stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hanna Kokko

| Hanna Kokko> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. syyskuuta 1971 (ikä 53) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Esa Ranta
Instituutti:  Zürichin yliopisto
Tutkimusalue:  evoluutioekologia
Palkinnot:  tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2009 Suomen Kulttuurirahaston palkinto 2016
Hanna Maaria Kokko (s. 26. syyskuuta 1971 Helsinki) on suomalainen luonnontieteilijä. Hän työskentelee evoluutioekologian professorina Zürichin yliopistossa.
Vuonna 2008 Kokko ja Katja Bargum julkaisivat kansantajuisen teoksen Kutistuva turska ja muita evoluution ihmeitä. He saivat teoksesta tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon vuonna 2009.
Hanna Kokon yksi tutkimuskohde on sinikurkkumaluri.
1970-luvulla Kokko asui perheensä kanssa kolme vuotta Heidelbergissä Saksassa. Hänen isänsä työskenteli tutkijana ja äiti kustantamossa. Kokko valmistui ylioppilaaksi Helsingin Saksalaisesta koulusta vuonna 1990 ja diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1995. Hänen lopputyönsä käsitteli saimaannorppien populaatiodynamiikkaa ja hän valmisteli sen käytännössä Helsingin yliopiston ekologian laitoksella. Kokko sai luvan aloittaa evoluutiobiologisen väitöskirjan teon Helsingin yliopistossa, vaikkei hänellä ollut biologin perustutkintoa. Vuonna 1997 tarkastetun väitöskirjan nimi oli Evolution of honest sexual displays. Samana vuonna Kokko nimitettiin yliopiston dosentiksi.
Vuonna 1998 Kokko siirtyi Cambridgen yliopistoon postdoc-tutkijaksi ja vuonna 2000 tutkijaksi Glasgow’n yliopistoon. Vuonna 2001 hän aloitti tutkimustyön muun muassa sinikurkkumalurien parissa Australiassa. Vuonna 2002 hänet valittiin Jyväskylän yliopiston yliassistentiksi ja 2004 Helsingin yliopiston eläinekologian professoriksi. Helsingissä Kokon tutkimusryhmä tutki muun muassa eläinyksilöiden ja ryhmän välisiä vuorovaikutussuhteita. Kokko toimi Suomen Biologian Seura Vanamo ry.:n puheenjohtajana 2008–09.
Vuosina 2010–2014 Kokko työskenteli Canberrassa sijaitsevan Australian kansallisen yliopiston evoluutiobiologian professorina. Kokko katsoo työskentelevänsä kahdella mielenkiintoisella ja tärkeällä rajapinnalla: toinen tavoitteista on ymmärtää evoluutio- ja ekologisten prosessien vuorovaikutusta ja toinen on parantaa viestintää empiristien ja teoreetikkojen välillä.
Kokko on julkaissut yli kaksisataa tieteellistä artikkelia kansainvälisissä sarjoissa sekä englanninkielisen oppikirjan, Modelling for Field Biologists and Other Interesting People, matemaattisesta mallintamisesta biologiassa.
Kokko sai vuonna 2016 Suomen Kulttuurirahaston 30 000 euron arvoisen palkinnon merkittävästä kulttuuriteosta.
Vuonna 2020 Kokko valittiin American Academy of Arts and Sciencesin jäseneksi.
Teoksia

Evolution of honest sexual displays. Väitöskirja, Helsingin yliopisto, 1997.
Modelling for Field Biologists (and Other Interesting People). Cambridge University Press, 2007. ISBN 0-521-53856-4.
Hanna Kokko ja Katja Bargum: Kutistuva turska ja muita evoluution ihmeitä. WSOY, 2008. ISBN 978-951-0-34020-2.
Mikko Kohonen

Mikko Kohonen (22. tammikuuta 1892 Helsinki – 28. maaliskuuta 1958) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat isännöitsijä Olof Johan Kohonen ja Amanda Johnsson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Hilda Lydia Häggblomin kanssa.
Opinnot

Kohonen kirjoitti ylioppilaaksi Nurmeksen yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1912–1915.
Jääkärikausi

