stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eyalet

Kartta Osmanien valtakunnan provinsseista Lähi-idässä vuonna 1802.
Eyalet (osmaniksi ایالت‎, lausutaan [ejaːˈlet]), beylerbeylik ja paššalik, olivat Osmanien valtakunnassa provinsseista eli suurimmista hallinnollisista alueista käytettyjä nimityksiä. Provinsseja hallitsivat korkea-arvoiset ja vaikutusvaltaiset kenraalikuvernöörit, jotka olivat usein arvoltaan paššoja. Provinssit jakautuivat hallintopiireihin eli sancakeihin. 1800-luvun jälkipuolella osmanien hallintojärjestelmä uudistettiin, minkä seurauksena provinsseja alettiin kutsumaan Vilayeteiksi.
Aluksi osmanit eivät vielä jakaneet alaisuuteensa kuuluvia alueita provinsseiksi. Sen sijaan ensimmäiset sulttaanit Osman ja Orhan I jakoivat alueet hallinnollisina perintömaina pojilleen ja muille perheenjäsenilleen, sekä tärkeimmille alamaisilleen. Hallinnollisten perintömaiden jakamisesta prinsseille tuli todennäköisesti käytäntö 1300-luvun puolen välin jälkeen. Murad I:n ja hänen poikansa Bayezid I:n valloitusten vuoksi vuosisadan lopulla syntyi tarvetta valtakuntaan kuuluvien alueiden hallinnon muodolliseen organisoimiseen. Bayezid I:n ensimmäisinä hallintovuosina valtakunta jaettiin kahteen provinssiin; Euroopassa olevaan Rumeliaan ja Aasian puoleiseen Anatoliaan. Kolmas provinssi Rûm perustettiin vuosisadan vaihteessa ja sen pääkaupungiksi tuli Amasya. Vuonna 1527 kirjoitettuun luetteloon oli lisätty neljä provinssia: Egypti, Syyria, Diyarbakır ja Kurdistan.
1500-luvulla eyaletit jaettiin pienempiin hallintopiireihin, sancakeihin. Sancakien määrä vaihteli provinssin koon ja väkiluvun mukaan, mutta yleensä kukin eyalet koostui useammasta sancakista. Poikkeuksia olivat muun muassa Bagdadin provinssi Irakissa ja Al-Hasan provinssi Arabiassa sekä osa Pohjois-Afrikan provinsseista, jotka eivät jakautuneet sancakeihin, vaan niissä käytettiin pienempiä osahallintoalueita.  Vuonna 1609 historioitsija Ayn-i Ali kartoitti vallinnutta järjestelyä ja hänen kirjoittamastaan luettelossa provinsseja oli jo 32. Osa näistä oli syntynyt entisten provinssien jaosta, mutta mukana oli myös uusia valloituksia, kuten Tripoli, Kypros ja Tunisia.
Provinsseja hallitsivat korkea-arvoiset ja vaikutusvaltaiset kenraalikuvernöörit, joiden arvonimi oli osmanien ajan ensimmäisinä vuosisatoina beylerbeyi ("päälliköiden päällikkö"). Myöhempinä aikoina kuvernöörin arvonimi oli tyypillisesti pašša. Myös kenraalikuvernöörien keskuudessa vallitsi oma hierarkiansa ja Rûmin eyaletin pašša oli yleensä muiden esimies.
Hr. Ms. Evertsen (F815)

| Hr>  Ms. Evertsen |
| --- | --- |
 Hr. Ms. Evertsen

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Royal Schelde, Vlissingen, Alankomaat
Kölinlasku:  6. heinäkuuta 1965
Laskettu vesille:  18. kesäkuuta 1966
Palveluskäyttöön:  21. joulukuuta 1967
Poistui palveluskäytöstä:  Indonesian laivastolle 1989 nimellä KRI Abdul Halim Perdanakusuma
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 200 t (standardi) 2 850 t (kuormattu)
Pituus:  113,4 m (kokonaispituus)
Leveys:  12,5 m
Syväys:  5,8 m
Koneteho:  30 000 shp
Nopeus:  28,5 solmua
Miehistöä:  251
Aseistus
Aseistus:  1 × neliohjuksinen Sea Cat -ilmatorjuntaohjusten laukaisualusta 2 × QF 4,5" Mk V -tykkiä 1 × Limbo Mk10 - sukellusveneentorjuntaheitin 1 × Westland Lynx -helikopteri
Hr. Ms. Evertsen (runkonumero F815) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Van Speijk -luokan ohjusfregatti.
Valmistus

