Samettiviuhkasiipi (Lophorina victoriae)
Suvut ja lajit > Lajit, joilla on oma sukunsa

Hapsumanukki (Phonygammus keraudrenii)
Jouhiparatiisilintu (Seleucidis melanoleucus)
Molukkienparatiisilintu (Semioptera wallacii)
Paratiisivaris (Lycocorax pyrrhopterus)
Viiriparatiisilintu (Pteridophora alberti)
Pekingin rauhansopimus

Pekingin rauhansopimuksen kiinankielistä tekstiä
Pekingin rauhansopimus on yhteisnimitys kolmelle rauhan­sopimukselle, jotka Qing-dynastian Kiina joutui alle­kirjoittamaan toisen oopiumi­sodan päättyessä vuonna 1860. Toisena osapuolena sopimuksissa olivat Iso-Britannia, Ranska ja Venäjä. Ison-Britannian ja Kiinan välisen rauhan­sopimuksen virallinen nimi oli "Sopimus rauhasta ja ystävyydestä Ison-Britannian ja Kiinan välillä" (engl. Convention of Peace and Friendship between Great Britain and China).
Tausta

Toinen oopiumisota huipentui 18. lokakuuta 1860 siihen, että brittiläiset ja ranskalaiset joukot tunkeutuivat Kiellettyyn kaupunkiin Pekingissä. Kun tämä osoitti Kiinan lopullisesti hävinneen sodan, prinssi Gong pakotettiin allekirjoittamaan Qing-hallituksen edustajana kaksi sopimusta, toinen niistä Britannian edustajana toimineen James Bruce Elginin, toinen Ranskan edustajana toimineen Jean-Baptiste Louis Gros'n kanssa. Vaikka Venäjä ei ollut osallistunut sotaan, prinssi Gong allekirjoitti myös kolmannen sopimuksen Venäjän edustajana toimineen Nikolai Ignatjevin kanssa.
Brittien ja ranskalaisten tavoitteena sodassa oli ollut polttaa Kielletty kaupunki rangaistukseksi siitä, miten Qing-virka­miehet olivat kohdelleet eurooppalaisia vankeja. Koska suunnitelman toteuttaminen olisi vaarantanut rauhan­sopimusten alle­kirjoittamisen, he kuitenkin päättivät sen sijasta polttaa Kiinan keisarille kuuluneen Kesä­palatsin.
Sopimukset Ranskan ja Britannian kanssa alle­kirjoitettiin 24. lokakuuta 1860 seremonia­ministeriön rakennuksessa välittömästi Kielletyn kaupungin eteläpuolella.
Sopimuksen määräykset

Pekingin rauhan­sopimuksella Kiinan keisari Xianfeng ratifioi samalla vuonna 1858 tehdyn Tientsinin sopimuksen.
Kowloonin niemimaa oli alun perin vuokrattu Britannialle maalis­kuussa 1860. Pekingin rauhan­sopimus lopetti vuokra­suhteen, ja alue luovutettiin virallisesti Britannialle 24. lokakuuta 1860.
Kiinan ja Britannian välisen sopimuksen 6. artiklan mukaan Kiinan oli pysyvästi luovutettava Britannialle Kowloonin niemimaa eli nykyisen Boundary Streetin etelä­puolella oleva alue Hongkongissa, mukaan luettuna Ngong shuen chaun saari (Stonecutters Island).
Kiinan ja Ranskan välisen sopimuksen 6. artiklan mukaan Kiinan oli palautettava Ranskan lähettilään välityksellä omistajilleen "ne uskonnolliset ja hyvän­tekeväisyys­laitokset, jotka oli taka­varikoitu kristityiltä heihin kohdistuneiden vainojen aikana."
Kiinan oli myös luovutettava Venäjälle Mantšurian itä- ja pohjois­osat. Se takasi Venäjälle oikeuden Ussurin aluepiiriin, joka on osa nykyistä Primorjen aluepiiriä ja vastaa Mantšurian entistä Itä-Tartarian maakuntaa. Amurin pohjoispuolella oleva alue, joka vuonna 1689 vahvisteun Nertšinskin rauhan­sopimuksen mukaan oli kuulunut Kiinalle, oli luovutettu Venäjälle jo Aigunin sopimuksessa vuonna 1858.
Kiinassa Pekingin rauhan­sopimusta pidetään yhtenä epätasa-arvoisista rauhan­sopimuksista, jotka maa joutui alle­kirjoittamaan 1800-luvun loppu­puolella.
Myöhemmät vaikutukset ja sopimukset

