Jokerien historia
Pääsarjaan ja ensimmäinen mestaruus: 1969–1973

Jokerien ensimmäinen SM-sarjakausi oli 1969–1970. Aimo Mäkinen oli aloittanut ennennäkemättömän joukkueenrakentamisen, ja joukkue sai ensimmäiselle SM-sarjakaudelleen lukuisia nimekkäitä vahvistuksia. Mäkisellä oli tapana tarjota pelaajille suoraan rahaa niin pitkään, kunnes sopimus syntyi. Joukkueeseen liittyivät muun muassa maajoukkuepelaajat Veli-Pekka Ketola, Henry Leppä, Erkki ja Lauri Mononen sekä puolustaja Ilpo Koskela. Muita tulleita olivat muun muassa Timo Sutinen, Pertti Nurmi, Alpo Suhonen ja Pertti Arvaja. Maalivahdiksi tuli HIFK:sta Eero Holopainen ja valmentajaksi toimintansa lopettaneesta Upon Pallosta Aulis Hirvonen. Pelaajista parhaiten esillä olivat Turunen ja Ketola, jotka sijoittuivat SM-sarjan pistepörssissä sijoille neljä ja viisi. Joukkueen pelaajisto oli taustoiltaan hajanainen. Sarjan toisella puolikkaalla joukkue hitsautui ja lopullinen sijoitus oli viides.
Samanaikaisesti edustusjoukkueen rakentamisen kanssa Jokerit organisoi Itä-Helsinkiin Kanada-sarjan, joka oli suunnattu seuran omille junioreille. Idea saatiin Tampereen Ilveksen samankaltaisesta järjestelmästä, ja Kanada-sarjassa kiekkoharrastuksensa aloitti usea tuleva huippupelaaja. Sarja käynnistyi vuonna 1969. Aimo Mäkisen haaveena oli saada sitä kautta kasvatetuksi edustusjoukkue täysin omista junioreista, mikä ei kuitenkaan koskaan toteutunut. Juniorien Kanada-sarja tosin tuotti nopeasti tuloksia: D-juniorit voittivat Suomen-mestaruuden keväällä 1973 ja sekä B-, C- että E-pojat kaudella 1975–1976. Vahvan ja järjestelmällisen juniorityönsä avulla Jokerit sai kannattajia erityisesti nuorten keskuudesta.
Ensimmäisen SM-sarjakauden jälkeen joukkue muuttui paljon, kun pois lähtivät Ketola, Suhonen, Perttula ja kovaotteinen puolustaja Osmo Kuusisto. Kaudelle 1970–1971 Jokerit sai yhden huippupelaajan lisää, kun Seppo Repo liittyi joukkueeseen osittain paikkaamaan Ässiin palannutta Ketolaa. Jokereihin siirtyi myös Jouko Öystilä, joka pelasi Ilpo Koskelan puolustajaparina myös Suomen maajoukkueessa. Jääkiekko oli muuttunut yhä fyysisemmäksi, mikä ei kuitenkaan sopinut Jokerien nopeille mutta hentoisille pelaajille. Joukkue tarvitsi voittavan pelityylin, ja uusi valmentaja Matti Lampainen toi Jokereihin sille ominaisen taitokiekon. Joukkue luisteli kovaa, liikutti kiekkoa nopeasti ja pelasi omilla vahvuuksillaan. Kauden aikana Jokerit oli lähellä ensimmäistä Suomen mestaruuttaan. Se voitti runkosarjan mutta pelasi jatkosarjassa heikosti ollen siinä vasta viides. Lopullinen sijoitus oli mestaruuden voittaneen Porin Ässien jälkeen toinen.
