stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Reima Kampman
Ura

Reima Kampman saavutti 1970-luvun alkuvuosina laajaa julkisuutta hypnoosin avulla ilmenneitä sivupersoonailmiöitä koskevilla tutkimuksillaan.
Kampman käsitteli sivupersoonailmiötä väitöskirjaansa perustuvassa teoksessaan Et ole yksin, joka julkaistiin vuonna 1974. Vuonna 1975 ilmestyi kirja Kuka minä olen. Kampman julkaisi myös lukuisia tutkimuksia psykoterapiasta, hypnoosista, sosiaalipsykiatriasta ja biologisesta psykiatriasta.
Kampman toimi 1970–1976 ensin apulaislääkärinä, sitten apulaisylilääkärinä Oulun yliopistollisessa keskussairaalassa. Vuosina 1977–1978 hän toimi psykiatrian klinikan ylilääkärinä Muurolan sairaalassa. Vuonna 1976 Kampman nimitettiin psykiatrian dosentiksi Oulun yliopistoon ja vuonna 1982 Helsingin yliopistoon.
Tampereen yliopistossa Kampman toimi vuodesta 1979 alkaen, ensin apulaisopettajana, myöhemmin vt. professorina ja hypnoterapian dosenttina. Lisäksi Kampman toimi myös Tampereen yliopiston näyttelijätyön opettajana. Hän oli myös yksityisen lääkäriaseman toimitusjohtaja Tampereella.
Lapset

Reima Kampmanin lapset ovat (ikäjärjestyksessä vanhimmasta nuorimpaan): Marko Kampman, Ville Kampman, Hanna Kampman (myöh. Tamminen) ja Vera Kampman.
Muuta

J. Karjalaisen vuonna 2013 julkaistu albumi Et ole yksin on kunnianosoitus Kampmanille sekä hänen julkaisemalleen samannimiselle, vuonna 1974 ilmestyneelle kirjalle.
Levyn kappaleesta "Mennyt mies", joka kertoo sivupersoona Markusta, J. Karjalainen kertoo kotisivuillaan:
»Perimmäinen totuus Markusta löytyy kuitenkin Et ole yksin -levyn nimestä ja kannesta. Lääketieteen tohtori Reima Kampman julkaisi kirjan nimeltään Et ole yksin: Tutkimuksia ihmisen sivupersoonista vuonna 1974. Se perustui Kampmanin väitöskirjaansa varten tekemiin, hypnoosin avulla toteutettuihin tutkimuksiin. ...levyn kansi sekä nimi ovat kunnianosoitus Reima Kampmanille ja hänen työlleen, ja sille miten hänen työnsä on auttanut minua omassani.»
Teokset

Et ole yksin: Tutkimuksia ihmisen sivupersoonista.  (Toimittanut Sakari Räsänen)  Jyväskylä:  Gummerus, 1974.  ISBN 951-20-0973-0
Kuka minä olen?.  (Toimittanut Sakari Räsänen. 2. painos)  Jyväskylä:  Gummerus, 1975.  ISBN 951-20-1136-0
Kampman, Reima – Särkkä, Eeva: Avun tarpeessa? Gummerus 1980.
Särkkä, Eeva – Kampman, Reima: Seitsemän sisarta. Weilin + Göös 1983. (Reima Kampmanin potilaan elämäntarina.)
Ihmisen rajat: Miksi hypnoosi parantaa. Toimittanut Pirjo Sjöholm. WSOY 1992.
Kampman tohtorinhatussaan.
Kangaslohisieni

| Kangaslohisieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Hydnangiaceae
Suku::  Lohisienet Laccaria
Laji::  bicolor
Kaksiosainen nimi
 Laccaria bicolor  (Maire) 	P.D. Orton 
Katso myös
   Kangaslohisieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kangaslohisieni (Laccaria bicolor) on kupera tai laakealakkinen lohen- tai ruskeanpunainen sienilaji. Heltat ovat sienellä lohenpunaiset tai violetit. Jalka on lohen- tai ruskeanpunainen. Sieni kasvaa havumetsissä, metsäteiden reunoilla ja laitumien ruohikoissa. Se kasvaa koko Suomessa paikoittain. Kangaslohisieni kuuluu syötäviin sieniin.
Kangaslohisieni muodostaa sienijuuria havupuiden, Suomessa ainakin männyn kanssa, mutta myös tunturikoivun kanssa. Lajin genomi on huomattavan suuri, noin 23 000 geeniä. Lajin tiedetään käyttävän eläinravintoa ainakin hyppyhäntäisiä.
Kanchenjunga

Kanchenjunga aamuvalossa
| --- | --- |
Sijainti:  Nepalin ja Intian rajalla Intia ja Nepal
Vuoristo:  Himalaja
Korkeus merenpinnasta:  8 586 m
Prominenssi:  3 922  m 
Suojelualueet:  Khangchendzongan kansallispuisto, Kanchenjunga Conservation Area (en) (käännä suomeksi) 
Ensimmäinen nousu huipulle:  25. toukokuuta 1955 George Band ja Joe Brown
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Aamuinen Kanchenjunga nähtynä Darjeelingista, Intiasta
Kanchenjunga nähtynä Goechala Lasta 4 940 metrin korkeudelta
Kangchenjungan itärinnettä nähtynä Zemu-jäätiköltä (Zemu Glacier)
Kanchenjunga (muita kirjoitusasuja Kantshenjunga, Kantšenjunga, Kangchenjunga, Kangchen Dzö-nga, Khangchendzonga, Kanchenjanga, Kachendzonga ja Kangchanfanga) on Himalajalla sijaitseva maailman kolmanneksi korkein vuori. Se sijaitsee Nepalin ja Intian rajalla. Kanchenjungaan kuuluu viisi yli kahdeksan kilometrin korkuista huippua, joista korkein on 8 586 metriä korkea Päähuippu. Muita huippuja ovat 8 482 metriä korkea Keskushuippu, 8 476 metriä korkea Eteläinen huippu sekä 8 433 metriä korkea Läntinen huippu eli Yalung Kang.
Vuoteen 1852 asti Kanchenjungan uskottiin olevan maailman korkein vuori. Brittien mittaukset kuitenkin osoittivat Mount Everestin olevan korkein ja Kanchenjungan vasta kolmanneksi korkein vuori.
Vuori fiktiossa

Kanchenjunga esiintyy fiktiossa harvakseltaan; Stanislaw Lem kertoo eräästä fiktiivisestä retkikunnasta osana juonen kehittelyä esikoiskirjassaan Astronauicij (suom. Kuoleman planeetta); 
Arthur Ransome käyttää nimeä kirjassaan Pääskylaakso jossa kuusi kouluikäistä nuorta kiipeää korkeimmalle norfolkilaiselle huipulle; kahden tytön vanhemmat ja eno kiipesivät heidän ikäisinään samalle huipulle jota kutsuivat silloin Matterhorniksi; molemmat ryhmät jättivät paikalle viestin käynnistään ja aikakautensa puoli- tai neljännespennin kolikon-
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kanchenjunga Wikimedia Commonsissa
Panoraamakuvassa Kanchenjunga nähtynä Darjeelingista.
Kangaspää

