stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gipsy-luokka
Alukset

Aluksista kolme ensimmäistä tilattiin osana vuosien 1896-1897 laivasto-ohjelmaa, hieman suurempi HMS Leven (uppouma 365/410 tonnia) tilattiin seuraavassa laivasto-ohjelmassa ja loput kaksi vuoden 1899 laivasto-ohjelmassa. Viimeiset kaksi olivat paranneltuja versioita poiketen kooltaan aiemmista.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Gipsy | Fairfield Shipbuilding and Engineering Company, Govan | 1. lokakuuta 1896 | 9. maaliskuuta 1897 | heinäkuu 1898 | myyty romutettavaksi 17. maaliskuuta 1921 |
| HMS Fairy | Fairfield | 19. lokakuuta 1896 | 25. syyskuuta 1897 | elokuu 1898 | uponnut 31. toukokuuta 1918 upotettuaan törmäämällä Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneen SM UC-75 |
| HMS Osprey | Fairfield | 14. marraskuuta 1896 | 7. huhtikuuta 1897 | heinäkuu 1898 | myyty romutettavaksi 4. marraskuuta 1919 |
| HMS Leven | Fairfield | 24. tammikuuta 1898 | 28. kesäkuuta 1898 | heinäkuu 1899 | myyty romutettavaksi 14.syyskuuta 1920 |
| HMS Falcon | Fairfield | 26. kesäkuuta 1899 | 29. joulukuuta 1899 | joulukuu 1901 | uponnut törmättyään troolari HMS John Fitzgeraldin kanssa 1. huhtikuuta 1918 |
| HMS Ostrich | Fairfield | 28. kesäkuuta 1899 | 22. maaliskuuta 1900 | joulukuu 1901 | myyty romutettavaksi 29. huhtikuuta 1920 |
Geometrinen kausi

Geometrinen kausi oli muinaisen Kreikan niin kutsuttuja pimeitä vuosisatoja seurannut aikakausi noin vuosina 900–725/700 eaa. Kulttuurikausi vaikutti erityisesti Manner-Kreikassa sekä Egeanmeren saarilla. Se on saanut nimensä aikakauden geometrisesta keramiikasta, joka oli koristeltu geometrisilla kuvioilla.
Geometrisen kauden edeltäjää tai varhaisvaihetta pimeinä vuosisatoina noin 1050–900 eaa. kutsutaan protogeometriseksi kaudeksi (myös esigeometrinen kausi). Varsinainen geometrinen kausi voidaan jakaa varhaisgeometriseen (n. 900–850 eaa.), keskigeometriseen (n. 850–760 eaa.) ja myöhäisgeometriseen kauteen (n. 760–725/700 eaa.). Protogeometrisen kauden ohella myös varhaisgeometrinen kausi luetaan joskus vielä osaksi pimeitä vuosisatoja. Myöhempi geometrinen kausi oli aikaa, jolloin esihistoriallinen aika vaihtui Kreikassa historialliseksi ajaksi. Geometrista kautta seurasi Kreikan arkaainen kausi noin 700–480 eaa., tarkemmin sanottuna sen alkuvaiheen niin kutsuttu orientalisoiva kausi (n. 700–600 eaa.).
Historia > Kaudet

