stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Villa Wolax

| Villa Wolax |
| --- | --- |
Sijainti:  Kuusisto, Kaarina, Varsinais-Suomi
Rakennustyyppi:  Huvila
Valmistumisvuosi:  1899
Rakennuttaja:  Johan ja Johanna Wasastjerna
Runkorakenne:  Hirsi
Julkisivumateriaali:  Laudoitus
Kerrosluku:  2
Kerrosala:  550 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villa Wolax on Kuusistossa, Kaarinan kaupungissa sijaitseva huvila ja konferenssikeskus. Rakennus on valmistunut vuonna 1899 Johan Oswald Wasastjernan ja tämän puolison Johanna Wilhelmina Adelaide Wasastjernan (o.s. Wrede af Elimä) kesähuvilaksi.
Historia ja arkkitehtuuri

1800-luvulla kaupungeissa asuva kulttuuri- ja talouselämän vaikuttajat innostuivat rakentamaan kaupunkielämän vastapainoksi luonnonläheisiä kesäpaikkoja. Usein kesähuvilan sijainti valittiin maisemien ja luonnonläheisyyden perusteella hyvien kulkureittien varrelta. Kuusiston saarelle kulki 1800-luvulla säännöllinen höyrylaivareitti.
Villa Wolax on suurten huviloiden tapaan rakennettu kaksikerroksiseksi. Huvilassa on rannan puolelle rakennettu veranta. Axel Haartman on maalannut Villa Wolaxin salin seinille maisemia Kemiöstä.
Viimeisenä rakennuttajasuvun omistajana oli Johan von Wright 1970-luvulle saakka. Tämän jälkeen huvila on ollut suurelta osaa hotelli- ja konferenssitilana.
Tontilla sijaitsee huvilarakennuksen lisäksi myös pehtoorintalo ja rantasauna.
Vladimir Komarov (pikaluistelija)

Vladimir Dmitrijevitš Komarov (ven. Владимир Дмитриевич Комаров, 5. tammikuuta 1949 Moskova, Venäjän SFNT – 23. heinäkuuta 2018) oli Neuvostoliittoa edustanut pikaluistelija ja järjestöjohtaja. Hän edusti seuratasolla SA Moskovaa.
Komarov sijoittui sprintti-MM-kilpailuissa 1971 12:nneksi ja oli samana vuonna Neuvostoliiton-mestaruuskilpailuissa kolmas. Hän kilpaili uransa ainoissa olympialaisissa Sapporossa 1972, missä hän oli 500 metrin matkalla 14:s ja oli samana vuonna maansa sprinttimestaruuskilpailujen hopealla. Komarov oli vuoden 1972 sprinttimaailmanmestaruuskilpailuissa 14:s ja sijoittui seuraavana vuonna samoissa kilpailuissa seitsemänneksi.
Komarovin vaimo Natalja Petrusjova voitti pikaluistelussa yhteensä neljä olympiamitalia.
Komarov johti Venäjän luisteluliittoa vuosina 1994–2009. 23. heinäkuuta 2018 hänen uutisoitiin kuolleen 69-vuotiaana.
Verneri Louhivuori

Verneri Louhivuori vuonna 1941.
Antti Niilo Verneri ”Louhisusi” Louhivuori (vuoteen 1905 Lohtander; 31. toukokuuta 1886 Kuopion maalaiskunta – 27. marraskuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen partiojohtaja. Hän lienee ollut ensimmäisiä partiosta kiinnostuneita suomalaisia, ja hänen myöhemmät ansionsa ovat nostaneet hänet Suomen partioliikkeen isäksi.[lähde? ] Hänelle myönnettiin rovastin arvonimi.
Ura

