Kaksikamarisuus (psykologia)
Arvostelu

Jaynesin hypoteesi on edelleen hyvin kiistanalainen eikä ole saanut tiedeyhteisön yleistä hyväksymistä. Tieteelliseltä kannalta sitä on arvosteltu varsinkin, koska Jaynesin päätelmät eivät perustu mihinkään neuropsykiatriseen tosiasiaan.
Varhaisemmat kommentoijat vuonna 1977 pitivät Jaynesin hypoteesia merkittävänä ja tukivat sitä tietyin edellytyksin sanoen, että asia ansaitsee lisätutkimuksia.
Jaynesin mukaan kieli on mahdollinen myös ilman subjektiivista tietoisuutta ja onkin kehittynyt paljon aikaisemmin. Sitä vastoin subjektiivinen tietoisuus ja abstraktimmat ajattelun muodot eivät hänen mukaansa olisi voineet syntyä ilman kieltä, kuten ovat väittäneet myös esimerkiksi Andy Clark, Daniel Dennett, William H. Calvin, Merlin Donald, John Limber, Howard Margolis, Peter Carruthers ja José Luis Bermúdez.
American Journal of Psychiatry -lehteen vuonna 1986 lähettämässään kirjeessä H. Steven Moffic kysyi, miksi Jaynesin teoriaa ei ollut käsitelty Asaadin ja Shapiron keskustellessa kuuloaistin hallusinaatioista. Nämä vastasivat seuraavan toukokuun numerossa, että Jaynesin hypoteesi on kyllä mielenkiintoista luettavaa ja herättää vastaanottavassa lukijassa monia ajatuksia, mutta ei asianmukaisella tavalla selitä yhtä hulluuden keskeisimmistä mysteereistä, hallusinaatioita.
Asaadin ja Shapiron väite, ettei oikeanpuoleisella ohimolohkolla ollut havaittu olevan mitään yhteyttä kuuloaistin hallusinaatioihin, oli kuitenkin jo silloin vanhentunut. Useat myöhemmätkin tutkimukset viittaavat siihen, että oikea aivopuolisko vaikuttaa kuuloaistin hallusinaatioihin ja että kuten Jaynes väitti, ne syntyvät oikeanpuolisessa ohimolohkossa ja välittyvät vasemmanpuoliseen ohimolohkoon. Tätä ovat korostaneet muun muassa Robert Olin ja Leo Sher ja asiaa on käsitelty Marcel Kuijstenin teoksessa Reflections on the Dawn of Consciousness.
Filosofi Daniel Dennettin mukaan jotkin Jaynesin käyttämät todisteet, erityisesti hallusinaatioihin liittyvät, saattavat olla virheellisiä, mutta ne eivät ole hänen keskeisimpien väitteidensä kannalta oleellisia.
Fyysikko ja Utahin yliopiston antropologian apulaisprofessori Gregory Cochran kirjoitti: "Geenit, jotka vaikuttavat persoonallisuuteen, lisääntymisstrategioihin ja tiedollisiin kykyihin, voivat kaikki merkittävästi jo muuttua muutaman vuosituhannen kuluessa, mikäli ympäristö suosii sellaista muutosta, ja tämä koskee myös meidän itse itsellemme tekemiä ympäristöjä, uusia tapoja hankkia toimeentulonsa ja uusia yhteiskunnallisia rakenteita. ... On todisteita siitä, että sellaisia muutoksia on tapahtunut... Ensi lukemalta Breakdown vaikutti yhdeltä mielettömimmistä koskaan kirjoitetuista kirjoista, mutta ehkä Jaynes sittenkin on oikeilla jäljillä.” Kirjailija ja tieteenhistorioitsija Morris Berman piti Jaynesin kuvausta uudesta tietoisuudesta yhtenä parhaista teorioista, joihin hän oli tutustunut. Myös tanskalainen tietokirjailija Tor Nørretranders on kirjoittanut Jaynesin teoriasta myönteisessä mielessä teoksessaan The User Illusion: Cutting Consciousness Down to Size.
