stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Karjalan tasavallan asutuista paikoista
Suojärven piiri

Suojärven piirin asutut paikat
Suojärven piirissä on 27 asuttua paikkaa.
Suojärvi (Суоярви), kaupunkikunta:
Suojärvi (Суоярви)
Loimola (Лоймола), maalaiskunta:
Käsnäselkä (Кясняселькя)
Leppäsyrjä (Леппясюрья)
Leppäsyrjän asemakylä (Леппясюрья)
Loimola (Лоймола)
Piitsjoki (Пийтсиёки)
Roikonkoski (Райконкоски, Raikonkoski)
Soanlahti (Соанлахти)
Suistamo (Суйстамо)
Suistamon asemakylä (Суйстамо)
Tolvajärvi (Толвоярви, Tolvojarvi)
Vegarus (Вегарус)
Naistenjärvi (Найстеньярви), maalaiskunta:
Lahkolampi (Лахколампи)
Leppäniemi (Леппяниэми)
Naistenjärvi (Найстеньярви)
Suojoki (Суоёки)
Toivola (Тойвола)
Turhanvaara (Турханваара)
Porajärvi (Поросозеро, Porosozero ), maalaiskunta:
Gumarino (Гумарино)
Kostamus (Костомукса, Kostomuksa)
Porajärvi (Поросозеро, Porosozero)
Soutajärvi (Совдозеро, Sovdozero)
Veskelys (Вешкелица, Veškelitsa ), maalaiskunta:
Arkoila (Арькойла)
Hautavaara (Хаутаваара)
Hyrsylä (Хюрсюля)
Ignoila (Игнойла)
Veskelys (Вешкелица, Veškelitsa)
Äänisenrannan piiri

Äänisenrannan piirin asutut paikat
Äänisenrannan piirissä on 51 asuttua paikkaa.
Garnizonnoje (Гарнизонное), maalaiskunta:
Koskenkylä (Порожек, Porožek)
Tšalna-1 (Чална-1), nimenä aiemmin Garnizon Besovets (Гарнизон Бесовец) ja Petrozavodsk-15 (Петрозаводск-15)
Järventakuinen (Заозерье, Zaozerje ), maalaiskunta:
Jallahti (Ялгуба, Jalguba)
Järventakuinen (Заозерье, Zaozerje)
Mander (Берёзовые Мосты, Berjozovyje Mosty)
Suisaaren saarikylä (Суйсарь на острове, Suisar na ostrove)
Suisaari (Суйсарь, Suisar)
Latva (Ладва, Ladva ), maalaiskunta:
Latva (Ладва, Ladva)
Puhta (Пухта)
Latva-Vetka (Ладва-Ветка, Ladva-Vetka ), maalaiskunta:
Latva-Vetka (Ладва-Ветка, Ladva-Vetka)
Nirkki (Нырки, Nyrki), rautatieasema
Tarsala (Таржеполь, Taržepol)
Meliorativnyi (Мелиоративный), maalaiskunta:
Meliorativnyi (Мелиоративный)
Pai (Пай), maalaiskunta:
Pai (Пай)
Revselkä (Ревсельга, Revselga)
Puujoki (Деревянное, Derevjannoje ), maalaiskunta:
Oržeka (Орзега, Orzega), rautatieasema
Pedäiselkä (Педасельга, Pedaselga)
Puujoki (Деревянное, Derevjannoje)
Uju (Уя, Uja)
Uusiselkä (Ужесельга, Užeselga)
Suoju (Шуя, Šuja ), maalaiskunta:
Besoutsa (Бесовец, Besovets)
Karelskaja Derevnja (Карельская Деревня)
Kossalmi (Косалма, Kosalma)
Matkatšu (Маткачи, Matkatši)
Naamoila (Намоево, Namojevo)
Suoju (Шуя, Šuja)
Suojun asema (Шуйская, Šuiskaja)
Suojun Tšuppu (Шуйская Чупа, Šuiskaja Tšupa)
Tšarvitša (Царевичи, Tsarevitši)
Yližagja (Верховье, Verhovje)
Uusikylä (Деревянка, Derevjanka ), maalaiskunta:
Päsinselkä (Пяжиева Сельга, Pjažijeva Selga)
Uusikylä (Деревянка, Derevjanka)
Uusi-Vilka (Новая Вилга, Novaja Vilga ), maalaiskunta:
Lohijärvi (Лососинное, Lososinnoje)
Maasjärvi (Машезеро, Mašezero)
Puoliväli (Половина, Polovina)
Uusi-Lohijärvi (Новое Лососинное, Novoje Lososinnoje)
Uusi-Vilka (Новая Вилга, Novaja Vilga)
Vanha-Vilka (Вилга, Vilga)
Kalajoki (Рыбрека, Rybreka ), vepsäläinen maalaiskunta:
Kalajoki (Рыбрека, Rybreka)
Kaskesoja (Каскесручей, Kaskesrutšei)
Toižjoki (Другая Река, Drugaja Reka)
Šoksu (Шокша, Šokša), vepsäläinen maalaiskunta:
Jääsjärvi (Яшезеро, Jašezero)
Šoksu (Шокша, Šokša)
Šokšunranta (Кварцитный, Kvartsitnyi)
Ustje (Устье)
Soutjärvi (Шёлтозеро, Šoltozero ), vepsäläinen maalaiskunta:
Isannila (Ишанино, Išanino)
Matvejanselkä (Матвеева Сельга, Matvejeva Selga)
Metsäntaka (Залесье, Zalesje)
Soutjärven Mäkikylä (Горное Шёлтозеро, Gornoje Šoltozero)
Soutjärvi (Шёлтозеро, Šoltozero)
Vehkaoja (Вехручей, Vehrutšei)
Aiheesta muualla