Alus tilattiin Royal Scheldeltä Vlissingenistä ja sen köli laskettiin 6. heinäkuuta 1965. Alus laskettiin vesille 18. kesäkuuta 1966 ja se valmistui 21. joulukuuta 1967.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta ja se luovutettiin 1989 Indonesian laivastolle nimellä KRI Abdul Halim Perdanakusuma.
Excitement

| Excitement The Doobie Brothers |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Julkaistu: 1999
 Formaatti: CD-levy
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 46.00
 Levy-yhtiö: Life Time
Excitement on kokoelma-albumi yhdysvaltalaisen The Doobie Brothers -yhtyeen tuotannosta. Se julkaistiin vuonna 1999.
Kappaleet

Kappaleiden tekijät ovat jo yhtyeen alkuperäisessä kokoonpanossa mukana olleet Pat Simmons (kitara, laulu) ja Tom Johnston (kitara, kosketinsoittimet, laulu).
By Yourself – 2.45 (säv. P. Simmons)
Make It Easy – 2.51 (säv. T. Johnston)
Quicksilver Princess – 2.14 (säv. T. Johnston)
Blue Jay – 4.39 (säv. T. Johnston)
Coke Can Changes – 3.21 (säv. T. Johnston)
Runaround Ways – 2.41 (säv. P. Simmons)
Paupers Diary – 3.21 (säv. T. Johnston)
I’ll Keep on Givin’ – 3.25 (säv. T. Johnston)
Excitement – 3.56 (säv. T. Johnston)
Another Way – 2.25 (säv. T. Johnston)
Song to J. C. – 2.51 (säv. T. Johnston)
On Our Way Up – 3.35 (säv. T. Johnston)
Tilted Park Crud Muncherry – 7.56 (säv. T. Johnston / P. Simmons)
Evankelista (markkinointi)

Markkinoinnissa termillä evankelista tarkoitetaan henkilöä, jonka tehtävänä on herättää kiinnostusta tiettyä tuotetta tai tekniikkaa kohtaan.
Sanan evankelista ensimmäinen merkitys on evankeliumin julistaja. Aikaisemmin suomen kielessä henkilöitynyttä tuote-esittelijää tai markkinoijaa on kutsuttu puhekielessä mannekiiniksi jo 1950-luvulla ja maininta on mm. Väinö Linnan kirjassa Tuntematon sotilas, Tikkakosken mannekiini. Sanan markkinointimerkitys ei ole laajalle levinnyt.
Tavanomaisten mainospuheiden lisäksi evankelista yrittää saada yleisönsä innostumaan tuotteesta siten, että he alkavat itsekin levittää tuotteen imagolle positiivista informaatiota ympäristöönsä. Verkossa tapahtuvan markkinoinnin tavoitteena saattaa olla saada kuluttajat kirjoittamaan tuotteesta blogeihinsa ja keskustelualueille, jolloin tuotteen tai brändin näkyvyys Internetissä kasvaa. Evankelioinnin perusta on merkittävä ja toimiva tuote.
Guy Kawasakin mukaan termin evankeloiminen keksi Mike Murray, Macintosh 128K -tietokoneen markkinointiryhmän päällikkö. Murray käytti sanaa toiminnastaan, jossa hän yritti innostaa Macintoshin ohjelmistosuunnittelijoita tekemään töitä intohimoisesti teknisesti keskinkertaisen laitteen ohjelmistoja kehittäessään.
Tunnettuja evankelistoja

Guy Kawasaki
Eric Engstrom
Kirjallisuutta

Bijoy Goswami: The Human Fabric.  Aviri Publishing, 2004.  ISBN 0-9760574-0-9
Michael Drummond: Renegades of the Empire.  Crown, 1999.  ISBN 0-609-60416-3
Guy Kawasaki: Selling the Dream.  HarperBusiness, 1991.  ISBN 0-88730-600-4
Aiheesta muualla

