stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lomén yliopisto

| Lomén yliopisto> Université de Lomé |
| --- | --- |
 Lomén yliopiston rakennuksia vuonna 2024.
Perustettu:  1970
Tyyppi:  julkinen
Opiskelijoita:  44 545 (2025)
Sijainti:  Lomé,  Togo (6°10.6′N, 1°12.8′E)
Sivusto:  www.univ-lome.tg
Päiväntasaajan Guinean kansallinen yliopisto (ransk. Université de Lomé, lyh. UL) on vuonna 1970 perustettu, Togon pääkaupunki Loméssa toimiva julkinen ja maansa suurin yliopisto. Vuonna 2025 yliopistossa oli noin 44 500 opiskelijaa. Opettajia oli noin 580 ja muuta henkilökuntaa noin 960.
Espanjalaisen CSIC-tutkimuskeskuksen Webometrics-yliopistorankingissa Lomén yliopisto luokiteltiin vuonna 2023 maailmanlistan sijalle 4 985. Se oli maansa korkeimmalle sijoittunut yliopisto tällä listalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lomén yliopisto Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:University of Lomé
Käännös suomeksi
Hugo Ilander

Hugo Lorentz Ilander myöh. Ilanmaa (27. lokakuuta 1896 Helsinki – 4. huhtikuuta 1956) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat rakennusmestari Frans Simeon Ilander ja Anna-Liisa Väänänen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1934 Margerita Zuleima Limnellin kanssa.
Opinnot

Hän kävi viisi luokka Helsingin suomalaista reaalilyseota. Hän suoritti sotilashallinnollisten kurssien I jakson vuonna 1927 ja II jakson vuonna 1930.
Jääkäriaika

Tämä rakennusmestarin poika liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. täydennysjoukkoon 30. syyskuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan 1. komppaniaan 29. maaliskuuta 1917. Hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon.
Suomen sisällissota

Ilander saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) varavääpeliksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, jonka riveissä otti osaa sisällissodassa taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hänet siirrettiin 16. toukokuuta 1918 nuoremmaksi upseeriksi Kaartin jääkärirykmenttiin ja armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä Suomen valkoiseen kaartiin. 1. divisioonan tiedonantovälineosaston merkinantojoukkueen johtajaksi hänet nimitettiin 18. elokuuta 1918, josta hänet siirrettiin edelleen saman divisioonan esikuntaa adjutantiksi 12. marraskuuta 1919. Kaartin jääkäripataljoonaan 1. komppanian päälliköksi hänet nimitettiin 23. maaliskuuta 1921, josta hänet siirrettiin 15. marraskuuta  1922 alkaen 6. Erillisen konekiväärikomppanianpäälliköksi, josta hänet siirrettiin 8. toukokuuta 1926 alkaen Polkupyöräpataljoona 3:een, missä toimi 19. toukokuuta 1926 – 30. marraskuuta 1927 välisen ajan konekiväärikomppanian päällikkönä ja 30. marraskuuta 1927 – 27. kesäkuuta 1928 aliupseerikoulun johtajana. Aliupseerikoulun johtajan paikalta hänet siirrettiin 27. kesäkuuta 1928 Suomen valkoisen kaartin talouspäällikön apulaiseksi ja edelleen 25. marraskuuta 1930 Viestipataljoona 1:een, missä hän toimi talouspäällikkönä. Armeijasta hän erosi 29. joulukuuta 1930. Vuonna 1934 hän siirtyi Helsingin kaupungin tulo- ja omaisuusverolautakunnan palvelukseen, missä työskenteli vuoteen 1936 saakka, jolloin siirtyi Kansallis-Osake-Pankin Myllykosken konttorin johtajaksi.
Talvi- ja Jatkosota

