Slovenian historia
Jugoslavian kuningaskunta, 1918–1944 > Sloveenien, kroaattien ja serbien valtion ja Serbian kuningaskunnan yhdistyminen

Vaikka Slovenia kuului Sloveenien, kroaattien ja serbien (vuodesta 1929 Jugoslavian kuningaskunta), noudatti se itsenäistä politiikkaa vielä kuukauden ajan. Ljubljanan kansallineuvosto nimitti lokakuussa 1918 Slovenian kansallisen hallituksen (sloveeniksi Narodna vlada SHS v Ljubljani eli suom. sloveenien, kroattien ja serbien kansallinen hallitus Ljubljanassa) johon kuului kaikki kolme Slovenian poliittista puoluetta. Hallitukselle kuului korkein lainsäädäntö- ja toimeenpanovalta, mutta ulko- ja sotapolitiikka säilyivät Zagrebin kansallineuvoston hallinnassa.
Kansallishallitus antoi 14. marraskuuta asetuksen tilapäisestä hallinnosta siirtymäkaudelle. Siirtymäkausi oli odotusvaihe siihen, kun valtion korkein elin Zagrebin kansallisneuvosto julkaisisi uuden laillisen asetuksen. Slovenia joutui siirtymäkaudella huolehtimaan itse kansallisista tehtävistää eikä saanu tukea esimerkiksi alueensa puolustamiseen.
Alueelliset ongelmat olivat alkaneet 31. lokakuuta kun Kärntenin maakunta julistautui jakamattomaksi ja ilmoitti liitettäväksi osaksi Itävallan tasavaltaa. Italian joukot tunkeutuivat maahan 5. marraskuuta ja ylittivät vuoden 1915 Lontoon sopimuksessa sovitun rajan. Italialaisten eteneminen pysäytettiin Logatecissa 11. marraskuuta kun SHS:n kansallishallituksen joukot alkoivat työntää niitä takaisin. Italialaiset vetäytyivät vain Planinaan saakka. Näin sloveenit menettivät Primorskan ja osan Notranjskan alueesta. Raja ja Italian miehitys vahvistettiin vuoden 1920 Rapallon sopimuksessa.
Majuri Rudolf Maister otti 1. marraskuuta 1918 haltuunsa Mariborin varuskunnan ja julisti kaupungin osaksi Jugoslaviaa. Steiermarkin kansallisneuvosto ylensi Maisterin kenraaliksi. Sloveniankielisessä Kärntenissä sloveenien yksiköt olivat liian heikkoja vastustaakseen Heimwehria, joka onnistui tammikuussa 1919 karkottamaan sloveenien vapaaehtoisjoukot suurimmasta osasta Kärntenia. Keväällä 1919 sloveenit yrittivät ottaa alueet takaisin onnistumatta siinä. Toukokuussa Slovenian poliittisen johdon painostuksesta Belgradin hallitus lähetti Kärnteniin Jugoslavian vakinaisen armeijan joukkoja, jotka onnistuivat alueen takaisinvaltauksessa.
Takaisinvaltauksesta huolimatta Pariisin rauhanneuvotteluissa päätettiin järjestää Kärntenissä kansanäänestys, jossa päätettiin alueen jakamisesta. Äänestys pidettiin 10. lokakuuta 1920, ja sen lopputuloksena Kärnten liitettiin Itävaltaan. Alueen sloveeneja alettiin järjestelmällisesti saksalaistaa. Siirtymisestä Itävalta-Unkarin alaisuudesta Jugoslavian alaisuuteen, yli neljäsosa sloveeneista jäi Jugoslavian ulkopuolelle.
Slovenian autonomisen kehittymisen turvaamiseksi Oton Župančičin johtama Ljubljanan kansallisneuvoston kulttuurijaosto piti tärkeänä että sloveenit saisivat säilyä ja kehittyä itsenäisenä kansakuntana. Valtion rakenne tulisi järjestää tämän tavoitteen mukaisesti. Kaikki puolueet allerkirjoittivat päätöslauselman, mutta Slovenian liberaalinen puolue vaati jäseniään perumaan allekirjoituksen ennen lauselman julkaistamista. Puolueen tavoitteena oli keskusjohtoinen Jugoslavian valtio.
Zagredin kansallisneuvosto järjesti marraskuussa 1918 istunnon valtion liittymisesta Serbian kuningaskuntaan. Serbia vaati välitöntä ja ehdotonta liittymistä. Serbien mielestä olosuhteet olivat oikeat Suur-Serbian luomiselle ja se halusi liittää kuningaskuntaan kaikki serbien asuttamat alueet. Alun perin Slovenia ei ollut osana liittymissuunnitelmaan, vaan se tuli mukaan liityttyään Sloveenien, kroaattien ja serbien valtioon. Liittymisen puolella olivat kroaatit, Bosnian serbit, dalmatialaiset ja tietyt puolueet kuten kroatialais-serbialainen koalatio sekä Slovenian liberaalinen puolue. Ehdotonta liittymistä vastustivat Slovenian kansanpuolue, Slovenian sosialistinen nuoriso ja Kroatian talonpoikaispuolue.
Dalmatia halusi nopeuttaa yhdistymistä Serbiaan ja lähetti 19. marraskuuta Zagrebin kansallisneuvostolle vetoomuksen, jossa se vaati välitöntä yhdistymistä. Perusteluina olivat ”kansallisten etujen, Italiaa vastaan puolustamisen ja valtiojärjestyksen turvaamisen tähden”. Kansallisneuvosto välitti vetoomuksen kaikille valtion autonomiselle elimille. Jugoslavian demokraattinen puolue asettui vetoomuksen taakse 20. marraskuuta, mutta Slovenian kansanpuolue torjui sen kuitenkin seuraavana päivänä.
Svetozar Pribićevićin johtama Zagrebin kansallisneuvosto kokoontui 23. marraskuuta 1918. Istunnossa enemmistönä oli liittoumista kannattavat. Vastustajat olisi voineet vedota Geneven sopimukseen, joka olisi taannut tasavertaisen aseman yhdistymisen osapuolille. Serbia oli kuitenkin hylännyt yksipuolisesti sopimuksen vain viikko allekirjoittamisensa jälkeen. Kroatian talonpoikaispuoleen johtaja Stjepan Radić puhui kiihkeästi liittämistä vastaan, mutta jäi ilman tarvittavaa tukea Slovenian kansanpuolueelta ja Kroatian oikeuspuolueelta. Lopulta kansallisneuvosto taipui liittymisen puolelle ja lähetti 28-henkisen valtuuskunnan neuvottelemaan liittymisen ehdoista Belgradiin. Valtuuskunnan oli huolehdittava, että sopimuksessa huolehdittaisiin hallinnon desentralisoinnista, jotta serbit eivät nousisi ylivaltaan perustuslaista päätättäessä. Valtuuskunta kuitenkin pyysi välitöntä ja ehdotonta liittymistä kuningaskuntaan 1. joulukuuta 1918.