stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stutensee
Talous ja liikenne

Stutensee sijaitsee moottoritie A 5:n (Karlsruhe–Basel) varrella (liittymät Karlsruhe-Durlach, Karlsruhe-Nord ja Bruchsal). Kaupungin itäpuolitse kulkee valtatie B 3 ja länsipuolitse vastaavasti valtatie B 36. Blankenlochin ja Friedrichstalin kaupunginosissa on rautatieasemat rataosuudella Karlsruhe–Mannheim. Stutensee kuuluu Karlsruhen lähiliikennejärjestelmään, paikallisjuna S 2 palvelee reitillä Rheinstetten – Rheinstrandsiedlung – Karlsruhe Marktplatz – Hagsfeld – Blankenloch – Stutensee-Spöck.
Stutenseen merkittävin sanomalehti on Karlsruhen seudulla ilmestyvä Badische Neueste Nachrichten.
Ystävyyskaupungit

Saint-Riquier, Ranska, vuodesta 1982
Tolna, Unkari, vuodesta 1990
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin viralliset sivut (saksaksi)
Ludger Stühlmeyer

Ludger Stühlmeyer 2005.
Ludger Stühlmeyer (* 3. lokakuuta 1961 Melle, Saksan liittotasavalta) on saksalainen kanttori, musiikkitieteilijä, dosentti ja säveltäjä.
Teokset > Kirjat

Die Rolle der Musik in der religiösen Entwicklung der Menschheit unter besonderer Berücksichtigung des Juden- und Christentums. Bremen 1986.
Stationen der Kirchenmusik im Erzbistum Bamberg. Bamberg 2007.
Curia sonans. Die Musikgeschichte der Stadt Hof. Eine Studie zur Kultur Oberfrankens. Von der Gründung des Bistums Bamberg bis zur Gegenwart. Heinrichs-Kustannusliike Bamberg 2010, ISBN 978-3-89889-155-4.
Das Leben singen. Christliche Lieder und ihr Ursprung. Kustannusliike DeBehr Radeberg 2011, ISBN 978-3-939241-24-9.
Bernhard Lichtenberg. Ich werde meinem Gewissen folgen. Topos plus Kustannusliikeyhteisö Kevelaer 2013, ISBN 978-3-836708-35-7.
Johann Valentin Rathgeber. Leben und Werk. Kustannusliike Sankt Michaelsbund, München 2016, ISBN 978-3-943135-78-7.
Klangrede: Sonnengesang des Franziskus – Echo oder Leitmelodie? Nachdenkliches und Hintergründiges aus der Werkstatt eines Komponisten. Stefan Kopp, Joachim Werz (julkaisija): Gebaute Ökumene. Botschaft und Auftrag für das 21. Jahrhundert? Rivi Theologie im Dialog numero 24. Kustannusliike Herder Freiburg im Breisgau 2018, ISBN 978-3-451-38188-1, s. 297–333.
Kirjallisuutta

Dorothea Weiler, Den Glauben der Gemeinde in Musik umsetzen (muotokuva). Heinrichs-Kustannusliike, Bamberg 1997.
Gert Böhm, Prägende Jahre zwischen Oper, Schiffshupen und Benediktinern (muotokuva). Frankenpost, Hof 2005.
Lukas Spranger, Musik in Hof – eine Erfolgsgeschichte. Das gab es noch nie: Kantor Ludger Stühlmeyer erzählt die vollständige Musikgeschichte der Stadt. Frankenpost, Hof 2010.
Beate Franck, Musiker für den Wohlklang des Gotteslobes. Frankenpost, Hof 2011.
Christoph Plass, Stühlmeyer wird Musikdirektor. Frankenpost, Hof 2013.
Andreas Kuschbert, Großer Einsatz für neue Musik. Heinrichs-Kustannusliike, Bamberg 2013.
Ute van der Mâer: Bis orat qui cantat. Festschrift zum 60. Geburtstag von Ludger Stühlmeyer. Norderstedt 2021, ISBN 978-3-7543-9507-3.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ludger Stühlmeyer Wikimedia Commonsissa
Deutsche Nationalbibliothek
Deutsche Digitale Bibliothek (Arkistoitu – Internet Archive)
Bayerische Staatsbibliothek (Arkistoitu – Internet Archive)
Musica sacra -sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Ludger Stühlmeyer 2023.
Ludger Stühlmeyer 2011.
Ludger Stühlmeyer Lyypekki 2022.
Liden