Louhivuoren vanhemmat olivat sahanhoitaja Mikael Lohtander ja käsityönopettaja Anna Karoliina Savolainen. Hän tuli ylioppilaaksi Mikkelin lyseosta 1904 ja suoritti teologian lopputukinnon Helsingin yliopistossa 1908. Valmistumisensa jälkeen hän toimi pappina Sortavalassa, Lappeen seurakunnassa ja Valtimon seurakunnassa vuosina 1908–1910 ja vuosina 1920–1922 Velkuan seurakunnan kirkkoherrana. Hän työskenteli Kotimaa-lehden toimitussihteerinä vuosina 1922–1948 ja Helsingin seurakuntien huoltokeskuksen johtajana 1933–1957. Louhivuori solmi avioliiton vuonna 1917 Ilta Maria Mustalan kanssa. Verneri Louhivuoren veli Oskari Wilho Louhivuori oli Suomen itsenäisyyssenaatin jäsen.
Louhivuori vaikutti elämänsä aikana monella alalla. Hän oli muun muassa perustamassa Suomen ensimmäistä sotilaskotia ja Lehtisaaren nuorisokotia sekä toimi vuosikymmeniä Vanhainsuojelun Keskusliiton (vuodesta 1974 Vanhustyön keskusliitto) toiminnanjohtajana.
Louhivuori allekirjoitti syksyllä 1942 natsisaksalaisvetoiseksi mainitun Euroopan nuorisoliiton perustamisasiakirjan ja oli osataan vaikuttamassa siihen, että Hitler-Jugendin johtajalle Arthur Axmannille myönnettiin Suomen Leijonan suurristi.
Tehtävät partiossa

1917–1919 Suomen Partioliitto – Finlands scoutförbundin ensimmäinen presidentti
1917–1919 Helsingin NMKY:n partiopoikien (nyk. Partiolippukunta Helsingin Siniset) lippukunnanjohtaja
1918 HNMKY:n pääsihteeri
1920–1941 Suomen Partioliiton puheenjohtaja
1922–1941 Suomalaisen Partiopoikaliiton puheenjohtaja
1941–1957 Suomen partiopoikajärjestön puheenjohtaja
Partiouraan liittyvät kunnianosoitukset

1926 Hopeasusi nro. 1
1940 Kultajoutsen, Partiotyttöjen korkein mitali. "Louhisusi" oli yksi kolmesta miehestä, jolle se myönnettiin.
1947 Suurmänkijä nro 7. Louhivuori on ainoa tämän arvonimen saaja, joka ei kuulunut Metsänkävijät-lippukuntaan.
1963 Rautainen karhunkäpälä nro 32
1968 Suomen Pyhän Yrjänän Killan (SPYK) ensimmäinen kunniajäsen
Suomen Partiopoikajärjestön kunniajäsen
Suomen Partiomuseoyhdistyksen kunniajäsen
1966 Suomen Partiolaiset ottivat käyttöön Louhisuden nimeä kantavan ansiomerkin, "Louhisuden soljen". Solki voidaan luovuttaa ansioituneelle vartion- tai venekunnan johtajalle. Merkki julkaistiin Louhisuden 80-vuotissyntymäpäiväjuhlan kunniaksi 31.5.1966.
Louhisuden merkit ovat nykyään osa Suomen Partiomuseon kokoelmia.
Julkaisut

Verneri Louhivuori kirjoitti teoksia paitsi omalla nimellään myös nimimerkeillä "Antti-setä", "Mikonpoika" ja "Seppä".
Osa hänen kirjoittamistaan kirjoista määrättiin sodan jälkeen poistettavaksi kirjastoista ”Neuvostoliitolle vihamielisinä”. Nämä teokset on merkitty tähdellä (*).
Neljännesvuosisataa nuorisotyötä. Helsinki 1915. NMKY- ja NKY-liitto, HNMKY.
Pyhillä partioilla: Suomen nuorelle partioväelle. Helsinki 1918. Karisto.
Hiiriläisten perhe: Karamelluriuksen ja Pulluriuksen ja muiden hiirenpoikasten vaiheista. Pikku pojille ja tyttösille kertonut Antti-setä. Helsinki 1928. Otava.
Pyhiä seikkailuja: Varhaisnuorisolle. Helsinki 1931. Otava.
Rehti mies eli Jussi Variksen seikkailuja Suomessa ja Venäjällä. Porvoo 1933. WSOY. *
Urkkijat kintereillä: Jussi Variksen seikkailuja Suomessa ja Venäjällä II. Porvoo 1934. WS. *
Samppa ja me: Koululaiskertomus routavuosilta. Porvoo 1936. WSOY. *
”– niin kuin mekin annamme anteeksi.” Pienoisromaani vuosisadan vaihteen ajoilta. Helsinki 1955. Kirjapaja.
Louhivuori on kirjoittanut myös tietokirjallisuutta ja lehtiartikkeleita sekä tehnyt suomennoksia.
Aiheesta muualla

