stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalkkisten kanava

M/S Suometar Kalkkisten kanavassa
Kalkkisten kanava on Asikkalassa sijaitseva Päijänteen ja Kymijoen alkuosan yhdistävä automaatti- ja osin kauko-ohjattava kanava. Kymijoki virtaa pian Ruotsalaiseen viiden kilometrin jälkeen. Kanava ohittaa 700 metriä etelämpänä virtaavan Kalkkistenkosken, joka on vajaa 300 metriä pitkä. Koskessa vesi putoaa karttojen mukaan noin 0,8 metriä . Kanava on valmistunut vuonna 1878. Kanavahankkeesta oli keskusteltu jo 1850-luvulla, mutta kanavan rakentaminen aloitettiin vasta vuonna 1875. Kalkkisten kanava uusittiin uittokanavaksi  vuosina 1961–1964. Kanava on 1 315 metriä pitkä ja sen 500 metriä pitkä sulku on pisin Euroopan makeanveden kanavista. Vedenpintojen korkeusero sulussa on 0,90–1,15 metriä. Kanavan sulkuportit ovat tyypiltään vaaka-akselisia segmenttiportteja, sulkuportti laskeutuu veden alle ja alus ajaa sen yli.
Kanava on itsepalvelusulku mutta sen etävalvonta ja palvelusulutukset suoritetaan kaukokäytöllä Vääksyn kanavalta. Kanavan käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Arctia Meritaito Oy.
Aiheesta muualla

Väylävirasto: Kalkkisten kanava
Suomen kanavat – Kalkkinen
Kymijoen vesistön kanavat
Kalkkisten kanava
Heposelän reitti: Kellosalmen kanava – Likastin kanava
Keiteleen reitti: Listonsalmen kanava – Neiturin kanava
Kiesimän reitti: Kerkonkosken kanava – Kiesimän kanava – Neiturin kanava
Niiniveden reitti: Säynätsalmen kanava
Nilakan reitti: Kolun kanava
Pielaveden reitti: Säviänvirran kanava
Vesijärvi: Vääksyn kanava
Virmasveden reitti: Kuttakosken kanava
(14.2)
Asikkala
| --- | --- |
Kylät ja kyläkokonaisuudet:  Anianpelto  Asikkalan kirkonkylä  Hillilä  Iso-Äiniö  Joenniemi  Kalkkinen  Keltaniemi  Kopsuo  Kurhila  Mustjärvi  Myllykselä  Paakkola  Pulkkila  Pätiälä  Reivilä  Riihilahti  Salo  Salonsaari  Särkijärvi  Urajärvi  Vehkoo  Vesivehmaa  Viitaila  Vähimaa  Vähä-Pulkkila  Vähä-Äiniö  Vääksy 
Järvet:  Ruotsalainen  Päijänne  Vesijärvi 
Luonnonsuojelualueet:  Asikkalan letot  Aurinkovuori  Evon alue  Kinissaari  Kutajärven alue  Mukkulammi  Päijänteen alue  Päijänteen kansallispuisto  Pitkäkallion metsä  Riihikallio-Pilkanmäki  Romioja  Tupsuvuori  Urajärvi  Valtionkärki  Vanhan kartanon idänverijuurialue  Vähä-Pulkkila  Vähäpää 
Rakennukset ja rakennelmat:  Asikkalan kirjasto  Asikkalan kirkko  Jenkkapirtti  Kalkkisten kanava  Lahti-Vesivehmaan lentokenttä  Päijät-Hämeen ilmailumuseo  Päijännetunneli  Vääksyn kanava 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kalkkisten kanava (Q11869350)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kanaali
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Asikkala
koordinaatit: 61°17′23″N 25°35′19″E﻿ / ﻿61.2897°N 25.5886°E﻿ / 61.2897; 25.5886
Jouko Kajanoja

