stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heinz Kohut
The Analysis of the Self

The Analysis of the Self on Heinz Kohutin ensimmäinen monografia, joka julkaistiin vuonna 1971. Kyse on ns. self-psykologian perusteoksesta. Se käsittelee narsistisia persoonallisuushäiriöitä ja sitä, miten niitä hoidetaan psykoanalyysin puitteissa.
Kohut ottaa lähtökohdakseen Heinz Hartmannin tekemän erottelun minän ja itsen (engl. ego vs. self; saks. das Ich vs. das Selbst) välillä. Siinä missä minä, yliminä ja “id” ovat sielullisen apparaatin jäseniä, itse ei ole sielullisen apparaatin jäsen siinä mielessä, että se olisi sielullinen agenssi eli toimija, mutta se on kuitenkin sielullisen apparaatin piirissä oleva struktuuri.
Itseen kuuluu sen varhaisemmissa kehitysvaiheissa kaksi osastruktuuria, grandioosi itse ja omnipotentti objekti. Nämä ovat kaikkien ihmisten, niin terveiden kuin häiriintyneidenkin, varhaisessa kehitysvaiheessa tavattavia psyykkisiä struktuureja. Niillä on oma kehityslinjansa, joka Kohutin tuonhetkisen näkemyksen mukaan oli erillinen objektisuhteiden kehityksestä. Narsistisesti häiriintyneillä potilailla näiden struktuurien kehitys on jäänyt kesken ja ne ovat tyypillisesti joutuneet torjuttuun tilaan, jolloin niihin sitoutunut psyykkinen energia ei ole ihmisen käytettävissä. Seurauksena on huono itsetunto sekä monenlaisia diffuuseja oireita, muun muassa perversiota.
Analyysin puitteissa narsistiset struktuurit tulevat aktivoiduiksi ja potilas kykenee työstämään niitä. Toisilla dominoivaksi osoittautuu grandioosi itse, jolloin potilas toivoo saavansa ihailua analyytikoltaan, ja tällöin esiin nousevaa transferenssia nimitetään peilitransferenssiksi. Toisilla taas dominoivana on omnipotentti objekti, jolloin potilas kohdistaa idealisoivan asenteen analyytikkoonsa. Tällöin esiin nousevaa transferenssia nimitetään idealisoivaksi transferenssiksi.
Normaalissa lapsuudessa samoin kuin analyysin puitteissa nämä aktivoituneet struktuurit joutuvat muuntavan sisäistämisen prosessin kohteiksi, jolloin grandioosista itsestä kehittyvät ihmisen ambitiot ja omnipotentista objektista kehittyvät ihmisen ideaalit.
Erilaisten ihmissuhteiden toisia osapuolia, esim. psykoanalyytikkoa, nimitetään kokijan selfobjekteiksi, koska ne koetaan osaksi itseä ja sen organisaatiota.
Kohut esitti teoriansa viettiteorian kanssa rinnakkaiseksi teoriaksi, ts. hän ei esittänyt, että hänen teoriansa korvaisi viettiteorian ja siihen kuuluvan teorian oidipuskompleksista. Tarkoitus oli esittää teoria potilastyypistä, jonka psyykkinen häiriö oli syntynyt ennen oidipuskompleksin kehittymistä. Perinteisesti oli ajateltu, että nämä potilaat olivat liian häiriintyneitä, jotta heitä olisi voitu hoitaa psykoanalyyttisesti. Kohutin teorian myötä psykoanalyysi hoitomuotona voitiin ulottaa myös näihin aiemmin liian häiriintyneinä pidettyihin potilaisiin.
Analysiksen ja Restorationin välissä