Paavilainen, Marko: / Louhivuori, Verneri (1886–1980). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  11.10.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Villa Verde

| Villa Verde (Bàini) |
| --- | --- |
 Sijainti Oristanon maakunnassa
 Villa Verde
 Koordinaatit: 39.795°0′0″N, 8.820°0′0″E 
Valtio:   Italia
Alue:  Sardinia
Maakunta:  Oristano
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  17,65 km²
Korkeus:  204 m
Väkiluku:  319
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  09090
Suuntanumero(t):    0783
Rekisterikilpi:  OR
 
 http://www.villasantamaria.eu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Villa Verde (sardiksi Bàini) on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 319 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 17,65 neliökilometriä. Se sijaitsee 204 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Villa Verde Wikimedia Commonsissa
Oristanon maakunta
Abbasanta | Aidomaggiore | Albagiara | Ales | Allai | Arborea | Ardauli | Assolo | Asuni | Baradili | Baratili San Pietro | Baressa | Bauladu | Bidonì | Bonarcado | Boroneddu | Bosa | Busachi | Cabras | Cuglieri | Curcuris | Flussio | Fordongianus | Ghilarza | Gonnoscodina | Gonnosnò | Gonnostramatza | Laconi | Magomadas | Marrubiu | Masullas | Milis | Modolo | Mogorella | Mogoro | Montresta | Morgongiori | Narbolia | Neoneli | Norbello | Nughedu Santa Vittoria | Nurachi | Nureci | Ollastra | Oristano | Palmas Arborea | Pau | Paulilatino | Pompu | Riola Sardo | Ruinas | Sagama | Samugheo | San Nicolò d’Arcidano | San Vero Milis | Santa Giusta | Santu Lussurgiu | Scano di Montiferro | Sedilo | Seneghe | Senis | Sennariolo | Siamaggiore | Siamanna | Siapiccia | Simala | Simaxis | Sini | Siris | Soddì | Solarussa | Sorradile | Suni | Tadasuni | Terralba | Tinnura | Tramatza | Tresnuraghes | Ula Tirso | Uras | Usellus | Villa Sant'Antonio | Villa Verde | Villanova Truschedu | Villaurbana | Zeddiani | Zerfaliu
Viimeinen valitusvirsi

| ”Viimeinen valitusvirsi” PMMP |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Veden varaan
 Julkaistu: 3. helmikuuta 2009
 Formaatti: CD, Digitaalinen
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 04.07
 Levy-yhtiö: SonyBMG
PMMP:n muut singlet
| ”Täti Monika” 2007 | ”Viimeinen valitusvirsi” 2009 | ”Lautturi” 2009 |
Viimeinen valitusvirsi on PMMP:n ensimmäinen single yhtyeen viidenneltä albumilta Veden varaan. Se julkaistiin 3. helmikuuta 2009.
Singleä painettiin vain 500 kappaletta, joista noin sata jaettiin radioille ja eri medioille. Singleä ei julkaistu virallisesti kaupoissa, mutta sitä oli myynnissä nimikirjoituksin varustettuna Rokkikauppa-verkkokaupassa, josta se loppui pian.
Kappaleen singleversiossa sana "vittu" on sensuroitu radiosoittoa ajatellen. Kappaleen musiikkivideon ensi-ilta oli 1. maaliskuuta 2009 Ylen Musiikki-tv:ssä. Videon ohjasi myös Henkilökohtaisesti-singlen videon ohjannut Mika Kurvinen.
Kappaleen sanoittaja Paula Vesalan mukaan kappale kertoo päihdeongelmaisesta ihmisestä, joka tuhoaa toiminnallaan myös läheistensä elämän.
Kappaleet

