stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sirpa Leppänen
Aiheesta muualla

Sirpa Leppäsen Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
Sirpa Leppänen. University of Jyväskylä, Department of Languages (englanniksi) (researchgate.net)
Sirpa Leppänen. Professor at University of Jyväskylä (englanniksi) (linkedin.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  ORCID  Scopus 
Muut:  IdRef
Leena Lehtolainen

| Leena Lehtolainen |
| --- | --- |
 Leena Lehtolainen Helsingin kirjamessuilla vuonna 2005.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. maaliskuuta 1964 (ikä 60) Vesanto
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  Kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: Suomi
Tyylilajit:  rikosromaani
Esikoisteos:  Ja äkkiä onkin toukokuu (1976)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Leena Katriina Lehtolainen (s. 11. maaliskuuta 1964 Vesanto) on suomalainen kirjailija, joka on tullut tunnetuksi erityisesti poliisi Maria Kalliosta kertovasta kirjasarjastaan, josta tehtiin myös MTV3:lla esitetty televisiosarja Rikospoliisi Maria Kallio (2003) sekä niin ikään MTV:n C More-suoratoistopalvelussa esitettävä Maria Kallio (2021).
Ura

Lehtolaisen esikoisteos Ja äkkiä onkin toukokuu (1976) julkaistiin hänen ollessaan vasta 12-vuotias. Lehtolainen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1985, filosofian kandidaatiksi 1988 ja lisensiaatiksi 1995. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa kotimaista kirjallisuutta. Lisensiaatintutkimuksessaan Vanhaa, uutta, lainattua ja sinistä hän tutki geneeristä repertuaaria ja intertekstuaalisuutta Eeva Tenhusen dekkarituotannossa. Ennen tutkijaksi ryhtymistä Lehtolainen työskenteli Tapiolan kuoron intendenttinä vuosina 1988–1990. Vuodesta 1991 Lehtolainen on ollut vapaa kirjailija.
Lehtolainen on myös kirjoittanut kolumneja lehtiin sekä julkaissut muitakin kaunokirjallisia teoksia kuin dekkareita. Hänen teoksiaan on käännetty 29 kielelle. Lehtolaisen teokset ovat suosittuja varsinkin Saksassa.lähde?
Lehtolaisen tekstiin on sävelletty Pojat-yhtyeen albumilla Ketä sä rakastat julkaistu kappale ”Saatanan Sheena”.
Yksityiselämä

Lehtolainen on ollut vuodesta 1987 lähtien naimisissa tutkija Mikko Lensun kanssa. Heillä on kaksi lasta.
Tuotanto

Helsingin Sanomien kriitikko Pertti Avolan mukaan Maria Kallio -kirjat ovat ”tasalaatuisia poliisiromaaneja poliisin työstä ja perhe-elämästä sekä suomalaisesta yhteiskunnasta” kun taas Henkivartija-sarjan romaanit ovat ”kansainvälisiä trillereitä muistuttavaa toiminnallisempaa jännitystä”.
Tuotanto > Maria Kallio

Ensimmäinen murhani.  Helsinki:  Tammi, 1993.  ISBN 951-31-0159-2
Harmin paikka.  Helsinki:  Tammi, 1994.  ISBN 951-31-0335-8
Kuparisydän.  Helsinki:  Tammi, 1995.  ISBN 951-31-0612-8
Luminainen.  Helsinki:  Tammi, 1996.  ISBN 951-31-0800-7
Kuolemanspiraali.  Helsinki:  Tammi, 1997.  ISBN 951-31-1077-X
Tuulen puolella.  Helsinki:  Tammi, 1998.  ISBN 951-31-1289-6
Ennen lähtöä.  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1879-7
Veren vimma.  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2776-1
Rivo satakieli.  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3386-9
Väärän jäljillä.  Helsinki:  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-4288-9
Minne tytöt kadonneet.  Helsinki:  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5625-1
Rautakolmio.  Helsinki:  Tammi, 2013.  ISBN 978-951-31-7509-2
Surunpotku.  Helsinki:  Tammi, 2015.  ISBN 978-951-31-8527-5
Viattomuuden loppu.  Helsinki:  Tammi, 2017.  ISBN 978-951-31-9669-1
Turmanluoti. Helsinki: Kirjakauppaliitto, 2018. ISBN 978-952-04-0151-1. (Kirjan ja ruusun päivän ilmaiskirja 28.4.2018.)
Jälkikaiku.  Helsinki:  Tammi, 2020.  ISBN 978-952-04-1258-6
Pimeän risteys.  Helsinki:  Tammi, 2023.  ISBN 978-952-04-5035-9
Tuotanto > Hilja Ilveskero -sarja

