stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helena Virkki
Aiheesta muualla

Helena Virkki.  Porvarillisen työn arkisto
Päämartta Helena Virkki, Karjalan Liitto (Arkistoitu – Internet Archive) (doc)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Helena Brander | Marttaliiton puheenjohtaja 1935–1953 | Seuraaja: Vieno Simonen |
Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1945–1948 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (28):  Ahmavaara  Antila  Hakala  Hetemäki  Honkala  Järvi  Kankainen  Kivelä (1945–1948)  Koivisto  Kölli  Lappi-Seppälä  Leikola  Leppä  Malmivaara  Mäkinen  Oksala  Paavolainen  Pohjala  Pohjannoro  Saariaho  Salminen  Seppälä  Turja  Tuurna  Valanne  Virkki  Wirtanen  Ytti 
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1948–1951 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (33):  Ahmavaara  Ala-Mäyry  Antila  Borg-Sundman  Hakala  Hamara  Heikkilä  Heitto  Hetemäki  Honka  Honkala  Jalas  Kaukamaa  Koivisto  Koski  Kölli  Lappi-Seppälä  Lehtonen  Leikola  Mäkinen  Nuorsaari  Oksala (1948–1949†)  Paavolainen  Pohjala  Pusa  Saariaho  Saukkonen (1949–1951)  Seppälä  Turja  Turunen  Tuurna  Wiherheimo  Virkki  Wirtanen 
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1951–1954 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (28):  Ala-Kulju (1952–1954)  Ahmavaara  Borg-Sundman  Hakala  Hallberg  Hamara  Heikkilä  Heitto  Hetemäki  Honkala  Huttunen  Innala  Junnila  Koivisto  Kosola  Kölli  Lappi-Seppälä  Lehtonen  Nikkola (1951–1952)  Nuorsaari  Pohjala  Saariaho  Salminen  Saura  Seppälä  Tuurna  Wiherheimo  Virkki  Wirtanen 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Eduskunta  Biografiasampo
RTV-Yhtymä

| RTV-Yhtymä Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1951
Perustaja:  Karl Lindblom
Lakkautettu:  8. tammikuuta 2025
Toimitusjohtaja:  Mikael Forss
Puheenjohtaja:  Heidi Juonela
Kotipaikka:  Riihimäki, Suomi
Toimiala:  rakennustarvikkeiden yleistukkukauppa
Tuotteet:  maalit, pintamateriaalit
Liikevaihto:  181,8 milj. € (2023)
Liikevoitto:  –8,8 milj. € (2023)
Henkilöstö:  785 (2023)
Kotisivu:  rtv.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
RTV-Yhtymä Oy oli suomalainen maaleja ja muita sisustuksessa tarvittavia pintamateriaaleja myyvä tukku- ja vähittäiskauppaketju ja maahantuoja.
RTV alkoi kehittyä, kun vuonna 1951 Karl Lindblom (1927–2003) osti yhdessä liikekumppaninsa kanssa Riihimäen Tapetti ja Väri -nimisen pienen maalikaupan. 1970-luvun alussa yrityksen nimeksi tuli RTV-Yhtymä Oy, ja vuonna 1994 yritys siirtyi kokonaan Lindblomin perheen omistukseen.
Vuoden 2017 kesällä RTV-myymälöitä oli 31 paikkakunnalla eri puolilla Suomea. Liikevaihto oli vuonna 2017 noin 145 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä vuoden lopussa noin 600. Yrityksen pääkonttori sijaitsi Riihimäellä.
RTV hakeutui yrityssaneeraukseen syksyllä 2024 ja sulki siinä yhteydessä 15 toimipistettään. Yritys hakeutui konkurssiin tammikuussa 2025 ja sulkee kaikki myymälänsä. Suurin velkoja on kuopiolainen kauppayhtiö Carlson 8,5 miljoonan euron saatavineen, ja miljoonaluokan velkoja on myös Oma Säästöpankille, vakuutusosakeyhtiö Garantialle, verohallinnolle, maalivalmistaja Tikkurilalle, työeläkevakuutusyhtiö Elolle ja Hämeen Osuuspankille. Näiden seitsemän suurimman velkojan saatavat ovat yhteensä noin 33 miljoonaa euroa.
Aiheesta muualla

