stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eino Mäkinen
Urheilu-ura > Painonnosto

"Eikka" Mäkinen kertoi olleensa nuorena melko heikko mutta miehistyneensä armeijavuonnaan. Armeijassa painonnostoa harrastaneet kannustivat Mäkistä lajin pariin, ja Tampereella tämä tapasi Juhani Vellamon, jonka ohjeistuksella Mäkisestä tuli painonnostaja.
Mäkinen nosti ensimmäisenä suomalaisena yhteistuloksen 400 kg. Hänen sarjansa vuoden 1953 SM-kilpailuissa oli punnerrus 117,5kg, tempaus 120kg ja työntö 162,5kg, joista punnerrus ja tempaus olivat Suomen ennätyksiä ja työntö Pohjoismaiden ennätys. Kaiken kaikkiaan Mäkinen paransi raskaansarjan yhteistuloksen Suomen ennätystä 13 kertaa. Hänen parhaaksi sarjakseen jäi vuonna 1964 nostettu 472,5kg (142,5-150-180).
Vuonna 1953 Mäkinen oli maailmanmestaruuskisojen yhdeksäs ja EM-kisojen viides. Huomioitakoon, että 1950-luvulla MM- ja EM-kilpailut käytiin yhtä aikaa. Tuloksista poistettiin Euroopan ulkopuoliset nostajat ja katsottiin ketkä olivat Euroopan parhaat. Samana vuonna Mäkinen voitti Pohjoismaiden mestaruuden. Vuoden 1954 MM-kilpailussa Mäkinen oli neljäs ja EM-tuloksissa hopealla. Seuraavana vuonna Mäkinen saavutti uransa parhaan tuloksen, kun hän oli MM-kisoissa pronssilla kahden yhdysvaltalaisen jälkeen ja niin ollen EM-kisoissa mestari, kun yhdysvaltalaiset poistuivat edeltä. Mäkisen sijoitusta selittää osaltaan Neuvostoliiton taktikointi: maa laittoi höyhensarjaan kaksi painonnostajaa ja otti siinä kaksoisvoiton, eikä näin ollen voinut laittaa raskaaseen sarjaan yhtään nostajaa. Raskaaseen sarjaan Neuvostoliiton ei kannattanut laittaa nostajaa, koska Yhdysvalloilla oli ennakkoon kaksi ylivoimaista painonnostajaa (Paul Anderson ja Jim Bradford).
Mäkinen osallistui neljiin olympialaisiin. Vuoden 1952 kotikisat olivat vielä tutustumisreissu. Melbournessa 1956 ja Roomassa 1960 hän oli viides. Tokiossa 1964 tuli keskeytys, kun sormesta lähti nahka.
Suomen mestaruuksia Mäkinen saavutti 11 ja Pohjoismaiden mestaruuksia viisi kappaletta. Suomen ennätyksiä hän teki 36, ja maaotteluissa hän edusti Suomea 30 kertaa.
Urheilu-ura > Yleisurheilu

Mäkinen kilpaili myös kuulantyönnössä. Hänen vahvuutensa oli räjähtävä voima eikä niinkään tekniikka. Mäkinen voitti Kalevan kisoista kaksi hopea- ja kaksi pronssimitalia ja osallistui myös Suomi–Ruotsi-maaotteluun. Yhteensä maaotteluita kertyi Mäkiselle neljä kappaletta. Hänen ennätyksensä kuulantyönnössä oli vuoden 1958 Suomi–Ruotsi-maaottelussa työnnetty 16,29 metriä. Suomen ennätys tuolloin oli Reijo Koiviston 16,86 metriä.
Yksityiselämä

