stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pienviljelysneuvojaopisto
Toiminta 1930-luvun Suomessa

Pienviljelysneuvojaopiston tarkoituksena oli antaa tietopuolista ja käytännöllistä opetusta pienviljelysneuvojiksi valmistuville henkilöille.
Aloitteen opiston perustamisesta teki tunnettu osuustoimintamies ja poliitikko Hannes Gebhard, joka oli tutustunut Norjassa sikäläiseen Smaabrukslærerskoleen. Gebhard laati myös opiston opetusohjelman. Maataloushallituksen ylijohtajan Juho Sunilan ilmaistua tukensa hankkeelle eduskunta myönsi vuonna 1927 määrärahan maatilan ostamiseen ja opiston perustamiseen. Valtio osti Nestor Sundvallilta Viertolan tilan Hyvinkään maalaiskunnan Hyvinkään kylästä. Tilan pinta-ala oli ostohetkellä noin 500 hehtaaria, josta suurin osa myytiin palstoiksi yksityisille siten, että koulutilan pinta-alaksi jäi 150 hehtaaria.
Osa vanhoista Viertolan tilan rakennuksista hyödynnettiin opistoa varten ja tarvittavia uusia rakennuksia tehtiin. Tilan vanhasta päärakennuksesta tuli varsinainen koulutalo, ja vuonna 1930 valmistui arkkitehti Jussi Paatelan suunnittelema kolmikerroksinen oppilasasuntola. Koulutilalle sijoitettiin myös Ilmatieteellisen keskuslaitoksen sääasema. Opiston toimintaa valvoi maataloushallitus, ja sen sisäisistä asioista huolehti ja päätti opettajakunta. Opiston oppilaiden yhdyssiteeksi perustettiin heti opiston toiminnan alettua Pienviljelysneuvojaopiston toverikunta. Opiston päärakennuksen korvaamista uudella suunniteltiin jo ennen sotia, mutta vasta vuonna 1954 sen tilalle valmistui uusi ajanmukainen opistorakennus.
Toiminta 1930-luvun Suomessa > Opetus

Pienviljelysneuvojaopiston oppikausi kesti kaksi vuotta ja se jakaantui kahteen vuosikurssiin. Ensimmäinen vuosikurssi oli pääasiallisesti käytännöllistietopuolinen. Toinen vuosikurssi jakaantui varsinaiseen tietopuoliseen jaksoon ja kesäaikana järjestettäviä käytännöllistietopuolisia erikoiskursseja käsittävään jaksoon. Opetusohjelmassa olivat maanviljelysoppi, kotieläinoppi, maanviljelys- ja kansantalous, luonnontieteet ja metsätalous sekä puutarhanhoito. Käytännön töiden harjoittelu tapahtui koulutilalla ja opiston puutarhassa, jolloin kukin oppilas toimi vuorollaan töiden johtajana ja järjestelijänä. Viimeiset alkuperäisen opetusohjelman mukaan opiskelleet maatalousteknikot valmistuivat joulun alla 1961, jolloin opisto oli kouluttanut kaikkiaan 785 maatalousteknikkoa.
Pienviljelysneuvojaopistossa otettiin käyttöön uusi opetusohjelma vuoden 1961 alussa, ja siitä lähtien agrologikurssin pituudeksi tuli 29 kuukautta eli noin kaksi ja puoli vuotta. Samalla agrologi-nimitys ulotettiin koskemaan myös vanhan kaksivuotisen opetussuunnitelman mukaisesti valmistuneita. Uuden agrologikoulutuksen käyttöönoton myötä opintoihin liittyvä käytännön harjoittelu suoritettiin koulutilan sijasta yhä useammin Maatalouden tutkimuskeskuksen koeasemilla, maatalouden liikelaitoksissa ja pankeissa.
Pienviljelysneuvojaopiston johtajina (vuodesta 1961 rehtoreina) toimivat maanviljelysneuvos Gabriel Hirvensalo (1930–1937), agronomi Vilho V. Savolainen (1937–1963), agronomi Matti Laamanen (1963–1964) ja agronomi Antti Lehtomäki (1964–1966).
Useat Pienviljelysneuvojaopistossa opiskelleet ovat toimineet monissa huomattavissa asemissa politiikan piirissä. Kymmenkunta entistä oppilasta oli myöhemmin kansanedustajina. Näitä ovat olleet esimerkiksi Mauno Jussila, Eemil Partanen, Eino Uusitalo, Esa Timonen, Heimo Linna ja Lauri Linna.
Pienviljelysneuvojaopiston toiminta päättyi vuoden 1966 lopussa ja sen toimintaa jatkoi seuraavan vuoden alusta lukien Hyvinkään maatalousopisto.
Arvi Katajavuori

