stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Olavi Salervo

August Olavi Salervo (7. tammikuuta 1912 Helsinki – 10. lokakuuta 1999) oli helsinkiläinen varatuomari, joka työskenteli pitkään eduskunnan palveluksessa.
Salervo kirjoitti ylioppilaaksi 1929 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1936. Hän sai varatuomarin arvon 1936. Salervo työskenteli oikeusministeriön notaarina 1939–1941 ja eduskunnan oikeusasiamiehen sihteerinä 1941–1943. Oikeusministeriön nuorempana hallitussihteerinä Salervo toimi 1943–1955, jona aikana hän oli lainsäädäntöneuvos ja lainvalmistelukunnan nuorempi jäsen 1946–1951 ja vanhempi jäsen 1951–1955. Salervon virkaura jatkui eduskunnan palveluksessa kanslian kansliapäällikkönä vuodet 1955–1975, jolloin hänen virkanimikkeensä oli eduskunnan sihteeri 1955–1966 ja eduskunnan pääsihteeri 1966–1975.
Päätyönsä ohella Salervo toimi Uudenmaan tarkastusoikeuden lakimiesjäsenenä ja varapuheenjohtajana 1945–1948, eduskunnan perustuslakivaliokunnan sihteerinä 1948–1955, eduskunnan kirjaston hallituksen puheenjohtajana 1955–1972 ja eduskunnan historiakomitean puheenjohtajana 1955–1982.
Saksan 9. panssaridivisioona

| 9>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  3. tammikuuta 1940 – 8. toukokuuta 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssari
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
9. panssaridivisioona (saks. 9. Panzer-Division) oli Saksan maavoimienn panssariyhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen

Wehrkreis XVII perusti 4. kevyen divisioonan Wienissä 1. huhtikuuta 1938.
Historia

Maaliskuussa 1939 divisioona osallistui Tšekkoslovakian miehitykseen marssimalla yli rajan.
Puolan sotaretkeä varten divisioona liitettiin 14. armeijan XVIII armeijakuntaan. Joulukuussa yhtymä oli Aschaffenburgissa ylijohdon reservinä. Sodassa saatujen kokemusten perusteella panssarijoukkoja laajennettiin, jolloin divisioona laajennettiin 3. tammikuuta 1940 9. panssaridivisioonaksi.
Komentajat

kenraalimajuri Alfred Ritter von Hubicki 10. marraskuuta 1938 - uudelleen nimeämiseen
kenraaliluutnantti Alfred Ritter von Hubicki perustamisesta - 14. huhtikuuta 1942
kenraaliluutnantti Johannes Baessler 15. huhtikuuta - 26. heinäkuuta 1942
kenraalimajuri Heinrich-Herman von Hülsen 27. heinäkuuta - 3. elokuuta 1942
kenraaliluutnantti Walter Scheller 4. elokuuta 1942 - 21. heinäkuuta 1943
kenraaliluutnantti Erwin Jollasse 22. heinäkuuta - 20. lokakuuta 1943
kenraalimajuri Johannes Schulz 20. lokakuuta - 27. marraskuuta 1943 (kaatunut)
eversti Max Sperling 27.-28. marraskuuta 1943
kenraaliluutnantti Erwin Jollasse 28. marraskuuta 1943 - 10. elokuuta 1944
eversti Max Sperling 10. elokuuta - 2. syyskuuta 1944
kenraalimajuri Gerhard Müller 3.-16. syyskuuta 1944
kenraaliluutnantti Harald Freiherr von Elverfeldt 16. syyskuuta - 28. joulukuuta 1944
kenraalimajuri Friedrich Wilhelm von Mellenthin 28. joulukuuta 1944 - helmikuu 1945
kenraaliluutnantti Harald Freiherr von Elverfeldt helmikuu - 6. maaliskuuta 1945 (kaatunut)
eversti Helmut Zollenkopf 6. maaliskuuta 1945 - antautumiseen
Tuulen viemää

