stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elisabet (Raamattu)
Raamatun kertomus

Luukkaan evankeliumin mukaan Elisabet oli Aaronin jälkeläinen. Hän ja hänen miehensä olivat "hurskaita Jumalan edessä, vaeltaen kaikissa Herran käskyissä ja säädöksissä nuhteettomina", mutta jäivät pitkäksi ajaksi lapsettomiksi.. Kun Sakarias, joka oli pappi, suoritti tehtäviään Jerusalemin temppelissä, arkkienkeli Gabriel ilmestyi hänelle ja ilmoitti:
»Älä pelkää, Sakarias, sillä sinun rukouksesi on kuultu, ja vaimosi Elisabet on synnyttävä sinulle pojan, ja sinun on annettava hänelle nimi Johannes. Ja hän on oleva sinulle iloksi ja riemuksi, ja monet iloitsevat hänen syntymisestään. Sillä hän on oleva suuri Herran edessä, viiniä ja väkijuomaa hän ei juo, ja hän on oleva täytetty Pyhällä Hengellä hamasta äitinsä kohdusta.»
Sakarias ihmetteli, miten se oli mahdollista, sillä he molemmat olivat hyvin vanhoja. Sakariaan epäuskon vuoksi enkeli Gabriel ilmoitti hänelle, että hän tuli mykäksi, kunnes lapsi oli syntynyt. Suoritettuaan tehtävänsä temppelissä Sakarias palasi kotiinsa.
Pian tämän jälkeen Elisabet tuli raskaaksi, mutta piti asian salassa viisi kuukautta sanoen vain:
»Näin on Herra tehnyt minulle näinä päivinä, jolloin hän katsoi minun puoleeni poistaakseni minusta ihmisten ylenkatseen.»
Elisabetin raskausajan kuudentena kuukautena enkeli Gabriel ilmestyi myös hänen sukulaiselleen Marialle, joka oli neitsyt mutta kihlattu Joosefille, että hänkin saisi pojan, jolle hänen oli annettava nimi Jeesus. Saatuaan tietää, että hänen sukulaisensa Elisabet oli kuudetta kuukautta raskaana Maria matkusti hänen luokseen Juudean vuoristo­seudulle, toden­näköisesti Hebroniin.
Kun Elisabet kuuli Marian tervehdyksen, lapsi hypähti hänen kohdussaan ja Elisabet täytettiin Pyhällä Hengellä. Tällöin hän lausui seuraavan tervehdyksen:
»Siunattu sinä vaimojen joukossa, ja siunattu sinun kohtusi hedelmä. Ja kuinka minulle tapahtuu tämä, että minun Herrani äiti tulee minun tyköni. Sillä katso, kun sinun tervehdyksesi ääni tuli minun korviini, hypähti lapsi ilosta minun kohdussani. Ja autuas se, joka uskoi, sillä se sana on täyttyvä, mikä hänelle on tullut Herralta.»
Tähän Maria vastasi ylistyksellä, joka tunnetaan Marian kiitos­virtenä (Magnificat).  Maria vietti Sakariaan ja Elisabetin luona noin kolme kuukautta.
Enempää ei Elisabetista Raamatussa kerrota. Johanneksen kerrotaan kuitenkin "vahvistuneen hengessä" ja olleen erämaassa siihen saakka, kunnes hän aloitti julkisen toimintansa.
Matthew Henryn mukaan Maria tiesi, että Elisabetille oli tulossa lapsi, mutta mikään ei viittaa siihen, että Elisabetille olisi kerrottu Marian olevan valittu Messiaan äidiksi, ja niinpä mitä hän näyttääkin asiasta tienneen, oli tullut jumalallisena ilmoituksena, mikä suuresti rohkaisi Mariaa.
Elisabet apokryfikirjoissa

Elisabet mainitaan myös muutamissa Uuden testamentin apokryfi­kirjoissa, erityisesti Jaakobin protoevankeliumissa. Sen mukaan Sakarias olisi murhattu pian Johanneksen syntymän jälkeen, mutta Elisabet piileksi poikansa kanssa autiomaassa.
Elisabet pyhimyksenä ja muistopäivät

