stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mantšun kieli

| Mantšu |
| --- | --- |
 Kaksikielinen kyltti kiinaksi ja mantšuksi
Oma nimi:  manju gisun, ᠮᠠᠨᠵᡠ ᡤᡳᠰᡠᠨ
Tiedot
Alue:  Mantšuria ja Kiina
Puhujia:  alle 100 (äidinkielenä)
Sija:  uhanalainen
Kirjaimisto:  Mantšun kirjaimisto
Kielitieteellinen luokitus
Kieliryhmä:  Tunguusikielet
Kielikoodit
ISO 639-2:  mnc
ISO 639-3:  mnc
 Ohje 
Mantšu (ᠮᠠᠨᠵᡠ ᡤᡳᠰᡠᠨ, manju gisun) on pääasiassa Mantšuriassa ja Kiinassa asuvien mantšujen puhuma kieli. Se on uhanalainen, sillä noin kymmenestä miljoonasta mantšusta lähes kaikki puhuvat nykyisin äidinkielenään kiinaa, ja mantšun puhujia on nykyisin 20. Mantšu kuuluu tunguusikieliin. Se on agglutinoiva kieli (samoin kuin suomi) ja siinä esiintyy jonkin verran vokaaliharmoniaa (kuten suomessakin). Paikoitellen Pohjois-Kiinassa 1100-luvulla puhuttu džurtšenin kieli on ilmeisesti mantšun kielen varhainen muoto.
Historia

Mantšu on tunguusikielenä harvinainen siitä, että sillä on kirjallista historiaa. Sillä on oma kirjoitusjärjestelmänsä, joka pohjautuu mongolin kirjoitusjärjestelmään. Mantšua kirjoitetaan mongolin tavoin ylhäältä alas ja vasemmalta oikealle. Koska tällä tavalla kirjoitettuja kieliä on maailmassa kovin vähän, on mantšun kirjoittaminen tietokoneella likimain mahdotonta vaikka kirjaimet sisältyvätkin Unicode-standardiin.lähde?
Teoksen "Mantšujen todelliset asia­kirjat" (mantšuksi manju-i yargiyan kooli, kiin.: 滿洲實錄) mukaan mantšujohtaja Nurhaci päätti muuttaa mongolin kirjaimiston mantšuille sopivaksi vuonna 1599. Hän arvosteli sitä, että lukutaidottomat kiinalaiset tai mongolit saattoivat ymmärtää omaa kieltään kun sitä luettiin ääneen, mutta mantšuilla näin ei ollut, sillä mongolikirjurit kirjoittivat heidän dokumenttinsa. Hän jätti huomiotta neuvonantajiensa Erdenin ja G’again vastalauseet, ja hänen ansiokseen lasketaan mongolin kirjoituksen mukauttaminen mantšun kieltä varten. Syntynyt kirjoitusjärjestelmä tunnetaan nimellä tongki fuka aku hergen ("kirjoitus ilman pisteitä ja palloja"). Vuonna 1632 Dahai lisäsi kirjoitukseen diakriittisiä merkkejä selventääkseen alkuperäisen mongolin kirjoituksen moniselitteisyyttä. Esimerkiksi sanan alussa esiintyvä k ei saa diakriittisiä merkkejä, g merkitään pisteellä ja h ympyrällä, joten ne ovat erotettavissa toisistaan. Tämän muutoksen kautta syntyi normaalikirjoitus, joka tunnetaan nimellä "tongki fuka sindaha hergen" ("kirjoitus pisteiden ja pallojen kera"). Tämän ansiosta mantšun aakkosto on melko yksiselitteinen.lähde?
Historia > Puhujamäärän lasku

