stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gustav Mahler
Kuoleman jälkeen

Säveltäjän kuoltua hänen musiikkinsa jatkoi omaa elämäänsä. Marraskuussa 1911 Bruno Walter johti Das Lied von der Erden ensiesityksen Münchenissä ja seuraavana vuonna 9. sinfonian kantaesityksen Wienissä. Franz Schalk johti keskeneräisen 10. sinfonian ensi kerran Wienissä vuonna 1924, ja englantilainen musiikintutkija Deryck Cooke täydensi sen esitysversioksi vuonna 1964. Sotien aikana Mahlerin musiikki jäi melko vähälle huomiolle. Britanniassa Mahler tulkittiin säveltäjänä hyvin samanlaiseksi kuin Bruckner, ja natsi-Saksassa hänen musiikkinsa esittäminen kiellettiin säveltäjän juutalaistaustan vuoksi. Jascha Horensteinin johdettua legendaarisessa esityksessä Lontoossa vuonna 1959 Mahlerin kahdeksannen sinfonian (johon tarvittiin lähes kaikki Englannin kuorot) alkoi yleinen kiinnostus säveltäjän teoksia kohtaan lisääntyä. 1900-luvun viimeisinä vuosikymmeninä Mahlerin suosio lisääntyi valtavasti, ja useat kapellimestarit, kuten Georg Solti, Leonard Bernstein, Bernard Haitink ja Claudio Abbado, ovat levytyksillään tuoneet lisää pontta sinfonioiden menestykselle. Nykyään jotkut rinnastavat Mahlerin merkityksen sinfonikkona jopa Beethoveniin. BBC:n vuonna 2016 kapellimestareille tekemässä kyselyssä Mahlerin yhdeksäs ja toinen sinfonia äänestettiin sijoille neljä ja viisi, kun parhaiksi valittiin Beethovenin ja Mozartin teoksia.
Musiikki

Mahlerin teokset jatkavat saksalaisen musiikin perinnettä, jonka juuret ulottuvat Johann Sebastian Bachin ja wieniläisklassikkojen (Haydnin, Mozartin, Beethovenin) musiikkiin. Romantiikan ajan säveltäjät, kuten Schumann, Felix Mendelssohn, jatkoivat tätä perinnettä, samoin Wagner, jonka musiikilla oli suuri vaikutus Mahleriin. Mahlerin musiikki puolestaan vaikutti merkittävästi Wienin toisen koulukunnan modernin musiikin säveltäjiin, Arnold Schönbergiin, Alban Bergiin ja Anton Weberniin sekä myöhemmin Dmitri Šostakovitšiin.
Mahlerin musiikissa aineksia romanttisesta suuntauksesta ovat esimerkiksi sinfonioiden ohjelmallisuus sekä sävellysten voimakas tunnelataus. Etsiessään uusia ilmaisukeinoja Mahler laajensi sinfonian käsitettä sen äärirajoille asti. Mahler yhdistää teoksissaan toisilleen vastakohtaisia aineksia toisiinsa. Tyypillisiä piirteitä ovat kansanlaulujen, trumpettifanfaarien ja itävaltalaisen kansantanssin ländlerin käyttö.
Kapellimestaritaustansa vuoksi Mahler tunsi eri soittimien ominaisuudet ja mahdollisuudet. Hänen tekemänsä soitinnukset ovatkin selkeitä ja ytimekkäitä. Mahler käytti soittimia melko usein solistisesti. Vaikka Bruckner oli Mahlerin tärkeä esikuva, hänen musiikkinsa on lopulta hyvin erilaista: Kun Brucknerin tyyli on majesteettista ja perustuu raskaisiin sointuihin ja yksinkertaisiin, toistettaviin sävelkulkuihin lähde?, on Mahler viehtynyt arkisen ja rahvaanomaisen ja toisaalta ylevän tyylin rinnastamiseen. Mahler otti esikuvaltaan älykkäästi ideoita, vaikka olikin näennäisesti kuvainkaataja.
Usein musiikkitieteilijät onnistuvat jakamaan säveltäjien tuotannon kolmeen vaiheeseen, eikä Mahler ole poikkeus. Ensimmäiseen kuuluvat sinfoniat 1–4. Niihin on vaikuttanut saksalainen runokokoelma Des Knaben Wunderhorn, ja niissä on aiheita Mahlerin tähän kokoelmaan säveltämistä lauluista. Toiseen kauteen kuuluvat pelkälle orkesterille sävelletyt sinfoniat 5–7. Tätä kautta leimaa ilmaisun ja orkestroinnin jatkuva kehittyminen. Viimeisen kauden merkittävä piirre on yhä lisääntyvä polyfonian käyttö, ja siihen kuuluvat 8., 9. sekä keskeneräinen 10. sinfonia.
Mahlerin sinfoniat ovat varsin erilaisia, vaikka niissä on paikoitellen samankaltaisuuksiakin. Eroja on teosten luonteessa, osien määrässä, tonaalisessa luonteessa ja sanomassa. Ne on orkestroitu poikkeuksellisen suurille orkestereille. Hän saattoi liikkua tonaliteetin raja-alueilla (9. ja 10. sinfoniassa) ja tehdä polyfonisia vastakkainasetteluja (6. ja 7. sinfonia).
Mahlerin neuroottisen pikkutarkalle luonteelle oli ominaista teosten jatkuva tarkistaminen jopa vuosien ajan alkuperäisen version julkaisemisesta. Usein hän teki myös huomattavia muutoksia itse sävellykseen vielä orkestroinninkin aikana.
Teokset

