stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
A. I. Virtanen
Ura > Suomen Akatemian ensimmäiseksi esimieheksi > Taistelu Kekkosta vastaan

Virtasen ja koko Akatemian aloitteellisuus heikkeni vuoden 1955 jälkeen. Historiantutkija Seikko Eskola arvelee syynä olleen Urho Kekkosen valinta presidentiksi. Hänen mukaansa määrätietoisen presidentin ja suorapuheisen Virtasen huonot välit olisivat lopettaneet tämän halun uusien aloitteiden tekemiseen. Elämäkerturi Matti Heikosen mukaan ”niitä [aloitteita] oli turha tehdä, kun Akatemian ja valtakunnan johdon välillä ei vallinnut yhteisymmärrystä eikä molemminpuolista kunnioitusta”. Virtanen keskittyi jatkossa enemmän yleiseen tiedevalistukseen.
Presidentti Kekkonen suhtautui jo 1950-luvulla kielteisesti Akatemiaan. Suhtautumistapa syveni erityisesti Virtasen ja Paavo Ravilan kritisoitua Kekkosen idänpolitiikkaa. Kekkonen yritti muutaman kerran syrjäyttää Virtasen Akatemian johdosta. Ensimmäisen kerran Virtasen aseman haastoi Rolf Nevanlinna, joka hävisi kuitenkin puheenjohtajaäänestyksen 7–1. Kekkonen ”solutti” historioitsija Göran Schildtin mukaan vuonna 1959 Akatemiaan kansatieteilijä Kustaa Vilkunan, joka nousi akateemikoksi kolmannelta ehdokassijalta Eino Jutikkalan ja Georg Henrik von Wrightin ohi. Virtanen ei toivottanut Vilkunaa tervetulleeksi, ja seuraavana vuonna Vilkuna haastoi Virtasen esimiehen paikan. Puheenjohtajaäänestys päättyi jälleen Virtasen murskavoittoon.
Kekkonen käynnisti lopulta 11. joulukuuta 1964 prosessin, joka päättyi viisi vuotta myöhemmin Akatemian lakkauttamiseen. Kekkonen saneli valtioneuvoston istunnossa pöytäkirjaan lausunnon Akatemian epäonnistumisesta ja sen lakkauttamisesta. Virtaselle presidentti myönsi eron 18. joulukuuta, sillä Virtanen täytti 15. tammikuuta 1965 70 vuotta eikä voinut enää toimia Akatemian sääntöjen mukaan akateemikkona.
Ura > Uran viimeiset vaiheet

Virtanen pyrki työskentelemään niin pitkään kuin mahdollista, ja hän kirjoitti vielä 1960-luvun alussa omissa nimissään noin kymmenen tutkimusraporttia ja -artikkelia. Hänen terveytensä alkoi kuitenkin heikentyä, ja hänellä diagnosoitiin 1968 Parkinsonin tauti.
Virtanen joutui 1960-luvun lopulla myöntämään, että hänen heikentynyt terveytensä haittasi jo tutkimustulosten julkistamista. Hänen tutkimusraporttiensa määrä väheni Parkinsonin taudin edetessä, ja vuosina 1970–1971 hän julkaisi nimissään enää kuusi kirjoitusta. Vuonna 1972 hän julkaisi kolme ja kuolinvuonnaan 1973 vielä kaksi omaa artikkelia. Vaikka Virtasen voimat tutkimustyöhön heikkenivät koko ajan, hän oli kuolemaansa asti virallisesti Kemiantutkimus-Säätiön laboratorion johtaja.
Ura > Kuolema

Virtanen kuoli 78-vuotiaana 11. marraskuuta 1973. Hän oli lokakuun lopulla kaatunut kotiportailleen ja murtanut reisiluunsa. Hänen reisiluunsa naulattiin Kirurgisessa sairaalassa, mutta hän sai keuhkokuumeen ja kuoli. Virtanen siunattiin 27. marraskuuta valtion kustannuksella Helsingin vanhassa kirkossa ja hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle. Siunaustilaisuudessa valtioneuvoston seppeleen laski opetusministeri Marjatta Väänänen. Presidentti Kekkonen lähetti tilaisuuteen adressin ja Saksan liittotasavallan presidentti Gustav Heinemann seppeleen.
Yksityiselämä