Viimeinen valitusvirsi (4:07)
Listasijoitukset

Kappale debytoi Suomen virallisella latauslistalle sen ensimmäisellä viikolla sijalla 11.
| Lista | Paras sijoitus |
| --- | --- |
Suomen virallinen latauslista: 11.
Suomen virallinen singlelista: 12.
Vladimir Kovaljov

| Vladimir Kovaljov |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. helmikuuta 1953 (ikä 71) Moskova, Neuvostoliitto
Taitoluistelija
Pituus:  175
Luisteluseura:  Trud Moskova
Lopettanut:  1980
Vladimir Nikolajevitš Kovaljov (ven. Владимир Николаевич Ковалёв; s. 2. helmikuuta 1953)  on taitoluistelija, joka edusti Neuvostoliittoa miesten yksinluistelussa. Hän voitti Euroopan-mestaruuden 1975 ja maailmanmestaruuden 1977 ja 1979. Hän sai hopeamitalin Innsbruckin olympialaisissa 1976, mutta vuonna 1980 hän oli pakollisten kuvioiden jälkeen viidentenä ja keskeytti.
Myöhemmin Kovaljovin uraa on käytetty esimerkkinä taitoluistelun politisoitumisesta ja siitä, miten itäblokin tuomarit antoivat aina parhaat pisteet neuvostoliittolaisille urheilijoille.
Viimeinen vieras (elokuva)

| Viimeinen vieras |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Arvi Tuomi Ville Salminen
Käsikirjoittaja:  Risto Orko Matti Kurjensaari Ville Salminen
Perustuu:  H. R. Hallin romaaniin Yhä murhat jatkuivat (1939)
Tuottaja:  Matti Schreck
Säveltäjä:  Harry Bergström
Kuvaaja:  Erik Blomberg
Leikkaaja:  Elle Viljanen
Lavastaja:  Ville Salminen
Pääosat:  Irma Seikkula Ville Salminen Reino Valkama Hugo Hytönen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi Oy
Ensi-ilta:  23. maaliskuuta 1941
Kesto:  95 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viimeinen vieras (ruots. En oväntad gäst) on Arvi Tuomen ja Ville Salmisen ohjaama jännityselokuva vuodelta 1941. Se oli Salmisen ensimmäinen ja Tuomen ainoaksi jäänyt ohjaustyö.
Elokuvaa markkinoitiin ensimmäisenä suomalaisena salapoliisifilminä, mutta laadullisesti sitä on pidetty ”teatraalisena jahkailuna”, jonka syynä olivat Salmisen ja henkilöohjauksesta vastanneen Tuomen huonot välit. Elokuvan katsojamäärät jäivät myös suhteellisen vähäisiksi.
Käsikirjoitus pohjautui suomenkielisen dekkari- ja tieteiskirjallisuuden uranuurtajan, muun muassa nimellä H. R. Halli kirjoittaneen Rikhard Ruthin romaaniin Yhä murhat jatkuivat (1939), joka kuvaa kieltolain aikaan tapahtuvan salakapakanpitäjän murhan tutkintaa. Elokuvakäsikirjoituksessa tapahtumat siirrettiin kuvaushetkeen eli välirauhan aikaan.
Juoni

Salakapakoitsija Nelly löytyy kotoaan murhattuna, ja tarina seuraa komisario Puosun (Hugo Hytönen) ja toimittaja Harnin (Hannes Häyrinen) tutkimuksia. Pääepäillyksi joutuu tukkukauppias Rajapalo alaisineen.
Arviot

