stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valtiosta

| Valtiosta> De re publica.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Cicero
Kieli:  latina
Genre:  filosofia
Julkaistu:  54–51 eaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Valtiosta tai Valtio (lat. De re publica) on Ciceron kirjoittama filosofinen teos, jossa hän käsittelee erilaisia valtiomuotoja ja esittää näkemyksensä ihanteellisesta valtiosta. Teoksen teksti on suurelta osin kadonnut; sen parhaiten säilynyt osa tunnetaan nimellä Scipion uni (Somnium Scipionis).
Historia > Teoksen synty

Cicero kirjoitti teoksen vuosien 54 ja 51 eaa. välisenä aikana. Tuolloin hän toimi oikeuspuhujana. Hieman aiemmin hän oli kirjoittanut ensimmäisen dialogimuotoisen teoksensa Puhujasta, joka oli valmistunut vuonna 55 eaa.
Teos vertautuu nimeään myöten Platonin teokseen Valtio, jota Cicero käytti esikuvanaan. Hänen versionsa valtioutopiasta on kuitenkin sovellettu Rooman valtakunnan todellisuuteen. Teoksen kirjoitusaikana valta oli siirtynyt Julius Caesarin, Crassuksen ja Pompeiuksen muodostamalle triumviraatille, ja teos on eräänlainen vastaus tälle kehitykselle, joka ei miellyttänyt Ciceroa.
Ciceron teos oli poliittisesti kiistanalainen: valitessaan filosofisen dialogin muodon Cicero vältti nimeämästä poliittisia vastustajiaan suoraan, ja hyödyntäessään varhaisempaan aikaan sijoitettuja puhujia hän saattoi laittaa näiden suihin erilaisia mielipiteitä ilman, että joutuisi itse syytetyksi niistä. Teos oli kuitenkin omistettu Ciceron veljelle Quintukselle, ja näin Cicero pystyi esipuheessa käsittelemään lyhyesti myös ajankohtaisia asioita.
Myöhemmin Cicero pyrki kirjoittamaan ihannevaltiolleen lait teoksessaan Laeista (De legibus). Sen esikuvana toimi vastaavasti Platonin Lait.
Historia > Tekstihistoria

Suuri osa teoksesta on kadonnut myöhemmän antiikin tai keskiajan kuluessa. Varsinkin kirjoista IV ja V on säilynyt vain lyhyitä katkelmia, ja muistakin kirjoista puuttuu joitakin osia. Kirjasta VI on säilynyt lähes pelkästään osa, joka tunnetaan nimellä Scipion uni. Se on säilynyt osana uusplatonilaisen filosofi Macrobiuksen siitä tekemää kommentaaria. Se oli pitkään lähes ainoa tunnettu osa teoksesta, joka oli säilynyt läpi keskiajan.
Suurin osa muusta tunnetusta tekstistä paljastui vuonna 1819, kun kardinaali Angelo Mai löysi sen Vatikaanin kirjastosta eräästä palimpsestista (Vaticanus Latinus 5757) eli uudelleenkäytetystä pergamenttikirjasta. Kyseessä oli kirkkoisä Augustinuksen teoksen Selityksiä psalmeihin käsikirjoitus, joka oli kirjoitettu 600-luvulla Ciceron teoksen 300-luvulta peräisin olevan käsikirjoituksen päälle, kun vanha teksti oli raavittu pois. Alkuperäinen teksti oli kuitenkin vielä luettavissa. Palimpsesti sisälsi noin 2/3 teoksen kirjasta I, noin puolet kirjasta II, sekä pienempiä osia muista kirjoista. Main tekemä löytö oli ensimmäisiä merkittäviä palimpsesteista tehtyjä antiikin tekstien löytöjä. Teksti julkaistiin vuonna 1822, ja palimpsestista julkaistiin näköispainos vuonna 1934.
Edellä mainittujen lisäksi teoksen tekstin osia on säilynyt muiden antiikin aikaisten kirjailijoiden tekemien lainausten kautta. Katkelmia tunnetaan ennen kaikkea Augustinukselta ja Nonius Marcellukselta. Augustinus hyödynsi teosta paljon kirjoittaessaan omaa Jumalan valtiotaan.
Sisältö

