stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dominanttiseptimisointu
Muita samankaltaisia sointuja > Harmoninen septimisointu

Harmoninen septimisointu on neli­sointu, jossa sävelten taajuuksien suhteet ovat 4:5:6:7. Soita (ohje) Tällaista sointua ei esiinny puhtaasti viritetyllä duuri- tai muulla diatonisella tai edes kromaattisella asteikolla, kuten ei yleensäkään sellaisia intervalleja, joissa taajuuksien suhteissa esiintyisi tekijänä luku 7. Sen sijaan tämän soinnun sävelet esiintyvät kyllä kahta oktaavia alemmaksi siirretyn pohja­sävelen harmonisessa yläsävelsarjassa.lähde?
Dominanttiseptimisointu käsitetään usein eräänlaiseksi harmonisen septimisoinnun likiarvoksi. Tämä perustuu siihen, että puhtaasti viritetyllä asteikolla varsinaisen eli V asteen dominantti­­septimi­­soinnun sävelten taajuuksien suhde on 36:45:54:64, kun taas I asteen kolmi­­soinnulla, kun siihen on lisätty pieni septimi, vastaava suhde on 20:25:30:36. Soita (ohje),, ja molemma suhteet ovat varsin lähellä suhdetta 4:5:6:7 (lavennettuna 20:25:30:35 tai 36:45:54:63).lähde?
Harmonisessa septimisoinnussa esiintyvää välistä intervallia, jossa taajuuksien suhde on 4:7, nimitetään myös luonnonseptimiksi. Sentteinä (oktaavin 1200:sosina eli puoliaskelen sadasosina) ilmaistuna harmoninen septimi on 968,8 c.. Täten se sattuu suuruudeltaan tasavireisen suuren sekstin (900 c) ja pienen septimin (1000 c) väliin, mutta lähemmäksi jälkimmäistä. Jos tämän intervallin alempi sävel on C, sattuu siis ylempi sävel A:n ja B:n väliin, mutta selvästi lähemmäksi B:tä.lähde?
Historia

Renessanssiajan säveltäjät ajattelivat enemmänkin intervallien kuin sointujen käsittein. Aikakauden musiikissa dominanttiseptimisointu esiintyikin vain satunnaisesti. Sen sijaan 1600-luvulta alkaen siitä tuli uudemman musiikin varsinainen tunnusmerkki ja samalla tärkein sen kehitykseen vaikuttanut tekijä.
 Monteverdin katsotaan yleensä käyttäneen sitä ensimmäisenä ilman valmistavaa sointua Hän ja muut varhaiset barokki­säveltäjät alkoivat käyttää V7 -sointua osana johdantona funktionaaliseen harmoniaan. V7 -sointu oli jatkuvasti käytössä koko klassisen aikakauden, ja sitä käsiteltiin samaan tapaan kuin barokkiaikanakin. Romanttisella kaudella kehittyivät vähitellen vapaammat sävelkulut, jotka johtivat siihen, että jälkiromanttisena ja impressionistisena kautena dominanttiseptimisoinnun funktionaalinen käyttö alkoi hiipua, samaan aikaan kuin vielä selvemmin dissonoivat soinut yleistyivät, kun taas duuri- ja mollisointujen käyttö dominanttisointuina väheni. Lopulta suuressa osassa 1900-luvun taidemusiikkia V7 -sointua ei käytetty lainkaan. Sitä vastoin jazzissa ja populaarimusiikissa funktionaalista harmoniaa ja sen mukaisesti myös V7 -sointua käytetään edelleen.
Historia > Sointukulut ja purkautuminen

Dominanttiseptimisointu purkautuu yleensä siten, että sen terssi ja kvintti eli sävellajin johtosävel ja supertoonika, purkautuvat toonikasävelelle, kun taas soinnun septimi eli sävellajin subdominantti purkautuu sävellajin kolmannelle sävelelle eli mediantille, joka on samalla toonikasoinnun terssi. Myös soinnun pohjasävel purkautuu yleensä bassossa esiintyessään sävellajin toonikasävelelle, mutta muissa asemissa esiintyessään se pysyy yleensä ennallaan.lähde?
Eri sävellajien dominanttiseptimisoinnut

