stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Päivikki Antola
Opintie ja työura > Laulava ja soittava dosentti

Antola kirjoitti ylioppilaaksi Eurajoen yhteiskoulusta. Hän jatkoi opintoja Turun yliopistossa, josta valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1971, filosofian lisensiaatiksi 1974 ja filosofian tohtoriksi 1979.
Antola opiskeli pianonsoittoa viisivuotiaasta yksityisesti eri opettajilla 1949–1963. Yksinlaulua hän opiskeli Turun musiikkiopistossa Hannu Kerkolan johdolla 1969–1972, Turun Kansankonservatoriossa oopperalaulaja Lauri Lahtisen johdolla 1974–1976 ja Taideyliopiston Sibelius-Akatemiassa Helsingissä laulutaiteen lehtorin Antti Koskisen  yksityisoppilaana 1977–1982. Lauluopinnot jatkuivat Savonlinnan musiikkipäivillä ja Porvoon kansainvälisen Liedseminaarin mestarikursseilla (Dorothy Irving, Tukholma - Lontoo) sekä Lontoossa (Roy Henderson). Hän on laulanut äitinsä perustaman Antolan perhekuoron sopraanona (joht. Aulikki Eerola), Kamarikuoro Meloksen alttona (joht. Esa Yli-Fossi), Turun Oopperakuoron alttona (joht. Linda Wikstedt) toimien myös kuoron äänenkouluttajana, Palokan kirkkokuorossa ja Tampereen Tuomiokirkkoseurakunnan kuorossa tenorina (joht. Tuomas Laatu).
Opintie ja työura > Tutkijana Suomessa 1970–1992

Turun yliopiston uskontotieteen assistenttina Suojanen toimi vuosina 1970–1974 ja 1975–1979. Tohtorintutkinnon jälkeen hän oli Suomen Akatemian nuorempana tutkijana vuosina 1979–1986 sekä Tampereen yliopiston kansanperinteen laitoksen erikoistutkijana 1987–1992.
Opintie ja työura > Tutkijana Yhdysvalloissa 1985–1986 ja 1989–1990 sekä Keniassa 1990-luvulla

Pariskunta Päivikki Suojanen ja Matti K. Suojanen teki kenttätutkimustyötä amerikansuomalaisista Bloomingtonissa Indianan yliopistossa vuosina 1985–1986 sekä Marylandin yliopiston Antropologian laitoksesta 1989–1990 käsin erityisesti Floridassa, mistä tutkimustuloksena kirja Päivikki Suojanen - Matti K. Suojanen, "Retulaatsissa Miamissa ..." Kasvokkain amerikansuomalaisten kanssa.
1990-luvulla Suojaset tekivät tutkimusyhteistyötä viitenä vuotena Jyväskylän yliopiston ja Nairobin yliopiston alaisuudessa Keniassa, joka perustui Päivikki Suojasen neuvottelemaan, viisivuosittain uusittavaan tutkimusyhteistyö- ja tutkijanvaihto-ohjelmaan "Encountering of Cultures, Change, and Cultural Image in Multicultural Settings" 1992–2002 Jyväskylän yliopiston ja Nairobin yliopiston Institute of African Studiesin välillä.  Hänen tutkimuskohteenaan olivat tuolloin Nairobin kolmen esikaupunkislummin, Kiberan, Kawangwaren ja Kangemin, asukkaiden kulttuurinen sopeutuminen, muutos ja kulttuurikuva asuinolosuhteissaan.
Opintie ja työura > Professorina 1991–1993 ja 1997–2003

Turun yliopiston folkloristiikan ja uskontotieteen vs. professorina Suojanen oli  1991–1993. Etnologian apulaisprofessorina Jyväskylän yliopistossa hän oli 1992–1997 ja etnologian professorina opetusalana folkloristiikka Jyväskylän yliopistossa hän oli 1997–2003, jolloin hän siirtyi eläkkeelle.
Opintie ja työura > Dosentuurit

