stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erkki Viitasalo

Erkki Vilho Viitasalo
Erkki Vilho Viitasalo (25. tammikuuta 1889 Ylihärmä – 13. marraskuuta 1944) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana sotilaskoulutuksensa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä Valkoisessa Armeijassa.
Perhetausta

Viitasalon vanhemmat olivat kauppias Erkki Viitasalo ja Kaisa Keskinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Anna Ellen Korhosen kanssa.
Opinnot

Viitasalo kävi kansakoulun ja Orismalan maamieskoulun vuonna 1910 sekä Mustialan maanviljelysopiston vuonna 1913. Hän suoritti seitsemän luokkaa Kajaanin yhteislyseossa vuonna 1926. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja tykistö- ja tiedonantokurssin vuonna 1926 sekä useita lyhyitä kursseja eri vuosina Suojeluskuntain päällystökoulussa.
Jääkärikausi

Viitasalo työskenteli maatalousneuvojana Hämeen läänin maanviljelysseurassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 6. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, josta hänet siirrettiin 14. elokuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin etappitehtäviin Suomeen. Suomessa hän toimi etappiaseman hoitajana itäisellä etapilla. Takaisin Saksaan hän palasi 27. maaliskuuta 1917 ja hänet sijoitettiin edelleen 1. komppaniaan. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hän suoritti Polangenissa vuonna 1917 järjestetyn erikoiskurssin (Sprengkommando Polangen).
Suomen sisällissota

Viitasalo saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 6. Jääkärirykmentin 16. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Säiniöllä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Viitasalo palveli sodan jälkeen 2. komppanian päällikkönä 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 6:ssa, josta muodostettiin myöhemmin Kajaanin sissipataljoona ja edelleen Pohjanmaan jääkäripataljoona. Hän erosi armeijasta 7. tammikuuta 1920 ja astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen 10. helmikuuta 1920 alkaen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Kajaanin suojeluskuntaan, missä hän palveli 15. kesäkuuta 1920 saakka, jolloin hän siirtyi päälliköksi Kainuun suojeluskuntapiiriin ja palveli päällikkönä 31. lokakuuta 1923 asti. Myöhemmin eli 1. maaliskuuta 1925 hän sai päällikön vakanssin Kajaanin suojeluskuntapiirin VIII alueelta ja oli tehtävässä 31. heinäkuuta 1927 asti. Seuraavan vuoden tammikuussa hän sai tehtävän Kainuun suojeluskuntapiirin valistusohjaajana ja oli tehtävässä 27. helmikuuta 1929 saakka, jolloin hänet määrättiin toimistoupseeriksi Yleisesikunnan henkilöasiaintoimistoon, josta hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1930 Kainuun kutsuntapiirin päälliköksi. Suojeluskuntajärjestöstä hän erosi sairauden takia 6. joulukuuta 1932.
Talvi- ja jatkosota

Viitasalo osallistui talvisotaan Kajaanin harjoituskeskuksessa Os. B:n (myöh. Pohjois-Suomen Ryhmän II Täydennyspataljoona) komentajana ja jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Itä-Karjalan Sotilashallinnon esikunnan komentotoimistoon, josta hänet siirrettiin myöhemmin Jalkaväenkoulutuskeskus 9:n I pataljoonan komentajaksi. Vuonna 1941 hän joutui hoidettavaksi sotasairaalaan, missä hän oli toipilaana vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet kotiutettiin. Hänet haudattiin Kajaanin sankarihautaan.
Luottamustoimet

Viitasalo toimi Pohjanmaan jääkäripataljoonan kunniantuomioistuimen puheenjohtajana vuonna 1919 ja Kainuun suojeluskuntapiirin kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuosina 1925–1927. Hän toimi Vapaussodan rintamamiesten liiton hallituksen jäsenenä ja Kajaanin Rintamamiesyhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1930 alkaen sekä oli Kajaanin Ursan perustajajäsen ja puheenjohtaja.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Gruppenführer 25. joulukuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 30. toukokuuta 1918  Majuri 1. heinäkuuta 1930 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Villa Heikel

