stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Komin kieli
Historia

1300-luvulla Stefan Permiläinen loi komin edeltäjälle, muinaispermin kielelle abur-aakkoston, jolla kirjoitettiin jonkin verran hengellistä kirjallisuutta. Komilla onkin unkarin jälkeen suomalais-ugrilaisista kielistä toiseksi vanhin kirjallisuus. Aakkosto perustuu osin komilaisten käyttämiin vanhoihin puumerkkeihin, joita kaiverretiin puihin omistuksen merkiksi. Aakkostosta ja sillä kirjoitetuista teksteistä käytetään myös nimitystä muinaiskomi. Stefan Permiläinen käänsi komiksi liturgian sekä muita uskonnollisia tekstejä. Komin kirjallinen käyttö ehti välillä loppua, mutta 1600-luvulla komia alettiin kirjoittaa kyrillisin aakkosin.
Tämä aakkosto jäi pian pois käytöstä, ja komia alettiin uudelleen käyttää kirjakielenä vasta 1800-luvulla. Vuonna 1918 pidettiin opettajien kokous, jossa päätettiin uudistaa kirjakieltä ja ottaa uuden kirjakielen pohjaksi Syktyvkarin, Komin tasavallan pääkaupungin seudun murre.1930-luvulla Neuvostoliitossa suunniteltiin aakkoston vaihtamista kyrillisestä latinalaiseen. Komit ehtivätkin ottaa käyttöön uuden aakkoston, mutta siitä luovuttiin jo noin vuoden kuluttua. Vuodesta 1939 komia on kirjoitettu kyrillisin aakkosin, jossa on kaksi lisämerkkiä latinalaisesta aakkostosta. Nykyään komia kirjoitetaan kyrillisin kirjaimin. Kominkielinen kirjallisuus kukoisti ennen kaikkea Stalinin aikana 1920–1930-luvulla, jolloin luotiin kominkieliset sivistyslaitokset ja opetusjärjestelmä. 1930-luvulta alkaen tilanne kuitenkin muuttui nopeasti huonompaan. Komilaista sivistyneistöä vainottiin ja komin puhuma-alue alkoi nopeasti venäläistyä muun muassa vankileirien takia.
Nykytilanne

Nykyisin komit muodostavat noin neljänneksen Komin tasavallan asukkaista sekä noin 60 % entisen Permin Komin autonomisen piirikunnan asukkaista. Kieli elää lähinnä maaseudulla. Kaupungistunut komilaissivistyneistö puhuu usein vain venäjää.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen komi sai Komin tasavallassa virallisen aseman vuonna 1992. Käytännössä tämä ei kuitenkaan ole merkittävästi parantanut kielen käyttömahdollisuuksia. Komi on lähinnä kotikieli, jolla on varsin rajoitetusti käyttöä tiedotusvälineissä, hallinnossa ja koulutuksessa. Kirjallisuutta ilmestyy vain noin 20 nimekettä vuodessa. Lisäksi on muutamia aikakaus- ja sanomalehtiä. Vaikka komia käytetään perhepiirissä ja kyläyhteisöissä, se on uhanalainen kieli.
Permin Komin alueella komin kielen käyttö on Komin tasavaltaakin vähäisempää. Kielellä ei ole minkäänlaista virallista asemaa. Vaikka Komi-Permjakia oli Venäjän ainoa hallintoalue, jolla suomalais-ugrilaista kieltä puhuva väestö oli enemmistönä, liitettiin se vuoden 2006 alusta lähes kokonaan venäjänkieliseen Permin alueeseen.
Kirjallisuutta

Kokkonen, Paula (toim.): Komisyrjäänin kielioppia ja tekstejä.  Helsinki:  Suomalais-Ugrilainen Seura, 1984.  ISBN 951-9019-85-5
Bartens, Raija (toim., suom.): Käenkukuntayöt. Komien lyriikkaa.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 414)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1984.  ISBN 951-717-359-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kominkielinen Wikipedia
Ethnologuen raportti komista
Komin kielen analyysiohjelmat (Arkistoitu – Internet Archive)
Nettisanakirjat komin ja venäjän, suomen ja englannin välissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaksikielinen kadunnimikyltti Komin tasavallan pääkaupungissa Syktyvkarissa.
Dismaland

