stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HuNter-
Ura > G2 Esports > 2021

G2 tuli heinäkuussa toiseksi merkittävästä IEM Cologne -turnauksesta. HuNter- oli sekä semifinaalissa että finaalissa joukkueen toiseksi paras pelaaja. G2 sai marraskuussa niin ikään hopeaa vuoden merkittävimmästä turnauksesta, PGL Major Stockholm 2021:sta. HuNter- sai finaalissa ratingin 0,93 Natus Vincereä vastaan. HuNter- valittiin vuoden 12. parhaaksi pelaajaksi.
Ura > G2 Esports > 2022

G2 sai helmikuussa jälleen hopeaa IEM Katowice -turnauksesta. HuNter- oli semifinaalissa ja finaalissa joukkueen paras pelaaja, pudotuspeleissä toiseksi paras. Hänen finaaliratinginsa oli koko ottelun korkein 1,27. G2 voitti vuoden viimeisen turnauksensa, BLAST Premier: World Final 2022:n. Se ansaitsi voittorahoja puoli miljoonaa dollaria. HuNter- oli semifinaalissa ottelun paras pelaaja 1,35 ratingillaan, kun toiseksi paras oli Justin ”jks” Savage 1,22 ratingilla. HuNter- valittiin vuoden 14. parhaaksi pelaajaksi.
Ura > G2 Esports > 2023

G2 voitti vuoden alussa erittäin merkittävän IEM Katowice 2023 -turnauksen. HuNter- sai turnauksen MVP-tittelin. Hän saavutti korkeat pisteet muun muassa ollen neljänneksi suurin vahigontekijä (83,3 vahinkoa kierroksella) ja hän sai kolmanneksi eniten tappoja kokonaisuudessaan (0,79 kierroksella). G2 voitti elokuussa IEM Colognen. HuNter- sai semifinaalissa ratingin 1,39 ja finaalissa 1,03. Semifinaalissa hän oli joukkueen toiseksi paras pelaaja. HuNter- valittiin vuoden 13. parhaaksi pelaajaksi.
Ura > G2 Esports > 2024

G2 tuli maaliskuussa sijalle 3.–4. ensimmäisestä Counter-Strike 2:n major-turnauksesta, PGL Major Copenhagen 2024:sta. HuNter- sai semifinaalissa Natus Vincereä vastaan ratingiksi 0,88. Kesäkuussa joukkue voitti IEM Dallas -turnauksen. HuNter- oli sekä pudotuspeleissä, semifinaalissa että finaalissa joukkueen keskitasoa.
Saavutukset > HLTV TOP 20

| Vuosi | Sijoitus |
| --- | --- |
2020: 13
2021: 12
2022: 14
2023: 13
Saavutukset > MVP

cs_summit 5.
IEM Katowice 2023.
Hyökkäys Irakin suurlähetystöön 2019

Hyökkäys Irakin suurlähetystöön 2019 oli 31. joulukuuta 2019 tapahtunut hyökkäys, jossa Kata'ib Hezbollahin ja Kansan mobilisointiyksiköiden kannattajien muodostama väkijoukko tunkeutui osaan Yhdysvaltain Irakin Bagdadissa sijaitsevaan suurlähetystöön. Hyökkäyksessä ei tiedettevästi loukkaantunut tai kuollut ketään. Yhdysvallat syytti iskusta Irania.
Välikohtaus saattoi myöhemmin vaikuttaa päätökseen Bagdadin kansainvälisen lentoaseman ilmaiskujen toteuttamisesta, joissa iranilainen Quds-joukkojen komentaja Qassem Suleimani sai surmansa.
Tausta