Vuonna 1971, juuri kun The Analysis of the Self oli julkaistu, Kohutilla diagnosoitiin lymfooma eli imusolmukesyöpä. Tuo syöpä levisi hitaasti, ja se saatiin enimmäkseen pidettyä aisoissa vuoteen 1977 saakka. Juuri kun Kohut sai nautti suurimmasta maineesta ja kunniasta, hän joutui vastakkain taudin kanssa, jonka suhteen hänellä ei ollut juuri kontrollia. Tämän taudin johdosta hän nyt kieltäytyi useimmista kutsuista tulla eri tilaisuuksiin puhumaan, esim. Harvardin yliopistossa, taikka tilaisuudesta pitää Freud-luento Wienissä. Hän myös kieltäytyi puhumasta Princetonin yliopistossa, mutta hän kävi säännöllisesti puhumassa Cincinnatin yliopistossa, jolta hän sai kunniatohtorin arvon marraskuussa 1973.
Vuonna 1973 Kohutin 60-vuotispäivän kunniaksi järjestettiin banketti, ja tästä tilaisuudesta tuli ensimmäinen selfpsykologian konferenssi. Osanottajien joukossa olivat Alexander Mitscherlich Frankfurt am Mainista, Paul Parin Zürichistä, Jacques Palaci Pariisista, samoin kuin monia psykoanalyytikoita Yhdysvalloista, mukaan lukien René Spitz Denveristä. Ansioitunut Wienin historioitsija Carl Schorske Princetonista oli yksi puhujista. Banketin kohokohta oli John Gedon puhe. Kohut itse vastasi tähän puheeseen omalla puheellaan, jota hän oli valmistellut kuukausien ajan ja jonka hän oli opetellut ulkoa ikään kuin spontaanina vastauksena Gedolle. Se julkaistiin myöhemmin otsikolla “The Future of Psychoanalysis” (‘Psykoanalyysin tulevaisuus’).
Strozierin mukaan Kohutin sairaus pakotti hänet ajattelemaan omin aivoin, mistä oli hänelle seurauksena useita läpimurtoja psykoanalyysin teoreetikkona. Hän tuli siihen tulokseen, että monet analyytikot olivat häpäisseet potilaitaan esittäessään muka tulkintojaan, että neuroottinen patologia oli usein vain savuverho, joka kätki taakseen narsismiin liittyneitä ongelmia; että idealisaatio ei ole defenssin muoto; että peilitransferenssiin liittyvät tarpeet ovat läsnä jokaisessa ihmisessä; että raivo on vain sivutuote itsen fragmentoituessa. Hän irtautui klassisesta metapsykologiasta ja muodosti oman, yleisen psykologiansa, jossa itse oli keskipisteessä. Tämä teoria tuli tunnetuksi self-psykologiana sen laajassa mielessä.
Kohut tiesi, että hän oli ravistelemassa psykoanalyysia sen ytimiä myöten, ja hän pelkäsi sitä, ettei pystyisi viemään vallankumouksellista tehtäväänsä loppuun asti. Hän lähestulkoon lopetti psykoanalyyttisen kirjallisuuden lukemisen, sanoen joko, että muut olivat sanoneet asiat paremmin kuin hän tai sitten että he kirjoittivat sellaista, millä ei ollut mitään arvoa. Hän omisti aikansa kirjoittamiselle, musiikin kuuntelulle ja taidetta koskevan kirjallisuuden lukemiselle.
Analysiksen ja Restorationin välissä > Selfpsykologian ryhmä kokoontuu uudelleen

Kun The Analysis of the Self oli julkaistu, Kohutin välit Anna Freudiin ja Kurt Eissleriin alkoivat viiletä, kun viime mainitut alkoivat ymmärtää, mitä implikaatioita Kohutin työllä oli. Tämä oli yleinen kehitys suhteessa vanhempiin analyytikoihin. Kohutin ikätovereiden kohdalla merkittäviä poikkeuksia tässä suhteessa olivat René Spitz ja Jerome Kavka. Suurin osa hänen vanhoista ystävistään alkoi vältellä häntä. Esimerkiksi Martin Stein New Yorkista kirjoitti sättivän arvostelun Kohutin vuoden 1977 monografiasta aikakauskirjaan Journal of the American Psychoanalytic Association. Kävi jopa niin, ettei Kohutia enää valittu Chicagon instituutin johtokuntaan.
Vuonna 1973 Kohut jälleen kokosi nuorten seuraajiensa ryhmän, joka ei ollut toiminut sitten vuoden 1969. Ajatuksena oli, että he kirjoittaisivat yhdessä kirjan, joka koostuisi tapausselostuksista. Kirjan nimeksi tuli The Psychology of the Self: A Casebook. Kutsuttujen joukkoon kuuluivat John Gedo, Arnold Goldberg, Michael Franz Basch, Paul Ornstein ja Anna Ornstein, Paul Tolpin ja Marian Tolpin, Ernest Wolf, David Marcus ja Meyer Gunther. Gedo kuitenkin pian jätti tämän ryhmän.
Ajatuksena oli, että Kohutin opetuslapset kirjoittaisivat tapausselostuksia potilaista, joiden analyyseja Kohut oli ohjannut, ja että Kohut kirjoittaisi tätä kirjaa varten omat kommenttinsa. Kirjan toimittajana toimi Arnold Goldberg. John Gedo kuitenkin jätti tämän ryhmän jo seuraavana vuonna, ja samoin Kohut itse lakkasi työskentelemästä tässä ryhmässä hyvin nopeasti, vaikkakin kirjan kannessa lukee, että se on kirjoitettu “yhteistyössä Heinz Kohutin kanssa”. Kohut valitsi itselleen pienemmän ryhmän, joka tuli kokoontumaan yksittäisten jäsenten kodeissa. Myös ihmisiä Chicagon ulkopuolelta kutsuttiin mukaan. Vuonna 1978 tämä ryhmä muotoutui vuosittain pidettäviksi selfpsykologian konferensseiksi.
Henkilökohtainen elämä > Poliittiset näkemykset

