stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mariana Mazzucato
Elämä

Vuodesta 2007 alkaen Mazzucato on ollut Innovaation ja julkisen arvon professori University College Londonissa (UCL). Mazzucato on työskennellyt vuodesta 2011 innovaatioiden taloustieteen RM Phillips professuurissa Sussexin yliopiston tiede-, teknologia- ja innovaatiopolitiikkaan keskittyvässä SPRU-tutkimuskeskuksessa (Science Policy Research Unit).
Tutkimus

Mazzucato julkaisi paljon kansainvälistä huomiota saaneen teoksen "The Entrepreneurial State: debunking public vs. private sector myths" (suom. Yrittäjähenkinen valtio. Julkisen ja yksityisen sektorin myytit ja niiden murtaminen) vuonna 2013. Kirjassaan hän pyrki osoittamaan, kuinka sellaiset Piilaakson ylistetyt teknologiset keksinnöt kuten vaikka Googlen hakukonealgoritmi tai iPhone, eivät ole syntyneet vapaiden markkinoiden ansiosta, vaan ne pohjautuivat valtaosin julkisin varoin kehitettyyn tutkimukseen ja tekniikkaan. Esimerkiksi Steve Jobsin ansio oli lähinnä julkisen puolen kehitystyön tuotteistaminen ja myytin luominen. Toinen kirjan havainto oli se, että suuryritykset mieluummin jakavat voittonsa omistajilleen kuin satsaavat tuotekehitykseen.
Seuraavassa kirjassaan vuonna 2018 "The Value of Everything: Making and Taking in the Global Economy" (suom. Arvo. Globaalin talouden luojat ja välistävetäjät) Mazzucato jatkaa julkisen sektorin tuottaman arvon puolustamista. Hän käy läpi taloustieteen historiassa esiintyneitä käsityksiä arvoa tuottavasta ja tuottamattomasta toiminnasta ja "vuokrasta" eli ansiottomista tuotoista aina fysiokraateista uusklassiseen teoriaan ja nykyaikaiseen kansantalouden tilinpitoon. Hän esittää, että esimerksi nykyaikaisella rahoitussektorilla ja innovaatiotoiminnassa tuotot eivät aina perustu arvon tuottamiseen vaan pikemminkin sen kuppaamiseen. Uusklassisen teorian valossa tätä on vaikea nähdä ja siksi Mazzucato esittääkin uutta arvoteoreettista keskustelua. Samalla hän esittää, että julkisella sektorilla tehty työ kaipaa sen arvonpalautuksen.
Vuonna 2021 Mazzucato julkaisi kirjan Mission Economy: A Moonshot Guide to Changing Capitalism, jonka mukaan kapitalismi on jumissa eikä pysty ratkaisemaan ongelmia, kuten sairauksia, epätasa-arvoa ja ympäristökriisiä. Mazzucaton mielestä pitää ottaa oppia kuulento-ohjelmista, jotka hänen mielestään menestyksekkäästi koordinoivat valtavan mittakaavan julkisen ja yksityisen sektorin toimintaa. Mazzucaton mukaan hallituksen rooli taloudessa pitää miettiä uudelleen ja löytää julkinen tarkoitus. Kirjassa luetellaan kunnianhimoisia tavoitteita, kuten liikkuvuuden tulevaisuus, köyhyyden, syövän, dementian ja ilmastonmuutoksen kukistaminen ja valtamerten puhdistaminen. Mazzucaton mukaan hallitukset voisivat ratkaista nämä ongelmat Apollo-ohjelman tavoin. Tarvitaan "ratkaisukeskeinen talous", jota ajavat ja koordinoivat vahvemmat hallitukset puuttuen jokaiseen innovaatioprosessin askeleeseen.
Mazzucato ja Suomi