Ciceron teos on muodoltaan dialogi eli keskustelu. Se on sijoitettu vuoteen 129 eaa. ja esitetään käydyksi Scipion maatilalla kolmen peräkkäisen päivän aikana. Cicero hyödyntää teoksessa useita tyylejä: filosofista argumentointia, historiankerrontaa, retorista tyyliä ja puheita.
Sisältö > Henkilöt

Dialogissa keskustelee yhdeksän henkilöä: neljä vanhempaa ja neljä nuorempaa miestä sekä päähenkilö Scipio. Keskustelijat ovat:
Gaius Fannius, Laeliuksen vävy, vuoden 122 eaa. konsuli. Historioitsija, puhuja ja stoalaisuuden kannattaja.
Gaius Laelius, Scipion läheinen ystävä, vuoden 140 eaa. konsuli. Korostaa kirjallisuuden ja filosofian merkitystä.
Manius Manilius, historioitsija ja lainoppinut, vuoden 149 eaa. konsuli.
Quintus Mucius Scaevola, Laeliuksen vävy ja nuoren Ciceron suojelija, lainoppinut ja vuoden 117 konsuli.
Spurius Mummius, Lucius Mummiuksen veli, satiirikko ja optimaattien etujen puolustaja.
Lucius Furius Philus, puhuja ja vuoden 136 eaa. konsuli.
Publius Rutilius Rufus, vuoden 105 eaa. konsuli, stoalainen rehellisyytensä ansiosta arvostettu valtiomies.
Publius Cornelius Scipio Aemilianus Africanus, tunnettu sotilasjohtaja ja poliitikko, vuosien 147 ja 134 eaa. konsuli ja vuoden 142 eaa. kensori. Hän valloitti ja tuhosi Karthagon vuonna 146 eaa., palautti järjestyksen Tiberius Gracchuksen surman jälkeen vuonna 133 eaa. ja toimi välittäjänä poliittisten kuppikuntien välillä.
Quintus Aelius Tubero, Scipion veljenpoika, stoalainen lainoppinut ja noin vuoden 129 eaa. tribuuni.
Cicero ei ollut itse keskustelijoiden joukossa.
Kirjallisuutta > Suomennetut osat

Cicero: Scipion unennäkö.  (Suomentanut K. J. Hidén. Roomalaisten ja kreikkalaisten kirjailijain teoksia 5. Näköispainos. ensipainos: Helsingissä: Yrjö Weilin, 1905)  Helsinki:  Kirja kerrallaan, 2004.  ISBN 952-5439-65-8
Cicero: Scipion uni. Teoksessa Petrarca, Francesco: Africa – Laulu sankaruudesta ja ihmisyydestä.  (Suomentaneet Teivas Oksala ja Maija-Leena Kallela)  Basam Books, 2019.  ISBN 978-952-7240-31-1
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Cicero & Mai, Angelo (toim.): M Tullii Ciceronis de republica quae supersunt.  Rome.
Cicero: De Re Publica.  (Cambridge Greek and Latin Classics. Toimittanut James E. G. Zetzel)  Cambridge University Press, 1995.  ISBN 052134896X
Cicero: On the Republic. Teoksessa Cicero: Volume XVI.  (On the Republic (De Re Publica). On the Laws (De Legibus). Loeb Classical Library 213)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1977.
Mercati. G. (toim.): M. Tulli Ciceronis De re publica libri e codice rescripto Vaticano Latino 5757 phototypice expressi.  (Palimpsestin näköispainos)  Vatican.
Aiheesta muualla