Kohut ei ollut poliittinen henkilö. Elämäkerturinsa Strozierin mukaan Kohut tuskin huomasi sitä, että natsit ottivat vallan Wienissä.
Amerikassa häntä pidettiin liberaalina, ja hänen mielestään valtion olisi pitänyt säädellä aseiden hallussapitoa. Hän piti Vietnamin sotaa epämoraalisena ja tyhmänä, mutta kuitenkaan hän ei aluksi ymmärtänyt oman poikansa sodanvastaista ajattelua. Thomas Kohut oli tuolloin opiskelemassa Oberlin Collegessa, jolla oli pitkä historia erilaisten sosiaalisten epäkohtien vastustamisessa, alkaen orjuuden vastustamisesta. Se oli myös ollut eräs Underground Railroadin merkittäviä asemia. Ajan myötä Kohut tuli ymmärtämään poikansa näkemyksiä, ja oletettavasti heidän Nixonin vastaiset mielipiteensä yhdistivät heitä jossain määrin.
Kuolema

Viimeisen elinviikkonsa aikana, tietäen, että hänen aikansa oli lopussa, Kohut vietti perheensä ja ystäviensä kanssa niin paljon aikaa kuin mahdollista. Hän vaipui koomaan illalla 7. lokakuuta 1981 ja kuoli syöpään Chicagossa seuraavan päivän aamuna.
Julkaisut kirjamuodossa

The Analysis of the Self: A Systematic Approach to the Psychoanalytic Treatment of Narcissistic Personality Disorders (1971). International Universities Press, New York. ISBN 0-8236-8002-9.
The Restoration of the Self (1977). International Universities Press, New York. ISBN 0-8236-5810-4.
The Search for the Self, Selected Writings of Heinz Kohut 1950–1978, Vol. 1 (1978). Edited by Paul Ornstein. International Universities Press, New York. ISBN 0-8236-6015-X.
The Search for the Self, Selected Writings of Heinz Kohut 1950–1978, Vol. 2 (1978). Edited by Paul Ornstein. International Universities Press, New York. ISBN 0-8236-6016-8.
Julkaisut kirjamuodossa > Postuumit julkaisut

How Does Analysis Cure? (1984) Ed. Arnold Goldberg with Paul E. Stepansky. University of Chicago Press, Chicago and London. ISBN 0-226-45034-1, ISBN 9780226450346
Self Psychology and the Humanities (1985) Ed. by Charles B. Strozier, 1985. W. W. Norton & Co., New York & London. ISBN 0-393-70000-3.
The Kohut Seminars on Self Psychology and Psychotherapy With Adolescents and Young Adults (1987). Edited by Miriam Elson. W. W. Norton & Co., New York & London. ISBN 0-393-70041-0, ISBN 978-0393700411.
The Search for the Self: Selected Writings of Heinz Kohut: 1978–1981. Vol. 3. (1990). Edited by Paul Ornstein. International Universities Press, Madison, Connecticut. ISBN 0-8236-6017-6.
The Search for the Self: Selected Writings of Heinz Kohut: 1978–1981. Vol. 4. (1991). Edited by Paul Ornstein. International Universities Press, Madison, Connecticut. ISBN 0-8236-6018-4.
The Curve of Life: Correspondence of Heinz Kohut, 1923–1981 (1994). Edited by Geoffrey Cocks. University of Chicago Press, Chicago and London. ISBN 0-226-11170-9.
The Chicago Institute Lectures (1996). Edited Paul Tolpin and, Marian Tolpin. The Analytic Press, Hillsdale, N.J. ISBN 0-88163-116-7.
Julkaisut kirjamuodossa > Yhteistyössä Heinz Kohutin kanssa laaditut teokset