Talvisotaan hän osallistui pataljoonan komentajana Täydennys Jalkaväkirykmentti 3:n III pataljoonassa ja koulutusupseerina päällystökursseilla. Näistä tehtävistä hänet siirrettiin myöhemmin Jalkaväenkoulutuskeskus 4:n komentajaksi, josta hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 63:n II pataljoonan komentajaksi. Rykmentti oli hänelle tuttu entinen Täydennys JR 3, jonka mukana hän osallistui Taipaleen taisteluihin. Taipaleelta hänet siirrettiin erikoistehtäviin 2. divisioonan esikuntaa. Välirauhan aikana hän toimi Jalkaväenkoulutuskeskus 10:ssä ja 11:ssä, josta hänet lomautettiin. Kunnes Jatkosodan syttyessä hänen apuaan jälleen tarvittiin ja hänet sijoitettiin talousupseeriksi ja talouspäälliköksi Jalkaväkirykmentti 25:een, jonka mukana otti osaa  Vainikkalan taisteluun. Rykmentistä hänet siirrettiin talouspäälliköksi 43. Sotasairaalaan, josta hänet kotiutettiin vuonna 1942.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän palasi siviiliaikaiseen tehtäväänsä KOP:n Myllykosken konttorin johtajana, josta tehtävästä hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1956. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Luottamustoimet

Hän toimi Viipurin rykmentin kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1926 ja puheenjohtajana vuonna 1927. Hän toimi myös Kristiinankaupungin Rotaryklubin jäsenenä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 18. maaliskuuta 1919  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921  Majuri 1941 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Tanskan Dannebrogin ritarikunnan ritarimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Ilmalaiva ensimmäisessä maailmansodassa

Zeppelin L20 haaksirikkoutuneena Stavangerin edustalla 3. toukokuuta 1916.
L31 tai L32 -zeppeliinin hylky 27. syyskuuta 1916.
Calais’n pommitus yöllä 21.–22. helmikuuta 1915
Ranskalaisen ilmalaivan kuvalla varustettu postikortti ensimmäisestä maailmansodasta vuodelta 1915.
Taiteilijan näkemys Warnefordin saavutuksesta
Ympärysvaltojen lentokone pommittaa palavaa saksalaista tähystyspalloa
Brittiläinen propagandapostikortti. Kuvateksti: ”’lastenmurhaajan’ loppu”.
Ilmalaiva ensimmäisessä maailmansodassa oli etenkin Saksan maavoimien ja laivaston ilmapommituksiin ja tiedusteluun käyttämä keksintö. Saksalaisilla ilmalaivoilla (zeppeliineillä) pommitettiin etenkin Britanniaa, muun muassa Lontoota. Niiden käyttö alkoi sodan alussa Saksan hyökätessä Belgiaan ja Ranskaan. Niitä käytettiin myös vihollislaivastojen liikkeiden tarkkailuun. Ilmalaivojen torjuntaan soveltuvien lentokoneiden kehittäminen Britanniassa vähensi ilmalaivojen käyttöä vuoden 1916 lopulta lähtien ja siirsi Saksassa painopisteen pommikoneiden kehittämiseen. Ilmalaivoja oli Saksan lisäksi myös muilla sotaan osallistuneilla mailla.
Ilmalaivat ennen sotaa

