stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
H.O.R.S.E.

H.O.R.S.E. on pokerin muoto, jossa pelataan viittä eri pokerivarianttia.
H.O.R.S.E. koostuu pelikierroksen tai -kierroksien jälkeen vaihtuvista peleistä, jotka ovat:
Hold 'em (H)
Omaha eight or better (O)
Razz (R)
Seven card Stud (S) (eli seitsemän kortin avopokeri)
Seven card stud Eight or better (E)
Joskus razz jätetään pois, jolloin peliä kutsutaan nimellä H.O.S.E. (tai S.H.O.E.). Pelit pelataan limiitti-muodossa (jossa panostaminen on rajoitettua), mutta toisinaan turnauksissa kuten vuoden 2006 World Series of Pokerissa, hold 'em pelataan finaalipöydässä no limit -muodossa.
World Series of Pokerissa vuoden 2006 turnauksessa oli historiallisen korkea turnausmaksu: 50 000 dollaria. Turnauksen voitti David "Chip" Reese. Vuonna 2007 järjestettiin jälleen 50 000 dollarin H.O.R.S.E. ja sen lisäksi 2 500 ja 5 000 dollarin turnaukset. Vuoden 2007 50 000 dollarin H.O.R.S.E.:n voitti Kassam "Freddy" Deeb. Ja viimeisimmän 50 000 dollarin H.O.R.S.E.:n voitti Scotty Nguyen vuonna 2008.
Iso-Vuorttunen

| Iso-Vuorttunen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Heinola
Koordinaatit:  61°18′23″N, 26°24′11″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Rievelin valuma-alue (14.17)
Laskuoja:  oja Kaijaan 
Järvinumero:  14.178.1.011
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  102,5 m  
Pituus:  1,1 km  
Leveys:  500 m  
Rantaviiva:  3,2 km  
Pinta-ala:  25,297 ha  
Saaria:  2 
 fiIso-Vuorttunen 
Iso-Vuorttunen  on Päijät-Hämeessä Heinolassa Kousan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 25 hehtaaria, se on 1,1 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta.  Sen rantaviivan pituus on 3,2 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Karjolammen–Kousanjärven valuma-alueeseen (14.178) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 102,5 metriä mpy.
Höyryveturimatkat 1009

Ukko-Pekka-veturi nro 1009 Lappeenrannassa vuonna 2014.
Höyryveturimatkat 1009 on kouvolalainen museojunayritys. Yrityksen toiminta perustuu talkootoimintaan eli vapaaehtoistyöhön. Höyryveturimatkat 1009 ajaa lähes joka kesä museojunia Hr1 1009 -veturilla ja puisilla museovaunuilla sekä muutamalla sinisellä vaunulla enimmäkseen eteläisessä Suomessa.
Toiminta

Höyryveturimatkat 1009 aloitti toimintansa vuonna 1993. Yhdistys tilasi Englannista puisia Eik- ja Ei-vaunuja. Tällä vaunustolla ajettiin vuoteen 2020 asti, jolloin yhdistys osti VR:ltä Ein-, EFit- ja Eipt-vaunuja. Ensimmäiset Ein-vaunut tulivat Höyryveturimatkat 1009:llä käyttöön vuoden 2020 heinäkuussa. EFit-vaunu odottaa Eipt-vaunun kanssa kunnostusta. Ne siirrettiin Turusta Kouvolaan odottamaan kunnostusta syyskuussa 2020.
Kalusto > Vetokalusto

Hr1 "Ukko-Pekka" numero 1009
Tka7 217 ja 218
Tve1 408
Kalusto > Matkustajavaunut

Eik
Ei
Ein 23212 ja 23246
EFit 23547
Eipt 27374
Kalusto > Henkilökunnan vaunut

BT
Po
Foek
Kalusto > Tavaravaunut

Kas
Gbln
Hkb
Gbl
Hkba
Onnettomuuksia

Vuonna 2010 yhdistyksen Ukko-Pekka-veturi  puski tiiliseinän läpi Pasilan Veturitalleilla Helsingissä
Vuonna 2023 yhdistyksen Ukko-Pekan vaunussa syttyi tulipalo. Junassa oli palon syttyessä noin 30 matkustajaa. Kukaan heistä ei loukkaantunut. Yksi museojunan vaunuista tuhoutui palossa miltei kokonaan. Onnettomuus aiheutti laajoja häiriöitä rataliikenteelle. Traficomin mukaan mitään suoraa syytä vaunun syttymiselle ei tutkimuksissa löytynyt. Onnettomuustutkintakeskus ei tehnyt asiasta erillistä turvallisuustutkintaa, mutta kertoi raportissaan, että kipinät sytyttivät tuulen ja ajoviiman vaikutuksesta umpivaunun tuleen. Vaunu oli lastattu höyryveturin polttopuilla.
Veturi nro 1009 Riddarbackenin tunnelin kaakkoispäässä vuonna 2019.
HMS Irresistible (1898)

