stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjän mafia
Nykytilanne

Virallisten tietojen mukaan noin 100 000 Venäjän kansalaista on kovan luokan gangstereita, ja lukematon määrä ihmisiä on jollakin tavoin kytköksissä laittomaan järjestelmään. Rikollisryhmistä vain osalla on valtaa laajemmassa mittakaavassa.lähde?
Monien Venäjän mafiapäälliköiden ja korkea-arvoisten jäsenten uskotaan olevan entisiä puna-armeijan ja KGB:n upseereita, jotka menettivät työpaikkansa, kun asevoimia supistettiin kylmän sodan päätyttyä. Lisäksi useissa väkivaltaisissa ryhmittymissä on mukana entisiä spetsnaz-erikoisjoukkojen miehiä. Kun Neuvostoliiton jälkeen urheiluun ei enää panostettu niin huomattavia summia kuin ennen, on rikollisuuden piiriin siirtynyt hankkimaan toimeentulonsa myös monia urheilijoita, kuten nyrkkeilijöitä, itämaisten taistelulajien harrastajia sekä painonnostajia.
Tyypillisimpiä Venäjän mafian toiminta-aloja ovat huumekauppa, palkkamurhat, salakuljetus ja lahjonta, sekä talousrikokset kuten konkurssirikokset ja luottopetokset. Yhteistyö valtion virkamiesten kanssa on vain syventynyt neuvostoajoista, ja julkisen talouden varoista huomattavia summia joutuu kavallusten ja väärinkäytösten kohteeksi. Asiaa vaikeuttaa se, että esimerkiksi lait virka-aseman väärinkäytöstä ovat vielä melko alkeellisella tasolla. Maailman mittakaavassa Venäjällä tehdään paljon väkivaltarikoksia. Vuosina 1993–1998 yhteensä 95 pankkiiria tapettiin. Myös muun muassa hotellien ja ravintoloiden pitäjiä, urheilutähtiä, liikemiehiä, poliitikkoja, journalisteja ja Afganistanin sodan veteraaneja on palkkamurhattu. Monilla Venäjän oligarkeista on väitetty olevan kytköksiä mafiaan. Palkkamurhat olivat tavallisia vielä vuonna 2007.
Venäjän tuhansista rikollisryhmittymistä vain muutamilla on valtaa laajemmassa mittakaavassa. Suurimmat ryhmät ovat nimeltään Dolgopruadnanskaja ja Solntsevskaja (Moskovan lähiön Solntsevon mukaan), jossa arvellaan olevan noin 5 000 jäsentä. Ryhmät pääasiassa harjoittavat ase- ja huumekauppaa. Muita Moskovan varteenotettavia ryhmittymiä ovat Ostankino ja Lubertsi -klaanit, joille yritykset maksavat suojelurahoja. Pietarin alamaailmassa hallitsevana ryhmittymänä on Tambovin liittouma johtajanaan Vladimir Gavrilenkov. Myös tšetšeeneillä ja Georgialaisilla on perinteisesti vahva asema Venäjän alamaailmassa. Suurinta tšetšeenimafiaa kutsutaan nimellä Obshina, ja sen toiminta-aluetta ovat muun muassa pankkiryöstöt, kidnappaukset ja talousrikollisuus. Johtajana toimi Nikolai Suleimanov.lähde?
Vaikka kaoottisista 1990-luvun vuosista on kehitys mennyt ehkä rauhallisempaan suuntaan, on Venäjän mafialla nykypäivänä huomattavasti valtaa, ja sen katsotaan hallinnoivan todella suurta osaa federaation talouselämästä. Suojelupoliisin ylietsivä Timo Myyryläinen sanoi vuonna 1999, että jokainen Venäjällä toimiva ulkomainen yrittäjä joutuu tekemisiin järjestäytyneen rikollisuuden kanssa.
Krysha, reketti ja zontik

