stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Virginia Duenkel

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten uinti. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Naisten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tokio 1964 | 400 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Tokio 1964 | 100 m selkäuinti |  |
Virginia Ruth ”Ginny” Duenkel (s. 7. maaliskuuta 1947) on entinen yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja.
Duenkel osallistui vuoden 1964 olympialaisiin Tokiossa. Hän lähti 100 metrin selkäuinnin loppukilpailuun maailmanennätyksen haltijana ja ui vanhan ennätyksensä alittaneen ajan 1.08,0, mutta jäi silti pronssille. Neljä päivää myöhemmin hän voitti olympiakultaa 400 metrin vapaauinnissa ajalla 4.43,3.
Aiheesta muualla

Virginia Duenkel Sports Reference -sivuston tietokannassa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Naisten 400 metrin vapaauinnin olympiavoittajat
Dreija

Dreija ja dreijauksessa käytettäviä työkaluja, kuten seenoja, leikkuulankoja ja sieniä.
Dreija eli savenvalajan pyörä eli vääntöpyörä on keraamikon työväline, joka koostuu kahdesta perusosasta: pyöreästä levystä ja jalkaosasta. Dreijaa pyöritetään joko jalalla potkimalla (ns. potkudreija) tai nykyään usein sähkömoottorilla. Levyn pyöriessä keraamikko voi muotoilla levyllä olevasta savesta monenlaisia esineitä kulhoista mukeihin. Dreijalla tehdyn esineen läpileikkaus on aina alun perin ympyrä, mutta tätä perusmuotoa voidaan muuttaa jälkeenpäin.
Välineet

Dreijaajan käyttämät työkalut voidaan jakaa dreijaus- ja sorvaustyökaluihin. Työkalun tarkempaan valintaan vaikuttaa muun muassa käytettävä savilaatu.
Dreijaustyökaluilla käsitellään pehmeää savea työstön aikana. Erikokoisilla neulatyökaluilla leikataan kappaleiden suut. Leikkuulangalla esineestä irrotetaan kappaleita. Seenalla eli muotoilu- tai sorvauslastalla muun muassa tasoitetaan ja silotetaan kappaleita sekä venytetään savea. Länkiharpeilla mitataan esineen ulko- ja sisämittoja sekä korkeuksia. Muovailupuikoilla ja silotustyökaluilla poistetaan saumoja esineiden pohjasta. Pesusienillä viimeistellään ja puhdistetaan kappaleita sekä poistetaan sisältä ylimääräistä vettä.
Sorvaustyökaluilla kappaleet viimeistellään niiden kuivuessa. Leikkaavia sorvaustyökaluja käytetään pehmeään saveen, ja muita kuivaan ja kovaan saveen. Sorvaustyökaluja ovat silmukkaraudat, kulmatyökalut, tasoitustyökalut, joustavat seenat, pellinkappaleet, saksenpuolikkaat ja säämiskänpalat.
Esinettä dreijauslevyltä nostettaessa voidaan käyttää alustaa. Kuumailmapuhaltimella voidaan kuivata savi-istukoita. Lisäksi dreijaaja tarvitsee vesiastian ja vettä, pyyhkeitä käsien kuivaamiseen sekä muoviarkkeja kappaleiden peittelemiseen.
Työvaiheet