| HMS Irresistible |
| --- | --- |
 HMS Irresistible

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Chathamin telakka
Kölinlasku:  11. huhtikuuta 1898
Laskettu vesille:  15. joulukuuta 1898
Palveluskäyttöön:  4. helmikuuta 1902
Poistui palveluskäytöstä:  uponnut osuttuaan miinaan 18. maaliskuuta 1915
Tekniset tiedot
Uppouma:  14 921 t (kuormattu) 16 059 t (max)
Pituus:  125 m (vesiraja) 131,60 m (kokonaispituus)
Leveys:  23 m
Syväys:  8,15 m
Koneteho:  15 500 ihp
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  780
Aseistus
Aseistus:  4 × BL 12" Mk IX -tykkiä kaksoistykkitorneissa 12 × BL 6" Mk VII -tykkiä yksiputkisina asennuksina 16 × QF 12 naulan 12 cwt laivatykkiä yksiputkisina asennuksina 6 × QF 3 naulan Hotchkiss-tykkiä yksiputkisina asennuksina 2 × Maxim-konekivääriä 4 × 18" torpedoputkea
HMS Irresistible oli Britannian kuninkaallisen laivaston Formidable-luokan taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin osana vuosien 1897–1898 laivasto-ohjelmaa Chathamin telakalta, missä köli laskettiin 11. huhtiskuuta 1898. Alus laskettiin vesille 15. joulukuuta 1898 ja valmistui helmikuussa 1902.
Palvelus

Alus oli 1902–1908 Välimeren laivastossa ja oltuaan huollossa se liitettiin vuoden 1908 lopulla Kanaalin laivastoon. Alus siirrettiin 1909 Kotilaivastoon, josta se siirrettiin 1912 edelleen 5. taistelulaivueeseen. Alus liittyi Dardanellien edustalle koottuun laivasto-osastoon 1915. Se osui miinaan 18. maaliskuuta, jolloin miehistö jätti aluksensa. Alus upotettiin lopulta tykkitulella.
Iso-Vellinki

| Iso-Vellinki |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Uurainen
Koordinaatit:  62°30′09″N, 25°15′04″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Lanneveden va (14.65)
Laskuoja:  oja Pieni-Vellinkiin 
Järvinumero:  14.653.1.021
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  189 m  
Pituus:  190 m  
Leveys:  120 m  
Rantaviiva:  0,54 km  
Pinta-ala:  1,916 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso-Vellinki 
Iso-Vellinki  on Keski-Suomessa Uuraisissa  Kyynämöisten lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 190 metriä pitkä, 120 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,9 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Lanneveden valuma-alueella (14.65), jonka Kyynämöisen–Sääkspään alueeseen (14.653) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 189 metriä mpy.
HMS Irresistible (1782)

