stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vihtori Huhta

| Vihtori Huhta |
| --- | --- |
 Vihtori Huhta 1910-luvulla.
Kansanedustaja
 2.2.1914–3.4.1917, 3.12.1941–5.4.1945  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Hämeen eteläinen, Uusimaa
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. syyskuuta 1882 Hämeenlinna
Kuollut: 11. heinäkuuta 1961 (78 vuotta) Helsinki
Ammatti:  toimittaja
Viktor (Vihtori) Emil Huhta (synt. Lindroos, 30. syyskuuta 1882 Hämeenlinna – 11. heinäkuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1914–1917 ja 1941–1945. Terävänä kielenkäyttäjänä tunnettu Huhta sai 1910-luvulta lähtien useita vankilatuomioita kirjoitustensa vuoksi, jonka ohella hän oli vankilassa sisällissodan aikaisen toimintansa johdosta. Huhta vaikutti myös työväenkulttuurin parissa. Hän oli harrastajanäyttelijä ja teatterinjohtaja. Lisäksi Huhta sanoitti kymmeniä kisällilauluja, jotka levisivät lauluryhmien esittämänä eri puolille maata.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Vihtori Huhta syntyi palvelijatar Wilhelmina Lindroosin (1857-1948) aviottomana lapsena. Huhdan ollessa nelivuotias hänen äitinsä avioitui Huittisista kotoisin olleen kivityömiehen Juho Kustaa Hastin (1861-1922) kanssa. Huhta aloitti työnteon 13-vuotiaana. Hän teki Hattulassa asuneen isoäitinsä taksvärkkipäiviä ja oli muun muassa tiilenkantajana sekä apteekin juoksupoikana. Kansakoulun käytyään Huhta valmistui käsityökoulusta puusepäksi vuonna 1899, jonka jälkeen hän työskenteli kirjakaupassa ja latojana.
Elämä > Toimittajaksi ja politiikkaan

Vuonna 1900 Huhta liittyi Hämeenlinnan työväenyhdistykseen. Huhta oli perustamassa työväenyhdistyksen nuoriso-osastoa sekä Hämeenlinnan Työväen Näyttämöä, jonka johtajana hän toimi kahteen otteeseen. Huhta osallistui myös aktivistiliikkeen toimintaan jakamalla kutsuntalakkoihin kehottavia lentolehtisiä Rudolf Holstin kanssa. Suurlakon ainana hän oli Hämeenlinnan suurlakkokomitean jäsen. Huhta aloitti sanomalehtiuransa Tampereella ilmestyneen Kansan Lehden harjoittelijana vuonna 1906, mutta palasi pian kotikaupunkiinsa Hämeen Voiman toimittajaksi ja toimitussihteeriksi. Vuonna 1907 hän osallistui Suomen Sosialidemokraattisen Sanomalehtimiesliiton perustavaan kokoukseen.
Vuonna 1911 Huhta joutui ensimmäistä kertaa vankilaan järjestettyään mielenosoituksen kansanedustaja Artturi Siveniuksen vapautumisen kunniaksi. Hämeenlinnan lääninvankilan portille kokoontunut väkijoukko huusi majesteettirikoksesta tuomitulle Siveniukselle eläköötä ja laulaa lurautti Kansainvälisen. Huhta joutui syytteeseen julkisrauhan rikkomisesta ja tuomittiin 30 markan sakkoon, joka varojen puutteessa muunnettiin kuuden päivän vankeudeksi.
Huhta valittiin kansanedustajaksi vuoden 1913 eduskuntavaaleissa. Ensimmäisen maailmansodan käynnistyttyä Hämeen Voimassa julkaistiin hänen laatimansa pääkirjoitus, jossa vastustettiin armeijan mobilisointia. Kuvernööri Rafael Spåre tuomitsi Huhdan ja päätoimittaja Heikki Välisalmen hallinnollisiin sakkoihin hallituksen toimien vastustamisesta ja mobilisoinnin häiritsemisestä. Huhdalle määrätty 5 000 markan sakko muunnettiin sadan päivän vankeudeksi, jonka päätyttyä marraskuussa 1914 kenraalikuvernööri F. A. Seyn määräsi Huhdan ja Välisalmen karkotettavaksi Siperiaan Tomskin kuvernementtiin pitäessään heitä uhkana yhteiskuntajärjestykselle. Huhdan osoitettua katumusta hän sai palata Suomeen jo tammikuun puolivälissä. Armahduksen ehtona oli ero sosialidemokraattisesta puolueesta, jonka vuoksi Huhta menetti myös toimittajan työnsä. Puoluetoverit pitivät armonanomusta petturuutena ja osoituksena aatteellisesta heikkoudesta ja myös porvarilehdistö kutsui Huhtaa ”selkärangattomaksi”.
Elämä > Sisällissota