Venäjän federaation paikannimiä.  Helsinki:  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2006.  ISBN 952-5446-18-2  Teoksen verkkoversio (PDF).
Iivo Härkösen kyläluettelot vuodelta 1920:
Luettelo rajantakaisen Karjalan kylistä, Vienan Karjala
Luettelo rajantakaisen Karjalan kylistä, Aunuksen Karjala
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: [[Perustuu ru-wikin artikkeleihin ru:Костомукшский городской округ#Состав округа, ru:Петрозаводский городской округ#Состав городского округа, ru:Беломорский район#Административное деление, ru:Калевальский район#Административное деление, ru:Кемский район (20.5.2013 versio), ru:Кондопожский район#Административное деление, ru:Лахденпохский район#Административное деление, ru:Лоухский район#Административное деление, ru:Медвежьегорский район#Административное деление, ru:Муезерский район#Административное деление, ru:Олонецкий район#Административное деление, ru:Питкярантский район#Административное деление, ru:Прионежский район#Административное деление, ru:Пряжинский район#Административное деление, ru:Пудожский район#Административное деление, ru:Сегежский район#Административное деление, Sortavala (ru:Сортавальское городское поселение, ru:Вяртсильское городское поселение, ru:Хелюльское городское поселение, ru:Кааламское сельское поселение, ru:Хаапалампинское сельское поселение) ja ru:Суоярвский район#Административное деление]]
↑  Список населенных пунктов - Ваш сайт nwpi.krc.karelia.ru. Viitattu 19.2.2025.
↑  Города, деревни, населенные пункты Карелии kareliya.ru. Viitattu 19.2.2025.
↑  Путешествия по России smorodina.com. Viitattu 19.2.2025.
↑  Населенные пункты Республики Карелия www.komandirovka.ru. Viitattu 19.2.2025. (venäjäksi)
Käännös suomeksi
Pavel Antokolski