Aikalaisarviot lehdistössä olivat pääosin myönteisiä. Elokuvassa nähtiin salapoliisielokuvan olennainen elementti eli jännitys, joskin Paula Talaskivi piti loppuratkaisun perusteluja heikkoina. Näyttelijäsuorituksia pidettiin yleisesti hyvinä.
Myöhemmissä 1980-luvun arvioissa vastaanotto oli melko tyly: Aamulehden Pekka Eronen piti toraisan ohjaajakaksikon tuotosta ”tönkkönä”. Katso-lehti arvioi vuonna 1988 elokuvan ”tahmeaksi jahkailuksi”: ”Se on teatraalisesti näytelty, lavasteissa liikkumatta kuvattu ja vailla minkään valtakunnan ajatusta. – – Juonessa – se paljastettakoon – ei ole mitään järkeä.”
Kriitikko Arto Pajukallion vuoden 2011 arvion mukaan elokuvan kamerakulmissa ja yökuvissa on nähtävissä saksalaisen ekspressionismin ja Hollywoodin jännityselokuvien vaikutteita. Nenäkäs vuorosanailu hymyilytti arvostelijaa.
Viirikehrääjät

| Viirikehrääjät |
| --- | --- |
 Viirikehrääjä (Macrodipteryx longipennis)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kehrääjälinnut Caprimulgiformes
Heimo::  Kehrääjät Caprimulgidae
Suku::  Viirikehrääjät Macrodipteryx  Swainson, 1837
Katso myös
   Viirikehrääjät Wikispeciesissä   Viirikehrääjät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viirikehrääjät (Macrodipteryx) oli kehrääjälintusuku, joka kuului kehrääjien heimoon. Viirikehrääjiin kuului kaksi lajia.
2000-luvulla tehtyjen fylogeneettisten tutkimusten perusteella suvun lajit on siirretty kehrääjien sukuun (Caprimulgus), vaikka viirikehrääjillä onkin selkeitä morfologisia eroja muiden kehrääjien kanssa.
Sukuun kuuluneet lajit

Peitsikehrääjä (Macrodipteryx vexillarius)
Viirikehrääjä (Macrodipteryx longipennis)
Aiheesta muualla

BirdLife Suomi ry: Maailman lintujen suomenkieliset nimet 2., uudistettu painos (2006) (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Macrodipteryx (englanniksi)
Vesiliukumäki

Vesiliukumäkiä Kanadan Edmontonissa sijaitsevassa World Waterpark -vesipuistossa.
Vesiliukumäki on esimerkiksi vesipuistoissa ja kylpylöissä oleva laite, jossa lasketaan mäkeä alas, yleensä uima-altaaseen. Vesiliukumäkiä on sekä sisä- että ulkotiloissa.
Tyypit > Perinteinen vesiliukumäki

Perinteisessä vesiliukumäessä laskija kiipeää itse huipulle ja laskee sieltä alas joko selällään tai istuen. Liukumäki on yleensä mutkikas ja päättyy uima-altaaseen.
Tyypit > Rengasvesiliukumäki

Rengasvesiliukumäki on hieman perinteistä vesiliukumäkeä leveämpi, jotta ilmatäytteiset renkaat sopisivat kulkemaan mäen yläpäästä alapäähän. Rengasvesiliukumäissä ei voi olla jyrkkiä nousuja tai laskuja, jotta laskija pysyisi renkaan kyydissä ja jottei rengas jumittuisi johonkin kohtaan liukumäkeä.
Tyypit > Suorat vesiliukumäet