| Liden |
| --- | --- |

 Liden
 Koordinaatit: 62°41′47″N, 16°48′14″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Västernorrlandin lääni
Maakunta:  Medelpad
Kunta:  Sundsvall
Väkiluku (31.12.2023):  261
Liden on taajama Sundsvallin kunnassa Västernorrlandin läänissä Medelpadin  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 261 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Liden Wikimedia Commonsissa
Liv Strömquist

| Liv Strömquist |
| --- | --- |
 Liv Strömquist vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. helmikuuta 1978 (ikä 47) Lund
Kirjailija
Tuotannon kieli: ruotsi
Tyylilajit:  sarjakuva
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Liv Strömquist kirjamessuilla Göteborgissa syyskuussa 2019
Liv Strömquist (s. 3. helmikuuta 1978) on ruotsalainen sarjakuvapiirtäjä, taiteilija ja radiotoimittaja.
Useat hänen sarjakuvistaan ovat voittaneet palkintoja, niitä on käännetty lukuisille kielille ja dramatisoitu näyttämöille. Vuonna 2012 Strömquist sai Expressenin Ankan-satiiripalkinnon, vuonna 2016 hänet nimitettiin Malmön korkeakoulun kunniatohtoriksi, ja vuonna 2021 Leuvenin katolisen yliopiston kunniatohtoriksi.
Strömquist on esiintynyt televisiossa kulttuuritoimittajana, ja hänet tunnetaan myös podcasteistaan Lilla Drevet sekä En varg söker sin pod.
Ura ja elämä

Strömquist syntyi Lundissa ja eli lapsuutensa Ravlundassa Ruotsissa. Hän alkoi piirtämään sarjakuvia jo 7-8-vuotiaana. Hän suoritti valtiotieteiden tutkinnon
Hänen ensimmäinen sarjakuva-albuminsa Hundra procent fett julkaistiin vuonna 2006, ja siitä tuli välittömästi menestysteos. Hänen sarjakuviaan on julkaistu sarjakuvalehdessä Galago ja monissa sanomalehdissä kuten Dagens Nyheter, Dagens Arbete, Bang, Aftonbladet ja Ordfront Magasin.
Strömquistin sarjakuva-albumeista on suomennettu viisi. Sarjainfo valitsi Helena Kulmalan suomentaman Kielletyn hedelmän vuoden parhaaksi käännöskirjaksi 2016. Aiemmin hänen sarjakuviaan on julkaistu suomeksi Johanna Rojolan toimittamassa antologiassa Suffragettien city.
Ura ja elämä > Radio ja podcast

Vuodesta 2005 alkaen Strömquist on työskennellyt nuorten radiokanava Radio P3:ssa toimittajana ja tehnyt muun muassa satiiriset ohjelmat Tankesmedjan ja Pang Prego. Vuonna 2013 hän osallistui P1-kanavan radio-ohjelmaan Sommar.
Vuodesta 2012 alkaen Strömquist on tehnyt podcasteja En varg söker sin pod, jota hän tekee yhdessä Caroline Ringskog Ferrada-Nolin kanssa, sekä Lilla Drevet, jota hän tekee Nanna Johanssonin, Jonatan Ungen, Moa Lundqvistin ja Ola Söderholmin kanssa.
Ura ja elämä > Teatteri, elokuvat ja tv

Keväällä 2016 Strömquist tähditti SVT:n julkaisemaa ohjelmaa Liv och Horace i Europa, jossa hän matkusti yhdessä Horace Engdahlin kanssa ympäri Eurooppaa ja keskusteli eri kirjailijoiden elämistä. Syksyllä 2017 ohjelma sai jatko-osan Liv och Horace i Europa - den nya resan.
31. tammikuuta 2014 Tukholman Unga Dramaten / Elverketissä julkaistiin Ada Bergerin ohjaama näytelmä Liv Strömquist tänker på dig!, joka pohjasi Strömquistin sarjakuviin. Myöhemmin näytelmästä kuvattu versio esitettiin myös filmatisointina SVT-kanavalla. Talvella 2018 Strömquistin käsikirjoittama ja kuvittama lyhytanimaatiofilmi Fettknölen sai ensi -iltansa Sundancen elokuvajuhlilla.
Ura ja elämä > Kuvataide ja muut tehtävät

