Sumer
Talous > Maanviljely

Sumerin maatalousmaa voidaan jakaa kolmeen ryhmään. Intensiivisesti viljeltyjä puutarhoja oli asutuskeskusten rajojen sisäpuolella jokien rannoilla. Keinokastellut pellot sijaitsivat jonoissa jokien ja kanavien varrella. Kauempana vedestä oleva maa oli käytössä laidunmaana, metsästysmaana ja polttopuun lähteenä, toisinaan myös viljeltävänä. Kaupungin koko määräytyi sen lähistöllä viljeltävän tai jokia pitkin tuotavan ruoan määrän mukaan. Eufratin ja Tigrisin tulvatasangon maaperä on pehmeää ja hedelmällistä, joten nälänhätää esiintyi lähinnä levottomuuksien aikoina. Viljelykelpoista maata oli enemmän kuin Sumerin väestö kykeni alkeellisen teknologian olosuhteissa viljelemään. Kastelukanavien ansiosta sitä pystyttiin viljelemään myös kuivina kausina.
Puutarhojen tärkein viljelykasvi oli taatelipuu, joka viihtyy seisovassa ja suolaisessa vedessä. Sumerin eteläosissa pelkkä Persianlahden luonnollinen vuodenkierto vaihtelevine sääolosuhteineen riitti pitämään taatelipuut hengissä. Puiden hedelmät olivat monikäyttöistä ravintoa, rungoista saatiin polttoainetta ja lehdistä kuitua. Taatelipuiden varjossa voitiin kasvattaa herkempiä hedelmiä ja vihanneksia: granaattiomenia, viikunoita, omenia, rypäleitä, sipuleita, valkosipulia ja kurkkuja. Puutarhaviljely oli työvoimaintensiivistä, mutta sen tuotto oli erittäin hyvä.
Keinokasteltu peltomaa tuotti suurimman osan kokonaissadosta. Tärkeimpiä tuotteita olivat ohra, vehnä ja palkokasvit. Vähäisemmässä määrin viljeltiin ruista ja hirssiä. Intiasta tuotua seesamia alettiin viljellä varhaisdynastisella kaudella. Sumerit tunsivat kiertoviljelyn ja kesantovuosien merkityksen. Peltoja muokattiin muun muassa auroilla ja kuokilla. Ubaid- ja Uruk-kausilla työkalut valmistettiin lähinnä puusta, kivestä ja savesta, myöhemmin alettiin käyttää kuparia. Vähäisempää maanviljelyä harjoitettiin keinokastelemattomalla maalla, joka sijaitsi asuttujen alueiden ja nimellä edin tunnetun erämaan rajalla. Karuudestaan huolimatta tällä rajamaalla oli suuri taloudellinen merkitys.
Maatalouden perusyksikkö oli perhe, jota tavallisesti johti mies. Suurin osa maatalouden tuotosta tarvittiin oman perheen ruokkimiseen ja muihin välittömiin tarpeisiin. Suuri osa viljelysmaasta oli temppelien omistuksessa. Maata vuokrattiin viljelijöille, jotka antoivat osan viljelysten tuotosta temppelin käyttöön. Vuokratuloilla ylläpidettiin uskonnollisia toimituksia ja maksettiin temppelin työntekijöiden palkat. Vuokraviljelijät joutuivat usein ottamaan lainaa, jos eivät kyenneet suoriutumaan vuosittaisista maksuistaan. Myös kuningasperheet ja yksityishenkilöt omistivat maata. Kolmannella vuosituhannella eaa. maan yhteisomistus väheni ja suurin osa viljelysmaasta siirtyi yksityishenkilöiden hallintaan. Osa maasta oli perheiden yhteisomistuksessa.
Kasteluun käytetyn jokiveden haihtuminen johti maaperän suolaantumiseen, jonka estämiseksi vesi oli johdettava pelloilta pois. Sade on Etelä-Mesopotamiassa harvinaista eikä maaperässä ei ole luonnollisia uomia, joita pitkin kasteluvesi poistuisi. Eufrat ja Tigris tulvivat keväisin, joka oli parasta kasvukautta, mikä saattoi vahingoittaa viljelyksiä. Jokien pinta oli matalimmillaan syyskesällä, jolloin vettä olisi tarvittu erityisen paljon, kun maa piti kyntöä ja kylvöä varten pehmentää. Sato korjattiin huhti–toukokuussa. Suuren väkiluvun ylläpito edellytti monimutkaista yhteiskuntaa, joka mahdollisti kasteluviljelyn. Sumerin vihamielinen ilmasto antoi siten epäsuoran kimmokkeen teknologiselle ja yhteiskunnalliselle kehitykselle ja lopulta historian ensimmäisen korkeakulttuurin synnylle. Riippuvuus keinokastelusta toisaalta teki Sumerin yhteiskunnasta hyvin alttiin erilaisille luonnononnettomuuksille tai ihmisen aiheuttamille tuhoille. Jos kastelujärjestelmä petti, kaupunkeihin oli lähes mahdotonta saada riittävästi ruokaa.
Suolaantuminen muodostui merkittäväksi ongelmaksi kolmannen vuosituhannen eaa. loppuun mennessä. Kasteluveden haihtumisen aiheuttamaa ongelmaa pahensi sumerien tapa tulvittaa peltojaan. Jos maan pinta on kostea ja pohjaveden pinta korkealla, hygroskooppinen vaikutus nostaa pohjaveden suoloja ylös. Kuumassa ja kuivassa ilmastossa jokilaaksot suolaantuvat myös luonnostaan. Satojen pieneneminen pakotti ensin viljelemään suolaa paremmin sietäviä kasveja ja lopulta hylkäämään kelvottomaksi muuttuneen viljeljysmaan. Maan viljelykelpoisuutta ylläpidettiin kesantovuosilla, ojituksella ja pohjaveden pintaa laskevilla syväjuurisilla kasveilla, ja järjestelmällisellä maanparannuksella suolaantunut pelto voitiin palauttaa hedelmälliseksi. Pitkällä aikavälillä maan viljelykelpoisuuteen vaikutti myös jokiuomien siirtyminen.