stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mikronesian federaatio
Historia > Asutushistoria

Arkeologian ja kielitieteen todisteiden perusteella Mikronesian federaation alue asutettiin 2 000 – 3 000 vuotta sitten. Ensimmäiset asukkaat saapuivat alueelle Kaakkois-Aasiasta. Jotkut heistä jatkoivat myöhemmin Papua-Uuteen-Guineaan, Salomonsaarille, Uuteen-Kaledoniaan, Kiribatille ja Marshallinsaarille. Vaikka itse Mikronesian federaatio perustettiin vasta 1970-luvulla, sen eri osien asukkaat olivat tekemisissä toistensa ja melanesialaisten kanssa jo vuosituhansia aiemmin. Kielellisten havaintojen lisäksi tästä on arkeologisia todisteita: saarilta on löytynyt 2000 vuotta vanhaa keramiikkaa, vaikka korallisaarilla ei ole savea keramiikan valmistamiseen.
Itäiselle Mikronesialle syntyi toisella vuosituhannella monimutkaisia luokkayhteiskuntia, joiden huipulla oli voimakkaat päälliköt. Näistä todisteena on Pohnpein saarella Nan Madolin ja Kosraella Lelun rauniot. Nan Madolin rakennustyöt alkoivat noin vuonna 1200, ja se oli merkittävä poliittinen ja uskonollinen keskus ja ensimmäisiä todisteita Tyynenmeren länsiosien keskushallinnollisesta yhteiskunnasta.
Historia > Eurooppalaisten saapuminen

Eurooppalaiset yhteydet alkoivat 1500-luvulla. Portugalilaiset saapuivat vuonna 1525 Yapille ja Ulithiin etsiessään Diego da Rochan johtamina Maustesaaria nykyisessä Indonesiassa. Samalla vuosisadalla espanjalaiset löysivät Karoliineille. Saaret kuuluivat Espanjalle vuodesta 1874, kunnes se myi ne saksalaisille vuonna 1899.
Saarten ollessa Saksan hallinnassa kopran tuotanto ja kaupankäynti kehittyi. Saksan valta päättyi vuonna 1914, jolloin Japani miehitti saaret. Vuonna 1920 Saksan kärsittyä tappion ensimmäisessä maailmansodassa Kansainliitto muodosti alueesta mandaattialueen, jonka hallinto myönnettiin Japanille. Tulevien vuosikymmenten aikana Mikronesiaan muutti noin 100 000 japanilaista. Syntyperäisiä mikronesialaisia oli siihen aikaan yli puolet vähemmän, noin 40 000. Toinen maailmansota lopetti Japanin vallan saarilla. Vuonna 1947 Mikronesia siirtyi Yhdysvaltain hallintaan osana Tyynenmeren saarten huoltohallintoaluetta.
Historia > Itsenäisyys

Mikronesian johtohenkilöt alkoivat vuonna 1969 käydä neuvotteluita itsehallinnosta. Perustuslaki luonnosteltiin vuonna 1975, ja se tuli voimaan 1979. Huoltohallintoalue ei kuitenkaan itsenäistynyt yhtenä liittovaltiona, sillä Mariaanit, Marshallinsaaret ja Palau erosivat liitosta. Mikronesialaiset hyväksyivät 1983 kansanäänestyksessä Compact of Free Association -sopimuksen, joka tuli voimaan 3. marraskuuta 1986. Se takasi itsenäisyyden, mutta antoi Yhdysvallalle vastuun puolustuksesta ja ulkoisesta turvallisuudesta. Maa liittyi Yhdistyneisiin kansakuntiin 17. syyskuuta 1991.
Vuonna 2002 taifuuni Chata surmasi kymmeniä Chuukin saarella. Vuonna 2004 taifuuni Sudel aiheutti Yapin saarella niin suuria tuhoja, että sinne julistettiin hätätila.
Politiikka

