stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maksimilian II (Baijeri)
Suku ja koulutus

Maximilian oli kuningas Ludvig I:n ja kuningatar Theresen, Saksi-Hildburghausenin prinsessan vanhin poika, hänellä oli kahdeksan sisarusta, joista Otto I oli Kreikan kuningas ja Luitpold toimi hänen poikiensa sijaishallitsijana.
Hän sai perusteellisen koulutuksen Göttingenin ja Berliinin yliopistossa politiikassa, valtiotieteessä ja historiassa. Kruununprinssi osoitti myös kiinnostusta kemiaa, tähtitiedettä ja maantiedettä kohtaan. Koulutuksensa täydentämiseksi hän matkusti Italiaan, Englantiin, Unkariin, Espanjaan, Turkkiin ja Pyhään maahan.
Hän oli taipuvainen henkisiin harrastuksiin koko loppuelämänsä ajan, ja hänen tuttavapiiriinsä kuului tutkijoita ja taiteilijoita, joista merkittävin oli historioitsija Leopold von Ranke.
Kruununprinssi

Maximilianin monet matkat ja oleskelut ulkomailla toivat hänelle julkista kritiikkiä jo kruununprinssinä. Maximilian oli ollut keisarillisen neuvoston kabinetin jäsen täysi-ikäisyydestään lähtien, kuten oli tavallista Baijerin ruhtinaille. Mutta hän pysyi tarkoituksella poissa säätyjen kokouksista. Siellä hänen olisi pitänyt ottaa kantaa isänsä politiikkaan, jota hän vältti niin kauan kuin mahdollista. Myöhemmin hänen matkansa rasittivat myös perhe-elämää - kuningas oli harvoin poikiensa luona ja menetti vaikutusvaltansa heidän kasvatukseensa.
Monet poissaolot neuvostosta ja perheestä johtuvat hänen jatkuvasta epävakaudestaan. Maximilian kärsi teini-iässä vaikeista migreeneistä ja masennuksesta. Maximilianin elämäkerran kirjoittajat katsovat tämän johtuvan joko pitkittyneestä aivokalvontulehduksesta, lavantaudista tai aivokupan seurauksista. Puhutaan myös epäonnistuneesta selkärankaleikkauksesta. Siksi Maximilian joutui usein hoitoihin esimerkiksi Bad Bockletissa vuonna 1844, Bad Gasteinissa vuonna 1845, Bad Schwertbad im Taunusissa vuonna 1847 tai hän matkusti Sveitsiin, Italiaan tai Kreikkaan useiksi kuukausiksi.
Kuningas