Turun yliopiston uskontotieteen dosentiksi Suojanen nimitettiin vuonna 1980, Jyväskylän yliopiston kulttuuriantropologian dosentiksi vuonna 1983 ja Tampereen yliopiston kansanperinteen ja viestinnän antropologian dosentiksi vuonna 1987.
Opintie ja työura > Musiikin opetusta

Suojanen opetti pianonsoittoa free lancerina Turussa vuosina 1965–1969.
Huomioita > Musiikin alueella

Mezzosopraano Suojanen konsertoi Suomessa ja ulkomailla vuosina 1975–1990. Yhdysvalloissa hän esiintyi muun muassa laulajana ja pianistina suomalaisen luterilaisen kirkon ja vapaakirkon tilaisuuksissa Floridassa, ja amerikansuomalaisiin tilaisuuksiin kutsuttuna useissa osavaltioissa. Konserttiohjelmisto koostui suomalaisesta ja ruotsalaisesta laulumusiikista.
Perhe Suojanen (Päivikki, Matti K. ja opiskelijatytär Tytti) kehitti itselleen luentokonsertit, Suomi-aiheiset temaattiset multimediaohjelmat vuoropuheluineen, musiikkinäytteineen ja Päivikin yksinlaulu- ja pianoesityksineen.
Halullisten Sielujen Hengellisten Laulujen ja Siionin virsien (1790) neliäänisen nuottipainoshankkeen varapuheenjohtajana Suojanen oli vuosina 1978–1988.
Huomioita > Muuta

Suojanen on sivutoimisesti luennoinut Turun, Helsingin, Tampereen ja Jyväskylän yliopistoissa sekä kongresseissa ja seminaareissa ynnä kutsuttuna puhujana eri puolilla Suomea ja ulkomailla ja lisäksi vierailevana tutkijana ja professorina USA:ssa Indianan ja Marylandin yliopistoissa 1985–1986, 1989–1990 sekä Itä-Afrikan Keniassa Nairobin yliopiston Institute of African Studies -laitoksessa 1991, 1992, 1995, 1998 ja 2000. Esitelmiä ja multimediaohjelmia Suojanen on pitänyt eri yhteisöille, oppilaitoksille ja juhlatilaisuuksissa. Opintomatkoja ulkomaille hän on tehnyt lukuisasti.
Apurahoja työskentelyään varten Suojanen on saanut eri rahastoilta ja säätiöiltä sekä yliopistoilta.
Suojanen on kuulunut useaan tieteelliseen ja musikologiseen seuraan. Vuosina 1990–1994 hän toimi Virtain kaupungin ja Tampereen yliopiston perinneyhteistyöhankkeen pääsihteerinä.
Suojanen on julkaissut tieteellisiä kirjoja, tietokirjoja, tieteellisiä artikkeleita, kirjaesittelyjä, lehtiartikkeleita ja pakinoita. Hänellä on ollut myös asiantuntijan rooli monissa televisio- ja radiohaastatteluissa.
Kirkko- ja liedkonsertteja Suojasella on ollut lukuisasti.
Päivikki Antolan kertoo elämästään Tynnyristä moneuteen –verkkoantologiassa. Ura ja ansiot yksityiskohtaisesti lueteltuina löytyvät hänen ansioluettelonsa verkkoversiossa.
Huomioita > Tunnustukset

Antolalle on myönnetty Unkarin tiedeakatemian stipendi Budapestin, Debrecenin, Szegedin yliopistoihin syksyllä 1982, Puolan Tiedeakatemian stipendi Varsovan, Poznańin ja Łódźin yliopistoihin syksyllä 1985. Hänelle on myönnetty Suomen Akatemian varttuneen tieteenharjoittajan apuraha vuosille 1989–1990. Hänelle on myönnetty Suomen Valkoisen Ruusun Ritarikunnan I luokan ritarimerkki vuonna 2001 ja hän on saanut Turun yliopiston dosentin arvonimen vuonna 2010.
Teokset > Kirjoittajana