Geometrinen kausi ja sitä välittömästi edeltäneet ja seuranneet ajat voidaan jakaa kausiin seuraavasti. Ajoitukset ovat summittaisia ja pyöristettyjä. Kirjainlyhenteitä käytetään englanninkielisessä ja tieteellisessä kirjallisuudessa.
| Ajoitus (noin) | Kausi Attikassa | Kausi Attikassa | Kausi Korinthiassa | Kausi Korinthiassa |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1100–1050 eaa. | Submykeneläinen (alimykeneläinen) | Submykeneläinen (alimykeneläinen) | Submykeneläinen (alimykeneläinen) | Submykeneläinen (alimykeneläinen) | ”Pimeät vuosisadat” (varsinaiset) |
| 1050–950 eaa. | EPG tai PG I | Varhainen protogeometrinen | Varhainen protogeometrinen | Varhainen protogeometrinen | ”Pimeät vuosisadat” (varsinaiset) |
| 1050–950 eaa. | MPG tai PG II | Keskinen protogeometrinen | Keskinen protogeometrinen | Keskinen protogeometrinen | ”Pimeät vuosisadat” (varsinaiset) |
| 950–900 eaa. | LPG tai PG III | Myöhäinen protogeometrinen | Myöhäinen protogeometrinen | Myöhäinen protogeometrinen | ”Pimeät vuosisadat” (varsinaiset) |
| 900–850 eaa. | EG I | Varhaisgeometrinen I | EG | Varhaisgeometrinen | ”Pimeät vuosisadat” (laajemmissa ajoituksissa) |
| 900–850 eaa. | EG II | Varhaisgeometrinen II | EG | Varhaisgeometrinen | ”Pimeät vuosisadat” (laajemmissa ajoituksissa) |
| 850–800 eaa. | MG I | Keskigeometrinen I | EG | Varhaisgeometrinen | ”Pimeät vuosisadat” (laajemmissa ajoituksissa) |
| 800–760 eaa. | MG II | Keskigeometrinen II | MG | Keskigeometrinen I |  |
| 800–760 eaa. | MG II | Keskigeometrinen II | MG | Keskigeometrinen II |  |
| 760–750 eaa. | LG Ia | Myöhäisgeometrinen Ia | LG | Myöhäisgeometrinen |  |
| 750–735 eaa. | LG Ib | Myöhäisgeometrinen Ib | LG | Myöhäisgeometrinen |  |
| 730–720 eaa. | LG IIa | Myöhäisgeometrinen IIa | LG | Myöhäisgeometrinen |  |
| 720–700 eaa. | LG IIb | Myöhäisgeometrinen IIb | EPC | Varhainen protokorinttilainen |  |
| 700–650 eaa. | EPA | Varhainen protoattikalainen | EPC | Varhainen protokorinttilainen | Orientalisoiva |
| 700–650 eaa. | MPA | Keskinen protoattikalainen | MPC I | Keskinen protokorinttilainen I | Orientalisoiva |
| 700–650 eaa. | MPA | Keskinen protoattikalainen | MPC II | Keskinen protokorinttilainen II | Orientalisoiva |
| 650–600 eaa. | LPA | Myöhäinen protoattikalainen | LPC | Myöhäinen protokorinttilainen | Orientalisoiva |
Kuvataiteet ja arkkitehtuuri > Kuvanveisto

Korujen käyttö lisääntyi varallisuuden lisääntymisen myötä. Itämainen vaikutus toi eksoottisia aiheita ja granulointitekniikalla tehtyjä yksityiskohtia myös korutaiteeseen. Tältä kaudelta peräisin olevia korutaiteen tuotteita on löydetty eritoten rikkaista etruskihaudoista. Veistosten materiaalina lienee aluksi ja välillä myöhemminkin käytetyn puuta, mutta vain harvoja puuveistoksia on säilynyt, ja myös niissä itämainen vaikutus on ilmeinen. Pienoisveistoksiin saatettiin käyttää myös norsunluuta ja muita luita.
600-luvun puolivälissä marmorikuvanveistoa alkoi esiintyä aluksi Samóksella ja Kykladeilla, jossa sopivaa marmoria oli helposti käytettävissä. Ulkomaisten, varsinkin egyptiläisten ja syyrialaisten esikuvien lisäksi nyt myös aikaisempien paikallisten ja alueellisten pronssi- ja terrakottaveistosten perinne jatkui suuremmassa koossa. Parhaiten tätä vaihetta kuvanveistossa edustavat varhaisimmat jumalattaria, neitoja (kore) ja nuorukaisia (kuros) esittävät veistokset, jotka olivat hautamuistomerkkejä ja votiivilahjoja jumala Apollonille, jonka kultti oli 600-luvulla suosiossa. Reliefitaidetta esiintyi haarniskoissa ja ratsujen varusteiden koristelussa sekä luusta tai pehmeistä kivilajeista kuten steatiitista valmistetuissa jälleen muotiin tulleissa sineteissä.
Kuvataiteet ja arkkitehtuuri > Arkkitehtuuri