Katolisessa pyhimyskalenterissa Elisabetin muistopäivä on 5. marraskuuta, mutta sitä vietetään vain paikallisesti.
Ortodoksisessa kirkossa Elisabetin ja hänen miehensä Sakariaan yhteistä muisto­päivää vietetään 5. syyskuuta. Myös joissakin luterilaisissa kirkoissa, kuten amerikkalaisessa Missouri-synodissa, Sakariaan ja Elisabetin muisto­päivä on 5. syyskuuta.lähde?
Sakarias ja Elisabet mainitaan myös rukouksissa, jotka ortodoksisessa kirkossa luetaan avioliittoon vihittäessä: "Osoittaessasi suosiotasi Sakariaalle ja Elisabetille sinä teit heidän pojastaan edelläkävijän..."  sekä edelleen: "Siunaa heidät, Herra, meidän Jumalamme, niin kuin siunasit Sakariaan ja Elisabetin."
Elisabet islaminuskossa

Elisabet on kunnoitettu henkilö myös islamin piirissä.  Toisin kuin Sakariasta, häntä ei kuitenkaan mainita nimeltä Koraanisa, mutta häneen viitataan, ja islamilainen perimä­tieto tuntee hänen nimensä arab. أليصابات‎, Alyassabat).
Muslimit kunnioittavat häntä viisaana, hurskaana ja uskovaisena, jonka Allah korotti korkeaan asemaan hänen sukulaisensa Marian tavoin. Myös islamilaisen käsityksen mukaan hän kuului Amramin perhe­kuntaan ja olleen profeetta ja pappi Aaronin jälkeläinen.
Sekä Sakarias että Elisabet olivat hurskaita ja hyvin velvollisuuden­tuntoisia. He olivat kuitenkin hyvin vanhoja eikä heillä ollut poikaa. Tämän vuoksi Sakarias usein rukoili poikaa, ei vain siksi, koska hän halusi lapsen, vaan hän rukoili myös yhteisönsä puolesta, sillä se tarvitsi sanan­saattajaa, Jumalan miestä, joka huolehtisi jumalan­palveluksesta Sakariaan jälkeen.
Jumala paransikin Elisabetin hedelmättömyydestä ja heille synty poika, Johannes Kastaja, josta tuli profeetta. Koraanissa Sakarias, hänen vaimonsa ja Johannes mainitaan Jumalan nöyrinä ja esimerkillisinä palvelijoina.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Elizabeth (biblical figure)
Aiheesta muualla

Elisabetia ja Sakariasta esittävä lasimaalaus Bourgesin Pyhän Tapanin katedraalissa
Käännös suomeksi
T-55

| T-55 |
| --- | --- |
 T-54
Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Neuvostoliitto
Tekniset tiedot
Tyyppi:  Taistelupanssarivaunu
Pituus:  
– putki edessä:  9,00 m
– pelkkä runko:  6,20 m
Leveys:  3,60 m
Korkeus:  2,32 m
Taistelupaino:  36 t
Telaketjut:  ? mm
Maksiminopeus:  
– tiellä:  50 km/h
– maastossa:  20-35 km/h
Toimintasäde:  500-600 km tiellä
Pääase:  100 mm rihlattu D-10T panssarivaunukanuuna
Muu aseistus:  7,62 mm SGMT tai PKT yläkonekivääri ja 12,7 mm DShKM tai NSVT ilmantorjuntakonekivääri.
Panssarointi:  Torni 203 mm, Runko 99 mm
Moottori:  V-55, 38,88 l, vesijäähdytteinen V12 4-tahtidieselmoottori jonka polttoaineena voidaan käyttää myös polttoöljyä, bensiiniä tai alkoholia.
– hevosvoimat:  581 hv
– vääntö:  3090 Nm
Miehistö:  4
T-54- ja T-55-panssarivaunut suunniteltiin Neuvostoliitossa korvaamaan toisen maailmansodan aikainen T-34-panssarivaunu. T-54 ja T-55 -mallit ovat lähes samanlaiset, mutta T-54:stä puuttuu T-55:ssä oleva infrapuna-pimeä-tähtäys/näköjärjestelmä sekä ajajan käyttämä 7,62 mm:n konekivääri ja pääaseen savunpoistin.
Ensimmäiset T-54-mallit korvasivat harvinaisemman T-44:n tuotannossa jo vuonna 1947. Alkuaikoina T-54 oli paremmin panssaroitu ja aseistettu kuin läntiset sodanjälkeiset vastineensa Centurion ja M46 Patton. T-55 suunniteltiin vuonna 1958 ja siinä oli uusi, vahvempi tornin panssarointi ja infrapunatähtäysjärjestelmä, joka mahdollisti toiminnan pimeässä. T-55 -mallien valmistus jatkui Neuvostoliitossa vuoteen 1981. Mallia valmistettiin myös Tšekkoslovakiassa, Puolassa ja Kiinassa nimellä tyyppi 1959, josta kehitettiin edelleen tyyppi 1969, jota valmistetaan edelleen. Kiinalaisvalmisteisia panssareita myytiin tuhansittain Iraniin ja Irakiin 1980-luvulla. T-55:stä kehitettiin edelleen T-62. T-55AGM on modernisoitu versio vanhoista T-54-, T-55-, T-59- ja T-62-tankeista. AGM on paranneltu monilta osin: siinä on tehokkaampi moottori, suurempi huippunopeus ja se on varustettu reaktiivipanssarilla. T-55AGM voidaan varustaa 120 mm tai 125 panssarivaunukanuunalla.
Suomen puolustusvoimat

