stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Epeiros
Historia > Antiikki

Antiikin aikana Epeirokseen luettiin nykyistä laajempi alue, mukaan lukien nykyisen Albanian eteläosa. Epeirosta asuttivat useat heimot, joista merkittävimmät olivat khaonit, thesprotit ja molossit. Ajan kuluessa molosseista tuli Epeiroksen voimakkain heimo, ja Epeiroksesta kehittyi näiden johtama kuningaskunta. Epeiros sai poliittista merkitystä 300-luvulla eaa. Molossien kuningas Arybbas solmi liiton Makedonian Filippos II:n kanssa, ja Filippos nai Arybbaan tyttären Olympiaan. Tämän seurauksena Epeiroksen ja Makedonian välille muodostui liittolais- ja sukuside.
Epeiroksen merkkittävimmäksi kuninkaaksi tuli tätä sukua ollut Pyrrhos, jonka aikana 200-luvun eaa. alkupuolella Epeiros nousi suurimpaan kukoistukseensa. Tuolloin Epeiroksen merkittävin kaupunki oli Pyrrhoksen pääkaupunki Ambrakia. Merkittävin kulttipaikka oli Dodonan oraakkelinpaikka. Pyrrhos soti roomalaisia vastaan ja teki suuren sotaretken Suur-Kreikkaan ja Sisiliaan. Pyrrhoksen jälkeen Epeiros näytteli välillä tärkeää osaa makedonialaisissa valtataisteluissa. Rooman ja Makedonian välisissä niin kutsutuissa makedonialaissodissa Epeiros tuki Makedoniaa, ja kukistui yhdessä sen kanssa vuonna 168 eaa. Roomalaiset tuhosivat Epeiroksen kaupungit, ja näiden kerrotaan vieneen jopa 150 000 epeiroslaista orjiksi.
Roomalaisella kaudella Epeiroksen alueesta tehtiin Rooman provinssi nimellä Epirus Vetus. Epeiros ei koskaan antiikin aikana toipunut roomalaisten aiheuttamasta iskusta, vaan jäi erityisesti sisäosiltaan pitkäksi aikaa suhteellisen autioksi. Rannikkoalue kuitenkin menestyi myös roomalaisella kaudella. Tuolloin Epeiroksen keskuksena toimi Augustuksen vuonna 31 eaa. perustama Nikopolis.
Historia > Myöhempi historia

Rooman vallan aikana ja seuranneella bysanttilaisella kaudella Epeiroksen alueen asuttivat vähitellen illyrialaiset sekä albaanit, joita on usein pidetty illyrialaisten jälkeläisinä. Epeiros oli Bysantin läntisimpiä osia. Alueen sisäosat toipuivat jossain määrin bysanttilaisella kaudella, ja muun muassa entisen Ambrakian paikalle perustettiin Ártan kaupunki.
Epeiros oli osa Bysantin valtakuntaa aina vuoteen 1204, jolloin neljännen ristiretken sotajoukot valtasivat Konstantinopolin. Bysantin valtakunta hajosi pienempiin valtioihin ja Mikael I Dukas perusti Epeiroksen despotaatin, joka säilyi vuoteen 1359. Silloin se liitettiin takaisin keisarikuntaan (ks. Nikaian keisarikunta). Serbialaiset ja albaanit käytännössä valloittivat alueen kuitenkin jo vuonna 1318.
Osmanien valtakunta valtasi Epeiroksen vuonna 1430. Osmanivallan aikana Epeiros oli osa Albaniaa, ja sen väestö oli pitkälti albaaneja. Vuonna 1788 Ioánninan paššaksi nimitettiin Ali pašša, joka lopulta vuodesta 1810 hallitsi Epeiroksen lisäksi aluetta Albaniasta Peloponnesokselle Osmanien valtakunnasta riippumatta. Hänen hallintonsa voidaan nähdä eräänä syynä vuonna 1821 alkaneelle Kreikan vapaussodalle.
Kreikan itsenäistyttyä Epeiros jäi osaksi osmanivaltakuntaa, mutta kreikkalaiset jatkoivat taistelua alueen liittämiseksi Kreikkaan. Epeiroksen alue liitettiin Kreikkaan ensimmäisen ja toisen Balkanin sodan jälkeen tehdyssä Bukarestin rauhassa vuonna 1913. Albanian puoleinen Pohjois-Epeiros oli Kreikan valtaamana vuosina 1918–1923, mutta palautettiin tämän jälkeen Albanialle. Toisessa maailmansodassa vuonna 1940 Albanian vallannut Italia hyökkäsi Kreikkaan Epeiroksen alueelle, mutta kreikkalaiset pystyivät valtaamaan suuren osan alueesta takaisin ennen Saksan tuloa Italian avuksi. Tämän jälkeen Epeiros oli miehitettynä muun Kreikan tavoin vuoteen 1944 saakka.
Alueyksiköt ja kunnat

