stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kriittinen rationalismi
Positivismin hylkääminen

Positivistisen lähestymistavan hylkääminen perustuu eräisiin sudenkuoppiin, joihin positivismi kriittisen rationalismin näkökulmasta putoaa:
1. Induktion ongelma. Hume osoitti induktiivisen päättelyn naiivin empirismin epäloogiseksi. Tuhat havaintoa siitä, että jokin tapahtuma A sattuu yhtä aikaa tapahtuman B kanssa ei mahdollista loogista päätelmää siitä, että kaikki tapahtumat tyyppiä A sattuvat yhtä aikaa tapahtumien tyyppiä B kanssa. Kriittisten rationalistien mukaan uudet havainnoista johdetut teoriat eivät ole havainnoista johdettuja, ja saattavat olla vääriä.
2. Popper ja David Miller osoittivat vuonna 1983 että todistusaineisto, jonka olisi tarkoitus osittain tukea jotakin hypoteesia, voi olla vain neutraalia tai itse asiassa toimia todistuksena hypoteesia vastaan.
3. Edelliseen liittyen Miller hyökkäsi ”hyvien perusteiden” käyttämistä vastaan yleensä, mukaan lukien todistusaineiston käyttäminen hypoteesien tukemiseen. Hän katsoo, etteivät hyvät perusteet ole saavutettavissa eivätkä edes tavoiteltavia. Hänen mukaansa argumentit ovat joko kehämäisiä tai epäpäteviä. Jos joku tarjoaa väitteensä tueksi pätevän deduktiivisen argumentin joka etenee premisseistä johtopäätökseen, tällöin väitteen sisällön tulee joko sisältyä argumentin premisseihin, tai muutoin väitteeseen lisätään jotain ja se on näin epäpätevä.
Kirjallisuutta

Niemann, Hans-Joachim: Lexikon des Kritischen Rationalismus.  Tübingen:  Mohr Siebeck, 2004.  ISBN 3-16-148395-2  (saksaksi) – Opiskelijapainos 2006, ISBN 3-16-149158-0.
Palonen, Kari: Kriittinen rationalismi kerettiläisyyden näkökulmasta.  Jyväskylä:  Gummerus, 1974.  ISBN 951-20-0773-8
Popper, Karl: Avoin yhteiskunta ja sen viholliset.  ((The Open Society and its Enemies, 1945.) Suomentanut Paavo Löppönen)  Helsinki:  Otava, 1974.  ISBN 951-1-01593-1
Popper, Karl: Arvauksia ja kumoamisia.  ((Conjectures and Refutations. The Growth of Scientific Knowledge, 1963.) Suomentanut Eero Eerola)  Helsinki:  Gaudeamus, 1997.  ISBN 951-662-625-4
Aiheesta muualla

Burnham, Richard (toim.): Critical Rationalism: a personal account. (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Critical rationalism
Käännös suomeksi
Kreationismin historia

Jumala luo Adamin
Kreationismin historia on kreationismiksi kutsutun luomisopin historiaa, joka liittyy erityisesti taisteluun kreationismin asemasta USA:n koululaitoksessa. Kreationismilla on yleensä tarkoitettu niin sanottua tieteellistä kreationismia, joka syntyi vastauksena Charles Darwinin ja  Alfred Russel Wallacen evoluutioteorialle. Kreationismin historiaa luonnehtii kritiikki tätä teoriaa kohtaan. Erityisen vahva kreationismin asema on ollut Yhdysvalloissa, missä kouluissa ei saa opettaa uskontoa ja evoluutioteorian vastustus on muutenkin laajempaa kuin Euroopassa. Yhdysvalloissa kreationistit ovat yrittäneet saada kreationismin tai sen modernimman version eli älykkään suunnittelun teorian opetuksen kouluihin, mutta eivät ole yrityksessään onnistuneet..
Moderni kreationismi on enenevässä määrin vanhaa maata kannattavaa uuskreationismia, jota kutsutaan älykkääksi suunnitteluksi. Suomessa kreationismia levittävät muun muassa vapaakirkolliset tahot. 2000-luvulla on ollut merkkejä kreationismin ja älykkään suunnittelun liikkeen laajemmasta aktivoitumisesta myös Euroopassa.
Evoluutio ja kreationismi

