stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuriton sukupolvi (näytelmä)
Juoni ja henkilöt

Kuriton sukupolvi kertoo väärinymmärretystä ja outona pidetystä professorista ja hänen äkillisestä ryhdistäytymisestään. Matematiikan professori Reinhold Varavaara on epäkäytännöllinen ja hajamielinen mies, joka paneutuu syvästi työhönsä ja on etääntynyt perheestään. Hänen vaimonsa ja lapsensa eivät ymmärrä eivätkä arvosta häntä tai hänen työtään. Hänen poikansa Pelle eli Pentti on urheilija, ”akateeminen puolimaileri”, ja toinen poika Kali eli Galilo on vallankumouksesta haaveileva oikeistoradikaali. Vaimo on pinnallinen ja katkera siitä, että hänen miehensä saa liian pientä palkkaa eikä osallistu tarpeeksi seuraelämään. Hänellä on myös suhde erääseen everstiin, ”omaan villikarjuun”. Ymmärtäväisemmin professoriin suhtautuu tytär Japi eli Jaana.
Näytelmän käänne tapahtuu, kun professori  yllättää perheensä ja saa kymmenen vuoden tieteellisen työn valmiiksi, mistä seuraa maailmanmainetta, kansainvälisiä palkintoja ja virkatarjouksia. Hän ihastuu haaveellisesti Pellen tyttöystävään Marjaan, joka suhtautuu professoriin myötätuntoisesti ja saa hänet tajuamaan perheensä jäsenten ilkeyden. Professori katoaa ennenkuulumattomalla tavalla muutaman päivän ryyppyreissulle. Kun hänet lopulta löydetään, hän uhkaa ensin lähteä perheensä luota ja saa sen uudelleen kuriin äärikonservatiivisilla periaatteilla. Hän on kuitenkin jalomielinen eikä kosta nöyryyttäjilleen. Näytelmän loppu on onnellinen ja perheidylli kukoistaa.
Yhteydet Waltarin elämään ja muuhun tuotantoon

Panu Rajala näkee näytelmän asetelmassa ja professori Varavaaran hahmossa yhteyksiä myös Waltarin omaan elämään: hän koki jättäneensä nuoruuden taakseen ja uppoutuneensa työhön, ja tämä asenne tuotti myös kitkaa hänen perheessään. Hän eli omassa taloudessaan naisten ympäröimänä eikä hänen tarvinnut huolehtia kotiasioista, mutta samalla hän saattoi jäädä sivustakatsojaksi ja joutua naureskelun kohteeksi. Vaikka Waltari oli näytelmän kirjoittaessaan vasta 28-vuotias, hän oli jo laajan tuotannon julkaissut kirjailija, ja kirjallisuuskeskustelussa hän oli leimautunut konservatiiviksi. Niinpä hän saattoi jo arvostella häntä nuorempaa, ”kuritonta sukupolvea”. Toisaalta Rafael Koskimies on todennut, että näytelmää kirjoittaessaan Waltari on heittäytynyt leppoisaksi leikinlaskijaksi, joka tuskin loukkaa ketään.
Yksi hajamielisen professorihahmon esikuva saattoi olla estetiikan ja nykyiskansain kirjallisuuden (nykyisin yleinen kirjallisuustiede) professori Yrjö Hirn, joka oli Waltarin opettaja Helsingin yliopistossa ja jonka isän nimi oli Reinhold. Toinen malli oli Yrjö Hirnin pikkuserkku Taavi Hirn, joka oli professorina Teknillisessä korkeakoulussa. Hänen vaimonsa oli Waltarien perhetuttuja ja häneltä Waltarit kuulivat ”säälimättömiä” tarinoita hajamielisestä professorista, joka ei tuntenut kadulla perheenjäseniään vaan tervehti heitä hattua nostamalla. Waltari on viitannut varovasti myös siihen, että rouva Varavaaran hahmossa hän on tehnyt pilaa joistain oman vaimonsa piirteistä, vaikka suoranaisena esikuvana tätä ei voikaan pitää.
Rajala näkee Varavaaran hahmolle, vanhalle haaveelliselle professorille, joka ihastuu nuoreen naiseen, vastineita muualla Waltarin tuotannossa. Ensimmäinen henkilö tässä sarjassa oli Irenen isä, niin ikään professori ja nimeltään Reinhold, romaanissa Appelsiininsiemen. Sama aihe toistuu näytelmissä Paracelsus Baselissa ja Noita palaa elämään. Muutenkin Rajalan mielestä Kuriton sukupolvi jatkaa Appelsiininsiemenen teemoja kuvatessaan sukupolvien välisiä suhteita. Toisaalta samana kesänä kirjoitettu Akhnaton, auringosta syntynyt kuvaa sekin tilannetta, jossa henkisiä arvoja edustava mies joutuu ristiriitaan ruumiillisuutta ja aineellisuutta edustavan ympäristön kanssa.
Kirjallisuuskriitikko Hannu Marttila on esittänyt ajatuksen, että näytelmän loppu, jossa perheessään kurinpalautuksen tehnyt professori toteaa väsyneensä olemaan ankara, voisi heijastaa Waltarin ajatuksia 1930-luvun autoritaarisista hallituksista ja demokratian ja diktatuurin suhteesta.
Arvioita

