stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nekrofilia
Elokuvissa > Punainen lohikäärme

Thomas Harrisin romaanissa Punainen lohikäärme (1981) ja sen filmatisoinneissa Psykopaatin jäljillä (1986) ja Punainen lohikäärme (2002) käsitellään nekrofiliaa. Kirjassa ja elokuvissa nimeä Hammaskeiju kantava, perheitä tappava sarjamurhaaja harjoittaa nekrofiliaa perheenäitien ruumiiden kanssa.
Elokuvissa > Muut elokuvat

Nekromantik on vuonna 1987 valmistunut kauhun elementtejä omaava elokuva, jonka ohjasi Jörg Buttgereit. Juonessa pariskunta törmää ruumiiseen, joka innoittaa heidän seksielämäänsä. Toinen nekrofiliaa käsittelevä elokuva on Lynne Stopkewichin ohjaama Kissed, joka ilmestyi vuonna 1996. Espanjassa tehty The Corpse of Anna Fritz kertoo Pau-nimisestä miehestä, joka on töissä ruumishuoneella. Kun sinne tuodaan näyttelijä Anna Fritzin ruumis, hänen kaverinsa tulevat käymään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nekrofilia Wikimedia Commonsissa
Aggrawal, A.: A new classification of necrophilia. Journal of Forensic and Legal Medicine, 2009, nro 16, s. 316–320.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 25.7.2018 (englanniksi).
Aggrawal, Anil: Necrophilia - Forensic and Medico-legal Aspects.  CRC Press, 2011.  ISBN 978-1-4200-8912-7  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
Sillfors, Mikko: Patrick kuvasi hätkähdyttävän videon sinisorsan rajusta parittelusta kuolleen naaraan kanssa – sorsatutkija: ”Kevät on sellaista aikaa” Ilta-sanomat. 10.4.2019. Viitattu 11.4.2019.
Ted Bundy oli tunnettu yhdysvaltalainen nekrofiili ja sarjamurhaaja.
Kansansota

Garibaldin vapaaehtoisarmeija "Punapaidat" Catalafimin taistelussa 1860.
Kansansota (engl. people's war, myös popular war, ital. guerra di popolo) on sota, jossa kansalaisjoukot nousevat vapaaehtoisesti aseisiin. Kansansota on yksi 1800-luvulla nousseen kansallistumishengenselvennä ilmentymistä, joskin historiassa on myös varhaisempia esimerkkejä kansansodan luonteen saaneista sodista.
Termiä ei tule sekoittaa kansalaissotaan, joka tarkoittaa sisällissotaa, jota käyvät lähinnä vain valtion kansalaisista muodostuvat osapuolet ilman ulkomaiden tai muiden valtion ulkopuolisten tahojen osallistumista.
Kansansota sodan ja sodankäynnin teoriassa

Yhtenä ensimmäisistä kansansodiksi nimetyistä sodista on Isänmaallinen sota, joka on venäläinen nimitys Venäjän Ranskaa vastaan vuonna 1812 käymälle sodalle. Sotaan Venäjän puolella osallistui preussilainen sotateoreetikko Carl von Clausewitz, joka on osaltaan vaikuttanut kansansodan käsitteen yleistymiseen, sillä hän käsitteli kansansotaa kirjassaan Vom Kriege (suom. "Sodasta", myös nimellä "Sodankäynnistä"). Samoin toinen sotateoreetikko Antoine-Henri Jomini käsitteli sodan muuttuvaa luonnetta; koska sota koski nyt suurempia ihmisryhmiä eikä rajoittunut pelkästään ammattilaisarmeijoiden kentällä käymiin taisteluihin, hän pelkäsi kansansodan muuttuvan tulevaisuudessa yhteiskuntien vitsaukseksi.
Monet kansansodat ovat liittyneet kapinoihin, itsenäistymissotiin ja vallankumoukselliseen sotimiseen, ja tunnetuista vallankumouksellisista muun muassa Engels ja Lenin puhuivat kansansodasta. Kiinan puhemies Mao Zedong kehitti sodankäynnin opin, jonka hän nimesi pitkitetyksi kansansodaksi.
Kuninkaan sota ja kansansota