Vuonna 2013 Strömquist toteutti The Knife -yhtyeen albumille Shaking the Habitual levynkansikuvan. Hän julkaisi myös taloudellista epätasa-arvoa kommentoivan sarjakuvastripin yhtyeen nettisivuille.
Strömquist työskenteli Ruotsin kulttuurineuvostossa vuonna 2013, ja hän on toiminut rauhantarkkailijana Zapatistan kansannousun aikana Meksikossa.
Ideologia ja arvot

Harri Römpötti sanoo Suomen Kuvalehden arviossaan, että Strömquist on Ruotsin feministisen sarjakuva-aallon suurin tähti. Strömquist löysi feminismin 17-vuotiaana ja sarjakuvat ilmaisuvälineekseen 25-vuotiaana. Sarjakuva tuli välineeksi kirjailijanurasta haaveilleelle Strömquistille, koska hän ei kirjailijaksi pyrkiessään löytänyt omaa ääntään.
Strömquist asettaa satiirisissa ja kantaaottavissa sarjakuvissaan normaaleina pidetyt valta-asetelmat naurunalaisiksi. Sarjakuvat sisältävät paljon tekstiä sekä lähdeviittauksia tutkimuskirjallisuuteen. Strömquistin sarjakuvien estetiikka on kömpelöä, mutta hän on vihjannut sen olevan tarkoituksenmukaista, jotta sarjakuvat olisivat helpommin lähestyttäviä.
Palkinnot ja kunniamaininnat

Adamson-palkinto 2012
Expressenin satiiripalkinto 2012
EWK-palkinto 2013
Skånen alueen kulttuuripalkinto 2013
Sydsvenskanin kulttuuripalkinto 2014
Dagens Nyheterin kulttuuripalkinto 2015
Kunniatohtori Malmön yliopistossa 2016 "Liv Strömquist on vaikuttanut voimakkaasti tieteellisesti perustuvaan julkiseen koulutukseen. Hän on osoittanut, että se, mitä on historiallisesti pidetty yksityisimpänä, on yhteiskuntien rakentamisen perusta."
Lena Nyman -palkinto 2017
Kunniatohtori Leuvenin katolisessa yliopistossa 2021
Teokset > Suomennetut teokset

Prinssi Charlesin tunne.  (Prins Charles känsla, 2010)  Suomentanut Helena Kulmala. Sammakko, 2017.  ISBN 978-952-483-338-7
Kielletty hedelmä.  (Kunskapens frukt, 2014)  Suomentanut Helena Kulmala. Sammakko, 2016.  ISBN 978-952-483-302-8
Nousu & tuho.  (Uppgång och fall, 2016)  Suomentanut Helena Kulmala. Sammakko, 2017.  ISBN 978-952-483-344-8
Einsteinin vaimo (Einsteins fru ja Ja till Liv), suomentanut Helena Kulmala. Sammakko, 2019 ISBN 978-952-483-380-6
Punaisin ruusu puhkeaa kukkaan (Den rödaste rosen slår ut), suomentanut Helena Kulmala. Sammakko, 2021. ISBN 978-952-483-404-9
Peilisalissa (Inne i spegelsalen), suomentanut Helena Kulmala. Sammakko, 2023. ISBN 978-952-483-432-2
Teokset > Muut

Hundra procent fett (2005)
Drift. (yhteistyössä Jan Bieleckin kanssa, 2007)
Ja till Liv! (2011)
Månadens moderat Kalender 2013 (2013)
Kära Liv och Caroline (yhteistyössä Caroline Ringskog Ferrada-Nolin kanssa, 2015)
Liv Strömquists astrologi (2022)
Tauno Suhonen