Ferdinand von Zeppelin rakensi ilmalaivan, joka oli valmis ensi lentoon kesäkuussa 1900. Tästä alkaen Zeppelin rakensi lisää ilmalaivoja. Saksan armeija kiinnostui hänen kolmannesta ilmalaivastaan, mutta se ei kuitenkaan vastannut armeijan asettamia vaatimuksia. Armeijan asettamia vaatimuksia vastasi kesäkuussa 1908 valmistunut Zeppelinin neljäs ilmalaiva, mutta se tuhoutui myrskyssä. Saksan armeija tilasi seuraavana vuonna Zeppeliniltä kaksi uutta ilmalaivaa. Saksassa ilmalaivoja valmisti Zeppelinin lisäksi Schütte-Lanz-yritys. Myös Saksan merivoimat kiinnostuivat ilmalaivoista, koska se oli laivaston laajentuessa unohtanut risteilijöiden tehtävät tiedustelussa ja ilmalaivat voisivat korjata puutteellista tiedustelukykyä. Laivasto aloitti vuonna 1914 ohjelman ilmalaivojen rakentamiseksi ja tukikohtien perustamiseksi.
Italiassa ja Ranskassa valmistettiin myös ilmalaivoja. Italian–Turkin sodan aikana italialaiset käyttivät kolmea ilmalaivaa Libyassa pääasiallisesti tiedustelutehtävissä. Ranskassa Alberto Santos-Dumont rakensi neljätoista ilmalaivaa vuoteen 1904 mennessä. Ranskalainen yhtiö Lebaudy Frères valmisti kolme ilmalaivaa vuosina 1902–1905. Lebaudy tarjosi yhtä ilmalaivaa Ranskan sotaministerille, joka otti sen vastaan ja hallitus tilasi toisen samanlaisen ilmalaivan. Molemmat ilmalaivat tuhoutuivat myrskyssä ja niiden tilalle Ranska tilasi uuden ilmalaivan. Brittiläinen Morning Post tilasi vastaavan ilmalaivan ja lahjoitti sen Britannian hallitukselle. Ranskalaiset yritykset valmistivat ennen sodan alkamista sarjan ilmalaivoja, joita myös Britannia tilasi vuosina 1912–1913. Britannian armeija tilasi kaksi alusta Ranskasta ja neljä Britanniasta. Tammikuussa 1914 armeija siirsi kaikki neljä ilmalaivaansa Britannian laivastolle.
Ilmalaivat sodan aikana

Ensimmäinen maailmansota syttyi elokuussa 1914. Sodan alkaessa Saksan maavoimilla oli kuusi ja laivastolla yksi ilmalaiva. Maavoimat kokeili niitä rintamalla Saksan hyökätessä Belgiaan, jolloin ne pommittivat Liègeä ja Antwerpeniä. Saksalaiset ilmalaivat hyökkäsivät myös ranskalaisia kohteita vastaan vuoden 1914 aikana. Ensimmäinen saksalaisilla ilmalaivoilla suoritettu pommitus tapahtui 5. elokuuta 1914 belgialaista Liègen kaupunki vastaan.
Sodan ensimmäisten kuukausien aikana maavoimat menettivät kolme zeppeliiniä menettäen kiinnostuksensa niiden käyttöön. Laivasto käytti ilmalaivoja korvaamaan tiedustelutehtävissä keveitä risteilijöitä, joita ei ollut riittävästi.
Saksalaiset yrittivät käyttää marraskuussa 1917 ilmalaivaa Itä-Afrikassa taistelleiden joukkojen huoltamiseen, mutta suunnitelma epäonnistui. Bulgariasta lähtenyt ilmalaiva L 59, kutsuttiin radiolla takaisin sen ollessa Sudanin yllä, koska Saksan Itä-Afrikan joukkojen oletettiin antautuneen.
Saksalaiset rakensivat kaikkiaan 88 ilmalaivaa, joista 74 palveli laivaston ilmalaivaosastossa. Saksa menetti 34 ilmalaivaa huonojen sääolosuhteiden vuoksi ja 17 tuhoutui Britanniassa pommituslennoilla. Yhdeksän ilmalaivaa ammuttiin alas Ranskan yllä ja Venäjän rintamalla. Yhteensä Saksa menetti 60 ilmalaivaa.
Saksan hyökkäykset Britanniaan

