stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo pikkuplaneetoista: 159001–160000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
159001:stä ja päättyen 160000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Karadeniz Ereğli

| Karadeniz Ereğli |
| --- | --- |

 Zonguldakin maakunnan piirikunnat kartalla.
 Karadeniz Ereğli
 Koordinaatit: 41°15′30″N, 31°25′30″E 
Valtio:  Turkki
Maakunta:  Zonguldak
Väkiluku (2020):  149 346
 
 www.kdzeregli.bel.tr 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Karadeniz Ereğli tai vain Ereğli on kaupunki ja piirikunta Turkin Zonguldakin maakunnassa. Sen paikalla sijaitsi antiikin aikana Herakleia Pontike. Vuonna 2020 Ereğlin piirikunnan asukasluku oli 149 346.
Maantiede

Karadeniz Ereğli sijaitsee Turkin Zonguldakin maakunnassa Mustanmeren rannikolla. Matkaa Zonguldakin kaupunkiin koillisessa on noin 32 kilometriä.
Historia > Antiikki

Antiikin aikana nykyisen Ereğlin paikalla sijaitsi kreikkalainen Herakleia Pontiken siirtokunta. Siirtokunnan perustivat Megarasta saapuneet kreikkalaiset noin vuonna 558–550 eaa. He alistivat alueen alkuperäisiin asukkaisiin lukeutuneet mariandynit ja hallitsivat suurta osaa alueen rannikosta. Kaupunki hävitettiin vuonna 71/70 eaa. kun se oli osallistunut sotaan Rooman valtakuntaa vastaan Pontoksen kuningas Mithradates VI:n puolella. Kaupunki ei toipunut sen jälkeen vielä pitkään entisiin mittoihinsa.
Historia > Myöhempi historia

Turkkilaiset valtasivat kaupungin vuoden 1360 paikkeilla. Sittemmin kaupungissa oli pieni, mutta suhteellisen vilkkaasti liikennöity satama. Satama soveltui vain pienten alusten käyttöön. Sen kautta vietiin etenkin Zonguldakin kivihiiltä. 1960-luvulta lähtien satamaa alettiin laajentamaan ja nykyaikaistamaan. Kaupunkiin kohosi myös suuri terästehdas.
Väestö

Turkin tilastokeskuksen mukaan Ereğlin piirikunnan asukasluku oli vuonna 2020 149 346.
Herakleen patsas.
Terästehdas.
Kapteeni Sinikarhun 13 1/2 elämää

| Kapteeni Sinikarhun 13 ½ elämää> Die 13 ½ Leben des Käpt’n Blaubär |
| --- | --- |
 Suomenkielinen kansikuva
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Walter Moers
Kuvittaja:  Walter Moers
Kieli:  saksa
Genre:  fantasia, seikkailu
Julkaistu:  1999
Sivumäärä:  702
Suomennos
Suomentaja:  Marja Kyrö
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2001
Ulkoasu:  kovakantinen, sidottu
Sivumäärä:  702
ISBN:  951-1-16606-9
Sarja: Zamonia
Seuraava:  Huviretki hukkateille – Seikkailu Zamoniassa
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kapteeni Sinikarhun 13 ½ elämää (saks. Die 13 ½ Leben des Käpt’n Blaubär) on Walter Moersin vuonna 1999 julkaistu fantasiaromaani. Suomeksi teos ilmestyi ensimmäisen kerran 2001. Kirjan tapahtumat sijoittuvat kuvitteelliselle Zamonian mantereelle.
Alun perin Sinikarhun hahmo esiintyi saksalaisessa lastenohjelmassa Sendung mit der Maus, jossa se keksi merirosvotarinoita ja väitti niiden pitävän paikkansa. Sinikarhusta on tehty myös animaatioelokuva, Käpt'n Blaubär – Der Film, vuonna 1999 ja musikaali vuonna 2006.
Juoni

Kapteeni Sinikarhulla on 27 elämää, mutta hän kertoo niistä vain puolet. Kirjan alussa käsitellään Sinikarhun ensimuistoja syntymästään, jolloin hän huomaa kelluvansa pähkinänkuoressa keskellä merta. Vuosia myöhemmin hän päätyy Atlantiksen kaupunkiin, missä hän kohoaa arvostetuksi valehtelijagladiaattoriksi. Tämän jälkeen hän joutuu orjaksi maailman isoimmalle laivalle, Moolokille. Apunaan Sinikarhulla on päänsisäinen sanakirja, jonka professori Abdul Yöpöllö telepaattisesti siirsi häneen kuudennen elämän aikana.
Aiheesta muualla

