stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lapsuuteni lumijoulu
Kappaleet

Sovitukset Kari Hillo
A-puoli: Tunnelmalliset laulut
On hanget korkeat nietokset – 0.53 (Säv. J. Sibelius, san. V. Joukahainen)
En etsi valtaa loistoa – 1.34 (Säv. J. Sibelius, san. Z. Topelius)
Kun maass' on hanki – 1.52 (Säv. O. Kotilainen, san. A. Noponen)
Me käymme joulun viettohon – 1.53 (Säv. M. Turunen, san. M. Isola)
Jouluyö, juhlayö – 1.59 (Säv. F. Gruber, san. J. Mohr)
Heinillä härkien kaukalon – 1.25 (Säv. Trad., san. M. Korpilahti)
Sylvian joululaulu – 2.07 (Säv. K. Collan, san. Z. Topelius)
Hiljaa, hiljaa – 2.07 (Säv. A. Maasalo, san. H. Auvinen)
B-puoli: Iloiset laulut
Joulu on tullut – 1.04 (Säv. ja san. S. Lithenius)
Soihdut sammuu – 2.16 (Säv. V. Sefve-Svensson, san. A. Smedberg)
Porsaita äidin oomme kaikki – 0.52 (Säv. ja san. Trad.)
Joulu on taas – 0.50 (Säv. ja san. Trad.)
Hei tonttu-ukot hyppikää – 0.47 (Säv. Trad., san. P. Alanne)
Joulupuu on rakennettu – 1.01 (Säv. Trad., san. K. Schöneman)
Joulupukki, joulupukki – 1.23 (Säv. ja san. P. J. Hannikainen)
No onkos tullut kesä – 2.26 (Säv. Trad., san. J. Erkko)
Tekijät

Esiintyjät: Jukka Kuoppamäki, Piritta Perälä ja lapset
Tuottaja: Jukka Kuoppamäki/Satsanga
Säestys: Castanja
Sovitukset: Kari Hillo
Äänitys: P. Nurmikallio/Microvox
Máximoksen palatsi

| Máximoksen palatsi> Μέγαρο Μαξίμου |
| --- | --- |
 Máximoksen palatsi vuonna 2011 (Geórgios Papandréoun ja Loukás Papadímoksen tapaaminen).
Osoite:  Iródou Attikoú 19
Sijainti:  Anáktora, Ateena, Attika, Kreikka
Koordinaatit:  37°58′25″N, 23°44′26″E
Valmistumisvuosi:  1912–1921
Suunnittelija:  Anastásios Chélmis
Omistaja:  Kreikan valtio
Käyttäjä:  Kreikan pääministeri
Tyylisuunta:  uusklassinen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Máximoksen palatsi (joskus Máximoksen huvila/kartano; kreik. Μέγαρο Μαξίμου, Mégaro Maxímou) on Kreikan pääministerin virka-asunto. Se sijaitsee Iródou Attikoú -kadulla Anáktoran kaupunginosassa Ateenan keskustassa. Sen lähellä sijaitsevat presidentinpalatsi, parlamenttitalo sekä Kansallispuutarha.
Rakennus on kaupunkipalatsi, joka edustaa uusklassista arkkitehtuuria. Sen on suunnitellut Anastásios Chélmis, ja sen alkuperäinen omistaja oli Aléxandros Michalinós. Palatsin rakentaminen aloitettiin vuonna 1912, ja se valmistui vuonna 1921. Rakennus on saanut nimensä Dimítrios Máximoksesta, joka saattoi rakentamisen loppuun ja asui palatsissa 1920-luvun alusta lähtien. 1940-luvun alun saksalaismiehityksen aikana rakennus toimi Saksan Egeanmeren amiraalin asuntona ja sodan jälkeen jonkin aikaa Yhdysvaltojen suurlähettilään asuntona.
Máximos toimi Kreikan pääministerinä vuonna 1947. Vuonna 1952 hän myi rakennuksen huokeaan hintaan Kreikan valtiolle. Se jäi kuitenkin käyttämättä vuoteen 1982, jolloin se kunnostettiin pääministerin virka-asunnoksi. Rakennuksessa toimii myös pääministerin kanslia.
Kreikkalaisessa kielenkäytössä esimerkiksi mediassa termi ”Mégaro Maxímou” viittaa yleisesti pääministeriin tai koko hallitukseen samaan tyyliin kuin ”Valkoinen talo” Yhdysvalloissa.
Chandragupta Maurya

