stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Iivo
Tunnettuja Iivoja

Listan henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Iivo Ahava (1896–1919), vienankarjalainen punainen heimosoturi
Iivo Antila (1905–1994), osuustoimintaliikkeen vaikuttaja ja maanviljelysneuvos
Iivo Hallakorpi (1873–1951), maanviljelysteknologian professori
Iivo Hokkanen (s. 1985), jääkiekkoilija
Iivo Härkönen (1882–1941), kirjailija, karjalaisen kansanperinteen kerääjä
Iivo Nei (s. 1931), virolainen šakinpelaaja ja šakkikirjailija.
Iivo Nikutjev (1904–1939), vienankarjalainen kirjailija
Iivo Niskanen (s. 1992), maastohiihtäjä ja olympiavoittaja
Iivo Polvi (s. 1943), Vasemmistoliiton ent. kansanedustaja ja kunnallisneuvos
Iivo Riikonen (1906–1992), yritysjohtaja ja maanviljelysneuvos
Iivo Väänänen (1887–1959), ampuja, olympiamitalisti
Iivo Wegelius (s. 1971), jääpalloilija ja valmentaja
Tunnettuja Ivoja

Ivo Andrić (1892–1975), jugoslavialainen kirjailija, Nobelin kirjallisuuspalkinnon saaja
Ivo Angelov (s. 1984), bulgarialainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija
Ivo Baldi Gaburri (1947–2021), italialainen katolinen piispa
Ivo Belet (s. 1959), belgialainen poliitikko ja europarlamentaarikko
Ivo Canelas (s. 1973), portugalilainen näyttelijä
Ivo Caprino (1920–2001), norjalainen elokuvaohjaaja
Ivo Cipci (s. 1933), jugoslavialainen vesipalloilija
Ivo Cruz (1901–1985), brasilialainen säveltäjä
Ivo Daneu (s. 1937), slovenialainen koripalloilija ja valmentaja
Ivo Fürer (1930–2022), sveitsiläinen katolinen piispa
Ivo Garrani (1924–2015), italialainen näyttelijä
Ivo Grbić (s. 1996), kroatialainen jalkapallomaalivahti
Ivo Jan (s. 1975), slovenialainen jääkiekkoilija ja valmentaja
Ivo Josipović (s. 1957), kroatialainen poliitikko ja säveltäjä, Kroatian presidentti 2010–2015
Ivo Karlović (s. 1979), kroatialainen tennispelaaja
Ivo Knoflíček (s. 1962), tšekkiläinen jalkapalloilija
Ivo Kurtini (1922_1990), jugoslavialainen vesipalloilija
Ivo Kuusk (1937–2023), virolainen oopperalaulaja
Ivo Lah (1896–1979), slovenialainen matemaatikko
Ivo Linna (s 1949), virolainen laulaja
Ivo Malec (1925–2019), kroatialais-ranskalainen säveltäjä
Ivo Miro Jović (s. 1950), bosniaherzegovinalainen poliitikko
Ivo Muser (s. 1962), italialainen katolinen piispa
Ivo Nilsson (s. 1966), ruotsalainen säveltäjä ja pasunisti
Ivo Papazov (s. 1952), bulgarialainen klarinetisti
Ivo Perišin (1925–2008), kroatialainen taloustieteilijä ja poliitikko
Ivo Pogorelić (s. 1958), kroatialainen pianisti
Ivo Preiss (s. 1980), latvialainen salibandyn pelaaja
Ivo Rüthemann (s. 1976), sveitsiläinen jääkiekkoilija
Ivo Sanader (s. 1953), Kroatian pääministeri 2003–2009
Ivo Scapolo (s. 1953), italialainen katolinen arkkipiispa ja Pyhän istuimen diplomaatti
Ivo Sedláček (s. 2003), tšekkiläinen jääkiekkoilija
Ivo Štakula (1923–1958), jugoslavialainen vesipalloilija
Ivo Stefanoni (s. 1936), italialainen soutaja
Ivo Ulich (s. 1974), tšekkiläinen jalkapalloilija
Ivo Van Damme (1954–1976), belgialainen keskimatkojen juoksija
Ivo Vesely (1926–2002), tšekkiläis-australialainen jääkiekkoilija
Ivo Viktor (s. 1942), tšekkiläinen jalkapallomaalivahti
Ivo Žďárek (1960–2008), tšekkiläinen diplomaatti.
Eeva Lepistö

