stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Haartman
Suvun tunnettuja jäseniä > Aatelisia (von Haartman)

Gabriel Erik von Haartman (1757–1815), lääketieteen professori, Turun akatemian rehtori, Suomen lähteyskunnan edustaja ja aatelinen
Lars Gabriel von Haartman (1789–1859), vapaaherra ja talouspoliitikko ("Hänen hirmuisuutensa")
Carl Daniel von Haartman (1792–1877), lääketieteen tutkija, ylijohtaja
Carl Frans Gabriel von Haartman (1819–1888), lääketieteen tutkija, salaneuvos ja henkilääkäri, Carl Daniel von Haartmanin poika
Rosina Lavonius, os. von Haartman (1821–1890), seurapiirihenkilö, yleinen seppeleensitojatar
Hugo Leonard von Haartman (1829–1902), suomalainen Venäjän armeijan kenraalimajuri, Carl Daniel von Haartmanin poika
Victor von Haartman (1830–1895), hallintomies, senaattori ja säätyvaltiopäivien maamarsalkka
Lars Emil von Haartman (1833–1906), eversti, tilanomistaja ja valtiopäivämies, Carl Daniel von Haartmanin poika
Alfons Jerôme von Haartman (1836–1890), insinööri, virka- ja valtiopäivämies, Carl Daniel von Haartmanin poika
Fridolf Rafael von Haartman (1839–1902), liikemies ja valtioneuvos, Carl Daniel von Haartmanin poika
Alfred Michael von Haartman (1839–1907), maanviljelysneuvos, Carl Daniel von Haartmanin poika, Fridolf Rafael von Haartmanin kaksoisveli
Carl August Gabriel von Haartman (1844–1927), tilanomistaja ja valtiopäivämies, Lars Gabriel von Haartmanin poika
Georg Viktor Berndt von Haartman (1858–1929), insinööri ja virka- ja valtiopäivämies, Victor von Haartmanin poika
Hedvig von Haartman (1862–1902), Pelastusarmeijan perustaja Suomessa, Carl Daniel von Haartmanin tytär
Johannes von Haartman (1869–1925), asianajaja ja Helsingin kunnallispormestari, Carl Daniel von Haartmanin poika
Annie Margaretha (Greta) von Haartman (1889–1948), oopperalaulaja
Carl von Haartman (1897–1980), everstiluutnantti, kirjailija, elokuvanäyttelijä, -käsikirjoittaja ja -ohjaaja
Lars Arvid Axel von Haartman (1919–1998), lintutieteilijä, professori
Monica von Haartman (1920–1946), runoilija
Suvun tunnettuja jäseniä > Aatelittomia (Haartman)

Johan Haartman (vanhempi) (1682–1737), oli suomalainen filosofi, Turun akatemian professori
Jakob Haartman (1717–1788), Turun piispa 1776–1788, Johan Haartman vanhemman poika
Johan Haartman (nuorempi) (1725–1785), lääketieteen professori, "Suomen lääketieteen isä", Johan Haartman vanhemman poika
Axel Haartman (1877–1969), taidemaalari
Haartmaninkatu

Helsingin Haartmaninkatu sai nykyisen nimensä vuonna 1954 lääketieteen tutkijoina tunnettujen jäsenten, erityisesti Johan Haartmanin ja Gabriel Erik von Haartmanin mukaan. Katu kulkee Meilahden sairaalan laajan tonttialueen ohi, ja sen varrella ovat myös Naistenklinikka sekä myöhemmin rakennetut Haartmanin sairaala ja Helsingin yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan rakennukset.
Kirjallisuutta

Gustafsson, Paul: Tie Dubrovkaan. Kirjayhtymä 1987. ISBN 951-26-2772-8.
Inger Hagerup

| Inger Hagerup> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1905 Bergen, Norja
Kuollut: 1985 (79–80 vuotta) Fredrikstad, Norja
Kansalaisuus:  Norja
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Inger Hagerup (1905 Bergen, Norja – 1985 Fredrikstad, Norja) oli norjalainen runoilija. Hän toimi vuodesta 1946 kirjallisuuskriitikkona kommunistisessa Friheten-lehdessä. Runoissaan hän käsittelee dramaattisin keinoin ihmisen arkea. Aikuisten- ja lastenrunojen lisäksi hän on kirjoittanut muistelmaromaaneja, näytelmiä ja lastenkirjoja.
Suomennettuja runoja