Mauryan patsas Laxminarayanin temppelissä Delhissä.
Chandragupta Maurya (noin 340 eaa. – 293 eaa., sanskritiksi चन्द्रगुप्त मौर्य, m.kreik. Σανδράκοπτος, Sandrákoptos) oli Maurya-dynastian perustaja. Maurya sai miltei koko Intian valtansa alle. Hän soti Seleukos I:tä vastaan ja sai vallattua tältä Indus-laakson.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Chandragupta Maurya Wikimedia Commonsissa
Mattholmsfladan

Mattholmsfladan huhtikuussa 2008 lintutornista nähtynä.
Sama paikka syyskuussa 2007.
Mattholmsfladan on Paraisilla sijaitseva matala ja ruovikkoinen merenlahti, flada. Lahtea reunustaa järviruokovyö ja myös avovesialueella on muutamia ruovikkosaarekkeita. Yhdessä viereisen Lenholmin luonnonsuojelualueen kanssa Mattholmsfladan muodostaa kansainvälisesti arvokkaan suojelukokonaisuuden ja 129 hehtaarin Natura 2000 -alueen.
Linnusto

Mattholsmfladan on muuton aikainen levähdyspaikka ja syksyisin lahteen kerääntyy runsaasti joutsenia, hanhia, sotkia ja sorsia. Linnustoon kuuluu muun muassa kyhmyjoutsen, silkkiuikku, punasotka ja harmaasorsa, jotka ovat tyypillisiä rehevien lintulahtien asukkaita. Ruovikossa laulaa rytikerttunen. Tornien taistossa paikalla on havaittu 56–72 lajia.
Retkeily

Mattholmsfladan sijaitsee noin 9 kilometriä Paraisten keskustasta lounaaseen, Saaristotien eli seututien 180 varrella. Fladan reunalla on lintutorni jonne pääsee Lenholmin luontopolkua pitkin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mattholmsfladan Wikimedia Commonsissa
Lapinjoen vesistön lasketut järvet

Lapinjoen vesistön lasketut järvet Lapinjoen vesistössä sijaitsevia järviä, joille on tehty pääasiassa viimeisen kahdensadan vuoden aikana järvenlasku. Laskettu järvi on sellainen, että sen vedenpinnan korkeutta on alennettu tai sen vesiallas on tyhjennetty kokonaan vedestä. Kaikki järvenlaskut eivät sisälly tähän esittelyyn, mutta useimmat niistä merkittävimmistä järvenlaskuista, jotka voidaan lähteiden perusteella vahvistaa. Yleensä ottaen järviin on kajottu harvemmin kuin soihin, joiden raivuusta on syntynyt suurin osa seudun pelloista. Näillä molemmilla toimilla on ollut suuri vaikutus Eurajoen alueen maisemaan, ekologiaan ja sen vesistöjen toimintaan.
Seuraavassa on luettelonomaisesti esitelty tunnettuja tapauksia Lapinjoen valuma-alueen lasketuista tai kuivatetuista järvistä. Esittely alkaa Lapinjoen suistosta ja seuraa jokivartta myöten yläjuoksun suuntaan. Pohjatietoina ovat Kansalaisen karttapaikka ja Oiva-tietokanta, joka on Ympäristöhallinnon eri hallintokuntien yhteispalvelu. Tässä on käytetty lähteinä vanhoja karttoja, joissa järven nimi voi olla eri kuin nykyään. Nämä nimet on esitetty lainausmerkeissä. Nykyisten nimien vieressä on viite Karttapaikkaan, mitä seuraamalla voi paikallistaa kuivatetun järven sijainnin.
Mikäli järvenlaskusta on kerrottu järven omilla sivuilla, ei tässä esitetä asialle lähteitä. Järvi on niin sanotusti laskettu, kun sen vedenpintaa on alennettu perkaamalla laskuojaa tai kaivamalla sille uusi laskuoja toisaalle. Kuivatettu järvi tarkoittaa sitä, että kaikki tai lähes kaikki sen vedet on laskettu pois. Jäljelle on jäänyt kosteikko tai luhta, joka on nykyään monen lintuveden perusta, tai jäljelle on jäänyt metsittyvä suo tai niitty, ja joskus alue on raivattu pelloksi. Entisen järven pohja pidetään kuivana ojittamalla tai salaojittamalla se niin, että sadevesi virtaa sieltä pois.
Pääuoman järvet