Virtasen puoliso  oli Lilja Matilda Moisio (aiemmin Lindh, 1894–1972), jonka kanssa hän meni naimisiin vuonna 1920. Hän oli tutustunut tulevaan puolisoonsa maantieteen laitoksella, jossa Lilja Moisio opiskeli.
Lilja Virtanen jätti omat opintonsa maisterintutkinnon jälkeen ja keskittyi perheen kodin hoitamiseen ja kahden poikalapsen kasvattamiseen. Hän toimi lisäksi miehensä uran tukipilarina. A. I. Virtanen tunnusti tuen merkityksen ja arvosti sitä runsaasti. A. I. ja Lilja Virtasen lapsista Kallesta tuli matematiikan professori ja Olavista isänsä jälkeen Joensuun maatilan isäntä.
Merkitys > Keksinnöt

Virtasen merkittävimmät keksinnöt olivat AIV-rehu ja AIV-voisuola. Valion voihin alettiin lisätä vuodesta 1926 dinatriumfosfaatilla ja natriumkarbonaatilla puskuroitua AIV-voisuolaa. Keksintö pysyi salaisuutena 14 vuoden ajan, minkä ansiosta Valio sai merkittävän vientiedun. Keksintö paransi voin säilyvyyttä, sääteli suomalaisen tyypillisesti happaman voin pH:ta ja suojasi sitä näin makuvirheiltä.
AIV-rehulla Virtanen onnistui ohittamaan kolme säilörehuun liittyvää ongelmaa: haitalliset käymiset, proteiinien hajoamisen ja soluhengityksen. AIV-rehututkimuksen lähtökohta oli lehmänmaidon vitamiinipitoisuuden säilyttäminen ympärivuotisesti. Suuri ero meijerituotteiden laatuvaihtelussa koettiin vakavaksi kansanterveydelliseksi ongelmaksi, ja kehittämällä tuorerehun, jonka ravintoaineet säilyivät varastoinnin aikana, Virtanen tutkimusryhmineen ratkaisi karjan talviruokinnan ongelman. AIV-rehu perustuu tuoreen säilörehun happamuuden laskemiseen alle pH 4:n, jolloin bakteerien toiminta hidastuu ja rehu säilyy paremmin. AIV-voisuola ja -rehu ovat taloudellisesti merkittäviä keksintöjä. AIV-suolan käyttö edisti suomalaisen voin vientiä ja AIV-liuoksella käsitelty rehu paransi maidon laatua ja makua. Liuoksen patentti ostettiin useaan maahan.
Virtasen 1920-luvun emmentaljuustoihin liittyneet tutkimukset tekivät suomalaisesta emmentalista maailmankuulua. Uransa lopulla Virtanen osoitti, että lypsylehmille pystyi antamaan proteiinitonta rehua.
Kansanterveydellisesti Virtasen merkittävimmän työn ansiosta struuma voitiin ehkäistä  lisäämällä ruokasuolaan jodia. Virtasen Biokemiallinen tutkimuslaitos oli 1930-luvun lopulla mitannut virtsanäytteiden jodipitoisuuksia. Tutkimuksen johtopäätöksenä struuma havaittiin jodinpuutostaudiksi. Suomalaisten tutkimusten ja ulkomaalaisten tietojen valossa Kansanravitsemuskomitealle esitettiin, että struuman ehkäisemiseksi ruokasuolaan olisi lisättävä jodia. Myös maito ja maitovalmisteet saivat Virtasen tutkimusten ansiosta kansanterveydellistä asemaa, mikä edisti huomattavasti suomalaista meijeritoimintaa. Moni hänen meijereitä käsittelevistä tutkimuksistaan sisälsi kuitenkin liikesalaisuuksia, joten tutkimusten tieteellinen arviointi oli vaikeaa.
Virtanen toi laboratorionsa kautta Suomeen useita uusia analyysitekniikoita. Hänen laboratorionsa otti Suomessa johtavan aseman muun muassa isotooppitekniikassa, massaspektrometriassa, kromatografiassa ja aminohappoanalyysissä.
Merkitys > Tieteilijänä

