stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lars Erik Taxell
Ura

Taxell suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1936 ja valmistui Helsingin yliopistosta lakitieteen kandidaatiksi vuonna 1938, sai varatuomarin arvon vuonna 1939 ja väitteli lakitieteen tohtoriksi vuonna 1946. Hän oli Åbo Akademin yksityisoikeuden opettaja ja Åbo Akademin kauppakorkeakoulun kauppaoikeuden opettaja vuosina 1940–1946, Åbo Akademin yksityisoikeuden vt. professori vuosina 1946–1948 ja Åbo Akademin kauppakorkeakoulun kauppaoikeuden vt. professori vuosina 1946–1976 sekä Åbo Akademin yksityisoikeuden ja yleisen oikeustieteen professori vuosina 1948–1976.  Taxell toimi yliopiston rehtorina 1950–1957 ja kanslerina 1982–1984.
Taxell oli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokouksen jäsen vuosina 1953, 1958, 1963, 1968 ja 1971 sekä vuosina 1974–1981. Vuodesta 1974 hän toimi kirkolliskokouksen varapuheenjohtajana. Hän oli valtakunnanoikeuden jäsen kaksi kautta vuosina 1978–1981 ja 1982–1985.
Lars Erik Taxell on ministeri Christoffer Taxellin isä. Sotilasarvoltaan hän oli reservin majuri.
Palkinnot ja tunnustukset

Taxellille myönnettiin Knut ja Alice Wallenbergin säätiön palkinto, joka annetaan ansioista oikeustieteen alalla. Palkinnon arvo on miljoona Ruotsin kruunua. Lisäksi hän oli oikeustieteen (Tukholman yliopisto 1975 ja Lundin yliopisto 1984), teologian (Helsingin yliopisto 1980) ja filosofian (Turun yliopisto 1981) kunniatohtori. Hän sai hopeisen Axel Lille -mitalin vuonna 1966 ja hopeisen Axel Olof Freudenthal -mitalin vuonna 1981. Vuonna 1955 hänet kutsuttiin Suomen Tiedeseuran jäseneksi ja vuonna 1988 sen kunniajäseneksi. Taxell oli myös Suomalaisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1973.
Julkaisuja

Aktiebolagsstyrelsens kompetens att rättshandla (1946, väitöskirja)
Panträtt i skuldebrev (1949)
Om aktierätt vid bolagsstämma (1959)
Aktieägarens rättsskydd (1961)
Ansvar och ansvarsfördelning i aktiebolag (1963)
Avtal och rättsskydd (1972)
Rätt och demokrati (1976)
Kyrkans rättsnormer – Kirkon oikeusnormit (1979)
Aktiebolagets organisation (1983)
Bolagsledningens ansvar (1983)
Demokrati (1986)
Avtalrättens normer (1987)
Rätt – individ – samhälle (1989)
Köplagen (1991)
Skadestånd och avtalsbrott (1993)
Avtalsrätt (1997)
Aiheesta muualla

Henrik Ekberg: / Taxell, Lars Erik (1913–2013) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  23.3.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Lars Erik Taxellin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ernst von Born | Ruotsalaisen kansanpuolueen puheenjohtaja 1956–1966 | Seuraaja: Jan-Magnus Jansson |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Georg Olof Rosenqvist | Åbo Akademin rehtori 1950–1957 | Seuraaja: Sven Lindman |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Guido Deiro

