stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pikkurusonapsija
Koko ja ulkonäkö

Pikkurusonapsija on pienikokoinen lintu ja voi kasvaa 10–11 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Pikkurusonapsijan päälaki on harmahtavan ruskea ja päälaella on punaruskehtava laikku. Naama on väriltään oranssinruskea. Linnun selkä, siivet ja pyrstö ovat väriltään harmahtavan ruskeat ja siivissä on myös oranssinruskeita raitoja. Pikkurusonapsijan kurkku on valkoinen, rinta vaalean ruskea ja vatsa kellertävä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pikkurusonapsijalla on kaksi erillistä levinneisyysaluetta. Sitä tavataan Etelä-Amerikan pohjoisosassa Venezuelassa ja Kolumbiassa ja Brasiliasta Boliviaan ja Argentiinaan ulottuvalta alueelta.  Lajin elinympäristöä ovat kuivat pensaikot ja tiheikköisen metsien reunamaat. Pikkurusonapsija liikkuu yleensä yksittäin ja sen ravintoa ovat hyönteiset. Lintu rakentaa kuppimaisen pesänsä pensaaseen.
Jorma Pilkevaara

Jorma Kalevi Pilkevaara (24. lokakuuta 1945 Helsinki – 12. heinäkuuta 2006) oli suomalainen koripalloilija.
Jorma ”Pilkku” Pilkevaara oli mukana Suomen menestyksekkäimmässä koripallomaajoukkueessa, joka osallistui Tokion 1964 olympialaisiin ja sijoittui Suomessa järjestetyissä EM-kisoissa 1967 kuudenneksi. Jälkimmäisessä turnauksessa Pilkevaara valittiin kisojen tähtiviisikkoon. Kotimaassaan hän sijoittui Vuoden urheilija -äänestyksessä yhdeksänneksi. Vuoden koripalloilijaksi hänet valittiin neljästi.
Takamiehenä pelannut 187-senttinen Pilkevaara voitti Pohjoismaiden mestaruuden viidesti ja Suomen mestaruuden seitsemän kertaa edustaessaan Torpan Poikia, Tapion Honkaa ja Turun NMKY:tä. Hän pelasi yhteensä 158 maaottelua ja oli kahdesti Euroopan edustajana pelaamassa Euroopan cupin mestaria (Real Madrid) vastaan.
Vuonna 2013 Pilkevaara nimettiin Suomen koripallon Hall of Fameen. Vuonna 2015 paljastettiin Helsingin Munkkiniemessä Munkkiniemenkentällä Pilkevaaran muistolaatta. Pilkevaara oli harjoitellut kentällä 1950- ja 1960-luvulla kesät talvet.
Aiheesta muualla

Jorma Pilkevaaran muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kari Liimo Kalevi Sarkalahti | Vuoden koripalloilija 1966, 1967 ja 1968 1973 | Seuraaja: Kari Liimo Kalevi Sarkalahti |
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1963
4 Manninen |
5 K. Liimo |
6 Lampén |
7 Laanti |
8 M. Liimo |
9 Harjula |
10 Siljola |
11 Ailus |
12 Kauppinen |
13 Pilkevaara |
14 Kuusela |
15 Vartia |
Valmentaja Tuominen
Suomen joukkue – Koripallo kesäolympialaisissa 1964
4 Manninen |
5 K. Liimo |
6 Lampén |
7 Laanti |
8 M. Liimo |
9 Lindholm |
10 Harjula |
11 Kala |
12 Kauppinen |
13 Pilkevaara |
14 Finneman |
15 Vartia |
Valmentaja Tuominen
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1965
4 Manninen |
5 K. Liimo |
6 Lampén |
7 Laanti |
8 M. Liimo |
9 Lahti |
10 Paananen |
11 Pilkevaara |
12 Rönnholm |
13 Karell |
14 Finneman |
15 Immonen |
Valmentaja Tuominen
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1967
4 Vainio |
5 K. Liimo |
6 Manninen |
7 Laanti |
8 M. Liimo |
9 Lahti |
10 Rönnholm |
11 Karell |
12 Pilkevaara |
13 Ahonen |
14 Finneman |
15 Immonen |
Valmentaja Tuominen
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Pikkurantanapsija