Guy Kawasakin ohjeita evankelistalle (Arkistoitu – Internet Archive)
Mietteitä konsernien ja kuluttajien evankelioinnista (Arkistoitu – Internet Archive)
Mozilla-projektin promootiokampanja
Fabius Rusticus

Fabius Rusticus oli ensimmäisellä vuosisadalla elänyt roomalainen historioitsija, joka oli kotoisin Hispaniasta. Hänen teoksensa, joka ei ole säilynyt nykypäivään, käsitteli hänen omaa aikaansa. Hän oli vihamielinen Neroa kohtaan, mutta ihaili maanmiestään Senecaa. Tacitus ihaili Fabius Rusticuksen tyyliä ja käytti ehkä tämän teosta lähteenään.
Fabius Pictor

Quintus Fabius Pictor (n. 254 eaa. – ?)  oli vanhin roomalainen historioitsija, senaattori ja yksi ensimmäisiä annalisteja. Hän sai cognomeninsa esi-isältään, joka vuonna 304 eaa. koristi Saluksen temppelin maalauksin. Cannaen taistelun jälkeen Pictor osallistui lähetystöön, joka kävi kysymässä neuvoa Delfoin oraakkelilta. Hän kirjoitti kreikaksi ja senaattorisäädyn näkökulmasta Rooman historian aina troijalaisista vaiheista toiseen puunilaissotaan saakka. Häntä käyttivät lähteinään Polybios, Livius ja Dionysios Halikarnassoslainen. Ciceron aikaan hänen teoksensa oli käännetty latinaksi.
Exeterin tuomiokirkko

| Exeterin tuomiokirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Exeter,  Yhdistynyt kuningaskunta
Koordinaatit:  50°43′20.8″N, 003°31′47.7″W
Seurakunta:  Englannin kirkko
Rakentamisvuosi:  1112-1400
Tyylisuunta:  normanniarkkitehtuuri, perpendikulaarityyli
Avoinna yleisölle ma–la (su):  9:00–16:45 (11:30–15:30)
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Exeterin tuomiokirkko (engl. Cathedral Church of Saint Peter at Exeter) on anglikaaninen katedraali Exeterin kaupungissa Devonissa Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Katedraalin rakentamisen aloitti piispa William Warelwast. Hänen työtään jatkoi Henry Marshal, jonka aikana laajennettiin kirkkolaivaa.
Hugh de Courtenayn ja hänen vaimonsa Margaret de Bohunin hautamuistomerkki katedraalin eteläisessä poikkilaivassa
Kirkon kattoholveja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Exeterin tuomiokirkko Wikimedia Commonsissa
The Experts

| The Experts |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Dave Thomas
Käsikirjoittaja:  Nick Thiel Steven Greene Eric Alter
Tuottaja:  James Keach
Säveltäjä:  Marvin Hamlisch
Kuvaaja:  Ronnie Taylor
Leikkaaja:  Bud Molin
Pääosat:  John Travolta Arye Gross Kelly Preston
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:  13. tammikuuta 1989
Kesto:  94 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Experts (suom. asiantuntijat) on vuonna 1989 ensi-iltansa saanut Dave Thomasin ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva. Siinä näyttelevät John Travolta ja Kelly Preston.
Elokuva sijoittuu kylmän sodan aikaan. KGB:n edustaja värvää newyorkilaiset yökerhonomistajamiehet (Travolta ja Gross) opettamaan tuleville neuvostovakoojille amerikkalaista elämäntyyliä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  John Travolta  | … |  Travis   |
|  Kelly Preston  | … |  Bonnie   |
|  Arye Gross  | … |  Wendell   |
|  Deborah Foreman  | … |  Jill   |
|  James Keach  | … |  Yuri   |
Ignazio Fabra