Vuonna 1916 Huhta muutti Riihimäelle, jossa hän työskenteli Helioksen kemiantehtaan konttoristina. Helmikuun vallankumouksen jälkeen Huhta haki uudelleen SDP:n jäseneksi ja hänet otettiin takaisin kesäkuussa 1917. Huhdalle määrättiin kuitenkin kielto kaikkiin puolueen luottamustehtäviin viiden vuoden ajaksi. Paluunsa jälkeen hän vaikutti Riihimäen työväenyhdistyksessä ja toimi muun muassa Riihimäen Työväen Teatterin johtajana.
Sisällissodan alussa Huhta toimi Riihimäen elintarvikekomissaarina, kunnes siirtyi kansanvaltuuskunnan elintarviketoimiston intendentuuriosastolle. Huhtikuun alkupäivinä punaisten hallinto evakuoitiin Viipuriin, josta Huhta palasi pian Helsinkiin. Hänet vangittiin kuun lopussa ja vietiin Suomenlinnan vankileirille. Syyskuussa Huhta sai neljän vuoden kuritushuonetuomion avunannosta valtiopetokseen, mutta hän vapautui ensimmäisten armahdettujen joukossa jo lokakuun puolivälissä.
Elämä > Viime vuosikymmenet

Vapauduttuaan Huhta työskenteli Kansan Lehden toimitussihteerinä vuoteen 1921, jolloin hän ryhtyi Suomen Sosialidemokraattisen Työläisnuorisoliiton julkaiseman Työläisnuorison päätoimittajaksi. Hän oli myös STL:n ensimmäinen puheenjohtaja 1921–1922 sekä Tampereen kaupunginvaltuuston jäsen. Suureen kommunistijuttuun liittyen Huhta kirjoitti artikkelin otsikolla ”Ohrana – kulttuuriyhteiskunnan mätäpaise”, jonka seurauksena hän joutui syytteeseen hallitusta ja järjestysvaltaa vastaa hyökkäämisestä. Tapausta puitiin kaikissa oikeusasteissa ja lopulta toukokuussa 1926 korkein oikeus vahvisti Huhdalle kuuden kuukauden vankeustuomion.
Vuodesta 1924 lähtien Huhta asui Tapanilassa ja työskenteli muun muassa Uusmaan Työmiehen sekä Palkkatyöläisen toimituksissa. Hän oli myös Helsingin maalaiskunnan kunnanvaltuuston jäsen ja toimi 1930-luvun alussa kunnan työttömyystoimiston johtajana. Vuonna 1935 Erkki Valan toimittama Tulenkantajat julkaisi Huhdan kirkkoa ja papistoa arvostelevan pakinan, joka käsitteli Venäjän vallan aikana Taavi Tainiota vastaan nostettua painokannejuttua. Huhta tuomittiin sakkoihin, jotka hän suoritti muuntorangaistuksena Katajanokan vankilassa.
Vuosina 1937-1945 Huhta työskenteli Lohjalla ilmestyneen Uusmaan Kunnallislehden päätoimittajana. Huhta oli mukana myös Vapaa-ajattelijain liiton toiminnassa. Vuoden 1939 eduskuntavaaleissa Huhta jäi varasijalle, mutta nousi 1941 kansanedustajaksi Mikko Ampujan jouduttua jatkosodan ajaksi turvasäilöön. Ampujan palattua eduskuntaan marraskuussa 1944 Huhta jatkoi vuotta aikaisemmin kuolleen Anni Huotarin varaedustajana tehtävässä siihen asti toimineen Lempi Lehdon tilalla. Vuosina 1945-1950 Huhta oli Suomen Sosialidemokraatin toimittajana ja pakinoitsijana. Huhta vietti eläkepäiviään Tapanilassa ja kuoli 78-vuotiaana heinäkuussa 1961.
Pakinoitsija ja sanoittaja