| Tuulen viemää> Gone with the Wind |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Margaret Mitchell
Kieli:  englanti
Genre:  historiallinen romaani
Kustantaja:  Macmillan Publishers
Julkaistu:  1936
Sivumäärä:  1037
Suomennos
Suomentaja:  Maijaliisa Auterinen
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1937
Sivumäärä:  863
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tuulen viemää (engl. Gone with the Wind) on yhdysvaltalaisen kirjailijan Margaret Mitchellin romaani vuodelta 1936. Romaanin tapahtumat ajoittuvat Yhdysvaltojen sisällissodan aikaan. Se kertoo varakkaan etelävaltiolaisen plantaasinomistajan tyttärestä Scarlett O’Harasta, joka joutuu mukaan sisällissodan pyörteisiin, ja hänen ihmissuhteistaan muun muassa Rhett Butler -nimisen miehen kanssa. Kirja nousi jo ensijulkaisunsa aikaan suosioon ja oli esimerkiksi myyntitilastojen kärjessä ensimmäiset kaksi vuotta julkaisustaan. Vuonna 1937 se voitti Pulitzer-palkinnon. Sen pohjalta on tehty vuoden 1939 samanniminen elokuva, joka voitti kahdeksan Oscar-palkintoa.
Teos

Kirjan tapahtumat sijoittuvat Yhdysvaltojen sisällissodan (1861—1865) molemmin puolin pääosin etelävaltioiden alueelle. Päähenkilö Scarlett O’Hara kuuluu maataomistavaan varakkaaseen perheeseen, joka saa elantonsa puuvillan viljelystä. Tapahtumat käynnistyvät sodan kynnyksellä, kun maa on jakautumassa kahtia. Kirjassa sodan kynnyskysymykseksi nostetaan orjuus, johon etelävaltioiden puuvillan tuotanto perustuu.
Romaanille on olemassa kaksi jatko-osaa: Alexandra Ripleyn kirjoittama Scarlett (1992) sekä Donald McCaigin kirjoittama Rhett Butler’s People (2008). Rhett Butler’s People kuvaa samoja tapahtumia kuin Tuulen viemää, mutta Rhett Butlerin näkökulmasta. Kyseessä ei siis ole varsinainen jatko-osa. Mitchell itse kuoli jo 1949 eikä koskaan jatkanut Tuulen viemää -teoksen tarinaa.
Hahmot > O’Harat, Taran tilalta

Scarlett O’Hara – Kirjan päähenkilö. Hän on viehättävä nuori nainen, joka on tottunut saamaan haluamansa, ja pystyy kietomaan lähes kenet tahansa sormensa ympärille. Hän on perinyt isänsä irlantilaisen päättäväisyyden ja rakkauden Taraan, mutta ihailee suuresti arvokasta äitiään ja tahtoisi olla hieno lady kuten tämä. Scarlett on teoissaan häikäilemätön, eikä vaivaa itseään ajattelemalla muiden tunteita. Ikävistä asioista hän toteaa aina itselleen ”ajattelen tätä sitten huomenna”.
Gerald O’Hara – Scarlettin irlantilainen isä. Temperamenttinen mies, joka rakastaa ja ihailee suunnattomasti vaimoaan. Katie Scarlett on hänen lempityttärensä. Pennitön maahanmuuttaja ja huimapäinen ratsastaja, josta tuli maanomistaja. Rakastaa Taran punaista maata ja haluaa välittää tämän irlantilaisen perintönsä myös tyttärelleen.
Ellen Robillard O’Hara – Scarlettin ranskalais-amerikkalainen äiti. Ellenin sydän murtui hänen nuoruudenrakkautensa Philippen kuollessa. Velvollisuudentuntoinen Ellen nai vain 15-vuotiaana hiomattoman ja huomattavasti vanhemman Gerald O’Haran. Ellen on hienokäytöksinen lady ja monitaitoinen rouva, joka yrittää parhaansa mukaan saada kuria tyttäriinsä, etenkin Scarlettiin. Miss Ellen on vanhasta ja hienosta Robillardin suvusta. Hän osaa ommella ja korjata kaikkien vaatteet sekä lääkitä kaikkien taralaisten vaivat. Tilanhoitajansa rakastajatarta Emma Slatterya hoitaessaan saa kohtalokkaan lavantautitartunnan.
Suellen O’Hara – Scarlettin vanhempi pikkusisko. Hän on itsekäs, laiska ja valittaa paljon. Scarlett ei pidä hänestä lainkaan. Scarlettin toisen aviomiehen Frank Kennedyn alkuperäinen kihlattu. Suellen ei ikinä antanut anteeksi siskolleen sulhasensa ”varastamista”. Menee naimisiin Will Banteenin kanssa.
Carreen O’Hara – Scarlettin ujo ja herttainen nuorin sisko. Hän on hyvin uskonnollinen ja lopulta ryhtyykin nunnaksi.
Hahmot > Wilkesit, Twelve Oaksin tilalta

