stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kioton prefektuuri
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kioton prefektuuri Wikimedia Commonsissa
Kioton prefektuurin internetsivut (japaniksi)
| n k Kioton prefektuuri |
| --- | --- | --- |
| Kioton suuralueet |  Fushimi-ku  Higashiyama-ku  Kamigyō-ku  Kita-ku  Minami-ku  Nakagyō-ku  Nishikyō-ku  Sakyō-ku  Shimogyō-ku  Ukyō-ku  Yamashina-ku  |  |
| Muut kaupungit |  Ayabe  Fukuchiyama  Jōyō  Kameoka  Kizugawa  Kyōtanabe  Kyōtango  Maizuru  Miyazu  Mukō  Nagaokakyō  Nantan  Uji  Yawata  |  |
| Kunnat piirikunnittain | Funain piirikunta (Kyōtanba) · Kusen piirikunta (Kumiyama) · Otokunin piirikunta (Ōyamazaki) · Sōrakun piirikunta (Kasagi · Minami-Yamashiro · Seika · Wazuka) · Tsuzukin piirikunta (Ide · Ujitawara) · Yosan piirikunta (Ine · Yosano) |  |
| n k Japanin prefektuurit ja alueet |
| --- | --- | --- |
| Hokkaidō |  Hokkaidō  |  |
| Tōhoku |  Aomori  Iwate  Miyagi  Akita  Yamagata  Fukushima  |  |
| Kantō |  Ibaraki  Tochigi  Gunma  Saitama  Chiba  Tokio  Kanagawa  |  |
| Chūbu |  Niigata  Toyama  Ishikawa  Fukui  Yamanashi  Nagano  Gifu  Shizuoka  Aichi  |  |
| Kansai |  Mie  Shiga  Kioto  Osaka  Hyōgo  Nara  Wakayama  |  |
| Chūgoku |  Tottori  Shimane  Okayama  Hiroshima  Yamaguchi  |  |
| Shikoku |  Tokushima  Kagawa  Ehime  Kōchi  |  |
| Kyūshū · Ryūkyū |  Fukuoka  Saga  Nagasaki  Kumamoto  Ōita  Miyazaki  Kagoshima  Okinawa  |  |
Öinen näkymä Kiotoon, Kiyomizu-dera
Saitaman prefektuuri

| Saitaman prefektuuri 埼玉県 |
| --- | --- |
 Kawagoen vanhaakaupunkia, Toki no kane
 Lippu:  Symboli
 Saitaman prefektuurin sijainti Japanissa
Valtio:  Japani
Alue:  Kantō
Kuntia:  63
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Saitama
 – kuvernööri:  Motohiro Ōno
Pinta-ala:  3 797,75 km² (39.)
Väkiluku (1.1.2015):  7 239 813 (5.)
 – väestötiheys:  1 906 as./km²
Symbolit:  
 – puu:  Idänselkova
 – kukka:  Luhtaesikko
 – lintu:  Turkinkyyhky
 – kala:  Musashitomiyo
 – perhonen:  Neozephyrus japonicus
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  JP-11
 
Prefektuurin internetsivut
Saitaman prefektuuri (jap. 埼玉県, Saitama-ken) on yksi Japanin 47 prefektuurista. Se sijaitsee Honshūn saaren itäosassa Kantōn alueella Tokion pohjoispuolella. Prefektuurin pääkaupunki on Saitama. Alue on osa Suur-Tokiota, ja valtaosaa prefektuurin kaupungeista voidaankin pitää Tokion lähiöinä. Prefektuurissa on 7 239 813 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 3 797,75 neliökilometriä.
Aluejako

