stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Porvoon historia
1700-luku > Pelon vuodet 1700–1721 > Toipumisyrityksestä pimeisiin vuosiin

Kaupunkielämä yritettiin aloittaa uudelleen heti taistelun päätyttyä. Aiempaa enemmän huomiota pyrittiin kiinnittämään turvallisuuteen, ettei näin pääsisi enää tapahtumaan. Syksystä 1708 Pernajan rannikolla pidettiin erityistä rantavartiota. Kaupungin väestömäärä oli kuitenkin romahtanut yli kolmanneksen. Porvoon toipumista haittasi koko ajan käynnissä ollut sota ja sen työntyminen yhä lähemmäs kaupunkia. Sodan aikana esivalta vaati yhä enemmän veroja. Kaupungin kärsimysten takia veroja ei kuitenkaan voitu periä ollenkaan, joten verorästit kaksinkertaistuivat kahdessa vuodessa. Normaalioloissa kaupungit olisivat tällaisten onnettomuuksien jälkeen saaneet muutamia vuosia verovapautta, mutta tilanne ei ollut normaali, ja kuningas Kaarle XII oli armeijansa kanssa ensin kaukana Venäjällä ja sitten paossa Turkissa. Kaupungin tuhon jälkeen alettiin periä tullia ja aksiisia aivan kuin mitään ei olisi tapahtunut. Myös jumalanpalveluksia alettiin pitää normaalisti.
Venäläiset joukot alkoivat tulvia kaupunkiin toukokuussa 1713, jolloin alkoi yli kahdeksan vuotta kestänyt miehitysaika. Venäläiset eivät kuitenkaan miehityksen jälkeen polttaneet kaupunkia vaan tyytyivät ryöstelyyn. Pidäkkeettömän terrorin vaihe näyttää kuitenkin jääneen varsin lyhyeksi, vain noin muutaman viikon mittaiseksi. Tämän jälkeen venäläiset organisoivat paikalleen jääneelle väestölle hallinnon. Jo vuonna 1713 eli ensimmäisenä miehityksen vuonna mainitaan solmitun laillinen tonttikauppa.
Vaikka paikallishallinto saatiin nopeasti toimimaan, lain ja oikeudenkäytön riippumattomuudesta ei voida puhua. Oikeudenkäynneissä noudatettiin Ruotsin perustuslakia, mutta vain jos se sopi venäläisille miehittäjille. Lisäksi kaikkien virkamiesten tuli tinkimättä noudattaa venäläisten käskyjä. Venäläiset alkoivat periä Porvoossa myös tullia. Tulliluettelojen mukaan Porvoon kauppa Tallinnan kanssa kohosi miehitysvallan loppua kohden vilkkaaksi. Molemmat kaupungit olivat Venäjän vallan alla, eikä Porvoosta Tallinnaan tarvinnut enää purjehtia Helsingin kautta.
1700-luku > Rauhan aika ja toipuminen > Ruotsalaisen esivallan paluu

Sodan päätyttyä oli Porvoolle ja sen asukkaille tärkeää tutun ruotsalaisen esivallan paluu. Sodan aikana Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherraksi oli nimitetty Peter Stierncrantz, joka alkoi rauhan tultua selvittää kaupunkien kärsimiä vahinkoja ja niiden oloja. Porvoon hän totesi joutuneen maksamaan miehitysaikana raskasta veroa, minkä vuoksi kaupunkilaiset eivät pystyneet korjaamaan kirkkoa. Venäläisten asettama maistraatti oli tuolloin jo syrjäytetty ja oikeutta kävivät vanhat raatimiehet, koska pormestari oli vielä paossa Ruotsissa.
1700-luku > Rauhan aika ja toipuminen > Verovapaus