Mikronesia on liittovaltio, jonka keskushallinto on heikko. Jokaisella osavaltiolla on oma perustuslakinsa ja paljon paikallista valtaa etenkin taloudellisissa asioissa. Liittovaltiotasolla käsitellään erityisesti ulko- ja puolustuspolitiikkaa.
Vuoden 1979 perustuslaki takaa mikronesialaisille perusihmisoikeudet ja luo perustan hallitustoiminnalle. Mikronesian valtionpäämies ja hallituksen johtaja on presidentti. Kongressi valitsee joukostaan presidentin ja varapresidentin neljävuotiselle kaudella. Vuonna 2023 presidentiksi valittiin Chuukin osavaltion senaattori Wesley Simina.
Kongressissa on 14 vaaleissa valittua edustajaa. Neljä senaattoria (yksi kustakin osavaltiosta) palvelevat neljän vuoden kauden, muut edustavat yksittäisiä jäsenalueita ja palvelevat kahden vuoden kauden. Kymmenen senaattorin paikkaa jaetaan osavaltion väkiluvun perusteella, ja vuonna 2023 kongressissa kaksivuotisia edustajia oli viisi Chuukista, kolme Pohnpheista sekä yksi Kosraesta ja Yapista. Presidentiksi ja varapresidenti valittujen paikka täytetään erityisvaaleilla.
Mikronesiassa ei ole poliittisia puolueita, vaikka niiden perustamiselle ei ole esteitä. Kaikki ehdokkaat ovat sitoutumattomia. Mikronesian vaaleja pidetään vapaina, ja hallitukset vaihtuvat demokraattisesti. Presidenttivirkaa pääsääntöisesti kierrätetään herrasmiessopimuksen nojalla eri osavaltioiden välillä, mutta kierto ei kuitenkaan toteudu sataprosenttisesti. Naisia on liittovaltiotason politiikassa ollut vähän, ja ensimmäisenä naisena kongressiin valittiin 2021 Perpetua Sappa Konman.
Politiikka > Mikronesian presidentit

Tosiwo Nakayama, 1979–1987
John Haglelgam, 1987–1991
Bailey Olter, 1991–1996
Jacob Nena, 1996–1999
Leo Falcam, 1999–2003
Joseph J. Urusemal, 2003–2007
Manny Mori, 2007–2015
Peter M. Christian, 2015–2019
David W. Panuelo, 2019–2023
Wesley Simina, 2023–
Osavaltiot

Mikronesian federaation osavaltiot ovat sen neljä merkittävää saariryhmää, joita edustavat tähdet sen lipussa. Kukin osavaltio on nimetty sen tärkeimmän saaren mukaan. Pohnpein osavaltioon kuuluvat Kapingamarangi ja Nukuoro sijaitsevat muiden saarten eteläpuolella, ja niihin pääsee vain veneillä.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Osavaltio | entinen nimi | Pääkaupunki | Pinta-ala (hehtaaria) | Väkiluku (4.4.2010) |
|  Chuuk | Truk | Weno | 12 720 | 48 651 |
|  Kosrae |  | Tofol | 10 960 | 6 616 |
|  Pohnpei | Ponape | Kolonia | 34 520 | 35 981 |
|  Yap |  | Colonia | 11 890 | 11 376 |
Talous

Mikronesia on varsin voimakkaasti riippuvainen Yhdysvaltain tuesta, ja Compact of Free Association -liitännäisvaltiosopimuksen nojalla Yhdysvallat on rahoittanut koulutusta, terveydenhuoltoa ja infrastruktuuria. Sopimus takasi Mikronesialle kaksi miljardia dollaria vuosina 1986–2001. Jatkosopimus vuosille 2004–2023 antoi suoraa tukea sata miljoonaa dollaria vuodessa, josta suuri osa rahastoidaan. Uusi sopimus tehtiin toukokuuss 2023.
Taloudellinen toiminta Mikronesian federaatiossa on pääosin viljelyä ja kalastusta omien tarpeiden kattamiseksi. Tärkeimmät viljelykasvit ovat leipäpuu, kookospalmu, banaani, kassava, betelpähkinät, taaro ja kava. Matkailun kehitystä haittaa saariston kaukainen sijainti ja tarpeellisten palveluiden puute. Liittovaltion ja osavaltioiden hallitukset työllistävät yli puolet työvoimasta. Kalastus on tärkeä tulonlähde. Valuuttatuloja saadaan myös ulkomaalaisilta kalastusaluksilta, jotka maksavat lisenssimaksuja kalavesien käytöstä.
Mikronesia joutuu tuomaan lähes kaiken elintarvikkeet, teollisuustuotteet ja polttoaineen ulkomailta. Sen tärkein vientituote on kala. Tärkeimmät kauppakumppanit ovat Yhdysvallat, Guam, Singapore, Taiwan ja Thaimaa.
Mikronesiassa liikenne saarten välillä ja ulkomaille tehdään lentäen tai rahtilaivoilla. Jokaisen osavaltion pääsaarella on oma kansainvälinen lentoasemansa, ja lisäksi osalla ulkosaarista on kiitotie. Pääsaarilla on myös hyvä tieverkko, ja kaupunkikeskuksissa tiet ovat päällystettyjä.
Väestö