| Guido Deiro |
| --- | --- |
 Guido Deiro vuonna 1909
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. syyskuuta 1886 Salto Canavese, Piemonte, Italia
Kuollut: 26. heinäkuuta 1950 (63 vuotta) Loma Linda, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  konserttimuusikko, viihdemuusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Deiro
Aktiivisena:  1903 - 1940-luku
Tyylilajit:  vaudeville, viihdemusiikki
Soittimet:  harmonikka
Levy-yhtiöt:  Columbia, Edison
Aiheesta muualla
guidodeiro.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Guido Pietro Deiro, taiteilijanimeltään Deiro, (1. syyskuuta 1886 Salto Canavese, Piemonte, Italia – 26. heinäkuuta 1950 Loma Linda, Kalifornia, Yhdysvallat) oli italialais-amerikkalainen harmonikkataiteilija ja säveltäjä. Hän oli ensimmäinen suureen suosioon noussut vaudeville-harmonikkamuusikko ja vaikutti merkittävästi pianoharmonikan suosion leviämiseen 1900-luvun alussa Pohjois-Amerikassa ja myöhemmin maailmanlaajuisestikin nuoremman veljensä Pietro Deiron kanssa.
Tausta

Guido Deiro syntyi Salto Canavesessa Piemonten alueella. Deiron perhe oli vähävaraista aristokraattista sukua, joka kasvatti elannokseen karjaa, tuotti viiniä ja hedelmiä pienellä maatilallaan sekä piti kauppaa, jossa myytiin tilan tuotteita. Aluetta kutsuttiin nimellä Deiro, ja Guido peri vanhimpana poikana isältään suvussa 1400-luvulta saakka olleen kreivin arvonimen. Isä Carloa on kuvattu tyranniksi, joka hallitsi perhettään rautaisella otteella.
Frederico-setä osti yhdeksänvuotiaalle Guidolle ensimmäisen 9-äänisen harmonikan, jossa oli kaksi bassoääntä, huomattuaan tämän lahjakkaaksi ja musikaaliseksi okariinan soittajaksi. Guidon kieltäydyttyä kerran soittamasta sedälleen tämä kuitenkin vihanpuuskassaan särki antamansa soittimen. Carlo-isä osti tapauksen jälkeen Guidolle paremman kaksirivisen diatonisen harmonikan, jossa oli kahdeksan bassoääntä. Guidon piti houkutella väkeä isän kauppaan soittamalla kadulla kaupan oven ulkopuolella, ja saadut tulot piti jakaa isän kanssa. Carlo-isän uhattua naittaa poikansa järjestettyyn avioliittoon tämä karkasi kotoa kohti pohjoista ja alkoi työskennellä Simplonin tunnelityömaalla kärrynkuljettajana. Myöhemmin hän työskenteli rautakaivoksilla Saksalle siihen aikaan kuuluneessa Metzissä ja säästi määrätietoisesti rahaa oman harmonikan hankintaa varten.
Ura ja elämä > Ammattimuusikoksi

Guido Deiro alkoi soittaa kolmirivistä näppäinharmonikkaa ammattimaisesti vuonna 1903 Metzin tavernoissa. Hän oli veljeksistä ensimmäinen, joka aloitti täysiaikaisen musiikkiammattilaisen uran.
Palveltuaan jonkin aikaa Italian armeijassa Deiro alkoi ottaa tunteja Giovanni Gagliardi -nimiseltä pianistilta ja harmonikansoittajalta. Taitojensa kehittyessä hän onnistui luomaan hyvät suhteet Ranco Vercelli -harmonikanvalmistajaan. Hän esiintyi laajalti Saksassa, Sveitsissä ja Italiassa käyttäen yhtiön soittimia. Guido Deiro tutustui kiertueillaan myös pianoharmonikkaan ja sai Rancon valmistamaan sellaisen instrumentin häntä varten vuonna 1905. Kolmirivisen harmonikkansa hän lahjoitti veljelleen Pietrolle.
Ura ja elämä > Vaudeville-kiertuetähti ja säveltäjä