Cicero: De re publica. The Latin Library. (latinaksi)
Cicero: De re publica (Arkistoitu – Internet Archive). The Online Library of Liberty. (englanniksi)
Cicero: On the Commonwealth. Project Gutenberg. (englanniksi)
Kyösti Varesvuo

Kyösti Varesvuo (22. marraskuuta 1932 Kiikoinen – 20. tammikuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen elokuvatuottaja ja elokuvatuotantoalan yrittäjä, joka tunnettiin Crea-Filmi Oy:n ja myöhemmin Varesvuo Partners -nimellä toimineen filmi- ja videotuotantokonsernin perustajana. 1950-luvun lopulla elokuva-alalla aloittanutta Kyösti Varesvuota pidettiin uransa alussa yhtenä suomalaisen mainoselokuvan kaikkien aikojen parhaista käsikirjoittajista.
Varesvuo työskenteli 1950-luvulla Pelastakaa Lapset -järjestössä ja sitten Filmitalon (aiemmin Finlandia-Kuva) tuotantopäällikkönä. 1960-luvun puolivälissä hän oli toimitusjohtajana ja osakkaana Pentti Helanteen perustamassa Filmi-Jatta-tuotantoyhtiössä, jonka tytäryhtiö FJ-Filmi tuotti Mikko Niskasen elokuvan Käpy selän alla. Erittäin hyvin menestyneestä elokuvasta ansaitsemillaan tuotoilla Varesvuo ja Filmi-Jatan pääkuvaajana ja yhtenä osakkaana toiminut Hans Haataja perustivat Crea-Filmi Oy:n, josta kehittyi Suomen suurin mainoselokuvien ja televisio-ohjelmien tuotantoyritysten ryhmä Varesvuo Partners. Crea-Filmi laajentui 1980-luvulla jälkituotantoon ja kalustovuokraukseen ja alkoi hankkia enemmistöosuuksia kilpailevista mainoselokuvayhtiöistä. Näitä olivat Pepe Teirikarin Elohopea-Filmi, Martti Tikan Woodpecker Film sekä Taina Kanthin, Frej Andersinin ja Tapani Päiväsen Filmitalli.
1990-luvun lopulla Varesvuo laajensi televisio-ohjelmien ja pitkien elokuvien tuotantoon yritysniminä Crea Video, Matti Kyllösen Crea Sport Production sekä Filmiteollisuus ja sen tytäryhtiöt Filmiteollisuus Fine, Helsinki-filmi ja tamperelainen Ten Years Producion. Varesvuo Partners oli myös Roope Lehtisen Moskito Televisionin, Henkka Hyppösen Van Der Median ja Liisa Akimofin Production Housen osakkaana. Varesvuon yrityksiin kuului myös klassisen musiikin äänilevyjä tuottava Ondine. 1990-luvun lopulla Varesvuo Partners myytiin Talentumille, joka myi sen Capman-pääomasijoitusyhtiölle 2008.
Vuonna 1966 Varesvuon käsikirjoittama lyhytelokuva Ensimmäinen tilipäivä sai parhaan lyhytelokuvan Jussi-palkinnon. Varesvuolle myönnettiin elokuva-alan hopeinen ansiomerkki 1984. Varesvuo toimi pitkään Filmikamarin hallituksessa.
Luontovalokuvaaja Markus Varesvuo on Kyösti Varesvuon poika.
Aiheesta muualla

Kyösti Varesvuo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Vapaaehtoisten marssi

