stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antiikin urheilu
Antiikin Kreikan kisat ja urheilukilpailut

Useimpien antiikin lähteiden mukaan ensimmäiset Olympian kisat järjestettiin vuonna 776 eaa. mikä ei kuitenkaan todista ettei erilaisia kisoja olisi ollut jo aiemmin. Vuosi 776 eaa. lienee tullut valituksi siksi, että tarinoiden mukaan sofisti Hippias osasi luetella kaikki Olympian voittajat siihen vuoteen saakka. Kreikkalaiset oppivat urheilun todennäköisimmin mykeneläisiltä ja harrastivat sitä useissa eri muodoissa. Kreikkalainen kilpailuvietti näkyy muun muassa Homeroksen eepoksissa Ilias ja Odysseia, joissa on useita viitteitä urheiluun ja kilpailemiseen, jotka sijoittuvat perimätiedon mukaan 1100-luvulle eaa. selvennä
Aluksi urheilussa kilpailtiin lähinnä uskonnollisten juhlien yhteydessä. Esimerkiksi Olympian kisoissa sai alun perin urheilla vain yhtenä päivänä, ja muut päivät oli pyhitetty uskonnollisille menoille. Vähitellen urheilun osuus ja kisapäivien määrä kasvoivat ja juhlien pääpaino siirtyi niihin, mutta eri kilpailuja järjestettiin edelleen jumalten kunniaksi. Lopulta juuri pakanallisen perinteen takia Olympian kisat kiellettiin vuonna 393.
Antiikin Kreikan kisat ja urheilukilpailut > Kilpailut

Olympian kisat olivat antiikin Kreikan vanhimmat, suurimmat ja tärkeimmät kisat. Ne järjestettiin neljän vuoden välein nimensä mukaisesti Olympiassa. Pienempiä paikallisia kisoja oli useita vuosittain. Kolme muuta suurta urheilukilpailua olivat 2–4 vuoden välein järjestetyt Python, Isthmian ja Nemean kisat. Neljää suurinta kisaa kutsuttiin nimellä pyhiksi kilpailuiksi tai seppelekilpailuiksi, jotka myöhemmin saivat nimen panhelleeniset kisat. Kreikan jouduttua roomalaisten valtaan ryhmään liitettiin vielä Aktionin kisat. Olympian kisat johtivat myös kreikkalaisen ajanlaskun muodostumiseen. Joka neljäs vuosi järjestetyt kisat aloittivat aina uuden neljän vuoden ajanjakson, olympiadin.
Suurimmat kilpailut järjestettiin pyhillä mailla ja olivat siten puolueettomia maaperiä pirstaleisessa kaupunkivaltioiden Kreikassa. Kilpailupaikat olivat maantieteellisesti hieman syrjässä, minkä vuoksi edes parhaimmat urheilijat eivät matkustaneet jokaiseen suureen kilpailuun. Olympian kisojen ajaksi julistettiin Kreikkaan kahden kuukauden olympiarauha, jonka aikana ei saanut käydä kisoja häiritseviä sotia. Rauha ei siis käsittänyt kaikkea sodankäyntiä, mutta usein monet kaupunkivaltiot solmivat kisojen ajaksi aselepoja.
Paikallisesti järjestetyistä palkintokisoista Panathenaia-kisat olivat suurimmat. Palkintokisoissa menestyneille oli luvassa rahanarvoinen palkkio ja esimerkiksi Panathenaiassa palkkiot maksettiin oliiviöljynä. Yksittäisiä palkintokisoja saatettiin järjestää esimerkiksi voittoisan sotaretken päätteeksi tai erityisen juhlan vuoksi. Toistuvia palkintokisoja tunnetaan satakunta. Tunnetuimpia näistä ovat Delia- ja Gymnopaidiai-juhliin liittyneet kilpailut sekä naisille tarkoitetut Heraian kisat.
Antiikin Rooma