Paula Havaste: Kapteenilla on vauhti päällä. Helsingin sanomat 3.4.2002.
Karaiimin kieli

| Karaiimi |
| --- | --- |
Oma nimi:  Krimin murteella: къарай тили Trakain murteella: karaj tili
Tiedot
Alue:  Liettua, Ukraina
Puhujia:  56
Kirjaimisto:  Liettuassa ja Puolassa latinalainen, Krimillä ja Ukrainassa kyrillinen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  turkkilaiset kielet
Kieliryhmä:  länsiturkkilaiset kielet kiptšak-kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  ei ole
ISO 639-2:  tut
ISO 639-3:  kdr
ISO 639-3:  kdr
 Ohje 
Karaiimin kieli (Krimin murteella къарай тили, Trakain murteella karaj til) on karaiimien puhuma uhanalainen turkkilainen kieli. Vuonna 1989 karaiimeja oli Neuvostoliitossa 2 600 henkeä, joista vain 21 % osasi karaiimin kieltä. Nykyään puhujia on enää yhteensä 56, joista 50 asuu Liettuassa ja loput kuusi Ukrainassa.
Karaiimi kuuluu turkkilaisten kielten luoteiseen eli kiptšakkilaiseen ryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat krimintataari, karatšai-balkaari ja kumykki. Historiallisesti sitä pidetään kumaanien ja kasaarien kielten jatkajana.
Kieli jakautuu Krimin, Trakain (Liettua) ja Galitšin (Länsi-Ukraina) murteisiin. Krimin murre on hyvin lähellä krimintataaria, mutta siinä on paljon muinaisheprealaisia lainasanoja. Liettuaan ja Länsi-Ukrainaan karaiimeja muutti Krimiltä 1300-luvun lopulla. Siellä ympäröivän väestön kielet (venäjä, ukraina, puola ja liettua) ovat vaikuttaneet voimakkaasti karaiimin rakenteeseen.
Karaiimeilla on vanha kirjallinen perinne. Arvellaan, että ensimmäinen Vanhan testamentin käännös tehtiin Krimillä 1200–1300-luvulla. 1930-luvulle saakka karaiimit käyttivät etupäässä heprealaista kirjaimistoa. Kirjallisten muistomerkkien joukossa on käsin kirjoitettuja ja painettuja raamatunkäännöksiä, kronikoita ja kansanperinnetekstejä. Uskonnon kielenä käytettiin myös hepreaa. Nykyisin käytössä ovat sekä kyrillinen että latinalainen kirjaimisto.
1990-luvulla Krimillä ja Liettuassa julkaistiin muutamia kielen oppikirjoja, ja sitä opetetaan lapsille kerhoissa.
Fonologia > Konsonantit

|  | Labiaali | Alveolaari | Postalveolaari | Velaari | Uvulaari | Glottaali |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nasaali | m | n |  | ŋ |  |  |
| Klusiili | p | b | t | d | ts | k | g | q |  |
| Affrikaatta |  |  | ʧ | ʤ |  |  |  |
| Frikatiivi | f | v | s | z | ʃ | ʒ | ɣ | x | χ | h |
| Tremulantti |  | r |  |  |  |  |
| Lateraali |  | ɫ ~ lʲ |  |  |  |  |
| Approksimantti | w |  | j |  |  |  |
Lähde:
Fonologia > Vokaalit

|  | Etinen | Keskinen | Takainen |
| --- | --- | --- | --- |
| Suppea | i | ɯ | u |
| Puolisuppea | e | ø |  | o |
| Avoin |  |  | ɑ |
Lähde:
Aiheesta muualla