Seuraava taulukko osoittaa eri sävellajien dominanttiseptimisoinnut ja niiden sävelet. Muunnos­sävel­lajeilla eli duurilla ja mollilla, joilla on sama perussävel, on dominanttiseptimisoinnussa samat sävelet.lähde?
Sävelten nimistä ja sointumerkinnöistä on huomattava, että saksalaisessa nimistössä, jota Suomessakin vanhastaan käytetään, H merkitsee alentamatonta ja B sitä vastaavaa alennettua säveltä. Kitaran sointu­merkinnöissä kuitenkin käytetään yleensä englantilaisen käytännön mukaista nimistöä, jolloin B merkitsee alentamatonta säveltä, joka Suomessa käytetyn saksalaisen nimistön mukaan on H. Tällöin alennetulle sävelelle, suomalaisittain B:lle, käytetään merkintää B♭. Tässä taulukossa on sävelten nimet esitetty sekä saksalaisen (suomalaisen) että (suluissa) englantilaisen, mutta sointumerkintä vain englantilaisen käytännön mukaisesti.lähde?
| Sävellajin perussävel | Dominanttiseptimisointu | Pohjasävel | Suuri terssi | Kvintti | Pieni septimi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| F | C7 | C | E | G | B |
| Fis | C♯7 | Cis (C♯) | Eis (E♯) | Gis (G♯) | H |
| Ges | D♭7 | Des (D♭) | F | As (A♭) | Ces (C♭) |
| G | D7 | D | Fis (F♯) | A | C |
| Gis | D♯7 | Dis (D♯) | Fisis (F) | Ais (A♯) | Cis (C♯) |
| As | E♭7 | Es (E♭) | G | B (H♭) | Des (D♭) |
| A | E7 | E | Gis (G♯) | H | D |
| Ais | E♯7 | Eis (E♯) | Gisis (G) | His (H♯) | Dis (D♯) |
| B | F7 | F | A | C | Es (E♭) |
| H | F♯7 | Fis (F♯) | Ais (A♯) | Cis (C♯) | E |
| Ces | G♭7 | Ges (G♭) | B (H♭) | Des (D♭) | Fes (F♭) |
| C | G7 | G | H | D | F |
| Cis | G♯7 | Gis (G♯) | His (H♯) | Dis (D♯) | Fis (F♯) |
| Des | A♭7 | As (A♭) | C | Es (E♭) | Ges (G♭) |
| D | A7 | A | Cis (C♯) | E | G |
| Dis | A♯7 | Ais (A♯) | Cisis (C) | Eis (E♯) | Gis (G♯) |
| Es | B♭7 | B (B♭) | D | F | As (A♭) |
| E | B7 | H | Dis (D♯) | Fis (F♯) | A |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dominanttiseptimisointu Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Dominant seventh chord
Toonikasointuun johtava dominanttiseptimisointu C-duurissa (V {}_{5}^{6}-I).  Soita (ohje)
Tritonuksen sisältävä  kadenssi Beethovenin b-molli-pianosonaatissa, Op. 22 (1800).  Soita (ohje)
C-duurissa asteikon toiselle asteelle muodostettu septimisointu, dominantin dominantti (V7/V)  Soita (ohje).
Saksalainen sekstisointu ja dominanttisointu, johon se purkautuu. Soita (ohje)
Saksalainen sekstisointu ja sitä enharmonisesti vastaava dominanttiseptimisointu  Soita (ohje).
Puhdas harmoninen C-septimisointu  Soita (ohje)
Dominanttiseptimisointu (sinisellä) käsiteltynä konservatiiviseen tapaan, "valmistettuna ja purkautuvana pidätyksenä, joka selvästi osoittaa, että sitä vielä barokkiaikana (1600–1750) pidettiin dissonanssina. Esimerkki Monteverdin teoksesta Lamento d'Arianna, "Lasciatemi Morire" -osa (1608).  Soita (ohje)
Dominanttiseptimisointu Beethovenin viidennen sinfonian (1804–1808) viimeisessä osassa.  Soita (ohje)
Dominanttiseptimisointuja Chopinin f-molli-masurkassa (1849), op. 68, nro 4, tahdit 1–4: "Tänä aikana [Romantiikan kautena (1825—1900)] septimisointu oli jo saanut lähes konsonanssin aseman." Soita (ohje)
Dominanttisointu, jossa pohjasävel on kaksinnettu ja kvintti jätetty pois, sekä toonikasoitu, johon se purkautuu  Soita (ohje).
Dominanttisoinnussa esiintyvä tritonus ja sen purkautuminen  Soita (ohje).
Dominanttiseptimisoinnussa esiintyvän tritonuksen purkautuminen toonikasointuun, jossa pohjasävel esiintyy kolmeen kertaan  Soita (ohje).
C-duurin täydellinen ja epätäydellinen dominanttiseptimisointu: G7 and h°  Soita (ohje).
Käännös suomeksi
Jacques Dohen