Suojanen, Päivikki: Saarna, saarnaaja, tilanne. Spontaanin saarnan tuottamisprosessi Länsi-Suomen rukoilevaisuudessa. Uskontotieteen väitöskirja. Suomalaisen kirjallisuuden seuran toimituksia 343. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1978. ISBN 951-717-159-5.  Summary: The Spontaneous Sermon: its Production and Context.
Kulttuurin tutkimuksen empiiriset menetelmät. Runkoaineisto. Tampereen yliopiston kansanperinteen laitos M 4, 1982. ISBN 951-44-1218-4.
Finnish Folk Hymn Singing. Study in Music Anthropology. University of Tampere Institute for Folk Tradition Publications 11: Culture and Language 3. Tampere: University of Tampere Institute for Folk Tradition, 1984. ISBN 951-44-1499-3.
Ylipuhujat. Viestinnän näkökulmia uskontoon ja politiikkaan. Helsinki: Kirjapaja, 1988. ISBN 951-621-8474.
Kulttuurin kaleidoskoopista: kirjoituksia kielestä ja kulttuurista. (Matti K. Suojasen kanssa.) Kangasala: Antrokirjat, 1993. ISBN 951-96862-0-7.
Kulttuurien tutkijan arki: kokemuksia omasta ja vieraasta. Jyväskylä: Antrokirjat, 1996. ISBN 951-96862-3-1.
Folkloren tutkimuksen metodiikkaa. Villa Rana 2/1999. Jyväskylän yliopisto: Etnologian laitos, 1999. ISSN 1238-9900.
Uskontotieteen portailla — historiaa ja tutkimussuuntia. Tietolipas 163.  Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000. ISBN 951-746-154-2.
”Retulaatsissa Miamissa ...” Kasvokkain amerikansuomalaisten kanssa. (Matti K. Suojasen kanssa.) Siirtolaisuustutkimuksia A 23. Turku:  Siirtolaisuusuusinstituutti, 2000. ISBN 951-9266-69-0.
Antola, Päivikki: Kurjuuden kasvot. Etnososiaalinen kuvaus Nairobin slummeista. Tampere: Päivikki Antola; Juvenes, 2007. ISBN 978-951-96862-7-1. ISBN 978-951-96862-8-8 (PDF).
Teokset > Toimittajana