Ethnologue: Karaim (englanniksi)
Karaimi Grammatical Features (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Turkkilaiset kielet
azeri
baškiiri
dolgaani
gagauzi
hakassi
haladži
jakuutti
karaiimi
karakalpakki
karatšai-balkaari
kaškai
kazakki
krimintataari
kumykki
nogai
salaari
šoori
tataari
tofa
tšuvassi
turkki
turkmeeni
tuva
uiguuri
uzbekki
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Israel  Japani  Tšekki 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine
Kapinsuula

| Kapinsuula |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Suliformes
Heimo::  Suulat Sulidae
Suku::  Valkosuulat Morus
Laji::  capensis
Kaksiosainen nimi
 Morus capensis  (Lichtenstein, 1823) 
Synonyymit
 Sula capensis  Dysporus capensis 
Katso myös
   Kapinsuula Wikispeciesissä   Kapinsuula Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kapinsuula (Morus capensis) on eteläisessä Afrikassa pesivä kookas suulalaji. Se on yksi kolmesta valkosuulalajista. Muiden suulien tapaan kapinsuula saalistaa syöksysukelluksilla. Sen ravinto koostuu lähinnä avomerellä elävistä parvikaloista. Lisääntymiskausi on syys-huhtikuussa, jolloin suulat kerääntyvät pesintäsaarilleen soitimelle ja pesänrakennukseen. Pari kasvattaa kerralla yleensä vain yhden poikasen.
Kapinsuula on ylikalastuksen, ympäristötuhojen ja afrikanmerikarhujen saalistuksen takia uhanalaistumassa. Se pesii enää vain kuudella saarella Namibiassa ja Etelä-Afrikassa.
Koko ja ulkonäkö

Kapinsuulan pituus on 84–94 senttimetriä, ja paino noin 2,6 kiloa. Kapinsuulalla on tasainen mutta roteva ruumis, suuret räpyläjalat ja vankka suippo nokka, joka on läheltä kärkeä sahalaitainen. Höyhenpeite on pääosin valkoinen. Päässä, kaulassa ja leuassa on myös keltaisia sulkia. Pyrstö, kyynärsulat ja käsisulat ovat mustat, mutta noin joka kymmenennellä kapinsuulalla on valkoisia höyheniä myös pyrstössä. Kurkussa on tumma kurkkupussi, joka on suurempi kuin muilla valkosuulalajeilla. Nokka on vaaleansininen. Nokassa ja naamassa on selvästi erottuva musta reunustus. Nuoret linnut ovat tummanruskeita, mutta saavat ensimmäisen elinvuotensa jälkeen asteittain aikuisen kapinsuulan värityksen.
Kapinsuula muistuttaa tavallista suulaa, mutta aikuisen suulan pyrstö ja kyynärsulat ovat valkoiset. Kapinsuula muistuttaakin enemmän esiaikuista suulaa, jonka kyynär- ja pyrstösulissa on vaihtelevasti mustaa. Myös australiansuula on hyvin samannäköinen kuin kapinsuula, mutta australiansuulalla on yleensä vain neljä mustaa pyrstösulkaa pyrstön keskellä. Kapinsuula saatetaan joskus sekoittaa myös naamiosuulaan.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kapinsuula pesii vain kuudella ulkosaarella Eteläisessä Afrikassa. Namibiassa lajin pesimäsaaria ovat Mercury, Ichaboe ja Possession. Etelä-Afrikan länsirannikolla laji pesii Bird Islandilla Lamberts Bayssä ja Saldanha Bayn Malgas Islandilla. Maan itärannikon ainoa pesimäsaari on Port Elizabethin Bird Island. Laji on aiemmin pesinyt myös neljällä muulla saarella.
Kapinsuulat viettävät pesintäkauden ulkopuolisen ajan Afrikan rannikolla. Aikuiset linnut ovat melko paikkauskollisia, mutta nuoret yksilöt voivat vaeltaa mantereen itärannikolla Mosambikiin, Tansaniaa ja Keniaankin saakka. Lännessä niitä tavataan säännöllisesti Nigeriassa asti. Harhailevia kapinsuulia on tavattu jopa Australiassa, Argentiinan Patagoniassa ja Etelä-Amerikan eteläkärjessä Beaglensalmessa. Tyynellä Valtamerellä tehtiin ensimmäinen havainto lajista vuonna 1999, jolloin se havaittiin Macabín saarella Pohjois-Perussa.
Kapinsuulat ovat aitoja merilintuja, jotka liikkuvat yleensä rannikkovesissä alle 120 kilometrin päässä maa-alueista. Ne liikkuvat avomerellä vain satunnaisesti. Pesintäpaikan maasto on yleensä tasaista tai aavistuksen kaltevaa, mutta aina avointa. Suulat voivat pesiä myös kallionkielekkeillä tai ihmisten tekemillä guanolavoilla.
Elintavat