| Jouko Kajanoja |
| --- | --- |
 Kajanoja presidenttiehdokkaana 1987
Suomen työvoimaministeri
 Koiviston II hallitus   20.3.1981 – 19.2.1982  
Edeltäjä:  Arvo Aalto
Seuraaja:  Veikko Helle
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. joulukuuta 1942 (ikä 82) Tammela
Puoliso:  Etelka Vihma 1964–1983 Pirkko Turpeinen (1985–1996)  Anna-Maija Kajanoja 1997–
Tiedot
Puolue:  Vasemmistoliitto
Muut puolueet:  Suomen kommunistinen puolue (yhtenäisyys), Demokraattinen vaihtoehto,  Suomen Kansan Demokraattinen Liitto, Suomen Kommunistinen Puolue
Jouko Kajanoja (s. 23. joulukuuta 1942 Tammela) on suomalainen poliitikko ja tutkija. Koulutukseltaan hän on valtiotieteiden tohtori ja ekonomi. Kajanoja on toiminut muun muassa työvoimaministerinä, Suomen kommunistisen puolueen puheenjohtajana (1982–1984) ja Kansaneläkelaitoksen yhteiskuntatutkimuksen päällikkönä (2003–2008). Hän kuului Helsingin kaupunginvaltuustoon vuosina 1985–1992. Vuonna 2000 Kajanoja nimitettiin Helsingin yliopiston sosiaalipolitiikan dosentiksi.
Elämä > Politiikkaan ja ministeriksi

Jouko Kajanojan isä oli maataloustieteilijä ja professori Paavo Kajanoja. Jouko Kajanoja kirjoitti ylioppilaaksi Tehtaanpuiston yhteiskoulusta Helsingistä vuonna 1961 ja suoritti sen jälkeen Reserviupseerikoulun Haminassa. Sotilasarvoltaan hän on reservin vänrikki. Koti oli porvarillinen, mutta yliopistovuosina Helsingissä Jouko Kajanoja omaksui vasemmistolaista Marxiin nojautuvaa maailmankatsomusta. Helsingin kaupungin suunnitteluvirastossa vuodesta 1966 työskennellyt Kajanoja liittyi vuonna 1968 Suomen kansan demokraattiseen liittoon (SKDL) ja kolme vuotta myöhemmin Suomen kommunistiseen puolueeseen (SKP). Kunnallisvaaleissa 1972 Kajanoja sai 250 ääntä SKDL:n listalla. SKP:n 17. edustajakokouksessa 1975 hän nousi puolueen keskuskomiteaan saarislaisen enemmistön edustajana.
Suunnitteluviraston jälkeen Kajanojan työskenteli 1970-luvulla sisäministeriössä ja valtioneuvoston kansliassa väestö- ja työvoimapolitiikan parissa. Vuonna 1976 hän siirtyi SKDL:n kiintiöpaikalle Kehitysaluerahaston varatoimitusjohtajaksi Taisto Heikkilän tilalle. Vuosina 1979-1981 Kajanoja toimi Asuntohallituksen rahoitusjohtajana. Kajanoja teki 1970-luvun loppupuolella läheistä yhteistyötä SKP:n pääsihteerinä ja työvoimaministerinä toimineen Arvo Aallon kanssa. Kajanoja piti kuitenkin yhteyksiä myös SKP:n vähemmistöön, jonka edustajien kanssa hän oli yhdessä mukana Vamokap-tutkimushankkeessa. Kajanoja oli yksi puolueensa keskeisimmistä talousasiantuntijoista. Kun Aalto jätti tehtävänsä työministeriössä, nostettiin Kajanoja hänen tilalleen työvoimaministeriksi Mauno Koiviston II hallitukseen. Kajanoja oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1982 vaalissa.
Elämä > SKP:n johdossa