Ennen kauden 1971–1972 alkua Jokerit menetti Seppo Revon ja Lauri Monosen Karhu-Kissoihin. Kaksi ensimmäistä pääsarjakautta olivat köyhdyttäneet Aimo Mäkistä, eikä joukkue kuulunut ennakkosuosikkeihin. Jokerit nosti pelaajia edustusjoukkueeseen lähinnä kakkosjoukkue Peikoista. Jokereissa pelasi kauden aikana myös sen historian ensimmäinen ulkomaalaispelaaja, kun kanadalainen maalivahti Dwight Watson oli kokoonpanossa seitsemässä ottelussa. Joukkueen tärkeimpänä pelaajana jatkoi kuitenkin Timo Turunen, joka sijoittui pistepörssissä viidenneksi. Aiempaa kapeampaa pelaajarinkiä Jokerit kompensoi joukkuehengellä ja valmentaja Lampaisen kyvyillä, ja joukkue ylsi sarjan kärkipäähän. Jokerit oli runkosarjan viides ja ylemmän loppusarjan toinen. Lopullinen sijoitus oli neljäs, kaksi pistettä kolmanneksi sijoittuneelle HIFK:lle hävinneenä. Mitaleille joukkueen pelaajamateriaali oli liian kapea ja kokematon, ja monet ottelut Jokerit pelasi ainoastaan kolmella puolustajalla. Puolustajista Ilpo Koskela oli kentällä käytännössä koko ajan.
Keväällä 1972 Jokerit suunnitteli fuusioituvansa HJK:n ja Karhu-Kissojen kanssa. Suunnitelma kariutui Aimo Mäkiseen, joka Kanada-sarjan päätöstilaisuudessa liikuttui paikalla olleesta yli 600 juniorin joukosta. Mäkinen totesi puheessaan, että jos fuusio halutaan tehdä, uuden seuran nimi olisi Jokerit. Seuran yli 80 juniorihuoltajaa olivat alusta alkaen olleet yhdistymistä vastaan. Fuusio olisi merkinnyt juniorityön luhistumista, sillä HJK:n ja Karhu-Kissojen johtomiehille tärkeää oli vain edustuskiekkoilu. Huoltajat, vanhemmat ja pojat olivat kolmessa vuodessa oppineet pitämään Jokereita omana joukkueenaan, jonka eteen oli tehty työtä vuorotta ilman palkkaa. Jokerit merkitsi heille Itä-Helsingin ylpeyttä ja itsetunnon ylläpitäjää.
Samana keväänä Jokerien toiminnan jatkuminen oli epävarmaa. Edellinen kausi oli ollut taloudellisesti raskas, ja Mäkisen kiinnostus seuraan alkoi hiipua. Maaliskuussa hänen oli tarkoitus ilmoittaa Kauppakorkeakoululla toiminnan päättymisestä. Juhlasalin monisatapäinen juniorijoukko sai kuitenkin Mäkisen muuttamaan mieltään vielä puhujapöntössä, jolloin lopettamisilmoitus muuttuikin jatkamisilmoitukseksi. Mäkiselle ei oltu tavallisuudesta poiketen kirjoitettu puhetta valmiiksi, minkä vuoksi hän joutui improvisoimaan.
»Jokainen teistä on kuullut siitä fuusiohankkeesta – mutta kun minä olen seurannut sitä jokerihenkeä tämän fuusiokeskustelun aikana, niin olen tullut siihen tulokseen, että tätä seuraa ei voi hajottaa. Jokerien seitsemän kirjainta pysykööt koossa niin kauan kuin minä voin sille antaa tukeni ja voin siihen vaikuttaa, minä takaan sen. Fuusioitukoot muut Jokereihin jos haluavat.» 
(Ote Aimo Mäkisen puheesta Helsingin Kauppakorkeakoululla keväällä 1972.)
Ensimmäisen Suomen-mestaruutensa Jokerit saavutti uudella piste-ennätyksellä kaudella 1972–1973. Aiemmat vaikeudet olivat hitsanneet joukkueesta yhtenäisen. Joukkueeseen oli tehty myös nimekkäitä hankintoja, kuten Karhu-Kissoista palannut Lauri Mononen ja HJK:sta tullut Seppo Suoraniemi. Vanhoista pelaajista Timo Turunen muodosti Timo Sutisen kanssa SM-sarjan pistepörssin kärkikaksikon ja teki myös maaliennätyksen. Maalivahdiksi oli hankittu maajoukkuepelaaja Jorma Valtonen, jonka torjunnat olivat keskeisessä osassa. Mononen sen sijaan oli lähes koko kauden ajan kolmosketjun laituri, sillä valmentaja Matti Lampainen ei nähnyt syytä rikkoa kahta vahvaa kentällistä. Mononen jätti seuran kauden jälkeen.