Vuoden 2011 alusta lähtien alue on jaettu alueyksiköihin ja kuntiin seuraavasti:
| Alueyksikkö | Kunta | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Ártanalueyksikkö | Árta | 43 166 |
| Ártanalueyksikkö | Geórgios Karaïskákis | 5 780 |
| Ártanalueyksikkö | Kentriká Tzoumérka | 6 178 |
| Ártanalueyksikkö | Nikólaos Skoufás | 12 753 |
Ártanalueyksikkö: Yhteensä: 67 877
| Ioánninanalueyksikkö | Ioánnina | 112 486 |
| Ioánninanalueyksikkö | Dodóni | 9 693 |
| Ioánninanalueyksikkö | Kónitsa | 6 362 |
| Ioánninanalueyksikkö | Métsovo | 6 196 |
| Ioánninanalueyksikkö | Pogóni | 8 960 |
| Ioánninanalueyksikkö | Vóreia Tzoumérka | 5 714 |
| Ioánninanalueyksikkö | Zagóri | 3 724 |
| Ioánninanalueyksikkö | Zítsa | 14 766 |
Ioánninanalueyksikkö: Yhteensä: 167 901
| Prévezanalueyksikkö | Préveza | 31 733 |
| Prévezanalueyksikkö | Párga | 11 866 |
| Prévezanalueyksikkö | Zirós | 13 892 |
Prévezanalueyksikkö: Yhteensä: 57 491
| Thesprotianalueyksikkö | Igoumenítsa | 25 814 |
| Thesprotianalueyksikkö | Filiátes | 7 710 |
| Thesprotianalueyksikkö | Soúli | 10 063 |
Thesprotianalueyksikkö: Yhteensä: 43 587
Yhteensä: 336 856
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Epeiros Wikimedia Commonsissa
Περιφέρεια Ηπείρου. Epeiroksen alueen kotisivu. (kreikaksi)
Kreikan alueet
| --- | --- |
Alueet:   Attika  Epeiros  Etelä-Egean saaret  Itä-Makedonia ja Traakia  Jooniansaaret  Keski-Kreikka  Keski-Makedonia  Kreeta  Länsi-Kreikka  Länsi-Makedonia  Peloponnesos  Pohjois-Egean saaret  Thessalia 
Itsehallintoalueet:  Athos (Pyhän Vuoren autonominen munkkivaltio)
Epeiroksen alue
| --- | --- |
Ártan alueyksikkö:   Árta  Geórgios Karaïskákis  Kentriká Tzoumérka  Nikólaos Skoufás 
Ioánninan alueyksikkö:   Dodóni  Ioánnina  Kónitsa  Métsovo  Pogóni  Vóreia Tzoumérka  Zagóri  Zítsa 
Prévezan alueyksikkö:   Párga  Préveza  Zirós 
Thesprotian alueyksikkö:   Filiátes  Igoumenítsa  Soúli 
Achérontas-joen tasankoa.
Antiikin Epeiroksen heimot ja alueet.
Bysanttilainen Panagía Vlachérnan kirkko Ártassa.
Ioánninan kaupunki ja Pamvótida-järveä.
Aetomilítsan kylä Grámmos-vuoren rinteessä.
Aóos-joen rotkoa.
Epsilon