Pekingin rauhansopimuksessa vahvistettu Kiinan ja Venäjän raja on edelleen voimassa.
Kiinan kansantasavalta ja Iso-Britannia sopivat vuonna 1984, että Hongkongin alue kokonai­suudessaan palautettiin Kiinalle 1. heinäkuuta 1997. Palautettuun alueeseen sisältyivät sekä Hongkongin saari, jonka Britannia oli hankkinut jo Nankingin rauhansopimuksella vuonna 1842, Pekingin rauhan­sopimuksessa Britannialle luovutettu Kowloon että niihin liittyvät, Britannialle myöhemmin vuokratut alueet.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Convention of Peking
Aiheesta muualla

Kiinan ja Ison-Britannian välisen rauhansopimuksen teksti kokonaisuudessaan (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Kiinan ja Ranskan välisen rauhansopimuksen teksti kokonaisuudessaan (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Kiinan ja Venäjän välisen rauhansopimuksen teksti kokonaisuudessaan (englannFull text of the Convention of Peking between China and Russia (Arkistoitu – Internet Archive)
Prinssi Gong Felice Beaton valokuvaamana 2. marraskuuta 1860, runsas viikko sen jälkeen kun hän oli 24. lokakuuta alle­kirjoittanut rauhan­sopimuksen.
Käännös suomeksi
Toivo Pehu-Lehtonen

Toivo Nikolai Pehu-Lehtonen ent. Lehtonen (8. huhtikuuta 1896 Tampere – 30. huhtikuuta 1929 Berliini, Saksa) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat kauppias Kaarlo Gustaf Lehtonen ja Anna Vilhelmina Sipilä.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta vuonna 1915 ja liittyi Hämäläis-Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi syyslukukauden vuonna 1915 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiakielitieteellisellä osastolla. Hän suoritti tykistöupseerien täydennyskurssin vuonna 1920.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 14. toukokuuta 1911 pataljoonan haupitsipatteriin. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Libaussa Suomalaisen Sotilaskäsikirjan toimitustyöhön.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan jaosjohtajaksi Jääkäritykistön 3. patteriin ja otti osaa sen mukana taisteluihin Kurussa, Muroleessa, Viljakkalassa ja Ylöjärvellä sekä Tampereella. Tampereen valtauksen jälkeen tehdyn tykistön uudelleen järjestelyn myötä hänet sijoitettiin Jääkäritykistöprikaatin 3. jääkäripatteriston 5. patteriin, missä hän toimi edelleen jaosjohtajana. Kyseisen patterin mukana hän osallistui taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pehu-Lehtonen toimi sisällissodan jälkeen Jääkäritykistöprikaatin esikuntapäällikkönä 11. toukokuuta – 5. kesäkuuta 1918, josta hänet komennettiin koulutusosaston toimistoupseeriksi Yleisesikuntaan 5. kesäkuuta - 5. elokuuta 1918 väliseksi ajaksi. Suomen armeijan päällikön esikunnassa hän työskenteli 6. elokuuta 1918 – 25. tammikuuta 1919 välisen ajan ja oli yhtä aikaa merkittynä Suomen tykistökoulun rulliin. Hänet siirrettiin 27. joulukuuta 1918 Hämeen kenttätykistörykmentti l:een, jossa hän toimi lähettiupseerina 1. syyskuuta 1919 – 25. toukokuuta 1920 välisen ajan  ja II patteriston komentajana 26. toukokuuta 1920 alkaen. Hämeen kenttätykistörykmentistä hänet siirrettiin 17. lokakuuta 1923 Kenttätykistön aliupseerikoulun johtajaksi ja edelleen 17. syyskuuta 1924 alkaen Sotaväen esikuntaan tykistön tarkastajan toimiston päälliköksi. Armeijasta hän erosi sairauden tähden 18. helmikuuta 1925 ja palveli sen jälkeen palkkiovirassa puolustusministeriön yleisellä sota-asiainosastolla. Hänet määrättiin uudelleen vakinaiseen palvelukseen 13. heinäkuuta 1926 ja hänet sijoitettiin toimistoupseeriksi edellä mainitulle osastolle. Toistamiseen hän erosi vakinaisesta palveluksesta sairauden takia 20. elokuuta 1928. Hän kuoli Berliinissä 30. huhtikuuta 1929 ollessaan palaamassa Ranskasta, jossa hän oli hoidattamassa jääkäriajalta peräisin olevaa keuhkotautiaan.
Luottamustoimet