Ashley Wilkes – Scarlettin lapsuudenystävä ja naapuri, johon hän on rakastunut. Ashley on komea, vaaleatukkainen rikkaan perheen poika. Hän on rauhallinen ja mietteliäs, eikä Scarlett useimmiten ymmärrä hänen puheitaan tai ajatuksiaan.
Melanie Hamilton Wilkes – Ashleyn vaimo ja serkku. Hän on itse hyväsydämisyys. Melanie on kiltti, lempeä ja täydellisen hyväkäytöksinen, mikä saa Scarlettin inhoamaan häntä. Melanie kuitenkin rakastaa Scarlettia hyvin paljon ja pitää tätä tärkeimpänä ystävänään.
Beau Wilkes – Ashleyn ja Melanien ainoa lapsi. Hän on seudun parhaiten kasvatettu poika.
India Wilkes – Ashleyn sisko. Hän vihaa katkerasti Scarlettia, koska tämä liehitteli Stuart Tarletonia, jonka kanssa India oli melkein kihloissa.
Honey Wilkes – Ashleyn toinen sisko, joka on hulluna poikiin. Hänen oli määrä naida Charles Hamilton, mutta Scarlettin varastaessa tämän häneltä, hän nai miehen Mississipistä ja muuttaa tämän kanssa sinne.
Hahmot > Butlerit

Rhett Butler – romaanin miespäähenkilö. Hän on charmikas rikkaan perheen poika, joka on kuitenkin häpeällisten tekojensa vuoksi isänsä karkottama ja hankkinut rahansa likaisella pelillä. Rhett sanoo usein hänen ja Scarlettin olevan hyvin samanlaisia. Rhett ei välitä ihmisten mielipiteistä vaan tekee juuri mitä huvittaa, minkä vuoksi hän on ns. seurapiirien ulkopuolella. Häntä paheksutaan hyvin paljon epäsopivien naissuhteittensa vuoksi, mutta se ei häntä kiinnosta. Rhett kiusoittelee ja piikittelee etenkin Scarlettia hyvin paljon, mikä johtaa lähes aina Scarlettin suuttumiseen. Rhett tuntee heti alusta lähtien jonkinlaista vetoa Scarlettia kohtaan. Lopulta hän on palavan rakastunut Scarlettiin, muttei uskalla näyttää sitä, sillä Scarlett olisi käyttänyt tuota rakkautta ruoskana jolla olisi sivaltanut Rhettiä kostaen kaikki ilkeät pistelevät sanat, jotka lopulta vain peittivät Rhettin intohimoa Scarlettiin.
Eugenie Victoria ”Bonnie Blue” Butler – Scarlettin ja Rhettin kaunis, vilkas ja varsin hemmoteltu tytär. Scarlettin kolmas lapsi.
Hahmot > Muut hahmot

