stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anita Briem

| Anita Briem> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. toukokuuta 1982 (ikä 42)  Islanti
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2004–
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Anita Briem (s. 29. toukokuuta 1982 Islanti) on islantilainen näyttelijä. Hän näytteli Henrik VIII:n kolmatta vaimoa Jane Seymouria Tudors-televisiosarjan toisella tuotantokaudella vuonna 2008; kolmannella kaudella Seymouria esitti Annabelle Wallis. Briem on esiintynyt myös esimerkiksi elokuvissa Matka maan keskipisteeseen (2008) ja Elevator (2011).
Aiheesta muualla

Anita Briem Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Mordecai Cubitt Cooke

| Mordecai Cubitt Cooke |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. heinäkuuta 1825 Horning, Norfolk, Britannia
Kuollut: 12. marraskuuta 1914 (89 vuotta) Southsea, Hampshire, Britannia
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  kasvitiede, sienitiede
Mordecai Cubitt Cooke (12. heinäkuuta 1825 Horning, Norfolk, Britannia – 12. marraskuuta 1914 Southsea, Hampshire, Britannia) oli englantilainen kasvi- ja sienitieteilijä. Hän työskenteli toimistovirkailijana, mutta hänen todellinen kiinnostuksenkohteensa olivat kasvit.[lähde? ]
Cooke perusti vuonna 1862 Kasvinharrastajien seuran Society of Amateur Botanists. Hän työskenteli lyhyesti luonnontiedon opettajana ja pääsi sen jälkeen Intia-museon kuraattoriksi. Kun museon kasvikokoelmat siirrettiin Kew Gardensiin, Cooke seurasi mukana.[lähde? ]
Cooke kuvitti ja toimitti kirjoja ja kahta lehteä luonnontieteen alalta.
Cookella ei ollut muodollista luonnontieteiden koulutusta, mutta hän sai sieniä koskevista tutkimuksistaan Yalesta kunniamaisterin arvon ja New Yorkin yliopistosta kunniatohtorin arvon[lähde? ].
Kasvi- ja sienitieteessä Cookesta käytetään auktorilyhennettä Cooke.
Angochen sulttaanikunta

| Angochen sulttaanikunta > 1400-luvun loppu – 1910 |
| --- | --- |
Pääkaupunki:  Angoche
 :  16°14′S, 39°55′E
Uskonnot:  islam
seuraaja:  Portugalin Mosambik
Angochen sulttaanikunta oli nykyisen Mosambikin rannikolla vaikuttanut sulttaanikunta 1400-luvun lopulta vuoteen 1910. Sulttaanikunta  vaikutti alun perin Afrikan keskiosiin kulkeneilla kauppareiteillä, sekä sittemmin myös orjakaupassa. Lopulta se liitettiin Portugalin Mosambikiin.
Sijainti

Angochen sulttaanikunnan keskus oli sen nimen mukaisesti Angochen kaupunki nykyisen Mosambikin pohjoisrannikolla. Sulttaanikunnan muita keskuksia olivat Pebane ja Moma Angochen lounaispuolella.
Historia