Dismaland oli poliittinen aktivisti ja graffititaiteilija Banksyn järjestämä väliaikainen taideprojekti Weston-super-Maressa Englannissa. Yhteiskuntakriittinen Dismaland-antihuvipuisto rakennettiin salassa Tropicanaan, käyttämättömään maauimalaan, ja se avautui viikonloppuna 21. elokuuta 2015 ja sulkeutui lopullisesti 27 syyskuuta 2015. Banksy loi pop-up taideprojektiaan varten 10 uutta teosta ja rahoitti itse sen rakentamisen. Tempaukseen osallistui 58 taiteilijaa Banksyn alun perin osallistumaan kutsumista 60 taiteilijasta. Suomesta osallistui taiteilija Jani Leinonen.
Päivän aikana 4 000 lippua oli myytävänä, ja yksi lippu maksoi 3 puntaa. Jokainen antihuvipuiston arviolta noin 150 000 kävijästä saapui pahvista tehdyn valetarkastuspisteen läpi, jonka oli suunnitellut taiteilija Bill Barminski. Lippujen kova kysyntä sai Dismalandin sivuston kaatumaan toistuvasti. Jotkut miettivät, oliko tämä Banksyn tarkoituksella suunnittelemaa ja osa Dismaland-kokemuksen ironiaa.
Rakentaminen

Weston-super-Maren paikallisille asukkaille kerrottiin, että Atlas Entertainment -niminen Hollywoodyritys käyttää kohdetta kuvatakseen rikostrilleriä nimeltään Grey Fox. Kohteen sisäänpääsyjen yhteyteen oli pystytetty Grey Foxin tuotannosta huomauttavia kylttejä. Elokuun 2015 alussa Internetiin alkoi ilmestyä kuvia paikan rakentamisesta, ja nähtävissä oli mm. ”satulinna ja massiivisia veistoksia”. Holly Cushing, jonka nimi esiintyi Banksysta kertovan dokumentin lopputeksteissä ja jonka usein raportoidaan olevan hänen managerinsa, havaittiin kohteen rakennustyömaalla ennen avaamista, mikä edisti osaltaan suunnitelman paljastumista.
Osallistujat

Dismaland pop-up -taideprojektiin osallistuivat seuraavat henkilöt ja tahot:
Shadi Alzaqzouq
The Astronaut's Caravan
Tammam Azzam
Banksy
Ronit Baranga
Bill Barminski
Michael Beitz
Huda Beydoun
Block9
Julie Burchill
Fares Cachoux
Dorcas Casey
Jimmy Cauty
Caitlin Cherry
Darren Cullen
Brock Davis
Tinsel Edwards
El Teneen
Escif
Espo
Zaria Foreman
Jeff Gillette
Ed Hall
Greg Haberny
Neta Harari Navon
Jessica Harrison
Damien Hirst
Jenny Holzer
Scott Hove
Andreas Hykade
Severija Inčirauskaitė-Kriaunevičienė
Paul Insect & BAST
James Joyce
Peter Kennard & Cat Phillips
Josh Keyes
Laura Lancaster
Maskull Lasserre
Jani Leinonen
Ben Long
Lush
Kate MacDowell
Lee Madgwick
Suliman Mansour
Caroline McCarthy
Polly Morgan
Leigh Mulley
Sami Musa
Mana Neyestani
Paco Pomet
Joanna Pollonais
Pure Evil
Mike Ross
Amir Schiby
Barry Reigate
David Shrigley
Axel Void
Nettie Wakefield
Wasted Rita
Dietrich Wegner
Yrjö Rauanheimo