Jacques Dohen vuonna 1951.
Jacques Dohen (4. toukokuuta 1930 – 9. toukokuuta 2005) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli 110 metrin aitajuoksu.
Dohen osallistui kolmiin yleisurheilun arvokilpailuihin 110 metrin aitajuoksussa mutta ei selviytynyt kertaakaan loppukilpailuun. Helsingin 1952 olympialaisissa hän karsiutui alkuerissä ajalla 15,7 s. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän putosi jatkosta välierissä ajalla 15,0 s. Tukholman EM-kilpailuissa 1958 hän jäi jälleen välieriin juostuaan ajan 14,9 s.
Dohen voitti 110 metrin aitajuoksussa Ranskan mestaruuden vuosina 1954–1958 ja 1961. Hän sivusi Ranskan ennätystä 14,3 s heinäkuussa 1957, paransi ennätyksen aikaan 14,2 s lokakuussa 1957 ja sivusi omaa ennätystulostaan vielä toukokuussa 1961. Seuratasolla hän edusti ASPP Paris'ta ja US Batillya. Hän on pituudeltaan 187-senttinen ja painoi kilpavuosinaan 90 kiloa.
Henkilökohtaiset ennätykset

110 metrin aitajuoksu (käsiajanotolla): 14,2 s (1957)
110 metrin aitajuoksu (sähköajanotolla): 14,36 s (1961)
UAE Tour

| UAE Tour> Tiedot |
| --- | --- |
Ajankohta:  helmikuu
Alue:   Yhdistyneet arabiemiirikunnat
Laji:  maantiepyöräily
Kilpailu:  UCI World Tour /  UCI Women's World Tour
Tyyppi:  etappikilpailu
Järjestäjä:  RCS Sport
Historia
Ensimmäinen:  miehet 2019, naiset 2023
Kilpailuja yht.:  7 (2025)
Ensimmäinen voittaja:  Miehet:  Primož Roglič Naiset:  Elisa Longo Borghini
Eniten voittoja:  Miehet:  Tadej Pogačar (2) Naiset:  Elisa Longo Borghini (2)
Viimeisin voittaja:  Miehet (2024):  Lennert Van Eetvelt Naiset (2025):  Elisa Longo Borghini
UAE Tour (arab. طواف الإمارات‎, Ṭawāf al-’Imārāt) on maantiepyöräilyn etappikilpailu, jonka miesten sarja kuuluu UCI World Touriin ja naisten sarja UCI Women's World Touriin. Miesten kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 2019 Abu Dhabi Tourin ja Dubai Tourin yhdistyttyä. Naisten kilpailu käytiin ensimmäisen kerran vuonna 2023. UAE Tourin järjestäjänä toimii RCS Sport yhteistyössä Abu Dhabi Sports Councilin (ADSC) ja Dubai Sports Councilin (DSC) kanssa. Naisten kilpailu käydään helmikuun alkupuolella ja miesten kilpailu helmikuun puolivälin jälkeen. Miesten kilpailussa ajetaan seitsemän etappia, joista yksi on joko henkilökohtainen tai joukkueaika-ajo ja kokonaismatka on hieman yli 1 000 kilometriä. Vuoden 2020 kilpailun kaksi viimeistä etappia peruttiin koronaviruspandemiann vuoksi. Naisten kilpailussa ajetaan neljä etappia, joiden kokonaispituus nousi vuonna 2025 ensimmäisen kerran yli 500 kilometrin.
Miesten kokonaiskilpailun kolme parasta