Roomalaisten suhtautuminen urheiluun oli paljon käytännönläheisempi kuin kreikkalaisten. Siinä missä urheilu oli kreikkalaisille hyve ja osa uskontoa, oli se roomalaisille pääasiassa viihdettä. Roomalaisia ei kiinnostanut niinkään kreikkalaiset urheilulajit vaan enemmän toimintaa sisältävät gladiaattoritaistelut ja vaunukilpa-ajot. Urheilussa tuli olla viihdettä ja dramatiikkaa. Lisäksi vedonlyönnillä oli iso merkitys roomalaisessa urheilussa. Urheilutapahtumat olivat myös kokoontumis- ja näyttäytymispaikkoja ihmisille, ja urheileminen oli ammattilaisten työtä eikä niinkään kansalaistaito.
Antiikin Rooma > Kilpa-ajot

Oletettavasti niin kauan kuin hevonen on ollut kesytettynä, on sillä myös kilpailtu. Antiikin aikana hevonen ei ollut vetojuhta, vaan varakkaiden näyttävä kulkupeli. Jo kreikkalaiset kilpailivat ratsastuksessa ja valjakoiden vetämillä vaunuilla. Vuodesta 680 eaa lähtien hevosurheilu oli yksi olympialaisten lajeista. Hevosurheilu oli kreikkalaisille tärkeä laji, joskin se rajoittui ylemmän luokan harrastamaksi ja rahoittamaksi toiminnaksi. Panhelleenisissä kisoissa kilpailtiin neli- tai parivaljakoilla, mutta myös perinteisesti ratsastaen.
Hevosurheilusta muodostui roomalaisille kaikkein tärkein urheilulaji. Roomassa sijainneelle hevosurheiluradalle Circus Maximukselle mahtui peräti 100 000 katsojaa. Tasavallan aikana vaunukilpa-ajoja järjesttiin vain parisenkymmentä vuodessa, yleensä juhlapyhinä, ja kisat olivat yksipäiväisiä. Kilparataa kierrettiin seitsemän kertaa nelivaljakoilla ja ensimmäinen maaliin tullut voitti. Kilpailut olivat dramaattisia, sillä radan karteet olivat ahtaat ja kilpailijoiden röyhkeys ja kiilaaminen katsottiin hyveeksi. Onnettomuuksia tapahtui usein ja ne nähtiin osana kisojen viihdettä. Keisarivallan aikana kisojen määrä ja kisapäivien pituus kasvoi huomattavasti. Yhtenä päivänä saattoi olla useampia lähtöjä, minkä vuoksi kilpailun pituus lyhennettiin viiteen kierrokseen.
Rooman vaunukilpa-ajoihin osallistuivat niin sanotut tallit eli factiot. Factiot vastasivat kisajärjestelyistä, hevosten huollosta, kuljettajien ja tarvikkeiden hankinnasta sekä vedonlyönnin järjestämisestä ja tulonjaosta. Alkuperäiset factiot olivat valkoiset ja punaiset ja myöhemmin mukaan tulivat siniset ja vihreät. Factiot olivat käytännössä keskenään kilpailevien valjakkojen omistajien kattojärjestöjä. Omistajat kuuluivat johonkin factioon, josta he saivat tarvittavaa valmennusta, hevosten hoitoa sekä osuuden mahdollisista voittorahoista. Kuljettajat ja hevoset puettiin factionsa tunnusväriin ja niille syntyi omia kannattajakuntia.
Factioiden kannatus näkyi myös poliittisessa päätöksenteossa. Kaupunkien valtuustoissa ja jopa Rooman senaatissa saattoi äänestykseen vaikuttaa ehdotuksen kannattama factio. Rikkaat factiot olivat myös seurapiirien ydintä, jossa tavattiin ja solmittiin kontakteja. Vaunukilpa-ajot olivat tärkeässä roolissa myöhäisantiikin aikaan yhä Itä-Rooman valtakunnassa, jossa vahvimmat factiot siniset ja vihreät sekaantuivat vahvasti valtakunnan politiikkaan. Sanottiin että Konstantinopolin hippodromilla oli kansankokouksen tavalla päätäntävaltaa ja hippodromilta sai alkunsa useampi keisaria vastustanut mellakka.
Vaunukilpa-ajot loppuivat Roomassa hiljalleen Länsi-Rooman kaatumisen jälkeen. Circus Maximuksen viimeiset ajot ajettiin vuonna 549 ja myös Konstantinopolin hippodromi hiljeni vähitellen vuoden 1000 jälkeen.
Antiikin Rooma > Gladiaattoritaistelut