Kohonen liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 9. toukokuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 6. marraskuuta 1915 alkaen pataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella.
Misse-joelta hänet komennettiin 22. elokuuta 1916 värväys- ja etappitehtäviin Suomeen yhdessä jääkäritoverinsa gruppenführer Lauri Tiaisen kanssa. Heidän tuli toimia niin sanotulla läntisellä etapilla. Läntisellä etapilla heidän tehtävänään oli toimia Ylikiimingin etappiaseman hoitajina. Läntisen etapin paljastuttua marraskuussa 1916 hän joutui pakenemaan Ruotsiin, mistä hän palasi takaisin, kun oli päätetty perustaa niin sanottu pohjoinen etappi 2. joulukuuta 1916.
Palattuaan Suomeen hän oli vähällä joutua 4. joulukuuta 1916 Kuusikon talossa Tervolassa santarmien pidättämäksi, mutta onnistui pakenemaan pienen tulitaistelun jälkeen. Tämän kohtauksen jälkeen hän suunnisti Simoon Maaninkajärven saunalle, mutta poistui paikalta ennen Simon kahakkaa viedäkseen pistooleita ja panoksia Hastiin. Kohonen tapasi myöhemmin Ruotsin puolelle 15. joulukuuta 1916 Simon kahakkaan osallistuneet jääkäriveljet, joiden kanssa hän palasi takaisin Saksaan, minne hän saapui 27. maaliskuuta 1917. Paluunsa jälkeen hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetylle erikoiskurssille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Takaisin Suomaan Kohonen saapui Tornioon 30. tammikuuta 1918 oberzugführer Friedel Jacobssonin johtaman jääkäreiden etukomennuskunnan mukana. Kohonen johti sisällissodan vihollisuuksien alettua Tervolan ja Tornion taisteluita. Torniosta hän suuntasi matkansa Kemiin, missä hän johti Kemin valtauksessa Kemin suojeluskuntalaisista kokoonpantua 3. joukkuetta. Kemissä hän myös haavoittui taistelussa 6. helmikuuta 1918 ja joutui hoidattamaan haavojaan.
Haavoista toivuttuaan hänet nimitettiin 14. maaliskuuta 1918 alkaen päälliköksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hänet siirrettiin komppanioineen 26. maaliskuuta 1918 alkaen 1. jääkäripataljoonaan, missä komppania sijoitettiin ja nimettiin pataljoonan 2. komppaniaksi. Kohonen johdatti joukkonsa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kohonen siirrettiin komppanianpäälliköksi Suomen valkoisen kaartin 2. pataljoonaan, josta hänet siirrettiin 8. heinäkuuta 1918 alkaen 3. pataljoonan komentajaksi Karjalan rykmentti 3:een, joka tunnettiin myöhemmin nimillä Karjalan rykmentti 2, Laatokan jalkaväkirykmentti 6 ja Viipurin rykmentti. Armeijasta Kohonen erosi 1. heinäkuuta 1921 ja siirtyi Viipuriin missä hän astui Suomalaisen puutavaraliikkeen palvelukseen. Vuonna 1923 hän vaihtoi työnantajaa ja siirtyi Oy Collinin palvelukseen ja vuonna 1926 Karl Boström ab:n palvelukseen Kotkaan, missä hän työskentelikin talvisotaan saakka.
Talvi- ja jatkosota

Kohonen kutsuttiin talvisodan alettua palvelukseen ja hänelle palautettiin hänen menettämänsä sotilasarvo ja hänet sijoitettiin IV Armeijakunnan esikuntaan, missä hän jatkoi myös välirauhan aikana, kunnes jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin liikennetoimiston päälliköksi Etelä-Kymenlaakson suojeluskuntapiiriin ja palveli toimistossa vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet vapautettiin palveluksesta ja hän siirtyi takaisin Oy Karl Boström Ab:n palvelukseen konttoripäälliköksi ja työskenteli yrityksessä vuoteen 1958 saakka. Hänet haudattiin Kotkaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 10. tammikuuta 1916  Gruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Yliluutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 1. toukokuuta 1918  Upseeriarvo menetetty 10. toukokuuta 1922  Upseeriarvo palautettu 1939 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Polangenin kurssilaisia räjäytysharjoituksessa. Etuoikealla saksalainen kouluttaja luutnantti Albert Mellis
Tapani Koivula