Italian yhdistymisen ajan itsenäisyyssodissa 1800-luvulla Sardinian-Piemonten puolella taistellut Giuseppe Garibaldi nähtiin kansalaisarmeijoiden johtajana, joka kävi sotaa Italian yhdistämisen puolesta. Sardinian kuninkaan Viktor Emanuel II:n nähtiin käyneen puolestaan "kuninkaallista sotaa". Armeijoiden varustuksessa oli suuria eroja; kuninkaallinen armeija oli varustautunut uudenaikaisin asein ja sen sotilaat pukeutuivat näyttäviin univormuihin, kun Garibaldin joukot koostuivat köyhistä ja huonosti varustetuista vapaaehtoisista. Garibaldi kävi irrallista sotaa vuonna 1848, jolloin häntä tukemaan asettunut Giuseppe Mazzini julisti:"Kuninkaallinen sota on ohitse; kansansota on alkanut".  Tämä rinnakkaisasettelu synnytti käsitteen "kuninkaallinen sota ja kansansota" (Guerra regia e guerra di popolo) Italian historiografiaan. Myöhemmin Garibaldin vapaaehtoisten yhdenmukaisena asusteena olivat univormun virkaa toimittavat punaiset paidat, jotka antoivat hänen kansanarmeijalleen sen kutsumanimen. Punapaitoina tunnettu vapaaehtoisarmeija kasvoi ajoittain kymmenien tuhansien kokoiseksi, mutta sotaretken Sisiliaan hän aloitti vain noin tuhannen miehen voimin. Saarella hänen armeijaansa liittyi lisää paikallisia vapaaehtoisia. Kansan tukema Garibaldi onnistui lopulta valloittamaan Sisilian ja koko Molempain Sisiliain kuningaskunnan alueen.
Maon pitkitetyn kansansodan doktriini

1900-luvulla Kiinan puhemies ja vallankumousjohtaja Mao Zedong kehitti kansansodasta oman sotilaallis-poliittisen doktriininsa, jonka vuoksi termi liitetään nykyisin usein kommunistisiin vallankumoustaisteluihin. Maon kansansotaopin (myös nimellä "pitkitetty kansansota") mukaan kansansota on massojen sotaa. Sen onnistumisen tärkein edellytys on kansan tuen saavuttaminen ja säilyttäminen, jolloin vastustajan armeija voidaan houkutella syvälle vihamielisen alueen sisään, jossa paikalliset asukkaat voivat näännyttää vastustajan sissi- ja liikkuvan sodankäynnin keinoin.
Gellértinvuori

Gellértinvuori Pestin puolelta nähtynä. Etu­alalla näkyy Elisabetin silta, vuoren laella Vapauden­patsas ja sen oikealla puolella Citadella. Pyhän Gellértin muisto­merkki näkyy vain osittain kuvan oikeassa reunassa kerros­talojen takaa.
Gellértinvuori (unk. Gellért-hegy) on kukkula Budapestissa, Tonavan länsi­rannalla. Se kohoaa jyrkästi 140 metriä Tonavan ylä­puolelle, ja Buda­pestin sijaintia pidetään kauniina suureksi osaksi sen ansiosta.
Gellértin­vuori on dolomiittikallio, jonka maan­alainen osa ulottuu 1 000 metrin syvyyteen. Itärinne on jyrkkä, läntinen rinne on huomattavasti loivempi. Pohjois­rinteellä sijaitseva Tabánin alue mukaan lukien vuoren pinta-ala on lähes 60 hehtaaria. Vuorella kasvaa lähes 7 000 puuta, joukossa turkkilaisten istuttamia viikunapuita, ja siellä on aikoinaan jopa viljelty viiniä. Gellértin­vuori on tärkeä hydrogeologian kannalta, ja vuoren sisään on rakennettu suuri juoma­vesi­varasto. Vuoren juurella on terveys­kylpylästään tunnettu hotelli Gellért.
Unkarin kansallis­päivänä 20. elokuuta Gellértin­vuorella järjestetään suuri ilo­tulitus.
Historiaa