Virtanen on ollut Suomen historian näkyvimpiä ja merkittävimpiä tieteilijöitä. Hän on ainoa suomalainen tieteen nobelisti, vaikkakin lääketieteen Nobelin vuonna 1967 saanut ruotsalaistunut Ragnar Granit oli syntynyt Suomessa.
Virtanen oli ahkera ja tuottelias tieteilijä. Hän kirjoitti kaikkiaan yli 1 300 tieteellistä julkaisua, ja hän on kansainvälisten historiankirjojen, hakemistojen ja Science Citation -indeksin mukaan Suomen 1900-luvun tunnetuin kemisti. Virtanen oli vaikuttamassa keskeisesti myös seuraavan polven suomalaisiin tieteilijöihin, sillä melkein kaikki seuraavan sukupolven biokemian, ravitsemustieteiden, lääketieteellisen kemian, radiokemian ja muiden lähialoiden merkittävät professorit olivat Virtasen oppilaita.
Henkilökuva > Tutkijana

Virtasen ystävät ja työtoverit pitivät häntä leikkisinä, poikamaisena ja hyväntahtoisena. Hänessä oli karismaa, mutta hän oli myös aina valmis tukemaan työtovereitaan ja alaisiaan. Virtanen tunsi jopa vastuuta opiskelijoistaan.
Virtanen pyrki järjestelmällisesti rakentamaan kiinteitä suhteita luonnontieteellisen tutkimuksen kärkimaihin. Kanaviensa ansiosta hän pystyi hakemaan tietoa biokemian huippututkimuksesta ja samalla kertomaan ulkomaille oman tutkimuslaitoksensa tuloksista. Ulkomaiset yhteydet vahvistivat myös Virtasen omaa asemaa maailmanlaajuisesti. Varsinkin suhteet Hans von Euler-Chelpiniin ja Christian Bartheliin olivat erityisen merkittäviä. Von Euler oli alansa johtavia tutkijoita ja kemian Nobel-komitean jäsen.
Henkilökuva > Poliittiset mielipiteet

Virtanen oli poliittisesti aktiivinen ja arvosteli usein erityisesti Suomen ulkopolitiikkaa. Hän ei kuitenkaan ollut kiinnostunut varsinaisesta päivänpolitiikasta. Tästä syystä hän kieltäytyi, kun kokoomus kysyi häntä vuonna 1956 presidenttiehdokkaaksi.
Virtasella oli joitain kärjekkäitä sisä- ja ulkopoliittisia näkemyksiä, jotka myös vaikeuttivat hänen tiedepoliittisia pyrkimyksiään. Virtanen oli erittäin isänmaallinen, ja hänellä oli korkeat ihanteet. Isänmaallisuus oli kehittynyt jo Viipurissa, eikä Virtanen pystynyt hyväksymään kaupungin luovuttamista Neuvostoliitolle. Virtasen ehdottomuus näkyi monissa poliittisissa kannanotoissa, jotka herättivät lähes kauhua monissa sodanjälkeisen ajan poliitikoissa. Virtasen mielipiteiden takia poliitikot ja virkamiehet kantelivat hänen sanomisistaan ylimmälle johdolle. Virtasen vaadittua Suomen valtuuskuntaa, joka oli Virtasen kanssa samalla laivalla, olemaan allekirjoittamatta lopullista Pariisin rauhansopimusta maatalousministeri Vihtori Vesterinen raportoi asiasta presidentti Paasikivelle. Paasikivi oli ärsyyntynyt kommentista ja kirjoittanut päiväkirjaansa: ”Tämä on hirmuista lapsellisuutta. Virtanen ei ymmärrä mitään politiikasta.”
Urho Kekkosen kanssa Virtanen riitautui ensimmäisen kerran 1940-luvulla sota-aikana, kun Virtanen ja Pekka Peitsi -nimimerkillä kirjoittanut Kekkonen ajautuivat julkiseen lehtikeskusteluun. Virtanen koki Kekkosen ja Paasikiven johtaman idänpolitiikan vastenmieliseksi ja kutsui sitä ”kaltevan pinnan politiikaksi”, joka vei Suomea koko ajan lähemmäksi Neuvostoliittoa. Presidentti Kekkonen kutsui päiväkirjassaan virallisen ulkopolitiikan vastaista linjaa Tannerin–Virtasen linjaksi.
Tunnustukset > Nobel-palkinto

