Meurthe (joki)
Joen ja jokilaakson historia

Meurthella on pitkä ja monivaiheinen historia.
Geologisten todisteiden mukaan Meurthe ei ole aina ollut Moselin sivujoki. Muinaisina aikoina Mosel kääntyi Toulin kohdalla länteen ja laski Maasiin. Meurthe virtasi tällöin Moselin nykyistä uomaa pitkin Reiniin. Mutta ilmeisesti jo Saale-kaudella 250 000 vuotta sitten Mosel mursi itselleen uuden uoman niin, että se yhtyi Meurthen sivujokeen Terrouiniin ja sen kautta Frouardin alapuolella Meurtheen, joka täten tuli Moselin sivujoeksi.
Ensimmäiset kirjalliset maininnat Meurthesta ovat merovingiajalta ja koskevat sen Vogeeseilla olevaa osuutta. Meurthea sanottiin "suureksi kalaisaksi joeksi". Varsinaisen joen lisäksi sillä tarkoitettiin myös sen kuivuneita sivuhaaroja ja sen varrella olevia kosteikkoja. Keskiajalla jokea ei ollut kanavoitu eikä säännöstelty, ja siihen kaatuneet puut saattoivat toisinaan padota joen. Ne samoin kuin majavien rakentamat padot saivat joen leviämään ympäröiville alueille ja ovat myös osaltaan vaikuttaneet se mutkaisuuteen.
Joen varrella on ikivanhan asutuksen jääneitä. Varhaisimmat asukkaat ovat olleet metsästäjiä ja kalastajia, myöhemmät lisäksi puutarhureita. Vielä nykyisinkin alueen asukkaat kaivavat kalalammikkoja käsivoimin. Jo neoliitisella kaudella ja varhaisella metallikaudella asettuneet viljelijät ja karjanhoitajat kuitenkin asettui myös maanviljelijöitä ja karjanhoitajia, jolloin metsästäjät menettivät merkittävän osan metsästysmaistaan. Elintapojen, uskomusten ja käytäntöjen erilaisuudesta huolimatta päädyttiin ennen pitkää kuitenkin rauhanomaiseen rinnakkaiseloon.
Meurthen poikki on alkujaan kuljettu kahluupaikoissa tai veneillä. Myöhemmin sen poikki on rakennettu siltoja, ja sen korkeiden rantatörmien väliset sillat ovat poikkeuksellisia. Étival-Cairefontainesta on löydetty viimeisellä vuosisadalla ennen ajanlaskumme alkua rakennetun gallialaisen sillan perustukset. On todennäköistä, että via salinatorum ylitti Meurthen roomalaisten samalle seudulle rakentamaa siltaa pitkin. Niistä alavirtaan sijaitsevat joen vastakkaisilla puolilla La Neuveville ja Raon-l'Étape, joista edellinen tuli kaupungiksi 1100, jälkimmäinen 1200-luvulla, mutta ne toisiinsa yhdistävä suuri silta valmistui vasta 1890-luvulla. Siltojen pieni lukumäärä ei kuitenkaan merkitse sitä, etteikö jokea olisi yritetty säännöstellä. Siihen on rakennettu patoja, sen sivuhaaroja on syvennetty kaivamalla, on kaivettu kalalammikoita ja kastelukanavia, sitä pitkin on uitettu tukkeja, ja sen vesivoimaa on käytetty ensin myllyjen, myöhemmin sähkövoimaloiden energian lähteenä.
Historioitsijat olettavat laajamittaisen tukinuiton kehittyneen 1100-luvun lopulla. Suuren merkityksen saivat Neuvillen ja Bourmontin satamat, joista edellinen sijaitsi nykyisessä Raon-l-Étapen, jälkimmäinen Monpatelizen kunnassa. Arkistotiedot tukinuitosta Meurthessa ja sen sivujoissa alkavat 1300-luvulta ja jatkuvat aina 1800-luvulle saakka. Joessa esiintyi 1800-luvun alussa kuitenkin usein suuria tulvia, joissa sen uoma siirtyi. 
Mutta vielä 1800-luvulla tukkeja uitettiin Meurthessa runsaasti Faven yhtymäkohdan alapuolella. Joella oli suuri taloudellinen merkitys, koska se tarjosi ainoan halvan keinon kuljettaa raskaita kuormia Lounais-Euroopassa alueille, joissa niitä eniten käytettiin. 1860-luvulla Raon-l-Étapessa ja La Neuvevillessa yli 300 perhettä sai toimeentulonsa tukinuitosta. Vuosittain joessa uitettiin 80 000 tonnia puutavaraa noin 20–30 tonnin lautoissa. Kuljetus tällä tavoin oli kuitenkin hyvin hidasta, vaikka tuulen salliessa apuna käytettiin purjeita.
Lisäksi Meurthen vedellä voitiin kastella lähiympäristön peltoja. Seudulla kaivettiin maasta myös runsaasti hiekkaa ja soraa, minkä jäljiltä sorakuoppiin muodostui lampia. Vanhoista kartoista käy tarkoin ilmi entisten sorakuoppien sijainnit.
Vuosien 1870–1871 Preussin–Ranskan sodan jälkeen alettiin suunnitella kanavaa Saint-Dién ja Nancyn välille. Rautatie- ja maantieliikenteen kehitys teki kuitenkin lopun sekä tukinuitosta että tästä kanavahankkeesta. Rautatie Lunévillestä Saint-Diéhen valmistui vuonna 1864. Lopullisesti tukkien uitto Meurthessa lopetettiin vuonna 1905, kolme vuotta sen jälkeen kuin vuoden 1902 hirmumyrsky oli kaatanut yli miljoona kuutiometriä puuta.
Nancyssä Reinin–Marnen kanava on tulvien torjumiseksi rakennettu niin, että se eristää Meurthen niille alttiista alueista. Toulista Dombasle-sur-Meurtheen saakka se myötäilee Frouard-jokea ja jatkuu edelleen Sânonia myötäillen Alsacen suuntaan.
Nancystä Moselin yhtymäkohtaan saakka Meurthe on 1980-luvulta lähtien kanavoitu niin, että sen uomaa on levennetty ja mutkia suoristettu.