Sekä Maaria Koskiluoma että Panu Rajala nimittävät Kuritonta sukupolvea menestysnäytelmäksi. Rajalan mukaan teksti on Waltarille tyypillisesti melko puhelias ja kirjallinen, mutta aihe oli lähellä aikansa keskiluokkaista kaupunkilaisyleisöä. Villiintyneelle nuorisolle ja lepsuille vanhemmille oli helppo naureskella. Lisäksi professorin ja Marjan haaveelliseksi ihastukseksi jäävä suhde tuo näytelmään traagisuutta, ja loppu on onnellinen. Monet roolit olivat onnistuneita ja näyttelijöille kiitollisia esitettäviä, etenkin professori Varavaara, jota Rajala nimittää Waltarin ”ensimmäiseksi luonnerooliksi”. Naisroolit jäävät tosin kliseisiksi. Myös Koskiluoma pitää Varavaaran henkilökuvaa uskottavana ja nuorten naisten Marjan ja Japin hahmoja onnistuneina. Sen sijaan Varavaaran vaimo on pinnallinen, pilapiirrosmainen typerys, ja hänen poikansa Kali ja Pelle ja heidän ystävänsä Husu ja Löpö ovat harvinaislaatuisen typeriä vailla muuta luonteenpiirteitä. Aikalaisarvosteluissa 1930-luvulla huomautettiin siitä, että vanhemmankin sukupolven henkilöt olivat lähinnä karikatyyreja ja professori Varavaarakin oli enemmän ”farssipelle” kuin elävä luonnekuva.
Rajalan mukaan näytelmän komiikka syntyy siitä, että ensin naurettava päähenkilö muuttuu yllättävän käänteen kautta aivan toisenlaiseksi ja pääsee pilkkaajiensa yläpuolelle. Tekniikkaa on käyttänyt muun muassa Molière. Vastaava juoni on myös ranskalaisen Marcel Pagnolin näytelmässä Herra Topaze, joka esitettiin Kansallisteatterissa keväällä 1930. Pellen hahmossa Waltari pääsee ivaamaan urheilun suurta suosiota, jonka rinnalla tiede ja kulttuuri jäävät julkisuudessa vähälle huomiolle. Pellen voitto seurojen välisessä kilpailussa saa enemmän palstatilaa kuin professorin keksintö. Yhteiskunnallista radikalismia Waltari kuvaa Kalin ja hänen ystäviensä kautta kyynisesti ja satiirisesti. Rajalan mielestä näytelmä ei ole yksinomaan hauska, vaan siinä on myös vakavia ja suorastaan säälimättömiä sävyjä.
Koskiluoman mukaan näytelmä ei enää ole ajankohtainen, sillä sukupolvien välinen ristiriita on muuttunut aivan toisenlaiseksi kuin Waltarin aikaan. Myös Rajalan mukaan näytelmä on ”haalennut historiaksi” eikä sen loppuratkaisua voisi enää pitää mitenkään mahdollisena. Marttila kuitenkin toteaa, että Kuriton sukupolvi on nykyäänkin Waltarin tunnetuimpia näytelmiä, etenkin elokuvaversioiden johdosta, eikä ”viimeinen myyntipäivä ole lähelläkään”. Vaikka asenteet heijastavat omaa aikaansa, näytelmän huumori tehoaa yhä.
Esitykset