Guido Deirosta tuli välittömästi sensaatio, mihin vaikuttivat Henry Doktorskin mukaan hänen hymynsä, komea esiintymistyylinsä sekä taiteellinen ja virtuoosimainen musikaalisuus siihen saakka suhteellisen tuntemattomalla instrumentilla. Vuonna 1911 Guido Deiro teki ensilevytyksensä Columbia-yhtiölle, mikä teki hänestä ensimmäisen pianoharmonikalla levyttäneen artistin. Samana vuonna syntyi myös hänen tunnetuin sävellyksensä Kismet, josta tuli Broadway-musikaalin teema ja jota käytettiin kahdessa Hollywood-elokuvassa. Vuonna 1913 Guido Deiro esiintyi vaudeville-alan tärkeimpänä estradina pidetyssä New Yorkin Palace-teatterissa. Lehdet kutsuivat häntä "ensimmäiseksi New Yorkin Palacessa esiintyväksi pianoharmonikansoittajaksi". Hänestä tuli vaudeville-alan parhaiten palkattu harmonikansoittaja, kenties parhaiten palkattu muusikko, 1910-luvulla 600 dollarin viikkoansioillaan, joka oli tuona aikana huikea rahasumma.
Keväällä 1922 hänestä tuli ensimmäinen radiossa esiintynyt pianoharmonikansoittaja 8MK-radiolähetyksessä Detroitissa, ja vuonna 1928 valmistui Warner-yhtiön tuottama kuusiminuuttinen Vitaphone-äänielokuva Guido Deiro - The World's Foremost Piano-Accordionist. Kyseisessä elokuvassa Deiro esittää kaksi harmonikkasooloa: Romeo and Juliet ja Drigo's Serenade. Hän esiintyi myös harmonikansoittajana sivuosissa useissa elokuvissa, kuten musikaalissa Shine on Harvest moon ja Carole Lombard-komediassa The Other Man.
Vuosina 1928 ja 1929 Guido Deiro teki kaksi laajaa maailmankiertuetta. Kesällä 1928 hän konsertoi useissa kaupungeissa Australiassa, missä hän teki myös uransa viimeiset levytykset. Paluumatkalla Yhdysvaltoihin hän konsertoi Uudessa-Seelannissa, Samoalla, Fidžisaarilla ja Havaijilla. Seuraavana vuonna hän konsertoi laajalti Englannissa, Manner-Euroopassa ja Lähi-idässä. Hän esiintyi muun muassa Lontoon Palladiumilla. Viimeiseltä maailmankiertueeltaan hän palasi Yhdysvaltoihin vasta vuonna 1930.
Guido Deirolta puuttui muodollinen musiikkikoulutus, minkä johdosta hänen tulkintansa saattoivat erota paljonkin nuottikuvasta. Hänen tulkintakykynsä oli kuitenkin ainutlaatuinen ja korvasi mahdolliset puutteet musiikin teoriassa. Anthony Galla-Rinin mukaan Deiro sai yksinkertaisenkin melodian kuulostamaan äärimmäisen inspiroituneelta: "Hänellä oli miljoonan dollarin kosketus!"
Ura ja elämä > Yksityiselämä