Porvoo ei ollut saanut verohelpotuksia vuoden 1708 tuhosta sodan vaatimusten ja sen aiheuttamien tuhojen vuoksi. Verorästit kruunulle olivat suuret, ja rauhan tultua ne päädyttiin pyyhkimään pois. Valtioneuvosto myönsi helmikuussa 1722 Porvoolle kahdeksi vuodeksi vapautuksen kaikista maksuista. Porvoo sai lisäksi vuonna 1724 anomuksestaan luvan kantaa kolehtia julkisten rakennusten kunnostamiseksi. Anteliaan kuuloisista vapauksista ei lopulta kuitenkaan ollut paljon apua, ja siksi kaupunki vuonna 1726 anoi vapauden pidentämistä. Vapaavuodet loppuivat 1729, ja maistraatti valitti läänin maaherralle, että porvaristo oli edelleen hyvin köyhtyneessä tilassa. Maaherran välittäessä valitusta hän myönsi tuntevansa hyvin Porvoon heikon taloudellisen tilanteen. Hän myös kertoi, että kolehdit olivat tuottaneet hyvin vähän ja kaikki tulli- ja aksiisitulot olivat käytetty julkisiin rakennuksiin eivätkä kaupunkilaiset päässeet kohentamaan omia olojaan. Vuonna 1731 kaupunki sai uuden vapautuksen, joka kesti neljä vuotta. Vuodesta 1735 lähtien Porvoo joutui taas maksamaan kaikkia veroja.
1700-luku > Rauhan aika ja toipuminen > Piispanistuin

Porvoo oli vielä 1700-luvun alussa ollut varsin vaatimaton kaupunki, jossa turvekatot ja hirsipintaiset harmaat julkisivut olivat olleet yleisiä. Yksinkertaisimmillaan rakennukset olivat yksihuoneisia savutupia. Vuosisadan alussa Porvoossa oli lähes 300 asuttua tonttia, ja varakkailla porvareilla oli tontteja eri puolilla kaupunkia. Tonttien välissä oli myös pieniä aidattuja kasvimaita.
Venäjä oli saanut suuren Pohjan sodan jälkeen Viipurin, minkä jälkeen sekä piispanistuin että kymnaasi siirrettiin Viipurista Porvooseen. Tämän seurauksena kaupunkiin alkoi muuttaa hallintomiehiä ja opettajia ja kaupunki alkoi kasvaa. Kirkkokatua ja Vuorikatua levennettiin ja suoristettiin ja porvarit perustivat uusia puoteja. Rakennustoiminta oli varsin vilkasta ja puutarhakulttuuri kukoisti.
Porvoo kasvoi 1700-luvun alkupuoliskolla varsin nopeasti, ja vuosisadan puolivälissä kaupungissa oli noin 1 500 asukasta. Se oli tuolloin Suomen suurimpia kaupunkeja. Vuonna 1724 asukkaita oli ollut 367.
1700-luku > Rauhan aika ja toipuminen > Kirkkoriita

Kivikirkkoa oli vuoden 1708 tuhon jälkeen korjattu vain välttävästi. Lehtereiden tuhouduttua oli kirkon tungos jo tuntuva. Vuonna 1724 ehdotettiin, että kivikirkon korjaamisen sijaan rakennettaisiin uusi puukirkko. Porvaristoa varoitettiin putoavista kivistä, sorasta sekä pystyyn jääneistä holveista, ja he päättivät neuvotella piispan kanssa uuden kirkon rakentamisesta. Suunnitelmat hylättiin kuitenkin melkein heti.
Kivikirkon rakentamista hidastutti kaupungin ja pitäjän välinen riita. Pitäjän puolella päähenkilöksi riidassa nousi Anders Erik Ramsay. Ramsay esitti 30. syyskuuta 1724 maaherralle anomuksen, jonka mukaan kaupunkiseurakunta tarvitsi ehdottomasti erillisen kirkon, koska molemmat seurakunnat, kaupunki ja pitäjä, eivät mahtuisi samaan kirkkoon. Vaikka pitäjä oli rakentanut kivikirkkoa pitkään yksin ja lahjoittanut sille paljon koristeita, oli kaupungille pysytetty oikeus kirkkoon aikaisemmin vuonna 1724. Pitäjä taas määrättiin hankkimaan kaikki rakennustarpeet ja suorittamaan kirkon kunnostustyöt. Porvooseen siirtynyt tuomiokapituli totesi omassa lausunnossaan , että kirkossa oli tosiaan kova tungos, mutta rakentamalla lehterit ja kunnostamalla kirkko kunnolla ei valituksen aihetta enää olisi. Maaherra totesi, että kirkon korjaaminen oli tärkeää, ja se olisi jo alkanut, ellei Ramsay olisi sekoittanut asiaa valituksella. Kaupunki oli aina käyttänyt kirkkoa ja haudannut sinne kuolleet. Lisäksi kaupunki puolusti kirkkoa mahdollisimman pitkään vuoden 1708 tuhon aikaan. Valtioneuvosto käsitteli riitaa istunnossaan vuonna 1725. Se päätti pitää voimassa Kaarle XII:n vuonna 1698 antaman päätöksen kirkon yhteiskäytöstä.
1700-luku > Elinkeinot > Tupakkateollisuus