Tyypillisestä geometrisen kauden arkkitehtuurista voi saada käsityksen votiivilahjoina käytettyjen terrakottaisten pienoismallien perusteella. Todennäköisesti megaroneista kehittyneiden rakennusten edustalla oli eteishalli, jota kaksi pylvästä kannattelivat. Koska maasto oli vielä tällöin tiheän metsän peitossa, ensimmäiset temppelit valmistettiin puusta tai puusta ja savitiilestä ja ne rakennettiin kivisokkelille. Rakennusten seiniä suojattiin välillä maalatuilla kalkkikivisillä (esim. Isthmian Poseidon-temppeli) tai terrakottaisilla (Thermumin Apollon-temppeli) laatoilla. Suuremmat temppelit ympäröitiin suojaavia satulakattoja kannattelevilla pylväsriveillä, josta tuli temppelin tunnusmerkki, ja pylväiköt rakennettiin myös silloin kun temppelit rakennettiin jo kivestä. Aluksi pylväiköt valmistettiin puusta ja terrakotasta, mutta pylväsjärjestelmät alkoivat jo kehittyä. Varhaisia monumentaalisia temppelirakennuksia olivat Samoksen "satajalkainen" Heran temppeli (hekatompedon), jossa uskotaan olleen ruoko- tai ruohopäällysteinen katto, ja sinne rakennettiin myöhemmin pylväikkö puusta, ja Eretrian Apollon Dafneforoksen temppeli, jossa oli apsispääty. 600-luvun puolivälissä temppelit alkoivat olla säännöllisesti pylväikköjen ympäröimiä. Doorilainen järjestelmä tuli vallitsevaksi pylväsjärjestelmäksi suuressa osassa manner-Kreikkaa, Kreetalla ja eritoten läntisissä siirtokunnissa, kun taas Vähän-Aasian ja Egeanmeren saarten kaupungit suosivat joonialaista järjestelmää. Vuosisadan lopussa kiviset pylväät korvasivat puiset, ja muutenkin kalkkikivi ja marmori alkoivat syrjäyttää puun ja savitiilen asemaa pylväsarkkitehtuurissa. Samos, Delos ja Efesos toimivat malleina joonialaiselle tyylille, joka kehittyi nopeammin itäisten kontaktien vuoksi.
Yhtenä siirtolaisuuden seurauksena oli tietynlaisen alkeellisen "ruutukaavan" syntyminen muutamissa Sisilian siirtokunnissa. Siirtokunnalle varattu alue jaettiin tasapuolisuuden nimissä samankokoisiin kortteleihin, joista kullekin siirtolaisperheelle annettiin yhtä suuri, noin yhdeksänkymmenen neliömetrin suuruinen tontti, johon jokainen siirtolaisperhe rakensi aluksi yhden huoneen asuntonsa. Kukin kortteli sisälsi 22 tällaista tonttia. Sosiaalinen eriarvoisuus nosti päätään siinä, että myöhemmin saman varakkaan perheen hallussa saattoi olla useampia alkuperäisiä tontteja.
Läntiset siirtokunnat tarvitsivat mahdollisesti usean sukupolven ajan, ennen kuin niillä oli mahdollisuus toteuttaa suurempia arkkitehtonisia projekteja. Koska olosuhteet ja rakennusmateriaalit yleensä olivat keskeisesti erilaiset kuin emämaassa, siirtolaisten oli nopeasti omaksuttava uusia rakennustapoja paikallisilta asukkailta. Vuosisadan vaihteessa myös kokousaukiot (agorat) saivat laidoilleen pylväskäytäviä. Suojelusjumalten temppeleitä kyhättiin vallattujen alueiden rajoille suojelemaan niitä ja vakuuttelemaan paikallista väestöä valloittajakulttuurien ylivoimaisuudesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kreikan geometrinen kausi Wikimedia Commonsissa
Attikalainen amfora, n. 770–760 eaa.
Yksityiskohta hevosvaunu-aiheisesta koristelusta krateerissa, n. 725 eaa.
Yksityiskohta ruumiinvalvojaisia (prothesis) esittävästä koristelusta amforan kaulassa, n. 730–720 eaa.
Gláfkos

| Gláfkos Γλαύκος |
| --- | --- |
 Gláfkoksen uomaa Patraksen lähellä.
Alkulähde:  Panachaïkó-vuoret  38°09′18″N, 21°53′59″E
Laskupaikka:  Patraksenlahti, Joonianmeri  38°12′55″N, 21°42′58″E
Maat:  Kreikka
Pituus:  26,3 km
Gláfkos (kreik. Γλαύκος), antiikin Glaukos (m.kreik. Γλαύκος, lat. Glaucus), on joki, joka virtaa Akhaiassa Peloponnesoksen niemimaan pohjoisosassa Kreikassa. Sen pituus on noin 26,3 kilometriä. Joki saa alkunsa Panachaïkó-vuorilta läheltä Ovryókampoksen ja Vetaíikan kyliä ja se laskee Joonianmereen kuuluvaan Patraksenlahteen Patraksen kaupungin eteläpuolella. Gláfkos on Patraksen seudun merkittävin joki.
Gibraltarin valtaus