Mäkinen toimi urheilu-uransa jälkeen muun muassa Méxicon 1968 ja Münchenin 1972 kesäolympialaisissa joukkueenjohtajana, Suomen Olympiakomitean hallituksessa ja valtuuskunnassa, Tampereen Pyrinnön puheenjohtajana, kansainvälisen paionnostoliiton teknisessä valiokunnassa ja Suomen Painonnostoliiton varapuheenjohtajana. Politiikassa Mäkinen toimi 16 vuotta Tampereen kaupunginvaltuustossa ja oli Kokoomuksen ehdokas vuoden 1979 eduskuntavaaleissa. Hän toimi myös kirkollisissa luottamustehtävissä ja oli Tampereen Reserviläiset ry:n ja Vapaussodan Perinneyhdistyksen jäsen.
Mäkinen valmistui rakennusmestariksi vuonna 1951, rakennusinsinööriksi vuonna 1955 ja rakennusarkkitehdiksi vuonna 1960. Vuosina 1955–1989 hän työskenteli Tampereen kaupungin talonrakennusosastolla ja rakennusvirastossa rakennusinsinöörin ja työpäällikön tehtävissä. Naistenlahden voimalaitos valmistui Mäkisen aikana, samoin Tampereen kaupungin pääkirjasto ja Hervannan kaupunginosa.
Vuonna 2009 Mäkisestä julkaistiin Lauri Järvisen kirjoittama kirja Eino Mäkinen Kurun Karhu. Hänen perheeseensä kuuluivat Aila-vaimo ja Jukka Matti -poika. Mäkinen kuoli hyvissä henkisissä voimissa Tampereella 13. elokuuta 2014, 88-vuotiaana.
Insuliini

Insuliinin rakenne – punainen hiiltä, vihreä happea, sininen typpeä, vaaleanpunainen rikkiä
Insuliini on anabolinen hormoni,  joka säätelee esimerkiksi verensokeriin, proteiinisynteesiin, rasva-aineenvaihduntaan, solujen jakautumiseen ja immuunipuolustukseen liittyviä solureaktioita. Ihmisen insuliinin kemiallinen kaava on (C257H383N65O77S6), moolimassa 5807,61 g/mol ja CAS-numero 11061-68-0.
Kuvaus

Insuliini säätelee veren sokeripitoisuutta käskyttämällä lihas- ja rasvasoluja poistamaan sokeria verestä. Jos elimistössä ei ole kalorivajetta, insuliini käskyttää maksaa muuntamaan verensokeria glykogeeni-nimiseksi varastomuodoksi. Verenkiertoon vapautuva insuliini säätelee siten vireyttä ja rasvakudoksen määrää.
Veren liiallinen insuliinipitoisuus tuottaa glykatoituneita lopputuotteita, jotka aikaansaavat tulehdusta ja vahingoittavat kudoksia. Veren liiallinen insuliinipitoisuus voi johtaa myös kakkostyypin diabetekseen ja syöpäriskin lisääntymiseen sekä siihen, ettei insuliinia hajottavaa entsyymiä (IDE) riitä aivojen beta-amyloidiplakkien riittävään hajotukseen.
Insuliinia käytetään diabeteksen hoidossa, ja sitä käytettiin aiemmin myös psykoosipotilaiden koomahoidossa.
Insuliinia tuottavat haiman Langerhansin saarekkeissa sijaitsevat beetasolut. Rakenteeltaan insuliini on monimutkainen aminohappoketju, jonka aminohappojärjestyksessä on eri eläinlajien välillä pieniä eroja. Insuliinin vastavaikuttajia ovat glukagoni ja adrenaliini.
Insuliini ohjaa insuliinireseptoreiden säätelemää glukoosin kulkua rasva- ja lihassolujen solukalvon läpi. Insuliinitasojen ohjaamana insuliinireseptorit säätelevät glukoosin varastoitumista glykogeeniksi ja rasvahapoiksi, sekä mahdollistavat glukoosista syntyvien aineenvaihduntatuotteiden käyttöä sitruunahappokierrossa ja elektroninsiirtoketjussa. Insuliinin eritystä haimasta lisäävät pääasiassa pohjukaissuolen seinämästä verenkiertoon erittyvä GIP-hormoni, parasympaattinen hermosto sekä glukoosin määrä veressä.
Eri ruoka-aineet saavat elimistön tuottamaan eri määriä insuliinia. Insuliini-indeksiä käytetään kuvaamaan ruokailua seuraavan kahden tunnin aikana tapahtuvia veren insuliinipitoisuuden muutoksia. Siinä vertaillaan eri ruoka-aineista koostuvia joko 250 kilokalorin tai 1 000 kilojoulen suuruisia ruoka-annoksia. Insuliini-indeksi täydentää glykeemistä indeksiä, jossa ei huomioida sitä, että esimerkiksi liha ja kala nostavat veren insuliinipitoisuutta, vaikka eivät sisälläkään hiilihydraattia. Lisäksi joillain matalan glykeemisen indeksin ruoka-aineilla kuten nestemäisillä maitotuotteilla on korkea insuliini-indeksi.
Paljon hiilihydraattia sisältävä ateria keskimäärin kymmenkertaistaa terveiden ja normaalivartaloisten ihmisten veren insuliinipitoisuuden. Eri ihmisten insuliiniherkkyydessä esiintyy kuitenkin niin suuria geneettisiä eroja, että veren insuliinipitoisuus kolminkertaistuu herkimmillä, mutta jopa 50-kertaistuu niillä, joilla on voimakkain insuliiniresistenssi. Myös kertatyydyttymätön rasva nostaa yleensä veren insuliinipitoisuutta, kun taas tyydyttynyt rasva laskee sitä lähes kaikilla.
Insuliiniresistenssi tarkoittaa insuliinin heikentynyttä vaikutusta kudoksissa. Insuliiniresistenssi johtaa alkuvaiheessaan veren insuliinipitoisuuden nousuun ja loppuvaiheessaan sen laskuun, jolloin verensokeri jää koholle ja ihminen sairastuu diabetekseen tai esidiabetekseen.
Hyperinsulinemia eli veren liian suuri insuliinipitoisuus lisää muun muassa lihavuuden ja sydän- ja verisuonisairauksien sekä ennenaikaisen kuoleman riskiä.
Insuliinin rakenne