Kajanoja tuli tunnetuksi lyhyestä ja myrskyisästä kaudestaan SKP:n puheenjohtajana vuosina 1982–1984. Kajanoja valittiin tehtävään ns. kolmaslinjalaisten tukemana kompromissiehdokkaana SKP:n ylimääräisessä edustajakokouksessa 1982, kun vuodesta 1966 puheenjohtajana ollut Aarne Saarinen jätti paikkansa. Puheenjohtajana Kajanoja pyrki yhdistämään puolueensa hajaantuneet rivit, mutta varsin laihoin tuloksin. Sorsan III hallitus oli vähällä kaatua marraskuussa 1982, kun Kajanoja sanoutui irti devalvaatiopäätöksestä. SKDL lähti lopulta hallituksesta vuoden lopussa Kajanojan ajamana puolueen eduskuntaryhmän äänestettyä muiden hallituspuolueiden esittämää puolustusmäärärahojen lisäämistä vastaan. Puheenjohtajan välit pääsihteeri Aaltoon alkoivat näiden toimenpiteiden seurauksena heiketä.
Vuoden 1983 eduskuntavaaleissa SKDL kärsi tappion eikä (hieman alle 4 000 ääntä saanut) Kajanoja itsekään onnistunut pääsemään läpi. SKP:n enemmistö koki Kajanojan myötäilevän liiaksi oppositiota. Puolueen 20. edustajakokouksessa puheenjohtajaksi valittiin 11 äänen erolla Arvo Aalto. Kajanoja totesi loppulausunnossaan: "Alistavat ja pakottavat valtarakenteet jyräsivät alleen orastavan yhteistyön." Kajanojalle tarjottiin töitä kustannusyhtiö Yhteistyön toimitusjohtajana, mutta hän kieltäytyi.
Elämä > Uusi puolue

Aaltolaisten kirveslinjaa vastustanut Kajanoja lähti opposition mukana SKP:stä, kun hänen puolueosastonsa kesäkuussa 1985 erotettiin puolueesta satojen muiden tavoin. Kajanoja valittiin Suomen kommunistisen puolueen (yhtenäisyys) (SKPy) pääsihteeriksi 1986. Presidentinvaaleissa 1988 SKPy:n yhteistyöpuolue Demokraattinen Vaihtoehto (Deva) asetti Kajanojan ehdokkaakseen ja hän sai 44 428 ääntä (1,4 %) suorassa kansanvaalissa. Devan valitsijamiesehdokkaat saivat 56 528 ääntä, mutta puolue jäi ilman valitsijamiehiä.
Kajanoja toimi SKPy:n puheenjohtajana 1988–1989. Hän erosi tehtävästä lokakuussa 1989 riitaannuttuaan puoluetovereidensa kanssa SKP:n toiminnan jatkamisesta. Kajanojan kannatti vähemmistöön jäänyttä kantaa, jonka mukaan kommunistisen puolueen toiminta voitiin lakkauttaa Vasemmistoliiton perustamisen myötä. Kajanojan ja SKPy:n enemmistön välit katkesivat täysin. Tilalle valittiin Esko-Juhani Tennilä.
Elämä > Pois politiikasta

Kajanoja jätti puoluepolitiikan 1990-luvulle tultaessa. Hän on kuitenkin osallistunut aktiivisesti yhteiskuntapoliittiseen keskusteluun. Vuonna 1996 Kajanoja väitteli tohtoriksi sosiaalipolitiikasta.
Syksyn 2008 kunnallisvaaleissa helsinkiläinen Kajanoja oli Vasemmistoliiton ehdokkaana, mutta hän jäi valtuuston ulkopuolelle 307 äänellään. Kajanoja valittiin kuitenkin puolueen edustajaksi sosiaalilautakuntaan.
Kajanoja kuuluu Hyvinvointivaltion vaalijat -yhdistyksen hallitukseen.
Kajanoja oli vuodet 1964-1985 naimissa Etelka Vihman kanssa ja vuodet 1985–1996 kansanedustaja Pirkko Turpeisen kanssa. Hänen nykyinen puolisonsa on kauppatieteiden maisteri Anna-Maija Kajanoja. Suomen Pankin johtokunnan neuvonantaja Lauri Kajanoja on Jouko Kajanojan poika.
Julkaisut