Eeva Lepistö (s. 21. syyskuuta 1943) on suomalainen toimittaja ja sarjakuvien suomentaja. Hän toimi Helsingin Sanomien sarjakuvatoimittajana vuosina 1964–2007. Tuona aikana hän valitsi lehdessä julkaistut sarjakuvat ja suomensi vieraskieliset sarjat. Suomen sarjakuvaseura myönsi hänelle vuonna 2006 sarjakuvaneuvoksen arvonimen ja kutsui häntä perusteluissaan ”Suomen luetuimmaksi mutta myös tuntemattomimmaksi kääntäjäksi”. Lepistön erityisenä ansiona mainittiin useiden kotimaisten strippisarjakuvien nostaminen suosioon Helsingin Sanomien avulla. Hänen ”löytöjään” ovat muun muassa Juba Tuomolan Viivi ja Wagner, Pauli Kallion ja Christer Nuutisen Kramppeja ja nyrjähdyksiä, Timo Mäkelän Kalliokadun blues ja Pertti Jarlan Fingerpori. Lepistö on saanut myös Suomen Valkoisen Ruusun ansioristin vuonna 2005.
Lepistö oli usean vuosikymmenen ajan Jim Davisin Karvisen ainoa suomentaja. Lepistö nosti sarjan Helsingin Sanomien sunnuntaisivuille vuonna 1981 ja keksi nimelle Garfield suomennoksen Karvinen. Hän suomensi 1990-luvun loppuun mennessä yli 50 Karvinen-kokoelmaa sekä kaksi kokoelmaa Dik Brownen Harald Hirmuista ja yhden kokoelman Bud Gracen Hannesta.
Eino Mikkola

Eino Fredrik Mikkola (18. syyskuuta 1905 Suomussalmi – 11. joulukuuta 1987) oli suomalainen klassillinen filologi, kirjojen keräilijä ja kirjailija.
Mikkola toimi 1958–1971 Helsingin yliopiston klassillisen filologian dosenttina.
Eino Mikkolan yli 30 000 nimikkeen kirjakokoelma lahjoitettiin 1988 lähes kokonaisuuessaan Kansalliskirjastolle. Kokoelmaan kuuluu Ruotsin vallan aikaista suomalaista kirjallisuutta, antiikin tutkimusta ja klassillista filologiaa käsittelevää kirjallisuutta, kiellettyä poliittista kirjallisuutta sekä suomalaisen kaunokirjallisuuden ensipainoksia.
Arkkitehti Kirmo Mikkola ja Yleisradion Luontoilta-ohjelman hyönteisasiantuntija, professori Kauri Mikkola olivat Eino Mikkolan poikia.
Teoksia