Gellértin­vuori on nimetty Unkarin suojelus­pyhimyksen Pyhän Gellértin mukaan. Legendan mukaan hänet työnnettiin piikki­tynnyriin ja vieritettiin jyrkältä vuoren­rinteeltä alas Tonavaan. Gellért oli italialais­syntyinen piispa, jolla oli tärkeä rooli Unkarin kääntymisessä kristinuskoon. Hän sai surmansa pakanallisessa kapina­liikkeessä vuonna 1046. Kapinalliset tappoivat monia piispoja ja pappeja, kunnes Andreas I kukisti heidät. Nykyään Pyhän Gellértin muisto­merkki hallitsee Elisabetin sillan puoleista vuoren­rinnettä.
Vuoren laella on sijainnut jo kolmannella vuosi­sadalla ennen ajanlaskun alkua. kelttiläisten eraviskien pää­asuinpaikka ja linnoitus Ak-inko (suom. runsaat vedet). Asutus hävisi ensimmäisen vuosi­sadan alkupuolella eaa., kun roomalaiset valloittivat alueen ja perustivat Pannonian provinssin. Paikan uskonnollinen merkitys säilyi kuitenkin kauan myös Rooman vallan aikana. Kansan­tarinoissa vuorella on ollut synkkä maine. Niiden mukaan Gellértin­vuorelle tapasivat kokoontua koko maan noidat, jotka paholainen kutsui kokoon korpin tai mustan variksen muodossa.
Nähtävyyksiä > Budan sitadelli

Vuoren huipulla on Citadella, kaupunki­linnoitus, jonka Habsburgit rakensivat vuoden 1848 kapinan jälkeen. Linnoituksesta on hyvä ampuma-ala Tonavalle, alas Pestiin ja myös Budan vuorille, mutta sen tarkoitus oli ennen kaikkea symbolinen: se osoitti niskuroivalle kansalle ketkä olivat vallassa. Unkarilaiset kutsuivat Citadellaa Unkarin bastiljiksi, ja sitä inhottiin yleisesti. Se päätyi lopulta kaupungin omistukseen vuonna 1879, mutta sitä ei jostain syystä kuitenkaan purettu kokonaan. Linnoitus on toiminut vankilana, kodittomien asuin­paikkana, ilma­torjunta­patterina ja vuodesta 1961 turisti­nähtävyytenä. Se on yksi Buda­pestin parhaista näkö­ala­paikoista.
Nähtävyyksiä > Vapaudenpatsas

Citadellan edessä on Vapaudenpatsas (Szabadság-szobor). Tämän valtavan, 14-metrisen naishahmon on suunnitellut Zsigmond Kisfaludi Strobl. Patsas on pystytetty vuonna 1947 neuvostoliittolaisten aloitteesta, jalustan alkuperäisten tekstien mukaan "Unkarin kiitollisen kansan" kunnianosoitukseksi Budapestin vapautuksessa kaatuneille neuvostosotilaille. Myöhemmin siitä on tullut Budapestin kaupungin näkyvä symboli, ja sen neuvostoaikaan viittaava symboliikka on poistettu. Uuden jalustatekstin mukaan patsas on kunnianosoitus kaikille, jotka ovat uhranneet henkensä Unkarin puolesta.
Nähtävyyksiä > Luolakirkko

Vuoren etelärinteellä, Gellértin kylpylän sisäänkäyntiä vastapäätä, on laaja ja syvä luonnon muodostama luola, jossa asui varhaiskeskiajalla Iván-niminen erakko. Hän paransi sairaita terveysvedellä, joka kumpusi lähteestä luolan suuaukon lähellä. Vuonna 1926 luola muutettiin kirkoksi Lourdesin esikuvan mukaan, ja sitä piti yllä pauliittien sääntökunta. Kommunistit lakkauttivat sääntökunnan 1950-luvulla ja muurasivat luolan umpeen. Nykyään se on muutettu jälleen kirkoksi.
Luolan lähellä, Tonavaan viettävässä rinteessä on pauliittien luostari, pseudohistoriallinen rakennus, joka on vanhasta ulkonäöstään huolimatta rakennettu vasta 1932. Toisen maailmansodan jälkeen se toimi 40 vuotta balettikoulun opiskelija-asuntolana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gellértinvuori Wikimedia Commonsissa
Budan sita­delli ilma­kuvassa lännestä päin kuvattuna. Vapauden­silta näkyy taustalla ja aivan oikeassa reunassa hotelli Gellért.
Säätyvaltiopäivät 1899

