stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heikki Lyytinen (professori)
Aiheesta muualla

Google Scholar: Heikki Lyytinen (englanniksi) (scholar.google.com)
Ulla-Marja Kokko (13.10.2003) Mistä lukihäiriö johtuu? (yle.fi)
Sari Soininen (26.5.2009) Akuutti: Avuksi lapsiperheen arkeen. Ekapeli on tehokas apu lukivaikeuksiin (yle.fi)
Jyväskylän yliopiston Tiedepäivä (14.3.2012) Professori Heikki Lyytinen: Aivot ja lukutaito: lukivaikeuden varhainen tunnistus ja ennaltaehkäisy (video esitelmästä; kesto: vajaa 43 min) (jyu.fi)
Niina Melanen (14.11.2013) Oppimistaidot - Kun oppiminen ei suju (yle.fi)
Aristoteleen kantapää (19.8.2014): Lukihäiriö vai lukivaikeus? (kesto: 24 min) (yle.fi)
Heli Kaski (29.1.2015) UNESCO-professori: Mobiilipeli voi opettaa tuikitärkeän taidon (yle.fi)
Antti Seppälä (22.5.2015) LukiMat -palvelun loppuminen huolettaa Unesco-professoria (yle.fi)
Sanna Savela (26.9.2017) Suomalaisen Ekapelin menestystarina jatkuu – ilmestyy pian englanniksi, ranskaksi ja portugaliksi (yle.fi)
Professorit itsenäistä Suomea rakentamassa (2017) Professori Lyytinen, voisiko lukutaidon opetuksesta tulla Suomen seuraava viennin hittituote? (professoriliitto.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID 
Muut:  IdRef
Eero Lyyvuo

Eero Elias Lyyvuo (sukunimi aik. Lybeck; 10. kesäkuuta 1904, Ruovesi – 28. toukokuuta 1977, Helsinki) oli suomalainen runoilija.
Teoksia

Pieniä laulajia, linturunoja.  WSOY 1946
Kirjallisuutta

Juri Nummelin: Unohdetut kirjailijat BTJ-Kustannus 2007 ISBN 978-951-692-646-2
Pekka Luukkola

Pekka Luukkola (s. 1968 Nurmijärvi) on helsinkiläinen valokuvaaja, kirjantekijä ja valokuvataiteilija. Hänet valittiin Ars Fennica -ehdokkaaksi vuonna 2011 ja hän sai toisen palkinnon Fotofinlandia-kilpailussa 2008. Luukkola on väitellyt tohtoriksi Aalto-yliopistosta ja toiminut myös asiantuntijana, tutkijana sekä projektien johtotehtävissä.
Pekka Luukkolan valokuvataidetta on muun muassa Suomen valtion taidekokoelmassa, Nykytaiteen museo Kiasmassa sekä Helsingin, Tampereen, Hämeenlinnan, Salon, Rovaniemen ja Jyväskylän taidemusoissa sekä Suomen valokuvataiteen museon kokoelmissa.
Vuonna 2012–2013 Luukkolalla oli Tampereen taidemuseossa 60 teosta käsittävä Maiseman aika -näyttely, joka oli osa hänen valokuvan laatua käsittelevää väitöstutkimustaan Aalto-yliopistossa. Näyttelyn yhteydessä julkaistiin samanniminen 144-sivuinen valokuvateos. 
Luukkolan Suomessa pitämien noin viidentoista näyttelyn lisäksi hänen teoksiaan on ollut esillä Ranskassa, Saksassa, Italiassa ja Hollannissa. Vuonna 2013 Luukkolan valokuvat tulivat laajasti suuren yleisön tietoisuuteen, kun niitä esitettiin Tasavallan presidentin itsenäisyyspäivän juhlavastaanoton konsertin kuvituksena Tampere-talolta televisioidussa juhlassa.
Pekka Luukkola on uransa aikana kuvannut suomalaista maisemaa monista näkökulmista. Varhaisemmassa tuotannossaan hän on tehnyt maisemapainotteisia valokuvateoksia kertoen myös suomalaisen maiseman historiasta. Luukkola kuvaa ja kirjoittaa teoksensa ja on vastannut myös niiden taitosta ja typografiasta. Hänen esikoisteoksensa, mustavalkoinen Kultajoki, ilmestyi 1998 ja valittiin Vuoden kirjavalioksi. Vuonna 2003 ilmestynyt Matka Suomeen on myös saanut Kirjavalio-tunnustuksen, ja kustannusosakeyhtio Otava on ottanut siitä yhteensä 10 painosta.
Kuvateos Maiseman aika - Sense of time kokoaa Luukkolan keskeiset valokuvataiteen teokset ja kuvasarjat. Maan varjossa -sarjan kuvissa Luukkola kuvaa tulen avulla aikaa ja ihmisen läsnäoloa maisemassa. Solar intensity -sarjassa Luukkola keksi menetelmän, josta syntyy vaikutelma että suuri valonheitin – aurinko – valaisee yömaisemaa. Landscape-sarjassa hän pelkistää maiseman äärimmilleen, ja nämä teokset tuovat mieleen abstraktin maalaustaiteen ja värikenttämaalarit.
Teoksia