Kuritonta sukupolvea esitettiin teattereissa paljon vuosina 1936–1938 ja uudestaan 1953–1955. Lisäksi siitä tehtiin kaksi elokuvaa. Teatterin esitystietokannan mukaan sitä on esitetty ammattiteattereissa jonkin verran vielä 1960-luvulla ja viimeksi Turun Kaupunginteatterissa näytäntökaudella 1995–1996. Vuonna 2008 näytelmä esitettiin Helsingin kaupungin nuorisoasiainkeskuksen järjestämässä Pelkkää teatteria -tapahtumassa ja Koskenniskan kesäteatterissa Pornaisissa.
Kuriton sukupolvi sai kantaesityksensä Tampereen Teatterissa Wilho Ilmarin ohjauksessa lokakuussa 1936. Pääosassa oli Simo Kaario. Erityisesti Oke Tuuri Kalin roolissa ja Artturi Laakso johtaja Huitun roolissa onnistuivat koomikkoina hyvin. Näytelmä oli suosittu ja sitä esitettiin peräti 27 kertaa, mikä oli siihen aikaan hyvä tulos. Ilmari siirtyi seuraavalla kaudella 1937 Kansallisteatteriin ja ohjasi näytelmän myös siellä. Kansallisteatterissa sitä esitettiin 54 kertaa. Pääosaa esitti Uuno Laakso.
Kansallisteatterin historiassa Rafael Koskimies nimittää Kuritonta sukupolvea ”pirteäksi yleisönäytelmäksi”, johon kiinnitettiin suuria toiveita ja joka myös täytti ne pian. Jo ensi-illassa valitsi iloinen tunnelma. Wilho Ilmarin ohjaus oli jäntevä ja hän sai kaikki henkilöt elämään. Erityisen suosittu oli näytelmän kohtaus, jossa professori herää krapulassa ja mitään muistamattomana hotellihuoneessa samasta sängystä vieraan miehen, johtaja Huitun kanssa. Kansallisteatterissa kohtausta ei olisi ensin haluttu esittää, koska dramaturgi Rafael Koskimiehen mielestä se oli sopimaton. Siitä tuli kuitenkin Uuno Laakson ja johtaja Huitua esittäneen Aku Korhosen bravuuri. Waltari on muistelmissaan kertonut, että kohtaus ja yleisön nauru oli hänelle itselleenkin vapauttava, koska hän häpesi omia raskaiden työjaksojen jälkeisiä juomakausiaan.
1950-luvun alussa Eino Salmelainen pyysi Waltaria tekemään Kurittomasta sukupolvesta uuden version. Waltarin ajatukset olivat silloin Johannes Angeloksessa eikä hän jaksanut keskittyä näytelmän uudistamiseen vaan kirjoitti muutamia liuskoja ja antoi Salmelaiselle luvan muokata tekstiä vapaasti. Näytelmää esitettiin vuonna 1953 Tampereen Työväen Teatterissa hyvällä menestyksellä, ja se lähti kiertämään Suomen teattereita uudestaan. Helsingin Kansanteatterissa sitä esitettiin keväällä 1955. Ritva Arvelo oli kirjoittanut repliikit uudelleen stadin slangilla, mikä herätti jonkin verran keskustelua, koska 1950-luvulla ei ollut vielä totuttu puhekielen käyttöön näyttämöllä. Tampereella professori Varavaaraa esitti Eero Roine ja Helsingissä Artturi Laakso.
Elokuvat > Vuoden 1937 elokuva

Kurittoman sukupolven ensimmäisen elokuvaversion ohjasi Wilho Ilmari vuonna 1937. Waltari teki siihen kuvakäsikirjoituksen, jossa oli peräti 259 sivua. Elokuvasta tuli lähes kahden tunnin pituinen, ja Panu Rajalan mukaan kuvaus on "suunnattoman hidas" ja siinä on huonosti perusteltuja välikuvia.
Elokuvan tarinassa on joitakin eroja näytelmään verrattuna, ja se keskittyy enemmän professorin ja Marjan rakkaustarinaan. Näytelmän lopussa professori tekee sovinnon vaimonsa kanssa, mitä elokuvassa ei näytetä. Näyttelijät ovat enimmäkseen samoja kuin Kansallisteatterin näytelmässä. Siellä tosin Uuno Laakson vastanäyttelijänä Marjan roolissa oli ollut Henny Valjus, kun taas elokuvassa Marjaa esittää Ansa Ikonen.
Elokuvat > Vuoden 1957 elokuva