Tyynenmeren yhteisön tilastoarvion mukaan vuonna 2023 Mikronesiassa oli 106 188 asukasta. Mikronesian väestönkasvu oli varsin nopeaa aina 1980-luvun loppupuolelle asti. Kasvu oli seurausta alueen korkeimpiin kuuluneesta kokonaishedelmällisyysluvusta. Vuonna 1973 asukasluku oli ollut 62 008 ja 16 vuotta myöhemmin 95 740. Vuonna 2000 asukasluku oli hieman yli 107 000 ja vuonna 2010 enää vajaa 103 000. Väestö oli vähentynyt erityisesti maastamuuton seurauksenae, eikä kokonaishedelmällisyyslukukaan ole enää yhtä korkea kuin aiemmin.
Pääosa väestöstä on mikronesialaista alkuperää, mutta syrjäisten Kapingamarangin ja Nukuoron atollien asutus on polynesialaista. Englannista on tullut yleinen kieli. Chuukia, pohnpeitä, kosraeta, japia ja muita mikronesialaisia kieliä puhutaan eri saarilla. 
Vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan katolisia oli 52,7 %, protestantteja 41,7 %, muiden uskontojen harjoittajia 3,8 %, ja uskonnottomia 0,8 %.
Mikronesia on varsin alussa kaupungistumisprosessissa, mutta 1900-luvun lopulla on alkanut sisäinen muuttoliike kohti kaupunkimaisia keskuksia, joissa on työ- ja koulutusmahdollisuuksia. Vuoden 2010 tilastojen mukaan 22 prosenttia mikronesialaista asui kaupungeissa.
Mikronesiassa on oppivelvollisuus 6–14-vuotiaille. Jokaisella asutulla saarella on peruskoulu, ja jokaisessa osavaltiossa on vähintään yksi lukiotason koulu. Mikronesian ainoa korkeakoulutason oppilaitos on vuonna 1963 opettajankoulutuslaitokseksi perustettu College of Micronesia-FSM.
Kulttuuri

Kullakin neljästä osavaltiosta on oma kulttuurinsa ja perinteensä, mutta niillä on myös yhteisiä, vuosisatoja vanhoja kulttuuriperinteitä. Esimerkiksi sukuyhteys on tärkeää kaikkien saarelaisten kulttuureissa. Aiemmin saarilla on asuttu ydinperhettä suuremmissa yksiköissä. Pohnpeillä ja Yapilla on ollut patrilineaarisia perhemalleja (veljekset vaimoineen tai isoisä, pojat ja pojanpojat), kun taas Chuukilla ja Yapin ulkosaarilla on matrilineaarisia perheitä, joissa tytärten aviomiehet muuttavat anoppilaan kotivävyiksi. Länsimaistumisen myötä ydinperhemalli on yleistymässä.
Yapin saari on tunnettu kivirahoistaan, jotka ovat halkaisijaltaan jopa nelimetrisiä kalkkikivilaattoja, joissa on reikä keskellä. Saaren asukkaat tietävät mikä kivi kuuluu kenellekin, mutteivät välttämättä siirrä kiviä, kun omistaja vaihtuu. Kiviä on viittä tyyppiä, Mmbul, Gaw, Ray, Yar ja Reng, viimeksi mainittu on vain 0,3 metriä halkaisijaltaan. Niiden arvo perustuu kokoon ja historiaan, monet kivistä on tuotu muilta saarilta, jopa Uudelta-Guinealta saakka, useimmat kuitenkin muinaisina aikoina Palaulta.
Mikronesia on osallistunut olympialaisiin vuodesta 2000 alkaen viiden urheilijan joukkueella. He ovat osallistuneet yleisurheiluun, uintiin ja painonnostoon.
Huomiot

