stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
FC Kiffen
Historia > 1950- ja 60-luvut

Kaudella 1952 Kiffen oli Mestaruussarjan ainoa helsinkiläisjoukkue. Se säilytti sarjapaikkansa kuitenkin vain yhden pisteen turvin. Toistaiseksi viimeisimmän Suomen mestaruutensa seura voitti kaudella 1955. Ennen kauden alkua joukkuetta oli nimitetty muukalaislegioonaksi, eikä sen mahdollisuuksiin uskottu. Kiffenin Yrjö Asikainen oli sarjan paras maalintekijä 12 osumallaan. Seuraavaan kauteen 1956 Kiffen lähti suosikkina, mutta joutui tyytymään pronssiin.
Pääsarjasta Kiffen putosi lopulta historiansa ensimmäisen kerran vuonna 1957, vaikka oli sijoittunut edellisellä kaudella pronssille. Vuonna 1958 Kiffen ylsi Suomen Cupin finaaliin, mutta hävisi KTP:lle 2–4.
KIF nousi takaisin pääsarjaan vuonna 1959. Joukkue palasi mitalikantaan heti seuraavalla kaudella 1960 saavuttaen pronssia. Vuonna 1961 saavutettu hopea on yhä seuran viimeisin SM-mitali. HIFK voitti mestaruuden pisteen erolla. Kaudella 1962 Kiffen oli sarjan voittajasuosikki, mutta se ajautuikin putoamiskamppailuun. Päätöskierroksen vierasvoitto mestari Valkeakosken Hakasta kuitenkin varmisti sarjapaikan.
Kiffen pysyi kansallisen kärjen tuntumassa aina vuoteen 1964 asti, jolloin se voimakkaasti muuttuneena ja syöksykierteeseen ajautuneena putosi takaisin Suomensarjaan. Siinä joukkue joutui ainoana helsinkiläisjoukkueena länsilohkoon, ja edelleen muuttunut joukkue tippui heti perään Maakuntasarjaan. Vuonna 1968 Kiffen nousi takaisin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Suomensarjaan. Saman vuoden syksyllä käynnistyi yhteistyö Herttuan kanssa.
Historia > Talousvaikeudet ja hetkellinen uusi tuleminen: 1973–1979

Vuonna 1973 Kiffen selvityi uuteen I divisioonaan. 1970-luvun ensimmäisen puoliskon aikana Kiffen kuitenkin ajautui talouskriisiin. Jo syksyllä 1973 Kiffenin vuosikokouksessa pohdittiin jalkapallojaoston lopettamista kokonaan. Kun joukkue kauden 1974 päätteeksi putosi II divisioonaan, järjestettiin ”katastrofikokous”, jossa seuran jalkapallotoiminta linjattiin kokonaan uusiksi. Kiffenin hallinnon jäsenistöä uudistettiin, kun manageriksi valittiin kymmenen vuoden takainen valmentaja Gunnar Westerholm ja jalkapallojaoston puheenjohtajaksi palasi Dennis Lindell. Lisäksi joukkueeseen hankittiin paljon uusia pelaajia lähinnä muista helsinkiläisseuroista. Tavoitteeksi asetettiin nousu Mestaruussarjaan kahdessa vuodessa.
Kutsumanimi Kiffen vaihdettiin seuran viralliseksi nimeksi vuonna 1976. Vuosista 1975–1976 muodostui Kiffenin uuden tulemisen aika. Vahvistunut joukkue nousi ensin kaudeksi 1976 I divisioonaan, ja pelaajista kunnostautui erityisesti Jarmo Lindahl 20 maalillaan. I divisioonasta Kiffen nousi suoraan Mestaruussarjaan kaudeksi 1977. Jarmo Lindahl teki kaudella 1976 yhteensä 15 maalia ja oli koko I divisioonan paras maalintekijä. Gunnar Westerholm jätti valmennuksen suunnitellusti kauden jälkeen ja hänet korvasi Matti Aarni.
Mestaruussarjan kaudella 1977 joukkueessa pelasivat muun muassa Atik Ismail ja Juha Dahllund. Kiffen sijoittui kahdeksanneksi, neljän pisteen päähän pronssista. Kaudeksi 1978 joukkue uudistui rajusti ja putosi I divisioonaan. Lisäksi yleisömäärät olivat laskeneet rajusti, kun joukkue siirtyi pelaamaan kotiottelunsa Helsingin olympiastadionilta Töölön pallokentälle. Tämä heikensi seuran taloutta. Kausilla 1977–1978 kohua herätti Postipankin kanssa solmittu 120 000 markan yhteistyösopimus, joka oli todennäköisesti sen ajan suurin yhteistyösopimus. Visiitti pääsarjassa toi Kiffenille paljon uusia kannattajia, jotka kuitenkin myöhemmin katosivat.
I divisioonan kauteen 1979 Kiffen lähti vähin varoin, sillä mainostajat eivät enää olleet siitä kiinnostuneita. Uudeksi puheenjohtajaksi tuli Ingvar E. F. Qvist ja valmentajaksi Kimmo Silventoinen. Uusia pelaajia hankittiin lähinnä HIFK:sta ja omista junioreista. Nuori joukkue putosi II divisioonaan, kun se keräsi koko kauden aikana vain neljä pistettä. Kiffen ei tämän jälkeen ole pelannut kahdella ylimmällä sarjatasolla.
Historia > Kakkosen ja Kolmosen väliä: 1980–2014