Todisteena Jaynesin olettamaa ajankohtaa vastaan, jolloin siirtyminen kaksikamarisuudesta subjektiiviseen tietoisuuteen olisi tapahtunut, voitaisiin viitata Gilgameš-eepokseen. Alkuperäisessä muodossaan, josta tosin on säilynyt vain katkelmia, se ilmeisestikin on useita vuosisatoja vanhempi kuin Vanhan testamentin vanhimmatkaan osat, ja kuitenkin siinä kerrotaan, kuinka ihmiset pohdiskelevat asioita mielessään ja puhuvat itsekseen tavalla, joka Jaynesin mukaan olisi ollut kaksikamariselle mielelle mahdotonta. Eeposta on mahdollisesti kuitenkin aikojen kuluessa muokattu useita kertoja, ja siinä muodossa, jossa se nykyisin parhaiten tunnetaan, se on mahdollisesti peräisin vasta assyrialaiselta ajalta, 600-luvulta eaa. Jaynes kiinnittikin huomiota siihen, että nämä Gilgameš-eepoksen selvimmin tietoista mieltä kuvaavat kohdat esiintyvät tässä myöhäisimmässä versiossa.
Monet filosofit, kuten W. V. O. Quine, ja neurotieteilijät, kuten Christof Koch, ovat pitäneet Jaynesin käsitystä mahdottomana, koska sen mukaan inhimillistä kokemusta ei olisi ollut olemassa ennen tätä tietoisuuden ”löytämistä”. Ned Block on katsonut Jaynesin sekoittaneen tietoisuuden tietoisuuden käsitteeseen, josta jälkimmäinen löydettiin joskus Iliaksen ja Odysseian välisenä aikana.
Brian J. McVeigh väitti vuonna 2007, että monet Jaynesin teoriaa vastaan esitetyt väitteet ovat virheellisiä ja osoittavat, että Jaynesin esittämä tietoisuuden määritelmä on ymmärretty väärin. Locken ja Descartesin mukaisesti Jaynes määrittelee tietoisuuden ”siksi, mikä kykenee tutkiskelemaan itseään”. Hän erottaakin tarkasti toisistaan tietoisuuden (”mielen itsetutkiskeluun kykenevän osan”) ja muut henkiset toiminnot kuten tajunnan, oppimisen, aistimukset ja havainnot. McVeigh väitti, että monet, jotka ovat arvostelleet Jaynesin teoriaa, eivät ole tunnistaneet tai ottaneet huomioon tätä käsitteellistä eroa.
Kaksikamarisuusteorian kannattajat perustivat pian Jaynesin kuoleman jälkeen vuonna 1997 ”Julian Jaynes -seuran” (engl. Julian Jaynes Society), joka jo samana vuonna julkaisi kokoelman aihetta käsitteleviä esseitä. Kirjoittajina olivat muun muassa psykologinen antropologi Brian J. McVeigh, psykologit John Limber ja Scott Greer, kliininen psykologi John Hamilton, filosofit Jan Sleutels ja David Stove sekä sinoloigi Michael Carr. Kirjassa on myös William Woodwardin ja June Towerin kirjoittama laaja Julian Jaynesin elämäkerta sekä neurotieteilijä Michael Persingerin esipuhe.
Jaynes väitti, että diviaatio ja oraakkelit saivat alkunsa vasta noin kolmetuhatta vuotta sitten suurten mullistusten aikana. Ihmiskunta on kuitenkin alusta lähtien kokenut joukon suuria mullistuksia, sekä luonnon että ihmisen itsensä aiheuttamia, mistä esimerkkinä voidaan mainita Toba-katastrofi. Divinaationkin tiedetään olevan huomattavasti vanhempaa alkuperää kuin Jaynes väitti, kuten vanhimmat säilyneet kiinalaiset tekstit osoittavat.
Richard Dawkins mainitsi vuonna 2006 teoksessaan Jumalharha Jaynesin teoksen sanoen: ”Se on yksi niistä kirjoista, jotka ovat joko täyttä hölynpölyä tai täydellisen neron työtä, mutta eivät mitään siltä väliltä! Todennäköisemmin edellistä, mutta en mene lyömään vetoa.”
Julian Jaynesin teoria perustuu lähes yksinomaan Välimeren alueen ja Lähi-idän alueen kirjallisuuteen ja kulttuureihin eivätkä selitä, kuinka hänen olettamansa kaksikamarisuus olisi voinut samoihin aikoihin hävitä kaikkialta maailmasta ja koko ihmiskunnalta.
Joillekuille noihin aikoihin eläneille ihmisille on tehty DNA-testejä, joiden tulokset eivät vahvista Jaynesin käsitystä, että ihmismieleen vaikuttavissa geeneissä olisi tuolloin jokin mutaatio nopeasti levinnyt laajalle.
Koska teoria ainakaan nykyisessä muodossaan ei tarjoa testattavia ennusteita siitä, miten kaksikamarisuus olisi voinut kehittyä yksilötasolla tai yhteiskunnallisesti, sitä ei voida tieteellisesti todistaa oikeaksi.