stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Josef F. Blumrich
Kun taivaat aukenivat

Blumrich kiinnostui aiheesta kuultuaan Erich von Dänikenin kirjasta Vieraita avaruudesta. Hänen tarkoituksensa oli kumota Dänikenin teoriat.  Blumrich tuo kirjassa esille pohdintoja teknisistä mahdollisuuksista toteuttaa avaruusalus ja varsinkin sen laskeutumisosa, joka voisi vastata Hesekielin kuvausta siitä, mitä hän näki ja koki. Kirjassa on sitaatti niistä Raamatun kohdista, joita hän käyttää lähtökohtana. Blumrich haki myös patentin hahmottelemalleen pyöräratkaisulle.
Blumrichin mukaan avaruusalus olisi ollut ydinkäyttöinen ja reaktori kuumentanut varsinaisen ajoaineen. Ilmakehässä alus lentäisi helikopteriroottorien avulla, joiden sähkömoottorit saisivat energiansa ydinreaktorin ja ajoaineen käyttämästä generaattorista. Alus muistuttaa jonkin verran lasten hyrrää. Muoto mahdollistaisi aerodynaamisen jarrutuksen avaruuskapseleiden tapaan laskeutumisjalasten ollessa käännettynä aluksen yläpuolelle ja roottoreiden laskostettuina. Siinä on rengassuutin ja uudenlaiset pyörät, joiden kehä on rakennettu siten, että sen osista kulloinkin maata vasten oleva voi toimia poikittaisuunnassa pyöränä tai rullana,"sisäkkäin pyörä pyörässä". Laskeutumisjalasten sivuissa olisi ohjausraketit.
Blumrich selittää Hesekielin kuvausta ja tunnetilaa siten, että tämä käytti ajankohdan ja hallitsemiaan termejä, esimerkiksi aluksen päällikkö olisi Herra. Toisella kohtaamisellaan Hesekiel oli voimakkaan tunnekuohun ja lopulta šokin vallassa, "Mutta minuun tuli henki".
Kritiikki

Blumrich perusti tulkintansa käyttämäänsä saksankieliseen Raamattuun, jossa neljän olennon jalkaterien kerrottiin olevan pyöreät. Blumrich mainitsee, että harkitsi myös hepreaa osaavan henkilön konsultoimista mutta oli luopunut ajatuksesta. Yleisesti hepreankielisen alkutekstin kohta on käännetty niin, että olentojen jalkaterien on kuvattu olleen kuin vasikansorkat. Callahanin mukaan Blumrichin näkemys, että Hesekiel olisi nähnyt avaruusaluksen, ei ole uskottava. Pikemminkin Hesekielin kuvaukset vastaavat kerubeja, Ninurta-jumalaa ja tunnettuja vaunutyyppejä koskevia kuvauksia.
Teokset

Blumrich, Josef F.: Kun taivaat aukenivat: Profeetta Hesekielin avaruusalus ja sen todentaminen uusimman tekniikan avulla.  ((Da tat sich der Himmel auf: Die Begegnung des Propheten Ezechiel mit außerirdischer Intelligenz, 1973.) Suomentanut Otto Pöyhönen)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1974.  ISBN 951-26-0868-5
Blumrich, Josef F.: Kásskara und die Sieben Welten. Weisser Bär erzählt den Erdmythos der Hopi-indianer. 1979.
Aiheesta muualla

http://www.spaceshipsofezekiel.com/html/josef-blumrich-bio.html
The Spaceships of Ezekiel by Tim Callahan
http://www.astronautix.com/craft/roton.htm (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Japani  Kroatia  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Blumrichin laatima tekninen hahmotelma
Bona Dea