I divisioonasta putoamisen jälkeen Kiffen on pelannut Kakkosessa ja Kolmosessa. Kaudella 1982 Kiffen ylsi neljän muun II divisioonan joukkueen kanssa samaan pistemäärään, mutta maalierovertailun vuoksi se ei päässyt edes nousukarsintaan. Kauden 1985 viimeinen ottelu ratkaisi sen, että Kiffen putosi III divisioonaan. Seura ei ollut koskaan aiemmin pelannut yhtä matalalla sarjatasolla. Kaudeksi 1990 Kiffen nousi uudelleen II divisioonaan, mutta putosi heti takaisin neljänneksi korkeimmalle sarjatasolle. Seuraavan kerran Kiffen pelasi Kakkosessa kaudella 1994. Vuonna 1996 Kiffenin jalkapallotoiminnan taustayhtiöksi perustettiin Football Club Kiffen 08 ry.
Mika Helinin valmentamana Kiffen kamppaili Kakkosen kaudella 2010 HIFK:n kanssa lohkovoitosta ja pääsystä Ykkösen karsintoihin. Lopulta useat tasapelit pudottivat sen toiselle sijalle. Kiffen putosi Kolmoseen kauden 2012 päätteeksi. Joukkueen tavoite kaudella 2013 oli nousta heti takaisin Kakkoseen, mutta joukkue jäi FC Espoon jälkeen toiseksi. Palloliitto kuitenkin tarjosi vielä vuoden lopulla Kiffenille paikkaa Kolmosen parhaana lohkokakkosena, koska KTP:n sarjapaikka vapautui. Parin viikon harkinnan jälkeen Kiffen päätti jättää ottamatta paikkaa vastaan. Seura piti riittävän hyvän joukkueen rakentamista muutamassa kuukaudessa ilman hallivuoroja liian kovana haasteena.
Historia > Yhtämittaisesti Kakkosessa: 2015–