Saitaman prefektuuri jakautuu 40 kaupunkiin ja 23 muuhun kuntaan, joista 22 on maaseutukaupunkeja ja yksi on kyläkunta. Kunnat kuuluvat kahdeksaan piirikuntaan, joilla ei ole hallinnollista merkitystä. Saitaman kaupunki jakautuu suuralueisiin.
Ageo
Asaka
Chichibu
Fujimi
Fujimino
Fukaya
Gyōda
Hannō
Hanyū
Hasuda
Hidaka
Higashi-Matsuyama
Honjō
Iruma
Kasukabe
Kawagoe
Kawaguchi
Kazo
Kitamoto
Koshigaya
Kōnosu
Kuki
Kumagaya
Misato
Niiza
Okegawa
Saitama (pääkaupunki)
Sakado
Satte
Sayama
Shiki
Shiraoka
Sōka
Toda
Tokorozawa
Tsurugashima
Wakō
Warabi
Yashio
Yoshikawa
| Piirikunta | Kunta |
| --- | --- |
Chichibu: Higashi-Chichibu · Minano · Nagatoro · Ogano · Yokoze
Hiki: Hatoyama · Kawajima · Namegawa · Ogawa · Ranzan · Tokigawa · Yoshimi
Iruma: Miyoshi · Moroyama · Ogose
Kita-Adachi: Ina
Kita-Katsushika: Matsubushi · Sugito
Kodama: Kamikawa · Kamisato · Misato
Minami-Saitama: Miyashiro
Ōsato: Yorii
Historia

Saitaman prefektuuri oli aiemmin osa Musashin provinssia, joka sisälsi myös Tokion alueen. Saitama tunnettiin viljavana maatalousalueena, joka tuotti suuren osan Kantōn alueen ruokatarpeesta. Toisen maailmansodan jälkeen, kun Tokio kasvoi vauhdikkaasti ja nopeutuvat liikenneyhteydet sallivat pidemmät matkustusajat, puute maasta Tokiossa johti Saitaman prefektuurin nopeaan kasvuun. Prefektuurin väkiluku on lähes kolminkertaistunut 1960-luvulta. Suurin osa Saitaman kaupungeista on liitetty rautatein Tokion keskustaan, ja ne toimivat Tokion nukkumalähiöinä.
Matkailu

Suurin osa Saitaman nähtävyyksistä sijaitsee prefektuurin pohjoisosassa, joka tunnetaan Chichibun alueena. Chichibu on luonnoltaan monimuotoinen, lievästi vuoristoinen alue, joka on prefektuurin ja lähialueiden asukkaiden keskuudessa suosittu retkikohde helpon sijaintinsa ja hyvien yhteyksiensä vuoksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saitaman prefektuuri Wikimedia Commonsissa
Prefektuurin internetsivut (japaniksi)
| n k Saitaman prefektuuri |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Ageo  Asaka  Chichibu  Fujimi  Fujimino  Fukaya  Gyōda  Hannō  Hanyū  Hasuda  Hidaka  Higashi-Matsuyama  Honjō  Iruma  Kasukabe  Kawagoe  Kawaguchi  Kazo  Kitamoto  Koshigaya  Kōnosu  Kuki  Kumagaya  Misato  Niiza  Okegawa  Saitama (pääkaupunki)  Sakado  Satte  Sayama  Shiki  Shiraoka  Sōka  Toda  Tokorozawa  Tsurugashima  Wakō  Warabi  Yashio  Yoshikawa  |  |
| Kunnat piirikunnittain | Chichibun piirikunta (Higashi-Chichibu · Minano · Nagatoro · Ogano · Yokoze) · Hikin piirikunta (Hatoyama · Kawajima · Namegawa · Ogawa · Ranzan · Tokigawa · Yoshimi) · Iruman piirikunta (Miyoshi · Moroyama · Ogose) · Kita-Adachin piirikunta (Ina) · Kita-Katsushikan piirikunta (Matsubushi · Sugito) · Kodaman piirikunta (Kamikawa · Kamisato · Misato) · Minami-Saitaman piirikunta (Miyashiro) · Ōsaton piirikunta (Yorii) |  |
| n k Japanin prefektuurit ja alueet |
| --- | --- | --- |
| Hokkaidō |  Hokkaidō  |  |
| Tōhoku |  Aomori  Iwate  Miyagi  Akita  Yamagata  Fukushima  |  |
| Kantō |  Ibaraki  Tochigi  Gunma  Saitama  Chiba  Tokio  Kanagawa  |  |
| Chūbu |  Niigata  Toyama  Ishikawa  Fukui  Yamanashi  Nagano  Gifu  Shizuoka  Aichi  |  |
| Kansai |  Mie  Shiga  Kioto  Osaka  Hyōgo  Nara  Wakayama  |  |
| Chūgoku |  Tottori  Shimane  Okayama  Hiroshima  Yamaguchi  |  |
| Shikoku |  Tokushima  Kagawa  Ehime  Kōchi  |  |
| Kyūshū · Ryūkyū |  Fukuoka  Saga  Nagasaki  Kumamoto  Ōita  Miyazaki  Kagoshima  Okinawa  |  |
Veijo Meri