Dreijaa pyöritetään sopivalla nopeudella, jolloin kappaleeseen vaikuttavat painovoima ja keskipakoisvoima pysyvät valajan hallinnassa ja auttavat kappaleen muotoilussa. Savi pidetään muotoiluun riittävän kosteana sivelemällä sen pintaan savilietettä jokaisessa vaiheessa. Savenvajala muotoilee kappaleen puristamalla sitä sormillaan, kämmenillään ja työkaluillaan ulko-, sisä- ja yläpuolelta.
Savikimpaleesta dreijataan esine neljässä perusvaiheessa. Aluksi savi keskitetään dreijalle ja dreija laitetaan pyörimään. Savikakkua puristetaan kahdella kädellä vastakkaisin ottein, jolloin se kohoaa kartioksi, jonka pohja on leveämpi kuin kärki. Sitten savea aletaan painamaan alaspäin yhdellä kädellä, jolloin sen reunat asettuvat pystysuoraan. Näin saadaan umpinainen lieriö.
Toisessa vaiheessa savi avataan, ja sen pohjan halkaisija määritellään. Aluksi savikakkua puristetaan peukaloilla keskikohdasta alaspäin, jolloin siihen syntyy kuoppa. Kun kuoppa on painettu alas asti, saven alaosaa laajennetaan ja tasoitetaan, jolloin siihen muodostuu todellinen pohja. Seuraavaksi savipaakun reunoista muotoillaan tasaisen paksut.
Kolmannessa vaiheessa savi kohotetaan puristamalla esineen reunoja alhaalta ylöspäin samanaikaisesti sisä- ja ulkopuolelta. Näin kappale nousee korkeammaksi samalla kun sen seinämät ohenevat tasaisesti.
Neljännessä vaiheessa astia muotoillaan. Toinen käsi pidetään astian sisällä ja toinen ulkopuolella, kun seinämille annetaan haluttu muoto, kuten mahan ja hartioiden kaari sekä kaula ja lippa.
Astian viimeistelyssä siitä poistetaan ylimääräinen savi. Lopuksi astia irrotetaan alustalta teräslangalla.
Jonkin aikaa kuivunut astia voidaan asettaa takaisin dreijalle nurin päin ja sen pohjaosa sorvata. Sorvatessa astiasta irrotetaan työkalujen avulla savilastuja. Erityisesti astian pohjan sorvaaminen on tarpeellista, jotta se ei kuivuessaan tai poltettaessa kutistuessaan halkeile.
Historia

Dreija kehittyi tuhansia vuosia sitten hitaasta käsikäyttöisestä levystä. Dreijan keksimisen myötä savitavaroista pystyttiin tekemään aiempaa laadukkaampia, ja niitä voitiin tehdä enemmän. Dreijaamalla tehtiin paitsi käyttöesineitä, kuten säilytysastioita, myös uurnia ja laskuputkia.
Ensimmäiset dreijaksi tunnistettavat esineet ovat peräisin noin vuodelta 4500 eaa. Dreijan alkuperää ei tunneta, ja asiasta on esitetty monenlaisia teorioita. Joidenkin arkeologien mukaan dreija keksitiin Susan satamakaupungissa Elamissa nykyisen Iranin ja Irakin alueella. Elamista dreija levisi valloitusten mukana Mesopotamiaan ja Sumeriin, missä sitä käytettiin viimeistään vuonna 2300 eaa. Toisen teorian mukaan dreija keksittiin Lähi-idässä vuonna 3500 eaa., mistä se levisi Kiinaan saakka. Joidenkin tutkijoiden mukaan kiinalaiset keksivät dreijansa kuitenkin itsenäisesti.
Eurooppaan dreija saapui ehkä Kreikan kautta, ja Italiassa sitä käytettiin 700-luvulla eaa. Espanjaan dreijan on arveltu saapuneen foinikialaisten, kreikkalaisten ja roomalaisten siirtokuntien myötä viimeistään 500-luvulla eaa. Sen sijaan muinaisten skandinaavien, germaanien ja etruskien saviesineet eivät ole dreijattuja. Dreijausta ei myöskään tunnettu Amerikoissa ennen eurooppalaisten saapumista sinne.
Varhaisimmat dreijat olivat käsi- ja jalkakäyttöisiä. Sähkön keksimisen myötä dreijoista voitiin tehdä sähkökäyttöisiä. Japanista Eurooppaan tuotiin pienikokoinen dreija, jossa kappaletta dreijataan edestäpäin eikä dreijan oikealta puolelta.
Kirjallisuutta

Katso Keramiikka-artikkelin lähteet- ja kirjallisuutta-osiot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dreija Wikimedia Commonsissa
Esineen keskittäminen ja puristaminen kartioksi.
Saven avaaminen peukaloilla.
Kuivuneen esineen sorvaus.
Kauko Jalkanen