Pavel Grigorjevitš Antokolski (ven. Па́вел Григо́рьевич Антоко́льский, 1. heinäkuuta 1896 Pietari – 9. lokakuuta 1978 Moskova) oli venäläinen neuvostorunoilija ja kääntäjä.
Pavel Antokolski syntyi asianajajan perheeseen. Hän opiskeli Moskovan yliopistossa oikeustiedettä ja työskenteli vuodesta 1915 lähtien Jevgeni Vahtangovin teatteristudiossa. Ensimmäinen runokokoelma ilmestyi vuonna 1922.
Antokolskin varhaiset, usein historiallisiin tapahtumiin pohjautuvat runot ovat luonteeltaan romanttisia. 1930-luvulla hän tuli tunnetuksi Neuvostoliiton vähemmistökansojen ja myöhemmin myös ranskalaisen runouden kääntäjänä. Antokolskin toisessa maailmansodassa kaatuneelle pojalle omistettu runoelma Syn (”Poika”, 1943) sai Stalinin palkinnon vuonna 1946. Myöhäistuotannossaan runoilija pohtii ajan merkitystä ihmiselämässä. Nykyään Antokolskia pidetään yhtenä neuvostoajan venäläisen runouden klassikoista.
Suomennettuja runoja

Poika: katkelma runosta, suom. Lauri Kemiläinen, antologiassa: Venäjän runotar, toim. Valentin Kiparsky ja Lauri Viljanen. Otava 1946. – Näköispainos Ntamo 2013 (Antokolski on kirjoittanut runoelman 1943 ja omistanut sen toisessa maailmansodassa kaatuneen poikansa Vladimirin muistolle.)
Antologiassa Neuvostorunoutta: kokoelma, suom. Armas Äikiä, Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike 1947
Kirje pojanpojille (Письмо внукам)
Poika: 1, 3 (Syn: 1, 3) (Antokolski on kirjoittanut runoelmat 1943 ja omistanut ne toisessa maailmansodassa kaatuneen poikansa Vladimirin muistolle.)
Antologiassa Uuden runon Venäjä (Sorok russkih sovetskih poetov), toim. Toivo Flink, Petrozavodsk 1989 Karjala ISBN 5-7545-0041-6 Runot on suomentanut Taisto Summanen
Lagy Hamilton (Леди Гамильтон)
Murheen neito
Olen kysellyt miltähän alussa taide tuntuu
Syksy, lapseni, itketkö ääneen?
Vanhuksen puhe
Varhaisruno
Antologiassa 20 Neuvostoliiton runoilijaa, suomentanut Armas Äikiä, Petroskoi: Valtion kustannusliike 1960
Olen terve taas...
Poika: 1, 3 ja 10 (Antokolski on kirjoittanut runoelmat 1943 ja omistanut ne toisessa maailmansodassa kaatuneen poikansa Vladimirin muistolle.)
Sanskulotti
Eva Anttila

Eva Anttila vuonna 1972.
Eva Anttila (30. maaliskuuta 1894 Tampere – 1. elokuuta 1993 Espoo) oli suomalainen taidemaalari ja tekstiilitaiteilija, yksi suomalaisen taideteollisuuden uranuurtajista. Hän opiskeli Ateneumissa taidemaalariksi mutta keskittyi pian kuvakudoksiin ja kehitti niitä selvemmin maalaukselliseen suuntaan. Vuoden 1929 maailmannäyttelyssä Barcelonassa hän sai yhdessä Maija Kansasen kanssa Grand prix -palkinnon tekstiileistään. Hänet palkittiin vuonna 1961 Pro Finlandia -mitalilla ja nimettiin vuonna 1983 Vuoden tekstiilitaiteilijaksi.
Eva Anttilan isä oli suomentaja Werner Anttila ja äiti kirjailija Selma Anttila. Myös hänen veljensä Leo Anttila oli kirjailija. Anttilan ensimmäinen puoliso oli vuodet 1917–1918 taidemaalari Alexander Paischeff. Heidän tyttärensä Eila Pajastie (1918–1994) toimi taidekriitikkona. Anttilan toinen aviomies oli vuodet 1921–1923 muotoilija Arttu Brummer. Eva Anttilan nuorempi lapsi dipl.ins. Paavo Anttila (s. 1929) on kielenkääntäjä.
Kirjallisuutta