| Pikkurantanapsija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Rantanapsijat Stigmatura
Laji::  napensis
Kaksiosainen nimi
 Stigmatura napensis  Chapman, 1926 
Alalajit
 S. n. bahiae  S. n. napensis 
Katso myös
   Pikkurantanapsija Wikispeciesissä   Pikkurantanapsija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkurantanapsija (Stigmatura napensis) ) on tyranneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Pikkurantanapsija voi kasvaa noin 13 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Pikkurantanapsijan päälaki, selkä ja siivet ovat ruskehtavan harmaat ja alalaji S. n. bahiae on nimialalajia ruskeampi. Silmäkulmajuova ja silmien ympärystä ovat väriltään vaalean kellertävät. Lajin siivissä on hyvin vaaleankeltaisia juovia. Pikkurantanapsijan pyrstö on pitkä ja pyrstösulat ovat mustat ja valkokärkiset. Linnun rinta ja vatsa ovat väritykseltään vaalean keltaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pikkurantanapsijan pääasiallinen levinneisyysalue on Amazonasin alueen jokien läheiset alueet Brasiliasta Kolumbiaan ja Peruun. Lisäksi sitä tavataan pieneltä alueelta Venezuelan lounaaisosasta.  Lajin elinympäristöä ovat pensaikot ja tiheiköt jokirannoilla ja erityisesti sitä tavataan jokien saarista. Lintu liikkuu pareittain tai yksin ja sen ravintoa ovat hyönteiset.
Pikkuvartiotangara

| Pikkuvartiotangara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Vartiotangarat Lanio
Laji::  versicolor
Kaksiosainen nimi
 Lanio versicolor  (d'Orbigny & Lafresnaye, 1837) 
Alalajit
 L. v. parvus  L. v. versicolor 
Katso myös
   Pikkuvartiotangara Wikispeciesissä   Pikkuvartiotangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkuvartiotangara (Lanio versicolor) on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Pikkuvartiotangara voi kasvaa 16–17 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Pikkuvartiotangarakoiraan pää on musta lukuun ottamatta oliivinväristä otsaa. Selkä on väriltään oranssinkeltainen ja yläperä on kirkkaamman keltainen. Siivet ovat musta ja niissä on kookas valkoinen laikku ja myös pyrstö on väriltään musta. Pikkuvartiotangarakoiraan rinta ja vatsa ovat keltainen. Naaraslintu on yleisväritykseltään vaatimattomampi ja on selästään ja päästään ruskea ja vatsastaan ja rinnastaan oranssinkellertävä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pikkuvartiotangaran levinneisyysalue ulottuu Perusta Boliviaan ja Brasilian keskiosiin. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät ja metsien reunamaat. Se liikkuu puiden latvuksissa useimmiten yksin tai pareittain ja voi liittyä sekaparviin.
Pikkumehiläissyöjä

| Pikkumehiläissyöjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Säihkylinnut Coraciiformes
Heimo::  Mehiläissyöjät Meropidae
Suku::  Mehiläissyöjät Merops
Laji::  orientalis
Kaksiosainen nimi
 Merops orientalis  (Latham, 1802) 
Katso myös
   Pikkumehiläissyöjä Wikispeciesissä   Pikkumehiläissyöjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkumehiläissyöjä (Merops orientalis) on mehiläissyöjien heimoon kuuluva säihkylintulaji.
Tuntomerkit

Pikkumehiläissyöjän pituus on 20–25 senttimetriä, joista pyrstöjouhien osuus on 2–8 senttimetriä. Pikkumehiläissyöjä on väritykseltään vihreä. Sen silmien ja kurkun alaosan poikki kulkevat mustat juovat. Sukupuolet ovat samannäköiset, mutta nuoret yksilöt ovat vanhoja himmeämmän värisiä ja niiden pyrstöjouhet ovat lyhyet. Israelissa ja Jordaniassa elävän alalajin cyanophrys naama on sininen ja pyyrstöjouhet lyhyehköt. Niilin suistolla elävän cleopatra-alalajin höyhenpuku on himmeämmän vihreä ja siltä puuttuu naaman sininen väri. Lisäksi sen pyrstöjouhet ovat pidemmät.
Pikkumehiläissyöjän kutsuääniä ovat lyhyt, kova ”kitt” ja rullaava, metallinen ”krrit”. Laulu, josta puuttuu selvä rakenne, on nopeana toistuva ja erilaisista kovista, rullaavista ja kimeistä äänistä koostuva sarja.
Levinneisyys