Mammy – Scarlettin lastenhoitaja. Hän oli aikaisemmin jo Scarlettin äidin hoitaja, ja muutti tämän mukana Taraan. Mammy on rehevä tummaihoinen orja, joka yrittää kaikin tavoin pitää Scarlettia kurissa. Hän ei kunnioita ketään niin paljoa kuin tämän äitiä, Ellen-rouvaa. Vaikka Mammy onkin tarvittaessa varsin tiukka ja topakka, Scarlett rakastaa häntä hyvin paljon.
Prissy – Nuori orjatyttö, joka seuraa Scarlettia tämän elämän läpi. Hän on hieman hölmö ja laiska.
Pork – O’Haran perheen uskollisin miesorja.
Dilcey – Porkin vaimo ja Prissyn äiti. Puoliksi afrikkalaista, puoliksi intiaaniverta. Uskollinen palvelija.
Charles Hamilton – Scarlettin ensimmäinen aviomies ja Melanien veli. Hän on ujo nuorukainen, joka lähtee heti sotaan, mutta kuolee sairauteen ennen kuin sota on kunnolla edes alkanutkaan.
Frank Kennedy – Scarlettin toinen aviomies. Alun perin Suellenin kosija, mutta Scarlett houkuttelee tämän ovelasti naimaan itsensä pelastaakseen Taran Frankin rahoilla.
Belle Watling – Bordellin emäntä ja prostituoitu. Rhettin hyvä ystävä. Ystävällinen ja hyväsydäminen nainen, vaikkakin ammattinsa vuoksi hyvin paheksuttu.
Wade Hampton Hamilton – Charlesin ja Scarlettin poika, Scarlettin esikoinen. Hän on ujo poika, joka pelkää äitiään ja ihailee isäänsä, vaikkei olekaan tätä koskaan tavannut. Pitää myös kovasti ”Rhett-sedästä”.
Ella Lorena Kennedy – Frankin ja Scarlettin tytär, Scarlettin toinen lapsi. Ujo, ruma ja hiukan tyhmä lapsi. Scarlett olisi mieluusti antanut Ellan kuolla Bonnien sijasta.
Pittypat Hamilton – ”Pitty-täti”. Melanien ja Charlesin höpsö vanhapiika täti, jonka luona Scarlett ja Melanie asuvat sodan ajan.
Will Benteen – Rehellinen konfederaation sotilas, joka jää Taraan auttamaan kunnostamisessa. Hän on rakastunut Carreeniin, mutta tämän lähtiessä luostariin nai Suellenin. Tuntuu tietävän kaikki asiat, vaikkei niistä hänelle puhuta. Rauhallinen, ennen sotaa pientilan omistanutta ”rahvasta”.
Archie – Vaimonsa murhaamisesta vankilassa ollut mies, jonka Melanie ottaa suojatikseen. Hän vihaa kaikkia naisia, etenkin Scarlettia. Ainoa nainen, jota hän kunnioittaa, on Melanie.
Vuoden 1939 elokuva

Tuulen viemää on kirjaan perustuva yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1939. Sen ohjasi Victor Fleming. Sen pääosassa Scarlett O’Harana nähdään englantilainen näyttelijä Vivien Leigh, ja Rhett Butleria näyttelee puolestaan yhdysvaltalainen Clark Gable. Muissa rooleissa nähdään muun muassa Leslie Howard ja Olivia de Havilland. Tuulen viemää voitti kahdeksan Oscar-palkintoa. Elokuvaa on usein pidetty yhtenä hienoimmista koskaan tehdyistä elokuvista. Jos inflaatiokerroin otetaan huomioon Tuulen viemää on taloudellisesti menestynein koskaan tehty elokuva.
Kirjallisuutta

Taylor, Helen: Tuulen viemät.  ((Scarlett’s Women: Gone with the Wind and Its Female Fans, 1989.) Suomentanut Laura Tohka)  Tampere:  Vastapaino, 1992.  ISBN 951-9066-57-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Margaret Mitchell House (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Vivien Leigh Scarlett O’Harana.
Clark Gable Rhett Butlerina.
Salamis (antiikin kaupunki)

| Salamis> Σαλαμίς |
| --- | --- |
 Salamiin arkeologista aluetta Ampelákiassa.
Sijainti
 Salamis
Koordinaatit:  37°57′09″N, 23°32′27″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Ampelákia, Salamis, Saaret, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  400-luku eaa.–
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Attika
Aiheesta muualla
  Salamis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Salamis (m.kreik. Σαλαμίς) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Salamiin saarella Kreikassa. Sen arkeologinen kohde sijaitsee saaren itärannikolla Spithárin kylässä lähellä Ampelákian kaupunkia.
Historia