Tauno Suhonen
Tauno Suhonen (18. helmikuuta 1918 Tuupovaara – 7. joulukuuta 1999 Tuupovaara) oli panostaja ja Mannerheim-ristin ritari numero 179.
Suhonen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944. Sotilasarvoltaan Suhonen oli sodan aikana korpraali ja toimi konepistoolimiehenä ja ryhmänjohtajana.
Hänet ylennettiin reservissä alikersantiksi 10. maaliskuuta 1966. Hän osallistui jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana Syvärin sillanpääaseman muodostamiseen johtamalla hyökkäystä Lotinanpellossa ja myöhempiin viivytystaisteluihin ampuen henkilökohtaisesti 30 vihollista hänen ryhmänsä murtautuessa ulos saartorenkaasta. Esityksen tehnyt Jalkaväkirykmentti 9:n komentajan viransijainen everstiluutnantti Viljo Laakso toteaa esityksessään: Korpraali Suhonen on osoittautunut esimerkillisen rohkeaksi taistelijaksi ja partionjohtajaksi.
Sudet tulevat

| Sudet tulevat> The Company of Wolves |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Neil Jordan
Käsikirjoittaja:   Neil Jordan  Angela Carter 
Tuottaja:   Chris Brown  Stephen Woolley 
Säveltäjä:  George Fenton
Kuvaaja:  Bryan Loftus
Tuotantosuunnittelija:  Anton Furst
Pääosat:   Sarah Patterson  Angela Lansbury  David Warner 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat  Iso-Britannia 
Levittäjä:  ITC Entertainment
Ensi-ilta:  1984
Kesto:  95 min
Alkuperäiskieli:  Englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sudet tulevat (The Company of Wolves) on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut kauhu- ja fantasiaelokuva, jonka ohjasi Neil Jordan.
Juoni

Nuori Rosaline on hyvin läheinen isoäitinsä kanssa, ja pitää siitä, kun hän kertoo kauhutarinoitaan. Tarinoissa esiintyy usein ihmissusia ja nuoria kauniita neitoja, jotka rakastuvat tuntemattomiin miehiin joiden kulmakarvat kasvavat yhteen, ja jotka katoavat täydenkuun aikaan metsään. Eräänä päivänä metsässä Rosaline tapaa komean nuorukaisen. Pian hän pistääkin merkille, että kylän ulkopuolella on alkanut parveilla susia...
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sarah Patterson  | … |  Rosaline   |
|  Angela Lansbury  | … |  Isoäiti   |
|  David Warner  | … |  Isä   |
|  Tusse Silberg  | … |  Äiti   |
|  Micha Bergese  | … |  metsästäjä   |
Kirjallisuutta

Gracey, James: The Company of Wolves. Leighton Buzzard : Auteur, 2017. ISBN 978-1-911325-31-4.
Antti Suhonen

Antti Einari Suhonen (s. 5. marraskuuta 1956 Nurmes) on suomalainen ooppera- ja konserttilaulaja, joka on äänialaltaan bassobaritoni.
Suhonen opiskeli Matti Tuloiselan johdolla. Hän valmistui Sibelius-Akatemiasta ja jatkoi sitten opintojaan Zürichin kansainvälisessä oopperastudiossa vuosina 1986–1987. Suhonen teki debyyttinsä Suomen kansallisoopperassa vuonna 1982 ja Zürichin oopperassa vuonna 1986. Vuosina 1987–1991 hän oli kiinnitettynä Badisches Staatstheater Karlsruhen solistiksi. Samanaikaisesti hän teki vierailuja Baijerin osavaltionoopperaan ja muiden Saksan kaupunkien oopperataloihin. Vuonna 1990 Suhonen sai kiinnityksen Suomen kansallisooperaan, mutta hän jatkoi myös vierailuja Staatsoper Unter den Lindeniin ja Deutsche Oper Berliniin. Hän esiintyi myös moneen otteeseen muun muassa Kööpenhaminassa ja Savonlinnan oopperajuhlilla.
Suhosen kattavaan ohjelmistoon on kuulunut rooleja muiden muassa Wolfgang Amadeus Mozartin, Gioacchino Rossinin, Gaetano Donizettin, Giuseppe Verdin, Charles Gounod'n, Modest Mussorgskin ja Alban Bergin oopperoissa. Hän teki roolisuorituksia myös monissa aikansa säveltäjien suomalaisissa oopperoissa, joiden joukossa olivat Einojuhani Rautavaaran Vincent ja Aulis Sallisen Palatsi. Suhonen osallistui vuonna 1992 Jukka Linkolan Elinan ja vuonna 1995 Erik Bergmanin Det sjungande trädetin kantaesitykseen.
Konserttilaulajana Suhonen on esiintynyt muun muassa Radion sinfoniaorkesterin ja monien suomalaisten kaupunginorkesterien kanssa sekä eri puolilla Eurooppaa, Yhdysvalloissa ja Kaukoidässä. Kapellimestareita ja ohjaajia, joiden kanssa Suhonen on työskennellyt, ovat olleet muiden muassa Nello Santi, Nikolaus Harnoncourt, Daniel Barenboim, Pierre Boulez, Zubin Mehta, Jean-Pierre Ponnelle, August Everding, Harry Kupfer, Giancarlo del Monaco ja Götz Friedrich. Suhonen joutui sairauden takia luopumaan urastaan laulajana. Hän on sittemmin muun muassa opettanut Sibelius-Akatemiassa.
Suhonen lauloi Vallesmannin roolin Jukka-Pekka Sarasteen johtamalla vuoden 1998 uudella levytyksellä (Finlandia Records) Leevi Madetojan oopperasta Pohjalaisia. Suhonen oli mukana myös Ondinen levytyksillä Einojuhani Rautavaaran Thomaksesta vuodelta 1989 ja Sammon ryöstöstä vuodelta 1994.
Aiheesta muualla