Mahlerin tuotanto on varsin suppea, sillä hän oli vain osa-aikainen säveltäjä ja näki runsaasti vaivaa jokaisen teoksen viimeistelyyn ja tarkistukseen. Lisäksi useimmat teokset ovat varsin laajoja. Mahlerin arvostetuimmat ja tunnetuimmat teokset ovat sinfonioiden lisäksi solisteille ja orkesterille sävelletyt teokset Das Lied von der Erde, Kindertotenlieder ja Lieder eines fahrenden Gesellen. Sinfonioista toinen, viides ja yhdeksäs ovat arvostetuimmat, mutta kaikki Mahlerin sinfoniat esiintyvät sinfoniaorkestereiden ohjelmistoissa varsin usein.
Levytykset on valittu arvostettujen esitysten joukosta. Ilmoitettu vuosi on useimmiten nauhoitusvuosi.
Teokset > Sinfoniat

Sinfonioista instrumentaaliteoksia ovat numerot 1, 5, 6, 7, 9 ja 10. Kuoroa ja solisteja käytetään sinfonioissa 2, 3 ja 8. Neljännessä sinfoniassa on solisti muttei kuoroa.
Sinfonia nro 1 D-duuri on sävelletty noin vuosina 1884–1888, tarkistettu 1893–1896. Säveltäjä kutsui sinfoniaa alun perin ”sinfoniseksi teokseksi” ja käytti siitä lempinimeä Titan, mutta luopui tästäkin nimityksestä myöhemmin. Teos oli alun perin viisiosainen, mutta Mahler jätti myöhemmin toisen osan Blumine teoksesta pois.
Sinfonia nro 2 c-molli "Ylösnousemussinfonia" on sävelletty 1884–1894, tarkistettu 1903.
Sinfonia nro 3 d-molli, on sävelletty vuosina 1893–1896, tarkistettu 1906. Kolmas sinfonia on säveltäjän pisin. Teos on sävelletty altolle, naiskuorolle, poikakuorolle ja orkesterille.
Sinfonia nro 4 G-duuri sopraanolle ja orkesterille, 1892 sekä 1899–1900, tarkistettu 1901–1910
Sinfonia nro 5 cis-molli on säveltäjän tunnetuimpia teoksia. Sinfonia aloittaa Mahlerin instrumentaalisinfonioiden trilogian. Alkuperäislaitos syntyi vuosina 1901–1902, mutta säveltäjä työsti teosta lähes kuolemaansa saakka.
Sinfonia nro 6 a-molli 1903–1904, tarkistettu muun muassa 1906.
Sinfonia nro 7 e-molli, 1904–1905, tarkistettu useaan otteeseen.
Sinfonia nro 8 Es-duuri on sävelletty suurimmaksi osaksi vuonna 1906 ja lopullinen orkestrointi valmistui vuonna 1907. Sinfoniasta käytetään lisänimeä ”Tuhannen sinfonia” sen vaatiman erityisen suuren esittäjistön vuoksi. Se on sävelletty kolmelle sopraanolle, kahdelle altolle, tenorille, baritonille, bassolle, kaksinkertaiselle sekakuorolle, poikakuorolle, laajennetulle orkesterille ja uruille.
Sinfonia nro 9 D-duuri, 1908–1909, on Mahlerin viimeinen valmistunut sinfonia.
Sinfonia nro 10 Fis-duuri, 1910 (1. osa), luonnoksia finaaliin (5. osa) asti.
Teokset > Laulut