Britit pelkäsivät saksalaisten ilmalaivojen pommittavan Britanniaa. Britannian sotilasjohto arvioi Saksalla olevan noin 20 ilmalaivaa, jotka voisivat pommittaa Britanniaa. Britit arvioivat, että ilmalaivojen hyökkäyksiä ei pystyttäisi torjumaan muuten kuin tuhoamalla ilmalaivat maassa. Tämän vuoksi britit tekivät vuonna 1914 ilmavoimin kolme hyökkäystä Saksan ilmalaivojen tukikohtiin. Hyökkäykset suuntautuivat Düsseldorfiin, Kölniin ja Cuxhaveniin. Kölnin hyökkäyksessä tuhottiin yksi ilmalaiva, Z 9, muuten hyökkäykset olivat menestyksettömiä.
Saksan ilmavoimien tärkein strateginen kohde oli Britannia. Ilmalaivat tekivät ensimmäisen hyökkäyksen Britanniaan 19.–20. tammikuuta 1915. Hyökkäyksessä pommitettiin lähinnä maaseutua ja siinä kuoli neljä ja loukkaantui 18. Saksalaiset ilmalaivat tekivät vuonna 1915 kaikkiaan 20 hyökkäystä ja pudottivat 37 tonnia pommeja Britanniaan. Pommituksissa kuoli 181 ja haavoittui 455 ihmistä.
Vuonna 1916 Saksalaiset tekivät 23 hyökkäystä, joissa kuoli 293 ja haavoittui 691 henkilöä. Saksalaiset tekivät sodan suurimman ilmalaivahyökkäyksen 2. syyskuuta 1916. Hyökkäykseen osallistui 16 ilmalaivaa, joissa oli noin 32 tonnia pommeja.
Saksan sodanjohto tuli vuoden 1916 lopulla siihen tulokseen, että ilmalaivat eivät soveltuneet strategisiin pommituksiin. Tästä huolimatta hyökkäyksiä jatkettiin ja ilmalaivoja kehitettiin ominaisuuksiltaan paremmiksi. Ne kykenivät nousemaan yhä korkeammalle. Vuodesta 1917 lähtien myös pommikoneet tekivät pommituslentoja. Ilmalaivojen puolestapuhujiin kuului laivaston ilmalaivaosaston komentaja Peter Strasser. Saksalaiset tekivät vuosina 1917–1918 Britanniaan yhteensä 11 ilmalaivahyökkäystä. 24. syyskuuta 1917 saksalaiset tekivät 11 ilmalaivan hyökkäyksen ja 19.–20. lokakuuta 1917 kymmenen ilmalaivan hyökkäyksen. Lokakuun hyökkäys tunnetaan nimellä hiljainen hyökkäys, siinä kuoli 236 ja haavoittui 55 ihmistä. Hyökkäyksessä Saksa menetti yhteensä viisi ilmalaivaa. Strassaer kuoli L 70:n tuhoutuessa ilmalaivahyökkäyksessä 5. elokuuta 1918, minkä jälkeen uusia hyökkäyksiä ei tehty enää Britanniaan.
Saksan hyökkäykset Britanniaan > Brittien vastatoimet

Vuonna 1915 otettiin Englannissa zeppeliinien yötoiminnan havaitsemiseksi kuulosuuntimia ja valonheittimiä käyttöön. Englantilaisten ilmatorjunta oli sodan alussa hyvin epävarmaa.
Britit pommittivat kahden lentokoneen osastolla 6.–7. kesäkuuta 1915 saksalaisten Everen ilmalaivahallia ja tuhosivat ilmalaiva Z 38 maahan. Saman hyökkäyksen kolmas lentokone harhautui joukosta. Morane-Saulnier-konetta lensi Reginald Warneford. Hän kohtasi sattumalta ilmalaiva Z 37:n. Ilmalaiva ajoi konetuliaseiden tulella Warnefordin pois. Ilmalaiva alkoi nousta hyvin korkealle. Warneford kiipesi hitaasti 3350 metriin. Ilmalaiva laski korkeutta, ja Warneford jäi ilmalaivan yläpuolelle. Hän pudotti kuusi pommia ilmalaivan kattoon. Ilmalaiva räjähti, ja vaurioitti Warnefordin heikkoa puurakenteista yksitasoa, ja hän teki pakkolaskun vihollisen linjojen taakse. Warneford korjasi vaurioituneen polttoaineletkun ja palasi takaisin kotiin. LZ 37 oli ensimmäinen lentokoneen pudottama zeppeliini. Warneford palkittiin Viktorian ristillä.
Englantilaisiin lentokoneisiin alettiin kesällä 1916 jakaa ammuslatauksia, joissa yhdistettiin kahden tyyppisiä räjähtäviä ammuksia fosforiammuksiin. Ammukset toimivat hyvin vedyllä täytettyjä ilmalaivoja vastaan. William Leefe Robinsonin ohjaama BE.2c-lentokone tiputti 2. syyskuuta SL 11:n. SL 11:n pudotuksella oli tärkeä psykologinen vaikutus Britanniassa, koska siitä uutisoitiin laajasti ja tuhannet ihmiset näkivät pudonneen ilmalaivan. Lentokoneet ja ilmatorjunta pudottivat yhdessä 23. syyskuuta L 33:n. Frederick Soweryn ohjaama BE.2c pudotti samassa hyökkäyksessä mukana olleen L 32:n.
Vuoden 1916 loppupuolella hävittäjälentokoneiden kehitys teki ilmalaivojen pommituslennoista vaikeita. Vuonna 1917 Britannian ilmapuolustuksessa palveli kymmenen hävittäjälaivuetta ja sadoilla ilmatorjuntatykeillä ja valonheittimillä palveli noin 10 000 henkeä. Yhteensä Saksa menetti brittien ilmapuolustukselle sodan aikana 17 ilmalaivaa.
Suomessa