Mazzucato  luennoi Helsingin yliopistolla vuonna 2016 Sitran, Tekesin ja Kalevi Sorsa -säätiön seminaarissa otsikolla ”The Entrepreneurial State – a new framework for innovation policy”.
Kalevi Sorsa -säätiön tutkimuspäällikkö Antti Alaja julkaisi Mazzucaton kirjasta Entrepreneurial State raportin vuonna 2016 nimellä Yrittäjähenkinen valtio – Uusi avaus innovaatiopolitiikkaan.
Mazzucato kävi tammikuussa 2021 kertomassa näkemyksensä Sanna Marinin johtamalle talousneuvostolle siitä miten Suomen ja muiden maiden pitäisi toimia koronaviruksen jälkeisessä talouden jälleenrakentamisessa. Marinin mukaan Mazzucaton viesti oli se, että yhteiskunnat eivät tule pärjäämään tästä eteenpäin ”kiristämällä vyötä”. Sen sijaan on keskityttävä tavoitehakuisesti tuottavuuden parantamiseen eli investoitava osaamiseen ja hyvinvointiin.
Sanna Marin toimii Mazzucaton johtaman "WHO Council on the Economics of Health For All" suojelijana.
Kritiikkiä

Oxfordin ja LSE:n taloustieteen professori John Kay kirjoitti, että Mazzucaton kannattama keskusjohtoinen "missiotalous" voi joskus toimia, kun tavoite on spesifi ja rajoitettu ja olosuhteet ovat sopivat eikä budjettien ylityksistä piitata, mutta jo Apollon ohjelman mukaan muotoiltu Richard Nixonin "sota syöpää vastaan" epäonnistui samoin kuin lukuisat muut esimerkit. Kiinassa Maon suuri harppaus oli historian pahimpia talousepäonnistumisia ja ainakin 30 miljoonaa ihmistä kuoli, mutta Deng Xiaopingin käännös kohti kapitalismia oli menestys. Kayn mukaan poliittinen ohjaus johtaa suuruudenhulluihin hankkeisiin, rehellisen palautteen puutteeseen, epäilevien äänten vaientamiseen ja yritykseen voittaa käytännön ongelmat voimalla. 1960-luvun "suuri harppaus ihmiskunnalle" ei ollut Neil Armstrongin kuuaskel vaan informaatioteknologian kehitys, jossa keskusjohtoisuuden ja keskitetyn visioinnin poissaolo oli poikkeuksellisen vahvaa. Monen muun Mazzucaton esimerkin tavoin se olikin pluralistista ja kilpailullista vähittäistä innovointia, jossa yhä uudet yritykset syrjäyttävät tilapäiset voittajat. DEC, WordPerfect, Netscape ja BlackBerry ovat hävinneet. Applekin oli useasti kuolla. IBM:n luoma teollisuus pyyhki IBM:n pois. Onneksi kehitys on ollut Steve Jobsin, Travis Kalanickin and Elon Muskin käsissä eikä kauppaministeriön, Kay toteaa.
Kirjat

Mazzucato, Mariana & Collington, Rosie: Big Con: How the Consulting Industry Weakens Our Businesses, Infantilizes Our Governments and Warps Our Economies. Penguin Books, 2023. ISBN 9780241573082
Mission Economy: A Moonshot Guide to Changing Capitalism . Allen Lane, 2021. ISBN 9780241419731
suom. Missiotalous – Opas kapitalismin muuttamiseen kuuhankkeilla. Suomentanut Juha Pietiläinen. Terra Cognita, 2022. ISBN 978-952-7367-17-9.
The Value of Everything: Making and Taking in the Global Economy . London: Allen Lane / Penguin, 2018. ISBN 978-0-241-18881-1
suom. Arvo. Globaalin talouden luojat ja välistävetäjät.  Suomentanut Juha Pietiläinen. Terra Cognita, 2019.  ISBN 978-952-5697-96-4
The Entrepreneurial State – Debunking Public vs. Private Sector Myths . London: Anthem Press, 2013. ISBN 9780857282521
suom. Yrittäjähenkinen valtio. Julkisen ja yksityisen sektorin myytit ja niiden murtaminen.  Suomentanut Juha Pietiläinen. Terra Cognita.  ISBN 978-952-7367-06-3
Aiheesta muualla

