stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elokuvamusiikki
Nauhoitus

Kun musiikki on sävelletty, orkesteri tai yhtye esittää ja nauhoittaa sen, yleensä säveltäjän johdolla. Orkesteri soittaa yleensä ison kankaan edessä, jossa elokuva pyörii. Näin musiikki ja kuvat saadaan synkronoitua tarkasti. Orkesterinjohtaja katselee elokuvaa samalla kun johtaa orkesteria, ja joskus filmiin on lisätty tempomerkintöjä ja iskukohtia helpottamaan musiikin synkronointia elokuvaan. Soittajat voivat kuunnella apunaan metronomin tikitystä korvakuulokkeista.
Hollywoodin kulta-aikoina studioiden orkestereissa oli 40–65 soittajaa. Nykyisin vain suurten budjettien elokuvissa käytetään niin suuria orkestereita: esimerkiksi Batmanissa oli 110 soittajaa ja Tanssii susien kanssa -elokuvassa 95. Bollywoodissa on käytetty joskus kolmeakin sataa soittajaa yhdessä elokuvassa. Tietokoneen avulla säveltäjät pystyvät nykyisin halutessaan tekemään musiikin kokonaan itse säveltämisestä esittämiseen, ilman sovittajia tai orkesteria.
Säveltäjä ei yleensä osallistu musiikin miksaukseen ja jälkiäänitykseen, jossa musiikkipätkät yhdistetään filmiin tai hylätään.
Historiaa > Mykkäelokuva

Musiikki tuli elokuvaan heti sen keksimisen jälkeen 1895, kun Lumièren veljekset esittelivät kinematografinsa ja Max Skladanowsky näytti varhaisimmat elokuvansa. Skladanowskyn esityksissä orkesteri soitti sekä elokuviin sävellettyä musiikkia että erilaista tanssimusiikkia. Lumièren veljesten ensimmäisten näytösten mahdollisesta musiikista ei ole säilynyt tietoa, mutta pian näytöksissä soitettiin pianoa ja urkuharmonia. Joitain varhaisia mykkäelokuvia elokuvan historian ensimmäisen vuosikymmenen aikana ja sen jälkeenkin esitettiin hiljaisuuden vallitessa, mutta useimmissa esityksissä oli soittaja, usein juuri pianisti, iso tai pieni orkesteri, tai fonografilta soitettua musiikkia. Soitto saattoi olla jatkuvaa tai jaksoittaista, ja joskus soittajat improvisoivat valkokankaan tapahtumia mukaillen. Suurin osa musiikista oli vanhaa, mutta myös varta vasten elokuvaa varten sävellettyä musiikkia esitettiin jo varhain. Eri maissa suosittiin kunkin maan perinteistä musiikkia.
Kun elokuva alkoi kehittyä taidemuotona voimakkaasti vuoden 1905 jälkeen, myös sen musiikkiin alettiin kiinnittää entistä enemmän huomiota. Elokuvateatterit alkoivat mainostaa tarjoamaansa korkealaatuista musiikkikokemusta. Orkestereille julkaistiin monenlaisia musiikkikokoelmia erilaisia kohtauksia varten. Niissä oli nuotteja esimerkiksi hääkohtauksiin, taistelukohtauksiin, tulipalokohtauksiin, konnien esiintymiseen tai intiaanikohtauksiin. 1910-lukuun mennessä länsimaiden elokuvamusiikki toteutti jo useimpia niitä funktioita ja keinoja, joita se käyttää nykyisinkin. Suuri osa mykkäelokuva-ajan musiikista on kuitenkin jo kadonnut, tai sitä ei koskaan edes kirjoitettu ylös.
Säveltäjä Richard Wagnerin Gesamtkunstwerk-teorialla ja hänen johtoaiheiden käytöllään oli suuri merkitys elokuvamusiikin varhaisessa kehityksessä. Parhaiten säilynyt varhainen esimerkki kokonaisesta elokuvaan sävelletystä teoksesta on Camille Saint-Saënsin musiikki elokuvaan L'Assassinat du Duc de Guise (1908). Yhdysvalloissa alkuperäismusiikkia alettiin julkaista 1910 alkaen, tosin se koostui usein vanhasta materiaalista uudelleen koostettuna. Elokuvia varten suunnitellut The Mighty Wurlitzer -urut tulivat erityisen yleisiksi. Sillä ja sen lukuisilla kilpailijoilla pystyi tuottamaan musiikin lisäksi monenlaisia ääniefektejä.
Historiaa > Varhainen äänielokuva