Vuonna 1903 rakennettu Kauniaisten ensimmäinen huvila Villa Heikel tammikuu 2021. Eteläinen julkisivu
Villa Heikel on arkkitehti-rakennusmestari Elia Heikelin 1903 suunnittelema ja rakentama puutarhakaupunki Kauniaisten ensimmäinen huvila. Jugendhenkinen yli 300 neliömetrin villa, rakennettiin alun perin Heikelin perheen kesähuvilaksi Gallträskin pohjoiselle rannalle. Elia Heikel kuuluu Kauniaisten perustajiin joka antoi paikkakunnalle ensimmäisen ruotsinkielisen Grankulla-nimen. Heikel oli vuonna 1901 ostanut, yhdessä rakennusmestari Emil Lindstedtin kanssa, Kavallin ratsutilalta 38 hehtaarin suuruisen alueen Gallträskin ympäriltä. Täten heistä tuli Kauniaisten puutarhakaupungin perustajia. Lindstedt rakensi itselleen kesähuvilan Gallträskin etelärannalle vuonna 1908.
Kesähuvilasta toipilaskodiksi

Heikel rakennutti tien Turuntieltä tontilleen, jonne suunniteltiin puuhuvila perheen kesäasunnoksi ja sitä rakennettiin vaiheittain. Elia Heikelin sairastuttua 1904, huvila siirtyi ensin Heikelin vaimolle Fannylle, os. Lindeqvist (1864-1912). Tämän kuoltua 48-vuotiaana, huvilan perivät Heikelin neljä lasta. Elia Heikelin poika (Karl) Kaarlo (1892-1969), lunasti sisaruksensa ja muutti huvilan vuosina 1915-17 ympärivuotisesti asuttavaksi. Kaarlo ja hänen vaimonsa Lyyli os. Ek, (1895-1975) asuivat villassa lastensa Lisan (1918-2005) ja Britan (1920-2008) kanssa kunnes perhe muutti Lovisaan 1924 jossa diplomi-insinööriksi 1922 valmistunut Kaarlo aloitti toimitusjohtajana Kymenlaakson sähköosakeyhtiössä.
Huvila vuokrattiin 1924 alkupuolella Märtha Grönvik-Blombergille (1881-1978). Vuosina 1925-1939 Grönvik-Blomberg piti Villa Heikelissä toipilaskotia lapsille joilla oli hengitystieongelmia. Johtajattaren Grönvik-Blombergin, poika, oli tuleva elokuvaohjaaja Erik Blomberg (1913-1996) kävi Kauniaisten ruotsinkielistä yhteiskoulua. Erik Blomberg voitti vuonna 1956 Golden Globe palkinnon elokuvallaan Valkoinen peura ja on toistaiseksi ainoa palkinnon voittanut suomalainen. Grönvik-Blombergin toipilaskodin toiminnan lakattua sodan vuoksi, Villa Heikeliin muutti vuokralaiseksi Strömberg Oy:n osastopäällikkö, myöhemmin Valmetin pääjohtaja Bertel Långhjelm (1903-1987) vaimonsa Iriksen, os. Swens (1906-1999) kanssa.
Yksi 61:sta säilyneestä

Vuonna 1945 röntgen-lääkäri Holger (1908-2004) ja erikoissairaanhoitaja Ethel Törnrothin (1912-1998) perhe muutti taloon vuokralle. Kaarlo ja Lyyli Heikel möivät talon vuokralaisilleen 1954. Holger ja Ethel Törnroth piti yli 30 vuotta yksityisvastaanottoa talon vanhalla verannalla joka muutettiin laboratorio- ja vastaanottohuoneiksi. Holger Törnroth myi talon vasta kuolinvuotena 2004. Taloa kutsutaan edelleen vanhojen kauniaislaisten keskuudessa "lääkärin villaksi". Huvila on säilyttänyt alkuperäisyytensä ja sijaitsee edelleen rauhallisella ja vehmaalla vajaan puolen hehtaarin tontilla. Yrittäjä, kirjailija Kim Weckström omisti talon 2004-2022.
Huvilaan kuuluivat aikoinaan Gallträskin rannalla sijainnut saunarakennus, uimahuone ja suuri keittiöpuutarha. Nämä olivat 1980-luvulle tultaessa hävinneet.
Huvila on yksi 61:stä säilyneestä Kauniaisten alkuperäisistä huviloista, jotka nykyään ovat kaikki Museoviraston suojelemia.
Huvila entisöity vaiheittain