Lähde: Pro Cycling Stats
| Vuosi | Voittaja | Toinen | Kolmas |
| --- | --- | --- | --- |
| 2019 |  Primož Roglič |  Alejandro Valverde |  David Gaudu |
| 2020 |  Adam Yates |  Tadej Pogačar |  Aleksei Lutsenko |
| 2021 |  Tadej Pogačar |  Adam Yates |  João Almeida |
| 2022 |  Tadej Pogačar |  Adam Yates |  Pello Bilbao |
| 2023 |  Remco Evenepoel |  Lucas Plapp |  Adam Yates |
| 2024 |  Lennert Van Eetvelt |  Ben O’Connor |  Pello Bilbao |
2025:
Naisten kokonaiskilpailun kolme parasta

Lähde: Pro Cycling Stats
| Vuosi | Voittaja | Toinen | Kolmas |
| --- | --- | --- | --- |
| 2023 |  Elisa Longo Borghini |  Gaia Realini |  Silvia Persico |
| 2024 |  Lotte Kopecky |  Neve Bradbury |  Mavi García |
| 2025 |  Elisa Longo Borghini |  Silvia Persico |  Kimberley Le Court |
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (englanniksi)
Marthe Djian

Marthe Djian (o.s. Lambert, s. 6. maaliskuuta 1936 Pariisi, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälajit olivat pituushyppy ja viisiottelu.
Marthe Lambert sijoittui Bernin EM-kilpailuissa 1954 viisiottelussa kahdeksanneksi ennätyspisteillään 4 203. Melbournen 1956 olympialaisissa hän sijoittui pituushypyssä viidenneksi tuloksella 588 cm ja karsiutui 80 metrin aitajuoksun välierissä. Avioiduttuaan hän kilpaili Marthe Djian -nimisenä Tukholman EM-kilpailuissa 1958 ja sijoittui pituushypyssä kymmenenneksi tuloksella 583 cm sekä keskeytti 80 metrin aitajuoksun välierissä.
Djian voitti Ranskan mestaruuden viisiottelussa vuonna 1955 sekä 80 metrin aitajuoksussa ja pituushypyssä vuosina 1956 ja 1958. Hän teki pituushypyssä Ranskan ennätyksen seitsemän kertaa: vuonna 1955 hän sivusi vanhaa ennätystä 577 cm ja viimeinen parannus oli vuonna 1958 tehty tulos 613 cm. Heinäkuussa 1958 hänestä tuli ensimmäinen kuusi metriä hypännyt ranskalainen naispituushyppääjä. Hän kuului myös kahdesti 4 × 100 metrin viestijuoksun Ranskan ennätystä parantaneeseen joukkueeseen. Hän oli pituudeltaan 164-senttinen ja painoi aktiivivuosinaan 57 kiloa.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metrin juoksu: 12,5 (1958)
200 metrin juoksu: 26,4 (1954)
80 metrin aitajuoksu: 11,1 (1956)
Korkeushyppy: 156 (1955)
Pituushyppy: 613 (1958)
Kuulantyöntö: 12,08 (1956)
Viisiottelu: 4 203 (1954)
Dornier Do 217