Yhdysvaltain ja Iranin välit heikkenivät huomattavasti sen jälkeen, kun maiden välinen Joint Comprehensive Plan of Action- ydinsopimus purettiin Yhdysvaltojen toimesta vuonna 2018. Lisäksi ennen hyökkäystä sunnit olivat järjestäneet laajoja protesteja Irakissa.
Tapahtumat saivat alkunsa 27. joulukuuta, kun 
Kata'ib Hezbollah ampui raketteja Irakissa olevaan yhdysvaltalaistukikohtaan nimeltä K-1. Järjestö kiisti väitteet ohjusten ampumisesta, mutta Yhdysvallat vakuutti, että iskujen takana on nimenomaan Kata'ib Hezbollah. Iskuissa kuoli yhdysvaltalainen urakoitsija – lisäksi iskuissa loukkaantui neljä yhdysvaltalaisia ja kaksi irakilaisia sotilasta. Kataib al Hezbollah oli tehnyt myös muita iskuja yhdysvaltalaisia vastaan. Yhdysvallat kosti ne useilla ilmaiskuilla järjestöä vastaan 29. joulukuuta 2019, ja näiden iskujen seurauksena šiiamilitojen kannattajat päättivät vallata suurlähetystön kostona ilmaiskuista.
Lähetystöprotesti

Kostoksi Yhdysvaltain ilmaiskuista Irania ja shiioja tukevat militantit ja muut protestoijat hyökkäsivät Yhdysvaltain Irakin lähetystöä vastaan. Väkijoukko lähti militanttien hautajaisista kohti Yhdysvaltain suurlähetystöä. Protestoijia oli paikalla arvioiden mukaan tuhansia, ja he vaativat Yhdysvaltain suurlähetystön sulkemista. Lisäksi väkijoukko huusi kuolemaa Yhdysvalloille ja Israelille. Päästyään suurlähetystön lähettyville väkijoukko sytytti tulipaloja ja piirsi graffiteja. Suurlähetystön puolustus pysäytti kyynelkaasulla hyökkääjät 200 metrin päähän lähetystön päärakennuksesta, ja protestoijat onnistuivat valtaamaan vain pienen osan lähetystöä.
Seuraukset

Yhdysvallat syytti välikohtauksesta Irania uhaten vastatoimilla. Iskujen jälkeen Yhdysvallat siirsi 750 sotilasta Kuwaitiin. Myöhemmin Yhdysvaltain ulkoministeri Mike Pompeo nimesi šiiamilitioiden johtajat syyllisiksi lähetystöprotestiin.
3. tammikuuta 2020 Ilmaiskuissa Bagdadin kansainväliseen lentoasemaan Quds-joukkojen komentaja Qassem Suleimani murhattiin mahdollisesti kostona protesteista suurlähetystöön. Iskuissa kuoli myös Kansan mobilisointiyksikön komentaja Abu Mahdi al-Muhandis.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                        Suleimani oli pitkään ollut Yhdysvaltojen vihollinen. Hänellä ja Quds-joukoilla oli merkittävä asema Iranin Lähi-idän ulkopolitiikassa, kun Iran on tukenut muun muassa Syyrian hallitusta Syyrian sisällissodassa.. Yhdysvallat perusteli iskuaan sillä, että iranilaiskenraalin joukot tappoivat vuonna 2003 satoja yhdysvaltalaissotilaita Irakin sodassa, ja hänen väitettiin olevan suunnittelemassa uusia iskuja Yhdysvaltoja vastaan. Yhdysvallat siirsi 3. tammikuuta Lähi-itään 2000–3000 sotilasta lisää.
Pekka Sutela

Pekka Sutela
Pekka Hannu Antero Sutela (15. helmikuuta 1951 Tornio – 30. joulukuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen taloustieteilijä, joka toimi muun muassa Suomen Pankin siirtymätalouksien tutkimuslaitoksen (BOFIT) päällikkönä vuosina 1998–2009. Hän hoiti vuoden 2014 alusta Lappeenrannan teknillisen yliopiston Professor of Practice -tehtävää.
Sutelan tutkimus kohdistui venäläisen ja neuvostoliittolaisen taloustieteen historiaan, suunnitelmatalouksien toimintaan sekä talouksien, ennen kaikkea Venäjän ja Baltian maiden sekä Kiinan, siirtymiseen keskusjohtoisuudesta markkinatalouteen. Hän julkaisi alalta useita teoksia sekä merkittävän määrän artikkeleita. Sutela kirjoitti Jukka Pekkarisen ja sittemmin Matti Pohjolan kanssa taloustieteen perusoppikirjan, jonka eri versioita on käytetty suomalaisissa korkeakouluissa ja yliopistoissa 1980-luvun alusta alkaen.
Ura