Roomalaiset oppivat kaksintaistelunäytännöt naapureiltaan etruskeilta. Roomalainen yleisö arvosti jännittävää, näyttävää ja mahtipontista näytäntöä, jonka lopussa piti olla selkeä voittaja osittain vedonlyönnin tähden. Monimutkaiset säännöt ja pisteidenlaskut eivät kiinnostaneet, vaan näytäntöjen tuli olla reipasta toimintaa. Eri puolilla valtakuntaa järjestettiin tapahtumia, joissa gladiaattoreiksi kutsutut taistelijat taistelivat kuolemaan saakka. Gladiaattoritaistelut järjestäytyivät ja ammattimaistuivat varhain ja niistä tuli amfiteattereissa järjestettyä viihdettä toisella vuosidalla eaa.
Gladiaattoreiksi pakotettiin sotavankeja ja niskottelevia orjia, mutta myös vapaat miehet saattoivat pestautua gladiaattoreiksi maineen ja kunnian tähden. Menestyksekkäät gladiaattorit olivat kansan suosiossa ja saivat paljon etuuksia. Gladiaattoreita koulutettiin erityisissä gladiaattorikouluissa, joita johti lanista. Kouluissa gladiaattorit opettiin taistelemaan. Gladiaattori oli lanistan arvokasta omaisuutta ja tavoitteena oli pitää gladiaattori ravittuna ja hyvässä kunnossa sekä selviytyä taistelusta.
Gladiaattorikoulun pitäminen ja taisteluiden järjestäminen oli kallista, mutta ne olivat myös taloudellisesti kannattavia. Näytännöt olivat hyvin väkivaltaisia. Yleensä aamupäivällä tarjottiin ensiksi kuolemaantuomittujen teloituksia, sitten areenalle tuotiin eläimiä joita vastaan taisteltiin ja joita metsästettin. Tämän jälkeen areena siivottiin iltapäivän taisteluita varten. Yleensä gladiaattorit taistelivat kaksintaisteluita, mutta myös eri kokoisia ryhmätaisteluita käytiin. Jotkut amfiteatterit voitiin täyttää vedellä meritaisteluita varten. Näytännön jälkeen manalan lautturiksi Kharoniksi puettu orja keräsi ruumit pois.
Gladiaattoritaisteluiden kultakausi oli ajanlaskumme alussa. Valtava Rooman Colosseum valmistui vuonna 80 näytöksiä varten. 300-luvulla Rooman valtakuntaa kohtasi useampi lamakausi, eikä kalliita gladiaattoritaisteluita järjestetty enää kovinkaan usein. Myös vahvistuva kristinusko piti taisteluja turmiollisina, ja lopulta kristitty keisari Honorius kielsi taistelut 400-luvun alussa.
Antiikin Rooma > Muu urheilu

Roomalaisia kiinnosti erityisesti kamppailulajit. Paini ja nyrkkeily olivat suosittuja. Yrityksiä järjestää kreikkalaisten tapaisia urheilukisoja oli useita, mutta ne eivät saaneet suurta suosiota. Kansan parissa erilaiset pallopelit olivat suosittua vapaa-ajan viihdettä.
Kannatuskulttuuri

