Vesikosken kahakka
Taustaa

Muun Suomen tavoin myös Loimaan seudun maatyöväestö ryhtyi maaliskuun vallankumouksen jälkeen vaatimaan kahdeksantuntista työpäivää. Talolliset varautuivat maatyöläisten lakkoon ja sitä mahdollisesti seuraaviin levottomuuksiin perustamalla 22. huhtikuuta 1917 ”tilapäisyhtymäksi” kutsutun järjestyskunnan. Loimaa oli Harjavallan ohella ainoa paikkakunta, jossa suojeluskunnan esiasteena pidettävä järjestyskunta muodostettiin jo huhtikuussa. Maatyöläisten lakkovahdiston perustamisen ajankohtaa ei tiedetä, mutta se toimi viimeistään toukokuun alussa käynnistyneen maatalouslakon aikana.
Seudun ensimmäiset levottomuudet nähtiin lakon yhteydessä, jolloin maatyöläiset piirittivät kolme maalaistaloa. Poliisien irtisanomisten myötä järjestyksenpito oli Loimaalla huhtikuussa siirtynyt järjestystoimikunnalle, joka onnistui rauhoittamaan tilanteen ilman vakavampia yhteenottoja, ja pari päivää myöhemmin lakkoilijat ilmoittivat tyytyvänsä työnantajien asettamiin ehtoihin. Yhteiskunnallisen tilanteen edelleen kiristyessa, eri puolilla Länsi-Suomea puhkesi kesän aikana uusia maatalouslakkoja, joiden seurauksena porvaristo perusti Loimaalle oman suojeluskaartinsa heinäkuun alussa. 13. heinäkuuta tapahtuneen Huittisten meijerikahakan johdosta Porissa muodostettiin Satakunnan maakunnallinen suojeluskuntaorganisaatio, jonka mallia seuraten se uudelleenorganisoitiin elokuussa Loimaan seudun suojeluskunnaksi. Sen ensimmäiseksi päälliköksi valittiin maanviljelijä Kalle Piki.
Marraskuisia tapahtumia edelsivät vielä naapuripitäjissä Metsämaalla ja Ypäjällä käynnistyneet maatalouslakot, joiden lakkokokouksia Loimaan suojeluskunta oli hajottamassa. Metsämaalla lakko kesti ainoastaan vuorokauden, mutta Ypäjällä siitä tuli viiden viikon pituinen. Vakavin välikohtaus sattui 9. elokuuta Ypäjänkylässä, jossa suojeluskuntaan kuulunut Metsämaan nimismies Frans Heinonen ampui lakkovahtina toimineen 21-vuotiaan työmiehen Simo Saarikon, josta tuli näin vuosien 1917–1918 väkivaltaisuuksien ensimmäinen suomalainen kuolonuhri. Saarikon hautajaisista muodostui suuri yleisötapahtuma, johon osallistui jopa parituhatta ihmistä. Tapauksen oikeudenkäynti pidettiin Humppilassa, jossa järjestetyillä syyskäräjillä yli 2 000 mielenosoittajaa vaati suojeluskuntalaisia vastuuseen hänen kuolemastaan. Järjestystä käräjillä oli valvomassa Loimaan suojeluskunnan 40-miehinen ratsuosasto. Nimismies Heinonen vapautettiin kaikista syytteistä, mutta lopulta Metsämaan punakaarti surmasi hänet sisällissodan aikana helmikuussa 1918.
Myös Lounais-Suomessa esiintyi muun maan tavoin elintarvikepulaa, jota pahensi maanviljelijöiden ja varakkaan porvariston suorittama elintarvikkeiden hamstraus hintojen nousun toivossa. Seurauksena oli muun muassa samaan aikaan Ypäjän maatalouslakon kanssa tapahtunut Turun voimellakka. Loimaan seudulla taas viljaa oli runsaasti, mutta paikalliset maanviljelijät eivät suostuneet myymään sitä senaatin määräämillä rajahinnoilla. Ruokapulan seurauksena työväen järjestyskaartit suorittivat elintarviketakavarikkoja, joiden yhteydessä porvaristolta vietiin myös aseita.
Syksyllä 1917 Loimaa oli vahvasti punainen pitäjä, sillä lokakuussa järjestetyissä eduskuntavaaleissa sosiaalidemokraatit saivat yli 61 % kannatuksen. Loimaan työväen järjestyskaarti perustettiin päivää ennen valtakunnallisen yleislakon alkua 13. marraskuuta.