Henkivartija.  Helsinki:  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-4530-9
Oikeuden jalopeura.  Helsinki:  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-6219-1
Paholaisen pennut.  Helsinki:  Tammi, 2012.  ISBN 978-951-31-6827-8
Tiikerinsilmä.  Helsinki:  Tammi, 2016.  ISBN 978-951-31-9098-9
Ilvesvaara.  Helsinki:  Tammi, 2021.  ISBN 978-952-04-2772-6
Tuotanto > Muita

Tappava säde.  Helsinki:  Tammi, 1999.  ISBN 951-31-1505-4
Sukkanauhatyttö ja muita kertomuksia.  Helsinki:  Tammi, 2001.  ISBN 951-31-2158-5
Kun luulit unohtaneesi.  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-643-997-7
Jonakin onnellisena päivänä.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3089-4
Viimeinen kesäyö ja muita kertomuksia.  Helsinki:  Tammi, 2006.  ISBN 951-31-3709-0
Luonas en ollutkaan.  Helsinki:  Tammi, 2007.  ISBN 978-951-31-3861-5
Taitoluistelun lumo.  Helsinki:  Paasilinna, 2010.  ISBN 978-952-5856-10-1
Kuusi kohtausta Sadusta.  Helsinki:  Tammi, 2014.  ISBN 978-951-31-8028-7
Tappajan tyttöystävä ja muita rikoksia.  Helsinki:  Tammi, 2018.  ISBN 978-951-31-9989-0
Valapatto.  Helsinki:  Tammi, 2019.  ISBN 978-952-04-0829-9
Joulupukin suudelma.  Helsinki:  Tammi, 2021.  ISBN 978-952-04-3357-4
Antti Ruuskanen – Rätingin paikka.  Helsinki:  Tammi, 2022.  ISBN 978-952-04-3698-8
Tuotanto > Nuortenkirjat

Ja äkkiä onkin toukokuu.  Helsinki:  Tammi, 1976.  ISBN 951-30-3682-0
Kitara on rakkauteni.  Helsinki:  Tammi, 1981.  ISBN 951-30-5305-9
Tuotanto > Lisäksi

Maria Kallio Extra. Kevyttä ja vakavaa Leena Lehtolaisen komisariosta. Toimittaneet Hannu Harju ja Ismo Loivamaa. Helsinki: Tammi, 2013. ISBN 978-951-31-7131-5
Palkintoja

Vuoden johtolanka -palkinto 1997 teoksesta Luminainen
Espoo-mitali 1997
Vuoden johtolanka 1998 esseekokoelmasta Murha pukee naista
Suuren Suomalaisen Kirjakerhon tunnustuspalkinto 2000
Espoon kaupungin taidepalkinto 2000
Kirjapöllö-palkinto 2002
Ehdokas pohjoismaisen Lasiavain-palkinnon saajaksi 2003
Svenska Folktingetin (Suomenruotsalaiset kansankäräjät) Päivää God dag -diplomi 2004
Vuoden urheilukirja -palkinto vuonna 2010 teoksesta Taitoluistelun lumo (Kaisa Viitasen kanssa)
Pro Finlandia -mitali 2020
Aiheesta muualla