Itse kisojen seuraaminen saattoi olla jo itsessään fyysinen suoritus: amfiteattereiden siistit kivipenkit olivat usein varattu ylimystölle, ja tavallinen katsoja istui usein penkereellä tai maassa. Itse urheiluelämykseen kuului usein myös runonlausuntaa ja laulua, mutta tunnelma lienee ollut riehakas myös antiikin Kreikankin katsomoissa. Vaikka katsomoriehuntaa usein pidetään vain roomalaisvalloittajilta peräisin olevana roomalaisena hapatuksena, Kreikankin historiasta on esimerkkejä kilpailukatsomoja valvomaan palkatuista oman aikansa turvamiehistä.
»Kun he astuvat stadionille, on kuin he olisivat löytäneet huumekätkön; he unohtavat itsensä täysin ja huutavat ensimmäisen asian suustaan mikä mieleen juolahtaa... urheilua seuratessasi olet jonkin hullun aineen vallassa ja on kuin et pystyisi seuraamaan tapahtumia sivistyneellä tavalla...» 
(Sofisti Dion Krysostomos ajanlaskun alussa aleksandrialaisesta väkijoukosta)
Historioitsijat ovat väitelleet kreikkalaisten ja roomalaisten katsomotottumuksista. Tiivistetysti voi sanoa, että roomalaisten ottivat leikin vähän enemmän vakavissaan: roomalaisille suorituksessa oli aina enemmän (sota)harjoituksen kuin urheilun makua. Roomalaiset halusivat urheilunsa suorasukaisina vastakkainasetteluina, kun taas kreikkalaiset paljolti liittivät urheilun yhteyteen draamaa ja pelejä. Niinpä roomalaiset omassa urheilukulttuurissaan suosivat paitsi kreikkalaiseen urheiluun kuuluneita kamppailulajeja, niin eritoten omia, varsin paljon kilpailijoiden keskinäiseen kamppailuun perustuvia kilpa-ajoja ja gladiaattoritaisteluita.
”Fanittaminen” tunnettiin myös antiikin aikana. Roomassa menestyneet gladiaattorit keräsivät ympärilleen myös naisihailijoita, mutta Roomassa gladiaattorien asema ja heidän kanssaan suhteeseen ryhtyminen nähtiin teoriassa kansalaiselle kiellettynä. Antiikissakin oppineilla oli usein halveksiva asenne urheilun väkivaltaisuutta ja omahyväisyyttä kohtaan. Urheilunkannattamisella oli myös omat poliittiset kytkentänsä. Selkeimmin tämä tuli esiin roomalaisessa sekä Bysantin valtakunnan urheilukulttuurissa. Kuvaa, jossa urheilupuolueilla olisi ollut jopa aivan suoraa valtaa valtakuntien politiikkaan on himmennetty merkittävästi viime aikoina. On kuitenkin kiistatonta, että urheilukentällä purkautuivat nykyajan tavoin myös sosiaaliset paineet: historiankirjoitus on täynnä juuri areenoilta alkanutta väkivaltaa, huliganismia ja pidäkkeetöntä ilkivaltaa.
Tavallaan ajan urheilujournalismia edustivat taiteilijat, jotka ikuistivat teoksiinsa voittajia ja käyttivät atleettivartaloita myös muiden aiheiden kuvaukseen. Legendaariset kertomukset suurista urheiluteoista kulkivat myös suullisesti katsojalta toiselle.
Huijaaminen

Kun nykyurheilijaa epäillään vilpistä, usein kyse on dopingista, joka on yhteissopimuksella kielletyksi määriteltyä. Antiikin aikana näin ei ollut, ja urheilijan suorituskykyä pyrittiin parantamaan lukuisin eri tavoin mentaalivalmennusta unohtamatta. Antiikin aikainen lääketiede ja näkemys suoritusta parantavista aineista lähenteli usein magiaa ja luonnonlääketiedettä. Taustalla vaikutti myös oman aikansa biologinen tietotaito: ravinnon tai ainesosien ominaisuuksien ajateltiin siirtyvän nautitusta nauttijaan. Näin esimerkiksi voimalajien harrastajat saattoivat syödä villieläinten raakaa lihaa, josta on esimerkkejä roomalaisten gladiaattorien parista.
Sanan nykymerkityksessä dopingia, eli suoritusta parantavia – ja sen myötä kiellettyjä – aineita ei tunnettu, mutta kuitenkin oikean ruokavalion noudattaminen oli tärkeää. Esimerkiksi painijat ja nyrkkeilijät söivät proteiinipitoista liharuokaa. Myös kamppailulajien fyysisyyttä pyrittiin keventämään turruttamalla kehoa esimerkiksi runsaalla viininjuonnilla. Käytetyt aineet keskittyivätkin rasitusten ja kiputilojen lieventämiseen ja myös uupumuksen aiheuttaman psyykkisen lannistumisen työntämiseen taka-alalle. Nopeasti ymmärrettiin kuitenkin myös kohtuullisuus huumausaineiden käytössä: unikonsiemenistä tai ilmeisesti kärpässienistä uutettua muskariinia kehotettiin nauttimaan vain tietty määrä, sillä liiallinen annos sai aikaan levottomuutta ja väärään aikaan otettu piriste puolestaan alkoi vaikuttamaan myös väärään aikaan.
Assurbanipalin leijonanmetsästys
Painia kuvattuna egyptiläisessä maalauksessa
Minolainen härkähyppy
Juoksijoita kreikkalaisessa ruukussa
Pankration kuvattuna amforassa
Piirros historiallisesta Olympiasta
Ranskalaisessa huvipuistossa järjestetty kilpa-ajonäytös.
Mosaiikki gladiaattoritaistelusta
Atrek