Historiallisesti monet eurooppalaiset tutustuivat mantšun kieleen ennen kuin tutustuivat kiinaan. Mantšu oli Qing-dynastian alkuaikoina keisarillisen hallinnon pääasiallinen kieli, mutta 1800-luvulla sitä ei enää osattu sujuvasti edes hovissa. Mantšuriastakin kieli oli jo hyvää vauhtia häviämässä. Tästäkin huolimatta kaikki keisarilliset dokumentit Qing-dynastian loppuun saakka (1911) kirjoitettiin sekä kiinaksi että mantšuksi. Kun japanilaiset vuonna 1932 miehittivät Mantšuriaan ja perustivat sinne nimellisesti itsenäisen Mantšukuon valtion, mantšun kieli otettiin siellä jälleen viralliseksi kieleksi, mutta puhekielenä se ei enää elpynyt. Nykyisin kirjoitettua mantšua näkee Qing-dynastian aikaisessa arkkitehtuurissa kuten Kielletyssä kaupungissa, jonka historialliset merkinnät on kirjoitettu sekä mantšuksi että kiinaksi, ja mantšunkieliset kirjoitukset ovat tärkeitä Qing-dynastian aikaisen Kiinan tutkimisessa.
Nykyisin Mantšuriana tunnetulla alueella juuri kukaan ei puhu mantšua, vaan alue on täysin kiinalaistunut. Itse asiassa suurin osa kielen nykyisistä puhujista ovat xibet, jotka asuvat Ili-laaksossa Sinkiangissa, jonne heidät siirsi keisari Qianlong vuonna 1764. Nykyinen xiben kieli on varsin samanlaista kuin mantšu, joskin kirjoituksessa ja ääntämyksessä on pieniä eroja. Xibet eivät kuitenkaan pidä itseään mantšuina.
Fonologia > Konsonantit

|  |  | Bilabiaali | Labiaali | Dentaali | Alveolaari | Palataali | Velaari | Uvulaari |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nasaali | Nasaali | m |  | n |  |  | ŋ |  |
| Klusiili | Tavallinen | p |  | t |  | tʃ | k ~ g |  |
| Klusiili | Asp. | pʰ |  | tʰ |  | tʃʰ | kʰ ~ qʰ | kʰ ~ qʰ |
| Frikatiivi | Frikatiivi |  | f |  | s |  | x ~  χ | x ~  χ |
| Approksimantti | Approksimantti |  |  |  |  | j |  |  |
| Tremulantti | Tremulantti |  |  | r | r |  |  |  |
| Lateraali | Lateraali |  | l | l |  |  | w |  |
Lähde:
Fonologia > Vokaalit

|  | Etinen | Keskinen | Takainen |
| --- | --- | --- | --- |
| Suppea | i | y  |  | u |
| Puolisuppea |  |  | ʊ |
| Keskivokaali | e |  | ɤ | o |
| Puoliavoin |  |  | ɔ |
| Avoin | a |  |  |
Lähde:
Kielioppi

Mantšu on agglutinoiva kieli, jonka perussanajärjestys on subjekti-objekti-verbi (SOV).
Verbit eivät taivu persoonan tai luvun mukaan samoin kuin kiinassa.
Kielioppi > Mantšun substantiivit

Substantiiveilla mantšussa on useita sijamuotoja, jotka voi päätellä niiden päätteistä:
nominatiivi merkitsee lauseen subjektia ja on tunnusmerkitön (ei päätettä)
akkusatiivia käytetään lauseen suorasta objektista, sen tunnusmerkkinen pääte on -be
genetiivillä merkitään omistusta ja tapaa jolla jokin saavutetaan. Sen tunnusmerkkinen pääte on -i tai partikkeli ni.
datiivi/lokatiivi osoittaa sijaintia, aikaa, paikkaa tai epäsuoraa objektia. Tunnusmerkkinen pääte on -de
ablatiivilla merkitään toiminnan alkua tai sitä käytetään vertailuissa. Tunnusmerkkinen pääte on -ci
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mantšun aakkosto
Tunguusikielet
džurtšen
eveni
evenki
mantšu
nanai
negidaali
orokki
orotši
orotšon
udehe
ultša
xibe
Köyhät ritarit

Köyhät ritarit.
Köyhät ritarit (myös köyhä ritari tai leipävanukas, ruots. fattiga riddare, ransk. pain perdu) on jälkiruoka, joka valmistetaan paistamalla maidossa liotettuja vehnäleivän, esimerkiksi ranskanleivän viipaleita. Vehnäleivän sijaan käytetään myös kuivahtanutta pullaa. Maidon joukkoon voidaan sekoittaa myös muna ja niin haluttaessa hiukan sokeria sekä vehnäjauhoja. Viipaleet kastetaan molemmin puolin maitoseokseen ennen uunissa tai pannulla rasvassa paistamista.
Tavallisesti köyhät ritarit syödään lämpiminä hillon ja kermavaahdon kera.
Historia