Dornier Do 217 E-2.
Dornier Do 217 projektiokuvina.
Dornier Do 217 oli toisen maailmansodan aikainen saksalainen pommikone. Se oli eräs harvoista Saksan käyttämistä raskaista strategisista pommituskoneista, Heinkel He 177:n ohella. Do 217 kehitettiin välivaiheiden kautta. Sitä edelsi keskiraskas tiedustelupommittaja Do 215, joka puolestaan pohjautui Suomessakin käytettyyn Do 17 -pommittajaan.
Do 217 oli siipien kärkiväliltään tasan metrin verran edeltäjiään pidempi. Se oli myös vajaat puoli metriä korkeampi, ja sen runko oli noin kaksi metriä pidempi.
Eräs tyyppimuunnos, E-5, oli kehitetty raskaaseen meritorjuntaan. Se toimi asealustana Hs-293A -meritorjuntaohjukselle. Tätä konetyyppiä käytti KG100-niminen lentoyksikkö.
Dornier Do 217 oli vastaus natsi-Saksan ilmailuministeriön esittämään vaatimukseen. Konetyypin huippunopeus oli 515 km/h ja toimintamatkan maksimi 2 800 kilometriä, mikä ehkä juuri ja juuri riitti tekemään konetyypistä strategisen.
BMW:n 801ML-tähtimoottoreissa oli 1 580 hevosvoimaa. Konetyypin suurin pommikuorma oli peräti 4 000 kg. Joitakin koneita käytettiin myös yöhävittäjinä, jolloin eturungossa oli joko 15 mm taikka 20 mm MG FF -tykki. Muu puolustusaseistus käsitti 13 mm ja 7,92 mm konekiväärejä eri ampumoissa. Konetyypin tyhjäpaino oli 10 535 kg ja suurin lentoonlähtöpaino 16 465 kg.
Konetyypin merkittävimpiä taistelutapahtumia oli taistelulaiva Roman upotus. Se tapahtui pian sen jälkeen, kun Italia oli antautunut liittoutuneille.
Viviane Dorsile

| Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Helsinki 1994 | 4×400 metriä |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Pariisi 1994 | 400 metriä |  |
Viviane El Haddad  (o.s. Dorsile, s. 1. kesäkuuta 1967 Sainte-Anne, Guadeloupe) on entinen ranskalainen juoksija, jonka päämatkat olivat 400 ja 800 metriä.
Viviane Dorsile sijoittui Splitin EM-kilpailuissa 1990 400 metrin juoksussa kahdeksanneksi ajalla 52,11 s ja 4 × 400 metrin viestijuoksussa viidenneksi ajalla 3.25,16. Barcelonan 1992 olympialaisissa hän karsiutui 800 metrin juoksun alkuerissä. Helsingin EM-kilpailuissa 1994 hän voitti kultaa 4 × 400 metrin viestijuoksussa Ranskan-ennätysajalla 3.22,34. Göteborgin MM-kilpailuissa 1995 hän karsiutui viestin välierissä ajalla 3.27,11. Atlantan 1996 olympialaisissa hän saavutti viestissä kahdeksannen sijan ajalla 3.28,46 ja karsiutui 800 metrin välierissä ajalla 2.00,68. Budapestin EM-kilpailuissa 1998 Dorsile sijoittui 4 × 400 metrin viestissä kuudenneksi ajalla 3.27,61 ja karsiutui 800 metrin välierissä ajalla 2.00,26.
Sevillan MM-hallikilpailuissa 1991 Dorsile sijoittui 4 × 400 metrin viestijuoksussa viidenneksi ajalla 3.34,05. Pariisin EM-hallikilpailuissa 1994 hän saavutti 400 metrillä pronssia sisäratojen Ranskan-ennätyksellä 51,92 s.
Viviane Dorsile voitti Ranskan mestaruuden ulkoradoilla 400 metrillä vuonna 1991 sekä 800 metrillä vuosina 1992, 1996 ja 1998. Sisäradoilla hän voitti 400 metrillä Ranskan mestaruuden vuosina 1991 ja 1994. Kesäkuussa 1992 hän juoksi Narbonnessa 800 metrillä Ranskan ennätyksen 1.59,29. Ennätys pysyi hänen nimissään elokuuhun 1994 kunnes Patricia Djaté alitti sen. Dorsile on pituudeltaan 170-senttinen ja painoi kilpavuosinaan 60 kiloa.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metrin juoksu: 11,7 (1992)
200 metrin juoksu: 23,2 (1991)
400 metrin juoksu: 52,02 (1992), hallissa 51,92 (1994)
800 metrin juoksu: 1.59,29 (1992)
400 metrin aitajuoksu: 57,21 (2001)
Union (Yesin albumi)