Bona Dea
Bona Dea (lat.) eli "hyvä jumalatar" oli roomalainen hedelmällisyyden jumalatar, jonka oikeaa nimeä Fenteia, Fauna tai Fatua ei saanut lausua. Hän oli jumala Faunuksen tytär tai puoliso.
Jumalatar edusti neitsyitä ja prostituoituja. Bona Dea ei ollut kovin tunnettu, mutta hänelle rakennettiin muiden tavoin temppeleitä, joissa suoritettiin erilaisia palvonta- ja uhrimenoja, joihin vain naiset saivat osallistua. Bona Dea kuvattiin kauniiksi ja sopusuhtaiseksi naiseksi, joka kuitenkin vihasi ihmismiehiä näiden petollisuuden tähden.
Lev Nikulin

Lev Veniaminovitš Nikulin (ven. Лев Вениами́нович Нику́лин, oikea sukunimi Olkonitski, Олькони́цкий; 20. toukokuuta 1891 Žitomir – 9. maaliskuuta 1967 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Nikulin syntyi näyttelijäperheeseen. Hän opiskeli Moskovan kauppakorkeakoulussa ja julkaisi ensimmäisen teoksensa vuonna 1910. Venäjän sisällissodan aikana Nikulin toimi puna-armeijan valistustyöntekijänä. Sen jälkeen hän työskenteli diplomaattina ja toimittajana ja matkusteli paljon ulkomailla.
Kirjailija tunnetaan lähinnä vallankumoushistoriallisista seikkailuromaaneistaan ja taiteilijaelämänkerroistaan. Hän kirjoitti myös näytelmiä, elokuvakäsikirjoituksia ja matkakertomuksia. Napoleonin sodista kertova historiallinen romaani Rossii vernyje syny (”Venäjän uskolliset pojat”, 1950) sai Stalin-palkinnon vuonna 1951. Nikulinin teosten taiteellinen arvo on vähäinen.
Suomennettuja teoksia

(Leo Nikulin): Pelkuri (Trus). Suom. Saimi Kuivala. Moskova: Edistys, 1964.
Operaatio Trusti (Mjortvaja zyb). Suom. Ulla-Liisa Heino. Porvoo, Helsinki: WSOY, 1966.
Panagiótis Kanellópoulos

| Panagiótis Kanellópoulos> Παναγιώτης Κανελλόπουλος |
| --- | --- |

Kreikan pääministeri
 1. marraskuuta 1945 – 22. marraskuuta 1945  
Edeltäjä:  Arkkipiispa Damaskinós
Seuraaja:  Themistoklís Sofoúlis
 3. huhtikuuta 1967 – 21. huhtikuuta 1967  
Edeltäjä:  Ioánnis Paraskevópoulos
Seuraaja:  Konstantínos Kóllias
Kreikan ulkoministeri
 3. huhtikuuta 1967 – 21. huhtikuuta 1967  
Edeltäjä:  Pávlos Oikonómou-Gkoúras
Seuraaja:  Panagiótis Pipinélis
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. joulukuuta 1902 Patras, Kreikka
Kuollut: 11. syyskuuta 1986 (83 vuotta) Ateena, Kreikka
Ammatti:  lakitieteen tohtori, sosiologian ja filosofian historian tutkija, runoilija, poliitikko
Puoliso:  Theanó Poulikákou-Kanellopoúlou
Tiedot
Puolue:  Kansallinen unionistipuolue (1935–1936) Kansan unionistipuolue (1951) Kreikkalainen kansankokous (1951–1955) Kansallisradikaali unioni (1955–1967)
Tutkinnot:  Ateenan yliopisto Heidelbergin yliopisto Ludwig Maximilianin yliopisto München
Uskonto:  ortodoksi
 Nimikirjoitus
Panagiótis Kanellópoulos (kreik. Παναγιώτης Κανελλόπουλος, 13. joulukuuta 1902 Patras – 11. syyskuuta 1986 Ateena) oli kreikkalainen poliitikko, joka toimi kaksinkertaisena vuosien 1945 ja 1967 lyhyikäisten hallitusten pääministerinä. Koulutukseltaan hän oli sosiologian ja filosofian historian tutkija, ja hän toimi myös kirjailijana ja runoilijana.
Elämä > Yliopistokoulutus ja tutkijan ura