Villa Heikel säästyi 50–70-luvun purkuvimmalta, joka myös Kauniaisissa koitui monen vanhan huvilan kohtaloksi. Vuosituhannen vaihteessa huvila oli ehtinyt rapistua, mutta talo on vuosina 2004-2021 kunnostettu ja entisöity vaiheittain, yhteistyössä arkkitehtien Susanna ja Timo Uralan, Museoviraston konservaattori Pentti Pietarilan ja sisustusarkkitehti Päivi Bergrothin ohjauksessa. Työt ovat valta-osin tehnyt Oy Trähus Ab. Kohteella on merkittävä arkkitehtoninen, historiallinen ja ympäristöllinen arvo, ja se kuuluu valtakunnallisesti arvokkaaseen kulttuuri ympäristöön, Gallträskin huvila-asutukseen. Villa on yksityisomistuksessa.
Aiheesta muualla

Artikel den 9.12.2008 i Hbl om Villa Heikel[vanhentunut linkki]
Kauniaisten Kaupunki - Kauniaisten huviloita[vanhentunut linkki]
Verkkomuseo Grani
Clara Palmgren - Villor i Grankulla - Huviloita Kauniaisissa - Villas in Grankulla 2020
Elia ja Fanny Heikelin perhe 1898, viisi vuotta ennen huvilan valmistumista Kauniaisiin
Märtha Blombergin lasten toipilaskoti 1929. Erik Blomberg ylimpänä.
Villa Heikel syyskuu 2021
Lauri Viita

| Lauri Viita |
| --- | --- |
 Lauri Viita Tampereen Pispalassa 1960-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. joulukuuta 1916 Pirkkala
Kuollut: 22. joulukuuta 1965 (49 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  runoilija, prosaisti
Kirjailija
Esikoisteos:  Betonimylläri (1947)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Lauri Arvi Viita (17. joulukuuta 1916 Pirkkala – 22. joulukuuta 1965 Helsinki) oli tamperelainen runoilija, prosaisti ja kirvesmies. Häneltä ilmestyi neljä runokokoelmaa ja kaksi romaania, joista tunnetuimpia ovat runokokoelma Betonimylläri (1947) ja romaani Moreeni (1950). Viita kuuluu sodanjälkeisen suomalaisen kirjallisuuden kärkinimiin.
Palkinnot ja tunnustukset > Kirjallisuuspalkinnot

Viita palkittiin teoksistaan Betonimylläri, Moreeni ja Suutarikin, suuri viisas.  Elinaikanaan hän sai seuraavat palkinnot:
Aleksis Kivi -palkinto 1956
Kalevi Jäntin palkinto 1948
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1947
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1950
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1961
Palkinnot ja tunnustukset > Muita tunnustuksia

Kirjailijan perintöä vaalii Tampereella Lauri Viita -seura. Se pitää yllä kirjailijan lapsuudenkotiin Tampereen Pispalaan vuonna 1977 perustettua museota.
Pispalanharjun ja Pispankadun välisessä metsikössä Lauri Viita -museoon johtavan tien varrella sijaitsi taiteilija Pertti Mäkisen veistos Betonimyllystä runon siivet (1991), joka pystytettiin Lauri Viidan muistoksi. Veistos turmeltiin lokakuussa 2023 leikkaamalla siitä paloja pois. Kaupunki ei päässyt taiteilijan kanssa yhteisymmärrykseen rahasta ja päätti jättää teoksen korjaamatta. Veistoksen jäänteet on viety pois ja se on poistettu kaupungin taidekokoelmasta.
Viidan tekstejä on yllättävissäkin paikoissa. Hänen säkeitään on muun muassa Tampereen keskustan "Kivikirjasto"-muistomerkissä ja joidenkin hotelli Ilveksen 18. kerroksen huoneiden tapeteissa.
Tampereen kaupungin kulttuuriraittien sarjassa on julkaistu Lauri Viita -raitti. Sivustolla on tulostettava esite sekä lyhyt esittelyvideo.
Elokuva

