Sapirin–Whorfin hypoteesi
Kritiikki

Sapirin-Whorfin hypoteesi on herättänyt paljon kritiikkiä. Osa perustuu empiirisiin havaintoihin, osa filosofiseen päättelyyn.
Hypoteesia ei itse asiassa koskaan tarkasti määritelty missään. Tälläkin sivulla olevat sitaatit kuitenkin osoittavat, että sekä Sapir että Whorf saattoivat jossakin määrin uskoa olevan niin, että 1) yhteiskunnan tavat muokkaavat ihmisten tapaa ajatella ja havaita ja että 2) tämä näkyy heidän kielessään. Lisäksi tästä seuraa, että tietyn kielen oppiminen lukitsee havainnot tiettyyn tapaan tarkastella maailmaa.
Maailman tunnetut kielet ovat lopulta keskenään hyvin samankaltaisia ja ilmentävät lisäksi piirteitä, joita on myös kieltä vielä omaksumattomilla lapsilla sekä muilla eläimillä. Esimerkiksi linnut oppivat yksin (eristyksissä lajitovereiltaan) laulamaan, ja koska ihminen on biologisesti linnun homologi, on mahdollista, jollei todennäköistä, että sama pätee ihmisen kohdalla. Toisin sanoen kieltä ei opita muilta puhtaasti tyhjästä, vaan aivot osaavat jo kielellisiä ominaisuuksia syntymästä. Jos kieli voisi olla kulttuurista ja tavoista riippuen millainen vain, puhuttujen kielten väliltä odottaisi suurempia eroja. Näin ollen vaikuttaa epätodennäköiseltä, että luonnollinen kieli määrittelisi havainnon kategorisaatiota niin radikaalisti kuin Whorf oletti.
Kielen omaksumista sääntöjä oppimalla ei pidetä kovin realistisena näkemyksenä kielen omaksumisesta. Mahdollisia sääntöjä on liikaa. Jos ajatellaan, että sujuvan kielen osaamiseen vaaditaan noin 15 000 sääntöä ja kunkin säännön oppiminen tapahtuisi keskimäärin noin kymmenen mahdollisen mutta väärän säännön joukosta, lapsen olisi käytävä läpi 1015 000 mahdollista sääntöä oppiakseen kielen. Täten monet kielitieteilijät eivät usko lapsen niinkään oppivan sääntöjä kuin käyttävän kieliopin muodostamiseen synnynnäisiä kykyjä, jotka rajaavat pois suurimman osan vääristä vaihtoehdoista. Koska nämä perustuvat aivojen fysiologisiin ominaisuuksiin, ne ovat yhtäläiset kaikilla ihmisillä. Tämä selittäisi myös, miksi jotkin kieliopilliset rakenteet eivät esiinny missään tunnetussa kielessä (esimerkkejä: Brattico 2008). Edellä mainittua näkemystä ovat kannattaneet erityisesti kielitieteilijät Noam Chomsky ja Steven Pinker.
Vaihtoentoinen teoria on, että kielet ovat muokkautuneet paremmin aivoihin sopeutuviksi ajan myötä. Kaikille teorioille on siis yhteistä, että ne olettavat jonkin aivojen rakenteista johtuvan, niin sanotun ”universaalin kieliopin”, joka sanelisi ehdot, joissa eri kielten kieliopit voisivat vaihdella. Näin ollen ajatus voisi ilmentyä eri kielissä eri tavoin, mutta kieli ei voisi muuttaa ajattelun perusrakennetta. Esimerkiksi joissakin kielissä ei ole erillisiä sanoja ’vihreälle’ ja ’siniselle’, mutta kielenpuhujat osaavat silti tarvittaessa erottaa värit. Tämä ei tue kielellistä determinismiä.
Whorf myös esitti väittämiä, joitten on osoitettu olevan täysin väärässä. Whorf muun muassa väitti ettei Hopi-kulttuurissa  voi olla samankaltaista aikakäsitystä kuin englanninkielisessä maailmassa, koska kielessä ei ole aikarakenteita:
»I find it gratuitous to assume that Hopi who knows only the Hopi language and the cultural ideas of his own society has the same notions, often suppoused to be intuitions. of time and space that we have, and that are generally asumed to be universal. In particular, he has no general notion or intuition of time as a smooth flowing continuum in which everything in the universe proceeds at equal rate, out of a future, through the present, into a past.»
Myöhempi tutkimus on osoittanut hopissa olevan hyvinkin rikas ja englannin kaltainen aikakäsitys. Malotki käytti materiaalinaan sekä 1980-luvun hopin puhujien tuottamaa puhetta että historiallisia dokumentteja, aurinkokalentereita, eri seremonoiden ajallista jaksotusta jne. Materiaali osoittaa hopikulttuuriin aina kuuluneen selkeä ja laaja käsitys ajasta ja sen kvantifioinnista sekä myös mennyttä kuvaavista aikamuodoista, joiden Whorf väitti kielestä puuttuvan.