Ellen Key
Elämä ja ajatukset

Keyn vanhemmat olivat valtiopäiväedustaja Emil Key (1822–1892) ja kreivitär Sofia Ottiliana Posse (1824–1884).
Vanhempien menetettyä varallisuutensa Key ansaitsi elantonsa opettajana ystävänsä yksityiskoulussa. Hänen oma koulutuksensa oli kotiopettajan ja muutaman vuoden koulunkäynnin perua. Ruotsissa ei yksityiskoulujen opettajilta kuitenkaan vaadittu muodollista koulutusta. Hän opetti myös yleissivistävässä Arbetar-instituutissa.
Key ei edustanut vakiintunutta feminististä ajattelua ja joutui siksi vastakkain feministien kanssa niin Ruotsissa kuin kansainvälisestikin. Hänen ajatuksensa oli että rakkaus oli yhteiskuntaa muovaava voima, ja hän katsoi, että ajan naisliike oli vaatimuksillaan tuhoamassa tämän naisellisen voiman.
Key kiersi Euroopassa pitämässä suosittuja puhetilaisuuksia, joissa häntä ihailtiin, mutta hänen näkemyksiinsä suhtauduttiin myös hyvin kriittisesti: hänen katsottiin tuhoavan perinteisiä arvoja ja olevan vaaraksi nuorisolle. Feministien mukaan hän yritti ujuttaa äitiyden ihanteen feminismin keskiöön.
Anna-Maria Tallgren kirjoittaa Tietosanakirjaan laatimassaan artikkelissa, että puhujana Key oli mukaansatempaava, ja kirjoissaankin hän on usein ennen kaikkea puhuja. Kirjallisuuspsykologisissa teoksissaan hän tähdentää esitettävissä henkilöissään usein jotakin erikoista, itseään lähellä olevaa puolta voidakseen sen kautta puhua omien aatteidensa puolesta. Ensimmäisen hänen elämäkertansa aiheena on Ernst Ahlgrenin elämäntyö (1889), muita ovat Sonja Kovalevski (1892), Anne-Charlotte Leffler (1893), Sveriges modernaste diktare (1897), tutkielmat Browningin puolisoista ja Goethestä (Människor 1899), Rahel Varnhagen (1908).
Tallgrenin mukaan Keyn maine perustuu ensisijaisesti kuitenkin naiskysymykseen, jota käsitellessään hän herätti voimakasta ihastusta ja yhtä voimakasta vastustusta ja suuttumusta. Hän oli radikaali individualisti, joka vaati henkilökohtaiselle vapaudelle täydet oikeudet, eli yksilöllistä siveyttä yleisen siveyden sijaan. Keyn mielestä naiskysymyksen esitaistelijat olivat jättäneet vaille huomiota naisen eroottisen vapautuksen ja taistelleet yksinomaan kansalaisoikeuksien puolesta. Key tähdentää, että naisen oikea kutsumus on äitiys, sillä luontaisten eroavaisuuksien vuoksi nainen ei voi kilpailla miesten kanssa eri työaloilla. Eroottinen kysymys onkin näin ollen Keylle naisasian keskeinen asia. Hän vaati naiselle täydellistä, velvollisuustunteen tukemaa vapautta. Ainoastaan molemminpuolinen rakkaus pyhittää miehen ja naisen suhteen. Se on siveellinen heti kun tämä tunne on olemassa, muuten se on siveetön. Avioeron saantia hän vaati siksi helpommaksi, joskin elämänkestävää, rakkauteen perustuvaa yksiavioisuutta hän kuitenkin piti ihanteena. Maailmankatsomuksensa Key esittää tärkeimmissä teoksissaan Missbrukad kvinnokraft (1891), Barnets århundrade I–II (1900), Kvinnofrägan (1909), Tankebilder I–II (1898), Lifslinjer I–III (1903-06).
Tallgren kirjoittaa, että Key oli kauneudenpalvoja: hän uneksi uudesta, kauniista ihmiskunnasta ja luotti järkähtämättömästi kehitykseen. Hän uskoi, että uudet sukupolvet voivat toteuttaa sen, mitä silloinen ei voinut. Mutta Keyn ihailijatkin joutuvat tunnustamaan hänen monet heikkoutensa, joihin hänen vastustajansa vetoavat: hänen todistelujärjestelmänsä ei ole tieteellisesti koulittu, hänen perustelunsa ja teoriansa ovat usein yksipuoliset. Hän rakastaa liiaksi paradokseja ja on, kuten useat lyyriset intoilijat, liian superlatiivinen voidakseen harkita ja ottaa lukuun äärimmäisiä johtopäätöksiä.