Puolustusvoimat hankki Neuvostoliitosta T-54- ja T-55-vaunuja vuosina 1959–1961 ja 1972. Hankintojen ansiosta voitiin 1960-luvulta alkaen poistaa käytöstä vanhentunut sodan aikainen kalusto, kuten T-34, PzKpfw IV.
T-55:t olivat sodanajan panssariprikaatien pääkalustona 1990-luvulla lopulle saakka, jolloin ne korvattiin T-72-vaunuilla. 1970-luvun puolivälissä sodanajan panssariprikaatin määrävahvuudessa oli 74 T-55-vaunua (niistä 10 komentovaunua) ja 42 T-54:ää. T-55-kaluston elinikää jatkettiin modernisoimalla ne vuosina 1989–1993. Modernisoitu vaunu sai uuden tyyppimerkinnän T-55M. Modernisointiin kuului ajanmukainen ammunnanhallintajärjestelmä FCS-FV/K, jossa oli valonvahvistimeen perustuva yötoimintajärjestelmä. Vanha yötoimintajärjestelmä oli perustunut infrapunaan. Uudessa ammunnanhallintajärjestelmässä oli lisäksi laseretäisyysmittaus sekä ajanmukainen ballistiikkalaskin. Muita parannuksia T-55M:ssä olivat paremmin kulutusta kestävät kuminiveltelat, kylkisuojalevyt, pääaseen putken lämpösuojus, Bofors-valaisukranaatinheitin, savunheittimet sekä tornin takaosaan kiinnitetyt varustelaatikot.
Kun Suomi hankki 1990-luvun alussa merkittävät määrät T-72-vaunuja yhdistyneestä Saksasta,  kumpikin sodanajan panssariprikaati varustettiin niillä. T-55M:istä muodostettiin kaksi erillistä panssarivaunupataljoonaa, ja lisäksi niistä tehtiin panssariprikaatien miinanraivausvaunuja. Panssariprikaatin määrävahvuuteen kuului 5 kpl T-55M-raivauspanssarivaunua. Raivausvaunut on varustettu miinajyrällä, jonka tarkoitus on räjäyttää maahan kaivetut miinat.
Vanhemmista, modernisoimattomista T-54:istä muodostettiin vielä kolme erillistä panssarivaunukomppaniaa, joita oli tarkoitus käyttää Pohjois-Suomen puolustuksessa. T-54/T-55 -vaunut poistettiin koulutuskäytöstä 2000-luvun alussa. Viimeinen T-55M:lle koulutettu komppania kotiutui  Panssarivaunupataljoonan 1. Panssarivaunukomppaniasta vuoden 2002 alussa. Viimeiset kaksi asentaja/miehistöryhmää kotiutuivat heinäkuussa 2003 Vekaranjärveltä.lähde? T-55M-raivausvaunuja on käytössä vielä mekanisoitujen joukkojen osana ainakin harjoituksissa vuonna 2016. 
T-55M-panssarivaunut jäävät tulevaisuudessa pois myös sodan ajan taistelukalustosta. T-54- ja T-55-vaunujen purkaminen Suomessa olisi erittäin kallista, koska niissä on asbestia, mikä vaatii asbestityöluvan. Pioneerikoulutuskäytössä raivausvaunuina T-55M:t säilynevät vielä pitkään.lähde?
Puolustusvoimien käyttämä Ilmatorjuntapanssarivaunu 90 Marksman oli alun perin rakennettu tarkoitusta varten Puolasta hankituille T-55-alustoille. Marksman-järjestelmä on kuitenkin siirretty Leopard 2 -alustalle kokonaisuudessaan vuoden 2015 aikana.
Parolan Panssarimuseon kokoelmiin kuuluu muun muassa T-54, Suomessa modernisoitu T-55M ja ajonäytöksissä käytettävä puolalaisvalmisteinen T-55A.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta T-54/T-55 Wikimedia Commonsissa
Andreaslarka.net: T-54 RUK-museossa
Rovajärvelle maalivaunuksi päätynyt puolustusvoimien T-54 kesällä 1997.
Nokia C1