Yrjö Sakari Rauanheimo (sukunimi vuoteen 1906 Järnefelt; 6. maaliskuuta 1904 Viipuri – 29. marraskuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen sanomalehtimies ja kirjailija.
Yrjö Rauanheimon vanhemmat olivat pääkonsuli Akseli Kustaa Rauanheimo ja tämän ensimmäinen vaimo Johanna (Hanna) Mariana Nylund (1872– 1918). Hänen veljiään olivat konsuli Mauri Rauanheimo ja eversti Uljas Rauanheimo. Hän pääsi ylioppilaaksi Porvoon suomalaisesta yhteiskoulusta 1921 ja oli sitten merillä purjehtien muun muassa maailman ympäri. Rauanheimo oli Lännen Suomettaren toimittaja Oregonissa Yhdysvalloissa 1923–1924, Uuden Suomen toimittaja 1926–1930, Ulkosuomalaisseura Suomen yleissihteeri 1930–1933 sekä Yhtyneiden Kuvalehtien avustaja 1934–1939. Myöhemmin hän toimi tiedotussihteerinä ensin kansanhuoltoministeriössä 1939–1947 ja sitten Kansaneläkelaitoksessa 1947–1949.
Rauanheimo oli naimisissa 1927–1932 Anja-Marjatta Kaskion kanssa. Avioeron jälkeen hän meni 1933 uusiin naimisiin Doris Maria Lindebäckin kanssa. Jälkimmäisen avioliiton kautta Yrjö Rauanheimo on muun muassa Richard Järnefeltin isoisä.
Teoksia

Meri kertoo, novellikokoelma.  WSOY 1926
Neekeri-juttuja : myydään Suomen sanomalehtimiesten liiton avustusrahastojen hyväksi, toimittaneet Juho Torvelainen ja Yrjö Rauanheimo. 1928
Outoori : ylimatruusi Bertel Laineen elämästä, romaani. Gummerus 1928
Merimies ja Albatrossi, novellikokoelma. Gummerus 1931
Koululaiva ”Albatross”, Poikien seikkailukirjasto 39. Otava 1933
Kadonnut veli : poikien seikkailuromaani, Poikien seikkailukirjasto 86. Otava 1939
Kaksitoista helmisärkkää : poikien seikkailuromaani, Poikien seikkailukirjasto 84. Otava 1939
Veijarien laiva. Suomen kirja, Helsinki 1945
Jäätynyt mies: seikkailukertomus, Poikien seikkailukirjasto 111. Otava 1948
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Yrjö Rauanheimon e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta.
Yrjö Rauanheimon lehtiartikkeleita:
Erään suomalaisen kohtalo, Suomen Kuvalehti, 19.02.1927, nro 8, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Siirtolaisjuhla Kanadassa, Aitta, 01.11.1927, nro 11, s. 50, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ulkosuomalaisen joulu, Kansan kuvalehti, 02.12.1927, nro 48-49, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Minä lähden Kanadaan, Itsenäinen Suomi, 06.12.1927, nro 12, s. 115, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Välähdyksiä Infernosta, Suomen Kuvalehti, 14.01.1928, nro 3, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Rovaniemi Suomen Klondyke, Suomen Kuvalehti, 14.04.1928, nro 16, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomalainen tappelijana ulkomailla, Hakkapeliitta, 09.11.1929, nro 45, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vuonna 1640 piinattiin suomalaisia Porto Ricon torilla, Hakkapeliitta, 01.03.1930, nro 9, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomalaisen jälkeläinen ensimmäistä Yhdysvaltain lippua tekemässä, Suomen Kuvalehti, 10.10.1931, nro 41, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Juhani Ahon farmin intiaanit, Hakkapeliitta, 17.07.1934, nro 29, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mr ja Mrs tulevat USA:sta, Suomen Kuvalehti, 25.05.1935, nro 21, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
He ovat kuulleet kotimaan kutsun, Suomen Kuvalehti, 05.06.1937, nro 23, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Purjelaivat - merten valloittajat, Nuori voima, 20.08.1937, nro 8, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset
Moskovan kanava valmistui, Suomen Kuvalehti, 04.09.1937, nro 36, s. 32, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Miksi me vietämme Delaware-juhlaa?, Suomen silta : kotimaan ja ulkosuomalaisten yhdysside, 30.09.1937, nro 3, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Uuden Ruotsin synty sekä retket sinne suomalaisten osuutta huomioiden, Suomen silta : kotimaan ja ulkosuomalaisten yhdysside, 25.02.1938, nro 1, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Murheellinen pappi. Eräs suomalaiskohtalo Delaware-joella 300 vuotta sitten, Seura, 06.04.1938, nro 14, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Coney Island - maailman suurin tivoli, Seura, 31.05.1939, nro 22, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Amerikka tulee, Suomen Kuvalehti, 23.12.1939, nro 51-52, s. 36, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Bogafjellin kirkko