| Union Yes |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1990
 Julkaistu: 30. huhtikuuta 1991
 Tuottaja(t): Jonathan Elias, Jon Anderson, Steve Howe, Trevor Rabin, Mark Mancina, Eddie Offord ja Billy Sherwood
 Tyylilaji: progressiivinen rock poprock
 Kesto: 65.23
 Levy-yhtiö: Arista Records
Yesin muut julkaisut
| Big Generator 1987 | Union 1991 | Yesyears 1991 |
Union on brittiläisen progressiivista rockia soittavan Yes-yhtyeen kolmastoista studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1991.
Vaikka albumia tuki maailmanlaajuinen kiertue ja sekä fanit että yhtye pitivät sitä yhtenä Yesin parhaista albumeista, sitä myytiin vain saman verran kuin Anderson Bruford Wakeman Howea, eli maailmanlaajuisesti noin puoli miljoonaa kappaletta. Union on Yesin viimeinen studioalbumi, jolla oli merkittävää kaupallista menestystä, vaikkakaan sillä ei ollut samaa suosiota kuin vuoden 1987 albumilla Big Generator.
Bill Brufordin mukaan albumi on keinotekoinen ja sen tekemisen motiivina raha. Anderson-Bruford-Wakeman-Howe albumin ja "Evening of Yes music plus" -kiertueen onnistuttua sekä kaupallisesti että taiteellisesti tarkoitus oli tehdä uusi albumi. Arista levy-yhtiö esti tämän ja ajoi läpi suunnitelman, jonka mukaan ABWH:n materiaali yhdistettäisiin Chris Squiren,  jolla oli oikeudet Yes-nimeen, kokoonpanoon ja julkaistaisiin Yesin nimellä. Bruford toteaa, että albumi on käsikirja siitä, miten albumia ei tule tehdä ja että tekoprosessi oli pahinta näkemäänsä rahan tuhlausta. Levy-yhtiö puuttui musiikkiin, ja lähes hallitsematon projekti viimeisteltiin lähinnä koska siihen oli jo käytetty runsaasti rahaa. Bruford kertoo Rick Wakemanin antaneen albumille nimeksi ”Onion” (suom. sipuli) koska se itketti häntä aina, jos hän sen kuuli.
Steve Howe tuo esiin muistelmissaan, miten ABWH:n aikana "Yesin humina" alkoi käydä yhä vahvemmaksi ja edelleen miten "pallo lähti liikkeelle". Asioista sovittiin kysymättä mitään häneltä itseltään, Bill Brufordilta tai Rick Wakemanilta. Edelleen hän kertoo miten hän äänitysten aikana jahtasi tuottaja Jonathan Eliasta puhelimitse saadakseen tietää, missä nauhat milloinkin olivat ja missä ne oli tarkoitus miksata.
Sekavuutta, levy-yhtiön päätös