Kapinsuula on päiväaktiivinen ja sosiaalinen merilintu. Se on yleensä hiljainen, mutta pesintäyhdyskunnissa ne päästävät meluisaa ”arrah arrah” huutoa. Aikuiset yksilöt pysyttelevät yleensä 500 kilometrin etäisyydellä pesimäsaaresta, mutta nuoret ovat liikkuvampia ja voivat pesästä lähdön jälkeen vaeltaa jopa 4 000 kilometrin päähän pohjoiseen.
Elintavat > Ravinto

Kapinsuulan pääravintoa ovat avomerellä elävät parvikalat kuten sardellit, tyynenmerensardiinit ja makrillihauet (Scomberesox saurus). Ne syövät myös kalastusaluksista pois heitettyjä kalastusjätteitä. Kapinsuulat saalistavat tekemällä voimakkaita syöksysukelluksia veteen 10–30 metrin korkeudesta.
Elintavat > Lisääntyminen

Kapinsuulien pesintäkausi on syys–huhtikuussa. Muiden suulien tapaan puolisoa hakevien kapinsuulien soidinmenoihin kuuluvat rituaaliset soidinesitykset, joiden avulla ne koettavat kiinnittää mahdollisen kumppanin huomion. Koiras perustaa itselleen reviirin, jolle se yrittää houkutella kierteleviä naaraita huudoilla, heiluttelemalla päätään ja kumarrellen. Kun kumppani on löytynyt, pari tekee yhteisen soidinnäytöksen, jossa ne "miekkailevat" nokillaan ja heiluttelevat päätään. Pariside on yleensä elinikäinen. Ennen pesinnän alkua suulaparit vahvistavat uudelleen parisidettään useilla eri soidinmenoilla. Suulapari vartioi yhdessä reviiriään ja yleensä rakentaa itselleen kumpumaisen pesän maasta, kasveista ja guanosta. Pesät ovat tavallisesti niin lähellä toisiaan, että kapinsuulat pystyvät nokkimaan pesästään viereisessä pesässä olevaa naapuriaan. Naaras munii yleensä yhden, harvoin kaksi munaa pesän keskellä olevaan painaumaan. Se voi munia myös täysin paljaalle maalle. Muna on sininen, mutta saa nopeasti päälleen ruskean guanokerroksen. Haudonta-aika on keskimäärin 44 päivää. Vastakuoriutunut poikanen on sokea ja paljas. Vanhemmat hautovat poikastakin noin kuukauden ajan, kunnes poikanen pystyy itse säätelemään ruumiinlämpöään. Poikanen painaa jo kahdeksan viikon ikäisenä enemmän kuin aikuiset. Molemmat vanhemmat käyvät kalastamassa poikaselleen ruokaa. Ne ruokkivat sitä pääasiassa anjoviksilla ja sardiineilla, jotka ne oksentavat poikaselleen kuvustaan. Vähän ennen lentokyvyn saavuttamista poikanen harjoittelee lentämistä tekemällä yhdyskunnan ulkopuolella hyppylentoja, mutta palaa pesälle ruokittavaksi. Vanhemmat lopettavat ruokinnan poikasen tultua lentokykyiseksi. Vanhempien hylkäämillä poikasilla on kuitenkin rasvakerros. Sen turvin ne selviävät jopa kymmenen vuorokautta, minkä aikana niiden täytyy oppia tarvittavat saalistustaidot saadakseen tarpeeksi ravintoa. Poikasten kuolleisuus on suurin juuri tähän aikaan.
Uhat ja suojelu