↑  Vuoteen 2024 asti suomenkielinen nimi oli Mikronesian liittovaltio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mikronesian federaatio Wikimedia Commonsissa
Visit-fsm.org (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Mikronesian federaation kartta
Nan Madolin raunioita.
Japanilaisia oppilaita Chuukilla noin vuonna 1930
Mikronesian federaation presidentti Manny Mori vuonna 2008
Pohnpein kansainvälinen lentoasema
Suuri (lähes 2,5 metriä korkea) näyte Yapin kivirahoista Gachparin kylässä.
Minimipiste

Minimipiste on optimointiin liittyvä käsite, joka tarkoittaa sellaisen pisteen  x\in A etsimistä, jossa funktio  f:A\to R saavuttaa pienimmän arvonsa. Minimipiste ei välttämättä ole yksikäsitteinen tai edes olemassa. Funktion  f arvoa minimipisteessä sanotaan minimiksi.
Kirjallisuutta

Kaleva, Osmo: Optimointi 1.  (Opintomoniste 138)  Tampere:  TTKK, 1993.  ISBN 951-722-073-1
Liikennevahinkolautakunta

Liikennevahinkolautakunta on liikennevakuutuksen korvausasioita käsittelevä lakisääteinen toimielin.
Lautakunnan päätökset ovat suosituksia mutta käytännössä sekä vakuutusyhtiöt että tuomioistuimet noudattavat lautakunnan suosituksia lähes poikkeuksetta.
Lautakunnan tehtävät ja käsiteltävät asiat

Lautakunnan lakisääteisenä tehtävänä on lausuntojen antaminen liikennevakuutuksen korvausasioissa.
Lausuntoja voivat pyytää
liikennevakuutustoimintaa harjoittava vakuutusyhtiö, Liikennevakuutuskeskus tai valtiokonttori
tuomioistuin käsitellessään liikennevakuutuksen korvausriitaa
liikennevahingossa vahinkoa kärsinyt tai vahingossa osallisena olleen moottoriajoneuvon vakuutuksenottaja.
Vakuutusyhtiön on pyydettävä lautakunnan lausunto eräistä henkilövahinkoja koskevissa asioissa. Näitä asioita ovat
pysyvän, osittaisen tai täydellisen työkyvyttömyyden perusteella suoritettava korvaus
kuoleman perusteella suoritettava korvaus
vian ja muun pysyvän haitan sekä kivun ja säryn korvaaminen, jos vamma on vaikea.
Vahingonkärsineellä on oikeus pyytää lautakunnalta lausunto liikennevahingon korvaamisesta tai muusta vahingon korvaamiseen liittyvästä riitaisuudesta. Vahingon korvausten lisäksi tällaisiin kuuluu esimerkiksi kysymys vahingon aiheuttamasta liikennevakuutuksen bonuksen muutoksesta.
Lautakunta antaa myös ohjeita korvaustoiminnan yhtenäistämiseksi.
Lausuntopyyntöjen käsittely

Vahingonkärsineellä tai muulla korvaukseen oikeutetulla on oikeus pyytää lautakunnan lausuntoa 90 päivän kuluessa vakuutusyhtiön päätöksestä.
Niissä asioissa joissa vakuutusyhtiön on pyydettävä lautakunnan lausunto, on yhtiön huolehdittava lausuntopyynnön ja sen liiteluettelon toimittamisesta vahingonkärsineelle. Vahingonkärsineellä on tämän jälkeen 30 päivää aikaa toimittaa vastineensa lautakunnalle.
Lautakunnan organisaatio

Lautakunnassa on päätoiminen puheenjohtaja sekä hänen lisäkseen kolme varapuheenjohtajaa ja seitsemän jäsentä. Lautakunta työskentelee jaostoina. Vain tärkeimmät periaatteelliset kysymykset käsitellään yleisistunnossa.
Puheenjohtajan, varapuheenjohtajien sekä vähintään yhden jäsenen tulee olla lakimiehiä. Muissa jäsenissä tule lisäksi olla lääkärijäseniä joilla on perehtyneisyys lautakunnassa käsiteltäviin asioihin sekä teknisen koulutuksen saaneita jäseniä jotka ovat perehtyneitä ajoneuvojen tekniikkaan sekä ajoneuvojen korjaustoimintaan.
Lautakunnalla on toimisto, joka valmistelee lautakunnan käsiteltäväksi tulevat asiat.
Lautakunnan toiminta rahoitetaan vakuutusyhtiöiltä sekä valtiokonttorilta niiden maksutulon suhteessa. Vahingonkärsineille lautakunnan lausunnot ovat maksuttomia.
Liikennevahinkolautakunnan puheenjohtajana on vuodesta 2002 toiminut varatuomari Kyösti Vihermaa.
Liikennevahinkolautakunnan normit ja ohjeet