| HMS Irresistible |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John Barnard, Harwich
Kölinlasku:  lokakuu 1778
Laskettu vesille:  6. joulukuuta 1782
Palveluskäyttöön:  maaliskuu 1783
Loppuvaihe:  romutettu 1806
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 642 82/94 bm
Pituus:  51,21 m (tykkikansi) 42,32 m (köli)
Leveys:  14,38 m
Syväys:  5,74 m
Koneteho:  täystakiloitu purjealus
Aseistus
Aseistus:  74 tykkiä
HMS Irresistible oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1782 vesillelaskettu Albion-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin 5. helmikuuta 1777 John Barnardilta Harwichista, missä köli laskettiin lokakuussa 1778. Barnard ajautui konkurssiin maaliskuussa 1781 ja hänen viimeisen aluksensa saattoivat valmiiksi yhteistyökumppanit Wm. Barnard and Co. Alus laskettiin vesille 6. joulukuuta 1782 ja valmistui 26. syyskuuta 1787 Chathamissa vartiolaivaksi. Valmistuskustannukset olivat 30 570 puntaa 12 shillinkiä ja kolme pennyä. Lisäksi varustaminen maksoi 14 824 puntaa 11 shillinkiä ja kuusi pennyä.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen maaliskuussa 1783 Chathamin vartiolaivana päällikkönään George Bowyer. Vuonna 1786 aluksen päällikkyyden vastaanotti Sir Andrew Snape Hamond. Se poistettiin palveluksesta maaliskuussa 1788.
Marraskuusta 1789 lokakuuhun 1791 alus oli huollettavana Chathamissa ja varustettiin Sheernessissä lokakuussa 1793. Alus palautettiin palvelukseen huhtikuussa päällikkönään John Henry. Se lähti Leewardsaarille 24. marraskuuta ja saapui Martiniqueen 2. helmikuuta 1794. Alus kuului Fordin laivastoon Port-au-Princessä kesäkuussa ja vuoden lopulla aluksen päällikkyyden vastaanotti John Leigh Douglas. Alus poistettiin palveluksesta joulukuussa.
Alus palautettiin vielä joulukuussa palvelukseen päällikkönään Richard Grindell ja oli kesäkuussa 1795 Plymouthissa huollettavana. Alus osallistui 23. kesäkuuta 1795 Groix’n taisteluun, jossa sen miehistöstä sai surmansa kolme ja yksitoista haavoittui mukaan lukien Grindell. Aluksen päällikkyyden vastaanotti kesäkuussa George Martin.
Alus lähti 4. tammikuuta 1797 Välimerelle, missä se liittyi 6. helmikuuta Jervisin laivastoon. Alus osallistui 14. helmikuuta Cabo de São Vicenten taisteluun, jonka jälkeen se oli Horatio Nelsonin lippulaivana maaliskuun puoliväliin. Aluksen miehistö valtasi 26. huhtikuuta 1797 käydyssä kahakassa Espanjan laivaston fregatit La Ninfan ja Santa Elenan. Sen päälliköksi tuli maaliskuussa 1798 Robert Plambin ja hieman myöhemmin William Owen. Alus poistettiin palveluksesta elokuussa.
Maaliskuusta toukokuuhun 1801 alus oli kunnostettavana Chathamissa, missä se palautettiin palvelukseen huhtikuussa Pohjanmerelle päällikkönään William Bligh, joka luovutti heinäkuussa päällikkyyden Christopher Parkerille. Se oli kunnostettavana syyskuussa 1803 Chathamissa, missä alus romutettiin syyskuussa 1806.
H. A. Barkman

Herman Adrian Barkman (28. heinäkuuta 1825 Lapväärtti – 1855 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Maalarikisälli Barkman oli yksi ensimmäisiä Suomen Taideyhdistyksen tukemia stipendiaatteja. Yhdistys rahoitti alkuvuosinaan muutaman itseoppineen taiteilijalupauksen koulutuksen, mutta kokeilu epäonnistui, sillä useimmat stipendiaatit eivät täyttäneet odotuksia eivätkä kyenneet elättämään itseään vapaina taiteilijoina. Vaasassa asunutta Barkmania suositteli lääninkuvernööri Berndt Federley, joten Barkmanille myönnettiin vuonna 1848 vapaaoppilaspaikka vastikään perustetussa Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa. Barkman nautti Taideyhdistyksen rahallista tukea vuoteen 1853 saakka. Taideopintojensa jälkeen hän palasi kotiseudulleen Lapväärtiin. Hän teki jonkin verran tilausmuotokuvia ja maalasi Kuortaneen kirkon alttaritaulun (1851) sekä erään maalauksen Urjalan kirkkoon. Uransa pian hiivuttua Barkman yritti itsemurhaa ja kuoli vuonna 1855 koleraan. Seuraavana vuonna Zachris Topelius kirjoitti Taideyhdistyksen vuosikertomukseen, että Barkman ”epäilemättä olisi ollut onnellisempi” pysyessään alkuperäisellä urallaan taidekäsityöläisenä. Barkmanin sekä kahden muun varhaisen stipendiaatin F. V. Nikanderin ja J. H. Asplundin epäonnistuminen taiteilijoina johti siihen, että Taideyhdistys korvasi vuonna 1857 stipendijärjestelmän uudella dukaattipalkinnolla.
Goshogawara