Pakinoitsijana Huhta käytti eri lehdissä ainakin nimimerkkejä ”Samuli”, ”Eemeli Erakko” ja ”H. Käpälämäki”. 1930-luvulla hänen kirjoituksensa käsittelivät ivallisesti äärioikeistoa, papistoa ja kirkkoa sekä Etsivää keskuspoliisia eli ”ohranaa”. Suosituksi nousseita pakinoita tilattiin myös eri tilaisuuksiin näyttelijöiden esitettäviksi. Huhdan nimimerkeistä tunnetuin on ”H. Käpälämäki”, jota hän käytti myös sanoittajana kirjoittaessaan niin sanottuja kisällilauluja. Työväenmusiikkia tutkinut Timo Tuovinen pitää Huhtaa 1930-luvun taitavimpana kisällilaulujen sanoittajana, joka siirsi teksteihinsä poliittisten pakinoiden estetiikan ja antoi kisällilauluille uuden humoristisemman suunnan. Huhdalla oli vaikutuksensa myös Reino Helismaahan, joka esitti Huhdan lauluja 1930-luvulla Lahden kisälleissä ja omaksui myöhemmin niiden tyylin omaan tuotantoonsa. Huhta jatkoi kisällilaulujen kirjoittamista viimeisiin vuosiinsa saakka. Hän teki muun muassa vaalilaulun K.A. Fagerholmin presidentinvaalikampanjaan vuonna 1956.
Huhdan laulutekstejä ilmestyi useina kirjoina, jonka ohella hän julkaisi muun muassa Joel Räsäsen kuvittaman kaskukokoelman. Huhdan omaelämäkerta Monena mies eläessään ilmestyi 1957. Vuonna 2006 ilmestyi Huhdan tyttärentyttären Virpi Iso-Hollon toimittama kirja Hiljaist’ on, viileää, joka sisältää Huhdan puolisolleen Huldalle Hämeenlinnan ja Suomenlinnan vankiloista sekä Siperian karkotuksesta lähettämiä kirjeitä.
Perhe

Vihtori Huhdan ensimmäinen puoliso oli tamperelainen Hulda Maria Weckman (1885-1935), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1905. Vuosina 1938 Huhta meni naimisiin Laviassa syntyneen Elli Elisabet Koskisen (1892-1946) kanssa. Huhdan kolmas puoliso oli Hausjärvellä syntynyt Hilma Sofia Tanner (s. 1879), jonka kanssa hän avioitui 1946. Huhta sai ensimmäisen puolisonsa kanssa kuusi lasta. Heidän tyttärensä Pirkon puoliso oli olympiavoittaja Volmari Iso-Hollo.
Muuta

Helsingin Kaupunginteatterissa vuonna 2017 ensi-iltansa saanut Heikki Kujanpään kirjoittama näytelmä Suomen hauskin mies on saanut innoituksensa Huhdan Suomenlinnan vankileirillä tekemästä näytelmästä. Sen päähenkilö on näyttelijä Toivo Parikka, jonka henkilöhahmoon on Huhdan ohella otettu piirteitä Jalmari Parikasta ja Aarne Orjatsalosta. Näytelmän pohjalta on tehty myös vuonna 2018 valmistunut elokuva Suomen hauskin mies.
Teoksia

25 vuotta taipaleella : Hämeenlinnan työväenyhdistys 1888–1913.  Hämeenlinnan:  Hämeenlinnan Työväenyhdistys, 1913.
Radio-revy : kisällien esitettäväksi.  (Nimimerkillä H. Käpälämäki)  Helsinki:  Sos.-dem. työläisnuorisoliitto, 1936.
Salminen, B. J. ; Huhta, Vihtori: Lauluja kisälliryhmille.  Helsinki:  Sos.-dem. työläisnuorisoliitto, 1939.
Vaalimarkkinat.  (Nimimerkillä H. Käpälämäki)  Helsinki:  Sosialidemokraattinen puoluetoimisto, 1945.
Huhta, Vihtori (toim.) ; Räsänen, Joel (kuv.): Kaskuja työväenliikkeen taipaleelta.  Helsinki:  Työväen kirjarengas, 1948.
Monena mies eläessään : välähdyksiä elämän varrelta.  Helsinki:  Tammi, 1957.
Huhta, Vihtori ; Iso-Hollo, Virpi (toim.): Hiljaist’ on, viileää : Vihtorin ja Huldan rakkaus.  Tampere:  Pilot-kustannus, 2005.  ISBN 978-952-46440-2-0
Isosaaren vankileirin toverioikeus elokuussa 1918. Vihtori Huhta vasemmalla.
Selim Tapola

