stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tradeka
Historia > Vähittäiskauppojen myynti

Tradekan vähittäiskaupan menestys ei jatkunut 2000-luvulla. Kilpailu päivittäistavarakaupassa kiristyi Lidlin tultua markkinoille 2002. Erikoistavarakaupan puolella ulkomaiset kauppaketjut tulivat Suomeen. Tradekan Euromarketit olivat kilpailijoihin verrattuna pieniä ja niitä oli vähän. Siwojen ja Valintatalojenkin tulevaisuus oli uhattu. Tradekan olemassa olevat myymälät sijaitsivat pienehköillä kuihtuvilla teollisuuspaikkakunnilla kasvukeskusten sijasta. Tradeka ei kuitenkaan pystynyt perustamaan uusia kauppoja saneerausvelkojen takia. Yhteistyön päättyminen Elannon ja SOK:n Inex-hankintayhtiön kanssa aiheutti lisää ongelmia. Pienenevät volyymit ja nousevat ostohinnat olivat Tradekalle huono yhdistelmä. Tradekan kauppoja uhkasi myös elintärkeiden Rainbow, Daily ja Coop X-tra -tuotemerkkien menettäminen.
Ongelma ratkaistiin liittoutumalla. Tradeka Oy:n ja Wihurin omistaman Ruokamarkkinat-yhtiön liiketoiminnat yhdistettiin uudeksi Tradeka Oy:ksi 2005. Osuuskunta jatkoi omistajana hieman yli 50 prosentin osuudella. Pääomasijoitusyhtiö Industri Kapital ja Wihuri tulivat vähemmistöomistajiksi. Uuden kaupparyhmän hankinta ja logistiikka siirrettiin Tuko Logisticsiin. Vuonna 2007 Industri Kapital osti Tradeka Oy:n osake-enemmistön ja osuuskunta jäi vähemmistöomistajaksi 15 prosentin osuudella. Yhtiön nimeksi vaihdettiin Suomen Lähikauppa vuonna 2008. Tradeka luopui lopuista Suomen Lähikaupan osakkeista vuonna 2012.
Historia > Punapääoman linnake

Vuonna 2014 luodun yhtiörakenteen tarkoitus oli luoda niin sanottu punapääoman linnake. Päätöksentekovalta on säätiöllä, jota ei voi vallata. Osuuskunnalle itselleen jätettiin päätösvallasta vain vähemmistö. Järjestely luotiin, koska SDP:n ja vasemmistoliiton edustajat pelkäsivät rikkaan osuuskunnan valtausta ja rahojen joutumista vieraisiin käsiin. Erityisesti perussuomalaisten kannatuksen nousu aiheutti huolta.
Rakennetta on arvostellut muun muassa toimittaja Jarno Liski, joka kuvasi uudistusta ”vallankaappaukseksi kuluttajilta puolueille”.
Historia > Liiketoiminta nykyään

Tradekan omistama Restel myi koko hotelliliiketoimintansa ruotsalaiselle Scandicille vuonna 2017. Tradeka perusteli myyntiä sillä, etteivät hotellipalvelut olleet jäsenille tärkeitä. Niitä käytti vain noin joka kymmenes jäsen. Ravintolatoimintaa jatkettiin.
Tradeka hankki Med Groupin vuonna 2018 ja A-Katsastus Groupin vuonna 2020.
Organisaatio > Jäsenyys

Vuonna 2022 osuuskunnalla oli 193 443 jäsentä. Osuuskuntaan liittyy 2074 uutta jäsentä ja siitä erosi 891. 6992 osuuskunnan jäsentä kuoli vuonna 2022.
Jäseneksi liittymisestä peritään osuusmaksu 33,64 €. Maksun saa takaisin, jos jäsen eroaa Tradekasta.
Jäsenyys oikeuttaa äänestämään osuuskunnan vaaleissa, hyödyntämään jäsenalennuksia ja vaikuttamaan osuuskunnan toimintaan jäsenaloitteiden ja -äänestysten kautta.
| Päiväys | Jäseniä |
| --- | --- |
31.12.1994: 371 675
31.12.2000: 355 511
31.12.2012: 270 349
31.12.2020: 206 274
31.12.2021: 199 710
31.12.2022: 193 443
Organisaatio > Konsernin rakenne