| Goshogawara |
| --- | --- |
 Osamu Dazain muistohalli Shayōkan
 vaakuna
 Goshogawaran sijainti Aomorin prefektuurissa
 Goshogawara
 Koordinaatit: 40°48′29″N, 140°26′24″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Tōhoku
Prefektuuri:  Aomori
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  404,20 km²
Väkiluku (2018):  55 277
 – Väestötiheys:  136,8 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Hiba
 – Kukka:  Iris ensata
 – Lintu:  Sääksi
 – Simpukka:  Corbicula japonica
 
 www.city.goshogawara.lg.jp 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Goshogawara (jap. 五所川原市, Goshogawara-shi) on Japanin kaupunki Tōhokun alueella Aomorin prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin länsiosassa Tsugarun niemimaalla Iwakijoen varrella. Se koostuu kahdesta toisestaan erillisestä alueesta, joista toinen, kaupungin ydinalue, on sisämaassa ja toinen Japaninmeren rannikolla. Kaupungissa on 55 277 asukasta (vuonna 2018) ja sen pinta-ala on 404,20 neliökilometriä.
Kaupunki perustettiin vuonna 1954. 28. maaliskuuta 2005 Kanagi ja Shiura yhdistettiin Goshogawaraan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Goshogawara Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
George Loddiges

| George Loddiges |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. maaliskuuta 1786 Hackney, Englanti
Kuollut: 5. kesäkuuta 1846 (62 vuotta) Hackney, Englanti
Kansalaisuus:  englantilainen
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  kasvitiede ja lintutiede
George Loddiges (12. maaliskuuta 1786 Hackney, Englanti - 5. kesäkuuta 1846 Hackney, Englanti) oli englantilainen kasvi- ja lintutieteilijä sekä puutarhuri.
George Loddigesin isä oli Joachim Conrad Loddiges (1783–1826), Loddigesin taimitarhan perustaja. George toimitti Botanical Cabinet -nimistä julkaisua 1817–1833, johon hän ja paikallinen kaivertaja George Cooke valmistivat noin 2 000 maalausta orkideoista, kamelioista ynnä muista eksoottisista kasveista. Myös hänen tyttärensä Jane ja veljensä William osallistuivat kuvittamiseen. Vuonna 1821 George valittiin Lontoon Linnean Societyn jäseneksi.
Loddiges luokitteli eliöitä, ja nimesi muun muassa pystynokkakolibrin. Charles Lucien Bonaparte nimesi pystynokkakolibrin suvun Loddiges hänen kunniakseen.
Hänestä käytetään tieteellisen nimen perään liitettävää auktorilyhennettä G.Lodd..
Aiheesta muualla

Smith, Jeanie: The Wonders of George Loddiges’ Botanical Cabinet Guildhall Library blog.  24.5.2016. Viitattu 22.8.2019. (englanniksi)
George Loddiges Parks & Gardens. Viitattu 22.8.2019. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Gunvor Grönvik

Gunvor Charlotta Grönvik (10. huhtikuuta 1912 Turku – 21. elokuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija ja tekstiilitaiteilija. Hän oli Axel Grönvikin sisar.
Grönvik opiskeli vuosina 1929–1934 Taideteollisuuden keskuskoulussa ja 1934–1939 Suomen Taideyhdistyksen koulussa. Hän opiskeli myös Académie Colarossissa Pariisissa vuonna 1938. Hän tuli ensin tunnetuksi ryijyistään, mutta siirtyi pian maalaamisen pariin, ja käytti 1940-luvun alkupuolella kirkkaita ja vahvoja värejä. Myöhemmin Grönvikin käyttämä väriskaala tummeni. Grönvik tunnetaan ekspressiivisestä tyylistään. Tärkeä elementti Grönvikin taiteessa ovat uskonnolliset aiheet. Suuri osa hänen maalauksistaan oli kuitenkin maisemia, ja hän on maalannut näkymiä muun muassa Helsingistä. Grönvik tunnetaan myös voimakkaista omakuvistaan, joista vanhimmat ovat 1930-luvun lopulta.
Ihmissokkelo