Arnold Goldberg (ed.): The Psychology of the Self: A Casebook. (1978) International Universities Press, New York. ISBN 0-8236-5582-2.
Philip F. D. Rubovits-Seitz: Kohut’s Freudian Vision (1999). The Analytic Press, Hillsdale, N.J. and London. ISBN 0-88163-284-8.
Kohutia ja hänen teorioitaan koskevaa kirjallisuutta

Kohut's Legacy: Contributions to Self Psychology (1984). Edited by Paul E. Stepansky and Arnold Goldberg. The Analytic Press, Hillsdale, N. J. ISBN 0-88163-016-0.
Phil Mollon: Releasing the Self: The Healing Legacy Of Heinz Kohut (2001). ISBN 1-861-56229-2.
Allen Siegel: Heinz Kohut and the Psychology of the Self (Makers of Modern Psychotherapy) (1996), ISBN 0-415-08637-X.
Charles B. Strozier: Heinz Kohut: The Making of a Psychoanalyst (2004). Farrar, Straus and Giroux, New York. ISBN 0-374-16880-6.
White, M. & Weiner, M., The Theory And Practice Of Self Psychology (1986). ISBN 0-876-30425-0.
Ernest S. Wolf: Treating the Self: Elements of Clinical Self Psychology (2002). ISBN 1-572-30842-7.
Aiheesta muualla

Kohut, International Association of Psychoanalytic Self Psychology
Self-psykologian bibliografia
Johdanto Charles Strozierin Kohut-elämäkerrassa
Charles Stroizerin Kohut-elämäkerran viimeinen luku (Arkistoitu – Internet Archive)
Charles Strozier: Kohutin lyhyt elämäkerta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Päivi Rahkonen

Päivi Sinikka Rahkonen (s. 1964) on Hollolan kunnanjohtaja. Hollolan kunnanvaltuuston valitessa kunnanjohtajaa vuonna 2002 hän sai 31 ääntä 43:sta. Hän on koulutukseltaan hallintotieteiden maisteri. Aiemmin Rahkonen on toiminut Pukkilan ja Elimäen kunnanjohtajana. Vuonna 2009 hän haki Kouvolan ja vuonna 2015 Hyvinkään kaupunginjohtajaksi.
Raymond Queneau

Raymond Queneau
Raymond Queneau, salanimi Sally Mara, (21. helmikuuta 1903 Le Havre, Ranska – 25. lokakuuta 1976 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, matemaatikko, filosofi ja Oulipon eli kokeellisen kirjallisuuden työpajan (Ouvroir de littérature potentielle) toinen perustajajäsen.
Elämä

Queneau syntyi Le Havressa lyhyttavarakauppiasperheeseen. Hän opiskeli filosofiaa ja matematiikkaa Sorbonnen yliopistossa. Hän osallistui vuodesta 1924 surrealistien toimintaan, mutta erosi ryhmästä jouduttuaan erimielisyyksiin André Bretonin kanssa vuonna 1929. Hän työskenteli Gallimard-kustannusyhtiössä ja toimitti La Pléiade -teossarjaa. Hän osallistui patafyysikkojen toimintaan satraappina. Vuonna 1960 hän perusti yhdessä matemaatikko François Le Lionnais’n kanssa Oulipon, joka toimii edelleen. Lyhenne tulee sanoista Ouvroir de littérature potentielle eli kokeellisen tai potentiaalisen kirjallisuuden työpaja.
Tuotanto