Kansanperinteen mukaan Angochen perusti Kilwan saarelta tullut pakolainen nimeltä Mussa. Sen nimi on johdettu alkuperäisestä swahilinkielisestä nimestä Ngoji. Perustamisajankohta lienee ollut 1400-luvun lopulla. Angochesta käsin saatettiin käydä kauppaa Monomutapan kuningaskunnan kanssa. Angochesta toimineet muslimikauppiaat eivät myöskään olleet riippuvaisia portugalilaisten hallitsemasta Sofalasta heidän käydessään kauppaa Afrikan keskiosiin suuntautuvilla kuappareiteillä.
Portugalilaisia uhkasi uuden keskuksen muodostuminen ja vuonna 1511 he hävittivät Angochen hyökkäyksessä. 1530- ja 1540-luvuilla he saivat suljettua myös Zambezin kauppareitit perustamalla joen varrelle tukikohtia. Sulttaanikunta alkoi heikentyä. Vuosisadan jälkimmäisellä puoliskolla syttyi myös sisäisiä kiistoja vallanperimyydestä eri klaanien välillä, mikä mahdollisti portugalilaisten kasvattaa valtaansa myös sulttaanikunnan sisällä. Sulttaanikunta oli jonkin aikaa portugalilaisten alaisuudessa, mutta he päätyivät hylkäämään sen Angochen huomattavasti vähentyneen merkityksen takia. Angochen taantuessa Quelimanesta muodostui toinen kilpaileva kaupan keskus. Sulttaanikunta kävi kuitenkin edelleen kauppaa esimerkiksi sisämaassa asuneiden yaoiden kanssa. Yhteyksiä oli myös Madagaskarille ja Komoreille.
Angochen sulttaanikunta alkoi elpyä 1800-luvulla orjakaupan kasvun myötä. Angochen kautta kulki orjia Sansibarille, Komoreille ja Mosambikin saarelle. Vuoden 1849 jälkeen sulttaanikuntaa uhkasi maganjojen hallitsija João Bonifácio Alves da Silva. Silva johti suurta orja-armeijaa ja yritti vallata Angochen sulttaanin Musa Muhammad Sahibin hallitseman Pebanen. Angoche kärsi aluksi tappioita, mutta onnistui kuitenkin lopulta saamaan torjuntavoiton. Orjakauppa Angochesta jatkui aina 1900-luvun alkuun saakka. Sulttaanikunta lakkautettiin lopulta vuonna 1910 ja se liitettiin Portugalin Mosambikiin.
Mordechai Rechtman

Mordechai Rechtman vuonna 2011
Mordechai Rechtman (hepr. ‏מרדכי רכטמן‎; 16. toukokuuta 1926 Wuppertal, Saksa – 27. toukokuuta 2023 Tel Aviv, Israel) oli  israelilainen fagotisti, kapellimestari, sovittaja ja musiikkipedagogi. Hän lähti vanhempiensa kanssa Saksasta vuonna 1933 ja asettui Israeliin vuonna 1934.
Rechtman aloitti fagotin soittamisen 12-vuotiaana. 15-vuotiaana hänet hyväksyttiin soittajaksi Israelin oopperaan, jossa hän toimi ensifagotistina vuosina 1941–1945. Vuonna 1947 hän sai Prahassa nuorisofestivaalilla ensimmäisen palkinnon. Rechtman oli vuosina 1946–1991 Israelin filharmonisen orkesterin ensifagotisti. Hän esiintyi myös sen ja muiden johtavien orkesterien kanssa solistina Israelissa ja ulkomailla. Hän vieraili lukuisilla kansainvälisillä musiikkifestivaaleilla.
Rechtman perusti Israelin puhallinkvinteton vuonna 1963 ja Filharmonisen puhallinyhtyeen vuonna 1976. Vuosina 1985–1991 hän oli Israelin kamariorkesterin puhallinyhtyeen musiikillinen johtaja ja kapellimestari. Rechtman johti kapellimestarina monia Israelin suurista orkestereista, kuten Israelin filharmonista orkesteria ja Jerusalemin sinfoniaorkesteria. Hän johti suuria puhallinkokoonpanoja ja orkestereita myös Yhdysvalloissa, Kanadassa, Meksikossa, Australiassa ja eri puolilla Eurooppaa. Lisäksi Rechtman on tehnyt kansainvälisesti esitettyjä ja levytettyjä transkriptioita ja sovituksia puhallinsoittimille, puhallinkvintetoille ja suurille puhallinkokoonpanoille.
Rechtman opetti useita sukupolvia edustaneita muusikoita ja kamarimusiikkikokoonpanoja. Hän toimi Tel Avivin yliopiston Rubin-musiikkiakatemian professorina 1960-luvun lopusta vuoteen 2002. Lisäksi hän oli vuosina 1977–1978 vierailevana professorina Indianan yliopiston musiikkikoulussa. Hän on opettanut myös muun muassa Juilliard Schoolissa, New England Conservatoryssa, Royal Academy of Musicissa ja Geneven musiikkikonservatoriossa. Vuonna 1994 Rechtman valittiin International Double Reed Societyn kunniajäseneksi. Hänellä oli myös Kansainvälisen kirjeshakkiliiton (ICCF) myöntämä kansainvälisen mestarin (IM) titteli. Vuonna 2004 hän sai Israelin opetus-, kulttuuri- ja urheiluministerin luottamushenkilöiden musiikin esityspalkinnon.
Mykeneläinen lähde