Heikki Kujanpää on ohjannut vuonna 2004 näytelmän ja sen pohjalta vuonna 2008 elokuvan Putoavia enkeleitä, joka kertoo Viidan ja Aila Meriluodon myrskyisästä avioliitosta. Elokuvassa Viitaa näyttelee Tommi Korpela.
Teokset

Betonimylläri (runoja, 1947)
Kukunor (saturunoelma, 1949)
Moreeni (romaani, 1950)
Käppyräinen (runoja, 1954)
Suutarikin, suuri viisas (runoja ja proosaa, 1961)
Entäs sitten, Leevi (romaani, 1965)
Kootut runot (sisältää kaikki runoteokset sekä Marjukka Kaasalaisen tutkielman Lauri Viita runoilijana, 1966)
Ne runot, jotka jäivät. Runoja kokoelmien ulkopuolelta.  (Sakari Katajamäki (toim.))  WSOY, 2016.  ISBN 978-951-0-41606-8
Lauri Viita – kirjeitä 1938−1944.  (toimittanut Seppo Viita)  Sälinkää:  Escrito, 2017.  ISBN 978-952-68590-1-9
Äänilevy

Runo puhuu: Lauri Viita esittää runojaan. WSOY:n kirjallinen äänilevy. 1965.
Kirjallisuutta

Kaasalainen, Marjukka: Lauri Viita runoilijana (1964).
Katajamäki, Sakari: Kukunor: Uni ja nonsensekirjallisuuden traditio Lauri Viidan runoelmassa.  (Diss. Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Ntamo, 2016.  ISBN 978-952-215-623-5  Tiivistelmä.
Laamanen, Erika: Pispalan ars poetica: Lauri Viidan runojen metalyyrisyydestä.  (Diss)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2018.  ISBN 978-951-51-4687-8  Teoksen verkkoversio.
Lyytinen, Jukka: Lauri Viita: Kirjailijan elämä.  (Kirjokansi, 205)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2020.  ISSN 2323-7392  ISBN 978-951-858-061-7
Meriluoto, Aila: Lauri Viita – legenda jo eläessään.  Porvoo–Helsinki:  WSOY, 1974.  ISBN 951-0-06556-0
Varpio, Yrjö: Lauri Viita: Kirjailija ja hänen maailmansa. WSOY, 1973. ISBN 951-0-06060-7.
Varpio, Yrjö: ”Lauri Viita (1916–1965)”, Suomen kansallisbiografia, osa 10, s. 509–511.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-451-2  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Lauri Viita -seura.
Lauri Viita -kulttuuriraitti.
Aila Meriluodon radiohaastattelu. Ylen Elävä arkisto.
Arvo Ahlroosin TV-dokumentti Nousu Pispalaan (1965), pääosassa Lauri Viita. Ylen Elävä arkisto.
Lauri Viita Authors' Calendarissa. (englanniksi)
Viita, Lauri hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Varpio Yrjö: Niin Viita vastaa kuin sinne huutaa - Vanha ja uusi Lauri Viita. Niin & näin 4/2016
Lauri Viidan teokset
Betonimylläri (1947)
Kukunor (1949)
Moreeni (1950)
Käppyräinen (1954)
Suutarikin, suuri viisas (1961)
Entäs sitten, Leevi (1965)
Kootut runot (1966)
Ne runot, jotka jäivät (2016)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Tõnis Vint