Mazzucaton henkilökohtainen verkkosivu
Mazzucaton kotisivu Sussexin yliopiston verkossa. Web Archive 2016.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  Scopus 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Suomen muistomerkit

Suomen muistomerkit -kirjasarjan IX-osan (Uusimaa) kansikuva. Kansikuvassa on Nurmijärvellä sijaitseva Aleksis Kiven patsas (August Veuro, 1934).
Suomen muistomerkit on kustannusyhtiö Väriteos Henna Oy:n vuosina 1994–2002 julkaisema 13-osainen, värivalokuvin kuvitettu, alueellisesti jaoteltu teossarja Suomen julkisista muistomerkeistä.
Kirjasarjan osien tiedot

Suomen muistomerkit. Osa I: Varsinais-Suomi.  (100 sivua)  Nousiainen:  Väriteos Henna, 1994.  ISBN 951-97134-0-9
Marko Onnela, et al.: Suomen muistomerkit. Osa II: Satakunta.  (95 sivua)  Nousiainen:  Väriteos Henna, 1994.  ISBN 951-97134-1-7
Marjo Ihamäki, et al.: Suomen muistomerkit. Osa III: Pohjanmaa.  (192 sivua)  Nousiainen:  Väriteos Henna, 1994.  ISBN 951-97134-2-5
Suomen muistomerkit. Osa IV: Pohjanmaa.  (130 sivua)  Nousiainen:  Väriteos Henna, 1996.  ISBN 951-97134-3-3
Suomen muistomerkit. Osa V: Lappi. 1996 ISBN 951-97134-4-1,
Suomen muistomerkit. Osa VI: Häme. 1996 ISBN 951-97134-5-X,
Marko Onnela, et al.: Suomen muistomerkit. Osa VII: Keski-Suomi.  (98 sivua)  Nousiainen:  Väriteos Henna, 1998.  ISBN 951-97134-6-8
Kalervo Aaltonen, Jouko Heikkilä, Juha Jetsu, Matti Saarinen, Ari Vainio, Studio Iiro, Mikko Ranki, Pertti Jurvanen, Timo Miettinen (valokuvaajat): Suomen muistomerkit. Osa VIII: Kymi.  (109 sivua)  Nousiainen:  Väriteos Henna, 1999.  ISBN 951-97134-7-6
Matti Saarinen, Jaana Koskenranta, Eeva Rajasin, Esa Kurkikangas (valokuvaajat): Suomen muistomerkit. Osa IX: Uusimaa.  (155 sivua)  Nousiainen:  Väriteos Henna, 1999.  ISBN 951-97134-8-4
Marko Onnela, Seppo Pöllänen, Pentti Meriläinen (valokuvaajat): Suomen muistomerkit. Osa X: Pohjois-Karjala.  (79 sivua)  Nousiainen:  Väriteos Henna, 2000.  ISBN 951-97134-9-2
Marko Onnela, Heikki Konttinen, Aarne Ruuskanen, Anne Lapatto, Marjatta Taipale, Veikko Matilainen, Kari Viinikainen, Kauko Maskulainen, Hannu Holopainen (valokuvaajat): Suomen muistomerkit. Osa XI: Vanha Kuopion lääni.  (112 sivua)  Nousiainen:  Väriteos Henna, 2000.  ISBN 951-98638-0-X
Marko Onnela, Pekka Turtiainen (valokuvaajat): Suomen muistomerkit. Osa XII: Vanha Mikkelin lääni.  (sivua)  Nousiainen:  Väriteos Henna, 2000.  ISBN 951-98638-1-8  ja
Suomen muistomerkit. Osa XIII: Helsinki.  (164 sivua)  Nousiainen:  Väriteos Henna, 2002.  ISBN 951-98638-2-6
Frank McCourt