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ignazio Fabra |  Ignazio Fabra |  Ignazio Fabra |  |
Maa:   Italia
Miesten kreikkalais-roomalainen paini
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1952 | 52 kg |  |
|  Hopeaa | Melbourne 1956 | 52 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Karlsruhe 1955 | 52 kg |  |
|  Hopeaa | Toledo 1962 | 52 kg |  |
|  Hopeaa | Helsingborg 1963 | 52 kg |  |
Ignazio Fabra (25. huhtikuuta 1930 Palermo, Italia – 13. huhtikuuta 2008 Genova, Italia) oli italialainen painija ja olympiamitalisti. Kahden olympiahopean lisäksi Fabra voitti urallaan maailmanmestaruuden ja kaksi MM-hopeaa. Hän oli kuuromykkä.
Vuonna 1951 Fabra voitti Välimeren kilpailuissa kultaa kreikkalais-roomalaisessa painissa 52 kilogramman sarjassa. Seuraavana vuonna Helsingin olympialaisissa hän saavutti hopeaa hävittyään loppuottelussa Neuvostoliiton Boris Gurevitšille. Karlsruhen MM-paineissa 1955 hän voitti maailmanmestaruuden kukistettuaan loppuottelussa neuvostoliittolaisen Nail Garajevin. Seuraavana vuonna Melbournen olympialaisissa hän jäi jälleen hopealle kultamitalin mentyä neuvostoliittolaiselle Nikolai Solovjoville.
Rooman olympialaisissa 1960 Fabra kilpaili vapaapainissa, jossa hän sijoittui 52 kilogramman sarjassa viidenneksi. MM-kilpailuissa 1962 Toledossa hän kilpaili jälleen kreikkalais-roomalaisessa painissa ja sijoittui hopealle neuvostoliittolaisen Sergei Rybalkon takana. Välimeren kilpailuissa 1963 hän saavutti hopeaa kuten myös samana vuonna Helsingborgin MM-kilpailuissa, missä kultamitali meni jugoslavialaiselle Borijove Vukoville. Tokion olympialaisissa 1964 hänen sijoituksensa oli neljäs. Fabran viimeiseksi esiintymiseksi kansainvälisissä arvokilpailuissa jäi 1965 Tampereen MM-kilpailut, joissa hän sijoittui seitsemänneksi.
Italian-mestaruuksia Fabra voitti uransa aikana kymmenen kreikkalais-roomalaisessa painissa.
Antiikin Kreikan kuvanveisto

(n. 530 eaa.),  (n. 480 eaa.) ja  (300-luku eaa.).
Antiikin Kreikan kuvanveisto viittaa kuvanveistoon Kreikan arkaaisella, klassisella ja hellenistisellä kaudella eli noin vuosina 700–30 eaa. Siitä on tullut koko länsimaisen kuvanveiston mallikuva, jota on myöhemmin kopioitu ja johon on palattu kerta toisensa jälkeen.
Kreikkalaista kuvanveistoa on luonnehdittu yhtä aikaa naturalistiseksi ja idealisoiduksi. Varhainen kreikkalainen kuvanveisto sai vaikutteita Egyptistä ja Lähi-idästä. Arkaaisen ja klassisen kauden taitteessa noin 480 eaa. kreikkalaiset onnistuivat murtautumaan irti kuvanveistoa kaikissa varhaisemmissa sivilisaatioissa hallinneista kaavamaisista muodoista, ja pystyivät näin kuvaamaan ihmisvartaloita mahdollisimman luonnollisesti.
Kreikkalaiset kuvanveistäjät keskittyivät ihmisten ja jumalhahmojen kuvaamiseen. Kuvanveistäjien huomio oli mittasuhteissa, asennoissa ja ihanteellisen vartalon kuvauksessa. Jumalat kuvattiin ikään kuin täydellisinä ihmisinä, ja ihmiset kuin lihaksi tulleina jumalina. Miehet kuvattiin yleensä alastomina, mikä mahdollisti lihasten ja muiden yksityiskohtien tarkan esittämisen. Naishahmot esitettiin pitkään vaatteisiin verhottuina. Osittain tai kokonaan alastomien naishahmojen kuvaaminen sai alkunsa 300-luvulla eaa.
Veistoksia tehtiin ennen kaikkea marmorista ja pronssista, mutta myös kalkkikivestä, terrakotasta ja puusta. Veistokset oli yleensä maalattu mahdollisimman luonnollisen näköisiksi. Maalauskoristelu ei yleensä ole säilynyt, mikä on luonut harhakuvan siitä, että marmoriveistokset olisivat olleet valkoisia. Varhaiset niin kutsutun arkaaisen kauden veistokset tunnetaan kaivauksissa löytyneinä alkuperäisinä kappaleina. Myös klassisen ja hellenistisen kauden veistoksia on löydetty kaivauksissa ja esimerkiksi haaksirikoista, mutta suuri osa tunnetaan vain myöhempien, yleensä roomalaisaikaisten kopioiden kautta.
Historiallinen kehitys > Tausta Egeanmeren pronssikautisissa kulttuureissa