Kultajoki – The Golden River of Lapland. Helsinki: Otava, 1998. ISBN 951-1-15848-1.
Lapin maa – Images of Lapland. Helsinki. Helsinki; Otava, 2000. ISBN 951-1-16952-1.
Matka Suomeen – Journey into Finland. Helsinki: Otava, 2003. ISBN 951-1-18925-5. (10. painos 2006)
Tunturien helmet - Jewels of the Fells. Helsinki: Metsäkustannus, 2010. ISBN 978-952-5694-57-4.
Maiseman aika - Sense of time, 2012, Tampereen taidemuseo, Aalto ARTS Books & Maisemakuva ISBN 978-952-93-1197-2.
Laadun taika, väitöskirja. Helsinki: Aalto-yliopisto & Maisemakuva, 2016. ISBN 978-952-93-6595-1.
Näyttelyitä & teoksia kokoelmissa

Teoksia noin 50:ssä museo- ja gallerianäyttelyssä
Yksityisnäyttelyt mm. Tampereen taidemuseossa (2012) ja Jyväskylän taidemuseossa (2020).
Yli 100 maisemateosta museo- ja yksityiskokoelmissa. mm. Suomen valtion taidekokoelmassa, Nykytaiteen museo Kiasmassa sekä Helsingin, Tampereen, Hämeenlinnan, Salon, Rovaniemen ja Jyväskylän taidemuseoissa ,
Kuvannut myös mm. video- ja muotokuvateoksia, joita Helsingin yliopiston muotokuvakokoelma Galleria Academicassa, Heinon kokoelmassa ja Hämeenlinnan taidemuseon Niemistö-kokoelmassa.
Palkintoja ja tunnustuksia

Fotofinlandia-kilpailun 2. palkinto 2008, Ars Fennica -finalisti 2011
Vuoden kirjavalio 1998: Kultajoki -kirja (Suomen kirjataiteen komitea)
Vuoden kirjavalio 2003: Matka Suomeen-kirja (Suomen kirjataiteen komitea)
Tohtorin arvo 2016, kiittäen hyväksytty 2-osainen ja 300-sivuinen väitöskirja (Aalto-yliopiston tohtorinkoulutusneuvosto)
Muuta

Ammatillisen toimintansa lisäksi Luukkola harrastaa urheilua, puutöitä ja kalastusta. Hänellä on noin 500 palkintoa yleisurheilusta nuoruusvuosiltaan.
Pekka Luukkola valmentaa pikajuoksija Katja Luukkolaa, joka on saavuttanut mm. Suomen mestaruudet 100- ja 200-metrin juoksussa N19-sarjassa vuonna 2021 ja useita muita SM-mitaleita ja maajoukkue-edustuksia ikäluokassaan.
Aiheesta muualla

100 suomalaista valokuvaajaa / Pekka Luukkola: http://www.100finnishphotographers.fi/pekka-luukkola/
Valokuvaaja Pekka Luukkola tunnetaan maisemakuvan mestarina – ja perfektionistina: * https://www.hs.fi/kulttuuri/art-2000005592122.html
https://arsfennica.fi/taiteilijat/pekka-luukkola (Arkistoitu – Internet Archive)
https://www.sttinfo.fi/tiedote/vaitostutkimus-paneutuu-valokuvan-laadun-kokonaisuuteen?publisherId=37936456&releaseId=40679247
Lågskär