Jaakko Raholan mukaan Köyhät ritarit (The Poor Knights) oli muun muassa Edvard III:n vuonna 1349 perustama veljeskunta, johon kuuluivat Windsorin linnan asunnoissa asuvat, eläkkeellä olevat sotilaat. Demokratian tulon myötä Euroopan aateliset menettivät valtansa ja rahansa. He halusivat silti säilyttää entisen elämäntapansa ja syödä jälkiruokaa, vaikka siihen ei olisi ollutkaan varaa. Edullinen jälkiruoka oli paistettu kuivahtanut leipä. Keski-aikaisessa ohjeessa mausteena on käytetty madeiraa tai sherryä, kanelia ja sitruunankuorta, jotka kaikki olivat tuolloin kalliita mausteita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Köyhät ritarit Wikimedia Commonsissa
Georges de La Tour

La diseuse de bonne aventure (”Ennustajaeukko”), n. 1630.
Georges de La Tour (1593 Vic-sur-Seille – 30. tammikuuta 1652 Lunéville) oli ranskalainen barokkiajan taidemaalari, joka tunnetaan laatukuvistaan ja uskonnollisista aiheistaan. Hän kuului Caravaggion seuraajiin ja käytti varsinkin myöhäistuotannossaan samankaltaista dramaattista valon ja varjon kontrastia eli chiaroscuroa. Vain muutamia La Tourin maalauksia on säilynyt.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Georges de La Tour Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  Prado  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
La dolce vita (kappale)

| La dolce vita> Kappaleen tiedot |
| --- | --- |
Esittäjä(t):  Anneli Saaristo
Kesto:  2:47
Tyylilaji:  iskelmä
Säveltäjä(t):  Matti Puurtinen
Sanoittaja(t):  Turkka Mali
Euroviisutiedot
Vuosi:  1989
Maa:  Suomi
Kieli:  Suomi
Sijoitus:  7.
Pisteet:  76 pistettä
Muuta:  Kapellimestarina Ossi Runne viimeisen kerran
La dolce vita on Anneli Saariston esittämä musiikkikappale, joka edusti Suomea Eurovision vuoden 1989 laulukilpailussa Sveitsin Lausannessa. Sen sävelsi Matti Puurtinen ja sanoitti Turkka Mali. Saariston taustalaulajina esiintyivät Anita Pajunen ja Jokke Seppälä ja espanjalaistyylisiä flamenco-kitaroita soittivat Antero Jakoila ja Bert Karlsson. Ossi Runne oli Suomen kapellimestarina 22:sen ja viimeisen kerran.
Laulu saavutti 76 pisteellään seitsemännen sijan, mitä pidettiin kaikkien aikojen parhaana suomenkielisen euroviisun sijoituksena kilpailijamaiden määrään suhteutettuna.
Vuoden 2000 karsintojen aikaan Yleisradion järjestämässä Kaikkien aikojen euroviisu -äänestyksessä ”La dolce vita” vei voiton.
Aiheesta muualla

La dolce vita Suomen Eurovisiokarsinnassa 1989, Ylen Elävä Arkisto
Suomen euroviisuedustuskappaleet
| --- | --- |
1960–luku:   Valoa ikkunassa  Tipi-tii  Muistojeni laulu  Laiskotellen  Aurinko laskee länteen  Playboy  Varjoon – suojaan  Kun kello käy  Kuin silloin ennen 
1970–luku:   1970  Tie uuteen päivään  Muistathan  Tom tom tom  Älä mene pois  Viulu-ukko  Pump pump  Lapponia  Anna rakkaudelle tilaisuus  Katson sineen taivaan 
1980–luku:   Huilumies  Reggae OK  Nuku pommiin  Fantasiaa  Hengaillaan  Eläköön elämä  Päivä kahden ihmisen  Sata salamaa  Nauravat silmät muistetaan  La dolce vita 
1990–luku:   Fri?  Hullu yö  Yamma Yamma  Tule luo  Bye Bye Baby  1995  Niin kaunis on taivas  1997  Aava  1999 
2000–luku:   A Little Bit  2001  Addicted to You  2003  Takes 2 to Tango  Why?  Hard Rock Hallelujah  Leave Me Alone  Missä miehet ratsastaa  Lose Control 
2010–luku:   Työlki ellää  Da Da Dam  När jag blundar  Marry Me  Something Better  Aina mun pitää  Sing It Away  Blackbird  Monsters  Look Away 
2020–luku:   Looking Back  Dark Side  Jezebel  Cha cha cha  No Rules 
Yliviivattu vuosiluku tarkoittaa, että Suomi ei osallistunut kilpailuun kyseisenä vuonna.
La Tènen kulttuuri