RTV-Yhtymän sivusto
Magdeburgin ryöstö

Magdeburgin piirityksen eteneminen huhtikuussa 1631. Kaupungin puolustajat (merkitty punaisella) pyrkivät pitämään yhteyden auki Ruotsin armeijaan rakentamalla sarjan redutteja kohti etelää Elben itärannalle. Huhtikuun loppuun mennessä Tillyn armeija (keltainen) oli kuitenkin vallannut suurimman osan kaupunginmuurin ulkopuolisista varustuksista.
Magdeburgin ryöstö tapahtui 20. toukokuuta 1631 kolmikymmenvuotisen sodan aikana, kun Johann Tillyn johtama katolinen armeija piirityksen jälkeen valtasi ja ryösti Magdeburgin kaupungin. Ajan tavan mukaista oli, että rynnäköllä vallatut kaupungit ryöstettiin, mutta Magdeburg oli poikkeuksellinen tapaus. Kaupungin ryöstö esitettiin ympäri Eurooppaa katolilaisten tekemänä tahallisena protestanttien joukkomurhana. Kostonkierre Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolfin ja Tillyn armeijoiden välillä huipentui Magdeburgissa, ja kolmikymmenvuotinen sota muuttui pysyvästi raaemmaksi ja vahingollisemmaksi siviiliväestölle.
Magdeburg oli strategisesti merkittävä. Se hallitsi Elben pohjois–etelä-suuntaista jokiliikennettä, eikä sen pohjoispuolella ollut yhtään siltaa, jota pitkin olisi joen voinut ylittää. Kaupungin hallinta mahdollisti liikkumisen Elben yli tai jokea pitkin, ja se oli siis portti armeijoille länsi–itä- ja pohjois–etelä-suunnassa.
Piiritys alkaa

| Kolmikymmenvuotisen sodan taistelut |
| --- | --- |
Valkeavuori – Fleurus – Stadtlohn – Dessau – Lutter – Wolgast – Frankfurt – Magdeburg – 1. Breitenfeld – Rain – Alte Veste – Lützen – Nördlingen – Wittstock – Rheinfelden – Breisach – 2. Breitenfeld – Rocroi – Freiburg – Jankov – Zusmarshausen – Praha – Lens: 
Maaliskuussa 1631 ruotsalaisilla oli mahdollisuus kohdata Johann Tilly kenttätaistelussa katolilaisten vallattua Neubrandenburgin, mutta tilaisuus kuivui kokoon Kustaa II Aadolfin epäröinnin vuoksi. Alipäällikkönsä Gottfried Heinrich Pappenheimin ehdotuksesta Tilly siirtyi seuraavaksi piirittämään Magdeburgia. Katolilaiset olivat estäneet kaupungin yhteydet ulkomaailmaan jo marraskuusta 1630 lähtien, mutta nyt Tilly ryhtyi toimeen tarkoituksenaan vallata kaupunki.
Tilly tiesi, että Kustaalla olisi vaikeuksia tulla kaupungin avuksi läpi puolueettomien Brandenburgin ja Saksin, ja Kustaa halusikin kunnioittaa mahdollisten tulevien liittolaistensa puolueettomuutta. Vastoin ruotsalaisten odotuksia piiritys eteni nopeasti, ja huhtikuun alussa suurin osa kaupungin ulommaisista linnoituksista oli jo vallattu. Kustaa koetti kiinnittää Tillyn huomion toisaalle valtaamalla Frankfurtin Oderjoen varrella, mutta sekin kääntyi vastoinkäymiseksi, kun Kustaan palkkasoturit 13. huhtikuuta ryöstivät Frankfurtin.
Frankfurtin valtaus ei saanut Tillyä hylkäämään Magdeburgin piiritystä. Toukokuussa Kustaa aloitti neuvottelut Saksin ja Brandenburgin vaaliruhtinaiden kanssa päästäkseen etenemään ja auttamaan piiritettyä kaupunkia. Neuvottelut eivät kuitenkaan edenneet tarpeeksi nopeasti, ja aamulla 20. toukokuuta Magdeburgin puolustus luhistui. Vaikka Kustaa olisi päässyt auttamaan kaupunkia, hän olisi joutunut kohtaamaan omaansa vahvemman katolisen armeijan ilman liittolaisia ja luultavasti hävinnyt taistelun.
Magdeburgin valtaus