Musiikkinäytteet
Vapaaehtoisten marssin sävelmä.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Vapaaehtoisten marssi (kiin.: 义勇军进行曲; pinyin: Yìyǒngjūn Jìnxíngqǔ) on ollut Kiinan kansantasavallan kansallislaulu vuodesta 1949 lähtien. Vapaaehtoisten marssin kirjoitti runoilija Tian Han (田汉) ja sävelsi Nie Er (聂耳) Kiinan–Japanin sodan (1937–1945) aikana. Laulu oli alun perin elokuvan ”Pojat ja tyttäret myrskyn aikana” tunnussävel. Elokuva kuvaa kiinalaisten vapaaehtoisten taistelua japanilaista miehittäjää vastaan 1930-luvun Koillis-Kiinassa, antaen samalla kuvallisen ilmauksen Kiinan kansan päättäväisyydestä taistella maansa ja kansansa vapauden puolesta. Mao Zedongin johtamien kommunistien otettua Kiinassa vallan ja julistettua kansantasavallan vuonna 1949 laulusta tuli Kiinan kansantasavallan kansallislaulu.
Kiinan kulttuurivallankumouksen aikana 1960- ja 1970-luvuilla ”Vapaaehtoisten marssi” oli kielletty ja Tian Han kuoli vankeudessa vuonna 1969. Kansallislaulu korvautui miltei kokonaan maolaisilla ja vallankumouksellisilla lauluilla. Kulttuurivallankumouksen jälkeen vapaaehtoisten marssi tuli jälleen käyttöön. Jonkin aikaa sitä laulettiin toisin sanoin, mutta alkuperäiset palautettiin vuonna 1982. Siitä tehtiin virallinen kansallislaulu 4. joulukuuta 1982.
Laulun sanat

Yksinkertaistetuilla merkeillä ja pinyin-latinisaatiolla.
| 《义勇军进行曲》 | Yìyǒngjūn Jìnxíngqǔ |
| --- | --- |
 起来! 不愿做奴隶的人们!: Qǐlái! Búyuàn zuò núlì de rénmen!
 把我们的血肉筑成我们新的长城!: Bǎ wǒmen de xuèròu zhùchéng wǒmen xīnde Chángchéng!
 中华民族到了最危险的时候,: Zhōnghuá Mínzú dào le zùi wēixiǎnde shíhòu,
 每个人被迫着发出最后的吼声.: Měige rén bèipòzhe fāchū zùihòude hǒushēng.
 起来!起来!起来!: Qǐlái! Qǐlái! Qǐlái!
 我们万众一心,: Wǒmen wàn zhòng yī xīn,
 冒着敌人的炮火,前进!: Màozhe dírén de pàohuǒ, Qiánjìn!
 冒着敌人的炮火,前进!: Màozhe dírén de pàohuǒ, Qiánjìn!
 前进!: Qiánjìn!
前进!: Qiánjìn!
进!: Jìn!
Laulun sanat > Käännös

Nouskaa! Te jotka ette halua olla orjia,

Omalla verellämme ja lihallamme rakennamme uuden Kiinan muurin!

Erittäin vaikeat ajat ovat koittaneet Kiinan kansalle,

Jokainen on pakotettu huutamaan viimeisen karjahduksensa!

Nouskaa, nouskaa, nouskaa!

Meitä on kymmeniätuhansia samanmielisiä

Kohtaamaan vihollisen tulitus, marssikaamme!

Kohtaamaan vihollisen tulitus, marssikaamme!

Marssikaamme!

Marssikaamme!

Eteenpäin!
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vapaaehtoisten marssi eri formaateissa
Varistori

Varistori
Suurjännitevaristori
Varistori eli VDR (engl. voltage dependent resistor) on vastus, jonka resistanssi muuttuu voimakkaasti jännitteen funktiona. Varistoreja käytetään usein ylijännitesuojina.
Varistorin resistanssi pienenee äkillisesti, kun siihen vaikuttava jännite ylittää määrätason. Varistoreja on saatavilla tyypillisesti 10 – 1 000 voltin ylijännitesuojaukseen. Piirilevylle juotettavien varistorien tehonkesto on yleensä watin luokkaa, mutta ne voivat kestää usean joulen suuruisen yksittäisenergiapulssin leikatessaan ylijännitepiikkiä.
Varistori valmistetaan piikarbidista, sinkkioksidista tai titaanioksidista. Tavallisin varistorityyppi on metallioksidivaristori (MOV). Siinä sinkin ja muiden metallien oksidit on asetettu kahden metallilevyn väliin. Suurilla jännitteillä oksidijyvästen väliset liitokset hajoavat, minkä vuoksi vastuksen resistanssi pienenee.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Varistori Wikimedia Commonsissa
ResistorGuide.com: Varistor (englanniksi)
Varengeville-sur-Mer

