Tie- ja vesirakennushallitus
Historia > Itsenäisyyden aikana

Pitkään Suomen itsenäistymisen jälkeen useimmat maanrakennusyhtiöt olivat pieniä. Niiden voimavarat eivät riittäneet mittaviin tienrakennusurakoihin. Siksi entisestä keisarilliseen hallintoon kuuluneesta alan virastosta muokattiin 1920-luvulla uusi valtionvirasto – Tie- ja vesirakennushallitus eli TVH (1925–1964). Tehtiin uusi piirijako, jossa oli yhdeksän piiriä[lähde? ].TVH kuului pääasiassa kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön alaisuuteen.
Itsenäisyyden ajan alussa vastuu teiden kunnossapidosta oli sälytetty maanomistajien harteille ja sitä pidettiin veroluonteisena rasituksena. Tilanne ei tyydyttänyt ketään, ja vuonna 1921 valtio otti maantiet hoitoonsa vuonna 1918 voimaan tulleen tielain nojalla. Liikennemäärien jatkuvasti kasvaessa myös teiden rasitus kasvoi, jolloin tarvittiin alan asiantuntemusta ja järeämpää kalustoa. TVH:lle hankittiin julkisin varoin tarvittava kalusto ja palkattiin ammattitaitoinen johto.
Tämä organisaatio rakensi 1920–1960-luvuilla pääosan Suomen julkisista liikenneväylistä. Tätä tehtävää eli eri maa- ja vesirakennustyömaita varten TVH:lla oli aikoinaan runsaasti siirrettävää 600 mm:n kapearaidekalustoa. Erityisesti pitkiä maansiirtokuljetuksia vaatineilla kanavatyömailla ne olivat hyvin käytännöllisiä ennen kuorma-autojen kehittymistä nykyiselleen.[lähde? ] TVH:n alkuvuosien suurin yksittäinen hanke oli Jäämerentie, jonka rakentaminen tuli ajankohtaiseksi, kun Petsamo oli vuonna 1920 liitetty Suomeen Tarton rauhansopimuksen nojalla. Rakennustyöt alkoivat keväällä 1921, ja tien kokonaispituudeksi Rovaniemeltä Petsamon Liinahamariin tuli 531 kilometriä.
Vuosina 1932–1936 toiminut Kyösti Kallion johtama kulkulaitoskomitea esitti Suomeen päätieverkkoa, joka yhdistäisi tärkeimmät asutuskeskukset korkealaatuisemmilla teillä, ja vuonna 1938 komitean esityksen nojalla numeroitiin 21 valtatietä ja 32 kantatietä. Ennen sotia TVH ehti aloittaa kyseisten teiden rakennus- ja parannustyöt. Talvisodan syttyminen keskeytti päätieverkon kehittämisen, ja vain maanpuolustuksen kannalta tärkeitä tietöitä jatkettiin. Ne olivat lähinnä tiettömille seuduille Lappiin ja Koillismaalle rakennettavat yhteydet. Sotien päätyttyä tärkein ja kiireellisin tehtävä oli Lapin sodassa tuhoutuneen tiestön jälleenrakennus.
1930-luvulla alkanut Suomen lentokenttien rakentaminen kuului myös viraston toimialaan. 1930-luvun puolivälistä 1940-luvun jälkipuolelle TVH rakensi Suomen suurimmat lentokentät alkaen Turun Artukaisista, Helsingin Malmista ja Tampereen Härmälästä. Ne tehtiin työllisyystöinä samaan tapaan kuin Hitlerin Saksan Autobahn-hankkeet ja Rooseveltin Yhdysvaltain Tennessee Valley-patohankkeet ja myöhemmin Eisenhowerin Freeway-moottoritiehankkeet. Samalla ne olivat Suomen ja Euroopan ilmaliikenteen kasvuun ja rakennemuutokseen sekä Suomen ilmapuolustukseen liittyviä investointeja.[lähde? ] Vastuu lentoliikenteestä siirtyi 1972 Ilmailuhallitukselle.
