stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Cannon Films
Historia > 1990–1994: Uudelleenkäynnistys ja loppu

Menahem Golanin erottua Cannon Filmsistä hänestä tuli 21st Century Film Corporationin johtaja. Yoram Globus jatkoi työskentelyä Parretin kanssa Pathéssa. Kun Pathé otti Metro-Goldwyn-Mayerin hallintaansa vuonna 1990 osana MGM-Pathen fuusiota, suurin osa Cannon Films -kirjastosta tuli osaksi MGM-kirjastoa (joitakin oikeuksia muihin medioihin ja tiettyihin elokuviin Thorn EMI -fuusion aikana. makaa muiden tahojen kanssa). Parretin toimikautena MGM:ssä ja Warner Brosissa hän nimitti Globuksen studion johtajaksi lyhyeksi ajaksi.
Vuonna 1990 Parretti organisoi Cannon Pictures, Inc:n uudelleen Pathén pienen budjetin jakeluosastoksi. Veteraani italialainen elokuvatuottaja Ovidio G. Assonitis toimi uuden Cannon Picturesin puheenjohtajana ja toimitusjohtajana vuosina 1990–1991. MGM-Pathé-fuusion jälkeen Cannon Pictures erosi Pathesta, ja sitä johti myöhemmin entinen Cannon Groupin tuotantojohtaja Christopher Pearce – joka toimi hallituksen puheenjohtajana ja toimitusjohtajana vuosina 1991–1994. Cannon Pictures jatkoi elokuvien julkaisemista, mukaan lukien Kaistapää kessu (A Man Called Sarge), American Ninja 4 ja Umpikuja (No Place to Hide).
Crédit Lyonnais syrjäytti Parretin Metro-Goldwyn-Mayerin johdosta vuonna 1991, kun tämä ei ollut maksanut velkaansa. Myöhemmin Parretti tuomittiin väärästä valasta ja todisteiden manipuloinnista Delawaren tuomioistuimessa lausunnoista, jotka hän antoi vuonna 1991 siviiliasiassa, jonka Credit Lyonnais nosti vahvistaakseen Parretin poistamisen ja jonka mukaan asiakirja, jonka hän väitti antavan hänelle mahdollisuuden säilyttää MGM:n määräysvalta, oli aito;hän pakeni maasta Italiaan ennen kuin hänet tuomittiin tai luovutettiin Ranskaan, missä häntä etsittiin rikossyytteistä, jotka liittyivät MGM:n ranskalaisten varojen käyttöön.
Vuonna 1994 Cannon Pictures julkaisi viimeisen elokuvansa, Chuck Norrisin tähdittämä Hellbound.
Historia > Cannon Groupin jälkeen

Vuoden 1994 jälkeen Yoram Globus ja Christopher Pearce työskentelivät Menahem Golanin 21st Century Film Corporationissa, kunnes se suljettiin vuonna 1996.
Koko 1990-luvun lopun ja 2000-luvun lopun välisen ajan Golanin kiinnostus keskittyi useisiin televisioelokuviin sen jälkeen, kun hän perusti uuden elokuvatuotantoyhtiönsä, "New Cannon Inc.". Yks Golanin tämän ajan tuotoksista oli vuoden 2002 Crime and Punishment. Golanin ura kuitenkin meni jälleen alamäkeen, kun hänen myöhemmät elokuvansa eivät tuottaneet tarpeeksi voittoa tehdäkseen lisää elokuvia, mikä johti hänen yrityksensä konkurssiin vuonna 2008.
Vuonna 2014 Cannon Filmsista julkaistiin kaksi dokumenttielokuvaa. RatPac Entertainment julkaisi Electric Boogaloo: The Wild, Untold Story of Cannon Films, dokumentin Cannon Filmsistä, kirjoittanut ja ohjannut Mark Hartley ja tuottanut Brett Ratner.
Samana vuonna israelilainen dokumentti The Go-Go Boys: The Inside Story of Cannon Films julkaistiin vuoden 2014 Cannesin elokuvajuhlilla
.
Samaan aikaan 11. marraskuuta 2014 mies nimeltä Richard Albiston perusti Englannissa uuden The Cannon Film Companyn nimellä "Cannon Films Ltd". Yhtiö perustettiin tuottamaan käsikirjoituksia ja projekteja molemmilta ohjaajilta Richard Albistonilta ja Menahem Golanilta. Tosin jälkimmäinen oli kuollut kolme kuukautta ennen yhtiön perustamista 8. elokuuta 2014.
Tuotantoa