Suomalaismiekkailijoita kesä­olympialaisissa 1952: Rolf Wiik, Kauko Jalkanen ja Erkki Kerttula.
Kauko-Aatos Jalkanen (8. joulukuuta 1918 Heinola – 3. syyskuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen miekkailija ja miekkailunopettaja.
Jalkasen vanhemmat olivat professori Huugo Jalkanen ja opetusneuvos Hilma Jalkanen. Jalkanen pääsi ylioppilaaksi 1939 ja aloitti metsänhoitajan opinnot. Hän innostui nuorena miekkailusta, jonka piiristä hän lopulta vuonna 1953 löysi ammattinsakin. Hän toimi arvostettuna miekkailunopettajana päätoimisesti yli 30 vuotta. Jalkanen edusti Suomea olympialaisissa floretti- ja säilämiekkailussa Lontoossa 1948 sekä kalpamiekkailussa Helsingissä 1952. Myöhemmin hän oli Rooman olympialaisissa 1960 mukana valmentajana. Hän opetti myös teatterimiekkailua.
Kauko Jalkasen serkku Heikki Raitio on myös kilpaillut miekkailijana olympialaisissa. Tunnettu suomalainen taikuri Jussi Jalkanen on hänen poikansa.
Julkaisut

Florettimiekkailu, 1955
Palkinnot ja tunnustukset

Suomen urheilun hopeinen ansiomitali kullatuin ristein 1988
Suomen Miekkailuliiton ansiomitali 2006
FS Ducouédic (1869)

| Ducouédic |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Brest
Kölinlasku:  13. huhtikuuta 1867
Laskettu vesille:  30. maaliskuuta 1869
Palveluskäyttöön:  31. tammikuuta 1871
Poistui palveluskäytöstä:  25. tammikuuta 1889
Loppuvaihe:  romutettu 1920
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 300 t
Pituus:  62,56 m
Leveys:  10,42 m
Syväys:  4,39 m
Koneteho:  917 hv
Nopeus:  11,3-11,9 solmua
Miehistöä:  154
Aseistus
Aseistus:  1 × 190 mm tykki 3 × 40 mm tykkiä
Ducouédic oli Ranskan laivaston vuonna 1869 vesillelaskettu Bourayne-luokan aviso, joka luokiteltiin myöhemmin 3. luokan risteilijäksi.
Valmistus

Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 13. huhtikuuta 1867. Alus laskettiin vesille 30. maaliskuuta 1869 ja se otettiin palvelukseen 31. tammikuuta 1871.
Palvelus

Ducouédic poistettiin alusluettelosta 25. tammikuuta 1889, jonka jälkeen ponttoonina Rochefortissa. Alus romutettiin vuonna 1920 Lorientissa.
Druskininkai

| Druskininkai |
| --- | --- |

 vaakuna
 Druskininkai
 Koordinaatit: 54°1′N, 23°59′E 
Valtio:  Liettua
Lääni:  Alytusin lääni
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Ričardas Malinauskas
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  24 km²
Korkeus:  103 m
Väkiluku (2010):  16 111
 
 www.druskininkai.lt 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Druskininkai (puol. Druskieniki) on kaupunki Liettuan eteläosassa. Vuonna 2010 sen väkiluku oli 16 111 asukasta. Kaupunki sijaitsee noin 130 kilometrin päässä maan pääkaupungista Vilnasta, lähellä Valko-Venäjän rajaa, Itämereen laskevan Niemen-joen etelärannalla.
Druskininkai mainittiin ensimmäisen kerran kirjoitetussa lähteessä vuonna 1596, jolloin Liettuan metrikaan oli merkitty, että Druskininkain kylä annettiin Pervalkan kartanon isännälle Voropajukselle.
Druskininkain suola