Priha, Päikki: ”Anttila, Eva (1894–1993)”, Suomen kansallisbiografia, osa 1, s. 332–333.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-442-8  / Teoksen verkkoversio. (maksullinen)
Salo-Mattila, Kirsi 1997. Picture vs. Weave: Eva Anttila’s Tapestry Art in the Continuum of the Genre. Diss. University of Helsinki, Department of Art History. ISBN 951-45-7867-8
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Apofyytti

Koiranputki (Anthriscus sylvestris)
Apofyytti on kasvilaji, joka on siirtynyt alkuperäiseltä luonnonkasvupaikalta ihmisten muokkaamalle kasvupaikalle saman maantieteellisen alueen sisällä. Niinpä riippuukin tarkasteltavasta maantieteellisestä alueesta, kuinka kauaksi laji on alkuperäiseltä kasvupaikaltaan levinnyt. Mikäli tämä siirtymä on pitkä, voidaan kyseinen laji mieltää uudella kasvupaikallaan ennemminkin tulokaslajiksi tai vieraslajiksi kuin apofyytiksi.
Suomessa monet apofyytteinä esiintyvät kasvilajit ovat kasvaneet alun perin kallioilla, lähteillä ja merenrannoilla, joilta kasvit ovat siirtyneet sitten ihmistoiminnan muokkaamille kasvupaikoille, kuten pihoille, tienvierille, ojanvarsille, pelloille, niityille ja laidunmaille. Useat apofyyttilajit ovat myös hemerofiilejä eli ihmistoiminnasta hyötyviä lajeja. Suomessa apofyytteinä esiintyviä kasveja ovat esimerkiksi koiranputki (Anthriscus sylvestris), pölkkyruoho (Arabis glabra), röyhyvihvilä (Juncus effusus) ja mäkiarho (Arenaria serpyllifolia).
Suomen elintarveministeriö

Elintarveministeriö oli Suomessa 1918–1921 toiminut väliaikainen ministeriö, jonka nimenä 1918 oli aluksi elintarvetoimituskunta.
Taustaa

Suomen elintarviketilanne vaikeutui keväällä ja kesällä 1917. Aiempi venäläiseen sotatilalainsäädäntöön perustunut elintarvikehallinto lakkautettiin Suomen itsenäistymisen yhteydessä ja vastuu elintarviketilanteesta siirtyi suomalaiselle hallinnolle. Kesäkuussa 1917 kamaritoimituskuntaan perustettiin elintarvikeosasto sen alan asioiden käsittelyä varten.
Syksyllä sosialistit lähtivät pois senaatista, jonka jälkeen elintarvikeasioiden hallintoa vahvistettiin nimittämällä Harald Åkerman alasta huolehtivaksi senaattoriksi. Hallintomalli jäi lyhytikäiseksi, sillä elintarvikeosasto lakkautettiin 1. joulukuuta 1917 ja sen tehtävät siirrettiin uudelle elintarvehallitukselle, joka toimi maataloustoimituskunnan alaisuudessa.
Elintarvetoimituskunnasta elintarveministeriöksi