Salamis oli alun perin Aiginan siirtokunta. Sittemmin se oli Ateenan ja Megaran kiistakapulana. Lopulta Ateena valtasi sen itselleen ja siitä tuli Ateenan kaupunkivaltion osa, vaikka siitä ei koskaan tullutkaan yhtä Attikan demoksista. Alkuperäinen Salamiin kaupunki sijaitsi saaren etelärannikolla eli Aiginan puolella. Kun saari liitettiin Ateenan valtaan, uusi Salamiin kaupunki rakennettiin saaren itärannikolle eli Ateenan puolelle. Tällä paikalla kaupunki sijaitsi klassisella ja hellenistisellä kaudella. Kumpaakaan näistä rakennusvaiheista ei tule sekoittaa nykyiseen Salamiin kaupunkiin, joka sijaitsee saaren länsirannikolla ja on siis kolmas samanniminen kaupunki historian aikana.
Kaupungissa tiedetään olleen agora eli tori, jolla oli muun muassa Solonin patsas, sekä muun muassa Aiaan, Artemiin ja Kykhreuksen temppelit. Pausaniaan aikana 100-luvulla jaa. kaupunki oli jo raunioina. Osia raunioista on näkyvillä maan pinnalla. Näihin kuuluu muun muassa kaupunginmuurin jäänteitä. Lisäksi alueella on suoritettu jonkin verran arkeologisia kaivauksia muun muassa vuosina 2002–2006. Niissä on kaivettu esiin hellenistisen ajan rakennusten jäänteitä Spithárin lahden pohjoisrannalta.
Suomen Ateenan-instituutti on suorittanut antiikin Salamiin kaupungin alueella arkeologisia tutkimuksia vuodesta 2016 yhdessä Länsi-Attikan, Pireuksen ja Saroninlahden saarten arkeologisen eforiaatin kanssa. Tutkimusprojektin tarkoituksena on kaupungin asemakaavan ja rakennusten kartoittaminen ilman varsinaisia kaivauksia hyödyntäen muun muassa geofyysisiä menetelmiä, takymetriaa ja fotogrammetriaa. Suomalaisten puolelta projektin johtajana toimii Jari Pakkanen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salamis Wikimedia Commonsissa
Salamiin lyömä raha, n. 339–318 eaa. Kuvituksessa naisen pää sekä Aiaan kilpi ja miekka.
Saksan 7. vuoristodivisioona

| 7>  vuoristodivisioona |
| --- | --- |
 Divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1941 – toukokuu 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Rooli:  vuoristojoukot
Osa joukkoa:  Heer
Koko:  divisioona
Sodat ja taistelut:  toinen maailmansota
Saksan 7. vuoristodivisioona (saks. 7. Gebirgs-Division) oli Saksan maavoimien yhtymä toisessa maailmansodassa. Pääosan sodasta se toimi osana Saksan 20. vuoristoarmeijaa.
Perustaminen

Wehrkreis XIII perusti divisioonan 15. marraskuuta 1941 Grafenwöhrin koulutuskeskuksessa. Se muodostettiin uudelleen nimeämällä 99. kevyt jalkaväkidivisioona, joka oli taistellut itärintamalla, kunnes se vedettiin Saksaan lokakuussa.
Historia

Vuonna 1942 divisioona siirrettiin Suomeen, missä se oli Norjaan vetäytymiseensä saakka. Se antautui Norjassa toukokuussa 1945.
Divisioonalle alistetut suomalaiset joukot

Kesällä 1944 Saksan 7. vuoristodivisioonalle oli alistettuna:
Rj.P 7 peiteluku 5703
Rj.P 8 peiteluku 5303
Er.P 8 peiteluku 9872
Er.P 11 peiteluku 5830
11.Krh.K peiteluku 5815
48.Tyk.K  peiteluku 5812
Kev.Psto 17 peiteluku 3396
7.Er.Ps.AutoJ peiteluku 9395
9.Er.Ps.AutoJ peiteluku 9396
Komentajat

Divisioonankomentajina olivat:
kenraaliluutnantti Rudolf Konrad (15. marraskuuta – 19. joulukuuta 1941)
kenraalimajuri Wilhelm Weiss (19. joulukuuta 1941 – 1. tammikuuta 1942)
eversti August Krakau (1. toukokuuta – 22. heinäkuuta 1942)
kenraaliluutnantti Robert Martinek (22. heinäkuuta – 10. syyskuuta 1942)
kenraaliluutnantti August Krakau (10. syyskuuta 1942 - toukokuu 1945)
Saksan miehitysaika Virossa (1917–1918)

Saksan miehitysaika Virossa (1917–1918) tarkoittaa Saksan keisarikunnan miehityshallintoa nykyisessä Virossa ensimmäisen maailmansodan aikana. Saksan joukot etenivät alueelle valloittaen ensin Viron länsiosan suuret saaret vuonna 1917 Venäjän keisarikunnalta ja loput Virosta bolševikeilta vuonna 1918, jolloin solmittiin Brest-Litovskin rauha ja Viro jäi Saksan miehitysalueeksi. Virosta tuli osa Ober Ostia marraskuuhun 1918 saakka, jolloin viimeiset saksalaiset lähtivät Virosta heidän luovutettuaan vallan Viron väliaikaiselle hallitukselle.
Tausta