Kapinsuula luokitellaan erittäin uhanalaiseksi lajiksi, koska sen kanta on pienentynyt nopeasti. Vuonna 1956 kapinsuulapopulaatio käsitti noin 254 000 paria. Parien määrä vuonna 1968 oli noin 249 000, vuonna 1989 noin 179 000, vuonna 2005 noin 145 000 ja vuoden 2015 arviossa enää noin 123 000.
Syitä lajin vaarantumiseen ovat saaliskalojen liiallinen pyynti, saastuminen ja ihmisten häirintä. Ruokapula on pääsyy sille, että Namibian kolmen yhdyskunnan lintujen määrä on vähentynyt 85–98 % vuosina 1956–2006. Etelä-Afrikassa kehitys on ollut osin päinvastaista. Kapinsuulat runsastuivat kaikissa yhdyskunnissa vuosina 1956–1996. Tämä kuitenkin muuttui, kun afrikanmerikarhut hyökkäsivät joulukuussa 2005 Lamberts Bayn suulayhdyskuntaan, jonka seurauksena suulat hylkäsivät täysin aiemmin vahvan 20 000 linnun yhdyskunnan. Afrikanmerikarhut hävittivät vuosina 2003–2006 reilun enemmistön saaren suulien poikastuotannosta. Myös öljyonnettomuudet ovat vakava uhka. Vuonna 1993 tapahtuneen onnettomuuden seurauksena löydettiin noin 5 000 öljyyntynyttä kapinsuulaa. Ympäristömyrkkyjen vaikutusta kapinsuuliin tunnetaan vain niukasti. Niiden munista on löydetty muun muassa DDT Diedriiniä. Lisäksi lintujen ulosteen, guanon kerääminen lannoitteeksi saattaa ehkäistä kapinsuulien pesintää. Kapinsuulia hukkuu myös pitkiinsiimoihin.
Kaikki kapinsuulayhdyskunnat nauttivat ainakin jonkinlaista suojelua. Etelä-Afrikassa laji on lailla suojeltu. Lisäksi Malgas Island kuuluu West Coastin kansallispuistoon ja muut lajin pesämäsaaret ovat luonnonsuojelualuetta. Namibiassa olevat saaret kuuluvat kalastus- ja merivaraministeriön alaisuuteen (Ministry of Fisheries and Marine Resources). Kaikki kuusi saarta on myös tunnistettu Kansainvälisesti tärkeiksi lintualueiksi. Saarille pääsyä on rajoitettu, mutta Malgas Islandille järjestetään opastettuja matkoja, ja lintuja voidaan tarkkailla myös erityiseltä tarkkailuasemalta Lamberts Bayn Bird Islandilla. Kapinsuulat saatiin palaamaan Lamberts Bayhin vuoden 2006 heinäkuussa käyttämällä menestyksekkäästi luonnollisen kokoisia valesuulia houkuttimena. Elokuun keskivaiheilla saarelle oli jo asettunut lähes 10 000 kapinsuulaa. Mercury Islandilla merikarhuja on saatu hyvin torjuttua. Öljyyntyneitä lintuja on saatu kuntoon hyvällä menestyksellä.
Kapinsuulayhdyskunta Lamberts Bayssä.
Perunsardiini (Sardinops sagax)
Kapinsuulien ja afrikanmerikarhujen yhdyskunta Lamberts Bayssä, Etelä-Afrikassa.
Morus capensis
Kapinsuulia Lamberts Bayssa.
Kapverdenviistäjä

| Kapverdenviistäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Ulappalinnut Procellariiformes
Heimo::  Ulappaliitäjät Procellariidae
Suku::  Viistäjät Pterodroma
Laji::  feae
Kaksiosainen nimi
 Pterodroma feae  (Salvadori, 1899) 
Katso myös
   Kapverdenviistäjä Wikispeciesissä   Kapverdenviistäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kapverdenviistäjä (Pterodroma feae) on keskikokoinen ulappalintujen lahkoon kuuluva avomerilintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 33–36 senttimetriä ja siivenkärkien väli 86–94 cm. Ensinäkemältä voi muistuttaa pienikokoista keltanokkaliitäjää (Calonectris diomedea), mutta hyvänä erona muun muassa lähes kokotumma siiven alapinta. Linnun yläpuoli on harmaa ja siinä on tumma W-kuvio. Pitkä, melko terävä pyrstö on päältä yksivärisen vaaleanharmaa ja alapuolelta valkoinen. Rinnansivut ovat heikosti harmaakuvioiset mikä on hyvä ero samannäköiseen harhailijaan vyöviistäjään (Pterodroma mollis), jonka rintavyö on täydellinen.
Lähes täysin samanlaista madeiranviistäjää (Pterodroma madeira) suurempi ja hieman tukevampi- ja pitempinokkainen. Tummempi päälaki. Lajit eivät kuitenkaan ole erotettavissa toisistaan maastossa.
Koko ja ulkonäkö > Äänet