Varengeville-sur-Merin kirkko.
Varengeville-sur-Mer on kunta Seine-Maritimen departementissa Ylä-Normandian hallintoalueella Ranskassa. Kunta koostuu useasta kylästä Pays de Cauxin rannikolla lähellä Dieppeä.
Nähtävyyksiä

Manoir d'Ango on laivanvarustaja Jean Angon vuonna 1530 rakennuttama kesäasunto.
Bois des Moutiers on yleisölle avoinna oleva puutarha, joka on tunnettu varsinkin magnolioistaan ja alppiruusuistaan. Puutarhassa on englantilaisen arkkitehdin Edwin Lutyens 1800-luvun lopussa suunnittelema talo.
Varengeville-sur-Merin kirkossa on kubisti Georges Braquen lasimaalauksia. Braque on myös haudattu kirkon hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Varengeville-sur-Mer Wikimedia Commonsissa
Manoir d'Ango
Ranta ja Cliff Vasterival
Vanha-Liivinmaa

Liiviläiset
Baltit
Latgallit
Kuurit
Semgallit
Seelit
Viikinkiaika Latviassa
Baltiansaksalaiset
Ristiretket Baltiaan
Liivinmaan liitto
Liivinmaan ritarikunta
Riian arkkihiippakunta
Kuurinmaan hiippakunta
Vanha Liivinmaa
Baltian valtatyhjiö
Liivinmaan sota
Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta
Puolan sota
Pohjan sota
Suuri Pohjan sota
Itämerenmaakunnat
Vironmaan kuvernementti
Liivinmaan kuvernementti
Kuurinmaan kuvernementti
Ober Ost
Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta (1918)
Baltian yhdistynyt herttuakunta
Latvian tasavalta
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta (1918–1919)
Molotov–Ribbentrop-sopimus
Latvian päähallintopiiri
Ostlandin valtakunnankomissariaatti
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta
Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991
Latvian tasavalta
n
k
Vanha-Liivinmaa (lat. Terra Mariana, saks. Alt-Livland, vir. Vana-Liivimaa) tarkoittaa saksalaisten 1200-luvulta 1500-luvun puoleenväliin hallitsemaa Baltian aluetta. Saksalaiset nimittivät koko hallussaan ollutta Pohjois- ja Keski-Baltiaa Liivinmaaksi, liiviläisten mukaan. Nimitystä Vanha-Liivinmaa käytetään erotukseksi myöhemmästä Liivinmaan maakunnasta, joka oli pinta-alaltaan huomattavasti suppeampi.
Saksalaisten hallitsema Liivinmaa syntyi Baltian ristiretkien seurauksena 1200-luvun alussa. Se koostui Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan balttilaisista maista ja käsitti nykyisen Latvian ja Viron alueet. Valtiota hallitsi Saksalainen ritarikunta, mutta sen erotti ritarikunnan ydinalueesta Itä-Preussista liettualainen Samogitian ruhtinaskunta. Aikalaiset kutsuivat aluetta latinalaisella nimellä Terra Mariana, Maarianmaa, sen jälkeen kun paavi Innocentius III:n vuonna 1215 liitti sen Rooman ja keisarikunnan alaisuuteen.
Vuodesta 1418 alkaen Liivinmaan valtiot muodostivat löyhän liittovaltion, Liivinmaan liiton (saks. Livländische Konföderation, latv. Livonijas Konfederācija). Liivinmaan liitto hajosi uskonpuhdistuksen käynnistämien muutosten seurauksena Liivinmaan sodissa 1500-luvun loppupuolella. Vanhasta-Liivinmaasta muodostuivat Liivinmaan, Kuurinmaan ja Vironmaan maakunnat ja myöhemmät kuvernementit. Erotukseksi myöhemmästä tynkä-Liivinmaasta liittovaltiosta käytetään nimitystä Vanha-Liivinmaa.
Ristiretket