Jon Anderson oli käytännössä eronnut Yesistä, mutta manageri Tony Dimitriades piti asian salassa Trevor Rabinilta ehdottamalla tälle sooloalbumin tekoa, minkä lisäksi Rabin kokeili yhteistyötä Roger Hodgsonin kanssa sekä teki oman kiertueen.
Andersonin ja Rabinin tilalle Yesiin tulivat multi-instrumentalisti ja laulaja Billy Sherwood sekä kitaristiksi Bruce Gowdy. Sherwood, Chris Squire ja Alan White alkoivat säveltää uutta musiikkia. Tony Kaye alkoi valmistella sooloalbumiaan. Kukaan ei ollut täsmälleen selvillä, tehtiinkö musiikkia uudelle Yes-albumille, sivuprojektiin vai sooloalbumille.
Tilanteen selvittämiseksi manageri Dimitriades kysyi levy-yhtiöltä neuvoa, ja ratkaisuna se ilmoitti kokoonpanojen muusikoiden yhdistämisen Yes-nimen alle. Sherwood ja Gowdy tajusivat tilanteen ja vetäytyivät, vaikkakin pettyneinä.
Albumin sävellykset ovat suurelta osin ABWH:n toiselle albumille tarkoitettuja. Osaan niistä Bill Bruford, Steve Howe ja Tony Levin ehtivät tehdä pohjanauhoitukset. Mukaan albumille tuli Brufordin ja Howen soolokappaleita 1970-luvun Yesin tyyliin.
Levy-yhtiön sekä kahden muusikkoryhmän taustavoimien painostamana tuottaja Jonathan Elias oli välikädessä, ja hän hyväksyi vastentahoisesti Jon Andersonin tahdon tulla toiseksi tuottajaksi.
ABWH:n musiikki edusti perinteisempää progressiivista tyyliä, ja Trevor Rabinin Yesiin tuoma tyyli lähestyi valtavirran stadionrockia. Toisaalta Elias ei pitänyt esimerkiksi Howen soittotyyliä sopivana ja halusi rock-voittoisempaa kitarointia.
Muistelmissaan Howe kuvailee Eliaksen tuotantotyyliä, kun hän ehdotti yhä uusia ottoja antamatta kuitenkaan syytä tai palautetta toistuviin ottoihin, joissa Howe käytti eri lähestymistapoja ja ideoita. Howe teki albumille myös taustalauluosuuksia, joita ei käytetty, koska Jonathan Eliaksen mukaan Jon Anderson suhtautui niihin välinpitämättömästi. Howen mukaan jäljelle jätetty osa oli lähinnä parodia, jossa kuuluvat vain sanat "give and take" (suomeksi ota ja jätä).
Kun varmistui, että yhdistynyt kokoonpano lähtisi kiertueelle, Jon Andersonin ja Chris Squiren lauluosuuksia lisättiin tutun soinnin saavuttamiseksi kummankin laulaessa osuutensa tahoillaan. Howen soittoa paikattiin runsaasti kuten myös Rick Wakemanin äänittämiä kosketinsoitinosuuksia. Uusien kitaraosuuksien soitosta vastasi Jim Haun, joka mukaili Howen soittoa tarkoin tehden siihen levy-yhtiön vaatimia lisäyksiä. Tehtävää tarjottiin myös Steve Lukatherille. Scott Van Zen soitti osuuksia, joita ei lopulta käytetty.
Pettyneet muusikot

Sen paremmin Yesin kuin ABWH:n muusikotkaan eivät ole pitäneet lopputuloksesta. Albumin kuultuaan varsinkin Howe, Wakeman ja Bruford olivat vihaisia ja pettyneitä. Wakeman ei tunnistanut osuuksiaan lainkaan, sillä kaikkiaan osuuksia oli ollut soittamassa 11 kosketinsoittajaa. Howen alkuperäiset osuudet olivat jääneet minimaalisiksi, ja myös Brufordin osuuksia oli muokattu. Kirjassaan Howe ei mainitse muiden muusikoiden tekemiä lisäyksiä, mutta toteaa akustisen soolokappaleensa "Masquerade" olevan ainoa kitaraosuus, joka ei ollut muuttanut muotoaan. Hän tuo myös esiin tyytyväisyytensä kappaleen Grammy-palkinto- ehdokkuudesta v.1992. Osa sävellyksistä on versioina Howen Turbulence-sooloalbumilla, jota ei ollut tuolloin vielä julkaistu.
Trevor Rabin puolestaan nimitti "Shock to the System" -kappaletta pelkäksi tyylinsä plagiaatiksi. Howe pettyi erityisesti siihen, että Elias oli vakuuttanut Howen tehneen hyvää jälkeä. Howe on todennut, että Anderson ja Elias hukkasivat Brufrod-Howe-Levin trion esittelemien kappaleiden potentiaalin.
Kappaleet