Kiffen nousi Kakkoseen kaudeksi 2015. Kaudella 2016 Kiffen sijoittui Kakkosessa omassa lohkossaan kuudenneksi. Kaudella 2017 sijoitus oli kahdeksas. Sarjapaikka varmistui viimeisellä kierroksella, kun Kiffen voitti kotonaan sarjakakkosen PEPOn 4–1. Hyökkääjä Cheikh Toure teki Kiffenin 28 maalista yhteensä 16.
Marraskuussa 2017 Kiffen ilmoitti, että sen uusi päävalmentaja on Tommi Lingman, kun joukkuetta viisi kautta valmentanut Timo Salo joutui jättämään tehtävät työkiireiden vuoksi. Kaudella 2018 joukkue sijoittui Kakkosessa lohkonsa yhdeksänneksi ja säilyi viimeisenä joukkueena sarjassa. Pysymisen Kakkosessa mahdollisti päätöskierroksen kotivoitto BK-46:sta.
Viimeksi NJS:aa valmentanut Mako Tukiainen tuli FC Kiffenin uudeksi päävalmentajaksi kaudelle 2019. Joukkue sijoittui A-lohkon kymmenenneksi ja varmisti sarjapaikkansa jälleen viimeisellä kierroksella. Kiffeniä vahvistivat kaudella 2020 muun muassa FC Espoosta tulleet keskikenttäpelaaja Riku Heinonen ja hyökkääjä Samuli Heiska, ja sijoitus A-lohkossa oli viides. Kaudella 2022 Kiffen oli A-lohkon neljäs ja pääsi neljän parhaan joukkueen kesken pelattuun nousukarsintaan.
Kiffenin tavoite kaudella 2023 oli nousu Ykköseen. Vanhan pelaajarungon lisäksi joukkueeseen liittyi kymmenen uutta nuorta pelaajaa, mutta useita tärkeitä pelaajia loukkaantui harjoituskauden aikana. Ensimmäisestä yhdeksästä sarjaottelustaan Kiffen keräsi vain yhdeksän pistettä, ja heinäkuussa seuran hallitus irtisanoi pitkäaikaisen päävalmentajan Mako Tukiaisen. Päävalmentajaksi nostettiin kakkosvalmentaja Juuso Kevari. Otteet parantuivat hetkeksi, mutta kausi päättyi seitsemään peräkkäiseen voitottomaan otteluun. Kiffenin lopullinen sijoitus A-lohkossa oli kymmenes.
Kiffenin päävalmentajaksi kaudelle 2024 nimettiin brasilialaissyntyinen Edmundo Wify.
Muut joukkueet

Kiffenillä on vuonna 2023 edustusjoukkueen lisäksi kakkos- ja kolmosjoukkueet, futsal-joukkue ja viisi ikämiesjoukkuetta. Kakkosjoukkue FC Kiffen/2 pelaa Vitosessa ja kolmosjoukkue FC Kiffen/3 Nelosessa. FC Kiffen/2 tarjoaa peliaikaa pelaajille, jotka eivät mahdu edustusjoukkueeseen.
Kiffenin ikämiestoiminta käynnistyi vuonna 1994. Ikämiesten SM-kilpailuissa Kiffen oli vuoteen 2023 mennessä saavuttanut 18 mestaruutta, joista ensimmäisen Eerikkilän SM-hallikilpailuista 2002.
Naisten joukkue aloitti Mestaruussarjassa kaudella 1980 päästyään sinne karsinnan kautta. Toiminta päättyi kauden 1989 jälkeen mutta käynnistyi uudelleen vuonna 2024, jolloin naiset pelaavat Nelosessa.
Kiffenin A-juniorit nousivat vuonna 1986 Mestaruussarjaan mutta putosivat sieltä kaksi vuotta myöhemmin. Vuonna 1990 seuran junioritoiminta itsenäistyi Kiffen Jalkapallojuniorit ry:ksi. Sittemmin junioritoiminta on lakkautettu.
Tunnukset > Peliasut

Syksyllä 1909 Kiffenin jalkapallojoukkue otti käyttöönsä ensimmäiset peliasunsa, johon kuuluivat valkoiset paidat leveällä vaakasuoralla sinisellä raidalla ja tummat housut. Valkoisia paitoja ei kuitenkaan pidetty tarpeeksi värikkäinä. Niinpä uudeksi asuksi valittiin punavihreäraitaiset paidat, siniset housut ja tummanruskeat sukat punavihreillä raidoilla. Siniset housut korvattiin myöhemmin punaisilla. Lopulta vuonna 1931 tehtiin päätös koko seuran kattavasta yhtenäisestä kilpailuasusta, jolloin kaikki Kiffenin joukkueet alkoivat pelata mustissa paidoissa seuran jääpallojoukkueen mukaan, joka oli käyttänyt mustia paitoja jo vuodesta 1914. Elokuussa 2023 pelatussa 115-vuotisjuhlaottelussaan Lahden Reipasta vastaan Kiffen käytti punavihreäraitaisen paidan mukaelmaa.
Mustan lisäksi Kiffenin väreihin kuuluu vihreä, jota on käytetty pelipaidoissa esimerkiksi pystyraitana tai hihojen värinä.
Kiffenin musta asu kiellettiin 1980-luvulla muutaman vuoden ajaksi.
Tunnukset > Logot