| Kangaspää Новое Калище, Novoje Kalištše |
| --- | --- |
 Kangaspään kylässä. Samuli Paulaharjun kuva vuodelta 1911.
 Kangaspää
 Koordinaatit: 59°54′2″N, 29°10′46″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Lomonosovin piiri
Kunta:  Lepäsi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2015):  27
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kangaspää (myös Uusi-Vääskylä, ven. Но́вое Ка́лище, Novoje Kalištše) on kylä Leningradin alueen Lomonosovin piirin Lepäsin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Hevaanjoen varrella 16 kilometriä Lepäsistä lounaaseen. Kylässä on 27 asukasta (vuonna 2015).
Kylä mainitaan vuoden 1770 kartalla. Vuonna 1848 siellä asui 72 äyrämöistä ja 43 inkerikkoa. Äyrämöiset kuuluivat Kaprion luterilaiseen ja inkerikot Hevaan ortodoksiseen seurakuntaan..
Vuonna 1862 Kangaspäässä oli 25 taloa ja 169 asukasta. Kylän talonpojat olivat tilanomistajan maaorjia. Myöhemmin Kangaspää kuului Hevaan volostiin. Neuvostoaikana se oli osa Hevaan, vuodesta 1960 lähtien Uustian ja vuodesta 1974 Harmaalan kyläneuvostoja.
Kangaspään kautta kulkee Yhinmäen, Hevaan ja Sosnovyi Borin välinen asfaltoitu maantie. Kylästä on linja-autoyhteydet Lepäsiin, Lomonosoviin, Pietariin ja Sosnovyi Boriin. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan noin 30 henkeä. Lähistöllä sijaitsee puutarhapalsta-alue. Kylän eteläpuolella on kalanviljelyaltaita ja hiekkakuoppia sekä pohjoispuolella soita ja metsiä.
Kaarina Kangasmaa

Kaarina Kangasmaa (o.s. Koivuniemi, s. 13. huhtikuuta 1932 Suodenniemi) on suomalainen yleisurheilija, joka menestyi useissa heittolajeissa.
Kaarina Kangasmaa, silloiselta nimeltään Koivuniemi, sijoittui Helsingin 1952 olympialaisten kiekonheitossa 11:nneksi tuloksella 40,33 metriä. Hän edusti Suomea kymmenessä maaottelussa vuosina 1951–1960 ja saavutti niissä kaksi lajivoittoa.
Seuratasolla Kangasmaa edusti Suodenniemen Urheilijoita. Hän voitti Suomen mestaruuden kiekonheitossa vuosina 1951, 1952, 1953, 1954 ja 1957 sekä keihäänheitossa vuonna 1956. Hän saavutti kiekonheitossa, keihäänheitossa ja kuulantyönnössä yhteensä viisi SM-hopeaa ja kolme SM-pronssia vuosina 1950–1957. Hän paransi Suomen ennätystä kiekonheitossa viisi kertaa vuosina 1951–1954 ja keihäänheitossa kolme kertaa vuonna 1957.
Kangasmaan uransa parhaat tulokset olivat kiekonheitossa 42,05 metriä vuodelta 1954, keihäänheitossa 48,17 metriä vuodelta 1957 sekä kuulantyönnössä 12,13 metriä vuodelta 1951. Hän oli Suomen naisyleisurheilun ensimmäinen suurmestari vuonna 1957.
Kangasmaan urheilukokoelma on ollut esillä urheilunäyttelyissä. Kangasmaa asuu Suodenniemellä.
Aiheesta muualla

Kaarina Kangasmaa Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Kangasalan seurakunta

| Kangasalan seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Kangasalan kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Tampereen hiippakunta
Rovastikunta:  Kangasalan rovastikunta
Pääkirkko:  Kangasalan kirkko
Jäsenmäärä:  23 168 (heinäkuu 2024)
– Osuus asukkaista:  n. 68,6 %
Kirkollisvero:  1,35 %
Kirkkoherra:  Seppo Jarva
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kangasalan seurakunta on seurakunta Pirkanmaalla, Kangasalan kaupungissa. Seurakunta kuuluu Tampereen hiippakunnassa Kangasalan rovastikuntaan. Kirkkoherrana toimii Seppo Jarva.
Vuoden 2024 heinäkuussa seurakunnalla oli 23 168 jäsentä, mikä vastasi noin 68,6 prosenttia Kangasalan kaupungin väestöstä. 2000-luvulla jäsenluku kasvoi vuoteen 2009 saakka, jolloin jäseniä oli 24 474, minkä jälkeen jäsenistö on pienentynyt lähes joka vuosi.
Kangasala on keskiajalla kuulunut Pirkkalan seurakuntaan, mutta se erotettiin itsenäiseksi seurakunnaksi jo vuonna 1366. Siitä on myöhemmin erotettu Kuhmalahden seurakunta.
Kirkkoherrat