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 3. tammikuuta 1898
Syntymäpaikka: Helsinki, Suomi
Kuolinaika: 13. huhtikuuta 1973 (75 vuotta)
Kuolinpaikka: Lohja, Suomi
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| – |  HPS | – | (–) |
Maajoukkue
| 1922–1925 |  Suomi | 5 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Arvi Katajavuori (3. tammikuuta 1898 Helsinki – 13. huhtikuuta 1973 Lohja) oli suomalainen jalkapalloilija.
Hän pelasi Suomen A-maajoukkueessa viisi ottelua vuosina 1922–1925. Seuratasolla Katajavuori edusti Helsingin Palloseuraa.
Katajavuori valmistui ylioppilaaksi vuonna 1917 ja diplomi-insinööriksi Teknillisestä Korkeakoulusta vuonna 1922. Hän toimi Lohjan Kalkkitehdas Oy:n konepajakoulun rehtorina vuodesta 1929 eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1965 asti. Hän sai opetusneuvoksen arvonimen vuonna 1963.
Pietarsaaren Ebeneser-seurakunta

| Pietarsaaren Ebeneser-seurakunta> Ebeneserkyrkan i Jakobstad |
| --- | --- |

 Pietarsaaren Ebeneser-kirkko joulukuussa 2022.
Suuntautuminen:  vapaakirkollisuus
Kirkkokunta:  Missionskyrkan i Finland
Perustettu:  1892
Seurakunnan johtaja:  Stefan Löv
Pääkirkko:  Etelänummikatu 1 68600 Pietarsaari
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pietarsaaren Ebeneser-seurakunta (ruots. Ebeneserkyrkan i Jakobstad) on vuonna 1892 perustettu pietarsaarelainen vapaaseurakunta. Seurakunnan toimitilat sijaitsevat Pietarsaaren keskustassa, Etelänummikadulla. Seurakunnan johtajana toimii pastori Stefan Löv.
Seurakuntaan kuuluu noin 130 aktiivista jäsentä. Ebeneser-seurakunta aloitti vuonna 2017 uuden seurakunta- ja monitoimirakennuksen rakentamisen Pedersören Sandsundin alueelta. Seurakunnan tiloihin on suunnitelmissa yhdistää myös liiketiloja.
Historia

Vapaakirkollinen toiminta syntyi Pietarsaaressa aikaisemmin baptistisessa liikkeessä vaikuttaneiden Heikelin sisarusten, Anna Heikelin ja Netta Heikelin toimesta. Ensimmäinen vapaakirkollinen saarnahuone perustettiin Pietarsaareen 1871 ja vuonna 1877 Heikelin sisarukset perustivat raittiusyhdistyksen. Netta Heikel kuvasi Pietarsaaren vapaaseurakuntaa "pieneksi, mutta kaiken mahdollisen vapauden toisilleen jättäväksi".
Seurakunnan johtajat

1941–1943: John Lundberg
Pietarsaaren väestö

Pietarsaaren väestö oli vuonna 2018 19 278 ihmistä. Kaupunki on kaksikielinen: vuoden 2018 lopussa 56,3 prosenttia asukkaista puhui ruotsia ja 34,7 prosenttia suomea. Muuta kieltä äidinkielenään puhuvia asukkaita kaupungissa asui tasan 9 prosenttia. Muista kieliryhmistä suurin on arabian kieli, seuraavaksi suurimmat vietnamin kieli, bulgarian kieli, persian kieli ja englanti. Vuonna 2024 15 prosenttia kaupunkilaisista oli  maahanmuuttajia.
Historia