Listaus Cannon elokuva-tuotannoista, joilla on ollut jonkin kapasiteetin teatteri- ja/tai kotivideo-julkaisu Suomessa.
Tuotantoa > Dewey-Friedland-ajan Cannon tuotanto

Tule sänkyyni (1968)
Fando y Lis (1968) – ohj. Alejandro Jodorowsky
The Love Rebellion (1967)
Joe – armoton (1970, Suomessa 1971)
Ihmispeto (vuoden 1970 elokuva) (The Beast in the Cellar, 1971)
Paholaisen nahka (The Blood on Satan's Claw, 1971)
Seksikapina (Guess What We Learned in School Today?, 1970)
Au pair – tytöt (1972)
Hyvästi ihminen (It. "Addio zio Tom", Eng. "Goodbye Uncle Tom", 1971)
Miehiä ilman arvoa (The No Mercy Man, 1973)
Hirviö (elokuva) (I, Monster; 1971)
Matkarakastaja (elokuva) (Secrets of a Door-to-Door Salesman, 1973)
Timanttirannikko (Eng. "Popsy Pop" ja/tai "The Butterfly Affair", 1971)
Erikoisjoukkue Zebra  (The Zebra Force, 1976)
Pieni tyttö – suuret kiusaukset (Little Girl... Big Tease, 1976)
Maco – kuoleman kita (Mako – The Jaws of Death, 1976)
Xaviera Washingtonissa (The Happy Hooker Goes to Washington, 1977)
Tuotantoa > Assonitis-Globus-Pearce-ajan Cannon tuotanto

Kickboxer (1989)
Kuoleman joki (1989)
Ten Little Indians (1989)
Kuoleman ruusutarha (The Rose Garden, 1989)
Kaistapää kessu (A Man Called Sarge, 1990)
Lambada – tulinen tanssi (1990)
Ammatti: Sotilas (The Fourth War, 1990)
Keskiyön pako (vuoden 1990 elokuva)
Delta Force 2 – huumeviidakko (1990)
American Ninja 4 (1990)
Delta Force 3: Killing Game (1991)
American Kickboxer (1991)
The Hitman (1991)
Viimeinen pisara (elokuva) (Terminal Bliss, 1990)
Fifty Fifty (1992)
American Samurai (1992)
Street Knight – asfalttiritari (1993)
Umpikuja (elokuva) (No Place to Hide, 1993)
American Ninja 5 (1993)
Teinibaretti (Rescue Me, 1992)
American Cyborg – tappajarobotti (1993)
Chain of Command – salainen tehtävä (1994)
Hellbound (1994)
Lisää aiheesta

Electric Boogaloo: The Wild, Untold Story of Cannon Films (Dokumenttielokuva 2014, ohj. Mark Hartley)
Aiheesta muualla

Cannon Films Appreciation Society
Cannon Elokuvat IMDB
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:The Cannon Group, Inc.
Käännös suomeksi
Castréninkatu

Castréninkatua Ensi linjan risteyksestä kuvattuna.
Castréninkadun nupukivipäällysteinen loppuosa laskee kohti Kaarlenkatua.
Castréninkatu (ruots. Castrénsgatan) on katu Helsingissä Kallion kaupunginosassa. Se on nimetty 1800-luvulla eläneen suomalaisen kielitieteilijän Matthias Alexander Castrénin mukaan.
Profiili