| Ihmissokkelo Mokoma |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Sound Supreme, Hämeenlinna
 Julkaistu: 21. helmikuuta 2020
 Formaatti: CD, LP
 Tuottaja(t): Janne Saksa
 Tyylilaji: thrash metal, death metal
 Levy-yhtiö: Sakara
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 1.
Mokoman muut julkaisut
| Hengen pitimet 2018 | Ihmissokkelo 2020 | Myrsky 2024 |
Singlet albumilta Ihmissokkelo
 ”Syyttävä sormi” Julkaistu: 13. joulukuuta 2019  ”Toinen ihminen” Julkaistu: 10. tammikuuta 2020  ”Vuoret, huolet” Julkaistu: 19. helmikuuta 2020
Ihmissokkelo on suomalaisen metalliyhtye Mokoman yhdestoista studioalbumi, joka julkaistiin 21. helmikuuta 2020. Albumin teosta vastasi sama tuotantotiimi kuin kahdella edellisellä albumilla, se äänitettiin tuottaja Janne Saksan johdolla Hämeenlinnassa Sound Supreme -studiolla ja sen miksauksesta vastasi ruotsalainen Jens Bogren.
Albumi nousi ensimmäisellä listaviikollaan 9/2020 Suomen virallisen albumilistan ykköseksi, ollen yhtyeen seitsemäs peräkkäinen listaykköseksi noussut varsinainen studioalbumi.
Taustaa

Albumi syntyi melko nopealla aikataululla, kun edellisen Hengen pitimet -albumin julkaisusta oli kulunut vain alle kaksi vuotta. Kitaristi Tuomo Saikkonen myönsi myös yhtyeen ihmetelleen hyvinkin kiivasta julkaisutahtia:
»Markolta alkoi jouluna syntyä uusia biisejä solkenaan ja vaikka emme olleet kukaan vielä edes vaivautuneet uhraamaan ajatustakaan uuden levyn tekemiseen, havaitsimme Markon biisit hyviksi, emmekä halunneet kahvata nokkamieheltämme vauhtia pois.»
Yhtyeen laulaja ja sanoittaja Marko Annala kertoi ajautuneensa albumia sanoittaessaan siihen myrskyn silmään, jota hän oli väistellyt jo Kuoleman laulukunnaat - ja Elävien kirjoihin -albumeilla:
»Olen aiemmin ajatellut, että myrskyn silmässä ei ole sanoja. Tein erolevyn, kun olin jo löytänyt uuden rakkauden ja kirjoitin masennuksesta, kun olin jo tervehtynyt. Nyt päästin itseni vajoamaan syvyyksiin ja annoin alitajunnan puhua.»
Vastaanotto

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Imperiumi | 8-/10 |  |
Inferno: 
Kaaoszine: 
Savon Sanomat: 
Soundi: 
V2.fi:
Kappaleet

Kaikki kappaleet säv. ja san. Marko Annala, ellei toisin mainita.
Alkupiste – 0.46
Ilmoitusluontoista asiaa – 3.32
Vuoret, huolet – 3.04
Ihmissokkelo – 4.24
Tuhat ei riitä – 4.00
Toinen ihminen – 3.52
Pimeä aine – 4.20 (säv. Santtu Hämäläinen)
Yöpuoli – 4.22
Leikin loppu – 4.10
Jäljet – 4.13
Syyttävä sormi – 3.18 (säv. Kuisma Aalto)
Huomenna voikin olla niin – 5.38
Kokoonpano

Marko Annala – laulu
Kuisma Aalto – kitara, taustalaulu
Tuomo Saikkonen – kitara, taustalaulu
Santtu Hämäläinen – bassokitara
Janne Hyrkäs – rummut
Aiheesta muualla