Epsilon (isona kirjaimena Ε, pienenä ε tai ϵ, kreik. έψιλον) on kreikkalaisen kirjaimiston viides kirjain. Sen äännearvo on sekä muinais- että nykykreikassa [e], ja sen nimi epsilon tai e psilos tarkoittaa ”paljasta e:tä” vastakohtana eetalle. Kreikkalaisissa numeroissa epsilonin lukuarvo on 5.
Muinaiskreikassa epsilon äännettiin lyhyenä [e]-äänteenä, siinä missä eeta äännettiin pitkänä [e:]-äänteenä. Nykykreikassa epsilonin ääntämys on säilynyt samana, kun taas eeta ei enää vastaa sen pidennettyä versiota vaan [i]-äännettä.
Latinalaisessa kirjaimistossa epsilonia vastaa kirjain E/e ja kyrillisessä kirjaimistossa kirjain Е/е. Suomen kieleen epsilon translitteroidaan sekä muinaiskreikasta että nykykreikasta e.
Muoto ja sen historia

Epsilon on kehittynyt foinikialaisen kirjaimiston kirjaimesta  (he), josta ovat kehittyneet myös heprean kielen he ja arabian kielen hā’. He-kirjain merkitsi konsonanttia, mutta kreikan kielessä siitä kehittyi vokaali. He on luultavasti kuvannut kädet pystyssä seisovaa ihmistä, mutta sen muoto on pelkistynyt ja kääntynyt poikittain.
Arkaaisissa kirjaimistoissa epsilon oli foinikialaisen esikuvan tavoin usein peilikuva nykyiseen nähden, ja sen ”piikit” osoittivat vasemmalle. Myöhemmin kirjain kääntyi nykyiseen asentoon. Epsilon oli käytössä kaikissa paikallisissa kreikkalaisissa kirjaimistoissa, ja sen muoto oli suuntaa ja kallistusta lukuun ottamatta suhteellisen samanlainen useimmissa kirjaimistoissa. Joissakin kirjaimistoissa (mm. Korintti, Epeiros) epsilon saattoi kuitenkin muistuttaa B-kirjainta ja toisissa (mm. Sikyon) tiimalasia.
Epigrafisissa lähteissä epsilonista esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
Merkityksiä

Matematiikassa
ε on usein kulman nimenä.
ϵ on mielivaltaisen pieni positiivinen luku, esimerkiksi raja-arvon ja funktion jatkuvuuden määritelmissä ja niihin perustuvissa todistuksissa.
ϵ on Levi-Civita-symboli.
Fysiikassa
ε on suorituskyvyn tunnus.
ε on permittiivisyyden tunnus.
ε on emissiosuhde.
ε on lujuusopissa venymän tunnus.
Muita merkityksiä
ε´ on kreikkalaisissa numeroissa luku 5.
ε on tietojenkäsittelytieteessä tyhjä merkkijono (pituus 0)
ε on graafiteoriassa tyhjän kaaren merkki.
ε on LVI-tekniikassa rekuperaatioasteen tunnus.lähde?
ε on tähtitieteessä yleensä tähdistön viidenneksi kirkkain tähti (Bayerin designaatio).
ɛ on IPA:ssa lavea puoliväljä etuvokaali
Tietokonejärjestelmissä

Tietokoneissa epsilon koodataan eri merkistöissä seuraavasti:
|  | Ε | ε | ϵ |
| --- | --- | --- | --- |
| ASCII, koodisivut 437, 860, 861, 862, 863 |  0x45 |  |  0xEE |
| ASCII, koodisivut 850, 852, 857, 864 | 0x45 |  |  |
| ASCII, koodisivu 869 | 0xA8 | 0xDE |  |
| Unicode | U+0395 | U+03B5 | U+03F5 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Epsilon Wikimedia Commonsissa
Enkeli