Hugo Simberg exlibristen etsaajana. N.V.L:n kirjanystäväin harrastuspiirin julkaisuja 1. Helsinki 1934
Isokrates : seine Anschauungen im Lichte seiner Schriften, väitöskirja. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1954
Die Konzessivität bei Livius : mit besonderer Berücksichtigung der ersten und fünften Dekade : eine syntaktisch-stilistische Untersuchung. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1957
Die Abstraktion, Begriff und Struktur : eine logisch-semantische Untersuchung auf nominalistischer Grundlage under besonderer Berücksichtigung des Lateinischen. Sprache und Denken, Finnische Beiträge zur Philosophie und Sprachwissenschaft 1. Suomalainen kirjakauppa, Helsinki - E. J. Brill, Leiden 1964
Die Abstraktion im Lateinischen : eine semantisch-morphologische Untersuchung auf begriffsanalytischer und literaturgeschichtlicher Grundlage. 1, Die hypostative Abstraktivität im vorklassischen Gebrauchslatein. Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series B, Humaniora 133. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1964
Die Abstraktion im Lateinischen : eine semantisch-morphologische Untersuchung auf begriffsanalytischer und literaturgeschichtlicher Grundlage. 2, Die Leistung der reinen Hypostativa im vorklassischen Kunstlatein. Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series B, Humaniora 137. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1964
Die Konzessivität des Altlateins im Bereich des Satzganzen : eine syntaktischstilistisch-semantische Untersuchung. Sprache und Denken, Finnische Beiträge zur Philosophie und Sprachwissenschaft 2. Suomalainen kirjakauppa, Helsinki - E. J. Brill, Leiden 1964
Die präpositionale Hypostase, Apostase und Metabase im Lateinischen, Griechischen und Altindischen : einige Wirkungsformen der gestaltenden Kraft der Sprache II. Suomalainen kirjakauppa, Helsinki - E. J. Brill, Leiden 1965
Helsingin yliopiston Rooman kirjallisuuden professorinviran täyttäminen. Dosentti Eino Mikkolan valituskirjelmä Historiallis-kielitieteellisen osaston ehdollepanosta. Helsingin yliopisto, Helsinki 1966
Das Kompositum : eine vergleichende Studie über die Wortzusammensetzung im Finnischen und in den indogermanischen Sprachen  1 : Der Anteil der Komposita an der Sprache des modernen Romans. Sprache und Denken 4. Tekijä, Helsinki 1967
Johannes sillanrakentaja. Pohjoiset kirjailijat, Oulu 1978
Albin maailmanrakentaja. Pohjoiset kirjailijat, Oulu 1979
Elämänrakentajat sodan varjossa. E. Mikkola, Helsinki 1983
Die!

| Die! Necro |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2008–2010
 Julkaistu: 18. toukokuuta 2010
 Formaatti: CD
 Tuottaja(t): Necro
 Tyylilaji: hip hop
 Levy-yhtiö: Psycho+Logical-Records
Necron muut julkaisut
| Death Rap 2007 | Die! 2010 | Once Upon a Crime 2013 |
Die! on yhdysvaltalaisen rap-artisti Necron kuudes studioalbumi. Sen julkaisi 18. toukokuuta 2010 Psycho+Logical-Records.
Kappaleet

asBESTos
Pit
Thugcore Cowboy
DIE!
Set It
Brutalized
Serpent's Bite
The Kink Panther
Hey Now
The Asshole Anthem
Sorcerer of Death's Construction
First Blood
Thin Line Between Love & Hate
Bedbugs
Viva Necro
F.U.B.A.R.
The Human Traffic King (White Slavery Pt. 2)
J. E. Eteläpää