Suomen historian ensimmäinen ilmahyökkäys tapahtui 25.–26. heinäkuuta välisenä yönä vuonna 1916, kun saksalainen ilmalaiva LZ 58 kävi pudottamassa kahdeksan pommia Maarianhaminan satamaan Ahvenanmaalla. Iskussa sai surmansa viisi venäläistä matruusia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ilmalaiva ensimmäisessä maailmansodassa Wikimedia Commonsissa
Oulu 3

Oulu 3
| --- | --- |
Sijainti:  Hailuoto Suomi
Vesistö:  Perämeri
| --- | --- |
Korkeus:  24 m
Värit:  Valkoinen, punainen 
| --- | --- |
Valmistunut:  1964
Automatisoitu:  1964
| --- | --- |
Valon korkeus:  22 m
Valonkanto:  14,6 km
Valon ominaisuudet:  Fl(3) WRG 10s 
| --- | --- |
ARLHS:  FIN039 
Admiralty:  C4147 
List of Lights:  10804 
MarineTraffic:  1000006031 
NGA:  116-18480 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Oulu 3 on Hailuodon saaren pohjoispuolella Oulun edustalla Suomen aluevesillä sijaitseva Oulun sataman johtavan väylän sisin majakka. Majakka on rakennettu ja asennettu paikalleen vuonna 1964.
Rakenteeltaan majakka on ns. pohjamajakka eli kasuunimajakka. Merenpohjaan upotettava kasuuniosa sekä majakkatorni rakennettiin Oulun öljysatamassa. Majakan merenpohjaa vasten lasketun betonisen kasuuniosan halkaisija on 22 metriä. Majakka hinattiin Oulusta sijoituspaikalleen, ja hinauksen aikana torniosa oli sijoitettu kasuunin sisäpuolelle. Sijoituspaikalla torni nostettiin ylös, kasuuniosa upotettiin paikalleen ja täytettiin hiekalla ja betonilla.
Pyöreä, 24 metriä korkea majakkatorni on väriltään valkoinen, ja sen välitasanteen yläpuolella kiertää punainen vyö. Majakan lyhtylaitteen korkeus merenpinnasta on 22 metriä.
Kasuunimajakan rakennesuunnittelija oli diplomininsinööri Ilmari Kortesluoma (1916–1976). Insinööritoimistona oli Kortesluoma & Co (perustettu vuonna 1963). Yritys jatkoi myöhemmin nimellä Suunnittelukortes Oy, kunnes se fuusioitiin WSP-konserniin nimellä WSP Finland.
Stensele

| Stensele |
| --- | --- |
 Stenselen kirkko
 Stensele
 Koordinaatit: 65°03′58″N, 17°09′21″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Västerbottenin lääni
Maakunta:  Lappi
Kunta:  Storuman
Väkiluku (31.12.2023):  445
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Stensele on taajama Storumanin kunnassa Västerbottenin läänissä Lapin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli vuoden 2023 lopussa 445 asukasta.
Tunnettuja henkilöitä