Ensimmäinen, Liuksialan kirkko –1766
Magister Rotcherus
Olavi Finke
Sigfrid
Henrik
Laurentinus Henrikinpoika
Olavi Olavinpoika Björn
Georgius Henrikinpoika
Johannes Henrikinpoika Agricola
Carolus Henrikinpoika Agricola
Andreas Judas
Henricus Georginpoika
Henricus Arvidinpoika
Toinen, Herttualan kirkko 1645–1800
Josefus Matinpoika Melartopaeus
Magister Johannes Arvidinpoika Frisius
Johannes Thuronius
Abraham Johanneksenpoika Thuronius
Elias Enckell
Martinus Arvidinpoika Florinus
Petrus Wijdbom
Gustaf Allenius
Kolmas, nykyinen kirkko (Prinssi Kustaan Kirkko) 1767–
Johan Tennberg (1786–1809)
Abraham Liljenstrand (1810–1835)
Edward Bergenheim (1840–1850)
Henrik Tallqvist (1851–1854)
Esaias Wegelius (1855–1875)
Johan Adolf Colérus (1878–1889)
Frans Frithiof Wallenius (1890–1909)
Usko Äänis Ilmi Tuhkanen (1910–1941)
Johannes (Hannes) Samuli Heribert Pihlamaa (1943–1961)
Tuomas Eemil Ponsimaa (1961–1964)
Mauri Eenok Malkavaara (1965–1972)
Pentti Kaarlo Olavi Hytönen (1973–1992)
Heikki Julius Olavi Nurmiranta ”Inssi” (1992–2003)
Seppo Jarva (2003–)
Luettelo pikkuplaneetoista: 104001–105000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
104001:stä ja päättyen 105000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kalliokiipeily

Kalliokiipeilyä Eulenwandissa, Saksassa.
Kalliokiipeily on luonnon kallioseinämien tai suurten kivien kiipeilyä. Kalliokiipeilyn eri muotoja ovat boulderointi, urheilukiipeily eli "sporttikiipeily",  perinteinen kiipeily eli "trädikiipeily" ja tekninen kiipeily eli "tekno". Sisällä harrastetaan seinäkiipeilyä ja boulderointia. Talvinen jääkiipeily on samankaltaista kuin kalliokiipeily.
Historia

Vaikka ihmiset ovat kiipeilleet jo esihistoriallisina aikoina, kalliokiipeily alkoi kehittyä urheilulajiksi toisen maailmansodan jälkeen. Vanhemmasta vuorikiipeilystä se erosi keskittymällä itse kiipeämiseen ja sen vaikeuteen, vuoren tai kallion huipulle pääseminen muuttui toissijaiseksi. Moderni kalliokiipeily perustuu muutamalle tekniselle innovaatiolle, joista tärkeimpiä ovat venyvän köyden käyttäminen putousenergian hallitsemiseen ja kitkapintaiset kumitossut. Myös putoamisvoiman reisiin ohjaavien valjaiden ja kallionhalkeamiin sijoitettavien varmistusvälineiden kehitys ovat vaikuttaneet oleellisesti.
Suomessa kiipeilyn ja kalliokiipeilyn voidaan katsoa alkaneen vuonna 1954, jolloin suomalainen Matti A. Jokinen matkusti Alpeille tarkoituksenaan valloittaa Matterhorn.
Kalliokiipeilyn muotoja