Warner Bros. otti 1926 käyttöön Vitaphone-järjestelmän, jossa levyjä soitettiin orkesterisyvennykseen sijoitetuista kaiuttimista. Vuonna 1927 esitettiin ensimmäinen puhuttu äänielokuva, musiikkielokuva Jazzlaulaja. Uusien tekniikoiden myötä elokuvien musiikin tekninen laatu parani nopeasti. Musikaaleista tuli hyvin suosittuja 1930-luvun taitteessa, ja puhe-elokuvissakin oli usein musiikkinumeroita. Etenkin Intiassa musiikista tuli oleellinen osa kaikkea elokuvaa maan musiikkiteatteriperinteen vahvuuden vuoksi. Myös etninen musiikki sai elokuvasta hyvän esityskanavan länsimaissa. Aivan äänielokuvan alkuvuosina musiikki äänitettiin samaan aikaan kun dialogikin, ja orkesteri oli näyttelijöistä viereisessä huoneessa.
1930-luvun alun Hollywoodin elokuvasäveltäjät olivat useimmiten eurooppalaisia klassisen koulutuksen saaneita säveltäjiä. Ensimmäisen moderniksi kutsutun elokuvamusiikin teki Max Steiner King Kongiin (1933). Hän käytti johtoaiheita ja muita sinfonisia tekniikoita antaakseen elokuvan hahmoille syvyyttä. Steiner teki myöhemmin musiikin moneen muuhunkin klassikkoon, kuten Tuulen viemää (1939).
Tunnettuja elokuvamusiikin säveltäjiä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Heikki Aaltoila  Richard Addinsell  John Barry  Harry Bergström  Elmer Bernstein  Howard Blake  Saul Chaplin  Kaj Chydenius  Aaron Copland  Danny Elfman  Einar Englund  Nils-Eric Fougstedt  George de Godzinsky  Jerry Goldsmith  Bernard Herrmann  Joe Hisaishi  James Horner  Akira Ifukube  |  Tapio Ilomäki  Maurice Jarre  Erich Wolfgang Korngold  Toivo Kärki  Francis Lai  Michel Legrand  Jukka Linkola  Georg Malmstén  Henry Mancini  Monty Norman  Giorgio Moroder  Ennio Morricone  Stanley Myers  Lasse Mårtenson  Alfred Newman  Michael Nyman  Simon Parmet  Basil Poledouris  |  Sergei Prokofjev  Tauno Pylkkänen  Aarno Raninen  Leonard Rosenman  Nino Rota  Miklós Rózsa  Kari Rydman  Jaakko Salo  Gustavo Santaolalla  Howard Shore  Ahti Sonninen  Anssi Tikanmäki  Dmitri Tjomkin  Vangelis  Harry Warren  Franz Waxman  John Williams  Hans Zimmer  |
Kirjallisuutta

teemanumerot elokuvamusiikista, Filmihullu 4/1998 ja 6/2015.
Hanson, Helen: Hollywood Soundscapes : Film Sound Style, Craft and Production in the Classical Era. British Film Institute, Palgrave, 2017. ISBN 978-1-84457-504-6.
Juva, Anu: Valkokangas soi! Kirja elokuvamusiikista.  Helsinki:  Kirjastopalvelu, 1995.  ISBN 951-692-352-6
LaFave, Kenneth: Experiencing Film Music : A Listener’s Companion. Rowman & Littlefield , 2017. ISBN 978-1-4422-5841-9.
Neumeyer, David (toim.): The Oxford Handbook of Film Music Studies.  Oxford:  Oxford University Press, 2014.  ISBN 978-0-19-532849-3
Suomi soi. 3, Ääniaalloilta parrasvaloihin. Toim. Jake Nyman, Pekka Gronow, Jukka Lindfors. Tammi, 2005. ISBN 951-31-2503-3.
Saarela, Tommi: Selluloidi soikoon! Suomalaisen elokuvasäveltämisen ihanuus ja kurjuus. Helsinki: Stellatum, 2000. ISBN 952-5341-05-4
Kirjallisuutta > Dokumenttielokuva