Ruotsinkielinen asutus levisi rannikolle pääosin 1200-luvun jälkeen. Suomenkielisiä on asunut alueella tätä aiemmin. Saamelaiseen asutukseen viittaavat alueella mm. Lapp- eli Lapin -alkuiset nimet. Näitä on Pietarsaaren lisäksi sen naapurikunnissa.
Vuonna 1413 kootun Eerik Pommerilaisen veroluettelon mukaan, Pietarsaaren rannikkoseudun alueella oli tällöin 120 savua. Yhden savun ajatellaan koostuneen mahdollisesti kolmesta taikka neljästä talosta.
Pietarsaaressa oli vuonna 1810 vajaat 1 100 asukasta. Koko 1800-luvun kaupungin väestönkasvu oli vakaata, mutta suhteellisen vähäistä. Väestönkasvu prosentteina oli pienempi kuin Suomessa keskimäärin.
Teollistuminen alkoi vaikuttaa väestönkehitykseen 1890-luvulla. Vuosina 1896−1900 kaupunkiin muutti 967 henkilöä, valtaosa naisia. Tupakkatehdas palkkasi kaupunkiin muuttaneita naisia, osa sai töitä piikoina. Vuosina 1900−1905 kaupunkiin muutti runsaat 1500 henkilöä. Muuttajien sukupuolijakauma alkoi tasaantua. Työtä muuttajille oli tarjolla Alholman höyrysahalla, sokeritehtaalla, ja Pietarsaaren konepajalla.
Väkiluvun kehitys ja kielijakauma

Väkiluvun kehitys ja kielijakauma Pietarsaaressa 1880−2010.
| Vuosi | Ruotsinkieliset |  % | Suomenkieliset |  % | Muut |  % | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1880 | 2 123 | 99,2 | 17 | 0,8 | - | - | 2 140 |
| 1890 | 1 994 | 96,7 | 68 | 3,3 | - | - | 2 062 |
| 1900 | 2 551 | 88,9 | 316 | 11,1 | - | - | 2 867 |
| 1910 | 3 639 | 58,3 | 2 599 | 41,7 | 6 | 0,1 | 6 244 |
| 1920 | 3 736 | 55,5 | 2 990 | 44,4 | 4 | 0,1 | 6 730 |
| 1930 | 3 991 | 56,1 | 3 108 | 43,7 | 13 | 0,2 | 7 112 |
| 1940 | 4 158 | 58,1 | 2 989 | 41,7 | 15 | 0,2 | 7 162 |
| 1950 | 8 530 | 68,7 | 3 866 | 31,1 | 18 | 0,1 | 12 414 |
| 1960 | 9 426 | 63,8 | 5 337 | 36,2 | 4 | 0,0 | 14 767 |
| 1970 | 10 905 | 57,9 | 7 909 | 42,1 | 6 | 0,0 | 18 820 |
| 1980 | 11 447 | 55,3 | 9 232 | 44,7 | 21 | 0,1 | 20 700 |
| 1990 | 11 048 | 55,6 | 8 734 | 43,9 | 101 | 0,5 | 19 883 |
| 2000 | 10 855 | 55,3 | 8 424 | 42,9 | 357 | 1,8 | 19 636 |
| 2010 | - | - | - | - | - | - | 19 656 |
Tuula Pihlajamaa

Tuula Kaarina  Pihlajamaa (e. Sarja, e. Hautamäki, e. Paavilainen) (s. 24. tammikuuta 1945 Nivala) on suomalainen päiväkodin johtaja ja kansanedustaja. Hän toimi eduskunnassa SDP:n ryhmässä vuosina 1983–1991. Hän oli kansanedustajana Keski-Suomesta.
Pihlajamaa valmistui ylioppilaaksi 1964 ja lastentarhanopettajaksi 1971. Hän toimi opettajana 1966–1972 sekä päiväkodin johtajana 1972–1983 ja 1993–1999. Hän oli Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen 1980–1996.
Aiheesta muualla

.aspx Tuula Pihlajamaa Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Pihkovan rautatieasema

| Pihkovan rautatieasema,   вокзал Псков-Пассажирский |
| --- | --- |
 Pihkovan rautatieasema
Perustiedot
Sijainti:  57°48′15.6″N, 028°21′44.5″E
Osoite:  Вокзальная улица 23а, Псков (Vokzalnaja Ul. 23a, Pihkova) 
Kunta:  Pihkova
Valtio:  Venäjä
Etäisyydet:  Pietari 284 km, Rēzekne II 170 km, Riika 394 km, Vilna 431 km, Dno 99 km, Nevel II 319 km, Vitsebsk (Vitebsk) 422 km, Minsk 718 km; Tver 520 km, Moskova 687 km; Petroskoi 720 km,  Murmansk 1764 km 
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Venäjän rautatiet
Asemarakennus
Lipunmyynti:  avoinna klo 8–19, mutta lounastauko klo 13–14 