Kaupungin nimi tulee liettuankielisestä sanasta druska, joka tarkoittaa suolaa. Nimitys viittaa paikallisten lähteiden mineraalipitoiseen veteen, jonka väitetään auttavan parantavasti joihinkin sairauksiin. Oletetusta parantavasta vaikutuksesta on tiedetty jo muutamia vuosisatoja.
Kylpyläkaupunki

Lähdevesi on tuonut Druskininkaihin myös turisteja. Vuonna 1794 Puolan silloinen kuningas julisti alueen terveyslomakohteeksi, minkä jälkeen kaupunkiin alettiin rakentaa kylpyaltaita. 1800-luvulla Vilnan yliopiston professori Ignacy Fonberg analysoi paikallisen mineraaliveden kemiallisen koostumuksen ja totesi sen sisältävän suuria määriä kalsiumia, natriumia, kaliumia, jodia, rautaa ja magnesiumia. Venäjän silloisen keisarin Nikolai I:n nähtyä tulokset hän hyväksyi vuonna 1837 Druskininkain kehittämisen varsinaiseksi matkakohdekaupungiksi, vaikka epävirallisia mineraali- ja mutakylpylöitä paikalla oli ollut jo jonkin aikaa. Ensimmäinen hoitolaitos rakennettiin vuonna 1893.
Kaupungissa on edelleen kylpylä- ja hoitolatoimintaa: mineraalivesi- ja mutahoitoja sekä ilmastoterapiaa. Liettuan ensimmäinen vesipuisto rakennettiin vuonna 2006 Druskininkaihin.
Euroopan unionin rakennerahastojen tuella kaupungissa restauroidaan ja rakennetaan uusia turistikohteita.
Druskininkaissa on mm. nuorille kiipeilypuisto, jonka kaksi köysirataa kulkee joen toiselle puolelle. Kiipeijöiden turvallisuus on varmistettu vyövaljain. Viereisen kunnan puolella on yksityinen puuveistospuisto. Samalla alueella on valtion omistamaa metsämaata, jota käytetään leiriytymiseen. Druskininkaist on runsaat neljä kilometriä Valko-Venäjän rajan rajanylityspaikalle.
Druskininkaissa on myös ortodoksinen kirkko.
Aiheesta muualla

Druskininkain turisti-info (Arkistoitu – Internet Archive)
Paikallinen sanomalehti (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaupungin kartta pdf-muodossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Druskininkai taskussasi (inyourpocket.com matkailuopas, myös pdf) (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alytusin lääni
| --- | --- |
Kunnat:  Alytusin kaupunkikunta • Alytusin kunnallispiiri • Druskininkain kunta • Lazdijain kunnallispiiri • Varėnan kunnallispiiri
Kaupungit:  Alytus • Simnas • Daugai • Druskininkai • Lazdijai • Veisiejai • Varėna
Kauppalat:  Butrimonys • Alovė • Leipalingis • Viečiūnai • Seirijai • Šeštokai • Kapčiamiestis • Krosna • Merkinė
Kylät:  Miklusėnai • Punia • Luksnėnai • Venciūnai • Daugai • Ūdrija • Neravai • Gailiūnai • Švendubrė • Ricieliai • Jovaišiai • Grūtas • Jaskonys • Kailiniai • Lazdijai • Teizai • Verstaminai • Matuizos • Senoji Varėna • Marcinkonys • Perloja • Naujieji Valkininkai • Žilinai • Kriviliai • Vydeniai
Liettuan kaupungit
Vilna | Kaunas | Klaipėda | Šiauliai | Panevėžys | Alytus | Marijampolė | Mažeikiai | Jonava | Utena | Kėdainiai | Telšiai | Visaginas | Tauragė | Ukmergė | Kretinga | Šilutė | Radviliškis | Palanga | Druskininkai | Gargždai | Rokiškis | Biržai | Elektrėnai | Kuršėnai | Garliava | Jurbarkas | Vilkaviškis | Raseiniai | Anykščiai | Lentvaris | Naujoji Akmenė | Grigiškės | Prienai | Joniškis | Kelmė | Varėna | Kaišiadorys | Pasvalys | Kupiškis | Zarasai | Skuodas | Kazlų Rūda | Širvintos | Molėtai | Šalčininkai | Šakiai | Švenčionėliai | Ignalina | Pabradė | Kybartai | Šilalė | Nemenčinė | Pakruojis | Švenčionys | Trakai | Vievis | Kalvarija | Lazdijai | Rietavas | Žiežmariai | Eišiškės | Ariogala | Neringa | Šeduva | Birštonas | Venta | Akmenė | Tytuvėnai | Rūdiškės | Vilkija | Pagėgiai | Viekšniai | Žagarė | Ežerėlis |Skaudvilė | Gelgaudiškis | Kudirkos Naumiestis | Simnas | Salantai | Linkuva | Veisiejai | Ramygala | Priekulė | Joniškėlis | Jieznas | Daugai | Obeliai | Varniai | Virbalis | Vabalninkas | Seda | Subačius | Baltoji Vokė | Dūkštas | Pandėlys | Dusetos | Užventis | Kavarskas | Smalininkai | Troškūnai | Panemunė
Ortodoksinen kirkko
Carl Robert Jakobson