1700-luvulla valiovalta pyrki tukemaan teollisuuslaitoksia eli manufaktuureja. Yleisimpiä tehtaita olivat tupakkatehtaat. Tupakka oli aluksi vain tuontitavaraa, mutta merkantilistisen talousajattelun mukaan tuontia rajoitettiin ja vientiä edistettiin. Niinpä tupakkaa alettiin kasvattaa ja valmistaa kotimaassa.
Porvoon tupakkatehtaan perusti porvari Georg Haikman. Tupakan käsittelyn hän oli oppinut työskennellessään Hovingin tupakkamanufaktuurin vahtimestarina. Aluksi yrityksen yksin omistanut Haikman siirtyi kuitenkin pian palkkatyöntekijäksi, ja tehtaan omistivat porvoolaiset porvarit. Manufaktuuri vuokrasi seurakunnalta suuren kirkkopellon tupakan viljelyyn. Tehtaan tuotanto ei kovasta yrityksestä huolimatta koskaan ollut kovin suuri. Manufaktuuri tuhoutui kaupungin palossa 1760.
1700-luku > Elinkeinot > Kauppa ja merenkulku

Rajan siirtyminen lähemmäs Porvoota uudisti markkinajärjestelyt. Haminasta paenneet porvarit saivat jo vuonna 1744 luvan perustaa uuden kaupungin Pikku-Ahvenkosken tienolle, Porvoon vanhalle markkinapaikalle, jonka Porvoo näin ollen menetti. Kaupunki sai silloin nimen Degerby, mutta se tunnetaan nykyään nimellä Loviisa. Ahvenkosken markkinoiden sijaan markkinat siirrettiin suoraan Porvoon kaupunkiin.
Porvoolaisten maaseudulta keräämät tavarat kuljetettiin eteenpäin pääosin porvoolaisten omilla aluksilla. Vieraat laivat Porvoon satamassa olivat harvinaisia. Porvoolaisten ylivoimaisesti tärkein kohde oli Tallinna, vaikka purjehdus sinne olikin kiellettyä. Siitä syystä sinne suunnattujen purjehdusten määrästä ei ole virallista tietoa.
1700-luku > Elinkeinot > Käsityö

Jo ennen pikkuvihaa Porvoon käsityöläisten määrä oli kasvanut huomattavan suureksi. Sama kasvu jatkui sodan jälkeenkin. Käsityöläisten määrä lisääntyi kahdella tavalla. Samaa ammattialaa harjoittamaan saapui enemmän ja enemmän mestareita, ja lisäksi Porvooseen sai porvarisoikeuden yhä useamman ammatin käsityöläinen. Huipussaan kehitys oli 1780-luvulla, jolloin Porvoossa työskenteli yli 30 alan mestareita.
1700-luku > Porvoon palo 1760