Leena  Lehtolainen DekkariNetissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Jegorow, Sirpa: Leena Lehtolainen toi jännityskirjallisuuteen vahvan naisnäkökulman Ylen Elävä arkisto. 12.9.2007.
Leena Lehtolainen ja ramopunk (Arkistoitu – Internet Archive) Ramopunk.com.
Leena Lehtolainen vie uuden sankarittarensa Venäjälle Kirjastokaista-video. 24.10.2009.
Leena Lehtolainen 375 humanistia -sivustolla 25.3.2015, Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Leonid Leonov

Leonid Leonov
Leonid Maksimovitš Leonov (ven. Леонид Максимович Леонов; 31. toukokuuta (J: 19. toukokuuta) 1899 Moskova – 8. elokuuta 1994 Moskova) oli venäläinen kirjailija. Hän julkaisi romaaniensa ohella muun muassa näytelmiä.
Leonov syntyi Moskovassa, oli varhaisella urallaan toimittaja ja oli Maksim Gorkin kanssa perustamassa Neuvostoliiton kirjailijaliittoa vuonna 1932. Hän sai Neuvostoliiton valtionpalkinton vuonna 1943 ja Leninin palkinnon vuonna 1956.
Leonov nimettiin vuonna 1967 Sosialistisen työn sankariksi. Viisi vuotta myöhemmin hän sai paikan Neuvostoliiton tiedeakatemiasta. Hän jatkoi kirjoittamista vanhuutensa päiville saakka ja kuoli Moskovassa 95-vuotiaana.lähde?
Tuotanto

Leonovin ensimmäiset, vuonna 1922 julkaistut teokset olivat aiheiltaan eksoottisia ja muodoltaan kokeilevia proosatekstejä. Neuvostokirjailijoiden eturiviin hän nousi teoksella Baruski (Mäyrät, 1924). Hänen proosateostensa tnnusmerkiksi tuli yhdistelmä vankkaa realismia ja mielikuvituksellista groteskia kuvausta. Lisäksi Leonov kuvasi myötätunteisesti mutta samalla ironisesti intelligentsian vaikeuksia sopeutua Neuvostoliiton alkuvuosien kaaosmaiseen yhteiskuntaan. Tästä teemasta kumpsi myös vuoden 1927 teos Vor (Varas), jossa suurkaupungin alamaailman erilaiset ihmishahmot elävät elämäänsä dostojevskimaisessa monitasoisessa yhteisössä.
Myöhemmissä romaaneissa Leonov siirtyy kokeellisuudesta perinteiseen realismiin. Hän kuvasi 1930-luvulla ensimmäisen viisivuotissuunnitelman toteuttamista paperitehtaan tasolla romaanissaan Sol. Samaa aikakautta Leonov käsitteli useissa muissakin teoksissa.
Leonovin laajasta tuotannosta on suomennettu muun muassa teokset Heinäsirkat (Sarantša, 1930), Metsä (Ruskii les, 1953) ja Professori Skutarevski.
Suomennetut teokset

Velikoshumskin valloitus, suom. Matti Lehmonen, Helsinki: Kansankulttuuri 1946
Heinäsirkat (Sarantša), suom. Edvard Torniainen, Helsinki: Tammi 1951
Metsä (Russkie ljes), suom. Juhani Konkka, Helsinki: Tammi 1959
Professori Skutarevski (Skutarevskij), suom. Antero Tiusanen ja Timo Nieminen, Helsinki: Kansankulttuuri 1979 ISBN 951-615-249-X
Tie valtamerelle (Doroga na okean), suom. Marja-Leena Jaakkola, Helsinki: SN-kirjat 1988 ISBN 951-615-527-8
Lentävä hollantilainen

Albert Pinkham Ryderin maalaus Lentävä hollantilainen.
Lentävä hollantilainen on kansantarun mukaan aavelaiva, jonka näkeminen ennustaa epäonnea kaikille sen nähneille.
Tarinan versioita