Arkkienkeli Mikael Guido Renin maalauksessa.
Nykyaikaisessa enkelikuvastossa on vaikutteita antiikin taiteesta. Seireenipatsas 300-luvulta eaa.
Enkeli ( m.kreik. ἄγγελος, angelos, sanansaattaja) on Raamatussa ja Koraanissa Jumalan tahdon ilmoittajana esiintyvä taivaallinen henkiolento. Enkelit kuuluvat juutalaisuuteen, kristinuskoon ja islamiin. Myös uusissa uskonnollisissa henkisyyttä korostavissa liikkeissä (kuten new age) viitataan usein enkeleihin.
Enkelit toimivat "joko" Jumalan sanansaattajana, jolloin enkelit tuovat ihmisille ilmoituksia Jumalalta, tai taivaallisena hoviväkenä tai sotajoukkona. Taiteessa enkelit kuvataan usein naisina tai naismaisina hahmoina. Vanhassa testamentissa enkelit kuvataan joskus yksinkertaisesti "miehinä", joskus myös "ruhtinaina", kun taas esim. Raamattu kuvaa mm. arkkienkeli Gabrielin yksinkertaisesti miehen muotoiseksi olennoksi — ei siis suoranaisesti ihmiseksi kuten taiteilijat asian ilmaisevat.
Vanhimmissa maalauksissa enkelit näyttävät nuorilta miehiltä. Siivet lisättiin antiikin taiteen vaikutuksesta, jotta enkelit voisi erottaa ihmisistä.
Taivaasta karkotettuja enkeleitä kutsutaan langenneiksi enkeleiksi.
Enkelihierarkiat

Joidenkin lähteiden mukaan enkelien hierarkiaan kuuluu yhdeksän luokkaa. Dante mainitsee runoelmassaan Jumalainen näytelmä ne seuraavassa järjestyksessä (suom. Elina Vaara): serafit, kerubit, istuimet, mahdit, voimat, vallat, päät, arkkienkelit ja viesti-enkelit. Dante tukeutui Pseudo-Dionysios Areopagitan teoksessaan Taivaalliset hierarkiat kuvaamaan enkelioppiin, joka perustuu Raamatussa mainittuihin enkeliryhmiin.
Tunnetuimmat enkeliryhmät ovat:
Arkkienkelit
Kerubit
Serafit
Nimeltä tunnettuja enkeleitä

Barachiel
Gabriel
Jehudiel
Lucifer
Mikael
Rafael
Sariel
Uriel
Angelologia

Systemaattisesti esitettyä käsitystä enkeleistä kutsutaan angelologiaksi eli enkeliopiksi. Jo juutalaisuuteen on sisältynyt uskonnon sisäinen loogisesti järjestetty käsitys enkeleistä. Tätä on sittemmin kehittänyt sekä kristillinen kirkko että islam.
Kristinuskoon sisältyviä käsityksiä enkeleistä eli angelologiaa voi tutkia teologisista oppiaineista dogmatiikassa. Teoksessaan Summa Theologica Tuomas Akvinolainen (1125–1274) kirjoitti laajasti enkeleistä. Teoksen nämä osat on suomennettu omana kirjanaan.
Enkelit islamissa