Virtanen sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1945. Ehdokkuus oli hänelle tuolloin jo kahdestoista. Ensimmäisen kerran häntä oli ehdotettu palkinnon saajaksi vuonna 1933. Näin pitkä odotusaika ensimmäisestä ehdotuksesta palkinnon voittamiseen oli varsin yleistä.
Nobel-asiakirjat ovat salattuja 50 vuoden ajan, ja Virtasen voittoon liittyviä papereita tutki ensimmäisenä hänen oppilaansa Matti Heikonen. Niistä paljastui, että Virtanen oli yllättävän selvä voittaja. Häntä olivat ensimmäisenä ehdottaneet ruotsalainen Hans von Euler ja Pentti Eskola AIV-järjestelmän ja biologisen typensidonnan tutkimisesta. Nobel-palkitun von Eulerin toukokuussa 1945 antama lausunto Virtasen asemasta oli erityisen merkittävä tämän Nobel-voittoon. Von Euler määritteli, että Virtasen menetelmä oli ”merkittävä parannus” ja sillä oli ”erittäin iso hyöty ihmiskunnalle”. Suomessa on joskus arvioitu, että raskaat sotavuodet saivat sympatiapisteitä suomalaistutkijalle, mutta tästä ei ole näyttöä, vaikka sotaolosuhteilla saattoikin olla jonkinlainen vaikutus asiaan.
Tunnustukset > Muut palkinnot ja tunnustukset

Nobel-palkinnon lisäksi Virtanen sai urallaan useita erilaisia palkintoja, tunnustuksia ja kunnianosoituksia. Suomessa hän sai muun muassa Wihurin säätiön kunniapalkinnon vuonna 1943. Lisäksi hänet kutsuttiin 1971 tiedesaavutuksistaan saksalaiseen Pour le Mérite -ritarikuntaan ja palkittiin 1968 Yhdysvalloissa maatalousministeriön ensimmäisellä Atwater-palkinnolla. Virtanen valittiin myös ensimmäisenä suomalaisena Yhdysvaltain kansalliseen tiedeakatemiaan. Seuraavien suomalaisten valintaan meni lähes kaksi vuosikymmentä. Virtanen oli lisäksi muun muassa Ruotsin kuninkaallisen tiedeakatemian, Norjan tiedeakatemian ja Deutsche Akademie der Naturforscher Leopoldinan jäsen.
Virtasen nimeä kantava instituutti toimii Itä-Suomen yliopiston yhteydessä. Vuonna 1989 perustettu instituutti tekee biolääketieteellistä tutkimusta. Suomalaisten Kemistien Seura, Biobio-seura ja Ravitsemuksen tutkimussäätiö jakavat yhdessä A. I. Virtanen -palkintoa. Sen saajalle annetaan rahapalkinto, Aimo Tukiaisen suunnittelema hopeinen mitali ja kunniakirja.
Valion pääkonttorin pihalle Helsingin Pitäjänmäkeen pystytettiin vuonna 1995 Virtasen 100-vuotissyntymäpäivän yhteydessä kuvanveistäjä Terho Sakin toteuttama A. I. Virtasen muistomerkki.
Vuonna 2011 kantaesitettiin Ilkka Pollarin kirjoittama pienoisnäytelmä A. I. Virtasen elämäntyöstä.
Vuonna 2018 löydetty bakteerilaji Acidipropionibacterium virtanenii nimettiin A. I. Virtasen kunniaksi.
A. I. Virtasen mukaan on nimetty pikkuplaneetta 1449 Virtanen. Hänen nimensä on päässyt myös Kuuhun (Virtasen kraatteri).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
A. I. Virtanen Institute (AIVI) for Molecular Sciences. (englanniksi)
Artturi Virtanen – Biographical. The Official Web Site of the Nobel Prize. (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: A. I. Virtasen henkilökuva. (video)
From Applied to Pure Chemistry: A. I. Virtanen’s Race for His Wartime Nobel Prize.[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Virtanen, A. I. hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Virtanen laboratoriossaan vuonna 1934.
Suomen Akatemian ensimmäiset akateemikot 1948, A. I. Virtanen viides vasemmalta.
Atomienergiatoimikunta esittelemässä raporttiaan valtiovarainministeriössä vuonna 1958, A. I. Virtanen ensimmäinen oikealta.
A. I. Virtasta onnitellaan 70-vuotis­päivänä vuonna 1965. Suomen Kulttuurirahaston delegaatiota johtaa L. A. Puntila.
A. I. Virtanen vuonna 1980 julkaistussa postimerkissä.
Åmotfors