Frank McCourt ei kirjoittanut tyystin kuvitteellista proosaa, mutta saavutti silti kaunokirjallista mainetta .
Francis "Frank" McCourt (19. elokuuta 1930 – 19. heinäkuuta 2009) oli amerikanirlantilainen kirjailija. Hänen läpimurtoteoksensa oli muistelmallinen romaani Seitsemännen portaan enkeli (Angela's Ashes, 1996), josta muodostui myynti- ja arvostelumenestys. Se sai sekä Pulitzer-palkinnon että Yhdysvaltain kriitikkojen palkinnon vuonna 1997. Alan Parker ohjasi sen pohjalta elokuvan Seitsemännen portaan enkeli.
Lapsuus

McCourt syntyi Brooklynissa, New Yorkissa pohjoisirlantilaiselle presbyteeri-isälleen Malachy McCourtille (1901–1985) ja irlantilaiselle katolilaisäidilleen Angela Sheehanille (1908–1981). Frank eli ensimmäiset vuotensa Yhdysvalloissa neljän nuoremman sisaruksensa kanssa, joita olivat Malachy (s. 1931), kaksoset Oliver ja Eugene (s. 1932) sekä sisar Margaret (s. 1935), joka kuoli vain muutama viikko syntymänsä jälkeen. Tragedian jälkeen perhe muutti kotimaahansa Irlantiin, missä myös kaksoset Oliver ja Eugene kuolivat. He kuolivat peräjälkeen vuoden sisällä muutosta. Tämän jälkeen syntyivät pojat Michael (s. 1936) ja Alphonsus eli Alphie (s. 1940).
Koska pohjoisirlantilaisen Malachy-isän oli vaikea löytää töitä juuriensa ja aksenttinsa vuoksi, perhe päätti muuttaa Angelan kotikaupunkiin Limerickiin. Siellä he kuitenkin kohtasivat entistä suurempaa köyhyyttä. Isä, joka oli kotoisin Toomen kylästä Antrimin kreivikunnasta, oli useimmiten työtön mutta tuhlasi silti vähätkin ansaitsemansa rahat viinaan. Hänellä oli tapana tulla kotiin laulaen ja herättäen pojat kuuntelemaan isänmaallista saarnaa. Frankin ollessa yhdentoista heidän isänsä lähti Englantiin tehdastyöhön muttei koskaan lähettänyt perheelle kolmea puntaa enempää rahaa. Malachy ei alkoholinkäytöstään huolimatta ollut kuitenkaan koskaan julma tai väkivaltainen. Hänellä oli tapana kertoilla Frankille tarinoita irlantilaisten satujen sankarista Cuchulainista, ja Frank pitikin tarinahetkiä hänen ja isän tärkeänä yhteisenä aikana.
Frank lopetti koulunkäyntinsä 14-vuotiaana, minkä jälkeen hän teki satunnaisia töitä ja varasteli elättääkseen veljiään Malachya, Michaelia ja Alphieta. Äiti Angela joutui elättämään perhettään kerjäämällä. Muut sisarukset olivat tuolloin jo kuolleet joko sairauksiin tai perheen surkeisiin olosuhteisiin, ja Frank oli itsekin kuolla 11-vuotiaana lavantautiin. Kirjassaan Seitsemännen portaan enkeli Frank kuvailee teoksessaan muun muassa koko korttelin jakamaa yhtä ainoata vessaa, joka tulvi jatkuvan sateen vuoksi ja oli täynnä rottia ja tuhohyönteisiä. Frank kertoo myös, miten häntä ja hänen veljeään Malachya kiusattiin köyhyyden vuoksi, ja miten sukulaiset jaksoivat aina moittia heidän surkeaa tilannettaan sekä miten he joutuivat aina yhden kuolleen lapsen kohdalla muuttamaan muistoja pakoon.
Myöhemmät vaiheet