Kiffenin merkki otettiin käyttöön vuonna 1910, ja se muistutti pitkälti seuran nykyistä logoa. Pyöreän tunnuksen ympärille lisättiin myöhemmin tammen lehvät sekä kruunu.
Kiffenin kaikki lajijaostot ottivat helmikuussa 2022 käyttöönsä hieman uudistetun logon. Siihen lisättiin vuosiluku 1908, mihin saatiin malli seuran useita vuosikymmeniä aikaisemmin käytössä olleesta logosta. Kiffen halusi nostaa seuran perustamisvuoden paremmin esiin sekä värimuutoksella kunnioittaa värejä, jotka määriteltiin Kiffenin väreiksi seuran satavuotisjuhlissa.
Kiffenin nykyinen, vuonna 2022 käyttöön otettu logo.
Kiffenin aiempi logo.
Vanha logo.
Tunnukset > Musiikki

Kiffenin eräänlainen tunnuslaulu on Four Cats -yhtyeen ”Suuret setelit”, jota soitetaan joukkueen kotiotteluissa. Kiffenin pelaajat lauloivat sitä jo 1970-luvulla omilla sanoillaan. Edustusjoukkueen maalilaulu on vuodesta 2020 lähtien ollut Black Eyed Peasin, Ozunan ja J. Rey Soulin esittämä ”Mamacita”.
Stadion

Pallokenttä 2
Pallokenttä 1
Kiffen pelaa kotiottelunsa Töölön pallokentällä. Joukkueen varsinainen kotikenttä on pallokentän luonnonnurmi (Pallokenttä 2), mutta se pelaa toisinaan myös viereisellä tekonurmella (Pallokenttä 1).
Aikoinaan Kiffenin kotiotteluja pelattiin myös Helsingin olympiastadionilla. Joukkue pelasi siellä kotipelin yli 40 vuoden tauon jälkeen 25. elokuuta 2020, kun FC Kiffen kohtasi FC Viikingit. Kyseessä oli ensimmäinen miesten ottelu uudistetulla Olympiastadionilla. Samalla kaudella Töölön pallokentän remontin vuoksi FC Kiffen pelasi kauden kolme viimeistä kotiotteluaan evakossa Talin liikuntapuistossa ja Töölön pallokenttä 6:lla. Kaudella 2022 Kiffen pelasi osan otteluistaan evakossa Brahenkentällä. Kiffen pelasi aiemmin 2000-luvulla Kolmosen kotiotteluitaan Töölön eri pallokenttien lisäksi myös muun muassa Vallilanlaakson kentällä ja Talin liikuntapuistossa.
Seuran yleisöennätys on 8 239, joka syntyi vuonna 1962 Mestaruussarjan ottelussa Lahden Reipasta vastaan.
Identiteetti

Kiffen luetaan yhdeksi Helsingin neljästä suuresta jalkapalloseurasta yhdessä HJK:n, HIFK:n ja HPS:n kanssa.
Kun Kiffen perustettiin vuonna 1908, helsinkiläisessä jalkapallossa näkyi selkeästi yhteiskunnallista ja kielipoliittista profiloitumista. Kiffenissä kotikieli tai yhteiskuntaluokka eivät kuitenkaan olleet jäsenyyden esteenä, sillä seuran perustajiin kuului sekä suomen- että ruotsinkielisiä henkilöitä. Helsingin muut 1900-luvun alun seurat HJK, IFK, Unitas ja IF Sport eivät sopineet Kiffenin jäsenille, jotka vieroksuivat kuulumista johonkin tiettyyn ryhmään. Alusta asti Kiffeniä pidettiinkin suvaitsevaisena seurana, johon kaikki olivat taustasta riippumatta tervetulleita. Vaikka Kiffenin perustajat olivat Kruununhaan porvareita, kamppailussa suomenruotsalaisten nuorten suosiosta se edusti proletariaattia. Seuran yhteiskunnallisesti avoimen toiminnan haittana oli se, ettei Kiffeniin liittymisellä ollut kielellisiä tai sosiaalisia syitä, minkä myötä siitä alkoi tulla ”ei-kenenkään seura”.
Ensimmäisinä vuosikymmeninään Kiffen oli ruotsinkielinen seura, jossa oli myös suomenkielisiä jäseniä. Suomen kieli kuitenkin yleistyi jatkuvasti, ja sittemmin suomesta on tullut seuran selkeä enemmistökieli. Suomenkielisessä lehdistössä seurasta käytettiin ensimmäisten vuosien aikana nimeä Kruununhaan Urheiluseura (lyhenne KUS) ennen kuin nimi Kiffen yleistyi.
Nimestään huolimatta Kiffen ei ole ollut vuosikymmeniin kruununhakalainen seura, eikä sillä ole 1990- ja 2000-luvuilla ollut enää selkeää kotipaikkaa. Muutoksen myötä seura menetti osan aiemmasta identiteetistään.
Edustusjoukkue 2024 > Pelaajat