Pikkumehiläissyöjiä elää Lähi-idässä, Etelä-Aasiassa sekä Länsi-Afrikassa ja Keski- ja Itä-Afrikan pohjoisosissa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Pikkumehiläissyöjä (Merops orientalis)
ITIS: Merops orientalis (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q420840  Wikispecies: Merops orientalis  ADW: Merops_orientalis  ARKive: merops-orientalis  Avibase: 759AD1FB7E4EDF8C  BirdLife: 22725876  BOLD: 115146  BOW: grbeat1  CoL: 3ZW5J  eBird: grbeat1  EURING: 8380  GBIF: 2475410  iNaturalist: 2229  IRMNG: 10716122  ITIS: 554654  IUCN: 22725876  NCBI: 457316  Observation.org: 986  Open Tree of Life: 423282  Xeno-canto: Merops-orientalis
György Piller

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  György Piller |  György Piller |  György Piller |  |
Maa:   Unkari
Miesten miekkailu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1932 | säilä |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1932 | säilän joukkuekilpailu |  |
György Piller (s. 19. kesäkuuta 1899, Eger – 6. syyskuuta 1960, San Francisco) oli unkarilainen miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen menestyksekkäin aseensa oli säilä mutta hän saavutti joukkuekilpailun EM-mitaleja myös floretilla.
Piller voitti säilämiekkailussa olympiakultaa sekä henkilökohtaisessa kilpailussa että joukkuekilpailussa Los Angelesin 1932 kisoissa. Euroopan mestaruuden hän voitti 1930-luvulla kahdesti henkilökohtaisessa kilpailussa ja neljästi joukkuekilpailussa.
Saavutukset

Olympiakultaa säilän henkilökohtaisessa kilpailussa 1932
Olympiakultaa säilän joukkuekilpailussa 1932
EM-kultaa säilän henkilökohtaisessa kilpailussa 1930 ja 1931
EM-kultaa säilän joukkuekilpailussa 1930, 1931, 1933 ja 1934
EM-hopeaa floretin joukkuekilpailussa 1931
EM-pronssia floretin joukkuekilpailussa 1929
Pii (alkuaine)

Yksikiteinen (koko palkki on yhtä ja samaa kidettä) piipalkki ja pienempiä paloja piikiteistä.
Pii on puolimetalli, joka on maankuoren toiseksi yleisin alkuaine. Piin kemiallinen merkki on Si (lat. silicium). Alkuaineen atomimassa IUPACin standardin mukaisesti on [28,084; 28,086] amu.
Esiintyminen luonnossa

Pii on maankuoren toiseksi yleisin alkuaine. Sen osuus on 25,7 % maankuoren massasta; yleisin alkuaine on happi, jota on 49,5 %. Piin tavallisimpia luonnossa esiintyviä yhdisteitä ovat piidioksidi SiO2 ja silikaatit, jotka koostuvat piistä, hapesta ja metalleista. Hiekassa ja kvartsissa on pääosin SiO2:a, savessa, asbestissa, kiilteessä, sarvivälkkeessä, maasälvässä ja graniitissa puolestaan silikaatteja. Pii on pääkomponenttina eräissä meteoroidityypeissä sekä tektiiteissä, jotka ovat luonnossa muodostunutta lasia.
Monet arvostetut puolijalokivet ovat silikaattimineraaleja, kuten muun muassa ametisti, jaspis ja vuorikristalli. Puhdas pii on erittäin harvinaista luonnossa: sitä on tavattu vain satunnaisesti pieniä määriä tulivuorista purkautuneissa aineissa sekä sulkeumina kultahipuissa.
Ominaisuuksia