Gibraltarin valtaus oli englantilaisten ja alankomaalaisten joukkojen 21.–23. heinäkuuta 1704 suorittama sotatoimi, jossa he valtasivat Gibraltarin Espanjalta Espanjan perimyssodan aikana. Englantilaiset valtasivat alueen alun perin Kaarle VI:n nimissä, mutta tämän hävittyä perimyssodan alue jäi kuitenkin briteille vuonna 1713 solmitulla Utrechtin sopimuksella.
Tausta

Espanjan perimyssota alkoi kun Kaarle VI ja Filip V kilpailivat Espanjan kruunusta Kaarle II:n kuoltua vuonna 1700. Ranskan kuningas Ludvig XIV tuki sodassa Filipiä, joka oli hänen pojanpoikansa. Habsburgeihin kuuluneen Kaarlen taakse taas asettui Englannin, Alankomaiden ja Itävallan muodostama liittouma. Sodan myötä Englannille avautui mahdollisuus laajentaa vaikutusvaltaansa Välimerelle. Aluetta olivat perinteisesti hallinneet muut valtiot. Gibraltarin tärkeys tajuttiin nopeasti. Sieltä käsin oli mahdollista valvoa Gibraltarinsalmea ja sitä kautta koko Välimeren laivaliikennettä. Espanja oli kuitenkin jo hankkinut vahvan aseman alueella. Sillä oli hallussaan paitsi Gibraltar, mutta myös Ceuta salmen toisella puolella. Perimyssota kuitenkin käytännössä lamautti maan laivaston. Englantilaiset ja alankomaalaiset olivat keränneet joukkoja Portugaliin, joka tuki liittoumaa Felipeä vastaan.
Englantilaisten ja alankomaalaisten muodostama laivasto osasto lähti läntiselle Välimerelle toukokuussa 1704 amiraali George Rooken johdolla. Rooke neuvotteli 17. heinäkuuta upseeriensa kanssa siitä, mitä laivaston tulisi tehdä ja neuvotteluissa päädyttiin hyökkäykseen Gibraltaria vastaan. Laivasto saapui Gibraltarinlahdelle 21. heinäkuuta ja 1 800 miehen vahvuinen hollantilais-englantilaiset joukko Hesse-Darmstadin ruhtinas Georg von Hessen-Darmstadtin johdolla valtasi kannaksen mantereen ja Gibraltarinvuoren välissä. Näin Gibraltar eristettiin muusta Espanjasta. Espanjalaisilla ei ollut riittävästi joukkoja tai laivoja brittien ja hollantilaisten häätämiseksi. Tästä huolimatta espanjalaisten komentaja Marquis de Salines kieltäytyi Rooken vaatimasta antautumisesta.
Valtaus

Vaikka Gibraltar ei vielä vuonna 1704 ollut läheskään yhtä hyvin linnoitettu kuin se myöhemmin tulisi olemaan, sillä oli melko vahvat puolustukset, joihin kuului muun muassa 100 tykkiä. Rooke määräsi 23. heinäkuuta 15 brittiläistä ja hollantilaista sota alusta tulittamaan Gibraltarin puolustuksia. Seuraavien viiden tai kuuden tunnin aikana espanjalaisia kohti ammuttiin noin 15 000 laukausta lähietäisyydeltä. Espanjalaiset joutuivat ankaran tulituksen takia vetäytymään puolustusasemistaan, jolloin alkoi hyökkäyksen toinen vaihe. Englantilaiset ja hollantilaiset rantautuivat Old Molen päähän veneillä ja he kohtasivat vain vähäistä vastarintaa kaupunkia kohti vetäytyviltä espanjalaisilta. Espanjalaisilla oli hyvä syy vetäytyä, sillä he olivat asettaneet paikalle suuren miinan. Sen räjähtäessä noin 40 rantautujaa kuoli ja 60 haavoittui. Räjähdyksestä selviytyneet eivät kuitenkaan joutuneet paniikkiin, vaan pitivät asemansa samalla kun maihin tuli yhä lisää joukkoja.
Kun rantautumispaikka oli varmistettu joukot ottivat haltuunsa pienen linnakkeen kaupungin ja Old Molen välissä. Tämän jälkeen kaupungin ja englantilais-hollantilaisten joukkojen välillä ei enää ollut merkittäviä puolustusasemia. Tuon ajan sodankäynnin tapoihin kuului kuitenkin siviilien suojaaminen, joten etenemisen sijasta amiraali Rooke ehdotti uudelleen antautumista espanjalaisille. Seuraavana päivänä 24. heinäkuuta espanjalaiset antautuivatkin ja heidän sallittiin poistua marssien ja aseineen Espanjan hallitsemalle mantereelle.
Seuraukset