Tapani Koivula (s. 22. heinäkuuta 1946) on suomalainen ufotutkija ja -kirjailija.
Ammattiura

Koivula on koulutukseltaan arkkitehti ja teki valtaosan työurastaan Helsingin kaupungin palveluksessa. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2011.
Ufo- ja parapsykologian tutkija

Koivula on sekä kirjoittanut itse että toimittanut ja kääntänyt ufo- ja paranormaalien ilmiöiden kirjallisuutta sekä romaaneja henkisestä kehityksestä ja ollut tekemässä tv-ohjelmia ja lehtijuttuja.
Koivulan mukaan on riittävästi todisteita sille, että osa ufoista ja olentohavainnoista on todellisia ja että keskuudessamme käy ulkoavaruuden vieraita. Koivulan mukaan ufot viestivät kontaktihenkilöilleen huolta maapallon saastumisesta. Koivula uskoo, että osa viljapeltokuvioista ei ole ihmisen tekemiä. Lisäksi hänen mielestään ilmiöt kuten kaukokatselu, ruumiista poistumiskokemus, rajatilakokemukset ja mediumismi ovat riittävästi todistaneet, että elämä jatkuu kuoleman jälkeen.
Kirjallista tuotantoa

Ufojen kosminen viesti.  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-15079-7
Viestejä.  Unio Mystica, 1996.  ISBN 952-9586-47-7
Sininen huivi, Mediapinta 2006 ISBN 952-464-429-0
"Kampin enkeli ja salaiset tehtävät", KustannusHD, 2013
"Elannon portilla. Kertomus virkamiehen valaistumisesta." KustannusHD, 2014
"Aamutähti. Unikuvia nykyhetkestä, arjesta ja universumista" KustannusHD, 2016
(toim.): Uforaportti 11–14 (Suomen Ufotutkijat 2004–2008)
(toim.): Uforaportti 15–16 (Suomen Ufotutkijat 2009)
Kosminen kosketus.  Ufo Finland, 2013.  ISBN 978-952-67713-2-8
Mikko Kolehmainen (professori)

| Mikko Kolehmainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. syyskuuta 1962 (ikä 62) Mikkeli
Ammatti:  ympäristöinformaatikan ja -mallinnuksen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Teknillinen korkeakoulu (DI 1987, TkT 2004), Kuopion yliopisto (FM 2001)
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto
Aiheesta muualla
Kotisivu
Mikko Tapani Kolehmainen (s. 29. syyskuuta 1962 Mikkeli) on suomalainen Itä-Suomen yliopiston ympäristöinformaatikan ja -mallinnuksen professori.  Hän on osallistunut useisiin monitieteellisiin hankkeisiin, joissa on kehitetty esimerkiksi ympäristötiedon esitystapaa helpommin hahmotettavaksi ja saatavuutta käyttäjäystävällisemmäksi. Monitieteellisestä yhteistyöstä ovat esimerkkeinä useat ilmanlaatuun, vesivaroihin tai uusiutuviin energiahankkeisiin liittyvät tutkimusartikkelit ja yhdessä Luonnonvarakeskuksen kanssa toteutettu Biomassa Atlas.
Kolehmainen kirjoitti ylioppilaaksi Mikkelin lyseon lukiosta (1981). Hän valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta (1987), filosofian maisteriksi Kuopion yliopistosta (2001) ja tekniikan tohtoriksi Teknillisestä korkeakoulusta (2004).  Kolehmaisen englanninkielinen väitöstutkimus (2004) oli rakenteeltaan artikkeliväitöskirja, joka oli otsikoitu Data exploration with self-organizing maps in environmental informatics and bioinformatics.
Työurallaan Kolehmainen on toiminut Tietosavo Oy:n systeemisuunnittelijana (1987–1991) ja kehityspäällikkönä (1991–1996), sitten Kuopion yliopiston tutkijana (1997–2001) ja tutkimusjohtajana (2002–2006). Hänet nimitettiin ympäristöinformatiikan professoriksi Kuopion yliopiston Luonnontieteiden ja ympäristötieteiden tiedekuntaan alkujaan viisivuotiskaudeksi (2006-2011).
Aiheesta muualla