Selim Angervo Tapola (19. syyskuuta 1912 Helsinki – 5. toukokuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, toimitusjohtaja ja kirjailija joka käytti myös nimimerkkejä Jori Tervanto ja Tero Uskali.
Tapola toimitti vuosina 1949-1951 ilmestynyttä Sormenjälki-jännityslukemistoa. Hän kirjoitti omalla nimellään ja Jori Tervannon nimimerkillä rikos- ja seikkailukertomuksia eri lehtiin, muun muassa Seikkailujen maailmaan, aina 1970-luvulle saakka. Tapola teki myös käsikirjoituksen Valentin Vaalan 1947 ohjaamaan elokuvaan Maaret - tunturien tyttö sekä 1950-luvun alussa valmistuneisiin lyhytelokuviin Puuta - Trä (1950) ja Päivä seudulla Päijänteen (1953).
Tapola tuli ylioppilaaksi Helsingin reaalilukiosta vuonna 1933. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1938. Kauppalehden toimittajana hän oli 1939–1940. Salon Sanomien toimitussihteerinä Tapola oli 1940–1941 ja Maan Romun mainospäällikkönä vuodet 1941–1945. Osuustukkukaupan toimittajana hän oli 1945–1951 ja Talouselämän päätoimittaja 1951–1952. VR:n henkilökuntalehteä Tapola toimitti vuosina 1952–1954. Erva-Latvala mainostoimiston mainospäällikkönä Tapola toimi 1954–1958 ja vuodet 1958–1961 hän oli Myyntimainonta Oy:n apulaisjohtaja sekä vuodet 1961–1965 Suomen kuljetustaloudellisen yhdistyksen toimitusjohtaja ja vuodesta 1965 Liikejulkaisut yrityksen toimitusjohtaja.
Tapolan isä oli ylikonduktööri Frans Oskari Tapola ja äiti Anna Lyyli (o.s. Rönn). Puoliso oli Maire Tuulikki (o.s. Vitikka) vuodesta 1939.
Teoksia

Meripääskyn pojat: seikkailuja merellä, Poikien seikkailukirjasto 99.   Otava 1942 (nimimerkillä Tero Uskali)
Täysikuu : jännitysromaani, Tammen jännityskirjoja 1.  Tammi, Vaasa 1944
Vaaranlento : "Hopeasiiven" mukana maailman ympäri, Poikien sininen sarja 1.   Kansankirja 1945
Kartanossa kummittelee, Poikien sininen sarja 7.   Kansankirja 1945
Elävät torpedot, Poikien sininen sarja 8.   Kansankirja 1945 (nimimerkillä Jori Tervanto)
Vääränrahan tekijät, Poikien seikkailukirjasto 107.  Otava 1946
Friscosta Shanghaihin : seikkailukertomus, LP-sarja 11.   Lehtipalvelu, Helsinki 1947
Sotaa ja rakkautta erämaassa.  Ilmarinen, Helsinki 1947 (nimimerkillä Jori Tervanto)
Jalomieliset kostajat : poikien seikkailukirja.  Karisto 1948
Kiinteistönhoitajan käsikirja, toimittaneet Heikki Sysimetsä ja Selim Tapola yhteistoiminnassa Suomen kiinteistöliiton kanssa.  Otava 1957
Ostotoiminnan käsikirja, toimittajat Seppo J. Käyhkö, Selim Tapola, Hannu Kärkkäinen, Veikko Leivo ja Tauno Vainio.  Sininen kirja, Helsinki 1970
Helluntaiherätys Euroopassa

Kartta Helluntailaisten ja karismaattisten liikkeiden suhteellisesta kannatuksesta Euroopassa.