Panagiótis Kanellópoulos syntyi kolmilapsiseen proviisori Kanéllos Kanellópoulosin ja Amalía Kanellopoúloun perheeseen. Äiti Amalía oli pääministeri Dimítrios Goúnarisin sisar. Kanellópoulos opiskeli sosiologiaa ja lakia Ateenan yliopistossa, Heidelbergin yliopistossa, jossa hän väitteli lakitieteen tohtoriksi aiheesta "Kreikan kuninkaan perustuslaillisesta asemasta" ja jatkoi edelleen opintoja Ludwig Maximilianin yliopistossa Münchenissä. Elämänsä aikana hän kirjoitti lukuisia sosiologian, filosofian, lain ja politiikan historiaa. Hän julkaisi myös kirjallista proosaa ja runoutta. Hänen kirjansa Genníthika to 1402 (”Synnyin vuonna 1402”) voitti Ateenan kirjallisuusakatemian palkinnon. Palattuaan tohtoroitumisen jälkeen 1920-luvulla kotimaahansa Kanellópoulos suoritti asevelvollisuuden ja sen jälkeen toimi virkamiehenä ja tutkijana. Vuonna 1933 hänestä tuli Ateenan yliopiston sosiologian professori.
Elämä > Sotaa edeltävän ajan Metaxáksen diktatuurin vastustaja

Syksyllä 1935 Kreikan tasavallassa poliittinen tilanne kärjistyi. Kuningasmielisten sotilaiden johtaja kenraali Geórgios Kondýlis sai maassa aikaan kansanäänestyksen valtiomuodosta, joka päättyi marraskuussa 1935 kuningasmielisten voittoon ja Yrjö II:n paluuseen Kreikan kuninkaaksi. Edessä oli tammikuussa 1936 vielä parlamenttivaalit, jota varten Kanellópoulos perusti uuden Kansallisen unionistipuolueen (Ethnikón Enotikón Kómma), joka osallistui yhteistyössä Elefthérios Venizélosin liberaalien johtajan kenraali Aléxandros Mazarákis-Ainiánin kanssa poliittiseen julistuksen esittämiseen kahtiajaon lopettamiseksi tasavaltaisten ja kuningasmielisten välillä. Kanellópoulosin ei onnistunut kuitenkaan päästä parlamenttiin. Huhtikuussa 1936 eversti Ioánnis Metaxásin uusi hallitus otti maassa diktatoorisen vallan. Kanellópoulos joutui tässä tilanteessa vastakkain kuningasmielisten ja Metaxásin kannattajien kanssa, ja helmikuussa 1937 hänet karkotettiin ensin sisäiseen maanpakoon Kreikassa ja myöhemmin ulkomaille.
Elämä > Sodan ajan maanpakolainen