| Veijo Meri |
| --- | --- |
 Veijo Meri toukokuussa 1960.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Veijo Väinö Valvo Meri
Syntynyt: 31. joulukuuta 1928 Viipuri
Kuollut: 21. kesäkuuta 2015 (86 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Puoliso:  Eeva Kyllikki Kylänpää
Kirjailija
Tuotannon kieli: suomi
Aikakausi:  1954–1991
Tyylilajit:  modernismi
Esikoisteos:   Novellikokoelma:  Ettei maa viheriöisi (1954)  Romaani:  Manillaköysi (1957) 
Palkinnot
  Kirjallisuuden valtionpalkinto  Pro Finlandia  Aleksis Kiven palkinto  
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Veijo Väinö Valvo Meri (31. joulukuuta 1928 Viipuri – 21. kesäkuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja akateemikko. Hän oli suomalaisen nykyproosan merkittävimpiä uudistajia ja kansainvälisesti tunnetuimpia suomalaiskirjailijoita.
Meren tuotanto käsittää novelleja, romaaneja, lyriikkaa, kuunnelmia, näytelmiä, esseitä, elämäkertoja ja tietokirjallisuutta. Hänen tuotantoaan on käännetty 24 kielelle. Meri on myös kääntänyt suomeksi maailmankirjallisuutta, muun muassa François Villonin Testamentin, August Strindbergin Mestari Olavin ja William Shakespearen Hamletin.
Ura

Meri kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta vuonna 1948 ja opiskeli historiaa Helsingin yliopistossa. Hän toimi Otavan kustannusvirkailijana 1957–1959 ja jäi sitten vapaaksi kirjailijaksi. Merelle myönnettiin taiteilijaprofessuuri vuosiksi 1975–1980.
Hänet kutsuttiin vuonna 1997 Suomen Kirjailijaliiton kunniajäseneksi.
Tuotannosta

Meri noudatti omaa linjaansa monia muita suomalaiskirjailijoita selvemmin ja aloitti tyylin ja rakenteen uudistuksen, joka etäännytti hänet perinteisen suomalaisen proosan valtavirrasta. Meren kerrontatapa poikkesi perinteisestä: hän näyttää asiat sellaisina kuin hänen henkilöhahmonsa ne kokevat. Hänen kuvauksissaan korostuivat yksilökeskeisyys, tosiasioiden suhteellisuus ja yhteiskuntakriittisyys. Yllättävien ja epäsuhtaisten asioiden yhdistely synnytti groteskia huumoria. Meren teosten pääaiheistoa ovat yksinäisyys, ahdistus, seksuaaliset paineet ja usein ihmiset joutuvat mahdottoman tilanteen eteen.
Novellikokoelmassa Tilanteita ihmisten ahdinko näyttäytyy irvokkaina ja humoristisina kokonaisuuksina. Romaanissa Yhden yön tarinat johtoaiheena ovat miesten pettymykset naisten maailmassa.
Sota ja armeija ovat toistuva aihe Meren — yliluutnantin pojan ja kasarmin kasvatin — tuotannossa, ja hänen absurdia huumoriaan on verrattu Jaroslav Hašekiin ja Miodrag Bulatovićiin. Romaania Manillaköysi on luonnehdittu yhdeksi Suomen kirjallisuuden onnistuneimmista uhkayrityksistä: tarina koostuu lomalaisten sotajutuista sekä kehyskertomuksesta, jossa sotamies salakuljettaa manillaköyttä rintamalta kotiinsa. Sotaromaanien sarjaan kuuluvat myös Vuoden 1918 tapahtumat ja Sujut, joissa liikutaan sisällissodan ja jatkosodan maisemissa. Sota-aiheisista näytelmistä Kansallisteatterissa näytäntökaudella 1965-66 esitetty Jack Witikan ja Veli-Matti Saikkosen ohjaama Sotamies Jokisen vihkiloma oli menestys.
Meri kirjoitti runoelmansa Runoilijan kuolema pohjalta libreton Paavo Heinisen Veitsi-oopperaan. Veitsen kantaesitys oli 3. heinäkuuta 1989 Savonlinnan oopperajuhlilla.
Tuotannosta > Tuotannon merkitys