Castréninkatu on noin 600 metriä pitkä. Se alkaa Ensi linjan risteyksestä Helsingin Kaupunginteatterin takaa ja kulkee hieman mutkitellen koilliseen Kaarlenkadulle. Castréninkadun kanssa risteävät kadut lounaasta koilliseen:
Ensi linja
Toinen linja
Kolmas linja
Wallininkuja
Neljäs linja
Kirstinkatu
Läntinen Papinkatu
Papinkuja
Kaarlenkatu
Lounaassa Castréninkatu rajoittuu puistoihin ja entisen Sokeainkoulun kortteliin. Suuri osa Castréninkadun asuinkerrostaloista on Kalliolle tunnusomaista 1950- ja 1960-luvun rakennuskantaa. Castréninkadun vanhimmat talot sijaitsevat kadun itäisimmässä päässä korttelissa 326: vuonna 1929 valmistunut Castréninkatu 30 on A. H. Gunnar Aspelinin ja Arvi Niiniluodon käsialaa. Suomen Pelastusarmeijan talo (A. Kalma, 1937) sijaitsee samassa korttelissa. Castréninkadun varrella sijaitsevat niin ikään Kallion kirkon (Lars Sonck, 1912) puisto ja Helsingin kaupungin pelastuslaitoksen kortteli.
Aiemmin Castréninkatua reunustivat kaksikerroksiset puutalot. Viimeisimpiä puutalokauden edustajia oli Castréninkatu 13, johon valmistui nykyinen kerrostalo vuonna 1982. Toisen linjan ja Castréninkadun risteyksessä sijaitsee puutalokauden muistona Ernst Lodeniuksen piirtämä kulmatornillinen puutalo vuodelta 1893.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Castréninkatu Wikimedia Commonsissa
Cenomanit

Cenomanit tai cenomannit (lat. Cenomani) olivat Gallia Cisalpinassa (suom. Alppien tämänpuoleinen Gallia) asunut kelttiheimo. Cenomanit siirtyivät 300-luvulla eaa. Alppien yli Pojoen pohjoispuolelle. He liittoutuivat 200- ja 100-luvuilla eaa. roomalaisten kanssa Gallian muita kelttiheimoja vastaan. Vuonna 200 eaa. cenomanit liittyivät aluksi karthagolaisen Hamilkarin johtamaan kapinaan Galliassa, mutta vuonna 196 eaa. he pettivät insubrien heimon Larius Lacusin taistelussa ja tekivät erillissopimuksen roomalaisten kanssa. Cenomanit asuivat luultavasti alueella, jonka rajasivat joet lännessä Oglio, etelässä Po ja idässä Adige.
Cenwalh

Cenwalh (k. 672)  oli Wessexin kuningas 643–645 ja 648–672. Hän nousi valtaistuimelle isänsä kuningas Cynegilsin kuoltua, joko vuonna 641 tai 643. Hänen kuninkuuttaan varjosti Mercian kasvava mahti.
Cynegils oli vanhoilla päivillään kääntynyt kristityksi, mutta Beda Venerabiliksen mukaan Cenwalh kieltäytyi kasteesta. Anglosaksien kronikan mukaan Cenwalh nousi Wessexin kuninkaaksi 643 ja määräsi, että Winchesteriin oli rakennettava kirkko. Bedan mukaan Cenwalh hylkäsi ensimmäisen vaimonsa, Mercian kuninkaan Pendan sisaren Cyneburgan, mennäkseen naimisiin Seaxburgin kanssa. Tämän vuoksi Penda karkotti Cenwalhin vuonna 645. Cenwalh sai turvapaikan Itä-Anglian kuninkaan Annan luota ja kääntyi siellä kristityksi. Myöhemmin hän palasi Wessexin kuninkaaksi. Anglosaksien kronikan mukaan Cenwalh sai kasteen vuonna 646, ja hän sai kuninkuutensa takaisin vuonna 648.
Kronikan mukaan Cenwalh antoi maata Ashdownista sukulaiselleen, kuningas Cwichelmin pojalle Cuthredille. Cenwalh taisteli vuonna 658 walesilaisia vastaan Penselwoodissa ja ajoi nämä Parretiin saakka. Bedan mukaan Cenwalh nimitti Agilbertin Dorchester-on-Thamesin piispaksi ja Winen Winchesterin piispaksi. Agilbert kuitenkin palasi Ranskaan pian nimityksensä jälkeen, jossa hänestä tuli Pariisin piispa. Myös Wine luopui virastaan riitaannuttuaan Cenwalhin kanssa vuonna 669.
Cenwalhin kuninkuuden viime vuosina Wessex menetti alueita Mercialle. Anglosaksien kronikka kertoo, että vuonna 661 Mercian kuningas Wulfhere hävitti maita aina Ashdowniin saakka. Wulfhere myös valloitti Wightsaaren ja lahjoitti sen Sussexin kuninkaalle Æthelwalhille. Kronikan mukaan Cenwalh kuoli vuonna 672, ja hänen leskensä kuningatar Seaxburg hallitsi sen jälkeen Wessexiä vuoden verran. Beda Venerabiliksen mukaan Cenwalhin kuoltua Wessex jaettiin kymmeneksi vuodeksi useiden vasallikuninkaiden kesken.
Cerdic