Porvoon palo alkoi 11. kesäkuuta 1760. Porvoossa oli vallinnut pitkään pohjoistuuli, ja olosuhteet olivat hyvin kuivat. Porvari Anders Bergmanin äiti Maria Holm oli aamuyöllä keittämässä kalaa väelle, jota oli tulossa seuraavana päivänä taloon töihin. Keitoksen valmistuttua hän meni nukkumaan. Tunnin päästä Bergmanin vaimo oli herännyt suureen möykkään ulkoa ja huomannut hänen kattonsa olevan ilmiliekeissä. Lyhyessä ajassa palo oli levinnyt koko kaupunkiin. Palo oli hyvin voimakas ja alkoi siksi hiipua jo aamulla, kun kaikki oli palanut. Maistraatti ilmoitti palon tuhonneen ainakin kolme neljäsosaa kaupungin rakennuksista.
Palon jälkeen maistraatti yritti rakentaa kaupungin entistä säännöllisemmäksi. Siihen tarkoitukseen se anoi Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherralta, että maanmittari Nils Westermark määrittelisi kaupungin kadut, kujat ja tontit. Se ei kuitenkaan onnistunut. Porvoolaiset joutuivat siten rakentamaan kaupunkinsa uudelleen vanhalle paikalle.
1800-luku > Porvoon valtiopäivät

Suomen sota oli vielä käynnissä, keisari Aleksanteri I antoi Suomen säädyille käskyn kokoontua Porvooseen valtiopäiville. Tällöin 600 vuotta Ruotsin olleesta Suomesta tuli autonominen osa Venäjän keisarikuntaa. Valtiopäivät avattiin 28. maaliskuuta 1809, ja ne kestivät neljä kuukautta. Sinä aikana osallistujien oli tarkoitus laatia ehdotuksia, miten Suomen asioita tulisi hoitaa osana keisarikuntaa. Valtiopäivien päättäjäisissä heinäkuussa Aleksanteri I julisti Suomelle autonomian. Seuraavat valtiopäivät pidettiin vasta vuonna 1863.
Kokoontumista on kutsuttu vakiintuneesti Porvoon valtiopäivinä, mutta joidenkin nykytutkijoiden mielestä olisi parempi käyttää termiä Porvoon maapäivät, koska se vastaa paremmin kokoontumisen sisältöä ja tarkoitusta. Porvoon maapäivät on myös suora käännös ruotsinkielestä Borgå lantdag.
1800-luku > Valtiopäivien jälkeen

Suomen liittäminen Venäjään muutti Porvoon yleissuomalaista asemaa sekä hallinnollisesti että taloudellisesti. Porvoo oli Pietarista päin katsoen läpikulkukaupunki. Pääkaupungin siirtäminen Turusta Helsinkiin oli porvoolaisille suotuisa muutos, sillä uusi pääkaupunki oli paljon lähempänä kuin entinen. Turkulaisten porvoolaisvastaisuus oli näkynyt useina yrityksinä siirtää piispa Porvoosta Viipuriin. Viipurin maaherra Carl Johan Walleen halusi Suomeen viisi hiippakuntaa ja samalla Porvoon piispan siirtämistä Helsinkiin.
Pääkaupungin siirto vaikutti autonomian ensimmäisinä vuosikymmeninä Porvoon valtiolliseen asemaan pääosin myönteisesti. Koska Porvoo oli lähellä Helsinkiä, se hyötyi etenkin sivistyksellisesti ja taloudellisesti. Porvoo kuului autonomian alkuvuosikymmeninä Kymenkartanon eikä Uudenmaan ja Hämeen lääniin, joten se ei hyötynyt heti siitä suuresta mielenkiinnosta, jota Helsingin ansiosta suuntautui koko lääniin. Läänijakoa tosin suunniteltiin uudistettavaksi jo 1811, mutta hanke toteutui vasta 20 vuotta myöhemmin. Läpikulkuasemansa vuoksi Porvoo kiinnitti sekä keisarin että muiden viranomaisten huomiota.
Kulttuurin kannalta Helsingin läheisyys oli jatkuvasti myönteistä, mutta Porvoo menetti 1800-luvun vaihteessa läpikulkukaupungin luonnettaan, kun Itämeri alkoi saada ensimmäistä matkustusliikennettä ja rautateitä alettiin rakentaa. Jo Helsingin ja Hämeenlinnan välinen rata eristi kaupunkia vanhoista hämäläisyhteyksistä.
1800-luku > Empire-Porvoo