Kalmbergin kartasto piirrettiin käyttäen lähteinä seutujen pitäjänkarttoja. Niistä näkyy maaseudun tilanne vuotta 1855 edeltävä aika, joka on monen järven kohdalla kriittinen raja. Lapinjoen nimi muuttuu entisen Hinnerjoen kunnan rajalla Hinnerjoeksi.
Lapinjoki virtaa matalassa ja tasaisessa jokilaaksossa. Ennen viljelyn leviämistä alueelle jokea ympäröivät laajat suot, jotka olivat syntyneet maan merestäkohoamisen jälkeen savitasankojen päälle. Soita kuivatettaessa jouduttiin myös jokea, sen läpivirtausjärviä ja koskia perkaamaan. Kun joen vedenpinta aleni, alenivat järvet ja kuivuivat suot, joiden läpi joki virtasi. Joen leveämmän kohdan Hautjärven  muutoksista ei löydy tietoa, mutta suuri Saarnijärvi on ollut perkauksen kohteena vuonna 1923, koska Arvo Kerttula haki silloin lupaa perata järvi. Vielä vuonna 1928 Arvo Arvola pyysi toimittamaan Saarnijärven vesijättömaiden jaon. Muutama kilometri yläjuoksulle päin sijaitsee Kinnalanjärvi, joka on jäänne pitkästä ja kapeasta järvestä. Se alkoi Lapinjoen Kuljun mutkasta, seurasi jokilaaksoa ja päättyi Lapin keskustassa Miharinmäen tienoolle. Järvi on perkauksissa kutistunut Kinnalanjärveksi 1800-luvun loppupuoliskolla, kun Lapin keskustan kosket puhdistettiin.
Mullasjärvi ja Suojärvi  ovat molemmat Kalmbergin kartaston perusteella laskettuja järviä. Mullasjärven pohjoispää on matalana soistunut umpeen niin, että joelle on perattu uoma pohjoisosan läpi. Suojärvi laskettiin niin matalaksi, että siitä muodostui järvialtaan kokoinen avosuo. Hinnerjoki on ohjattu järven ohi sen rantaviivaa myöten.
Koskeljärven järvenlaskun yhteydessä sen laskujoki siirrettiin pohjoisemmaksi ja vedet johdettiin Patajärven ja Pitkäjärven kautta. Välijoen suistolle kaivettiin vaihtoehtoinen reitti Koskeljärven viereen ja yhdistettiin suoraan Hinnerjokeen.
Sivuojien lasketut järvet