Suomen senaatti lakkautti elintarvehallituksen 14. kesäkuuta 1918 ja asetti samana päivänä senaatin talousosastoon elintarveasioita hoitamaan väliaikaisen elintarvetoimituskunnan.
Ennen senaatin ja valtioneuvoston rakenteen pysyvämpää muotoutumista niissä jouduttiin turvautumaan useampaan väliaikaisratkaisuun. Yksi niistä oli elintarvetoimituskunta, joka erosi melkoisesti aiemmasta tiukan muodollisesta ja lakien vaatimuksia korostavasta senaatin perinteestä. Toimituskunta oli suuri ja jakautunut 14 osastoon. Sen toimivaltuudet olivat vapaammat kuin muiden toimituskuntien ja se sai itse nimittää virkamiehensä mukaan luettuna osastopäällikkönsä. Toimituskunnalla oli oikeus hankkia elintarvikkeita ulkomailta muuten itsenäisesti, mutta tappiolliset kaupat oli alistettava raha-asiainvaliokunnan päätettäviksi.
Senaatti antoi 1. marraskuuta 1918 asetuksen, jolla elintarvetoimituskunta sai syyteoikeuden koko maan alueelle ja elintarvetoimistot saivat syyteoikeuden kukin omalle alueelleen. Syyteoikeus koski niitä rikoksia, jotka kohdistuivat elintarveasiain järjestelystä ja kohtuuttomien hintojen ehkäisemisestä annettuja lakeja ja niiden nojalla annettuja määräyksiä vastaan. Elintarvetoimituskunta ja elintarvetoimistot määräsivät syytteitä tuomioistuimissa ajamaan erikoissyyttäjiä, jotka nostivat syytteet yksityisiä henkilöitä ja virkamiehiä vastaan.
Marraskuun 27. päivänä 1918 senaatti hyväksyi ja vahvisti asetuksen, jolla senaatin nimeksi määrättiin valtioneuvosto, ja toimituskunnat nimettiin ministeriöiksi. Näin väliaikaisesta elintarvetoimituskunnasta tuli väliaikainen elintarveministeriö.
Elintarveministeriön yhteyteen perustettiin 3. joulukuuta 1918 valtion viljakonttori, joka johti asiamiestensä avulla valtiolle luovutettavaksi määrätyn viljan perimistä elintarvelautakunnilta ja viljan siirtoa valtion varastoihin tai viljaa tarvitsevien kuntien ja kaupunkien elintarvelautakunnille. Viljakonttorin henkilökunnasta ja heidän tehtävistään sekä muista tarpeellisista seikoista antoi tarkemmat määräykset elintarveministeriö.
Toukokuussa 1920 valtioneuvosto antoi elintarveministeriölle oikeuden huolehtia viljan ja sokerin maahantuonnista, kaupasta ja jakelusta. Ministeriön tehtäväksi tuli myös määräysten antaminen työssä tarvittavista viranomaisista ja niiden toimivaltuuksista.
Lakkauttaminen

Pääministeri Rafael Erichin esittelystä tasavallan presidentti K. J. Ståhlberg lakkautti väliaikaisen elintarveministeriön 1. maaliskuuta 1921 ja sen tehtävät ja valtuudet siirrettiin kauppa- ja teollisuusministeriölle, joka sai samalla oikeuden käyttää elintarveministeriön määrärahat.
Ministerit

| Ministeri (syntynyt–kuollut)> Elintarvetoimituskunnan päällikkö | Puolue> Elintarvetoimituskunnan päällikkö | Puolue> Elintarvetoimituskunnan päällikkö | Virassa> Elintarvetoimituskunnan päällikkö | Ministeripäivät> Elintarvetoimituskunnan päällikkö | Hallitus> Elintarvetoimituskunnan päällikkö | Elintarvetoimituskunnan päällikkö |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| H. G. Paloheimo (1864–1919) |   | Suom. | 27.5.1918 – 27.11.1918 | 185 | Paasikivi I |  |
Elintarveministeri
| Mikko Collan (1881–1964) |   | Ed. | 27.11.1918 – 17.4.1919 | 475 | Ingman I |  |
| Mikko Collan (1881–1964) |   | Ed. | 17.4.1919 – 15.8.1919 | 475 | K. Castrén |  |
| Mikko Collan (1881–1964) |   | Ed. | 15.8.1919 – 15.3.1920 | 475 | Vennola I |  |
| Kaarlo Wuokoski (1880–1944) |   | Ed. | 26.3.1920 – 9.2.1921 | 321 | Erich |  |
Osastot

Elintarvetoimituskunnan osastot olivat
sotilasosasto
vilja-, siemen- ja tuontiosasto
lihaosasto
kalaosasto
maitotuoteosasto
väki- ja korsirehu- sekä juurikasviosasto
tuotannonlisäämisosasto
kansanravinto-osasto
lääninkomiteain ja elintarvelautakuntain valvontaosasto
painatus- ja lähetysosasto
kassaosasto
toimisto-osasto
tilasto-osasto
tiedonanto-osasto
Pyhä Henki