Porvoossa alettiin 1840-luvulla rakentaa uutta, empiretyylistä keskustaa. Suunnitelmat aloitti keisari Nikolai I, joka oli huomannut läpikulkumatkalla kaupungin epäsäännöllisyyden. Hän määräsi vuonna 1830 alueen uudelleen kaavoitettavaksi, ja seuraavana vuonna maanmittari Johan Barck teki mittauksia ja valmisteli ehdotuksen uudesta asemakaavasta. Kaavan laatiminen annettiin arkkitehti Carl Ludvig Engelille, jonka suunnitelma valmistui 1832. Se pohjautui Barckin ehdotukseen. Engelin ruutukaava-aluetta pidetään yhtenä Suomen merkittävimmistä empireihanteiden mukaan rakennetuista asemakaavoista.
Engelin kaava oli joen suuntainen ja suorakaiteen muotoinen ruutukaava, joka laajensi Porvoota etelään Ånäsin säterin maille. Empirekaudelle tyypillisesti paloturvallisuuteen kiinnitettiin huomioita, jotta vältyttäisiin Turun palon kaltaisilta onnettomuuksilta. Kaupunginosat erotettiin toisistaan leveillä puistokaduilla ja mansardikatot ja yhtä kerrosta korkeammat talot kiellettiin. Joen suuntainen kaava edisti kaupankäyntiä, mutta se myös varmisti tehokkaan vedensaannin.
Empire-Porvoon rakennustyöt alkoivat hitaasti, ja ne saatiin käyntiin vasta 1840-luvulla. Tyylisuunta muuttui 1800-luvun aikana empirestä uusrenessanssiin, ja alueen rakentuminen kesti 1800-luvun lopulle asti. Alueelle valmistui vuonna 1849 Ernst Lohrmannin suunnittelema Porvoon lyseo, Carl Rupert Rosenbergin suunnittelema Porvoon kaupungintalo ja 1898 Porvoon kuurojenkoulun kolme laitosrakennusta. Porvooseen oli jo vuonna 1846 perustettu Suomen ensimmäinen kuuromykkien koulu, jonka oli perustanut itsekin kuuromykkä Carl Oscar Malm.
1800-luku > Tapulioikeudet

Porvoon kaupungin vuonna 1830 takaisin saama tapulinoikeus yhdistettynä uuteen entistä laajempaan asemakaavaan loivat uusia mahdollisuuksia talouselämän kehittymiselle. Tapulioikeudet saanut Porvoo houkutteli suomalaisia ja ulkomaalaisia miehiä, naisilla oli mahdollisuuksia päästä elinkeinoelämään vasta poikkeustapauksissa ja myöhemmin. Ennen vuoden 1879 elinkeinovapautta Porvooseen pyrki asettautumaan 650 miestä ja 59 naista. Useimmat paikkaa anoneista saivat paikan, mutta kaikki eivät. Väkiluku kasvoi, ja samalla kaupunki naisistui entisestä. Kun sukupuolten välinen ero oli 1850-luvulla tasainen, se oli jo 1870-luvulla painottunut niin, että miehet olivat selvä vähemmistö.
1800-luku > Runebergin ja hänen perheensä elämä Porvoossa