Sutela opiskeli kansantaloustiedettä, sosiologiaa, filosofiaa, tilastotiedettä ja matematiikkaa Helsingin yliopistossa. Hän suoritti valtiotieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1973 pääaineenaan kansantaloustiede ja väitteli valtiotieteen tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1984.
Vuosina 1973–1990 Sutela toimi kansantaloustieteen lehtorina Helsingin yliopistossa sekä tutkijana Suomen Akatemiassa vuosina 1981–1984 ja 1987–1989. Hän toimi kansantaloustieteen dosenttina Helsingin yliopistossa vuosina 1988–1999. Vuosina 1995–1997 hän toimi Helsingin yliopistossa siirtymävaiheen talouksien tutkimuksen professorina. Sutela oli Helsingin kauppakorkeakoulun dosentti vuodesta 2000 lähtien.
Sutela oli vierailevana tutkijana Birminghamin yliopistossa vuonna 1989 ja Bundesinstitut für ostwissenschaftliche und internationale Studien -tutkimuslaitoksessa Kölnissä vuosina 1989–1990. Vuodesta 1990 Sutela työskenteli Suomen Pankin siirtymätalouksien tutkimuslaitoksessa (entiseltä nimeltään idäntalouksien yksikkö), ensin erityisasiantuntijana ja sittemmin johtokunnan neuvonantajana ja yksikön vastaavana päällikkönä. Vuosina 1998–2009 Sutela toimi siirtymätalouksien tutkimuslaitoksen (BOFIT) päällikkönä. Vuosina 2009–2011 Sutela toimi johtavana neuvonantajana Suomen Pankissa.
Sutela toimi Kansantaloudellisen yhdistyksen ja European Association for Comparative Economic Studies -seuran johtokuntien jäsenenä. Hänet valittiin Association for Comparative Economic Studies -yhdistyksen puheenjohtajaksi vuodelle 2012. Hän oli Deutsches Institut für Wirtschaftsforschung -instituutin tutkimusprofessori ja toimi kevätlukukaudella 2011 vierailevana professorina Sciences Po -yliopistossa Pariisissa.
Opiskelijat pitivät häntä innostavana luennoitsijana.
Taistolaisuus

Sutela oli taistolainen opiskelija-aktiivi ja kehui Neuvostoliiton taloustiedettä pro gradunsa esipuheessa 1970-luvun alussa. Vuoteen 1980 asti hän uskoi sosialistiseen talouteen, mutta Solidaarisuus-liikkeen lakkoaalto sai hänet toisiin ajatuksiin ja hän erosi SKP:stä. 1980-luvun puoliväliin mennessä hänen näkemyksensä neuvostotaloudesta olivat vähitellen muuttuneet kriittisemmiksi.
Teokset