Lauluja tenorille ja pianolle, kolme laulua säveltäjän omiin teksteihin; alun perin viisiosaiseksi suunniteltu sarja, 1880
Lieder und Gesänge, kolme sarjaa lauluja lauluäänelle ja pianolle; osassa 1 viisi, osassa 2 neljä ja osassa 3 viisi laulua, 1880–1890
Lieder eines fahrenden Gesellen, laulusarja matalalle lauluäänelle ja pianolle/orkesterille, noin 1883–1885, tarkistettu 1891–1896. Perustuu Mahlerin omaan tekstiin. Esimerkiksi ensimmäinen laulu alkaa sanoin Wenn mein Schatz fröhliche Hochzeit macht, Hab' ich meinen traurigen Tag! (”Kun rakkaani menee iloisesti naimisiin, on minulla murheellinen päivä”).
Des Knaben Wunderhorn, lauluja lauluäänelle ja pianolle tai orkesterille, 1892–1898. Teksti on saksalaista kansanrunoutta. Sen lisäksi, että Mahlerin sinfoniat 2–4 sisälsivät tekstiä Des Knaben Wunderhorn -runokokoelmasta, hän laati lisäksi erikseen teoksen runojen pohjalta 50 minuuttia pitkän laulusarjan. Mainittujen sinfonioiden laulut kuuluivat itse asiassa aluksi tähän teokseen, josta ne ennen teoksen julkaisua poistettiin sinfonioiden käyttöön. Menetystä korvaamaan Mahler sävelsi tähän kokoelmaan lisäsi kaksi uutta laulua. Laulun ”Des Antonius von Padua Fischpredigt” melodia on sama kuin toisen sinfonian kolmannen osan. Teosta esitetään joko mies- tai naislaulajan tulkitsemana tai myös molempien. Kun laulajia on kaksi, on osa kappaleista duettoja. Mahler laati alkuperäisen pianoversion, mutta useimmat pianoversiot on muokattu Mahlerin monimutkaisempia orkesteriversioita paremmin vastaavaksi. Joskus sinfonioihin otettuja kappaleita sisällytetään Wunderhorn-kokoelman esityksiin. Kappaleen laulut vaihtelevat sävyltään ja orkestraatioltaan huomattavasti. Mukaan mahtuu synkkyyttä ja huumoria. Muutama laulu on rumpuineen luonteeltaan sotilashenkinen.
Das himmlische Leben, laulu lauluäänelle ja pianolle, 10. helmikuuta 1892. Mahler käytti laulua myöhemmin sinfonian nro 4 neljännessä osassa.
O Mensch! Gib acht!, laulu lauluäänelle ja pianolle, 1896. Yksinlauluversio sinfonian nro 3 neljännen osan laulusta (yölaulu).
Sieben Lieder aus letzter Zeit, lauluja lauluäänelle ja pianolle tai orkesterille, laulut 1–2 Des Knaben Wunderhornista, laulut 3–7 niin sanotut Rückert-laulut, 1899
Kindertotenlieder, laulusarja lauluäänelle ja pianolle, 1901–1904
Das Lied von der Erde, sinfoninen lauluteos altolle, tenorille ja orkesterille vuosilta 1908–1909.
Teokset > Muut teokset