Insuliini sisältää kaksi melko lyhyttä aminohapoista koostuvaa peptidiketjua. Toisessa ketjussa on 30 aminohappoa, toisessa 21. Nämä ketjut yhdistyvät toisiinsa kysteiini-aminohappojen rikkiatomien kovalenttisilla sidoksilla.
Diabetes

Insuliinin puutoksesta tai insuliinin käsittelyn heikkenemisestä elimistössä johtuvaa sairautta nimitetään diabetekseksi. Veren insuliinitaso alkaa kohota jo ennen diabeteksen puhkeamista. Diabetesta hoidetaan insuliinipistoksilla esimerkiksi insuliinikynällä, insuliinipumpulla tai insuliinin käyttöä tehostavilla lääkkeillä. Aiemmin hoitoon käytettiin eläinten haimoista uutettua insuliinia. Nykyisin käytetään pääasiassa bioteknisesti tuotettua ihmisinsuliinia.
Ihmisen luontaisen insuliinin kanssa samanlaisen ihmisinsuliinin lisäksi diabeteksen hoitoon on kehitetty insuliinianalogeja, joissa insuliinimolekyylin ominaisuuksia on muutettu. Muutoksilla nopeutetaan tai hidastetaan insuliinin vaikutusta elimistössä, ja näin tasoitetaan diabetesta sairastavan henkilön veren glukoosipitoisuuden vaihteluita.
Lispro on nopeavaikutteinen insuliinianalogi, jossa lysiinin ja proliinin paikkaa aminohappoketjussa on vaihdettu. Hidasvaikutteisia analogeja ovat glargiini ja detemir. Glargiinissa aminohappoketjuun on lisätty glysiini ja kaksi arginiinimolekyyliä. Detemirissä insuliinimolekyylin rasvahapposivuketjua on muutettu siten, että se sitoutuu verenkierrossa albumiiniin ja näin tasoittaa insuliinin imeytymistä.
Insuliinin terveysvaikutukset