Alla on Lapinjoen vesistön kuivatetut tai lasketut järvet, joista on havainto Kalmbergin kartastossa tai on muita tarkempia tietoja järvenlaskusta. Tapaukset on lueteltu lähtien liikkeelle alajuoksulta ja edeten yläjuoksulle päin.
Lutanjärvenoja laskee Hautjärven alapuolelle. Sen valuma-alueen soita on kuivatettu viljelyyn sopiviksi ja myös Lutanjärveä on hieman laskettu.
Leppäjärvenoja on lähes kuivatetun Pirttijärven laskuoja, jonka nykyinen linjaus virtaa kuivatettujen Leppäjärven  ja Voinusjärven  kautta. Tietoa järvenlaskujen kulusta ei ole, mutta järvet näkyivät vielä Kalmbergin kartastossa. Oja yhtyy Lapinjokeen Hautjärven yläpuolella.
Kalmbergin karttojen mukaan lännestä Kullanperän kylän läpi laskevan ojan valuma-alueella sijainneet  "Wähäjärvi" eli nykyinen Vahejärvi ja Rapajärvi olisivat olleet laskettuja järviä.
Tohtuanjärvi , joka laski Saarnijärveen etelästä vielä Kalmbergin kartoissa, on nykyään peltomaata.
Kauklaistenjärvi laskettiin 1920-luvun alussa, minkä seurauksena noin neljäsosa järvestä on ruohottunut. Viereinen Kirvelänjärvi  eli vanha "Kivilänjärvi" kuivatettiin viimeistään 1820-luvulla, koska Karl Hunsala haki vuonna 1829 vesijättömaan jakamiseen päätöstä.
Naurisoja laskee Lammijärvestä  Lapinjokeen juuri Saarnijärven yläpuolelle. Lammijärven ranta-alueet ovat nykyään viljelyksessä ja järven pohja-alue on suota.
Pappilanoja, joka tunnetaan ylempänä Kourulamminojana, laskee Lapin keskustan kautta Lapinjokeen. Sen valuma-alueella sijaitsivat Vähä Kourulammi  ja Satlammi , jotka ovat molemmat suoksi kuivatettuja järviä. Kalmbergin kartoissa ne piirrettiin vielä järviksi.
Pienen Katonajärven laskemista pyydettiin 1805 ja siihen saatiin lupa vuonna 1807.
Paunajärvi  sijaitsi Kalmbergin kartassa heinäniittyjen keskellä, mutta sen jälkeen se kuivatettiin laskemalla vedet Narvinojaa myöten Lapinjokeen.
Leppijärvi  esiintyi Kalmbergin kartassa nimellä "Lappjärvi". Se kuivatettiin avosuoksi johtamalla sen vedet Luhdanojaa myöten Kuolimaalle.
Koumanojan alajuoksu yhtyy Lapinjokeen vähän Kuolimaan yläpuolella. Vuonna 1864 talollinen (Jaakkola) Fredrik Fredriksson haki lupaa kuivatuttaa Vähäjärven  ja ilmeisesti saikin sen, koska järvi on nykyään peltomaan ympäröimää suota ja avosuota. Myös Auvoljärveä ja Urmijärveä on laskettu.
Kaurajärvi on Kalmbergin kartan perusteella ilmeisesti myös laskettu järvi. Se laskee nykyään Laukassuonojaa myöten Lapinjokeen.
Liesjärvi laskettiin 1800-luvulla ja järveä aiotaan nyt nostaa. Järvi laskee Liesjärvenojaa myöten Hinnerjokeen.
Vaaljärvi on laskettu perkaamalla ensin Vaaljokea ja lopuksi siirtämällä sen uoman paikkaa. Koskeljärvi laski ennen Vaaljärven kautta, mutta Koskeljärven järvenlaskun yhteydessä sille kaivettiin uusi lasku-uoma pohjoisemmaksi.
Koskeljärven valuma-alueen järvet

Muualla tehdyt järvenlaskut herättivät honkilahtelaisten huomion varhain. Jo vuonna 1818 tarkastettiin Koskeljärven ja sen laskujoen, Patajärven ja Pitkäjärven sekä näitä kahta yhdistävän ojan tilannetta. Ojien virtauksissa havaittiin heikkoutta ja toistuviin tulviin kiinnitettiin huomiota, joten niiden perkauksille näytti olevan tilausta. Vuoden 1859 kuivatusyhtiön perustamisesta käynnistettyjen hankkeiden sarja on sisältänyt useita järvenlaskuja, joiden yhteisvaikutuksesta Koskeljärven vedenpintaa on laskettu yli kaksi metriä. Innostus lopulliseen järven kuivatukseen kuitenkin lopahti, kun havaittiin järvenpohjan kivisyys. Sitä ennen järven luusuan paikkaa muutettiin länsirannalta luoteisrantaan. Koskeljärveen laskevista pienistä lammista kahta on kuivatettu. Etulammi  eli entinen "Isolampi" oli 1850-luvulla peltojen reunustama. Tämän eteläpuolella sijainnut ja lähes samankokoinen Takalampi  eli entien "Wähälampi" oli suon reunustama metsäinen lampi. Molemmat kuivatettiin perkaamalla niiden laskuojat Koskeljärveen sen jälkeen, kun ensin sen vedenpintaa oli laskettu riittävän alas.
Koskeljärven valuma-alueen järvet > Vähäjoen valuma-alue