La Tènen kulttuurin alkuperäinen alue (keltainen) ja kelttiläisten väestöjen levintä laajimmillaan (punaruskea)
Brittiläinen La Tènen kulttuuria edustavan pronssipeilin kääntöpuoli ajanlaskun alun tienoilta
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
La Tènen kulttuuri oli Euroopassa noin vuosina 500 eaa. – 50 eaa. vaikuttanut rautakautinen kulttuuri, jolla lienee ollut vahva yhteys kelttiläistä kieltä puhuneisiin väestöihin. Kaikki La Tènen piirissä eläneet ihmiset eivät kuitenkaan ehkä olleet kelttejä, eivätkä kaikki keltit kuuluneet La Tènen kulttuurin alueeseen.
La Tènen kulttuuria edelsi Hallstattin kulttuuri, joka alkoi muuttua La Tènen kulttuuriksi vuoden 500 eaa. jälkeen. La Tènen ydinalue kattoi 400-luvulla eaa. Itä-Ranskan, Etelä-Saksan, Itävallan ja Sveitsin, mistä se levisi muualle Eurooppaan kuten Britteinsaarille, Pojoen laaksoon ja Keski-Turkkiin. La Tènen keltit hyökkäilivät Välimeren alueen korkeakulttuurien kimppuun ryöstäen Rooman 390 eaa. ja kreikkalaisen Delfoin 279 eaa. Iberian niemimaan keltiberit eivät kuitenkaan edustaneet La Tènen kulttuuria kuten muut mannerkelttiläiset kansat. Heidän kelttiläinen kielensäkin katosi jo varhain roomalaisvalloituksen myötä ensimmäisellä vuosisadalla eaa.
La Tènen kulttuuri on saanut nimensä Sveitsissä Neuchâtelinjärven pohjoispäässä nykyisen La Tènen kunnan alueella vuonna 1857 tehtyjen löytöjen perusteella. Arkeologi Hans Hildebrand esitti 1872, että löydöt olivat peräisin esiroomalaiselta aikakaudelta ja myöhemmältä ajalta kuin aiemmin löydetty Hallstattin kulttuuri. Alueelta löydettiin vuoteen 1917 jatkuneissa kaivauksissa kaikkiaan 166 miekkaa, 269 keihäänkärkeä, 29 kilpeä, 382 solkea sekä monenlaisia muita esineitä ja työkaluja.
La Tènen kulttuuria edeltänyt Hallstattin taide koostui yksinkertaisista geometrisista kuvioista kuten suorista ja sahalaitaisista raidoista ja ympyröistä. Ihmishahmot olivat hyvin karkein reunaviivoin kuvattuja. La Tène -kulttuurin taide oli hienostuneempaa, ja muilta kansoilta saaduista vaikutteista kehitettiin omaleimaista tyyliä. Kuviot muuttuivat monipuolisemmiksi, ja etenkin kaarevia muotoja suosittiin. Ihmis- ja eläinkasvoja keltit kaiversivat etenkin viinikannujen kahvoihin.
Museoita

La Tènen kulttuuria esitellään muun muassa La Tènen lähellä Hauterivessä sijaitsevassa Neuchâtelin kantonin arkeologisessa museossa, Latèniumissa.
Mari (nimi)

| Mari |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  2. heinäkuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  26. tammikuuta, 25. maaliskuuta, 1. huhtikuuta, 15. elokuuta, 8. syyskuuta
Muunnelmia:  Marj
Vastineita eri kielissä:  Mary, Marie
Nimen alkuperä:  Maria
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mari on vanha, mutta nykyäänkin suosittu naisen etunimi, joka on käytössä varsinkin Suomessa ja Virossa. Se on lyhentymä Mariasta, joka ilmeisesti tarkoittaa 'toivottua lasta'lähde?. Marin kutsumaniminä on käytetty muun muassa Massaa, Martsaa, Maikkia ja Marsaa.  Suomessa nimi Mari on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 26 102 naiselle ja ainakin kahdelle miehelle.
Kuvitteellisia Mareja