Meri oli iskevä ja humoristinen tarinankertoja. Hän pohti useissa teoksissaan historian kulkua. Hän oli Suomen kirjallisuuden keskeisiä modernisteja ja kotimaisen proosan uudistajia. Monet 2000-luvun prosaistit luetaan Meren perinnön jatkajiksi esimerkiksi iskevälauseisuuden, historiatajun ja proosan uudistamisen saralla.
Kunnianosoituksia

Meri toimi taiteilijaprofessorina vuodet 1975–1980. Hänet vihittiin Helsingin yliopiston valtiotieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi 18. toukokuuta 1990. Tasavallan presidentti nimitti Meren akateemikoksi 13. helmikuuta 1998. Hän sai seitsemän kertaa valtion kirjallisuuspalkinnon sekä lisäksi Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon, Pro Finlandia -mitalin, Aleksis Kiven palkinnon, Eino Leinon palkinnon sekä Suomen Kirjailijaliiton tunnustuspalkinnon.
Yksityiselämä

Veijo Meri avioitui vuonna 1959 lehtori Eeva Kyllikki Kylänpään kanssa. Heille syntyi kolme poikaa. Meri asui pitkään Helsingin Tammisalossa.
Meri kuoli kesäkuussa 2015 sairastettuaan pitkään. Asianajaja ja poliitikko Otto Meri on hänen pojanpoikansa.
Teokset > Proosa

Ettei maa viheriöisi, 1954, novelleja.
Manillaköysi, 1957, romaani.
Irralliset, 1959, romaani.
Vuoden 1918 tapahtumat, 1960, romaani.
Sujut, 1961, romaani.
Tilanteita, 1962, novelleja.
Manillaköysi ja kahdeksan novellia sodasta ja sotilaselämästä, 1962.
Peiliin piirretty nainen, 1963, romaani.
Tukikohta, 1964, romaani.
Veijo Meren novellit, 1965.
Everstin autonkuljettaja, 1966, romaani.
Veijo Meren sotaromaanit 1–2, 1966.
Yhden yön tarinat, 1967, romaani.
Suku, 1968, romaani.
Veijo Meren romaanit 1, 1968.
Sata metriä korkeat kirjaimet, 1969, novelleja.
Valitut teokset, 1969.
Kersantin poika, 1971, romaani.
Morsiamen sisar ja muita novelleja, 1972.
Leiri, 1972, novelleja.
Keskeiset teokset 1–4, 1975.
Valitut novellit, 1979.
Jääkiekkoilijan kesä, 1980, romaani.
Novellit, 1985.
Teokset > Esseitä, tutkielmia ja muuta asiaproosaa

Kaksitoista artikkelia, 1967, esseitä.
Aleksis Stenvallin elämä, 1973, tutkielma.
Kuviteltu kuolema, 1974, esseitä.
Goethen tammi, 1978, esseitä.
Tuusulan rantatie, 1981, tutkielma.
Sanojen synty, 1982, etymologinen sanakirja.
Elon saarel tääl: Aleksis Kiven taustoja.  Otava, 1984.  ISBN 951-1-07994-8
Julma prinsessa ja kosijat: esseet 1961–1986.  Otava, 1986.  ISBN 951-1-08998-6
C. G. Mannerheim – Suomen Marsalkka, 1988.
Tätä mieltä: esseitä ja monologeja.  Otava, 1989.  ISBN 951-1-10489-6
Olavi Paavolainen, 1990, dokumenttikuunnelma.
Suurmiehen luonne, 1992, teoksessa Mannerheim: sotilas ja ihminen.
Amleth ja muita Hamletteja: esseitä, puheenvuoroja ja pakinoita.  Otava, 1992.  ISBN 951-1-12324-6
Maassa taivaan saranat: suomalaisten historia vuoteen 1814.  Otava, 1993.  ISBN 951-1-12927-9
Huonot tiet, hyvät hevoset: Suomen suuriruhtinaskunta vuoteen 1870.  Otava, 1994.  ISBN 951-1-13403-5
Ei tule vaivatta vapaus: Suomi 1870–1920.  Otava, 1995.  ISBN 951-1-13785-9
Suurta olla pieni kansa: itsenäinen Suomi 1920–1940.  Otava, 1996.  ISBN 951-1-14397-2
Pohjantähden alla: kirjoituksia Suomen historiasta.  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16077-X
Teokset > Runoteokset