Tilly oli jo valmis luopumaan piirityksestä, mutta alemmat päälliköt suostuttelivat hänet vielä yrittämään kaupungin valtausta rynnäköllä. Gottfried Pappenheim johti vallooni- ja kroaattiratsuväkensä rynnäkköön, ja joukot valtasivatkin kaupungin ja aloittivat ryöstelyn. Muu katolinen armeija seurasi perässä, ja alkoi silmitön hävitys ja verilöyly. Kaupungin sytyttivät tuleen todennäköisesti puolustajat ja hyökkääjät eri puolilta, ja koko Magdeburg paloi. Silminnäkijän mukaan Pappenheimin ratsuväki oli raainta: he raiskasivat naisia ja sitoivat heitä hevostensa jalustimiin, keihästivät lapsia ja heittivät niitä tuleen. Pappenheim itsekin kuvaili jälkeenpäin tuhoa kauheimmaksi sitten Troijan ja Jerusalemin hävityksen.
Kaupunki poltettiin kokonaisuudessaan, vain tuomiokirkko säästyi. Kaupunkilaisia raiskattiin, ryöstettiin, tapettiin, ja heiltä kiristettiin lunnaita. Tuhoa jatkui useita päiviä. 20 000:ta asukkaasta jäi henkiin 5 000, ja ruumiita ajettiin parin seuraavan viikon ajan Elbeen. Tuhansia kaupunkilaisia pelastui linnoittautumalla tuomiokirkkoon ja viereisen luostarin puutarhaan. He tulivat ulos suojapaikastaan vasta monen päivän päästä, jolloin heidän henkensä päätettiin säästää. Ryöstön jälkeen kaupungista ei ollut mitään jäljellä, ja suurin osa henkiinjääneistä joutui muuttamaan pois. Ennen kolmikymmenvuotista sotaa Magdeburg oli Saksan tärkeimpiä kaupunkeja, mutta sodan jälkeen kaupungissa oli jäljellä vain muutama sata asukasta, ja vasta 1800-luvulla asukasluku palasi sotaa edeltäneelle tasolle.
Tilly oli aikonut käyttää Magdeburgia armeijansa huollon tukikohtana, mutta saikin haltuunsa rikkaan kaupungin sijasta hyödyttömän kivikasan. Tillyn vaihtoehdot olivat vähissä, kun Kustaa eteni armeijansa kanssa Magdeburgin pohjoispuolelle. Hävittyään kaksi ratsuväkitaistelua Burgstallissa ja Werbenissä ja huomattuaan, ettei kykenisi kohtaamaan ruotsalaisten linnoitettuja asemia pohjoisessa, Tilly joutui 29. heinäkuuta kääntymään etelään saadakseen armeijansa huollon järjestettyä. 25. elokuuta Tilly hyökkäsi Saksiin ja eteni Merseburgia ja Leipzigia kohti. Uhattu vaaliruhtinas Juhana Yrjö I solmi 2. syyskuuta Kustaan kanssa sopimuksen Ruotsin ja Saksin armeijoiden yhdistämisestä, ja uusi armeija lähti Elbeä etelään kohdatakseen Tillyn taistelussa, joka käytiin Breitenfeldissä 17. syyskuuta 1631.
Triviaa