Johan (Hannes) Edvard Eteläpää (24. elokuuta 1881 Savitaipale – 4. lokakuuta 1946) oli suomalainen sanomalehtitoimittaja.
Eteläpään vanhemmat olivat maanviljelijä Adam Eteläpää ja Valpuri Aapro. Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin klassillisesta lyseosta 1904 ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa muun muassa oikeustiedettä vuoteen 1908 saakka. Eteläpää toimi sanomalehtimiehenä Helsingissä. Eteläpää oli Suomalainen Kansa-lehden aputoimittajana 1908–1911 ja Helsingin Sanomien ulkomaanosaston toimittajana vuodesta 1911 alkaen (aluksi Venäjän osaston aputoimittajana, syksystä 1912 ulkomaanosaston aputoimittajana ja vuodesta 1917 Rudolf Holstin jälkeen ulkomaanosaston ensimmäisenä toimittajana) sekä Tuulispää-lehden vastaavana toimittajana vuodesta 1928. Hän toimi Helsingin Sanomalehtimiesyhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana ja oli Suomen sanomalehtimiesliiton hallituksen jäsen sekä Nuorsuomalaisen sanomalehtimiesyhdistyksen johtokunnan jäsen ja varapuheenjohtaja.
Eteläpää osallistui ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheissa Saksan sodanjohdon propangandaa hoitaneen ulkomaanosaston Helsingin-toimiston muutamille suomalaisille lehtimiehille järjestämään matkaan. Toista kuukautta kestänyt matka alkoi 2. elokuuta 1918 ja se suuntautui Saksaan ja maailmansodan länsirintamalle. Lehtimiehet saapuivat Berliiniin Itämerenmaakuntien kautta ja he tutustuivat aluksi Ruhlebenin ja Rasfatlin sotavankileireihin. He tutustuivat sitten länsirintaman oloihin Saksan puolella Pohjois-Ranskassa rintamalohkolla jossa sillä hetkellä oli hiljaisempi vaihe taisteluissa. Eteläpää julkaisi kuvauksen matkasta kirjana seuraavana vuonna.
Eteläpää oli kesällä 1921 mukana Puolan ulkoministeriön järjestämällä suomalaisten lehtimiesten retkellä Puolassa ja vuonna 1923 hän oli Kordelinin stipendillä opintomatkalla Ranskassa ja Hollannissa.
Eteläpää osallistui huhtikuussa 1934 suomalaisten lehtimiesten Neuvostoliiton vierailuun. Matkakohteina olivat Pietarin ja Moskovan lisäksi Harkov, Dneprin suuri vesivoimalaitos ja Krimin niemimaa.
Teoksia

Nimellä J. E. Eteläpää:
Saksan keisarikunnan kuolinkamppailu : Matkamuistelmia Saksasta ja länsirintamalta. Ahjo, Helsinki 1919 (Teos digitoituna Projekti Lönnrotissa )
Suomennoksia

E. T. A. Hoffmann : Outo intohimo : kertomus Ludvig XIV:n ajalta ; suomentanut J. E. Eteläpää. Kustannus oy. Kirja, Helsinki 1914 , (Teos digitoituna Project Gutenbergin sivuilla)
Aiheesta muualla

J. E. Eteläpää : Havaintoja pikamatkalta Venäjälle I. Neuvostoliiton kasvot, Helsingin Sanomat, 22.04.1934, nro 107, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
J. E. Eteläpää : Havaintoja pikamatkalta Venäjälle II. "Sosialistinen rakennustyö" , Helsingin Sanomat, 27.04.1934, nro 112, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
J. E. Eteläpää : Havaintoja pikamatkalta Venäjälle III. Punainen armeija - neuvostohallituksen ja Venäjän kansan lempilapsi Helsingin Sanomat, 04.05.1934, nro 118, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
J. E. Eteläpää : Budapest - Tonavan kuningatar, Helsingin Sanomat, 20.10.1935, nro 283, s. 8,Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
J. E. Eteläpää : Budapest - maailman suurin kylpyläkaupunki, Helsingin Sanomat, 23.10.1935, nro 286, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
J. E. Eteläpää : Unkarin viinimailla, Helsingin Sanomat, 03.11.1935, nro 297, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Elizabeth Monroe

| Elizabeth Monroe |
| --- | --- |

Yhdysvaltain ensimmäinen nainen
 4. maaliskuuta 1817 – 4. maaliskuuta 1825  
Edeltäjä:  Dolley Madison
Seuraaja:  Louisa Adams
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. kesäkuuta 1768 New York City, New York, Brittiläinen Amerikka
Kuollut: 23. syyskuuta 1830 (62 vuotta) Aldie, Virginia, Yhdysvallat
Puoliso:  James Monroe
Lapset:  3
Tiedot
 Nimikirjoitus
Elizabeth Kortright Monroe (30. kesäkuuta 1768 – 23. syyskuuta 1830) oli Yhdysvaltain presidentti James Monroen puoliso ja siten Yhdysvaltojen ensimmäinen nainen vuosina 1817–1825.
Kortright oli varakkaan newyorkilaisen liikemiehen tytär. Hän meni naimisiin nuoren lakimiehen James Monroen kanssa alle 18-vuotiaana helmikuussa 1786. Mies toimi vuoroin Virginian osavaltion hallinnossa, vuoroin diplomaatina ulkomailla, kunnes hänestä tuli ulkoministeri ja perhe muutti Washingtoniin.
Nuoresta iästään huolimatta Elizabeth Monroe oli tottunut emäntä, kun perhe asettui Valkoiseen taloon. Hänen heikon terveydentilansa takia tytär Eliza kuitenkin hoiti monia edustustehtäviä.
Didými