| Carl Robert Jakobson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. heinäkuuta 1841 Tartto
Kuollut: 19. maaliskuuta 1882 Kurgja
Carl Robert Jakobson (julkaisuja myös salanimellä C. R. Linnutaja, 26. heinäkuuta 1841, Tartto – 19. maaliskuuta 1882, Kurgja) oli virolaisen kansallisen liikkeen radikaalin haaran johtohahmo ja toimittaja. Hän oli yksi Viron kansallisen heräämisen merkittävimpiä suunnannäyttäjiä. Hänen äänitorvenaan toimi Jakobsonin vuonna 1878 Viljandissa ilmestynyt Sakala. Jakobson erottui jyrkillä mielipiteillään maltillisemmista Johann Voldemar Jannsenista ja Jakob Hurtista, joiden molempien kanssa Jakobson riitaantui. Vuonna 1881 Jakobsonista tuli Eesti Kirjameeste Selts -seuran johtaja, mutta hän kuoli yllättäen vuonna 1882.
Elämäkerta

Jakobson syntyi 26. heinäkuuta 1841 Tartossa. Koulutukseltaan hän oli kymnaasin saksan kielen ja kirjallisuuden opettaja. Vuonna 1864 Jakobson muutti Pietariin, jossa virolainen liike oli keskittynyt Aleksanteri II:n hovimaalari Johann Kölerin ympärille. Köler ajoi jyrkkää virolaiskansallista aatetta, jonka mukaan virolaisten asemaa tuli parantaa baltiansaksalaisten kustannuksella.
Elämäkerta > Sakala