Boulderointi on kiipeilyä ilman köyttä tai valjaita. Sitä harrastetaan alle viiden metrin korkuisilla reiteillä enimmäkseen kivillä mutta myös matalilla kallioseinillä.
Urheilukiipeilyssä eli sporttikiipeilyssä kiivetään kalliolla köysivarmistuksen kanssa. Urheilukiipeilyreitit ovat valmiiksi pultattuja, eli niihin on etukäteen porattu reiät ja kiinnitetty porahakoja muutaman metrin välein. Kiivetessä kiipeilijä kiinnittää mukanaan vetämäänsä köyttä pultteihin sulkurenkaiden avulla eli klippaa. Varmistaja antaa kiipeilijälle köyttä varmistuslaitteen kautta sitä mukaa kun kiipeilijä etenee.
Trädikiipeily eli traditionaalinen kiipeily on kalliokiipeilyä luonnollisilla varmistuksilla, jotka asennetaan kallion halkeamiin samalla kun kiivetään.
Tekninen kiipeily eli tekno on kalliokiipeilyä, jossa edetään varmistuksia pitkin. Kiipeilijä käyttää myös kiipeilytikkaita ja vasaraa.
Jääkiipeilyssä kiivetään jäätyneitä vesiputouksia talvella. Siinä käytetään jäähakkuja ja jäärautoja. Jään ja kallion yhdistelmäkiipeily on mixtakiipeilyä.
Sisäkiipeily voi olla boulderointia tai köydellä tehtävää seinäkiipeilyä. Sisäkiipeilyä voi harrastaa myös yksin ilman varmistajaa.
Varusteet

Kalliokiipeilyssä käytetään erityisiä kiipeilyvarusteita, jotka on tehty kevyiksi ja kestäviksi. Varmistamiseen käytettävissä varusteissa on CE- tai UIAA-turvallisuusmerkintä. Kiipeilyvarusteiden kestävyys ilmoitetaan murtolujuuksina eli voimana, joka saa varusteen pettämään.
Kiipeilykengät valmistetaan yleensä nahasta tai keinonahasta. Niissä on pitävä kumipohja. Kenkiä valmistetaan erimallisille jaloille ja eri kiipeilytyyleihin. Jyrkillä reiteillä käytetään usein alaspäin kaartuvia eli ”aggressiivisia” kenkiä, joissa varpaat ovat supussa. Halkeamakiipeilyyn soveltuvat suorat kengät. Pehmeät kengät toimivat paremmin kuin jäykät silloin kun käytetään kallion muotoja kitkalla. Jäykät kengät toimivat pehmeitä paremmin halkeamissa ja pienillä listoilla.
Kiipeilyssä käytetään yleensä istumavaljaita, jotka muodostuvat jalkalenkeistä, vyötärölenkeistä ja varmistuslenkistä. Valjaissa on lisäksi varustelenkkejä tarvikkeille.
Varmistuslaitteita käytetään pysäyttämään kiipeilijän putoaminen, jolloin iskuvoima kohdistuu varmistajan valjaisiin. Varmistuslaitetta voidaan käyttää myös laskeutumiseen. Sulkurenkaita eli karabiinereita käytetään esimerkiksi kiinnittämään varmistuslaite valjaisiin, köysi varmistuksiin ja varusteet valjaisiin. Jatkoja käytetään kun halutaan kiinnittää köysi välivarmistuksiin. Jatkossa on yleensä kaksi sulkurengasta ja niiden välissä 10–20 senttimetrin mittainen nauhalenkki. Trädikiipeilyssä halkeamiin asennetaan varmistuksiksi kiiloja niin, että ne kestävät alaspäin kohdistuvaa vetoa. Camu on liikkuvaleukainen varmistusväline, jossa kaksi leukaa asettuu halkeaman yhtä ja kaksi toista reunaa vasten. Hexentric on kuusikulmainen palikka, joka asetetaan halkeamaan. Tricam on pieni ja kevyt väline, joka toimii erityisesti koloissa ja vaakahalkeamissa. Ballnut on eräänlainen kiila, johon on vaijerilla yhdistetty metallipallo. Bigbro on erittäin leveisiin halkeamiin asennettava varmistusväline, jossa on sisäkkäin kaksi putkea ja jousi.
Kiipeilyköysi muodostuu valkoisesta ytimestä ja sen päällä olevasta manttelista, joka suojaa ydintä ja lisää köyden kestävyyttä. Köysiä on eripaksuisia noin 7-millisistä 11-millisiin. Ohuimpia käytetään pareittain. Köysiä voi olla dynaaminen eli joustava, tai staattinen eli joustamaton.
Nauhalenkkejä eli slingejä käytetään eslimerkiksi varmistuksen jatkamiseen, ankkurin kiinnittämiseen tai ankkurin rakentamiseen kahteen pulttiin.
Hikoilevien käsien kuivaamiseen käytetään magnesiumkarbonaattijauhetta, jota kuljetetaan kiivetessä pussissa.
Kiipeilykypäriä on kahta tyyppiä: painavia kovakuorisia sekä kevyitä, pyöräilykypärää muistuttavia. Kovakuorinen kypärä suojaa hyvin putoavilta kiviltä ja teräviltä esineiltä. Pyöräilykypärää muistuttava kiipeilykypärä suojaa kovakuorista kypärää paremmin iskuilta mutta huonommin putoilevilta kiviltä.
Kalliokiipeilyssä ja mixtakiipeilyssä voidaan käyttää myös hakkuja kuten jääkiipeilyssä. Teknokiipeilyssä voidaan käyttää tikkaita, hakoja ja vasaraa.
Kiipeilykengät ja köyttä
Sulkurenkaita
Nauhalenkeillä tehty ankkuri
Solmut