Strongylón (taempi vasemmalla) ja Didýmin (etualalla) saaret Ermoúpolista nähtynä.
| --- | --- |
Muut nimet:  Gáidaros (Γάιδαρος), Gaïdouronísi (Γαϊδουρονήσι)
Sijainti:  37°25′37″N, 24°58′24″E, Sýros-Ermoúpoli Sýros, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Kykladit
Pinta-ala:  0,49 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Didými (kreik. Διδύμη) eli Gáidaros (Γάιδαρος) eli Gaïdouronísi (Γαϊδουρονήσι) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään ja sijaitsee Sýroksen itäpuolella Ermoúpolin kaupungin edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,49 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Didými kuuluu Sýros-Ermoúpolin kuntaan, Sýroksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Strongylón (taempi vasemmalla) ja Didýmin (oikealla) saaret Ermoúpolista nähtynä, etualalla kaupungin Pyhän Nikolaoksen kirkko.
Didýmillä on majakka, joka on rakennettu vuonna 1834. Sen korkeus on 29 metriä ja kokonaiskorkeus merenpinnasta laskettuna 68 metriä. Saaren itäpuolella sijaitsee pienempi Strongylón saari.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Didými Wikimedia Commonsissa
Kykladit
| --- | --- |
Pääsaaret:   Amorgós  Anáfi  Ándros  Antíparos  Delos  Folégandros  Íos  Kéa  Kímolos  Kýthnos  Mílos  Mýkonos  Náxos  Páros  Sérifos  Sífnos  Síkinos  Sýros  Santoríni Thíra  Tínos 
Muut suuremmat saaret:   Antímilos  Despotikó  Donoúsa  Gyáros  Irakleiá  Káto Koufonísi  Kéros  Koufonísi  Makrónisos  Nikoúria  Pacheiá  Polýaigos  Ríneia  Schoinoúsa  Thirasía 
Pienet saaret:   Agía Kalí  Agía Paraskeví  Ágios Andréas  Ágios Artémios  Ágios Efstáthios  Ágios Geórgios  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos  Ágios Spyrídonas  Akráthi  Anánes  Áno Antikéri  Ánydros  Árgilos  Askaniá  Áspro  Aspronísi, Santoríni  Aspronísi, Schoinoúsa  Avoladonísi  Báos  Christianí  Daskalió  Didými  Dipló  Drakonísi  Dryonísi  Dýsvato  Evriókastro  Filídi  Foínisses  Ftená  Gaïdouronísi  Galiátsos  Gavrionísia Akamátis  Gáidaros  Megálo  Prásso  Glarómpouta  Glaronísi, Gyáros  Glaronísi, Koufonísia  Glaronísi, Sérifos  Glaronísia  Gramvoússa  Kalógeroi  Kalógeros  Kampána  Káravos  Kardiótissa  Káto Antikéri  Kávouras, Antíparos  Kávouras, Mýkonos  Kitrianí  Klidoúra  Kounelonísi  Krommýdi  Ktapódia  Lázaros  Louvardári  Makáres  Makrá  Makronísi  Mantó  Marmaronísi  Mavronísi  Megáli Pláka  Megálos Avelás  Mikrí Akradiá  Mikronísi  Mikrós Avelás  Náta  Néa Kaméni  Ofeidoússa  Palaiá Kaméni  Panagía  Panteronísi  Paximádi  Petalídi  Pipéri  Pláka  Plakí  Planítis  Práso  Prasonísi  Prasoúra  Psathonísi  Revmatonísi  Sáliagkos  Schinonísi  Serifopoúla  Sfontíli  Skylonísi  Strongylí, Antíparos  Strongylí, Makáres  Strongyló, Sýros Ermoúpoli  Strongyló, Sýros Poseidonía  Tetartonísi  Tigáni  Toúrlos, Antíparos  Toúrlos, Páros  Tragonísi  Tría Adélfia  Tsimintíri  Tsouloúfi  Varvaroúsa  Venétiko  Voúlgari  Vous
Emil Forsström