McCourt jätti 19-vuotiaana lokakuussa 1949 Irlannin ja lähti Yhdysvaltoihin laivalla nimeltä MS Irish Oak. Aluksen oli tarkoitus pysähtyä New York Cityyn mutta jäikin sen sijaan Albanyyn. Sieltä hän lähti junalla New Yorkiin laivalla tapaamansa papin kanssa, joka auttoi häntä saamaan yöpaikan ja työn paikallisessa Biltmore Hotelissa. Tuolloin McCourt tienasi 26 dollaria viikossa, ja lähetti siitä aina 10 dollaria äidilleen Limerickiin. Vuonna 1951 hänet kutsuttiin palvelukseen Korean sodan vuoksi ja lähetettiin Saksan Baijeriin kahdeksi vuodeksi. Alun perin hänen tehtävänsä oli kouluttaa koiria, mutta myöhemmin hän toimi kirjurina. Armeijakomennuksen päätyttyä hän palasi New Yorkiin, missä hän teki erilaisia töitä telakoilla, varastoissa ja pankeissa.
McCourt puhui tiensä New Yorkin yliopistoon väittäen olevansa älykäs ja laajasti lukenut. Niinpä hänelle myönnettiin opiskelupaikka yhden vuoden koeajalla edellyttäen, että hän säilyttäisi B-keskiarvon.  Hän valmistui vuonna 1957 New Yorkin yliopistosta kandidaatiksi. Sen jälkeen hän toimi opettajana kuudessa New Yorkin koulussa opiskellen itse samanaikaisesti.
Vuonna 1967 hän suoritti maisterin tutkinnon Brooklyn Collegessa, ja 1960-luvun lopulla hän vietti 18 kuukautta Trinity Collegessa Dublinissa, mutta epäonnistui tohtorin tutkinnon suorittamisessa. New Yorkiin palattuaan hänestä tuli vakituinen englannin opettaja Stuyvesant High Schoolissa tohtoriopintojensa jälkeen.
Vuonna 1997 McCourt kirjoitti New York Timesin esseessä kokemuksistaan ​​maahanmuuttajaäitien opettamisesta New York City College of Technologyssa Brooklynissa.
Yksityiselämä

McCourt meni ensimmäistä kertaa naimisiin elokuussa 1961 Alberta Smallin kanssa, ja sai tämän kanssa tyttären nimeltä Margaret. Pariskunta erosi vuonna 1979, ja elokuussa 1984 Frank nai Cheryl Fordin. Kolmannen vaimonsa Ellen Frey McCourtin hän nai elokuussa 1994, ja he elivät sekä New Yorkissa että Roxburyssa Connecticutissa. Frank sanoi usein selvinneensä vaimonsa Ellenin, tyttärensä Margaretin, lastenlastensa Chiaran, Frankin, Jackin ja Averyn sekä kolmen veljensä että näiden perheiden vuoksi.
Vapaa-ajallaan Frank oli innokas soutaja.
Kuolema

Toukokuussa 2009 tuli ilmi, että Frank sairasti melanoomaa. Hän kuoli 19. heinäkuuta 2009 melanoomaan 78-vuotiaana hoitokodissa Manhattanilla.
Teokset

Amerikan ihmemaassa, alkuteos: ’Tis, suomentanut Juhani Lindholm. Otava, 1999. ISBN 951-1-16135-0
Liitupölyä, alkuteos: Teacher Man, suomentanut Juhani Lindholm. Otava, 2007 ISBN 978-951-1-22248-4
Seitsemännen portaan enkeli, alkuteos: Angela’s Ashes, suomentanut Juhani Lindholm. Otava, 1997. ISBN 951-1-16660-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Frank McCourtin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Frank McCourt Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Suomen Leijona