Mikko Kolehmaisen julkaisuja (Google Scholar -profiili) (englanniksi) (google.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  ORCID  Publons  ResearcherID
Kolhon rautatieasema

Kolhon rautatieasema on rautatieasema Mänttä-Vilppulassa, Kolhon kylässä. Se on yksi alkuperäisistä rataosan Tampere–Haapamäki varrella sijaitsevista asemista. Se rakennettiin pysäkiksi vuosina 1881–1883, mutta laajennettiin nykyiseen asuunsa vuonna 1900 arkkitehti Bruno Granholmin piirustusten mukaisesti. Asemarakennuksen lisäksi alueella on vanhoja rautatieläisten asuin- ja talousrakennuksia sekä tavaramakasiini. Kolhon sivuraiteet ja vaihteet purettiin syyskuussa 2020.
Museovirasto on luokitellut Kolhon ja Vilppulan asema-alueet valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Asemalla pysähtyvät Tampereen ja Keuruun väliset taajamajunat. Yksi vuoropari jatkaa Jyväskylään. Maanantaista lauantaihin asemalla pysähtyy neljä junaa suuntaansa ja sunnuntaisin kolme junaa suuntaansa.
Kolhon rautatieasemaa on käytetty kirjailija Juhani Ahon romaanin Rautatie kuvituksena. Teoksen kuvittaja taidemaalari Eero Järnefelt vietti silloin aikaansa Kolhossa ja käytti töissään mallina paikallisia aiheita. Teoksen tapahtumat sijoittuvat Lapinlahden rautatieasemalle, jota ei silloin vielä ollut olemassa, koska rataakaan ei kulkenut Lapinlahdelle asti.
Henkilöliikenne Kolhossa lakkautettiin 27. toukokuuta 1990, mutta se avattiin uudelleen 3. kesäkuuta 2007. Avausta edelsi laaja selvitystyö matkustajalaiturin sijaintipaikasta. Ratahallintokeskuksen ja Vilppulan kunnan tavoitteena oli sijoittaa uusi asema matkustajavirtojen kannalta mahdollisimman keskeiselle paikalle, mutta eri vaihtoehdot jouduttiin hylkäämään radan kaarevuuden ja kallistusten vuoksi. Selvitystyö eteni pisimmälle ravintola Koloradon lähistöllä sijaitsevasta paikasta, mutta 400 000 euroon nousseet toteuttamiskustannukset olisivat olleet liian korkeat. Suunnitelmia muuttamalla kustannukset olisi saatu laskemaan 260 000 euroon, mutta summa olisi edelleen ylittänyt rakentamiseen käytettävissä olleet määrärahat. Vilppulan kunnanhallitus päätti 5. toukokuuta 2007 matkustajalaiturin sijaintipaikaksi nykyisen Kolhon rautatieaseman, jonka asemalaiturin ja paikoitusalueen kunnostamisen henkilöliikenteen tarpeita vastaaviksi arvioitiin maksavan 90 000 euroa. Paikka oli lopulta edullisin tarjolla olleista vaihtoehdoista.
Bataavit

Rembrandt: Bataavien uskollisuudenvala. Julius Civilis on kuvattu kruunu päässä.
Bataavit (lat. Batavi) olivat germaaniheimo, joka asui Reinin, Waalin ja Pohjanmeren välimaastossa. Bataavit olivat roomalaisten liittolaisina vuodesta 15 eaa. lähtien, ja he auttoivat Drususta tämän sotaretkellä muita germaaniheimoja vastaan.
Kun Roomassa syttyi sisällissota, käyttivät bataavit kuitenkin tilannetta hyväkseen ja nousivat vuonna 69 kapinaan roomalaistuneen bataaviylimyksen Julius Civiliksen johdolla. Civilis yritti synnyttää gallialaisen valtakunnan, ja saikin liittolaisikseen treverit ja joitain germaanijoukkoja. Bataavit onnistuivat tuhoamaan useita roomalaisleirejä, mutta heidän onnensa kääntyi Vespasianuksen noustua valtaan Roomassa. Keisari lähetti suuren roomalaisarmeijan kukistamaan kapinan, ja Civilis joutui antautumaan vuonna 71.
Bataavit menettivät verovapautensa ja joitain muita etuoikeuksia. He myös palasivat Rooman liittolaisiksi ja toimittivat sotilaita Rooman armeijaan. Bataavit sulautuivat 300-luvulla frankkeihin.
Jukka Eskola