Vuoden 1848 yleiseurooppalainen kapinaliike levisi myös Baijeriin ja heikensi Maksimilianin isän Ludvig I:n jo ennestään vähäistä kansansuosiota. Niinpä Ludvig I joutui maaliskuussa 1848 luopumaan kruunusta, ja Maksimilianista tuli kuningas.
Maksimilianin ulkopolitiikan tavoitteena oli aluksi liittoutuminen muiden saksalaisten pienvaltioiden kanssa, jotta saksalaisten suurvaltojen Preussin ja Itävallan valtapyrkimyksille saataisiin vastapaino. Kun tämä tavoite epäonnistui, päätti hän noudattaa Itävallalle myötämielistä politiikkaa. Sisäpolitiikassa hän teki joitakin myönnytyksiä vapaamielisille voimille sallien muun muassa lehdistönvapauden ja lisäämällä ministerien vastuuta toimistaan.
Maksimilian II muistetaan ennen kaikkea merkittävänä tieteiden tukijana. Hän keskusteli mielellään oppineiden kanssa ja kutsui Müncheniin aikansa kuuluisimpia saksalaisia tiedemiehiä. Isänsä tavoin hän oli myös suuri taiteen ystävä.
Kun isänsä luopui kruunusta maaliskuussa 1848, Maksimilian nousi valtaistuimelle vallankumouksellisen kiihkeän aikana koko Saksassa. Hänen ehdotustaan kolmiliitosta, pienempien alueiden sarjasta vastapainona kahdelle suurelle konservatiiviselle Saksan valtiolle, ei vastustettu ainoastaan ​​Itävallassa ja Preussissa, vaan myös Frankfurtin kansalliskokouksessa, jonka ponnistelut kohdistuivat yhtenäiseen, yhdistyneeseen Saksan valtioon. Vaikka Preussi auttoi Baijeria kapinan tukahduttamisessa Pfalzissa vuonna 1849, Maksimilian kieltäytyi liitosta pohjoisen vallan kanssa. Itse asiassa, kun Ludwig von der Pfordten nostettiin pääministerin virkaan vuonna 1849, Baijeri otti Itävalta-mielisen kannan.
Noustuaan valtaistuimelle kuningas vapautti baijerilaisten elämää ottamalla käyttöön lehdistönvapauden ja ministerivastuun, vaikka hän halusikin jättää politiikan ministeriensä käsiin. Hän teki Münchenistä Saksan henkisen ja taiteellisen elämän keskuksen ja kutsui monia merkittäviä tutkijoita Baijerin pääkaupunkiin. Baijerin tiedeakatemiaan perustettiin tieteiden, tekniikan ja historian osastot ja aloitettiin tutkimushankkeita. Kuningas piti tiivistä henkilökohtaista yhteyttä tiedemies tuttuihinsa, joista jälkimmäiset toimivat jopa silloin tällöin neuvonantajina poliittisissa kysymyksissä.
Maksimilian tuki tiukasti perintöprinssi Fredrik VIII von Schleswig-Holsteinia pitkässä Schleswigin ja Holsteinin herttuakuntia koskevassa kiistassa, joka puhkesi jälleen 1860-luvun alussa Tanskan ja Preussin välillä. Muut Euroopan suurvallat eivät tukeneet hänen aggressiivista kantaansa. Hän kuoli ennen kuin Saksan valtiot pystyivät ratkaisemaan asian väkisin.
Kuningas kärsi päänsärystä koko elämänsä ajan. Lavantauti vuonna 1835 heikensi häntä pysyvästi. Vuonna 1863 hän matkusti uudelleen Italiaan hakemaan hoitoa, ennen kuin Schleswig-Holsteinin kriisi kutsui hänet takaisin.
Avioliitto ja lapset

Maksimilian avioitui 31-vuotiaana 12. lokakuuta 1842 Preussin 17-vuotiaan prinsessa Marie Friederiken (1825–1889) kanssa, joka oli Preussin prinssi Friedrich Wilhelm Karlin (1783–1851) ja prinsessa Maria Anna von Hessen-Homburgin (1785–1846) tytär. Hänen isoisänsä oli Fredrik Wilhelm II ja isoäitinsä kuningatar Friederike Luise. Hänen äidinisänsä oli Hessen-Homburgin maakreivi Friedrich V ja äidinäitinsä prinsessa Karoline von Hessen-Darmstadt.
Heille syntyi kaksi poikaa:
Ludvig II (25. elokuuta 1845 – 13. kesäkuuta 1886), Baijerin kuningas, kärsi mielenterveyden ongelmista, julistettiin mielenvikaiseksi ja syrjäytettiin hallitsijana, sijaishallitsijana oli hänen setänsä prinssihallitsija Luitpold
Otto I (27. huhtikuuta 1848 – 11. lokakuuta 1916), Baijerin kuningas nimellisesti, kärsi mielenterveyden ongelmista, julistettiin mielenvikaiseksi ja syrjäytettiin hallitsijana 1913, seuraaja Ludvig III
Perintö