Kvartetto pianolle ja jousille a-molli. Yksi valmistunut osa ja 24 tahtia scherzosta säilynyt, 1878.
Rübezahl, ooppera, musiikki kadonnut, 1883.
Das klagende Lied, kantaatti sopraanolle, altolle, tenorille, sekakuorolle ja orkesterille, noin 1878–1880, tarkistettu 1892–1893 ja 1898–1899.
Der Trompeter von Säkkingen, näyttämömusiikkia orkesterille, 1884. Kadonnut, mutta osaa Ein Ständchen am Rhein Mahler käytti sinfonian nro 1 alkuperäisversiossa Andante-osana (katso Blumine).
Blumine, sinfonian nro 1 alkuperäisen version toinen osa (Andante), 1884–1888. Mahler jätti osan pois sinfonian lopullisesta versiosta; sitä esitetään joskus itsenäisenä orkesteriteoksena.
Sonaatti viululle D-duuri, vuosien 1888 ja 1891 välillä.
Die drei pintos, ooppera, täydennys Carl Maria von Weberin oopperaan. Kantaesitys 1888.
Totenfeier (Todtenfeier), sinfoninen runo orkesterille, 1888. Alkuperäinen, itsenäinen versio myöhemmin sinfonian nro 2 ensimmäiseksi osaksi päätyneestä teoksesta; eroja versioiden välillä on paljon, mutta ne ovat melko vähäisiä.
Kvintetto pianolle ja jousille a-molli, noin 1899.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gustav Mahler Wikimedia Commonsissa
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Yhtenäistetty Gustav Mahler (koko sävellystuotanto listattuna suomalaisia tiedonhakijoita ajatellen).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC 2  IdRef 
Mahler lapsena (1865).
Nuori Mahler.
Mahler vuonna 1909.
Kahdeksannen sinfonian Yhdysvaltain ensiesityksessä vuonna 1916 oli 1 068 esittäjää. Kapellimestarina Leopold Stokowski.
Luonnos Mahlerin 4. sinfonian ensimmäiseen osaan noin vuodelta 1899.
Jan Eliasson

| Jan Eliasson |
| --- | --- |
 Jan Eliasson vuonna 2010.
Yhdistyneiden kansakuntien apulaispääsihteeri
 1. heinäkuuta 2012 – 31. joulukuuta 2016  
Edeltäjä:  Asha-Rose Migiro
Seuraaja:  Amina Mohammed
Ruotsin ulkoministeri
 Perssonin hallitus 24. huhtikuuta 2006 – 6. lokakuuta 2006  
Edeltäjä:  Laila Freivalds
Seuraaja:  Carl Bildt
Ruotsin Yhdysvaltain-suurlähettiläs
 2000–2005  
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. syyskuuta 1940 (ikä 84) Göteborg, Ruotsi
Ammatti:  poliitikko, diplomaatti
Tiedot
Puolue:  Sosiaalidemokraattinen puolue
Jan Eliasson (s. 17. syyskuuta 1940 Göteborg) on ruotsalainen diplomaatti ja poliitikko. Hän oli Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen  puheenjohtaja vuosina 2005–2006 ja toimi Ruotsin ulkoministerinä lyhyesti vuonna 2006.
Jan Eliasson opiskeli ekonomiksi ja valmistuttuaan pääsi töihin Ruotsin ulkoministeriöön vuonna 1965. Hän aloitti uransa diplomaattina ulkomailla ja toimi Olof Palmen diplomaattisena neuvonantajana 1982–1983. Hän oli Ruotsin YK-suurlähettiläs 1988–1992 ja Ruotsin Yhdysvaltain suurlähettiläs Washingtonissa 2000–2005.
Eliasson nousi Ruotsin ulkoministeriksi kun hänen edeltäjänsä Laila Freivalds erosi menetettyään pääministerin luottamuksen.
Vuonna 2012 Eliasson nimitettiin YK:n apulaispääsihteeriksi. Hän hoiti virkaa vuoteen 2016, ja vuonna 2017 hänestä tuli SIPRI:n puheenjohtaja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jan Eliasson Wikimedia Commonsissa
Jan Eliasson Ruotsin valtiopäivien verkkosivilla (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  DDB
Gunnar Hedlund