Liikennevahinkolautakunta julkistaa kerran vuodessa kokoelman korvaustoimintaa koskevista normeista sekä niistä antamistaan ohjeista. Tämä ohjeisto käytännössä ohjaa vakuutusyhtiöiden toimintaa korvaustoiminnassa.
Liikennevahinkolautakunta antaa ohjeita mm. eri henkilövahinkojen korvausperusteista ja korvausten määristä, liikennevahingosta aiheutuvan ajoneuvon korjausajan korvaavasta seisontapäiväkorvauksesta sekä rattijuopumuksesta aiheutuvasta korvauksen alentamisesta.
Normeilla ja ohjeilla on merkitystä myös tuomioistuimissa. Ohjeita käytetään käräjäoikeuksissa yhtenä vahingonkorvausten määrän arviointilähteenä.
Kirjallisuutta

Seppo Eskuri, Martti Mikkonen: Liikennevakuutus.  Finanssi- ja vakuutuskustannus, 2006.  ISBN 952-9770-93-6
Aiheesta muualla

Liikennevahinkolautakunta
Liikennevahinkolautakunnan normit ja ohjeet 2006 (Arkistoitu – Internet Archive)
Laki liikennevahinkolautakunnasta (31.5.2002/441)
György Ligeti

György Ligeti vuonna 1984.
György Sándor Ligeti ([ˈɟørɟ ˈʃaːndor ˈliɡɛti]; 28. toukokuuta 1923 Dicsőszentmárton (nyk. Târnăveni, Transilvania) – 12. kesäkuuta 2006 Wien) oli unkarilaissyntyinen Itävallassa asunut säveltäjä, jota laajalti pidetään yhtenä 1900-luvun suurista soitinmusiikkisäveltäjistä. Useat hänen sävellyksistään ovat klassisen musiikin piireissä hyvin tunnettuja, mutta suuri yleisö tuntenee hänet parhaiten teoksista, joita Stanley Kubrick käytti elokuvissaan 2001: Avaruusseikkailu ja Eyes Wide Shut.
Elämä

Ligeti syntyi Dicsőszentmártonissa (nykyään Târnăveni) ja sai varhaisen musiikkikasvatuksensa Kolozsvárin (nykyään Cluj-Napoca) konservatoriossa nykyisen Romanian Transilvaniassa. Hänen koulutuksensa keskeytyi vuonna 1943, kun Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue pakotti hänet juutalaisuutensa vuoksi tekemään työtä. Samoihin aikoihin hänen vanhempansa, veljensä ja muut sukulaisensa vietiin Auschwitzin keskitysleirille; hänen äitinsä oli ainoa, joka selviytyi.
Sodan jälkeen Ligeti jatkoi opintojaan Budapestissa ja valmistui vuonna 1949. Hänen opettajiaan olivat Pál Kadosa, Ferenc Farkas, Zoltán Kodály ja Sándor Veress. Hän siirtyi tekemään etnomusikologista tutkimusta romanialaisesta kansanmusiikista, mutta vuoden kuluttua palasi vanhaan opinahjoonsa Budapestiin opettamaan harmoniaa, kontrapunktia ja musiikkianalyysia. Silloinen kommunistihallinto oli kuitenkin katkaissut yhteydet Unkarin ja lännen väliltä, ja Ligetin täytyi kuunnella salaa radiolähetyksiä pysyäkseen musiikin tyylivirtausten mukana. Joulukuussa 1956, kaksi kuukautta sen jälkeen, kun neuvostoarmeija oli pysäyttänyt Unkarin kansannousun, hän pakeni Wieniin ja otti Itävallan kansalaisuuden vuonna 1959.
Itävallassa Ligeti pystyi tapaamaan useita avantgarden avainhahmoja, jotka olivat olleet Unkarissa hänen saavuttamattomissaan. Näihin kuuluivat säveltäjät Karlheinz Stockhausen ja Gottfried Michael Koenig, joista molemmat työskentelivät uraauurtavan elektronisen musiikin parissa. Ligeti työskenteli samassa kölniläisessä studiossa kuin hekin, ja vaikka häntä inspiroivatkin äänet, joita hän siellä pystyi luomaan, hän päätyi tekemään vain vähän elektronista musiikkia ja keskittyi sen sijaan soitinsävellyksiinsä, jotka usein kuitenkin sisältävät elektronista musiikkia muistuttavia tekstuureja. Vuodesta 1961 hän toimi professorina Tukholman konservatoriossa ja kasvatti siellä toimiessaan kokonaisen ruotsalaisen säveltäjäkoulukunnan.
Tästä ajasta lähtien Ligetin tuotantoa alettiin tuntea paremmin, ja hänen tunnetuimman tuotantonsa voitaisiin sanoa sijoittuvan Apparitionsin (1958–1959) ja Lontanon (1967) väliselle ajalle, vaikka hänen myöhempi oopperansa Le Grand Macabre (1978) on myös varsin tunnettu. Nyttemmin myös hänen kolme etydikirjaansa pianolle ovat tulleet tunnetuiksi muun muassa Pierre-Laurent Aimardin ja Fredrik Ullénin tekemien levytysten ansiosta. Ligeti opetti Hampurissa vuodet 1973–1989. 1980-luvulta lähtien hän kärsi terveysongelmista, jotka hidastivat hänen sävellystuotantoaan, vaikka hän jatkoikin kirjoittamista.
Ligeti on sanonut pitävänsä Benoît Mandelbrotin fraktaaligeometriasta ja Lewis Carrollin ja Douglas Hofstadterin kirjoituksista. Hän suunnitteli yli kymmenen vuoden ajan oopperaa Alice, joka olisi perustunut romaaneihin Liisan seikkailut ihmemaassa ja Liisan seikkailut peilimaailmassa.
Valittuja teoksia