Emil Ferdinand Forsström (12. helmikuuta 1866 Ristiina – 18. toukokuuta 1927 Helsinki) oli suomalainen juristi ja kuoronjohtaja.
Forsströmin vanhemmat olivat laamanni Karl Ferdinand Forsström ja Gustava Agata Åberg. Hän pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1885 ja hän suoritti Helsingin yliopistossa yleisen oikeustutkinnon 1893. Forsström sai varatuomarin arvon 1896.
Forsström erotettiin vuonna 1916 Viipurin hovioikeuden asessorin virasta, kun hän muiden kanssa vastusti niin sanottua yhdenvertaisuuslakia. Hän joutui Pietariin Krestyn vankilaan kahdeksaksi kuukaudeksi. Vuodet 1917–1919 hän oli Viipurissa hovioikeudenneuvos ja sen jälkeen 1920–1927 Helsingin raastuvanoikeuden vanhempi oikeusneuvosmies.
Forsström oli Ylioppilaskunnan Laulajien johtaja 1889–1891 ja Suomalaisen oopperan johtokunnan puheenjohtaja 1918. Hän kuului vuoden 1899 suureen lähetystöön Ristiinan edustajana.
Forsström oli naimisissa vuodesta 1897 Fanny Charlotta Kyanderin kanssa. Heidän poikansa oli Yleisradion teknillinen johtaja Paavo Arni, vuoteen 1933 Forsström.
Elossa ja potkii!

| Elossa ja potkii! – The Elämäkerta |
| --- | --- |
Kirjailija:  Pelle Miljoona
Kieli:  suomi
Genre:  omaelämäkerta
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2004
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  288
ISBN:  951-0-29382-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Elossa ja potkii! – The Elämäkerta on Pelle Miljoonan omaelämäkerta. WSOY julkaisi sen 31. lokakuuta 2004.
Kirjassa käydään läpi Pelle Miljoonan (oik. Petri Tiilin) koko elämä ja ura vuodesta 1955 vuoteen 2004. Kirjoitustyylinä käytettiin Pellelle ominaista Stadin slangia.
Elizabeth Mitchell (muusikko)

Elizabeth Mitchell on yhdysvaltalainen folk-rock laulaja ja kitaristi. Hän on julkaissut neljä lastenlevyä, joista viimeisimmän You Are My Little Bird on julkaissut Smithsonian-instituutin omistama Smithsonian Folkways Recordings.
Albumit

You Are My Flower (2002)
You Are My Sunshine (2002)
Catch the Moon (yhdessä Lisa Loebin kanssa) (2003)
You Are My Little Bird (2006)
Eino Murole

Eino Rafael Murole (26. maaliskuuta 1901 Karkku – 16. joulukuuta 1966 Vesilahti) oli suomalainen päätoimittaja ja järjestöjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria

Murolen vanhemmat olivat asemapäällikkö Paul Mattias Murole ja opettaja Matilda Friman ja puoliso vuodesta 1934 toimistovirkailija Lea Kaarina Lehmuskoski. Käytyään maanviljelyslyseon Murole valmistui agronomiksi vuonna 1925, mutta opetti jo opiskeluaikanaan Harjun maatalouskoulussa Virolahdella. Oltuaan Länsi-Savon päätoimittaja 1924–1926 hän siirtyi Sortavalaan Itä-Karjalan maanviljelysseuran toiminnanjohtajaksi, mitä tehtävää hän hoiti aina vuoden 1944 loppuun asti. Hän hankki myös viljeltäväkseen oman maatilan 1930-luvun puolivälissä. Talvisotaan osallistunut Murole oli jatkosodan aikana Laatokan Karjalan maanviljelysseuraksi uudelleen nimetyn Itä-Karjalan maanviljelysseuran palveluksessa sotilashallinnon alaisena. Sotien jälkeen hänestä tuli Hämeen-Satakunnan maanviljelysseuran toiminnanjohtaja ja asutustoimikunnan puheenjohtaja. Hän paneutui työssään varsinkin asutustoiminnan johtamiseen. Murole osallistui myös yritystoimintaan ja laajemmin järjestötyöhön. Hän laati historiikin Itä-Karjalan maatalouseuran toiminnasta 1894–1944, joka julkaistiin vuonna 1962. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Murole sai vuonna 1961. Hän oli sotilasarvoltaan reservin vääpeli (1940).
Julkaisuja

Itä-Karjalan maatalous- ja maanviljelyseura 1894–1944, 1962
Eino Mela

Eino Fredrik Vilhelm Mela (sukunimi vuoteen 1901 Malmberg; 15. joulukuuta 1881 Rautalampi – 5. kesäkuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuuden suomentaja.
Melan vanhemmat olivat asioitsija, poliisikomisario Fredrik Eliel Malmberg ja Rosa Adelaide Hänninen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1900 Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1905 ja maisteriksi 1907. Mela toimi Huittisten kansanopiston opettajana ja johtajana 1906-1907.
Teoksia

Suomen nuorison liiton seitsemäs yl. kokous Kyminlaakson kansanopistolla, heinäkuun 4-9 p:nä 1907 : selonteko ; laatinut Eino Mela. Suomen nuorison liitto, Pori 1907
Kun kansa nousee : Saksan vapaustaistelu Napoleonia vastaan v. 1813 : Morten Pontoppidanin y.m. mukaan. Gummerus 1914
Suomennoksia

P. Munch : Europan valtiollinen kehitys v:sta 1814 meidän päiviimme. Otava 1913
Labiche : Hiekkaa silmiin! : 2-näytöksinen huvinäytelmä ; suomeksi sovitti Eino Mela. Näytelmäkirjasto n:o 98. Kirja, Helsinki 1913
Ludvig Fulda : Kahden kesken : yksinäytöksinen huvinäytelmä ; suomeksi sovitti Eino Mela. Näytelmäkirjasto n:o 94. Kirja, Helsinki 1913
Anne Honoré Joseph ja Ch. Duveyrier : Kaunis myllärinleski : 1-näytöksinen huvinäytelmä ; Mélesvillen ja Duveyrierin mukaan mukaillen suomentanut Eino Mela. Näytelmäkirjasto n:o 96. Kirja, Helsinki 1913
Gunnar Gunnarsson : Silmäpuoli vaeltaja : islantilainen romaani. Otava 1914
Kristoffer Janson : Ylioppilas ja papintytär : kertomus. WSOY 1914
Jacques Pierre Brissot

Jacques Pierre Brissot, Jean-Baptiste Fouquet’n maalaama muotokuva vuodelta 1792.
Jacques-Pierre Brissot de Warville (15. tammikuuta 1754 Chartres – 31. lokakuuta 1793 Pariisi) oli ranskalainen poliitikko ja yksi girondistien johtohahmoja Ranskan suuren vallankumouksen aikana. Hän pääosin johti Ranskan ulkopolitiikkaa vallankumoussotien alkuvaiheessa vuosina 1792–1793. Hänet teloitettiin niin sanottuna terrorin aikana.
Vaiheet ennen vallankumousta