| Åmotfors |
| --- | --- |
 Majatalo
 Åmotfors
 Koordinaatit: 59°45′58″N, 12°21′46″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Värmlandin lääni
Maakunta:  Värmlanti
Kunta:  Eda
Väkiluku (2021):  1 366
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Åmotfors on taajama Edan kunnassa Värmlandin läänissä samannimisessä  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 1 366 asukasta vuonna 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Åmotfors Wikimedia Commonsissa
Roger Moore

| Roger Moore |
| --- | --- |
 Roger Moore vuonna 1973
Henkilötiedot
Koko nimi:  Roger George Moore
Syntynyt: 14. lokakuuta 1927 Lontoo, Englanti
Kuollut: 23. toukokuuta 2017 (89 vuotta) Crans-Montana, Sveitsi
Puoliso:  Kristina ”Kiki” Tholstrup  (2002–2017)
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Turk Thrust II
Aktiivisena:  1945–2017
Merkittävät roolit:  ”James Bond” James Bond -elokuvasarja ”Simon Templar” Pyhimys -televisiosarja
Palkinnot
 Golden Globe (1980) 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Roger George Moore (14. lokakuuta 1927 Lontoo, Iso-Britannia – 23. toukokuuta 2017 Crans-Montana, Sveitsi) oli englantilainen, useissa toimintaelokuvissa esiintynyt näyttelijä. Tämän lisäksi hän toimi Unicefin hyväntahdon lähettiläänä. Moore esitti James Bondia (1973–1985) sekä Pyhimys-televisiosarjan Simon Templaria (1962–1969).
James Bond -ura (1973–1985)

Roger Moorea pidettiin vahvana ehdokkaana ensimmäiseen James Bond -elokuvaan Salainen agentti 007 ja tohtori No. Erinäisistä syistä tämä jäi kuitenkin toteutumatta, vaikka Ian Fleming piti häntä parhaana ehdokkaana rooliin. Moore on itse sanonut, että hän olisi ollut tuolloin liian nuori Bondiksi – rooliin lopulta valittu Sean Connery oli tosin Moorea nuorempi.
Roger Moore näytteli James Bond -nimistä hahmoa 1964 Millicent Martinin TV-show'ssa Mainly Millicent yhden noin 8 minuuttia kestäneen sketsin ajan.
Vuonna 1969 Moore lopetti Pyhimys-televisiosarjassa näyttelemisen ja oli vuonna 1972 vapaana Conneryn paikalle esittämään James Bondia. Ensiesiintymisen Bondina Moore teki elokuvassa Elä ja anna toisten kuolla vuonna 1973 ollessaan 45-vuotias. Elokuva sai ristiriitaisia arvioita. Monien mielestä Moore oli paljon lähempänä Flemingin alkuperäistä Bondia kuin Sean Connery, mutta toiset pitivät Moorea sopimattomana rooliin, sillä hän oli täydellinen vastakohta Conneryn Bondille. Heti seuraavana vuonna Moore esiintyi jälleen Bondina elokuvassa 007 ja kultainen ase, mutta elokuva ei menestynyt erityisen hyvin.
Vuonna 1977 ensi-iltansa saanut Mooren seuraava Bond-elokuva 007 rakastettuni oli menestyksekäs. Tuolloin siitä tuli elokuvasarjan katsotuin osa. Moore on itse sanonut kyseisen elokuvan olleen hänen uransa paras elokuva. Myös kaksi seuraavaa elokuvaa, Kuuraketti (1979) ja Erittäin salainen (1981), rikkoivat katsojaennätyksiä, ja viimeistään nyt Roger Moore liitettiin Bond-elokuvien historian keulahahmoksi.
Moore teki vielä kaksi Bond-elokuvaa, Octopussy – mustekala (1983) ja 007 ja kuoleman katse (1985), joista jälkimmäinen ei menestynyt erityisen hyvin. Moore sanoi viimeisen Bondinsa olleen elokuvasarjan huonoin ja totesi olleensa liian vanha rooliin. Joulukuussa 1985 Moore ilmoitti jättävänsä Bondin roolin, ja samalla hänen seuraajakseen ilmoitettiin Timothy Dalton.
Roger Moore muistetaan Bondina, joka tiukan paikan tullen ei hermostunut vaan oli koko ajan ”pilke silmäkulmassa”. Moore onkin itse sanonut, että hän ei yrittänytkään matkia Conneryn tyyliä, sillä he ovat aivan erilaiset näyttelijät. Mooren Bondeissa huumorilla on myös oma, vahva asemansa. Hän voitti Golden Globe -palkinnon vuonna 1980.
Mooren palkkiot Bond-ajalta on pidetty salaisena, mutta hänen väitetään ansainneen kahdesta viimeisestä elokuvastaan yhteensä noin kymmenen miljoonaa puntaa. Moore on edelleen eniten (seitsemän kappaletta) virallisia Bond-elokuvia tehnyt henkilö. Hän pystyi elämänsä aikana hyödyntämään kuuluisuuttaan toimimalla Unicefin hyvän tahdon lähettiläänä. Moore kirjoitti kirjan Nimeni on Moore, Roger Moore (2008, suom. 2009), jonka promootiokierroksella hän vieraili Helsingissä 3.–5. toukokuuta 2009. Tätä ennen hän oli vieraillut Suomessa Unicefin lähettiläänä vuonna 2005.
Elämä