Mari, henkilö Kasevan samannimisessä kappaleessa
Mari Jiwe McCabe, Vixen, DC Comicsin sarjakuvahahmo, afroamerikkalainen supersankari
Mari, RPG pelistä Omori
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mari (nimi) Wikimedia Commonsissa
Köynnöstimali

| Köynnöstimali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttutimalit Pellorneidae
Suku::  Oliivitimalit Malacocincla
Laji::  sepiaria
Kaksiosainen nimi
 Malacocincla sepiaria  (Horsfield, 1821) 
Alalajit
 M. s. barussana  M. s. harterti  M. s. rufiventris  M. s. sepiaria  M. s. tardinata 
Katso myös
   Köynnöstimali Wikispeciesissä   Köynnöstimali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Köynnöstimali (Malacocincla sepiaria) on kerttutimaleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Kaakkois-Aasiasta.
Koko ja ulkonäkö

Köynnöstimali voi kasvaa 14–15 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Köynnöstimalin pää on väriltään harmaa. Selkä, siivet ja pyrstö ovat ruskeat. Lajin rinta ja vatsa ovat valkoiset ja kyljet kellertävän ruskeat. Linnun nokka on paksuhko ja väriltään harmaa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Köynnöstimalia tavataan Thaimaasta ja Malesiasta sekä Jaavan, Sumatran, Balin ja Borneon saarilta. Lajin elinympäristöä ovat kosteiden metsien keski- ja pohjakerrokset usein virtaavan veden läheisyydessä. Köynnöstimali liikkuu tyypillisesti yksin tai pareittain. Sen ravintoa ovat hyönteiset ja muut pienet selkärangattomat eläimet.
Marion (Kypros)

| Marion> Μάριον.Sijainti |
| --- | --- |
 Marion
Koordinaatit:  35°02′29″N, 32°26′01″E
Valtio:  Kypros
Paikkakunta:  Póli Chrysochoús, Páfos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 800-luku–312 eaa. n. 270 eaa.–
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kypros
Aiheesta muualla
  Marion Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Marion (m.kreik. Μάριον), myöhemmin Arsinoe (Ἀρσινόη, Arsinoē), oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kyproksen saarella. Se sijaitsi nykyisen Pólin kylän (myös Pólis) paikalla.
Maantiede

Marion sijaitsi Kyproksen luoteisrannikolla lähellä Akamaksen niemeä, suunnilleen Pafoksen ja Soloin puolessa välissä. Se oli rakennettu hieman sisämaahan kahdelle kukkulatasanteelle, joista toinen oli idempi ja sijaitsi heti nykyisen Pólin kylän koillispuolella, ja toinen lännempi ja sijaitsi nykyisen kylän pohjoispuolella. Marionin satama sijaitsi rannikolla noin neljä kilometriä länteen nykyisen Latsín kylän paikalla. Marionin kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen suurikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu yli 500 neliökilometriä.
Historia

Marion oli yksi Kyproksen vanhoista kuningaskunnista. Se on arkeologisten löytöjen perusteella perustettu geometrisen kauden alussa. Varhaisin asutus sijaitsi kaupungin itäkukkulalla. Myöhemmin kaupunki levisi länsikukkulan alueelle. Egyptiläisissä lähteissä kaupunki saattaa esiintyä nimimuodossa Aimar.
Marionin varhaisesta historiasta tiedetään vain vähän. Se menestyi läheisten kuparikaivosten sekä Ateenan kanssa käymänsä kaupan ansiosta. Kaupunki liittyi Joonian kapinaan Persian valtaa vastaan vuosina 499–498 eaa., ja persialaiset valtasivat sen takaisin. Vuonna 449 eaa. ateenalaiset vapauttivat kaupungin Persian vallasta Kimonin johdolla. Kaupungin kansalaisista käytettiin etnonyymiä Marieus (Μαριεύς).
Marion löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. ja pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien. Muutamien kaupungin kuninkaiden nimet tunnetaan rahojen perusteella. 400-luvun eaa. ensimmäisellä puoliskolla Marionin kuninkaana toimi Sasmaos Doksandroksen poika, noin 449 eaa. Stasioikos I, 400-luvun eaa. lopulla Timokharis ja noin 330–312 eaa. Stasioikos II, joka oli kaupungin viimeinen kuningas. Tämä asettui Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen Antigonoksen puolelle Ptolemaiosta vastaan. Vuonna 312 eaa. Ptolemaios tuhosi kaupungin ja siirrätti sen asukkaat Pafokseen (todennäköisesti samaan aikaan perustettuun Nea Pafokseen).
Ptolemaios II perusti Marionin paikalle Arsinoen kaupungin noin vuonna 270 eaa. Ptolemaios nimesi sen sisarensa ja vaimonsa Arsinoen mukaan. Uusi kaupunki kukoisti hellenistisen ja roomalaisen kauden ajan. Varhaiskristillisellä kaudella se toimi piispanistuimena. Kaupungin asukkaista käytettiin etnonyymejä Arsinoïtēs (Ἀρσινοΐτης) ja Arsinoeus (Ἀρσινοεύς). Tätä Arsinoen kaupunkia ei tule sekoittaa Kyproksen muihin Arsinoe-nimisiin kaupunkeihin.
Kaupungin alueella on suoritettu arkeologisia tutkimuksia vuosina 1929 ja 1960, mutta vain vähän kaivauksia.
Rakennukset ja löydökset