Jakobson piti Venamuine-seurassa kuuluisaksi tulleet kolme puhettaan ja niistä ensimmäisen vuonna 1868. Puheessaan hän jakoi virolaisten vaiheet kolmeen jaksoon. Ensimmäinen oli virolaisten muinainen itsenäinen kausi, joka päättyi 1200-luvun valloituksiin. Tätä myytin valoa seurasi pimeä kausi, sorto ja orjuus. Aleksanteri I:n valtaannousu merkitsi puolestaan aamunsarastusta ja vapautusta. Puheet ilmestyivät painettuina Pietarissa vuonna 1870. Pietarin virolaiset olivat mielipiteiltään radikaalimpia kuin Viron vaikuttajat. Näinpä he eivät esimerkiksi osallistuneet ensimmäisille virolaisille laulujuhlille Tartossa vuonna 1869, koska Jakobson ja Köler pitivät niitä liian saksalaishenkisinä. Kantojensa takia Jakobsoin ajautui riitoihin esimerkiksi Johann Jannsenin kanssa, jonka perustamassa lehdessä Eesti Postimees Jakobson oli toiminut avustajana vuonna 1865. Riidan takia Jakobson sai porttikiellon Jannsenin lehteen vuonna 1871. 1870-luvun alussa Jakobson palasi Pietarista Viroon, jossa hänen tavoitteenaan oli päästä kansallisen liikkeen johtoon. Niinpä hän opettajan ammatistaan huolimatta osti maatilan ja ryhtyi "talonpojaksi talonpoikien joukkoon" ajaen agraarireformia ja perustaen maanviljelys- ja maamiesseuroja. Vuonna 1877 hän sai viimein luvan perustaa Pietarin ajoistaan lähtien vireillä olleen lehtensä, jolloin hän aloitti Sakala-lehden toimittamisen Viljandissa. Lehden ensimmäinen numero ilmestyi 1878. Sakala oli ensimmäinen poliittinen virolainen lehti ja siitä tuli kansallisuusliikkeen radikaalin siiven äänenkantaja, joka ajoi esimerkiksi baltiansaksalaisten poliittisten ja taloudellisten erioikeuksien poistamista. Sakala keräsi nopeasti suuren kansansuosion ja vuonna 1881 sillä oli jo 6 000 tilaajaa esimerkiksi Jansenin 1 500:n verrattuna. Se joutui linjansa takia tosin myös sensuurin kohteeksi ja se lakkautettiin väliaikaisesti vuonna 1879 sosiaalidemokraattisuuden takia. Toiminta jatkui kuitenkin kahdeksan kuukauden kuluttua ja lakkautus vain kasvatti lehden suosiota.
Elämäkerta > Kansallisen liikkeen johto

Yksi virolaisen kansallisen liikkeen suurista hankkeista aikanaan oli niin sanotun Aleksanterin-koulun hanke, jonka rahankeräystä varten perustetun pääkomitean johdossa istui Jakob Hurt. Komitean toimintaan osallistuivat lukuisat kansallisen liikkeen vaikuttajat ja heidän joukossaan Jakobson. Hurt edusti Janssenin tapaan maltillisempaa linjaa ja Jakobson joutui lopulta riitoihin hänenkin kanssaan. Hurt oli toiminut avustajana Sakalassa, mutta vuonna 1878 hän erosi avoimella kirjeellä lehden toiminnasta ja teki myös eron Jakobsonin radikaalimpaan linjaan. Jakobson oli puolestaan valmistellut salaa anomuskirjelmää, joka luovutettiin äskettäin murhatun tšaarin seuraajalle Aleksanteri III:lle vuonna 1881. Kirje noudatteli Jakobsonin Sakala-lehden linjauksia ja kirjelmässä vaadittiin esimerkiksi semstvo-laitoksen ulottamista Itämeren provinsseihin. Lisäksi vaadittiin kahden Itämeren provinssin yhdistämistä kahdeksi kuvernementiksi, joiden rajat vedettäisiin virolaisten ja lättiläisten asuinalueiden mukaan. Hurt oli mukana luovuttamassa anomuskirjelmää Eesti Kirjameeste Selts -seuran ja Aleksanterin-koulun pääkomitean nimissä, mutta hän ei ollut allekirjoittanut kirjettä, joka olisi merkinnyt kirkon aseman heikentymistä kansakoululaitoksessa, Hurt kun oli ammatiltaan pappi. Anomuskirjeen vauhdittamana Jakobson otti elokuussa 1881 haltuunsa Eesti Kirjameeste Selts-seuran ja Hurt erosi ennen johtamastaan seurasta tukijoineen. Jakobson oli valtauksensa myötä nyt kiistaton virolaisen kansallisen liikkeen johtaja, mutta hän kuoli yllättäen 19. maaliskuuta 1882 Kurgjan kylässä.
Kuoleman jälkeen