Viekä keskiajan lopulla Euroopassa uskottiin, että Jumala oli luonut maailman kuudessa päivässä. Uuden ajan löydöt, kuten fossiilit herättivät kysymyksiä, joihin vanhat käsitykset eivät kyenneet enää vastaamaan.
Englantilainen Charles Darwin julkaisi vuonna 1859 kirjan "Lajien synty", jonka mukaan eliölajit ovat kehittyneet hitaan evoluution tuloksena muista lajeista. Darwin väitti myös, että ihmisellä ja apinalla oli yhteinen kantaisä, josta molemmat olivat kehittyneet. Lisäksi Darwin piti mahdollisena, että elämän alku oli syntynyt itsestään kemiallisen evoluution kautta.
Darwin sai heti vastaansa jyrkkää arvostelua kristillisiltä tahoilta, joiden mukaan maailma, eläimet ja ihmiset ovat Jumalan luomia. Darwin ei pitänyt silloisten kreationistien väitteitä evoluutiota vastaan vakavana uhkana evoluutioteorialleen, vaikka valittikin puuttuvista välimuodoista eri lajien välillä. Evoluutioteoria levisi Yhdysvaltain kouluopetukseen noin 20 vuodessa sen jälkeen, kun Darwinin Lajien synty julkaistiin. Alussa evoluutiota opetettiin lähinnä yliopistoissa ja muissa oppilaitoksissa, joihin tavallisella kansalla ei ollut asiaa.
Fundamentalismin esiinmarssi

Kreationistiset fundamentalistit nousivat voimakkaasti vastustamaan evoluutioteoriaa ensimmäisen maailmansodan jälkeen, jolloin sen opetus alkoi levitä kouluihin.   Yksi varhaisia vastustajia oli William Jennings Bryan, joka vaikutti Yhdysvaltain eteläosissa. Siellä Bryan sai kannattajia lähinnä maaseudulta, missä baptismi ja presbyteerisyys olivat laajalle levinneitä. Evoluution vastustajat menestyivät 1920-luvulla, ja evoluutioteorian opetus kiellettiin yli 20 osavaltiossa.
Evoluutiota koulussa opettaneen John Scopes joutui maksamaan sakkoja, koska oli opettanut evoluutiota osavaltion lain vastaisesti. Fundamentalistit eivät tämän oikeudenkäynnin jälkeen nostaneet uusia oikeusjuttuja, mutta muutoin painostamalla, kirjastoja puhdistamalla ja oppikirjojen sisältöön vaikuttamalla saivat lopetetuksi evoluutioteorian opetuksen Yhdysvaltain kouluissa 40 vuodeksi. John Scopesin oikeudenkäynnistä tehtiin elokuva Joka tuuleen kylvää (Inherit The Wind).
Varhaisia kreationisteja olivat George McCready Price ja Ellen White. Fundamentalistit kiistelivät myös keskenään siitä, mikä olisi luomiskertomusten oikea tulkinta. Yliopistoissa opiskelevat nuoret kreationistit halusivat esimerkiksi muuttaa vanhaa vedenpaisumusteoriaa ja sovittaa sen uusiin geologisiin havaintoihin. He ajoivat vapaampaa kreationismia, joka salli Maalle kuutta tuhatta vuotta pidemmän iän. Tämä tarkoitti niin sanottua aukkoteoriaa tai ajatusta, jonka mukaan kukin luomispäivä oli pitkä ajanjakso.
Evoluutioteorian uusi nousu