Suomen kansallisoopperan ja -baletin esitystietokanta: Antti Suhonen
M100 (juna)
Junien peruskorjaus > Ensimmäinen peruskorjaus 2004–2009

M100-junasarjaa peruskorjattiin 2000-luvulla Talgo Oy:llä Vuolijoen (vuoden 2007 kuntaliitoksesta lähtien Kajaanin) Otanmäessä. Tässä yhteydessä ovikoneistoa, matkustajainformaatiojärjestelmää, kuulutuslaitteita ja ohjaamon varustelua on uudistettu. Peruskorjatut junayksiköt eivät ole yhteensopivia peruskorjaamattomien kanssa, eli niitä ei voida kytkeä samaan junaan. Viimeinen M100-sarjan junayksikkö peruskorjattiin kesällä 2009. Sarjan prototyyppijunia (101–106) ei peruskorjattu, mutta HKL-Metroliikenne teki niihin itse pienen kunnostuksen kesällä 2009.
Junien linjakilvet olivat alkuun valkoisia, mutta ne vaihdettiin keltaisiin vuonna 1998, kun Vuosaaren haara otettiin käyttöön. Peruskorjauksen myötä junat saivat uudet sähköiset kääntöpistelinjakilvet, aikaisemmin ennen peruskorjausta länsipäässä oli tekstit "Kamppi" ja "Ruoholahti" sekä itäpäässä "Mellunmäki" ja "Vuosaari" (lisäksi aiemmin vuosina 1982–1998 "Itäkeskus" ja vuosina 1986–1989 "Kontula"). Ohjaamon ja matkustamon välillä oli myös aiemmin ikkuna, joka tosin peitettiin myöhemmin ruskealla teippauksella. Teipin reunoilta pystyi edelleen nähdä ohjaaamoon, kunnes peruskorjauksen yhteydessä ikkuna poistettiin tai piilotettiin kokonaan. Prototyyppivaunuissa ohjaamon ja matkustamon välisten ikkunoiden reunat ovat näkyvillä.selvennä
Junien peruskorjaus > Toinen peruskorjaus 2019–2023