Nokia C1 on edullinen älypuhelin, joka julkaistiin joulukuussa 2020.
Puhelin on varustettu 5,45 tuuman IPS LCD -näytöllä, jonka tarkkuus on 480 x 960 pikseliä. Puhelimessa on 5 MP etukamera ja 5 MP takakamera LED-salamalla. Se toimii Android 9.0 Pie (Go edition) -käyttöjärjestelmällä ja siinä on 1 GB RAM-muistia sekä 16 GB sisäistä tallennustilaa, jota voi laajentaa microSD-kortilla. Akun kapasiteetti on 2500 mAh ja se on irrotettavissa. Nokia C1 tukee Wi-Fi-, Bluetooth 4.2-, GPS- ja FM-radio-yhteyksiä, mutta ei NFC:tä. Puhelimessa on myös 3,5 mm kuulokeliitäntä ja microUSB 2.0 -portti. Värivaihtoehdot ovat musta ja punainen. Käyttöjärjestelmänä on Android 9 Pie (Go edition).
Viikinsaari

Viikinsaari
Viikinsaari Pyynikin näkötornista kuvattuna
| --- | --- |
Sijainti:  61°29.2′N, 023°41.5′E, Tampere Suomi
Vesialue:  Pyhäjärvi
Pinta-ala:  0,149 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Viikinsaari Pirkkalan Pereensaaresta.
Viikinsaari on Pyhäjärven saari ja perhepuisto 20 minuutin laivamatkan päässä Tampereen keskustasta. Viikinsaaressa voi retkeillä muuten vaan tai osallistua kesän runsaaseen ohjelmatarjontaan. Saaren laivaliikenteestä vastaa Suomen Hopealinja. Laivat lähtevät Laukontorin satamasta touko-kesäkuun vaihteesta elokuun puoliväliin, tilauksesta muulloinkin.
Saaren palveluihin kuuluvat uimarannat, lasten leikkipaikat ja pelikentät. Grilli- ja keittokatos ovat vapaasti käytettävissä ja rantasauna lämpiää tilauksesta. 12-paikkainen satama palvelee pienveneilijöitä. Saaressa on myös ravintola Viikinsaari sekä grillikioski.
Tampereen kaupungin kulttuuripalvelut vastaa suurimmaksi osaksi saaren monipuolisesta ohjelmatarjonnasta kuten lastenpäivistä, lavatansseista, tanssikursseista, lasten luontokoulusta ja musiikkitapahtumista. Myös muut tahot, esimerkiksi Suomen Hopealinja, tuottavat saareen tapahtumia. Esimerkiksi TaTU Tampere järjestää vuosittain heinä­kuun lopulla Viikin­saaren ympäri­uinnin.
Historiaa