Cerdic kuvattuna John Speedin The Theatre of the Empire of Great Britaine -teoksessa.
Cerdic (k. 534) oli länsisaksien Wessexin kuningaskunnan perustaja ja sen kuningas vuosina 519–534. Kaikkien Englannin kuningaskunnan hallitsijoiden sanotaan polveutuvan hänestä, lukuun ottamatta Knuut Suurta, Hardeknudia, Harald Jäniksenkäpälää, Harald Godwininpoikaa ja Vilhelm Valloittajaa.
Cerdic astui maihin Hampshiressa vuonna 495, ja joutui välittömästi brittien hyökkäyksen kohteeksi. Seuraava häntä koskeva merkintä on vasta vuodelta 508, jolloin Cerdicin johtama saksiarmeija tappoi taistelussa suuren määrän brittejä ja voitti heidän hallitsijansa Natanleodin. Hän saavutti toisen merkittävän voiton Certicesfordissa vuonna 519, saatuaan avukseen tuoreita saksijoukkoja. Samana vuonna hän otti itselleen kuninkaan arvonimen. Cerdic pyrki tunkeutumaan lännemmäs, mutta kärsi ilmeisesti tappion briteille Dorsetissa. Hän soti brittejä vastaan uudestaan vuonna 527. Cerdic onnistui tämän jälkeen vielä valloittamaan Wightsaaren juuttien avustuksella.
Ceres (jumalatar)

Cereksen patsas Louvressa
Ave Natura, Cesare Saccaggi 1910. Roomalaisten kulkue jumalatar Ceresin kunniaksi.
Ceres oli roomalaisessa mytologiassa viljan- ja kasvillisuuden jumalatar, jolla oli myös yhteyksiä tuonpuoleiseen. Hänen nimensä on todennäköisesti johdettu "kasvamista" tarkoittavasta juuresta *cer- (vrt. lat. crescere "kasvaa" ja creare "luoda"). Ceres oli myös äitijumalatar, ja jumalatar on saanut paljon vaikutteita varheisempien kulttuurien edeltäjiltään, kuten Inannalta, Ištarilta, Artemiilta, Kybeleltä ja Demeteriltä. Cerestä palvottiin Thesmophoria- ja Cerealia-juhlien aikaan pyhäköissä ympäri Rooman valtakuntaa.
Ceres samaistettiin jo varhain kreikkalaisen mytologian Demeteriin. Niinpä hän omaksui myös Demeterin perhesuhteet, joiden mukaisesti hänestä tuli Saturnuksen ja Opsin tytär, Juppiterin sisar ja rakastettu, sekä Junon, Vestan, Neptunuksen ja Pluton sisko. Ceres oli myös Proserpinan äiti.
Cerestä juhlittiin 19. huhtikuuta Ambarvalia-juhlassa, jossa vainiot puhdistettiin ja siunattiin juhlakulkueilla sekä uhreilla ja uhrattava eläin vietiin kulkueessa peltojen ympäri. Seremonian aikana seksuaalinen kanssakäyminen oli kielletty.
Jussi Laiti

Jussi Laiti
Jussi Laiti ent. Johannes Ruth (27. elokuuta 1886 Kuopio – 22. maaliskuuta 1947) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat kauppias Adam Ruth ja Henriikka Pehkonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Aino Maria Lietareen (Järvinen) kanssa.
Opinnot

Hän kävi seitsemän luokkaa Jyväskylän lyseota ja suoritti yksityisoppilaana kahdeksannen luokan muissa aineissa paitsi kielissä. Hän jatkoi opintojaan Teknillisen korkeakoulun (Polyteknillinen opisto) kemiallisella osastolla vuosina 1907–1908. Yleisesikunnan topografikurssin hän suoritti vuosina 1921 ja 1922 ja Sotakorkeakoulun yleisen osaston hän suoritti vuosina 1924–1926.
Jääkäriaika