Hyökkääjien tappiot olivat olleet kohtalaisen suuret; kuolleina menetettiin kaksi upseeria ja 57 sotilasta, sekä haavoittuneina kahdeksan upseeria ja 217 sotilasta. HesseDarmstadin ruhtinas nimitettiin Gibraltarin kuvernööriksi ja hänelle jätettiin kaikki liikenevät sotilaat. Paikalliset siviilit saivat päättää joko lähtevänsä tai jäävänsä, jääville taattiin samat oikeudet kuin heillä oli ollut Kaarle II:n kaudella. Lähtevät saivat ottaa mukaansa omistuksensa. Espanjalaiset yrittivät vielä myöhemmin epäonnistuneesti vallata alueen takaisin. Viimeinen hyökkäys tehtiin vuoden 1705 maaliskuussa. Vuonna 1713 solmittu Utrechtin sopimus tunnusti Felipen Espanjan kuninkaaksi, mutta toisaalta Espanja joutui luovuttamaan Gibraltarin ja Minorcan. Espanja yritti vielä myöhemmin vallata epäonnistuneesti Gibraltarin niin sanotun suuren piirityksen avulla, mutta tämäkin yritys epäonnistui ja jäi viimeiseksi Espanjan sotilaallisista yrityksistä vallata Gibraltar.
Brittiläis-alankomaalaista laivastoa johtanut amiraali George Rooke.
Kartta valtauksesta.
Gela (antiikin kaupunki)

| Gela> Γέλα |
| --- | --- |
 Gelan akropoliin raunioita.
Sijainti
 Gela
Koordinaatit:  37°3′47″N, 14°15′30″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Gela, Caltanissetta, Sisilia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 689/688 eaa.–282 eaa.
Huippukausi:  n. 498–405 eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Sikelia
Aiheesta muualla
  Gela Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gela (door.kreik. Γέλα, joon.kreik. Γέλη, Gelē) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Sikeliassa eli Sisilian saarella nykyisen Italian alueella. Sen kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen, kaupungista nimensä ottaneen Gelan kaupungin (aiemmin Terranova) paikalla.
Gela oli kreikkalainen siirtokunta. Se kukoisti arkaaisen kauden lopulla ja klassisen kauden alussa 500- ja 400-luvuilla eaa., ja se oli jonkun aikaa koko Sisilian voimakkain kaupunki. Karthagolaiset tuhosivat Gelan vuonna 405 eaa., jonka jälkeen se taantui. Kaupunki rakennettiin uudelleen vuoden 338 eaa. jälkeen ja tuhottiin lopullisesti noin vuonna 282 eaa.
Maantiede