Marionin kaupunki on ollut ympäröity muurein. Kaupungin raunioalueet ovat pääosin nykyisen kylän tai viljelysten peittämiä. Piirtokirjoitusten perusteella Marionissa oli Zeukselle ja Afroditelle omistettu pyhäkkö, Strabonin mukaan Zeukselle pyhitetty lehto. Marionin satamasta on säilynyt aallonmurtajan jäänteitä.
Marionin merkittävimmät arkeologiset löydöt ovat hautoja ja hautaesineitä. Itäkukkulan läheltä on löydetty hautoja geometriselta ja arkaaiselta kaudelta, ja länsikukkulan läheltä hautoja klassiselta ja hellenistiseltä kaudelta. Haudoista on löydetty muun muassa attikalaista keramiikkaa sekä kultakoruja. Merkittävimpiin veistoslöytöihin lukeutuu marmorinen niin kutsuttu Marionin kuros, joka on British Museumissa. Hautalöytöihin lukeutuu myös niin kutsuttua kyproslaista kirjoitusta käyttäviä piirtokirjoituksia 500–300-luvuilta eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marion Wikimedia Commonsissa
Hautaveistos.
Haudoista löydettyjä terrakottapatsaita.
Pasi Laaksonen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 15. elokuuta 1972 (ikä 52)
Syntymäpaikka: Jyväskylä, Suomi
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 191 cm
Junioriseurat
: JyP-77
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1991–1992 | JyP-77 | 23 | (0) |
| 1993–1997 | JJK | 131 | (0) |
| 1998 | PK-35 | 23 | (0) |
| 1999–2001 | Jokerit | 85 | (0) |
| 2002 | HJK | 2 | (0) |
| 2002 | → Viikingit (laina) | 5 | (0) |
| 2003 | Jokerit | 25 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 294 | (0) |
Maajoukkue
| 1999–2001 | Suomi | 5 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Pasi Laaksonen (s. 15. elokuuta 1972 Jyväskylä) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Maalivahtina pelannut Laaksonen nousi jyväskyläläisen JyP-77:n edustusjoukkueeseen 1992. Hän pelasi JyP:ssa ja sen seuraajassa Jyväskylän Jalkapalloklubissa vuoteen 1997 asti 1.–3. divisioonissa. Laaksonen siirtyi Veikkausliigaan PK-35:een kaudeksi 1998, jonka päätteeksi hän voitti SM-pronssia ja hänet valittiin vuoden liigatulokkaaksi. Hän pelasi FC Jokereiksi nimensä vaihtaneessa seurassa neljä kautta ja voitti vielä Suomen Cupin 1999 sekä SM-hopeaa 2000. Laaksonen valittiin Jokereissa myös vuoden liigamaalivahdiksi 1999. Kaudeksi 2002 Laaksonen siirtyi Helsingin Jalkapalloklubiin, jossa hän voitti Suomen mestaruuden, mutta pelasi kauden aikana vain kaksi ottelua. Laaksonen palasi vielä yhdeksi kaudeksi Jokereihin ennen lopettamistaan. Kaikkiaan Laaksonen pelasi kuuden pääsarjakauden aikana 135 ottelua.
Laaksonen pelasi maajoukkueessa vuosina 1999–2001 yhteensä viisi maaottelua.
Laakala