| Bogafjellin kirkko Bogafjell kirke |
| --- | --- |
Sijainti:  Sandnes, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Stavangerin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  2012
Suunnittelija:  Grete Gudmestad Krogedal
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  400
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Bogafjellin kirkko (norj. Bogafjell kirke) on Sandnesin kunnassa Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko vuodelta 2012.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bogafjellin kirkko Wikimedia Commonsissa
Forsandin kirkko

| Forsandin kirkko Forsand kyrkje |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2007.
Sijainti:  Sandnes, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Stavangerin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1854
Suunnittelija:  Hans Ditlev Franciscus Linstow
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  300
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Forsandin kirkko (norj. Forsand kyrkje) on Sandnesin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1854.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Forsandin kirkko Wikimedia Commonsissa
Rawabi

Rawabin logo
Rawabi on palestiinalainen kaupunki Länsirannalla. Sen on rakennuttanut palestiinalainen liikemies Bashar Masri, ja sen on suurelta osin rahoittanut Qatar.
Kaupungin rakentaminen alkoi 2010. Kaupunki pysyi pitkään asumattomana, koska Israel kieltäytyi toimittamasta sinne vettä. Veden toimittamisesta päästiin sopimukseen 2015.
Rawabi on ensimmäinen suunnitellusti rakennettu palestiinalainen kaupunki Länsirannalla. Kaupunki sijaitsee yhdeksän kilometrin päässä Länsirannan pääkaupungista Ramallahista ja 32 kilometrin päässä Jerusalemista. Tavoitteena on että kaupungin väkiluku nousisi 40 000 asukkaaseen.
Rawabi 2017
Palestiinan lippuja Rawabin matkailukeskuksen luona.
Rawabin alue 2009.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rawabi Wikimedia Commonsissa
Rawabin kotisivu
Harmaahunajaopas

| Harmaahunajaopas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Hunajaoppaat Indicatoridae
Suku::  Hunajaoppaat Indicator
Laji::  minor
Kaksiosainen nimi
 Indicator minor  Stephens, 1815 
Alalajit
 I. m. damarensis  I. m. diadematus  I. m. minor  I. m. riggenbachi  I. m. senegalensis  I. m. teitensis 
Katso myös
   Harmaahunajaopas Wikispeciesissä   Harmaahunajaopas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaahunajaopas (Indicator minor) on hunajaoppaisiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Afrikasta.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan harmaahunajaopas voi kasvaa 14–16 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Yleisväritykseltään harmaahunajaopas on harmahtava. Lajin pää, rinta ja vatsa ovat ruskehtavan harmaat. Rinta ja vatsa ovat päätä vaaleammat. Linnun siivet ja selkä ovat oliivinvihreät. Harmaahunajaoppaan nokka on lyhyehkö, tukeva ja väriltään musta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Harmaahunajaoppaan levinneisyysalue ulottuu Saharan eteläpuoleisessa Afrikassa Senegalista Etiopiaan ja etelään aina Etelä-Afrikkaan asti. Se puuttuu paikoitellen Afrikan länsiosista. Harmaahunajaoppaan elinympäristöä ovat kuivat metsät, metsien reunamaat, pensaikot ja savannit. Lajin ravintoa ovat mehiläispesien vaha ja mehiläiset. Harmaahunajaopas on pesäloinen, ja munii erityisesti tikkastenten pesiin.
Mustasäihkyjä

| Mustasäihkyjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sarvinokkalinnut Bucerotiformes
Heimo::  Säihkyjät Phoeniculidae
Suku::  Sirppisäihkyjät Rhinopomastus
Laji::  aterrimus
Kaksiosainen nimi
 Rhinopomastus aterrimus  (Stephens, 1826) 
Alalajit
 R. a. anchietae  R. a. aterrimus  R. a. emini  R. a. notatus 
Katso myös
   Mustasäihkyjä Wikispeciesissä   Mustasäihkyjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustasäihkyjä (Rhinopomastus aterrimus) on säihkyjiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Afrikasta.
Koko ja ulkonäkö

Mustasäihkyjä voi kasvaa noin 23–27 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat ulkonäöltään toisiaan, joskin naaras saattaa olla hieman koirasta vaaleampi. Väriltään mustasäihkyjä on kauttaaltaan sinisen- tai violetinkiiltävän musta. Lajin siivissä on valkoinen juova ja pitkän pyrstön kärjissä on valkoisia täpliä. Linnun nokka on väriltään musta melko pitkä ja hieman alaspäinkaartuva.
Levinneisyys ja elinympäristö

Mustasäihkyjää tavataan Saharan eteläpuolisesta afrikasta. Sen levinneisyysalue kattaa vyöhykkeen Senegalista ja Guineasta Etiopiaan ja lisäksi se elää Gabonissa, Kongossa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Angolassa ja Sambiassa. Linnun elinympäristöjä ovat savannit ja pensaikot, mutta metsäisiä alueita se välttelee. Ne elävät tyypillisesti pareittain ja voivat liittyä ryhmiksi myös muiden lintulajien kanssa. Mustasäihkyjän ravintoa ovat pääasiassa hyönteiset ja niiden toukat, mutta se syö myös hämähäkkejä ja marjoja.
Raúl Cubas Grau

Raúl Cubas Grau (s. 23. elokuuta 1943 Asunción) on paraguaylainen poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä 15. elokuuta 1998 – 23. maaliskuuta 1999 Colorado-puolueesta. Hän on liikemies, koulutukseltaan sähköinsinööri ja toimi valtiovarainministerinä 1993–1996.
Kenraali Lino Oviedo nimitti Cubasin varapresidenttiehdokkaakseen vuoden 1998 presidentinvaaleihin. Muutamia kuukausia ennen vaaleja Oviedo kuitenkin tuomittiin kymmeneksi vuodeksi vankilaan roolistaan vuoden 1996 vallankaappauksessa. Cubas otti hänen paikkansa ja voitti paljolti ajamansa Oviedon armahtamisen ansiosta, minkä tekikin lähes välittömästi virkaan astuttuaan.
Korkein oikeus kumosi Oviedon armahduksen 2. joulukuuta 1998. Parlamentti alkoi valmistella Cubasin viraltapanoa jolloin kongressitalossa tapahtui räjähdys.
23. maaliskuuta 1999 Cubasin varapresidentti Luis María Argaña murhattiin. Cubasia pidettiin syyllisenä ja hänen suosionsa romahti. Motiiviksi nähtiin kiista Oviedon armahduksesta.
Cubas erosi 28. maaliskuuta 1999 ennen kuin parlamentti ehti panna hänet viralta ja pakeni Brasiliaan. Hän palasi Paraguayhin 2002, jolloin hänet pidätettiin ja hän joutui syytteeseen Argañan murhasta.
Syyskuussa 2004 Cubasin tytär Cecilia Cubas kaapattiin ja murhattiin, vaikka Cubas maksoi lunnaita 300 000–800 000 Yhdysvaltain dollaria. Tämän ruumis löytyi helmikuussa 2005 talon alta Asunciónista.
Sieppauksesta pidätettiin PPL:n jäseniä, joilla väitettiin olevan yhteyksiä Kolumbian FARCiin. Korruptoituneen poliisin ja sisäministeri Nelson Moran väitettiin suojelevan sieppaajia.
Kaksi syytetyistä sai turvapaikan Boliviasta.
Lepakot
Taksonomia