  10 - 13%
  8 - 10%
  6 - 8%
  4 - 6%
  2 - 4%
  0 - 2%
Eurooppalainen helluntaiherätys kehittyi alueella, jota on perinteisesti pidetty kristinuskon ydinalueena. Se kehittyi kuitenkin aikana, jota kaksi maailmansotaa oli raunioittanut. Ensimmäisen sodan päätyttyä vuonna 1918 Venäjä oli ateistisen diktatuurin käsissä ja toisen sodan päätyttyä vuonna 1945, suuri joukko perinteisesti kristittyjä maita, kuten Unkari, Tšekkoslovakia ja Romania, olivat myös Neuvostoliiton hallinnassa.
Sodan aiheuttamat tuskat ja haitat häiritsivät eurooppalaisen helluntailaisuuden kehitystä ja tämän jälkeen rautaesiripun takana valtion virastot tukahduttivat liikehdintää. Demokraattisessa ja vapaassa Länsi-Euroopassa vastarintaa kehittyi kuitenkin perinteisten kirkkojen taholta erityisesti Saksassa, mutta myös Espanjassa ja Italiassa. Lisäksi Eurooppa on osittain sotien vuoksi maallistunut tasaisesti. Kirkossakäynti oli ainakin Isossa-Britanniassa huipussaan 1950-luvun alussa.
Sotien, vakiintuneiden kirkkojen vastustuksen ja maallistumisen yhdistelmä selittää osaltaan Eurooppalaisen helluntailaisuuden suhteellista heikkoutta verrattuna Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan, Afrikkaan ja Aasiaan. Vuonna 2000 D.B. Barrett ja T.M. Johnson arvioivat, että Euroopassa on yhteensä yli 37 miljoonaa helluntailaista, karismaattista tai uuskarismaattista liikettä edustavaa kristittyä. Näistä noin 8 prosenttia, eli noin 3 miljoonaa kuuluu juuri klassiseen helluntaiherätykseen. Euroopan suhteellisesti vahvimpia maita helluntaiherätyksen piirissä ovat Romania, Ruotsi, Suomi, Norja ja Bulgaria, joissa yli prosentti väestöstä kuuluu helluntailaisiin kirkkokuntiin. Lukumäärällisesti suurimmat helluntaiyhteisöt ovat Romaniassa, Venäjällä, Ukrainassa, Italiassa ja Isossa-Britanniassa.
Historia

Helluntailaisuus otettiin lämpimimmin vastaan maissa, joissa uskonnonvapaudella oli vahvat perinteet. Tällaisissa maissa oli jo itsenäisiä baptistisia tai metodistisia kirkkoja. Vakiintuneet kirkot, jotka saivat tukea verotuksesta tai joilla oli vahvat siteet valtioon, vastustivat yleensä helluntalaisuutta. Itsenäiset kirkot olivat vahviten edustettuina Pohjoismaissa ja Isossa-Britanniassa.
Thomas Ball Barrattin joulukuussa 1906 Oslossa aloittamia kokouksia pidetään usein ensimmäisinä helluntaikokouksina Euroopassa ja Barrattin palvelutyötä pidetään eurooppalaisen helluntailaisuuden syntynä. Barratt oli kuullut Azusa-kadun herätyksestä rahankeräysmatkalla Yhdysvalloissa. Osloon paluun jälkeen herätyskokoukset seurasivat hänen palvelutehtäväänsä. Seuraavien vuosien aikana Barratt matkusti Isoon-Britanniaan (1907), Tanskaan (1907), Suomeen (1911), Venäjälle (1911) ja Islantiin (1920). Vähitellen helluntaiherätys levisi myös Saksaan ja Sveitsiin.
Barratt kannatti helluntailaisten järjestäytymistä omaksi seurakunniksi, jotta herätys menestyisi, sen sijaan että olisi nähnyt helluntailaisuuden uudistusliikkeenä olemassa olevissa kirkoissa. Samanlaisen arvion esitti ruotsalianen Lewi Pethrus, joka liittyi helluntaiherätykseen vuonna 1907.
Myöhemmin helluntailaisuuden suhteellinen kehitys on ollut menestyksekkäämpää Itä-Euroopan maissa. Neuvostoliiton aikana suuri osa Itä-Euroopan helluntailaisista joutui sulautumaan evankelisten kanssa valtion valvomiin kirkkokuntiin. Ne, jotka kieltäytyivät, painuivat maan alle ja joutivat vainotuiksi. Berliinin muurin murtumisen jälkeen helluntailaisia ryhmiä on virrannut entisiin kommunistimaihin.
Karismaattinen liike syntyi 1950- ja 1960-luvuilla vakiintuneiden kirkkojen sisällä, ja siitä tuli vähitelleen voimakas liike. Niin sanottu uuskarismaattisuus eli helluntalaisuuden kolmas aalto oli erityisen menestyksekäs Isossa-Britanniassa, jossa kehittyi vähitellen suuri määrä itsenäisiä kirkkoja. Viime vuosikymmeninä Afrikasta, Aasiasta ja Latinalaisesta Amerikasta tulleet maahanmuuttajat ovat perustaneet suuren määrän siirtolaiskirkkoja. Isossa-Britanniassa tämä kehitys alkoi jo 1950-luvulla.
System R