Kiteisellä (puhtaalla, kiinteällä) piillä on metallinen kiilto ja sinertävä värisävy. Sen kiderakenne on timanttimainen. Pii kuuluu samaan jaksollisen järjestelmän ryhmään kuin hiili ja muistuttaa sitä joiltakin kemiallisilta ominaisuuksiltaan. Pii on kuitenkin hiiltä passiivisempi. Tosin se reagoi halogeenien ja monien emästen kanssa. Useimmat hapot eivät vaikuta siihen, lukuun ottamatta typpihapon (HNO3) ja fluorivetyhapon (HF) seosta.
Piin yhdisteet

Yhdisteissään pii esiintyy tavallisesti hapetusasteella +IV, harvoin +II tai (silaanissa) -IV. Pii sitoutuu muihin alku­aineisiin ko­valent­ti­sesti, joskin piitetrafluoridilla on jonkin verran ioniyhdisteenkin luonnetta.
Piin pysyvin yhdiste on piidioksidi. Se on kiteinen aine, jota on luonnossa runsaasti kvartsina monine muunnoksineen. Piidioksidi on kemialli­sesti erittäin kestävää, mutta vetyfluoridin kanssa se reagoi muodostaen piitetrafluoridia:
Hapen kanssa pii muodostaa myös useita anioneja, sili­kaatteja, joista tavallisimpia ovat ortosilikaatti- (SiO44-), metasilikaatti- (SiO32-) ja disilikaatti-ionit (Si2O52-). Nämä muodostavat eri metallien kanssa ioniyhdisteitä, joita voidaan pitää piihappojen suoloina. Natriumsilikaattia voidaan valmistaa liuottamalla piidioksidia sulatettuun natriumhydroksidiin:
Natriumsilikaatti on vesiliukoista, ja sen liuos tunnetaan vesilasina. Jos sen väkevään liuokseen lisätään suolahappoa, saadaan silikageelia, joka on hydra­toitu­nutta orto­pii­hapon (H4SiO4) ja pii­di­oksidin seosta.
Jaksollisessa järjestelmässä samaan ryhmään kuuluvan hiilen tavoin myös pii voi katenoitua, toisin sanoen useampi piiatomi voi sitoutua toisiinsa pitkäksi ketjuksi. Tällä tavoin muodostuu yhdisteitä, jotka molekyyli­rakenteeltaan vastaavat hiilen muodostamia orgaanisia yhdisteitä. Yksin­kertaisimpia sellaisia ovat alkaanisarjan hiilivetyjä vastaavat silaanit, joiden molekyyli­rakenne voidaan esittää muodossa SinH2n+2. Nämä ovat kuitenkin selvästi vähemmän vakaita yhdisteitä kuin hiilivedyt.
Silikonit ovat suuri­molekyylisiä, polymeerisia yhdisteitä, jotka sisältävät sekä piitä että hiiltä.
Löytöhistoria

Antoine Lavoisier kuvasi ensimmäisenä piin vuonna 1787. Humphry Davy erehtyi myöhemmin pitämään sitä yhdisteenä. Vuonna 1811 Gay-Lussac ja Thénard onnistuivat todennäköisesti valmistamaan epäpuhdasta amorfista piitä kuumentamalla kaliumia (K) piitetrafluoridin SiF4 kanssa. Berzelius valmisti amorfista piitä vuonna 1824 käyttäen jokseenkin samanlaista menetelmää kuin Gay Lussac ja Thénard. Berzelius myös puhdisti tuotteensa.
Käyttö

Puolijohteisiin tarvitaan puhdasta piitä, joka sitten seostetaan pienillä määrillä muita sopivia alkuaineita. Piikarbidi (SiC) on puhtaan piin ohella käytössä puolijohdetekniikassa.
Piidioksidi on pääkomponenttina lasissa, sementissä ja keramiikassa. Silikonit ovat piin tärkeitä polymeerejä, joita käytetään muun muassa voiteluaineissa, liimoissa, saumaus- ja tiivistemateriaaleissa, rintaimplanteissa ja leluissa.
Isotoopit