Osuuskunta Tradeka on konsernin emoyhtiö, joka huolehtii osuuskunnan jäseneduista ja -palveluista sekä omistajaohjauksesta.
Konsernin liiketoiminnan hallinnointi siirrettiin vuoden 2014 alussa osuuskunnalta holding-yhtiöön Tradeka-Yhtiöt Oy, jonka omistuksessa ovat sotealan Med Group Oy (markkinointinimeltään ONNI), ravintola-alan Restel Oy, Tradedot Oy ja Tradeka-sijoitus Oy. Tradeka-Yhtiöt Oy:n pääomistaja on Osuuskunta Tradeka, jonka omistusosuus on 98 % mutta osuus määräysvallasta vain 49 %. Enemmistö, 51 %, määräysvallasta siirrettiin uudistuksessa Tradekan perustamille Tradekan säätiölle ja Kuluttajaosuustoiminnan säätiölle. Tradeka lahjoitti näille säätiöille 23 miljoonaa euroa.
Organisaatio > Osuuskunnan edustajisto

Ylintä päätösvaltaa osuuskunnassa käyttää jäsenistön vaaleilla kuudeksi vuodeksi kerrallaan valitsema edustajisto. Nykyisessä, vuonna 2022 valitussa edustajistossa sosiaalidemokraateilla on 48 edustajaa (64 %), vasemmistoliitolla 25 edustajaa (33 %) ja kommunisteilla sekä keskustalla molemmilla 1 edustaja (1 %). Edustajiston kokoa pienennettiin vuonna 2018 valittuun edustajistoon verrattuna 85 edustajasta 75 edustajaan, mutta ryhmien prosenttimääräiset osuudet edustajista pysyivät samoina kuin vuonna 2018 lukuun ottamatta keskustan listaa, jonka edustaja palasi edustajistoon välikauden jälkeen.
Organisaatio > Osuuskunnan hallitus

Valtaa Tradekassa käyttävät pääosin SDP:n, vasemmistoliiton ja ammattiyhdistysliikkeen edustajat. Osuuskunnan hallituksessa (2014 asti hallintoneuvosto) on useita SDP:n ja vasemmistoliiton entisiä ja nykyisiä kansanedustajia. Edustajistossa puolestaan toimi seitsemän SDP:n nykyistä kansanedustajaa vuonna 2018. Tällä hetkellä Tradekan hallitusta johtaa europarlamentaarikko Eero Heinäluoma (sd).
Hallituksen puheenjohtaja sai tehtävästään vuonna 2022 palkkiota 1550 euroa/kuukausi, varapuheenjohtajat 1250 euroa/kuukausi ja jäsenet 700 euroa/kuukausi. Lisäksi hallituksen jäsenille maksetaan 550 euron kokouspalkkio jokaisesta hallituksen kokouksesta.
Hallituksen kokoonpano vuonna 2024:
Eero Heinäluoma, puheenjohtaja
Mikko Raudaskoski, varapuheenjohtaja
Miia Nahkuri, varapuheenjohtaja
Hilkka Ahde
Paavo Arhinmäki
Niina Malm
Jari Myllykoski
Johanna Ojala-Niemelä
Aino-Kaisa Pekonen
Tarja Pietilä
Jorma Pimperi
Kirsti Puurunen
Ulla-Maija Sievinen
Niina Söderlund
Miika Tiainen
Sinikka Torkkola
Rauno Vesivalo
Tuula Väätäinen
Organisaatio > Osuuskunnan hallitus > Hallituksen (ent. hallintoneuvosto) puheenjohtajat

Markku Pohjola 1995-2010
Markus Aaltonen 2010-2020
Eero Heinäluoma 2020-
Organisaatio > Tradekan toimitusjohtajat

Antti Remes 1994-2007
Juha Laisaari 2007-2012
Perttu Puro 2012-
Lähde
Vasemmiston tukeminen