Vuonna 1821 tarkastettiin Välijoella Latvajärven ja "Paatamajärven" eli nykyään Paattamen  tilannetta. Vasta Koskeljärven järvenlasku mahdollisti näidenkin järvien laskemisen. Kyläläiset valtuuttivat vuonna 1887 maakauppias Matti Waldenin (myös Wålden ) hakemaan lupaa Latvajärven  kuivattamiseen, mutta peruivat tuolloin hakemuksensa. Seuraavana vuonna asiaa lähestyttiin uudelleen liittäen hakemukseen mukaan myös Koskeljärvi ja Paattame. Vuoden 1890 hakemuksen kohdejärvi ei selviä tapaushakemistosta, mutta uusi hakemus ilmaisee aktiivisuutta, jolla honkilahtelaiset toimivat myös jatkossa. Nykyään Latvajärvi ja Paattame ovat kosteikkoja. Välijoki ohjattiin kiertämään Latvajärven rantoja pitkin ja virtaamaan Paattamen läpi Koskeljärveen. Myöhemmin 1990-luvulla Välijoki ohjattiin virtaamaan omaa kanavaa pitkin Hinnerjokeen osana Koskeljärven säännöstelyä.
Honkilahtelaiset hakivat vuonna 1900 talollisen August Eskolan valtuuttamana lupaa laskea "Palijärven" vedenpintaa, mutta asia siirrettiin lääninkonttoriin. Asiaan palattiin vuonna 1903, jolloin tarvittavat esiselvitykset oli tehty, ja lupa järvenlaskuun annettiin vuonna 1908. Järvi laskettiin perkaamalla Palijärven laskuoja, joka virtasi Koskensuon kautta nykyiseen Alhonojaan. Järvenlaskun seurauksena paljastui uusia rantoja ja järviallas jakaantui kahdeksi järveksi. Pikku Palijärvi jäi luusuan puolelle ja Iso Palijärvi sen taakse.
Lanttu

| Lanttu |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Brassicales
Heimo::  Ristikukkaiskasvit Brassicaceae
Suku::  Kaalit Brassica
Laji::  napus
Alalaji::  rapifera
Kolmiosainen nimi
 Brassica napus subsp. rapifera  Metzg. ex Sinskaya 
Katso myös
   Lanttu Wikispeciesissä   Lanttu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lanttu (Brassica napus subsp. rapifera), josta on käytetty myös nimiä räätikkä ja räätikäs, on kaalien sukuun kuuluva juures. Se on Euroopassa nuorempi tulokas kuin nauris, mutta on silti arvioitu, että se olisi ollut yksi kolmesta pääjuureksesta, joita roomalaiset käyttivät. Täysin varmoja voidaan olla vasta 1500-luvun kasvikirjojen kuvista, että ne esittävät lanttua. Lanttu on syntynyt kaalin ja nauriin risteytymästä, mutta ei olla varmoja, onko siitä suoraan syntynyt lantun esiaste, josta on lantun lisäksi kehittynyt rapsi, vai onko ensin syntynyt rapsin esiaste.
Lanttu valittiin yhdessä nauriin kanssa vuoden vihannekseksi vuonna 2011.
Historiaa