Pyhä Henki (Vanhassa testamentissa Jumalan Henki ja Herran Henki, hepr. ‏רוח הקודש‎, ruach ha-kodesh) on Jumalan persoona, joka kristillisen tulkinnan mukaan löytyy Raamatusta. Kristinuskon teologiassa Pyhä Henki on kolmiyhteisen Jumalan yksi persoona. Henkikaste on tapahtuma, jossa ihminen saa Pyhän Hengen.
Pyhä Henki kristinuskon näkökulmasta

Pyhä Henki on Jumalan kolmas persoona, Isän ja Pojan ohella. Pyhää Henkeä kutsutaan myös Jumalan Hengeksi, Jeesuksen Hengeksi, Totuuden Hengeksi ja Kristuksen Hengeksi. Kristinuskossa Pyhä Henki ei ole ainoastaan Jumalan voima vaan osa Pyhää Kolminaisuutta. Athanasioksen uskontunnustuksessa hänestä mainitaan, että hän on luomaton, ääretön, ikuinen, kaikkivaltias, Jumala ja Herra.
Kristinuskon mukaan jokainen kristitty saa Jumalan lupaaman lahjan voimaksi Jumalan palvelemiseen eli uskon elämään. Pyhän Hengen lahja ei ole tarkoitettu pelkästään tietyille ihmisille tiettynä aikana tiettyä tehtävää varten, vaan se kuuluu kaikille kristityille. Paavali mainitsee Pyhän Hengen lahjoina esimerkiksi Jeesuksen tunnustamisen Herraksi, kyvyn jakaa viisautta ja tietoa, uskon voiman, parantamisen lahjan, voiman tehdä ihmeitä, profetoimisen lahjan, kyvyn erottaa eri henget toisistaan, kielilläpuhumisen lahjan, sekä kyvyn tulkita kielillä puhujaa (1. Kor. 12). Näistä lahjoista käytetään myös nimitystä armolahja.
Kristillinen opetus Pyhästä Hengestä Kolminaisuuden yhtenä persoonana perustuu erityisesti Jeesuksen lupaukseen lähettää uskovilleen ”puolustaja”, johon viitataan persoonana: ”Te saatte puolustajan; minä lähetän hänet Isän luota. Hän, Totuuden Henki, lähtee Isän luota ja todistaa minusta.” (Joh. 15:26.)
Pyhästä Hengestä ja hänen saamisestaan on eri painotuksia kristikunnan sisällä. Suurin osa kuitenkin opettaa Pyhän Hengen tulevan ihmiseen kasteessa. Erityisesti kalvinistit opettavat, että Pyhä Henki saadaan henkilökohtaisessa kääntymyksessä Raamattua lukemalla (näkemys on myös laajasti omaksuttu luterilaisten keskuudessa) tai rukoilemalla erillistä Hengellä täyttymisen kokemusta (erityisesti tätä opetusta on vapaissa suunnissa ja helluntaiherätyksessä). Jotkut taas katsovat, että Pyhän Hengen voi saada vain toiselta uskovalta kristityltä, jolla on jo Pyhä Henki (tätä opetusta on lestadiolaisuudessa, mutta myös uuskarismaattisuudessa).
Erityisesti karismaattisissa suuntauksissa (niin protestanttisissa, katolilaisissa kuin helluntailaisissakin) korostetaan voimakkaasti armolahjoja kuten kielilläpuhumista ja ihmeitä erityisinä Pyhän Hengen läsnäolon merkkeinä. Tällöin viitataan usein Raamatun Apostolien teoissa kerrottuihin tapauksiin. Apostolien tekojen toisessa luvussa opetuslapset puhuivat uusilla kielillä ja kymmenennessä luvussa Korneliuksen kodissa olevat ihmiset puhuivat kielillä ja ylistivät Jumalaa, kun täyttyivät Pyhällä Hengellä. Kielillä puhumista esiintyy monissa kristillisissä liikkeissä nykyäänkin.
Jehovan todistajien mukaan Pyhä Henki ei ole persoona vaan he katsovat, että se on Jumalan vaikuttava voima.
Henkikaste