Suojanen, Päivikki (toim.): Suomen Kielen Seuran aikakauskirjan SANANJALAN hakemisto: vuosikerrat 1—10, 1969, 105 s.
Suojanen, Päivikki (toim.): Kontekstisanakirja maallikkosaarnaaja Väinö Aerilan spontaaneista kansansaarnoista. Osat I 165 s., II 782 s., III 403 s. Tanska: NEUCC, 1971.  Sidottujen käsikirjoitteiden säilytys: Turun yliopisto, suomen kieli & Jyväskylän yliopiston etnologian laitos.
Suojanen, Päivikki (toim.): Väinö Aerilan seurapuheita 1956—1971. Tanska: NEUCC, 1971. Sidotun käsikirjoitteen säilytys: Turun yliopisto, Kulttuurien tutkimuksen laitos & tekijä.
Pentikäinen, Juha (toim.): Uskonnollinen liike. Suomalaisia tapaustutkimuksia. Toimitustyössä avustaneet Päivikki Suojanen ja Kaisa Sinikara (kartat). Tietolipas 74. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1975. ISBN 951-717-055-6.
Suojanen, M. K. & Suojanen, Päivikki (toim.): Sosiolingvistiikan näkymiä. Helsinki: Gaudeamus, 1982. ISBN 951-662-321-2.
Suojanen, Päivikki & Saressalo, Lassi (toim.): Kulttuurin kenttätutkimus. Tampereen yliopiston kansanperinteen laitoksen julkaisu 9: Kulttuuri ja kieli 1. Tampere: Tampereen yliopiston kansanperinteen laitos,  1982; 2. p. 1984. ISBN 951-44-1261-3.
Suojanen, Päivikki (toim.): Muuntelu ja kulttuuri. Tampereen yliopiston kansanperinteen laitos M 7. Tampere: Tampereen yliopiston kansanperinteen laitos, 1985. ISBN 951-44-1498-5.
Suojanen, Päivikki (toim. yhdessä toimituskunnan kanssa): Siionin virret ja Halullisten sielujen hengelliset laulut. Nuottipainos: 4-ääninen säestyskirja. Toimituskunnan jäsen, projektin varapuheenjohtaja 1978-1988. Rauma: Suomen Rukoilevaisen Kansan Yhdistys, 1988. ISBN 952-90030-7-2.
Suojanen Päivikki (toim.): Musiikkikulttuurin kenttätutkimusta Virroilla. Loppuraportti 1988. Tampereen yliopiston Kansanperinteen laitos M 12. Tampere: Tampereen yliopiston kansanperinteen laitos, 1988. ISBN 951-44-2323-2.
Suojanen, Päivikki (toim.): Soivat Virrat. Musiikkikulttuurin tapausanalyyseja. Tampereen yliopiston kansanperinteen laitos M 14. Tampere: Tampereen yliopiston kansanperinteen laitos, 1989. ISBN 951-44-2465-4.
Suojanen, Päivikki (toim.): “Kuulkaa ystävät.” Oskar Antolan puheita ja rukouksia. Tampere: Antrokirjat, 1993. ISBN 952-90-4700-2. ISBN 952-90-4673-1.
Suojanen, Päivikki & Raittila, Risto (toim.): Folklore and the Encounters of Traditions.  Xth Finnish-Hungarian Symposium 18.-22.3.1996. Jyväskylä: Department of Ethnology Publication 29. Jyväskylä: Etnologian laitos, 1996. ISBN 951-34-0883-3.
Antola, Päivikki (toim.): Konginkankaan kominaa. Antologia Konginkankaan kielestä ja kulttuurista. Tampere: Päivikki Antola; Juvenes, 2005. ISBN 951-96862-4-X. ISBN 951-96862-5-8 (PDF).
Antola, Päivikki (toim.): Papinlapset. Helsinki: Ajatus Kirjat, 2007; Gummerus, 2008. ISBN 978-951-20-7361-0.
Päivikki Suojanen väitöstilaisuudessaan Turun yliopistossa 21.10.1978.
Päivikin musiikkiosio perhe Suojasen luentokonsertissa Floridassa 1990.
Blaise Cendrars

| Blaise Cendrars |
| --- | --- |
 Blaise Cendrars. Valokuva:  Jindrich Styrsky noin 1931.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. syyskuuta 1887 La Chaux-de-Fonds, Sveitsi
Kuollut: 21. tammikuuta 1961 (73 vuotta)
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija
Arvonimi: Pariisi, Ranska
Kirjailija
Salanimi: Jack Lee, Freddy Sausey ja Diogene 
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Frédéric Louis Sauser-Hall eli Blaise Cendrars (1. syyskuuta 1887 La Chaux-de-Fonds, Sveitsi – 21. tammikuuta 1961 Pariisi, Ranska) oli sveitsiläissyntyinen runoilija ja kirjailija, joka sai vuonna 1916 Ranskan kansalaisuuden.
Amedeo Modigliani, Blaise Cendrars, 1917.
Elämä ja ura