Tradeka on tukenut vasemmistoa taloudellisesti. Se tuki vasemmistoliittoa runsaalla 100 000 eurolla 2007–2009 ja sosialidemokraattista puoluetta yhteensä 80 000 eurolla 2007–2008.
Suomen Kuvalehti kertoo, että kommunistien Spartacus-säätiö sai Tradekalta 20 000 euroa 2017–2018 sote-uudistuksen uhkia ja lähidemokratiaa koskeviin projekteihin. Vuonna 2015 Tradekan tuella julkaistiin taas Karl Marxin Pääoman uusi suomenkielinen laitos.
Vasemmistoliitto ilmoitti saaneensa yli 21 000 euroa vuonna 2016. Tradekan mukaan SDP 36 000 euroa, mutta tätä ei ilmoitettu puoluerahoitusvalvontaan.
Tradeka ilmoittaa tukeneensa myös vasemmistolaista Vasemmistofoorumia ja sosiaalidemokraattista Kalevi Sorsa -säätiötä. Muita tuensaajia ovat olleet muun muassa Nuorten Kotkien Keskusliitto ja Suomen Työväentalojen Liitto. Tradeka julkaisee lahjoitustiedot kokonaisuudessaan verkkosivuillaan.
Aiemmin Tradeka myi poliitikoille alennuksella ruokaa ja käyttötavaroita. Alennus koski hallintoneuvoston ja edustajiston entisiä ja nykyisiä jäseniä perheineen. Käytäntö oli toimitusjohtajan mukaan ollut voimassa vuosikymmeniä.
Vasemmiston tukeminen > Vaalirahoitus

Kuntavaaleissa 2017 Tradeka tuki 105 SDP:n ja vasemmistoliiton ehdokasta yhteensä 52 500 eurolla. Muiden puolueiden ehdokkaita ei tuettu. Rahan jakamisesta päätti Tradekan hallitus, jonka jäsenistä lähes puolet sai rahaa myös itselleen. Rahanjakoperiaatteena Tradekassa oli, että vaalirahaa saavat Tradekan hallintoelinten jäsenet ja sen yhtiöiden luottamusmiehet ja työsuojeluvaltuutetut. Hallituksen puheenjohtajan Markus Aaltosen mukaan vaalirahoitus on Tradekassa ”ikimuistoinen käytäntö”.
Presidentinvaaleissa 2018 Tradeka tuki SDP:n Tuula Haataista 12 000 eurolla ja vasemmistoliiton Merja Kyllöstä 8 000 eurolla.
Eurovaaleissa 2019 Tradeka tuki vasemmistoliiton Merja Kyllöstä ja SDP:n Eero Heinäluomaa 5 000 eurolla kumpaakin.
Eduskuntavaaleissa 2019 Tradeka tuki 18 vasemmiston eduskuntavaaliehdokasta yhteensä 45 000 eurolla. Ehdokkaista kymmenen oli SDP:n ( ehdokkaita ja kahdeksan vasemmistoliiton ehdokkaita.
Eduskuntavaaleissa 2023 Tradeka tuki 21 vasemmiston eduskuntavaaliehdokasta 52 500 eurolla. Heistä 16 (mm. Matias Mäkynen, Maria Guzenina ja Mikkel Näkkäläjärvi) oli SDP:n ehdokkaita ja viisi (mm. Johannes Yrttiaho ja Aino-Kaisa Pekonen) vasemmistoliiton ehdokkaita.
Kirjallisuutta

Kallenautio, Jorma: Lamasta uuteen nousuun. Eka-yhtymän ja Tradeka-yhtymän historia 1983-2008. SKS, 2009. ISBN 978-952-222-116-2.
Kallenautio, Jorma: Eka Suomessa, Kustannusosakeyhtiö Tammi, 1992, ISBN 951-30-9942-3
Komulainen, Anitra: Punapääoman linnake. Työväenosuustoiminnan dramaattiset vaiheet, Siltala 2021, ISBN 9789522349323.
Aiheesta muualla

Tradekan kotisivut
Tradekan vanha logo.
Siwan logo.
Valintatalon logo.
Restelin logo.
Knuut Maununpoika

Knuut Maununpoika tai Knuut V Maununpoika (tansk. Knud 5 Magnussen) ; (1128 – 9. elokuuta 1157) oli Tanskan kuningas vuosina 1146–1157.
Suku

