Aiskhylos
Näytelmät > Uudistukset

Aiskhylosta voidaan hyvällä syyllä pitää kreikkalaisen tragedian varsinaisena luojana. Askel sellaisten aiempien tragediakirjailijoiden kuin Thespis, Khoirilos ja Frynikhos alkeellisemmista näytelmistä Aiskhylokseen on paljon suurempi kuin Aiskhyloksesta Sofokleehen; se voidaan nähdä askeleena tragedian lapsuudesta jos ei vielä täyteen kypsyyteen niin ainakin nuoruuteen. Monet Aiskhyloksen seuraajien tekemistä muutoksista ja edistysaskeleistakin voidaan nähdä sellaisina, jotka olivat luonnollista seurausta Aiskhyloksen tekemistä uudistuksista, tai joita hän oli jo ounastellut. Kreikkalaiset itsekin katsoivat, että Aiskhylos oli tragedian isä, siinä missä Homeros oli eeppisen runouden ja Herodotos historian isä.
Tärkein Aiskhyloksen tekemistä uudistuksista oli se, että hän toi näyttämölle toisen näyttelijän (δευτεραγωνιστής, deuteroagonistēs), siinä missä aiemmin näytelmissä oli ollut vain yksi näyttelijä ja kuoro. Tämä toi mukaan kokonaan uuden ulottuvuuden, näyttelijöiden välisen dialogin. Aristoteles katsoi, että Aiskhylos samalla antoi näytelmissä jopa pääosan näyttelijöiden väliselle dialogille, ja vähensi kuoron osuutta niin, että se jäi täydentäväksi ja toissijaiseksi. Aiskhyloksen seuraajat omaksuivat tämän uudistuksen, aivan samoin kuin Aiskhylos itse omaksui myöhemmin Sofokleelta kolmannen näyttelijän lisäämisen näytelmiin.
Aiskhylos näytteli näytelmissään joskus itse. Hänen uransa varhaisvaiheessa häntä avusti näyttelijä nimeltä Kleandros, ja myöhemmin Myniskos Khalkislainen. Aiskhyloksen näytelmissä kahden näyttelijän välinen sekä näyttelijän ja kuoron välinen keskustelu olivat usein muodoltaan symmetrisiä niin, että kumpikin esittää vuorollaan yhden tai kahden säkeen mittaisen ajatuksen. Hyvänä esimerkkinä tästä toimii Voiman (Kratos) ja Hefaistoksen keskustelu Kahlehditun Prometheuksen alussa. Vastaavasti näytelmässä Seitsemän Thebaa vastaan Eteokles ilmaisee itsensä aina kolmellä säkeellä kuoro-osuuksien välissä. Tällainen muoto eroaa tavallisesta keskustelusta, mutta kenties luo tunnelmaa jumalten ja heerosten keskustelutyylistä.
Aiskhylos kehitti myös lavastusta ja puvustusta. Agatharkhoksen sanotaan maalanneen hänelle ensimmäiset lineaariperspektiiviä käyttäneet taustalavasteet, tosin joskus tämän toiminta sijoitetaan ennemmin Sofokleen aikaan. Aiskhylos myös järjesti näyttelijöille entistä asianmukaisempia ja näyttävämpiä asuja, joihin kuului monenlaisia naamioita sekä koturnit eli korkeapohjaiset kengät, jotka tekivät heeroksista ihmisiä suuremman näköisiä. Aiskhylos kiinnitti myös paljon huomiota kuoron tanssiliikkeisiin, ja hänen sanotaan keksineen useita liikkeitä ja ohjanneen kuoroa itse ilman tyypillistä tanssinopettajaa. Tämän vuoksi Telesteen kerrotaan kyenneen esittämään pelkällä tanssilla monet näytelmän Seitsemän Thebaa vastaan tapahtumista. Aiskhyloksen sanotaan myös aloittaneen tavan, jonka mukaan murhia ja muuta verenvuodatusta ei näytetty suoraan, vaan ne tapahtuivat kulisseissa.
Aiskhyloksen myötä sai alkunsa tapa esittää yhdellä kertaa trilogia, jonka kaikki kolme tragediaa liittyivät aiheensa puolesta toisiinsa. Näin jokainen näytelmistä muodosti ikään kuin yhden näytöksen trilogian kokonaisuudessa. Jo ennen Aiskhylosta näytelmäkilpailuissa oli ollut tapana esittää kolme tragediaa trilogiana, mutta Aiskhylos oli ensimmäinen, joka teki tragedioita, jotka toisaalta kukin muodostivat itsenäisen kokonaisuuden, mutta kuitenkin toimivat myös yhdessä harmonisena ja juoneltaan yhteenkuuluvana kokonaisuutena. Ainoa säilynyt esimerkki tällaisesta on Oresteia, joka on ylipäätään ainoa säilynyt tragediatrilogia. Kolmea tragediaa seurasi kilpailuissa perinteisesti yksi satyyrinäytelmä, ja Aiskhylos vaikuttaa hallinneen niihin kuuluvan huumorin yhtä hyvin kuin tragedioiden vakavamman draaman.