| Suomen suuriruhtinaskunnan ylimääräiset valtiopäivät 1899 |
| --- | --- |
Kesto:  19.1.1899–30.5.1899
Aatelissääty:  Samuel Werner von Troil, Ritarihuone
Pappissääty:  Gustaf Johansson, Säätytalo
Porvarissääty:  Anders Joachim Kurtén, Säätytalo
Talonpoikaissääty:  Kaarle Wärri, Säätytalo
Säätyvaltiopäivät 1899 olivat ylimääräiset Suomen suuriruhtinaskunnan valtiopäivät. Ne kutsuttiin koolle Suomen yleisen asevelvollisuuden laajentamiseksi koskemaan koko Venäjän keisarikuntaa siten, että suomalaisten, joiden asevelvollisuus koko väestöön nähden oli suppeampi kuin Venäjän keisarikunnassa keskimäärin, olisi ollut välttämätöntä palvella Suomen suuriruhtinaskunnan armeijan sijaan Venäjän keisarikunnan armeijassa. Tällöin asevelvollisuus ei olisi enää koskenut pääasiassa Suomen suuriruhtinaskunnan aluetta sen puolustamiseksi, vaan mahdollisesti myös kaikkia muita Venäjän keisarikunnan alueita ja kaikkia sen käymiä sotia.
Säädyt eivät kuitenkaan taipuneet asevelvollisuuden laajentamiseen. Mielenkiinnon Suomen suuriruhtinaskunnan alueellisesti rajoittuneen armeijan purkamiseksi ja suomalaisten kiinnittämiseksi yleisvenäläisiin joukkoihin oli synnyttänyt Saksan aloittaman laivastokilpailun uhka, mitä vastaan Venäjän vuonna 1898 nimitetty uusi sotaministeri Aleksei Kuropatkin oli ryhtynyt toimimaan. Hankkeeseen Suomen osalta liittyi myös Nikolai Bobrikovin nimittäminen Suomen kenraalikuvernööriksi. Ehdotus asevelvollisuuslaiksi venäläisten ehdottamassa muodossa kohtasi jyrkkää vastarintaa Suomessa.
Koolle kutsuminen

Keisari Nikolai II kutsui 19. heinäkuuta 1898 annetulla käskyllä sotaministeri Aleksei Kuropatkinin pyynnöstä ylimääräiset valtiopäivät koolle tammikuun 19. päiväksi 1899.
Edustajat > Porvarissääty