Guido Deiro oli naimisissa neljästi. Hänet tunnettiin taipumuksistaan joutua hankaluuksiin naissuhteissaan, ja ensimmäinen avioliitto 17-vuotiaan Julia Tatron kanssa vuonna 1913 solmittiinkin painostuksen alla: Tatro uhkasi haastaa Deiron oikeuteen raiskauksesta, ellei tämä avioituisi hänen kanssaan. Myöhemmin Deiro pidätettiin Chicagon Palace-teatterissa etsintäkuulutettuna maksamattomista elatusmaksuista.
Toisen avioliittonsa hän solmi vuonna 1914 nuoren vaudeville-tähden ja seksisymbolin Mae Westin kanssa. West ei koskaan julkistanut avioliittoaan Deiron kanssa, mikä johtui mahdollisesti Westin aiempaan avioliittoon liittyneistä epäselvyyksistä. Westin mukaan hänen vanhempansa eivät myöskään katsoneet kovin suopeasti hänen suhdettaan mustasukkaiseen ja kiivasluonteiseen italialaismieheen ja olisivat siksi ylipuhuneet Maen ottamaan etäisyyttä Deiroon. Deiron mukaan puolestaan West olisi ottanut häneltä salaa abortin vuonna 1916. Abortista toipuminen oli kestänyt kuukausia, ja saatuaan asian selville Deiro oli suruissaan etääntynyt henkisesti puolisostaan. Pariskunnan välit kylmenivät 1917, ja aviero sai lainvoiman 1920.
Muut avioliitot olivat Ruby Langin (1920–1927) ja Yvonne Teresa Le Baron de Forrestin (1937–1941) kanssa. Avioliitoista viimeisen aikana syntyi Guido Deiron ainoa lapsi Guido Roberto Deiro (18. helmikuuta 1938) Nevadan Renossa. Pariskunta meni naimisiin Renossa ja muutti sinne, koska de Forrest oli tullut raskaaksi 16-vuotiaana eikä saanut Kalifornian lakien mukaan mennä vielä naimisiin siellä. Avioliittojensa ohella Guido Deiro tunnettiin muutoinkin varsin aktiivisena naistenmiehenä.
1930-luvulla Guido Deiron välit nuorempaan Pietro-veljeen viilenivät Pietron nimettyä julkaisuissaan itsensä ensimmäiseksi pianoharmonikansoittajaksi Yhdysvalloissa ja unohdettua useimmiten mainita Guidon merkityksen asian alkuvaiheissa. Elämänsä loppupuolella veljekset kuitenkin sopivat riitansa tavatessaan syksyllä 1947 Hollywoodissa. Guidon pojan muistelmien mukaan hänen isänsä harmitteli kuitenkin kuolemaansa saakka Pietro-veljen historian uudelleentulkintoja. Guidon kuollessa 1950 Pietro Deiro oli tullut veljeksistä menestyneemmäksi ja tunnetummaksi. Pietrosta käytettiin lisänimeä "The Daddy of the Accordion", ja hän julisti jopa keksineensä pianoharmonikan.
Ura ja elämä > Loppuvuodet

Vaudevillen suosio alkoi laskea 1920-luvun lopulla radion ja elokuvan vallatessa alaa. Vuoden 1929 pörssiromahdus oli niin ikään kova isku viihdeteollisuudelle. Kiertueiden ehtyessä Guido Deiro asettui San Franciscoon, josta käsin hän avasi ketjun harmonikkakouluja pohjois-Kaliforniaan, Nevadaan, Oregoniin ja Washingtonin osavaltioon. Enimmillään hänen nimissään oli parisen tusinaa harmonikkakoulua. Guido Deiro ei kuitenkaan pitänyt opetustyöstä. Hänen opetusliiketoiminnastaan ei siten tullut suurta menestystä, ja harmonikkakoulut jäivät suhteellisen lyhytikäisiksi.
Deiro jatkoi satunnaisia esiintymisiä vaudeville-näytöksissä ainakin vuoteen 1935. Toisen maailmansodan aiheuttaman lama-ajan jälkeen hän kuitenkin menetti lopullisesti harmonikkaliikkeensä ja varansa, ei vähiten ylellisen elämäntyylinsä ja leväperäisen rahankäyttönsä vuoksi. Guido Deiro masentui ja sairastui 1947. Vuotta ennen kuolemaansa hän sai hermoromahduksen, joka johtui liiasta työstä ja uupumuksesta. Vain kuukautta ennen Deiron kuolemaa kesällä 1950 hänen kunniakseen ja auttamisekseen järjestettiin konserttitapahtuma Los Angelesissa. Esiintyjinä olivat muun muassa hänen ystävänsä Anthony Galla-Rini, Ernie Felice Quartet, sekä Johnny Kiado ja Tito -kvartetti.
Guido Deiro kuoli sydämen vajaatoimintaan heinäkuussa 1950. Hän kuoli lähes unohdettuna hoitolaitoksessa Kalifornian Loma Lindassa: hautajaisiin osallistui vain kuusi ihmistä. Hänen luonaan oli kuitenkin viimeisinä päivinä kolme läheistä ystävää: Anthony Galla-Rini, Syl Prior ja James Haney. Pietro-velikään ei päässyt hautajaisiin, koska oli samaan aikaan pitkällä laivamatkalla.
Tuotanto > Sävellykset