Mielen lähtölaskenta, 1976.
Toinen sydän, 1978.
Ylimpänä pieni höyhen, 1980.
Runoilijan kuolema: runoelma.  Helsinki:  Otava, 1985.  ISBN 951-1-08460-7
Yhdessä ja yksin, kootut runot, 1986
Kevät kuin aamu, 1987
Lasiankeriaat, 1990
Kun, 1991
Teokset > Näytelmät ja kuunnelmat

Suomen paras näyttelijä, 1964, kuunnelma
Vapaa iltapäivä, 1965, televisionäytelmä
Sotamies Jokisen vihkiloma, 1965, näytelmä
Taksikuski, 1967, kuunnelma
Uhkapeli, 1968, näytelmä
Maaottelussa, 1969, kuunnelma
Kaupungin valtaus, 1969, televisionäytelmä
Näytelmiä, 1970, näytelmiä
Nuorempi veli, 1970, näytelmä
Hyvää yötä, tohtori Bergbom, 1973, kuunnelma.
Vääpeli Sadon tapaus, 1973, kuunnelma Pentti Haanpään romaanin pohjalta
Aleksis Kivi, 1974, näytelmä
Kaksi komediaa: Sano Oili vaan, Syksy 1939, 1978, kaksi näytelmää
Veitsi, 1989, libretto Paavo Heinisen oopperaan
Palkinnot ja tunnustukset

Kirjallisuuden valtionpalkinto 1958, 1961, 1962, 1964, 1969, 1974, 1976
Sillanpää-palkinto 1963
Yleisradion kuunnelmapalkinto 1964
Bergbomin palkinto 1966
SKS:n Rosendahlin draamapalkinto 1966
Pro Finlandia -mitali 1967
Aleksis Kiven palkinto 1972
Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto 1973 romaanista Kersantin poika
Otavan juhlavuoden kunniapalkinto 1980
Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinto 1989
Suuren Suomalaisen Kirjakerhon tunnustuspalkinto 1995
Jenny ja Antti Wihurin rahaston kunniapalkinto 1996
Ruotsin huumoriliiton palkinto 1997
Ida Aalberg -mitali 2003
Eino Leinon palkinto 2004
Suomen Kirjailijaliiton tunnustuspalkinto 2005
Kirjallisuutta

Anhava, Martti (toim.): Totta kuin mikä: Juhlakirja Veijo Meren täyttäessä 70 vuotta 31.12.1998.  Helsinki:  Otava, 1998.  ISBN 951-1-15947-X
Haikara, Kalevi: Se oli se kultamaa: Veijo Meren romaanien tarkastelua.  Helsinki:  Otava, 1969.
Koski, Markku: ”Peiliin piirrettyä kirjallisuutta – Veijo Meri ja elokuva”. Filmihullu 2/2017.
Sihvo, Hannes & Turunen, Risto: Veijo Meri: Täynnä liikettä.  (SKS:n toimituksia, 710)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1998.  ISSN 0355-1768  ISBN 951-717-943-X
Aiheesta muualla