Rikollisjärjestöt pyörittävät Venäjällä turvafirmoja, jotka kiristävät suojelurahaa eli rekettiä yrityksiltä. Joko turvafirman kautta tai ilman sitä tapahtuva suojelu kulkee slangissa nimellä krysha, ”katto”. Suojelu ei tuo turvaa yritykselle esimerkiksi palkkamurhaa vastaan, vaan rikollisjärjestöä kiinnostaa lähinnä yrityksestä saatava raha. Toki rikolliset voivat auttaa yritystä perimällä väkivallalla uhkaamalla tai sitä käyttämällä velkoja, mutta pidättää yrityksen saamasta velasta puolet. Kun rikollisjärjestöt kiristävät yrityksiltä rahaa, ainakin jotkut niistä joutuvat toisaalta maksamaan huomattavia summia niitä suojelevien viranomaisten lahjomiseen pyrkien suojaamaan itseään oikeuslaitokselta. Viranomaislahjonnan tarjoavaa suojaa kutsutaan nimellä zontik, sateenvarjo. Näin rikollisjärjestöt valvoivat monilla seuduilla yritysverkostoja. Rikollisjärjestöt soluttautuvat viranomaisiin muun muassa ostamalla liikennepoliisin ja syyttäjien työpaikkoja.
Pankkiirien ja liikemiesten murhat liittyvät usein yrityksiä suojelevien rikollisjärjestöjen välisiin kamppailuihin tai yritysjohdon haluttomuuteen totella rikollisia. Suojelurahaa maksavan yrityksen on yleensä mahdotonta hankkiutua ”kryshasta” eroon, ja suojelun onnistuu tehokkaimmin välttämään se yritys jolla on oma sisäinen turvapalvelu. Suojelun väitetään nyttemmin siirtyneen rikollisilta tavanomaisemmin toimiville laillisille yrityksille. Vaikka murhat ovat vieläkin länsimaita yleisempiä Venäjällä, niiden määrä lienee laskenut 1990-luvun alun ”hulluista vuosista”.
Rahanpesu

Monien suurten venäläisten järjestöjen, suurimpana muun muassa Afganistanin sodan veteraanien liiton, uskotaan toimivan likaisen mafian rahan pesijänä. Vuonna 1994 järjestön johtaja murhattiin ja se jakaantui kahteen osaan. Seuraavana vuonna toisen haarauman johtaja Valeri Radhinov selvisi murhayrityksestä.lähde?
Rahanpesun ansiosta mafia on monin paikoin siirtynyt osittain laillisen liiketoiminnan puolelle, sijoittaen rahaa hyvin tuottaviin kohteisiin. Esimerkiksi Pietarin bensiinimyynnistä 80 % arvellaan olevan rikollisten hallussa.lähde?
1990-luvun aikana 25 miljardin dollarin edestä likaista venäläistä rahaa uskotaan pestyn muun muassa Liechtensteinin, Sveitsin ja Kyproksen pankeissa.lähde?
Toiminta ulkomailla

1990-luvulla Venäjän mafia levisi myös ulkomaille kuten Israeliin ja Länsi-Eurooppaan. Yhdysvalloissa mafian keskuspaikkana toimii entisen Neuvostoliiton alueilta tulleiden siirtolaisten kansoittama Brighton Beach New Yorkissa. Brighton Beachissa vaikutti muun muassa nykyään Israelissa vankilatuomiota istuva ukrainanjuutalainen Ludwig ”Tarzan” Fainberg.
Vuonna 1998 Israelin talouselämässä arvioidaan olleen Venäjän mafian rahaa noin neljän miljardin dollarin edestä. Eräs kuuluisimmista Israeliin loikanneista on oligarkki Grigori Lutšanski.
Yhdysvalloissa Venäjän mafia on monin paikoin astunut vanhempien perinteisten rikollisryhmien varpaille, ja tämä on johtanut raakoihin alamaailman sotiin muun muassa Italian mafian, Kiinan Triadin ja Japanin Yakuzan kanssa. Muun muassa tämän vuoksi Venäjän mafia ei ole niin voimakkaasti juurtunut Yhdysvaltoihin, kuten esimerkiksi italialaismafia.
Myös entisistä neuvostotasavalloista Georgiassa, Liettuassa, Moldovassa, Ukrainassa, Valko-Venäjällä ja Virossa toimii omat "mafiansa", joilla on yhteydet Venäjän mafiaan. Venäjän mafialla uskotaan olevan yhteyksiä myös Kolumbian huumebisneksiin ja pienempiin ryhmittymiin, jotka syntyivät Neuvostoliiton hajotessa. Lisäksi on esitetty väitteitä, että Venäjän mafia toimisi eräänlaisena kattojärjestönä laittomia työntekijöitä Euroopan unionin alueelle kuskaaville ihmissalakuljettajille.
Suomessa on osin turhaan pelätty Venäjän järjestäytyneen rikollisuuden uhkaa. Silti Venäjän rikolliset toiminevat Suomessakin prostituoitujen ja huumeiden välittäjinä.lähde tarkemmin?
Viime vuosina on tehty Euroopassa monia Venäjän mafiaan liittyviä pidätyksiä.
Kirjallisuutta