Kun Neuvostoliitto laukaisi vuonna 1957 Sputnikin, Yhdysvalloissa alettiin huolestua maan tiedeopetuksen tasosta koulussa. Koulujen oppikirjoihin lisättiin runsaasti   myös evoluutiota esittelevää materiaalia. Vastauksena kreationistit julkaisivat vuonna 1961 Genesis Flood -teoksen, joka oli tieteellisemmän tyyppinen painos aiemmasta McCready Pricen vedenpaisumuskertomuksesta, vaikka kirja painottikin ensisijaisesti uskoa eikä tiedettä. Vuonna 1967 kumottiin laki, jonka pohjalta Scopes oli tuomittu 1920-luvulla. Evoluutioteoriaa sai nyt vapaasti opettaa.
1970-luvulla nousi suosioon Creation Science Research Centerin kehittämä  "tieteellinen kreationismi".  Se piti kreationismia ja evoluutioteoriaa tasavertaisina teorioina ja vaati sen nojalla kreationismille pääsyä takaisin kouluihin. Tässä myös paikoitellen onnistuttiin. Scientific Creationism -kirjasta julkaistiin kristillinen ja ei-kristillinen versio. Vuonna 1981 Arkansasissa alkoi Scopes 2 -oikeudenkäynti, jossa tuomari totesi kreationismin uskonnoksi, ja sen opetuksen lain vastaiseksi. Tämän jälkeen kreationismin asemat heikkenivät uudelleen kouluissa, mutta väittely jatkui julkisuudessa.
Älykkään suunnittelun nousu

Vuonna 1987 korkein oikeus kumosi Louisianan lain, joka vaati sekä kreationismin että evoluution kouluopetusta. Sen jälkeen tieteellisen kreationismin opetuksella ei ollut enää lain tukemaa asemaa Yhdysvalloissa. Lakimuutoksen jälkeen kreationismin kannattajat alkoivat nyt puhua älykkäästä suunnittelusta (Intelligent Design eli ID), jonka katsottiin olevan evoluutioteorian tieteellistä kritiikkiä. Käsitteen nosti esiin Kalifornian yliopiston professorin teos Darwin on Trial, joka oli vastaus  johtavan englantilaisen ateistin Richard Dawkinsin teokseen "Sokea kelloseppä".
Älykkäästä suunnittelusta sanottiin, ettei se ollut kreationismia eikä ottanut kantaa Maan ikään tai moneen muuhunkaan nuoren maan kreationistien suosimaan aiheeseen. Älykäs suunnittelu haki sen sijaan evoluution vastaisia todisteita solujen ja eliöiden molekyylien maailmasta. Molekyylibiologi Michael Behe esimerkiksi esitti, että bakteerien siimarakenteet olivat "palautumattoman monimutkaisia". Behen mielestä elämää ei synnyttänyt kemiallinen evoluutio, vaikka muuten Behe uskoi evoluutioon. Behe ei maininnut jumalallista suunnittelua, mutta piti huomiota eliöiden mutkikkuudesta olennaisena tieteellisenä havaintona. William Dembski julkaisi teoksensa The Design Inference, jonka mukaan eliöiden synty kemiallisen evoluution kautta olisi niin epätodennäköistä, että se olisi käytännössä mahdotonta.
Älykkään suunnittelun teorian asema

Älykkään suunnittelun teoriaan vetoamalla päästettiin joissakin USA:n osavaltioissa jälleen evoluutioteorian kanssa kilpailevia oppeja kouluopetukseen. Teoria leviää internetissä ja tiedotusvälineissä. Doverissa, Pennsylvaniassa, oikeus kuitenkin kumosi koululautakunnan päätöksen ottaa älykäs suunnittelu lukion opetukseen.
Yhdysvaltain tiedeakatemia ja kansallinen tiedesäätiö ovat tuominneet älykkään suunnittelun teorian. Sitä vastustavat myös yksityiset järjestöt kuten Yhdysvaltain kansalaisoikeusliitto ACLU ja Kansallisten luonnontieteiden opetuskeskus. Myös skeptikkojen julkaisussa otetaan kantaa sitä vastaan.
Älykkään suunnittelun teoriat ovat joutuneet 2000-luvulla kovan kritiikin kohteeksi. Vaikka kreationistit ovat pitäneet Yhdysvalloissa kovaa ääntä, he ovat hävinneet monta oikeusjuttua korkeimmassa oikeudessa, koska oikeus on katsonut heidän vaatimuksensa perustuslain vastaisiksi. Joissakin osavaltioissa se on silti edelleen kuulunut koulujen opetusohjelmiin.
Aiheesta muualla