Vasemmalla: Kykladinen idoli, n. 2800–2300 eaa. Oikealla: Minolainen nk. Käärmejumalatar, n. 1600 eaa.
Kreikan alueen varhaisin pronssikautinen kulttuuri kykladinen kulttuuri tunnetaan pienistä kykladisista idoleistaan. Myöskään minolaisen ja mykeneläisen kulttuurin ajoilta eli Kreikan keskiseltä ja myöhäiseltä pronssikaudelta noin 2000–1100 eaa. ei ole säilynyt suurikokoisia veistoksia, ja on mahdollista, ettei niitä tehty vielä tuohon aikaan. Tuon ajan veistostaide tunnetaan ennen kaikkea pienemmistä idoleista ja muista pienoispatsaista, veistoskoristelluista rhytoneista ja muista vaaseista, sekä muun muassa pienistä sinettileimasimista.
Tunnetuimpia minolaisia veistoksia ovat pienet niin kutsutut käärmejumalatarpatsaat sekä härkähyppääjää esittävä veistos. Mykeneläisen ajan kuuluisiin veistoksiin lukeutuvat Mykenen niin kutsutun Leijonaportin leijonat, jotka ovat ainoa säilynyt suurikokoisempi veistos koko egealaiselta pronssikaudelta.
Vaikka säilyneitä veistoksia on vähän, niissäkin voidaan erottaa tiettyä naturalismia ja humanismia, joka eroaa saman ajan suurellisista veistoksista Egyptissä ja Kaksoisvirranmaassa, ja vaikuttaa ounastelevan myöhempää kreikkalaista taidetta.
Historiallinen kehitys > Klassinen kuvanveisto

Kreikan klassinen kuvanveisto käsittää noin vuodet  480–323 eaa. Se voidaan jakaa tarkemmin kolmeen vaiheeseen, varhaiseen klassiseen kauteen (n. 480–450 eaa.), keskiseen eli korkeaan klassiseen kauteen (n. 450–400 eaa.) sekä myöhäiseen klassiseen kauteen (n. 400–323 eaa.)
Vasemmalla: , n. 475 eaa. Oikealla: Yksi Riacen pronsseista, n. 460 eaa.
Kreikkalainen kuvanveisto kehittyi klassisella kaudella huippuunsa muun kreikkalaisen taiteen tavoin. Kuvanveistotaiteen nopea kehitys alkoi 400-luvun eaa. Ateenassa heti persialaissotien jälkeen. Veistokset kuvasivat edelleen pääasiassa idealisoituja ihmishahmoja, pääasiassa alastomia miehiä tai verhottuja jumalattaria. Kuvanveistäjät tavoittelivat ihanteellisia mittasuhteita. Ajan myötä veistokset kehittyivät yhä realistisemmiksi, asennot vapautuivat, ja myös tunneilmaisu kehittyi. Samalla myös naisvartaloita alettiin kuvata yksityiskohtaisemmin ja lopulta myös alastomina.
Historiallinen kehitys > Klassinen kuvanveisto > Varhainen klassinen kausi