Matt Schrader: Score: A Film Music Documentary (USA, 2016)
Kvartetti säestämässä Kenraali-mykkäelokuvan näytöstä vuonna 2006.
Afrikkalainen elokuva

Afrikkalainen elokuva tarkoittaa filmografisesti ymmärrettynä Afrikan maissa tuotettuja, näitä maita käsitteleviä tai merkittävältä osaltaan näiden maiden kansalaisten tekemiä elokuvia. Joissain yhteyksissä joidenkin Afrikan maiden elokuvaa saatetaan tarkastella esimerkiksi kielellisen tai kulttuurellisen rajauksen mukaan osana laajempaa ryhmää. Esimerkiksi väestöltään Afrikan suurimman kielialueen eli arabiankielisen Afrikan tai pohjoisen Afrikan elokuvaa saatetaan käsitellä esimerkiksi arabialaisen elokuvan käsitteen alla.
Historiaa > Siirtomaavallan aika

Afrikan maista vanhin elokuvaperinne on Etelä-Afrikalla, Egyptillä, Algerialla ja Tunisialla. Lumièren veljekset järjestivät ensimmäisen elokuvaesityksen jo vuoden 1896 lopulla Aleksandriassa ja Kairossa. Myös Algerian Algerissa ja Oranissa järjestettiin esityksiä kinematografilla jo vuonna 1896 ja Tunisian Tunisissa 1897. Esimerkiksi Algeriasta kaupunkimaisemia kuvattiin Lumierin lyhyitä mykkäfilmejä jo 1896. Italialaiset ja ranskalaiset kuvasivat ensimmäisiä lyhyitä mykkäfilmejä myös Egyptissä jo 1890-luvulla. Ensimmäisen egyptiläisen lyhyen dokumenttifilmin kuvasivat aleksandrialaiset valokuvaajat Aziz ja Dorés vuonna 1907 (The Visit of Khedive Abbas Helmi II to the Scientific Institute of the Sidi Abu el Abbas Mosque).
Siirtomaa-ajan aikana Afrikka oli esitetty pääosin länsimaalaisten elokuvantekijöiden silmin. Viidakkoa, villieläimiä ja -ihmisiä, sekä Tarzan ja Jane. Maanosa oli esitetty eksoottisena maana ilman historiaa, saatikka kulttuuria.lähde? Monet länsimaalaisten tekemät elokuvat olivat luonteeltaan räikeän rasistisia.
Varsinaisesti ensimmäisiin afrikkalaisen tekemiin (lyhyt)elokuviin luetaan tunisialaisen Chemama Chiklyn Tyttö Kartagosta (ransk. La Fille de Carthage, 1924). Elokuvan pääosassa esiintyy ohjaajan näyttelijätytär.
Historiaa > 1940–1970-luvut