Lepakkojen lahko Chiroptera on perinteisesti jaettu kahteen alalahkoon, suurlepakoihin (Megachiroptera) ja pienlepakoihin (Microchiroptera), joskaan tämä ei kuvaa millään tavalla alalahkojen fylogeneettistä eroa. Se ei myöskään kerro koko totuutta lajien suuruudesta, sillä muutamat pienlepakot ovat suurlepakkoja suurempia. Esimerkiksi Wilsonin & Reederin Mammal species of the World-teoksessa (2005) lepakoiden alalahkoista on luovuttu kokonaan. Nykyään vallitsevana teoriana on, että lepakot on monofyleettinen eli kaikki lajit ovat kehittyneet samasta kantamuodosta, mutta difyleettisen teorian tukijat näkevät suurlepakkojen olevan läheisempää sukua kädellisille kuin pienlepakoille.
Alalahkojen lajit eroavat koon lisäksi muutamilla muilla tavoilla. Suurlepakot käyttävät suunnistuksessa silmiä hyväkseen (poikkeuksena Rousettus-suvun koirankuonolepakot), kun taas pienlepakot suunnistavat kaikuluotauksen avulla. Suurlepakkojen pääkallo on korvien ohessa koiramainen, kun pienlepakoilla päärakenne ja korvat ovat monimutkaisempia. Pienlepakoilla ei ole lainkaan alusturkkia, vaan ainoastaan päällysturkki, tai karvat puuttuvat kokonaan. Eturaajojen toisesta varpaasta puuttuu kynsi.
Suurlepakot jaetaan vain yhteen heimoon hedelmälepakoihin (Pteropodidae), joka on saanut nimensä niiden ruokavaliosta. Hedelmälepakoita ei esiinny ollenkaan Euroopassa, vaan ne ovat levittäytyneet Afrikkaan, Aasian eteläosiin ja Australian pohjois- ja länsiosiin. Pienlepakoista löytyy monenlaista ruokavaliota: osa syö hyönteisiä ja osa on erikoistunut hedelmiin. Alle prosentti kaikista lepakoista käyttää ravintonaan lihaa tai verta.
Useimmat tutkijat, muun muassa Wilson & Reeder (2005) tunnustavat 18 heimon olemassaolon. Joidenkin tutkijoiden käsityksen mukaan heimoja olisi 19 ja vanhemmissa lähteissä heimoja on vain 17 kappaletta.
Keho > Ulkonäkö