Vallankumous ja 10 000 ääntä.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1985.  ISBN 951-26-2645-4
Kajanoja, Jouko & Simpura, Jussi (toim.): Sosiaalinen pääoma. Käsite ja sen soveltaminen sosiaali- ja talouspolitiikassa.  (VATT-julkaisuja, ISSN 0788-4990; 24)  Helsinki:  Valtion taloudellinen tutkimuskeskus, 1998.  ISBN 951-561-230-6
Lasten päivähoito investointina.  (VATT-tutkimuksia, ISSN 0788-5008; 50)  Helsinki:  Valtion taloudellinen tutkimuskeskus, 1999.  ISBN 951-561-266-7
Kajanoja, Jouko & Simpura, Jussi (toim.): Sosiaalinen pääoma: globaaleja ja paikallisia näkökulmia.  (Raportteja; Sosiaali- ja terveysalan tutkimus- ja kehittämiskeskus, ISSN 1236-0740; 252)  Helsinki:  Stakes, Valtion taloudellinen tutkimuskeskus, 2000.  ISBN 951-33-1002-7
Kajanoja, Jouko & Kiander, Jaakko & Voipio, Iikko B. (toim.): Tutkimus ja talouspolitiikka. Kirjoituksia taloudellisesta kasvusta.  (VATT-julkaisuja, ISSN 0788-4990; 33)  Helsinki:  Valtion taloudellinen tutkimuskeskus, 2002.  ISBN 951-561-420-1
Kajanoja, Jouko & Taipale, Kaarin (toim.): Euroopan mahdollisuus. Helsinki: Into Kustannus, 2014. ISBN 978-952-264-295-0.
Aiheesta muualla

Lemberg, Magnus: / Kajanoja, Jouko (1942 - ) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 2004. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Jouko Kajanoja Emma-palvelut. Viitattu 2.6.2011.
Jouko Kajanoja Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
Kannustavan sosiaaliturvan haaste Jouko Kajanoja 2003
Kommentteja ja keskustelua Jouko Kajanojan julkaisusta Hyvinvointivaltio investointina inhimilliseen ja sosiaaliseen pääomaan
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Aarne Saarinen | SKP:n puheenjohtaja 1982–1984 | Seuraaja: Arvo Aalto |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Arvo Aalto | Suomen työvoimaministeri 1981−1982 | Seuraaja: Veikko Helle |
Suomen Kommunistisen Puolueen (1996) puheenjohtajat
Taisto Sinisalo |
Jouko Kajanoja |
Esko-Juhani Tennilä |
Yrjö Hakanen |
Juha-Pekka Väisänen |
Liisa Taskinen
| n k Suomen vuoden 1988 presidentinvaalien ehdokkaat |
| --- | --- |
 Harri Holkeri (Kok.)  Jouko Kajanoja (DeVa)  Kalevi Kivistö (Liike 88)  Mauno Koivisto (SDP)  Paavo Väyrynen (Kesk.) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Viljo Kajava

Viljo Kajava 1950–1960-luvun vaihteessa.
Viljo Lennart Kajava (22. syyskuuta 1909 Tampere – 2. helmikuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen runoilija, suomentaja, kirjallisuuskriitikko ja journalisti.
Elämä ja tuotanto