Enkelin arabiankielinen nimi malak tarkoittaa kreikkalaisen vastineensa mukaisesti sanansaattajaa. Islamissa enkeleillä on tärkeä asema, sillä katsotaan, että Muhammed sai Koraanin enkeli Gabrielin välityksellä. Se, joka kieltää uskon enkeleihin, on luopunut islamista ja ansaitsee kuolemantuomion.
Enkeleitten merkitystä islamissa korostaa se, että Jumala on transsendenttinen eikä häntä voi nähdä tai kuulla kuten kristinuskossa. Pyhyyden tuominen läsnäolevaksi jää sen takia enkelien harteille. Vaikka islam kieltää kristinuskon kolminaisuusopin, Jumalan kolme ulottuvuutta ilmenevät myös islamissa, mutta vain eri tavalla: Jumalan sanan tai Jeesuksen tilalla on Koraani, kun taas Pyhän Hengen korvaajia ovat enkelit.
Enkeleiden tehtävät ovat samanlaisia kuin kristinuskossa, mutta tärkeimmät liittyvät eskatologiaan: enkelit pitävät kirjaa ihmisten teoista Viimeistä tuomiota varten, ja kuoleman enkeli ottaa Jumalan luvalla ihmiseltä hengen. Gabriel ja Mikail valvovat Viimeisen tuomion toteutumista. Viestien kuljettaminen on etenkin Gabrielin tehtävä. Siunaavat enkelit vierailevat ihmisten luona, mutta eivät astu taloon, jossa on esittäviä kuvia, koira tai sukupuoliyhteyden jälkeen rituaalisesti epäpuhdas ihminen.
Enkeleillä on siivet, joillakin useita pareja. Enkelit voivat esiintyä ihmisen hahmossa. Enkeleiden ruumis on valoa ja voi saada monia muotoja.
Enkelien lukumäärän tietää vain Jumala. Seitsemässä taivaassa ei kuitenkaan ole yhtään jalansijaa, missä ei olisi enkeliä rukoilemassa joko seisaallaan, polvistuneena tai  heittäytyneenä maahan. Kaikki enkelit ovat miespuolisia.
Muslimien on tunnettava kymmenen enkeliä. He ovat:
Jibril (Gabriel)
Mikail
Israfil
Azrail
Munkar
Nakir
Ridwan
Malik
ja kaksi nimetöntä kirjurienkeliä, jotka merkitsevät muistiin ihmisen hyvät ja pahat teot.
Munkar ja Nakir hoitavat synkkää tehtävää. Kuoltuaan ihminen saa heidät haudassa vieraakseen. Munkar ja Nakir kuulustelevat vainajaa hänen uskostaan Muhammediin (ei siis Jumalaan). Enkelit alkavat kiduttaa kuollutta, jos tämän vastaukset eivät kelpaa. Uskottomien kidutus alkaa näin ollen heti kuoleman jälkeen.
Malik on Helvetin ylivartija. Hänen alaisuudessaan on 19 (tai 70) enkeliä, sillä Helvetissä järjestystä pitävät enkelit eivätkä demonit.  Israfil on enkeli, joka Viimeisellä tuomiolla puhaltaa pasuunaan, "jolloin kaikki, jotka ovat taivaassa tai maassa, vaipuvat tiedottomina maahan paitsi ne, jotka Jumala säästää" (Koraani 39:68).
Islamissa Saatana (Iblis) ei yleisimmän käsityksen mukaan ole langennut enkeli vaan kuuluu toiseen luokkaan mytologisia hahmoja; hän on jinni eli demoni. Jumala teki jinnit savuttomasta tulesta, kun ihmiset luotiin maasta ja enkelit valosta.  Kaikki jinnit eivät ole pahoja, vaan saattavat ihmisten tapaan olla myös hyviä ja kääntyä islamiin. Muhammad lähetettiin profeetaksi paitsi  ihmisille myös jinneille.
Enkeliusko

Enkeliusko tai enkelihenkisyys on uushenkisyyden eli new agen tai kansanuskon muoto, jossa uskotaan enkeleihin ja koetaan enkelikokemuksilla olevan myönteistä vaikutusta omaan arkielämään. Se on 2000-luvulla suosiotaan kasvattanut globaali ilmiö, joka on tullut Suomeen erityisesti Ison-Britannian ja Yhdysvaltojen kautta.
Kirjallisuutta > Teologista ja akateemista kirjallisuutta

Rees, Valery: From Gabriel to Lucifer: A Cultural History of Angels.  London:  I. B. Tauris, 2013.  ISBN 978-1-84885-372-0
Seppälä, Serafim: Taivaalliset voimat: Enkelit varhaiskristillisyydessä ja juutalaisuudessa.  Helsinki:  Kirjapaja, 2016.  ISBN 978-952-288-089-5
Kirjallisuutta > Enkelit taiteessa

Itkonen, Satu: Enkelin kosketus: Ikkuna suomalaiseen taiteeseen.  Helsinki:  Kirjapaja, 2002.  ISBN 951-625-843-3
Kirjallisuutta > Muita teoksia