Pihkovan rautatieasema (ven. вокзал Псков-Пассажирский) on Pihkovan kaupungissa sijaitseva rautatieasema. Asema on Venäjän rautateiden Pietarista etelälounaaseen johtavan rautatien tärkeä solmupiste. Rautatieasema sijaitsee maantieteellisesti noin kaksi kilometriä (2 km) Pihkovan ydinkeskustasta kaakkoon.
Rautatie Pietarista Pihkovaan rakennettiin Venäjän keisarikunnan 1851 tekemän Pietari–Varsova-ratahankepäätöksen seurauksena vuonna 1859.
Nykyään raiteita lähtee kaupungista useaan suuntaan. Yksi rata johtaa Pietarin Vitebskin asemalle. Toista rataa pääsee etelään ja lounaaseen eli esimerkiksi Latvian Rezekneen, Riikaan tai Daugavpilsiin), Liettuaan (kuten Vilnaan tai Kaunasiin) ja näistä  edelleen länteen Venäjän Kaliningradin alueelle. Junat Valko-Venäjälle tai pidemmälle kulkevat yleensä aluksi itään vievää rataa (Dno) ja sitten etelään Neveliin, ennen kuin jatkavat esimerkiksi Vitebskiin tai Minskiin. Myös Moskovan Leningradin asemalle matkaavat junat kulkevat Dnon kautta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pihkovan alueen rautatieasemat Wikimedia Commonsissa
Venäjän rautateiden matkustajaliikenteen sivut, sis. aikatauluhaku (venäjäksi) (rzd.ru)
Табло вокзала Псков-1. Отправление. - Pihkovan aseman juna-aikatauluja (venäjäksi) (rasp.yandex.ru)
Псковские железные дороги - Pihkovan alueen rautateiden sivusto (venäjäksi) (pskovrail.narod.ru)
Aikatauluhaku Pihkovan asemalle (englanniksi) (poezda.net)
Rautatiekarttaa Pihkovan ja lähialueiden osalta parovoz.com. Arkistoitu 4.12.2012. Viitattu 27.8.2011. (englanniksi), (venäjäksi) (parovoz.com)
Pihkova-Pietari-Moskova alueen  rataverkon kartta ja interaktiivinen kuvagalleria rataosuuksia klikkaamalla (venäjäksi) (railwayz.info)
Roger Peyrefitte

Roger Peyrefitte (17. elokuuta 1907 Castres – 5. marraskuuta 2000 Pariisi) oli ranskalainen romaanikirjailija ja diplomaatti. Hän oli 1900-luvun loppupuolen kaikkein kiistellyin ranskalainen kirjailija.
Elämäkerta

Peyrefitte syntyi hyvin toimeentulevaan perheeseen Castresin kaupungissa, Ranskan eteläisessä osassa. De Gaullen aikana ministerinä toiminut Alain Peyrefitte on hänen sukulaisensa.
Elämäkerta > Koulut

Koulunsa Peyrefitte kävi aluksi lasarusveljesten koulussa ja sittemmin jesuiittojen ylläpitämässä koulussa, ja nämä kokemukset ovat olleet hänelle aineistona hänen kirjallisessa tuotannossaan. Koulun jälkeen Peyrefitte opiskeli Toulousen yliopistossa ranskan kieltä ja kirjallisuutta. Valmistuttuaan yliopistosta hän siirtyi opiskelemaan École des sciences politiques -jatko-oppilaitokseen. Tämän jälkeen hän siirtyi Ranskan ulkoministeriön palvelukseen. Omalta osaltaan myös tämä aika on tullut esiin hänen monissa teoksissaan.
Elämäkerta > Diplomaatti