Cendrars muutti vuonna 1910 Pariisiin, jossa hän tutustui Guillaume Apollinaireen. Cendrars palveli ensimmäisessä maailmansodassa, kunnes sai vuonna 1915 vapautuksen haavoittumisen seurauksena. Hän matkusteli elämänsä aikana paljon. Hän kävi muun muassa Venäjällä, Mantšuriassa, Kiinassa, Brasiliassa ja Espanjassa. Viimeiset vuotensa hän vietti Pariisissa, jossa hän kuoli 73-vuotiaana.
Värikkästä elämää viettänyt Cendrars opiskeli lääketiedettä, toimi Lontoossa jonglöörina ja osallistui Ranskan muukalaislegioonan joukoissa ensimmäiseen maailmansotaan. Myöhemmin hän toimi kustantajana ja käsikirjoitti elokuvia, mutta jatkoi myös matkustelua. Hän käyttää sekä runoissaan että proosassaan aikatasojen ja tyylilajien vaihtelua.
Suomennetut teokset

Kulta: kenraali Johann August Suterin ihmeellinen tarina (L'or); suom. J. S. Helander Jyväskylä: Gummerus 1972 951-20-0171-3 proosa
Rommi: Jean Galmotin seikkailu (Rhum); suom. Aarne T. K. Lahtinen, Jyväskylä : Gummerus 1975 ISBN 951-20-0940-4 proosa
Transsiperialaista proosaa.. (Prose du Transsibérien et de la petite Jeanne de France); esipuhe: Henry Miller; suomennos: J. K. Ihalainen, Tampere: Palladium kirjat, 1996 ISBN 952-9893-04-3 runoja
Blaise Cendrars, Paul Eluard: Tuskan pääkaupungit; suomentaneet Olivia Bernier ja J. K. Ihalainen, Tampere: Palladium kirjat 2001 ISBN 952-9893-23-X runoja
Kirjallisuutta

Jussi Rusko, Surrealismin Tiku ja Taku. Julkaisussa Kirjo: kirjallisuus- ja kulttuurilehti 2001: 4, s. 20 (Arvosteltu teos: Tuskan pääkaupungit)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Blaise Cendrars Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  SIKART  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef
Carlos Castaneda

Carlos Castaneda (25. joulukuuta 1925 – 27. huhtikuuta 1998 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja antropologi. Hän julkaisi vuodesta 1968 alkaen useita kirjoja, joissa hän kuvaili mystisiä kokemuksiaan yaqui-intiaani don Juan Matusin ja tämän šamaaniseurueen oppilaana.
Castanedan arvostelijat pitävät hänen teoksiaan sepitettyinä. Kannattajat puolestaan ovat löytäneet hänen teoksistaan uudenlaisen ja tuoreen näkemyksen maailmasta ja mielekkäämmän tavan elää.
Elämäkerta