Tänään on taivas, suom. Anna-Maija Raittila, teoksessa: Kutsut minua nimeltä: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa, Kirjapaja 1981 ISBN 951-621-300-6
Voikukkamaassa, suom. Kirsi Kunnas, teoksessa: Kuka on nähnyt tuulen?: runoja ja satuja maailmalta, Toim. Kirsi Kunnas, Helsinki: WSOY 2010 ISBN 978-951-0-36461-1
Hagerupin lastenrunoja on myös kokoelmissa Aarteiden kirja (osa 5; WSOY), Satumaailma (osat 1, 2, 3, 6, 7; Otava) ja Tarua ja totta (WSOY).
Haapamäki–Pori-rata

Noormarkunjoen rautatiesilta lakkautetulla rataosuudella.
Haapamäki–Pori-rata, jota joskus myös kutsutaan Mierontieksi, on vuonna 1985 pääosin liikenteeltä lakkautettu rataosa Porista Kankaanpään, Parkanon ja Virtain kautta Haapamäelle. Alun perin radan tarkoitus oli tarjota suorempi kuljetusreitti Jyväskylän suunnalta Porin satamaan. Nykyisin rataosasta ovat käytössä ainoastaan osuudet Parkano–Niinisalo sekä Pori–Aittaluoto.
Haapamäki–Pori-radalla oli keskeinen merkitys Niinisalon varuskunnan synnylle 1930-luvulla. Sotilaskuljetukset radalla lisääntyivät tuntuvasti vuonna 1936 kertausharjoituskeskuksen aloitettua toimintansa varuskunnassa sekä Reserviupseerikoulun siirryttyä talvisodan vuoksi Haminasta Niinisaloon.
Historia > Rakentaminen

Ensimmäiset aloitteet radan rakentamiseksi tehtiin jo 1800-luvun lopulla, mutta säätyvaltiopäivät hylkäsi hankkeen vuonna 1900. Asia tuli jälleen ajankohtaiseksi Suomen itsenäistyttyä ja vuodesta 1922 lähtien käytiin sitkeitä kiistoja radan suunnasta, mikä viivästytti rakennustöiden aloittamista; sekä Ruovesi että Virrat halusivat uuden rautatien kulkevan kirkonkyliensä kautta. Vuonna 1927 tehtiin koneelliset tutkimukset Porin ja Lapinnevan välisellä 93 kilometrin pituisella osuudella ja seuraavana vuonna kiistellyllä loppuosalla. Valtioneuvosto vahvisti rakennussuunnitelman vuonna 1929 ja vielä samana vuonna aloitettiin ratapenkereiden teko Porissa. Haapamäen radan rakentamiseen liittyen Porin rautatieasema siirrettiin lähes 1,5 kilometriä alkuperäiseltä paikaltaan kaakkoon ja uusi asema ratapihoineen rakennettiin vuosina 1929–1933. Vuonna 1935 aloitettiin radan pengerrystyöt ja kiskotus myös Haapamäen suunnasta.
Haapamäen ja Porin välinen rataosuus valmistui seuraavasti:
1933: Pori–Niinisalo
1935: Niinisalo–Parkano
1937: Parkano–Virrat
1938: Virrat–Haapamäki
Rataosuudelle rakennettiin vesitornit noin 30 kilometrin välein Pomarkun, Niinisalon, Parkanon (nyk. Kairokosken), Kortteen ja Mantilon asemille.
Rautatien käyttöönottotarkastus pidettiin 24. lokakuuta 1938 ja rata vihittiin käyttöön juhlajunan kulkiessa radan päästä päähän 12. marraskuuta 1938. Yleiselle liikenteelle rata avattiin 15. marraskuuta 1938. Rakennustöissä sai surmansa kymmenen työntekijää.
Jo rakentamisvaiheessa rataosalle rakennettiin useita eritasoliittymiä, ja kaikkien liikennepaikkojen matkustajalaiturit päällystettiin asfaltilla. Radan koko käytössäolon ajan siinä käytettiin alkuperäisiä 1930-luvun Workington-kiskoja. Rata oli siis valmistuessaan varsin uudenaikainen ja laadukkaasti tehty. Koko rataosuudelle rakennettiin kaikkiaan 46 siltaa, suurimpina muun muassa Noormarkunjoen silta Noormarkussa ja Keiturinsalmen silta Virroilla. Radan rakennuskustannukset olivat yhteensä 227 miljoonaa markkaa, mihin sisältyivät kuntien ja yksityisten myöntämät yhteensä runsaan viiden miljoonan markan avustukset. Kuntien osalta Kihniön avustukset olivat asukasta kohti suurimmat. Moottoriajoneuvojen koon kasvaessa ja maantieliikenteen vilkastuessa suurin osa radan alikäytävistä osoittautui kuitenkin ahtaiksi ja mataliksi, mikä rajoitti vuosikymmenien ajan esimerkiksi Tampereen ja Virtain välisellä tiellä käytettyjen kuorma-autojen tavaratilaa. Tampereen ja Seinäjoen välisen radan ja Parkanon uuden rautatieaseman rakentamisen yhteydessä 1970-luvun alussa Haapamäki–Pori-radan linjausta jouduttiin muuttamaan usean kilometrin matkalta, jotta se saatiin uuden aseman ratapihan suuntaiseksi.
Rata kiskotettiin ajan tapaan varsin kevyesti, ja liikennemäärien jäädessä suhteellisen pieniksi rataan ei vaihdettu raskaampaa kiskotusta. Tämän vuoksi 1930-luvulla hyväksytyt nopeudet (50 km/h tavaraliikenteessä) jäivät myös radan tulevan käytön esteeksi. Matkustajaliikennettä ajatellen radan suunta oli väärä, koska sillä ei ollut käytännössä mitään vaikutusta linja-autojen matkustajamääriin ainakaan Parkanon ja Tampereen välillä.
Historia > Lakkautus