Ihmissokkelo Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Ihmissokkelo Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Mokoma
| --- | --- |
Studioalbumit:   Valu  Mokoman 120 päivää  Kurimus  Tämän maailman ruhtinaan hovi  Kuoleman laulukunnaat  Luihin ja ytimiin  Sydänjuuret  Varjopuoli  180 astetta  Elävien kirjoihin  Laulurovio  Hengen pitimet  Ihmissokkelo  Myrsky 
EP:t:   Punainen kukko  Viides vuodenaika  Juurta jaksain  Yksi 
Singlet:   ”Kasvan”  ”Perspektiivi”  ”Seitsemän sinetin takana”  ”Rajapyykki”  ”Takatalvi”  ”Hiljaisuuden julistaja”  ”Nujerra ihminen”  ”Sydänjuuret”  ”Sarvet esiin”  ”Sydän paikallaan”  ”Valkoista kohinaa”  ”Punamultaa”  ”Sinne missä aamu sarastaa”  ”Marras / Kuollut, kuolleempi, kuollein”  ”Rautaa rinnoista / Ruovddi rattiiin”  ”Kepeät mullat”  ”Tahdon ihmeet takaisin”  ”Syyttävä sormi”  ”Toinen ihminen”  ”Vuoret, huolet”  ”Talvi 7””  ”Malja sille!”  ”Taivaan tuuliin” 
DVD:t:   DVD ("Mäntit tien päällä")  Sakara Tour 2006
Gunung Leuser

Gunung Leuser
| --- | --- |
Sijainti:  Aceh, Indonesia
Vuoristo:  Barisan
Korkeus merenpinnasta:  3 466 m
Prominenssi:  2 941  m 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Gunung Leuser on vuori Indonesiassa, Sumatran saaren pohjoisosassa. Se kuuluu Sumatran läpi kulkevaan Barisanin vuoristoon. Gunung Leuser on korkeudeltaan 3 466 metriä ja se on Acehin alueen korkein vuori.
Gunung Leuser on osa kansallispuistoa, joka on nimetty vuoren mukaan. Kansallispuisto on osa UNESCOn maailmanperintöluetteloa.
HMS Jacob Bagge (1898)

| HMS Jacob Bagge |
| --- | --- |
 HMS Jacob Bagge

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Kockums Mekaniska Verkstads AB, Malmö
Laskettu vesille:  30. huhtikuuta 1898
Palveluskäyttöön:  23. marraskuuta 1898
Poistui palveluskäytöstä:  13. kesäkuuta 1947
Tekniset tiedot
Uppouma:  800 t (standardi) 846 t (kuormattu)
Pituus:  69,2 m
Leveys:  8,2 m
Syväys:  3,2 m
Koneteho:  4000 ihp
Nopeus:  19 solmua
Miehistöä:  104
Aseistus
Aseistus:  2 x 120 mm M/94 -tykkiä 4 x 57 mm M/89B -tykkiä 1 x 381 mm M/93 -torpedoputki
HMS Jacob Bagge oli Ruotsin laivaston Örnen-luokan torpedoristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Kockums Mekaniska Verkstads AB:lta. Se laskettiin vesille 30. huhtikuuta 1898 ja alus otettiin palvelukseen 23. marraskuuta 1898.
Palvelus

Se siirrettiin koululaivaksi 1941. Alus poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1947 ja se romutettiin 1951.
George Loane Tucker

| George Loane Tucker |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  George S. Loane
Syntynyt: 12. kesäkuuta 1872 Chicago, Illinois
Kuollut: 20. kesäkuuta 1921 (49 vuotta) Los Angeles, Kalifornia
Ammatti:  elokuvaohjaaja näyttelijä elokuvakäsikirjoittaja
Puoliso:  Elisabeth Risdon (1916–1921)
Ohjaaja
Aktiivisena:  1911–1921
Tunnetuimmat ohjaukset:  Traffic in Souls The Miracle Man
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
George Loane Tucker (12. kesäkuuta 1872 Chicago, Illinois – 20. kesäkuuta 1921 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -näyttelijä ja elokuvakäsikirjoittaja.
Tucker ohjasi 64 elokuvaa vuosien 1911 ja 1921 välillä. Tucker oli alun perin näyttelijä ennen kuin ryhtyi elokuvaohjaajaksi. Vuonna 1913 hän ohjasi menestyselokuvan Traffic in Souls. Elokuvasta yli 70 vuoden jälkeen on tullut merkittävä varhainen esimerkki realismista elokuvissa.
Tucker jatkoi kokopitkäelokuviin lyhytelokuvista. Hän teki muutamia elokuvia näyttelijä Jane Gailin kanssa. Vuonna 1919 hän teki kuuluisimman ja menestyneimmän ohjaustyönsä The Miracle Man. Tämä oli Lon Chaneyn läpimurtoelokuva. Tucker teki vielä yhden elokuvan, Ladies Must Live (1921), ennen ennenaikaista kuolemaansa.
Tucker syntyi vuonna 1872 Chicagossa, Illinoisissa ja kuoli 49-vuotiaana vuonna 1921 Los Angelesissa, Kaliforniassa. Hän oli naimisissa englantilaisen näyttelijä Elisabeth Risdonin (1887–1958) kanssa vuodesta 1916 kuolemaansa asti.
Aiheesta muualla