Tõnis Vint (22. huhtikuuta 1942 Tallinna – 22. kesäkuuta 2019 Tallinna) oli virolainen taiteilija, joka tunnetaan mustavalkoisista graafisista teoksistaan.
Vint opiskeli 1962–1967 graafista suunnittelua Viron sosialistisen neuvostotasavallan valtiollisessa taideinstituutissa. Sen jälkeen hän työskenteli liha- ja meijeriteollisuusministeriön pakkaus- ja mainoslaboratoriossa vuoteen 1973. Hän suunnitteli levyn- ja kirjankansia, postimerkkejä ja julisteita. Hän piti näyttelyitä Viron ja Neuvostoliiton lisäksi eri puolilla Eurooppaa sekä Japanissa ja Yhdysvalloissa.
Vintiä pidetään Viron taiteen 1960–1980-luvun merkittävimpänä taiteilijana. Hän oli lisäksi merkittävä neuvostoaikainen toisinajattelija ja taidevaikuttaja ja oli KGB:n seurannassa. Hän opetti epävirallisesti kotonaan nuoria taiteilijoita, arvionsa mukaan hänellä oli noin 200 oppilasta.
Tallinnan taidemuseossa Kumussa pidettyyn Vintin näyttelyyn Tõnis Vint ja hänen esteettinen universuminsa liittyy laaja viron- ja englanninkielinen kirja Tõnis Vint ja tema esteetiline universum – Tõnis Vint and his aesthetic universe, joka on ensimmäinen perusteellinen katsaus Vintin tuotantoon. Näyttely päättyi 9. syyskuuta 2012.
Vint sai vaikutteita Kiinan ja Japanin taiteesta, psykoanalyysista sekä kansantaiteen ornamenteista. Vintin piiriin kuului jo 1970-luvulla Leonhard Lapin, jonka viivakoodien on arveltu saaneen herätteitä tästä ornamenteista kiinnostuneesta ”psykogeometrisestä koulukunnasta”.
Tõnis Vintin isä oli agronomi Endel Vint, ja hänen sisaruksiaan ovat taiteilija Maara Vint ja taiteilija-kirjailija Toomas Vint; taiteilija Aili Vint on hänen kälynsä.
Kirjallisuutta

Tõnis Vint ja tema esteetiline universum – Tõnis Vint and his aesthetic universe. KUMU, 2012. ISBN 978-9949-485-09-3. (viroksi, englanniksi)
Aiheesta muualla

Otso Kantokorven artikkeli Tõnis Vintistä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Puola 
Taiteenala:  ULAN 
Muut:  IdRef
Halttunen

Halttunen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Eevamaria Halttunen (s. 1969), elämäntaidon valmentaja, näyttelijä ja draamapedagogi
Elina Halttunen (s. 1952), näyttelijä, kirjailija ja käsikirjoittaja, Kaarlo Halttusen ja Hilkka Helinän tytär
Elina Halttunen-Salosaari (o.s. Halttunen, 1931–2007), kirjallisuudentutkija, opettaja ja toimittaja
Hilkka Helinä (oik. Hilkka Helinä Halttunen, o.s. Itkonen, 1916–1973), näyttelijä, Kaarlo Halttusen puoliso
Ilmari Halttunen (1894–1918), maastohiihtäjä
Jonne Halttunen (s. 1985), rallin kartanlukija
Kaarlo Halttunen (1909–1986), näyttelijä
Kasper Halttunen (s. 2006), jääkiekkoilija
Lilli Halttunen (s. 2005), jalkapalloilija
Marjukka Halttunen (oik. Halttunen-Autiovuori, s. 1942), näyttelijä, Kaarlo Halttusen ja Hilkka Helinän tytär
Niko Halttunen (s. 1975), jääkiekkoilija
Pentti Halttunen (1849–1923), kansanrunoilija
Päivi Heikkilä-Halttunen (s. 1966), kirjallisuuskriitikko ja tietokirjailija
Sanni Halttunen, näyttelijä ja televisiotuottaja
Satu Halttunen (s. 1974), tanssitaiteilija
Seppo Halttunen (1927–2013), yrittäjä ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos
Seppo Halttunen (s. 1961), näyttelijä ja ohjaaja
Tuija Halttunen, dokumenttielokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Kaisu Virkkunen