Kapteeni Hendrick van der Deckerin (joko Decker tai Decken) kerrotaan suutuspäissään laukaisseen aseensa kohti Etelän ristin tähtikuviota ja vannoneen, ettei koskaan lakkaisi yrittämästä Kap Hornin kiertämistä. Tästä ilkityöstä johtuen hänen täytyy loputtomasti risteillä meriä.
Toisinaan taas sanotaan erinäisten ihmisten kieltäneen Deckeriä yrittämästä Kap Hornin kiertämistä, ja lopulta itse enkelin ilmestyneen Deckeriä varoittamaan. Decker vastasi: ”Kierrän Kap Hornin, vaikka joutuisin purjehtimaan tuomiopäivään asti!”
Kolmannen tarun mukaan aavelaivan kapteeni oli Barent Fokke, joka kuljetti mukanaan mustaa koiraa ja oli myynyt sielunsa paholaiselle. Hänen kohtalokseen koitui ikuinen risteily merillä vailla sataman löytymistä.
Tarinoita havainnoista

Huhun mukaan Lentävä hollantilainen on saaristossa Etelä-Amerikan liepeillä (14°31′N, 43°17′W), mutta saaria ei ole etsinnöistä huolimatta löydetty. Toiseen maailmansotaan mennessä Lentävä hollantilainen on sanottu nähdyn ainakin kymmenen kertaa. Vuonna 1939 Etelä-Afrikan False Baylla kuusikymmentä rantalomailijaa näki aavelaivaksi kuvaamansa ilmiön.
Lentävän hollantilaisen legendaa vastaa maalla Jerusalemin suutari eli vaeltava juutalainen. Lentävää hollantilaista on tehnyt tunnetuksi säveltäjä Richard Wagner samannimisellä oopperalla (1843).
Viihteessä

Elokuvassa Pirates of the Caribbean: Kuolleen miehen kirstu (2006) esitetään uusi näkemys Lentävän hollantilaisen legendasta: siinä komennossaan kyseistä laivaa pitää naisen takia sydämensä kirstuun lukinnut Davy Jones. Hänen tehtävänsä on saattaa merellä kuolevat manalaan, jolloin hän saisi kymmenen vuoden välein vierailla maissa päivän ajan. Kohtaloonsa pettyneenä hän on kuitenkin laiminlyönyt tehtävän ja purjehtii pitkin meriä keräämässä kuolevien merimiesten sieluja laivalleen satavuotiseen palvelukseen ja lykkää näin näiden joutumista manalaan. Davy Jonesin voi surmata vain lävistämällä hänen sydämensä, mutta surmatyön tekijän on otettava Jonesin paikka Lentävän hollantilaisen kapteenina.
Aku Ankka -piirtäjä Carl Barks on esitellyt Lentävän hollantilaisen samannimisessä sarjakuvassaan.
Kirjailija Brian Jacques on kirjoittanut kaksi Lentävä hollantilainen -aiheista kirjaa.
Piirrossarjassa Paavo Pesusieni esiintyy vihreänhohtoinen haamu, jota kutsutaan Lentäväksi hollantilaiseksi. Hänellä on oma lentävä aavelaiva ja miehistö ja hän on myös voimakas maagikko.
Mauri Kunnaksen Hui kauhistus! -kirjassa on pieni runonpätkä ja kappale tarinaa lentävästä hollantilaisesta kirottuine miehistöineen.
Lentävä hollantilainen esiintyy myös One Piece -mangassa, ja sen kapteeni on Vander Decken.
Tom Holtin Flying Dutch parodiaromaani käsittelee legendaa.
Valto Tynnilän ja Martti Jäppilän säveltämä ja sanoittama foxtrot Lentävä hollantilainen, jonka Ville Alanko ja Dallapé-orkesteri levyttivät vuonna 1930, oli oman aikansa menestyslevyjä. Myöhemmin laulusta ovat tehneet omat tulkintansa muun muassa Teijo Joutsela ja Kullervo Linnan Humppa-Veikot, Tapio Rautavaara sekä Mikko Järvinen.
Elmore Leonard