Tämä Oulussa ja Vaasassa vuosina 1909–1915 työskennellyt maanmittariapulainen liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 25. tammikuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa. Hän suoritti vuonna 1917 sotakoulun B-kurssin Libaussa. Hän oli komennettuna erikoistehtäviin Ruotsiin ja Suomeen 1. elokuuta – 7. joulukuuta 1917 välisen ajan ja osallistui samalla matkalla loka- marraskuun vaihteessa vuonna 1917 aselaiva Equityn tuoman aselastin vastaanottoon ja vartiointiin Vaasan saaristossa.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 7. Jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, missä hän palveli 25. maaliskuuta 1918 saakka, jonka jälkeen komppania siirrettiin 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 2. komppaniaksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa ja Kilpisaaren valtaukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli edelleen 4. Jääkärirykmentissä, josta hänet komennettiin 13. kesäkuuta 1918 ja siirrettiin edelleen 1. elokuuta 1918 Suomen senaatin sota-asiain toimituskuntaan ja määrättiin Keskusosaston yleisten asiain toimiston päällikön apulaiseksi ja 1. maaliskuuta 1919 alkaen toimiston sihteeriksi ja edelleen 15. maaliskuuta 1919 alkaen toimiston päälliköksi. Armeijasta hän erosi 29. lokakuuta 1919 ja toimi sen jälkeen Oy Fenno-Baltican konttoripäällikkönä. Hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 1. kesäkuuta 1920 ja hänet sijoitettiin toimisto- ja topografiupseeriksi Yleisesikuntaan. Hän oli komennettuna Petsamon rajankäyntikomissiossa sotilastopografina ajalla 3. kesäkuuta – 4. syyskuuta 1921. Hänet määrättiin 29. helmikuuta 1924 Yleisesikunnan topografikunnan päällikön apulaiseksi ja edelleen päälliköksi 15. kesäkuuta 1928 alkaen.
Talvi- ja jatkosota

Talvi- ja jatkosotaan hän osallistui puolustusministeriön topografiosaston päällikkönä ja sotien jälkeen hän toimi Puolustusvoimain pääesikunnassa samaisen osaston päällikkönä aina vuoteen 1946 saakka. Hänet on haudattu Helsinkiin.
Opetustoimet puolustusvoimissa

Hän on toiminut sotilasmaantieteen tuntiopettajana Sotakorkeakoulussa ja rannikkopuolustuksen täydennyskursseilla vuosina1927–1928 sekä topografian ja karttatiedon tuntiopettajana sotilashallinnollisilla kursseilla vuosina 1929–1930.
Luottamustoimet

Hän on toiminut Yleisesikunnan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1925 ja varajäsenenä vuosina 1926–1927. Jääkäritoimiston jäsenenä hän on toiminut koko sen toiminta-ajan 2. lokakuuta 1918 – 1. huhtikuuta 1922. Valtioneuvoston asettaman jääkärien kansallislahjakomitean jäsenenä hän toimi vuosina 1919–1920 ja Suomen upseeriliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1918–1919 ja 1922, Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä hän taasen toimi vuosina 1922 ja 1924–1925, Maanmittaustieteiden seuran Maanmittaus-nimisen aikakausjulkaisun neuvottelevan toimikunnan jäsenenä hän toimi vuodesta 1926 alkaen, Sana ja Miekan lehden toimituskunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1924–1928. Hän oli topogrammetrisen seuran perustavana jäsenenä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 10. marraskuuta 1916  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 30. toukokuuta 1918  Kapteeni 31. heinäkuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1924  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1927  Eversti 6. joulukuuta 1934  Yleisesikuntaupseeri 29. joulukuuta 1926 |     |  Vapaudenristi 1. lk  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 2. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Lars Levi Laestadius

| Lars Levi Laestadius |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. tammikuuta 1800 Arjeplog, Ruotsi
Kuollut: 21. helmikuuta 1861 (61 vuotta) Pajala, Ruotsi
Ammatti:  pappi
Lars Levi (joskus suomennettu nimillä Lauri Leevi) Laestadius (Læstadius) (10. tammikuuta 1800 Arjeplog, Ruotsi – 21. helmikuuta 1861 Pajala, Ruotsi) oli ruotsinsaamelainen pappi, jonka mukaan on nimetty evankelis-luterilaisen kirkon herätysliike lestadiolaisuus. Hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1819 ja papiksi 1825.
Papin työn lisäksi Laestadius oli kasvitieteilijä ja saamelaisen muinaisuskon tutkija. Hänestä tuli Ranskan Kunnialegioonan ritari.
Elämä > Perhe- ja sukutausta