Insuliinin on havaittu kiihdyttävän eräiden syöpäsolujen kasvua. Lisäksi on olemassa vahvaa näyttöä siitä, että Alzheimerin tautiin liittyy insuliinireseptoreita synnyttävien aivosolujen etenevä kato. Insuliinilla ja sen puutteella on havaittu olevan suoria vaikutuksia Alzheimerin tautiin liittyvien amyloidin ja tau-proteiinin määriin.
Insuliini lääkkeenä > Pitkävaikutteinen insuliini

Pitkävaikutteisen insuliinin ohjeellinen vaikutus kestää selvästi muita insuliinityyppejä pidempään. Vaikutus alkaa usein vasta tuntien kuluttua pistoksesta ja huippu saavutetaan esimerkiksi 4–12 tunnin kuluttua. Vaikutus kestää insuliinista riippuen 8–24 tuntia. Näin pyritään simuloimaan haiman omaa perusinsuliinin tuotantoa ja varsinaiset aterioista johtuvat verensokerin muutokset pyritään kumoamaan pikainsuliinilla tai (nykyään vähemmässä määrin) lyhytvaikutteisella insuliinilla.
Insuliini lääkkeenä > Lyhytvaikutteinen insuliini

Lyhytvaikutteisen insuliinin avulla pyritään kumoamaan aterian hiilihydraattien aiheuttamaa verensokerin nousemista samoin kuin pikavaikutteisilla insuliineilla. Ominaista analogityypille on se, että insuliini tulee pistää oikean suuruisena jo noin 30 minuuttia ennen aterioinnin aloittamista. Tämän vuoksi päivittäisessä käytössä useimmat 1-tyypin diabeetikot ovat siirtyneet käyttämään ateriainsuliinina pikavaikutteisia insuliineja.
Insuliini lääkkeenä > Pikainsuliini

Ateriainsuliini, jota otetaan sen mukaan paljonko ateria on sisältänyt hiilihydraattia. Insuliini voidaan annostella joko ennen ateriaa, sen aikana tai jopa heti sen jälkeen. Tyypillinen insuliinianalogin vaikutushuippu saavutetaan noin 1,5 tunnin kuluttua pistoksesta ja vaikutus jatkuu noin 4–6 tuntia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Terveysportti, metatesaurus: Insuliini
Veikko Koivisto: Insuliinianalogit ja uudet oraaliset diabeteslääkkeet, Duodecim, 1999; 115: 2197–202 (pdf)
Material Safety Data Sheet: Insulin, Human (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf-tiedosto) (englanniksi)
PubChem: Insulin (englanniksi)
KEGG: Insulin (englanniksi)
KEGG: Insulin human (englanniksi)
Interstadiaali