Viljo Kajavan vanhemmat olivat räätäli Konrad Johannes Kajava ja Martta Johanna o.s. Granlund. Hänen sukujuurensa juontavat isän puolelta Tyrväälle, ja hänen äitinsä vanhemmat olivat kotoisin Pirkkalasta ja Teiskosta. Kajavan puoliso oli Maj Inkeri Aulio vuodesta 1933 lähtien, ja heillä oli yksi lapsi Maija (1942). Lapsuudessaan hän joutui kokemaan vuoden 1918 sodan Tampereen valtauksen, mikä näkyi yhteiskunnallisena painotuksena hänen tuotannossaan. Kajavan perhe asui Viljon lapsuudessa Kaakinmaan kaupunginosassa.
Kansakoulun käytyään Kajava aloitti oppikoulun Tampereen lyseossa ja siirtyi kolmannelta luokalta monia merkkimiehiä tuottaneeseen Hämeenlinnan lyseoon, jonka koululehteen Vasamaan hän kirjoitteli runoja. Kajava kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1931.
Kajava opiskeli Helsingin yliopistossa. Hän aloitti kirjailijana 1930-luvun puolivälissä. Hänen tuotantonsa oli hyvin yhteiskunnallista ja vasemmistolaista. Hän kuului keskeisenä jäsenen kirjailijayhdistys Kiilaan. Talvisota vuosina 1939–1940 oli Kajavalle suuri murros, ja hän siirtyi tuotannossaan yhteiskunnallisuudesta luontoaiheiseen ja impressionistiseen lyriikkaan. Jatkosodan ajan Kajava toimi rintamakirjeenvaihtajana TK-komppaniassa.
Runoudessa Kajava oli merkittävä vapaarytmisen runon puolustaja ja uudistaja Suomessa. Hänellä oli voimakas vaikutus 1950-luvun suomalaisiin kirjallisuuden modernisteihin. Yhteiskunnallinen tietoisuus teki paluun Kajavan tuotantoon 1960-luvun runoissa, joka oli vilkkaan yhteiskunnallisen keskustelun ja suuren muutoksen vuosikymmen. Kuitenkin luonnon ja ihmisen vuorovaikutus pysyi mukana Kajavan tuotannossa koko hänen elämänsä ajan.
Kajava oli hyvin tuottelias kirjoittaja ja vielä 87-vuotiaana hän julkaisi runokokoelman ”Vielä piirrän viivan”, joka ilmestyi vuonna 1996. Runoteoksen teemat olivat samoja, joita Kajava oli viljellyt pitkän kirjoittajauransa aikana yhteiskunnallisuuden lisäksi, eli luonto, meri ja rakkaus.
Viljo Kajava on haudattu Hietaniemen hautausmaalle vaimonsa Maj Inkeri Kajavan kanssa sukuhautaan (Aulio-Nyman), läntinen uusiosa, kortteeri 18, linja 11.
Lehtimies

Viljo Kajava toimi myös lehtimiehenä. Eritoten hänen uransa kriitikkona on pitkä ja monisäikeinen:
Tulenkantajat 1935—1938
Aseveli 1941—1944
Suomen Sosialidemokraatti 1941 ja 1949—1965
Suomen Kuvalehti 1949—1954 (toimitussihteeri)
Kunnianosoitukset

Kunniatohtori Tampereen yliopisto 1975
Suomen kirjailijaliiton kunniajäsen 1969
Kiilan kunniajäsen
Hämäläis-Osakunnan kunniajäsen
Pirkkalaiskirjailijoiden kunniajäsen
Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ensimmäisen luokan ritarimerkki
Pro Finlandia -mitali
Vapaudenmitali, toinen luokka
Nuoren voiman liiton kultamerkki
Helsinki-mitali
Muistolaatan julkaisu Viljo Kajava 100 vuotta, Mäkelänkatu 3, Helsinki, 2009
Teokset

Rakentajat, 1935
Murrosvuodet, 1937
Hyvästi muuttolintu, 1938
Luomiskuut, 1939
Takojat, 1941
Ankara maa, 1941
Kahden sydämen talo, 1943
Muistatko vielä Paulin?, 1943
Hellyys, 1944
Suljetuin silmin, 1946
Till havets fåglar, 1948
Någonstans, 1949
Siivitetyt kädet, 1949
Hyvä on meri, 1950
Yksinäisiä naisia, novelleja, 1950
Vihreä kartta, novelleja, 1951
Jokainen meistä, 1954
Muuttumatta, 1955
Ennen iltapäivää, 1956
Peikot, 1956
Tuliteema, 1957
Lintukauppias, novelleja, 1957
Nuoruuden aamu ja ilta, romaani, 1958
Taivaan sineen, 1959
Kauneimmat runot, 1959
Kymmenen ilmansuuntaa, 1961
Ei kukaan ole voittaja, 1962
Ruusuja, lunta, 1966
Tampereen runot, 1966
Käsityöläisen unet, 1968
Valitut runot, 1969
Reykjavikin valot, 1970
Vallilan rapsodia, 1972
Rannat tasangot vuoret, 1974. ISBN 951-1-01489-7.
Läheltä, 1975. ISBN 951-1-01956-2.
Rannat, rannat.  Otava, 1977.  ISBN 951-1-04621-7
Kosketus, 1979. ISBN 951-1-05437-6
Valveilla kuin unessa, 1980
Jäähyväiset eiliselle, 1982
Tuuli, valo, meri, 1984, valitut runot vuosilta 1935-1982
Talvituuli, 1987
Tähän saavuin, 1989
Aika rakastaa, aika laulaa (toim. Kristiina Lyytinen), 1990, muistelmat
Maan ja meren runot, 1992
Vielä piirrän viivan, 1996
Valoksi maan päälle – Viljo Kajavan kauneimmat joulurunot (toim. Jarkko Laine), 1998
1930-luvun runot, 2000
Sinusta, minusta, hissistä ja jazz-bändista – Nuoruuden runoja 1930 luvulta, 2000
Viljo Kajavan kauneimmat runot, 2009
Palkinnot