Porvarissäädyn  puhemies oli Anders Joachim Kurtén ja sihteeri Axel Valdemar Lindberg. Säädyn jäsenet olivat puhemies mukaan luettuna seuraavat:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Alarik Achrén (Uusikaarlepyy)  Frans Alfrid Aejmelaeus (Jyväskylä)  Emil Frithiof Andersin (Joensuu)  Oscar Wilhelm Andstén (Maarianhamina)  Otto Immanuel Appelberg (Kotka)  Edvin Bergroth (Helsinki)  Emanuel Berner (Mikkeli)  T. J. Boisman (Hamina)  Carl Ferdinand Borenius (Viipuri)  Alfred Burman (Vaasa)  Carl Alfred Carlström (Kristiinankaupunki)  Ernst Dahlström (Turku)  Theodor Leopold Eck (Pori)  Rudolf Bernhard Elving (Helsinki)  Rudolf Erenius (Naantali)  Frans Viktor Eriksson (Vaasa)  Eero Erkko (Heinola)  |  Arvid Thorsten Birger Genetz (Sortavala)  Axel Grönlund (Käkisalmi)  Mauritz Hallberg (Helsinki)  Felix Heikel	(Viipuri)  August Herckman (Kuopio)  Axel Holmberg (Helsinki)  Emil Holmberg (Loviisa)  Walter Hoving (Viipuri)  Gustaf Rudolf Idman (Tampere)  Alfred Jacobsson (Turku)  Fredrik Jansson (Helsinki)  August Ferdinand Juselius (Turku)  Fritz Arthur  Jusélius (Pori)  Johan Fredrik Kerttula (Oulu)  Kustaa Killinen (Kuopio)  Ferdinand Alexander Kumlin (Turku)  Joachim Kurtén (Vaasa), puhemies  |  Uno Kurtén	(Raahe)  Ivar Alexander Kyander (Kajaani)  Jakob Axel Levonius	 (Oulu)  Akseli Lilius (Iisalmi)  Johan Henrik Liljeroos (Tampere)  Axel Lille (Helsinki)  Albert Lindh (Porvoo)  Gustaf Wilhelm Liukkonen (Hämeenlinna)  Viktor Löfgren (Tornio)  Albin Lönnbeck (Kaskinen)  Frans Henrik Malin(Pori)  Karl Arvid Nyberg (Helsinki)  Juho Pelkonen (Lappeenranta)  Juho Aatami Pelkonen (Tampere)  Johan Leonhard Pentzin (Pietarsaari)  Leonard von Pfaler (Helsinki)  Konrad Relander (Oulu)  |  K.  H.  Renlund (Kokkola)  Emil Schybergson (Helsinki)  Aleksander Sikio (Savonlinna)  Arthur Sommer (Tampere)  Otto Stenroth (Kemi)  Fredrik Stenström (Hanko)  Albert Stigzelius (Turku)  Fredrik Sundwall (Tammisaari)  J. W. Söderlund (Rauma)  Theodor Tallqvist (Uusikaupunki)  Adolf Wasenius (Helsinki)  Theodor Wegelius (Helsinki)  Kalle Viljakainen (Tampere)  Elias Öhman (Helsinki)  |
Edustajat > Talonpoikaissääty

Talonpoikaissäädyssä valtiopäiville osallistuivat, puhemies Kaarle Wärri mukaan luettuna, seuraavat edustajat, tulkkina Emil  Almberg ja sihteerinä Viktor Emil Liljeblad:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pekka Ahmavaara, Ii  Edvin Avellan, Ahlainen  Frans Fredrik Björni, Yläne  Uno Otto Bremer (Honka), Piikkiö  Alfred Filip Danielson, Luhanka  Kaarlo Ekberg, Rautalampi  Gustaf Viktor Eklund, Kirkkonummi  Kustavi Eriksson,  Pyhäjärvi  August Fellman, Hollola  Karl Konstantin Fieandt, Padasjoki  John Flygare, Mustasaari  Juho Rudolf Forsman, Hämeenkyrö  Yrjö Halonen, Pudasjärvi   Kaarlo Vilho Hollmén, Halikko  Vihtori Hosio, Punkalaidun  Nestor Huoponen, Kirvu  |  Kaarle Juho Häkkänen, Mikkelin maalaiskunta  Kalle Juvonen, Rantasalmi  Paavo Kasurinen, Kuopion maalaiskunta  Kustaa Kiipula, Janakkala  Aleksanteri Kilpiäinen, Viipurin maalaiskunta  Juho Koivisto, Kurikka  Kaarlo Kokkonen, Kajaani  Juhana Koponen, Puumala  William Koskelin, Saarijärvi  Martti Kykkling, Virolahti  Fredrik Vilhelm Lagerstedt, Lapua  Karl Gustaf Lagerström, Degerby  Oskari Laine, Mäntsälä  Lauri Vilho Laitinen, Nilsiä  Mikko Lampinen, Hirvensalmi  Pekka Leppänen, Ilomantsi  |  Pekka Leppänen, Joensuu  Johan Lindegren, Muolaa  Agathon Meurman, Kangasala  Kalle Myllylä, Kalajoki  Pekka Neiglick, Rääkkylä  Taneli Nykänen, Pieksämäki  Jakob Näs, Munsala  Kalle Oittinen, Lappee  Kaarle Ojanen, Nummi  Juho Pere, Kokemäki  August Perho, Urjala  Kalle Piilonen, Laukaa  Juho Pitkänen, Nurmes  Johan Erik Rosenberg, Lumparland  Juho Riihimäki, Keuruu  Brynolf Roiha, Parikkala  |  Carl Johan Slotte, Alaveteli  Johan Starcke, Lapväärtti  Claes Johan Stenroth, Kemiö  Zefanias Suutarla, Rymättylä  Kaarle Henrik Teittinen, Sortavalan maalaiskunta  Eerik Tensikkala, Iitti  Heikki Toijala, Teisko  Juho Torppa, Veteli  Antti Tuomikoski, Liminka  Aappo Walta, Lapinlahti  Aleksanteri Vihonen, Käkisalmen maalaiskunta  Juho Wuolijoki, Hauho  Kaarle Wärri, Pöytyä, puhemies  |
Asevelvollisuuslaki > Lakiehdotuksen vaikutukset