Kurittoman sukupolven toisen elokuvaversion ohjasi Matti Kassila vuonna 1957. Se perustui Salmelaisen ja Arvelon sovittamaan uuteen näytelmäversioon, eikä Waltari ollut enää elokuvan käsikirjoituksessa mukana. Rajala pitää Tauno Palon esittämää professori Varavaaraa taitavana roolityönä, ja professorin ja Marjan (Kaija Siikala) suhde on kuvattu hellästi ja inhimillisesti. Loppupuolella elokuvan ote herpoaa eikä professorin ryhdistäytymisessä ole kunnon pontta.
Elokuva kuvattiin talvella, minkä vuoksi Pellestä tehtiin mäkihyppääjä. Elokuvassa on myös viittaus atomipommiin, kun professori perustelee, miksei ota vastaan ulkomailta tehtyä virkatarjousta. Nuoriso on elokuvan ajankohdan mukaan lättähattuja ja villamyssymissejä, ja elokuvassa on useita rockin ja jitterbugin tahtiin tehtyjä musiikki- ja tanssikohtauksia. Näytelmässä esiin tullut nuorten poliittinen kapinointi on jätetty elokuvasta pois.
Maciste kauhujen maassa

| Maciste kauhujen maassa> Maciste nella terra dei Ciclopi |
| --- | --- |
 Elokuvan italialainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Antonio Leonviola
Käsikirjoittaja:  Oreste Biancoli, Gino Mangini
Tuottaja:  Ermanno Donati, Luigi Carpentieri
Säveltäjä:  Carlo Innocenzi
Kuvaaja:  Riccardo Pallottini
Leikkaaja:  Mario Serandrei
Tuotantosuunnittelija:  Alberto Boccianti
Lavastaja:  Alberto Boccianti
Erikoistehosteet:  Joseph Nathanson
Pääosat:  Gordon Mitchell, Chelo Alonso
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Panda Film
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  29. maaliskuuta 1961 (Italia) 11. toukokuuta 1962 (Suomi)
Kesto:  100 min.
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  655 020 375 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maciste kauhujen maassa (ital. Maciste nella terra dei Ciclopi, ”Maciste kyklooppien maassa”) on vuonna 1961 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan peplumia edustavan elokuva on ohjannut Antonio Leonviola. Sen sankaria Macistea esittää yhdysvaltalainen Gordon Mitchell.
Juoni

Vapautuakseen Kirken kirouksesta kuningatar Capysin on murhattava Odysseuksen viimeinen perillinen ja uhrattava tämän poika kykloopille. Lapsi pelastuu verilöylystä ja Maciste jättää hänet lammaspaimenen hoiviin. Matkalla vapauttamaan pojan äitiä Maciste pelastaa Capysin sibyllan temppelissä. Kapysiin rakastuneen Iphitosin sotilaat ottavat Macisten vangiksi, mutta kuningatar vapauttaa hänet ja osoittaa vieraanvaraisuuttaan. Iphitosin mustaihoinen apuri Mumba huumaa Macisten, joka paljastaa lapsen olinpaikan. Iphitos kaappaa lapsen ja tämän äidin ja lähtee viemään heitä kyklooppisaarelle. Julmuuksiin kyllästynyt Capys päättää todistaa Macistelle rakkautensa ja pelastaa pojan. Saarella Iphitos surmaa vahingossa Capysin, ja Maciste heittää hänet kykloopin raadeltavaksi. Maciste tappaa kykloopin ja pelastaa pojan, joka kruunataan kuninkaaksi. Lopuksi sankari lähtee kohti uusia seikkailuja.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gordon Mitchell  | … |  Maciste   |
|  Chelo Alonso  | … |  Capys   |
|  Vira Silenti  | … |  Penope   |
|  Aldo Bufi Landi  | … |  Sirone   |
|  Dante Di Paolo  | … |  Iphitos   |
|  Giotto Tempestini  | … |  Aronio   |
|  Raffaella Carrà  | … |  Eber   |
|  Paul Wynter  | … |  Mumba   |
|  Massimo Righi  | … |  Efros   |
|  Tullio Altamura  | … |  vartiokaartin kapteeni   |
|  Antonio Meschini  | … |  sotilas   |
|  Fabio  | … |  Penopen ja Agisandron pieni poika   |
|  Aldo Padinotti  | … |  kyklooppi   |
|  Germano Longo  | … |  kuningas Agisandro   |
Tuotanto