Hjelt, Marjut (toim.): Enkelivuosi.  Helsinki:  Nemo, 2006.  ISBN 952-5613-18-6
Kauhanen, Ulla: Enkelin siipien havinaa.  Helsinki Jyväskylä:  Minerva, 2007.  ISBN 978-952-492-101-5
Kauhanen, Ulla: Enkelivaloa.  Helsinki Jyväskylä:  Minerva, 2009.  ISBN 978-952-492-306-4
Ramstadius, Nina (koonnut): Enkeli lensi ohi: Suomalaisten enkelikokemuksia.  Helsinki:  Gummerus, 2005.  ISBN 951-20-6899-0
Seppälä, Olli: Näkymättömän hipaisu: Enkelit ennen ja nyt.  Helsinki:  Kirjapaja, 1995.  ISBN 951-625-308-3
Seppälä, Olli: Maan ja taivaan enkelit.  Helsinki:  Kirjapaja, 1998.  ISBN 951-625-525-6
Seppälä, Olli & Seppälä, Ullamaija (toim.): Enkeli tuli luokseni: Suomalaisia kokemuksia.  Helsinki:  Kirjapaja, 1999.  ISBN 951-625-632-5
Seppälä, Olli: Enkeli: Taivaallinen sanansaattaja.  Helsinki:  Kirjapaja, 2003.  ISBN 951-625-968-5
Mustonen, Esko: Enkelten maailma: Suojelusenkeleistä langenneisiin enkeleihin.  Helsinki:  Aquarian, 1994.  ISBN 951-8975-28-0
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Enkeli Wikisitaateissa
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Angelologia (enkelioppi) (Arkistoitu – Internet Archive). Askel.
Enkelit ortodoksisen kirkon opissa.  Ortodoksi.net.
Enkelit. MTV3 Helmi.
Puolet amerikkalaisista uskoo enkeleihin[vanhentunut linkki]. Ilta-sanomat 19.9.2008.
Anniina Wallius: Enkeli iloitsee ja kiistelee mutta vie aina Jumalan viestiä. Ylen uutiset 16.12.2009.
Enkeliveistos Kalevankankaan hautausmaalla.
Kuolemanenkeli Israfil puhaltaa pasuunaan Viimeisen tuomion merkiksi
Erkulla

| Erkulla |
| --- | --- |
Osoite:  Tunfallintie
Sijainti:  Espoonkartano, Espoo
Valmistumisvuosi:  1800
Runkorakenne:  hirsi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Erkulla on eheä torppakokonaisuus Espoonkartanon kaupunginosassa läntisimmässä Espoossa noin kilometrin Loojärvestä itään. Se sijaitsee maisemallisesti tärkeällä paikalla Träskbyn viljelysalueen pohjoislaidalla Mankinjoen laaksossa.
Erkullan paikalla oli torppa jo vuoden 1750 kartassa, se kuului Espoon kartanolle läheisten Tunfallin ja Norrkullan tavoin. Erkullan pitkänurkkaisen hirsisen torpparakennuksen päätyyn on merkitty vuosiluku 1800, jota pidetään sen rakennusvuotena. Taloa on tosin saatettu myös jatkaa myöhemmin. Talon vieressä on hirsinen luhtiaitta ja liiteri, jonka erikoisuutena ovat luonnonkivestä tehdyt päädyt.
Epidamnos

| Epidamnos Dyrrhakhion> Ἐπίδαμνος Δυῤῥάχιον |
| --- | --- |
 Dyrrhakhionin roomalaisen forumin raunioita.
Sijainti
 Epidamnos Dyrrhakhion
Koordinaatit:  41°18′58″N, 19°26′50″E
Valtio:  Albania
Paikkakunta:  Durrës, Durrës
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  627/625 eaa.–
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Illyria
Provinssi:  Macedonia
Aiheesta muualla
  EpidamnosDyrrhakhion Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Epidamnos (m.kreik. Ἐπίδαμνος, lat. Epidamnus), myöhemmin Dyrrhakhion (m.kreik. Δυῤῥάχιον, lat. Dyrrachium, Dyrrhachium), oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Illyriassa nykyisen Albanian alueella. Se on kehittynyt nykyiseksi Durrësin kaupungiksi ja sijaitsi sen paikalla.
Epidamnos oli alun perin kreikkalainen siirtokunta. Viimeistään roomalaisella kaudella kaupungin nimeksi vakiintui Dyrrhakhion. Roomalaisaikana kaupunki kukoisti, ja se oli merkittävä satama ja yksi Via Egnatian päätepisteistä. Myöhäisantiikin aikana Dyrrhakhion oli Epirus novan provinssin pääkaupunki.
Maantiede