Kaalia muistuttava maku on antanut monessa kielessä nimen lantulle. Ruotsiksi se on kålrot ja saksaksi Kohlrübe on yksi monista nimistä. Nimet ovat syntyneet paljon ennen kuin tiedettiin mitään lantun risteytymäalkuperästä nauriin / kaalin ja rypsin kanssa.
Pohjolassa lanttua on viljelty 1500-luvulta asti, sitä onkin sanottu Pohjolan appelsiiniksi. On sanottu leikkisästi, että lantulla ja paloviinalla on sama levinneisyysalue eli Norja, Ruotsi, Suomi ja Venäjä. Ruotsalaiset tutustuttivat englantilaiset lanttuun vasta 1700-luvulla. Englannin ja ranskan kielessä yksi lantun nimistä onkin ruotsalainen tai ruotsalainen nauris ("swede", "Swedish turnip"; "navet de Suède"). Ranskassa ja amerikanenglannissa tavallisempi on nimi "rutabaga", joka tulee ruotsin murresanasta "rotabagge" ja näin myös näyttää yhteyden Ruotsiin.
Luonnonvarakeskuksen mukaan lanttu on syntynyt todennäköisesti useammin kuin kerran Pohjois-Euroopassa muutamia vuosisatoja sitten. Tähän asti on arveltu, että lanttu olisi nimenomaan ruotsalaista alkuperää. MTT:n tutkimusten mukaan lanttu on ilmeisesti kehittynyt itsekseen myös Suomessa nauriin ja kaalin siemenviljelyn yhteydessä. Silloin se olisi ainut täällä syntynyt viljelykasvi.
Lantun merkitys Suomen vanhassa maataloudessa oli vähäisempi kuin nauriin. Lantun nimi on lainattu ruotsin kielen tainta tarkoittavasta sanasta planta, koska sen kasvuaika on pitkä ja taimet yleensä esikasvatetaan. Tämä puolestaan tulee muinaisnorjan kautta latinan sanasta planta "taimi", josta ovat peräisin myös mm. englannin plant ja saksan Pflanz "kasvi". Myös suomen vanhassa kirjakielessä ja joissain murteissa lanttu on merkinnyt kasvia; tosin vanhassa kirjakielessä sanan kirjoitusasu oli planttu. Nykyinen merkitys on peräisin ilmeisesti 1700-luvun jälkipuoliskolta. Vanhempi nimitys lantulle on länsimurteissa ollut räätikkä, joka sekin tulee ruotsin kautta latinasta.
Lajikkeet

Lajikkeet on ryhmitelty kelta- ja valkomaltoisiin. Paksuhko kuori on lajikkeen mukaan kellertävä, ruskeanpunertava, vihreä tai violetti. Kelta­maltoisia lajikkeita käytetään enimmäkseen ihmis­ravinnoksi, valko­maltoisia rehuksi.
Viljely

Lanttu on savimaan kasvi, jota voidaan viljellä hyvin lannoitetussa hiekkamaassakin. Viljelykierron tulisi olla ainakin 4 vuotta tautien ja tuholaisten torjumiseksi. Boorin puute vaivaa helposti lanttua, ja se ilmenee siten, että malto on lasittunut ja siinä on ruskeita laikkuja ja jopa onkaloita.
Lanttu viihtyy parhaiten kosteassa ilmastossa, vesistöjen lähellä. Sitä voidaan viljellä Suomessa Lappia myöten.
Kasvitaudeista möhöjuuri vaivaa lanttua eniten, ja sitä torjutaan säännöllisellä kalkituksella ja viljelykierrolla. Lanttu on taimivaiheessa herkkä tuholaisvioituksille. Lantun tuholaisia ovat ainakin seuraavat:
Sinappikuoriainen (Phaedon cochleariae)
Mustakirppa (Phyllotreta atra)
Tasajuovakirppa (Phyllotreta nemorum)
Mutkajuovakirppa (Phyllotreta striolata)
Aaltojuovakirppa (Phyllotreta undulata)
Rapsikuoriainen (Meligethes aeneus)
Pikkukaalikärpänen eli kaalikärpänen (Delia radicum)
Isokaalikärpänen (Delia floralis)
Niittyluteet (Lygus)
Käyttö ja säilytys