Suomen kansallisrunoilijaksi mielletty pietarsaarelainen Johan Ludvig Runeberg mielletään porvoolaiseksi, koska hän teki elämäntyönsä juuri Porvoossa. Muutto pois Helsingistä johtui siitä, että hänelle tarjottiin töitä Porvoon kymnaasin lehtorina. Hänen puolisonsa Fredrika Runeberg oli kasvanut tärkeimmät nuoruusvuotensa kulttuurikaupungeissa Turussa ja Helsingissä. Akateemisen perhetaustansa vuoksi Fredrikan oli vaikeampi luopua Lauantaiseurasta ja sopeutua porvoolaisympäristöön kuin puolisonsa. Kaikesta huolimatta Johan Ludvig Runeberg kieltäytyi muuttamasta takaisin pääkaupunkiin. Muutamassa vuodessa Fredrika Runeberg oppi kuitenkin viihtymään Porvoossa, löysi omia ystäviä, joiden kanssa hän perusti elokuussa 1844 Suomalaisen lukuseuran. Laajemmasta yrityksestä hän teki aloitteen vuonna 1846, jolloin hän sekä Albertina Öhman ja Gustava Borenius kutsuivat koolle Rouvasväenyhdistyksen ensimmäisen kokouksen. Sen suurin saavutus oli köyhäinkoulu.
Runebergin poika, kuvanveistäjä Walter Runeberg suosi synnyinkaupunkiaan taiteilijana.
Porvooseen vuonna 1837 saapunut Johan Ludvig Runeberg toimi opetusvirassaan ja samalla tuomiokapitulin jäsenenä tasan 20 vuotta. Runebergin 65-vuotisjuhlilla opiskelijat yllättivät kaupunkilaiset marssimalla satamasta talolle, jossa asui ”kaupungin ylpeys”. Tämän jälkeen kaupunkilaiset alkoivat laulaa Maamme-laulua, ja kunniasta kiitollinen Runeberg antoi Tukholmassa tekeillä olleelle höyrylaivalle luvan käyttää nimeään.
Kaupunkilaisten erityisen kunnioituksen vuoro tuli vuonna 1877 Johan Ludvig Runebergin kuoltua. Hänen hautajaisistaan tuli siihen mennessä suurin ja mahtavin porvoolaisjuhla. Runebergin hautajaisiin osallistui enemmän ihmisiä kuin Porvoon valtiopäiville. Hautajaiskulkue käveli havutettua tietä aina hautausmaalle asti, ja koko kaupunki oli verhoutunut suruasuun. Kansakunnan puolesta puhuessaan J. V. Snellman ennusti jälkimaailman arvostavan Runebergin runoutta, ja samaa unohtumattomuutta ennusti Zachris Topelius Narvan marssiin runoilemissaan sanoissa.
Historiantutkimuksen kannalta nuoren lehtoriperheen muutto kaupunkiin 1837 rikasti suuresti Porvoon menneisyyttä, koska runoilijasta ja hänen perheestään on säilynyt ja koottu enemmän aineistoa kuin kenestäkään muusta kaupunkilaisesta. Vaikka Runeberg eli Porvoossa osallistumatta kaupungin johtoon tai edes kaikkeen seuraelämään, häneen liittyvässä materiaalissa on silti paljon aikansa porvoolaisuutta.
1800-luku > Edelfelt ja Sparre

Yksi Suomen historian merkittävimmistä taidemaalareista, Albert Edelfelt, omisti vuosina 1879–1905 Porvoossa kesäkodin, mihin hän rakennutti ateljeen vuonna 1883. Edelfeltin kerrotaan rakastaneen Porvoota ja sen saaristoa. Ne edustivat hänelle suomalaisuutta parhaimmillaan ja olivat suuri innoituksen lähde. Kaiken kaikkiaan Edelfelt maalasi Porvoossa 220 teosta 26 kesän aikana. Hän kuoli kesäkodissa elokuussa 1905.
Edelfelt ja toinen Porvoossa toiminut taiteilija Louis Sparre olivat ensimmäiset, jotka alkoivat vaatia Vanhan Porvoon suojelua ja jotka pyrkivät teoksillaan ja toiminnallaan edesauttamaan sen säilymistä. Sparre piti vuonna 1898 tunnetun puheensa, jossa hän vakuutti kaupungin päättäjät Vanhan Porvoon merkityksestä. Sparre perusteli kaupunginosan säilyttämistä sekä kulttuurihistoriallisilla ja kansainvälisillä merkityksillä. Taiteilijana hän piti kaupunginosaa maalauksellisena ja totesi sen avaavan uusia näkymiä jokaisella käännöksellä. Sparre ei kuitenkaan vaatinut vanhan kaupungin säilyttämistä sellaisenaan, vaan asemakaavarakenteen ja merkittävimpien julkisten rakennusten suojelua. Vanhan Porvoon suojelu toteutui lopulta vuonna 1933.
1900-luku > Venäjän vallankumous