M100-junasarja, poislukien prototyyppijunayksiköt 101–106, peruskorjattiin uudestaan vuosien 2019–2023 aikana VR FleetCaren Pieksämäen ja Ilmalan toimitiloissa. Tällä saatiin pidennettyä junien käyttöikää 2020-luvun lopulle. Peruskorjauksen tavoitteena oli parantaa sekä matkustajien viihtyisyyttä että kuljettajien työhyvinvointia.
M100-metrojuniin tehtiin peruskorjauksessa monenlaisia muutoksia. VR:n Pieksämäen huoltohallilla vaunujen vanha maalipinta poistettiin, metallipinta karhennettiin, vaunujen vasemman puolen ohjaamon ja matkustamon ensimmäisiin ikkuna-aukkoihin tehtiin pienennykset ja vaunut uudelleenmaalattiin. Suurin muutos ulkovärityksessä oli katon maalaaminen kokonaan oranssiksi.
VR:n Ilmalan tiloissa vaunujen sisätiloihin lisättiin aikaisempaa kattavampi kameravalvonta, metron vianilmaisujärjestelmä vaihdettiin SNMP-protokollaa käyttäväksi ja ajovalot vaihdettiin halogeenivaloista led-pohjaisiksi. Ohjaamoa uudistettiin purkamalla takaseinän vasen puoli ja rakentamalla uutta seinää noin 30 senttimetriä nykyistä taaemmas. Kuljettajan istuin vaihdettiin samanlaiseksi kuin M200-junissa, ja ajopöydän painikkeiden järjestystä vaihdettiin. Matkustamosta poistettiin muutama penkki ohjaamon vierestä. Tähän jäävä tila on ajateltu käytettäväksi polkupyörän, pyörätuolin ja lastenvaunujen kuljettamiseen.
Matkustamon loisteputkivalaisimet vaihdettiin LED-valaisimiksi, matkustamon sisäpintoja kunnostettiin, ennen oranssit sisäseinät päällystettiin valkoisin muovikalvoin sekä ilmanvaihtoa tehostettiin. Junien matkustajainformaatiojärjestelmä uusittiin täysin käsittäen linjakilpien vaihdon, informaatiojärjestelmä on sama kuin HKL-raitioliikenteen Artic-raitiovaunuissa.
Metrojunat kuljetettiin peruskorjaukseen ja sieltä takaisin metroverkolle junaraiteita pitkin. Kaksi ensimmäistä peruskorjattua metroyksikköä palasi matkustajaliikenteeseen 23. marraskuuta 2020. M100-metrojunien peruskorjaukset saatiin päätökseen maaliskuussa 2023.
Kuvia

Alkuperäisasussaan oleva M100 Hakaniemen metroasemalla 1980-luvun alussa.
M100-juna Kulosaaren metroasemalla vuonna 2005.
Matkustamo vuonna 2004.
2020-luvulla peruskorjattu M100 Ruoholahdessa.
2000-luvulla peruskorjattu M100 lähestyy Vuosaaren asemaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta M100 (juna) Wikimedia Commonsissa
Helsingin metro muotoilun näkökulmasta – Päivi Simpanen, Opinnäytetyö Metropolia AMK, 29.5.2009
Suomalaiset veturit ja junayksiköt
Vladimir Šuhov

Vladimir Šuhov
Šuhov-torni Moskovassa.
Šuhovin 1896 suunnittelema, hyperboloidiin perustuva vesitorni Nižni Novgorodissa.
Vladimir Grigorevitš Šuhov (Владимир Григорьевич Шухов), s. 16. elokuuta/28. elokuuta 1853, Grajvoron, k. 2. helmikuuta 1939, Moskova, oli venäläinen insinööri, joka usein rinnastetaan kekseliäisyydessään ja metallirakenteiden käyttämisessä Gustave Eiffeliin.
Šuhov syntyi lähellä Belgorodia, joka sijaitsee nykyisen Ukrainan rajan tuntumassa. Hän opiskeli Moskovan Keisarillisessa teknillisessä koulussa, josta valmistui insinööriksi 1876. Työurallaan hän suunnitteli yli viisisataa siltaa ja sata vesitornia. Tehdessään yhteistyötä vuonna 1878 öljyteollisuutta käynnistävän ruotsalaisen Nobel-suvun kanssa hän otti käyttöön öljyputken, kaasuputken ja sylinterinmuotoisen metallisen öljysäiliön.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Peter Gössel, Gabriele Leuthäuser, Eva Schickler: ”Architecture in the 20th century”, Taschen Verlag; 1990, ISBN 3-8228-1162-9 ja ISBN 3-8228-0550-5. Teoksen verkkoversio.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Musée d'Orsay 2  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Structurae 
Muut:  Europeana  IdRef
Emil J. Suhonen