Moore syntyi Lontoossa. Hänen isänsä oli poliisi ja äitinsä kotirouva. Vuodesta 1945 Moore esiintyi statistina elokuvissa mutta joutui vielä samana vuonna armeijaan 18-vuotiaana, heti toisen maailmansodan jälkeen, palveli Saksassa pienen varikon komentajana ja yleni kapteeniksi.
1950-luvulla Moore toimi miesmallina ja mainoksissa, esiintyi välillä televisiossa ja elokuvissa ja tuli sitten tähdeksi televisiosarjoissa, muun muassa Ivanhoen nimiroolissa. Maailmankuuluksi hän tuli Pyhimys-sarjan pääroolissa (1961–1969), johon hän kyllästyi täysin. Tämän jälkeen hän esiintyi elokuvissa ja televisiosarjoissa mm. Veijareita ja pyhimyksiä ennen Bond-elokuvia (1973–1985), niiden välillä ja niiden jälkeen, viime vuosina vain harvakseltaan, lähinnä äänenä.
Hänellä on kaksi poikaa ja tytär kolmannen vaimonsa näyttelijä Luisa Mattiolin kanssa. Vuonna 2002 hän nai naapurinsa Ranskan Rivieralta, tanskalaisen multimiljonäärin Kristina Tholstrupin, ja asui sittemmin talvet Gstaadissa tai muualla Sveitsissä, kesät Monacossa.
Moore esiintyi kertojana Petan tuottamassa dokumentissa, joka vastustaa hanhenmaksan tuotantoa ja myyntiä.
Moore kuoli nopeasti edenneeseen syöpään 89-vuotiaana 23. toukokuuta 2017 asuinpaikassaan Crans-Montanassa, Sveitsissä.
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Suomenkielinen nimi | Elokuvat> Alkuperäinen nimi | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 1949 | Kultasydän tyttö | Trottie True | Stage Door Johnny |
| 1955 | Katkennut sävel | Interrupted Melody | Cyril Lawrence |
| 1955 | Kruunu ja miekka | Diane | Henrik II (Ranska) |
| 1959 | Taivaan viha | The Miracle | Michael Stuart |
| 1961 | Rachel Caden synnit | The Sins of Rachel Cade | Paul Wilton |
| 1961 | Vuorten aarre | Gold of the Seven Saints | Shaun Garrett |
| 1966 | Tehtävä Monte Carlossa | Mission Monte Carlo | Lord Brett Sinclair |
| 1966 | Pyhimys ja kuolemansäteet | The Fiction Makers | Simon Templar |
| 1970 | Pyhimys leikkii tulella | Vendetta for the Saint | Simon Templar |
| 1970 | Elä kahdesti | The Man Who Haunted Himself | Harold Pelham |
| 1973 | Elä ja anna toisten kuolla | Live and Let Die | James Bond |
| 1974 | 007 ja kultainen ase | The Man with the Golden Gun | James Bond |
| 1974 | Kultaa | Gold | Rod Slater |
| 1975 | Kultakäsi | That Lucky Touch | Michael Scott |
| 1976 | Joka pirua kutsuu | Shout at the Devil | Sebastian Oldsmith |
| 1976 | Sherlock Holmes in New York | Sherlock Holmes in New York | Sherlock Holmes |
| 1977 | 007 rakastettuni | The Spy Who Loved Me | James Bond |
| 1978 | Villihanhet | The wild geese | Lt. Shawn Fynn |
| 1979 | Kuuraketti | Moonraker | James Bond |
| 1979 | Pääkalloprikaati | Escape to Athena | Otto Hecht |
| 1979 | Kaappaus Pohjanmerellä | North Sea Hijack | Rufus Excalibur Ffolkes |
| 1980 | Merten sudet | The Sea Wolves | Gavin Stewart |
| 1981 | Kanuunankuularalli | The Cannonball Run | Seymour Goldfarb, Jr. |
| 1981 | Erittäin salainen | For Your Eyes Only | James Bond |
| 1983 | Octopussy – mustekala | Octopussy | James Bond |
| 1983 | Vaaleanpunaisen pantterin kirous | Curse of the Pink Panther | Jacques Clouseau |
| 1985 | 007 ja kuoleman katse | A View To a Kill | James Bond |
| 1987 | The Magic Snowman | The Magic Snowman | The Snowman (äänirooli) |
| 1990 | Pelkkää Dynamiittia | Fire, Ice & Dynamite | Sir George Windsor |
| 1990 | Bullseye | Bullseye | Sir John Bevistock |
| 1992 | Huijari vai pyhimys | Bed & Breakfast | Adam |
| 1993 | Mies joka ei suostunut kuolemaan | The Man Who Wouldn’t Die | Thomas Grace |
| 1996 | The Quest – haastaja | The Quest | Lordi Edgar Dobbs |
| 1997 | Spice World | Spice World | Chief |
| 2001 | The Enemy | The Enemy | Robert Ogilvie |
| 2002 | Na svoji vesni | Na svoji vesni | oma itsensä |
| 2002 | Boat Trip – kuuma sinkkuristeily | Boat Trip | Lloyd Faversham |
| 2005 | Here Comes Peter Cottontail: The Movie | Here Comes Peter Cottontail: The Movie | January Q. Irontail (äänirooli) |
| 2008 | Agent Crush | Agent Crush | Burt Gasket (äänirooli) |
| 2010 | Kissat ja koirat: Katti Katalan kosto | Cats & Dogs: The Revenge of Kitty Galore  | Tab Lazenby (äänirooli) |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Roger Moore Wikimedia Commonsissa
Roger Moore Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Roger Moore Elonetissä.
Roger Mooren viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Roger Moore James Bond Multimediassa (englanniksi)
YleX:n haastattelu
Roger Mooren muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Moore 84-vuotiaana vuonna 2012.
Jaakko Sahimaa