| Atrek |
| --- | --- |
 Atrek alkulähteillään Iranissa
Alkulähde:  Pamir
Laskupaikka:  Kaspianmeri
Maat:  Iran, Turkmenistan
Pituus:  669 km
Valuma-alue:  27 300 km²
Atrek (persiaksi: اترک‎, turkmeeniksi: Etrek derýasy) tai Etrek on Iranin ja Turkmenistanin rajajoki. Se saa alkunsa koillis-Iranista Kopet Dagin vuoristosta, virtaa luoteeseen ja sitten länteen kunnes laskee Kaspianmeren kaakkoiskolkkaan Turkmenistanissa. Koska joen vettä käytetään runsaasti kasteluun, se saavuttaa nykyään Kaspianmeren vain tulva-aikaan.
Joen pituus on 669 km ja valuma-alue 27 300 km2, ja sen tärkein sivujoki on Sumbar Turkmenistanin puolella.
Atupem

| Atupem |
| --- | --- |
 Atupem ohjaksissaan Santtu Raitala Seinäjoki Racessa vuonna 2019.
Syntynyt:  5. toukokuuta 2013 (ikä 11)
Sukupuoli:  ori
Rotu:  lämminverinen
Synnyinmaa:   Suomi
Rekisteröintimaa:   Suomi
Isä:  Andover Hall
Emä:  Rudy Rose
Emänisä:  Rite On Line
Kasvattaja:  Artun-Talli
Omistaja:  Artun-Talli
Valmentaja:  Antero Tupamäki
Ohjastaja:  Santtu Raitala
Lähdöt:  47: 25-7-1
Autoennätys:  11,1ake
Tasoitusennätys:  12,4ke
Voittosumma:  300 394 €
Suurkilpailuvoittoja
 Seinäjoki Race 2019  Joensuu-ajo 2018, 2019  Tammer-ajo 2019  Isla-ajo 2018 
Päivitetty:  28.12.2021
Atupem (s. 5. toukokuuta 2013) on suomalainen lämminverinen ravihevonen. Hevosen omistaa Artun-Talli ja valmentajana toimii Antero Tupamäki. Viime vuosina ohjastajana on toiminut Santtu Raitala. Ori voitti vuoden 2019 Seinäjoki Racen, mutta seuraavassa kilpailussa Åbyn Olympiatravetissa Atupem sai haavan jalkaansa, jonka paraneminen pitkittyi ja lopulta johti jännevammaan. Ori ei kilpaillut maaliskuun 2020 jälkeen. Kesällä 2021 Tupamäki totesi paluun kilpailuihin olevan vielä mahdollista. Ori palasi kilparadoille toukokuussa 2022 suoritettuaan ensin koelähdön ja käytyään harjoitusraveissa aiemmin keväällä. Atupem on toiminut vuodesta 2020 myös siitosorina ja vuoden 2021 lopussa sillä oli 20 jälkeläistä.
Atupemin aika 12,4 on volttilähdön Suomen ennätys yli 2000 metrin matkalla.
Atupem on nimetty koripalloilija Shawn Atupemin mukaan.
Marty Turco