Queneau ryhtyi kirjoittamaan ensimmäistä romaaniaan Le Chiendent (Vitsaus, 1933) asuessaan Kreikassa. Hän oli pannut merkille kuinka valtava ero oli puhutun ja kirjoitetun kielen välillä ja halusi kirjoittaa mieluummin puhutun kieleen tapaan.lähde? Parhaiten Queneau tunnetaan romaanistaan Zazie dans le métro (1959, suom. Zazie – Pariisin päiviä), jossa tarina kerrotaan 12-vuotiaan lapsen näkökulmasta. Zaizen puhe ei ole mitään bon françaisea, ja hyvää ranskaa puhuvat kirjassa "ranskan kieleen perehtyneet" ulkomaalaiset. Kieli onkin teoksessa pääosassa: se on "riimitettyä" arkirunoutta, sen dialogi absurdia, sanoo Jan Blomstedt arviossaan, jossa hän toteaa lisäksi, että teos on "hankala kännöspala". Hän arvelee Jukka Mannerkorven innoituksen olevan lähtöisin ranskan kielen ilmapiiristä. Queneau on käyttänyt teoksissaan ranskan alamaailman kieltä argotia.
Ranskan myydyimpiä kirjoja on Exercices de style (1947, suom. Tyyliharjoituksia). Siinä kerrotaan ruuhkabussissa tapahtunut pikku sattumus 99 kertaa tyylilajia vaihdellen. Tarina kerrotaan oodina, sonettina, saarnana, kyökkilatinaksi, hoonolla soomella jne. Idean tähän kirjaan Queneau sai kerran konsertissa istuessaan. Musiikkiesityksessä samaa teemaa muunneltiin loputtomiin, joten Queneau arveli, että samoin voi tehdä kirjallisuudessakin.lähde? Jan Blomstedt kirjoittaa arviossaan, että vaikka teos on käännettäväksi "mahdoton" Pentti Salmenranta osoittaa, että kääntäminen ei välttämättä ole pelkkää suoraa kääntämistä vaan myötäluomista.
Lukuisia hypertekstiversioita on tehty runosta "Cent mille milliards de poèmes" (1961), joka muuttaa muotoaan käytännöllisesti katsoen loputtomiin. Queneaun laskujen mukaan runon lukemiseen menisi 190 258 751 vuotta, jos sitä lukisi vuorokauden ympäri, sillä kirjan lehdet on leikelty liuskoiksi, joilla kullakin on yksi säe.
Queneau kirjoitti salanimellä Sally Mara teokset On est toujours trop bon avec les femmes (1947), Journal intime (1950) ja Sally plus intime (1962).
Queneau on kirjoittanut myös laulunsanoituksia, esseitä ja artikkeleita. Hän maalasi tauluja ja edisti kokeellisia taidemuotoja. Oulipo-ryhmä toimii edelleen ja on saanut seuraajia muiltakin kuin kokeellisen kirjallisuuden aloilta.
Matti Kurjensaari tutustui Queneauhon, kun tämä kävi Helsingissä syksyllä 1945 Radio-Paris'n kirjallisen osaston johtajana. Uudemman kerran hän tapasi Queneaun 1949 Pariisissa Saint-Germain-de Près'n terassilla, kun tämä oli Gallimardin kirjallinen neuvonantaja. Kurjensaari oli tutustunut Queneaun edellisenä vuonna ilmestyneeseen kirjaan Saint-Glinglin (1948) ja kirjoittaa:
»Raymond Queneau on julkaissut romaanin "Pyhä Glinglin", jossa puhutaan, touhutaan, liikutaan tavattomasti, mutta lukija ei koskaan pääse selville, mitä se oikeastaan tarkoittaa ja mihin pyritään. Teos on satiiri, jonka pariisilainen osoite on jokseenkin selvä.»
Suomennetut teokset

Tyyliharjoituksia (Exercices de style 1947), suom. Pentti Salmenranta, Otava 1991 ISBN 951-1-11454-9
Zazie – Pariisin päiviä (Zazie dans le métro 1959), suom. Jukka Mannerkorpi, Otava 1995 ISBN 951-1-12716-0
Suomennetut teokset > Runot

Lähde
Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Tulisen järjen aika: kymmenen modernia ranskalaista lyyrikkoa, suom. Aale Tynni, WSOY 1962 (sis. suomentajan johdanto sekä runojen selityksiä ja tulkintoja.)
Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
En niinkään pelkää (Je crains pas ça Tellment), suom. Aale Tynni, teoksissa: Tuhat laulujen vuotta 1974, 2004 ja Tulisen järjen aika
Jos kuvittelet (Si tu t'imagines), suom.Aale Tynni, teoksessa: Tulisen järjen aika
Metaforain selitys (L'Explication des Métaphores), suom. Aale Tynni, teoksessa: Tulisen järjen aika
Runon taiteesta (Pour un art poétique), suom.Aale Tynni, teoksessa: Tulisen järjen aika
Vanheneminen (Vieillir), suom. Aale Tynni, teoksissa: Maailman runosydän,Tuhat laulujen vuotta ja Tulisen järjen aika
Aiheesta muualla