Viikinsaaren historia alkaa seitsemänneltä vuosituhannelta ennen ajanlaskumme alkua, jolloin saari syntyi maan­kohoamisen seurauksena. Kivikauden asutuksen jäljiltä on tehty hajalöytöjä, muun muassa Viikinsaaren kaksoiskirves ja kaksoistaltta. Varhaisin kirjallinen maininta löytyy Pirkkalan syyskäräjien pöytäkirjoista vuodelta 1596. Tuolloin käräjöitiin heinän varastamisesta.
Saaren vanha nimi on ollut Kaidesaari tai Iso Kaidesaari, koska länsipuolella sijaitsevaa Lehtisaartakin on kutsuttu Kaidesaareksi. Viikinsaari on jo kauan ollut tunnettu kesävirkistyspaikkana, sillä sen luonnon vehreyttä ja kauneutta on aina kiitetty. Viikinsaari kuului aikoinaan Pirkkalan Nikkilän talon maihin, mutta se myytiin viinakannun hinnalla Viikin kartanolle, ja saarta alettiin kutsua nykyisellä nimellään.
Viikinsaari on toiminut virkistysalueena jo 1800-luvun puolivälistä lähtien. Vuonna 1866 leipurimestari Carl Gustaf Tallqvist perusti sinne ensimmäisen ulkoilmaravintolan ostettuaan Viikinsaaren ja lähellä sijaitsevan Lehtisaaren Viikin kartanon omistajalta. 1870- ja 1880-luvuilla saaressa vietettiin iloista elämää, kun siitä aluksi tuli herrasväen huvittelupaikka. Tallqvist kuljetti vieraita saareen omalla höyrypurrellaan ja sen vetämällä lotjalla mutta saareen saattoi tulla myös omalla veneellä. Vilkkaimmillaan saaren elämä oli lauantai- ja sunnuntai-iltapäivisin. Viikinsaaren huvikausi alkoi juhannuksena ja jatkoi elokuun puoliväliin saakka. Tallqvist osti saaren omakseen vuonna 1881. Maanmittaustoimituksessa mainittiin tuolloin ison osan saaresta olleen hoidettua puistoa.
Tallqvistin kuoltua Viikinsaari oli jonkin aikaa oman onnensa nojassa. Pässien ja pirkkalalaisten talojen varsojen lisäksi saarella kävi paljon joutoväkeä, joka harrasti muun muassa viinanjuontia ja tappeluita. Saaresta korjattiin myös heinää. Vuonna 1893 Tampereen kaupunki osti Tampereen Anniskeluosakeyhtiön voittovaroilla Viikinsaaren Tallqvistin perikunnalta ja rakensi sinne uuden ravintolan vuonna 1895. Osto tehtiin Tampereen Työväenyhdistyksen aloitteesta, yhdistys halusi saada Tampereen työväestölle Helsingin Korkeasaaren kaltaisen virkistyspaikan. Viikinsaaren uusi ravintola vihittiin käyttöön 26. toukokuuta 1896. Myöhemmin saari oli etupäässä työväenyhdistyksen käytössä. Saaren vartijana toimi neljännesvuosisadan ajan Yrjö Mäkelinin isä suutari Vilho Mäkelin. Vuonna 1900 Viikinsaaren ravintolan vuokrasi kapellimestari Aksel Liljeström, joka kuljetti talvella jäätä pitkin Viikinsaareen Pyynikiltä Joselinin entisen ravintolan keilaradan  uudellen pystytettäväksi. Samana vuonna rakennettiin myös arkkitehti Berndt Blomin piirustusten mukaan Viikinsaaren linnaksi kutsuttu virasto- ja putkarakennus. Alkuvaiheessa Viikinsaareen kuljettiin soutuveneillä kun laivakuljetuksia ei vielä ollut. Myöhemmin kaupunki on rakentanut ravintolan lisäksi saareen muun muassa ulkoilmanäyttämön, tanssilavan, keilaradan ja saunan. Rakentaminen ja virkistystoiminta on keskittynyt saaren itäosaan. Viime sotien jälkeen Viikinsaaren virkistyskäytössä oli jälleen pieni tauko, mutta nykyään sen käyttö on jälleen lisääntynyt säännöllisen laivaliikenteen myötä.
Luonnonsuojelualue