Magdeburgin tapahtumat häiritsivät harrasta katolilaista Johann Tillyä vielä kuolinvuoteella.
Saksan kielessä oli pitkään ryöstön jälkeen käytössä verbi magdeburgisieren, joka tarkoittaa täydellistä tuhoamista tai tuhotyötä.
Magdeburgin ryöstön jälkeen syntyi protestanttien keskuudessa käsitys Magdeburgin oikeudesta, jonka perusteella myöhemmin kolmikymmenvuotisessa sodassa surmattiin antautuvia ja armoa pyytäviä katolilaisia.
Kuuluisa magdeburgilainen Otto von Guericke selvisi Magdeburgin ryöstöstä hengissä.
Magdeburg piirityksen aikana huhtikuun lopulla. Takana Elben vastarannalla kaupunkia pommitetaan tykistöllä ja etualalla katolilaisten ratsuväki johdattaa jalkaväkeä joen ylittävää siltaa suojaavan linnoituksen valtaamiseen. (Matthäus Merianin myöhempi väritetty kuparipiirros).
Magdeburgin ryöstö 1631.
Kuningattarien laakso

Kuningattarien laakso.
Kuningatar Nefertarin haudan pohjapiirros.
Ramses III:n pojan Khaemwasetin hauta.
Kuningattarien laakso on Egyptissä Luxoria vastapäätä Niilin länsirannalla Theban nekropolissa sijaitseva muinaisen Egyptin faaraoiden vaimojen hautapaikka.
Historia

Kuningattarien laakso otettiin käyttöön Uuden valtakunnan 18. dynastian alussa noin 1550 eaa. samalla kun faaraot alettiin haudata hiukan pohjoisempana sijainneeseen Kuninkaiden laaksoon. Aluksi laaksoon haudattiin prinssejä ja prinsessoja sekä joitain kuningasperhettä lähellä olevia yksityishenkilöitä. Kuninkaiden puolisoiden suosituimmaksi hautapaikaksi laakso tuli 19. dynastian aikana. Kuningattarien ohella laaksoon haudattiin myös kuninkaiden lapsia.
Laakson tutkimukset aloitti Egyptiläisen museon tutkija Ernesto Schiaparelli vuosina 1903−1906. Kolme hautaa on nykyisin avoinna yleisölle.
Haudat

Kuningattarien laakso on leveä ja loivasti nouseva, lähes aina kuiva vadi, ja sinne pääsy on helpompi kuin Kuninkaiden laaksoon. Haudat sijaitsevat vadin molemmin puolin.
Kuningattarien laaksosta on löydetty vuoteen 2000 mennessä 98 hautaa, joista yli puolen alkuperäistä omistajaa ei tiedetä. Haudat ovat usein koristelemattomia, keskeneräisiä, romahtaneita, tulvien tuhoamia tai tyhjennettyjä. Hautojen perustyypit eroavat kuitenkin toisistaan, ja sen perusteella voidaan päätellä jotain omistajista. Prinsessoiden ja nimeämättömien kuningattarien haudoissa oli vain yksi päähuone ja korkeintaan kaksi sivukammiota. Prinssien haudoissa oli yleensä kaksi pitkää käytävämäistä huonetta ja niitä leveämpi arkkukammio. Kuningattarien haudat olivat mutkikkaimmin toteutetut. Näistä merkittävin on Ramses II:n puolison Nefertarin hauta, jonka yksityiskohtainen ja mestarillinen koristelu kuvaa kuningattaren matkaa tuonpuoleisessa. Kuningashaudoista poiketen kuningattarien haudoissa ei nähdä kuvia kuninkaiden Manalan kirjoista, vaan niiden asemesta käytettiin yksityishaudoissa tavattavia Kuolleiden kirjojen vinjettejä.
Laaksossa on myös Uuden valtakunnan ajan jälkeisiä pieniä hautoja sekä 300-luvulla rakennetun kristityn luostarin rauniot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuningattarien laakso Wikimedia Commonsissa
Pistoke