Johan Bäckman, Venäjän organisoitu rikollisuus, Edita 1996, ISBN 951-704-191-8 (nid.), Oikeuspoliittisen tutkimuslaitoksen julkaisuja 137, ISSN 0357-0126
Johan Bäckman, "Sudella on sata tietä...": Pietarin organisoitu rikollisuus Venäjän rikosoikeuskulttuurin kehyksessä, ISBN 951-704-240-X, Oikeuspoliittisen tutkimuslaitoksen julkaisuja 166, ISSN 0357-0126
Anna Politkovskaja, Putinin Venäjä, suom Nina Saikkonen, Like 2005, Pystykorvakirja, ISBN 952-471-429-9
Claes Ericson: ”Mafia ottaa vallan”, Oligarkit - helppoa rahaa ja katoavaista valtaa kapitalistisella Venäjällä, s. 56.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38325-4
Mark Galeotti: Voima ja valta: Venäjän mafia Kremlin suojeluksessa. (The Vory: Russia’s super mafia, 2018). Suomentanut Hannu Tervaharju.  Docendo, 2019.  ISBN 978-952-291-597-9.
Aiheesta muualla

Laaja sivusto Venäjän mafiasta ja sen päälliköistä (englanniksi)
Vladimir Ivanidzen artikkeli (Arkistoitu – Internet Archive)
Russian Organized Crime Groups in the United States (englanniksi)
Crimestart (Arkistoitu – Internet Archive) Venäjän mafia linkkejä (englanniksi)
Jordan Greenway

| Jordan Greenway |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. helmikuuta 1997 (ikä 28) Canton, NY, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  197 cm
Paino:  103 kg
Seura
Seura:  Buffalo Sabres
Sarja:  NHL
Pelinumero:  12
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2018–
Aik. seurat:  Minnesota Wild (NHL)
NHL-varaus:  50. varaus, 2015 Minnesota Wild
Jordan Greenway (s. 16. helmikuuta 1997 Canton, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Buffalo Sabresin organisaatiossa. Greenway on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä, mutta osaa pelata myös keskellä.
Pelityyli

Isokokoinen Greenway on pelityyliltään voimahyökkääjä. Hänet varanneen NHL-seura Minnesota Wildin pelaajien kehittämisen johtajan Brad Bombardirin mukaan Greenwayn suurimpiin vahvuuksiin kuuluu kiekon saaminen maalille sekä maalinedustapelaaminen. The Hockey News -sivuston mukaan hänellä on myös suhteellisen hyviä pelintekijän ominaisuuksia. Greenwayn tulisi kuitenkin lisätä aggressiivisuutta ja kehittää kokonaisvaltaista pelaamistaan.
Ura > Seuraura