Peyrefitten diplomaatin ura alkoi vuonna 1933. Ensimmäisen kerran hän itse erosi ministeriön palveluksesta vuonna 1938. Ura kuitenkin jatkui, kun hänet vuonna 1943 nimitettiin Pariisiin Vichyn hallituksen edustajaksi. Ura kuitenkin päättyi lopullisesti vuonna 1945, kun hänet erotettiin ministeriön palveluksesta. Virallisena syynä oli hänen yhteistyönsä saksalaisten miehittäjien kanssa toisen maailmansodan aikana. Kuitenkin vuonna 1943 ilmestyneellä esikoisteoksella, sen teemalla ja teeman käsittelyllä lienee ollut yhteistyötä merkittävämpi rooli virasta erottamisessa.
Peyrefitten maine diplomaattina kuitenkin palautettiin vuonna 1960, ja hän olisi voinut palata takaisin ulkoministeriön palvelukseen. Tätä mahdollisuutta hän ei kuitenkaan käyttänyt hyväkseen. Hänet tunnetaankin paremmin kirjailijana kuin diplomaattina.
Skandaalien luoja

Peyrefitten lähtö ulkoministeriön palveluksesta oli eräänlainen skandaali, ja jo hänen Ateenan-kautensa päättyminen oli seurausta moraaliskandaaliin osallistumisesta. Nämä olivat kuitenkin enemmän hänen yksityiselämäänsä liittyviä tapahtumia. Suurimmat skandaalit hän varmaankin aiheutti teoksillaan. Peyrefitte ei käynyt taistoon tavallista ihmistä vastaan, vaan hänen kohteinaan olivat joko kansalliset tai kansainväliset instituutiot, organisaatiot tai superjulkisuuden henkilöt.
Teoksillaan Les Ambassades (1951) ja La Fin des Ambassades Peyrefitte teki tilinsä selväksi ulkoministeriön ja sen hierarkian kanssa. Katolinen kirkko oli kohteena eritoten teoksissa Les Clés de saint Pierre, Jeunes proies, Les Secrets des conclaves ja La Soutane rouge, joskin jo ensimmäisessä, melkoista kohua herättäneessä teoksessaan Les Amitiés particulières Peyrefitte toi esille katolisen kirkon ylläpitämien sisäoppilaitosten pederastisen ilmapiirin, josta on myöhemmin ollut paljonkin keskustelua.
Lisäksi skandaaleita syntyi Maltan ritareiden osalta teoksessa Les Chevaliers de Malte ja vapaamuurareiden kohdalla teoksesta Les Fils de la Lumière. Juutalaiset saivat osansa teoksessa Les Juifs, amerikkalaiset kirjassa Les Américains ja rakkaat ranskalaiset teoksessa Des Français.
Kansainvälisesti voimakkaimmat reaktiot synnytti varmasti teos Tableaux de chasse, ou la vie extraordinaire de Fernand Legros (1976), jonka alussa Peyrefitte kirjoittaa tiukasti kaapissa pysyttelevistä huippukuuluisista homoista. Tällaisia ”superhomoja” hänen listallaan ovat Dag Hammarskjöld, paavi Pius XII, Italian entinen kuningas Umberto II, Kreikan kuningas Paul II, Belgian Baudouin I, Alankomaiden prinssi Bernard von Lippe ja Edinburghin herttua Philip. Vain tuolloinen paavi Paavali VI tuli alas korkealta jalustaltaan puolustamaan edeltäjäänsä ja samalla myös itseään, koska hänetkin nimettiin tuohon joukkoon.
Suurin henkilökohtainen skandaali Peyrefittelle tapahtui 1960-luvulla, kun vuonna 1964 eli 20 vuotta esikoisteoksen julkaisemisen jälkeen tästä tehtiin elokuvaa, jonka ohjasi Jean Delannoy. Elokuvan kuvausten aikana kirjailija ihastui ja rakastui tuolloin 12-vuotiaaseen Alain-Philippe Malagnaciin. Tuota suhdetta hän kuvasi useissa teoksissaan, ja sitä kesti aina Alain-Philippen kuolemaan 1990-luvulle saakka. Peyrefitte olikin yksi Ranskan ja koko maailman tunnetuimpia homoseksuaalien oikeuksien puolestapuhuja, ja hän jopa tuki voimakkaasti myös pederastiaa.
Peyrefittelle myönnettiin 1944 Renaudot-palkinto.
Teokset