Hän oli Ruotsin kuningas Maunu Niilonpoika Vahvan ja Rikissa Puolalaisen poika. Hänen sisarpuolensa Sofia Minskiläinen oli Tanskan kuningas Valdemar I:n puoliso. Hänellä oli myös velipuoli Burislev, joka tavoitteli Ruotsin kuninkuutta vuosina 1167-1173.
Taistelu valtaistuimesta

Kun kuningas Eerik III Lam luopui kruunusta vuonna 1146, puhkesi Knuut Maununpojan ja Sven Grathen välille kiista vallasta. Sven Grathe valittiin Sjællannin ja Skånen kuninkaaksi, mutta Jyllannin asukkaat valitsivat kuninkaaksi Knuutin. Tästä käynnistyi kymmenen vuotta kestänyt sisällissota, jonka aikana kumpikin osapuoli haki tukea Saksasta.
Prinssi Knud Lavardin poika Valdemar liittyi vielä kiistaan kolmantena osapuolena, ja vuonna 1152 Knuut Maununpoika, Sven Grathe ja Valdemar jakoivat maan keskenään. Sven pyrki kuitenkin vahvistamaan valtaansa aatelisten ja talonpoikien kustannuksella, mikä teki hänestä epäsuositun. Valdemar päätti tämän jälkeen liittoutua Knuutin kanssa. Liitto sinetöitiin Valdemarin ja Knuutin sisarpuoli Sofian välisellä avioliitolla. Pian tämän jälkeen Knuut V ja Valdemar I kruunattiin kuninkaiksi Viborgissa, ja he asettuivat yhdessä vastustamaan Sveniä, joka joutui pakenemaan Saksaan.
Roskilden verikilta

Sven Grathe palasi Tanskaan vasta vuonna 1157. Knuut ja Valdemar olivat valmiita tekemään rauhan ja jakamaan valtakunnan hänen kanssaan. Valdemar saisi Jyllannin, Knuut Funenin, Sjellannin ja ympäröivät saaret, kun taas Sven saisi Skånen maat hallintaansa. Neuvottelujen jälkeen Knuut ja Valdemar kutsuivat Svenin juhliin Roskildeen.
Tämä 9. elokuuta 1157 pidetty juhla tuli sittemmin tunnetuksi Roskilden verikiltana, sillä historioitsija Saxo Grammaticuksen mukaan petollinen Sven yritti murhata kilpailijansa ja nousta yksin kuninkaaksi. Knuut sai surmansa, mutta haavoittunut Valdemar onnistui pakenemaan Jyllantiin. Lokakuussa Valdemar voitti Svenin Grathe Heden taistelussa Viborgin eteläpuolella. Sven surmattiin taistelun jälkeen.
Knuut Maununpoika haudattiin todennäköisesti Roskilden tuomiokirkkoon.
Avioliitto ja jälkeläiset

Knuut avioitui vuonna 1156 Ruotsin prinsessa Helenan tai Ingegerdin (n. 1130–1157?) kanssa, joka oli kuningas Sverker I Vanhemman ja kuningatar Ulvhildin tytär. Avioliitto oli lapseton.
Knuutille syntyi useita lapsia avioliiton ulkopuolella eri naisten kanssa:
Aarhusin pyhä Niels (k. 1180); eli munkkina
Valdemar Slesvigiläinen (1158–1236); opiskeli Pariisissa, Slesvigin piispa n. 1180 ja Etelä-Jyllannin käskynhaltija, Bremenin arkkipiispa 1191, vangittiin vallankaappausyrityksestä kuningas Knuut VI:tta vastaan 1198, vapautettiin ja matkusti Roomaan 1206, josta lähti ilman paavin lupaa arkkipiispaksi Bremeniin, liittyi Loccumin sistersiläisluostarin jäseneksi 1218, oli julistettuna kirkonkiroukseen vuoteen 1220 asti, yritti kostaa serkulleen Valdemar II Sejrille vielä 1223, kuoli Ranskassa Citeaux'n luostarissa
Jutta, avioitui Saksin herttua Bernhardin kanssa
Hildegard; avioitui Rügenin ruhtinas Jaromar I:n kanssa
Ingegerd, avioitui Pommeri-Demminin herttua Casimir II:n kanssa
nimeltä tuntematon tytär, avioitui Schlawen herttua Bogislav III:n kanssa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Eerik III Lam | Tanskan kuningas 1146–1157 | Seuraaja: Valdemar I |
Knuutin murha Roskildessa. Sächsische Weltchronik, 1200-luku
Pohjoisen tähti