Epidamnos sijaitsi Illyrian rannikolla Adrianmeren rannalla. Nykyisin kaupungin paikka on Albanian rannikon keskivaiheilla noin 30 kilometriä länteen Tiranasta. Epidamnoksen kaupunkikeskus oli rakennettu niemen kannakselle. Joidenkin antiikin aikaisten lähteiden mukaan niemen nimi olisi ollut Dyrrhakhion; toisten mukaan Dyrrhakhion oli kaupungin sataman nimi, kun taas yläkaupunki tunnettiin nimellä Epidamnos. Kaupunki koostui näin ilmeisesti kahdesta osasta, vaikkakaan tälle ei ole löydetty vahvistusta arkeologiassa. Pausaniaan mukaan osien välillä oli jonkin verran etäisyyttä.
Epidamnoksen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kokoa ei tunneta. Kaupungin sijainti oli merenkulun kannalta otollinen, ja seudun maaperä oli hedelmällistä. Seudun alkuperäisasukkaat olivat illyrialaisia taulanteja (Taulantioi). Roomalaisella kaudella Dyrrhakhion oli Via Egnatian länsipään pohjoisemman haaran päätepiste, toisen haaran päätepisteen ollessa Apolloniassa Epidamnoksesta etelään. Epidamnoksen pohjoispuolella samalla rannikolla sijaitsivat Lissos ja roomalaisella kaudella Skodra.
Historia > Arkaainen ja klassinen kausi

Epidamnoksen perustivat Korkyrasta ja sen emäkaupungista Korintista tulleet siirtokuntalaiset arkaaisella kaudella vuonna 627 tai 625 eaa. Thukydides kertoo, että siirtokuntalaisten johtaja oli Herakleidai-sukuun kuulunut Falios Eratokleideen poika, joka oli vanhan tavan mukaan kutsuttu tähän tehtävään emäkaupungista. Samalla korinttilaiset saivat oikeuden puuttua kaupungin asioihin, mikä myöhemmin johti ristiriitoihin. Perustajien joukossa oli myös muita doorilaisia. Epidamnos oli Apollonian ohella Adrianmeren varhaisin kreikkalaissiirtokunta. Vuonna 570 eaa. tuhotun Dyspontionin asukkaat muuttivat Epidamnokseen ja Apolloniaan.
Epidamnos kasvoi otollisen sijaintinsa vuoksi merkittäväksi ja väkirikkaaksi kaupungiksi, joka kävi kauppaa laajalla alueella. Se kuitenkin kärsi sisäisistä kiistoista sekä sodista paikallisten illyrialaisten heimojen kanssa. Kaupungin hallintomuoto oli alun perin aristokraattis-oligarkkinen. Hallintoa johti yksi virkamies, arkontti. Heimojen päälliköt eli fylarkit muodostivat neuvoston, kun taas kaupungin käsityöläiset ja kauppiaat olivat lähes kaupunkivaltion orjien asemassa.
Vuonna 437 eaa. kaupungin oligarkia hajosi. Johtavan virkamiehen tehtävä säilyi, mutta heimopäälliköt korvattiin uudella, demokraattisemmin valitulla neuvostolla. Oligarkit ajettiin maanpakoon, ja he liittoutuivat paikkallisten heimojen kanssa ja tekivät hyökkäyksiä kaupunkiin.
Thukydides kertoo kiistasta laajalti, koska se liittyi läheisesti vuonna 431 eaa. alkaneen peloponnesolaissodan alkusyihin. Demokraatit pyysivät apua Korkyrasta vuonna 435 eaa., mutta eivät saanee sitä. Tämän jälkeen he kääntyivät Korintin puoleen, ja saivat apua sieltä luovuttamalla Delfoin oraakkelin neuvosto kaupunkinsa korinttilaisille. Samalla kaupunkiin tuli uusia siirtokuntalaisia paitsi Korintista myös Ambrakiasta ja Leukaksesta. Korkyralaiset ja maanpakoon ajetut alkoivat piirittää Epidamnosta. Korintti kärsi lopulta tappion, ja piirittäjät valtasivat kaupungin vuonna 434/433 eaa. Tämän jälkeen maanpakolaiset nousivat takaisin valtaan, vanha valtiomuoto palautettiin ja kaupunkiin tulleet uudet asukkaat orjuutettiin.
Epidamnos löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. ja pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien. Kaupungin varhaisissa rahoissa esiintyy sen nimen alkukirjain E. Kaupungin kauppasuhteista tiedetään, että yksityinen kaupankäynti paikallisten illyrialaisten heimojen kanssa oli kiellettyä, ja kaupankäyntiä näiden kanssa hoiti erityinen tähän tehtävään asetettu virkamies, pōlētēs (πωλητής).
Historia > Hellenistinen ja roomalainen kausi