| Gunnar Hedlund |
| --- | --- |
 Gunnar Hedlund vuonna 1966.
Ruotsin sisäministeri
 Tage Erlanderin hallitus 1951–1957  
Edeltäjä:  Eije Mossberg
Seuraaja:  Rune B. Johansson
Ruotsin keskustapuolueen puheenjohtaja
 1949–1971  
Edeltäjä:  Axel Pehrsson-Bramstorp
Seuraaja:  Thorbjörn Fälldin
Valtiopäiväedustaja
 Toinen kamari 1942–1976  
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. syyskuuta 1900
Kuollut: 26. marraskuuta 1989 (89 vuotta)
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  poliitikko
Tiedot
Puolue:  Keskustapuolue
Koulutus:  juristi
Gunnar Hedlund (1. syyskuuta 1900 – 26. marraskuuta 1989) oli ruotsalainen keskustapuolueen poliitikko, joka toimi puolueensa puheenjohtajana 1949–1971, kansanedustajana 1942–1976 ja Ruotsin sisäministerinä 1951–1957. Maanviljelijäperheessä kasvanut Hedlund oli koulutukseltaan juristi. Keskustapuolueen puheenjohtajana hän teki ensin hallitusyhteistyötä Tage Erlanderin johtamien sosiaalidemokraattien kanssa, mutta muun muassa lisäeläkekiistan (allmän tilläggspension, ATP) aiheuttaman välirikon jälkeen hän johdatti 1960-luvulla keskustapuolueen suurimmaksi oppositiopuolueeksi. Hänen kantavia teemojaan oli hajautuspolitiikka. Hedlund tunnettiin vähäsanaisena mutta sanavalmiina keskustelijana.
Kuvia

Hedlund puhumassa Halmstadissa vuonna 1950.
Keskustapuolueen vaalijuliste vuodelta 1970. Keskellä Hedlund, oikealla varapuheenjohtaja Thorbjörn Fälldin ja vasemmalla toinen varapuheenjohtaja Johannes Antonsson.
Gunnar Hedlund ja Birgitta-tytär.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gunnar Hedlund Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Wannabe