Gela sijaitsi Sisilian etelärannikolla. Sen kaupunkikeskus sijaitsi samannimisen joen (nyk. Fiume Gela, aiemmin Fiume di Terranova) suussa. Rannikolla Gelan länsipuolella sijaitsi Akragas ja itäpuolella Kamarina. Kaupunki oli rakennettu noin neljä kilometriä pitkälle, suhteellisen matalalle rannikon suuntaiselle eli itä-länsisuuntaiselle kukkulalle Gela-joen suun länsipuolella. Myös nykyisen Gelan kaupungin vanhimmat osat sijaitsevat samalla kukkulalla. Eräänlaisena akropoliina toimi kukkulan itäpää, jonka alue tunnetaan nykyisin nimellä Molino a Vento.
Gelan kaupunkivaltion pääalueen kooksi on arvioitu 600-luvulla eaa. noin 375 neliökilometriä, mutta laajimillaan kaupungin vaikutus ulottui suuriin osiin Sisiliaa. Kaupungin ympäristö oli hedelmällistä tasankoa, joka oli maanviljelyskäytössä, eikä sillä ollut juurikaan muita asutuksia. Kaupunkia ympäröivä tasanko tunnettiin kuten nykyisinkin nimellä Gelan tasanko (Gelōon pedion, latinaksi Campi Geloi). Se oli ja on edelleenkin yksi Sisilian hedelmällisimmistä alueista. Alue tunnettiin paitsi viljarikkaana myös linsseistään ja suolantuotannostaan.
Tasangon laidalla olleilla kukkuloilla oli seudun ei-kreikkalaisten alkuperäisasukkaiden kaupunkeja, joista tunnetaan kaksi, Omfake ja Maktorion. Kaupunkivaltion alue idässä Kamarinan puolella rajautui Akhates-jokeen (nyk. Dirillo). Lännessä kaupunkivaltion alueen rajana toimi kenties Himera-joki (nyk. Salso) ja laajimmillaan Halykos-joki (nyk. Platani). Sisämaahan päin Gelan ydinalue on voinut ulottua lähes 40 kilometrin päähän kaupungista.
Historia > Arkaainen kausi

Gelan paikalla on ollut asutusta jo kuparikaudella noin 2800–2170 eaa. Pronssikaudella 1000-luvulla eaa. paikalla oli varhaisempi saaren ei-kreikkalaisten heimojen asutus. Gelan kaupunki perustettiin vuonna 689/688 eaa. Se oli doorilainen siirtokunta, jonka perustivat Rhodokselta ja Kreetalta tulleet asuttajat. Thukydides vahvistaa perustamisen ajoituksen sanomalla sen tapahtuneen 45 vuotta Syrakusan perustamisen jälkeen. Siirtokuntalaisten johtajiksi mainitaan rhodoslainen Antifemos ja kreetalainen Entimos. Rhodoslaiset asuttajat tulivat pääosin Lindoksesta. Tämän vuoksi kaupungin paikkaa kutsuttiin aluksi nimellä Lindioi, vaikka itse kaupunki saikin nimen Gela paikalla virranneen joen mukaan. Antiikin aikana joen nimen selitettiin olleen peräisin sikulien kielen sanasta gela, joka viittasi joen veden kylmyyteen. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupungin ja joen nimi yhdistettiin Gelas-nimiseen joenjumalaan. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Geloaios (Γελόαιος), Gelōios (Γελῶιος), Geleaios (Γελεαῖος) tai Gelōos (Γελῷος), myöhemmin latinaksi Gelensis.
Gelan varhaisesta historiasta sen kahdensadan ensimmäisen vuoden ajalta tiedetään antiikin lähteistä vain vähän. Kaupungin mainitaan sotineen paikallisia barbaariheimoja vastaan. Lisäksi siellä mainitaan olleen sisäisiä puolueristiriitoja, joihin otti osaa Telines, myöhemmän tyrannin Gelonin esi-isä. Kaupunki vaikuttaa selvästi kukoistaneen, koska se alkoi levittää valtaansa pitkin saaren etelärannikkoa ja myös saaren keskiosiin, ja pystyi noin vuonna 580 eaa. perustamaan Akragaan omaksi siirtokunnakseen. Akragas nousi pian emäkaupunkiaan vauraammaksi, ja tyranni Falariin aikana joksikin aikaa koko saaren vahvimmaksi.
Gela nousi vuorollaan kaupungin tyranniksi nousseen Hippokrateen aikana. Kaupungin hallinto oli aluksi ollut oligarkinen, kuten useimmissa saaren kreikkalaiskaupungeissa, mutta muuttui tyranniaksi ensimmäisen kerran Kleandroksen aikana noin 505–498 eaa. Tämä siirsi vallan ilman vastustusta veljelleen Hippokrateelle, joka hallitsi tyrannina vuosina 498–491 eaa. Hippokrates nosti kaupungin sen suurimpaan kukoistukseen ja sai samalla valtaansa myös saaren itäosan alueita. Gelan valtaan tulivat muun muassa Leontinoi, Kallipolis ja Naksos. Hippokrates valtasi myös Zanklen, jonka antoi samoslaisille, sekä soti Syrakusaa itseään vastaan saaden tätä kautta Kamarinan.
Gelalla oli laajat kauppayhteydet, ja se osti paljon keramiikkaa Attikasta. Gela-maalari on nimitys tuntemattomalle Ateenassa noin vuosina 510–480 eaa. toimineelle vaasimaalarille, jonka koristelemaa keramiikkaa on löydetty paljon juuri Gelasta. 500-luvulla eaa. Gela rakennutti oman aarrekammion Olympiaan.
Hippokrateen kuoltua vuonna 491 eaa. valta siirtyi Gelonille, joka jatkoi edeltäjänsä laajentumispolitiikkaa. Vuonna 485 eaa. Gelon onnistui lopulta saamaan Syrakusan valtaansa. Tämä johti kuitenkin Gelan itsensä taantumiseen, sillä Gelon kiinnitti nyt kaiken huomionsa Syrakusan rakentamiseen. Hän myös siirrätti puolet Gelan väestöstä Syrakusaan.
Historia > Hellenistinen ja roomalainen kausi