| Mykeneläinen lähde |
| --- | --- |
 Mykeneläinen lähde ja Akropoliin pohjoisrinnettä.
Sijainti:  Akropolis, Ateena, Attika  Kreikka
Koordinaatit:  37°58′21″N, 23°43′34″E
Rakennustyyppi:  lähdekaivo
Valmistumisvuosi:  1200-luku eaa.
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Ateenan Akropolis 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mykeneläinen lähde on nimitys, jota käytetään eräästä Ateenan Akropolis-kukkulan pohjoisrinteellä sijainneesta lähteestä ja siihen liittyneestä kaivorakennelmasta Kreikassa. Kaivo on ajoitettu mykeneläiselle ajalle 1200-luvulle eaa. Se oli mykeneläisen Ateenan merkittävimpiä lähteitä ja mahdollisti Akropoliin käyttämisen linnavuorena.
Lähde sijaitsi Akropoliin kallion luonnonhalkeamassa noin 40 metrin syvyydessä. Lähteelle kulki ylhäältä Akropoliilta salaiset portaat, jotka saivat alkunsa Arrheforeionin luoteiskulmalta. Ne oli tehty osittain puusta ja osittain kivestä. Portaiden alapäässä oli kaivanto tai tunneli, jonka syvyys oli kahdeksan metriä ja leveys yläpäästä 2 metriä ja alapäästä 4 metriä. Portaat ja tunneli saattoivat olla käytössä myös Arrheforia-juhlassa, jossa arrheforoi-tytöt kulkivat kukkulalta alas lähteelle sekä mahdollisesti Afroditen ja Eroksen pyhäkölle tai jollekin toiselle pyhäkölle niitä pitkin.
Kaivosta on tehty keramiikkalöytöjä, joiden perusteella sen rakentaminen on voitu ajoittaa.
Mordecai Bartley

| Mordecai Bartley |
| --- | --- |

Ohion 18. kuvernööri
 3. joulukuuta 1844–12. joulukuuta 1846  
Edeltäjä:  Thomas W. Bartley
Seuraaja:  William Bebb
Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen Ohion 14. vaalipiiristä
 4. maaliskuuta 1823–4. maaliskuuta 1831  
Edeltäjä:  vaalipiiri perustettu
Seuraaja:  Eleutheros Cooke
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. joulukuuta 1783 Fayetten piirikunta, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kuollut: 10. lokakuuta 1870 (86 vuotta) Mansfield, Ohio, Yhdysvallat
Ammatti:  poliitikko
Tiedot
Puolue:  Whig
Mordecai Bartley (16. joulukuuta 1783 – 10. lokakuuta 1870) oli yhdysvaltalainen Whig-puoluetta edustanut poliitikko.
Bartley istui Ohion osavaltion senaatissa vuosina 1817–1818 ja Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1823–1831. Hän toimi yhden kauden Ohion kuvernöörinä vuosina 1844–1846, minkä jälkeen vetäytyi politiikasta. Hänen edeltäjänsä Ohion kuvernöörin virassa oli hänen oma poikansa Thomas W. Bartley.
Mykenin majakka

| --- | --- |
Sijainti:  Mykenin majakka, Rødøy Norja
Vesistö:  Norjanmeri 
| --- | --- |
Korkeus:  12,5  m 
Luokitus:  kulttuuriperintökohde Norjassa (d)  (2000) 
| --- | --- |
Valmistunut:  1918
Automatisoitu:  1975
| --- | --- |
Valon korkeus:  40,0  m 
Valonkanto:  31,1  km 
Valon ominaisuudet:  Oc WRG 6s 
| --- | --- |
ARLHS:  NOR032 
Admiralty:  L2378 
NGA:  115-10320 
Norsk fyrliste:  670000 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mykenin majakka (norj. Myken fyr) on Norjassa Nordlandin läänissä Rødøyn kunnassa sijaitseva majakka. Se on perustettu vuonna 1918 ja automatisoitu ja jätetty miehittämättömäksi 1975.
Anita Blond

| Anita Blond |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Anita Hudacsek
Syntynyt: 27. toukokuuta 1976 (ikä 48)
Pornonäyttelijä
Aktiivisena:  1995–2001
Seksuaalinen suuntaus:  Biseksuaali
Silmien väri:  Ruskea
Hiusten väri:  Vaalea Ajoittain värjätty brunetiksi
Mitat:  91-58-91
Pituus:  173 cm
Paino:  52 kg
Aiheesta muualla
IMDb
Anita Blond (s. 27. toukokuuta 1976 Budapest, Unkari) on unkarilainen pornonäyttelijä. Hän aloitti uransa Penthousen mallina, jonka jälkeen vuonna 1995 teki muutamia rooleja Private Media Groupille. Hän on tehnyt mallintöitä myös pornouransa aikana. Pornoalan hän jätti vuonna 2001, esiinnyttyään arviolta sadassa elokuvassa.
Aiheesta muualla