Koloniasta kuuluu valittavia venytettyjä ääniä, jotka joskus päättyvät nikotukseen.
Levinneisyys ja lisääntyminen

Laji pesii Madeiralla Bugion saarella ja Kap Verdellä, sekä on mahdollisesti pesinyt Kanariansaarten La Palmalla 1998. Lajia tavataan harvinaisena Länsi-Euroopassa, ainakin Britteinsaarilla.
Kap Verden kannaksi on arvioitu vähintään 500–1 000 paria, sillä luultavasti muilla saarilla ja vuoristossa on lisää pesimäyhteisöjä. Madeiralla kanta on vakaa ja pesiviä pareja on vähintään 150–180. Koko maailman kannaksi on esitetty noin 3 000 lintua. Azoreilla lintua on metsästetty, mutta pesintää ei ole koskaan vahvistettu. Lintuja voi esiintyä pesimisaikanakin kaukana Cap Verden saarilta, jotkut linnut siirtyvät etelämmäs pesimisen jälkeen, kun toiset jäävät alueelle ympärivuotisesti.
Lisääntyminen

Pesii 80–300 metrin korkeudessa. Tavallisesti se kaivaa pesäkuopan maahan, mutta viime aikoina on löydetty pesiä kivienkin välistä, jossa maata ei voi kaivaa. Pesiminen ajoittuu loppukesään ja syksyyn. Käy öisin pesällään ja päivällä ruokailee merellä. Naaras munii yhden munan.
Uhat

Kapverdenviistäjän ja sen pesimisalueiden heikentymisen syiksi on esitetty vuohta, jänistä ja hiiriä. Vuodesta 2006 lähtien jänisten ja hiirien määrää on kontrolloitu. Madeiralla uhkana on aroharmaalokin (Larus cachinnans) aiheuttama häirintä ja poikasten saalistus. Kap Verdellä uhkana ovat lintuja saalistavat kissat ja rotat; ihmiset pyydystävät lintuja ravinnoksi ja lääkinnällisiin tarkoituksiin; sekä pesimisalueilla vuohien aiheuttama ylilaidunnus.
Kardenolidit

Kardenolidien perusrakenne
Kardenolidit ovat steroidijohdannaisiin kuuluvia orgaanisia yhdisteitä. Ne muodostuvat aglykoniosan useiden kasvien sydänglykosideja ja ovat kasvien sekundäärimetaboliitteja. Kardenolideja tavataan 12 eri kasviheimosta muun muassa oleanterikasveista, kieloista ja sormustinkukista. Kardenolidit ovat eläimille myrkyllisiä, koska ne estävät natrium-kaliumpumpun toimintaa. Ryhmän yhdisteet ovat kasvien puolustusmekanismeja kasvinsyöjiä vastaan.
Kardenolidit koostuvat steroidirakenteesta, johon on liittynyt tyydyttymätön viidestä atomista koostuva laktonirengas. Kardenolidien steroidirengas sisältää vaihtelevan määrän hydroksyyliryhmiä ja eräissä tapauksissa myös karbonyyliryhmiä. Rengasrakenne voi myös olla tyydyttymätön. Kardenolidityypistä riippuen myös steroidirakenteen cis- tai trans-konfiguraatio vaihtelee. Merkittäviä kardenolideja ovat muun muassa strofantidiini, ouabageniini, digitoksigeniini, digoksigeniini ja gitoksigeniini. Kasvit muodostavat kardenolideja entsymaattisesti hydroksylaasien ja reduktaasien lähtien steroleista kuten kasvisteroleista ja pregnaaneista. Lisäksi kasveilla on entsyymejä, jotka liittävät sokeriosan kardenolidiosaan, jolloin muodostuu sydänglykosideja.
Luettelo pikkuplaneetoista: 140001–141000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
140001:stä ja päättyen 141000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Karbodi-imidit