Lars Levi Laestadiuksen isä Karl Laestadius (1746–1832) työskenteli työnjohtajana Nasafjällin kaivoksella Västerbottenin läänissä Pohjois-Ruotsissa. Karl Laestadius oli Arjeplogin kirkkoherran Johan Laestadiuksen poika. Myös Karlin isoisä ja tämän isä olivat Arjeplogin kirkkoherroja, ja molempien nimi oli Johan Laestadius. Suvun kantaisä Johan Nilsson (1615–1697) oli kotoisin Ångermanlannin Ytterlännesin pitäjän Lästan kylästä. Laestadius on latinankielinen muunnos mainitun kylän nimestä. Hänen veljensä Petrus Laestadius (1802–1844) toimi pappina Ruotsin Lapissa.
Isä Karl Laestadius solmi ensimmäisen avioliiton vuonna 1774 tukholmalaissyntyisen Brita Ljungin (1746–1798) kanssa. Avioliitossa syntyi kolme lasta, Karl Erik (1774–1817), Johan (1777–1828) ja Elsa Catharina (1779–1779). Toisen avioliiton Karl solmi leskeksi jääneen Anna Magdalena Hanssonin kanssa vuonna 1799. Pariskunta muutti Ruotsin Lappiin Jäckvikiin, jossa he viljelivät valtion tilaa Hornavan-järven rannalla. Ensimmäinen tästä avioliitosta 10. tammikuuta 1800 syntynyt lapsi kastettiin Lars Leviksi. Toinen lapsi syntyi 9. helmikuuta 1802 ja sai nimen Petrus.
Laestadius oli kirjailija Lars-Levi Laestadiuksen isoisän isä.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Laestadiuksella oli saamelaiset sukujuuret. Larsin äiti Anna Magdalena kuuli kahdessa uninäyssä nimet Lars ja Levi. Näin hänen poikansa sai hätäkasteessa nimekseen Lars Levi Laestadius.
Laestadius opiskeli lukion Härnösandissa veljensä Petruksen kanssa. He myös suorittivat yhdessä yliopiston Uppsalassa. Lupaavan kasvitieteilijän uran sijaan Laestadius ryhtyi papiksi, kun kasvitieteilijöiden suosija kauppaneuvos Casström häntä siihen kehotti. Auttaakseen Laestadiusta urallaan eteenpäin Casström lupasi suositella häntä ystävälleen, Härnösandin piispa E. A. Almqvistille. Pappistutkinnon suoritettua Laestadius vihittiin papiksi samaan aikaan veljensä Petruksen kanssa 20. helmikuuta 1825 Härnösandissa.
Elämä > Papin virkaan