Henkikaste on tapahtuma, jossa kristitty saa Pyhän Hengen. Tapahtumaa saattaa seurata ulospäin näkyviä merkkejä tai näkyvää muutosta ihmisen elämässä ja ihminen saattaa itse kertoa kokemuksistaan, sisäisistä sielun tai hengen tilan muutoksistaan. Raamatun mukaan Johannes Kastaja sanoi, että Jeesus kastaa uskovat Pyhällä Hengellä ja tulella. Profeetta Jesaja kirjoitti Jumalan Hengestä seuraavasti:
»Näin on hamaan siihen asti, kunnes meidän päällemme vuodatetaan Henki korkeudesta. Silloin erämaa muuttuu puutarhaksi, ja puutarha on metsän veroinen. Ja erämaassa asuu oikeus, ja puutarhassa majailee vanhurskaus. Silloin vanhurskauden hedelmä on rauha, vanhurskauden vaikutus lepo ja turvallisuus iankaikkisesti.» 
(Jesajan kirja 32:15–17)
Suomen Raamattuopiston perustaja Urho Muroma arvioi, että alkuseurakunnan aikana Pyhällä Hengellä oli se asema kristikunnassa, jonka Jeesus sille antoi. Muroman sanoi Jeesuksen tunnusmerkiksi sitä, että hän antaa jokaiselle omallensa Pyhän Hengen eli henkikasteen. Eikä kukaan ole Jumalan lapsi, ellei hän ole saanut Pyhää Henkeä, vaan hän on ”kristillismielinen uskonnollinen ihminen”, mutta hän ei ole uudestisyntynyt Jumalan lapsi. Muroman mukaan Johannes Kastaja tahtoi sanoa toiminnallaan: ”Minä eroitan teidät ulkonaisesti näistä parannuksen tekemättömistä juutalaisista parannuksen tehneitten juutalaisten joukkoon ja merkkinä on tämä minun vesikasteeni, mutta kun Messias saapuu, hän tekee paljon syvällisemmän työn”. Henkikaste on syvällisempi työ kuin vesikaste. Henkikaste on se tapahtuma, jossa henkilö erotetaan maailman hengen vallasta Jumalan hengen valtaan. Raamattu käyttää Pyhästä Hengestä pronominia ”hän”. Kun ihminen saa Pyhän Hengen, hän saa henkilön, jolla on persoona.
Vaikutus musiikkiin

Pyhästä Hengestä on tehty runsaasti lauluja aina Daavidin psalmien virsistä nykyisiin virsiin ja hengellisiin lauluihin. Luterilaisessa virsikirjassa on esimerkiksi 800-luvulta Hrabanus Maurusin virsi ”Oi Pyhä Henki, Herramme” ja Paul Gerhardtin virsiä 1600-luvulta Pyhästä Hengestä: ”Pyhä Henki, lohduttaja” ja ”Jumala, anna Henkesi” sekä virsi ”Oi Pyhä Henki, riennä”. Uudempia tunnettuja kappaleita ovat muun muassa Pekka Simojoen ”Tule Pyhä Henki” -kappale. Laulu ”Pyhä Henki, sua janoamme”, ilmestyi Elävä Sana -seurakunnan ylistyslevyllä Isäni kaltainen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomenkielisen Raamatun (1933/1938) jakeet, joissa mainitaan Pyhä Henki.
Helluntailainen henkikasteoppi.
Kuka Pyhä Henki on? (Arkistoitu – Internet Archive)
Miten voi täyttyä Pyhällä Hengellä? (Arkistoitu – Internet Archive)
Pyhän Hengen kaste, Pyhän Hengen täyteys (Arkistoitu – Internet Archive).
Gian Lorenzo Berninin lasimaalaus Pietarinkirkossa, noin 1660.
Albrecht Dürer, Pyhän Hengen vuodatus, noin 1510.
Anunnaki