Lokakuussa 1940 käynnistyi Italian–Kreikan sota, jolloin Italia hyökkäsi valtaamastaan Albaniasta käsin Kreikan kimppuun. Kanellópoulos osallistui tällöin vapaaehtoisena sotilaana Kreikan puolustamiseen ja jäi Kreikkaan maan antauduttua sotaan mukaan tulleille saksalaisille huhtikuun lopulla 1941 Operaatio Maritan seurauksena. Kanellópoulos oli tällöin perustamassa natsimiehityksen vastaista maanalaista Ómiros-vastarintaryhmää. Helmikuuhun 1942 mennessä miehitysviranomaiset olivat saaneet selville Kanellópoulosin roolin ja yrittivät pidättää hänet.
Maaliskuun 1942 lopulla hän pakeni vaimonsa kanssa Kairoon, jossa silloin toimi Kreikan maanpakolaishallitus. Hänet nimitettiin Emmanouíl Tsouderósin maanpakolaishallituksen varapääministeriksi ja puolustusministeriksi. Tsouderós erotti hänet maanpakolaishallituksesta maaliskuun lopulla 1943. Maanpakolaisten sisäiset ristiriidat kuningasmielisten ja tasavaltalaisten jatkuivat edelleen. Kreikan saksalaismiehitys päättyi lokakuussa 1944, jonka jälkeen maan poliittiset olot olivat hyvin sekavat. Kanellópoulosista oli tullut Tsouderósin pakolaishallituksen seuraajaksi muodostetun Geórgios Papandréoun ”Kansallisen yhtenäisyyden hallituksen” valtionvarain- ja jälleenrakennusministeri kesäkuusta 1944 alkaen. Kanellópoulos palasi ensimmäisenä pakolaishallituksen ministerinä 27. syyskuuta 1944 Kreikkaan, josta saksalaiset olivat juuri vetäytyneet.
Elämä > Sodan jälkeinen kestoministeri

Kreikan vapauduttua miehityksestä maan poliittiset olot eivät olleet selkiytyneet. Arkkipiispa Damaskinósin valtionhoitajakaudella oli useita lyhytikäisiä hallituksia, joka johti lopulta umpikujaan niin, että arkkipiispan piti itse toimia pääministerinä hetken aikaa lokakuussa 1945. Ongelman muodostivat taloudelliset kysymykset, kysymys kuninkaasta ja valtiomuodosta. Marraskuun alusta 1945 virkaan astui Kanellópoulosin hallitus, joka erosi jo kolmen viikon jälkeen. Kanellópoulos oli hallituksessaan myös ulkoministeri. Seuraajaksi nousi liberaalipuolueen Themistoklís Sofoúlisin hallitus, jonka aikana järjestettiin maaliskuussa 1946 parlamenttivaalit ja syyskuun lopussa valtiomuotoäänestys, jonka seurauksena kuningas Yrjö II palasi toisen kerran Kreikan kuninkaaksi. Sen jälkeen hän istui Dimítrios Máximosin hallituksessa vuonna 1947 ilmailuministerinä, Aléxandros Diomídisin hallituksessa vuonna 1949 sotaministerinä, vuonna 1950 lyhytikäisen Sofoúlisin hallituksen varapääministerinä, vuonna 1952–1953 sotamarsalkka Aléxandros Papágosin hallituksen salkuttomana ministerinä  ja 1959–1961 Konstantínos Karamanlísin 3. hallituksen ja 1961-1963 4. hallituksen varapääministerinä.
Vuonna 1955 tapahtuneen marsalkka Papágosin kuoleman jälkeen hän liittoutui Konstantínos Karamanlísin kanssa ja liittyi tämän perustamaan Kansallisradikaali unioni (ERE) -puolueeseen. Merkittävimpiä päätöksiä hänen ministeriaikanaan heinäkuussa 1961 oli Kreikan allekirjoittama assosiaatiosopimus Euroopan yhteisön (EEC) kanssa, jossa hänellä oli näkyvvä rooli.
ERE-puolue koki vuoden 1963 parlamenttivaaleissa tappion, jonka seurauksena Kanellópoulosista tuli Karamanlísin seuraajana puolueen puheenjohtaja. Poliittinen tilanne johti tähän aikaan Kreikan useiden lyhytikäisten hallitusten syntymiseen. Huhtikuussa 1967 ERE hänen johdollaan veti tukensa Ioánnis Paraskevópoulosin hallitukselta. Sen jälkeen kuningas Konstantin II antoi Kanellópoulosille hallituksen muodostamistehtävän. Kanellópoulos halusi uudet vaalit, jotka kuningas julisti pidettäväksi 28. toukokuuta 1967. Hänen toinen hallituksensa istui kuitenkin vain 18 päivää, sillä 21. huhtikuuta 1967 everstijuntta Geórgios Papadópoulosin johdolla otti vallan. Kanellópoulosin hallitus oli siis viimeinen parlamentaarinen hallitus ennen sotilasjuntan aikaa. Kanellópoulos vangittiin kaappauksen yhteydessä, mutta vapautettiin yhden päivän vankeuden jälkeen. Myöhemmin syksyllä 1967 hän esitti voimakkaita protesteja kaappauksen yhteydessä voimaantulleita sotalakeja vastaan sekä kehotti sotilasjunttaa luopumaan vallasta.  Myöhemmin syksyllä juntta asetti hänet kotirestiin. Kanellópoulos vapautettiin laajemmassa armahduksessa jouluna 1967. Sotilasjuntan vallan aikana Kanellópoulos tuli julkisuuteen talvella 1973 tukiessaan ylioppilaiden järjestämiä juntan vastaisia protesteja.
Elämä > Sotilasjuntan jälkeisen ajan politiikan viimeiset vuodet