Maksimilian II kuoli 52-vuotiaana maaliskuussa 1864 Münchenissä vakavaan sairauteen, joka kesti vain kolme päivää. Lääkärit selittivät tämän nopeasti leviäväksi erysipelasiksi rinnassa. Hänet on haudattu Theatinerkirchen sivukappeliin. Hänen sydämensä haudattiin erikseen Gnedenkapelleen (Armon kappeli) Altöttingeniin.
Hänen seuraajansa oli vanhin poika Ludvig II.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Ludvig I | Baijerin kuningas 1848–1864 | Seuraaja: Ludvig II |
1 2 3 4 5 6 7 8  Maximilian II Baijerin kuningas. Encyclopaedia Britannica.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Deutsche Biographie: Maximilian II. - Deutsche Biographie www.deutsche-biographie.de. Viitattu 1.9.2024. (saksa)
1 2 3  Haus der Bayerischen Geschichte - Königreich - Die königliche Familie in der Zeit Maximilians II. hdbg.eu. Viitattu 1.9.2024.
Kruununprinssi Maximilian, Joseph Karl Stieler 1840-luku
Maksimilian II, Franz Hanfstaengl n. 1860
Baijerin kruununprinsessa Marie Friederike, Joseph Karl Stieler 1843, Ludvig I:n Schönheitengalerie Nymphenburgin linna
Markus Vilén

Markus Ensio Vilén (s. 19. joulukuuta 1983 Helsinki) on suomalainen pika-aitajuoksija. Hän edustaa Viipurin Urheilijoita ja häntä valmentaa Kai Kyllönen.
Vilén karsiutui Kingstonin 2002 junioreiden MM-kilpailujen 110 metrin aitajuoksun alkuerissä. Hän on edustanut Suomea aikuisten maaotteluissa vuodesta 2004 lähtien sijoittuen parhaimmillaan toiseksi hallimaaottelun 60 metrin aitajuoksussa. Kalevan kisoissa hän on saavuttanut 110 metrin aidoissa kultaa Tampereella 2008, hopeaa Kajaanissa 2010 sekä pronssia Vaasassa 2004 ja Lappeenrannassa 2007. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän on saanut 60 metrin aidoissa kultaa Joensuussa 2008, hopeaa Mustasaaressa 2009 ja pronssia Tampereella 2006.
Ennätykset > Ulkoradat

| Matka | Aika | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| 100 m | 10,72 | Hämeenlinna | 21. elokuuta 2003 |
| 200 m | 22,25 | Espoo | 30. toukokuuta 2002 |
| 110 m aidat | 13,91 | Lappeenranta | 15. heinäkuuta 2010 |
| Pituus | 710 | Tallinna | 13. syyskuuta 2001 |
Ennätykset > Sisäradat

| Matka | Aika | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| 60 m | 6,93 | Rovaniemi | 2. maaliskuuta 2002 |
| 200 m | 22,22 | Helsinki | 24. helmikuuta 2002 |
| 60 m aidat | 7,88 | Mustasaari | 12. helmikuuta 2009 |
| Pituus | 684 | Otaniemi | 3. helmikuuta 1999 |
M/S Icon of the Seas

| M/S Icon of the Seas |
| --- | --- |
 Icon of the Seas Airistolla meritesteissä kesällä 2023.
Tyyppi:  Risteilyalus
Lippuvaltio:   Bahama
Kotipaikka:  Nassau
Omistaja:  Royal Caribbean International
Rakennustelakka:   Pernon telakka, Meyer Turku, Turku, Suomi
Hinta:  1,1–2 mrd. €
Tilattu:  heinäkuu 2021
Kölinlasku:  huhtikuu 2022
Vesillelasku:  9. joulukuuta 2022 
Luovutettu:  27. marraskuuta 2023
Neitsytmatka:  27. tammikuuta 2024
Status:  liikenteessä
Tekniset tiedot
Pituus:  365 m
Leveys:  65 m
Bruttovetoisuus (GT):  250 800
Nopeus:  41 km/h
Nopeus:  22 kn
Matkustajia:  5 600
Miehistö:  2 350
Sisaralukset:  Star of the Seas, Joy of the Seas
M/S Icon of the Seas on Turun telakalla rakennettu ensimmäinen Icon-luokan risteilijä. Alus luovutettiin marraskuussa 2023 Royal Caribbean Internationalille. Royal Caribbean Internationalin mukaan alus on maailman suurin. Alus voi käyttää polttoaineenaan sekä dieseliä että nesteytettyä maakaasua eli LNG:tä.
Icon of the Seas -laivan vesiliukumäkiä.
Teknisiä tietoja