Guido Deiro sävelsi noin viisikymmentä julkaistua teosta: neljätoista marssia, kolmetoista valssia, neljä polkkaa, neljä foxtrotia, kolme tangoa, kolme ragia, kaksi masurkkaa, yhden katrillin ja yhden laajemman teoksen nimeltään Egypto Fantasia. Noin puolet teoksista julkaisi Biaggio Quattrociocche, joka oli Yhdysvaltojen ensimmäisiä harmonikkasävellysten julkaisijoita, Steubenvillessa, Ohiossa. Deiro ei itse kirjoittanut ylös sävellyksiään: Biaggio Quattrociocchen mukaan Deirolle oli järjestetty olosuhteet, joissa hän saattoi soitella vapaasti, ja kustantajan henkilökunta nuotinsi uudet julkaistavat sävellykset hänen soittonsa perusteella. Hänellä on myös ainakin neljä levytettyä omaa sävellystä, joita ei ole julkaistu nuottipainoksena.
Deiron sävellyksistä kenties suosituimpia olivat Deiro Rag, joka julkaistiin myös pianosovituksena vuonna 1913 sekä Broadway-musikaali Kismetin teema vuodelta 1911, joka julkaistiin vuonna 1920 Frank Henri Klickmannin sovituksena pianolle ja laulusolistille.
Tuotanto > Levytykset

Guido Deiro levytti yhteensä 112 sooloteosta vuosina 1911 - 1928. Pääosa levytyksistä on tehty Columbia-yhtiölle, minkä lisäksi hän levytti jonkin verran myös Edison-yhtiöiden fonografisylintereille ja joitakin harvoja levytyksiä muun muassa Standard-, Daimond-, Climax-, Oxford-, Harmony-, Regal- ja Cameo-levymerkeille. Deiron levytykset olivat hyvin suosittuja, ja hän oli pitkään Columbia-yhtiön Italian ja Amerikan äänilevyluetteloiden hallitseva nimi. Esimerkiksi Columbian Italian markkinoille suunnatussa 70-sivuisessa luettelossa vuodelta 1916 Guido Deiron harmonikkalevytyksiä oli 37 kappaletta. Hän säilyi Columbian tärkeimpänä harmonikkataiteilijana 1920-luvun lopulle asti, jolloin pörssiromahdus ja lama romahduttivat levymarkkinat. Viimeiset levytyksensä hän teki Australiassa 1928.
Tuotanto > Harmonikansoiton oppikirja

Guido Deiro: Guido Deiro's Royal Method for the Piano-Accordion.  (Kaksiosainen)  Altoona, PA:  Nicomede Music, 1936.
Merkitys

Peter Muir on kuvannut Guido Deiron ja hänen veljensä Pietron merkitystä huomattavaksi eritoten pianoharmonikan tekemisessä suosituksi instrumentiksi 1900-luvun alun populaarikulttuurissa. Veljesten levytykset ja vaudeville-kiertueet olivat erittäin suosittuja, ja he olivat suhteellisen tunnettuja aikansa kuuluisuuksia. Jopa Pietro Frosini siirtyi käyttämään pianoharmonikan näköistä näppäimistöä ystävänsä Guido Deiron vaikutuksesta, mikä kertoo pianosormioisen harmonikan asemasta Yhdysvalloissa tuohon aikaan.
Guido Deiron poika Guido Roberto Deiro lahjoitti isänsä merkittävän jäämistön City University of New Yorkin vapaalehdykkäinstrumenttien tutkimuskeskuksen kokoelmiin vuonna 2001. Hänen käyttämiään harmonikkoja on lahjoitettu Wisconsinin Superiorissa sijaitsevan A World of Accordions Museumin kokoelmiin.
Aiheesta muualla