Egyptiläisen elokuvan kulta-aika sijoittui 1940- ja 1960-luvuille; ja 1950-luvulla valtion tukemana maan elokuvateollisuus kohosi joksikin aikaa maailman kolmanneksi suurimmaksi.
Ranskalaisissa siirtomaissa afrikkalaisilta oli lailla kielletty omien elokuvien tekeminen. Ensimmäisiä ranskankielisten afrikkalaisten ohjaamia elokuvia tehtiin tästä syystä esimerkiksi Pariisissa. Yhden tunnetuimmista teki beniniläis-senegalilaisen Paulin Doumanou Vieyran johtama afrikkalaisten ohjaajien ryhmä. Elokuvan nimi oli Afrique sur Seine. Elokuva käsitteli afrikkalaisena olemisen vaikeutta 1950-luvun Pariisissa. Yhä useamman afrikkalaisen maan itsenäistyttyä muiden muassa Ousmane Sembène ja Oumarou Ganda näkivätkin elokuvanteon tärkeänä poliittisena välineenä.
Mustan Afrikan elokuva syntyi vuoden 1960-tienoilla. Nigerialaisen Moustapha Alassanen esikoisohjaus Aouré (1962) sai vain vähäistä huomiota. Sen sijaan Ousmane Sembènen lyhytelokuva Borom Sarret (1962/63) ja pitempi La Noire de... (1966; engl. Black Girl) saivat ulkomaalaista tunnustusta osakseen ja raivasivat tilaa afrikkalaiselle elokuvalle. La Noire de... näytti toiveikkaan mustaihoisen afrikkalaisnaisen pettymyksen ja nöyryytyksen, jonka hän kohtasi työskennellessään kotiapulaisena Ranskan aurinkorannikolla. Aiemmin kirjailijana toiminut Sembene oli siirtynyt elokuvantekoon laajemman yleisön toivossa. Häntä luonnehditaan toisinaan mustan Afrikan elokuvan isäksi. Sembenen kotimaa Senegal kehittyi hänen myötään erääksi tärkeäksi afrikkalaisen elokuvan kehdoksi.lähde? 1970-luvun alkuun mennessä oli tuotettu viitisenkymmentä pitkää elokuvaa.
Afrikkalaista elokuvaa ovat pisimpään tuoneet esille Tunisiassa järjestetyt Karthagon elokuvajuhlat (1966–) ja Burkina Fason FESPACO (La Festival Panafricain du Cinéma et de la Télévision de Ouagadougou) vuodesta 1969. FESPACO järjestetään nykyään kahden vuoden välein.
Aivan kuten muualla ”kolmannessa maailmassa” tuotettiin intialaisia tanssielokuvia, egyptiläisiä musikaaleja ja aasialaisia kung fu -elokuvia, Afrikassa on ollut omat Hollywood-klooninsa ja omat yrityksensä tuottaa todellisuuspakoa. Suunnattomat alueet Afrikassa ovat yhä vailla elokuvatettereita, eikä kaikissa nopeasti itsenäistyneissä maissa ollut vielä omaa tuotantoa. 1980-luvulle tultaessa tilanne oli jo aivan toinen.lähde?
Historiaa > 1980-luku ja sen jälkeen

1980-luvun alussa voitiin laskea, että mustassa Afrikassa vaikutti noin 250 elokuvantekijää, jotka olivat tehneet muutaman sata elokuvaa. Niistä pitkiä oli viitisenkymmentä, mikä ei ole kovin paljon valtaisan maanosan tuotannoksi.lähde? 2000-luvulla tuotannon kappalemäärällä, katsojaluvulla ja liikevaihdolla mitattuna Nigerian elokuvateollisuus on noussut huomattavaan asemaan Afrikassa. Elokuvateollisuuden vertailukelpoisen tilastoinnin puutteellisuus rajoittaa kuitenkin afrikkalaisen elokuvatuotannon vertailtavuutta maailmanlaajuisesti. Suuri osa afrikkalaisesta elokuvasta ja valtioista uupuu esimerkiksi Yhdistyneiden kansakuntien kulttuurijärjestön tilastoista (UNESCO Institute for Statistics, UIS).
Maanosassa tehdystä elokuvasta suuri osa ei ole afrikkalaista lainkaan: sieltä saadaan halpaa työvoimaa, tai sitten ulkomaalaiset tuotannot käyttävät esimerkiksi Zimbabwen tai Kenian halpoja tuotantovalmiuksia. Tilanne on itse asiassa melkein huonontunut elokuvan kannalta. Yhä suurempi määrä Intian, Hollywoodin, Egyptin tai Hongkongin elokuvaa täyttää afrikkalaiset teatterit, eikä niissä pyörivä raha päädy paikallisten elokuvantekijöiden kassaan.lähde?
Afrikkalaisen elokuvan määrällisti suurimmaksi tuottajaksi lasketaan joissain yhteyksissä Nigerian Nollywood, jossa 2000-luvun alussa valmistettiin vuosittain kappalemääräisesti toiseksi eniten elokuvia maailmassa Bollywoodin jälkeen. Sittemmin ainakin Kiinan elokuvatuotanto on ohittanut Nigerian. Nigerialaisen elokuvien tuotantomäärät eivät myöskään ole olleet vertailukelpoisia, sillä Nigeriassa pitkiksi elokuviksi on luokiltu myös nopealla aikataululla toteutetut videotuotannot, joiden myynti tapahtuu videokopioina kioskeista.lähde?
Afrikkalaisen elokuvan ominaispiirteet