Päivitetty 26. kesäkuuta 2024.
Edustusjoukkue 2024 > Taustahenkilöt

Päivitetty 16. joulukuuta 2023.
Päävalmentaja: Edmundo Wify
Maalivahtivalmentaja: Seppo Felt
Joukkueenjohtaja: Jari Hakala
Huoltaja: Teemu Itkonen
Puheenjohtaja: Claus Lindström
Toiminnanjohtaja: Janne Wikman
Manageri: Kimmo Silventoinen
Somevastaava: Kristoffer Ilmasti
Mediatyöntekijä: Jaakko Jokilahti
Hallitus

Football Club Kiffen 08 ry:n hallitus 2023:
Kimmo Silventoinen
Janne Wikman
Claus Lindström
Ville Ruoko
Saavutukset > Edustusjoukkue

Suomen-mestaruus (4): 1913, 1915, 1916, 1955
SM-hopea (1): 1961
SM-pronssi (3): 1949, 1956, 1960
Suomen Cupin hopea (1): 1958
Saavutukset > Ikämiesjoukkueet

SM-kilpailujen mestaruudet
35-vuotiaat (7): 2002 (halli), 2006, 2007, 2014, 2015, 2017, 2019
40-vuotiaat (1): 2018
45-vuotiaat (6): 2006, 2009, 2010, 2018, 2019, 2021
50-vuotiaat (2): 2016, 2017
55-vuotiaat (1): 2017
60-vuotiaat (1): 2023
Merkittävät vuodet

1908: Kronohagens Idrottsförbund perustetaan 27. syyskuuta.
1913:  Ensimmäinen SM-kulta.
1914: KIF yhtä pelaajaa lukuun ottamatta edustaa Suomea jalkapallomaaottelussa Ruotsia vastaan Tukholmassa. Ruotsi voittaa 4–3.
1915:  Toinen SM-kulta.
1916:  Kolmas SM-kulta.
1949:  Ensimmäinen SM-pronssi.
1955:  Neljäs SM-kulta.
1956:  Toinen SM-pronssi.
1957:  KIF putoaa Suomensarjaan.
1958: KIF häviää Suomen Cupin finaalissa KTP:lle 2–4.
1959:  KIF nousee Mestaruussarjaan.
1960:  Kolmas SM-pronssi.
1961:  SM-hopea.
1964:  KIF putoaa Suomensarjaan.
1965:  KIF putoaa Maakuntasarjaan.
1968:  KIF nousee Suomensarjaan.
1971:  KIF nousee vasta perustettuun I divisioonaan.
1974:  KIF putoaa II divisioonaan.
1975:  KIF nousee I divisioonaan.
1976:  Kiffen nousee Mestaruussarjaan.
1978:  Kiffen putoaa I divisioonaan.
1979:  Kiffen putoaa II divisioonaan.
1985:  Kiffen putoaa III divisioonaan.
1989:  Kiffen nousee II divisioonaan.
1990:  Kiffen putoaa III divisioonaan.
1993:  Kiffen nousee II divisioonaan.
2004:  Kiffen putoaa Kolmoseen.
2008:  Kiffen täyttää 100 vuotta ja nousee Kakkoseen.
2012:  Kiffen putoaa Kolmoseen.
2014:  Kiffen nousee Kakkoseen.
Puheenjohtajat