Suojaeristetyn laitteen täysprofiilipistotulppa.
Pistoke eli pistotulppa eli arkisemmin töpseli on sähkötekniikassa urospuolinen liitin (engl. plug). Pistokkeen päässä on piikit, jotka sopivat vastaavan tyyppisen naaraspuolisen liittimen reikiin. Pistokkeen naaraspuolista vastakappaletta kutsutaan sähkövoimatekniikassa pistorasiaksi ja elektroniikassa pistukaksi (engl. jack).
Pistokkeet ja pistorasiat mahdollistavat sähköisesti toimivien laitteiden yhdistämisen sähköverkkoon. Pistokkeet ja pistorasiat eritellään toisistaan niiden käyttämän jännite- ja virtaluokan, koon, muodon sekä liitinten perusteella. Eri maissa käytettävät pistoketyypit määräytyvät kansallisten standardien mukaan, jotka on listattu IEC:n tekniseen raporttiin TR 60083. Suomessa tavallisimmat verkkopistokkeet ovat europistoke ja suojamaadoitettu sukopistoke.
Pistotulpan ja pistorasian muodostamaa kokonaisuutta kutsutaan sähköalan standardeissa pistokytkimeksi.
Historia

Aikoinaan kotitalouksien pääsääntöinen sähköntarve oli valaistus. Noihin aikoihin monet sähköyhtiöt toimivat kaksoistariffijärjestelmällä, jossa sähkönhinta oli alhaisempi valaistukseen kuin muihin tarkoituksiin käytettynä. Tämä johti siihen, että sähkölaitteet kuten pölynimurit, hiustenkuivaimet ja tuulettimet kytkettiin lampunkantoihin käyttäen lampunkantojen pistokkeita. 1880-luvulla pistokkeet ja pistorasiat siirrettäville laitteille alkoivat yleistymään. Niiden tarkoituksena oli korvata lampunkantojen liitännät helpompikäyttöisillä seinään asennettavilla pistorasioilla.
Nykyään maailmalla  on yleisessä käytössä noin 20 erityyppistä pistoketta ja lisäksi monia jo vanhentuneita pistorasiatyyppejä löytyy yhä vanhoista rakennuksista. Teknisten standardien rinnastaminen on sallinut joidenkin tiettyjen pistoketyyppien käytön laajoilla alueilla sähkölaitteiden myynnin sekä maahantuonnin helpottamiseksi.
Harvey Hubbell keksi ja patentoi Yhdysvalloissa nykyisin käytössä olevan pistokkeen ja pistorasian vuonna 1904. Hubbelin ensimmäinen luonnos oli pistorasia joka ruuvattiin lampunkantaan ja siinä oli erikseen pistoke pinneineen. Muut valmistajat omaksuivat Hubbelin pistokkeen ja vuoteen 1915 ne olivat levinneet laajalle. Myöhemmin seinään kytkettävät pistorasiat suunniteltiin täydentämään näitä lampunkantaan kytkettäviä pistorasioita.
Saksalainen Schuko-järjestelmän pistokkeen patentoi Albert Büttner vuonna 1926. Nykyisen amerikkalaisen maadoitetun pistokeversion, jossa on kaksi samansuuntaista terää ja pyöreä maadoituspinni, keksi Phillip F. Labre opiskellessaan Milwaukee School of Engineering -koulussa. Hänelle myönnettiin maadoitetun pistokkeen ja pistorasian patentti 1928. ”Schuko” on lyhenne saksankielisestä sanasta ”Schutzkontakt” joka tarkoittaa ”suojaavaa liitintä”, tässä tapauksessa sana ”suojaava” viittaa maadoitukseen. Jotkut maat kuten Suomi, Norja, Ruotsi ja Tanska vaativat ”lapsisuojan” pistorasian reikiin. Saksalainen Schuko-standardi ei kuitenkaan tätä vaadi.
Maadoitus