Vuonna 1974 Kanellópoulos valittiin parlamenttiin. Vuonna 1975 hän hävi kisan Konstantínos Tsátsosia vastaan toisen tasavallan presidentin virasta. Sen jälkeen hän vetäytyi poliittisesta elämästä. Hän oli tosin kesällä 1978 juntan jäseniä koskeneessa oikeudenkäynnissä keskeinen todistaja todetetn oikeuden lausunnossaan:
»Kreikkalaisten upseerien pitäisi oppia jo kadettikoulussa, mitä demokratia on, jottei jokainen kuvittelisi olevansa maan tuleva johtaja.»
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Panagiótis Kanellópoulos Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Kreikka  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  NARA  IdRef 
Varapääministeri Panagiótis Kanellópoulos (toinen vasemmalla) tapaamassa amerikkalaisia liittyen Kreikan saamaan Marshall-apuun.
Bolšije Bereznikin piiri

Bolšije Bereznikin piiri Mordvan tasavallan kartalla.
Bolšije Bereznikin piiri (ven. Большеберезнико́вский райо́н, Bolšebereznikovski raion) on kunnallishallintoalue Mordvan tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1935 perustetun piirin pinta-ala on 957,7 neliökilometriä. Asukkaita on 13 000 henkeä (vuonna 2015).
Bolšije Bereznikin piiri sijaitsee Mordvan tasavallan kaakkoisosassa. Se rajoittuu lounaassa Kotškurovon, lännessä Ljambirin, luoteessa Tšamzinkan ja koillisessa Dubjonkin piireihin sekä kaakossa Uljanovskin alueeseen.
Piiri kuuluu Volgan ylängön metsäarovyöhykkeeseen. Tärkeimmät joet ovat Sura, Štyrma sekä Bolšaja ja Malaja Kša. Hyötykaivannaisia ovat savi, hiekka, sora ja hiekkakivi.
Hallinnollinen keskus on Bolšije Bereznikin kylä. Piiriin kuuluu 15 maalaiskuntaa: Bolšije Berezniki, Guzyntsy, Jelizavetinka, Kosogory, Marjanovka, Parakino, Permisi, Potšinki, Russkije Naimany, Simkino, Staryje Naimany, Sudosevo, Šugurovo, Tazino ja Tšornaja Promza. Asukkaat ovat etupäässä venäläisiä ja ersäläisiä.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut viljan viljelyyn. Bolšije Bereznikin kylässä on teollisuutta. Paikallislehtenä ilmestyy Prisurskije vesti.
Aiheesta muualla

Bolšije Bereznikin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Ardatov •
Atjaševo •
Atjurjevo •
Bolšije Berezniki •
Bolšoje Ignatovo •
Dubjonki •
Insar •
Itšalki •
Jelniki •
Kadoškino •
Kotškurovo •
Kovylkino •
Krasnoslobodsk •
Ljambir •
Romodanovo •
Ruzajevka •
Saransk •
Staroje Šaigovo •
Temnikov •
Tenguševo •
Torbejevo •
Tšamzinka •
Zupova Poljana
Vladimir Obrutšev