Lågskär
| --- | --- |
Sijainti:  Lågskärin saari, Lemland Suomi
| --- | --- |
Korkeus:  23  m 
Pinta-ala:  610 000,0  m2 
Osa kohdetta:  Ahvenanmaan saaristo 
| --- | --- |
Valmistunut:  1920
Automatisoitu:  1961
| --- | --- |
Valon korkeus:  42,3 m
Valonkanto:  20,4 km
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Lågskär on majakkasaari Ahvenanmaan eteläosassa.
Lågskär kuuluu Lemlandin kuntaan. Saari sijaitsee noin 20 km Maarianhaminasta etelään. Pääsaari on kooltaan vajaa 50 hehtaaria, ja sen ympärillä on noin 15 luodon muodostama hajanainen saaristo.
Saarelle rakennettiin ensimmäinen tunnusmajakka, eli kummeli vuonna 1696. Se oli 21 m korkea. Isovihan aikana vuonna 1714 venäläiset tuhosivat sen. Uusi pooki valmistui vuonna 1794, mutta sekin joutui venäläisten kohteeksi, ja tuhottiin Suomen sodassa vuonna 1808. Kolmas, puinen tunnusmajakka rakennettiin 1814. Sen päälle asennettiin lyhtykoju 1839, ja valo sytytettiin ensi kerran syyskuussa 1840. Krimin sodan jälkeen 1854 ryhdyttiin rakentamaan kivitornia ja 21 metriä korkea majakka nousi vuonna 1859. Venäläiset räjäyttivät sen ensimmäisessä maailmansodassa vuonna 1915. Neljäs yritys, ja neljäs majakka valmistui itsenäisen Suomen rakentamana vuonna 1920. Se on yli 40 metriä korkea, katkaistun pyramidin muotoinen punainen betonimajakka. Myös kolmas asuinrakennus on rakennettu samana vuonna.lähde?
Majakka automatisoitiin täysin vuonna 1961. Samalla myös sen valolaite vaihdettiin pienempään. Alkuperäinen, ensimmäinen Suomeen tuotu täysautomaattinen majakkapylväs siirrettiin Merenkulkuhallituksen talon aulaan Helsingin Olympialaiturille muistomerkiksi; sieltä se siirrettiin 1980-luvulla uuteen toimitaloon Porkkalankadulle. Pylväs tuhoutui muuton yhteydessä vuonna 2012, kun sitä oltiin siirtämässä sijoituspaikasta kuorma-autoon.lähde?
Majakan lähistöllä Hemlandetissa on 4 rakennusta, joissa majakanvartijat asuivat ja joissa on myös sauna ja muita tiloja. Asuinrakennusten jäätyä tyhjilleen alkoivat niitä käyttää tilapäismajoitukseen lintuharrastajat. Saarelle perustettiin 1963 lintuasema, jota ylläpitää yhdistys Ålands fågelskyddsförening. Lintuasemalle pääsee miehittäjäksi ottamalla yhteyttä yhdistykseen, joka järjestää kuljetuksen asemalle. Alueella on runsas pesimälinnusto ja se on hyvä paikka pysähtyvien muuttolintujen tarkkailulle. Saarella on havaittu yhteensä 320 lintulajia.
Majakka sähköistettiin vuonna 1986 tuuligeneraattorien avulla. 2000-luvun taitteessa tilalle vaihdettiin aurinkopaneelit.lähde?
Lågskär-Sanomat