Suora vesiliukumäki on sellainen, jossa lasketaan maha alaspäin, joskus ohuen patjan päällä. Koska laskumäki on suora, nopeus nousee näissä mäissä useasti suuremmaksi kuin muissa vesiliukumäkityypeissä. Suorat vesiliukumäet päättyvät useimmiten uima-altaan sijaan pitkään tasaiseen kohtaan liukumäessä. Erittäin nopeissa liukumäissä saattaa olla turvallisuuden takia vielä laskun jälkeen hieman nousumäkeä.
Tyypit > Vesivuoristorata

Kyseessä on vuoristorata, jossa vaunu vie laskijan mäen huipulle ja laskee tämän jälkeen itsestään alas.
Toiminta

Vesiliukumäessä on pumppu, joka nostaa vettä alhaalla olevasta uima-altaasta sekä vesisäiliöistä. Veden annetaan virrata liukumäen päällä siten, että liukumäen pinta on liukas. Joissain vesiliukumäissä on myös liikennevalot, jotka kertovat laskijalle, milloin tämä saa laskea.
Muuta

Pohjoismaiden ja Suomen pisin vesiliukumäki on Kylpylähotelli Peurungassa. Se on 130 m pitkä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vesiliukumäki Wikimedia Commonsissa
Vuosaaren urheilutalo (Arkistoitu – Internet Archive)
Rengasvesiliukumäen loppu
Suorat vesiliukumäet ovat pitkiä
Walter Lini

Walter Hadye Lini (1942 – 21. helmikuuta 1999) oli vanuatulainen anglikaanipappi ja poliitikko. Hän toimi itsenäistyneen Vanuatun ensimmäisenä pääministerinä vuosina 1980–1991. Hän oli alun perin Vanua'aku Pati -puolueen jäsen, mutta siirtyi välirikon jälkeen National United Partyyn.
Lini oli lähtöisin Pentecostin saarelta ja opiskeli papiksi Uudessa-Seelannissa. Hänen veljensä Ham Lini toimi pääministerinä vuosina 2004–2008.
Aiheesta muualla

Walter Linin muistokirjoitus New York Timesissa (englanniksi)
Walter Legge

Walter Legge (1. kesäkuuta 1906 Lontoo – 22. maaliskuuta 1979 Saint-Jean-Cap-Ferrat, Ranska) oli vaikutusvaltainen englantilainen klassisen musiikin levytuottaja, joka työskenteli etupäässä EMI-yhtiölle.
Hänen puolisonsa oli laulaja Elisabeth Schwarzkopf.
Aiheesta muualla

National Portrait Gallery (one photograph)
BBC Radio 3 Walter Legge (series of four programmes)
BBC Radio 4 The Truth about Walter Legge
Voitto (albumi)

| Voitto Popeda |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2010–2011
 Studio : Fantom Studio, Headline Studio, Location Factory, Villa Castle -studio
 Julkaistu: 26. lokakuuta 2011
 Tuottaja(t): Jani Viitanen
 Tyylilaji: suomirock
 Kesto: 51.23
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Listasijoitukset
  Suomi: 4. (viikko 44/2011)
Popedan muut julkaisut
| Pitkä kuuma kesä 2010 – Live 2010 | Voitto 2011 | Museorekisterissä 2013 |
Singlet albumilta Voitto
 ”Hääkellot soi” Julkaistu: lokakuu 2011  ”Bermudan kolmio” Julkaistu: 2012
Voitto on suomirockyhtye Popedan yhdeksästoista studioalbumi. Albumi julkaistiin 26. lokakuuta 2011, ja sen on tuottanut Jani Viitanen.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sanat | Sävel | Kesto |  |  |  |  |  |
| 1. | Bermudan kolmio | Veikko Salmi |  | 4.08 |  |  |  |  |  |
| 2. | Yhä virtaa Don | Jouni Hynynen |  | 3.29 |  |  |  |  |  |
| 3. | Hääkellot soi | Veikko Salmi |  | 3.11 |  |  |  |  |  |
| 4. | Kovan päivän ilta | Pauli Mustajärvi |  | 4.39 |  |  |  |  |  |
| 5. | Lentäviä lautasia | Veikko Salmi |  | 4.01 |  |  |  |  |  |
| 6. | Ilmalaiva | Jukka Takalo |  | 5.14 |  |  |  |  |  |
| 7. | Pohjasakkaa | Costello Hautamäki |  | 4.08 |  |  |  |  |  |
| 8. | Minä, beibi ja Mosse | Viitanen, Pauli Mustajärvi | Petteri Kivinen, Jani Viitanen | 4.13 |  |  |  |  |  |
| 9. | Kaarina | Pauli Mustajärvi |  | 3.29 |  |  |  |  |  |
| 10. | Kylmä rinki | Pauli Mustajärvi |  | 3.12 |  |  |  |  |  |
| 11. | Pojat on poikia | Pauli Mustajärvi |  | 2.59 |  |  |  |  |  |
| 12. | Mä mokasin | Pauli Mustajärvi |  | 4.32 |  |  |  |  |  |
| 13. | Hannu ja Kerttu | Pauli Mustajärvi |  | 4.13 |  |  |  |  |  |
Kokoonpano