Maciste kauhujen maassa on kuvattu Dyaliscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Luce-instituutin studiossa. Se on ohjaaja Antonio Leonviolan ja pääosaa esittävän Gordon Mitchellin ensimmäinen peplum-elokuva. Näyttelijän taiteilijanimi kirjoitettiin tuolloin vielä Mitchell Gordon. Leonviola oli haluton ohjaamaan elokuvaa, mutta tarvitsi rahaa, eikä välittänyt juonen epäjohdonmukaisuuksista tai muista turhista pikkuseikoista.
Elokuva on yksi peplumin merkkiteoksista, joka heijastaa tyylilajin siirtymistä valtavirrasta b-elokuvan piiriin. Sen sarjakuvamaisessa rakenteessa ja estetiikassa tiivistyvät genren erityispiirteet. Lihaksikas sankari käy läpi toinen toistaan hämmästyttävämpiä voimainkoetuksia, mutta ainoan kunnon vastuksen hänelle antaa seksikäs paha kuningatar, joka samalla on elokuvan ainoa psykologisesti motivoitu ja sisäisesti ristiriitainen henkilöhahmo. Molempien rintavarustukset näyttelevät pääosia. Leonviolalle tyypillisesti elokuvassa on myös tummaihoisia näyttelijöitä kuten kehonrakentaja Paul Wynter, jonka tehtävä on roiston tahdottomana apurina korostaa valkoisen rodun ylivaltaa.
Vastaanotto

Maciste kauhujen maassa tuotti Italiassa huomattavat 655 miljoonan liiran pääsylipputulot. Se julkaistiin Yhdysvalloissa nimellä Atlas in the Land of the Cyclops, vaikka Atlasta ei mainita edes englanninkielisessä jälkiäänityksessä. Elokuva on saanut eräänlaista kulttimainetta tyylilajin harrastajien keskuudessa, joskin eräät arvostelijat ovat kiinnittäneet huomiota sen huolimattomasti ohjattuihin toimintakohtauksiin. Leonviola teki samana vuonna myös toisen Maciste-elokuvan Maciste ja manalan valtiatar.
Aiheesta muualla

Maciste kauhujen maassa Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Maciste kauhujen maassa Elonet.
Kurkku

| Kurkku |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Cucurbitales
Heimo::  Kurkkukasvit Cucurbitaceae
Suku::  Kurkut Cucumis
Laji::  sativus
Kaksiosainen nimi
 Cucumis sativus  L. 
Katso myös
   Kurkku Wikispeciesissä   Kurkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kurkku eli vihanneskurkku (Cucumis sativus) on kurkkujen (Cucumis) sukuun kuuluva yleisesti viljelty yksivuotinen ruohovartinen vihanneskasvi. Sen juuret viihtyvät lähellä maanpintaa ja leviävät laajalle. Kasvutapa on köynnösmäinen ja lehtihangoista kasvaa kärhiä, joiden avulla kasvi pystyy kiipeämään. Siitä käytetään hyväksi sen hedelmä, joka kasvitieteellisesti on pohjushedelmä.
Kurkku valittiin vuonna 2009 vuoden vihannekseksi.
Alkuperä

Tiedetään, että ainakin jo 3000 vuotta sitten Intiassa viljeltiin kurkkua, Egyptissä kurkku tunnettiin israelilaisten ollessa siellä orjuudessa ja Rooman keisari Tiberius oli niin mieltynyt kurkkuun, että halusi sitä päivällispöytäänsä ympäri vuoden.
Kurkku on peräisin Aasiasta, tarkemmin määritellen todennäköisesti Himalajan vuoristosta, mutta sen villimuoto kasvaa harvinaisena myös Intian eteläosissa. Mahdollisesti se on otettu viljelykseen kummallakin alueella toisistaan riippumatta. Ensimmäiset tiedot kurkun käyttämisestä ravintona on ajoitettu noin 5000-vuosituhannelle eaa. Roomalaiset ja kreikkalaiset toivat kurkun jo antiikin aikana Eurooppaan, missä sitä pidettiin suuressa arvossa jo silloin. Nykyään sen suurimpia tuottajamaita ovat Kiina, Intia ja Turkki.
Lajikkeet