Afrikan tuotanto voidaan jakaa viiteen eri suuntaukseen (Boughedir):lähde?
Poliittinen eli yhteiskunnan muuttamiseen kannustava elokuva
Moralisoiva eli yksilön vastuuta korostava elokuva
Elokuvat joiden tekijä puhuu lähinnä itsestään ja itselleen
Omaan kulttuuripiiriin sijoittuva elokuva, tekijöinä esimerkiksi kamerunilainen Jean Pierre, burkinalainen Idrissa Ouedraogo.
Kaupallinen elokuva, tekijöinä esimerkiksi ikamerunilainen Daniel Kamwa ja nigerrialainen Ola Balogun.
”Meille afrikkalaisille elokuvan ongelma on yhtä tähdellinen kuin sairaaloiden ja koulujen rakentaminen, tai väestömme ruoka. Tärkeätä on, että meillä on oma elokuvamme: että voimme nähdä, tuntea, ymmärtää itsemme valkokankaan peilin kautta. -Ousmane Sembene (muun muassa Xala 1974)
Afrikkalaisen elokuvan ominaispiirteet > Pohjoisafrikkalainen elokuva

Pohjoisafrikkalainen elokuvatuotanto on suurinta Egyptissä, missä on ollut varteenotettava elokuvateollisuus jo 1930-luvulta alkaen. Maghreb-alueella (Pohjois-Afrikka Egyptistä länteen) suurin tuotantomaa on nykyisin Marokko, joka on ohittanut Algerian tuotantojen määrässä ja laadussa. 2011 keväällä alueella tapahtuneiden vallankumousten vaikutukset elokuva-alaan ovat vielä epäselvät.lähde?
Afrikkalaisen elokuvan ominaispiirteet > Pohjoisafrikkalainen elokuva > Egypti