Greenway kävi high schoolin Shattuck St. Mary'sissa. Hän oli kaudella 2011–2012 joukkueensa paras pistemies, maalintekijä ja syöttäjä sekä Bantam-sarjassa tehoilla 52+74=126 että HPBHL-sarjassa tehoilla 11+17=28. Kaudella 2012–2013 Greenway oli Midget-sarjassa St. Mary'sin paras syöttäjä ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Kevin Dineenin kanssa tehoilla 23+39=62. Plymouth Whalers varasi hänet 16. pelaajana OHL:n varaustilaisuudessa 2013. Greenway ei kuitenkaan koskaan siirtynyt joukkueeseen, vaan hän liittyi kaudeksi 2013–2014 Yhdysvaltain maajoukkueen kehitysohjelman mukaan. Greenway pelasi siellä kahdella kaudella mm. USHL-junioriliigaa. Kaudella 2014–2015 hän pelasi myös CCM/USA Hockey All-American Prospects Gamessa.
Minnesota Wild varasi Greenwayn toisella kierroksella 50. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2015. Kaudeksi 2015–2016 hän siirtyi Bostonin yliopistojoukkueeseen. Junior -vuotenaan 2017–2018 hän nousi joukkueen varakapteeniksi. Greenway oli tehoilla 13+22=35 BU:n paras syöttäjä ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Bobo Carpenterin kanssa. Hän voitti Hockey Eastin mestaruuden, valittiin sarjan kolmanteen tähdistökentälliseen ja finaaleiden tähdistökentälliseen.
Kolmannen yliopistokautensa päätteeksi, maaliskuussa 2018 Greenway teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Minnesota Wildin kanssa. Hän siirtyi heti seuran NHL-joukkueen vahvuuteen. Greenway teki NHL-debyyttinsä runkosarjan kuudenneksi viimeisellä kierroksella 27. maaliskuuta 2018 vieraissa Nashville Predatorsia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 10.01 minuuttia.
Helmikuussa 2022 Greenway teki Wildin kanssa kolmevuotisen ja yhteensä yhdeksän miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Maaliskuussa 2023 Wild kauppasi Greenwayn Buffalo Sabresiin vaihdossa toisen kierroksen varausvuoroon vuoden 2023 varaustilaisuudessa ja viidennen kierroksen varausvuoroon vuoden 2024 varaustilaisuudessa.
Maaliskuussa 2025 Greenway solmi Sabresin kanssa kaksivuotisen ja yhteensä kahdeksan miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Kanada 2017 | jääkiekko |  |
| Alle 18-v. MM-kilpailut  | Alle 18-v. MM-kilpailut  | Alle 18-v. MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Sveitsi 2015 | jääkiekko |  |
Greenway edusti Yhdysvaltoja Pyeongchangiin olympiakisoissa 2018 sekä MM-kilpailuissa vuonna 2017. Hän pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2017, jolloin Greenway voitti maailmanmestaruuden. Valmennus valitsi hänet Yhdysvaltain turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta. Greenway valittiin myös Latviaa vastaan pelatun avausottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi.
Greenway pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2015, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden. Greenway pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2014, jolloin hän voitti kultaa.
Muuta

Greenwayn pikkuveli James pelaa puolustajana Wisconsinin yliopistojoukkueessa. Hänellä on Toronto Maple Leafsin NHL-varaus vuodelta 2016.
Venäjän presidentinvaali 2000

Venäjän presidentinvaali 2000 pidettiin 26. maaliskuuta 2000. Vaalit voitti silloinen pääministeri ja virkaa tekevänä presidenttinä toiminut Vladimir Putin. Boris Jeltsin oli eronnut 31. joulukuuta 1999. Virallisesti puolueista riippumattoman, FSB-taustaisen Putinin lisäksi ehdolla olivat kommunistien Gennadi Zjuganov, Jabloko-puolueen Grigori Javlinski, Amangeldy Tuleyev, äärikansallinen Vladimir Žirinovski, Konstantin Titov, Ella Pamfilova, Stanislav Govoruhin, Juri Skuratov, Aleksander Podberyozkin ja Umar Džabrailov. Näistä vain kommunistien Zjuganov sai merkittävästi ääniä, 29,21 %. Länsimielisenä pidetty Javlinski sai 5,80 %, ja muista esimerkiksi räyhäkansallinen Žirinovski 2,70 %.
Putinin voitto perustui hänen rakentamaansa kuvaan tšetšeenejä vastaan taistelevana, nuorena kovaotteisena miehenä. Toisaalta Putin näkyi vaalien alla tiedotusvälineissä muita useammin. Monet tarkkailijat pitivät vaaleja epäreiluna, koska eri kanavat suosivat omia ehdokkaitaan, eikä kaikilla ehdokkailla ollut yhtä hyvin mahdollisuuksia päästä tiedotusvälineisiin.
Vuoden 1998 tienoilla kaavailtiin tulevaksi presidentiksi esimerkiksi Moskovan pormestari Juri Lužkovia tai Jevgeni Primakovia. Jeltsin erotti Primakovin peläten hänen tulevan itseään suositummaksi, Primakov kieltäytyi myös vastustamasta kommunistiministereitä, jotka pyrkivät erottamaan Jeltsinin. Juri Lužkovin mahdollisuudet heikkenivät, kun Putin nousi pääministeriksi. Suurliikemiesten halu tukea Lužkovia heikkeni, ja he asettuivat mediakoneistoineen Putinin taakse.
Tulos