Icon of the Seas on  maailman suurin risteilyalus. Sen pituus on 365 m, leveys 66,5 m (vesiviivassa 48,5 m), ja bruttovetoisuus 248663 GT (Gross Tonnage). Laivassa on 24 kantta. Runkorakenteessa on käytetty ensimmäistä kertaa laivanrakennuksen historiassa erikoislujaa terästä, minkä ansiosta hytteihin on voitu rakentaa avattavat lasitetut parvekkeet.
Propulsiolaitteistona on kolme ABB:n valmistamaa sähköistä ruoripotkuria, joiden yhteisteho on 60 MW. Lisäksi on viisi keulapotkuria, yhteisteholtaan 22,5 MW. Sähköä niille ja muille laivan järjestelmille tuottaa kuusi Wärtsilä 46 DF -laivamoottoria, joiden yhteisteho on 90 MW. Nämä Dual Fuel -moottorit käyvät sekä nesteytetyllä maakaasulla (lng), että dieselillä. Laivan nopeus 80 % potkuriteholla on 23 solmua.
Historia > 2022

Lauantaiyönä 5. marraskuuta aluksen päälle laskettiin iso kupolimainen lasi- ja teräselementti, jota telakkayhtiö kutsuu nimellä dome. Meyer Turun tiedotusjohtaja Anna Hakalan mukaan mikään muu telakka kuin Meyer Turku ei pystyisi tämän kokoisen elementin laskemiseen.
Perjantaina 9. joulukuuta alus laskettiin vesille.
Historia > 2023

Torstaina 2. helmikuuta rakenteilla olevan aluksen yläkansilla syttyi tulipalo ja yli 2 000 työtekijää evakuoitiin ilman vahinkoja. Palo saatiin sammutettua ja vain kolmelle kannelle tuli savuvauriota.
Maanantaina 19. kesäkuuta alus lähti meritesteihin Airistolle. Aluksen mukana oli noin 450 ihmistä testaamassa aluksen eri ominaisuuksia. Alus palasi telakalle vajaan viikon päästä.
Maanantaina 27. marraskuuta Meyer Turku -telakka luovutti Icon of the Seasin Royal Caribbean International -varustamolle.
Historia > 2024

23. tammikuuta Lionel Messi kastoi laivan shamppanjalla sen kotisatamassa Miamissa.
Lauantaina 27. tammikuuta Icon of the Seas lähti neitsytmatkalleen.
Ympäristövaikutukset