| Marty Turco |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. elokuuta 1975 (ikä 49) Sault Ste. Marie, Ontario
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Turks, Turkey
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  84 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2000–2012
Seurat:  Dallas Stars (NHL)   Chicago Blackhawks (NHL)   EC Red Bull Salzburg (EBEL)   Boston Bruins (NHL)
NHL-varaus:  124. varaus, 1994 Dallas Stars
Marty Archibald Turco (s. 12. elokuuta 1975 Sault Ste. Marie, Ontario, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkomaalivahti, joka edusti NHL-uransa aikana Dallas Starsia, Chicago Blackhawksia ja Boston Bruinsia.
Dallas Stars varasi Turcon kesän 1994 NHL:n varaustilaisuudessa. Hänen varausnumeronsa oli #124. Turco pelasi vuosina 1994–1998 Michigan yliopiston jääkiekkokiekkojoukkueessa. Turco siirtyi pelaamaan Michiganin IHL-joukkueeseen syksyllä 1998.
Kausina 2000–2001 ja 2001–2002 Turco pääsi ylös NHL:ään. Hän pelasi Dallasissa konkarivahti Ed Belfourin kakkosmaalivahtina. Kyseisinä kausina Turco pelasi yhteensä 57 ottelua NHL:ssä. Kesällä 2002 Belfour siirtyi Toronto Maple Leafsiin ja Turco nousi Dallasin ykkösvahdiksi. Hän pelasi kaudella 2002–2003 runkosarjassa 55 ottelua, joista voitti 31.
Tuonkin jälkeen hän pelasi Dallasissa hyvin ja hänen asemansa joukkueessa oli vakaa. Turco tunnetaan erittäin kuumaverisenä maalivahtina. Turcon siirto Chicago Blackhawksin joukkueeseen kaudelle 2010–2011 varmistui, kun Chicago ei päässyt sopimusneuvotteluissa yhteisymmärrykseen suomalaismaalivahti Antti Niemen kanssa. Niemen siirto johtui Chicagon palkkakatosta, jonka alle Niemen uusi 2,75 miljoonan dollarin arvoinen sopimus ei mahtunut. Chicago hankki Turcon Niemen korvaajaksi. Kaudella 2010–2011 Turco aloitti kauden Blackhawksien ykkösmaalivahtina, mutta menetti paikkansa nuorelle haastajalle Corey Crawfordille. Runkosarjassa 2010–2011 Turco merkkautti 29 ottelussa torjuntaprosentin 89,7% ja päästetyjen maalien keskiarvon 3,02. Turco ei pelannut yhtään pudotuspeliottelua kauden 2010–2011 aikana, vaan Crawford pelasi ne kaikki. Turcon sopimus Chicagon kanssa päättyi kauden loputtua.
Kauden 2011–2012 Turco aloitti Itävallan liigan Red Bull Salzburgissa, ja torjui seuran European Trophyn voittoon. Kesken kauden 2011–2012 Boston Bruinsin kakkosvahti Tuukka Rask loukkaantui, ja Bruins hankki Turcon Raskin korvaajaksi. Turco läpäisi waiver-listan ja liittyi niin Bostonin joukkueeseen, Tim Thomasin kakkosvahdiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marty Turco Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ed Belfour José Théodore | Crozier Awardin voittaja 2001 2003 | Seuraaja: José Théodore Dwayne Roloson |
Atulapyrstökolibri

| Atulapyrstökolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Thaumastura
Laji::  cora
Kaksiosainen nimi
 Thaumastura cora  (Lesson & Garnot, 1827) 
Katso myös
   Atulapyrstökolibri Wikispeciesissä   Atulapyrstökolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Atulapyrstökolibri (Thaumastura cora) on eteläamerikkalainen kiitäjälintu. Se on sukunsa ainoa laji. Sen esiintymisalue ulottuu Perun länsiosan Piurasta ja Lambayequesta Tacnajaan, sekä Chilen pohjoisosan. Yksi havainto on tehty myös Ecuadorin lounaisosan Lojasta. René Primevère Lesson ja Prosper Garnot kuvailivat lajin holotyypin Perun Callaon ja Liman väliltä vuonna 1827.
Mayu Mukaida