Majander, Antti: Veijo Meri (Internet Archive) Helsingin Sanomat. Muistokirjoitus, 22.6.2015. Arkistoitu 22.6.2015. Viitattu 2.4.2018.
Veijo Meren haastatteluja ja tuotantoa Yle Elävä arkisto.
”Meri iskee pöytään tarinan ja toisen ja kolmannen. Ja…” (arkistolinkki) 5.2.2003. Opetushallitus. Arkistoitu 19.8.2007. Viitattu 4.3.2018.
Otavan kirjailijaesittely Otava.
Meri, Veijo Kirjasampo.
Jari Olavi Hiltunen: Veijo Meri – sukupolvensa sotatulkki ja matkakuvaaja Vetus Et Nova. 28.8.2012.
Veijo Meri Ylen Ammatti: Kirjailija -sarjan dokumenttivideo vuodelta 2001. 46 min
| n k Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962: Eyvind Johnson  1963: Väinö Linna  1964: Tarjei Vesaas  1965: William Heinesen & Olof Lagercrantz  1966: Gunnar Ekelöf  1967: Johan Borgen  1968: Per Olof Sundman  1969: Per Olov Enquist 
1970-luku:  1970: Klaus Rifbjerg  1971: Thorkild Hansen  1972: Karl Vennberg  1973: Veijo Meri  1974: Villy Sørensen  1975: Hannu Salama  1976: Ólafur Jóhann Sigurðsson  1977: Bo Carpelan  1978: Kjartan Fløgstad  1979: Ivar Lo-Johansson 
1980-luku:  1980: Sara Lidman  1981: Snorri Hjartarson  1982: Sven Delblanc  1983: Peter Seeberg  1984: Göran Tunström  1985: Antti Tuuri  1986: Rói Patursson  1987: Herbjørg Wassmo  1988: Thor Vilhjálmsson  1989: Dag Solstad 
1990-luku:  1990: Tomas Tranströmer  1991: Nils-Aslak Valkeapää  1992: Friða Á. Sigurðardóttir  1993: Peer Hultberg  1994: Kerstin Ekman  1995: Einar Már Guðmundsson  1996: Øystein Lønn  1997: Dorrit Willumsen  1998: Tua Forsström  1999: Pia Tafdrup 
2000-luku:  2000: Henrik Nordbrandt  2001: Jan Kjærstad  2002: Lars Saabye Christensen  2003: Eva Ström  2004: Kari Hotakainen  2005: Sjón  2006: Göran Sonnevi  2007: Sara Stridsberg  2008: Naja Marie Aidt  2009: Per Petterson 
2010-luku:  2010: Sofi Oksanen  2011: Gyrðir Elíasson  2012: Merethe Lindstrøm  2013: Kim Leine  2014: Kjell Westö  2015: Jon Fosse  2016: Katarina Frostenson  2017: Kirsten Thorup  2018: Auður Ava Ólafsdóttir  2019: Jonas Eika 
2020-luku:  2020: Monika Fagerholm  2021: Niviaq Korneliussen  2022: Solvej Balle 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef
Nagoya

| Nagoya (名古屋市) |
| --- | --- |

 lippu:  Symboli
 Nagoyan sijainti Aichin prefektuurissa
 Nagoya
 Koordinaatit: 35°10′53″N, 136°54′23″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Chūbu tai Tōkai
Prefektuuri:  Aichi
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  326,45 km²
Väkiluku (2017):  2 303 070
 – Väestötiheys:  7 055 as./km²
Symbolit:  
 – Kukka:  Lilja
 – Puu:  Kamferipuu
Aikavyöhyke:  UTC+9
 
 www.city.nagoya.jp 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nagoya (jap. 名古屋市, Nagoya-shi) on Japanin Aichin prefektuurin pääkaupunki ja maan neljänneksi suurin kaupunki. Se sijaitsee Honshūn saaren etelärannikolla Tyynenmeren Isenlahden pohjukassa. Nagoya on Chūbun alueen merkittävin kaupunki, Chūkyōn metropolialueen keskus ja yksi maan vilkkaimmista satamista. Kaupungissa on 2 303 070 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 326,45 neliökilometriä. Nagoya on nimitetty yhdeksi Japanin virallisista suurkaupungeista.
Maantiede

Nagoya sijaitsee Honshūn keskiosissa Isenlahden rannalla. Kaupungin pinta-ala on 326,43 neliökilometriä. Se sijaitsee hedelmällisellä Nōbin tasangolla, ja kaupungin alue on pääosin matalaa tasankoa. Nagoyan korkein kohta on 198,30 metriä merenpinnan yläpuolella ja matalin kohta 1,73 metriä merenpinnan alapuolella.
Maantiede > Ilmasto