A simple page examining the origin of the Doctrine of Creation within the Christian church (Arkistoitu – Internet Archive)
a discussion of some topics on the history of creationism
A brief history of creationism from the Middle Ages to "Creation Science" NCSE
Church of the FSM - Open letter to kansas school board
History of creationism on talk.origins
History of the Collapse of Flood Geology and a Young Earth (Arkistoitu – Internet Archive)
Understanding the Intelligent Design Creationist Movement: Its True Nature and Goals. A Position Paper from the Center for Inquiry, Office of Public Policy (Arkistoitu – Internet Archive) by Barbara Forrest
Kristian VI

| Kristian VI |
| --- | --- |
 Tanskan ja Norjan kuningas
 Kristian VI, Johann Salomon Wahl 1730-1740
Tanskan ja Norjan kuningas
Valtakausi:  12. lokakuuta 1730 – 6. elokuuta 1746
Kruunajaiset:  6. kesäkuuta 1731 Fredriksborgin linnankirkko
Edeltäjä:  Fredrik IV
Seuraaja:  Fredrik V

Syntynyt:  30. marraskuuta 1699 Christiansborg, Kööpenhamina, Tanska
Kuollut:  6. elokuuta 1746 (46 vuotta) Hirschholmin linna, Hørsholm, Tanska
Hautapaikka:  Roskilden tuomiokirkko
Puoliso:  Sofia Magdalena
Lapset:  Fredrik V  Louise
Suku:  Oldenburg
Isä:  Fredrik IV
Äiti:  Louise
Uskonto:  Luterilaisuus, pietismi
Nimikirjoitus:  
Kristian VI (30. marraskuuta 1699 Christiansborgin linna, Kööpenhamina – 6. elokuuta 1746 Hirscholmin linna, Hørsholm, Tanskan kuningaskunta) oli Tanskan ja Norjan kuningas vuodesta 1730 aina kuolemaansa saakka.
Kruununprinssi Christian lapsena
Suku

Kruununprinssi Christianin vanhemmat olivat Fredrik IV ja tämän ensimmäinen puoliso herttuatar Louise von Mecklenburg-Güstrow (1667–1721). Hänellä oli yksi aikuiseksi elänyt nuorempi sisar, prinsessa Charlotte Amelie (1706–1782). Hän sai isäänsä ja isoisäänsä paremman koulutuksen ja hankki enemmän tietoa, mutta ei oppinut kunnolla tanskaa, vaan kirjoitti ja puhui saksaksi.
Hänestä ei tullut merkittävää hallitsijaa. Hän varttui hovissa, jossa vaikutti pietismi, josta hän itsekin vaikuttui voimakkaasti, mutta myös hänen isänsä elämää leimannut kevytmielisyyden ja kaksoismoraalin ilmapiiri.
Kuningas