Castanedan varhaisvaiheista on kahdenlaista tietoa. Castaneda itse väitti syntyneensä Brasiliassa São Paulossa 25. joulukuuta 1935 ja käyneensä koulua Buenos Airesissa sekä high schoolia Hollywood Highssa muutettuaan Yhdysvaltoihin vuonna 1951. Time-lehden vuonna 1973 julkaiseman artikkelin mukaan Carlos Cesar Arana Castanedan syntymäpaikaksi on Yhdysvaltojen maahanmuuttorekisterissä kuitenkin merkitty Cajamarcan kaupunki Perussa ja syntymäajaksi kymmenen vuotta hänen itse kertomaansa aikaisempi vuosi eli 25. joulukuuta 1925. Hänen isänsä oli kultaseppä ja kelloseppä. Perhe muutti pääkaupunkiin Limaan 1948, missä Castaneda valmistui collegesta ja opiskeli taidemaalausta ja kuvanveistoa.
Castaneda saapui Perusta San Franciscoon Yhdysvaltoihin vuonna 1951. Hänen alkuperäinen sukunimensä oli isän sukunimi Arana. Äitinsä sukunimen Castaneda hän kertoi ottaneensa virallisesti käyttöön vuonna 1959. Hän opiskeli 1955–1959 Los Angeles City Collegessa pääaineenaan psykologia ja sivuaineinaan muun muassa luova kirjoittaminen ja journalismi. Sen jälkeen hän aloitti Kalifornian yliopistossa, Los Angelesissa antropologian opinnot. Hän aloitti kirjailijanuransa siellä opiskellessaan. Castaneda sai tohtorinarvon Kalifornian yliopistosta kolmannen kirjansa ansiosta.
Castaneda oli vuonna 1960 puoli vuotta naimisissa, joskin virallisesti liitto mitätöitiinselvennä vasta 1973.
Castaneda julkaisi yhteensä 12 kirjaa, joista on suomennettu kymmenen. Hänen teoksiaan on myyty yli kahdeksan miljoonaa kappaletta 17 kielellä. Castanedasta tuli henkisten opetustensa suosion myötä new age -liikkeen kulttihahmo ja kirjojensa myynnin ansiosta myös varakas. Hän eli syrjässä julkisuudelta. Vasta aivan viimeisinä vuosinaan hän esiintyi julkisuudessa luennoiden Cleargreenin järjestämissä seminaareissa ja antaen useita haastatteluita.
Castaneda kuoli 27. huhtikuuta 1998 maksasyöpään Los Angelesissa. Kolme Castanedan naispuolista kannattajaa teki itsemurhan samoihin aikoihin, mikä on herättänyt kysymyksen kultista.
Castanedan lähipiiriin kuulunut Patricia Partin nähtiin viimeisen kerran elossa huhtikuussa 1998, hän oli kadonnut pian Castanedan kuoleman jälkeen. Hänen sijaintiaan ei tunnettu, kunnes hänen ruumiinsa löytyi Kuolemanlaaksosta vuonna 2003 ja tunnistettiin DNA-testien avulla vuonna 2006. Kuolemansyytä ei voitu selvittää.
Kirjojen julkaisuhistoria

Castanedan ensimmäinen kirja Don Juanin opetukset: Yaqui-tietäjän tie on tekijän mukaan kuvaus hänen ajastaan meksikolaisen intiaanin don Juan Matusin opissa vuosina 1960–1965. Antropologian opinnäytetyöksi kirjoitetun kirjan loppuosassa on Castanedan antropologinen analyysi tapahtumista. Kirjan ensimmäisen laitoksen julkaisi University of California Press vuonna 1968, ja seuraavana vuonna Ballantine-kustantamo julkaisi siitä massalevitykseen tarkoitetun version. Kirjasta tuli nopeasti suosittu, ja kaksi vuotta myöhemmin sitä oli myyty jo yli 300 000 kappaletta. Kirja sai kiinnostuneen vastaanoton, ja esimerkiksi New York Times Book Review kehui sitä vuolaasti. Kirja sai paljon arvostusta myös yliopistomaailmassa, jossa Castanedaa kiiteltiin esimerkiksi hänen maanläheisestä antropologisesta metodistaan ja tärkeästä lisäyksestään nupulla olevaan psykedeeliseen kirjallisuuteen.
Kirjaa pidettiin aluksi antropologisena ja täytenä totena. Sen teemoja, kuten muuntuneiden tajunnantilojen tuottamia maailmoja, maagista realismia ja romanttista, luonnonmukaista ja alkukantaista ei-länsimaalaisuutta, käsittelevä kirjallisuus oli tuohon aikaan suosittua.
Ensimmäisen kirjan muistiinpanot päättyivät vuoteen 1965, jolloin Castaneda kertoi lopettaneensa don Juanin opissa. Kirjan myyntimenestyksen vuoksi kustantaja ehdotti Castanedalle tarinan jatkamista. Castanedalla ei silloin vielä ollut enempää muistiinpanoja, mutta hän kertoi tavanneensa don Juanin uudelleen ja aikovansa jatkaa opintoja tämän kanssa. Castaneda alkoi kirjoittaa näiden ”myöhempien keskustelujen” sekä vanhojen kenttämuistiinpanojensa uudelleentulkinnan pohjalta uusia kirjoja, joita julkaistiin vuodesta 1971 lähtien. Kirjat muuttuivat luonteeltaan vähemmän pahaenteisiksi, peyote ja muut huumeet siirtyivät taka-alalle, ja Castaneda alkoi korostaa huumeetonta tietä tiedon saavuttamiseen, lopulta jopa kiistäen huumeiden merkityksen don Juanin opetuksissa. Castanedan myöhemmän mielipiteen mukaan huumeita voidaan käyttää ainoastaan avaamaan aistit kokemaan muutakin kuin arkipäivän todellisuus, eikä niiden käyttö ole lainkaan välttämätöntä.
Kirjojen sisältö ja teemat