Nagoyan lämpimin kuukausi on elokuu, jolloin päivän keskilämpötila on 24–33 °C. Kylmin kuukausi on tammikuu, jolloin päivän keskilämpötila on 1–9 °C. Sateita saadaan ympäri vuoden, mutta eniten sataa heinä- ja syyskuussa. Vuosittainen sadanta on noin 1 500 millimetriä. Nagoya on myös taifuunireitillä, ja viimeisin kaupunkiin iskenyt vakava hirmumyrsky oli vuoden 1959 Taifuuni Vera.
Historia

Nagoya yhdistetään kolmeen keskiajalla Japania yhdistäneeseen henkilöön, Oda Nobunagaan, Toyotomi Hideyoshiin ja kaupungin eteläpuolella syntyneeseen Tokugawa Ieyasuun, josta tuli 1603 Japanin yhdystäneen Tokugawa-shōgunaatin ensimmäinen johtaja. Ieyasu aloitti 1610 Nagoyan linnan uudelleenrakentamisen. Sen jälkeen hän määräsi Kiyosun asukkaiden muuttamisen linnan ympäristöön, joka alettiin tuntea linnakaupunkina. Linna oli Tokugawan suvun käytössä 16 sukupolven ajan.
Nagoya sai 1889 kunnallisoikeudet Japanin kunnallishallinnon perustamisen yhteydessä. Kaupunki sai nimensä vanhan keisarin nimestä (joka myös luettiin Nagoya) ja koska Nagoya sijaitsee Kioton, Shikokun ja Tokion välissä, sai se myös historiallisen nimityksen "keskinen pääkaupunki" (jap. 中京, Chūkyō). Nagoyan teollistuminen alkoi 1800-luvun lopulla, kun siellä perustettiin kello-, ompelukone- ja polkupyörätehtaita. Kaupunki kasvoi nopeasti 1900-luvun alkupuolella liikenteen ja talouden keskuksena. Nagoyan satama avattiin 1907, mikä vahvisti kaupungin asemaa. Raskaan teollisuuden tarve kasvoi ensimmäisen maailmansodan aikana, ja Nagoyasta alkoi kukoistaa erityisesti kone- ja metalliteollisuus.
Noin neljännes Nagoyasta tuhoutui toisen maailmansodan aikana ja noin puolet asukkaita jouduttiin evakuoimaan. Myös Nagoyan linna vaurioitui pahoin, ja se korjattiin 1950-luvulla. Vain 45 päivää sodan jälkeen kunnanhallitus aloitti laajamittaisen jälleenkorjausoperaation.
Nagoyasta tehtiin 1956 yksi Japanin virallisista suurkaupungeista. Nagoyan metro avattiin 1957, ja Tokion olympialaisia varten valmistui 1964 kaksi merkittävää liikenneväylää. Taifuuni Vera iski 1959 kaupunkiin ja tappoi 1 851 kaupunkilaista. Noin 530 000 jäi kodittomaksi. Tämän jälkeen alkoi laaja apuprojekti, ja kaupunki sai tukea muun muassa ystävyyskaupungiltaan Los Angelesilta ja monilta Japanin kaupungeilta. Lisäksi Nagoyassa parannettiin onnettomuuden jälkeen sataman aallonmurtajia ja korotettiin jokien rantoja.
Aluejako