Suomen Leijona. Kuvan oikeassa yläreunassa on kuvattuna patruunapesä yläpuolelta. Osakuvan vasemmassa reunassa näkyy lukon pää ja hylsyn ulosvetimen kynsi. Lukkokehyksen etupään yläpinnassa on vaakunakaiverrus. Ylhäällä vasemmalla on vanhan mallinen perä.
Suomen Leijona on kertatulta ampuva tarkkuuspienoiskivääri. Se on pisimpään sarjavalmistuksessa ollut suomalainen asemalli, ja sitä valmistettiin vuosina 1930–1979. Eri malleja on noin 20 kappaletta. Kilpa-aseena se oli maailman paras 1930–1940-luvuilla   ja käyttökelpoinen kilpa-ase vielä 1980-luvun alkuun. Hyvistä materiaaleista tehtynä sekä oivallisesti suunniteltuna ase kelpaa yhä mainiosti harjoitteluaseeksi.
Yleiskuvaus > Aseen säädöt

Rata-aseessa voi olla paljon säätöjä. Kuvan ase on 1960-luvun ns. vakioluokan pienoiskivääri, jossa säätöjä on vähemmän. Perälevyn avulla säädetään aseen tähtäimet silmän tasalle. Geometria vaihtelee paitsi henkilön mukaan, myös ampuma-asennon vuoksi. Tällä aseella on kilpailtu 50 metrin matkalla, pysty, polvi sekä makuuasennoissa. Etutukin alla olevaa hihnaa käytetään polvi- ja makuuasennoissa vakauttamaan ase/ampuja-yhdistelmää. Diopterin etu- ja takareiän halkaisijaa vaihdellaan asennon ja valaistusolosuhteiden mukaan. Luodin osumapistettä muutetaan säätämällä takatähtäimen (ylhäällä keskellä) vaaka- ja pystysuunnan ruuveja. Tällä aseella ruuvin 1/12 kierros ('naksu') vastaa 3 mm siirtymää 50 metrin matkalla.
Yleiskuvaus > Kisamenestys

Toivo Mänttäri on suunnitellut osia Suomen Leijonaan sekä ampunut sillä kilpaa. Legendaarisen maineensa Mänttäri saavutti vuoden 1939 MM-kilpailuissa Sveitsissä ampumalla pienoiskiväärillä ME-tuloksen 400 pistettä: 40 laukausta ja kaikki kymppiin. Tätä täydellistä tulosta sivuttiin seuraavan kerran vasta 1952. Neljäkymmentä 50 metrin päässä olevaa luodinreikää olisi voinut peittää nykyisellä 10 eurosentin kolikolla! Toki taulua vaihdettiin laukausten välillä.
Yleiskuvaus > Kilpa-aseen kehitys

Tarkkoja aseen piippuja on osattu valmistaa yli 100 vuotta. Rata-aseissa piippu on yleensä hyvin paksu (katso kuvan alarivin oikeanpuoleisinta pikkukuvaa). Kaliiperin .22 LR paineesta aiheutuvat kuormitukset voidaan hallita ainevahvuudella, joka on murto-osa rata-aseen piipun seinämän paksuudesta. Massa auttaa pitämään aseen vakaana (hitausmomentti kasvaa ⇒ heilahtelut ovat hitaampia).
Alkuperäisen Leijonan lukkolaitteen suunnitteli ja patentoi asesuunnittelija Aimo Lahti, mutta lukkolaitetta yksinkertaistettiin jo muutaman valmistussarjan jälkeen. Suomen Leijonan laukaisukoneisto oli 1930-luvulla aikaansa edellä. Hyvä koneisto on herkkä, tarkka ja nopea. Liipaisinta ei tarvitse painaa lujaa, sen tuntuma on aina samanlainen sekä iskuri lyö nopeasti (hyvän ja huonon ero on muutamia kymmeniä millisekunteja) sen jälkeen kun virekynnet vapautuvat.
Leijonan takatähtäin (kollaasin ylärivin keskimmäinen kuva) on aseen elinkaaren alkupuolelta. Takatähtäin yhdessä rengas- tai tolppamaisen etutähtäimen/jyvän kanssa muodostaa diopteritähtäimen.
Aiheesta muualla