Virolaiskansallinen liike oli ajautunut sekasortoon ja Jakobsonin kuoltua vallasta kamppailivat Hurt ja Köler. Maltillisen ja radikaalin siiven kahinoiden takia esimerkiksi Aleksanterin-koulun hanke vesittyi lopulta, kun asioihin sekaantunut valtiovalta avasi sen venäjänkielisenä kaupunkikouluna. Sakala jaktoi ilmestymistään Jakobsonin kuoleman jälkeen, mutta sen levikki putosi nopeasti. Lehti lakkautettiin vuonna 1906. Jakobsonin vuonna 1998 julkaistu muistomerkki sijaitsee Viljandissa. Carl Robert Jakobsonin maatilamuseo avattiin vuonna 1948 ja se toimii Jakobsonin aikanaan ostamalla tilalla Kurgjan kylässä Põhja-Pärnumaan kunnassa Pärnumaalla.
Ants Laikmaan Jakobsonin muotokuva vuodelta 1920-1925.
Jakobsonin maatilamuseo.
Jalavan kauppa

Jalavan kauppa kesällä 2007
Jalavan kauppa on vanha kauppatalo Taivalkosken kirkonkylässä. Se on Suomen vanhin edelleen toiminnassa oleva yksityinen kauppa.
Jalavan kaupan perustaja Stephan Jakowleff perusti ensimmäisen kauppansa Puolangan kirkonkylään 1870-luvun lopulla. Ennen kuin Suomen maakauppa-asetus annettiin vuonna 1859, ei maaseudulle saanut perustaa kauppoja. Vuonna 1880 hän muutti Taivalkoskelle, jossa aloitti kauppatoiminnan vuokratiloissa Jussilan talossa. Oma kauppakartano, jossa Jalavan kauppa nykyisinkin toimii, valmistui vuonna 1883.
Kaupanpito on siirtynyt suvussa isältä pojalle jo viidenteen polveen. Stephan Jakowleffin poika Nikolai muutti nimensä Jalavaksi vuonna 1926. Aluksi kaupassa myytiin tekstiilejä, mutta kauppa laajeni jo 1900-luvun alkupuolella sekatavarakaupaksi.
Neljännen sukupolven kauppiaspariskunnan aikana kauppakartanoa kunnostettiin ja laajennettiin. Kaupparakennukseen on vuonna 1997 liitetty Jussilan talo, jossa Stephan Jakowleff aloitti kauppatoiminnan Taivalkoskella. Pihapiirissä on myös vuonna 1922 rakennettu asuinrakennus sekä 1920-luvulla rakennettu kivinavetta, jossa sijaitsee juhlatila ja suolahuone. Kunnostustyöt on suunnitellut arkkitehti Juhani Romppainen. Kaupan neljännen polven omistajille Airi ja Ari Jalavalle myönnettiin Oulun läänin rakennussuojelupalkinto, Viisikanta-palkinto, kauppatalon perinteitä kunnioittavasta rakennetun ympäristön säilyttämisestä ja perusparantamisesta vuonna 2004.
Aiheesta muualla

http://www.jalavankauppa.
RN Duca degli Abruzzi (1936)

| RN Duca degli Abruzzi |
| --- | --- |
 Duca degli Abruzzi

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Odero Terni Orlando, La Spezia
Kölinlasku:  28. joulukuuta 1933
Laskettu vesille:  21. huhtikuuta 1936
Palveluskäyttöön:  1. joulukuuta 1937
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1972
Tekniset tiedot
Uppouma:  11 350 t (kuiva) 11 735 t (kuormattu)
Pituus:  171,1 m
Leveys:  18,9 m
Syväys:  6,9 m
Koneteho:  100 000 hv
Nopeus:  34 solmua (62 km/h)
Miehistöä:  640
Aseistus
Aseistus:  10 × 152 mm/L55 -tykkiä 8 × 90 mm/L50 -tykkiä 8 × 37 mm ilmatorjuntatykkiä 12 × 20 mm ilmatorjuntatykkiä 6 × 533 mm torpedoputkea 2 × sukellusveneidentorjuntaheitintä 4 × Ro.43 -lentokonetta
RN Luigi di Savoia Duca degli Abruzzi (ital. Regia Nave Luigi di Savoia Duca degli Abruzzi) oli Regia Marinan eli Italian kuningaskunnan laivaston toisessa maailmansodassa palvellut Duca degli Abruzzi -luokan kevyt risteilijä.
Valmistus