Jukka Pekkarinen ja Pekka Sutela, Kansantaloustiede. WSOY 1981, 2004
Neuvostotalouden periaatteet. WSOY 1983
Neuvostotalouden vaikeuksien vuodet: Tie Gorbatshovin talouspolitiikkaan. Tutkijaliitto - Gummerus 1987
Economic Thought and Economic Reform in the Soviet Union. Cambridge Soviet Paperbacks, Cambridge University Press 1991
Seija Lainela ja Pekka Sutela, The Baltic Economies in Transition. Bank of Finland, Helsinki 1994
The Road to the Russian Market Economy: Selected Essays, 1993-1998. Kikimora Publications, Helsinki 1998
Jouko Rautava ja Pekka Sutela, Venäläinen markkinatalous. WSOY 2000
Avain kansantaloustieteeseen. Tekijät Jukka Pekkarinen ja Pekka Sutela. WSOY 2004
The Political Economy of Putins's Russia. Routledge, London and New York 2012
Ruplan maa: Kuinka Venäjästä tuli normaali talous. Siltala, Helsinki 2012
Trading with the Soviet Union: The Finnish Experience, 1944–1991. Kikimora 2014
Inkeri Hirvensalo ja Pekka Sutela, Rahat pois bolsevikeilta: Suomen kauppa Neuvostoliiton kanssa. Siltala, Helsinki 2017
Toimitteita

Toimittaneet Pekka Sinko ja Pekka Sutela, Neuvostoliitto, itäinen Eurooppa ja Suomi. VATT-julkaisuja 2. Helsinki 1991
The Russian Economy in Crisis and Transition. Bank of Finland, Helsinki 1993
Toimittaneet Pentti Vartia ja Pekka Sutela, Kiina ja kasvun kivut. Elinkeinoelämän Tutkimuslaitos ETLA (Sarja B213) in cooperation with BOFIT, Bank of Finland 2005
Aiheesta muualla

Pekka Sutelan kotisivu (Web Archive-linkki)
Pekka Sutelan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Naton huippukokous

Naton tuolloinen pääsihteeri Anders Fogh Rasmussen (vasemmalla) ja Yhdysvaltain presidentti Barack Obama Chicagossa pidetyssä huippukokouksessa 2012.
Naton huippukokous järjestetään Naton jäsenmaiden valtionpäämiesten kokoonpanolla kun tarkoitus on käsitellä suuria järjestön kehittämistä koskevia päätöksiä.
Valtioiden päämiesten tason kokoukset

| Ajankohta | Kaupunki/kaupungit | Valtio | Koolla |
| --- | --- | --- | --- |
| 2027 |  |  Albania | valtion- tai hallitusten päät |
| 2026 |  |  Turkki | valtion- tai hallitusten päät |
| 2025 | Haag |  Alankomaat | valtion- tai hallitusten päät |
| 2024 | Washington D.C. |  Yhdysvallat | valtion- tai hallitusten päät |
| 2023 | Vilna |  Liettua | valtion- tai hallitusten päät |
| 2022 kesäkuu | Madrid |  Espanja | valtion- tai hallitusten päät |
| 2021.1 2022 maaliskuu | Bryssel |  Belgia | valtion- tai hallitusten päät |
| 2021 | Bryssel |  Belgia | valtion- tai hallitusten päät |
| 2018 | Bryssel |  Belgia | valtion- tai hallitusten päät |
| 2016 | Varsova |  Puola | valtion- tai hallitusten päät |
| 2014 | Newport   |  Britannia | valtion- tai hallitusten päät |
| 2012 | Chicago |  Yhdysvallat | valtion- tai hallitusten päät |
| 2010 | Lissabon |  Portugali | valtion- tai hallitusten päät |
| 2009 | Strasbourg Kehl |  Ranska  Saksa | valtion- tai hallitusten päät |
| 2008 | Bukarest |  Romania | valtion- tai hallitusten päät |
| 2006 | Riika |  Latvia | valtion- tai hallitusten päät |
| 2005 | Bryssel |  Belgia | valtion- tai hallitusten päät |
| 2004 | Istanbul |  Turkki |  |
| 2002 marraskuu | Praha |  Tšekki |  |
| 2001.1 2002 toukokuu | Rooma |  Italia | Nato-maiden ja Venäjän valtion- tai hallitusten päät |
| 2001 | Bryssel  |  Belgia | valtion- tai hallitusten päät |
| 1999 | Washington |  Yhdysvallat | valtion- tai hallitusten päät |
| 1997 heinäkuu | Madrid |  Espanja | valtion- tai hallitusten päät |
| 1994.1 1997 toukokuu | Pariisi |  Ranska | Nato-maiden ja Venäjän valtion- tai hallitusten päät |
| 1994 | Bryssel |  Belgia | valtion- tai hallitusten päät |
| 1991 | Rooma |  Italia | valtion- tai hallitusten päät |
| 1990 | Lontoo |  Britannia | valtion- tai hallitusten päät |
| 1989 joulukuu | Bryssel |  Belgia | valtion- tai hallitusten päät |
| 1988.1 1989 toukokuu | Bryssel |  Belgia | valtion- tai hallitusten päät |
| 1988 | Bryssel |  Belgia | valtion- tai hallitusten päät |
| 1985 | Bryssel |  Belgia | valtion- tai hallitusten päät |
| 1982 | Bonn |  Saksa | valtion- tai hallitusten päät |
| 1978 | Washington |  Yhdysvallat | valtion- tai hallitusten päät |
| 1977 | Lontoo |  Britannia | valtion- tai hallitusten päät |
| 1975 | Bryssel |  Belgia | valtion- tai hallitusten päät |
| 1974 | Bryssel |  Belgia | valtion- tai hallitusten päät |
| 1957 | Pariisi |  Ranska | valtion- tai hallitusten päät |
Alankomaiden Itä-Intia