Pehu-Lehtonen toimi Suomen senaatin sota-asiaintoimituskunnan asettaman sotilaskielikomitean jäsenenä vuosina 1918–1919 ja Kenttätykistön väliaikaisen ohjesääntökomitean puheenjohtajana vuosina 1920–1921 sekä oli tykistön tarkastajan käytettävänä ohjesääntöjen laatimistyössä vuonna 1921. Hän toimi 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen varajäsenenä vuosina 1920–1921 ja 1923 ja jäsenenä vuonna 1922. Kenttätykistörykmentti l:n kunnianeuvoston puheenjohtajana hän toimi vuonna 1922 ja varapuheenjohtaja vuonna 1923.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hiffsgruppenführer 25. joulukuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 28. huhtikuuta 1918  Kapteeni 24. joulukuuta 1919  Majuri 16. toukokuuta 1924  Everstiluutnantti 30. elokuuta 1928 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.
Joachim Peiper

| Joachim Peiper |
| --- | --- |
 Joachim Peiper
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. tammikuuta 1915  Berliini, Saksa
Kuollut: 13. heinäkuuta 1976 (61 vuotta)  Traves, Ranska
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksa
Palvelusvuodet:  1933–1945
Komentajuudet:   1. SS-panssarirykmentti
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  SS-Standartenführer
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi tammenlehvin ja miekoin
Joachim ”Jochen” Peiper (30. tammikuuta 1915, Berliini – 13. heinäkuuta 1976, Traves, Ranska) oli saksalainen SS-upseeri ja sotarikollinen, joka saavutti toisen maailmansodan aikana SS-Standartenführerin, everstin, arvon. Hän kuului Hitlerin henkivartiokaarti SS-Leibstandarte Adolf Hitleriin, jossa toimi komppanianpäällikkönä sekä pataljoonan- ja rykmentinkomentajana. Sodan jälkeen hänestä muotoutui yksi tunnetuimmista SS-miehistä.
Peiperin isä oli myös upseeri, joka taisteli Itä-Afrikassa ensimmäisen maailmansodan aikana. Hänellä oli kaksi veljeä, Hans-Hasso ja Horst.
Peiper uskoi että sotarikoksia suorittamalla saadaan aikaan kauhua vihollisessa. Hän sanoi että "meilllä on maine kauhun aaltona ja se on yksi parhaista aseistamme. Jopa itse Tšingis-kaani olisi mielellään palkannut meidät avustajikseen". Todellisuudessa nämä sotarikokset, joista tunnetuin lienee Malmedyn verilöyly, johtivat vihaan ja kostonhimoon Saksaa ja erityisesti SS kohtaan.
Sota-aika

Peiper värväytyi 18-vuotiaana SS:iin 1933. SS-kenraali Sepp Dietrich valitsi hänet johtamaansa Hitlerin henkivartiokaartiin Leibstandarte SS Adolf Hitleriin. Peiper opiskeli SS:n upseerikoulussa Junkerschulessa 1935. Hänet ylennettiin upseeriksi seuraavana vuonna. Peiper palveli SS-valtakunnanjohtaja Heinrich Himmlerin adjutanttina vuodesta 1938 vuoden 1941 elokuuhun asti, toimien kuitenkin komppanianpäällikkönä Ranskan sotaretkellä keväällä 1940.
Vuonna 1941 hän palasi Leibstandarten rintamajoukkoihin itärintamalle. Hän johti taisteluita muun muassa Harkovassa. Peiper tuli tunnetuksi aggressiivisesta hyökkäystaktiikastaan, jossa joukot etenivät muun muassa kyliin joka suunnasta puolitelavaunuin ja rakennuksia tulittaen. Taktiikka herätti pakokauhua vihollisissa ja siten antoi hyökkääjille etua. Peiperin pataljoona tunnettiin nimellä ”soihtupataljoona”.
Sota-aika > Ardennien taistelu