Alus tilattiin La Speziasta Odero Terni Orlandolta. Sen köli laskettiin 28. joulukuuta 1933 ja alus laskettiin vesille 21. huhtikuuta 1936. Alus valmistui 1. joulukuuta 1937.
Jakson 5 alkuaine

Jakson 5 alkuaine on alkuaine, joka sijaitsee jaksollisen järjestelmän viidennessä jaksossa. Viides jakso sisältää 18 alkuainetta, alkaen rubidiumista ja päättyen ksenoniin.
Ominaisuudet

Viidennen ryhmän alkuaineista ovat metalleja muut paitsi antimoni ja telluuri, jotka ovat puolimetalleja, sekä epämetallit jodi ja ksenon.
Kaikilla muilla viidennen jakson alkuaineilla paitsi teknetiumilla on ainakin yksi vakaa isotooppi, tinalla peräti kymmenen. Luonnossa useimmat viidennen jakson alkuaineet ovat melko harvinaisia. Epävakaata teknetiumia maapallolta ei ole löydetty luonnosta lainkaan, mutta keinotekoisesti sitä on pystytty valmistamaan.
Vain harvoilla tämän jakson alkuaineilla tiedetään olevan biologista merkitystä. Jodi on tärkeä kilpirauhashormonin ainesosana.
Myös molybdeeni on tärkeä hivenaine. Muista tämän jakson alkuaineista varsinkin kadmium ja antimoni ovat hyvin myrkyllisiä.
Viidennen jakson alkuaineista hopea, tina ja antimoni ovat olleet tunnettuja jo esihistoriallisena aikana. Yttrium, zirkonium, molybdeeni ja telluuri löydettiin 1700-luvun lopulla, muut tämän jakson alkuaineet 1800-luvulla paitsi teknetium, jota valmistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1934.
Jakson alkuaineet

rubidium
strontium
yttrium
zirkonium
niobium
molybdeeni
teknetium
rutenium
rodium
palladium
hopea
kadmium
indium
tina
antimoni
telluuri
jodi
ksenon
Luettelo ominaisuuksista

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Alkuaine | Alkuaine | Alkuaine | Ryhmä | Elektronikonfiguraatio |
| 37 | Rb | rubidium | alkalimetalli | [Kr] 5s1 |
| 38 | Sr | strontium | maa-alkalimetalli | [Kr] 5s2 |
| 39 | Y | yttrium | siirtymämetalli | [Kr] 4d1 5s2 |
| 40 | Zr | zirkonium | siirtymämetalli | [Kr] 4d2 5s2 |
| 41 | Nb | niobium | siirtymämetalli | [Kr] 4d4 5s1 (*) |
| 42 | Mo | molybdeeni | siirtymämetalli | [Kr] 4d5 5s1 (*) |
| 43 | Tc | teknetium | siirtymämetalli | [Kr] 4d5 5s1 (*) |
| 44 | Ru | rutenium | siirtymämetalli | [Kr] 4d7 5s1 (*) |
| 45 | Rh | rodium | siirtymämetalli | [Kr] 4d8 5s1 (*) |
| 46 | Pd | palladium | siirtymämetalli | [Kr] 4d10 (*) |
| 47 | Ag | hopea | siirtymämetalli | [Kr] 4d10 5s1 (*) |
| 48 | Cd | kadmium | siirtymämetalli | [Kr] 4d10 5s2 |
| 49 | In | indium | metalli | [Kr] 4d10 5s2 5p1 |
| 50 | Sn | tina | metalli | [Kr] 4d10 5s2 5p2 |
| 51 | Sb | antimoni | puolimetalli | [Kr] 4d10 5s2 5p3 |
| 52 | Te | telluuri | puolimetalli | [Kr] 4d10 5s2 5p4 |
| 53 | I | jodi | halogeeni | [Kr] 4d10 5s2 5p5 |
| 54 | Xe | ksenon | jalokaasu | [Kr] 4d10 5s2 5p6 |
(*) Poikkeus Madelungin säännöstä