Yleisten teiden kunnossapito siirtyi kokonaan tie- ja vesirakennushallitukselle 1946. Laki astui voimaan vuoden 1948 alusta. Useat talouselämän alat joutuivat riippuvaisiksi maantiekuljetuksista, minkä vuoksi tiet oli saatava kulkukelpoisiksi ympäri vuoden. Sotavuosina rappeutunut tiestö saatiin kunnostetuksi sotia edeltäneelle tasolle vuoden 1947 aikana. Vuonna 1958 voimaan tulleen uuden tielain nojalla kunnan- ja kylätiet lakkautettiin ja ne muutettiin TVH:n hoitamiksi paikallisteiksi. Suomen tieverkko saatiin kaikilta osin autoliikennekelpoiseksi ja nykyaikaiselle tasolle 1970-luvun alkuun mennessä. Yleisiä teitä oli Suomessa tuolloin noin 71 000 kilometriä.
TVH:n toimenkuva muuttui vähin erin, koska eritoten 1950-luvulta alkaen yksityiset urakoitsijat hankkivat runsaasti uutta tienrakennuskalustoa ja valtionvirasto siirtyi hiljalleen pääurakoitsijaksi, joskin eräitä tienparannusurakoita se teetti vielä kauan muun muassa yhteistyössä Vankeinhoitolaitoksen kanssa. Tällöin tienrakentajina nähtiin vanginpukuisia miehiä, joilla oli TVH:n suojakypärät päässään. Nämä niin sanotut työsiirtolavangit olivat liikennejuopumuksesta tai vastaavista rikkomuksista lyhyisiin vankeusrangaistuksiin tuomittuja, joiden katsottiin voivan työskennellä ns. puolivapaina eli vain yhden yhteisen vartijan valvonnassa. Muutama oli varsinaisen rangaistuksensa loppusuoralla olevia, joita totutettiin tällä keinoin siviilielämään. Tämä käytäntö vähensi hiljalleen viraston omien kapearaiteidenselvennä tarvetta.[lähde? ]
Työttömiä työllistettiin 1950–1960-luvulla siirtotyömailla, joista monet olivat tietyömaita ja joissa työväki oli majoitettuna parakkeihin. Tarkoituksena oli välttää koneiden käyttöä, jotta työmaa työllistäisi mahdollisimman paljon työväkeä. Siirtotyömaina rakennettiin myös Suomen ensimmäinen moottoritie, 14,5 kilometrin pituinen Tarvontie, Helsingin Munkkiniemen ja Espoon Gumbölen välille vuosina 1956–1962. Turun ja Raision väliselle tielle valmistui neljä kilometriä pitkä moottoritieosuus vuonna 1963.
Tie- ja vesirakennuslaitos eli TVL (1964–1990) perustettiin 1964 ja siihen kuului keskusvirastona tie- ja vesirakennushallitus, TVH sekä sen alaiset tie- ja vesirakennuspiirit. Edeltäjiensä tehtävien ohella se myönsi kuljetusluvat raskailla erikoiskuljetuksille, yksityisteiden avustukset ja liittymäluvat sekä vastasi maanlunastus-, maisemanhoito-, työlupa-, ympäristönhoito- ja meluntorjunta-asioista sekä kehitysyhteistyö- ja vientiprojekteista.
Moottoriteiden rakentaminen käynnistyi toden teolla 1960-luvun puolivälissä, aluksi Maailmanpankin lainavaroilla. Tarvontien jatkeeksi rakennettiin vuosina 1965–1967 moottoritie Gumbölestä Kirkkonummen Veikkolaan. Hämeenlinnan keskustan läpi rakennettiin kuuden kilometrin pituinen moottoritie vuosina 1964–1968. Moottoriteiden rakentaminen keskeytyi vuoden 1973 öljykriisin vuoksi yli kymmeneksi vuodeksi, kunnes monet syrjässä olleet suunnitelmat otettiin jälleen esille 1980-luvun puolivälissä. Ensimmäisenä aloitettiin pahoin ruuhkautuneen valtatie 3:n rakentaminen moottoritieksi Vantaankosken ja Keimolan välillä vuonna 1985.