Karbodi-imidien yleinen rakenne
Karbodi-imidit ovat orgaanisia yhdisteitä, joille tunnusomainen funktionaalinen ryhmä on R1N=C=NR2, missä R1 ja R2 ovat orgaanisia ryhmiä. Karbodi-imidejä käytetään reagensseina orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet ja valmistus

Karbodi-imidit ovat huoneenlämpötilassa nesteitä tai kiinteitä kiteisiä aineita. Ne ovat useimmiten stabiileja, mutta voivat polymeroitua kuumennettaessa. Yhdisteiden karbodi-imidiryhmän hiiliatomi on elektrofiilinen ja voi reagoida useiden nukleofiilien kanssa, esimerkiksi reaktiossa alkoholien kanssa muodostuu O-alkyyli-isoureajohdannaisia ja reaktiossa amiinien kanssa muodostuu guanidiinijohdannaisia. Karbodi-imidien typpiatomit voivat reagoida nukleofiileina. Karbodi-imidit reagoivat myös useita heterosyklisiä yhdisteitä. Karbodi-imideilla esiintyy aksiaalista kiraalisuutta, mutta enantiomeerien eristäminen on vaikeaa.
Karbodi-imidien valmistamiseen on useita tapoja. Usein käytettyjä reaktioita ovat muun muassa fosfiinioksidien katalysoima isosyanaattien kuumentaminen, ureajohdannaisten ja fosforipentoksidin tai p-tolueenisulfonyylikloridin reaktio ja tioureoiden reaktio elohopeaoksidin kanssa.
Karbomysiini

| --- | --- |

Karbomysiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
[(2S,3S,4R,6S)-6-[(2R,3S,4R,5R,6S)-6-[[(1S,3R,7R,8S,9S,10R,12R,14E,16S)-7-asetyloksi-8-metoksi-3,12-dimetyyli-5,13-dioks-10-(2-oksoetyyli)-4,17-dioksabisyklo[14.1.0]heptadek-14-en-9-yyli]oksi]-4-(dimetyyliamino)-5-hydroksi-2-metyylioksan-3-yyli]oksi-4-hydroksi-2,4-dimetyylioksan-3-yyli] 3-metyylibutanoaatti
Tunnisteet
CAS-numero: 4564-87-8
ATC-koodi:  ?
PubChem CID: 5287879
Kemialliset tiedot
Kaava: C42H67NO16 
Moolimassa: 841,966
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Tiheys: 1,24 g/cm³
Sulamispiste: 214 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa:  ?
Karbomysiini eli magnamysiini (C42H67NO16) on makrolidiantibiootteihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdiste tehoaa lähinnä grampositiivisiin bakteereihin ja sitä käytetään nykyään pääasiassa yhdessä muiden antibioottien kanssa.
Ominaisuudet

Karbomysiini on huoneenlämpötilassa värittömiä neulasmaisia kiteitä. Rakenteeltaan karbomysiini koostuu 16 atomin muodostamasta makrolaktonirenkaasta, johon on liittynyt kaksi sokeria D-mykaminoosi ja L-mykaroosi ja on luokkansa ensimmäinen eristetty antibiootti. Ensimmäinen karbomysiinille ehdotettu rakenne oli siten virheellinen, että ensimmäisessä versiossa laktoni koostui 17 atomista. Karbomysiiniä tuottavat Streptomyces halstedii- ja S. thermotolerans-bakteerit.
Karbomysiinin antioboottinen teho perustuu siihen, että se indusoi peptidyyli-tRNA:n irtoamista ribosomista. Tämä johtaa peptidyyli-tRNA:n pitoisuuden kasvuun solussa, proteiinisynteesin estymiseen ja lopulta bakteerisolun kuolemaan.
Karbidopa

| --- | --- |


Karbidopa
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(2S)-3-(3,4-dihydroksifenyyli)-2-hydratsinyyli-2-metyylipropaanihappo
Tunnisteet
CAS-numero: 28860-95-9
ATC-koodi: N04BA02
PubChem CID: 34359
DrugBank: DB00190
Kemialliset tiedot
Kaava: C10H14N2O4 
Moolimassa: 226,232
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 203–205 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 76 %
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika: 1–2 h
Ekskreetio: Virtsan mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Karbidopa (C10H14N2O4) on hydratsiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä Parkinsonin taudin hoitoon yhdessä levodopan tai levodopan ja entakaponin kanssa.