Baltiasta tuli ensimmäisen maailmansodan sotanäyttämö vuonna 1915, kun saksalaiset etenivät ensin Liettuaan ja sieltä Latviaan valloittaen Kuurinmaan alueen. He pysähtyivät kuitenkin Väinäjoen etelärannalle, jonne he jäivät kahdeksi vuodeksi. Hyökkäys jatkui vasta elokuussa 1917 kun saksalaiset valtasivat Riian. Viron alueelle he tulivat 29. syyskuuta, kun Viron länsirannikon suuret saaret Saarenmaa, Hiidenmaa ja Muhu miehitettiin 25 000 miehen maihinnousujoukoilla kahden viikon operaatiossa.
Lokakuussa tapahtui puolestaan bolševikien vallankumous Pietarissa ja heidän valtansa levisi vielä miehittämättömälle Viron mannermaallekin. Saksalaisten hyökkäys Viron mannermaalle alkoi 18. helmikuuta 1918. Hyökkäyksen tarkoituksena oli painostaa venäläiset solmimaan rauha. Saksalaisten edetessä ja ajaessa bolševikit tieltään Viron pelastuskomitea antoi itsenäisyysjulistuksen 24. helmikuuta, mutta saksalaiset eivät tätä kunnioittaneet vaan miehittivät Tallinnan jo seuraavana päivänä 25. helmikuuta. Koko Viro oli saksalaisten hallussa 3. maaliskuuta mennessä.
Miehitysaika

Saksan ja Neuvosto-Venäjä solmivat Brest-Litovskin rauhan 3. maaliskuuta ja sopimus antoi Viron ja Liivinmaan Saksan poliisijoukkojen valvontaan, kunnes yleinen järjestys palautettaisiin ja niiden omat kansalliset elimet alkaisivat toimia. Kuitenkin elokuussa Neuvosto-Venäjä luopui vaatimuksistaan alueeseen Saksan kanssa solmitulla lisäsopimuksella. Saksalaisen miehityshallinnon johtoon nousi kenraaliluutnantti, vapaaherra Adolf von Seckendorff. Virossa alkoi ankara miehityspolitiikka, johon kuului esimerkiksi sanomalehtien ennakkosensuuri. Sanomalehdet joutuivat sensuurin alle, Virossa maailmansodan aikana muodostetut virolaiset joukko-osastot lakkautettiin ja miehittäjät aloittivat myös joitakin saksalaistamistoimia, joihin kuului esimerkiksi virastojen ja korkeimpien oppilaitosten kielen vaihtaminen saksaan sekä virolaisten seurojen lakkauttaminen. Tarton yliopisto muutettiin Landesuniveritätiksi ja sen opettajat tuotiin saksasta.
Miehitysalueen hallintoa uudistettiin nostamalla baltiansaksalaiset jälleen hallitseviin asemiin. Miehittäjien paikallishallinnon yksiköitä olivat maakunnat (Kreis), joita johti maakuntapäällikkö (Kreishauptmann). Maakunnat jaettiin edelleen kihlakunnittain hallintopiireiksi ja ne edelleen paikallispiireiksi. Tallinna, Tarto ja Narva olivat omia erityisalueitaan. Virosta ja muualta Baltiasta jaettiin maata Saksalaisille maahanmuuttajille.
Miehityksen myötä jälleen hallitsevaan asemaan päässeet baltiansaksalaiset pyrkivät saamaan Viron liitetyksi kiinteäksi osaksi Saksan keisarikuntaa. Baltiansaksalaisten muodostama maaneuvosto eli Landesrat teki ehdotuksen ja hyväksyi Baltian herttuakunnan muodostamisen. Tarkoituksena oli liittää herttuakunta Preussin kuninkaaseen eli Saksan keisariin ja sitä kautta Saksan keisarikuntaan. Hanke ei kuitenkaan toteutunut ennen Saksan romahdusta.
Miehityksen päättyminen