Viikinsaaren kokonaispinta-ala on 14,9 hehtaaria, josta luonnonsuojelualueen pinta-ala on 10,53 hehtaaria. Luonnonsuojelulain mukaisen rauhoituksen tarkoitus on taata Viikinsaaren luonnonsuojelualueen monipuolisen lehtoluonnon säilyttäminen ja alueen ohjattu käyttö kaupunkilaisten virkistys- ja ulkoilualueena.
Luonnonsuojelualueen kasvillisuus on enimmäkseen lehtokasvillisuutta ja alue kuuluukin Pirkkalan lehtokeskukseen. Viikinsaaressa on runsas putkilokasvilajisto. Kaiken kaikkiaan saarelta on löydetty 253 putkilo­kasvi­lajia, joista 150 on alkuperäisiä. Vaateliaimpia lajeja edustavat alueella muun muassa lehto-orvokki, lehtoimikkä, keltavuokko, soikkokaksikko, lehtopähkämö ja mustakonnanmarja. Kotkansiipi­valtainen lehto kuuluu saaren erikoisuuksiin. Alueella kasvaa myös Länsi-Suomessa harvinaista nurmikaunokkia.
Sienilajistossa on muutamia harvinaisia lajeja kuten savukärpässieni ja kirjomaltoseitikki. Lisäksi saarelta on löydetty myös yksi Suomelle uusi laji, saravinokas.
Viikinsaaren linnusto on monipuolinen ja linnuston tiheys on korkea. Saarella pesii 30 lajia. Pikkusieppo, mustapääkerttu, lehtopöllö ja nuolihaukka ovat näistä lajeista harvinaisimpia.
Viikinsaari on hyvä retkeily- ja opetuskohde. Luonnonsuojelualueella on merkitty luontopolku.
Luonnonsuojelualue > Kasvillisuus

Viikinsaaren luonnonsuojelualueella on pääasiassa rehevää ja monipuolista lehtokasvillisuutta. Alue on jaettu kuuteen kasvillisuusvyöhykkeeseen, jotka muuttuvat sisäosien tuoreista PuViT (lehtoimikkä-lehto-orvokkityyppi) - ja OmaT (käenkaali-oravanmarjatyyppi) -lehdoista rantaviivan tuoreeseen (MT, mustikkatyyppi)) ja lehtomaiseen (OMT, käenkaali-mustikkatyyppi) kankaaseen. Pinta-alaltaan suurin kasvillisuusvyöhyke on OmaT-tyypin tuore lehto.
Koko Viikinsaaresta on kaikkiaan löytynyt 253 putkilokasvilajia. Näistä arviolta 150 on saattanut olla saaressa alkuperäisiä. Loput sata lajia ovat kulkeutuneet saareen ihmisen mukana. Osa saaren alkuperäislajeista on saanut saaren käytön kasvaessa lisää kasvupaikkoja, osa lajeista on vähentynyt. Vain kahden alkuperäiskasvin tiedetään varmuudella hävinneen, näsiän (Daphne mezereum) ja kaihe­orvokin (Viola selkirkii).
Luonnonsuojelualue > Eläimet

Viikinsaaren suojelualueen eläimistöstä on tutkittu vain linnustoa. Muu eläimistö lienee tyypillistä piensaarieläimistöä, eikä harvinaisemmista lajeista ole ainakaan havaintoja.
Saaren pesimälinnusto koostuu pirkanmaalaisesta peruslajistosta. Harvinaisuuksia edustaa pikkusieppo (Ficedula parva), joka lienee saarella myös pesinyt, vaikka varmaa havaintoa ei olekaan. Vaateliaita lajeja edustaa mustapääkerttu (Sylvia atricapilla). Linnustotakseerauksia on tehty saarella kaksi, vuosina 1991 ja 1996.
Vuonna 1991 saarella todettiin 30 lajin muodostaneen 121 reviiriä ja 1996 25 lajia 86 reviiriä. Kolopesijöitä saarella on vähän. Suojelualueella ei ole linnunpönttöjä, joten kolopesijät keskittyvät saaren itäpäässä sijaitseviin pönttöihin. Linnustossa oli v. 1996 yhdeksän valtalajia, neljä lisälajia ja seitsemän jäännöslajia. Diversiteetti-indeksi oli 2.67 mikä merkitsee melko monipuolista pesimälinnustoa. Indeksiä alentaa parimäärien epätasainen jakaantuminen eri lajien kesken; 
valtalajien osuus oli koko parimäärästä 57%. Viikinsaaren linnuston kokonaisparitiheys oli 1991 810.7 paria/km2. ja 1996 576.2. Paritiheyttä voidaan pitää varsin korkeana.
Nykyinen tila ja käyttö