Piillä on 23 isotooppia, joiden massaluvut ovat välillä 22–44. Pysyviä isotooppeja ovat 28Si, 29Si ja 30Si. Luonnossa esiintyvästä piistä 92,22 % on isotooppia 28Si, 4,69 % isotooppia 29Si ja 3,09 % isotooppia 30Si. Radioaktiivisia isotooppeja on 20. Niistä pitkäikäisimmät isotoopit ovat 32Si, jonka puoliintumisaika on 153 vuotta, ja 31Si, jonka puoliintumisaika on 157,3 minuuttia. Muiden isotooppien puoliintumisajat ovat alle 7 sekuntia.
Ihmisen ruokavaliossa

Pii on välttämätön luiden, nivelten ja mukopolysakkaridien (esimerkiksi kollageeni) muodostukselle ja puutos johtaa pitkien luiden epämuodostumiin. Piin parhaat lähteet ovat kokojyvävilja ja juurekset. Saannin tarpeen arvioidaan olevan välillä 21–46 mg/vrk.
Brittiläiset saavat piitä eniten viljatuotteista. Banaanista tulee kokonaiset 10 prosenttia saannista, mutta tällä ei ole juurikaan merkitystä, koska pii imeytyy banaanista huonosti. Vihreät pavut sekä muut pavut ja linssit sekä porkkana, mineraalivesi ja kahvi sisältävät paljon piitä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Piin kansainvälinen kemikaalikortti
Luettelo piin isotoopeista The Isotopes Project Home Page (englanniksi)
PubChem: Silicon (englanniksi)
Mindat: Silicon (englanniksi)
Webmineral: Silicon Mineral Data (englanniksi)
Marko Hamilo: Piistä siruja ja rintaimplantteja (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 1.5.2007.
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Silicon (englanniksi)
Puhtaalla piillä on metallimainen kiilto.
Pillerinpyörittäjä

| Pillerinpyörittäjä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset  Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset  Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Scarabaeiformia
Yläheimo::  Turilasmaiset Scarabaeoidea
Heimo::  Lehtisarviset Scarabaeidae
Suku::  Scarabaeus
Laji::  sacer
Kaksiosainen nimi
 Scarabaeus sacer  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Pillerinpyörittäjä Wikispeciesissä   Pillerinpyörittäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaksi pillerinpyörittäjää pyörittämässä lantapalloa.
Pillerinpyörittäjä (Scarabaeus sacer) on lehtisarvisiin (Scarabaeidae) kuuluva kovakuoriaislaji. Sitä tavataan Pohjois-Afrikassa, Euroopan eteläosissa ja paikoin Aasiassa.
Kuoriainen on saanut nimensä siitä, että se pyörittelee lehmänlannasta palleroita.  Se syö ulostetta ja käyttää pyörittelemiään kikkareita muniensa haudontakammioina. Kun uros on valmis parittelemaan, se pyörittelee lantapallon, ja naaras avustaa tai seuraa sitä. Kun pariskunta on löytänyt sopivan pehmeää maata, ne hautaavat pallon ja kaivautuvat maan alle parittelemaan. Naaras laskee hedelmöittyneet munansa palloon, jossa kuoriutuneet toukat elävät ja josta ne syövät.
Pillerinpyörittäjän pituus on 25–30 mm. Sen päästä lähtee kuusi sakaraa, kuin kruunussa tai sädekehässä. Sakarat ovat hajureseptoreita, joilla pillerinpyörittäjä paikantaa eläinten ulosteet. Kuoriaisen kolmesta jalkaparista ensimmäinen on lyhentynyt, ja se käyttää niitä lantapaakkujen muotoilemiseen palloiksi.
Pillerinpyörittäjä on hyödyllinen, sillä se hautaa ja syö eläinten jätöksiä ja siten parantaa maaperän tuottavuutta, sekä vähentää taudinaiheuttajien lisääntymistä.
Muinaisessa Egyptissä pillerinpyörittäjää pidettiin pyhänä; kovakuoriainen symboloi aurinkoa ja sen pyörittämä lantapallo maapalloa. Egyptiläisten skarabee-amuletti muotoiltiin pillerinpyörittäjän mukaan.
Aiheesta muualla

http://www.aensiweb.com/old/jasr/jasr/2012/4752-4758.pdf
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1750802  Wikispecies: Scarabaeus sacer  ADW: Scarabaeus_sacer  BioLib: 55440  BOLD: 173495  CoL: 4V2G9  EoL: 141039  EPPO: SCARSA  EUNIS: 235136  Fauna Europaea: 191967  Fauna Europaea (new): 051b026d-1e96-4029-93c5-d9c28b9613b8  GBIF: 1087226  iNaturalist: 538528  NCBI: 166335  Observation.org: 157315  Open Tree of Life: 720405
Pilari