Henkilöliikenne Porin ja Haapamäen välillä lakkautettiin kannattamattomana vuonna 1981. Rataosa Aitoneva–Haapamäki lakkautettiin 1. tammikuuta 1985 ja rataosa Ruosniemi–Kankaanpää 2. kesäkuuta 1985. Syynä tähän oli se, että radan liikennemäärät olivat vähäisiä eivätkä vastanneet odotuksia, eikä liikenne siten ollut kannattavaa. Raiderakenteet olivat jo ylittäneet käyttöikänsä, ja radalla olisi täytynyt tehdä suuria kunnostustöitä. Liikenteen vähyyden ja paremman rinnakkaisreitin vuoksi suuria kunnossapitotoimia ei tehty, ja rata suljettiin liikenteeltä. Vielä viimeisinä vuosina radalla tehtiin kuitenkin mittavia ratapölkynvaihtotöitä. Rataa ei lakkauttamisen jälkeen kuitenkaan purettu.
Lakkauttamisen jälkeen rataosalla liikennöitiin muutamina vuosina lättähattujunilla ja höyryvetureilla Haapamäeltä Virroille. Museoliikenne kuitenkin jouduttiin lopettamaan vuonna 1995, kun rataosuudella olevat sillat nostettiin sivuun maantieliikenteen tieltä.lähde? Viimeinen radalla liikennöinyt matkustajajuna oli lättähattu kesäkuussa 1995. Rata oli jo tuolloin niin huonossa kunnossa, että lättähatulla ajettiin useiden kilometrien matkalla vain 10 kilometrin tuntinopeudella.
Rataosuutta Parkano–Niinisalo käyttää myös Puolustusvoimat, ja rataosalla kuljetetaan lähes vuosittain varusmiehiä ja sotilaskalustoa taisteluharjoituksiin Pohjankankaalle sekä muualle Suomeen. Aitonevan turvesuolta tuotiin turvetta rautateitse vuoteen 2001, minkä jälkeen kuljetukset siirtyivät maanteille ja rataosa Kihniö–Aitoneva lakkautettiin. Myös Niinisalon ja Kankaanpään välinen pätkä lakkautettiin samaan aikaan ja Niinisaloon rakennettiin radan päälle purkulaituri Puolustusvoimien kalustolle. Laituri korvasi varuskuntaan vuonna 1953 rakennetun pistoraiteen. 
Rataosuus Porin Aittaluodosta Ruosniemeen suljettiin liikenteeltä 13. joulukuuta 2015, kaupallisen tavaraliikenteen loputtua Rosenlewille jo vuonna 2010 sekä Ruosniemen kaasuterminaalille keväällä 2014. Rataa ei kuitenkaan purettu, vaan säilytettiin joksikin aikaa mahdollista uudelleenavaamista varten. 
Parkano–Kihniö-osuuden vähäinen puutavaraliikenne loppui, kun Parkanoon oli rakennettu raakapuuterminaali, ja rataosuus suljettiin joulukuussa 2015.
Purkamistoimet