| ”Wannabe” Spice Girls |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Spice
 Äänitetty : 1995
 Julkaistu: 8. heinäkuuta 1996
 Formaatti: 12", kasetti, CD single
 Tuottaja(t): Matt Rowe, Richard Stannard
 Tyylilaji: dancepop, pop-rap
 Kesto: 02.52
 Levy-yhtiö: Virgin
Spice Girlsin muut singlet
|   | ”Wannabe” 1996 | ”Say You’ll Be There” 1996 |
Wannabe on brittiläisen pop-yhtye Spice Girlsin kappale. Kappaleen sanoittivat yhtyeen jäsenet Melanie C, Emma Bunton,  Mel B, Victoria Beckham ja Geri Halliwell yhdessä Matt Rowen ja Richard Stannardin kanssa ja sen tuottivat Rowe sekä Stannard yhtyeen marraskuussa 1996 julkaistulle Spice-debyyttialbumille. Kappale sanoitettiin ja nauhoitettiin hyvin kiireisesti; tulosta pidettiin latteana heidän olemukselleen. Kappale lähetettiin Dave Waylle miksattavaksi. Yhtye ei ollut tyytyväinen miksaukseen antoi kappaleen muokattavaksi Mark "Spike" Stentille.
"Wannabe" on ylätempoinen dance-pop ja pop rap-kappale, joka sisältää viittauksia hip-hopista ja rapistä. Vaikka kappale sai pääosin ristiriitaisia vastaanottoja musiikkikriitikoilta, se voitti vuoden 1997 Ivor Novello Awardsissa kategoriassa "Paras britannialaisen sanoittama single" sekä vuoden 1997 BRIT Awardsissa kategoriassa "Paras single".
"Wannabe" edisti voimakkaasti yhtyeen kuuluisaksi pääsemistä. Siihen liittyvän musiikkivideon ohjasi Jhoan Camitz ja siitä tuli valtava menestys brittiläisellä kaapelikanava The Boxilla, joka sai lehdistön kiinnostumaan yhtyeestä. Myöhemmin kappaletta soitettiin intensiivisesti radioissa ympäri Isoa-Britanniaa, kun yhtye esitti sen televisio-ohjelmissa ja alkoi tehdä haastatteluja sekä valokuvauksia teinilehtiä varten.
"Wannabe" julkaistiin heinäkuussa 1996, jonka jälkeen se pääsi Britannian singlelistan kärkeen seitsemäksi viikoksi ja sai British Phonographic Industryn (BPI) myöntämän platinalevyn. Tammikuussa 1997 se julkaistiin Yhdysvalloissa, saavuttaen Billboard Hot 100 -listan kärjen neljäksi viikoksi. Se oli koko yhtyeen uran ainoa kyseisen listan kärjen saavuttanut kappale. Vuoden 1996 lopulla "Wannabe" oli saavuttanut listan kärjen kahdessakymmenessäkahdessa eri valtiossa ja maaliskuussa 1997 tämä luku oli noussut kolmeenkymmeneenyhteen. "Wannabestä" tuli maailman parhaiten myynyt naisyhtyeen esittämä kappale, myyden esimerkiksi Isossa-Britanniassa 1 320 000 ja Yhdysvalloissa 2 910 000 kopiota sekä yli seitsemän miljoonaa kopiota maailmanlaajuisesti vuoden 1997 aikana.
2014 vuonna tehtiin tutkimus, minkä mukaan Wannabe olisi kaikkien aikojen tunnistettavin kappale kautta aikojen. 
Brittiläisen Tiede ja teollisuusmuseon MOSIN mukaan Spice Girlsin Wannabe tunnistetaan 2,29 sekunnissa. 
Kokeeseen osallistui 12 000 ihmistä.
Käännös suomeksi
Sten Tolgfors

| Sten Tolgfors |
| --- | --- |
 Sten Tolgfors Tukholmassa 2011.
Ruotsin puolustusministeri
 5.9.2007–29.3.2012  
Pääministeri:  Fredrik Reinfeldt
Edeltäjä:  Mikael Odenberg
Seuraaja:  Karin Enström
Ruotsin kauppaministeri
 24.10.2006–12.9.2007  
Pääministeri:  Fredrik Reinfeldt
Edeltäjä:  Maria Borelius
Seuraaja:  Ewa Björling
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. heinäkuuta 1966 (ikä 58) Forshaga, Ruotsi
Tiedot
Puolue:  Maltillinen kokoomus
Sten Sture Tolgfors (s. 17. kesäkuuta 1966 Forshaga) on ruotsalainen poliitikko. Hän on maltillisen kokoomuksen entinen valtiopäiväedustaja, joka toimi Fredrik Reinfeldtin hallituksessa ensin kauppaministerinä 2006–2007 ja myöhemmin puolustusministerinä 2007-2012.
Tolgfors on koulutukseltaan filosofian kandidaatti pääaineenaan valtiotieteet. Hän on suorittanut asevelvollisuutensa aseettomana palveluksena.
Poliittinen ura