Concert românesc orkesterille (1951)
Ensimmäinen jousikvartetto, "Métamorphoses nocturnes" (1953–1954)
Glissandi, elektronista musiikkia (1957)
Artikulation, elektronista musiikkia (1958)
Apparitions orkesterille (1958–1959)
Atmosphères orkesterille (1961)
Volumina uruille (1961–1962, 1966)
Poème Symphonique pour 100 métronomes (1962)
Requiem sopraano- ja mezzosopraanosolisteille, sekakuorolle ja orkesterille (1963–1965)
Sellokonsertto (1966)
Lux Aeterna kuudelletoista soololaulajalle (1966)
Lontano orkesterille (1967)
Kaksi urkuetydiä (1967, 1969)
Continuum cembalolle (1968)
Ramifications kahdelletoista soolojousisoittajalle (1968–1969)
Toinen jousikvartetto (1968)
Kymmenen kappaletta puhallinkvintetille (1968)
Kamarikonsertto kolmelletoista soittajalle (1969–1970)
Melodien for Orchestra (1971)
Kaksoiskonsertto huilulle, oboelle ja orkesterille (1972)
Clocks and Clouds kahdelletoista naisäänelle (1973)
San Francisco Polyphony orkesterille (1973–1974)
Le Grand Macabre, ooppera (1974–1976)
Pianokonsertto (1985–1988)
Viulukonsertto (1992)
Hampurin-konsertto käyrätorvisolistille ja kamariorkesterille neljän luonnontorven säestyksellä (1998–1999, 2003)
Síppal, dobbal, nádihegedűvel: Weöres Sándor verseire (2000)
Palkintoja

Grawemeyer Award for Musical Composition ("Etudes for Piano", 1986)
Balzan Prize (1991)
Schock Prize for Musical Arts (1995)
Wihuri-säätiön Sibelius-palkinto (2000)
Kyoto Award (2001)
Polar Music Prize (2004)
Kirjallisuutta

Salmenhaara, Erkki: Das musikalische Material und seine Behandlung in den Werken "Apparitions", "Atmosphères", "Aventures" und "Requiem" von György Ligeti.  (Aus dem Finnischen ins Deutsche übertragen von Helke Sander in Zusammenarbeit mit Verfasser. Acta musicologica Fennica, 2)  Helsinki:  Suomen Musiikkitieteellinen Seura, 1969.
Aiheesta muualla