Vladimir Obrutšev, 1886
Vladimir Afanasjevitš Obrutšev (ven. Влади́мир Афана́сьевич О́бручев, 10. lokakuuta 1863 Tverin läänin Rževin kihlakunnan Klepeninon kylä – 19. kesäkuuta 1956 Moskova) oli venäläinen geologi, maantieteilijä ja kirjailija.
Vladimir Obrutšev syntyi sotilaan perheeseen. Hän valmistui Pietarin vuori-instituutista vuonna 1886, työskenteli geologina ja toimi Tomskin, Simferopolin ja Moskovan korkeakoulujen professorina. Obrutšev valittiin Neuvostoliiton tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1929. Hän oli Leningradin geologisen instituutin johtaja vuosina 1930–1933, ikiroudan tutkimuskomitean puheenjohtaja vuosina 1930–1939 ja roudantutkimusinstituutin johtaja vuosina 1939–1956.
Obrutšev tunnetaan Siperian ja Keski-Aasian geologian tutkijana. Hän teki alueelle useita tutkimusmatkoja, joiden tuloksia hän kuvaa monografioissaan. Obrutševin tutkimusaiheita olivat erityisesti lössin muodostuminen Keski-Aasiassa, Siperian ikirouta, tektoniikka ja kultaesiintymät sekä niin sanotun ”Aasian muinaisen lakivuoriston” olemassaolo.
Obrutšev on kirjoittanut myös populaaritieteellisiä teoksia, oppikirjoja ja tieteisfiktiota. Romaani Sannikovin maa (Zemlja Sannikova, 1926) kuvaa Pohjoisen jäämeren kuvitteelliselle mantereelle suuntautuvaa tutkimusmatkaa 1800-luvun alussa.
Obrutšev sai Lenin-palkinnon vuonna 1926, Stalin-palkinnon vuosina 1941 ja 1950 sekä sosialistisen työn sankarin arvonimen vuonna 1945. Hänen mukaansa on nimetty useita maantieteellisiä ja muita kohteita.
Suomennettu teos

Sannikovin maa. Suom. Salme Peterzèns. Moskova: Vieraskielisen kirjallisuuden kustannusliike, 1961.
Brian Boitano

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Brian Boitano vuonna 2010. |  Brian Boitano vuonna 2010. |  Brian Boitano vuonna 2010. |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten taitoluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Calgary 1988 | yksinluistelu |  |
Brian Anthony Boitano (s. 22. lokakuuta 1963 Mountain View, Kalifornia) on yhdysvaltalainen taitoluistelija, maailmanmestari ja olympiavoittaja. Boitano voitti olympiakultaa Calgaryssa 1988 ja siirtyi sen jälkeen ammattilaiseksi. Amatöörinä hän voitti maailmanmestaruuden 1986 ja 1988, ammattilaisena kuudesti 1988–1992 ja 1994. Jo Sarajevon 1984 olympialaisissa hän sijoittui viidenneksi.
Lillehammerin talviolympialaisissa 1994 ammattilaiset saivat osallistua ensi kertaa taitoluisteluun. Yhtenä ennakkosuosikeista Boitano epäonnistui lyhytohjelmassaan kolmoisaxelissa ja oli lopputuloksissa vasta kuudes.
South Park -viittaukset

Animaatiosarjassa South Park esiintyy usein supersankari, joka on karikatyyri Brian Boitanosta. South Park: Isompi, pidempi ja leikkaamaton -elokuvassa on musiikkiesitys nimeltä ”What Would Brian Boitano Do?”.
Aiheesta muualla