Kirjallisuuden valtionpalkinto 1955, 1967 ja 1973
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1955, 1966 ja 1975
Eino Leinon palkinto 1956
Pro Finlandia 1958
Aleksis Kivi -palkinto 1959
Työväenkulttuurin tunnustuspalkinto 1984
Tampereen kaupungin luovan kirjallisen työn palkinto 1988
Kirjailijaliiton kunniapalkinto 1989
Kirjailijaliiton tunnustuspalkinto 1977, 1989
Kansan sivistysrahaston työväenkulttuurin tunnustuspalkinto, 1984
Kirjallisuutta

Haavikko, Ritva (toim.): Kirjailijat puhuvat: Tulenkantajat. 1976.
Laitinen, Kai: ”Kajava, Viljo (1909–1998)”, Suomen kansallisbiografia, osa 4, s. 717–718.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-445-2  / Teoksen verkkoversio.
Palmgren, Raoul: Kapinalliset kynät II–III. 1984.
Saarenheimo, Kerttu: Tulenkantajat. 1966.
Aiheesta muualla

Viljo Kajavan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Kajava, Viljo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef
Pekka Kallioniemi

Pekka Kallioniemi on suomalainen tietojenkäsittelytieteilijä, sosiaalisen median asiantuntija ja somevaikuttaja.
Kallioniemi on Tampereen yliopiston tutkijatohtori, joka on keskittynyt muun muassa tutkimaan informaatiovaikuttamista. Syyskuussa 2024 Ylen selvityksen perusteella Kallioniemi oli Sanna Marinin jälkeen toiseksi seuratuin Suomessa toimiva sosiaalisen median ”supervaikuttaja” noin 160 000:lla seuraajallaan. Kallioniemi on julkaissut X:ssä (ent. Twitter) Vatniksoup-aihetunnisteisia ketjuja, joissa on nostettu esiin Venäjän informaatiovaikuttamisen menetelmiä ja niitä hänen mukaansa hyödyntäviä, disinformaatiota levittäviä toimijoita. Kallioniemi on saanut julkaisuillaan runsaasti kansainvälistä huomiota. Hän on kritisoinut muun muassa Elon Muskia tarkastellen tämän Venäjä-mielisiksi koettuja kannanottoja. Kim Dotcom uhkasi Kallioniemeä oikeustoimilla häntä koskeneesta kirjoituksesta. Kallioniemi joutui tämän jälkeen sanojensa mukaan häirinnän kohteeksi. Venäjän propagandan levittäjiksi Kallioniemi luokittelee muun muassa patriarkka Kirillin, kielitieteilijä Noam Chomskyn, saksalaisen poliitikon Gerhard Schröderin ja näyttelijä Russell Brandin.
Kirjassaan Vatnik Soup: The Ultimate Guide to Russian Disinformation (2024) Kallioniemi tiivistää Venäjän disinformaation neljään teemaan:
Venäjä on historiallisesti aina ollut voittaja ja sankari.
Venäjä on lännen, Yhdysvaltojen ja Naton uhri.
Länsi on rappeutunut.
Yhdysvallat sponsoroi vallankumouksia ympäri maailmaa.
Kallioniemi sai Liettuan ulkoministeri Gabrielius Landsbergisiltä Liettuan diplomaattisen tähden toiminnastaan disinformaatiota vastaan. Ukrainan Strategisen viestinnän ja informaatioturvallisuuden keskus myönsi hänelle kunniamaininnan.
Kirjat