Egyptiä kutsutaan Arabian Hollywoodiksi. Maassa tuotettiin pieni määrä mykkäelokuvia vuodesta 1896 alkaen, ja ensimmäisen pitkät mykkäelokuvat tuotettiin vuonna 1927 (Kiss in the Desert, Qublah fel Sahara; ohj. Ibrahim Lama ja sen jälkeen Laila tai Leila, ohj. Wadad Orfi ja Stephan Rosti, tuottaja ja pääosa Aziza Amir). Tuotannot keskittyivät Kairoon, ja äänielokuvan läpimurron jälkeen maassa tuotettiin ainakin 44 pitkää elokuvaa vuosien 1930 ja 1936 välillä. Alaa pyörittivät pienet tuotantoyhtiöt.
Elokuvan kulta-ajaksi Egyptissä lasketaan 1940-luvun ja 1960-luvun välinen aika. Keskeisessä asemassa oli paikallisen Misr-pankin tukema Misr-studio; kansainvälisiin nimiin lukeutuivat esimerkiksi Omar Sharif ja Faten Hamama.  Elokuvat seurasivat pitkälti samaa juonellista kaavaa kuin länsimaiset viihde-elokuvat. Egyptissä vuonna 1952 tapahtunut vallankaappaus ei aluksi vaikuttanut suuresti elokuvateollisuuteen. Vuonna 1958 valmistunut Youssef Chahinen omaperäinen Keskusasema haki oppia niin Hollywoodista kuin italialaisesta neorealismistakin, mutta tuo katsojalleen silti pieniä eloisia arjen yksityiskohtia itämaisen kulttuurin piirteineen Kairon rautatieaseman miljössä. Elokuva sai aluksi moitteita egyptiläisyleisöltään, mutta 1970-luvulla sen mestarillisuus löydettiin.
Vuonna 1961 sosialistihallitus otti haltuunsa elokuva-alan, joka oli vuoteen 1966 mennessä täysin kansallistettu. Kansallistamisen myötä elokuvantekijöiden vapauksia rajoitettiin ja aiheet muuttuivat nationalistisiksi. 1970-1990-luvuilla elokuvan taso laski ja tuotantojen määrä väheni alan ollessa muutaman elokuvamogulin hallussa. Tätä jatkui 1990-luvun loppuun asti, kunnes menestyskomediat nousivat suureen suosioon ja tuotantojen määrä nousi. Komedioiden suosio on ollut suurta tähän päivään asti. Kolmasosa arabiankielisistä elokuvista tuotetaan Egyptissä ja 80 prosenttia lipputuloista menee kotimaisille elokuville.lähde?
Afrikkalaisen elokuvan ominaispiirteet > Pohjoisafrikkalainen elokuva > Mahgreb-alue

Maghreb-alueen maissa elokuvatuotanto on ollut paljon vähäisempää. Kun Egyptissä parhaimmillaan tehtiin sata elokuvaa vuodessa, on esimerkiksi Algeriassa tuotettu 40 vuodessa vain 120 elokuvaa. Elokuvia alettiin tehdä lähinnä maiden itsenäistymisen jälkeen, mutta yhdessäkään maassa ei ole ollut merkittävää elokuvateollisuutta. Myös maiden poliittinen ilmapiiri on vaikuttanut elokuvien tekoon negatiivisesti. Marokossa on kuitenkin kuvattu useita ulkomaisia suurtuotantoja, kuten Mies joka tiesi liikaa (1956 ohj. Alfred Hitchcock), Lawrence of Arabia (1962 ohj. David Lean), The Last Temptation of Christ (1988 ohj. Martin Scorceses) ja Gladiaattori (ohj. Ridley Scott). Paikallisväestö toimi näissä tuotannoissa lähinnä kuitenkin avustajan tehtävissä. Maiden oma elokuvatuotanto on ollut vaihtelevan tasoista.lähde?
Afrikkalaisen elokuvan ominaispiirteet > Saharan eteläpuoleinen Afrikka

Saharan eteläpuolisen Afrikan maista tuotannon määrällä mitattuna suurin elokuvamaa on Nigeria. Muita merkittäviä elokuvamaita alueella ovat muun muassa Etelä-Afrikka, Burkina Faso ja Senegal. Näissä maissa on valmistettu monia Euroopassa palkintoja keränneitä elokuvia (esimerkiksi ranskalaisella rahoituksella), mutta nämä ulkomailla menestyneet elokuvat ovat Etelä-Afrikkaa lukuun ottamatta varsin huonosti tunnettuja kotimaissaan. lähde?
Keskeisiä afrikkalaisia elokuvajuhlia ja -palkintoja

Karthagon elokuvajuhlat (1966–)
FESPACO (1969–)
Kairon elokuvajuhlat (1976–)
Afrikan elokuva-akatemian palkinto (AMAA, 2005–)
Afrikkalaisia ohjaajia maittain