Pate Mustajärvi – laulu
Costello Hautamäki – kitara, taustalaulu, laulu (kappale 7)
Jyrki Melartin – basso, taustalaulu
Iso-Pate Kivinen – kosketinsoittimet
Lacu Lahtinen – rummut
Arvostelut

Soundi:
V2.fi:
Walter Leinweber

| Mitalit> Maa:  / Saksa.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  / Saksa.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  / Saksa.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:  / Saksa> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Lake Placid 1932 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Ranska/Saksa/Itävalta 1930 |  |  |
|  Pronssia | Italia 1934 |  |  |
Walter Leinweber (18. huhtikuuta 1907 Füssen – 2. maaliskuuta 1997 Füssen) oli saksalainen jääkiekkomaalivahti, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Leinweber kuului Saksan miesten maajoukkueen kokoonpanoon sen saavuttaessa olympiapronssia Lake Placidissa 1932, MM-hopeaa vuonna 1930 ja MM-pronssia Italiassa 1934. Koska turnauksilla oli samanaikaisia eritasoisia arvoja, oli Lake Placidin olympiapronssi samalla MM-pronssi ja MM-kilpailujen mitalit myös Euroopan mestaruuksia.
Aiheesta muualla

Walter Leinweber Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Walter Kreye

Walter Kreye, 2012
Walter Kreye (s. 18. heinäkuuta 1942 Oldenburg, Saksa) on saksalainen näyttelijä, joka näytteli vuoden 2008 alusta alkaen saksalaisessa rikossarjassa Kettu (saks. Der Alte). Hänen roolihenkilönsä rikosylikomisario Rolf Herzog tuli Rolf Schimpfin esittämän rikosylikomisario Leo Kressin tilalle murharyhmän johtoon. Walter Kreye joutui jättämään sarjan vuonna 2012 sairauden vuoksi. Kreye on näytellyt tätä ennen muun muassa sarjoissa Kahden keikka ja Siska. Kreye on ollut kaksi kertaa naimisissa; aikaisemmasta liitosta hänellä on yksi poika ja toisesta liitosta kaksi tytärtä näyttelijä Sabine Wegnerin kanssa. Hän on valmistunut Bochumin draamakoulusta. Walter Kreye on 180 senttiä pitkä.
Valikoitu filmografia

Kahden keikka (1989–1997)
Wolffs Revier (1993–2005)
Polizeiruf 110 (1996–2000)
Doppelter Eindsatz (1997–2007)
Etsivä Lea Sommer (2001)
Unconcsius (2004)
Wilsberg (2004)
Hölle im Kopf (2005)
Katze im Sack (2005)
Der Staatsanwalt (2005)
Tatort (2005)
Autopiloten (2007)
Kettu (2007–2012)
Siska (2007)
30 Karat Liebe (2009)
Mama Kommt (2009)
Schwarzwaldliebe (2009)
Aiheesta muualla