Timo Hyytinen: Arma Fennica – suomalaiset aseet, Gummerus 1985
Suomen oikeuskirjastot

Suomen oikeuskirjastot ovat ensi sijassa oikeustieteellistä, mutta myös valtiotieteellistä kirjallisuutta kokoavia kirjastoja, joita käytetään juridisen koulutuksen, tiedonhaun ja tutkimuksen tarpeisiin. Varhaisimmat oikeuskirjastot olivat tuomioistuinten kirjakokoelmia, joista Turun hovioikeuden kirjasto perustettiin 1623 ja Vaasan hovioikeuden kirjasto 1776. Myös valtiolliset virastot keräsivät oikeudellista kirjallisuutta. Turun akatemian kirjasto perustettiin 1640 ja siirrettiin Helsinkiin 1828. Ensimmäinen tiedekuntakirjasto oli 1910 perustettu Helsingin yliopiston lainopillinen seminaarikirjasto. Oikeudellisen alan keskuskirjastona toimiva Eduskunnan kirjasto perustettiin 1872 nimellä Suoman valtiosäätyjen kirjasto.
Oikeuskirjastoja ovat muun ohella
Ahvenanmaan maakuntapäivien kirjasto
Eduskunnan kirjasto
Euroopan kriminaalipoliittisen instituutin kirjasto
EU-tietokeskus Helsingin yliopiston Kaisa-talossa
Helsingin yliopiston kirjasto
Kansalliskirjasto
Kriminologinen kirjasto
Kunnalliset kirjastot
Kuntaliiton kirjasto
Kriminologian ja oikeuspolitiikan instituutin kirjasto
Patentti- ja rekisterihallituksen kirjasto
Poliisiammattikorkeakoulun kirjasto
Lapin yliopiston kirjasto
Suomen asianajajaliiton kirjasto
Tekijänoikeuden tietokeskus
Aalto-yliopiston kirjasto
Turun yliopiston oikeustieteellinen tiedekuntakirjasto
Ulkoasiainministeriön kirjasto
Valtiovarainministeriön kirjasto eli Linnan kirjasto
Aiheesta muualla

Suomen tieteellisten kirjastojen opas (Arkistoitu – Internet Archive)
Maxwellin demoni

Maxwellin demoni on skotlantilaisen fyysikko James Clerk Maxwellin esittämä ajatuskoe, jonka avulla hän pyrki selvittämään termo­dynamiikan toisen pää­säännön luonnetta ja osoittamaan, että tämä sääntö oli luonteeltaan tilastollinen. Hänen esittämässään ajatus­kokeessa kaasu­säiliö oli jaettu umpinaisella väli­seinällä kahteen osaan, joiden välissä oli pieni luukku sekä jokin olento tai laite, joka saattoi avata tai sulkea tämän luukun ja jota myöhemmin alettiin kutsua "Maxwellin demoniksi". "Demonin" oletettiin voivan avata tai sulkea luukun aina sen mukaan, osuuko siihen nopea ("kuuma") vai hidas ("kylmä") molekyyli ja kummalta puolelta. Jos se tällä tavoin voisi lajitella nopeat molekyylit toiseen ja hitaat toiseen säiliöön, niiden välille syntyisi lämpötilaero: toinen säiliö kuumenisi ja toinen kylmenisi. Jos se lisäksi pystyisi tekemään tämän tarpeeksi pienellä energian­kulutuksella, systeemin kokonais­entropia pienenisi ja täten osoittautuisi, ettei termo­dynamiikan toinen pää­sääntö tällaisissa tapauksissa päde.
Idean alkuperä

Maxwell esitti ajatuskokeensa ensimmäisen kerran Peter Guthrie Taitille 11. joulukuuta 1867 lähettämässään kirjeessä.  Painetussa tekstissä se mainittiin ensimmäisen kerran hänen vuonna 1871 julkaisemassaan kirjassa Theory of Heat. Nimen ”Maxwellin demoni” tälle ajatus­kokeelle antoi William Thomson (myöhemmin lordi Kelvin) Nature-lehdessä vuonna 1874 julkaisemassaan artikkelissa.
Alkuperäinen ajatuskoe