| Kaisu Virkkunen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. lokakuuta 1919 Ilmajoki
Kuollut: 8. helmikuuta 1996 (76 vuotta) Tampere
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  Opettaja
Arvonimi: Professori
Vanhemmat:  Paavo Virkkunen Katri Virkkunen o.s. Thulé
Puoliso:  Gert Schretzmayr-Ernst
Sukulaiset:  Matti Virkkunen (veli) Timo Virkkunen (veli) Tapani Virkkunen (veli) Mikko Virkkunen (veli)
Muut tiedot
Järjestö:  Steiner-koulu
Kaisu Virkkunen (5. lokakuuta 1919 Ilmajoki – 8. helmikuuta 1996 Tampere) oli merkittävä suomalainen opettaja, joka oli perustamassa Suomen ensimmäistä Steiner-koulua.
Kaisu Virkkunen kuului vanhaan suomalaiseen Snellmanin sivistyssukuun. Hän oli rovasti, eduskunnan puhemies Paavo Virkkusen tytär ja Kansallis-Osake-Pankin pääjohtaja Matti Virkkusen sisar.
Sota-aikana Virkkunen toimi lottana ja meni naimisiin saksalaisen Gert Schretzmayr-Ernstin kanssa. Jatkosodan loppuvaiheessa hän muutti Saksaan ja joutui siellä 1½ vuodeksi amerikkalaisten internointileirille. Suomeen palattuaan hän valmistui kansakoulunopettajaksi ja oli perustamassa Suomen ensimmäistä Steiner-koulua Helsinkiin vuonna 1955. Vuonna 1971 Virkkunen oli mukana perustamassa Steiner-koulua Tampereelle.
Virkkunen myös käänsi ja kirjoitti antroposofista kirjallisuutta sekä organisoi steinerkoulun opettajien koulutusta Suomessa.
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Eira Hernberg: Aurinkosydän. Kaisu Virkkunen – ajattelun ja kasvatuksen taiteilija 1919–1996 (ISBN 9517175663)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Buvaisar Saitijev

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Buvaisar Saitijev |  Buvaisar Saitijev |  Buvaisar Saitijev |  |
Maa:   Venäjä
Miesten vapaapaini
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Atlanta 1996 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Ateena 2004 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Peking 2008 | 74 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Atlanta 1995 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Krasnojarsk 1997 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Ankara 1998 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Sofia 2001 | 74 kg |  |
|  Kultaa | New York 2003 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Budapest 2005 | 74 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Budapest 1996 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Varsova 1997 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Bratislava 1998 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Budapest 2000 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Budapest 2001 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Moskova 2006 | 74 kg |  |
Buvaisar Hamidovitš Saitijev (11. maaliskuuta 1975 Hasavjurt, Dagestanin ASNT – 2. maaliskuuta 2025 Moskova, Venäjä) oli venäläinen vapaapainija, joka 1990-luvun lopun ja 2000-luvun alun aikoihin oli melko ylivoimainen painoluokissaan.
Saitijev aloitti vapaapainin harrastamisen vuonna 1982. Päästyään koulusta vuonna 1993 hän muutti Krasnojarskiin, missä hän ryhtyi harjoittelemaan mestarivalmentaja Dmitri Mindiašvilin valmennuksessa. Samana vuonna hän voitti juniorien EM-kultaa. Ensimmäisen maailmanmestaruutensa hän voitti vuonna 1995 Atlantan MM-kisoissa ja puolusti sittemmin titteliään menestyksekkäästi viidesti (1997, 1998, 2001, 2003 ja 2005). Euroopan mestaruuden hän voitti 1996, 1997, 1998, 2000, 2001 ja 2006. Olympiakultaa hän voitti 1996 Atlantasta, 2004 Ateenasta ja 2008 Pekingistä. Hänellä oli myös lukuisia Venäjän mestaruuksia.
Saitijev valittiin viidesti maailman parhaaksi vapaapainijaksi (1996, 1997, 1998, 2003, 2005). Hän piti kalastuksesta, jalkapallosta ja lauluista. Hän oli naimisissa ja hänellä oli yksi poika. Hän sai lukuisia kunniamerkkejä ja tunnustuksia, muun muassa mitalin työstään Tšetšenian tasavallan hyväksi sekä mitalin työstä urheilun ja fyysisen kulttuurin edistämiseksi. Myös Saitijevin kaksi vuotta nuorempi veli Adam Saitijev on kansainvälisen huipputason vapaapainija.
Saitijev lopetti kilpapainijanuransa Pekingin olympiavoiton jälkeen. Hän suunnitteli vielä neljännen olympiavoiton yrittämistä Lontoossa 2012, mutta luopui tavoitteesta pidettyään Venäjän kansallista tasoa liian haastavana.
Saitijev kuoli 49-vuotiaana Moskovassa. Virallista kuolinsyytä ei ole vielä julkistettu, mutta tietojen mukaan Saitijev kuoli sydänpysähdykseen, jonka taustalla epäillään olleen opiaattimyrkytys. Saitijev käytti opiaattipohjaisia lääkkeitä keuhko-ongelmiinsa.
Vire (moottori)