Pilari on rakennuksen vapaasti seisova pystytuki, joka on poikkileikkaukseltaan yleensä nelikulmainen tai pyöreä. Osittain seinään upotettua tai siihen kiinni rakennettua litistynyttä nelikulmaista pilaria kutsutaan pilasteriksi.
Tukipilari eli kontrefori on pilarimainen seinän vahvistukseksi tehty rakennelma, johon kattoholvin sivupaine kohdistuu. Se voi muodoltaan olla joko suora tai porrastettu.
Suomessa kehitettiin lamasalvospilareita käyttävä tukijärjestelmä, joka on käytössä vanhoissa tukipilarikirkoissa.
Esimerkkejä

Pilareita
Kimppupilari
Tukipilareita
Ulkoisia tukipilareita kaarineen, jotka johtavat kattoholvin sivupaineen pilareihin
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pilari Wikimedia Commonsissa
Pimenevä maa

| Pimenevä maa> A Darkling Plain |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Philip Reeve
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia, lasten- ja nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  Scholastic Point
Julkaistu:  2006
Sivumäärä:  544
ISBN:  0-439-94997-1
Suomennos
Suomentaja:  Tero Kuittinen
Kustantaja:  Karisto
Julkaistu:  2007
Sivumäärä:  571
ISBN:  978-951-23-4923-4
Sarja: Kävelevät koneet -sarja
Edeltävä:  Tuhon aikakirja
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pimenevä maa on Philip Reeven kirjoittaman Kävelevät koneet -kirjasarjan neljäs osa.
Aiheesta muualla

Risingshadow
Kävelevät koneet -sarja
Kirjat: Kävelevät koneet  ·  Kadotettu manner  ·  Tuhon aikakirja  ·  Pimenevä maa
Elokuvat: Mortal Engines
Hahmot: Hester Shaw
Kirjailija: Philip Reeve
Pimaarihappo

| Pimaarihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (1R,4aR,4bS,7S,10aR)-7-etenyyli-1,4a,7-trimetyyli-3,4,4b,5,6,9,10,10a-oktahydro-2H-fenantreeni-1-karboksyylihappo
CAS-numero:  127-27-5
PubChem CID:  220338
SMILES:  CC1(CCC2C(=C1)CCC3C2(CCCC3(C)C(=O)O)C)C=C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C20H30O2
Moolimassa:  302,458 g/mol
Sulamispiste:  218 °C
Kiehumispiste:  413 °C (760 mmHg)
Tiheys:  1,1 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Pimaarihappo eli dekstropimaarihappo on rakenteeltaan trisyklinen diterpenoidi, jota esiintyy esimerkiksi pihkassa ja mäntyöljyssä. Yhdiste kuuluu havupuissa esiintyviin hartsihappoihin.
Pimaarihapon kemiallinen kaava on C20H30O2 ja moolimassa 302,458 g/mol, tiheys 1,1 g/cm3, sulamispiste 218 °C, kiehumispiste 413 °C (760 mmHg), leimahduspiste 199 °C, taitekerroin 1,538 ja CAS-numero 127-27-5. Pimaarihappo on puhtaana kiteistä eikä se liukene veteen, mutta liukenee etanoliin ja dietyylieetteriin.
Aiheesta muualla