Jukka Eskola Flow-festivaaleilla 2007 The Five Corners Quintetin riveissä. Taustalla basisti Antti Lötjönen.
Jukka Harri Tapio Eskola (s.  1978) on suomalainen muusikko. Hänen instrumenttinsa ovat trumpetti ja flyygelitorvi. Eskolalla on omat yhtyeensä Jukka Eskola Quintet, Jukka Eskola Orquesta Bossa sekä Jukka Eskola Soul Trio, ja hän on soittanut myös muun muassa Nuspirit Helsingissä, The Five Corners Quintetissa, Teppo Mäkysen Teddy Rok Sevenissä, Jimi Tenor Groupissa, Jo Stancessa, Ricky-Tick Big Bandissä sekä lukuisissa muissa kokoonpanoissa.
Eskola syntyi Espoossa, mutta hänen perheensä muutti Kuopioon hänen ollessaan yksivuotias. Eskola aloitti soittamisen yhdeksänvuotiaana. Eskola opiskeli ensin Kuopion konservatoriossa ja siirtyi Helsingin Pop & Jazz Konservatorioon vuonna 1998. Vuonna 2001 hän aloitti opiskelut Sibelius-Akatemiassa musiikin maisteriksi. Musiikilliseksi esikuvakseen Eskola mainitsee etenkin trumpetistit Clifford Brownin, Kenny Dorhamin ja Freddie Hubbardin.
Eskolan ensimmäinen oma levytys oli vuonna 2001 julkaistu single The Waves, jonka hän teki voitettuaan Nokia Young Talent -stipendin. Hänen ensimmäinen soololevynsä Jukka Eskola ilmestyi vuonna 2005. Levy julkaistiin myös Japanissa, jossa sitä myytiin yli 5 000 kappaletta. Albumilla soittivat Eskolan lisäksi saksofonisti Timo Lassy, pianisti Jukkis Uotila, basisti Antti Lötjönen sekä rumpali Teppo Mäkynen, joka myös tuotti albumin. Eskolan toinen albumi Hub Up julkaistiin pelkästään Japanissa. Kolmannen soololevyn, Walkoverin julkaisija oli helsinkiläinen Ricky-Tick Records. Tällä levyllä miehitys on sama kuin ensimmäisellä levyllä. Eskolan neljännen soololevyn Jukka Eskola Orquesta Bossa julkaisi maailmanlaajuisesti italialainen Schema Records. Jukka Eskola Soul Trion levyt julkaisi suomalainen Timmion Records. Eskolan yhtyeet Jukka Eskola Quintet, Jukka Eskola Orquesta Bossa sekä Jukka Eskola Soul Trio ovat keikkailleet Suomessa ja ulkomailla.
Eskola on soittanut vierailijana sadoilla suomalaisilla levyjulkaisulla ja ollut mukana sessiomuusikkona useissa television viihdeohjelmissa.
Eskolalle myönnettiin vuoden 2006 Sony Jazzpalkinto, ja vuonna 2007 hänet palkittiin Pori Jazzin vuoden taiteilijana. Vuonna 2022 hänelle myönnettiin Suomen Jazzliiton arvostettu Yrjö-palkinto.
Eskola on myös tehnyt sävellyksiä ja sovituksia oman soolotuotantonsa lisäksi useisiin television viihdeohjelmiin sekä artisteille kuten Elastinen ja Juha Tapio.
Levyt

Jukka Eskola (Free Agent Records,  2005)
Hub Up (Stride Records,  2006)
Walkover (Ricky-Tick Records,  2009)
Lampela X Eskola (Ricky-Tick Records,  2010)
Jukka Eskola Orquesta Bossa (Schema,  2013)
Jukka Eskola Soul Trio (Timmon Records,  2017)
Steamy! (Timmion Records, 2020)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jukka Eskola Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz
Basmanin puolustus