| Pohjoisen tähti |
| --- | --- |

Pääosissa:   Saara Kotkaniemi  Iina Kuustonen 
Alkuperäiskieli:  suomi
Verkko:  Yle TV1
Julkaistu:  7. maaliskuuta 2023 (Yle Areena)
Esitetty:  12. maaliskuuta 2023 –
Tuotantokausia:  2
Jaksoja:  16
Tuotanto
Ohjaaja(t):  Teppo Airaksinen
Käsikirjoittaja(t):  Timo Varpio
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Pohjoisen tähti on Ylen tuottama kahdeksanosainen televisiosarja joka julkaistiin Ylen Areenassa 7. maaliskuuta 2023 ja sen ensimmäinen televisioesitys oli Ylen TV1:llä 12. maaliskuuta 2023. Sen on ohjannut Teppo Airaksinen, käsikirjoittanut Timo Varpio ja nyrkkeilyasiantuntijana on ollut Eva Wahlström. Sarja on kuvattu Rovaniemellä. Rikokset perustuvat todellisiin tapauksiin mutta ne on tarinallistettu ja sovitettu sarjan maailmaan.
Juoni

Sarja kertoo Lapissa elävästä poliista Maria Pudaksesta (Saara Kotkaniemi), joka selvittää rikoksia työparinsa Samun (Karim Rapatti) kanssa. Pudas on aviossa lääkärinä toimivan Essin (Iina Kuustonen) kanssa ja heillä on kaksi lasta, Sofia (Stella Leppikorpi) ja Leo (Mihku Köngäs).
Maria Pudas on entinen nyrkkeilijä, joka siirtyi aktiiviuran jälkeen poliisiksi. Marian isä Esko (Eero Saarinen) toimii Rovaniemellä taksiyrittäjänä, jolle on tehty sydänleikkaus. Eskolla on syntynyt vuosien aikana puolen miljoonan velat. Rovaniemelle takaisin muuttanut Marian veli Niko (Heikki Ranta) saa idean nyrkkeilyottelusta, jolla voitaisiin paikata perheen taloudellista tilaa. Maria alkaa treenaamaan otteluun isänsä johdolla.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Saara Kotkaniemi  | … |  Maria Pudas, poliisi, ex-nyrkkeilijä   |
|  Karim Rapatti  | … |  Samu Pajala, poliisi, Marian kollega   |
|  Iina Kuustonen  | … |  Essi Kangas, lääkäri, Marian puoliso   |
|  Stella Leppikorpi  | … |  Sofia Laine, Essin ja Marian tytär   |
|  Mihku Köngäs  | … |  Leo Pudas, Marian ja Essin poika   |
|  Eero Saarinen  | … |  Esko Pudas, taksiyrittäjä, Marian isä ja valmentaja   |
|  Katariina Kaitue  | … |  Anna-Liisa   |
|  Heikki Ranta  | … |  Niko Pudas, Marian veli ja manageri   |
|  Sari Siikander  | … |  Kristiina Juntunen, poliisi, Marian esimies   |
Aiheesta muualla

Pohjoisen tähti Yle Areena -palvelussa
Tokelau

Tokelau on kolmesta trooppisesta koralliatollista koostuva Uuden-Seelannin territorio eteläisellä Tyynellä valtamerellä. Sitä kutsutaan joskus myös vanhalla, vuoteen 1946 asti käytössä olleella nimellään The Union Islands. Vuoteen 1976 saakka territorion virallinen nimi oli Tokelausaaret (engl. Tokelau Islands), mutta nykyään siitä käytetään myös virallisissa yhteyksissä lyhyempää nimeä Tokelau.
Tokelaun kolme atollia ovat Fakaofo, Nukunonu ja Atafu. Maantieteellisesti saaristoon kuuluu myös Olohega (Swains Island), joka kuitenkin hallinnollisesti on osa Amerikan Samoaa. Tokelaulla on ollut pyrkimyksiä saavuttaa autonomia ja päästä Uuden-Seelannin liitännäisvaltioksi, kuten Cookinsaaret ja Niue. Tokelaun naapurimaat ovat Kiribati, Tuvalu, Samoa, Amerikan Samoa ja Cookinsaaret.
Maantiede ja luonto