Björn Ferry (s. 1978), ampumahiihtäjä ja olympiavoittaja
Barbro Holmberg (s. 1952), poliitikko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stensele Wikimedia Commonsissa
Hannes Ignatius

| Johannes Ferdinand Ignatius |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. lokakuuta 1871 Helsinki
Kuollut: 3. maaliskuuta 1941 (69 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Venäjä/ Suomi
Palvelusvuodet:  1892–1901 (Venäjä) 1918–1920 (Suomi)
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota, talvisota
Sotilasarvo:  kenraaliluutnantti
Kunniamerkit:  SVR suurristi 1937
Johannes (Hannes) Ferdinand Ignatius (8. lokakuuta 1871 Helsinki – 3. maaliskuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen sotilas, jonka sotilasura katkesi Venäjän vallan aikana. Suomen itsenäistyttyä Ignatius kuitenkin kohosi hetkessä ratsumestarista kenraalimajuriksi ja myöhemmin kenraaliluutnantiksi.
Lapsuudenkoti

Ignatiuksen vanhemmat olivat suomenmielinen senaattori, tilastollisen päätoimiston johtaja Karl Emil Ferdinand Ignatius (1837–1909) ja Amanda Kristina Bergman (1841–1921). Isä oli ollut mukana perustamassa Uusi Suometar -lehteä. Aviopari sai kaikkiaan kymmenen lasta:
Aina s. 11.3.1864, puoliso piirilääkäri Otto Meurman.
Lyyli Sofia s. 2.11.1865, kuoli lapsena.
Elina Amanda s. 31.5.1867, puoliso lääketieteen lis. Eliel Jonathan Warén.
Kaarlo Yrjö Benediktus s. 12.11.1869, Vaasan HO presidentti, pso Maggie Danielson hänen 2. aviossa.
Johannes Ferdinand, kenraaliluutnantti.
Gustaf s. 8.6.1873, maaherra, sisäministeri, pso Anna Kyllikki Maria Ingman.
Lyyli Amalia s. 26.11.1875, kuoli lapsena.
Katri s. 27.12.1878, puoliso Axel Herman Begholm.
Armas Reinhold s. 20.4.1888, kirjakauppias, puoliso Aina Maria Angervo.
Jaakko s. 21.1.1888, diplomi-insinööri, puoliso Ilma Vivi Regina Ingman.
Lapsuudenkodista kirjoitti Katri Bergholm kaksi muistelmateosta.
Venäjän vallan aika > Upseerikoulutus

Ignatius kävi ensin neljä luokkaa Helsingin Suomalaista Alkeisopistoa 1881–1885, aloitti opinnot Haminan kadettikoulussa 14. heinäkuuta 1885 ja valmistui kornetiksi 1892. Hänet määrättiin Suomen Rakuunarykmentiin Lappeenrantaan 16. elokuuta 1892. Hän oli komennettuna 3. Sumin, H.K.K. Tanskan Kruununprinssin, rakuunarykmenttiin 1893–1896. Ignatius korotettiin luutnantiksi 2. helmikuuta 1896 ja komennettiin keisari Nikolai II:n kruunausesikuntaan. Hän kävi Nikolajevin sota-akatemian Pietarissa 1896–1899 ja hänet korotettiin aliratsumestariksi 1900. Sai sen jälkeen samana vuonna apurahan voidakseen tehdä ulkomaanmatkan Ruotsiin ja Ranskaan. Hän vastusti innokkaasti kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin sortovaltaa.
Venäjän vallan aika > Ero upseerin ammatista

Ignatius erosi Suomen rakuunarykmentistä hieman ennen sen lakkauttamista kieltäydyttyään vannomasta uutta venäläisen kaavan mukaista sotilasvalaa. Hän matkusti tammikuussa 1902 Englantiin neuvottelemaan Englannin yleisesikunnan päällikön Sir Arthur Nicholssonin kanssa muutamien Suomen Rakuunarykmentin upseerien mahdollisuuksista astua Englannin palvelukseen, koska tähän aikaan Englannin ja Venäjän suhteet olivat sangen jännittyneet. Suunnitelma kuitenkin raukesi, koska Englannin lain mukaan eivät muut kuin englantilaiset voineet päästä upseereiksi Englannin armeijaan.
Venäjän vallan aika > Toiminta liikemiehenä