Kalpaveljesten ritarikunta perustettiin kristinuskon levittämiseksi ja Baltian saksalaisten siirtokuntien suojaksi. Kalpaveljet aloittivat 1100-luvun lopussa pitkän ja verisen valloitus- ja käännytyssodan pakanallisia virolaisia ja latvialaisia vastaan. Viimeisenä Baltiassa saksalaiset kukistivat Saarenmaan maakunnan 1227. Kalpaveljien kärsittyä raskaan tappion pakanallisille liettualaisille 1236, veljeskunta sulautui Liivinmaan ritarikuntana  osaksi Saksalaista ritarikuntaa. Liivinmaan sotilaallinen laajeneminen päättyi 1264 ritarikunnan vallattua semigallialaisten asuinalueet Väinäjoen eteläpuolella Kuurinmaalla. Laajeneminen itään päättyi jo 1242 ritarikunnan kärsittyä tappion Aleksanteri Nevskin johtamille novgorodilaisille Peipsijärven taistelussa. Vuonna 1346 Tanska myi vielä hallitsemansa Pohjois-Viron ritarikunnalle.
Vanhan-Liivinmaan poliittinen rakenne

Vanhaan-Liivinmaahan kuului Liivinmaan ritarikunnan (Brüder der Ritterschaft Christi von Livland)  suoraan hallitsemia alueita (saks. Ordensstaat) sekä neljä ruhtinaspiispan hallitsemaa kirkollista aluetta. Nämä olivat:
Riian arkkihiippakunta (lat. Archiepiscopatus Rigensis, alasaksaksi Erzbisdom Riga)
Tarton hiippakunta  (vir. Tartu piiskopkond; alasaksaksi Bisdom Dorpat; lat. Ecclesia Tarbatensis)
Saarenmaan-Läänemaan hiippakunta (vir. Saare-Lääne piiskopkond; saks. Bistum Ösel-Wiek; alasaksaksi Bisdom Ösel-Wiek; lat. Ecclesia Osiliensis)
Kuurinmaan hiippakunta (lat. Episcopatus Curoniensis, alasaksaksi Bisdom Curland)
Ritarikunnan hallitsema alue jakaantui noin neljäänkymmeneen komtuuri- ja voutikuntaan. Hansakaupungit Riika, Tallinna ja Tartto ja muutamat muut kaupungit olivat ritarikunnasta ja piispoista riippumattomia.
Liivinmaan maapäivät perustettiin vuonna 1419, ja ne kokoontuivat ensi kerran vuonna 1422. Päiville kokoontuivat piispat, ritarikunnan johto, läänitysten haltijat sekä kaupunkien edustajat. Vaikka maapäivät kokoontuivat säännöllisesti, Liivinmaa säilyi eripuraisena.
Poliittinen hajaannus ja saksalaisvallan loppu