Kristian VI tunnetaan syvästi uskonnollisena kuninkaana, joka kannatti pietismiä ja vietti hiljaista elämää perheensä parissa. Hän oli yksi Tanskan vähiten suosituista kuninkaista. Tähän vaikutti vuonna 1733 säädetty laki (stavnsbåndet, 'turpeeseen sidottu'), joka määräsi asevelvolliset talonpojat palaamaan torppareiksi ja vuokraviljelijöiksi samaan kartanoon, missä olivat syntyneet.
Kristian VI oli kohtuullisen lahjakas, ja hänestä tuli ahkera ja tunnollinen hallitsija, joka valitsi taitavia hallintovirkailijoita. Ulkoisesti hän oli ujo, pidättyväinen ja vaatimaton. Hän ei ollut vaatimaton rakennusprojektiensa suhteen. Hän rakennutti monia rakennuksia, kuten Charlottenlundin linna, Christiansborgin uusi linna vuosina 1733-1745 ja Eremitagenin metsästyslinna vuosina 1734-1736. Vuosina 1734-1739 aiemmat rakennukset muutettiin Jægersborgin metsästyslinnaksi. Vuosina 1743-1744 rakennettiin Kalvebodernen kartano (Prinssipalatsi tansk. Prinsens palæ nyk. Tanskan kansallismuseo) kruununprinssi Frederikille, tulevalle Fredrik V:lle.
Puolisonsa Sophie Magdalene von Brandenburg-Kulmbachin (1700–1770) tavoin hän oli saksalaista pietismiä täynnä ja rohkaisi hartaasti pietististä kansalliskirkkoa, jossa otettiin käyttöön konfirmaatio vuonna 1736 ja kirkossa käymisestä tuli pakollista. Myös kevyet huvitukset kiellettiin hovissa. Kuningasparin uskonnollisuus vaikeutti hovielämää, ja he valitsivat eristäytymisen kansasta. Kun kuningasta ajettiin vaunuillaan, sen verhot olivat enimmäkseen alhaalla. Suuria ja kalliita rakennusprojekteja, kuten kesäresidenssinä käytetty Hirschholmin barokkipalatsi Hørsholmissa toteutettiin vuodesta 1721 lähtien pääsiassa 1740-luvulla arkkitehti Lauritz de Thurah'n suunnitelmien mukaan kuitenkin osoittamaan absoluuttisen monarkian loisto. Linna purettiin vuosina 1809–1813. Toisaalta Rosenborgin linnaa ei enää käytetty kuninkaallisena asuinpaikkana.
Kristian VI oli luonteeltaan vaikutuksille altis, ulkoisesti hauras, kömpelö ja ujo luonteeltaan sekä puhui korkealla vinkuvalla äänellä. Hän oli arka julkisissa esiintymisissä ja eikä halunnut loukata ketään kristitylle hallitsijalle sopimattomalla käytöksellä. Sekä Kristian että kuningatar Sofia Magdalena olivat terveydeltään heikkoja, heitä lääkittiin paljon pillereillä ja vesihoidoilla kylpylöissä. Tämä yhdessä julkisuudessa esiintymisen kartteluna vahingoitti kuningasparin suosiota. Melun estämiseksi pääsy linnan aukiolle estettiin rautaketjuilla.
Kristian VI:n hallituskaudella Tanska kävi läpi vakavan talouskriisin. Vuonna 1733 hän perusti uudelleen kansallisen miliisin. Hänen hallituskautensa oli ensimmäinen erittäin pitkään aikaan, jolloin kuningaskunta ei ollut sodassa. Kristian VI:n ulkopolitiikka oli tyyntä, ja hän onnistui solmimaan liittoja Ruotsin, Englannin ja Ranskan kanssa.
Koko ikänsä huonosta terveydestä kärsinyt Kristian VI kuoli 46-vuotiaana elokuussa 1746 Hirschholmin linnassa. Hänet on haudattu Roskilden tuomiokirkkoon.
Avioliitto ja lapset

Kristian sai isältään luvan etsiä morsianta saksalaisista ruhtinassuvuista. Hän avioitui 7. elokuuta 1721 Pretzschin linnassa Saksissa rajakreivitär Sophie Magdalene von Brandenburg-Kulmbachin (1700–1770) kanssa. Tämä oli ollut linnassa Saksi-Puolan kuningatar, August II Väkevän puolison Christiane Eberhardinen hovinaisena. Sophie Magdalene tuli pienestä, merkityksettömästä, köyhästä ja erittäin lapsirikkaasta ruhtinaskunnan hovista. Hänellä oli 13 sisarusta. Kristianiin teki voimakkaan vaikutuksen Sophia Magdalenan uskonnollisuus, joka muistutti hänen omaansa.
Heille syntyi kolme lasta:
Kruununprinssi Frederick, Tanskan kuningas Fredrik V (31. maaliskuuta 1723 – 14. tammikuuta 1766)
Prinsessa Louise (19. kesäkuuta 1724 – 20. joulukuuta 1724), kuoli alle vuoden ikäisenä
Prinsessa Louise (19. lokakuuta 1726 – 8. elokuuta 1756) avioitui Saksi-Hildburghausenin herttua Ernst Friedrich III:n kanssa, heillä oli yksi sylilapsena kuollut tytär
Merirosvous