Anita Blond Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Anita Blondin elämäkerta Orgazmik.com sivuilla (englanniksi)
Tietoa Anita Blondista Eurobabeindex:in sivuilla (englanniksi)
Muyegbe Mubala

Muyegbe Mubala (s. 12. joulukuuta 1970) on kinshasankongolainen entinen pikajuoksija. Hän kilpaili vuoden 1992 kesäolympialaisissa Barcelonassa naisten 100 metrin juoksussa ja putosi ensimmäisellä kierroksella jäätyään eränsä kahdeksanneksi. Hän teki henkilökohtaisen ennätyksensä ajalla 12,76.
Mirjam Polkunen

Pekka Tarkka ja Mirjam Polkunen vuonna 1961.
Maire Mirjam Polkunen (2. maaliskuuta 1926 Jyväskylä – 22. kesäkuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuudentutkija, kirjailija, kääntäjä ja dramaturgi, koulutukseltaan filosofian kandidaatti. Polkunen aloitti kirjallisen uransa runoilijana, mutta hänen vaikutuksensa Suomen kultturielämään on ollut merkittävintä tiedonvälityksen eri tehtävissä.
Elämä ja ura

Polkunen oli Ylen kirjallisuus- ja taideohjelmien vastaava toimittaja vuodesta 1965 lähtien ja Teatteriosaston päällikkö vuodesta 1974 alkaen. Hän toimi dramaturgina lukemattomissa Yleisradion tuotannoissa.
Polkunen oli myös Helvi Hämäläisen kauan sitten kirjoittamien romaanien Kadotettu puutarha, Kylänruusut ja Uusi Aadam toimituksellinen muokkaaja. Hämäläinen kirjoitti romaanit todennäköisesti jo 1950-luvulla, mutta ne tulivat kustantajan hylkäämiksi. Romaanit julkaistiin vasta 1990-luvulla Polkusen muokkaamina, kun Hämäläinen oli vuosia aiemmin antanut käsikirjoitukset hänelle työstettäviksi.
Polkunen sai Eino Leinon palkinnon vuonna 1969 ja Arvid Lydecken -palkinnon vuonna 1970. Vuonna 1972 hän sai myös Mikael Agricola -palkinnon Italo Svevon teoksen Zenon tunnustuksia suomennoksesta. Mirjam Polkusen elämänkumppani oli Mirkka Rekola.
Teoksia

Polkunen, Mirjam 1952. Viittojen riisumisjuhla: runoja. Porvoo: WSOY.
Polkunen, Mirjam 1967. ”Lyriikan modernismi”, Suomen kirjallisuus VI: Otto Mannisesta Pentti Saarikoskeen. Helsinki: SKS ja Otava.
Nylund, Mauritz & Polkunen, Mirjam (toim.): Suomen lyriikkaa tänään: 27 suomalaisen ja suomenruotsalaisen runoilijan tuotantoa.  (Johdannon kirjoittanut Kai Laitinen)  Helsinkiä:  Otava, 1969.
Polkunen, Mirjam 1969. Jättiläinen, joka tahtoi muuttua karhuksi: Kvempun ja Lempun merkilliset seikkailut. Porvoo, Helsinki: WSOY. (2. p. Tammi, 1982.)
Toimitteita

Hämäläinen,  Helvi: Kootut runot. Toimittanut Mirjam Polkunen. 1973.
Kivikk’aho, Eila: Kootut runot. Toimittanut Mirjam Polkunen. 1975.
Polkunen, Mirjam – Tarkka, Pekka (toim.) 1974. Novelli ja tulkinta. Helsinki: Weilin + Göös.
Polkunen, Mirjam (toim.) 1979. Romaani ja tulkinta. Helsinki: Otava.
Polkunen, Mirjam – Ahti, Risto (toim.) 1999. Ilon ääriviivat: Valitut runot 1967–1998. Helsinki: WSOY.
Huomionosoituksia