Kirjoissaan Carlos Castaneda kuvaa aikaansa don Juan Matusin opissa. Castanedan oppilasaika don Juanin oppilaana kesti kolmetoista vuotta, vuoteen 1973 saakka, minkä jälkeen häntä opetti don Juanin kumppani, espanjalaista alkuperää oleva naisšamaani Florinda Matus. Kirjassaan The Wheel of Time Castaneda kertoo lyhyesti ajastaan Florinda Matusin ohjauksessa.
Castanedan lisäksi don Juanilla oli kolme muutakin oppilasta: Taisha Abelar, Florinda Donner-Grau sekä naguaalinainen Carol Tiggs, johon Castaneda viittaa jo joissakin varhaisemmissa kirjoissaan. Taisha Abelar kuvaa oppilasaikaansa kirjassaan The Sorcerer's Crossing (1992) ja Florinda Donner-Grau kirjassaan Being-in-Dreaming (1991). Kirjat kuvaavat muinaisten Meksikon šamaanien tietoutta naisen näkökulmasta.
Don Juan kuului šamaanien linjaan, jonka alkuperä ulottui aina Meksikossa muinaisina aikoina (yli 7 000 vuotta sitten) eläneisiin šamaaneihin saakka. Hänen tavoitteenaan oli opettaa Castanedalle "soturin tien" käsitteitä ja soturin elämäntapaa ja ohjata hänet šamaanien maailmaan, joka sisältää toisenlaisen havaitsemisjärjestelmän olemassaolon. Tämän havaitsemisjärjestelmän tärkein elementti on idea intentiosta. Šamaanien mukaan intentio on kaiken takana oleva abstrakti voima, ja se on läheisesti kiinnittynyt ihmiseen. Ihminen voi vaikuttaa tähän voimaan moitteettomalla käyttäytymisellään.
Meksikon muinaisten šamaanien vakaumus oli, että maailma on ensisijaisesti energiaa, ja vasta toissijaisesti se on esineiden maailma. Niinpä don Juan opetti Castanedalle "näkemisen" taitoa, maailmankaikkeudessa virtaavan energian suoraa näkemistä. Voidakseen "nähdä" ihmisen tulee noudattaa soturin elämäntapaa, jonka avulla saadaan säästettyä riittävästi henkilökohtaista voimaa, henkilökohtaista energiaa, jota "näkemiseen" tarvitaan. Soturin elämäntapaan kuuluu muun muassa menneisyyden kertaaminen (rekapitulaatio), sisäisen dialogin katkaiseminen ja itsetärkeyden kitkeminen. Muita šamaanien taitoja ovat miin muassa pyydystäminen ja unennäkö. Toiminnassaan šamaanit käyttävät apunaan luonnossa esiintyviä psykedeelisiä ja deliriantteja kasveja, esimerkiksi daturaa ja peyotea.tarvitaan parempi lähde
Tensegrity-liikejärjestelmä