Guido Deiron muistolle omistettu sivusto (englanniksi)
Guido Deiron sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  SNAC 
Deiron kollega ja opettaja Giovanni Gagliardi Metzissä vuonna 1906
Mae West nuottipainoksen "Good-Night, Nurse" kannessa 1912
Kansikuva nuottijulkaisusta Kismet vuodelta 1920 (Will Rossiter Edition)
Adria

| Adria |
| --- | --- |
 Canal Bianco
 Adria
 Koordinaatit: 45°03′00″N, 12°03′00″E 
Valtio:  Italia
Alue:  Veneto
Maakunta:  Rovigo
Hallinto:  
 – Pormestari:  Massimo Barbujani
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  113,5 km²
Korkeus:  +4 m
Väkiluku (2015):  19 746
 – Väestötiheys:  174 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  45011
Suuntanumero(t):  0426
Rekisterikilpi:  RO
 
 www.comune.adria.ro.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Adria on kaupunki Pohjois-Italiassa Rovigon maakunnassa Veneton alueella. Vuonna 2015 kaupungissa oli arviolta 19 746 asukasta. Se sijaitsee Po- ja Adige-jokien välissä. Samalla paikalla on ollut etruskien kaupunki Atria. Latinan kielen sanan atrium sanotaan tulevan tästä etruskikielen paikannimestä.
Historia > Antiikki

Antiikin ajan Adria tai Atria oli alkuperältään etruskilais-veneettinen kaupunki, joka toimi myös kreikkalaisena kauppa-asemana ja sai paljon kreikkalaisia vaikutteita. Se oli merkittävä satama ja kukoisti erityisesti 500- ja 400-luvuilla eaa. 300-luvun eaa. lopulle tultaessa Adria tuli gallien valtaan, mikä johti kaupungille elintärkeiden kanavien ylläpidon laiminlyöntiin ja kaupungin taantumiseen. Roomalaisella kaudella kaupunki oli suhteellisen vähämerkityksinen.
Historia > Myöhempi historia

Länsi-Rooman kukistumisen jälkeen Adria oli osa Ravennan eksarkaattia. Kaupunki taantui keskiajalla, vaikkakaan ei lakannut koskaan kokonaan olemasta ja säilyi aina piispanistuimena. Adria  elpyi nykyaikana uusien kanavien valmistumisen jälkeen. 1800-luvulle tultaessa sen väkiluku oli noussut taas 10 000 asukkaaseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Adria Wikimedia Commonsissa
Kaupungin verkkosivut
Rovigon maakunta
Adria | Ariano nel Polesine | Arquà Polesine | Badia Polesine | Bagnolo di Po | Bergantino | Bosaro | Calto | Canaro | Canda | Castelguglielmo | Castelmassa | Castelnovo Bariano | Ceneselli | Ceregnano | Corbola | Costa di Rovigo | Crespino | Ficarolo | Fiesso Umbertiano | Frassinelle Polesine | Fratta Polesine | Gaiba | Gavello | Giacciano con Baruchella | Guarda Veneta | Lendinara | Loreo | Lusia | Melara | Occhiobello | Papozze | Pettorazza Grimani | Pincara | Polesella | Pontecchio Polesine | Porto Tolle | Porto Viro | Rosolina | Rovigo | Salara | San Bellino | San Martino di Venezze | Stienta | Taglio di Po | Trecenta | Villadose | Villamarzana | Villanova Marchesana | Villanova del Ghebbo
Adrian katedraalikirkko.
Demokratytšna Ukrajina