Yksi monista kauhua herättäneistä merirosvolipuista (Kalikoo-Jack Rackham).
Merirosvous tarkoittaa rikollista toimintaa, jossa hyökkäys tehdään meritse laivojen tai veneiden avulla. Usein merirosvouksen kohteena on kauppalaiva, jonka saalis tai miehistö pyritään kaappaamaan. Etenkin historiassa merirosvous on tarkoittanut myös meritse tapahtuvaa rannikkoalueiden ryöstelyä.
Merirosvous nykyaikaisena lakiterminä tarkoittaa kauppalaivan ryöstämistä kansainvälisillä merillä. Valtioiden aluevesillä tapahtuvasta kauppalaivan ryöstöstä käytetään puolestaan termiä laivan aseellinen ryöstö.
Merirosvouksella on hyvin pitkä historia, ja sitä esiintyy yhä siellä, missä viranomaiset eivät kykene takaamaan merenkulun rauhaa. Sota-aluksilla on oikeus hidastaa ja pidättää merirosvoukseen syyllistynyt tai epäilty alus. Kansainvälisen merenkulkujärjestön raportin mukaan merirosvous on edelleen suuri ongelma maailman rannikkomerillä.
Merirosvoutta on esiintynyt miltei kaikilla merillä. Populaarikulttuurissa käsitellyin merirosvouteen liittyvä aihepiiri lienee Karibian merirosvous 1600-luvulla ja 1700-luvun alussa. Kaappaaminen oli merirosvousta muistuttava, mutta aikoinaan laillinen sota-ajan toimintamuoto.lähde?
Merirosvouksen historiaa > Merikansat

Toisen vuosituhannen eaa. lopulla Välimeren merikansat tekivät ryöstöretkiä useita valtakuntia vastaan, ja ainoastaan egyptiläiset kykenivät vastaamaan heidän hyökkäyksiinsä. Merikansojen taktiikka perustui kevyesti aseistettujen joukkojen nopeisiin hyökkäyksiin. Viimein Ramses III pysäytti heidät taistelussa 1186 eaa. Niilin suiston edustalla.
Merirosvouksen historiaa > Antiikin aika

Antiikin Kreikassa jotkin kaupunkivaltiot rohkaisivat merirosvoutta omana tulonlähteenään. Toiset, kuten Ateena, taistelivat merirosvoja vastaan erityisillä siihen tarkoitukseen varustetuilla laivastoilla suojatakseen omia kauppalaivojaan. Kreeta tunnettiin yhtenä ensimmäisistä merirosvojen tukikohdista 900-luvulta eaa. alkaen, ja Homeros mainitsee Kreetan merirosvot Odysseiassaan. Lopulta rodoslaiset puhdistivat Kreetan merirosvoista 100-luvun loppuun mennessä. Myös Aigeianmeren samialaiset ja aetolialaiset tunnettiin merirosvokansoina, ja monia itäisen ja keskisen Välimeren saaria käytettiin merirosvojen tukikohtina ensimmäisen vuosituhannen eaa. aikana. Kaikkein merkittävin merirosvotukikohta oli Sisilian saari, jonka lukemattomiin kallioisiin poukamiin merirosvojen oli helppo piiloutua. Sisilialaiset merirosvot jopa kaappasivat nuoren Julius Caesarin vuonna 75 eaa. 38 päiväksi. Vapauduttuaan lunnaita vastaan Caesar palasi ja vangitsi kaappaajansa.
Vuonna 101 eaa. Rooman senaatti hyväksyi ensimmäisen merirosvojen vastaisen lain. Roomalaiset kukistivat valtaosan alueen merirosvokansoista tehokkaasti ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Ratkaisevassa osassa oli Pompeiuksen voitto 67 eaa., jonka jälkeen Välimeri vapautui merirosvoista 400 vuodeksi.
Merirosvouksen historiaa > Bysantti

Bysantti onnistui pitämään itäisen Välimeren vielä vapaana merirosvoista Länsi-Rooman luhistuttua 400-luvulla, ja merikauppa kukoisti. Bysantin laivasto heikkeni 1100-luvun lopulla, ja vuonna 1204 italialaiset löivät sen lopullisesti. Tämän seurauksena Välimeren vartiointi heikkeni ja italialaiset merimiehet eivät enää saaneet työtä Bysantin kauppalaivastosta – näin merirosvouksesta tuli Välimerellä uudelleen vitsaus. Tunnetuimpia tuon ajan merirosvoja oli Brindisin Margaritone. Ilman laivastoa jäänyt Bysantti palkkasi 1200-luvulla alueen vesiä hallitsevia merirosvoja käymään venetsialais- ja genovalaislaivojen kimppuun. 1300-luvulla ottomaanien ja venetsialaisten laivastot olivat jo tarpeeksi vahvoja pystyäkseen pitämään merirosvouksen aisoissa, ja merirosvotoiminnan keskus siirtyi 1300-luvun lopulla itäiseltä Välimereltä Pohjois-Afrikan rannikolle.
Merirosvouksen historiaa > Viikingit