Vuodesta 1878 voimassa olleen Suomen asevelvollisuuslain asetuksien mukaan Suomen armeijan tarkoitus oli Suomen puolustus, mutta maan ulkopuolelle sitä ei saanut viedä.
Armeijassa saivat palvella ainoastaan Suomen kansalaiset. Kaksi ylintä päällikköä, Suomen kenraalikuvernööri ja Venäjän sotaministeri, olivat säännöissä sallittu poikkeus.
Venäläisten ehdottama uusi asevelvollisuuslaki olisi alistanut Suomalaiset joukot kokonaan Venäjän sotilasviranomaisten alaisiksi, sekä olisi pidentänyt palvelusajan Venäjän sotaväen palvelusajan pituiseksi, eli viideksi vuodeksi. Upseereiksi suomalaisiin joukkoihin olisi voitu lain nojalla määrätä venäläisiä ja Suomen sotaväki olisi voitu sijoittaa myös rauhan aikana maan ulkopuolelle. Suomalaisia asevelvollisia olisi voitu komentaa venäläisiin joukkoihin ja venäläisiä suomalaisiin joukkoihin.
Ehdotus merkitsi Suomen erillisen sotaväen täydellistä lakkauttamista ja yhdistämistä Venäjän sotaväkeen sekä Suomen valtiopäivien päätösvallan riistämistä sotalaitosta koskevissa kysymyksissä.
Valtiopäivien avajaisissa 24. tammikuuta 1899 avajaispuheen piti kenraalikuvernööriksi nimitetty Nikolai Bobrikov. Hän sanoi: ”Erottomasti yhdistettynä Keisarikuntaan ja koko Venäjän valtakunnan suojan ja turvan alaisena Suomenmaa ei tarvitse Venäjän armeijasta erillään olevaa sotaväkeä. Asevelvollisuutta siellä koskeva laki on sen tähden saatettava yhdenmukaiseksi Keisarikunnassa voimassa olevan lain kanssa.”
Lakiehdotuksessa sanottiin muun muassa: ”Keisarillisen valtaistuimen ja Venäjän valtakunnan puolustaminen on jokaisen Venäjän alamaisen pyhä velvollisuus, ja on siis miespuolinen asujamisto suomenmaalaisissa lääneissä, samoin kuin Venäjän muissa kuvernementeissä, säätyyn katsomatta, asevelvollinen.”
Uusi asevelvollisuuslaki olisi lisännyt Suomen asevelvollisten määrää aikaisemmasta 5 600 miehestä 36 000 mieheen. Reservin määrä olisi noussut yli 90 000 mieheen. Lisäksi Suomi määrättiin maksamaan yhdeksän vuoden aikana 50 miljoonaa markkaa Venäjälle, koska Venäjällä oli yhä suhteellisesti suuremmat sotilasmenot.
Asevelvollisuuslaki > Käsittely