Lanttu korjataan myöhään syksyllä: naatit listitään, ja juuret typistetään. Lanttu tulee säilyttää kellarissa tai kylmiössä, ideaali lämpötila on 0 astetta ilman suhteellisen kosteuden ollessa yli 95 %.
Lanttua voi käyttää raasteena, keitoissa, välipalana, lanttu­kukossa ja erityisesti joulu­ruokana suositussa lanttulaatikossa. Aikaisemmin myös lantun lehtiä on käytetty vihanneksena.
Ravintoarvo per 100 g

Energiaa 120,7 kj/28,8 kcal
Rasvaa 0,3 g
josta monityydyttymätöntä 0,1 g
Hiilihydraattia 4,6 g
Josta sokeria 3,9 g
Proteiinia 1,0 g
Kuitua 1,8 g
B1-vitamiinia 0,1 g
B2-vitamiinia 0,1 g
C-vitamiinia 39,7 mg
Folaattia 50,1 µg
Niasiinia 1,2 mg
Fosforia 40 mg
Jodia 1,0 µg
Kaliumia 310,0 mg
Kalsiumia 35,0 mg
Magnesiumia 14,0 mg
Natriumia 4,1 mg
Rautaa 0,3 mg
Seleeniä 0,3 µg
Sinkkiä 0,2 mg
Aiheesta muualla

Fineli: Lantun ravintoarvot (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomalaiset hyötypuutarhakasvit
| --- | --- |
Juurekset:   lanttu  mustajuuri  nauris  palsternakka  porkkana  piparjuuri  punajuuri  retiisi  selleri 
Kaalit:   keräkaali  kiinankaali  kukkakaali  kyssäkaali  lehtikaali  punakaali  parsakaali  ruusukaali  kurttu- eli savoijinkaali 
Kurkkukasvit:   kurkku  kesäkurpitsa  kurpitsa  spagettikurpitsa 
Mausteet:   basilika  humala  kirveli  krassi  kumina  kurkkuyrtti  kynteli  lipstikka  meirami  minttu  persilja  rakuuna  rosmariini  salvia  sitruunamelissa  tilli  timjami 
Mukulakasvit:   maa-artisokka  peruna 
Palkokasvit:   herne  härkäpapu  tarhapapu 
Sipulit:   hillosipuli  ilmasipuli  jättisipuli  purjo  sipuli  ruohosipuli  ryvässipuli  valkosipuli  vihersipuli 
Muut kasvikset:   endiivi  fenkoli  latva-artisokka  lehtisalaatti  lehtiselleri  mangoldi  maissi  paprika  parsa  pinaatti  raparperi  tomaatti 
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158464  APNI: 439394  BioLib: 39211  EPPO: BRSNA  EUNIS: 164407  GBIF: 3042637  GRIN: 319659  iNaturalist: 450737  IPNI: 60452368-2  NBN: NHMSYS0000456604  NCBI: 3709  NZOR: 734f70ec-6148-4be1-8a08-f118efce3a88  Tropicos: 100300283  Laji.fi: MX.4972935 
Lanttulaatikkoa.
Mayreau

Mayreau
Mayreaun eteläosa kaakosta päin nähtynä.
| --- | --- |
Sijainti:  Saint Vincent ja Grenadiinit 
Saariryhmä:  Pohjois-Grenadiinit
Korkein kohta:  1  m 
Pinta-ala:  3,8 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  300
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mayreau sijaitsee Union Islandin ja Canouanin saaren välissä.
Mayreau on  Pohjois-Grenadiinien saariryhmään kuuluva pieni saari Saint Vincentin ja Grenadiinien saarivaltiossa Karibianmerellä. Se on kooltaan noin 3,8 neliökilometriä, mikä tekee siitä Pohjois-Grenadiinien pienimmän asutun saaren. Saarella asuu noin 300 asukasta.
Mayreaun naapurisaaret ovat Union Island etelässä, Petit Martinique kaakossa, Tobago Cays idässä ja Canouan koillisessa.
Mayreaun osti 1800-luvun alkupuolella Ranskasta Napoleonin sotia pakoon lähtenyt Saint-Hilairen perhe. Saaren asukkaat ovat enimmäkseen perheen entisten orjien jälkeläisiä. Perhe omistaa yhä valtaosan saaresta, mutta Saint Vincentin valtio omistaa sataman yläpuolisen maa-alueen, jolle on syntynyt saaren ainoa, nimetön kylä.
Syväsatamaa tai lentokenttää ei ole, joten saarelle pääsee vain veneillä. Mayreau on suosittu huviveneilijöiden ja sukeltajien tukikohta heidän tutkiessaan saaren itäpuolella sijaitsevia Tobago Caysin pikkusaaria ja kirkkaita vesiä.
Käännös suomeksi
Mavrodáfni