| Jaakko Sahimaa> Jaakko Varis.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. huhtikuuta 1923 Keitele
Kuollut: 24. kesäkuuta 2005 (82 vuotta) Siilinjärvi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Aino Esteri Räsänen (1959)
Uskonnollinen kanta:  kristinusko (helluntailaisuus)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jaakko Sahimaa (sukunimi vuoteen 1944 asti Varis) (27. huhtikuuta 1923 Keitele – 24. kesäkuuta 2005 Siilinjärvi) oli suomalainen kirjailija.
Sahimaan vanhemmat olivat pienviljelijä Viljami Fredrik Varis ja Saimi Maria Hämäläinen. Jaakko Sahimaa lähti jatkosotaan 17-vuotiaana vapaaehtoisena ja oli sodan ajan Rukajärven rintamalla. Sodan jälkeen Sahimaa toimi helluntaiherätyksen saarnamiehenä Hyrynsalmella. 1960-luvulla Sahimaa muutti Suomussalmelle, jossa syntyi suuri osa hänen kirjoistaan. Vuodesta 1988 Sahimaa asui Siilinjärvellä. Jaakko Sahimaan romaanista Konstaapelin yllättävä ratkaisu on juonta mukaillen tehty elokuva vuonna 2016. Elokuva on nimeltään Sakkeus, tule nopeasti!
Sahimaa oli naimisissa Aino Esteri Räsäsen kanssa vuodesta 1959 lähtien.