Elmore Leonard Peabody-palkintogaalassa vuonna 2011
Elmore John Leonard Jr. (11. lokakuuta 1925 New Orleans, Louisiana – 20. elokuuta 2013 Detroit) oli yhdysvaltalainen romaanikirjailija ja käsikirjoittaja.
Elmore Leonard syntyi New Orleansissa, mutta muutti perheineen vuonna 1934 Detroitiin, jonne monet hänen kirjoistaan sijoittuvat. Leonard valmistui lukiosta (University of Detroit Jesuit High School) vuonna 1943. Koulun jälkeen hän liittyi merivoimiin ja palveli kolme vuotta eteläisellä Tyynellämerellä laivaston rakennusjoukoissa. Armeijapalveluksen jälkeen vuonna 1946 Leonard aloitti opinnot yliopistossa (University of Detroit). Opiskeluaikoinaan hän alkoi kirjoittaa vakavissaan ja lähetellä novellejaan kilpailuihin ja lehtiin. Leonard valmistui yliopistosta vuonna 1950 suoritettuaan tutkinnot englannin kielestä ja filosofiasta. Jonkin aikaa valmistumisensa jälkeen hän aloitti työt mainostoimistossa, jossa työskenteli useita vuosia jatkaen tarinoiden kirjoittamista työn ohella. Hän aloitti kirjoittamisen lännenkertomuksilla, mutta siirtyi myöhemmin rikoskirjallisuuden pariin.
Leonard tunnetaan letkeän humoristisista, mutta silti realistisista rikosjutuistaan, joissa on vahva dialogi. Monista hänen romaaneistaan on tehty elokuvasovituksia, eräinä tunnettuina esimerkkeinä Get Shorty – hyvä pätkä, Mieletön juttu ja Jackie Brown. Leonardin Mieletön juttu -romaanin ja sen elokuvasovituksen pohjalta tehtyä televisiosarjaa Karen Sisco on esitetty Suomessa MTV3-kanavalla.
Myös Elmore Leonardin poika Peter Leonard on kirjailija ja entinen mainosmies. Häneltä on julkaistu suomeksi rikosromaanit Ihmismetsällä ja Luota minuun.
Suomennetut teokset

Mr. Majestyk (Mr. Majestyk, 1974) suom. M.Sarko]. Vaasa : Vaasa oy, 1979. - (Manhattan; 154). ISBN 951-9400-56-7
Peli toisen elämästä (52 Pick-Up, 1974) suom.: M. Hossa]. Vaasa : Vaasa oy, 1980. - (Manhattan; 159). ISBN 951-9400-64-8
La Brava (LaBrava, 1983) suom. Tauno Peltola. Hki : Tammi, 1985 ISBN 951-30-6236-8
Glitz (Glitz, 1985) suom. Tauno Peltola ja Eeva Heikkinen. Hki : Tammi, 1987 ISBN 951-30-6333-X
Ruumiinryöstäjät (Bandits, 1987) suom. Jukka Jääskeläinen. Hki : Tammi, 1988 ISBN 951-30-6880-3
Tappolaukaus (Killshot, 1989) suom. Juhani Koskinen, Helsinki : Tammi, 1991 ISBN 951-30-9338-7
Hyvä pätkä (Get Shorty, 1990) suom. Risto Raitio. Hyvinkää : Book Studio, 1991 ISBN 951-611-397-4
Rommipunssi (Rum Punch, 1992) suom. Heikki Sarkkila. Hyvinkää : Book Studio, 1993 ISBN 951-611-554-3
ilmestynyt suomeksi myös nimellä: Jackie Brown, Hyvinkää : Book Studio, 1998 ISBN 951-611-933-6
Pronto (Pronto, 1993) suom. Heikki Sarkkila. Hyvinkää : Book Studio, 1994 ISBN 951-611-651-5
Radikaali juttu (Freaky Deaky, 1988) suom. Risto Raitio. Hyvinkää : Book Studio, 1995 ISBN 951-611-731-7
Kärsi kakkusi (Riding the Rap, 1995) suom. Tapani Bagge]. Hyvinkää : Book Studio, 1996 ISBN 951-611-810-0
Mieletön juttu (Out of Sight, 1996) suom. Tapani Bagge. Hyvinkää : Book Studio, 1997 ISBN 951-611-885-2
Pakanamaan lapset (Pagan Babies, 2000)  suom. Jukka Saarikivi. Helsinki : WSOY, 2004. ISBN 951-0-28211-1
Tishomingon blues (Tishomingo Blues, 2002) suom. Jukka Saarikivi. Helsinki : WSOY, 2005 ISBN 951-0-30704-1
Valdez (Valdez is Coming, 1970) suom. Jorma-Veikko Sappinen. Hyvinkää : Bookkari, 2009 ISBN 978-951-612-056-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Elmore Leonard Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Elmore Leonardin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Leppävesi