Laakalan kunta Lomonosovin piirin kartalla.
Laakala (ven. Ла́голово, Lagolovo) on kylä ja maalaiskunta Leningradin alueen Lomonosovin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Tallinnaan johtavan M11-valtatien varrella 21 kilometriä Pietarista lounaaseen. Vuonna 2002 Laakalan kylässä oli 3600 asukasta. Vuonna 2010 koko kunnassa oli saman verran asukkaita.
Laakalan kuntaan kuuluvat keskuskylän lisäksi Kokatsun (ven. Михайловка, Mihailovka) ja Metsolan (Мухоловка, Muholovka) kylät. Ennen toista maailmansotaa Laakalassa asui inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Tuutarin seurakuntaan. Muut kaksi kylää olivat venäläisten asuttamia.
Kunnan tärkein yritys on Laakalan suurkanala. Muita tuotantolaitoksia ovat lihanjalostamo sekä lasten leikkikenttiä ja huonekaluja valmistavat yritykset.
Aiheesta muualla

Laakalan kunnan sivusto (venäjäksi)
Laakalan kunta Lomonosovin piirin sivustolla (venäjäksi)
Leo Laakso

Leo Laakso ilmalennossa 1940-luvulla.
finna.fi
Leo Unto Edvard Laakso (21. elokuuta 1918 Heinola – 4. huhtikuuta 2002 Helsinki) oli 1940-luvulla kilpaillut mäkihyppääjä.
Laakso saavutti mäkihypyn hopeaa Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 1941, jotka myöhemmin julistettiin epävirallisiksi. Sankt Moritzin 1948 talviolympialaisten mäkikilpailussa hän sijoittui kuudenneksi.
"Lepa" Laakso edusti Lahden Hiihtoseuraa ja voitti mäkihypyn Suomen mestaruuden vuosina 1943 ja 1945. Hän voitti Puijon kisojen mäkikilpailun ensimmäisenä ei-kuopiolaisena vuonna 1937. Salpausselän Kisoissa hän voitti viidesti ja sai Salpausselkä-mitalin numero 13.
Ennen mäkihyppyuraa Laakson urheilulajeihin kuuluivat rintauinti ja vesipallo, joissa hän edusti Lahden Uimaseuraa. Hän kiinnostui myös lentämisestä, ja jatkosodassa hän toimi taistelulentäjänä.
Laakso kirjoitti ylioppilaaksi 1950-luvulla ja opiskeli teologiaa. Työuransa hän teki työvoimahallinnossa, ja hän jäi osastonjohtajana eläkkeelle 1981.
Aiheesta muualla

Mäkihypyn olympiatulokset 1948–1960
Tuula Laaksalo

| Tuula Laaksalo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1953 (ikä 71) Rovaniemi
Kansalaisuus:   Suomi
Yleisurheilija
Laji:  keihäänheitto
Seura:  Virtain Urheilijat
Voitot:  3x Suomen mestaruus (1982, 1984, 1988)
Palkintosijat:  3x SM 1. 3x SM 2. 3x SM 3.
Tuula Kaarina Laaksalo (o.s. Hyytiäinen, s. 21. huhtikuuta 1953 Rovaniemi) on suomalainen keihäänheittäjä. Laaksalo voitti keihäänheiton Suomen mestaruuden kolme kertaa ja sijoittui neljänneksi kesäolympialaisissa 1984. Hänen ennätystuloksensa on 67,40 m vuodelta 1983. Seuratasolla hän edusti Virtain Urheilijoita.
Laaksalo edusti Suomea kahdesti olympialaisissa. Vuoden 1984 Los Angelesin kisojen lisäksi hän oli mukana Soulissa 1988 mutta karsiutui loppukilpailusta sijoituttuaan karsinnassa 13:nneksi. MM-kilpailuissa hän sijoittui kuudenneksi Helsingissä 1983 ja oli karsinnan 20:s Roomassa 1987. EM-kilpailuissa hän sijoittui 12:nneksi Ateenassa 1982 ja oli karsinnan 15:s Stuttgartissa 1986.
Aktiiviuransa jälkeen Laaksalo toimi 1989–1992 Urheiluliiton hallituksessa.
Saavutukset

4. sija kesäolympialaisissa 1984
6. sija yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa 1983
12. sija yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1982
Suomen mestari: 1982, 1984, 1988
SM-hopea: 1983, 1985, 1987
SM-pronssi: 1980, 1981, 1986