Boitano olympic.org-sivustolla
Miesten yksinluistelun olympiavoittajat
1908: Ulrich Salchow
– 1920: Gillis Grafström
– 1924: Gillis Grafström
– 1928: Gillis Grafström
– 1932: Karl Schäfer
– 1936: Karl Schäfer
– 1948: Dick Button
– 1952: Dick Button
– 1956: Hayes Alan Jenkins
– 1960: David Jenkins
– 1964: Manfred Schnelldorfer
– 1968: Wolfgang Schwarz
– 1972: Ondrej Nepela
– 1976: John Curry
– 1980: Robin Cousins
– 1984: Scott Hamilton
– 1988: Brian Boitano
– 1992: Viktor Petrenko
– 1994: Aleksei Urmanov
– 1998: Ilja Kulik
– 2002: Aleksei Jagudin
– 2006: Jevgeni Pljuštšenko
– 2010: Evan Lysacek
– 2014: Yuzuru Hanyū
– 2018: Yuzuru Hanyū
– 2022: Nathan Chen
Taitoluistelun maailmanmestaruuden voittaneet miehet
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Bómpa

| --- | --- |
Muut nimet:  Lýchnos (Λύχνος), Líchnos (Λίχνος)
Sijainti:  36°45′27″N, 21°42′28″E, Pýlos-Néstoras Messenia, Peloponnesos Kreikka
Saariryhmä:  Oinoússes, Jooniansaaret
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,048 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Bómpa (kreik. Μπόμπα) eli Lýchnos (Λύχνος, myös Líchnos, Λίχνος) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaarten saariryhmään ja tarkemmin Oinoússes-saariin, ja sijaitsee Sapiéntzan saaren eteläpuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,048 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Bómpa kuuluu Pýlos-Néstoraksen kuntaan, Messenian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen.
Alain Boghossian

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Alain Boghossian
Syntymäaika: 27. lokakuuta 1970 (ikä 54)
Syntymäpaikka: Digne-les-Bains, Alpes-de-Haute-Provence, Ranska
Pituus: 185cm
Seura
Seura: -
Tehtävä: Valmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1988-1992 1992-1993 1993-1994 1994-1997 1997-1998 1998-2002 2002-2003 |  Olympique Marseille  FC Istres  Olympique Marseille  SSC Napoli  UC Sampdoria  Parma FC  RCD Espanyol |  ?(?) 33 (8) 31 (3) 58 (5) 33 (7) 89 (10) 2 (0) |
Maajoukkue
| 1997-2002 |  Ranskan maajoukkue | 26 (2) |
Valmennusura
2008-2012:  Ranskan maajoukkue (Apuv.)
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Alain Boghossian (s. 27. lokakuuta 1970) on armenialaistaustainen ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Hän voitti maailmanmestaruuden vuoden 1998 MM-kisoissa.
Ura pelaajana

Boghossian aloitti aikuisten tasolla vuonna 1988 Olympique Marseillen reservijoukkueessa. Kauden 1992-93 hän pelasi FC Istresissä ja seuraavan kauden Olympique Marseillen ykkösjoukkueessa, joka oli hänen ensimmäinen kautensa pääsarjatasolla. Sieltä Boghossian siirtyi vuonna 1994 Italian Serie A:han SSC Napolin joukkueeseen. Kauden 1997-98 Boghossian pelasi UC Sampdoriassa, jonka jälkeen siirtyi Parma AC:hen, jossa tuli hänen seurajoukkueuransa parhaat saavutukset. Hän voitti vuonna 1999 Parma AC:ssä kolme cup-mestaruutta merkittävimpänä UEFA Cupin voitto. Boghossian lopetti uransa kauteen 2002–2003, jolloin hän pelasi Espanjan Primera Divisiónin Espanyolissa.
Ranskan jalkapallomaajoukkueessa Alain Boghossian esiintyi 26 kertaa tehden kaksi maalia. Suurin saavutus oli maailmanmestaruuden voitto vuoden 1998 MM-kisoissa; hän pelasi turnauksessa viidessä Ranskan seitsemästä ottelusta ja pääsi loppuottelussa vaihtopelaajana kentälle 57. minuutilla Ranskan johtaessa 2–0. Vuoden 2000 EM-kisat jäivät häneltä väliin loukkaantumisen vuoksi. Boghossian oli vielä mukana Ranskan joukkueessa vuoden 2002 MM-kisoissa mutta ei päässyt turnauksessa pelaamaan.
Ura pelaajana > Saavutukset pelaajana