Viikingit tekivät 700-luvun lopulta lähtien ryöstö- ja hävitysretkiä etenkin Britteinsaarille, ja myöhempien aikojen merirosvot hyödynsivät heidän hyökkäystaktiikoitaan.
Merirosvouksen historiaa > Keskiajan Itämeri

Itämerellä esiintyi merirosvoutta varsinkin keskiajalla. Kuuluisia Itämeren rosvoja olivat 1390-luvulla vaikuttaneet vitaaliveljet, joilla oli vaikutusta Itämeren maiden politiikkaankin. Varsinkin Suomenlahden ja Ruotsin rannikoiden rikkonaisuus ja runsaat saaret tarjosivat rosvoille suojapaikkoja. Vuonna 1401 vitaaliveljien kuuluisin johtaja Klaus Störtebecker vangittiin ja tuomittiin kuolemaan 71 miehensä kanssa.
Merirosvouksen historiaa > Britteinsaaret

Feodaaliruhtinailla ei ollut riittävästi mahdollisuuksia jahdata merirosvoja Britteinsaarten vesillä. 1200-lukuun mennessä merirosvoista olikin tullut jo sietämätön vitsaus Englannin kanaalissa. Tunnetuimpia heistä oli Eustace the Monk, joka keräsi suojelurahaa kanaalia liikennöiviltä laivoilta. Aluksi hänen kanssaan liittoutuneet mutta petetyiksi joutuneet englantilaiset kuitenkin surmasivat hänet lopulta. Niin Englanti kuin Ranskakin sietivät vuosisatojen ajan sellaisia merirosvoja, joita he pystyivät käyttämään kaappareina toisiaan vastaan.
Merirosvouksen historiaa > Välimeri

Pohjois-Afrikan merirosvous alkoi 1400-luvulla ja päättyi Ranskan vallattua Algerian 1830-luvulla. Turkkilainen merirosvo Dragut valloitti nykyisen Libyan alueen vuonna 1551 ja perusti sinne turkkilaisen provinssin. Erityisesti merirosvouksessa kunnostautuivat Pohjois-Afrikan ns. barbareskivaltiot, jotka keräsivät jopa suojelurahaa Euroopan valtioilta ja Yhdysvalloilta. Yhdysvaltain laivastoministeriö perustettiin 1798 osaksi kaupankäynnin suojelemiseksi näiltä merirosvoilta, ja sen merijalkaväen ensimmäinen maihinnousu tapahtui Tripoliin 1805. Tätä tapahtumaa muistetaan Yhdysvaltain merijalkaväen marssilaulun From the Halls of Montezuma sanoissa. Barbareskirosvot kiertelivät myös Euroopan rannikoita Islantia myöten ja kaappasivat kristittyjä orjiksi. On arvioitu, että 1500–1700-luvuilla runsas miljoona eurooppalaista joutui orjiksi arabimaihin. Osa näistä tosin palautettiin lunnaita vastaan, osa taas kääntyi muslimeiksi ja ryhtyi itsekin merirosvoiksi. Maltassa toiminut Johanniittojen ritarikunta taisteli Välimerellä merirosvoja vastaanlähde?.
Merirosvouksen historiaa > Kaukoitä

Keskiajan kauppalaivastoja verottivat Kaukoidässä japanilaiset ja kiinalaiset merirosvot. Wakot olivat Japanista lähtöisin olleita merirosvoja, jotka ryöväsivät 1200-luvulta 1550-luvun lopulle Kiinan ja Korean rannikoita. Huippukaudellaan näiden merirosvolalusten miehistö koostui kiinalaisesta nostoväestä, kauppiaista ja salakuljettajista sekä japanilaisista sotilaista, rōnineista ja jopa portugalilaisista merimiehistä. 1400-luvulla  Sumatralla sijaitsevasta Malajusta tuli kiinalaisten merirosvojen tukikohta. Kiinalaislaivasto hyökkäsi Palembangiin, vangitsi merirosvohallitsijan ja vei tämän Pekingiin julkisesti teloitettavaksi.lähde?