Alankomaiden Itä-Intia (holl. Nederlands-Indië) on niiden alueiden nimitys, jotka olivat Alankomaiden siirtomaaimperiumin osa Kaakkois-Aasiassa vuodesta 1815 joulukuuhun 1949, jolloin Indonesian vallankumouksen seurauksena syntyi itsenäinen Indonesian valtio.
Vaikka suurin osa Hollannin Itä-Intiasta käsittää Indonesian, kaikki Hollannin Itä-Intian osat eivät liittyneet Indonesiaan.
Alankomaiden sopimuksessa 1824 hollantilaiset luovuttivat Hollannin Malakan kuvernöörin Britannialle, mikä johti sen lopulta liittämiseen nykyaikaisen Malacca (osavaltio) Malesia.
Vuonna 1962 hollantilaiset luovuttivat viimeisen Kaakkois-Aasiassa sijaitsevan omaisuutensa  Alankomaiden Uusi-Guinea (Länsi-Uusi-Guinea) Indonesialle New Yorkin sopimuksen ehtojen mukaisesti. Siinä vaiheessa, koko siirtokunta lakkasi olemasta.
Hallinto

Eri alueilla siirtomaavaltaa toteutettiin eri tavoin. Jaavalla sijaitsi neljän nimellisesti itsenäisen monarkian joukko, joista käytettiin nimitystä Vorstenlanden (suom. ruhtinaskunnat). Osa muualla pätevistä laeista ei koskenut niitä, mutta niissäkin kenraalikuvernöörin edustaja oli ylin auktoriteetti.
Vorstenlandien ulkopuolella valtaa käyttivät nimellisesti bupati-nimellä tunnetut paikallissyntyiset virkamiehet. Heidän valtansa kuitenkin väheni ajan myötä, ja alankomaalaiset alkoivat luottaa enemmän heidän avustajiinsa (patih) ja piirikuntien päihin (wědana).
Kulttuuri

Eurooppalaisperäiset kuvataiteet tulivat 1800-luvulla tunnetuiksi Alankomaiden Itä-Intiassa. Semarangilaissyntyinen Raden Saleh vietti – aluksi kenraalikuvernööri Godert van der Capellenin sponsoroimana – yli 20 vuotta Euroopassa, missä sai vaikutteita Eugene Delacroix’lta ja maalasi myös Alankomaiden hovissa. Palattuaan Jaavalle 1851 hänestä tuli joksikin aikaa maalari Yogyakartan ja Mangkunegaranin hoveihin.
Kulttuuri > Uskonto