Royal Caribbeanin mukaan alus pyrkii minimoimaan hiilijalanjälkensä monin tavoin. Icon of the Seasin polttoaineena käytetään nesteytettyä maakaasua, jonka väitetään olevan raskasta polttoöljyä puhtaampi vaihtoehto, sillä se tuottaa neljänneksen vähemmän hiilidioksidipäästöjä. Toisaalta on esitetty epäilyjä siitä, että aluksen mahdolliset metaanipäästöt voivat puolestaan kiihdyttää ilmastonmuutosta. Laiva on rakennettu niin, että tulevaisuudessa sitä voidaan käyttää myös muilla polttoaineilla.
Ollessaan satamassa laiva on rakennettu käyttämään satamasta saatavaa sähköä omien generaattoreittensa sijaan. Kuitenkin vain kaksi prosenttia maailman satamista tarjoaa tätä mahdollisuutta.
Icon of the Seasin jätteidenkäsittelyjärjestelmä on ensimmäinen laatuaan. Järjestelmän mikroaaltoavusteinen pyrolyysimenetelmä muuttaa biojätteen kiinteiksi pelleteiksi, joita kuumentamalla tuotetaan kaasua, jonka avulla tuotetaan höyryä laivan vesipuiston lämmitykseen. Järjestelmään syötetään 25 kilowattia sähköä, jolla se tuottaa 200 kilowatin edestä energiaa. Järjestelmä tuottaa myös biohiiltä.
Yli 93 prosenttia laivassa käytetystä juomavedestä tuotetaan käänteisosmoosia hyödyntävällä järjestelmällä.
Laivan on mainostettu tuottavan osan sähköstään vetykennojen avulla, mutta järjestelmä ei ole toimintakunnossa vielä vuoden 2024 alussa, eikä ehkä tule olemaankaan vielä moneen vuoteen.
Markku Andersson

Markku Ensio Andersson (s. 27. maaliskuuta 1950 Tampere) on suomalainen kaupunginjohtaja ja kaupunkineuvos. Hän oli vuosina 2004–2015 Jyväskylän kaupunginjohtaja ja vuosina 1993–2004 Lappeenrannan kaupunginjohtaja.
Puoluekannaltaan Andersson on kokoomuslainen.
Koulutus

Andersson valmistui ylioppilaaksi vuonna 1969 Tampereen normaalilyseosta ja opiskeli Jyväskylän yliopistossa yhteiskunta- ja kasvatustieteitä 1970-luvulla. Hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1972, yhteiskuntatieteiden maisteriksi vuonna 1975 ja kasvatustieteiden maisteriksi vuonna 1978. Andersson promovoitiin Jyväskylän yliopiston kasvatustieteiden kunniatohtoriksi vuonna 2009.
Opiskeluaikanaan Andersson vaikutti eri luottamustehtävissä Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunnan edustajistossa sekä Hämäläis-Satakuntalaisen Osakunnan hallituksessa, isäntänä ja kuraattorina.
Ura

Vuosina 1974–1975 Andersson työskenteli Etelä-Hämeen Nuorisoseurojen Liiton toiminnanjohtajana ja toimi vuodet 1975–1983 Jyväskylän yliopistossa tutkimusassistenttina sekä kasvatustieteiden tiedekunnan suunnittelijana ja tiedekuntasihteerinä.
Vuosina 1983–1988 Andersson oli Porin kaupunginsihteeri, 1989–1993 Tuusulan kunnanjohtaja ja 1993–2004 Lappeenrannan kaupunginjohtaja ennen siirtymistään Jyväskylän kaupunginjohtajaksi 27. syyskuuta 2004. Hän jäi eläkkeelle huhtikuun lopussa 2015.
Keväällä 2015 Andersson toimi selvityshenkilönä työ- ja elinkeinoministeriön hankkeessa, joka tutki seudullisten kehittämisyhtiöiden roolia työ- ja elinkeinopolitiikan toteuttamisessa.
Ura > Luottamustehtäviä

Jyväskylän kaupunginvaltuustossa Andersson toimi 1977–1983 ja kaupunginhallituksessa 1981–1983. Vuosina 1993–2001 Andersson oli Suomen Kuntaliiton valtuuston jäsen, 2001–2009 valtuuston puheenjohtaja, 2009 hallituksen puheenjohtaja ja vuodesta 2010 varapuheenjohtaja.
Andersson toimi Lappeenrannan teknillisen yliopiston hallituksen jäsenenä 2002–2004 ja Jyväskylän yliopiston hallituksen jäsenenä 2005–2011. Hän on Keski-Suomen Kauppakamarin hallituksen varapuheenjohtaja vuodesta 2005.
Andersson toimi Alvar Aalto Säätiön hallituksessa vuosina 2004–2009. Vuodesta 2006 hän on ollut Ilmasotakoulun killan valtuuskunnan puheenjohtaja. Vuodesta 2009 Andersson on ollut Finnagoran hallituksen jäsen ja Pro Ysitie -yhdistyksen hallituksen puheenjohtaja.
Tunnustuksia