Vaikka rataosalla ei ole tehty suuria purkamistoimia siltojen ylösnoston lisäksi, on useissa paikoissa maanteitä rakennettu radan päälle. Myös Virroilla suunnitellaan ratapihan repimistä, ja kesään 2005 mennessä asemanseutua on hävitetty, mm. liikenteenohjauslaitteistoa sekä laiturirakennelmia tuhoamalla. Porin Ruosniemessä rautatie on katkaistu purkamalla Kullaalle menevän maantien ylittänyt rautatiesilta ja osa ratapengertä. Myös Härkösen seisakkeen lähellä rata on katkaistu kantatien 65 uudelleenrakentamisen yhteydessä. Kankaanpään ja Parkanon välillä on nykyisille ajoneuvoille liian mataliksi ja kapeiksi tulleita alikäytäviä muutettu tasoristeyksiksi. Lisäksi on purettu muun muassa Jämijärven, Hapuojan, Kovesjoen ja Aitonevan asema- ja liikennepaikkarakennukset. Ainakin toistaiseksi rata on tarkoitus säilyttää poikkeusoloja varten niin että se on nopeasti käyttöön otettavissa.
Virtain kaupunki ei myöskään hyödynnä eikä aio hyödyntää rataa millään tapaa. Rata toimii talvisin moottorikelkkareitin pohjana. Moottorikelkkailijat kannattavat radan purkamista.
Nykytilanne ja tulevaisuus

Junaliikenteeltä suljetuilla osuuksilla on kokeiltu elämysmatkailua: muun muassa Aitonevalta ja Ruosniemen–Niinisalon välillä voi vuokrata resiinan ja tutustua siten rataan. Resiinamatkailua ja resiinoiden vuokrausta järjestää Satakunnan Elämysrautatie ry.
Niinisalo–Parkano-osuudella liikennöivät nykyisin vain Puolustusvoimien sotilasjunat sekä satunnaiset museojunat, joiden matkat järjestää ainakin Haapamäen Museoveturiyhdistys.
Radan varren kunnat ovat päättäneet lähteä ajamaan radan kunnostamista ja avaamista tavaraliikenteelle. Väylä avaisi metsä- ja kaivannaisteollisuudelle väylän Sisä- ja Itä-Suomeen sekä Venäjälle.
Heinäkuussa 2012 Porin satama ilmoitti pyytävänsä tarjouksia selvityksestä, onko radan uudelleen liikenteelle avaamiselle edellytyksiä. Selvitys valmistui vuonna 2013, ja sen mukaan rataosuus tulisi rakentaa käytännössä täysin uudelleen. Kustannusarvio on 250–370 miljoonaa euroa, mihin sisältyvät ratapohjan vahvistaminen, ratapölkkyjen ja kiskojen uusiminen, siltojen korjaaminen ja uusiminen, turvalaitteet ja tasoristeysten järjestelyt.
Loppukesän 2022 aikana NRC Group Oy kunnosti Niinisalo–Parkano-osuutta. Syy tälle oli Niinisalo–Parkano-rataosuuden liikenteen ylläpitäminen sotilas- ja tavarajunille.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Puskaratamatka Kihniö–Haapamäki
Porin-Haapamäen ratasuunnan katsojaiset, Suomen Kuvalehti, 11.07.1925, nro 28, s. 23, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Porin-Haapamäen rautatie on valmistunut, Suomen Kuvalehti, 09.07.1938, nro 27, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Porin-Haapamäen rautatien rakennuskustammukset 226 milj. markkaa, Aamulehti, 12.11.1938, nro 306, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Juhlajuna kulki eilen uutta rataa Haapamäeltä Poriin. Vihittävän rautatien asemat ja lähipaikkakunnat juhlaliputetut, Aamulehti, 13.11.1938, nro 307, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Turun ja Porin läänin maaherra Wilho Kyttä (oik.) vastaanottaa Kankaanpään asemalla Pori-Haapamäki-radan juhlajunaa 1938.
Kaija Hackzell
Teokset