Basmanin puolustus on shakkiavaus, joka alkaa siirroilla
Avaus on saanut nimensä englantilaisen kansainvälisen mestarin Michael Basmanin mukaan, joka on käyttänyt sitä mustilla runsaasti. Avausta kutsutaan myös Borgin puolustukseksi eli Borgin avaukseksi tai Macho-Grobiksi  Nimitys Borg on takaperin kirjoitettuna sana Grob, joka viittaa Grobin hyökkäykseen 1. g4. (Borgin puolustus on tavallaan sama avaus kääntövärein eli musta tekee Borgin puolustuksessa samanlaisen siirron kuin valkea Grobin avauksessa.) Avaus tunnetaan myös englanninkielisellä nimellä  Reversed Grob (käänteinen Grob) eli niin sanotusti Grobin hyökkäys kääntövärein.
Basmanin puolustus on melko harvinainen, koska siirrolla 1…g5 musta sallii valkean toimia vapaasti laudan keskustassa. Siirto heikentää mustan kuningassivustaa. Teoksen Modern Chess Openings mukaan heikennys ei kuitenkaan ole niin vakava, kuin miltä se ensisilmäyksellä vaikuttaa. Tosin musta jää kehityksessä aika paljon jälkeen ja siksi avausta mustilla pelataan hyvin harvoin.
Basmanin puolustuksen idea on siinä, että musta pystyy nopeasti kehittämään tummilla ruuduilla kulkevan lähettinsä pitkälle viistolinjalle a1-h8. Valkea jatkaa parhaiten 2. d4, joka valtaa lisää tilaa keskustassa. Jonkin verran on myös pelattu siirtoa 2. Lc4.
Avaus sisältää ansan, johon varomattomasti valkeilla pelaava pelaaja voi langeta. 1. e4 g5 2. d3 Lg7 ja nyt 3. Lxg5? on virhe, koska musta pelaa 3…Lxb2 ja voittaa laadun eli vaihtaa lähettinsä valkean a1-torniin. (Heikoimmassa jatkossa valkea menettää jopa kokonaisen tornin.) 
Basmanin puolustuksen pääjatkoon 1. e4 g5 2. d4 voi päätyä siirtovaihdolla myös niin sanotun Borgin gambiitin kautta eli: 1. d4 g5 ja torjumalla mustan tarjoaman sotilaanuhrauksen siirrolla 2. e4.
Avauksen kehittäjän, KvM Basmanin merkittävin avauksella saavuttama voitto on peli englantilaista suurmestaria Jonathan Speelmania vastaan Britannian mestaruuskisoissa 1980.
Aiheesta muualla

Basman, Michael: The Killer Grob.  Cadogan Books, 1991.  ISBN 0-08-037131-0
Viktor Klimenko

| Viktor Klimenko |
| --- | --- |
 Viktor Klimenko elokuussa 2011 Turun Mikaelinkirkossa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Viktor Savvitš Klimenko
Syntynyt: 24. marraskuuta 1942 (ikä 82) Pyhäniemi, Karjalais-suomalainen SNT, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  Suomi
Muusikko
Laulukielet:  suomi, venäjä, ruotsi
Tyylilajit:  iskelmä, gospelmusiikki
Soittimet:  laulu
Levy-yhtiöt:  Musiikki-Fazer
Aiheesta muualla
www.viktorklimenko.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Viktor Klimenko esiintymässä Tampereen Seurahuoneella vuonna 1970.
Viktor Savvitš Klimenko (ven. Виктор Саввич Клименко; s. 24. marraskuuta 1942 Pyhäniemi, Karjalais-suomalainen SNT, Neuvostoliitto) on venäläissyntyinen suomalainen laulaja, näyttelijä ja saarnaaja. Hän tuli tunnetuksi slaavilaismusiikkia sisältävistä levytyksistään ja kasakkaimagostaan.
Elämä ja ura