Kiipeilijän on hallittava käyttämänsä solmut erinomaisesti niin että hän voi tehdä ne nopeasti, väsyneenä ja hämärässäkin. Solmuilla esimerkiksi kiinnittäydytään köyteen tai ankkuriin, varmistetaan laskeutuminen tai kiinnitetään kaksi köyttä yhteen. Kalliokiipeilyssä tärkeimpiä solmuja ovat kasisolmu eli tuplakahdeksikko, siansorkka, HMS-solmu eli puolisiansorkka, umpisolmu, leivonpää, tuplakalastaja, prusik ja ranskalainen prusik.
Tekniikat

Kalliossa olevia otteita ja muotoja voidaan käyttää kiipeiltäessä monin eri tavoin. Myös seinän jyrkkyys vaikuttaa siihen, miten otteita kannattaa käyttää. Jalkatekniikka, tasapaino ja kitka korostuvat loivalla seinällä, ja puhdas voima ja dynaamiset liikkeet ovat tärkeitä jyrkällä seinällä.
Tekniikat > Käsiotteet

Kahva on iso ote, josta otetaan kiinni kuten rekkitangosta. Kapeasta listasta usein ”krimpataan”, jolloin sormien kolmannet nivelet ovat yliojentuneina ja peukalo painettuna etusormen päälle lisätueksi. Sormet voivat olla myös suorina. Puristusotteessa peukalo on otteen yhdellä puolella ja muut sormet toisella. Poketti on seinässä oleva reikä, jonka sisään työnnetään yksi tai useampi sormi. Sloupperista eli sileästä, viettävästä pinnasta voidaan yrittää ottaa kiinni pitämällä sormet toisistaan erillään, jotta kosketuspinta on mahdollisimman suuri, ja kämmentä ja sormia painetaan sileää pintaa vastaen, yleensä alaspäin.
Käsiotteista vedetään yleensä alaspäin. Kun otteet ovat kiipeilylinjan sivussa, vedetään niistä sivulle. Ylösalaiseen otteeseen tartutaan alhaaltapäin.
Tekniikat > Jalkaotteet