Algeria: Merzak Allouache
Angola‎: Zézé Gamboa – Orlando Fortunato de Oliveira – Maria João Ganga – Leonel Efe – Nguxi dos Santos – Jorge António – Mariano Bartolomeu – Tandu Miguiendy – Dias Júnior
Benin: Idrissou Mora Kpaï – Jean Odoutan
Burkina Faso: Idrissa Ouédraogo – Gaston Kaboré – Dani Kouyaté – Fanta Régina Nacro – Orissa Touré – Pierre Yaméogo - Sékou Traoré
Egypti:  Shadi Abdel Salam – Attiyat Al-Abnudi – Youssef Chahine – Atef Salem – Ahmad Abdalla
Etelä-Afrikka: Jon Blair – Sharlto Copley – Mark Dornford-May – Gavin Hood – Jonathan Liebesman – Zola Maseko – Jamie Uys – Charlie Vundla – Jamil X. T. Quebeka – Michael Mathews
Etiopia: Haile Gerima – Salem Mekuria
Gabon‎: Manouchka Kelly Labouba
Ghana‎: Kwaw Ansah
Guinea: Mamadou Touré (Mamadi Touré) – David Achkar – Mohamed Camara – Gahité Fofana
Guinea-Bissau: Florentino Gomes
Kamerun: Jean-Pierre Bekolo – Bassek Ba Kobhio – Jean Pierre Dikongue-Pipa –  Jean-Marie Teno – François Woukoache
Kap Verde: Leão Lopes – Ana Ramos Lisboa – Júlio Silvão
Kenia: Wanuri Kahiu
Kongon demokraattinen tasavalta: Balufu Bakupa-Kanyinda – Joseph Kumbela – Zeka Laplaine – Ngangura Mwézé – Djo Tunda Wa Munga
Mali: Abdoulaye Ascofare – Adamo Drabo – Souleymane Cissé – Cheick Oumar Sissoko
Marokko: Hicham Ayouch –  Mohamed Mouftakir – Nabil Ayouch – Souheil Ben Barka
Mauritania: Med Hondo – Abderrahmane Sissako – Sidney Sokhana
Mosambik‎: Orlando Mesquita de Lima – José Cardoso – José Luís Sol de Carvalho
Niger: Moustapha Alassane – Mahamane Bakabé – Oumarou Ganda – Mariama Hima – Rahmatou Keïta – Sani Magori – Djingarey Maïga –  Inoussa Ousséïni
Nigeria: Newton Aduaka – Kunle Afolayan – Bayo Awala – Ola Balogun – Andrew Dosunmu – Zeb Ejiro – Lola Fani-Kayode – Greg Fiberesima – Kenneth Gyang – Amaka Igwe – Izu Ojukwu – Eddie Ugboma
Norsunluurannikko: Henri Duparc – Desiré Ecaré – Fadika Kramo Lancine – Roger Gnoan M'Bala – Jacques Trabi
Senegal: Ben Diogaye Bèye – Clarence Delgado – Ahmadou Diallo – Safi Faye – Alain Gomis – Djibril Diop Mambéty – Bouna Medoune Seye – Abacar Samb Makbaram – Ousmane Sembène – Moussa Sene Absa – Moussa Touré – Paulin Soumanou Vieyra – Mansour Sora Wade
Sierra Leone‎: Flora Gomes
Togo‎: Anne Laure Folly
Tšad: Issa Serge Coelo – Mahamat Saleh Haroun
Tunisia‎: Abdellatif Kechiche – Moufida Tlatli
Aiheesta muualla

African Film Database (by Africa in Motion Film Festival) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (africanfilmdatabase.com)
Mark Cousins: African cinema: ten of the best The Guardian, theguardian.com. 3.9.2012. Viitattu 27.8.2018. (englanniksi)
12 Movie Theatres From Egypt's Golden Age (28.6.2017) (englanniksi) (cairoscene.com)
Enas El Masry (2.6.2015) YouTube Launches Archive For Egyptian Cinema Enas El Masry (2.6.2015)
Kirjallisuutta