Interstadiaali on saman jääkauden aikana oleva jäätön välivaihe.. Tällöin jäätiköt pienenevät ja ilmasto lämpenee ja kostuu.
Jäätiköt kutistuvat, ja joillain alueilla metsä korvaa aron tai arotundran. Kuiva-aro saattaa korvautua kosteammalla preerialla. Pohjoisen pallonpuoliskon eläimistö ja kasvillisuus siirtyvät pohjoiseen: esimerkiksi mammutti vaeltaa niille alueille, joilta se oli hävinnyt kylmän stadiaalin aikana. Monilla alueilla kerrostumiin ilmestyy routajälkien ja lössin sijasta kosteasta, lämpimähköstä ilmastosta kertova maannos.
Tyypillinen interstadiaali oli jääkauden keskivaiheen lämmin kausi, jonka alussa lämpötila kohosi jopa 20 astetta melko nopeasti, minkä jälkeen alkoi hidas viileneminen. Näin kävi Hengelon interstadiaalissa. Jos interstadiaali oli hyvin lämmin, mannerjäätikkö saattoi kadota miltei täysin niin kuin Brörup-kaudella. Suurten Brörupin tyyppisten interstadiaalien syynä olivat maan radan ja akselin muutokset, pienten Hengelon tyyppisten syinä termohaliinikierron muutokset. Interstadiaalin aikana metsät lisääntyivät ja ilmasto kostui ja lämpeni jäättömillä alueilla Keski- ja Etelä-Euroopassa.
Viime jääkauden niin sanotun Keski-Veiksel-vaiheen interstadiaalisena aikana Pohjois-Euroopassa kasvoi tundraa, vaivaiskoivua, pajua ja katajaa jäättömillä alueilla. Keski-Veikselin interstadiaalit saattoivat olla arktiksessa yhtä lämpimiä tai nykyistä lämpimämpiä muun muassa Maan suuremman akselikallistuman takia.
Interstadiaalinkin aikana ilmasto saattoi olla pohjoisilla leveysasteilla melko kylmä. Viime jääkaudella Skandeja peitti suuri jäätikkö monen interstadiaalinkin aikana. Ilmasto saattoi joskus viiletä huomattavasti muutamaksi sadaksi vuodeksi kesken lämmintä interstadiaalia. Jääkauden aikainen ilmasto vaikuttaa olleen häiriöalttiimpi kuin nykyinen. Kylmiä, lyhyitä interstadiaaleja sanotaan joskus myös intervalleiksi, väleiksi. Pieniä interstadiaaleja sanotaan usein myös oskillaatioiksi, värähdyksiksi.
Toisaalta jääkauden keskellä esiintynyt interstadiaali saattoi olla hyvinkin lämmin. Kun Keski-Veikselin alun suurjäätiköityminen päättyi noin 50 000 vuotta sitten, pohjoinen pallonpuolisko lämpeni kesällä yhtä lämpimäksi kuin nyt tai jopa nykyistä lämpimämmäksi, koska Maan akseli oli enemmän kallellaan. Tämän takia Aurinko nousi kesällä korkeammalle. Tämä synnytti Pohjois-Siperiaan suotuisan ympäristön aroeläimille, kun ilmasto pysytteli nykyistä kuivempana. Monet Siperian mamuteista ajoittuvat Keski-Veikselin alun ja keskivaiheen lämpimiin kausiin. Grönlannista poratuista jäänäytteistä on tunnistettu noin 24 interstadiaalia.
Interstadiaali näkyy kerrostumissa monesti maannoksena, joka on syntynyt stadiaalia lämpimämmässä ja kosteammassa olossa. Interstadiaalien kerrostumista puuttuu yleensä lössi niin kuin Molodova V:n kerrostumasta 10 noin 30000 BP ja 10 a noin 39000 BP.
Syy

Jotkin suuret interstadiaalit, kuten Brörup ja Odderade, johtuivat Auringon suorasta säteilyvaikutuksesta. Monien interstadiaalien syynä pidetään jäätiköiden ja merivirtojen vuorovaikutusta. Jääkauden kylmässä stadiaalivaiheessa Pohjois-Eurooppaan kosteutta ja lämpöä kuljettava Golf-virta ei kulje pohjoiseen, ja termohaliinikierto on joko heikkoa tai pysähdyksissä. Silloin merivirta painuu alas keskisille leveysasteille, eikä painu alas synnyttämään uutta Pohjois-Atlantin syvävettä.selvennä
Jääkauden kylmässä vaiheessa ympärivuotisen merijään raja on linjalla Labradorin niemimaa–Islanti–Irlanti. Meren polaaririntama on linjalla Newfoundland–Espanja. Normaalia etelämpänä olevien jäisten, kylmien merialueiden kautta eivät matalapaineet yleensä kulje, vaan etelämpää Välimeren tienoilta.
Pysähdys kestää noin tuhat vuotta, sitten termohaliinikierto normalisoituu. Kun termohaliinikierto palautuu normaaliksi, se alkaa kuljettaa lämpöä pitkälle Norjan rannikolle. Ympärivuotinen merijää sulaa noin 75 leveyspiirin eteläpuolelta, myös Grönlannin ja Kanadan arktisten saarten välistä pohjoisosia lukuun ottamatta. Meren polaaririntama heilahtaa oven tavoin linjalla Newfoundland–Islanti–Keski-Norjan rannikko. Grönlannin ja Kanadan ja Grönlannin ja Norjan välissä olevat kylmän syväveden tuottopisteet alkavat taas toimia.
Lämpötilan kehitys Bölling-Alleröd-interstadiaalina ja kylmänä dryaskautena