Eino Leinon palkinto 1969
Arvid Lydecken -palkinto 1970
Mikael Agricola -palkinto 1972
Kansanvalistusseuran palkinto 1981
Werner Söderström osakeyhtiön Kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 1983
Suomen kirjastoseuran Hilkka M. Kauppi -palkinto 1985
Aiheesta muualla

Mirjam Polkunen Elonetissä.
Mykerö

Mykerö on asterikasvien eli mykerökukkaisten (Asteraceae eli Compositae) heimolle tyypillinen kukintomuoto. Siinä kukintopohjukseen on kiinnittyneenä satoja pieniä kukkia niin tiheästi, että muodostuma muistuttaa ulkonäöltään usein erehdyttävästi yhtä kukkaa. Kukinnon jokaisessa kukassa on kuitenkin pienoiskoossa ja usein muodoltaan muuntuneina kaikki tavallisen kukan osat: terälehdet, heteet ja emi, useimmiten myös verholehdet. Näissä pikkukukissa terälehdet ovat kuitenkin kasvaneet yhteen siten, että ne muodostavat kielimäisen tai torvimaisen teriön. Toisinaan, esimerkiksi ahopäivänkakkaralla, kukintoa kuitenkin ympäröivät vielä kielimäiset laitakukat, jotka muistuttavat yksinkertaisen kukan terälehtiä, mutta koostuvat itse asiassa viidestä kapeasta yhteen kasvaneesta terälehdestä.
Saman kasviyksilön mykeröt muodostavat yhdessä mykeröstön, joka voi noudattaa jotain tavallisten kukkien kukintotyyppiä. Mykeröstö voi olla muodoltaan esimerkiksi terttu, viuhko tai huiskilo.
Kaaviokuva tyypillisestä mykeröstä.
Kaunokaisen (Bellis perennis) mykerö.
Toistensa jälkeen auenneita kukkia isoauringonkukan (Helianthus annuus) mykerössä.
Hieracium lachenalii -ukonkeltanolajin kukinto; jokainen "terälehti" on itse asiassa pieni kukka, jossa on viisi kapeaa yhteenkasvanutta terälehteä sekä omat heteensä ja eminsä ja josta muodostuu erillinen hedelmä.
Angry Machines

| Angry Machines Dio |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1996
 Julkaistu: 4. lokakuuta 1996 (Japani) 15. lokakuuta 1996 (USA)
 Tuottaja(t): Ronnie James Dio
 Tyylilaji: heavy metal
 Kesto: 44.14
 Levy-yhtiö: Mayhem
Dion muut julkaisut
| Strange Highways 1994 | Angry Machines 1996 | Magica 2000 |
Angry Machines on heavy-yhtye Dion vuonna 1996 julkaisema seitsemäs studioalbumi. Dion edellisen albumin Strange Highwaysin tapaan lyriikat ovat enemmän tositarinoita, siinä missä yhtyeen ensimmäisten albumien tekstit olivat täynnä lohikäärmeitä, demoneita ja muita fantasia-aiheita. "Meillä oli paineita jatkaa samalla linjalla, mutta teimme rohkean liikkeen. Aika muuttuu nopeasti ja olen sanoituksien sanoman suhteen tullut tarkkaavaisemmaksi. Todellisuus on lisääntynyt teksteissäni", kommentoi Ronnie James Dio tuolloin.
Kappaleet

Institutional Man – 5.00
Don't Tell the Kids – 4.13
Black – 3.06
Hunter of the Heart – 4.06
Stay of My Mind – 6.57
Big Sister – 5.27
Double Monday – 2.50
Golden Rules – 4.46
Dying in America – 4.31
God Hates Heavy Metal – 3.45
This is Your Life – 3.18
Kokoonpano