Sotilasarvoltaan Andersson on sotilasmestari (2003) ja suorittanut valtakunnallisen maanpuolustuskurssin nro 145 (1997). Hänelle myönnettiin sotilasansiomitali vuonna 2001.
Anderssonille myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki vuonna 2001. Kaupunkineuvoksen arvonimen hän sai vuonna 2014.
Martha Norelius

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Martha Norelius |  Martha Norelius |  Martha Norelius |  |
Maa:   Yhdysvallat
Naisten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Pariisi 1924 | 400 metrinvapaauinti |  |
|  Kultaa | Amsterdam 1928 | 400 metrinvapaauinti |  |
|  Kultaa | Amsterdam 1928 | 4 × 100 metrin vapaauinti |  |
Märta Maria (Martha) Norelius-Wright (22. tammikuuta 1908 Tukholma, Ruotsi – 25. syyskuuta 1955 St. Louis, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja. Norelius syntyi Ruotsissa ruotsalaisille vanhemmille, mutta perhe muutti myöhemmin Yhdysvaltoihin. Norelius voitti uintiurallaan kolme olympiakultaa. Ensimmäinen niistä tuli Pariisin kesäolympialaisista 1924 400 metrin vapaauinnissa.
Neljä vuotta myöhemmin Amsterdamissa Norelius voitti jälleen saman matkan, ja nyt myös lisäksi 4 × 100 metrin vapaauintiviestin. Norelius oli ensimmäinen nainen (ja myös tähän päivään mennessä ainoa), joka on voittanut 400 metrin vapaauinnin kaksissa peräkkäisissä olympialaisissa.
Norelius edusti uintiurallaan Women's Swimming Associationia. Hän meni naimisiin 15. toukokuuta 1930 Kanadan tunnetuimman soutajan, Joseph Wright Jr.:n kanssa. Wright Jr. oli myös olympiamitalisti samoista Amsterdamin olympialaisista, miesten kaksikoista. Wrightin isä Joseph Wright Sr. oli myös kaksinkertainen olympiamitalisti soudusta. Myös Noreliuksen isä Bror oli olympiakävijä; hän edusti Ruotsia miesten uinnissa vuonna 1906.
Norelius kuoli 47-vuotiaana vuonna 1955.
Lutikka