Vuonna 311 eaa. Agathokles alkoi pelätä Gelan loikkaavan karthagolaisten puolelle, lähetti kaupunkiin joukkoja ja surmautti 4 000 johtavaa gelalaista. Näin hän sai kaupungin haltuunsa. Kärsittyään tappion Eknomos-kukkulalla, Agathokles vetäytyi joukkoineen Gelaan, piti kaupunkia tukikohtanaan ainakin vuoteen 310 eaa. saakka ja onnistui sieltä vastustamaan karthagolaisia.
Kun akragaslaiset vuonna 309 eaa. julistautuivat itsenäisiksi ja vaativat samaa myös muille kaupungeille, gelalaiset olivat ensimmäisiä, jotka liittyivät mukaan. Myöhemmin noin 285–282 eaa. kaupunki joutui kuitenkin Akragaan tyranni Fintiaan valtaan. Tämä siirrätti Gelan asukkaat perustamaansa uuteen Fintiaan kaupunkiin Gelan ja Akragaan välille, ja tuhosi Gelan.
Gela ei koskaan toipunut tästä iskusta, mutta paikalla vaikuttaa kuitenkin säilyneen jonkinlainen asutus, sillä mamertiinien mainitaan pian tämän jälkeen tuhonneen sen uudestaan. Gelaa ei mainita enää ensimmäisen puunilaissodan (264–241 eaa.) yhteydessä, vaikka itse seutu mainitaan samassa yhteydessä kuin Fintias. Kaupunki vaikuttaa kuitenkin olleen olemassa Rooman vallan aikana, sillä Cicero mainitsee, että Scipio Africanus palautti Karthagon kukistumisen jälkeen Gelasta viedyt patsaat gelalaisille. Strabon mainitsee Gelan olleen asumaton hänen aikanaan ensimmäisellä vuosisadalla jaa., mutta toisaalta kaupungin nimi esiintyy sekä Pliniuksella että Ptolemaioksella. Kaupunki on kuitenkin todennäköisesti ollut tuohon aikaan varsin vähäinen. Ptolemaios mainitsee Gelan virheellisesti sisämaakaupunkina.
Historia > Myöhempi historia ja kaivaukset

Gelan paikka säilyi asumattomana keskiajalle vuoteen 1233 saakka. Tuolloin Fredrik II rakennutti antiikin aikaisten raunioiden paikalle uuden kaupungin, jota kutsuttiin aluksi nimellä Heraclea ja myöhemmin Terranova. Antiikin Gelan paikkaa ei tunnettu varmuudella vielä 1800-luvun puolessa välissä, vaan se sijoitettiin joskus Terranovan paikalle ja joskus Salso-joen suuhun.
Gelan arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1900 ja kestivät vuoteen 1906. Niissä kaivettiin muun muassa akropolista ja sen temppeleitä sekä hautausmaita. Löytöjen ansiosta Terranova nimettiin uudelleen antiikin aikaisen kaupungin mukaan Gelaksi vuonna 1927. Uudet kaivaukset alkoivat vuonna 1948 tapahtuneiden sattumalöytöjen jälkeen.