Énosis
Varhaiset énosis-tavoitteet

Kreikan itsenäisyyssota alkoi vallankumouksesta vuonna 1821. Kreikan itsenäisyyskamppailuun otti osaa monia kyproksenkreikkalaisia vapaaehtoisia ja myös Kyproksella esiintyi liikehdintää. Konstantínos Kanáris, myöhempi Kreikan pääministeri, vieraili 19. kesäkuuta ja 1. heinäkuuta 1828 välisenä aikana Kyproksella. Kyproksen turkkilainen kuvernööri Küçük Mehemed pelkäsi kapinaa Kyproksella ja pyrki vakuuttamaan sulttaanin kyproksenkreikkalaisten kapinahalukkuudesta. Lopulta Kreikan konfliktin kansainvälistyminen ja kärjistyminen sai sulttaanin antamaan määräyksen 486 mustalla listalla olleen kyproksenkreikkalaisen ”ennaltaehkäisevästä” teloittamisesta heinäkuussa 1821. Kyproksen arkkipiispa, hänen arkkidiakoninsa ja kolme piispaa menettivät päänsä. Roomaan Kyproksen väkivaltaisuuksia paenneet korkea-arvoiset kyproksenkreikkalaiset kirkonmiehet ja henkilöt antoivat 6. joulukuuta 1828 julistuksen, jossa ilmoittivat ”yhdessä muiden kreikkalaisten veljien kanssa” kannattavansa itsenäisyyden myöntämistä Kyprokselle. Allekirjoittajat olivat Spyridon Tremithouslainen, eksarkki Ioannikos (myöh. Kyproksen arkkipiispa 1840–1847), arkkimandriitta Theofilos, Aliniotissan neuvonantaja ja komissaari Hadjilouis, entinen vanhin Yiannakis Monohir, Kythrean varainhoitaja Hadji Petros, Kristodoulos Ktorides Larnakasta, Konstantinos Georghiades Nikosiasta, David Andreades Limassolista ja prikaatikenraali Michalis Makrydiakis.
Vuonna 1825 Kreikan itsenäisyyssodan ollessa vielä käynnissä kyproksenkreikkalaiset lähettivät edustajansa Kreikan kansalliskokoukseen. Samana vuonna Kreikka pyysi kyproslaisia kirkonmiehiä pyysivät liittymään mukaan Libanon suunnalla tehtävään sotilasoperaatioon, jolla olisi voinut olla Kyproksen erottautumispyrkimyksiä tukevia vaikutuksia. Tämä operaatiosuunnitelma kuitenkin kuivui kokoon.
Kreikan ensimmäisen presidentin, kreivi Ioánnis Kapodístriaksen juuret äitinsä puolelta olivat kyproksenkreikkalaiset. Hän kannatti vahvasti Kyproksen ja Kreikan yhdistämistä. Elokuun 19. päivänä 1828 Kyproksen arkkipiispa Panaretos ja Pafoksen piispa Khariton, Kitionin piispa Leontios II, Kyrenian piispa Kharalambos, Kitionin eksarkki Khrysanthos, arkkimandriitta Kyrillos ja maallikot Andreas Solomonides, Khristodoulos Apegitos, G. Lapierre, D. Themistoklis, L. Kramvis, N. Kefalas ja Pavlos Valsamakis lähettivät Kapodistriasille kirjeen, jossa esittivät toiveensa Kreikan avusta Kyprokselle ja saaren liittämisestä Kreikkaan. Syyskuussa 1828 Kapodistrias antoi Porosin neuvotteluissa Kreikkaa suojelleiden kolmen vallan (Iso-Britannia, Ranska ja Venäjä) diplomaateille muistion, jossa ilmaistiin toive toteuttaa énosis Kyproksen ja Kreikan välillä ja todettiin Kyproksen olleen aina keskeinen osa hellenististä piiriä. Vuosien 1830−1833 välillä kyproksenkreikkalaiset järjestivät kolme erillistä kansannousua ottomaanivaltaa vastaan.
Ranskalaiset ja britit suhtautuivat epäluuloisesti Kapodístriakseen, joka oli toiminut ennen Kreikkaan paluutaan Venäjän ulkoministerinä. Länsivallat pitivät tätä Venäjän edustajana, joten Kreikan laajentuminen saattaisi vahvistaa Venäjän asemaa Välimeren itäosissa. Enemmistö Kreikan itsenäisyyssotaan osallistuneista kyproksenkreikkalaisista jäi asumaan tähän uuteen valtioon ja ottivat sen kansalaisuuden. Moni kyproksenkreikkalainen myös Kreikkaan sen itsenäisyyden varmistuttua. Osa Kreikassa eläneistä kyproslaisista palasi kotisaarelleen Kreikan kansalaisina, mistä ottomaaniviranomaiset eivät pitäneet. Jotkut aktiivisesti kirjelmiin osaa ottaneet kyproksenkreikkalaiset vetäytyivät kotikyliinsä.