Petri Liukkonen, Raymond Queneau, Authors' Calendar (englanniksi)
Raymond Queneau, Sonettiautomaatti, x42.com (englanniksi, ranskaksi, ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  zbMATH 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  ELMCIP  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Margit Rahkonen

Margit Elisabet Rahkonen (s. 9. tammikuuta 1949 Mikkeli) on suomalainen pianisti.
Rahkonen on opiskellut pianonsoittoa Rimski-Korsakovin konservatoriossa Leningradissa 1968–69. Hän on suorittanut pianonsoiton III kurssitutkinnon Sibelius-Akatemiassa 1969, Bachelor of Music -tutkinnon New England Conservatoryssa Yhdysvalloissa 1973 sekä Master of Music -tutkinnon 1975 ja pianonsoiton diplomitutkinnon 1976 Juilliard Schoolissa New Yorkissa. Vuonna 1994 hän suoritti Sibelius-Akatemiassa musiikin tohtorin tutkinnon.
Rahkonen on toiminut pianomusiikin lehtorina Riihimäen musiikkiopistossa 1977–80 ja Sibelius-Akatemiassa vuodesta 1980, Sibelius-Akatemian solistisen osaston johtajana 1996–98 sekä post doc -tutkijana Sibelius-Akatemian DocMus-yksikössä vuodesta 1999.
Rahkonen piti ensikonserttinsa 1961. Hän sai toisen palkinnon Maj Lind -pianokilpailussa 1964. Hän on esiintynyt laajalti Suomessa, Euroopassa ja Yhdysvalloissa soolokonsertein, kamarimuusikkona ja merkittävimpien kotimaisten orkestereiden solistina. Lisäksi Rahkonen on tehnyt lukuisia radio- ja TV-nauhoituksia, soolonauhoja Finlandia-levy-yhtiölle sekä duolevytyksiä Finlandia-, Fuga-, BIS-, Nimbus-yhtiöille.
Rahkoselle myönnettiin Unkarin valtion Liszt-juhlavuoden mitali 1986. Hän on toiminut useiden kilpailujen tuomaristossa sekä pitänyt kesäkursseja, esitelmiä ja luentokonsertteja ja julkaissut artikkeleita.
Margit Rahkosen veli oli viulutaiteilija Jorma Rahkonen.
Radviliškisin rautatieasema

| Radviliškisin rautatieasema,   Radviliškio geležinkelio stotis |
| --- | --- |
 Näkymä Radviliškisin ratapihalle
Perustiedot
Sijainti:  55°48′20″N, 023°32′12″E
Osoite:  Laisvės aleja 15, LT-82001 Radviliškis, Liettua 
Kunta:  Radviliškis
Valtio:  Liettua
Avattu:  1870 
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Liettuan rautatiet
Kaukoliikenne:  Muun muassa Vilnaan ja Klaipėdaan
Tavaraliikenne:  runsasta
Pysäköinti:  Aseman edustalla
Asemarakennus
Lipunmyynti:  Kyllä
Radviliškisin rautatieasema (liett. Radviliškio geležinkelio stotis) on Liettuan pohjoisosissa sijaitseva, Liettuan rautateiden (Lietuvos Geležinkeliai) rautatieasema Radviliškisin kaupungissa Vilna-Klaipėda-radalla. Ratayhteys ja rautatieasema kaupunkiin saatiin  Venäjän keisarikunnan Liepāja-Romny-ratayhteyden rakentamisen osana jo 1868-1877. Tämä päärata haarautuu Radviliškisin kaakkoispuolella: Panevėžysin ja Latvian Daugavpilsiin suuntaan johtaa vuonna 1873 valmistunut poikittaisrata.
Tärkeimmät junareitit