Varhaisen klassisen kauden tyyliä kutsutaan ankaraksi tyyliksi. Siinä kuvanveisto alkoi vähitellen ottaa etäisyyttä arkaaisen kuvanveiston jäykkyyteen. Tämä vaati yhä parempaa ymmärrystä ihmiskehosta. Samalla kuvanveistäjät pyrkivät yhä parempaan symmetriaan kehon osien välillä. Veistokset eivät myöskään olleet enää arkaaisten tavoin jäykän frontaalisia, vaan niitä voitiin katsella eri puolilta. Asennoissa alettiin käyttää kontrapostoa, jossa toinen jalka toimii tulijalkana, ja toinen on vapaa. Tämä mahdollisti myös yläruumiin realistisemman asettelun. Eräs tapahtunutta muutosta parhaiten kuvaavista veistoksista on Kritioksen efebi (n. 480 eaa.).
Ankara tyyli on saanut nimensä aikakauden veistosten eräänlaisesta tyylikkäästä karuudesta ja tunneilmaisun niukkuudesta. Edeltävän kauden koristeellisuudesta on luovuttu, ja arkaainen hymy on korvattu enemmän tai vähemmän tuimalla ilmeellä. Samalla tunneilmaisu alkoi kuitenkin kehittyä, ja tunteita ilmaistiin pienillä yksityiskohdilla.
Ankaralla kaudella pronssia alettiin käyttää enemmän veistoksissa. Eräitä esimerkkejä varhaisista, ankaran tyylin pronssiveistoksista ovat Delfoin ajomies (n. 475 eaa.) ja Riacen pronssipatsaat (n. 470–460 eaa.). Pronssin käyttö mahdollisti uudet, vapaammat asennot, kuten ojennetut kädet, mikä näkyy muun muassa Artemisionin jumalassa (n. 460–450 eaa).
Historiallinen kehitys > Klassinen kuvanveisto > Keskinen klassinen kausi

Keskinen eli korkea klassinen tyyli kehittyi hyvin nopeasti. Kasvoissa rauhallinen ilme korvasi ankaran tyylin tuimuuden. Veistosten anatomia tuli täsmällisemmäksi, ja asennot vieläkin luonnollisemmiksi ja rennommiksi. Aiemmat varhaisklassisen kauden veistokset alkoivat näyttää uusin verrattuna kömpelöiltä, ja arkaaisen kauden veistokset suorastaan tökeröiltä. Luonnollisuuden tavoittelu näkyi myös veistosten maalauskoristeluissa, joiden värit olivat aikaisempaa luonnollisempia ja herkeämpiä.
Vasemmalla: Feidias, , roomalainen kopio (200-luku) alkuperäisestä n. 438 eaa. Oikealla: Polykleitos, , n. 450–440 eaa., kopio (1. vuosisata eaa./jaa.).
Feidias (toimi n. 460–430 eaa.) nähdään usein klassisen kauden suurimpana kuvanveistäjänä. Hän valvoi kotikaupunkinsa Ateenan Parthenonin rakentamista ja veistoskoristelun toteuttamista, ja veisti monet sen veistoksista itse. Muutoin veistoskoristelua oli hänen lisäkseen toteuttamassa lukuisia apulaisia ja oppilaita. Feidiaan alkuperäisistä teoksista ovat säilyneet vain osa näistä Parthenonin marmoriveistoksista.
Feidiaan muut veistokset tunnetaan vain kopioiden kautta. Antiikissa hänet tunnettiin ennen kaikkea jumalpatsaistaan. Niihin lukeutuivat Athenea esittäneet Athene Parthenos, Athene Lemnia ja Athene Promakhos, sekä yhdeksi maailman seitsemästä ihmeestä luettu Zeuksen kuvapatsas Olympiassa.
Polykleitos (toimi n. 460–420 eaa.) pyrki veistoksissaan täydellisiin mittasuhteisiin, jotka hän kiteytti teoksessaan Kaanon. Hänen tunnetuimpiin veistoksiinsa kuuluvat keihäänkantaja eli Doryforos, joka oli mahdollisesti tarkoitettu Kaanonissa kuvattujen ihannemittojen ”ruumiillistumaksi”, sekä Diskoforos, Diadumenos ja Haavoittunut amatsoni. Polykleitoksen teoksia ihailtiin ja kopioitiin paljon antiikin aikana.
Vasemmalla: Myron,  (n. 440 eaa.), kopio (100-luku jaa.). Oikealla: Paionios, , n. 421 eaa.
Myron (toimi n. 450–430 eaa.) tavoitteli äärimmäistä realismia. Hänet tunnetaan ennen kaikkea kiekonheittäjää esittäneestä veistoksesta Diskobolos sekä erästä mytologista kohtausta esittäneestä veistoksesta Athene ja Marsyas. Sekä Polykleitoksen että Myronin alkuperäiset pääasiassa pronssiset veistokset ovat kadonneet, ja tunnetaan vain roomalaisaikaisten kopioiden kautta.
Naisia esittävät veistokset lisääntyivät klassisella kaudella. Samalla naisten päällä oleva vaatetus väheni tai oheni asteittain, mikä mahdollisti yksityiskohtaisemman naisvartaloiden kuvauksen. Varhaisin tunnettu täysin alastonta naista esittävä veistostyyppi on niin kutsuttu Esquilinuksen Venus (alkuperäinen n. 450 eaa.). Enemmässä määrin naisvartaloa paljastavia tai kokonaan alastomia naisveistoksia tehtiin noin 420 eaa. alkaen. Niihin lukeutuvat Paionioksen Nike (n. 421 eaa.) Olympiasta sekä Sandaalinnyörejä avaava Nike (n. 420 eaa.) Athene Niken temppelin friiseistä. Myöhemmin vastaavanlaisten veistosten kohteena oli erityisesti jumalatar Afrodite.
Vasemmalla: Praksiteles, , roomalainen kopio (n. 1. vuosisata–100-luku jaa.). Oikealla: , n. 340 eaa.
Historiallinen kehitys > Klassinen kuvanveisto > Myöhäinen klassinen kausi