Tokelaun kolme pääasiallista atollisaarta sijaitsevat linjassa keskenään noin 430 kilometrin päässä muista saarista. Merkittävin yhteys ulkomaailmaan on Samoa. Myös saarten keskinäiset välimatkat ovat suuret. Nukunonun ja Atafun välillä on matkaa noin 92 kilometriä ja Nukunonoun ja Fakaofon välillä on etäisyyttä noin 64 kilometriä. Tokelaun saaret ovat tyypillisiä atolleja eli tavallisesti ryhmiä saaria, jotka ympäröivät laguunia. Korkeimmat kohdat ovat vain viiden metrin korkeudella merenpinnasta. Yhteensä saaria ja särkkiä Tokelaulla on noin 128. Koko maan pinta-ala on vain noin 12 km². Koralliatolleille tyypillisesti Tokelaun saarten maaperä on ohut ja hedelmätön. Se myös pitää vettä huonosti. Yleisimmät kasvilajit ovat kairapalmut ja kookospalmu. Atolleilla on useita eri lintulajeja, joista suuri osa on muuttolintuja. Muu eläimistö koostuu lähinnä rotista, liskoista ja vapaasti laiduntavista sioista. Vuonna 2010 Tokelau perusti 290 000 neliökilometrin kokoisen valaidensuojelualueen merialueelleen.
Maantiede ja luonto > Atollit

| Atollin nimi | Pinta-ala | Asukasluku (2016) |
| --- | --- | --- |
| Atafu | 3,5 km² | 541 |
| Fakaofo | 4,0 km² | 506 |
| Nukunonu | 4,7 km² | 452 |
Historia

Polynesialaiset siirtolaiset asuttivat Tokelaun noin 1 000 vuotta sitten, mutta se yhtenäistyi vasta 1700-luvulla. Tuolloin Fakaofo valloitti aiemmin itsenäiset Atafun ja Nukunonun saaret useiden sotien jälkeen. Tiettävästi ensimmäinen eurooppalainen Tokelaulla oli Nukunonun havainnut Edward Edwards vuonna 1765. Vuonna 1841 yhdysvaltalainen tutkimusryhmä vietti alueella useita päiviä tutkien aluetta ja tehden siitä katsauksen. 1820-luvulta lähtien Tokelaulla alkoi käydä valaanpyytäjiä Britanniasta ja Yhdysvalloista. Alueelle alkoi saapua lähetyssaarnaajia 1840-luvulta lähtien. Lähetyssaarnaajia tuli sekä katolilaisten että protestanttien tahoilta. Lähetyssaarnaajat tulivat lähinnä Samoalta. 1850-luvulla ranskalainen lähetyssaarnaaja Pierre Batailon siirsi noin 500 Tokelaun asukasta Wallisin saarelle hänen pelätessään näiden muuten kuolevan nälkään. Hieman myöhemmin 1860-luvulla Perusta tulleet orjakauppiaat veivät mukanaan 250 tokelaulaista. Tuolloin määrä vastasi noin puolta Tokelaun asukasluvusta. Saarten asukkaiden määrä oli orjakaupan ja tautien takia huvennut noin tuhannesta 200:aan. Yrittäessään pelastaa loput asukkaat Tokelau pyysi pääsyä Britannian suojelualueeksi ja alueesta tuli brittien siirtomaa vuonna 1889. Tokelausta tuli osa Gilbert- ja Ellicesaarten protektoraattia.
1900-luvun alussa monet tokelaulaiset lähtivät Gilbertsaarille ja Banabaan töihin fosfaattikaivoksille. Uusi-Seelanti sai Tokelaun vastuulleen vuonna 1925 ja sen jälkeen muuttovirta kääntyi Samoalle. Tokelaun nimestä tuli virallinen vuonna 1946 ja vuonna 1948 siitä tuli oma erillinen alueensa. Tokelau oli pitkään ollut hallinnollisesti osa Samoaa. Samoan itsenäistyttyä vuonna 1962 monet Samoalle muuttaneet muuttivat Uuteen-Seelantiin. Vuonna 1992 solmittiin sopimus, jolla mahdollistettiin Tokelaun oman kansallisen parlamentin perustaminen. Vuonna 2005 Tokelau kärsi pahoin Percy-nimen saaneesta syklonista.
Politiikka ja hallinto