| Mayu Mukaida> 向田 真優.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. kesäkuuta 1997 Yokkaichi, Japani
Kansalaisuus:   Japani
Uran tiedot
Pituus:  157 cm
Paino:  53 kg
Laji:  Vapaapaini
| Mitalit> Maa:   Japani.Naisten vapaapaini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Japani.Naisten vapaapaini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Japani.Naisten vapaapaini. Olympialaiset  | Maa:   Japani> Naisten vapaapaini. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tokio 2020 | 53 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Budapest 2016 | 55 kg |  |
|  Kultaa | Budapest 2018 | 55 kg |  |
|  Kultaa | Belgrad 2022 | 55 kg |  |
|  Hopeaa | Pariisi 2017 | 53 kg |  |
|  Hopeaa | Nur-Sultan 2019 | 53 kg |  |
| AM-kilpailut  | AM-kilpailut  | AM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | New Delhi 2017 | 53 kg |  |
|  Hopeaa | Xi'an 2019 | 53 kg |  |
|  Hopeaa | New Delhi 2020 | 53 kg |  |
Mayu Mukaida (向田 真優, 22. kesäkuuta 1997 Yokkaichi) on japanilainen vapaapainin olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Mukaida voitti olympiakultaa 53 kg:n painoluokassa vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa. Hän on voittanut maailmanmestaruuden vuosina 2016, 2018 ja 2022 55 kg sarjassa. Hänellä on myös MM-hopeaa vuosilta 2017 ja 2019 53 kg sarjasta. Mukaida on voittanut myös Aasian-mestaruuden vuonna 2017 sekä AM-hopeaa vuosina 2019 ja 2020. Nämä mitalit ovat 53 kg sarjasta.
Mukaida voitti nuorten olympiakultaa 52-kiloisissa 2014. Hän voitti maailmannestaruuden alle 17-vuotiaissa 52 kg:n painoluokassa 2012 ja 2013 sekä alle 20-vuotiaissa 55-kiloisissa 2016. Aasian-mestaruuden hän voitti alle 17-vuotiaiden 52 kg:n painoluokassa 2014 ja alle 20-vuotiaiden 55-kiloisissa 2015.
Avro Canada CF-100 Canuck

| Avro Canada CF-100 Canuck |
| --- | --- |
 Avro Canada CF-100 Mk.3 Canuck
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:  Kanada
Valmistaja:  Avro Canada
Ensilento:  1950
Tila:  ei käytössä
Pääkäyttäjät:  RCAF
Valmistusmäärä:  692 
Muunnelmat:  CF-100 Mk.1, 2, 3
Avro Canada CF-100 Canuck oli Avro Canadan vuosina 1950–1968 valmistama kaksimoottorinen suihkuhävittäjä. Koneita valmistettiin 692 kappaletta, ja konetyyppi palveli Kanadan ilmavoimissa vuoteen 1981 saakka. Kanadan lisäksi konetta käytettiin myös Belgian ilmavoimissa.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&016.051000016,51 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&018.054000018,54 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.04500004,45 m
Lentopaino: &&&&&&&&&&015241.&&&&0015 241 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Avro Canada Orenda 11 -suihkuturbiinia
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0892.&&&&00892 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&03219.&&&&003 219 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&014630.&&&&0014 630 m
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Avro Canada CF-100 Canuck Wikimedia Commonsissa
Atri Arimo

Atri Santeri Arimo (vuoteen 1899 Adrian Alexander Sandström, 11. syyskuuta 1878 Jalasjärvi – 16. maaliskuuta 1950 Tampere) oli metsänhoitaja, joka sai ensimmäisenä Suomessa metsäneuvoksen arvonimen vuonna 1934.
Arimon vanhemmat olivat nahkurimestari Johan Israel Sandström ja Catharina Mathilda Rank ja puoliso vuodesta 1906 Louise Helga Georgina Brüning. Hän tuli ylioppilaaksi 1899 Vaasan suomalaisesta reaalilyseosta ja sai päästötutkinnon Evon metsäopistosta 1902, jolloin hänestä tuli myös metsäkonduktööri. Arimo toimi opettajana Evon metsäopistossa 1907–1908 ja koekalastusaseman ja -koulun johtajana 1907–1909, mutta ennen muuta metsänhoitajana useilla eri hoitoalueilla, kuten Ounasjoella, Kuhmossa, Paltamossa ja Kajaanin kaupungissa. Metsähallituksen piirikuntapäällikkönä hän työskenteli Perä-Pohjolassa, Pohjanmaalla ja Länsi-Suomessa. Arimo oli alansa useiden eri järjestöjen jäsen ja toimihenkilö, mutta aktiivi myös muun muassa uittoyhdistyksissä ja toimi uittopäällikkönäkin, samoin kuin pakkolunastuslautakuntien puheenjohtajana ja jäsenenä. Arimo julkaisi teoksen Metsänarvioimisen alkeet (1909), josta otettiin neljä painosta, suomensi metsänarvioimiskirjallisuutta ja toimitti kaksi vuosikertaa Tapio-lehteä.
Kenraaliluutnantti Atri Reino Arimo ja majuri Atri Olavi Arimo olivat Atri S. Arimon poikia.