George Loane Tucker Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Hajataittoisuus

| Hajataittoisuus |
| --- | --- |

Luokitus
ICD-10:  H52.2
ICD-9:  367.2
OMIM:  603047
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Hajataitteisuutta korjaavien linssien vaikutus eri polttopisteillä.
Hajataittoisuus (myös astigmatismus, astigmatia, astigmatismi) on silmän taittovirhe, jossa silmä taittaa valoa eri tavalla riippuen siitä, tuleeko valo silmään pysty- vai vaakasuunnassa. Koska valo osuu silmän verkkokalvolla eri kohtiin, voivat pystysuorat linjat näyttää teräviltä samalla, kun poikkisuorat linjat hämärtyvät, tai toisin päin. Lukiessa tämä saattaa vaikuttaa siltä, kuin kirjaimilla olisi ylimääräinen varjo.
Hajataittoisuus esiintyy yleensä yhdessä likinäköisyyden tai kaukotaittoisuuden kanssa, mutta se voi ilmetä myös ilman niitä.  Hajataitteisuutta voidaan korjata silmälaseilla ja piilolinsseillä, joissa on sylinterilinssit. Linssireseptiin merkitään tällöin voimakkuuden lisäksi myös astesuunta.
Gospel Helsinki

Gospel Helsinki on nuorten ja aikuisten (n. 20–50-vuotiaiden) kuoro, joka esittää ilosanomaa pursuavaa perinteistä afroamerikkalaista gospelia, mutta myös genrerajat ylittävää suomalaista gospelmusiikkia. Kuorossa on tällä hetkellä noin 60 laulajaa, jotka on jaettu äänialoittain bassoihin, tenoreihin, alttoihin tai sopraanoihin. Kuoro esiintyy pääsääntöisesti Meilahden kirkossa Helsingissä, mutta tekee myös aktiivisesti esiintymismatkoja eri puolille Suomea ja jopa ulkomaille.
Lokakuussa 2014 Gospel Helsinki julkaisi ensimmäisen levynsä Unspeakable Joy. Gospel Helsinki järjestää kaksi kertaa vuodessa Gospelworkshopeja, joiden yhteydessä on yleensä myös koelaulu, jota kautta kuoroon on mahdollista pyrkiä. Kuoron suojelija on Helsingin piispa Irja Askola.
Historia

Kuoron perusti musiikin maisteri Nina Pakkanen vuonna 2000.  Palattuaan Saksasta hän halusi perustaa gospelkuoron, jossa resonoi keskieurooppalainen laulun ilo ja genrerajoja rikkova kokeilevuus. Syntyi MeiJoy, jonka nimi yhdisti  kuoron kotipaikan Meilahden ja musiikin riemun (Joy = Ilo). Kuorossa lauloi aluksi kymmenkunta nuorta, joista osa on yhä tänäkin päivänä mukana toiminnassa. Vuonna 2012 kuoro vaihtoi nimensä Gospel Helsingiksi, joka oli helpommin kuulijakunnan löydettävissä ja vastasi paremmin kuoron olemusta.
Levy

Gospel Helsinki julkaisi ensilevynsä Unspeakable Joy lokakuussa 2014. Nykygospelia sisältävä levy on täynnä ilon sanomaa, mukaansa tempaavaa rytmiä ja koskettavia hetkiä. Kuoron lisäksi levyllä esiintyy jazzlegenda Joonatan Rautio ja lyömäsoittaja Sami Koskela. Solistina esiintyvät Päivi Kantola, Johanna Andelin ja Ilkka Koski. Levy tarjoaa 11 kappaletta musiikkia, jota Suomessa ei juuri ole aiemmin levytetty, esimerkiksi Kirk Franklinin, Clarence Eggletonin ja Cynthia Nunnin musiikkia. Levy sai nimensä Daniel ’Bishop’ Thomasin Let Me Say So -kappaleesta, jossa kiteytyvät levyn sanoma ja gospelmusiikin ydin: Tahdon kertoa kaikille, että Herra on pelastanut minut!