Jalkaotteille astutaan aina vain osalla kenkää, ei koko kengällä. Parinkymmenen sentin hyllylle astutaan usein päkiällä tai kengän kärjellä ja nojataan seinää kohti, jolloin käsille tulee vähemmän painoa ja tasapaino on parempi. Pienelle listalle astutaan usein kengän sisäsyrjällä. Kitkalle astutaan kun varsinaista jalkaotetta ei ole, jolloin päkiä painetaan pintaa vasten kitkapinta-alan maksimoimiseksi. Stemmaaminen on vastakkaisilla seinillä seisomista. Kneebarissa jalka asetetaan kallion muotojen väliin niin, että päkiä painaa yhtä pintaa vasten ja reiden etuosa toista pintaa vasten. Kneedropissa toinen polvi käännetään alaspäin, jolloin kyljen saa lähemmäs seinää. Huukissa otteesta vedetään jaloilla, jolloin jyrkällä reitillä tai katossa kantapää tai varpaat asetetaan otteen päälle tai sen taakse. Flägäämisessä toinen jalka viedään toisen taakse ilmaan tai seinää vasten paremman tasapainon saavuttamiseksi.
Tekniikat > Halkeamakiipeily

Halkeamissa ei välttämättä ole lainkaan otteita. Halkeamaa kiivetäänkin yleensä jammaamalla eli työntämällä käsi tai jalka halkeamaan ja yrittämällä saada se kiilautumaan niin tiukkaan, että siihen voi varata painoa. Kapeimpia halkeamia eli sormihalkeamia ei voi jammata. Jos halkeama on liian leveä nyrkille mutta liian kapea, jotta kiipeilijä mahtuisi siihen kokonaan, kiipeäminen on hidasta, työlästä ja joskus kivuliasta.
Halkeamia voidaan kiivetä myös esimerkiksi laybackilla, vetämällä käsillä sivulle halkeaman reunasta ja painamalla jaloilla toiseen suuntaan, käsiä vastaan. Manttelointi on käsivarsien punnertamista sileälle tasanteelle.
Tekniikat > Dynaaminen ja staattinen kiipeily

Dynaamisessa kiipeilyssä hyödynnetään kiehon liike-energiaa esimerkiksi potkaisemalla jaloilla reilusti vauhtia. Staattinen kiipeily on hitaampaa ja kontrolloidumpaa, ja yleensä vain yksi raaja kerrallaan irtoaa seinästä. Staattinen kiipeily on turvallisempaa kuin dynaaminen, mutta se vie enemmän voimia.
Yläköysikiipeily, laskeutuminen ja alaköysikiipeily

Yläköysikiipeily on kiipeilyä, jossa köysi kulkee reitin päällä olevan ankkurin kautta. Samalla kun kiipeilijä kiipeää ylöspäin, varmistaja vetää ylimääräistä köyttä varmistuslaitteen läpi. Köysi on kireällä ja putoamismatka sen vuoksi erittäin lyhyt. Ulkokalliolla kiivettäessä yläköysi pitää aina ensin käydä viemässä ylös.
Ylhäältä voi joskus kävellä alas, mutta joskus joudutaan laskeutumaan köyttä pitkin. Kaksinkertaisella köydellä laskeuduttaessa köysi kulkee ankkurin kautta tai esimerkiksi puun takaa, ja se vedetään laskeutumisen jälkeen alas. Yksinkertaisella köydellä laskeuduttaessa köyden toinen pää on sidottu ylös kiinni eli fiksattu. Laskeutuessa jalat pidetään leveässä haara-asennossa ja tullaan alas kävelyvauhdilla.
Alaköysikiipeilyssä eli liidauksessa kiipeilijä vie köyttä mukanaan. Kiipeilijä klippaa köyden muutaman metrin välein välivarmistuksiin eli pultteihin tai luonnollisiin varmistuksiin karbiinihakoihin. Alhaalla seisova varmistaja antaa lisää köyttä sitä mukaa kun kiipeilijä etenee. Kiipeilijän pudotessa putoamisenergia välittyy köyteen ja sitä kautta varmistajaan nostaen hänet usein maasta ilmaan. Useamman köydenpituuden reitillä liidaaminen on ainoa vaihtoehto. Putoamismatka on huomattavasti pidempi kuin yläköysikiipeilyssä, useimmiten kolmesta viiteen metriä, joskus pitempikin.
Kalliokiipeily Suomessa