Tokelaun valtion päämies on Yhdistyneen kuningaskunnan kuningas Charles III, jota Tokelaulla edustaa hallinnoija (engl. Administrator). Hänet nimittää virkaansa Uuden-Seelannin hallitus. Hallinnoija käyttää toimeenpanevaa valtaa, mutta toimii Uuden-Seelannin ulkoministeriön alaisuudessa, joka viime kädessä mm. hyväksyy Tokelaun vuosibudjetin. Nykyisenä hallinnoijana toimii Don Higgins, joka aloitti virassaan vuonna 2022. Ulu-o-Tokelau, joka vastaa hallituksenpäämiestä, on 12. maaliskuuta 2024 lähtien ollut Alapati Tavite. Hallituksenpäämiehen tehtävä vaihtuu kolmen faipulen eli kylänvanhimman kesken, ja nimityksen tekee faipuleiden neuvosto. Kolme faipulia muodostavat myös maan kabinetin.
Parlamentti (engl. General Fono) koostuu 20 edustajasta, jotka valitaan yleisillä vaaleilla kolmen vuoden ajaksi. Hallintoalueista Atafulta ja Fakaofolta valitaan seitsemän edustajaa kummastakin, Nukunonulta kuusi. Vaalit järjestettiin viimeksi vuonna 2008, ja kaikki valitut olivat sitoutumattomia. Jokaisessa saaressa on Taipulegaksi kutsuttu neuvosto ja jokaiselta saarelta valitaan myös pulenukuksi kutsuttu pormestari. Vuoden 2006 helmikuussa Tokelaulla järjestettiin kansanäänestys itsenäisyydestä, mutta itsenäisyyden kannattajat hävisivät pienellä äänimäärällä. Valtaa on kuitenkin viime aikoina keskitetty yhä enemmän Tokelaulle itselleen Uudelta-Seelannilta.
Tokelaulla on vain muutama poliisi, eikä vankilajärjestelmää ole lainkaan. Rangaistuksena rikoksesta toimii lähinnä yhteisön halveksunta. Muita rangaistusmuotoja ovat sakot tai yhdyskuntapalvelu.
Tokelaulla ei ole varsinaista pääkaupunkia, vaan kolmella atollilla on omat hallinnolliset keskuksensa. Atafu on kuitenkin suurin asutuskeskus.
Tokelaulaiset ovat Uuden-Seelannin kansalaisia ja oikeutettuja joihinkin maan sosiaalietuuksiin. Lisäksi tokelaulaiset saavat hakea Uuden-Seelannin passia.
Talous

Tokelaun talous on riippuvainen Uudesta-Seelannista tulevasta avusta. Uusi-Seelanti antaa taloudellista apua vuosittain noin 9 miljoonan Uuden-Seelannin dollarin edestä. Merkittävä tulojen lähde on myös maan ulkopuolella elävien tokelaulaisten maahan lähettämät rahat. Talouden ongelmia ovat etenkin luonnonvarojen puute ja maan syrjäinen sijainti. Tokelaun bruttokansantuote oli vuoden 1993 arvion mukaan 1,5 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria, mikä teki henkilöä kohden 1 000 dollaria. Maatalouden tärkeimmät tuotteet ovat kookospähkinät, kopra, leipäpuu, papaijat, banaanit, siat, siipikarja, vuohet ja kala. Teollisuutta on vain vähän ja se valmistaa pääasiassa kopraa, puutöitä ja käsitöitä. Tärkeitä tulojen lähteitä ovat myös postimerkit ja kolikot. CIAn The World Factbookin mukaan Tokelau vei vuonna 2002 tuotteita 0:n dollarin edestä ja toi maahan tuotteita 969 200:n dollarin edestä.
Väestöjakauma