Venäjällä puhkesi kevättalvella 1917 vallankumous, jossa keisari erotettiin ja tilalle asetettiin väliaikainen hallitus. Vain muutaman päivän päästä Pietarin ja Helsingin kumoustapahtumista tilanne alkoi vaikuttaa myös Porvoon oloihin. Ensimmäinen merkki järjestysvallan epävarmuudesta tuli, kun paikallinen sotilas Prohor Demidov otti vallan poliisilta. Porvoossa tuolloin vallinneelle poliittiselle asemalle oli luonnollista, että perinnäisten valtainstituutioiden edustajat tunsivat asemansa järkkyneen ja että paikallinen työväenliike ryhtyi yhä aktiivisempaan toimintaan.
1900-luku > Sisällissota > Punaisten vallan alla

Punakaartien ylipäällikkö Eero Haapalainen antoi 9. helmikuuta 1918 Suomen kansanvaltuuskunnalle selvityksen, jossa hän ilmoitti punaisten vallanneen Porvoon ja Loviisan kaupungit. Punaisten joukkoja Porvoossa johti Kustaa Salminen. Porvoosta tuli helmikuun 1918 ajaksi punaisten joukkojen sotilaallisen toiminnan keskus, minkä seurauksena kaupunkiin tarvittiin paljon majoituspaikkoja ja muonaa. Majoituspaikat järjestettiin Seurahuoneelle ja Borgå Lyceumin tiloihin. Muonituksesta taas vastasi punakaartin muonituskomppania, joka toimitti Porvooseen satoja patjoja, kymmeniä säkkejä riisiä, leipää, hernettä, sianlihaa, juustoa ja voita.
Saksalaisten maihinnousu Loviisan lähistölle 7. huhtikuuta 1918 ja saksalaisten joukkojen saapuminen Helsinkiin viikkoa myöhemmin synnyttivät levottomuutta Porvoon punaisiin, jotka alkoivat valmistella kaupungin tyhjentämistä ja omien joukkojen pelastamista. Porvoon punainen esikunta päätti, etteivät joukot marssi sittenkään itään Koskenkylään, vaan hakeutuisivat maanteitse Mäntsälän kautta Riihimäen–Lahden-radalle. Punaiset joukot poistuivat Porvoosta keskellä päivää 13. huhtikuuta 1918. Lähtijöitä oli hieman yli 300.
1900-luku > Sisällissota > Takaisin valkoisten valtaan

Punaisten poistuttua Porvoosta vapautettiin valkoiset vangit, joita oli kaupungin vankilassa kolmetoista ja lyseon tiloissa seitsemäntoista. Muutamia miliisimiehiä määrättiin vartioon seurahuoneelle, jossa vallitsi sekasorto. Valkoiset organisoivat muutamassa päivässä uuden poliisikunnan. Poliisit valvoivat esimerkiksi voimassa ollutta ulkonaliikkumiskieltoa ja puhelinliikennettä. Uusi suojeluskunta organisoitiin 14. huhtikuuta 1918. Kaupunginvaltuusto hankki suojeluskunnalle aseita ja ampumatarvikkeita, joita saapui seitsemän hevoskuormallista. Vasta saksalaisen tiedusteluosaston ja pataljoonan saapuessa Porvooseen 19. huhtikuuta kaupungin valkoinen väestö rauhoittui. Saksalaisten saapuminen merkitsi sitä, että oltiin turvassa ”yllätyksiltä”.
1900-luku > Sisällissota > Punaiset vangit Porvoossa keväällä 1918