Demokratytšna Ukrajina (ukr. Демократична Україна, ”Demokraattinen Ukraina”) oli Kiovassa vuoteen 2020 saakka ilmestynyt ukrainalainen sanomalehti.
Lehti perustettiin Moskovassa vuonna 1918 Ukrainan kommunistisen puolueen keskuskomitean äänenkannattajaksi nimellä Kommunist. Se siirtyi Harkovaan vuonna 1919 ja vaihtoi kielensä venäjästä ukrainaksi ja nimensä muotoon Komunist vuonna 1926. Lehti muutti Kiovaan vuonna 1934.
Saksalaisten hyökättyä Neuvostoliittoon lehti ilmestyi Saratovissa ja erillisinä numeroina partisaanijoukoissa vihollisen selustassa. Vuonna 1943 se sai nimen Radjanska Ukrajina (”Neuvosto-Ukraina”) ja seuraavana vuonna se palasi Kiovaan. Vuonna 1938 perustettu venäjänkielinen painos Sovetskaja Ukraina muuttui itsenäiseksi lehdeksi vuonna 1943 ja sai seuraavana vuonna nimen Pravda Ukrainy.
Radjanska Ukrajina oli Ukrainan kommunistisen puolueen keskuskomitean sekä Ukrainan SNT:n korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattaja. Kuudesti viikossa ilmestyneen lehden painosmäärä oli 550 000 kappaletta vuonna 1974.
Lehti sai nimen Demokratytšna Ukrajina vuonna 1991. Sen levikki laski ja ilmestymistiheys harveni, ja vuonna 2008 se muuttui viikkolehdeksi. Lehden ilmestyminen lakkasi vuonna 2020.
Aiheesta muualla

Lehden sivusto
Clive Derby-Lewis

Clive Derby-Lewis
Clive John Derby-Lewis (22. tammikuuta 1936 Kapkaupunki – 3. marraskuuta 2016 Pretoria) oli eteläafrikkalainen, aluksi Kansallis- ja myöhemmin Konservatiivipuolueen entinen parlamentaarikko, joka tuomittiin lokakuussa 1993 kuolemaan Chris Hanin murhasta yhdessä Janusz Waluśin kanssa.  Tuomiot muutettiin elinkautisiksi vankeusrangaistuksiksi vuonna 1995. Vuonna 1996 Waluz ja Derby-Lewis hakivat armahdusta Totuuskomissiolta ja tunnustivat murhan.
Totuuskomissio kieltäytyi myöntämästä armahdusta huhtikuussa 1999. Vuonna 2000 Capen korkein oikeus hylkäsi anomuksen Totuuskomission päätöksen muuttamisesta.
Kesäkuussa 2010 Derby-Lewis anoi armahdusta, koska oli jo yli 70 ja Etelä-Afrikan lakien mukaan muodollisesti pätevä saamaan armahduksen istuttuaan jo yli 15 vuotta vankilassa. Marraskuussa 2010 Derby-Lewisin asianajaja ilmoitti tämän saavan hoitoa muun muassa iho- ja eturauhasen syöpiin.
Armahdusanomukset lääketieteellisiin syihin vedoten hylättiin useaan kertaan vuosina 2011, 2013 ja 2015. Derby-Lewis vapautettiin lopulta vankilasta kesäkuussa 2015. Hän kuoli 80-vuotiaana pretorialaisessa sairaalassa 3. marraskuuta 2016.
Derivaattori

Derivaattori on elektroninen kytkentä, joka suorittaa signaalille derivointioperaation yleensä ajan suhteen. Derivaattorin ulostulojännite on siis riippuvainen lähtöjännitteen derivaatasta, eli muutosnopeudesta. Tästä seuraa, että derivaattori vahvistaa voimakkaasti tulosignaalin korkeataajuisia komponentteja, joten alipäästösuodin on usein tarpeen derivaattorin tulopuolella, etteivät kohina ja muut korkeataajuiset häiriöt sekoittaisi kytkennän suunniteltua toimintaa. Derivaattoreita käytetään mm. PID-säätimissä.
Action (Sweetin kappale)