Liivinmaan poliittinen hajoaminen alkoi uskonpuhdistuksen seurauksena. Vuonna 1525 ritarikunnan protestantiksi kääntynyt suurmestari Albrekt Brandenburgilainen perusti itselleen Preussin herttuakunnan ja asettui Puolan vasalliksi. Tammikuussa 1558 Venäjän tsaari Iivana Julma aloitti sodan Liivinmaan ja Kuurinmaan valtaamiseksi. Tämä ajoi Vanhan-Liivinmaan eri osat hakeutumaan yhteistyöhön ulkovaltojen kanssa.
Liivinmaalla uskonpuhdistus eteni Preussia hitaammin. Kaupungit ja porvaristo sekä suuri osa aatelistoa omaksuivat luterilaisuuden, mutta piispat ja Liiviläinen ritarikunta pidättäytyivät katolilaisuudessa. Saksalaisen ritarikunnan liiviläinen haara, Liivinmaan ritarikunta, säilyi suurmestarinsa Wolter von Plettenbergin johdolla toiminnassa muun ritarikunnan hajotessa ja maallistuessa. Von Plettenberg kääntyi vuonna 1525 luterilaisuuteen, osittain vastustaakseen Riian katolisen arkkipiispan vaikutusvaltaa.
Liivinmaan liitto säilytti riippumattomuutensa vielä yli 30 vuotta. Sen lopullinen hajoaminen alkoi 1555, kun Riian arkkipiispa vetäytyi Wolgastin sopimuksesta ja aloitti yhteistyön Mecklenburgin herttua Albert VII:n pojan Christoph von Mecklenburgin kanssa. Seurauksena oli Baltian valtatyhjiö ja sitä seurannut Liivinmaan sota. Tammikuussa 1558 Venäjän tsaari Iivana Julma aloitti sodan Liivinmaan ja Kuurinmaan valtaamiseksi. Tämä ajoi alueen eri osat hakeutumaan yhteistyöhön ulkovaltojen kanssa. Lopullisesti ritarikunta ja liitto hajosivat vuonna 1561 solmitulla Vilnan liittosopimuksella. Liivinmaan ritarikunnan viimeinen suurmestari, Gotthard Kettler maallisti veljeskunnan, joka kääntyi luterilaisuuteen. Hallitsemiensa maiden eteläiseen osaan Kettler perusti hallittavakseen Kuurinmaan herttuakunnan.
Vuonna 1561 Vanhan-Liivinmaan alueet olivat joutuneet naapurivaltojen jakamiksi:
Moskovan ruhtinaskunta oli valloittanut Itä-Liivinmaan vuodesta 1558 alkaen.
1561 perustettu Kuurinmaan herttuakunta, joka haki Liettuan suojelusta asettumalla sen vasalliksi.
Magnus von Holstein (myöhempi Liivinmaan kuningas Maunu) kaappasi itselleen Saarenmaan, Wiekin ja Kuurinmaan hiippakunnan 1560, hän oli Tanskan kuninkaan Kristian III:n suojeluksessa
Tallinna ja Eestinmaa (Pohjois-Viro) hakivat ensin Tanskan kuninkaan suojelusta vuonna 1558, mutta Tanska torjui ajatuksen. Tämän jälkeen Tallinna kääntyi Ruotsin kuningas Eerik XIV:n puoleen 1559, joka ottikin alueen haltuunsa 1561.
Tynkä-Liivinmaa ajautui Puola-Liettuan alaisuuteen.
Riian kaupunki säilyi vielä 20 vuotta itsenäisenä keisarikunnan vapaakaupunkina (saks. freie Reichsstadt), mutta joutui 1581 Puola-Liettuan alaisuuteen.
Aiheesta muualla

Kara Broughton: The Livonian War (englanniksi)
Uldis Balodis: Livonian History (englanniksi)
Juhan Kreem: Teutonic Order in Livonia: Diverging Historiographic Traditions (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
1558–1710. Estonia under Swedish rule: Relations between Old Livonia and its neighbouring countries (Arkistoitu – Internet Archive) – Estonica (englanniksi)
Livonian Prince Bishoprics – HISTORICAL ATLAS (englanniksi)
Vanha-Liivinmaa vuoden 1573 latinankielisellä kartalla
Vanha-Liivinmaan osat vuonna 1260.
Variuksen kylpylä