Tokelaun asukasluku oli vuoden 2016 väestönlaskennassa 1 499 henkilöä. Kasvua oli 6,2 prosenttia verrattuna vuoden 2011 väestönlaskentaan, jolloin asukasluku oli 1 411. Vuonna 2016 asukkaista 31,7 % oli 0–14-vuotiaita, 61,2 % 15–64-vuotiaita ja 7,1 % yli 64-vuotiaita. Muualla Uudessa-Seelannissa asuu yli 7000 tokelaulaista.
Tokelaun asukkaat ovat polynesialaisia ja läheistä sukua samoalaisille, tuvalulaisille ja cookinsaarelaisille. Tokelaun ongelmana on ollut pitkään liian suuri asukasluku, mutta tilanne on helpottunut maastamuuton myötä. Suuria Tokelaulta tulleiden yhteisöjä on Samoalla, Uudessa-Seelannissa ja Australiassa. Uudessa-Seelannissa asuu noin 6 500 tokelaulaista. Asukkaat ovat keskittyneet pääsiassa kolmen suurimman saaren kyliin. Kongregationalistit muodostavat 70 % väestöstä katolilaisten muodostaessa 28 %. Muihin kirkkoihin kuuluu 2 % väestöstä.
Kulttuuri > Uskonto

Tokelaun väestö on varsin uskonnollista ja vain pieni vähemmistö ei kuulu maan kahteen suurimpaan kirkkoon. Etenkin sunnuntait on usein omistettu kirkkomenoille. Työ ja muutamat muut asiat on kielletty sunnuntaisin, vaikkakin asian suhteen ei olla yhtä tiukkoja Nukunonulla. Atafu on suurimmaksi osaksi protestanttinen, Nukunona katolilainen ja Fakafotolla on suuria määriä molempia. Ennen kristinuskon saapumista Tokelaulaiset palvoivat Tui Tokelau -nimistä jumalaa.
Kulttuuri > Urheilu

Tokelaulla harrastetaan myös Samoalla ja Uudessa-Seelannissa tuttuja urheilulajeja. Rugby, verkkopallo ja kilikiti-nimellä tunnettu polynesialainen kriketin muoto ovat urheilulajeista suosituimpia. Kilkitissä kentällä on samaan aikaan kaikki mahdolliset pelaajat, mikä Tokelaulla saattaa tarkoittaa jopa noin viittäkymmentä pelaajaa molemmin puolin. Kilkitissä osuma mereen tai laguuniin lasketaan kuuden pisteen arvoiseksi.
Kulttuuri > Ruoka ja juoma

Perinteinen tapa valmistaa ruokaa Tokelaulla on sen kypsentäminen maauuneissa. Nykyisin monissa talouksissa on tosin kerosiinilla toimivat uunit. Perinteinen ruoka koostuu lähinnä kalasta, bataatista, leipäpuusta, tarosta sekä sian- ja siipikarjan lihasta. Valmista ruokaa tuodaan Tokelaulle noin 12 päivän välein. Juomaveden vähäisyyden ja kerätyn veden tunkkaisuuden takia olut on suosittu juoma. Oluen myynti on kuitenkin tiukasti säännösteltyä etenkin Atafun saarella. Kalave on paikallista kookospähkinöistä tehtyä alkoholipitoista juomaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Janen sivu Tokelausaarista (englanniksi)
Dot TK-sivusto (.tk-verkkotunnusten rekisteröijä)
IANA-yhteystiedot .tk-domainille
Nukunonu - yhden atollin verkkosivut
Fakaofo - yhden atollin verkkosivut
The World Factbook: Tokelau (Arkistoitu – Internet Archive)
Tokelau-Info (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  UK Parliament 
Tokelaun kartta
Fakaofon asukkaita vuonna 1849 julkaistussa piirroksessa.
Katolilainen kirkko Nukuonolla.