Kurkkuja on olemassa hyvin monenlaisia tulitikunmittaisista cocktailkurkuista eli pikkelsikurkuista (cornichons) aina parimetrisiin kiinalaisiin lonkerokurkkuihin. Suomessa viljeltiin vielä 1900-luvun alkupuolella erittäin suosittua lavakurkkua nimeltä Turun posliinikurkku.  Nykyään Suomessa, kuten yleensäkin pohjoisilla seuduilla, viljellyt kurkkulajikkeet ovat joko avomaalla viljeltäviä lyhyitä avomaankurkkuja tai kasvihuoneessa ympärivuotisesti viljeltäviä pitkiä kasvihuonekurkkuja. Koska kurkut vaativat paljon lämpöä, ne viihtyvät paremmin kasvihuoneessa, mutta niitä voidaan viljellä myös avomaalla sielläkin, missä kasvukausi on melko lyhyt, koska ne kehittyvät hedelmäasteelle varsin nopeasti. Suomessa avomaankurkkua viljellään pääasiassa Lounais-Suomen saaristossa. Kuitenkin sääolosuhteiltaan edullisina vuosina avomaankurkkua voidaan viljellä ympäri Suomea, Lapissa lava- ja muovihuoneviljelynä.
Ominaisuuksia

Kurkun siemenet ovat litteitä ja valkoisen tai kellertävän värisiä. Ne ovat myös hyvin kevyitä; 30–40 siementä painaa yhden gramman. Siemenet itävät 2–5 päivässä noin 85–95-prosenttisesti. Itävyys säilyy noin 5–6 vuotta.
Lajikkeet eroavat toisistaan värin, muodon, piikkisyyden, satoisuuden, aikaisuuden, taudin- ja säänkestävyyden puolesta. Kasvitautien Tutkimuslaitos kehittänyt laikkutautia kestäviä kurkkulaatuja. Muotovaihtelut ovat tavallisia, kurkkuja on pienistä pyöreähköistä sangen pitkiin ja kapeisiin. Samoin vihreän sävyjä on hyvin monenlaisia. Onpa olemassa myös joitakin hyvin valkohedelmäisiä lajikkeita ja joidenkin kurkkulajikkeiden pinta voi olla hyvinkin piikkinen. Satoisuudessa on myös suuria eroja lajikkeesta riippuen, mutta vuosivaihtelut ovat monesti vieläkin suurempia. Satoa tulee yleensä noin 100–200 kg aarilta.
Kasvihuonekurkuissa ei ole siemeniä, koska ne kasvavat emikukista ja kehittyvät ilman pölytystä partenokarppisesti. Jos kasvit pölytettäisiin, paisuminen alkaisikin tapahtua väärästä eli kukan puoleisesta päästä. Kasvihuoneessa pölytystä ei tapahdu, sillä kurkku on kaksikotinen kasvi eikä sitä pölyttäviä hyönteisiä yleensä ole kasvihuoneissa.
Avomaankurkkujen paras aika on syyskesällä ja niitä voidaan käyttää säilöntään. Niitä säilötäänkin sekä etikkakurkuiksi että suolakurkuiksi. Muuten kurkkuja voidaan käyttää sellaisenaan esimerkiksi salaatteihin ja leivän päälle, mutta myös keittoihin ja pataruokiin. Avomaankurkkua käytetään kuitenkin enemmän suolattuna tai etikkasäilykkeenä kuin tuoreena. Suolakurkku-nimitys on oikeastaan virheellinen, sillä suolakurkut ovat oikeastaan hapankurkkuja, joiden sokeri on käynyt maitohapoksi ja aikaan saanut siten sen, että kurkku säilyy.
Ravintosisältö ja terveysvaikutukset

Sadassa grammassa tuoretta kurkkua on 40 kJ eli 10 kcal, ja jonkin verran A-, K- ja C-vitamiinia. Kurkku on vesipitoisimpia vihanneksia, ja siinä on vain noin 3 % kuiva-ainetta eli niissä on vettä noin 97 % ja sokeria 1,0–2,5 %.selvennä Kurkku edistää suolen toimintaa, hiusten kasvua sekä ehkäisee kynsien haurastumista.
Viljelyolosuhteet