Kirjassaan Maagiset liikkeet – muinaisen Meksikon šamaanien käytännön viisautta Castaneda kuvaa don Juan Matusin ja muiden Meksikon šamaanien perimmäistä salaisuutta, liikejärjestelmää, jonka avulla on mahdollista järjestellä uudelleen ihmisen energia ja palauttaa se ihmisen käyttöön. Uuden aikakauden naguaalina Castaneda päätti julkistaa liikkeet, hän modernisoi ne ja antoi liikejärjestelmälle nimen tensegrity, joka muodostuu sanoista 'tension' ja 'integrity'. Termi kuvaa liikkeisiin sisältyvää kireyden (engl. tension) ja rentouden vaihtelua. Tensegrity-liikkeiden ja muiden šamaanien taitojen (rekapitulaatio, pyydystäminen) avulla palautetun energian avulla on mahdollista saavuttaa 'näkemisen' kyky.
Yhdessä naispuolisten kumppaneidensa kanssa Castaneda on perustanut Cleargreen Inc.-nimisen yhtiön, jonka tarkoitus on opettaa tensegrityä ja muita šamaanien taitoja ympäri maailmaa järjestettävissä workshopeissa ja luentosarjoissa. Workshoppeja on järjestetty vuodesta 1995 alkaen ja niitä on pidetty Pohjois- ja Etelä-Amerikassa, Euroopassa ja Venäjällä. Workshopeissa ja luentosarjoissa ovat opettajina toimineet Castanedan ja hänen naispuolisten kumppaneidensa kouluttamat ohjaajat. Nykyisin Cleargreenin toiminnan painopiste on uusien tensegrity-ohjaajien kouluttaminen.  Sen toimintaa johtavat Renata Murez ja Nyei Murez sekä naguaalinainen Carol Tiggs.
Arvostelu

Castanedan tutkimusten tieteellisyys on tyrmätty akateemisten antropologien taholta. Merkittäviin Castanedan kriitikoihin kuuluu esimerkiksi Richard De Mille. Kriitikoiden mukaan Castanedan ensimmäinen kirja perustuu ainakin osittain intiaanien todellisiin oppeihin myöhempien kirjojen perustuessa kirjastossa tehtyyn tutkimustyöhön ja liukuessa täysin fiktion puolelle. Castanedan ensimmäisestä kirjasta tuli Timothy Learyn kaltaisten hahmojen inspiroiman hippiliikkeen menestysteos, joten täysin fiktiivisten jatko-osien ajateltiin menestyvän markkinoilla erittäin hyvin.lähde?
Castanedan arvostelijoiden mukaan kirjat ovat kuvaamiensa tapahtumien suhteen epätarkkoja ja osittain jopa täysin keksittyjä. Tutkijoiden mukaan yaqui-intiaanien opit eivät todellisuudessa muistuta lainkaan Castanedan heidän suuhunsa asettamia oppeja. Toisaalta Castanedan kirjojen mukaan don Juan painottaa, että hänen uskomusjärjestelmänsä on hänen omansa eikä yaqui-intiaanien uskomusjärjestelmä. Castaneda itse toteaa kolmannen kirjansa Matka Ixtlaniin johdannossa: "Toistaiseksi en ole hetkeäkään koettanut paikantaa don Juania mihinkään kulttuuriympäristöön. Se että hän pitää itseään yaqui-intiaanina ei merkitse, että hänen tietonsa noituudesta olisivat yaqui-intiaaneille tuttuja tai yleensä käytössä heidän keskuudessaan."
Arvostelijat väittävät, että don Juan oli keksitty henkilö, koska kukaan muu kuin Castaneda ei tavannut häntä – lukuun ottamatta tietysti Castanedan rakastajattaria. Koska kirjoissa šamaaneista käytetään salanimiä, heidän olemassaoloaan ei voida epäsuorastikaan tarkistaa. Kriitikoiden mukaan teoksissa kuvatut tapahtumat eivät myöskään sovi yhteen Castanedan tunnettujen elämänvaiheiden kanssa.
Kriitikoiden mukaan Castanedan tensegrity on paljolti "intiaanimaiseksi" muutettua kiinalaista voimistelua. Castaneda ei viitannut tensegrityyn ensimmäisissä kirjoissaan vaikka väitti oppineensa sen don Juanilta.
Kriitikot ovat myös väittäneet Castanedan seuraajien perustaneen kultin, jonka väitetään toimineen kyseenalaisilla tavoilla.