| Viiniköynnös (Vitis vinifera ’Mavrodáfni’)> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Rosopsida
Lahko::  Vitales
Heimo::  Viiniköynnöskasvit Vitaceae
Suku::  Viiniköynnökset Vitis
Laji::  Viiniköynnös vinifera
Lajike::  ’Mavrodáfni’
Kolmiosainen nimi
 Vitis vinifera ’Mavrodáfni’ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mavrodáfni (kreik. Μαυροδάφνη, ”Musta laakeri”; myös Mavrodaphne) on kreikkalainen viinin valmistukseen käytettävä tumma viinirypälelajike. Se on kotoisin Peloponnesoksen niemimaalta Patraksen seudulta.
Pullo Mavrodáfni-viiniä.
Kerrotaan, että lajike sai nimensä siitä, että eräs upseeri rakastui viiniviljelmällään työskennelleeseen tummaan Dáfni (Dafne) -nimiseen neitoon ja antoi tämän nimen viinilleen. Mavrodáfnia kasvatetaan edelleen erityisesti eri puolilla Peloponnesosta (kuten Akhaiassa, Arkadiassa, Eliksessä sekä Messeniassa), Jooniansaarilla (erityisesti Kefaloniássa) sekä eräillä muilla alueilla Kreikassa.
Mavrodáfni tuottaa monenlaisia vahvoja, kuivia ja makeita punaviinejä. Sitä sekoitetaan usein muiden lajikkeiden, kuten Agiorgítikon ja Cabernet Sauvignonin, kanssa. Eräs Mavrodáfnin muunnelma on Thiniátiko (Θηνιάτικο).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mavrodáfni Wikimedia Commonsissa
Lapin vaakuna

Lapin vaakuna
Lapin vaakuna on alun perin Lapin historiallisen maakunnan, nykyisin myös sitä laajemman Lapin nykymaakunnan heraldinen tunnus. Vaakunan heraldinen selitys kuuluu: "Punaisessa kentässä luonnonvärinen villimies, joka kantaa olallaan kultaista nuijaa; otsan ja vyötäisten ympärillä vihreä seppele. Kilven päällä kreivikunnan kruunu." Vuosina 1962–2009 Lapin vaakuna sisältyi myös silloiseen Lapin läänin vaakunaan.
Historia

Varhaisin maininta Lapin vaakunasta on 1580-luvulta. Silloin vaakunan aiheena oli kaksi sutta, mutta tämä vaakuna ei vakiintunut käyttöön.
Metsäläinen esiintyy Lappiin viittaavana aiheena virallisissa yhteyksissä ensimmäisen kerran vuonna 1606 lyödyssä rahassa sekä Kaarle IX:n sinetin ympärillä olleessa vaakunaketjussa, jossa oli mukana myös Lapin vaakuna. Vaakunaan oli kuvattu musta metsäläinen, joka oli pukeutunut mustaan nahkaturkkiin. Jo samalla vuosisadalla vaakunasta tuli käyttöön myös versio, jossa hänet oli kuvattu muutoin alastomana paitsi että hänen vyötäisensä oli verhoiltu lehväseppelellä.
Lapin kuten muidenkin maakuntien vaakunoiden ulkoasu on eri aikoina vaihdellut, joskin varsinainen kuva-aihe on pysynyt samana. Nykyisen ulkoasunsa Lapin vaakuna sai vuonna 1963 Ahti Hammarin suunnittelemana, ja se vahvistettiin valtioneuvoston päätöksellä 24. tammikuuta 1963.
Vaakunan värit esiintyvät myös Lapin perinteisessä isännänviirissä.