"I Would Have Waited Forever" (Jon Anderson/Jonathan Elias/Steve Howe) – 6:32
"Shock to the System" (Jon Anderson/Jonathan Elias/Steve Howe) – 5:09
"Masquerade" (Steve Howe) – 2:17
"Lift Me Up" (Trevor Rabin/Chris Squire) – 6:30
"Without Hope You Cannot Start the Day" (Jon Anderson/Jonathan Elias) – 5:18
"Saving My Heart" (Trevor Rabin) – 4:41
"Miracle of Life" (Mark Mancina/Trevor Rabin) – 7:30
"Silent Talking" (Jon Anderson/Bill Bruford/Jonathan Elias/Steve Howe/Rick Wakeman) – 4:00
"The More We Live—Let Go" (Billy Sherwood/Chris Squire) – 4:51
"Angkor Wat" (Jon Anderson/Jonathan Elias/Rick Wakeman) – 5:23
"Dangerous (Look In The Light Of What You're Searching For)" (Jon Anderson/Jonathan Elias) – 3:36
"Holding On" (Jon Anderson/Jonathan Elias/Steve Howe) – 5:24
"Evensong" (Bill Bruford/Tony Levin) – 0:52
"Take the Water to the Mountain" (Jon Anderson) – 3:10
"Give & Take" [Euroopan versiossa] (Jon Anderson/Steve Howe/Jonathan Elias) – 4:29
Union (Arista 261 558) sijoittui 7. sijalle  Isossa-Britanniassa. Yhdysvalloissa sijoitus oli 15., ja se pysyi listoilla 19 viikkoa.
Kokoonpano

Jon Anderson - laulu
Chris Squire - basso, laulu
Trevor Rabin - kitara, laulu
Steve Howe - kitara, laulu
Tony Kaye - kosketinsoittimet, laulu
Rick Wakeman - kosketinsoittimet, laulu
Alan White - rummut, laulu
Bill Bruford - rummut
Lisäksi albumin osuuksia soittavat useat muusikot, mm. Steve Porcaro, Jim Crichton kosketinsoittimet, Mark Mancina kosketinsoittimet ja ohjelmointi, Jim Haun kitara. "The More We Live-Let Go" kappaleen taustat on soittanut Billy Sherwood paitsi toiset kosketinsoittimet, joita soittaa Squire. Aikaisempi, alkuperäinen versio Sherwoodin myös laulamana on julkaistu Squiren ja Sherwoodin "Conspiracy" albumilla.
Arvioita

Allmusic () linkki
Claude Debussy

| Claude Debussy |
| --- | --- |
 Debussy noin vuonna 1908
Henkilötiedot
Koko nimi:  Achille-Claude Debussy
Syntynyt: 22. elokuuta 1862 Saint-Germain-en-Laye, Ranska
Kuollut: 25. maaliskuuta 1918 (55 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  säveltäjä
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera, länsimainen taidemusiikki ja impressionistinen musiikki 
Soittimet:  piano 
 Nimikirjoitus
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Achille-Claude Debussy (22. elokuuta 1862 Saint-Germain-en-Laye, Ranska – 25. maaliskuuta 1918 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen säveltäjä. Hän oli yksi 1900-luvun suurimpia säveltäjiä ja musiikin uudistajia, jonka impressionistisessa musiikissa soinnut ja harmoniat ovat erityisen tärkeitä. Debussyn tuotannon selkäranka ovat pianokappaleet, kuten Preludien I & II kirja. Tärkeitä teoksia ovat myös orkesterikappaleet, kuten La Mer ja Preludi Faunin iltapäivään ja kamarimusiikin teokset, kuten jousikvartetto op. 10. Oopperan historiaan Debussy jäi teoksella Pelléas ja Mélissande.