Interstadiaali alkoi nopeana lämpötilan nousuna, joka viileni hitaammin kylmäksi stadiaaliksi. Britanniassa on tutkittu lämpötilan kehitystä koppakuoriaislajien avulla. Hyönteislajistot riippuvat herkästi lämpötilasta. Lämpötila nousi Yorkshiressä dramaattisesti noin 13 000 vuotta  sitten heinäkuussa 12–14 °C ja 19–21 °C tammikuussa, kesämaksimiin 20 °C ja talviminimiin 5 °C. Jyrkän nousun alussa huomataan ensin nopea 5 °C nousu, nopea 2,5 °C lasku ja sitten ensin nopea, sitten hieman hitaampi 15 °C nousu. Lämpötila laski tämän jälkeen noin 5 °C/1 000 vaihdellen jopa 2,5 °C. Lämpötila kääntyi uudelleen jyrkkään nousuun noin 10 100 vuotta sitten.
Suuret interstadiaalit viime jääkaudella

Interstadiaalien ajoituksissa on ongelmia, lämpötila vaihteli melko nopeasti jääkaudella ja hiili-14-ajoitus, termoluminesenssimenetelmä ja jääkairausnäytteiden ajoitus ovat epätarkkoja. Näin ollen eri menetelmällä saadut ajoitukset vaihtelevat eri lähteissä. Osa interstadiaaleista on päällekkäisiä, joitain interstadiaaleja vastaa kaksiosainen lämpeneminen.
| Interstadiaali | Muun paikan  interstadiaali | GI/IS numero  (Grönlannin interstadiaali) | Kalibroitu aika  GISP2 tms>  | Aika C-14 BP uncal>  | Lämpötila | Muuta |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Amersfoort |  |  | noin 110 000–105 000 |  |  |  |  |
| Brörup | Suraz | MIS 5c | 105 000–10 0000/95 000 |  |  |  |  |
| Odderade |  | MIS5a? | 85 000–74 000(/71 000) |  |  |  |  |
| Oerel |  | IS16 | 62 000–60 000 (67 700–66 400) |  |  |  |  |
| Glinde | Oppstad |  | 56 000–54 000 |  |  |  |  |
| Moershoofd | Port Talbot 1, Turov | IS14 | noin 50 000 |  |  |  |  |
| Hengelo I ja II | Shapurovo | IS12 | GISP2 45 400–43 200 | 42 800–40 500 | Pitkä, lämmin |  |  |
| Würm II–III/2 |  |  | 42 600–40 000 | 39 900–37 200 | Lyhyiden rykelmä |  |  |
| Les Cottés | Port Talbot 2 |  | 38 400–34 200 | 35 600–33 300 | Pitkä, lämmin |  |  |
| Denekamp | Arcy? Borisov, Plum Point | IS18 | ? | ? |  |  |  |
| Quincay |  |  | 35 200–34 500 | 32 300–31 500 |  |  |  |
| Arcy | =Denekamp??? | ? | 33 800–33 000 | 308 00–30 000 |  |  |  |
| Maisiéres |  | IS5 (GI-5) | 32 400–31 600 | 29 400–28 600 |  |  |  |
| Kesselt |  |  | 29 000–27 000 |  |  |  |  |
| Tursac | Paudorf | IS3,4 (IS2?) | 29 000–27500 | 25 800–242 00 |  |  |  |
| Interstadiaali IX | IS2??? |  | GISP2 noin 25 600–24 400 | noin 22 300–21 000 |  |  |  |
| Laugerie |  |  | noin 23 500–22 000 | noin 20 000–18 500 |  |  |  |
| Lascaux |  |  | noin 20 800 – noin 17 000 | noin 17 500 – noin 14 000 |  |  |  |
Pre-Bölling: 
| Bölling/Alleröd | B/A-interstadiaali | IS1 | 14 700– | noin 13 000– |  |  |  |
Muita tunnettuja interstadiaaleja