| --- | --- |
 Ragnar Wickström (1908–1911)  Wäinö W. Wickström (1912–1913)  Ragnar Wickström (1914–1918)  Alex Holmström (1919–1920)  Matti Aalto (1921)  Ragnar Wickström (1922)  Ture Johansson (1923–1930)  Georg Silfverblad (1930)  Ragnar Wickström (1931–1933)  Bertel Ahlfors (1934–1937)  Sven Fernelius (1937–1942)  Anian Sjöholm (1943)  Thorsten Holmström (1944)  Anian Sjöholm (1945–1946)  Thorsten Holmström (1947–1948)  G-A. Ahrenberg (1949)  Kurt Karlsson (1950)  Thorsten Holmström (1951–1953)  Dennis Lindell (1959–1966) :  Lars Lampi (1967)  Knud Heinrichsen (1967–1968)  Dennis Lindell (1969)  Bjarne Lindgren (1970)  Göran Wallén (1971)  Leo Mikander (1972–1974)  Dennis Lindell (1975–1978)  Timo Huotinen (1978) (vt.)  Ingvar E. F. Qvist (1979)  Timo Huotinen (1980)  Tapio Hakala (1981–1990)  Timo Huotinen (1991–1995)  Seppo Luhtala (1996–1997)  Timo Huotinen (1998)  Henrik Lindström (1999–2004)  Ulla Huotinen (2005)  Timo Huotinen (2006–2007)  Henrik Lindström (2008)  Claus Lindström (2023–)
Tilastot > Sarjasijoituksia

| Kausi | Sarja | Sija | O | V | T | H | TM–PM | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | Kolmonen (Helsinki, lohko 2) | 1. | 22 | 17 | 4 | 1 | 67–15 | 55 |
| 2015 | Kakkonen (itälohko) | 6. | 24 | 9 | 6 | 9 | 24–30 | 33 |
| 2016 | Kakkonen (lohko B) | 6. | 22 | 9 | 4 | 9 | 31–31 | 31 |
| 2017 | Kakkonen (lohko A) | 8. | 22 | 7 | 5 | 10 | 28–32 | 26 |
| 2018 | Kakkonen (lohko B) | 9. | 22 | 6 | 7 | 9 | 17–26 | 25 |
| 2019 | Kakkonen (lohko A) | 10. | 22 | 5 | 7 | 10 | 18–37 | 22 |
| 2020 | Kakkonen (lohko A) | 5. | 17 | 8 | 5 | 4 | 25–17 | 29 |
| 2021 | Kakkonen (lohko A) | 6. | 22 | 8 | 5 | 9 | 29–37 | 29 |
| 2022 | Kakkonen (lohko A) | 4. | 25 | 10 | 10 | 5 | 45–27 | 40 |
| 2023 | Kakkonen (lohko A) | 10. | 22 | 7 | 5 | 10 | 21–33 | 26 |
| 2024 | Kakkonen (lohko A) | 2. | 23 | 11 | 5 | 7 | 44–31 | 38 |
Tilastot > Kotiotteluiden yleisömääriä