| System R |
| --- | --- |
Kehittäjä:  IBM
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  tietokannan hallintajärjestelmä
Lisenssi:  omisteinen ohjelmisto
System R oli IBM:n vuosina 1973-1976 kehittämä maailman ensimmäinen relaatiotietokannan hallintajärjestelmä. Relaatiomallin teoretisoi vuonna 1970 matemaatikko Edgar F. Codd kirjoituksessaan Relational Model of Data for Large Shared Data Banks. IBM:n San Jose Research laboratoriossa kehitettiin Coddin ajatuksen pohjalta prototyyppi relaatiomallin toteuttavasta tietokannasta.
Ensimmäinen käyttäjä oli Pratt&Whitney, jolle järjestelmä asennettiin vuonna 1977.
Kehitys oli tutkimusprojekti, josta julkaistiin kaikki vuoteen 1979 saakka.
Järjestelmää varten kehitettiin myös SQL-kieli.
System R oli pohjana IBM:n myöhemmille tietokannoille SQL/DS:lle ja DB2:lle, joista jälkimmäisellä nimellä toimiva tuote on käytössä ja kehityksen kohteena edelleen. Alun perin relaatiomallia suunniteltiin vain tiedon hakua varten, mutta System R todisti mallin sopivan mainiosti kaikenlaiseen tapahtumankäsittelyyn.
Aiheesta muualla

A History and Evaluation of System R. doi:10.1145/358769.358784
https://www.hpl.hp.com/techreports/Compaq-DEC/SRC-TN-1997-018.pdf (Arkistoitu – Internet Archive)
Kilpirauhasperoksidaasi

Kilpirauhasperoksidaasi eli tyroperoksidaasi tai jodidiperoksidaasi on oksidoreduktaaseihin kuuluva entsyymi. Entsyymi katalysoi jodidi-ionien hapettumista jodiksi ja muodostuneen jodin lisäystä tyrosiiniin ja edelleen kilpirauhashormonien tyroksiinin ja trijodityroniinin synteesiä. Kilpirauhasperoksidaasin EC-numero on EC 1.11.1.8.
Rakenne ja toiminta

Kilpirauhasperoksidaasi on entsyymi, joka on selkärankaisilla aktiivinen kilpirauhasessa. Entsyymiä tavataan myös muilla eliöillä kuin selkärankaisilla. Kilpirauhasperoksidaasi on glykoproteiini eli sen aminohappoihin on liittynyt sokeriyksiköitä, jotka tässä tapauksessa ovat mannoosi ja glukosamiini. Ihmisen kilpirauhasperoksidaasi on rakenteeltaan kahdesta samanlaisesta alayksiköstä koostuva dimeeri, ja yhden alayksikön molekyylimassa on 90–100 kDa. Entsyymi vaatii toimiakseen koentsyymikseen hemiryhmän.
Kilpirauhasperoksidaasi hapettaa jodidi-ionit jodiksi. Hapettimena reaktiossa toimii vetyperoksidi. Muodostuva jodi reagoi entsyymin katalysoimana tyrosiinin kanssa muodostaen 3-jodityrosiinia ja 3,5-dijodityrosiinia. Nisäkkäillä jodatut tyrosiinimolekyylit ovat osa tyreoglobuliinia. Tyroperoksidaasi myös katalysoi 3-jodityrosiinin ja 3,5-dijodityrosiinin kytkentäreaktioita trijodityroniiniksi ja tyroksiiniksi.
Kilpirauhasperoksidaasin inhibiittoreita ovat muun muassa syanidi- ja tiosyanaatti-ionit sekä tiourea ja sen johdannaiset. Eräitä entsyymin inhibiittoreita, kuten karbimatsolia, tiamatsolia ja propyylitiourasiilia käytetään lääkkeinä kilpirauhasen liikatoiminnan hoidossa.
Tekla Hultin