Ligetin muistokirjoitus. Helsingin Sanomat 12.6.2006 (käyttäjätunnuksella).
Ligeti (Arkistoitu – Internet Archive). Sibelius-Akatemian 1900-luvun musiikin historiaa käsittelevät sivut.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  BRAHMS  Grammy Awards  LexM  MusicBrainz  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Liissilä

| Liissilä Лисино, Lisino |
| --- | --- |
 Liissilän metsäkoulu.
 Liissilä
 Koordinaatit: 59°25′27″N, 30°40′54″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Tusinan piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  997,645 km²
Väkiluku (2010):  2 000
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Liissilä (ven. Ли́сино, Lisino) on maalaiskunta Leningradin alueen Tusinan piirissä Venäjällä. Sen keskustaajama Liissin Korppus (ven. Ли́сино-Ко́рпус, Lisino-Korpus) sijaitsee Lustovkajoen varrella 20 kilometriä Tusinasta lounaaseen. Kunnassa on 2 000 ja taajamassa 900 asukasta (vuonna 2010).
Maantiede ja asutus

Liissinän kunnan pinta-ala on 997,645 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Tusinan piirin Vornasuon , idässä Tusinan ja Lupanan, etelässä Novgorodin alueen Tjosovo-Netylskin ja Lugan piirin Jam-Tjosovon sekä lännessä Hatsinan piirin Viiritsan ja Susaninan kuntiin. Kunnan alueella sijaitsee Liissilän rauhoitusalue.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu 16 kylää ja asutusta: Ala-Sytti (ven. Nižnije Sjutti), Fedosjino, Joklina (Joglino), Kastenskaja, Kivikko (Kamenka), Kummola (Gummolovo), Malinovka, Määsinä (Mašino), Peri, Peräsaari (Konetški), Radofinnikovo, Riikala (Griškino), Turova (Turovo), Tuupoviika (Dubovik), Ylä-Sytti (Verhnije Sjutti) ja Zverinets.
Historia

Vatjan viidenneksen Inkeren pogostaan kuulunut Liissilän ortodoksinen kirkko mainitaan vuoden 1612 tarkastuskirjassa. Ruotsalaisaikana 1600-luvulla perustettiin Liissilän luterilainen seurakunta.
Kunnan keskustaajama on syntynyt vuonna 1834, jolloin valtion omistaman kartanon alueelle perustettiin Venäjän ensimmäinen opetuskäyttöön tarkoitettu metsänhoitoalue. Metsänhoitajakoulun lisäksi siellä toimi keisarillinen metsästysmaja. Vuonna 1918 lakannut metsäoppilaitos aloitti toimintansa uudelleen vuonna 1934.
Liikenne, talous ja palvelut

Kunnan läpi kulkee Pietarista Novgorodiin johtava rautatie sekä Kemppaalan ja Hattulan välinen R-40-maantie. Paikallisista elinkeinoista tärkein on metsätalous. Keskustaajamassa on metsäoppilaitos ja Liissilän metsänhoitoalue toimii Pietarin metsäteknisen akatemian harjoitusalueena. Palveluihin kuuluu kaksi lastentarhaa ja koulua, kulttuuritalo ja kirjasto.
Nähtävyydet

Paikallisia nähtävyyksiä ovat Nikolai Benois’n Liissilän keskustaajamaan suunnittelemat jääkäriopiston rakennus (1855), keisarillinen metsästysmaja (1860) ja kirkko (1862).
Aiheesta muualla

Liissilän kunnan sivusto
Milo (nimi)

| Milo |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  7. syyskuuta
– ruotsinkielinen:  7. syyskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Miro
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Miroslav, rauhan miehenä maineikas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Milo on miehen etunimi, alkujaan keskieurooppalainen lyhentymä slaavilaisesta hallitsijanimestä Miroslav, joka esiintyy myös muodossa Miloslav. Toisaalta Milo saattaa myös olla muunnos nimestä Camillo tai Emil. Milo voi olla myös lempinimi slaavinimestä Milorad (serbokroaatiksi milo, "rakas", "sydämellinen"; rad, "työ" "ilo", "hoiva"), jonka puolalainen muoto on Miłorad. Milon slaavilainen femiinimuoto on Mila.
Suomessa nimi Milo on tullut käyttöön vasta 1900-luvun loppupuolella, ja alkanut yleistyä vasta 2000-luvulla. Vuoden 2019 loppuun mennessä se on annettu 1 656 henkilölle. Vuodesta 2015 lähtien Milon nimipäivä on suomenkielisen ja vuodesta 2020 lähtien myös ruotsinkielisen kalenterin mukaan 7. syyskuuta.