Saksan tilanteen heikennyttyä maa solmi aselevon 11. marraskuuta 1918, joka johti sen joukkojen vetäytymiseen miehitetyiltä alueilta. Viron väliaikainen hallitus muodostettiin Jaan Poskan johdolla miehitysajan katkon jälkeen uudelleen, ja se sai vallan Pohjois-Virossa saksalaisilta jo 13. marraskuuta. Lopullisesta vallanvaihdosta sovittiin Saksan hallituksen edustajien kanssa Riiassa 19. marraskuuta. Sopimus oli samalla myös de facto tunnustus Viron itsenäisyydelle Saksan taholta. Puna-armeijan muodostaman uhan takia vetäytyviltä saksalaisilta pyrittiin siinä kuitenkin epäonnistuen saada ensin sotilaallista tukea ja sitten edes aseita ja ammuksia. Puna-armeija hyökkäsikin Viroon saksalaisten jo vetäydyttyä, mikä johti Viron vapaussotaan.
SMS Großer Kurfürst ja zeppeliini Saarenmaan miehityksen aikaan vuonna 1917.
Kenraaliluutnantti, vapaaherra Adolf von Seckendorff, Viron saksalaismiehityksen aikainen sotilaskuvernööri.
Saksanniemen järjestyslipusto

Saksanniemen järjestyslipusto (myöhemmin Lappajärven ratsukoulu) oli Porvoon lähellä Saksanniemessä syksyllä 1917 toiminut poliisikoulu, jossa koulutettiin ratsupoliiseja Suomen senaatille uskollisen järjestysvallan vahvistamiseksi. Helsingin punakaartin hyökkäyksen kohteeksi marraskuun 1917 yleislakon aikana joutunut koulu suljettiin ja perustettiin vuoden 1917 lopulla uudelleen Etelä-Pohjanmaan Lappajärvelle. Suomen sisällissodan aikana sen oppilaista ja opettajista muodostettiin valkoisen armeijan ratsuväkiosastoja.
Perustaminen ja toiminta Saksanniemessä

Suomen suuriruhtinaskunnan yleinen turvallisuus romahti kesällä 1917 Venäjän rauhattomuuksien seurauksena. Rikollinen aines ryösteli avoimesti ihmisiä kaduilla ja yksityisiin koteihin tunkeuduttiin sillä varjolla, että etsittiin luvattomia aseita. Kauppoja ja apteekkeja ryösteltiin kansanvallan nimissä. Venäläiset, joiden olisi pitänyt valvoa yhteiskunnan järjestystä, eivät puuttuneet asiaan. Setälän senaatti etsi keinoja tilanteen vakauttamiseen.
Syyskuussa senaatti antoi everstiluutnantti Bruno Jalanderille valtakirjan 200 miehen vahvuisen ratsastavan poliisikomennuskunnan perustamiseen järjestyksen ylläpitämistä varten. Osaston toiminta-alueena oli koko Suomi. Helsingin Kaivohuoneella alettiin syksyllä 1917 kouluttaa noin 400 miehen vahvuiseksi tarkoitettua kunnallista poliisijoukkoa, ja senaattori Allan Serlachius käynnisti kaikessa hiljaisuudessa niin sanotun ratsastavan poliisikomennuskunnan koulutuksen syyskuussa 1917 Porvoosta noin viiden kilometrin päässä sijaitsevassa Saksanniemen kartanossa.
Kouluun värvättiin oppilaita entisistä poliiseista, maanviljelijöistä ja palvelujen harjoittajista. Vasemmistolaisia ei hyväksytty. Lokakuun puolivälissä palveluksessa oli 200 miestä. Koulutettavista kurssilaisista oli tarkoitus muodostaa valtakunnallisen poliisin ydinjoukko. Kouluttajana oli ratsumestari Gaston Ahrenberg apunaan entinen poliisikomissaari Pekka Kuokkanen. Koulutettavan joukon nimeksi tuli Saksanniemen Järjestyslipusto.
Suomalainen vasemmisto ei hyväksynyt poliisien kouluttamista, ja Porvooseen lähetettiin Helsingistä Vilhelm Nikanderin johdolla 350 venäläistä ja heidän aseistamaansa punakaartilaista, jotka hyökkäsivät 17. marraskuuta Saksanniemeen. Siellä koulutettavilla ei ollut kunnon aseistusta, ja he joutuivat pakenemaan. Heistä osa joutui venäläisten ja punakaartien pidättämiksi, mutta osa pääsi siirtymään Pohjanmaalle, jossa joukko koottiin uudelleen joulukuussa 1917 Lappajärven Hyytiälän kylään.
Helsingin punakaarti hajotti yleislakon aikana myös Kaivohuoneen poliisikoulun.