| Leppävesi |
| --- | --- |
 Leppäveden päiväkoti.
Kaupunki:  Laukaa
Koordinaatit:  62°19′45″N, 025°52′20″E
Väkiluku:  3 379 (2016)
Postinumero(t):  41310
Leppävesi on taajama Laukaan kunnassa Keski-Suomessa. Leppävesi sijaitsee Jyväskylän rajan vieressä. Leppävesi on kasvanut voimakkaasti 2010-luvulla, koska taajamaan on muuttanut asukkaita Jyväskylän puolelta. Vuonna 2016 Leppäveden asukasluku oli 3 379, joista 2 650 asui taajaman keskustassa. Alueen rakennuskanta koostuu lähinnä rivi- ja omakotitaloista. Leppäveden taajaman itäpuolitse kulkevat sekä Jyväskylä–Haapajärvi-rata että Seututie 637.
Leppäveden rautatieasema kuului vuonna 1898 avatun Jyväskylän ja Suolahden välisen radan ensimmäisiin liikennepaikkoihin. Asemarakennus tehtiin arkkitehti Bruno Granholmin laatimien V luokan aseman tyyppipiirustusten mukaan ja sitä laajennettiin vuonna 1917. Leppäveden asema muutettiin miehittämättömäksi rautatieliikennepaikaksi vuonna 1969, henkilöliikenne lopetettiin vuonna 1984 ja liikennepaikka lakkautettiin vuonna 1985. Henkilöliikenne koko rataosalla lopetettiin vuonna 1987.
Leppäveden tunnettuja henkilöitä ovat olleet ministeri Vihtori Vesterinen ja kansanedustaja Paavo Vesterinen. Kylä on tullut tunnetuksi myös Suomen ensimmäisestä biokaasuautosta. Leppävedellä toimii urheiluseura Leppäveden Leppä, jonka lajeina ovat muun muassa jalkapallo, salibandy ja lentopallo.
Leppävedellä toimii päiväkoti. Leppävedellä on lisäksi kaksi koulurakennusta; Leppäveden ”uudessa koulussa” järjestetään opetusta esikoululaisille ja peruskoulun luokille 1–3, ja Leppäveden ”vanhassa koulussa” opetetaan luokkia 4–6.
Leppävedelle on rakenteilla liikuntapuisto. Liikuntapuistossa on muun muassa frisbeegolfrata, pumptrack-pyöräilyrata ja jalkapallokenttä.
Kuvia

Alueen rivitaloasutusta.
Leppäveden kirjasto.
K-Market Tiituspohjassa.
Leppäveden koulu 4-6lk
Leppäveden koulu esikoulu-3lk
Omakotitaloja Leppävedellä
Kuvassa näkyy pysäkille piirretty Pikachu-piirros, erilaisia Pokémon-hahmoja löytyy lisää Leppäveden bussipysäkeiltä.
Lentopallon miesten SM-sarjakausi 1978–1979