Maailmanmestaruus: 1998
UEFA Cup: 1999
Supercoppa Italiana: 1999
Coppa Italia: 1999
Ura valmentajana

Elokuussa 2008 Ranskan maajoukkuevalmentaja Raymond Domenech nimesi Boghossianin täydentämään maajoukkueen valmennusjohtoa.  Hän toimi osana Domenechin valmennustiimiä Ranskan epäonnistuessa MM-kisoissa 2010. Boghossian jatkoi kisojen jälkeen uuden päävalmentajan Laurent Blancin apuvalmentajana. Ranskan jalkapalloliitto ei uusinut Blancin valmennustiimin sopimusta EM-kisojen 2012 jälkeen ja näin myös Boghossian joutui jättämään tehtävänsä.
Aiheesta muualla

L'Equipen pelaajakortti
Ranskan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1998
1 Lama |
2 Candela |
3 Lizarazu |
4 Vieira |
5 Blanc |
6 Djorkaeff |
7 Deschamps |
8 Desailly |
9 Guivarc’h |
10 Zidane |
11 Pirès |
12 Henry |
13 Diomède |
14 Boghossian |
15 Thuram |
16 Barthez |
17 Petit |
18 Lebœuf |
19 Karembeu |
20 Trezeguet |
21 Dugarry |
22 Charbonnier |
Valmentaja Jacquet
Ranskan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2002
1 Ramé |
2 Candela |
3 Lizarazu |
4 Vieira |
5 Christanval |
6 Djorkaeff |
7 Makélélé |
8 Desailly |
9 Cissé |
10 Zidane |
11 Wiltord |
12 Henry |
13 Silvestre |
14 Boghossian |
15 Thuram |
16 Barthez |
17 Petit |
18 Lebœuf |
19 Sagnol |
20 Trezeguet |
21 Dugarry |
22 Micoud |
23 Coupet |
Valmentaja Lemerre
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Bolšoje Ignatovon piiri

Bolšoje Ignatovon piiri Mordvan tasavallan kartalla.
Bolšoje Ignatovon piiri (ven. Большеигна́товский райо́н, Bolšeignatovski raion) on kunnallishallintoalue Mordvan tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1930 perustetun piirin pinta-ala on 834,2 neliökilometriä. Asukkaita on 7 500 henkeä (vuonna 2015).
Bolšoje Ignatovon piiri sijaitsee Mordvan tasavallan koillisosassa. Se rajoittuu kaakossa Ardatovin ja etelässä Itšalkin piireihin sekä muualla Nižni Novgorodin alueeseen.
Piiri sijaitsee metsäarovyöhykkeellä. Tärkeimmät joet ovat Pjana, Barahmanka, Menja ja Salja. Hyötykaivannaisiin kuuluu savi.
Hallinnollinen keskus on Bolšoje Ignatovon kylä. Piiriin kuuluu 13 maalaiskuntaa: Andrejevka, Atjaševo, Bolšoje Ignatovo, Gorki, Kiržemany, Kutškajevo, Novoje Bajevo, Novoje Katšajevo, Protasovo, Spasskoje, Staroje Tšamzino, Tšukaly ja Varmazeika. Asukkaat ovat etupäässä venäläisiä ja ersäläisiä.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut viljan, lihan ja maidon tuotantoon. Bolšoje Ignatovon kylässä on teollisuutta. Paikallislehtenä ilmestyy Voshod.