| Variuksen kylpylä |
| --- | --- |
 Variuksen kylpylän raunioita.
Sijainti:  Efesoksen arkeologinen alue, Selçuk, İzmir, Turkki
Koordinaatit:  37°56′19″N, 27°20′31″E
Rakennustyyppi:  kylpylä
Valmistumisvuosi:  100-luku jaa.
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Efesos 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Variuksen kylpylä eli Skholastikian kylpylä oli antiikin aikainen kylpylä Efesoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen rauniot ovat osa Efesoksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Variuksen kylpylä rakennettiin alun perin Rooman keisarikaudella 100-luvulla jaa. Sen uusi myöhäisantiikin aikana noin vuonna 400 kristitty Skholastikia-niminen nainen, josta rakennus on saanut toisen nimensä. Tuossa vaiheessa rakennukseen käytettiin uudelleen varhaisempien rakennusten kiviä.
Variuksen kylpylän raunioita ja Skholastikian patsas.
Variuksen kylpylä sijaitsi nykyisen Panayır-dağin kukkulan lounaispuolen alarinteessä. Rakennuksen sisäänkäyntihuoneena toimi apsiksen muotoinen apodyterium. Huoneessa on jäljellä istuvaa Skholastikiaa esittävä patsas, jossa on tämän nimen mainitseva piirtokirjoitus. Vaatteidenvaihtotilat olivat apodyteriumin sivuilla. Huoneesta oli pääsy kylpylän muihin huoneisiin, frigidariumiin, tepidariumiin, caldariumiin ja sudatoriumiin. Lattian alla oli hypokausti, ja myös osassa seiniä oli lämmitysjärjestelmä. Lämmitystä hoidettiin praefurnium-huoneesta.
Kylpylän yhteydessä sen pohjoispuolella oli paidiskeion eli latriini sekä asuinrakennus, joka on usein tulkittu virheellisesti ilotaloksi. Samaan rakennuskokonaisuuteen kuului myös Hadrianuksen temppeli.
Niin kutsuttu Hallinnollisen agoran kylpylä tulkittinin aiemmin virheellisesti Variuksen kylpyläksi, ja esiintyy siksi usein samalla nimellä vanhemmissa teksteissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Variuksen kylpylä (Skholastikian kylpylä) Wikimedia Commonsissa
Varpunen (astia)

Varpunen oli neljäsosalitran pirtukanisteri. Mitan nimitys vakiintui käyttöön Suomessa kieltolain aikana pirtun salakuljettajien käyttämänä nimityksenä.  Nimi tulee samannimisestä Kansanvalistusseuran levittämästä laulukirjasta, pirtu kun sai helposti laulutuulelle.
Aiheesta muualla

Kuva varpusesta Finna-tietokannassa (Lapin metsämuseo) (Arkistoitu – Internet Archive)
Varsinainen Kiina

Kiina Ming-dynastian loppuvaiheessa ennen vuotta 1644
Varsinaisen Kiinan 18 provinssia vuonna 1866, ennen kuin Taiwan vuonna 1885 erotettiin
Fujianista omaksi provinssikseen ja menettettiin Japanille vuonna 1895.
Varsinainen Kiina (engl. China proper) on länsimaissa ainakin aikaisemmin käytetty nimitys Kiinan historiallisesta ydin­alueesta. Tavallisesti siihen on luettu Kiinan nykyiset alueet Tiibetiä, Xinjiangia, Sisä-Mongoliaa ja Mantšuriaa lukuun ottamatta.
 Varsinaisen Kiinan pohjoisrajana on vanhastaan pidetty Kiinan muuria. Varsinainen Kiina vastaa käytännössä aluetta, joka kuului Kiinaan Ming-dynastian valtakauden loppuvaiheessa ennen vuotta 1644.
Varsinainen Kiina käsittää 18 historiallista maakuntaa. Se jakautuu kahteen pääosaan, Pohjois- ja Etelä-Kiinaan. Kiinan keisari­kunnan aikana sitä nimitettiin myös Sisemmäksi Kiinaksi ja sen ulkopuolisia alueita Ulommaksi Kiinaksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
China Catholic Encyclopedia. Viitattu 6.2.2014.
Valuutansiirtovero

Valuutansiirtovero (myös Tobinin vero) on alun perin James Tobinin ehdottama vero, joka kohdistuu valuutasta toiseen tehtyihin kauppoihin.