Lentopallon miesten mestaruussarjassa kaudella 1978–1979 pelattiin kahdeksan joukkueen nelinkertainen sarja, jonka jälkeen neljä parasta jatkoi mestaruuskamppailua pudotuspelein. Mestaruuden voitti Pieksämäen NMKY.
Miesten SM-sarja

| Joukkue | O | V | H | Erät | Eräpisteet | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Pieksämäen NMKY | 28 | 24 | 4 | 78-22 | 1409-  893 | 48 |
| Lahden Kimmo | 28 | 23 | 5 | 73-31 | 1380–1058 | 46 |
| Raision Loimu | 28 | 19 | 9 | 68-39 | 1366–1186 | 38 |
| Porin Pyrintö | 28 | 13 | 15 | 44-54 | 1162–1216 | 26 |
| Lautta-Pojat | 28 | 13 | 15 | 48-58 | 1253–1320 | 26 |
| Kokkolan Tiikerit | 28 | 8 | 20 | 39-68 | 1165–1411 | 16 |
| Karhulan Veikot | 28 | 7 | 21 | 38-70 | 1144–1406 | 14 |
| Luolajan Kajastus | 28 | 5 | 23 | 29-75 |   995-1384 | 10 |
Sarjaan nousi Salon Viesti. Karhulan Veikot säilyi sarjassa karsittuaan Salen kanssa.
Miesten SM-sarja > Pudotuspelit > Välierät

| Pieksämäen NMKY – Porin Pyrintö  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | PNMKY | PoPy | 3–0 | 15-5 , 15-5 , 15-9 |
|  | PoPy | PNMKY | 0–3 | 5-15 , 6-15 , 15-17 |
PNMKY loppuotteluun voitoin 2-0.
| Lahden Kimmo – Raision Loimu  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Kimmo | Loimu | 3–2 | 9-15 , 15-9 , 12-15 , 15-7 , 15-8 |
|  | Loimu | Kimmo | 1–3 | 12-15 , 15-11 , 10-15 , 5-15 |
Kimmo loppuotteluun voitoin 2-0.
Miesten SM-sarja > Pudotuspelit > Loppuottelut

| Pieksämäen NMKY – Lahden Kimmo  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | PNMKY | Kimmo | 3–1 | 15-12 , 9-15 , 15-11 , 15-6 |
|  | Kimmo | PNMKY | 3–0 | 15-10 , 15-11 , 15-6 |
|  | PNMKY | Kimmo | 3–1 | 10-15 , 15-3 , 15-4 , 15-11 |
|  | Kimmo | PNMKY | 3–1 | 15-13 , 6-15 , 15-11 , 15-10 |
|  | PNMKY | Kimmo | 3–0 | 15-4 , 15-4 , 15-12 |
Pieksämäen NMKY Suomen mestari voitoin 3-2.
Mestarit: Jukka Savio, Pauli Leikas, Jouko Juvonen, Reino Kosonen, Jouni Parkkali, Pekka Liukkonen, Erkki Roivainen, Ahti Toivanen, Matti Rotinen, Otto Sivonen,  Valmentaja Pertti Sirola.
Miesten SM-sarja > Pudotuspelit > Pronssiottelut

| Raision Loimu – Porin Pyrintö  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Loimu | PoPy | 3–1 | 15-10 , 15-4 , 10-15 , 15-5 |
|  | PoPy | Loimu | 1–3 | 15-11 , 1-15 , 9-15 , 7-15 |
Raision Loimulle SM-pronssia voitoin 2-0.
Kusti Sala