Vire oli suomalainen Valmetin valmistama kaksitahtinen, yksisylinterinen venesisämoottori. Moottori suunniteltiin vuonna 1948, sen valmistus alkoi 1950-luvun alussa ja jatkui vuoteen 2002 saakka. Vire-moottoreita valmistettiin Linnavuoressa, Jyskässä ja Tanskassa kaikkiaan yli 20 000 kappaletta. Moottoria käytetään nykyisinkin vanhempien purjeveneiden apumoottorina.
Aluksi valmistettiin 6 hevosvoiman Vire BVR-, BVK- ja BV-malleja. Myöhemmin vuoden 1970 tienoilla alkoi 7 hevosvoiman Vire 7-mallin ja 12 hevosvoiman Vire 12-mallin valmistus. Vuoden 1984 tienoilla Vire-moottorien valmistus siirtyi Tanskaan, jossa niitä valmisti Vordingborgissa Masnedø Marinecenter A/S huhtikuuhun 2002 saakka. Viimeksi Tanskassa valmistettiin vain Vire 7-mallia. Suomessa Vire-moottoreita valmistettiin noin 15 000 kappaletta.
Kirjallisuutta

Pentti Nuottimäki : Kun Vire teki vireenit: Suomalaisen venemoottorin vaiheita. Edicom Förlag, Söderbärke 2017  ISBN 9789197752367
Aiheesta muualla

Vire 7 Marine Engine Homepage, englanninkielinen sivusto Vire 7-moottorimallista
Vire Engines Official Website, englanninkiel. Nick Le Feuvren sivusto
Vire 7-moottoriaiheisia videoita Youtubessa
Vire 12-moottoriaiheisia videoita Youtubessa
Vanhoillislestadiolaisuus
Historia > Alkulestadiolaisuus 1844–1898

Pohjois-Ruotsin saamelaisalueella toiminut pappi Lars Levi Laestadius tapasi tarkastusmatkallaan Åselessa vuonna 1844 lappalaisnaisen, joka on tunnistettu myöhemmin Milla Clemensdotteriksi. Tämä vaatimaton nainen kuului uuslukijaisuudeksi nimitettyyn liikkeeseen. Laestadius koki Millan kanssa käymänsä keskustelun seurauksena hengellisen murroksen, jonka seurauksena hän aloitti voimakkaan käännytystyön alkoholisoituneiden saamelaisten keskuudessa. Melkein koko pohjoiskalotin alue raitistui ja syntynyttä herätystä alettiin viimeistään 1870-luvun lopulla kutsua lestadiolaisuudeksi. Liike levisi rajan yli sekä autonomisen Suomen alueelle että Pohjois-Norjaan saamelaisten kulkureittejä pitkin. Vaikka lestadiolaisuus syntyi Ruotsissa, se on saanut eniten kannattajia Suomessa. Leimallista liikkeelle ovat olleet useat hajaannukset eli eriseurat.lähde?