Pekka Kallioniemi & Morten Hammeken: Vatnik Soup: The Ultimate Guide to Russian Disinformation. Odense: Kle-art, 2024. ISBN 9788792750402
Risto Kalliomaa

Risto Olavi Kalliomaa (20. tammikuuta 1916 Lahti – 29. maaliskuuta 1992 Lahti) oli suomalainen kääntäjä.
Kalliomaa suomensi pääosin hämeenlinnalaiselle Nide Oy kustantamolle erilaista alkukieleltään englantilaista kirjallisuutta, kuten rikoskirjallisuutta, historiallisia romansseja, seikkailuromaaneja, tieteiskirjallisuutta, kauhukirjallisuutta, humorismia, ja vankila- ja sotakuvauksia.
Kalliomaa tuli ylioppilaaksi 1937 Lahden Lyseosta. Hän valmistui 1941 Lahden Kauppaoppilaitoksen ylioppilasluokalta ja toimi Lahden Polttimo Oy:n konttoripäällikkönä.
Kalliomaan puoliso oli Eeva Raatikainen. Hämeenlinnassa 1946 syntynyt Helsingin yliopiston taidehistorian professori emerita ja tietokirjailija Riitta Konttinen ja kansitaiteilija Heikki Kalliomaa ovat Risto Kalliomaan lapsia.
Suomennoksia

P. G. Wodehouse : Rakkauden hulluus. Nide, Hämeenlinna 1948 (alkuteos Joy in the morning)
Rosamond Marshall : Ylämaan Venus. Nide, Hämeenlinna 1951 (alkuteos Laird's choise)
J. H. Williams : Ihmeelliset elefantit. Nide, Hämeenlinna 1952 (alkuteos Elephant Bill)
Bram Stoker : Kammoittava kreivi. Nide, Hämeenlinna 1952 (alkuteos Dracula)
Alexandre Dumas vanhempi : Keisari ja orjatyttö. Nide, Hämeenlinna 1952 (alkuteos Akte)
Rosamond Marshall : Teräsnainen. Nide, Hämeenlinna 1952 (alkuteos Jane Hadden)
Thomas Walsh : kkunakurkistelijat. Nide, Hämeenlinna 1953 (alkuteos Night watch)
Hammond Innes : Kauhujen tunneli : seikkailuromaani. Nide, Hämeenlinna 1953, 5. painos Otava 1982 (alkuteos Killer mine)
Peter Cheyney : Kovaksikeitetty nainen. Nide, Hämeenlinna 1953 (alkuteos Sinister errand)
Mickey Spillane : Kuolet, ellet kerro!. Nide, Hämeenlinna 1953, 3. painos 1958 (alkuteos One lonely night)
Mickey Spillane : Tästä alkaa kosto.... Nide, Hämeenlinna 1953, 4. painos 1960 (alkuteos My gun is quick)
Hammond Innes : Veijarin testamentti. Nide, Hämeenlinna 1953, 2. painos Otava 1957, 5. painos 1981 (alkuteos Campbell's kingdom)
Caryl Chessman : Kuolemanselli 2455. Nide, Hämeenlinna 1954
Malcolm Munthe : Sota on ihanaa - niille, jotka eivät sitä tunne. Nide, Hämeenlinna 1954 (alkuteos Sweet is war)
Peter Cheyney : Vaarallinen mies. Nide, Hämeenlinna 1954 (alkuteos This man is dangerous)
Cecil Saint-Laurent : Caroline seikkailee. Nide, Hämeenlinna 1955  (alkuteos Caroline chérie)
Caryl Chessman : Ihmisiä kuolemankujalla. Nide, Hämeenlinna 1955 (alkuteos Trial by ordeal)
Mickey Spillane : Nainen ilman kasvoja. Nide, Hämeenlinna 1955 (alkuteos The big kill)
Cecil Saint-Laurent : Rakas Caroline. Nide, Hämeenlinna 1955 (alkuteos Caroline chérie)
Eugène Sue : Vaeltava juutalainen 1-2 ; lyhentäen mukaellut Risto Kalliomaa. Nide, Hämeenlinna 1955 (alkuteos Le Juif errant)
Fredric Brown : Hänen nimensä oli kuolema. Nide, Hämeenlinna 1956  (alkuteos His name was death)
P. G. Wodehouse : Jalomielinen Jeeves. Nide, Hämeenlinna 1956 (alkuteos Jeeves and the feudal spirit)
Catherine Gaskin : Sara Dane. Nide, Hämeenlinna 1956
Erle Stanley Gardner : Kulkurineitsyen arvoitus. Perry Mason -mysteerisarja. Nide, Hämeenlinna 1957 (alkuteos The case of the vagabond virgin)
Robert Ruark : Mau mau. Nide, Hämeenlinna 1957 (alkuteos Something of value)
Fredric Brown : Miksi murhaan?. Nide, Hämeenlinna 1958 (alkuteos The lenient beast)
John N. Makris : Syntinen Sheila. Nide, Hämeenlinna 1958 (alkuteos Nightshade)
Gil Brewer : Huuto yössä. Nide, Hämeenlinna 1959 (alkuteos ... and the girl screamed)
Elizabeth Byrd : Kuolematon kuningatar, Maria Stuart. Nide, Hämeenlinna 1959 (alkuteos Immortal queen)
Gil Brewer : Tyttö hurjana. Nide, Hämeenlinna 1959 (alkuteos Little tramp)
John Wyndham : Triffidien kapina : tieteisromaani. Otava 1962 (alkuteos The Day of the Triffids)
Kaktuspöllö