| Kausi | Sarja | Keskiarvo | Yhteensä | Suurin |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | Kakkonen | 71 | 783 | 109 (FC Espoo, 8.7.) |
| 2017 | Kakkonen | 103 | 1 133 | 250 (FC KTP, 8.8.) |
| 2018 | Kakkonen | 90 | 995 | 200 (HIFK/2, 9.9.) |
| 2019 | Kakkonen | 90 | 992 | 122 (MP, 30.7.) |
| 2020 | Kakkonen | 263 | 2 107 | 1 111 (FC Viikingit, 25.8.) |
| 2021 | Kakkonen | 116 | 1 276 | 209 (PEPO, 25.7.) |
| 2022 | Kakkonen | 196 | 2 153 | 287 (PPJ, 28.7.) |
| 2023 | Kakkonen | 253 | 2 780 | 327 (Reipas, 19.8.) |
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
| n k Jalkapallon Suomen-mestarit |
| --- | --- |
Voittajat:  1908: Unitas  1909: PUS  1910: ÅIFK  1911: HJK  1912: HJK  1913: KIF  1914: ei pelattu  1915: KIF  1916: KIF  1917: HJK  1918: HJK  1919: HJK  1920: ÅIFK  1921: HPS  1922: HPS  1923: HJK  1924: ÅIFK  1925: HJK  1926: HPS  1927: HPS  1928: TPS  1929: HPS  1930: HIFK  1931: HIFK  1932: HPS  1933: HIFK  1934: HPS  1935: HPS  1936: HJK  1937: HIFK  1938: HJK  1939: TPS  1940: järjestettiin cup-kilpailu  1941: TPS  1942: HT  1943: ei pelattu  1944: VIFK  1945: VPS  1946: VIFK  1947: HIFK  1948: VPS  1949: TPS  1950: I-Kissat  1951: KTP  1952: KTP  1953: VIFK  1954: Pyrkivä  1955: KIF  1956: KuPS  1957: HPS  1958: KuPS  1959: HIFK  1960: Haka  1961: HIFK  1962: Haka  1963: Reipas  1964: HJK  1965: Haka  1966: KuPS  1967: Reipas  1968: TPS  1969: KPV  1970: Reipas  1971: TPS  1972: TPS  1973: HJK  1974: KuPS  1975: TPS  1976: KuPS  1977: Haka  1978: HJK  1979: OPS  1980: OPS  1981: HJK  1982: Kuusysi  1983: Ilves  1984: Kuusysi  1985: HJK  1986: Kuusysi  1987: HJK  1988: HJK  1989: Kuusysi  1990: HJK  1991: Kuusysi  1992: HJK  1993: Jazz  1994: TPV  1995: Haka  1996: Jazz  1997: HJK  1998: Haka  1999: Haka  2000: Haka  2001: TamU  2002: HJK  2003: HJK  2004: Haka  2005: MyPa  2006: TamU  2007: TamU  2008: FC Inter  2009: HJK  2010: HJK  2011: HJK  2012: HJK  2013: HJK  2014: HJK  2015: SJK  2016: IFK Mariehamn  2017: HJK  2018: HJK  2019: KuPS  2020: HJK  2021: HJK  2022: HJK  2023: HJK  2024: KuPS 
Helsingin Kisa-Veikot – Kiffen Eläintarhan kentällä 1910-luvulla. Kiffen pelaa mustaa asua edeltäneissä punavihreäraitaisissa paidoissaan.
Kiffen juhlii vuoden 1955 Suomen mestaruutta Helsingin olympiastadionilla.
Kiffenin SM-hopeajoukkue 1961.
Montferratin Maria

| Maria |
| --- | --- |
 Marian ja Jean de Briennen kruunajaiset 1210
Jerusalemin kuningatar
Valtakausi:  1205–1212
Kruunajaiset:  3. lokakuuta 1210 Tyros, Jerusalemin kuningaskunta
Edeltäjä:  Isabella I
Seuraaja:  Jolanda
Sijaishallitsija:  Jean d'Ibelin (1205–1210)

Syntynyt:  Marie de Monferrato 1192 Tyros, Jerusalemin kuningaskunta
Kuollut:  1212
Puoliso:  Jean de Brienne
Lapset:  Jolanda, Isabella II
Suku:  Aleramici
Isä:  Konrad I
Äiti:  Isabella I
Maria de Monferrato, "La Marquise" (1192 Tyros –1212) oli Jerusalemin kuningatar vuosina 1205–1212.
Suku

Hänen vanhempansa olivat Jerusalemin kuningatar Isabella I ja tämän toinen puoliso, Jerusalemin kuningas Konrad I, Monferraton kahdeksas markiisi Konrad de Monferrato. Hänet nimettiin äidinpuoleisen isoäitinsä Bysantin prinsessa Maria Komnenan mukaan ja häntä nimitettin myös "La Marquiseksi" isänsä mukaan. Hän oli heidän ensimmäinen lapsensa ja syntyi joko ennen tai jälkeen isänsä kuolemaa 28. huhtikuuta 1192. Hän kuului pohjoisitalialaiseen Aleramici-aatelissukuun.
Hänellä oli viisi sisaruspuolta äitinsä seuraavista avioliitoista. Isäpuoli Henrik II de Champagnen tyttäret Alix ja Philippa sekä Maria kihlattiin seuraavan isäpuolen Aimery de Lusignanin pojille Guylle, Jeanille ja Huguesille, joista vain Alixin kihlaus Huguesin kanssa toteutui avioliitoksi asti. Isäpuoli Aimeryn tyttäret olivat Sibylla ja Melisende, nuorin velipuoli Amalric kuoli jo nelivuotiaana.
Kuningatar