Klimenko kertoo olevansa etelävenäläisen kasakkasuvun jälkeläinen. Suku päätyi Itä-Karjalaan, jossa Klimenko syntyi marraskuussa 1942. Tarkasta syntymäpaikastaan ja -ajastaan hän ei ole varma, mutta kasteen hän on saanut suomalaisella sotilashallintoalueen keskitysleirillä Pyhäniemellä. Perhe asutettiin Suomeen.
Viktor Klimenko kävi keskikoulun ja harjoitteli mainosalalla, ryhtyi sitten laulamaan, opiskelemaan jazzbalettia ja näyttelemään Elannon näyttämöllä ja Imatran teatterissa .
Klimenko aloitti laulajanuransa vuonna 1962. Tällöin Musiikki-Fazer ja sen tuotantopäällikkö Toivo Kärki teki hänen kanssaan levytyssopimuksen. Ensimmäinen single ”Tuhansien järvien maa” ei menestynyt, mutta vuoden 1964 ”Jokaiselle joku on kai rakkain” (Irving Taylorin ja Ken Lanen ”Everybody Loves Somebody”) oli jo hitti. Myös Toivo Kärjen-Reino Helismaan "Neljäs mies" jäi elämään.   Vuonna 1965 hän edusti Suomea Napolissa Eurovision laulukilpailussa Kärjen-Helismaan triolikappaleella ”Aurinko laskee länteen”. Laulu ei saanut tuomaristolta yhtään pistettä.  Tästä huolimatta se on jäänyt vahvasti elämään, ja siitä on myöhemmin tehty useita levytettyjä cover-versioita.  Tämän jälkeen Klimenko näytteli pari vuotta Helsingin kaupunginteatterissa, ja vuonna 1969 hänellä oli rooli Matti Kassilan elokuvassa Vodkaa, komisario Palmu.
Klimenko osallistui Suomen euroviisukarsintoihin myös vuonna 1966 kappaleella Vieras rakastettuni (3. sija), 1969 kappaleella Vaari sirkuksessa (3. sija), 1972 kappaleella Romantique (6. sija) ja 1977 kappaleella Luonasi oon (3. sija).
Vuonna 1970 ilmestyi hänen ensimmäinen venäläisiä lauluja sisältänyt levy-yhtiö EMI:lle tehty levynsä Stenka Rasin. Levyä myytiin Suomessa yli 50 000 kappaletta. Se oli kymmenen eniten myydyn albumin listalla yli vuoden maaliskuusta 1971 huhtikuuhun 1972, ja eniten myyty levy kesä-, elo-, syys- ja lokakuussa 1971 sekä vielä tammi- ja helmikuussa 1972. Klimenko esiintyi myös ahkerasti Euroopassa, mutta varsinainen kansainvälinen läpimurto jäi häneltä saavuttamatta. Seuraavat albumit Milaja (1972) sekä Country & Eastern (1973) myivät molemmat Suomessa kultaa. Klimenko sai Suomen kansalaisuuden vuonna 1973.
Vuonna 1980 Klimenko tuli uskoon ja hän alkoi esiintyä pääasiassa helluntaiseurakunnissa ja kirkoissa. Hän on julkaissut lukuisia hengellisen musiikin albumeita; Jeesus on Herra (ruots. Jesus är Herre) vuodelta 1981 myi kultaa sekä Suomessa että Ruotsissa.
Klimenko esitti venäläisupseeria vuoden 2008 Sauna-kauhuelokuvassa. Hän sanoi suostuneensa elokuvaan, koska siinä sivuttiin kristillisiä teemoja. Edellinen elokuvarooli oli ollut Matti Kassilan jännityselokuvassa Vodkaa, komisario Palmu (1969), jossa Klimenko esitti viihdetaiteilija Seppo Sonkavaaraa. Venäläishahmoa Klimenko esitti myös vuonna 2016 elokuvassa Tappajan näköinen mies.
Diskografia > Singlet

Tuhansien järvien maa (1963)
Neljäs mies (1964)
Jokaiselle joku on kai rakkain (1964)
Aurinko laskee länteen (1965)
Balladi vaunukaravaanista / Nepis, intiaanityttö (1965)
Eilinor (1965)