Interstadiaalien nimistö on kirjavaa ja ajoitukset ovat epätarkkoja.
Port Talbot (USA:ssa)
Port Talbot 1 47 000–44 000 radiohiili? vuotta sitten
Port Talbot 2 38 000 kalenterivuotta sitten
Stillfried A 80 000–70 000 BP
Stillfried B (Würm I/II) 35 000–28 000 BP
Willendorf noin 42 000 BP
Schwallenbach I 38 900–37 900 BP
Schwallenbach II 32 100–31 200 BP
Scwhallenbach III noin 30 500 BP
Upton Warren noin 45 000–40 000 BP, Britannian eteläosissa jopa 18 °C heinäkuun keskilämpö, kun stadiaaleina 8–10 °C, ja nykyään 16–17 °C.
Irlannin parlamentti (lakkautettu 1801)

Irlannin parlamentin alahuoneen istunto vuonna 1780, Francis Wheatleyn maalaus.
Irlannin parlamentti (engl. Parliament of Ireland) oli Irlannissa keskiajalta vuoteen 1800 toiminut kaksikamarinen kansanedustuslaitos. Kuten Englannin parlamentissa, myös Irlannin parlamentissa oli lordeista koostunut ylähuone ja vaaleilla valittu alahuone. Suuren osan historiastaan Irlannin parlamentti oli alisteinen Englannin hallitsijalle ja parlamentille, ja sen valtaoikeudet olivat varsin rajalliset. Lisäksi 1600-luvun alusta alkaen Irlannin protestanttinen vähemmistö oli enemmistönä parlamentissa ja 1600-luvun lopussa katoliset suljettiin kokonaan sen ulkopuolelle. Niin sanotun Grattanin parlamentin aikana 1782–1800 Irlannin parlamentti oli kuitenkin varsin itsenäisessä asemassa. Irlannin parlamentti lakkautettiin vuoden 1800 unionilailla (Union Act), jolla Irlanti ja Iso-Britannia sulautettiin Yhdistyneeksi kuningaskunnaksi.
Historia > Varhaisemmat vuosisadat

Irlannilla ei ollut yhteistä keskushallintoa ennen vuonna 1169 käynnistynyttä normannivalloitusta, joten myös edustuslaitos syntyi englantilaisten esikuvien kautta. Varhaisin asiakirjoissa mainittu Irlannin parlamentin kokoontuminen oli vuonna 1264 Castledermotissa Kildaren kreivikunnassa. Vuonna 1494 Englannin kuningas Henrik VII:n Irlannin käskynhaltijaksi nimittämä Edward Poynings kutsui Droghedaan koolle parlamentin ja hyväksytti sillä niin sanotun Poyningsin lain, joka lakkautti Irlannin parlamentin itsenäisyyden. Sen mukaan Irlannin parlamentti saisi kokoontua vain Englannin hallitsijan ja hänen neuvostonsa luvalla ja se saisi käsitellä vain hallitsijan ja hänen neuvostonsa etukäteen hyväksymiä lakiesityksiä. Toinen samassa yhteydessä säädetty laki määräsi kaikki Englannissa säädetyt lait tulemaan voimaan myös Irlannissa. Poyningsin lain periaatteet olivat voimassa vuoteen 1782 saakka. Irlannin parlamentti saattoi kokoontua vain Englannin lordikanslerin antamalla luvalla, eikä se voinut tehdä lisäyksiä Lontoossa esitarkastettuihin lakiesityksiin.
Vuonna 1541 käskynhaltija Anthony St Legerin koollekutsuma Irlannin parlamentti julisti Englannin kuningas Henrik VIII:n myös Irlannin kuninkaaksi, jolloin syntyi Irlannin kuningaskunta. Sen jälkeen kun protestanttien uudisasuttaminen Ulsteriin oli käynnistynyt 1600-luvun alussa, kuningas Jaakko I kutsui vuonna 1613 koolle parlamentin, jonka molempiin kamareihin saatiin ensimmäistä kertaa kapea protestanttinen enemmistö perustamalla Ulsterin alueelle runsaasti uusia vaalipiirejä. Tästä alkaen protestanteilla oli enemmistö Irlannin parlamentissa. Poikkeuksen muodosti katolisen Jaakko II:n suojeluksessa vuonna 1689 kokoontunut niin sanottu ”isänmaallinen parlamentti”, jossa katolinen enemmistö pyrki kumoamaan 1600-luvun aikana säädettyjä katolisten vastaisia lakeja. Jaakon kukistuttua Irlannin parlamentin protestanttinen enemmistö palautui entistäkin itsetietoisempana. Parlamentti sääti seuraavina vuosina niin sanotut rangaistuslait (penal laws), joilla katoliset ja myös ei-anglikaaniset protestantit suljettiin kokonaan poliittisen elämän ulkopuolelle.
Historia > 1700-luku ja lakkauttaminen