Sähkölaitteen suojamaadoitus toteutetaan yleensä yhdistämällä laitteen kuori maahan pistorasiassa olevalla suojajohtimella, joka on sähköverkon kautta yhdistetty maahan.
Pistokkeet ja pistorasiat on suunniteltu vähentämään sähköiskun ja tulipalon riskiä. Nykyiset maadoitetut pistokkeet kytkevät suojajohtimen sähköverkkoon ennen kuin vaihe- ja nollaliitin kytkeytyvät, joten sähköiskun saanti laitteen rungosta pistoketta kytkettäessä on mahdotonta, mikäli suojajohdinpiiri on ehjä. Kun uudet suojamaadoitetut ja suojaeristetyt mallit yleistyivät niin vanhat maadoittamattomat pistorasiatyypit korvattiin uusilla maadoitetuilla pistorasioilla. Maadoitetun pistokkeen erottaa maadoittamattomasta, pistokkeen reunoilla olevista suojamaaliittimistä. Vanha nollaluokan pistotulppa, joka ei ole suojamaadoitettu eikä suojaeristetty, ei sovi maadoitettuun pistorasiaan.
Nykyisin käytössä olevat verkkopistoketyypit

Maailmanlaajuisesti jännitteelle ja taajuudelle on olemassa kaksi perusstandardia. Yksi on Pohjois-Amerikan 120 voltin ja 60 hertsin järjestelmä ja toinen on Euroopan 220–240 voltin ja 50 hertsin järjestelmä.
Euroopassa European Committee for Electronical Standardization (Cenelec) julkaisee listan hyväksytyistä pistoke- ja pistorasiastandardimalleista jäsenmaissa.
Suomessa on käytössä neljää tyyppiä pistokkeita. Yleisin pistoke on litteä europistoke. Se on suunniteltu toimivaksi kaikissa Manner-Euroopan maissa. Pistoketta käytetään viihde-elektroniikassa, mobiililaitteiden latureissa ym. laitteissa. Europistokkeessa ei ole maadoitusta, joten sitä käytetään suojaeristetyissä laitteissa. Pistokkeessa tehtyjen kompromissien takia se soveltuu vain 2,5 ampeerin virralle eli tehoa saa vain muutama sata wattia. Suojaeristetyissä laitteissa, jotka vaativat enemmän tehoa käytetään täysprofiilipistoketta. Sitä käytetään mm. pölynimureissa ja hiustenkuivaimissa. Europistokkeen jälkeen toiseksi yleisin pistoketyyppi on maadoitettu sukopistoke. Sitä käytetään pesukoneissa ja monissa keittiölaitteissa. Elektroniikassa sitä käytetään lähinnä tietokoneissa ja niiden oheislaitteissa. Harvinaisin pistoketyyppi on vanha maadoittamaton pistoke. Sitä käyttäviä laitteita ei ole saanut myydä vuoden 1997 jälkeen. Viihde-elektroniikassa pistokkeesta luovuttiin jo 1970-luvun loppupuolella. Pistoketta kuitenkin on saatavilla yhä maadoittamattomissa jatkojohdoissa, ja se on käytettävissä maadoittamattomissa pistorasioissa.lähde?
Muita pistokkeita

Pistokkeita on hyvin monenlaisia eri käyttötarkoituksiin, tässä vain muutamia yleisimpiä:
Jakkiliitin on koaksiaalinen kaksi- tai kolminapainen kuulokkeissa ja sähkökitaran kaapeleissa käytetty yleensä 6,3; 3,5 tai 2,5 mm:n pistoke.
DIN-liittimet ovat pyöreitä moninapaisia (3–8 nap.) audioliittimiä eri tarkoituksiin.
RCA-liittimiä käytetään audio- ja videolaitteissa.
SCART-liittimiä videolaitteiden yhteydessä.
HDMI-liittimet
USB-liittimet
Banaaniliitin (joskus kutsutaan myös nimellä ”banaanipistoke”)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
International Electrotechnical Commission (IEC): World Plugs, Plugs & Sockets (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Luonnos maadoitetusta kolmipinnisestä pistokkeesta vuodelta 1911.
Santeri Hostikka