Ollila, Kaija & Toppari, Kirsti: Puhvelista Punatulkkuun. Helsingin vanhoja kortteleita 1. Helsingin sanomat, 1977. ISBN 951-9133-58-5
Nenonen, Kaija & Toppari, Kirsti: Herrasväen ja työläisten kaupunki. Helsingin vanhoja kortteleita 2. Helsingin sanomat, 1983. ISBN 951-9135-03-0
Hackzell, Kaija: Viertotietä itään ja länteen. Helsingin vanhoja kortteleita 3. Sanoma 1988. ISBN 951-875-103-X
Hackzell, Kaija & Toppari, Kirsti: Oihonnankadulta Kumpulantielle. Helsingin vanhoja kortteleita 4. Sanoma 1991. ISBN 951-875-262-1
Hackzell, Kaija & Toppari, Kirsti: Töölöntullin  molemmin puolin. Helsingin vanhoja kortteleita 5. Sanoma 1997. ISBN 951-97555-1-9
Hackzell, Kaija: Rakas Vanha Munkkiniemi. Helsingin vanhoja kortteleita 6.  Helsinki:  Helsingin Sanomat, 2001.  ISBN 951-97555-5-1
Aiheesta muualla

Kaija Hackzellin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
Paavo Haanpää

Paavo Jalmari Haanpää (20. marraskuuta 1893 Merikarvia – 4. maaliskuuta 1985 Merikarvia) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Frans Vihtori Haanpää ja Maria Josefiina o.s. Antinluoma. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Suoma Rauha Santavuoren kanssa.
Opinnot

Haanpää kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Tämä kotitilaansa viljellyt maanviljelijä oli perimätiedon mukaan kaivostöissä Norjassa, kun hän kuuli värväriltä jääkäriliikkeestä. Niinpä hän matkusti Malmöhön, sieltä Trelleborgiin ja edelleen lautalla Sassnitziin. Viimeisen vaiheen Saksan‐matkastaan hän kulki samaa tietä kuin muutkin jääkäritarjokkaat: Hampuri–Altona–Neumünster‐junalla pohjoiseen, sitten junan vaihto länteen Keisari Wilhelmin kanavalle johtavaa rautatietä.  Sen varrella sijaitsi Lockstedter Lager, missä Haanpää liittyi vapaaehtoisena sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 29. joulukuuta 1915. Pataljoonan mukana hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen vapaussota

Haanpää astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan  1. komppaniaan, joka siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 2. komppaniaksi. Hänet siirrettiin myöhemmin 5. Jääkärirykmentin esikuntaan, missä hän toimi rykmentin muonitus- ja rehumestarina. Hän otti osaa sisällissodassa taisteluihin Karjalankannaksella muun muassa Kuokkalassa.
Vapaussodan jälkeinen aika

Haanpää palveli sisällissodan jälkeen edelleen 5. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muutettiin Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4:ksi. Armeijasta hän erosi 15. helmikuuta 1919 ja liittyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen, jossa hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Kuortaneen suojeluskuntaan 1. heinäkuuta 1919. Tässä tehtävässä hän oli 14. maaliskuuta 1920 saakka, jonka jälkeen hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 1. huhtikuuta 1921 alkaen ja hänet määrättiin Kajaanin sissipataljoonaan, missä hän toimi ensin konekiväärikomppanian ja 28. helmikuuta 1922 alkaen 2. komppanian vääpelinä. Toisen kerran hän erosi armeijasta 1. huhtikuuta 1923 ja siirtyi erottuaan maanviljelijäksi omistamalleen tilalle Merikarvialle. Maanviljelyksen ohella hän teki myös kaivos-, kirves- ja satamamiehen töitä muun muassa Norjassa ja Kanadassa, missä hän oleskeli vuodet 1926–1929.
Talvi- ja jatkosota

Talvi- ja jatkosotaan Haanpää osallistui Merikarvialla nostoväen kouluttajana ja Suojeluskunnan harjoituspäällikkönä.
Myöhempi elämä