Epidamnoksen historiasta ei tiedetä tämän jälkeen mitään ennen hellenistisen kauden alkua ja vuotta 313 eaa. Tuolloin illyrialaisten kuningas Glaukias sai Epidamnoksen valtaansa korkyralaisten avustuksella. Illyrialaiset ovat saattaneet pitää valtaa kaupungissa jo tätä ennenkin. Joitakin vuosia myöhemmin kaupunkiin hyökkäsivät illyrialaiset merirosvot, mutta epidamnoslaiset onnistuivat ajamaan nämä pois. Illyrialaiset palasivat pian suuremmalla laivastolla ja piirittivät kaupunkia. Epidamnos pelastui roomalaisten väliintulon ansiosta. Tämän jälkeen kaupunki oli Rooman suojeluksessa, ja oli roomalaisten puolella sekä illyrialais- että makedonialaissodissa.
Kaupungin myöhempi nimi Dyrrhakhion esiintyy ensimmäisen kerran 200-luvulla eaa. Se oli vallitseva nimi roomalaisella kaudella ja esiintyy aina kaupungin myöhemmissä rahoissa. Nimen latinankielinen muoto Dyrrachium esiintyy lähes aina roomalaisilla kirjailijoilla. Roomalaisten nimivalinnan syyksi on esitetty sitä, että nimi Epidamnos kuulosti heille huonolta enteeltä sen loppuosan latinan kielessä tuomien mielleyhtymien vuoksi (mm. damnum, ”tappio”, ”vahinko”; damno, ”tuomita”, ”vahingoittaa”). Nimeä Dyrrachium roomalaiset selittivät sillä, että se olisi valittu seudun karun jylhyyden vuoksi. Todellisuudessa nimi Dyrrhakhion esiintyy jo kreikkalaisilla, ja sitä käyttivät muun muassa runoilijat Euforion ja Aleksandros. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Epidamnios (Ἐπίδαμνιος) sekä Dyrrhakhios (Δυῤῥάχιος) ja Dyrrhakhēnos (Δυῤῥαχηνός), latinaksi Dyrrachinus tai Dyrrhachinus.
Roomalaisella kaudella Dyrrhakhionilla oli vapaakaupungin asema. Vuosien 49–45 eaa. Julius Caesarin kansalaissodassa kaupungista tuli Julius Caesarin ja Pompeiuksen kiistan kohde. Pompeius siirtyi sinne joukkoineen Thessalonikesta, ja asettui Apsos-joen pohjoispuolelle. Caesarin joukot taas asettuivat joen eteläpuolelle. Tätä seurasi Dyrrhakhionin taistelu, jossa Caesar joutui lopulta ylivoiman edessä luovuttamaan Dyrrhakhionin Pompeiukselle.
Tasavallan viimeisissä sisällissodissa Dyrrhakhion oli Marcus Antoniuksen puolella. Augustus antoi kaupungin veteraaneilleen. Kaupungin suojelijana roomalaiset pitivät Venusta. Myöhemmällä keisarikaudella Dyrrhakhionista tuli uuden Epirus novan provinssin pääkaupunki. Kaupunki oli merkittävä edelleen bysanttilaisella kaudella.
Olympian kisojen voittoja kaupungilla tiedetään olleen koko antiikin ajalla ainakin kaksi.