Tolgfors nousi Reinfeldtin hallituksen kauppaministeriksi lokakuussa 2006, kun hänen edeltäjänsä Maria Borelius joutui jättämään tehtävän verosotkujen vuoksi. Borelius ehti olla ministerinä vain kahdeksan päivää.
Tolgfors nostettiin hallituksen uudeksi puolustusministeriksi, kun hänen edeltäjänsä Mikael Odenberg ilmoitti eroavansa tehtävästä. Puolustusministerinä Tolgfors painotti kansainvälisten kriisinhallintatehtävien tärkeyttä ja korostanut, että Venäjä ei ole Ruotsille sotilaallinen uhka. Hänen kaudellaan Ruotsi luopui asevelvollisuudesta.
Tolgfors erosi puolustusministerin tehtävistä Ruotsin ja Saudi-Arabian välisten ohjustehdashankkeiden tultua julkisuuteen. Paljastukset teki Ruotsin radion Ekot-toimitus. Tolgforsin osuus ilmeni löytyneestä puolustusministeriön kirjaamattomasta asiakirjasta.
Tolgfors jätti paikkansa valtiopäivillä tammikuussa 2013, jotta voisi ottaa vastaan työpaikan konsulttiyhtiö Rud Pedersenillä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sten Tolgfors Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Perhehistoria

Perhehistoria kuvaa perheeseen liittyviä seikkoja historian eri aikakausina. Antiikin aikana perheeseen katsottiin kuuluviksi muitakin ihmisiä kuin ydinperheeseen kuuluvat. Siihen luettiin kuuluviksi myös talon palvelusväki ja talossa usein käyvät ihmiset, joita olivat sukulaiset ja suojatit. Antiikin aikana lapsi oli isänsä omaisuutta, ja lapsen suhteen hän sai menetellä miten tahansa. Rooman valtakunnan ulkopuolella eläneiden kansojen keskuudessa lapsia oli perheessä yleensä enemmän kuin roomalaisilla. Myös Frankkien valtakunnassa suuri osa väestöstä oli nuoria
Bysantin aikana lapsen elämä pääpiirteissään päätettiin varhaislapsuuden aikana ja päätösten tekemiseen osallistuivat vanhempien lisäksi koko suku.
Varhaiskeskiajalla roomalaisten ja germaanien perhekäsitykset yhdistyivät. Meni kuitenkin jonkin aikaa, ennen kuin avioliittokäsitykset muuttuivat kristillisyydessä kauan olleiden arvojen mukaisiksi. Näitä seikkoja olivat se, että kuka sai mennä naimisiin kenen kanssa, yksiaviollisuusseikka ja avioeroseikat.
Sydänkeskiajalla aatelisperheiden poikia lähetettiin enojen ja muiden miespuolisten sukulaisten omistamiin linnoihin kasvatettaviksi. Nuoret aatelismiehet, joille ei riittänyt omistettavia maita, eivät voineet mennä naimisiin. Heillä oli usein alhaisempaa syntyperää olevia rakastajattaria.
Myöhäiskeskiaikaan mennessä katolinen kirkko oli luonut sille ominaisen ihanteen. Tähän mennessä olivat loppuneet haaremit, sisarusten keskeiset avioliitot, lapsettomuuden takia hylätyt ja surmatut vaimot ja lapsisurmat.
Uskonpuhdistuksen jälkeisellä ajalla suvun vaikutusvalta perheeseen väheni. 1500-1800-luvuilla vanhemmilla oli suuri vaikutusvalta aviopuolison valinnassa. 1800-luvulla lapsikuolleisuus väheni huomattavasti.
Sosialistisessa Itä-Euroopassa avioliittokäsitykset erotettiin perhekäsityksistä ja miehille ja naisille määrättiin yhtä suuret elatusmaksut.
Magdalena Andersson