| Lutikka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Nivelkärsäiset Hemiptera
Alalahko::  Luteet Heteroptera
Heimo::  Lutikat Cimicidae
Suku::  Cimex
Laji::  lectularius
Kaksiosainen nimi
 Cimex lectularius  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Lutikka Wikispeciesissä   Lutikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lutikan ulostetta sängyn rungossa
Lutikka eli seinälude (Cimex lectularius) on luteisiin kuuluva hyönteinen. Alkujaan se on ollut pelkästään lepakon loinen, mutta se on sopeutunut myös ihmisen ja joidenkin lemmikkieläinten loiseksi. Se imee isäntäeliöltään verta öisin. Lutikan ei ole todettu Suomessa levittävän tauteja. Imentäjäljet kutiavat eri ihmisillä eriasteisesti.
Cimex lectularius -lajin Suomeenkin levinneet sukulaiset lepakkolutikka (Cimex columbarius) ja pääskylutikka (Oeciacus hirundinis) ovat yleisiä linnunpesissä, joista ne voivat siirtyä ihmisen loisiksi. Sukulaislajit Cimex hemipterus (tropiikissa) ja Leptocimex boueti (Länsi-Afrikan ja Etelä-Amerikan tropiikissa) taas ovat paitsi ihmisen myös lepakon loisia.
Aikuinen lutikka on 5,5 millimetrin kokoinen, aterioituaan vähän pidempi ja ruskea, niiden alemmat kehitysasteet ovat 1,5–4 millimetrin pituisia, vaaleampia, kerman värisestä vaalean ruskeaan, ne tarvitsevat veriaterian viikon välein muodonmuutokseen ja munimiseen. Naaras munii 3–4 munaa päivässä, 200–500 elämänsä aikana.
Lutikka levisi Pohjoismaihin 1800-luvun alussa. 1950-luvun jälkeen lutikka oli jo lähes hävinnyt Pohjois-Amerikasta ja Länsi-Euroopasta, mutta yleistyy jälleen monissa maissa kuten Yhdysvalloissa ja Suomessa. Syyksi tälle on esitetty esimerkiksi lisääntynyttä matkustelua, tietynlaisten torjunta-aineiden käytöstä luopumista, lisääntynyttä vastustuskykyä torjunta-aineille ja ihmisten vähentynyttä tietoutta lutikoiden torjunnasta niiden harvinaistumisen vuoksi. Lutikka kulkee esimerkiksi matkailijoiden ja maasta toiseen muuttavien mukana ja voi levitä kerrostalohuoneistosta toiseen, mikäli ongelma on jatkunut pitkään ja luteiden saastuttamia huonekaluja kuljetetaan rappukäytävässä.
Lutikka on lentokyvytön.
Havaitseminen

Lutikkojen pesiytymistä omaan asuntoon ei aina huomaa. Tyypillinen merkki lutikoista ovat kutiavat, turvonneet imentäjäljet. Ne ovat usein kolmen perättäisen ryhmissä, kun veren imeminen on keskeytynyt uhrin liikehdinnän takia tai verentulon ehdyttyä. Vuodevaatteilla voi havaita tummia läikkiä, jotka ovat lutikan ulostetta ja sängyn rakenteista voi löytyä niiden munia tai munan kuoria.
Lutikat liikkuvat etenkin noin tuntia ennen auringonnousua. Tuolloin ne voi havaita sytyttämällä valon. Lutikat eivät pääse piiloon erityisen nopeasti, joten niiden näkeminen on mahdollista.
Torjunta

Lutikka voi levitä asuntoon esimerkiksi matkailijoiden mukana hotelleista tai asuntoon tuotujen käytettyjen huonekalujen mukana.
Lutikka on yöeläin ja piileskelee päivisin pääasiassa vuoteessa ja sängyn lähistöllä, lutikka harvemmin lähtee 1–2 metriä kauemmaksi sängystä, jos vain veriateria on tarjolla.
Se mahtuu hyvin pieniin rakoihin litteytensä ansiosta.  [lähde? ]
Torjunta > Myrkyt

Lutikoita torjutaan käsittelemällä niiden piilopaikat sopivalla hyönteismyrkyllä.tarvitaan parempi lähde Hyönteismyrkkyjen tehoaineina käytetään deltametriinia (C22H19Br2NO3) ja klooripyrifossia (C9H11Cl3NO3PS). 
Maailmalta ja Suomestakin on jo löydetty myrkyille vastustuskykyisiä ludekantoja. Tällöin niiden torjunnassa auttaa vain kuumennus tai pakastaminen. [lähde? ]
Torjunta > Kuumuus

Lutikoiden lämpötorjunta on tehokas tapa hävittää luteet. Lämpötorjunta tuhoaa myös niiden munat, joihin myrkyt eivät vaikuta. Myrkytys joudutaan suorittamaan yleensä 3–5 kertaa, koska munista kuoriutuu aina uusi populaatio.
Lämmön vaikutus lutikoihin riippuu altistumisajasta. 45 asteen lämpötilassa täysikasvuiset lutikat kuolevat 1 tunnissa 35 minuutissa ja niiden munat 7 tunnissa 9 minuutissa. Kotioloja vastaavissa olosuhteissa täysikasvuiset lutikat kuolevat välittömästi 48,3 °C lämpötilassa ja munat 54,8 °C lämmössä.
Torjunta > Kylmyys