Akkadilainen sylinterisinetti noin 2300 eaa., joka kuvaa jumaluuksia Inanna, Utu ja Enki, kolme Anunnakin jäsentä.
Anunnakit ovat joukko muinaisten sumerilaisten, akkadilaisten, assyrialaisten ja babylonialaisten jumalia. Sumerin kielen sana Anunna tarkoittaa "ne jotka ovat ylhäistä verta". Alun perin nimitys saattoi viitata jonkin tietyn alueen, esimerkiksi Lagašin, paikallisiin jumaliin. Akkadin kielessä lainasana Anunnaku tarkoitti alempia, maanpäällisiä tai maanalaisia jumalia, joiden vastakohtana olivat taivaassa asuvat ylemmät jumalat Igigi. Anunnaki-jumalten katsottiin olevan taivaan jumala Anin jälkeläisiä, ja he ovat alun perin olleet mytologiassa ktoonisia hedelmällisyyden jumalia, mutta muuntuneet sittemmin alamaailman seitsemäksi pelottavaksi tuomariksi, jotka palvelevat Kuria ja Ereškigalia. Esimerkiksi myytissä Inannan laskeutumisesta alamaailmaan Anunnakit esiintyvät manalan tuomareina, ja heidän lukumääränsä on seitsemän.
Babylonialaisessa mytologiassa anunnaki oli kaikkien jumalolentojen yhteisnimitys, johon kuuluivat sekä maan, taivaan että manalan jumalat. Joissakin teksteissä Anunnakeihin lasketaan Enlil, Ea (Enki), Ninhursag, Sin (Nanna), Shamash (Utu) sekä Ištar (Inanna). Heistä merkittävimpänä pidetään yleensä Enliliä, joka erotti taivaan ja maan toisistaan. Heettiläisten ja hurrilaisten mytologiassa esiintyvät entiset tai vanhemmat jumalat, jotka jumalten uusi sukupolvi karkotti manalaan, ja nämä vanhemmat jumalat on yleensä samaistettu Anunnakeihin.
Sumerilaisessa myyttissä Enki ja maailmanjärjestys viitataan siihen, että yksi Anunnakien tärkeimmistä tehtävistä varhaisessa mytologiassa oli päättää ihmisten kohtaloista. Aluksi heidät yhdistettiin taivaaseen, mutta ajan myötä  Anunnakien rooli maanpäällisissä asioissa kasvoi. Babylonialaisessa luomiseepoksessa Enūma Elišissä Babylonian pääjumala Marduk hallitsi noin 600 Anunnaki-jumalaa. Hän määräsi 300 näistä jumalista asumaan taivaassa ja 300 maan päällä.
Gilgameš-eepoksessa sekä myytissä Inannan laskeutumisesta manalaan Anunnakit puolestaan kuvataan kuolleiden tuomareiksi. Inanna siirtyy kuolleiden valtakuntaan ja yrittää kukistaa sisarensa, kuolleiden kuningattaren. Anunnakit astuvat silloin esiin tuomitakseen hänet.
Aiheesta muualla

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Black, John: The origins of human beings according to ancient Sumerian texts Ancient Origins. 30.1.2013. Viitattu 26.8.2018.
Cyan Kicks

| Cyan Kicks |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  2016–
Tyylilaji:  alternative rock, elektroninen rock
Kotipaikka:   Helsinki, Suomi
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Susanna Alexandra, laulu   Niila Perkkiö, kitara   Leevi Erkkilä, basso   Pietari Reijonen, rummut  
Levy-yhtiö:  Ranka Kustannus
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cyan Kicks on helsinkiläinen alternative rock -yhtye, joka on ollut toiminnassa vuodesta 2016. Yhtye yhdistelee musiikissaan raskasta rockmusiikkia, popmelodioita sekä elektronisia soittimia.
Historia > Vaiheet ennen yhtyeen perustamista

Yhtyeen solisti Susanna Saarinen aloitti julkiset esiintymiset cover-duossa, jonka hän perusti Pasi Sundelinin kanssa. Saarinen oli mukana Idols-kisassa vuonna 2008. Kitaristi Niila Perkkiön hän löysi muusikoiden.net-sivuston ilmoituksista ja vuonna 2012 he perustivat ensimmäisen bändinsä Fuse!in, jota verrattiin Paramoreen.