Lågskärillä ilmestyy Lågskär-Sanomat-niminen lehti, jota ovat toimittaneet lintumiesten (ja -naisten) lapset ja sukulaislapset. Lehden perustivat Pirjo Rautiaisen aloitteesta Milla Saarinen, Varpu Heikinheimo sekä Vuokko Heikinheimo. Ensimmäinen lehti ilmestyi vuonna 1999 ja numeroita on kertynyt vuosien varrella. Lehtiarkisto löytyy lintuasemalta. Lehdet ovat useimmiten huumorilla tehtyjä.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lågskär Wikimedia Commonsissa
Suomen majakat
| --- | --- |
Majakat:  Bengtskär  Bogskär  Flötjan  Gustaf Dalén  Gustavsvärn  Harmaja  Helsinki  Isokari  Jussarö  Kaijakari  Kalbådagrund  Kallan  Kallo  Kemi I  Kemi II  Keminkraaseli  Kokkola  Kotka  Kristiina  Kylmäpihlaja  Kökarsören  Lågskär  Längden  Marhällan  Marjaniemi  Merikarvia  Märket  Nahkiainen  Norrskär  Nyhamn  Oulu 1  Oulu 2  Oulu 3  Pietarsaari  Pori  Porvoo  Raahe  Rauma  Ritgrund  Rönnskär  Russarö  Sandbäck  Strömmingsbådan  Stubben  Suomen leijona  Suomenlinna  Sälgrund  Säppi  Sälskär  Söderskär  Tainio  Tankar  Tauvo  Tiiskeri  Ulkokalla  Utgrynnan  Utö  Vaasa  Valassaaret  Yttergrund 
Suomen majakat, joista 1940 ja 1944 tuli Venäjän majakkoja:  Hanhipaasi  Heinäluoto  Lounatrivi  Narvi  Numeroniemi  Pohjoiskorkia  Ristiniemi  Ruuskeri  Seiskari  Seivästö  Someri  Sortanlahti  Tytärsaari  Vaitolahti 
Suomen entiset majakat:  Glosholm  Heiskanen  Leppäniemi  Nyhamn  Pohjoisrivi  Porkkala  Rönnskär  Sirnitsä  Söderskär
Länkipohja

Länkipohja on taajama Jämsässä Längelmäveden vesistön koillispäässä. Vuoden 2007 kuntaliitokseen asti se oli Längelmäen keskustaajama. Länkipohjan pohjoispuolitse kulkee Tampereen ja Jyväskylän välinen valtatie 9. Valtatietä pitkin on matkaa Tampereelle 65 kilometriä, Jyväskylään 85 kilometriä sekä Jämsään ja Orivedelle kumpaankin 25 kilometriä. Länkipohjasta lähtevät lisäksi seututiet Kuhmoisiin (30 km), Eräjärvelle (entinen kunta, nykyisin Orivettä, 30 km) ja Kuhmalahdelle (entinen kunta, nykyisin Kangasalaa, 35 km). Längelmäen kirkonkylään Hakosalmelle on matkaa 10 kilometriä.
Historia

Länkipohja mainittiin jo vuoden 1540 maakirjassa viiden talon kylänä. Länkipohjassa sijaitsivat Längelmäen kunnanvirasto sekä Längelmäen säästöpankin ja osuuspankin pääkonttorit. Suomen sisällissodassa käytiin Länkipohjan taistelu 16. maaliskuuta 1918.
Valtatie 9, joka oli alkujaan osa ns. Vanhaa Laukaantietä, kulki aiemmin Länkipohjan kylän halki, kunnes valtatien uusi linjaus, joka ohittaa Länkipohjan sen pohjoispuolelta, valmistui vuonna 1962. Länkipohjassa aloitti vuonna 1967 toimintansa Längelmäen kunnan ensimmäinen varsinainen teollisuusyritys, kuorma-autojen perävaunuja ja kuormakoreja valmistava Jyki-Group Oy.
Länkipohjan kautta kulkee myös Tampereen ja Jyväskylän välinen rautatie. Länkipohjan rautatieasema (lyhenne Läp) avattiin rautatien valmistuttua Orivedeltä Länkipohjaan saakka vuonna 1948. Rautatien ansiosta ja toisaalta kirkonkylän liikenteellisesti hankalan sijainnin vuoksi Länkipohjasta muodostui Längelmäen kunnan keskustaajama. Rautatien merkitys väheni kuitenkin maantieyhteyksien parantuessa. Länkipohjan asema muutettiin seisakkeeksi vuonna 1968 ja henkilöliikenne Oriveden ja radan silloisen päätepisteen Jämsänkosken välillä lopetettiin seuraavana vuonna. Vaikka rautatietä jatkettiin Jämsästä Jyväskylään 1970-luvun lopulla, henkilöliikennettä Länkipohjan asemalla ei aloitettu uudelleen; päinvastoin Länkipohjan liikennepaikka lakkautettiin vuonna 1987. Länkipohja-niminen junakohtauspaikka otettiin käyttöön puoli kilometriä vanhalta asemalta Jämsän suuntaan vuonna 2004.
Lylyjärvi (Ylitornio)

| Lylyjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Ylitornio
Koordinaatit:  66°26′59″N, 24°37′54″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Lylyjoki 
Järvinumero:  67.996.1.006
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  127,6 m  
Rantaviiva:  3,677 km  
Pinta-ala:  38,087 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiLylyjärvi 
Lylyjärvi  on Lapissa Ylitorniolla Mellajärven kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 38 hehtaaria, se on 1,3 kilometriä pitkä ja 550 metriä leveä. Se sijaitsee Ahma- ja Lylyvaaran kaakkoispuolella. Järvi on matala ja sarakasvustoinen suorantainen erämaajärvi. Sen rantaviivan pituus on 3,7 kilometriä ja sen rannat ovat vaikeakulkuista avosuota. Järven rannat ovat autiot, mutta järvelle tulee joitakin talviteitä. Lähin metsäautotie ohittaa järven puolen kilometrin päässä noustessaan Ahmavaaralle.
Luontoarvoja

Lylyjärvi muodostaa yhdessä Jänkkäjärvi kanssa Jänkkäjärvi–Lylyjärvi- vesilintujen suojelualueen (145 hehtaaria, 920162). Jänkkäjärvi sijaitsee Jänkkävaaran länsipuolella. Suojelualueet kuvaillaan Jänkkäjärven artikkelissa.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Kuijasjoen valuma-alueella (67.99), jonka Lylyjoen valuma-alueeseen (67.996) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 127,6 metriä mpy. Järven itäpuolelta siihen laskevat vaaran rinteiltä Korkeanniemenoja ja Vesisaarenoja. Etelästä on siihen johdettu ojitettujen soiden kuivatusojien vesiä. Järven oma laskuoja Lylyjoki lähtee sen länsirannasta ja yhtyy yli seitsemän kilometrin päässä ensin Mellajokeen, pian vielä Kuijasjokeen, joka laskee lopuksi Lohijärveen.
Historiaa

Vuoden 1986 peruskartassa oli järven eteläpuolella varausmerkinnät tuleville suo-ojituksille. Ennen sitä järveen laskivat vain luontaiset purot järven itäpuolelta.
Lymyhemppo

| Lymyhemppo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peipot Fringillidae
Suku::  Afrikanhempot Crithagra
Laji::  burtoni
Kaksiosainen nimi
 Crithagra burtoni  (G. R. Gray, 1862) 
Katso myös
   Lymyhemppo Wikispeciesissä   Lymyhemppo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lymyhemppo (Crithagra burtoni) on peippoihin kuuluva varpuslintu. Lajin kuvaili ja nimesi George Robert Gray vuonna 1862.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 18 senttiä. Yleisväritykseltään lymyhemppo on tummanruskea. Nokka on kekomainen ja vahva. Lintu liikkuu tavallisesti puiden latvustossa pitäen vain vähän ääntä itsestään, mistä se on saanut suomenkielisen nimensä. Joillakin alueilla pienet parvet voivat ruokailla myös puiden alaoksilla ja alikasvoksessa. Kummatkin sukupuolet (naaras ja koiras) ovat saman väriset. Lajista tunnetaan ainakin kolme alalajia.
Esiintyminen

Lymyhemppoa tavataan Afrikassa päiväntasaajan seuduilla, sekä Itä-Afrikassa Keniassa, Victorianjärven ympäristössä ja Angolassa, että Länsi-Afrikassa Kamerunissa. Tansaniassa elää oma rotunsa atrogularis, jolla on valkoinen otsatäplä. Laji ei ole uhanalainen (IUCN) eikä sitä ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Lymyhempot elävät vuoristometsissä 1500–3000 metrin korkeudella.
Ravinto