Brissot’n isä omisti kievarin Chartresissa. Brissot työskenteli nuoruudessaan avustajana asianajotoimistoissa Chartresissa ja Pariisissa, mutta hänen mielenkiintonsa siirtyi pian kirjoittamiseen. Englantilaismielisenä hän otti käyttöön lisänimen de Warville asetuttuaan Pariisiin vuonna 1774. Hän kirjoitti vuosina 1778–1783 Le Courrier de l'Europe -nimiseen lehteen. Seuratessaan vuoden 1782 vallankumousyritystä Genevessä hän tutustui kahteen sveitsiläiseen, jotka tulisivat myöhemmin vaikuttamaan Ranskan politiikassa, Honoré Mirabeauhon ja pankkiiri Étienne Clavièreen. Brissot julkaisi myös oikeustieteellisiä teoksia sekä vuosina 1782–1786 oikeusfilosofiaa käsitelleen kymmenosaisen teoksen Bibliothèque philosophique du législateur, du politique et du jurisconsulte. Näissä varhaisissa teoksissa näkyi Voltairen ja Jean-Jacques Rousseaun ajatusten vaikutus. Lehtikirjoituksillaan Brissot pyrki yhdistämään eurooppalaisen sivistyneistön yli valtiorajojen.
Asuessaan vuonna 1783 jonkin aikaa Lontoossa Englannissa Brissot perusti kaksi lyhytikäiseksi jäänyttä ranskankielistä aikakauskirjaa, joista toinen oli Englannin tieteen ja taiteen saavutuksia kuvannut Journal de Lycée de Londres. Palattuaan Ranskaan Brissot vangittiin Bastiljin linnoitukseen neljäksi kuukaudeksi syytettynä Ranskan hallitusta ja kuningatar Maria Antoinettea vastaan suunnattujen pamflettien julkaisusta, mutta hänet vapautettiin jo syyskuussa 1784. Brissot perusti helmikuussa 1788 Englannin orjuudenvastaisen liikkeen innoittamana Pariisissa Sociéte des amis des noirs (”Mustien ystävien seura”) -nimisen järjestön. Seuran kautta hän tutustui Emmanuel Joseph Sieyèsiin, Nicolas de Condorcet’hen ja La Fayetteen. Brissot matkusti toukokuussa 1788 Yhdysvaltoihin edistämään seuran toimintaa. Kuultuaan Ranskan säätyjen yleiskokouksen kutsumisesta koolle hän palasi toukokuussa 1789 Ranskaan ja perusti Le Patriote français -nimisen poliittisen sanomalehden, jonka sensuuri välittömästi kielsi, mutta hän perusti sen uudelleen heinäkuussa tilanteen muututtua.
Poliittiset vastustajat väittivät myöhemmin, että Brissot olisi ollut vallankumousta edeltäneinä vuosina poliisin salainen tiedottaja, petkuttaja ja pornografisten poliittisten häväistyskirjoitusten julkaisija. Väitteiden todenperäisyys on edelleen epäselvä, historiantutkija Robert Darnton väitti vuonna 1968 niitä tosiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jacques Pierre Brissot Wikimedia Commonsissa
Jacques, Pierre Brissot (ranskaksi) Ranskan kansalliskokous
Bibliothèque philosophique du Législateur, du Politique, du Jurisconsulte, 1782
Edwin Barclay

| Edwin Barclay |
| --- | --- |

Liberian 18. presidentti
 3. joulukuuta 1930 – 3. tammikuuta 1944  
Varapresidentti:  James Skivring Smith Jr.
Edeltäjä:  Charles D. B. King
Seuraaja:  William Tubman
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. tammikuuta 1882 Brewerville, Montserrado, Liberia
Kuollut: 6. marraskuuta 1955 (73 vuotta) Liberia
Edwin James Barclay (5. tammikuuta 1882 – 6. marraskuuta 1955) oli liberialainen poliitikko. True Whig Party -puoluetta edustanut Barclay oli valtion 18. presidentti vuosina 1930–1944. Hänen virka-aikanaan Liberia oli Yhdysvaltojen liittolainen toisen maailmansodan aikaan. Barclayn vanhemmat olivat kotoisin Länsi-Intiasta.
Käännös suomeksi