Kalliokiipeilyn näkökulmasta Suomen korkeuserot ovat valitettavan pienet. Jääkausi on tehnyt Suomesta topografialtaan hyvin loivapiirteisen. Suomen korkeimmat nykyisin kiipeilykäytössä olevat seinämät ovat kuitenkin useampi kymmentä metriä korkeita. Suomen kiipeilyllisesti hienoimpana yhteneväisenä kiipeilykalliona pidetään Olhavanvuoren seinämää Repoveden kansallispuistossa, jossa kiipeilykorkaus on jopa 50 metriä. Muita kiipeilyllisesti merkittäviä kallioita Suomessa ovat Kustavin seudun kalliot, Jaanankallio Hyvinkäällä sekä Korouoma Posiolla.
Kalliokiipeily Suomessa > Merkittävät kalliokiipeilyreitit Suomessa

Syncro 8c, Suomen vaikein pultattu köysireitti, ensinousu Tomi Nytorp 2006, Nummi-Pusula
Kantti 6a, ensinousu Ilkka Paloheimo 1984. Olhavanvuori, Repoveden kansallispuisto
Käyttäytyminen

Jokaisenoikeuden perusteella Suomessa yksittäinen kiipeilijä saa kiipeillä kalliolla ja jäällä siellä, missä jokamiehenoikeus muutenkin vallitsee. Pysyvien pulttien kiinnittäminen tai muun haitan tai häiriön aiheuttava kiipeäminen vaatii maanomistajan suostumuksen. Kiipeilijä voi puhdistaa kalliosta irtainta ainesta, mutta hän ei saa poistaa sammalta tai jäkälää tai vahingoittaa puustoa ja pensaita ilman maanomistajan suostumusta.
Kiipeilijöiden tahaton tai tahallinen huono käytös on johtanut Suomessa kiipeilykieltoihin joillain kallioilla. Yleisin syy kiipeilykieltoon on autojen parkkeeraaminen kiellettyyn paikkaan. Suomen Kiipeilyliitto julkaisee sivuillaan ajantasaisia tietoja kiipeilykielloista ja rajoituksista.
Vaarat

Kalliokiipeily on tilastollisesti muihin urheilulajeihin verrattuna turvallista, ja kalliokiipeilijöille sattuu suhteellisen vähän onnettomuuksia. Kalliokiipeily on kuitenkin putoamisen vaarasta johtuen potentiaalisesti vaarallinen laji. Tapahtuessaan onnettomuus voi olla hyvin vakava, jopa kohtalokas. Onnettomuudet johtuvat yleensä inhimillisestä virheestä, harvoin välineiden pettämisestä. Kiipeilijän täytyy ymmärtää riskit ja tuntea turvalliset kiipeilytavat. Kiipeilyseurat ja kiipeilyhallit järjestävät kiipeilykursseja, ja kiipeilyssä käytetään varotoimenpiteitä kuten ristiintarkistuksia. Vakuutusyhtiöt lukevat kiipeilyn yleensä vaarallisiin lajeihin, jolloin sitä varten pitää hankkia kattavampi vakuutus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalliokiipeily Wikimedia Commonsissa
Suomalaisia kalliokiipeilypaikkoja ja listoja kiipeilyreiteistä, eli niinkutsuttuja topoja löytyy internetin useilta sivustoilta esimerkiksi https://27crags.com ja http://www.jammi.net/
Kiipeilijä varusteissaan
Kiipeilijä stemmausasennossa
Kuvassa tyypillistä halkeamakiipeilyä, jossa kiipeilijän kädet ovat "käsijammissa".
Dynokiipeilyä, jossa jalat irtoavat kokonaan seinästä
Olhavavuorella Repoveden kansallispuistossa on lähes sata köysireittiä.
Luettelo pikkuplaneetoista: 107001–108000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
107001:stä ja päättyen 108000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.