Suurimmat lepakkolajit ovat kilogramman painoisia, ja niiden siipiväli voi olla lähes puolitoista metriä. Suurimpien lajien ruokavalio koostuu hedelmistä. Lihan- ja hyönteissyöjälepakoiden koko on selvästi pienempi. Suurin hyönteisiä syövä laji on 250 grammaa painava kaljulepakko (Cheiromeles torquatus), kun suurin lihaa syövä laji, vampyyrileikko (Vampyrum spectrum), on vieläkin pienempi, alle 200 grammaa. Siankuonolepakko eli kimalaislepakko (Craseonycteris thonglongyai) on kaikista lepakoista pienin, painaen vain kaksi grammaa ja kilpaillen näin myös pienimmän nisäkkään sijasta etruskipäästäisen kanssa. Suurin osa lepakoista painaa alle 50 grammaa, ja yli 100 grammaa painavat lajit kuuluvat vähemmistöön. Muihin nisäkkäisiin verrattuna kaikki lepakkolajit ovat keskimääräistä pienempiä, mutta kaikista nisäkkäistä niiden sydän on ruumiinkokoon suhteutettuna kaikkein suurin. Rasituksessa sydän voi pumpata sekunnin aikana 20 ja levossakin viisi kertaa.
Kaikista nisäkkäistä lepakot ovat ainoita, joilla on lentokyky. Jotkin muut lajit, kuten liito-orava ja kaguaanit, pystyvät kyllä liitämään, mutteivät lentämään. Lepakoiden siivet ovat kehittyneet varhaisempien nisäkkäiden eturaajojen sormienvälisestä ihokudoksesta, ja siivissä on edelleen monille nisäkkäille tyypillinen raajaluusto. Siivistä voidaan erottaa neljä erilaista ihopintaa. Ensimmäinen on propatagium, joka on etujalasta kaulaan liittyvä osa. Sille vastakohtana voidaan nähdä uropatagium, joka on takajalkoja yhdistävän osan nimi. Varpaiden välistä osaa kutsutaan nimellä dactylopatagium, ja viimeisen varpaan sekä kyljen välistä osaa nimitetään plagiopatagiumiksi. Siivet ovat siis kiinnittyneet koko sivun mitalta etujaloista kylkeen ja takajalkoihin. Siipiä kannattelee neljä varvasta, joiden lisäksi niillä on viides tartuntavarvas, jonka päässä on kynsi.
Lepakoiden ruumista hallitsee voimakas ylävartalo, jota tarvitaan lentämiseen. Alavartalo sen sijaan on selvästi alikehittynyt. Takajaloissa on kuitenkin terävät kynnet, joiden turvin lepakot roikkuvat muun muassa puiden oksilla.
Muiden nisäkkäiden tapaan lepakot ovat tasalämpöisiä, eli niiden omat ruumiintoiminnot tuottavat ruumiinlämpötilan, eivätkä ne näin ole riippuvaisia ympäristön lämpötilasta. Tämän lisäksi ne voivat hyödyntää vaihtolämpöisten tapaan ympäristön lämpöä tietyissä puitteissa, mikä tekee niistä heterotermisiä eläimiä. Se helpottaa osaltaan sydämen taakkaa, joka muutoin pumppaa levossakin erittäin nopeasti. Auringon lämpöä lepakot pystyvät hyödyntämään siipiensä suuren pinta-alan avulla.
Keho > Luusto

Lepakkojen luut ovat pieniä ja kevyitä, mikä helpottaa lentämistä vähentämällä tarvittavaa lihasvoimaa. Tämä säästää energiaa, jota lepakoilta muutoin kuluisi jopa niin paljon, etteivät ne pystyisi syömään päivän aikana energiantuotantoon tarvittavaa määrää ravintoa. Hedelmälepakkoja lukuun ottamatta lepakoiden pääkallo yhdistyy selkärankaan erikoistuneen niskanikaman kautta, joka myös mahdollistaa niiden roikkumisen pää alaspäin. Kallonmuodosta voidaan toisinaan päätellä jotain lajin asuinympäristöstä. Esimerkiksi kivien koloissa asuvilla lajeilla on tavallista litteämpi pää.
Hampaiden muodossa pienlepakoilla on dilambdodontiset poskihampaat, mikä tarkoittaa sitä, että niiden hampaissa on yksi reuna, joka on muotoutunut N- tai W-kirjaimen muotoiseksi. Hammastyyppi on otollinen hyönteisten syömiseen. Suurlepakoiden hammastyyppiä on hankala saada selville, mutta hampaiden pinta on hyvin tasainen, mikä on hyödyksi hedelmien syönnissä. Hedelmälepakkojen nenäluut muodostavat pitkänmallisen kuonon, kuten koiralla, joten ne saavat hajuaistin turvin paremmin tietoa lähistön hedelmistä. Pienlepakoilla nenäluut ovat selvästi lyhyempiä.