Korkean klassisen kauden ihanteet säilyivät 370-luvulle eaa. saakka. Tämän jälkeen, jo noin 360–350 eaa. alkaen, kuvanveistossa tapahtui tyylillisiä muutoksia, jotka ounastelivat siirtymistä hellenistisen kauden tyyleihin. Taiteen aiheet muuttuivat individualistisemmiksi, ja kuvanveisto otti etäisyyttä varhaisemman klassisen kauden idealisoituihin, herooisiin mutta henkilöitymättömiin hahmoihin. Samalla siirryttiin poispäin täydellisen naturalismin tavoittelusta. Hahmoista tuli pehmeämpiä ja sensuellimpia, ja myös mittasuhteita muutettiin.
Praksiteles (toimi n. 360–340-luvuilla eaa.) oli myöhäisen klassisen kauden merkittävin kuvanveistäjä. Hän pyrki veistoksissaan kauneuteen ja inhimillisten tunteiden esittämiseen. Hänen veistoksensa tunnetaankin tietynlaisesta sulokkuudesta, joka oli jälleen askel poispäin varhaisen klassisen kauden idealismista.
Vasemmalla: Skopas, , roomalainen kopio/muunnelma. Oikealla: Lysippos,  (n. 320 eaa.), kopio (1. vuosisata jaa.).
Praksiteleen tunnetuimpia veistoksia ovat muun muassa Knidoksen Afrodite, Apollon Sauroktonos sekä Dionysos-lasta kantava Hermes eli Praksiteleen Hermes. Knidoksen Afrodite oli ensimmäinen veistos, joka esitti Afroditen täysin alastomana, ja siitä tuli yksi antiikin maailman kuuluisimpia veistoksia. Praksiteleen Hermes löydettiin Olympian kaivauksissa.
Skopas keskittyi kuvaamaan ihmisten ja jumalten tunteita voimakkaimmillaan. Hän teki veistoskoristeluja muun muassa Efesoksen Artemiin temppeliin, Tegean Athene Alean temppeliin ja Halikarnassoksen mausoleumiin. Timotheos teki Epidauroksen Asklepieionin veistoskoristelut sekä osan Halikarnassoksen mausoleumin koristeluista. Muihin hänen merkkiteoksiinsa kuuluvat muun muassa Athene sekä Leda ja joutsen.
Lysippos toimi klassisen kauden lopulla ja hellenistisen kauden alussa noin 360–305 eaa. Hänen tunnetuimpiin veistoksiinsa lukeutuvat muun muassa Apoksyomenos eli Kaapija ja Farnesen Herakles. Lysippos oli myös Aleksanteri Suuren hovikuvanveistäjä, ja teki lukuisia Aleksanterin pronssisia rintakuvia.