| Ehdokas | Puolue | Äänet | Ääniosuus |
| --- | --- | --- | --- |
| Vladimir Putin | Sitoutumaton | 39 740 467 | 53,4 % |
| Gennadi Zjuganov | Kommunistit | 21 928 468 | 29,5 % |
| Grigori Javlinski | Jabloko | 4 351 450 | 5,9 % |
| Aman Tuleyev | Sitoutumaton | 2 217 364 | 3,0 % |
| Vladimir Žirinovski | Liberaalit | 2 026 509 | 2,7 % |
| Konstantin Titov | Sitoutumaton | 1 107 269 | 1,5 % |
| Ella Pamfilova |  | 758 967 | 1,0 % |
| Stanislav Govoruhin | Sitoutumaton | 328 723 | 0,4 % |
| Juri Skuratov | Sitoutumaton | 319 189 | 0,4 % |
| Aleksei Podberezkin |  | 98 177 | 0,1 % |
| Umar Džabrailov | Sitoutumaton | 78 498 | 0,1 % |
| Koko maan äänestysprosentti |  | 109 372 043 | 68,6 % |
Aiheesta muualla

Federal Law «On the Election of the President of the Russian Federation» (Arkistoitu – Internet Archive)
Official results (in Russian)[vanhentunut linkki]
Results in English (Arkistoitu – Internet Archive)
Hesli, Vicki L. & William M. Reisinger (2003). The 1999-2000 Elections in Russia: Their Impact and Legacy. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0521816769
OSCE final report on the presidential election in the Russian Federation, 26 March 2000 (Arkistoitu – Internet Archive)
Ad hoc Committee to observe the Russian presidential election (26 March 2000) PACE Report. April 3, 2000.
Electoral Geography. Russia, Presidential Elections, 2000.
Vladimir Pribylovsky ja Yuriy Felshtinsky: The Operation "Successor" (venäjäksi)
Marthe Gosteli

| Marthe Gosteli |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. joulukuuta 1917 Worblaufen, Sveitsi
Kuollut: 7. huhtikuuta 2017 (99 vuotta) Muri bei Bern, Sveitsi
Muut tiedot
Järjestö:  Bund Schweizerischer Frauenvereine   Gosteli-säätiö
Aiheesta muualla
Kotisivu
Marthe Gosteli (22. joulukuuta 1917 Worblaufen, Sveitsi – 7. huhtikuuta 2017 Muri bei Bern, Sveitsi) oli sveitsiläinen feministi, joka johti Sveitsin naisjärjestöjen liittoa ja toimi sen edustajana liittoneuvoston kanssa käydyissä neuvotteluissa. Näiden seurauksena vuonna 1971 naisten äänioikeus hyväksyttiin Sveitsissä. Gosteli oli myös perustammassa nimeänsä kantavaa säätiötä, joka toimii Sveitsissä naisliikkeen historian kerääjänä.
Nuoruus ja perhe

Marthe Gosteli syntyi vuonna 1917 Bernin lähellä Worblaufenissa perheen maatilalla. Hänen vanhempansa olivat Ernst ja Johanna Ida Gosteli.
Gostelin isä kuoli nuorena, mikä jätti Johanna-äidin tyttärineen yksin pyörittämään maatilaa. Gosteli sai vaikutteita äidiltään, joka puhui naisten oikeuksien puolesta. Samalla hän näki, kuinka maatilalla epäoikeudenmukaisuudet vaikuttivat naisten elämään. Gosteli päätti olla menemättä naimisiin ja hankkimatta lapsia ja omistautui täysin naisten äänioikeuden ajamiseen.
Työ naisten äänioikeuksien puolesta