Marian äiti kuningatar Isabella I ja tämän neljäs puoliso Aimery de Lusignan kuolivat molemmat vuonna 1205. Jerusalemin paronit valitsivat Isabellan vanhimman tyttären 13-vuotiaan Marian kruununperijäksi. Aviomiehen etsintä aloitettiin vuonna 1208. Suunnitelma saada kuningatar avioitumaan Aragonian kuningas Pietari II:n kanssa epäonnistui. Akkon piispa Florent ja Kesarean herra Aymar de Lairon vierailivat Ranskan kuningas Filip II:n luona ja pyysivät häntä löytämään sopivan ehdokkaan.
Aimery de Lusignanin Kyproksen kruunu siirtyi Marian velipuoli Hugues I:lle. Ensimmäiset viisi vuotta sijaishallitsijana toimi enopuoli, Beirutin käskynhaltija Jean d'Ibelin, ja Maria kruunattiin vasta avioiduttuaan 3. lokakuuta 1210 Tyroksen katedraalissa.
Avioliitto

Filip II valitsi hänen puolisokseen yli 40-vuotiaan köyhän, ranskalaisen ritari Jean de Briennen (n. 1170–1237), joka oli Briennen kreivi Érard II:n, joka oli ollut mukana vuonna 1189 Akkon piirityksessä kolmannella ristiretkellä ja Agnès de Montfauconin neljästä pojasta nuorin. Hän oli kotoisin Champagnen maakunnasta. Jean harkitsi kuitenkin pitkään ja saapui pääkaupunki Akkoon vasta 13. syyskuuta 1210. Aiempi pääkaupunki Jerusalem oli joutunut muslimien hallintaan vuonna 1187. Jerusalemin latinalainen patriarkka Albert vihki Marian ja Jeanin Tyroksen katedraalissa 14. syyskuuta 1210.
Perintö

Maria kuoli vuonna 1212 tyttärensä Jolandan (Isabella II) synnytykseen. Tästä tuli hänen seuraajansa isänsä jälkeen. Vaikka Jean de Brienne oli ollut varovainen kuningas heidän avioliittonsa aikana, Marian kuolema asetti kyseenalaiseksi hänen tulevan roolinsa. Isabella peri Marian valtaistuimen ja Jean hallitsi sitä edelleen lapsensa puolesta. Marian suku sammui vuonna 1268, kun hänen pojanpoikansa Konradin kuoli, ja valtakunta siirtyi hänen sisarpuolensa Alixin jälkeläisille.
Käännös suomeksi
Union Institute & University

| Union Institute & University |
| --- | --- |
  
Perustettu:  1964
Rahoitus:  yksityinen
Opiskelijoita:  2 800 (2005)
Sijainti:  Cincinnati, Ohio  Yhdysvallat
Sivusto:  http://myunion.edu
Union Institute & University (UI&U) on yksityinen tutkimusyliopisto Yhdysvaltojen Ohion osavaltion Cincinnatissä. Sillä on kampukset myös Kalifornian Sacramentossa ja Floridan Miamissa.
Yliopisto juontaa juurensa vuonna 1964 perustettuun yhteistyöjärjestöön The Union for Research and Experimentation in Higher Education, lyhyemmin Union Institute, jonka perustivat Antioch College, Bard College, Goddard College, Chicago Teachers North, Monteith Masson, New College at Hofstra University, Sarah Lawrence College, Shimer College ja Stephens College. Se otti innoitustaan Britannian avoimesta yliopistosta, Oxbridge-huippuyliopistoista ja muista brittiläisen korkeakoulutuksen instituutioista etsiessään uusia tapoja saattaa ihmisiä korkeakoulutuksen piiriin. Union Institute toimi aluksi Antioch Collegen yhteydessä Ohion Yellow Springsissä, kunnes se vuonna 1977 siirtyi Cincinnatiin. 1900-luvun loppuvuosikymmeninä Union Institute perusti kampukset myös Kaliforniaan ja Floridaan. Vuosituhannen vaihteen jälkeen se osti Montpelierin ja Brattleboron kaupungeissa toimivan Vermont Collegen ja otti nykyisen nimensä Union Institute & University.
UI&U:n tunnettuja entisiä opiskelijoita ovat Jamaikan entinen pääministeri Portia Simpson-Miller ja Harman International Industries -yhtiön perustaja Sidney Harman.
Käännös suomeksi