Les Amitiés particulières, romaani, Jean Vigneau, 1944
Mademoiselle de Murville, romaani, Jean Vigneau, 1947
Le Prince des Neiges, kolme näytöksinen draama, Jean Vigneau, 1947
L'Oracle, romaani, Jean Vigneau, 1948 (lopullinen versio vuonna 1974)
Les Amours singulières, romaani, Jean Vigneau, 1949
La Mort d'une mère, henkilökuva, Éd. Flammarion, 1950
Les Ambassades, romaani, Éd. Flammarion, 1951
Les Œuvres libres - Roger Peyrefitte, jne. Éd. Arthème Fayard, 1951.
Du Vésuve à l'Etna, kertomus, Éd. Flammarion, 1952
La Fin des ambassades, romaani, Éd. Flammarion, 1953
Les Amours Lucien Samosatelaisen teos (käännös kreikasta), Éd. Flammarion, 1954
Les Clés de saint Pierre, romaani, Éd. Flammarion, 1955
Jeunes proies, raportti, Éd. Flammarion, 1956
Les Chevaliers de Malte, raportti, Éd. Flammarion, 1957
L'Exilé de Capri, raportti, Éd. Flammarion, 1959
Le Spectateur nocturne, dramaattinen keskustelu, Éd. Flammarion, 1960
Les Fils de la Lumière, tutkimus vapaamuurariudesta, Éd. Flammarion, 1961
La Nature du prince, raportti, Éd. Flammarion, 1963
Les Secrets des conclaves, raportti, Éd. Flammarion, 1964
Les Juifs, raportti, Éd. Flammarion, 1965
Notre amour, omaelämäkerta, Éd. Flammarion, 1967
Les Américains, romaani, Éd. Flammarion, 1968
Des Français, romaani, Éd. Flammarion, 1970
La Coloquinte, romaani, Éd. Flammarion, 1971
Manouche, kertomus, Éd. Flammarion, 1972
L'Enfant Amour, essee, omaelämäkerta, Éd. Flammarion, 1972
Un musée de l'amour, Marianne Haasin valkuvakuvitus, Éd. du Rocher, 1972
La Muse garçonnière, kreikasta käännettyjä tekstejä, Éd. Flammarion, 1973
Tableaux de chasse, ou la vie extraordinaire de Fernand Legros, raportti, Éd. Albin Michel, 1976
Propos secrets (osa 1), omaelämäkerta. Éd. Albin Michel, 1977
Alexanteri suuri-trilogia, Éd. Albin Michel
I. - La Jeunesse d'Alexandre, 1977
II. - Les Conquêtes d'Alexandre, 1979
III. - Alexandre le Grand, 1981
Propos secrets (osa 2), omaelämäkerta, Éd. Albin Michel, 1980
L'Enfant de cœur, kertomus, Éd. Albin Michel, 1978
Roy, romaani, Éd. Albin Michel, 1979
L'Illustre Écrivain,  omaelämäkerta, Éd. Albin Michel, 1982
Henry  de Montherlant - Roger Peyrefitte - Correspondance : (1938-1941), Kirjeenvaihtoa, kommentointi R. Peyrefitte ja Pierre Sipriot, Éd.  Robert Laffont, 1983
La Soutane rouge, raportti, Éd. du Mercure de France, 1983
Doucet Louis, raconté par... Rosine Mazinin valkokuvcat, Éd. Sun, 1985
Voltaire, sa jeunesse et son temps, biografia, Éd. Albin Michel 1985
Voltaire et Frédéric II, biografia, Éd. Albin Michel, 1992
Réflexions sur De Gaulle, raportti, Paris, Éd. Régionales, 1991
Le Dernier des Sivry, romaani, Éd. du Rocher, Monaco, 1993
Retour en Sicile, raportti, Éd. du Rocher, Monaco, 1996
Teokset > Suomennettu tuotanto

Erityiset ystävyydet (ote), suom. Annikki Suni, antologiassa: Miesten kesken, toim. Jukka O. Miettinen, Helsinki: Otava 1993 ISBN 951-1-12268-1
Rurik Pihkala

Rurik Jonatan Pihkala (sukunimi vuoteen 1906 Gummerus; 13. heinäkuuta 1885 Pihtipudas – 11. marraskuuta 1973 Tampere) oli suomalainen maataloustieteilijä ja Helsingin yliopiston maanviljelystalouden professori.
Teoksia