Valtiopäivillä oli esillä vain neljä esitystä asevelvollisuusasiasta. Esitysten tehostamiseksi keisari Nikolai II antoi niiden kestäessä valtiopäivien painostamiseksi niistä riippumatta helmikuun manifestin 15. helmikuuta 1899.
Valtiopäivät käsittelivät näitä ehdotuksia kahdessa valiokunnassa, R. F. Hermansonin johtamassa lakivaliokunnassa ja Leo Mechelin johtamassa asevelvollisuusvaliokunnassa,
Valtiopäiville annettiin oikeus antaa vain lausunto esitetystä asevelvollisuuslaista, mutta ei mahdollisuutta hylätä tai hyväksyä lakia.
Suomen senaatti oli antamassaan lausunnossa ehdottanut asevelvollisuuslakiesityksestä poistettavaksi ne kohdat, jotka törkeästi loukkasivat  Suomen erikoisasemaa ja oikeutta.
Säädyt antoivat 27. toukokuuta keisarille myös oman ehdotuksensa asevelvollisuuslain muuttamiseksi, mutta Nikolai II ei hyväksynyt säätyjen eikä senaatin ehdotuksia, vaan jätti asian sotaministeri Kuropatkin johtaman komitean käsiteltäväksi. Komitea julkaisi 12. heinäkuuta 1901 keisarin vahvistaman uuden asevelvollisuuslain sekä armollisen julistuskirjan.
Muut asiat

Valtiopäivillä 42 talonpoikaissäädyn edustajaa jätti senaatille  kieltolakia valmistelevan juovutusjuomalainsäädäntöä koskevan anomuksen.
Päättäjäiset

Säätyvaltiopäivien viralliset päättäjäiset pidettiin 30. toukokuuta 1899. Päättäjäispuheet pitivät
aatelissäädyn puolesta maamarsalkka von Troil, pappissäädyn edustajana arkkipiispaksi nimitetty Johansson, porvarissäädyn edustajana puhemies Kurtén ja talonpoikaissäädyn edustajana puhemies Wärri.
Club Olimpia

Olimpian joukkue vuonna 2002
Club Olimpia on asunciónlainen urheiluseura. Parhaiten se tunnetaan jalkapalloseurana, joka pelaa Paraguayn pääsarjassa Division de Honorissa. Olimpian kotistadion on Estadio Manuel Ferreira. Olimpia on maansa menestynein jalkapalloseura 38 voitollaan. FIFA on luokitellut Olimpian "perinteiseksi joukkueeksi (engl. classic football club).
Historia

Club Olimpia on perustettu 25. heinäkuuta 1902. Nimi juontuu olympialaisten kotikaupungista Olympiasta. Ensimmäisen mestaruutensa Olimpia saavutti 1912, jolloin myös Olimpian suurin haastaja Cerro Porteño perustettiin.
 
1950-luku oli Olimpia kulta-aikaa: 1956-1960 Olimpia voitti viidesti peräkkäin maansa mestaruuden. Samoihin aikoihin joukkueen nykyinen kotistadioni Estadio Manuel Ferreira. 1960 Olimpia saavutti myös kansainvälistä menestystä saavuttamalla Copa Libertadoresissa finaalipaikan häviten kuitenkin ottelun Peñarolille.

1970-luvun loppu ja 80-luvun alku oli myös Olimpialle menestyksellistä aikaa. 1978-83 Olimpia voitti kuudesti maansa mestaruuden sekä 1979 Copa Libertadoresin, Copa Interamericanan sekä Intercontinental Cupin.
Seuraavaa kansainvälistä menestystä saatiin odottaa aina vuoteen 1990, jolloin Olimpia voitti Copa Libertadoresin. Samana vuonna joukkue saavutti myös Supercopa Sudamericanan sekä Recopa Sudamericanan voiton. 1990-luvun lopulla Olimpia voitti peräkkäin neljästi maansa mestaruuden.