Walter Kreye Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Walter Kreye ZDF:ssä
Valtakunnankomissaari

Valtakunnankomissaari (saks. Reichskomissar) tarkoittaa Saksan keisarikunnan ja natsi-Saksan asettamia käskynhaltijoita.
Saksan keisarikunnassa > Saksassa

Yhdistyneessä Saksan keisarikunnassa valtakunnankomissaareja nimitettiin valvomaan erilaisia tehtäviä. Esimerkiksi Hampurissa oli maastamuuton valtakunnankomissaari (saks. Reichskommissar für das Auswanderungswesen)
Saksan keisarikunnassa > Siirtomaat > Kamerun

(1884) Gustav Nachtigal
(1884–1885) Maximilian Buchner
(1885) Eduard von Knorr
Saksan keisarikunnassa > Siirtomaat > Togomaa

(1884) Gustav Nachtigal
(1884–1885) Heinrich Randad
(1885–1887) Ernst Falkenthal
(1887–1888) Jesko von Puttkamer
(1888–1891) Eugen von Zimmerer
(1891–1892) ei kukaan
(1892–1893) Jesko von Puttkamer
Saksan keisarikunnassa > Siirtomaat > Saksan Lounais-Afrikka

(1884–1885) Gustav Nachtigal
(1885–1890) Heinrich Ernst Göring
Saksan keisarikunnassa > Siirtomaat > Saksan Itä-Afrikka

(1888–1891) Hermann von Wissman
Saksan keisarikunnassa > Siirtomaat > Nauru

(1886–1887) Wilhelm Knappe
(1888–1889) Franz Leopold Sonnenschein
Natsi-Saksassa > Saksassa

Työnhankinnan valtakunnankomissaari (saks. Reichskommissar für Arbeitsbeschaffung )
(1933) Günther Gereke
(1933) Friedrich Syrup
Ilmailun valtakunnankomissaari (saks. Reichskommissar für Luftfahrt )
(1933) Hermann Göring
Työpalvelun valtakunnankomissaari (saks. Reichskommissar für den Arbeitsdienst )
(1933–1934) Franz Seldte
(1934–1945) Konstantin Hierl
Kaupallisen keskiluokan valtakunnankomissaari (saks. Reichskommissar für den gewerblichen Mittelstand )
(1933–1945) Erich Wienbeck
Siirtokuntien valtakunnankomissaari (saks. Reichskommissar für das Siedlungswesen )
(1933–1934) Gottfried Feder
Autoilun valtakunnankomissaari (saks. Reichskommissar für das Kraftfahrwesen )
(1933–1945) Carl Eduard Herzog von Sachsen-Coburg-Gotha
Oikeuslaitosten yhdenmukaistamisen valtakunnankomissaari (saks. Reichskommissar für die Gleichschaltung der Justiz )
(1933–1944) Hans Frank
Urheilun valtakunnankomissaari (saks. Reichskommissar für den Sport )
(1933–1943) Hans von Tschammer und Osten
(1943–1945) Karl Ritter von Halt
Maito- ja rasvaviljelyn valtakunnankomissaari (saks. Reichskommissar für Milch- und Fettwirtschaft )
(1933–1945) Bernd Freiherr von Kanne
Hinnoittelun valtakunnankomissaari (saks. Reichskommissar für die Preisbildung )
(1933–1935) Carl Friedrich Goerdeler
(1936–1941) Josef Wagner
(1942–1945) Hans Fischböck
Resurssitalouden valtakunnankomissaari (saks. Reichskommissar für Rohstoffwirtschaft )
(1934–1937) Johann "Jean" Puppe
Markkinajärjestyksen toteuttamisen valtakunnankomissaari (saks. Reichskommissar für die Durchführung der Marktordnung )
(1934–1945) Bernd Freiherr von Kanne
Meriliikenteen valtakunnankomissaari (saks. Reichskommissar für die Seeschifffahrt )
(1942–1945) Karl Kaufmann