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 30. syyskuuta 1997 (ikä 27)
Syntymäpaikka: Järvenpää, Suomi
Pelipaikka: vasen laitahyökkääjä
Pituus: 183 cm 
Seura
Seura: HJK
Pelinumero: 7
Junioriseurat
2001–2006: JäPS
2007–2014: PKKU
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2014–2015 | PKKU | 28 | (5) |
| 2015 | → PKKU/Allianssi | 2 | (0) |
| 2016–2018 | FC Lahti | 87 | (11) |
| 2019–2021 | Pogoń Szczecin | 47 | (1) |
| 2021– | HJK | 66 | (8) |
Maajoukkue
| 2016 | Suomi U19 | 2 | (0) |
| 2016 | Suomi U20 | 2 | (0) |
| 2017–2018 | Suomi U21 | 7 | (0) |
| 2021– | Suomi | 6 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 14. tammikuuta 2025.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 22. lokakuuta 2023.
Santeri Hostikka (s. 30. syyskuuta 1997 Järvenpää) on suomalainen jalkapalloilija, joka Veikkausliigassa pelaavaa Helsingin Jalkapalloklubia. Pelipaikaltaan Hostikka on vasen laitahyökkääjä.
Hostikka aloitti aikuisuransa PK Keski-Uusimaassa kaudella 2014 Kakkosessa. Hän pelasi seuran paidassa kausina 2014 ja 2015 28 ottelua onnistuen maalinteossa viisi kertaa. Helmikuussa 2016 Hostikka siirtyi 1+1-vuotisella sopimuksella Veikkausliigan FC Lahteen. Seuraavassa kuussa hän oli mukana voittamassa Liigacupia tehden turnauksessa yhden maalin. Veikkausliigadebyyttinsä Hostikka teki huhtikuussa 2016 FC Inter Turkua vastaan. Lahdessa Hostikka pelasi kolmen kauden ajan, onnistuen maalinteossa 11 kertaa 87 liigaottelussa.
Veikkausliigan kauden 2018 päätteeksi Hostikka siirtyi Puolan Ekstraklasaan Pogoń Szczeciniin 3,5-vuotisella sopimuksella. Hostikka teki Puolassa avausmaalinsa 14. kesäkuuta 2020 ottelussa Lechia Gdanskia vastaan. Hostikan vastuu jäi kuitenkin kaudella 2020–2021 pieneksi ja hänen sopimuksensa purettiin lopulta elokuussa 2021. Hän siirtyi ilmaissiirrolla HJK:hon, jossa hän on kauden 2023 loppuun mennessä pelannut 52 liigaottelua, onnistuen kuudesti maalinteossa.
Maaliskuussa 2016 Hostikka debytoi Suomen alle 19-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa. Sittemmin hän on pelannut myös Suomen alle 20- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkeissa. A-maajoukkuedebyyttinsä Hostikka teki harjoitusottelussa Walesia vastaan syyskuussa 2021.
Saavutukset > FC Lahti

Liigacup: 2016
Saavutukset > HJK

Suomen mestaruus: 2022, 2023
Liigacup: 2023
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Santeri Hostikka Wikimedia Commonsissa
Shinkansen