Termodynamiikan toisen pääsäännön mukaan kahden eri lämpötilassa olevan kappaleen joutuessa kosketuksiin keskenään lämpö siirtyy spontaanisti aina lämpimämmästä kappaleesta kylmempään, ei koskaan päinvastoin, ja tällä tavoin lämpö­tila­erot pyrkivät tasoittumaan. Laki voidaan ilmaista myös niin, että eristetyssä systeemissä entropia ei koskaan pienene.
Maxwellin käsityksen mukaan laki ei kuitenkaan ole ehdoton, vaan sillä on vain tilastollinen pätevyys. Kaasun lämpötila on verrannollinen sen molekyylien keskimääräiseen liike-energiaan, mutta kaasussa on aina sekaisin myös tätä keskiarvoa nopeammin ja hitaammin kaikkiin suuntiin liikkuvia molekyylejä, joiden nopeudet noudattavat vain tiettyä tilastollista jakaumaa. Jos sattumalta nopeat molekyylit kertyisivät yhteen paikkaan ja hitaat toiseen, lämpö siirtyisi päin­vastaiseen suuntaan ja entropia pienenisi. Että näin kävisi, on kuitenkin niin epä­toden­näköistä, että käytännössä sitä voidaan pitää mahdottomana. Jos "demoni" kuitenkin voisi avata kahden säiliön välisen luukun vain siihen toiselta puolelta oleville keskimääräistä hitaammille ja toiselta puolelta tuleville keskimääräistä nopeammille molekyyleille, vähitellen toiseen säiliöön kerääntyisivät nopeat ja toiseen hitaat molekyylit, ja täten toisessa säiliössä kaasu kuumenisi ja toisessa kylmenisi. Maxwell itse kuvaili ajatuskoettaan seuraavasti:
»... Jos oletamme olennon, jonka aistit ovat niin tarkat, että se voi tarkkailla jokaisen molekyylin liikettä, sellainen olento, joka on oleellisesti äärellinen kuten mekin, voisi tehdä sen, mikä meille on mahdotonta. Kun olemme nähneet, että vaikka ilmalla täytetyssä astiassa on kaikkialla sama lämpötila, kaikkien molekyylien nopeudet eivät ole likimainkaan samat, joskin minkä tahansa suuren molekyylijoukon keskimääräinen nopeus on lähes tarkkaan sama. Olettakaamme, että sellainen astia on jaettu kahteen osaan, A ja B, joiden välissä on pieni rako, ja että tuo olento, joka voi nähdä yksittäiset molekyylit, avaa ja sulkee raon ja päästää vain nopeammat molekyylit A:sta B:hen ja vain hitaammat B:stä A:han. Täten se voisi enempää työtä tekemättä nostaa säiliön B ja alentaa säiliön A lämpötilaa vastoin termodynamiikan toista pääsääntöä....»
Maxwell esitti demonistaan toisenkin, yksin­kertaisemman version, joka päästäisi jokaisen luukkuun osuvan molekyylin oikean­puoleisesta säiliöstä vasemman­puoleiseen, mutta ei yhtäkään päin­vastaiseen suuntaan. Tällöin sen ei tarvitsisi edes mitata molekyylien nopeuksia, mutta silti kaasun paine vähitellen kasvaisi vasemman­puoleisessa ja pienenisi oikean­puoleisessa säiliössä, ja lopulta paine-eroa voitaisiin käyttää hyväksi turbiinin pyörittämiseen. Jos demoni voisi tehdä tämän tarpeeksi pienellä energian­kulutuksella, saataisiin aikaan erään­lainen toisen lajin ikiliikkuja, siis laite, joka tosin ei loisi energiaa tyhjästä mutta voisi kerätä sitä ympäristöstään vastoin termo­dynamiikan toista pää­sääntöä.