Vaikka Irlannin parlamentin asema oli varsin epäitsenäinen ja sen valta rajallinen, se alkoi 1700-luvun kuluessa yhä useammin haastaa Englannin parlamentin ja hallituksen, sillä nyt myös Irlannin protestantit kokivat etujensa edellyttävän jonkinlaista itsehallintoa. Irlannin parlamentille rakennettiin vuosina 1729–1739 Dublinin College Greenille oma rakennus, jonka sanotaan olleen maailman ensimmäinen nimenomaisesti parlamenttitaloksi rakennettu rakennus. Parlamenttivaalit järjestettiin yleensä vain hallitsijan kuoltua, jolloin sama parlamentti saattoi istua vuosikymmeniä. Vuonna 1768 Irlannin lordiluutnantti George Townshend säädätti lain, joka määräsi säännöllisin väliajoin pidettävät vaalit. Seuraavalla vuosikymmenellä poliitikko Henry Grattan aloitti kamppailun parlamentin valtaoikeuksien lisäämiseksi. Yhdysvaltain itsenäisyyssodan aikana Englannin hallitus ei halunnut levottomuuksia Irlannissa, ja suostui vuonna 1782 hyväksymään Grattanin esityksen, joka palautti Irlannin parlamentille itsenäisyyden suhteessa Englannin parlamenttiin. Vain kuningas saattoi tämän jälkeen puuttua Irlannin parlamentin päätöksiin. Tämä merkitsi Poyningsin lain kumoamista.
Vuosien 1782–1800 vaihetta Irlannin historiassa kutsutaan Grattanin parlamentiksi, ja se oli toistaiseksi viimeinen ajanjakso, jolloin yksi kotimainen parlamentti on tosiasiassa hallinnut koko Irlannin saarta. Rauhoitellakseen Irlantia William Pittin hallitus sääti vuonna 1793 lain, joka palautti Irlannin katolisille äänioikeuden. Irlannin parlamentti hyväksyi lain rajoitetussa muodossa, joka esti katolisia edelleen toimimasta parlamentin jäseninä. Vuoden 1798 kapinan jälkeen Pittin hallitus päätti kuitenkin yhdistää Irlannin ja Ison-Britannian kokonaan yhdeksi valtioksi. Vuonna 1800 Irlannin parlamentti taivuteltiin hyväksymään niin sanottu unionilaki, jolla se samalla lakkautti itse itsensä. Laki tuli voimaan 1. tammikuuta 1801. Siitä alkaen Irlannilla oli 100 edustajaa Ison-Britannian parlamentin alahuoneessa ja 32 edustajaa ylähuoneessa.
Irlanti sai uudelleen oman parlamentin, Dáil Éireannin, vasta vuonna 1919.
Vuonna 1739 valmistunut vanha parlamenttitalo Dublinissa, nykyisin Bank of Ireland -pankin käytössä.
Invarteräs

Rauta-nikkeli -seoksen lämpölaajenemiskertoimet eri seossuhteilla. Jyrkkä minimi on kohdassa 36% Ni.
Invar-metallipaloja
Invar tarkoittaa metalliseoksia, joille on ominaista erittäin pieni ja toisinaan jopa negatiivinen lämpölaajenemiskerroin tietyllä lämpötila-alueella. Nimitys invar on peräisin sanasta invarianssi ('muuttumaton').