Raimo Alén: Kokoelma orgaanisia yhdisteitä, s. 404.  Consalen Consulting, 2009.  ISBN 978-952-92-5627-3
PubChem: Pimaric acid (englanniksi)
Royal Society of Chemistry, ChemSpider: Pimaric acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Dextropimaric acid (englanniksi)
ChemBlink: Pimaric acid (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Pimaric-acid (englanniksi)
Pilosa

| Pilosa |
| --- | --- |
 Isomuurahaiskarhu (Myrmecophaga tridactyla)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Synnyttävät nisäkkäät Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Pilosa  Flower, 1883
Alalahkot 
 Folivora – laiskiaiset  Vermilingua – muurahaiskarhut 
Katso myös
   Pilosa Wikispeciesissä   Pilosa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaksivarvaslaiskiainen (Choloepus didactylus)
Pilosa on nisäkkäiden lahko, johon kuuluvat muurahaiskarhut ja laiskiaiset.
Lahkon eliömaantieteellinen alkuperä on yhä epäselvä, mutta lahkon edustajia on esiintynyt Etelä-Amerikassa jo varhaisella tertiäärikaudella. Lahkon lajien esiintyminen Etelä-Amerikan lisäksi myös Keski-Amerikassa selittyy Suurella Amerikan eläimistönvaihdolla.
Luokittelu

Pilosa-lahkon lajit luokiteltiin aiemmin yhdessä vyötiäisten kanssa vajaahampaisten (Xenarthra) lahkoon. Vajaahampaiset on sittemmin jaettu kahteen uuteen lahkoon, joista Pilosa sisältää muurahaiskarhut ja laiskiaiset, Cingulata puolestaan vyötiäiset.
Pilosa-lahkoon kuuluu kaksi alalahkoa, neljä heimoa ja viisi sukua, joissa on yhteensä kymmenen elossa olevaa lajia:
Folivora
Kolmivarvaslaiskiaiset (Bradypodidae)
Kolmivarvaslaiskiaiset (Bradypus )
Bradypus pygmaeus
Harjalaiskiainen (Bradypus torquatus)
Kolmivarvaslaiskiainen (Bradypus tridactylus)
Ruskeakaulalaiskiainen (Bradypus variegatus)
Kaksivarvaslaiskiaiset Megalonychidae
Kaksivarvaslaiskiaiset (Choloepus )
Kaksivarvaslaiskiainen (Choloepus didactylus)
Sierainlaiskiainen eli hoffmanninlaiskiainen (Choloepus hoffmanni)
Vermilingua
Muurahaiskarhut (Myrmecophagidae)
Isomuurahaiskarhut (Myrmecophaga )
Isomuurahaiskarhu (Myrmecophaga tridactyla)
Tamanduat eli kaulusmuurahaiskarhut (Tamandua )
Pohjantamandua (Tamandua mexicana)
Tamandua eli eteläntamandua (Tamandua tetradactyla)
Cyclopedidae
Pikkumuurahaiskarhut (Cyclopes )
Pikkumuurahaiskarhu (Cyclopes didactylus)
Pinot Blanc

Pinot Blanc -rypäleitä
Pinot Blanc on viinirypälelajike, josta tehdään valkoviiniä. Pinot Blanc on Alsacen viljellyin lajike, ja sikäläinen kuohuviini cremant d'alsace tehdään enimmäkseen siitä. Lajike on tärkeä myös Italiassa nimellä Pinot Bianco sekä Saksassa ja Itävallassa nimellä Weissburgunder. Se on Pinot Noirin ja Gouais Blanc -rypäleiden risteytys. Pinot blanc -viini muistuttaa hieman chardonnayta, sillä se on samalla tavalla hedelmäinen. Rakenteeltaan pinot blanc -viini on kuitenkin chardonnayta kepeämpää ja vähemmän hapokasta. Siitä tehdäänkin arkipäiväisiä käyttöviinejä, jotka juodaan nuorina ja usein ruokaviineinä.
Pikkupensaskerttu

| Pikkupensaskerttu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kertut Sylviidae
Suku::  Pensaskertut Curruca
Laji::  conspicillata
Kaksiosainen nimi
 Curruca conspicillata  (Temminck, 1820) 
Synonyymit
 Sylvia conspicillata 
Alalajit
 C. c. conspicillata  C. c. orbitalis 
Katso myös
   Pikkupensaskerttu Wikispeciesissä   Pikkupensaskerttu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sylvia conspicillata
Pikkupensaskerttu (Curruca conspicillata) on kerttujen sukuun kuuluva varpuslintu.