Gosteli työskenteli toisen maailmansodan aikana Sveitsin asevoimien viestintä- ja radioyksikössä, ja sodan jälkeen (1949–1953 ja 1955–1962) hän johti Yhdysvaltain Bernin-suurlähetyksön elokuvayksikköä. Gosteli alkoi 1960-luvun puolivälin jälkeen hyödyntää viestintäosaamistansa yksinomaan feministisen liikkeen asioiden edistämiseen.
Gosteli oli jo vuodesta 1953 toiminut berniläisessä järjestössä, joka ajoi naisten äänioikeutta Sveitsiin. Hän toimi vuosina 1964–1968 sen puheenjohtajana. Sveitsin naisjärjestöjen liitto-organisaation varapuheenjohtajana hän oli 1967–1971, ja hän edusti järjestöä useissa liittovaltion komissioissa. Gosteli johti 1970–1971 Sveitsin naisjärjestöjen naisten poliittisten oikeuksien yhtymää, joka neuvotteli liittoneuvoston kanssa naisten äänioikeuksien hyväksymisestä liittovaltiotasolla. Sveitsi hyväksyi naisten äänioikeudet lopulta vuonna 1971, kun kansanäänestys antoi tukensa äänioikeuden mahdollistaneelle perustuslain muutokselle.
Gosteli oli perustamassa naisten historian arkistoa ja lopulta vuonna 1982 Gosteli-säätiötä. Sen tavoitteena on kerätä Sveitsin naisliikkeen historiaa ja tallettaa naisjärjestöjen ja yksittäisten naisten arkistoja. Sillä on myös kirjasto, jossa on muun muassa laaja pamflettikokoelma. Säätiö syntyi, kun huomattiin, kuinka paljon naisjärjestöillä ja feministipioneereilla oli arkistomateriaalia toiminnastaan.
Gosteli sai useita palkintoja ja tunnustuksia Sveitsissä. Hänet palkittiin vuonna 1989 Trudy Schlatter -palkinnolla ja vuonna 1992 Bernin kunnan mitalilla. Bernin yliopiston kunniatohtoriksi hänet nimettiin vuonna 1995.
Gosteli kuoli 99-vuotiaana sairaalassa, missä hän oli ollut hoidettavana kaatumisen takia.
Aiheesta muualla

Gosteli-säätiön sivut (saksaksi) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  IdRef 
Marthe Gostelin muistolaatta Worblaufenissa.
Edvard Helle

| Edvard Helle |
| --- | --- |
 Edvard Helle 1920-luvulla.
Kansanedustaja
 22.5.1907–31.7.1908 1.6.1909–31.1.1911 1.4.1919–27.9.1921  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Uusimaa
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1879 Tampere
Kuollut: 31. tammikuuta 1931 (51 vuotta) Vihti
Ammatti:  puuseppä
Edvard Helle (vuoteen 1906 Hällfors, myös Hellfors, 13. huhtikuuta 1879 Tampere – 31. tammikuuta 1931 Vihti) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1911 ja 1919–1921.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Edvard Helteen vanhemmat olivat Kurussa syntynyt Finlaysonin tehtaan työnjohtaja Elias Hällfors (1834–1884) ja Vehmaisista kotoisin ollut Maria Liisa Yrjöntytär (1839–1887). Hän oli perheen seitsemästä lapsesta nuorin. Äidin kuoltua Helle varttui tätinsä Helena Waldenin ja tämän puolison Josef Kajanderin perheessä Kyttälässä. Myös molemmat kasvattivanhemmat työskentelivät Finlaysonilla. Hän kävi kansakoulun sekä käsityöläiskoulun. 1890-luvun alussa Helle asui pari vuotta sisarensa luona Turussa, kunnes 1893 palasi Tampereelle saatuaan oppipojan paikan Kangasalaksessa toimineesta E. J. Hedénin harmoonitehtaasta. Vuonna 1901 Helle muutti kihlattunsa kotipitäjään Vihtiin ja perusti puusepänverstaan Nummelaa halkoneen Albertinkadun varrelle.
Elämä > Kansanedustajana

Vuonna 1903 Helle liittyi Vihdin nuorisoseuraan ja kaksi vuotta myöhemmin Vihdin työväenyhdistykseen. Hän toimi työväenyhdistyksen kiertävänä puhujana ja osallistui sen edustajana muun muassa Oulun puoluekokoukseen. Helle oli myös suurlakon jälkeen toimintansa aloittaneen Nummelan työväenyhdistys Elon perustajajäsen ja puheenjohtaja. Maaliskuussa 1907 Helle valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissa eduskuntavaaleissa ja hän uusi paikkansa kolmissa seuraavissa vaaleissa. Helle jäi historiaan käyttäessään SDP:n ensimmäisen eduskuntapuheenvuoron, jossa hän käsitteli maaseudun tienrakennusta ja kunnossapitoa. Myöhemmin Helle joutui erimielisyyksiin puolueen kenttäväen kanssa muun muassa kannattamistaan suostuntaveroista.
Elämä > Sisällissota