E. J. Suhosen omakuva
Emil J. Suhonen (1873 – 1962) oli suomalainen Karhulassa asunut valokuvaaja.
Suhonen aloitti valokuvauksen jo poikasena ja voitti palkinnon teollisuusnäyttelyssä omatekoisella kamerallaan. Hän oli sitten eri ammateissa kunnes ryhtyi päätoimiseksi valokuvaajaksi. Suhonen harrasti myös kuvanveistoa, maalausta ja musiikkia rakentaen 13-vuotiaana tervalepästä omatekoisen viulun. Hän maalasi 1937 Karhulan seurakuntatalon alttaritaulun.
Suhonen suunnitteli ja rakensi valokuvien kuivaus- ja suurennuskoneita, teki muitakin valokuvaukseen liittyviä keksintöjä ja kehitti kristalliesineiden hienovalokuvausmenetelmän hoitaen monien Suomen lasitehtaiden esineiden kuvauksen.
Kirjallisuutta

Valokuvaajat Emil ja Edvin : kuvia Karhulasta ja ympäristöstä; toimittanut Tiina Hakuli, koostuu Emil J. Suhosen ja Edvin Joaksen valokuvista. Kymenlaakson museo, Kotka 2014 ISBN 9789526743240
Aiheesta muualla

Emil J. Suhosen valokuvia Finnassa
August Strindberg

| August Strindberg |
| --- | --- |
 August Strindberg Richard Berghin maalaamassa muotokuvassa vuonna 1905
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. tammikuuta 1849 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 14. toukokuuta 1912 (63 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  kirjailija, taidemaalari, toimittaja
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ranska, ruotsi
Tyylilajit:  ekspressionismi, naturalismi, symbolismi
Kirjallinen suuntaus: symbolismi 
Pääteokset:  Röda rummet (suom. Punainen huone)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Johan August Strindberg ( kuuntele ääntämys (ohje)) (22. tammikuuta 1849 – 14. toukokuuta 1912) oli ruotsalainen romaani- ja näytelmäkirjailija sekä taidemaalari. Hän on yksi Ruotsin tunnetuimmista kirjailijoista ja yksi modernin teatterin suurista vaikuttajista. Strindbergin tuotanto on lähinnä naturalistista ja ekspressionistista.
Elämä

Strindberg oli kolme kertaa myrskyisessä avioliitossa, ja hänen suhteensa naisiin oli ongelmallinen. Häntä on toisinaan pidetty misogyyninä. Strindberg oli vuosina 1877–1891 naimisissa suomalaissyntyisen Siri von Essenin kanssa. Toisen avioliiton hän solmi Frida Uhlin kanssa, kolmannen Harriet Bossen kanssa, ja tämä suhde jatkui vielä avioeron jälkeen siihen asti kunnes Bosse kihlautui 1908. Neljäs suuri rakkaus oli Fanny Falkner.
Strindbergin henkinen tasapaino heitteli, ja hän käytti hypomaanisen tilansa tasoittamiseen tuolloin suosittua kaliumbromidia.
Elämä > Ura

Strindberg oli kirjeenvaihdossa Friedrich Nietzschen kanssa, jonka ajatukset tekivät häneen suuren vaikutuksen. Vuonna 1888 Strindberg kirjoitti Nietzschelle: ”Kunnioitettava herra, epäilemättä olette Te antanut ihmiskunnalle syvällisimmän kirjan, mikä sillä on.” Kyseessä oli Nietzschen Näin puhui Zarathustra. Poliittisesti Strindberg oli sosialisti tai anarkisti.
Strindbergin läpimurtoteos, romaani Röda rummet (suom. Punainen huone) ilmestyi 1879. Se kuvaa aikansa tukholmalaista yhteiskuntaa, politiikkaa, liike-elämää ja teatteria. Hänen varhaiset näytelmänsä, joista tunnetuin on Fröken Julie (suom. Neiti Julie), edustivat naturalismia, ja niitä on usein verrattu norjalaisen Henrik Ibsenin töihin. Tämän jälkeen seurasi Strindbergin ”infernaalinen” kausi, jolloin hän painiskeli sisäisissä tuskatiloissaan. Kauden pääteos on ranskaksi kirjoitettu Inferno. Myöhemmin hän hylkäsi naturalismin ja alkoi kirjoittaa symbolistisia teoksia. Tämän kauden tunnetuimpia näytelmiä ovat Dödsdansen (suom. Kuolemantanssi) ja Spöksonaten (suom. Aavesonaatti).
Kaunokirjallisten töiden lisäksi Strindberg teki muun muassa poliittisia pamfletteja  kuten Pieni Katekismus ja satiirisia oppaita kuten Tunnissa taiteentuntijaksi.