Erkki Tuomioja
Poliittinen ura

Nuorena Tuomioja tunnettiin uusvasemmistolaisena kulttuuriradikaalina, jonka yhteiskunnallinen toiminta alkoi jo 1960-luvun Teiniliitossa ja Helsingin yliopiston ylioppilaskunnassa, jonka edustajistoon hänet valittiin sosiaalidemokraattina vuonna 1967. Vuosina 1966–1970 Tuomioja työskenteli tv-toimittajana. Hänet valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon vuoden 1968 kuntavaaleissa.
Tuomioja valmistui valtiotieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1971 ja ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta vuonna 1974. Myöhemmin hän väitteli valtiotieteen tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1996 aiheena Pekka Kuusen sosiaalipolitiikka, ja hänet nimitettiin poliittisen historian dosentiksi.
Tuomioja valittiin kansanedustajaksi sosiaalidemokraattien listoilta vuonna 1970. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1979 saakka, jolloin hän siirtyi Helsingin kiinteistötoimen apulaiskaupunginjohtajaksi. Yksi syy Tuomiojan 12-vuotiseen poissaoloon päivänpolitiikasta oli hänen oman myöhemmän näkemyksensä mukaan se, että taistolaiset olivat myrkyttäneet ja jähmettäneet 1970-luvun puoliväliin mennessä hyvinkin tunkkaisen poliittisen ilmapiirin, joten Tuomioja palasi takaisin eduskuntaan vasta vuoden 1991 vaaleissa.
Keväällä 1993 Tuomioja oli Lasse Lehtisen ja Matti Ahteen kanssa ajamassa valtiosihteeri Martti Ahtisaarta SDP:n presidenttiehdokkaaksi vuoden 1994 vaaliin. SDP:n esivaalissa Ahtisaari voitti selvin luvuin pitkäaikaisen pääministerin ja puoluejohtajan Kalevi Sorsan ja tuli seuraavana vuonna valituksi presidentiksi.
Tuomioja toimi sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän toisena varapuheenjohtajana vuosina 1991–1996 ja puheenjohtajana 1996–1999, sekä suuren valiokunnan puheenjohtajana 1995–1999. Hänet valittiin Paavo Lipposen II hallituksen kauppa- ja teollisuusministeriksi vuonna 1999. Seuraavana vuonna Tuomioja nousi ulkoministeriksi presidentiksi valitun Tarja Halosen tilalle. Hän piti paikkansa myös eduskuntavaalien 2003 jälkeen.
Tuomioja kuuluu Sadankomiteaan, joka on perusvireeltään brittiläistyylinen rauhanjärjestö ja perustettiin sitoutumattomaksi läntiseksi vastineeksi lähellä kommunisteja ja kansandemokraatteja olleelle Rauhanpuolustajille. 1970-luvulla Tuomioja toimi Sadankomitealiiton puheenjohtajana ja Ydin-lehden päätoimittajana (1977–1991). Rauhanliiketaustastaan huolimatta Tuomioja ei ole kyseenalaistanut kansallista maanpuolustusta.
»Tällä hetkellä on parempiakin keinoja edistää rauhanaatetta kuin aseistakieltäytyminen. Olen itsekin juhlallisessa vakuutuksessani luvannut tarpeen vaatiessa ase kädessä puolustaa tätä maata. Ehdottomat lupaukset ovat kuitenkin jo itsessään mahdottomia.» 
(Erkki Tuomioja (1967))
Varusmiesajan lopussa Tuomioja toimi Sotatieteellisen keskuskirjaston ylimääräisenä kirjastoalikersanttina Kaartin pataljoonassa. josta hän sai alikersantin arvon ja on sen jälkeen ylennyt reservissä ylikersantiksi.
Tuomioja paljasti vuonna 1993 julkaistussa kirjassaan Kukkaisvallasta kekkosvaltaan vuotaneensa julkisuuteen vuonna 1972 Zavidovo-muistion eli presidentti Kekkosen Zavidovossa Neuvostoliiton puoluejohtaja Leonid Brežnevin kanssa käymästä keskustelusta tehdyn muistion. Tuolloin ei kuitenkaan selvinnyt, kuka ministereistä tai muista vastuullisista henkilöistä oli alun perin vuotanut muistion Tuomiojalle. Asia todennäköisesti selvisi joulukuussa 2022 kun Helsingin Sanomien kuukausiliitteessä julkaistiin Unto Hämäläisen juttu, jonka mukaan, käyttäen kuriirinaan Tuomiojaa, asiakirjan oli vuotanut julkisuuteen tasavallan presidentin kansliapäällikkö Antero Jyränki.