Viikinsaari on Tampereen kaupungin omistuksessa, ja voimassa olevassa yleiskaavassa saari on määritelty virkistysalueeksi. Kaupungin kulttuuritoimisto vastaa alueen toiminnasta. Viikinsaaren itäosaan on keskitetty laivamatkailu-, ravintola- sekä harrastustoimintaa. Saaren länsiosa on säilynyt rakentamattomana ja sisäosaltaan luonnontilaisena.
Alue on luonteeltaan puolikulttuurilehtoa, jota ihminen on muuttanut vuosisatojen ajan karjan laiduntamisella, heinän korjuulla ja hakkuilla. Vaikka kulttuurin vaikutus on jättänyt jälkensä, se ei kuitenkaan ole hävittänyt saaren lehtoluontoa.
Vuodesta 2015 alkaen Viikinsaaressa on järjestetty Saarihelvetti-metallifestivaali.
Pyhäjärven kappeli

Viikinsaaressa sijaitsee ekumeeninen Pyhäjärven kappeli. Entinen putkarakennus on taiteilija Ilkka Väätin suunnitelman pohjalta muutettu idän ja lännen kirkot yhdistäväksi hiljentymispaikaksi ja kokonaisvaltaiseksi taideteokseksi. Kappelin kuvasymboliikka kertoo myös esikristillisestä uskonnollisesta maailmasta.
Katolis-luterilainen kappeli sijaitsee läntisessä sellissä. Kappeli nimettiin 1400-luvun lopulla eläneen ja vaikuttaneen fransiskaanijohtajan Stefanus Laurentinin mukaan. Alttarimaalaus, vastakkaisen seinän Kristoforos-legendakuvitus, vihkiristit ja muut läntisen kirkon kristilliset symbolit hallitsevat kappeliosaa. Ekumeniaa edustaa muun muassa alttaripöytään kuvattu Jerusalemin risti.
Itäisen kirkon traditiota edustaa itäisen sellin kappeli. Se sai nimensä vepsäläismunkin, Pyhän Aleksanteri Syväriläisen mukaan. Hän eli 1400- ja 1500-lukujen vaihteessa, toimi munkkina Valamon luostarissa ja perusti myöhemmin Syvärin luostarin Laatokan itärannalle. Kappelin seinällä on piirroskuva keskiajan Syvärin luostarista. Jerusalemin risti symboloi kristillisten kirkkojen alkuyhteyttä.
Esikristillinen ja ns. barbaarikristillinen maailma tulevat vastaan jo kappelin etuhuoneessa. Sen seinillä on esikristillisiä symboleja, mutta myös alkuseurakunnan kalasymboleja, vihkiristejä ja kaiken yläpuolella Pyhän Mikaelin käsi punnitsemassa Kristusta ja paholaista. Huoneessa on myös suuri puinen kasteallas.
Ikonit ovat Margit Linnun maalaamia.
Kappelikokonaisuuden vihki kirkolliseen käyttöön 4.6.1995 Tampereen piispa Paavo Kortekangas yhdessä Tampereen ortodoksisen seurakunnan kirkkoherran Risto Linnun kanssa. Kappelia on käytetty matkailukohteena ja hiljentymispaikkana ja siellä on pidetty myös kristillisiä vihkiäisiä ja kastetilaisuuksia.
Pyhäjärven kappeli on uniikki taideteos ja tiettävästi ainut kirkkorakennus, jossa saman katon alla on käytössä sekä läntisen että itäisen kirkon traditio.
Aiheesta muualla