Ronnie James Dio – laulu
Tracy G – kitara (oikea nimi Tracy Grijalva)
Jeff Pilson – basso
Vinny Appice – rummut
Scott Warren – kosketinsoittimet
Märjamaan kunta

| Märjamaan kunta (Märjamaa vald) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Märjamaa sijaitsee Keski-Virossa.
 Koordinaatit: 58°52′N, 24°24′E 
Valtio:   Viro
Maakunta:  Raplamaa
Märjamaan ja Vigalan yhdistyminen:  21.10.2017
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kunta  (vir. vald)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 163,52 km²
Väkiluku (1.1.2018):  7 739
 – Väestötiheys:  7 as./km²
 
 marjamaa.ee 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Märjamaan kunta sijaitsee Keski-Virossa Raplamaan maakunnassa noin 60 kilometriä Tallinnasta lounaaseen ja saman verran Pärnusta pohjoiseen.
Sijainti

Märjamaan kunta rajoittuu etelässä Pärnumaan Põhja-Pärnumaan ja Läänerannan kuntiin, lännessä Läänemaan Lääne-Nigulaan, pohjoisessa Harjumaan Saueen ja idässä Raplaan ja Kehtnaan.
Hallinto

Märjamaan kunta muodostettiin vuoden 2017 kuntauudistuksessa yhdistämällä vanha Märjamaan kunta ja  Vigalan kunta uudeksi Märjamaan kunnaksi. Märjamaalla on 7 739 asukasta (1.1.2018).
Kunta muodostuu Märjamaan kauppalasta (alev) ja 112 kylästä (küla). Kunnan keskuspaikka on Märjamaan kauppala.
Liikenne

Valtatie 4 Tallinnasta Pärnuun kulkee Märjamaan kautta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Märjamaan kunta Wikimedia Commonsissa
Morning Glory (vuoden 2010 elokuva)

| Morning Glory |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Roger Michell
Käsikirjoittaja:  Aline Brosh McKenna
Tuottaja:   J.J. Abrams  Bryan Burk 
Säveltäjä:  David Arnold
Kuvaaja:  Alwin H. Kuchler
Leikkaaja:   Daniel Farrell  Nick Moore  Steven Weisberg 
Pääosat:   Harrison Ford  Diane Keaton  Rachel McAdams  Patrick Wilson  Jeff Goldblum 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Bad Robot
Levittäjä:  UIP-Dunafilm Netflix
Ensi-ilta:  2010
Kesto:  109 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Morning Glory on Roger Michellin ohjaama romanttinen draamakomedia vuodelta 2010. Elokuvan pääosia näyttelevät Rachel McAdams, Harrison Ford, Diane Keaton, Patrick Wilson, Ty Burrell ja Jeff Goldblum. Cameoroolin elokuvassa tekevät Chris Matthews, Morley Safer, Bob Schieffer ja Elaine Kaufman.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Morning Glory Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Muonion taistelu

Muonion taistelu 26.–30. lokakuuta 1944 oli yksi toisen maailmansodan aikaisen Lapin sodan taisteluista. Suomalaisten oli jatkosodan rauhanehtojen mukaisesti karkotettava saksalaiset joukot maaperältään. Yli 200 000 saksalaissotilasta vetäytyi Operaatio Birken mukaisesti pohjoiseen, huomattava osa Käsivarren Lapin ja Muonion kautta. Muonio oli saksalaisille viimeinen taajama ennen vetäytymistä vahvasti linnoitettuihin Sturmbock-asemiin Kaaresuvannossa.
Vetäytyminen Muonioon

Muoniossa kohtaavat kaksi alueen pääliikenneväylää, etelästä Torniojokea myötäilevä Torniontie ja kaakosta Rovaniemeltä lähtevä Kittiläntie. Rovaniemeltä marssi XVII Vuoristoarmeijakunta, pääjoukkojen (7. vuoristodivisioona ja divisioonaryhmä Kräutler) jäljessä seurasi 6. SS-vuoristodivisioona Nord vetäytymistaisteluja käyden. Tornion suunnalta saksalaisten viivytysjoukkoina peräytyi Taisteluosasto Esch, johon kuului viisi pataljoonaa, panssarivaunuja ja kaksi kenttätykistöpatteria.
Suomalaisilla oli aikomus edetä nopeasti Tornion suunnasta ja katkaista saksalaisten vetäytymistie Muoniossa. Näin olisi saatu mottiin saksalaisten koko XVIII armeijakunta, tai ainakin 6. SS-divisioona Nord. Torniosta eteni pohjoiseen kenraalimajuri Kaarlo Heiskasen komentama 11. divisioona, Kiiladivisioona: jalkaväkirykmentit JR 50 ja JR 8, Erillinen Pataljoona 21 sekä Kenttätykistörykmentti 4. Rovaniemeltä Kittilän tietä oli tulossa 3. divisioona, jonka matka kuitenkin hidastui muun muassa jo aloitettaviksi määrättyjen kotiuttamisten vuoksi.
Suomalaisten eteneminen oli vaivalloista saksalaisten tuhoamien teiden ja miinoitusten vuoksi. Myös etenevien joukkojen huolto oli vaikeaa. Saksalaisjoukkojen vetäytyminen oli varsin nopeaa, jälkijoukot räjäyttivät sillat, tierummut, puhelinlinjat ja joitakin tienpätkiä. Vakavampia taisteluita ei syntynyt kummankaan tien suunnassa ennen Muoniota. Taistelukosketuksia oli kuitenkin Ylitorniolla 14. lokakuuta ja Kolarissa 22. lokakuuta.
Joukkojen kohtaaminen ja suomalaisten koukkaus