Nagoya jakautuu 16 suuralueeseen. Niistä asukasluvultaan suurin on Midori-ku, pinta-alaltaan vuorostaan Minato-ku. Suuri osa kaupungin keskustasta sijaitsee Naka-kun ja Nakamura-kun alueilla.
Moriyama-ku
Kita-ku
Nishi-ku
Nakamura-ku
Nakagawa-ku
Minato-ku
Atsuta-ku
Naka-ku
Higashi-ku
Chikusa-ku
Meitō-ku
Shōwa-ku
Mizuho-ku
Minami-ku
Tenpaku-ku
Midori-ku
| Nimi | Japaniksi | Pinta-ala (km²) | Asukasluku (2017) | Väestötiheys (as> /km²) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Atsuta-ku | 熱田区 | 8,20 | 65 957 | 8 044 |
| Chikusa-ku | 千種区 | 18,18 | 164 755 | 9 062 |
| Higashi-ku | 東区 | 7,71 | 78 408 | 10 170 |
| Kita-ku | 北区 | 17,53 | 163 284 | 9 315 |
| Meitō-ku | 名東区 | 19,45 | 165 064 | 8 487 |
| Midori-ku | 緑区 | 37,91 | 243 466 | 6 422 |
| Minami-ku | 南区 | 18,46 | 136 406 | 7 389 |
| Minato-ku | 港区 | 45,64 | 145 142 | 3 180 |
| Mizuho-ku | 瑞穂区 | 11,22 | 106 443 | 9 487 |
| Moriyama-ku | 守山区 | 34,01 | 173 943 | 5 114 |
| Naka-ku | 中区 | 9,38 | 85 017 | 9 064 |
| Nakagawa-ku | 中川区 | 32,02 | 220 201 | 6 877 |
| Nakamura-ku | 中村区 | 16,30 | 134 246 | 8 236 |
| Nishi-ku | 西区 | 17,93 | 149 303 | 8 327 |
| Shōwa-ku | 昭和区 | 10,94 | 108 283 | 9 898 |
| Tenpaku-ku | 天白区 | 21,58 | 163 152 | 7 560 |
Talous

Nagoyan metropolialue on yksi Japanin merkittävimpiä autoteollisuuden keskittymiä. Vaikka osa tehtaista onkin Nagoyassa, pääosa toimipisteistä on kuitenkin muissa kaupungeissa, erityisesti Toyotassa, jossa on Toyotan päämaja. Nagoyassa on myös laivanrakennus-, elektroniikka-, ilmailu-, metalli-, kulutustavara-, kemikaali- ja elintarviketeollisuutta. Japanilainen makeisyritys Marukawa ja keramiikkayritys Noritake pitävät päämajaansa Nagoyassa. Nagoyan satama on rahtimäärältään Japanin suurin satama; se on yksi maailmanluokan suursatamista.
Liikenne

Nagoyan lentoasemana toimii Chūbu Centrairin kansainvälinen lentoasema (NGO) Tokonamen kaupungissa ja Nagoyan lentoasema (Komakin lentoasema, NKM), joka sijaitsee osittain Komakin ja osittain Kasugain kaupungeissa. 17. helmikuuta 2005 kaikki kaupalliset lennot (lukuun ottamatta J-Airin lentoja) siirtyivät toimimaan Centrairin kentälle ja Nagoyan lentoasemaa käytetään nykyään yleisilmailulentokoneiden lentoasemana.
Nagoyan rautatieasema, joka on maailman suurin asema lattiapinta-alan mukaan, sijaitsee Tōkaidō Shinkansenin, Tōkaidō-päälinjan ja Chūō-päälinjan varrella lukuisien muiden ratojen lisäksi. Nagoya-rautatiet ja Kinki Nippon -rautatiet hoitavat kaupungin lähiliikennettä Tōkain ja Kansain alueella. Kaupungissa toimii myös Nagoyan metro.
Väestö

Nagoyan väkiluku oli 2010 väestönlaskennassa 2 263 894. Väestötiheys oli 6 935,3 asukasta per km². Ensimmäisessä väestönlaskennassa vuonna 1889 kaupungin väkiluku oli 157 496 ihmistä. Kaupunki saavutti miljoonan ihmisen väkiluvun vuonna 1934. Kaupungissa on 945 328 kotitaloutta, joka on huomattavasti enemmän kuin toisen maailmansodan lopun 153 370 taloutta.
Modernin Nagoyan suurkaupunkialue ulottuu osittain Mien ja Gifun prefektuurien alueelle ja siellä asuu yhteensä noin 9 miljoonaa ihmistä. Ainoastaan Tokion ja Osakan alueet ovat suurempia.
Nagoyan korkeakouluja ovat Nagoyan yliopisto, Nagoyan teknillinen instituutti ja Nagoyan kaupunginyliopisto.