| Magdalena Andersson |
| --- | --- |
 Magdalena Andersson vuonna 2022.
Ruotsin 44. pääministeri
 30. marraskuuta 2021 – 18. lokakuuta 2022  
Monarkki:  Kaarle XVI Kustaa
Varapääministeri:  Morgan Johansson
Edeltäjä:  Stefan Löfven
Seuraaja:  Ulf Kristersson
Ruotsin valtiovarainministeri
 Löfvenin I hallitus 3.10.2014–21.1.2019 Löfvenin II hallitus 21.1.2019–9.7.2021 Löfvenin III hallitus 9.7.2021–30.11.2021  
Edeltäjä:  Anders Borg
Ruotsin sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen puheenjohtaja
 4.11.2021–  
Edeltäjä:  Stefan Löfven
Oppositiojohtaja
 18.10.2022–  
Monarkki:  Kaarle XVI Kustaa
Pääministeri:  Ulf Kristersson
Edeltäjä:  Ulf Kristersson
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. tammikuuta 1967 (ikä 58) Uppsala
Puoliso:  Richard Friberg
Tiedot
Puolue:  Ruotsin sosiaalidemokraattinen työväenpuolue
Eva Magdalena Andersson (s. 23. tammikuuta 1967 Uppsala) on ruotsalainen poliitikko, Ruotsin sosiaalidemokraattien puheenjohtaja. Andersson toimi Ruotsin pääministerinä vuosina 2021–2022 ja oli virassaan ensimmäinen nainen.
Koulutus ja työura

Andersson suoritti civilekonom-tutkinnon Tukholman kauppakorkeakoulussa vuonna 1992. Hän suoritti tohtorin tutkintoon tähtääviä taloustieteen jatko-opintoja korkeakoulussa vuosina 1992–1995 mutta ei valmistunut. Andersson opiskeli kevätlukukauden 1995 Harvardin yliopistossa.
Andersson toimi vuosina 2004–2006 valtiovarainministeriön valtiosihteerinä ja marraskuussa 2009 hän aloitti työt Ruotsin veroviraston apulaispääjohtajana.
Poliittinen ura

Verovirastosta Andersson siirtyi helmikuussa 2012 sosiaalidemokraattisen puolueen talouspoliittiseksi edustajaksi. Vuoden 2014 valtiopäivävaalien jälkeen Andersson nimitettiin Stefan Löfvenin johtaman hallituksen valtiovarainministeriksi 3. lokakuuta 2014. Hänet valittiin vaaleissa myös ensimmäistä kertaa edustajaksi valtiopäiville.
Ruotsalainen talouslehti Dagens Industri arvioi Anderssonin kotimaansa talouselämän vaikutusvaltaisimmaksi naiseksi vuonna 2021.
Poliittinen ura > Pääministerinä

Marraskuussa 2021 Andersson valittiin Ruotsin sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen puheenjohtajaksi, mikä teki hänestä toisen naisen puolueen johtajana. Andersson valittiin Ruotsin historian ensimmäiseksi naispääministeriksi 24. marraskuuta 2021, mutta hän erosi jo samana päivänä ehtimättä virallisesti astua tehtävään. Hänet valittiin uudelleen pääministeriksi 29. marraskuuta 2021, ja Anderssonin hallitus astui toimeen seuraavana päivänä.
Anderssonin hallitus päätti keväällä 2022 hakea sotilasliitto Naton jäseneksi.
Syyskuun 2022 valtiopäivävaalien jälkeen Andersson jätti 15. syyskuuta valtiopäivien puhemiehelle eronpyyntönsä, ja hänen hallituksensa jatkoi toimitusministeristönä.
Yksityiselämä

Andersson on naimisissa taloustieteen professori Richard Fribergin kanssa. Heillä on kaksi lasta.