Vuoden 1944 joulukuussa Ardennien hyökkäyksessä Peiperin komennossa oli taisteluosasto Peiper. 6. SS-panssariarmeijaan kuulunut taisteluosasto oli muodostettu hänen komentamansa rykmentin, 1. SS-panssaridivisioona Leibstandarte Adolf Hitlerin 1. SS-panssarirykmentin, ympärille liittämällä siihen muun muassa raskailla Tiger II -panssareilla varustettu 501. raskas SS-panssarivaunupataljoona sekä jalkautuneita laskuvarjojääkäriyksiköitä. Peiperin ryhmä  oli saksalaisten kärkiyksikkö omalla sektorillaan Ardenneilla, edeten La Gleizeen asti, jossa jäi amerikkalaisten motittamaksi. Peiper miehineen onnistui kuitenkin vetäytymään hyläten samalla suuren osan raskaasta kalustostaan. Ardennien taistelun aikana Peiperin johtama taisteluryhmä syyllistyi satojen amerikkalaisten sotavankien ja belgialaisten siviilien laittomiin teloituksiin.
Keväällä 1945 hän taisteli itärintamalla Unkarissa. Peiper antautui lopulta Alpeilla amerikkalaisille joukoille. Peiper oli 30-vuotiaana Saksan maavoimien nuorin eversti (SS-Standartenführer). Hän sai ritariristin tammenlehvin ja miekoin.
Sodan jälkeen

Sodan jälkeen Peiper miehineen oli syytettynä Dachaun sotarikosoikeudenkäynneissä amerikkalaisia joukkoja vastaan kohdistuneesta sotarikoksesta, Malmedyn verilöylystä. Vaikka todisteita ja näyttöä Peiperin osallisuudesta tapahtumiin ei ollut hänet ja osa hänen miehistään tuomittiin kuolemaan, näitä tuomioita ei koskaan pantu täytäntöön. Tuomitut kärsivät lopulta vain lyhyitä vankeusrangaistuksia. Peiper vapautui jouluna 1956.
Vuonna 1957 Peiper oli töissä autotehtailla. Hän muutti myöhemmin Ranskaan Travesin alueelle perheineen. Peiperin käydessä eräänä päivänä ostoksilla erään kaupan myyjä huomasi hänen saksalaisen aksenttinsa. Peiper maksoi ostoksensa sekillä, josta myyjä poimi nimen ja osoitteen ja ilmoitti ne Ranskassa toimiville kommunisteille. Hänen talonsa seiniin alkoi ilmestyä uhkaustekstejä. Peiper pysyi kaupungissa, mutta lähetti perheensä turvaan. Peiperin talo poltettiin 14. heinäkuuta 1976 ja hänen palanut ruumiinsa löytyi sen jäännöksistä. Surmatyön tekijöistä ei ole varmuutta, joskin jälkikäteen tekijöiksi ilmoittautui ”Kostajiksi” itseään kutsunut ryhmä.
Joachim Peiper on ollut yksi suosituista historiankirjoituksen kohteista sodan jälkeen. Osa Peiper-elämäkertojen kirjoittajista on suhtautunut hänen sotarikoksiinsa selitellen ja apologisesti. Yksi heistä oli Jens Westemeier, joka vuonna 1996 ilmestyneessä teoksessaan Joachim Peiper, SS-Standartenführer. Eine Biographie puolusteli Peiperiä ja vähätteli tämän osuutta sotarikoksiin, joista häntä on sodan jälkeen syytetty. Uudemmassa vuonna 2007 ilmestyneessä Peiper-elämäkerrassa Joachim Peiper: A Biography of Himmler's SS Commander Westemeier toteaa joutuneensa Peiperistä luodun myytin, jota SS-apologistit ja Erlebnisgeneration varovaisesti ovat rakentaneet, vangiksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Malmedyn verilöylyn oikeudenkäynti
Felgrau.com - Peiperin yksikkö SS-Leibstandarte Adolf Hitler
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Peiperin joukkoja Malmédyyn johtavalla tiellä vuonna 1944
Eino Pauko

Eino Harald Pauko ent. Pasonen (2. heinäkuuta 1898 Mikkelin maalaiskunta – 20. maaliskuuta 1971) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaa Valkoisen armeijan tykistössä. Hän oli myös talvi- ja jatkosodan pataljoonan komentaja rintamajoukoissa.