Ignatius siirtyi nyt liikealalle. Hän toimi Viipurin tupakkatehtaan johtajana 1902–1903, Teollisuuskonttorin johtajana Pietarissa 1903–1904 ja viipurilaisen Vuolukivi Oy:n johtajana vuodesta 1904 alkaen. Hän omisti myös oman autoliikkeen toiminimellä H. Ignatius ja Kumpp. ja toimi eräiden muiden yhtiöiden johtokunnissa. Hän kirjoitti usein Viipurissa ilmestyneeseen Karjala-lehteen.
Venäjän vallan aika > Sotilaallinen toiminta Suomen itsenäistyessä

Ignatius otti innokkaasti osaa sortovuosien passiiviseen vastarintaan ja kuului vuonna 1915 perustettuun sotilaskomiteaan. Tämän komitean puheenjohtajana hän toimi keskeisenä henkilönä vapaussodan valmisteluissa ja teki näissä asioissa useita matkoja Tukholmaan. Hän kuului siihen sotilaskomitean keväällä 1917 Tukholmaan lähettämään valtuuskuntaan, joka sai yhteyden Saksan suureen päämajaan tämän lähettäessä yleisesikuntakapteeni von Reichen Tukholmaan neuvottelemaan Suomen upseeriston kanssa. Suomalaisten aktivistien kokouksessa Tukholmassa Ignatius teki ehdotuksen suojeluskuntien perustamisesta – tai vapaaehtoisten palokuntien niillä paikkakunnilla, joilla suojeluskuntia ei tahdottu muodostaa. Valtion asettamassa suojeluskuntien perustamiskomiteassa syksyllä 1917 hän toimi puheenjohtajana. Hän onnistui saamaan ensimmäiset miljoonat sodan valmistelua varten kutsumalla Pörssiklubiin joukon pankki- ja teollisuusmiehiä. Ignatius matkusti Tukholmaan ja Berliiniin sotilaskomitean valtuuttamana ja senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvudin suosituskirje mukanaan. Berliinissä hän suunnitteli Saksan Yleisesikunnan poliittisen osaston päällikön von Hülsenin ja suuresta päämajasta tätä varten saapuneen majuri Grantzin kanssa mahdollisuudesta saada jääkäripataljoona Suomeen aseistettuna ja aseavustusta Suomen tulevalle vapautusarmejalle. Ignatius lähetti myöskin majuri Cranztsin mukana päämajoitusmestari, kenraali Erich Ludendorffille kirjeen, jossa selitti näiden toimenpiteiden kiireellisyyttä.
Palattuaan Suomeen Ignatius pyysi yhdessä pankinjohtaja, everstiluutnantti Hallenbergin kanssa myöskin juuri kotimaahansa palanutta kenraaliluutnantti, vapaaherra Gustaf Mannerheimia sotilaskomitean johtajaksi ja oli mukana valitsemassa häntä tähän tehtävään. Ignatius matkusti Mannerheimin ja muiden sotilaskomitean jäsenten kanssa Vaasaan 21. tammikuuta 1918. Täällä Mannerheim muodosti esikuntansa ja nimitti Ignatiuksen päämajoitusmestariksi. V.t. esikuntapäällikkönä Ignatius allekirjoitti ensimmäisen taistelukäskyn. Kenraali Mannerheimin edustajana hän lähti seuraamaan sotatoimia Lapualle ja Seinäjoelle tammikuun 28. päivän vastaisena yönä. Helmikuun 1. päivänä Mannerheim nimitti hänet Oulua valtaamaan lähetettyjen joukkojen komentajaksi. Kaupungin valloituksen jälkeen Ignatius korotettiin everstiksi 14. helmikuuta 1918. Päämajoitusmestarina hän esitteli kenraali Mannerheimille kaikki sotatapahtumat eri rintamilla ja ehdotetut sotaliikkeet. Kenraalimajuriksi hänet korotettiin Viipurin valloituksen johdosta 30. huhtikuuta 1918.