Laestadius määrättiin heti pappisvihkimyksen jälkeen synnyinpitäjänsä Arjeplogin varapastoriksi sekä samanaikaisesti lappalaisten lähetyssaarnaajaksi. Lupaa kysymättä piispa Ahlqvist laittoi Laestadiuksen nimissä hakemuksen avoinna olevaan Kaaresuvannon kirkkoherran virkaan. Myöhemmin piispa pyysi luvan Laestadiukselta, että hän "ei tekisi omaa piispaansa valehtelijaksi". Laestadius ei voinut kieltäytyä, ja hänet nimitettiin Kaaresuvannon kirkkoherraksi 18. toukokuuta 1825. Vasta 26-vuotias Laestadius aloitti kirkkoherran viranhoidon toukokuun 1. päivänä vuonna 1826. Seurakunta oli Ruotsin pohjoisin, ja kartasta katsottuna hän oli "Ruotsin ylimmäinen pappi", kuten häntä leikillisesti on kutsuttu.  Seurakuntalaisten määrä oli pieni ja seutu harvaanasuttua. Maisemat olivat karuja ja talvet kylmiä. Lisäksi Kaaresuvanto oli suomenkielistä aluetta, kun taas Laestadius puhui ruotsia ja äidinkieltään luulajansaamea. Oman haasteensa toi myös se, että seurakuntalaiset eivät olleet tulleet keskustelemaan papin kanssa hengellisistä asioista vuosikausiin. Työskennellen sinnikkäästi hän oppi kuitenkin muutamassa vuodessa suomen kielen. Laestadiuksen saarnatyyli oli alusta alkaen hyvin väkevää ja hänen käyttämänsä kielikuvat rikkaita. Hän haki vertauksia Lapin luonnosta, kansasta ja uskomuksista. Jumalasta Laestadius käytti mm. nimityksiä "taivaallinen vanhin" ja "viinimäen isäntä", kun taas paholainen oli esimerkiksi "hirmuinen susi" ja "tämän maailman lasimestari". Ilmeisesti vaikea isäsuhde oli syy siihen, että hän vierasti "Taivaan Isä" -nimityksen käyttöä. Hänen jumalkuvassaan oli feminiinisiä piirteitä, Jumalalla oli esimerkiksi rinnat. Vuonna 1848 Laestadius haki Pajalan kirkkoherran virkaa. Hän sai vaalissa eniten ääniä. Vaalista valitettiin, mutta valitukset hylättiin, ja Laestadius nimettiin lokakuussa 1848 Pajalan seurakunnan ensimmäiseksi kirkkoherraksi. Hän astui virkaan maaliskuussa 1849.
Elämä > Hengellinen herääminen

Vuonna 1842 Laestadius sairastui vakavasti. Hän pelkäsi kuolevansa mutta oli varma, ettei elämällään olisi ansainnut muuta kuin helvetin tuskat. Hänen mieltään rupesi painamaan suunnaton syntitaakka, joka oli alkanut karttua jo aivan lapsuudesta ja nuoruudesta alkaen. Laestadius parantui taudistaan, mutta synnin taakka oli edelleen hänen edessään. Laestadiuksen poika Levi kuoli tuhkarokkoon nelivuotiaana, mikä sai Laestadiuksen miettimään kuolemaa entistä syvemmin. Tuolloin hänellä oli ollut kaksi lasta, mutta kaikkiaan lapsia syntyi 15.
Hengellisestä murroksestaan Laestadius on kertonut lehdessään Huutavan ääni Korvessa (Ens Ropandes röst i öknen). Työmatkallaan Åseleen 1844 Laestadiuksen elämässä tapahtui käänne. Noran pastori Per Brandellin herrnhutilais-uusevankeliseen herätyspiiriin kuuluva Milla Clemensdotter -niminen lappalaisnainen tuli keskustelemaan hänen kanssaan ja kertoi omasta uskostaan. Keskustelun merkitys Laestadiukselle oli suuri. Hän sai siinä omien sanojensa mukaan tuntea taivaallisen ilon esimakua:
»Tällä tytöllä oli armonjärjestyksessä kokemuksia, joita en koskaan ennen ollut kuullut. Hän oli vaeltanut pitkiä matkoja etsiessään valkeutta pimeydessä. Vaeltaessaan hän oli lopulta tullut Noraan pastori Brandellin luo, ja kun tyttö avasi hänelle sydämensä, niin Brandell vapautti hänet epäilyksistä. Tyttö tuli hänen välityksellään elävään uskoon. Ja minä ajattelin tässä on nyt yksi Maria, joka istuu Jeesuksen jalkain juuressa. Ja nyt vasta, ajattelin minä, nyt näen tien, joka vie elämään; se on ollut kätkettynä, kunnes sain puhua Marian kanssa. Hänen yksinkertaiset kertomukset kokemuksistansa ja vaelluksistansa teki niin syvän vaikutuksen sydämeeni, että minullekin valkeni: minä sain sinä iltana, jonka vietin Marian seurassa, tuntea taivaallisen ilon esimakua. Mutta Åselen papit eivät tunteneet Marian sydäntä, ja Maria tunsi myöskin, etteivät he olleet tästä lammashuoneesta. Olen muistava köyhää Mariaa niin kauan kuin elän, ja toivon kohtaavani hänet kirkkaammassa maailmassa toisella puolen hautaa.» 
(Laestadius 1852)