Sotien jälkeen Haanpää jatkoi maanviljelyä tilallaan. Hän kuoli 92 vuoden iässä 4. maaliskuuta 1985 Satakunnan viimeisenä jääkärinä ja hänet haudattiin Merikarvialle Vanhalle hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paavo Haanpää Wikimedia Commonsissa
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 2. heinäkuuta 1918  Vääpeli 5. marraskuuta 1918 |     |  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Jääkäripataljoonan 2. komppania Lockstedtissa huhtikuussa 1916. Haanpää istuu eturivissä kymmenentenä vasemmalta.
Paavo Haanpää ja Suoma Santavuori vihittiin 24.6.1919.
Paavo Haanpää 20.11.1978.
Calgary Flames

| Calgary Flames |
| --- | --- |

Historia:  Atlanta Flames   1972–1980   Calgary Flames   1980–
Perustettu:  1972
Kaupunki:   Calgary, Alberta
Kotiareena:  Scotiabank Saddledome
– kapasiteetti:  19 289
Sarja:  NHL
Konferenssi:  Läntinen
Divisioona:  Tyynenmeren
Värit:                     

Toimitusjohtaja:   Craig Conroy
Päävalmentaja:   Ryan Huska
Kapteeni:   Mikael Backlund
Omistaja:   Murray Edwards  Alvin Libin  Allan Markin  Jeff McCaig
Yhteistyöseurat:   Calgary Wranglers (AHL)   Rapid City Rush (ECHL)
Stanley Cupit:  1 (1989)
Konferenssin mestaruudet:  3 (1986, 1989, 2004)
Divisioonan mestaruudet:  8 (1988, 1989, 1990, 1994, 1995, 2006, 2019, 2022)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Calgary Flames on kanadalainen ammattilaistason jääkiekkoseura, jonka kotikaupunki on Calgary Albertan provinssissa. Seura kuuluu NHL:n Läntisen konferenssin Tyynenmeren divisioonaan.
Vuosina 1972–1980 seuran kotipaikka oli Yhdysvaltain Atlanta, ja se tunnettiin nimellä Atlanta Flames. Seuran nimi Flames (”Liekit”) johtuu Atlantan polttamisesta Yhdysvaltain sisällissodan aikana.
Calgary Flamesin kotiareena on noin 19 000 katsojan Scotiabank Saddledome, vuoden 1988 talviolympialaisten näyttämö. Flames on voittanut Stanley Cupin kerran vuonna 1989. Vuosina 1986 ja 2004 seura oli finaaleissa häviävänä osapuolena.
Flamesin farmiseuroja ovat AHL-liigan Calgary Wranglers ja ECHL-liigan Rapid City Rush. Flames omistaa Western Hockey Leaguessa pelaavan juniorijoukkue Calgary Hitmenin, ja myös National Lacrosse League -seura Calgary Roughnecksin. Lisäksi Calgaryn keskustan Stephen Avenuella Flames piti urheilubaari ja viihdekeskus Flames Centralia vuosina 2007–2017.
Pelaajat

Flames kiinnitti 1980-luvulla huomionsa eurooppalaisiin pelaajiin, muun muassa ruotsalaiseen Håkan Loobiin ja suomalaisiin Pekka Rautakallioon ja Kari Elorantaan. Kent Nilsson johdatti Flamesin pudotuspeleihin kaudella 1980–1981.
Aikaisemmin Flamesissa pelasi merkittävä määrä Yhdysvaltain yliopistopelaajia, muun muassa Joel Otto, Gary Suter ja Colin Patterson. Flames varasi mm. Sergei Makarovin vuonna 1983, mutta venäläisiä pelaajia ei päästetty länteen ennen vuotta 1989. Makarov ja Sergei Prjahin pääsivät pelaamaan Calgary Flamesissa vuonna 1989.
Pelaajat > Joukkue kaudella 2024–2025