Suojeluskunnan otettua valta-aseman Porvoossa ja sen lähiseudulla lukuisia punaisia vangittiin. Porvoossa vangittiin 13.–22. huhtikuuta noin 70 henkeä, ja Porvooseen lähetettiin myös muissa Itä-Uudenmaan kunnissa vangittuja henkilöitä. Vankimäärästä huolimatta Porvooseen ei perustettu vankileiriä, vaan se toimi lajittelukeskuksena, josta punaiset vangit tilanteen mukaan lähetettiin muualle. Porvoossa pidettiin vankena kaikkiaan 344 miestä ja 51 naista, useimpia heistä kuitenkin vain lyhyen aikaa.
1900-luku > Sisällissota > Sisällissodassa kuolleet

Porvoon työväenyhdistys koosti vuonna 1919 luettelon sodassa kuolleista jäsenistään. Listalla oli 34 miestä ja yksi nainen eli yhteensä 35 henkeä. Suojeluskunnan päällikkö Mårten Ekblom ilmoitti vuonna 1922 Porvoon kaupungin ja maalaiskunnan kärsimistä henkilötappioista, että 9 valkoista oli kaatunut, 14 haavoittunut, 2 kadonnut ja 38 murhattu. Tämän mukaan yhteensä 49 porvoolaista valkoisiin kuuluvaa olisi saanut surmansa. Porvoolaisten sodan uhrien kokonaislukumäärä on todennäköisesti enemmän kuin 70 henkeä. Listatuista neljäsosa kaatui taisteluissa, runsas kolmasosa teloitettiin ja vajaa kolmasosa kuoli vankileireillä. Valkoisten ja punaisten kärsimät tappiot eroavat kuitenkin rakenteellisesti toisistaan. Valkoisista kaatui kolmasosa ja kaksi kolmasosaa joutui punaisten teloittamaksi, kun taas punaisista sodan uhreista melkein puolet kuoli vankileireillä, neljäsosa teloitettiin ja vain viidesosa kuoli taisteluissa.
1900-luku > Sisällissodan jälkeen

Kaikki keskeiset suojeluskuntien johtajat ylenivät vuoden 1918 sodan jälkeen arvoasteikossa. Kapteeni Torsten Nummelin ja aliluutnantti  Gustav Silfverhjelm ylennettiin majureiksi. Porvoo oli myös yksi merkittävimpiä Viroon talvella 1919 lähteneiden suomalaisten vapaaehtoisten rekrytointipaikkakuntia. Vapaaehtoisjoukkoihin liittyneistä vähintään 27 oli porvoolaisia.
Jääkäripataljoonan ja saksalaisten joukkojen saapumisen vuosipäivänä 19. huhtikuuta 1919 Porvoossa järjestettiin suuret juhlallisuudet. Paikalle saapui jopa silloinen valtionhoitaja Gustaf Mannerheim. Mannerheimin Porvoo-vierailun taustalla oli paikallisten säätyläispiirien käsitys, jonka mukaan valtionhoitaja ei antanut arvoa Etelä-Suomelle. Mannerheimin saapuessa hänet otti vastaan maistraatti, kaupunginvaltuusto sekä maalaiskunnan kunnanvaltuusto. Myös tavallisia kaupunkilaisia oli kerääntynyt suuri joukko. Porvoon-vierailunsa aikana Mannerheim asui kenraali Mexmontanin luona ja kävi tutustumassa Porvoon naisopistoon. Asemalaiturilla odotti Sipoon suojeluskuntalaisista koostuva kunniavartio, kun taas sekä Sipoon että Porvoon kaupungin ja maalaiskunnan suojeluskuntien miehet olivat muodostaneet kunniakujan, jota pitkin vaunut ajoivat rautatieasemalta naisopistolle. Torille järjestäytyi kolme suojeluskuntapataljoonaa nelikulmion muotoiseksi sulkeisosastoksi puhujankorokkeen ja kutsuvieraiden, soittokunnan ja pienten koulupoikien kuoron ympärille.