Viileissä oloissa lutikka voi selvitä jopa kahdeksan kuukauden ajan ilman verta. Alle −15 celsiusasteen lämpötiloja lutikat kestävät vain muutaman tunnin.
Torjunta > Hygienia

Asunnon pitäminen siistinä voi helpottaa lutikkaongelman havaitsemista ja ehkäistä niiden kannan kasvua, mutta hygienian puute ei houkuttele lutikoita eikä lutikoiden torjumiseen riitä yksinomaan hyvä hygienia.
Aiheesta muualla

Lutikka – Cimex lectularius Laji.fi. Viitattu 25.2.2021.
Lutikka (Cimex lectularius). Hyönteismaailma. Arkistoitu 11.2.2011. Viitattu 25.2.2021.
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Cimex lectularius (TSN 107058) itis.gov. Viitattu 25.2.2021. (englanniksi)
Semiochemicals of Cimex lectularius, the Bed bug Pherobase. Viitattu 25.2.2021. (englanniksi)
Martti Vainio (taiteilija)

Martti Vainio (20. lokakuuta 1921 Koski Tl – 28. lokakuuta 2001) oli suomalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä.
Vainio syntyi pienviljelijäperheeseen ja hankki elantonsa rakennusmaalarina. Vuosina 1948–1951 hän kävi Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulun, jonka jälkeen hän opiskeli kuvanveistoa koskelaissyntyisen professori Yrjö Liipolan ohjauksessa.
Veteraanikivi, Koski Tl, 1991.
Martti Vainio maalasi öljyväreillä enimmäkseen koskelaisia jokimaisemia, näkymiä kellotapulista ja  myllymiljööstä. Veistokset olivat pääasiassa naisfiguureita ja muotokuvia valettuna kipsiin tai pronssiin. Myös puu oli Martti Vainiolle mieluinen materiaali. Kosken kunnantalon valtuustosalissa on hänen veistämänsä Härkätie-aiheinen haapareliefi (koko 620 × 120 cm).
Martti Vainio piti lukuisia yksityisnäyttelyitä kotipaikkakunnallaan Yrjö Liipolan taidemuseossa, jonka toteutuksessa hän oli ollut Yrjö Liipolan luottohenkilö. Ennen kuolemaansa Martti Vainio lahjoitti Kosken Tl kunnalle 27 maalausta ja 30 veistosta.
Merkittävin kilpailu, johon Vainio osallistui oli marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsaskilpailu. Vainio kuului mm. Turun Taiteilijaseuraan ja Loimaan Taideseuraan. Hän toimi 20 vuoden ajan Someron kansalaisopiston taidepiirien opettajana.
Martin Koch (kirjailija)

Martin Koch
Martin Koch [kok] (1882–1940) oli ruotsalainen kirjailija. Häntä pidetään työväestön ensimmäisenä taiteellisena kuvaajana. Kochin tuotannossa usein yhdistyvät realistinen miljöökuvaus sekä mystiset ja uskonnolliset ainekset. Hänen pääteoksensa on synkästi, intensiivisesti pahuutta ja rappiota kuvaava tutkielmaromaani Guds vackra värld, joka on katsottu Ruotsin ensimmäiseksi proletaarikirjallisuuden ensimmäiseksi täysipainoiseksi romaaniksi.
Suomennetut teokset

Elli: työläistytön elämä, rakkaus ja kuolema (Ellen), Porvoo: Suomen sos.-dem. nuorisoliitto 1914
Työväkeä : kertomus vihasta, 1914, suom. T. Tainio, Turku : Sosialistin kirjapaino-osuusk. 1914
Lapsuusmuisto. Julkaisussa Tulenkantajat 5 (1937) : 9, s. 8, 10