Saksalaisten pääjoukot ehtivät vetäytymään rauhassa Muonion läpi. Jälkijoukkoina tuleva 6. SS-Vuoristodivisioona sai tehtäväkseen evakuoida joukkojen mukaan Muoniossa olevan 4 000 tonnin tarvikevaraston. Varaston evakuoinnin ajaksi joukkojen oli ryhmityttävä puolustusasemiin. Kittilän tien varteen asettui SS-Vuoristojääkärirykmentti 11 , Tornion tien suuntaan rykmentti 12. Muonion pohjoispuolelle jätettiin reservejä.
Suomalaiset etenivät Tornion suunnasta, eivät kuitenkaan tarpeeksi nopeasti leikatakseen saksalaisjoukot mottiin. 26. lokakuuta suomalaisjoukot kohtasivat puolustusasemiin asettuneet saksalaiset. JR 8 ryhtyi hyökkäysvalmisteluihin puolustajien asemia vastaan, JR 50 lähetettiin koukkaamaan idän puolelta 30 kilometrin päähän Olostunturille Kittilän tien varteen. Seuraavan päivän aikana saksalaiset saivat Muonion tarvikevarastot siirretyiksi. Kun JR 8:n hyökkäys saksalaisten puolustusasemiin pysähtyi, lähti kaksi pataljoonaa koukkaukseen tien itäpuolelta, yksi lännestä. Erillinen Pataljoona 21 varmisti tieasemat.
28. päivä koukkaava JR 50 saavutti määränpäänsä Kittilän tien. Yllätys oli vähällä onnistua, mutta saksalaiset saivat puolustuksensa ryhmitettyä tielinjalle. Illan tultua saksalaisjoukot murtautuivat suomalaisten ohi pysähtyen kuitenkin uusiin puolustusasemiin ennen Muonion kirkonkylää. Tornion tiellä suomalaisjoukot olivat vielä koukkaamassa, kun saksalaisjoukot irtautuivat Muoniota kohti. Suomalaisjoukot iskivät vetäytyviä joukkoja sivuilta, mutta eivät onnistuneet motittamaan viholliselta kuin kaksi pataljoonaa muutamiksi tunneiksi. Tulivoimaiset motorisoidut saksalaisjoukot murtautuivat illan hämärtyessä rynnäköllä ammuspulasta kärsivien suomalaisjoukkojen läpi.
Suomalaisjoukot Muonioon

Motitusten epäonnistuttua kenraalimajuri Heiskanen yritti vielä katkaista saksalaisten perääntymisreitin lähettämällä JR 50:n Muonion pohjoispuolelle, suomalaiset eivät kuitenkaan ehtineet katkaista peräytymistietä ajoissa. JR 8 eteni Muonioon heti saksalaisten lähdön jälkeen. Saksalaiset olivat lähtiessään tuhonneet lähes koko kirkonkylän, ainoa jäljelle jätetty rakennus oli kirkko. Kun selvisi, että saksalaiset olivat päässeet irtautumaan kirkonkylästä, JR 50 komennettiin takaisin. Saksalaiset vetäytyivät seuraavaan puolustusasemaan, erittäin vahvasti linnoitettuun Sturmbock-linjaan Karesuvannossa. Suomalaisten III Armeijakunnan oli aloitettava kotiuttamiset, eikä Muonion jälkeen ollut odotettavissa enää ratkaisevia taisteluita.