Kusti Sala
Kustaa (Kusti) Adolf Sala (synt. Granqvist, 10. marraskuuta 1875 Suomusjärvi – 24. kesäkuuta 1943 Tampere) oli suomalainen näyttelijä, joka oli yksi Tampereen Työväen Teatterin perustajista. TTT:n ”Grand old maniksi” luonnehdittu Sala näytteli sen riveissä koko aikuisikänsä päätyönsä ohella. Varsinaisena ammattinaan Sala työskenteli lämmittäjänä Johanneksen kansakoulussa. Jo ennen teatterin perustamista Sala oli kuulunut Tampereen työväenyhdistyksen näytelmäseuraan. Nuorena hän niitti mainetta pääosien tulkitsijana eritoten Ludvig Holbergin ja Molièren näytelmissä.
Sala näytteli Nummisuutarien Eskoa yli sata kertaa alkaen vuodesta 1899. Toinen hänen ikimuistoisista rooleistaan oli Hamlet. Hän oli jäsenenä Työväen Näyttämöiden Liiton ensimmäisessä liittotoimikunnassa, joka perustettiin joulukuussa 1917. Sala vietti 20-vuotistaiteilijajuhlaansa vuonna 1920 Jeppe Niilonpojan merkeissä. Juhlien yhteydessä hän sai ennen näkemättömän määrän lahjoja kultasormuksesta peiliin. Näyttelijäkollegat huusivat hänelle eläköötä niin, että huone täyttyi "seiniätärisyttävästä suosionosoitusten myrskystä". Salan taiteellisiin menestyksiin kuuluivat myös muun muassa Santun rooli Pohjalaisissa syyskaudella 1928 ja Sid-eno näytelmässä Oi nuoruus syksyllä 1935. Vanhemmiten hän teki lukuisia mieleenpainuvia sivurooleja, kuten tohvelisankarimiehen osan Vaimokkeessa, joka TTT:ssa esitettiin nimellä Vetovaimo syksyllä 1942. Kusti Sala kuoli juuri ennen 40-vuotistaiteilijajuhlaansa. Taiteilija Allan Salo sai tehtäväkseen maalata Salan muotokuvan post mortem -valokuvan perusteella.
Lentolaivue 44

Lentolaivue 44 oli Suomen ilmavoimien kaukotoimintalentolaivue, joka perustettiin vuonna 1934. Laivue osallistui talvi-, jatko- ja Lapin sotiin osana Lentorykmentti 4:ää. Laivue lakkautettiin Pariisin rauhansopimuksen seurauksena vuonna 1948.
Perustaminen ja alkuvuodet

30. kesäkuuta 1933 ilmavoimiin perustettiin kiinteät lentoasemat. Viipurissa toimineen 1. Erillisen Merilentolaivueen pohjalta muodostettiin Lentoasema 6, jonka lentäväksi yksiköksi muodostettiin ilmavoimien komentajan päiväkäskyllä 10. lokakuuta 1934 Lentolaivue 44. Laivueen ensimmäisenä komentajana toimi majuri Axel Nystedt. Laivueen kalustona oli vuoteen 1937 saakka Junkers K 43 -koneet. Vuoden 1937 lopulla laivue vastaanotti uudeksi kalustokseen Britanniasta hankittuja Bristol Blenheim -pommikoneita ja siirtyi samalla Viipurista Immolaan, mistä laivue siirtyi juuri ennen talvisotaa uuteen Luonetjärven tukikohtaan.
Talvisota

Talvisodan alkaessa majuri Erik Stenbäckin komentamalla laivueella oli kahdeksan lentokuntoista Blenheimiä, joilla suoritettiin tiedustelu- ja pommituslentoja. Laivue siirtyi Joroisiin 6. joulukuuta, josta se suoritti, yleensä yksittäisin konein, tiedustelua ja häirintäpommituksia Laatokan koillispuolelle. Vuoden 1940 alussa laivue sai täydennyksenä Lentolaivue 46:lta viisi Blenheim Mk.I -konetta. 27. helmikuuta koko Lentorykmentti 4:n toiminta suunnattiin Karjalankannakselle, jossa Lentolaivue 44 suoritti sodan loppuun asti pommituksia etenevää vihollista vastaan. Laivue suoritti talvisodassa 209 sotalentoa menettäen sotatoimissa kolme konetta ja viisi lentävään henkilökuntaan kuuluvaa kaatuneina.