| Kaktuspöllö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pöllölinnut Strigiformes
Heimo::  Pöllöt Strigidae
Suku::  Kaktuspöllöt Micrathene
Laji::  whitneyi
Kaksiosainen nimi
 Micrathene whitneyi  Cooper, 1861 
Katso myös
   Kaktuspöllö Wikispeciesissä   Kaktuspöllö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kaktuspöllö (Micrathene whitneyi)  on pöllöihin kuuluva lintu, joka pesii Yhdysvaltojen lounaisosissa ja Meksikossa. Se on maailman pienin pöllö, toiseksi pienin on varpuspöllö. Sen pituus on 12–30 cm, ja siipienväli on noin 40 cm, pyrstö on lyhyt. Sen jalat ovat melko pitkät, ja usein se näyttää länkisääriseltä. Linnun paino on 30–40 g. Niiden ääntelyä kuuluu hämärissä tai auringonlaskun aikaa, kun ne huutelevat toisilleen. Ääni on korkea yninää tai hykerrystä. Uros ja naaras syöksähtelevät puiden seassa ja huutelevat toisilleen.
Lisääntyminen

Kaktuspöllö valitsee pesimispaikaksi yleensä hylättyjä pohjoisen suuntaan olevia tikankoloja saguarokaktuksessa, plataanissa, virginianpoppeliissa ja muissa kovissa puulajeissa. Naaras munii kolme pyöreää valkoista munaa. Munia haudotaan kolme viikkoa, minkä jälkeen poikaset kuoriutuvat. Ne ovat lentokykyisiä kymmenviikkoisina. Poikaset kuoriutuvat yleensä kesäkuun puolivälissä tai heinäkuun alussa. Heinäkuun lopulla ne ovat yleensä lentokykyisiä ja lähtevät pesästä.
Käyttäytyminen

Niitä näkee usein chapparal-alueella, ja pesimäaikaan niitä löytyy helposti. Kohdatessaan saalistajia, se tekeytyy kuolleeksi.
Muutto

Kaktuspöllö muuttaa keväällä ja kesällä Arizonaan ja New Mexicoon, ja talvella niiden asuinaluetta ovat Keski- ja Etelä-Meksiko. Muuttavat kaktuspöllöt palaavat pohjoiseen huhtikuun puolivälissä tai toukokuussa.