Kuva kesäravintolasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Viikinsaaren Facebook-sivut
Viikinsaari, Suomen Hopealinja
Pyhäjärven kappeli. Taideteos Ilkka Väätti ja työryhmä 1995.
Erik Ahldén

| Erik Ahldén |
| --- | --- |
 Ahldén vuoden 1948 Lontoon olympialaisissa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Erik Torsten Ahldén
Syntynyt: 4. syyskuuta 1923 Ramsjö, Ruotsi
Kuollut: 6. heinäkuuta 2013 (89 vuotta) Tukholma
Kansalaisuus:   Ruotsi
Uran tiedot
Pituus:  182 cm
Paino:  67 kg
Laji:  kestävyysjuoksu
Seura:  Bellevue IK, Tukholma MAI, Malmö IFK Växjö
Saavutukset
Paras sijoitus maailmanrankingissa:  Maailmantilastossa  1 500 m : 1944: 8. (3.51,8)  1945: 5. (3.48,2)  1946: 6. (3.50,4)  5 000 m : 1946: 8. (14.30,7)  1947: 6. (14.27,2)  1948: 2. (14.13,2)  1949: 10. (14.29,8)
Ennätykset:  3.48,2 (1 500 m), 8.09,6 (3 000 m), 14.13,2 (5 000 m)
Erik Torsten Ahldén (4. syyskuuta 1923 Ramsjö – 6. heinäkuuta 2013 Tukholma) oli ruotsalainen kestävyysjuoksija, jonka parhaat vuodet olivat 1940-luvun lopulla parhaan sijoituksen ollessa Lontoon vuoden 1948 olympialaisten 5 000 metrin neljäs sija.
Ahldén nousi keskimatkoilla Ruotsin kärkijoukkoon 1940-luvun puolivälissä. Ruotsilla oli tähän aikaan maailman huipputaso yleisurheilussa johtuen sen urheilijoiden kyetessä kilpailemaan ja muun maailman käydessä maailmansotaa. Aluksi parhaat tulokset Ahldén saavutti 1 500 metrillä, jossa hän oli vuonna 1945 maailmantilaston 5. Vuonna 1946 hän saavutti Ruotsin maastomestaruuden. Seuraavina vuosina päämatkaksi muodostui 5 000 metriä, jossa hän teki vuonna 1948 maailmantilastion kakkosajan Emil Zatopekin jäljessä. Samana käydyissä Lontoo olympialaisissa hän oli 5 000 metrillä neljäs. Toisen Ruotsin mestaruutensa hän saavutti 5 000 metrillä myös kaudella 1948.
Erik Ahldén kilpaili ensimmäisen kerran Suomi-Ruotsi -maaotelussa vuonna 1947 sijoittuen 5 000 toiseksi maanmiehensä Åke Durkfeldtin voittaessa. Ahldénin huippuvuonna 1948 voitto tuli myös Suomi-Ruotsi -maaottelussa.
Ahldén toimi aktiivisti järjestötehtävissä uransa jälkeen. Vuonna 1964 hänestä Ruotsi yleisurheilumaajoukkueen johtaja. Tässä tehtävässä hän oli 1960-luvun lopulle. Tämän jälkeen Ahlen valittiin yleisurheilun Stora Grabbar-jäseneksi #256 vuonna 1969.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Erik Ahldén Wikimedia Commonsissa
Louis Theroux

| Louis Theroux |
| --- | --- |
 Theroux toukokuussa 2018
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. toukokuuta 1970 (ikä 54) Singapore
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta Yhdysvallat
Ammatti:  televisiotoimittaja
Vanhemmat:  Paul Theroux Anne Castle
Puoliso:  Nancy
Lapset:  2
Aiheesta muualla
Kotisivu
Louis Theroux (s. 20. toukokuuta 1970 Singapore) on brittiläinen televisiotoimittaja, jota on sanottu gonzo-journalistien ykköseksi. Hän on tehnyt sarjan Louis Theroux’n vinksahtaneet viikonloput ja BBC:lle useita dokumentteja, jotka käsittelevät usein Yhdysvaltoja.