1800-luvulla kristinuskosta tuli ensimmäistä kertaa tekijä Jaavan paikallisväestölle. Vaikka eurooppalainen lähetystyö ei ollut tuloksekasta, syntyi paikallisten kristinuskosta vaikutteita ottaneiden gurujen johtamia lahkoja. Näillä oli usein huomattavia vaikeuksia sekä lähetyssaarnaajien että paikallisten hallitsijoiden kanssa. Siirtomaahallitus ei sallinut lähetyssaarnaajien toimia kaikkialla, vaan muun muassa Bali, Flores, Kalimantan ja suuri osa Sumatraa oli näille kiellettyä aluetta.
Alankomaalaiset pelkäsivät Mekkaan pyhiinvaellukselle lähtevien muslimien olevan mahdollinen kapinahengen lähde. Tämän vuoksi pyhiinvaelluksia Mekkaan pyrittiin aluksi estämään vaatimuksella passista ja 110 guldenin verolla ja pitämällä yllä perinnettä, jonka mukaan seitsemän pyhiinvaellusta entisen Demakin sulttaanikunnan alueelle vastasi yhtä pyhiinvaellusta Mekkaan. Verosta luovuttiin 1852, ja vuosina 1926–1927 Mekkaan matkusti Alankomaiden Itä-Intiasta 52 412 henkeä, mikä oli enemmän kuin mistään muusta maasta.
Liikenne > Rautatieliikenne

Rautatiet olivat Alankomaiden Itä-Intiassa keskittyneet Jaavalle ja liittyivät läheisesti sokeriteollisuuden kehitykseen. Ensimmäiset luvat rautatieliikenteeseen myönnettiin vuosina 1863 ja 1864, ja ensimmäiset rautatiet, joka yhdistivät Semarangin, Surakartan ja Yogyakartan sekä Batavian ja Bogorin, aloittivat toimintansa vuonna 1872. Kolmas Surabayan, Pasuruanin ja Malangin yhdistänyt rata valmistui vuonna 1879, ja rataverkko laajeni myöhemmin kattamaan koko Jaavan. Myös Sumatralle ja siellä Acehiin rakennettiin ratoja.
Vuodesta 1884 lähtien kapearaideradat (yleensä kahden jalan eli 610 millimetrin levyisinä) alkoivat toimia lyhyen matkan syöttöliikenteessä sokeriteollisuuden, kaivosten ja teollisuuden apuna. Sekä matkustajien että rahdin matkat rautateillä olivat yleensä lyhyitä.
Rautatieverkko alkoi vuoden 1931 jälkeen rappeutua. Vuonna 1942 Alankomaiden Itä-Intiassa oli 1 870 mailia valtion rautateitä ja 531 mailia yksityisten yritysten rautateitä. Japanin miehityksen aikana kalustoa ja raiteita poistettiin käytöstä laajalti.
Liikenne > Vesiliikenne

Surabayassa rakennettiin vuonna 1825 höyrylaiva van der Capellen, jota käytettiin Jaavan ja muiden saarten väliseen postin liikennöintiin. Valtio huolehti postiliikenteestä 1860-luvun puoliväliin asti, jolloin sen hoito annettiin brittiläiselle Netherlands Indies Steam Navigation Co. (NISN) -yhtiölle. Sillä oli käytännössä monopoli saarten välisessä vesiliikenteessä, kunnes vuonna 1890 se menetti postinkuljetuslupansa alankomaalaiselle Koninklijk Paketvaart Maatschappij (KPM) -yhtiölle. Jotkin pienemmät toimijat palvelivat KPM:ää täydentävänä syöttöliikenteenä, jolloin vuonna 1935 KPM perusti Celebes Kustvaart Maatschappij -yhtiön niiden kilpailijaksi.
Suezin kanavan avaamisen jälkeen 1869 Stoomvaart Maatschappij Nederland -yhtiö aloitti säännöllisen liikenteen Alankomaiden Itä-Intian ja siirtomaaisäntä Alankomaiden välillä vuonna 1870.
Aiheesta muualla

Hollannin huolia kaukaisista alusmaistaan, Helsingin Sanomat, 05.06.1938, nro 149, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alankomaiden Itä-Intia Wikimedia Commonsissa
Kunnia Ukrainalle!