2000-luvulla joukkue on pystynyt voittamaan Copa Libertadoresin (2002) sekä Recopa Sudamericanan (2003). Olimpia on selviytynyt myös Intercontinental Cupin finaaliin 2002, häviten sen kuitenkin Real Madridille.
Meriitit > Kotimaiset meriitit

Division de Honor
Voitot (38): 1912, 1914, 1916, 1925, 1927, 1928, 1929, 1931, 1936, 1937, 1938, 1947, 1948, 1956, 1957, 1958, 1959, 1960, 1962, 1965, 1968, 1971, 1975, 1978, 1979, 1980, 1981, 1982, 1983, 1985, 1988, 1989, 1993, 1995, 1997, 1998, 1999, 2000
Torneo República
Voitot (1): 1992
Meriitit > Kansainväliset meriitit

Copa Libertadores : 35 osallisumista
Voitot (3): 1979, 1990, 2002
Toisena (3): 1960, 1989, 1991
Intercontinental Cup
Voitot(1): 1979
Toisena (2): 1990, 2002
Recopa Sudamericana
Voitot (2): 1991, 2003
Supercopa Sudamericana
Voitot (1): 1990
Copa Interamericana
Voitot (1): 1979
Toisena (1): 1990
Copa CONMEBOL
Toisena (1): 1992
Supercopa Masters
Toisena (1): 1994
Tunnettuja pelaajia

Juan Bautista Aguero
Ever Hugo Almeida
José Saturnino Cardozo
Celso Ayala
Roque Santa Cruz
Ricardo Tavarelli
Carlos Humberto Paredes
Romerito
Julio César Cáceres
Tunnettuja valmentajia

Gustavo Benítez
Aurelio González
Nery Pumpido
Luís Alberto Cubilla
Sergio Markarián
Aníbal "Maňo" Ruiz
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Olimpian sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
Olimpia Fifan sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kolmen Tähden ritarikunta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kolmen Tähden ritarikunta Wikimedia Commonsissa
Bro (Kirkkonummi)

Bro on kunnanosa Kirkkonummella. Bron asuinalue koostuu omakoti-, rivi- ja kerrostaloista. Brosta on matkaa Kirkkonummen keskustaan noin kilometri. Aivan Bron tuntumassa sijaitsee Kirkkonummen paloasema.lähde?
1978

| --- | --- |
Vuosisadat: 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku · 2000-luku · 2100-luku
Vuosikymmenet: 1890-luku · 1900-luku · 1910-luku · 1920-luku · 1930-luku · 1940-luku 1950-luku · 1960-luku · 1970-luku · 1980-luku · 1990-luku · 2000-luku
Vuodet: 1890 · 1891 · 1892 · 1893 · 1894 · 1895 · 1896 · 1897 · 1898 · 1899 1900 · 1901 · 1902 · 1903 · 1904 · 1905 · 1906 · 1907 · 1908 · 1909 1910 · 1911 · 1912 · 1913 · 1914 · 1915 · 1916 · 1917 · 1918 · 1919 1920 · 1921 · 1922 · 1923 · 1924 · 1925 · 1926 · 1927 · 1928 · 1929 1930 · 1931 · 1932 · 1933 · 1934 · 1935 · 1936 · 1937 · 1938 · 1939 1940 · 1941 · 1942 · 1943 · 1944 · 1945 · 1946 · 1947 · 1948 · 1949 1950 · 1951 · 1952 · 1953 · 1954 · 1955 · 1956 · 1957 · 1958 · 1959 1960 · 1961 · 1962 · 1963 · 1964 · 1965 · 1966 · 1967 · 1968 · 1969 1970 · 1971 · 1972 · 1973 · 1974 · 1975 · 1976 · 1977 · 1978 · 1979 1980 · 1981 · 1982 · 1983 · 1984 · 1985 · 1986 · 1987 · 1988 · 1989 1990 · 1991 · 1992 · 1993 · 1994 · 1995 · 1996 · 1997 · 1998 · 1999 2000 · 2001 · 2002 · 2003 · 2004 · 2005 · 2006 · 2007 · 2008 · 2009
1978 (MCMLXXVIII) oli normaalivuosi (ei karkausvuosi), joka alkoi sunnuntaista.