Syö siemeniä, marjoja ja hedelmiä.
Lyijykeltasiipi

| Lyijykeltasiipi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Keltasiivet Lithosiinae
Suku::  Eilema
Laji::  complanum
Kaksiosainen nimi
 Eilema complanum  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Eilema complana 
Katso myös
   Lyijykeltasiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lyijkeltasiipi (Eilema complanum) on siilikkäisiin kuuluva yleinen perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Lyijykeltasiipi on melko pienikokoinen, harmaa perhonen. Etusiivet ovat lyijynharmaat, ja niiden etureunassa on keltainen raita, joka ulottuu tasalevyisenä siiven kärkeen asti. Siiven kärki on muodoltaan kulmikas. Takasiivet ovat kirkkaankeltaiset, ja niiden etureunassa on vaaleanharmaata varjostumaa. Lepäävällä perhosella siivet kiertyvät putkimaisesti ruumiin ympärille. Pää ja niska ovat keltaiset, kuten myös suurin osa takaruumiista. Siipiväli on 30–35 mm.
Hyvin samannäköinen laji on harmokeltasiipi (Eilema lurideolum). Helpoimmin lajit erottaa lepoasennon perusteella.
Toukka on tummanharmaa, 23–26 mm pitkä ja sen kyljissä on oranssit täplät. Kolmessa ensimmäisessä jaokkeessa täplät ovat muita pienempiä.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajia tavataan läntisestä Euroopasta Keski-Aasian poikki Itä-Siperiaan saakka. Suomessa se on yleinen Keski-Suomen korkeudelle saakka. Aikuiset perhoset lentävät heinä-elokuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Lyijykeltasiipeä tavataan avoimilla ja lämpimillä paikoilla. Perhonen on yöaktiivinen ja lentää yleensä muutamia metrejä maanpinnan yläpuolelle. Molemmat sukupuolet tulevat kirkkaiden valojen luokse. Päivisin perhosia voi löytää kukilta nauttimasta mettä.
Naaras munii noin 100 munaa pienissä ryhmissä ja kuolee heti saatuaan munimisen päätökseen. Toukka talvehtii ja on täysikasvuinen kesäkuun puolivälissä. Kotelo sijaitsee harmaan kotelokopan sisällä puun kaarnalla tai maassa kiven alla.
Ravintokasvi

Toukka syö pääasiassa jäkäliä.
Aiheesta muualla

Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q218373  Wikispecies: Manulea complana  BioLib: 54814  BOLD: 86466  EUNIS: 309257  Fauna Europaea: 446917  Fauna Europaea (new): 2e070a98-8507-4ae9-bd8a-df421acae165  GBIF: 5116609  iNaturalist: 320004  LoB: 6136  MaBENA: EilemCompl  NBN: NBNSYS0000006133  NCBI: 987418  Observation.org: 8373  Open Tree of Life: 3183050  Laji.fi: MX.62233
Eino Luukkanen

| Eino Antero Luukkanen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. kesäkuuta 1909 Jaakkima
Kuollut: 9. huhtikuuta 1964 (54 vuotta) Jyväskylä
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1933-1951
Komentajuudet:  Lentolaivue 30, Lentolaivue 34, Lentorykmentti 2
Taistelut ja sodat:  toinen maailmansota talvisota  jatkosota
Sotilasarvo:  Everstiluutnantti
Kunniamerkit:  Mannerheim-risti
Eino Antero Luukkanen (4. kesäkuuta 1909 Jaakkima – 9. huhtikuuta 1964 Jyväskylä) oli suomalainen upseeri, Mannerheim-ristin ritari ja hävittäjä-ässä toisessa maailmansodassa.
Sotilaslentäjäksi 1930-luvun alussa