Helmikuun vallankumouksen jälkeen keväällä 1917 Nummelan työväenyhdistyksen puheenjohtajana toiminut Helle valittiin työväestön edustajana Vihdin elintarvikelautakuntaan. Sisällissodan käynnistyessä hän oli puheenjohtajana kunnantalolla pidetyssä kansalaiskokouksessa, jossa käsiteltiin muun muassa taksoituslautakunnan toimintaa. Helle valittiin myös Vihdin vallankumouskomitean jäseneksi, vaikka hän vastusti aseellista kapinaa. Tammikuun viimeisenä päivänä Nummelan punakaarti vangitsi seitsemän Helsingistä paennutta suojeluskuntalaista, jotka pyrkivät omiensa puolelle. Kuulusteltuaan heitä työväentalo Rientolassa Helle ilmoitti lähettävänsä miehet takaisin Helsinkiin. Pian paikalle saapui Hyvinkään punakaartin lentävä osasto, joka oli aikaisemmin samana aamuna surmannut joukon valkoisia. Osaston päällikkönä toiminut Lauri Kara vaati vankeja haltuunsa, mutta Helle ei suostunut luovuttamaan heitä. Tilanteen kärjistyessä Hellettä syytettiin ”herrojen kätyriksi” ja lopulta hän joutui pakenemaan paikalta. Karan osasto otti suojeluskuntalaiset mukaansa ja ampui myös heidät. Tapahtumien jälkeen Helle ei enää osallistunut punaisten toimintaan. Huhtikuun puolivälissa Helle sai vapautettua maanviljelijä Artturi Hiidenheimon punaisten käsistä ja pelasti hänet mahdolliselta teloitukselta. Pari viikkoa myöhemmin Hiidenheimo pelasti Hellen valkoisten kostotoimilta, joiden uhrina surmattiin yli 100 punaista. Helle toimitettiin Suomenlinnan vankileirille ja vapautettiin kaikista syytteistä elokuun alussa.
Elämä > Takaisin politiikkaan

Helteen lähdettyä talvella 1919 kansaedustajaehdokkaaksi määräsi valtiorikosoikeuden syyttäjä tapauksen uudelleen käsittelyyn, mutta valtiorikosylioikeus säilytti vapauttavan tuomion, eikä oikeuskanslerikaan nähnyt aihetta jatkotoimiin. Maaliskuun vaaleissa Helle nousi jälleen eduskuntaan, josta hän erosi syyskuussa 1921 sydän- ja hermosairauksiensa vuoksi. Helle oli Vihdin kunnanvaltuuston jäsen vuodesta 1919 kuolemaansa saakka ja toimi sen puheenjohtajana 1919-1924. Vuoden 1925 kunnallisvaaleissa hänet valittiin sosialidemokraattien sijaan porvarien listalta. Helle oli myös Maalaiskuntien Liiton, Vihdin Työväen Osuuskaupan, Nummelan Osuuskassan sekä Nummelan VPK:n perustajajäseniä.
Hellen puusepänverstas oli merkittävä työllistäjä Nummelassa, sillä 1920-luvulla verstaassa oli toistakymmentä työntekijää. Vuosina 1923-1928 hän oli J. E. Hedénin ja Urho Karhumäen kanssa perustamansa Nummelan harmoonitehtaan osakas. Karhumäki julkaisi myöhemmin tehtaan alkuvaiheista kertovan romaanin Viulu ja posetiivi, jossa Helle esiintyy ”Tähtelän Eetu” -nimisenä henkilöhahmona. Edvard Helle kuoli aivohalvaukseen kotonaan Nummelassa tammikuussa 1931. Hänet on haudattu Vihdin hautausmaalle.
Perhe

Edvard Hellen puoliso oli Irjalan kartanon Suonpaan torpan tytär Alina Aleksandra Widell (1880-1958), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1902. Pariskunnalle syntyi viisi lasta. Heidän poikansa oli ministeri Veikko Helle.