| Tekla Hultin |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 1.8.1908–30.4.1924  
Vaalipiiri:  Viipurin läänin läntinen vaalipiiri
Henkilötiedot
Koko nimi:  Thekla Johanna Virginia Hultin
Syntynyt: 18. huhtikuuta 1864 Jaakkima
Kuollut: 31. maaliskuuta 1943 (78 vuotta) Helsinki
Puoliso:  naimaton
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Kokoomuspuolue
Muut puolueet:  Nuorsuomalainen Puolue (vuoteen 1918)
Koulutus:  filosofian tohtori (1896)
Thekla (Tekla) Johanna Virginia Hultin (18. huhtikuuta 1864 Jaakkima – 31. maaliskuuta 1943 Helsinki) oli Suomen toinen naistohtori ja ensimmäinen naispuolinen filosofian tohtori (1896). Hän oli nuorsuomalaisten ja kokoomuksen kansanedustajana 1908–1924, Suomen ensimmäinen vakinainen naispuolinen toimittaja ja päätoimittaja, tutkija sekä puolue-, järjestö- ja naisasia-aktivisti. Hultin omisti elämänsä työlle isänmaan, naisasian, liberalismin ja sosiaalisten kysymysten puolesta.
Elämänvaiheet

Hultin syntyi Jaakkimassa ensimmäisenä henkikirjoittaja Julius Hultinin ja Emma Savanderin viidestä lapsesta. Hän kävi koulua Sortavalan ja Viipurin yksityisissä tyttökouluissa. Helsingin jatko-opistosta hän valmistui opettajaksi vuonna 1885.
Seuraavana vuonna 1886 Hultin aloitti yliopisto-opinnot. Hän opiskeli muun muassa kirjallisuustiedettä, taidehistoriaa ja sielutiedettä, mutta valitsi pääaineekseen historian. Hultin valmistui filosofian kandidaatiksi keväällä 1891. Lopputyön aiheena oli Englannin siirtomaapolitiikka Amerikassa. Valmistumisensa jälkeen Hultin aloitti työskentelyn toimittajana. Hän toimi Dagbladetin avustajana.
Vuosina 1896–1897 Hultin laati taloushistorian alan väitöskirjaansa Historiska upplysningar om bergshandteringen i Finland under svenska tiden (Historiallisia tietoja vuoritoimesta Suomessa Ruotsin vallan aikana), jonka aiheena on Suomen vuoritoimen historia. Väiteltyään vuonna 1896 Hultin antautui täysin virkauralle ja erityisesti poliittiselle toiminnalle. Hultin toimitti muun muassa kirjan Suomalaisuuden herätys (1892), kirjoitti useita kirjasia, kuten Mikä on perustuslaki? (1899) ja Suomen asema Venäjän valtakunnassa (1907), sekä kirjoitti Leo Mechelinin elämäkerran.
Vuonna 1901 Hultinista tuli Tilastollisen päätoimiston toinen aktuaari, kun hänelle pyynnöstä myönnettiin erivapaus sukupuolestaan. Myöhemmin hänen sukupuolensa ja poliittiset mielipiteensä estivät etenemisen ensimmäisen aktuaarin virkaan. Välillä hänet pidätettiinkin virantoimituksesta. Hultin toimi tehtävässä aina vuoteen 1929, jolloin hän jäi eläkkeelle. Työssään hän toimitti lukuisia tilastollisia tutkimuksia muun muassa köyhäinhoidosta, avioeroista ja naisten yötyöstä.
Hultin muistetaan myös päiväkirjoistaan, joissa hän kuvaa elävästi historiallisia tapahtumia ja niiden itsessään ja suomalaisissa yleisemminkin herättämiä tuntoja, esimerkiksi kansallista innostusta Japanin voitoista Venäjää vastaan käydyssä sodassa (mikä johti mielenosoituksiin, mellakoihin, suurlakkoon ja lopulta vapauden ja demokratian lisääntymiseen Venäjällä ja Suomessa 1905).
Hultin päätti olla avioitumatta, jotta hän saa vapaasti toimia niiden asioiden vuoksi, joita hän piti tärkeinä. Hän asui pitkään Aldyth-sisarensa kanssa Helsingissä, ja hänellä oli vilkas seuraelämä.