Radviliškisin asema sijaitsee Liettuan rautateiden Vilna–Jonava–Kėdainiai–Radviliškis–Šiauliai–Telšiai–Kretinga–Klaipėda-radalla, joten asemalta pääsee ennen kaikkea kaakkoon kohti pääkaupunki Vilnaa tai länteen kohti Itämerta. Radviliškisista pääsee Liettuan rautateiden junilla:
länteen, Šiauliain kautta Klaipėdaan,
kaakkoon, eli Kėdainiain ja Jonavan kautta Vilnaan ja
itään Panevėžys–Rokiškis
Aiheesta muualla

Liettuan rautateiden reittihaku (englanniksi) (litrail.lt)
Baltian  rataverkon kartta (englanniksi)
Liettuan rataverkon kartta (venäjäksi) (railwayz.info) (venäjäksi)
Qikiqtaalukin alue

Qikiqtaaluk Region, Qikiqtani Region (inuktitutiksi ᕿᑭᖅᑖᓗᒃ) tai Baffin Region on Nunavutin territorion hallinnollinen alue Kanadassa. Vaikka Qikiqtaaluk on inuiittien perinteinen nimi alueelle, Baffininsaari on kuitenkin yleisempi puhekielessä ja virallisissa julkaisuissa alueella.Kanadan tilastokeskuksen  ja Nunavutin matkailujärjestön (Nunavut Tourism) sivuilla käytetään nimeä Baffin Region.
Alue koostuu lukuisista saarista, jotka ovat Baffininsaari, Belchersaaret, Akimiskinsaari, Manselinsaari, Prinssi Charlesin saari, Bylotinsaari, Devoninsaari, Cornwallinsaari, Bathurstinsaari, Amund Ringnesin saari, Ellef Ringnesin saari, Axel Heibergin saari, Ellesmerensaari, Melvillenniemi, itäinen osa Melvillensaaresta, pohjoiset osat Prince of Walesinsaarista, Somersetinsaari ja kaikki pienemmät saaret näiden väliltä. Alueen pääkaupunki on Iqaluit (väkiluku noin 6 184) joka on myös territorion pääkaupunki. Alue sisältää territorion pohjoisimmat sekä eteläisimmät alueet.lähde?
Ennen vuotta 1999 Qikiqtaaluk alueella oli nykyisestä poikkeavat rajat ja tunnettiin nimellä Baffin Region, Northwest Territories.lähde?
Kylät ja kaupungit

Kaupungit
Iqaluit
Kylät
Arctic Bay
Cape Dorset
Clyde River
Grise Fiord
Hall Beach
Igloolik
Kimmirut
Pangnirtung
Pond Inlet
Qikiqtarjuaq
Resolute
Sanikiluaq
Asuinpaikat
Nanisivik
Epäviralliset alueet
Baffin, Unorganized, sisältää
Alert (Kanadan ilmavoimien tukikohta)
Eureka (Environment Canadan sääasema)
Nähtävyyksiä

Astro Hill Complex (Iqaluit)
Nunatta Sunakkutaangit Museo (Iqaluit)
Nunavutin parlamenttitalo (Iqaluit)
Unikkaarvik vierailija keskus (Iqaluit)
Suojelualueet

Auyuittuq National Park
Bowman Bay Wildlife Sanctuary
Katannilil
Kekerten
Mallikjuak
Pitsutinu-Tungavik
Qilalukat
Quammaarviit
Rotary Club Day Park
Sirmilik National Park
Sylvia Grinnel
Tilastotietoa

Kanadan väestönlaskenta (2006)
Väestö: 15 765
Väestön muutos (2001–2006): +9,7 %
Yksityisasuntoja: 5 103
Pinta-ala (km²): 1 040 417,90 km²
Väestötiheys (per km².): 0.015 km²
Sijoitus verrattuna muihin Kanadan alueisiin: 248./288
Sijoitus verrattuna muihin Nunavutin alueisiin: 1./3
Ympäröivät alueet

Division No. 10, Newfoundland and Labrador (Labrador)
Division No. 23, Manitoba
Inuvik alue
Kivalliqin alue
Kitikmeot alue
Nunavik
Aiheesta muualla

Qikiqtaaluk Region information at Explore Nunavut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kavik, Lisi, and Miriam Fleming. Qikiqtamiut Cookbook. [Sanikiluaq, Nunavut]: Municipality of Sanikiluaq, 2002. ISBN 1896445225