Kunnia Ukrainalle! -graffiti Lissabonissa.
”Kunnia Ukrainalle!” (ukr. Слава Україні!, Slava Ukrajini!) on ukrainalainen kansallinen huudahdus, jota käytetään myös tervehdyksenä. Venäjän hyökättyä Ukrainaan helmikuussa 2022 huudahdus on levinnyt myös ympäri maailmaa.
Historia

Tervehdys otettiin käyttöön 1900-luvun alussa, jolloin sitä käytettiin runsaasti Ukrainan itsenäisyyssodan vuosina 1917–1921. Huudahduksen alkuperäksi mainitaan usein Harkovan opiskelijoiden yhteisö 1800-luvun lopulla, jolloin siihen vastattiin "Kunnia ympäri maailmaa! (ukr. По всій землі слава!, Po vsi zemli slava!)". Vuoden 1917 vallankumouksen yhteydessä Ukrainan itsenäisyyden puolesta taistelevat alkoivat huutaa "Eläköön demokraattinen tasavalta, kunnia Ukrainalle! (ukr. Хай живе демократична республіка! Слава Україні!, H’ai žyve demokratytšna respublika! Slava Ukrajini!)"
Ukrainan jouduttua neuvostovallan alle jatkoivat ukrainalaiset kansallismieliset huudahduksen käyttö. Stepan Banderan johtaman Ukrainalaisten nationalistien järjestön siiven OUN-B:n tunnuslauseeksi se otettiin huhtikuussa 1941.
Toisen maailmansodan jälkeen huudahdus säilyi yleisessä käytössä Ukrainasta Länsi-Eurooppaan paenneiden ukrainalaisten keskuudessa. Neuvostoliitossa huudahdus oli kielletty Ukrainan kansan itsenäisyystaistelun symbolina.
1980- ja 1990 -luvuilla lausahduksesta tuli Ukrainan itsenäisyyttä kannattavien mielenosoittajien tunnuslause. Tähän vaikutti osaltaan Mihail Gorbatšovin uudistukset, joihin kuului muun muassa laajempi sananvapaus. Tässä vaiheessa Ukrainassa alettiin myös kuulla huudahdusta "Kunnia kansalle! (ukr. Слава нації!, Slava natsiji!)", johon vastattiin "Kuolema vihollisille! (ukr. Смерть ворогам!, Smert voroham!)".
Ukrainan itsenäistymisen jälkeen huudahduksesta kehittyi yleinen isänmaallinen huudahdus. Vuonna 1995 Ukrainaan tekemänsä valtiovierailun yhteydessä Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton käytti puheessaan Kunnia Ukrainalle! -huudahdusta.
Vuonna 2018 presidentti Petro Porošenkon ehdotuksesta huudahduksesta tuli Ukrainan asevoimien virallinen tervehdys. Siihen vastataan ”Kunnia sankareille!” (ukr. Героям слава!, Herojam slava!). Aikaisemmin sotilaat tervehtivät toisiaan tovereina.
Venäjän hyökkäyksen jälkeen

Kun Venäjä hyökkäsi Ukrainaan 2022, termi levisi yleiseen käyttöön maailmalla Ukrainan ja ukrainalaisten tukemisen osoittamiseksi. Tunnettuja ulkomaalaisia poliitikkoja, jotka ovat sisällyttäneet huudahdukseen puheisiinsa, ovat muiden muassa Boris Johnson, Nancy Pelosi, Jacinda Ardern, Ursula von der Leyen, Mark Rutte ja Andrej Plenković. Myös Yhdistyneen kuningaskunnan YK-suurlähettiläs, Barbara Woodward, käytti huudahdusta pitäessään puhetta YK:ssa.
Toukokuussa 2022 Viro ilmoitti lyövänsä kahden euron muistorahan, johon tervehdys sisällytettiin. Muistorahan suunnitteli ukrainalainen pakolainen, Darja Titova.
Galleria