| Calgary Flames kaudella 2024–2025> Kokoonpano | Calgary Flames kaudella 2024–2025> Kokoonpano | Calgary Flames kaudella 2024–2025> Kokoonpano | Calgary Flames kaudella 2024–2025> Kokoonpano | Calgary Flames kaudella 2024–2025> Valmentajat | Calgary Flames kaudella 2024–2025>  | Calgary Flames kaudella 2024–2025>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Maalivahdit  80   Dan Vladař   32   Dustin Wolf Puolustajat   4   Rasmus Andersson (A)    7   Kevin Bahl    8   Tyson Barrie   24   Jake Bean   44   Joel Hanley   37   Yan Kuznetsov   62   Daniil Miromanov   94   Brayden Pachal   98   Illja Salaujou   52   MacKenzie Weegar |  |  Hyökkääjät  11   Mikael Backlund (C)   20   Blake Coleman   27   Matt Coronato   86   Joel Farabee   16   Morgan Frost   10   Jonathan Huberdeau (A)   91   Nazem Kadri   58   Justin Kirkland   70   Ryan Lomberg   39   Anthony Mantha   76   Martin Pospíšil   21   Kevin Rooney   17   Jahor Šaranhovitš   47   Connor Zary |  |  Päävalmentaja Ryan Huska  Selitykset (C) Kapteeni  (A) Varakapteeni  Lähde: Eliteprospects eliteprospects.com. Päivitetty: 24. helmikuuta 2025  |  |  |
Pelaajat > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Ryan Huska
Apuvalmentaja: Dan Lambert
Apuvalmentaja: Brad Larsen
Apuvalmentaja: Cail MacLean
Maalivahtivalmentaja: Jason LaBarbera
Maalivahtivalmentaja: Jordan Sigalet
Videovalmentaja: Jamie Pringle
Videokoordinaattori: Andrew Doty
Fysiikkavalmentaja: Caylin Relkoff
Apufysiikkavalmentaja: Zach McLean
Kehitysvalmentaja: Martin Gélinas
Kehitysvalmentaja: Rebecca Johnston
Kehitysvalmentaja: Darren Rommerdahl
Kehitysvalmentaja: Matt Stajan
Kehitysvalmentaja: Michael Stone
Luisteluvalmentaja: Danielle Fujita
Huoltopäällikkö: Mark DePasquale
Jääkiekkotoimintojenjohtaja: Don Maloney
Toimitusjohtaja: Craig Conroy
Apulaistoimitusjohtaja: Dave Nonis
Apulaistoimitusjohtaja: Brad Pascall
Pelaajakehitysjohtaja: Ray Edwards
Henkilöstöjohtaja: Derek MacKinnon
Analytiikanjohtaja: Hendrix Hanes
Joukkueenjohtaja: Sean O'Brien
Amatöörien kykyjenetsinnänjohtaja: Tod Button
Toimitusjohtajan erityisavustaja: Jarome Iginla
Pelaajat > Tunnettuja pelaajia

Theoren Fleury
Jarome Iginla
Miikka Kiprusoff
Al MacInnis
Joe Nieuwendyk
Kent Nilsson
Gary Roberts
Gary Suter
Sergei Makarov
Robert Reichel
Olli Jokinen
Pelaajat > Kapteenit

Brad Marsh 1980–81
Phil Russell 1981–83
Doug Risebrough 1983–87
Lanny McDonald 1983–89
Jim Peplinski 1984–89
Brad McCrimmon 1989–90
Vaihtuvat kapteenit 1990–91
Joe Nieuwendyk 1991–95
Theoren Fleury 1995–97
Todd Simpson 1997–99
Steve Smith, 1999–2000
Dave Lowry 2000–02
Bob Boughner 2002
Craig Conroy 2002–03
Jarome Iginla 2003–13
Mark Giordano 2013–2021
Mikael Backlund 2023–
Pelaajat > Ennätykset

Eniten maaleja kaudessa:  Lanny McDonald, 66 (1982–83)
Eniten syöttöjä kaudessa:  Kent Nilsson, 82 (1980–81)
Eniten pisteitä kaudessa:  Kent Nilsson, 131 (1980–81)
Eniten kausia:  Al MacInnis, 13 & Jarome Iginla, 13
Eniten jäähyjä kaudessa:  Tim Hunter, 375 (1988–89)
Eniten nollapelejä kaudessa:  Miikka Kiprusoff, 10 (2005–06)
Eniten voittoja kaudessa:  Miikka Kiprusoff, 45 (2008–09)
Pelaajat > Jäädytetyt numerot

2  Al MacInnis (P, 1981–94)
9  Lanny McDonald (OLH, 1981–89)
12  Jarome Iginla (OLH, 1996–2013)
30  Mike Vernon (MV, 1982–94 & 2000–02)
34  Miikka Kiprusoff (MV, 2003–13) (poistettu käytöstä, jäädytetään virallisesti maaliskuussa 2024)
99  Wayne Gretzky (numero jäädytetty koko liigassa)