Kurkku on erittäin vaativa ympäristöolosuhteisiin nähden. Paras on aurinkoinen, suojainen paikka, missä maalaji pitää hyvin kosteuden, lämmin ja neutraali, pH suunnilleen 7. Kurkun kasvattamiseen ei sovi lainkaan kylmä, märkä ja alava maa. Lannoitukseen karjalanta olisi oikein hyvä. Kurkku ei kuluta maasta paljoakaan ravinteita. Liian typpipitoinen maa kasvattaa kyllä rehevän lehdistön, mutta hedelmien kehittyminen jää heikoksi. Väkilannoitetta käytettäessä suositus on 1 hehtaarille 200–300 kg superfosfaattia, 300–400 kg kaliumsulfaattia ja 100–200 kg kalkkisalpietaria.
Tuholaiset

Kurkun tuholaisia ovat jauhiaiset (Aleyrodidae), kirvat (Aphididae), ripsiäiset (lahko Thysanoptera) sekä vihannespunkki (Tetranychus urticae). Kurkku kelpaa myös hukkavaellusyökkösen (Helicoverpa armigera) ja gammayökkösen (Autographa gamma) toukille.
Kurkulla esiintyvät kirvalajit ovat: Aphis craccivora, juurikaskirva (Aphis fabae), paatsamakirva (Aphis frangulae), kurkkukirva (Aphis gossypii), Aphis spiraecola (ei Suomessa), koisokirva (Aulacorthum solani), Aulacorthum spinacaudatum (ei Suomessa), Brachycaudus helichrysi, ansarikirva (Macrosiphum euphorbiae), persikkakirva (Myzus persicae), kasvihuonekirva (Neomyzus circumflexus), Protaphis middletonii (ei Suomessa), Pseudomegoura magnoliae (ei Suomessa), Rhopalosiphoninus latysiphon (ei Suomessa) sekä Sinomegoura citricola (ei Suomessa).
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Kurkku (vihanneskurkku) – Cucumis sativus
ITIS: Cucumis sativus (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Cucumis sativus (englanniksi)
Flora of China: Cucumis sativus (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Cucumber, Cucumis sativus (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Cucumis sativus (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Cucumis sativus (cucumber) (englanniksi)
Suomalaiset hyötypuutarhakasvit
| --- | --- |
Juurekset:   lanttu  mustajuuri  nauris  palsternakka  porkkana  piparjuuri  punajuuri  retiisi  selleri 
Kaalit:   keräkaali  kiinankaali  kukkakaali  kyssäkaali  lehtikaali  punakaali  parsakaali  ruusukaali  kurttu- eli savoijinkaali 
Kurkkukasvit:   kurkku  kesäkurpitsa  kurpitsa  spagettikurpitsa 
Mausteet:   basilika  humala  kirveli  krassi  kumina  kurkkuyrtti  kynteli  lipstikka  meirami  minttu  persilja  rakuuna  rosmariini  salvia  sitruunamelissa  tilli  timjami 
Mukulakasvit:   maa-artisokka  peruna 
Palkokasvit:   herne  härkäpapu  tarhapapu 
Sipulit:   hillosipuli  ilmasipuli  jättisipuli  purjo  sipuli  ruohosipuli  ryvässipuli  valkosipuli  vihersipuli 
Muut kasvikset:   endiivi  fenkoli  latva-artisokka  lehtisalaatti  lehtiselleri  mangoldi  maissi  paprika  parsa  pinaatti  raparperi  tomaatti 
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q23425  Wikispecies: Cucumis sativus  AoFP: 1398  APA: 1666  APDB: 26094  APNI: 89383  ARKive: cucumis-sativus  BioLib: 38899  CoL: 6BPNL  Ecocrop: 817  EoL: 584402  EPPO: CUMSA  EUNIS: 168481  FNA: 200022616  FoC: 200022616  GBIF: 2874569  GRIN: 404426  iNaturalist: 54919  IPNI: 292296-1  IRMNG: 10884992  ITIS: 22364  MichiganFlora: 881  MoBotPF: 279567  NatureServe: 2.148362  NBN: NBNSYS0000034128  NCBI: 3659  NZOR: 8cf49aa1-3efc-4838-bd31-913e57080696  Observation.org: 6665  Open Tree of Life: 1006246  PalDat: Cucumis_sativus  Plant List: kew-2747062  PLANTS: CUSA4  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:292296-1  RHS: 105568  Tropicos: 9200572  VASCAN: 4694  WFO: wfo-0000628992  Laji.fi: MX.38348