| ”Action” Sweet |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Give Us a Wink
 B-puoli: ”Sweet F.A.”
 Julkaistu: heinäkuu 1975
 Tekijä(t): Connolly/Priest/Scott/Tucker
 Tuottaja(t): Sweet
 Tyylilaji: hard rock
 Kesto: 03.24
 Levy-yhtiö:  RCA Records    Capitol Records
Sweetin muut singlet
| ”Fox on the Run” 1975 | ”Action” 1975 | ”The Lies in Your Eyes” 1976 |
Action on brittiläisen Sweet-yhtyeen kappale ja single vuodelta 1975. Se julkaistiin myös seuraavana vuonna ilmestyneellä studioalbumilla Give Us a Wink hieman erilaisena versiona. B-puolella oli vuoden 1974 Sweet Fanny Adams -albumilla julkaistu ”Sweet F.A.” ”Action” oli top 20 -kappale sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa.
Kappaleesta muodostui menestys myös vuonna 1994 Def Leppard -yhtyeen esittämänä.
Kappaleen rakenne

”Actionia” on pidetty Sweetin rajuimpana levytettynä kappaleena. Se alkaa sellon kielien hankaamisella, ja pian mukaan tulee joukko Andy Scottin soittamia särökitaroita sekä Steve Priestin bassokitara ja Mick Tuckerin rummut. Brian Connollyn laulu on aggressiivista, ja sitä on pidetty merkkinä yhtyeen turhautumisesta menneisyyteensä.
Kappale on yhtyeen omaa käsialaa. Sen kertosäkeistön kirjoittajaksi on ilmoittautunut jokainen Sweetin jäsen Brian Connollya lukuun ottamatta.
Kappaleesta on julkaistu kaikkiaan kolme erilaista versiota. Singleversio eroaa Give Us a Wink -albumilla julkaistusta albumiversiosta ”rajuudellaan”. Sweet-harvinaisuuksia sisältävillä kokoelma-albumeilla on puolestaan julkaistu versio, jossa on erilainen B-osa.
Julkaisu ja vastaanotto

RCA Records julkaisi singlen heinäkuussa 1975 B-puolena ”Sweet F.A.” Yhtyeen kotimaassa Britanniassa kappale pääsi sijalle 15 ja pysyi listalla kuusi viikkoa. Kappale oli menestys myös Manner-Euroopassa, jossa se ylsi muun muassa sekä Länsi-Saksassa että Ruotsissa sijalle 2. Yhdysvalloissa julkaisun teki Capitol Records B-puolena ”Medussa”, joka oli peräisin albumilta Desolation Boulevard (1974). Single ylsi Billboard Hot 100 -listan sijalle 20.
Rateyourmusic-sivuston käyttäjät ovat äänestäneet ”Actionin” vuoden 1975 51. parhaaksi singlejulkaisuksi.
Julkaisu ja vastaanotto > Listasijoitukset

| Valtio | Korkein sijoitus | Listaviikot | Nousu listalle | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Länsi-Saksa | 2. |  | 1975 |  |
|  Norja | 2. | 28 (top 10) | viikko 30/1975 |  |
|  Ruotsi | 2. | 11 (top 20) | 14.11.1975 |  |
|  Itävalta | 3. | 8 (top 20) | 15.9.1975 |  |
|  Australia | 4. |  |  |  |
|  Sveitsi | 4. | 11 (top 10) | 1.8.1975 |  |
|  Alankomaat | 5. | 7 (top 30) | 19.7.1975 |  |
|  Belgia | 5. |  |  |  |
|  Irlanti | 7. | 4 | 31.7.1975 |  |
|  Uusi-Seelanti | 12. | 8 (top 40) | 5.9.1975 |  |
|  Suomi | 13. |  | elokuu 1975 |  |
|  Iso-Britannia | 15. | 6 (top 50) | 12.7.1975 |  |
|  Yhdysvallat | 20. |  | 1976 |  |