16. toukokuuta 1933 hän valmistui Munkkiniemessä sijainneesta Kadettikoulusta vänrikiksi. Hän aloitti uransa Ensimmäisessä Erillisessä Merilentolaivueessa Viipurissa. Vesikoneet toimivat Tervaniemen eli Neitsytniemen lentoasemalta ja Suur-Merijoen lentoasemalla sijaitsevalta Lentoasema 5:ltä. Nuorten lentoupseerien koulutuksen painotus oli tähystämisessä. Vuonna 1935 hän sai luutnanttina siirron Uttiin, joka oli maakoneiden ja hävittäjälentokoneiden keskus. Lentokoneena oli tuolloin moderni Bristol Bulldog -hävittäjä.lähde?
Talvisota

Vuonna 1939 Luukkanen oli yksi suhteellisen harvoista hävittäjälentäjistä, jotka harjoittelivat tulevaa sotaa varten konekiväärikameralla varustetuilla Fokker-hävittäjillä. Harjoitteella löydettiin oikea tekniikka venäläisten pommikoneiden alasampumiseen.lähde?
7. lokakuuta YH alkoi myös Lentolaivue 24:ssä, jota komensi E. Magnusson. Luukkanen oli 3. lentueen päällikkö. Hänen käytössään ja vastuullaan oli kahdeksan Fokker D.XXI -hävittäjää. 11. lokakuuta 1939 laivue siirtyi Immolaan.lähde?
Luukkanen toimi myös Ruokolahdella Ukonsalmen jäätukikohdan päällikkönä Värtsilästä siirtyneen hävittäjälentueensa kanssa. Lentue täydentyi siten, että siihen kuului 10 Fokker-hävittäjää ja 11 Gladiator-hävittäjää. Lentue sai nimen Osasto Luukkanen.lähde?
Luukkanen sai ensimmäisen ilmavoittonsa sodan toisena päivänä. Hän sai vihollisen pommikoneeseen 187 osumaa ammuttuaan kaikki Fokkerin panokset. Vain siipi oli huonosti panssaroitu ja sytytti polttoainetankit – tämä tieto levitettiin kaikille. FR-104 tuhoutui oman it:n tulessa 18. joulukuuta. Sodan loputtua Luukkanen haki huhtikuun alussa Trollhättanista Brewster-hävittäjiä.lähde?
Jatkosota

Sota alkoi 25. kesäkuuta 1941 klo 6.15 Neuvostoliiton pommikoneiden hyökkäyksellä. Tätä ennen Saksa oli pommittanut Neuvostoliiton tukikohtaa Hangossa Saksasta tai Puolasta lähteneillä pommikoneilla.lähde?
Luukkanen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi numero 127 18. kesäkuuta 1944. Tuohon aikaan hänet äkillisesti siirrettiin Lentolaivue 30:n komentajaksi, jossa tehtävässä hän lensi Polikarpov I-153 Tsaikka -koneilla. Kun Lentolaivue 34:n komentaja majuri Erkki Olavi Ehrnrooth kuoli lento-onnettomuudessa, Luukkanen nimitettiin Messerschmitt Bf 109 -koneilla lentävän laivueen komentajaksi. 19. kesäkuuta 1944 Luukkasen kone sai osumia tähystyspalloon kohdistuneen hyökkäyksen aikana. Luukkanen onnistui tekemään pakkolaskun suurella nopeudella metsään.lähde?
Luukkanen lensi sodassa eniten taistelulentoja, yhteensä 441. Hän ampui myös jatkosodan viimeisen viholliskoneen alas. Kaikkiaan hän saavutti 56 ilmavoittoa. Eri lähteistä voi löytää eri määriä pudotuksia (esim. Luukkosen kohdalla 54, 56 tai 57). Tämä johtuu siitä, että aina taistelutilanteessa ei ollut selvää kenen osuma vihollisen pudotti. Toisin kuin muut lentäjät, jotka maalasivat koneisiinsa viivoja tai tähtiä ilmavoittojen merkeiksi, Luukkanen merkitsi jokaisen ilmavoittonsa koneensa peräsimeen kiinnittämällään pilsneripullon etiketillä. Joppe Karhusen kirjassa Magnussonin laivue - suurten ilmavoittojen salaisuus on kuva, jossa Luukkanen seisoo lentäjänpuvussaan näin koristellun nimikko-Brewsterinsä pyrstön vieressä saatuaan komennuksen toisiin tehtäviin ja siis hyvästelee nimikkonsa.