Lausahdus ukrainaksi New Yorkissa järjestetyssä mielenosoituksessa
Ukrainan vuoden 1941 itsenäisyysjulistus, jonka lopusta huudahdus löytyy.
Huudahdus kyltissä Venäjän Helsingin-suurlähetystön edustalla
Huudahdus joulukoristeessa
Henry Purcell

| Henry Purcell |
| --- | --- |
 John Closterman, Henry Purcell, noin 1695.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. syyskuuta 1659 Westminster
Kuollut: 21. marraskuuta 1695 (36 vuotta) Lontoo
Muusikko
Tyylilajit:  barokkimusiikki
Soittimet:  urut ja cembalo 
Aiheesta muualla
www.henrypurcell.org.uk
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Henry Purcell (10. syyskuuta 1659 Westminster – 21. marraskuuta 1695 Lontoo) oli englantilainen barokin ajan säveltäjä. Purcell oli oman aikansa merkittävimpiä säveltäjiä, joka kirjoitti teoksia sekä kirkkoon, näyttämölle, hoviin ja yksityishenkilöille.
Purcellin sävellyksissä oli toisinaan ranskalaisia ja italialaisia vaikutteita. Hän kuitenkin onnistui kehittämään omaperäisen tyylin, josta monet muut barokkiajan säveltäjät ottivat vaikutteita.
Elämä

Purcell syntyi Westminsterissä. Hänen isänsä Henry Purcell senoir kuului kuninkaalliseen kappeliin ja lauloi Kaarle II:n kruunajaisissa. Isän kuoltua 1664 Purcell asetettiin setänsä Thomas Purcellin huollettavaksi.
Purcell alkoi opiskella musiikkia Henry Cooken, Pelham Humfreyn ja John Blowin johdolla. Hänen kerrotaan säveltäneen jo yhdeksänvuotiaana, vaikka varhaisin Purcellin säveltämäksi tiedetty teos, oodi kuninkaan syntymäpäiville, on vuodelta 1670.
Purcell viritti urkuja Westminster Abbeyssa urkuri Blowin alaisuudessa ja nimitettiin 1677 Kaarle II:n jousiorkesterin säveltäjäksi. Vuonna 1680 Blow erosi Westminster Abbeyn urkurin paikalta ja jätti sen 22-vuotiaalle oppilaalleen. Purcell omistautui kuudeksi vuodeksi ainoastaan hengellisen musiikin sävellykseen ja jätti teatterisuhteensa. 1680-luvulla Purcell sävelsi yhden nykyään hänen tunnetuimmista teoksistaan, oopperan Dido ja Aeneas. Sen tarkemmasta sävellysajasta ei ole tietoa. Säveltäjän muuhun tuotantoon kuuluu muun muassa runsaasti soitinmusiikkia sekä ”puoliooppera” The Fairy Queen.
Purcell kuoli Westminsterissä 1695. Hänen kuolinsyynsä on jäänyt epäselväksi. Yhden teorian mukaan hän menehtyi tuberkuloosiin. Toisen teorian mukaan hän kylmettyi kohtalokkain seurauksin palatessaan eräänä iltana kotiin pääsemättä kuitenkaan sisään, koska hänen vaimonsa oli tarkoituksellisesti lukinnut häneltä oven.
Henry Purcellin veli oli säveltäjä Daniel Purcell.
Musiikkinäytteet
Ogg Vorbis -äänitiedosto, 2 min 19 s, 98 kbit/s
Ogg Vorbis -äänitiedosto, 17 min 3 s, 202 kbit/s
Ogg Vorbis -äänitiedosto, 3 min 9 s, 127 kbit/s
Äänitiedostojen kuunteluohjeet