Fathy, Sameh: Classic Egyptian Movies. 101 Must-See Films.  Cairo, Egypt:  The American University of Cairo Press, 2018.  ISBN 978-977-416-868-0  (englanniksi)
Lizelle Bisschoff & David Murphy (Editors): Africa's Lost Classics. New Histories of African Cinema.  London, U.K.:  Legenda, legendabooks.com, 2014.  ISBN 978-1-907975-51-6  (englanniksi)
Gönül Dönmez-Colin (Editor): The Cinema of North Africa and the Middle East.  London, U.K.:  Wallflower Press, 2007.  ISBN 978-1-905674-10-7  (englanniksi)
David Murphy & Patrick Williams: Postcolonial African cinema.  Manchester:  Mancester University Press, 2007.  ISBN 978-0-7190-7203-1  (englanniksi)
(Re)imagining African independence : Film, Visual Arts and the Fall of the Portuguese Empire. Toim. Maria do Carmo Piçarra ja Teresa Castro. Peter Lang Ltd., 2017. ISBN 978-1-78707-318-0
African Filmmaking : Five Formations. Toim. Kenneth W. Harrow. Michigan State University Press, 2017. ISBN 978-1-61186-245-4
African Cinema and Human Rights. Indiana University Press, 2019. ISBN 9780253039439
Parsons, Neil: Black and White Bioscope : Making Movies in Africa, 1899 to 1925. Bristol : Intellect, 2018. ISBN 9781783209439
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:African cinema
Tyttö Karthagosta -lyhytelokuva.
Italian siirtomaa-ajalla vuonna 1937 rakennettu, art deco -tyyliä edustava elokuvateatteri Cinema Impero Eritrean pääkaupungissa Asmarassa.
FESPACO:n päärakennus Burkina Fason Ouagadougoussa.
Misr-elokuvastudion rakennus Kairossa (1935).
Käännös suomeksi
Murat Ahsen-Böre

| Murat Ahsen-Böre |
| --- | --- |
 Murat Ahsen-Böre 1938.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. syyskuuta 1919 Helsinki
Kuollut: 18. toukokuuta 1968 (48 vuotta)
Kansalaisuus:   Turkki
Sukulaiset:  Zinnetullah Ahsen Böre (isä)
Muut tiedot
Lempinimet:  Murkku
Murat Ahsen-Böre (20. syyskuuta 1919, Helsinki - 18. toukokuuta 1968) oli tataaritaustainen jääkiekkohyökkääjä, joka pelasi Tampereen Ilveksessä kausina 1935-38 ja sen jälkeen kauden 1942-43 HJK:ssa. "Murkku" voitti Ilveksessä kolme SM-kultaa, joista vuoden 1936 mestaruus oli samalla seuran ensimmäinen. Murat Ahsen-Bören veljet Feyzi, Vasif ja Zeyd pelasivat myös jääkiekkoa. He olivat Turkin kansalaisia.
Tilastot

| Kausi | Sarja | O | M | S | P | R |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1935-36 | SM-sarja | 6 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 1936-37 | SM-sarja | 6 | 0 | 1 | 1 | 0 |
| 1937-38 | SM-sarja | 4 | 2 | 0 | 2 | 0 |
| 1942-43 | SM-sarja | 7 | 1 | 1 | 2 | 0 |
| YHT. |  | 23 | 3 | 2 | 5 | 0 |
3 SM-kultaa (Ilves: 1936, 1937, 1938)
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen 1938 loppuottelu

Vuoden 1938 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen loppuottelussa kohtasivat Italia ja Unkari. Se pelattiin 19. kesäkuuta 1938 Pariisin Olympique Yves-du-Manoir -stadionilla. Ottelu päättyi Italian 4–2-voittoon.
Tausta

Vuoden 1938 MM-lopputurnaus oli järjestyksessään historian kolmas ja se pelattiin vuoden 1934 kisojen tapaan Cup-muotoisena. Itävalta oli aikaisemmin keväällä liitetty Saksaan ja joukkue jäi pois turnauksesta. Mukana oli näin ollen 15 maata, joista Itävallan vastustajaksi arvottu Ruotsi pääsi suoraan puolivälieriin. Euroopan ulkopuolelta tulivat vain Brasilia, Kuuba sekä Alankomaiden Itä-Intia eli nykyinen Indonesia. Uruguay ja Argentiina eivät halunneet osallistua turnaukseen protestina kisojen järjestämiselle Euroopassa toista kertaa peräkkäin.