Maatalouden voimaperäisyysasteen vaikutuksesta kannattavaisuuteen : metodia selvittelevä teoreettinen esitys. 1919 (väitöskirja)
Viljelyskasvit ja kotieläimet. 1932
Maanviljelyksen taloustiede. 1943
Maatilatalouden nykyinen asema ja tuotantosuunta. 1957
Pihtiputaan kirja. 1964
Vuosisadan alun köyhä, tulevaisuuden lupausten Pihtipudas (uudelleen Pihtiputaan kirja II. 2000)
Voi ja viljavuori pois : Suomen maatilatalous nyt ja 1970-luvulla. 1970
Petsamon lääni

Petsamon läänin vaakuna
Petsamon lääni (ruots. Petsamo län) syntyi kun Petsamon alue Tarton rauhassa vuonna 1920 sovittiin liitettäväksi Suomeen. Liittäminen tapahtui 14. helmikuuta 1921. Petsamo oli omana lääninä vain lyhyen aikaa, vuoden 1921 loppuun. Seuraavan vuoden alussa se liitettiin Oulun lääniin Petsamon kihlakuntana, jonka ainoa kunta oli nimeltään Petsamo. Vuoden 1938 alussa perustettiin Lapin lääni, johon Petsamon kuntakin kuului. Kunta luovutettiin Neuvostoliitolle vuonna 1944, ja asia vahvistettiin 1947 Pariisin rauhassa. Maapinta-alaltaan 10 480 neliökilometrin alueella oli vuonna 1941 henkikirjoilla 4 750 asukasta.
Kartat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Suomen läänit 1921: 1: Turun ja Porin lääni, 2: Uudenmaan lääni, 3: Hämeen lääni, 4: Vaasan lääni, 6: Mikkelin lääni, 8: Kuopion lääni, 10: Oulun lääni, 12: Ahvenanmaan lääni, 13: Viipurin lääni, 25: Petsamon lääni | Suomen läänit 1938: 1: Turun ja Porin lääni, 2: Uudenmaan lääni, 3: Hämeen lääni, 4: Vaasan lääni, 6: Mikkelin lääni, 8: Kuopion lääni, 10: Oulun lääni, 11: Lapin lääni, 12: Ahvenanmaan lääni, 13: Viipurin lääni | Suomen läänit 1945: 1: Turun ja Porin lääni, 2: Uudenmaan lääni, 3: Hämeen lääni, 4: Vaasan lääni, 5: Kymen lääni, 6: Mikkelin lääni, 8: Kuopion lääni, 10: Oulun lääni, 11: Lapin lääni, 12: Ahvenanmaan lääni |
Kunnat

Petsamo
Maaherrat

Ilmari Helenius 1921
Läänin perustaminen

Petsamon liittämisestä Suomeen sovittiin Tarton rauhansopimuksessa, mutta jo ennen sopimuksen virallista hyväksymistä Suomen hallitus asetti syksyllä 1920 komitean suunnittelemaan alueen olojen järjestämistä. Komitean mietintö valmistui 9. lokakuuta 1920 eli ennen rauhansopimuksen allekirjoittamista Tartossa. Komitea ehdotti Petsamon hallinnon järjestämistä siten, että siitä muodostettaisiin oma lääni, koska Oulu sijaitsi kaukana ja Petsamon oloja tunnettiin huonosti muualla Suomessa.
Komitea ehdotti myös Petsamon pitämistä miehitettynä, koska Norjan ja Neuvosto-Venäjän ulkopolitiikka koettiin uhkaksi. Miehityksen toimeenpani rajavartioston osasto, jonka koko ei saanut olla kovin suuri, jottei Norjassa ilmenisi katkeruutta, mutta koon tuli olla riittävä bolševikkien hyökkäyksen varalta. Presidentti Ståhlberg julisti Petsamoon poikkeustilan 21. tammikuuta 1921, koska alueen tilannetta ei oikein tunnettu. Eduskunta oli hyväksynyt syksyllä 1920 poikkeustilan mahdollistavan lain, jolla varauduttiin kommunistien rajan yli tapahtuvaan poliittiseen kiihotukseen. Hallitus piti tällaista lakia ehtona Tarton rauhansopimuksen ratifioinnille.