JR Higashi-Nihonin Shinkansen-junia lokakuussa 2012
Shinkansen-reittiverkoston kartta
Shinkansen (jap. 新幹線, kirjaimellisesti ’uusi runkolinja’) on Japanin suurnopeusjunaverkko. Se liittää Japanin eri alueet Honshūn, Kyūshūn ja Hokkaidōn saarilla toisiinsa ja maan pääkaupunkiin Tokioon. Shinkansen-linjoja liikennöi viisi JR-rautatiekonserniin kuuluvaa yritystä.
Ensimmäinen Shinkansen-linja Tōkaidō Shinkansen avattiin maan merkittävimpien talouskeskusten, Tokion, Nagoyan ja Osakan välille vuonna 1964 Tokion olympialaisten alla. Lempinimi ”luotijuna” yleistyi junien nopeuden ja luotia muistuttavan nokan vuoksi. Myöhemmin Shinkansen-verkkoa on laajennettu Osakasta länteen Fukuokaan ja Kagoshimaan sekä Tokiosta pohjoiseen Tōhokun alueelle ja Hokkaidōlle saakka.
Shinkansen-järjestelmän piirteitä ovat nopeuden lisäksi turvallisuus, luotettavuus ja suuri kapasiteetti. Tōkaidō Shinkansen kuljetti 50 vuodessa noin 5,6 miljardia matkustajaa, mutta linjalla ei ole sattunut yhtäkään kuolemaan johtanutta onnettomuutta. Vuonna 2015 junien keskimääräinen myöhästyminen oli 0,2 minuuttia. Linjan kapasiteetti Tokion ja Osakan välillä oli vuonna 2017 noin 12 kertaa suurempi kuin lentoliikenteellä, 452 000 matkustajaa päivässä.
Historia > Tausta

Shinkansenin ja sen saaman lempinimen ”luotijuna” (jap. 弾丸列車, danganressha) juuret ovat toista maailmansotaa edeltävissä hankkeissa yhdistää Japani nopealla rautatieverkolla Koreaan ja Kiinaan. Kesäkuussa 1939 rautatieministeriö perusti komitean tutkimaan uuden runkolinjan rakentamista Tokion ja Shimonosekin välille. Projektin myöhemmin arvioitavakseen saanut komitea suositteli runkolinjalle raideleveydeksi 1 435 millimetriä ja keskinopeudeksi 150 kilometriä tunnissa. Tokion ja Shimonosekin välinen matka olisi taittunut 9 tunnissa 50 minuutissa. Vaikka parlamentti hyväksyi suunnitelman ja myönsi sen budjetiksi 560 miljoonaa jeniä, ei runkolinjan rakentamista koskaan edes aloitettu, eikä siitä myöhemminkään johdettu suuremmin teknistä osaamista. Sen seurauksena valtionrautateillä oli kuitenkin ensimmäisen Shinkansen-linjan rakennustöiden alkaessa jo valmiiksi omistuksessaan 95 kilometriä eli noin 20 prosenttia siihen tarvittavasta maasta.
Maan toipuessa sodan tuhoista 1950-luvulla suurnopeusjunahanke käynnistettiin uudelleen. Valtionrautatiet olivat pitäneet hallussaan yli puolta rahtiliikenteestä vuoteen 1955 asti ja matkustajaliikenteestä vuoteen 1960, mutta niitä uhkasivat lisääntyvä lentoliikenne ja yksityisautoilu. Lisäksi Tokion ja Kōben välisen moottoritien laskettiin valmistuessaan vievän valtionrautateiden markkinaosuudesta 10–19 prosenttia matkustajien ja 4–5 prosenttia rahdin osalta.
Tärkeänä edeltäjänä Shinkansenille toimi yksityisen Odakyū-rautatieyhtiön Romancecar-linjalla käyttämä SE 3000 -junatyyppi. Se saavutti syyskuussa 1957 valtionrautateiden Tōkaidōn radalla kapearaiteisten rautateiden maailmanennätysnopeuden 145 kilometriä tunnissa. Sekä SE 3000:n että Shinkansenin pääsuunnittelijana toimi entinen lentokonesuunnittelija Tadanao Miki, ja myös monet hänen työryhmänsä jäsenistä olivat entisiä lentokonesuunnittelijoita.