stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lastenelokuva
Lastenelokuva muualla Euroopassa > Ranska

Ranskan lastenelokuvaklassikoihin luetaan Albert Lamorissen lyhytelokuvat Valkoinen ori (Crin Blanc, cheval sauvage, 1953) ja Punainen ilmapallo (Le Ballon rouge, 1956). Louis Pergaud’n kirjoittama pikkupoikien jengitaistelutarina La Guerre des boutons on filmattu neljästi: vuonna 1937 (La guerre des gosses), Yves Robertin ohjaamana vuonna 1962 (suom. Suuri nappisota), vuonna 1994 Irlannissa John Robertsin ohjaamana englanninkielisenä versiona (War of the Buttons, tv-esityksissä nimellä Nappien tähden ja Nappien sota) ja vuonna 2011 jälleen ranskaksi (La nouvelle guerre des boutons, ohj. Christophe Barratier). Moneen kertaan (1926, 1932 ja 1972) on tehty elokuvaksi myös Jules Renardin vuonna 1894 ilmestynyt romaani Porkkanapää (Poil de carotte), tarina punapäisen pojan ankarasta lapsuudesta. Koko perheelle soveltuvia lapsuuskuvauksia ovat ohjanneet myös muun muassa François Truffaut (400 kepposta ja Taskurahat) ja Louis Malle (Zazie – Pariisin päiviä, Rakas sydän ja Näkemiin lapset). Kaikenikäisten katsottavaksi ovat aina sopineet myös Jacques Tatin lähes puheettomat komediat kuten Enoni on toista maata ja Riemuloma Rivieralla. Marcel Pagnolin lapsuusmuistelmat ja vuoristokylään sijoittuvat Belle ja Sebastian -tarinat ovat saaneet useita elokuva- ja tv-sovituksia. Uudemmat ranskalaiset perhe-elokuvat ovat usein nykyajan monimuotoista perhe-elämää kuvaavia komedioita kuten Äiti ja liian monta isää (1999).
2000-luvun alussa saivat kansainvälistä huomiota afrikkalaisiin kansantarinoihin perustuvat ranskalaiset animaatioelokuvat pojasta nimeltä Kirikou. Muita ranskalaisia lastenanimaatioita ovat Bellevillen kolmoset (2003), Sammakoiden ennustus (2003) sekä 1960-luvulta alkaen tehdyt monet elokuvat René Goscinnyn sarjakuvahahmoista Asterix ja Lucky Luke.
Monet ranskalaiset luontoaiheiset dokumentti- ja näytelmäelokuvat ovat saaneet kansainvälistä suosiota perhe-elokuvina. Näihin kuuluvat Karhu (1988), Mikrokosmos – ruohikon kansa (1996), Tiikeriveljekset (2004), Pingviinien matka (2005) sekä Tyttö ja kettu (2007).
Lastenelokuva muualla Euroopassa > Saksa

Saksalaisen lastenelokuvien klassikkoja ovat Erich Kästnerin tarinoista sovitetut Iloinen internaatti (Das fliegende Klassenzimmer, 1954, uusintaversio 2003) ja Pojat salapoliiseina (Emil und die Detektive, 1931, 1954 ja 2001), jonka vuoden 1931 käsikirjoituksen laati sittemmin Hollywood-ohjaajana tunnettu Billy Wilder.
Vuonna 1977 Länsi-Saksaan perustettiin lasten- ja nuortenelokuvien tuotantoa edistävä Kinder- und Jugendfilmzentrum (KJF). Vuodesta 2000 saksalaiselokuvia palkitsevaan Deutscher Filmpreis -järjestelmään on kuulunut myös vuoden parhaalle lastenelokuvalle jaettava 250 000 euron suuruinen palkinto. Voittajan lisäksi finalisteiksi valitut elokuvat saavat puolet tuosta summasta.
Suurta kansainvälistä menestystä sai 1980-luvun puolessavälissä saksalais-amerikkalais-brittiläisenä yhteistyönä toteutettu Wolfgang Petersenin fantasiaelokuva Päättymätön tarina (Die unendliche Geschichte), joka sai myös jatko-osan.
Saksan demokraattisen tasavallan DEFA-yhtiön runsaasta lastenelokuva­tuotannosta on Suomessa esitetty muun muassa Pikku-Muckin ihmematkat (Die Geschichte vom kleinen Muck, 1953), Lumiukko Afrikkaan (Ein Schneemann für Afrika, 1977), Hevostyttö (Das Pferdemädchen, 1979), Mainostolpan salaisuus (Moritz in der Litfaßsäule, 1983) ja Rottalinnan prinsessa (Gritta von Ratten­zuhaus­beiuns, 1984). Monien Defa-lastenelokuvien ohjaajana toimi Rolf Losansky.
1960-luvun puolivälistä 1980-luvulle DEFA tuotti toistakymmentä ”käänteistä” lännenelokuvaa (saks. DEFA-Indianerfilm), joissa hyviä hahmoja ovat intiaanit ja pahoja Yhdysvaltojen valkoiset uudisraivaajat ja sotilaat. Monet näistä soveltuvat myös lapsiyleisölle.
Eniten suomalaiskatsojia DDR:n lastenfilmituotannosta ovat varmasti saaneet Pikku Kakkosen lopussa vuodesta 1973 aina 2000-luvulle asti esitetyt lyhyet Nukkumatti-animaatiot. Niitä on esitetty myös muissa Pohjoismaissa, eräissä arabimaissa ja Vietnamissa.
Lastenelokuva muualla Euroopassa > Benelux-maat

Alankomaissa lasten- ja nuortenelokuvien klassikoita ovat Ciske de Rat -tarinan elokuvasovitukset Satamakaupungin rotta (1955, kuvattiin myös saksaksi) ja Nuori uhma (1984). Belgialaisen kirjailijan Ernest Claesin vuonna 1920 julkaisema valkotukkaisen pojan kasvutarina De Witte on filmatisoitu 1934 ja 1980. Alankomaissa Henk van der Linden teki 38 lasten- ja nuortenelokuvaa vuosien 1944 ja 1985 välillä ja Karst van der Meulen tusinan verran 1970- ja 1980-luvuilla. Suomessakin on nähty Ben Sombogaartin elokuvia kuten Mun isä asuu Riossa (1989), Timin linkkuveitsi (1991) Poika joka lakkasi puhumasta (1996). Maria Petersin ohjaama perhe-elokuva Kruimeltje (1999) sai kansainvälisesti kaikkiaan yli miljoona katsojaa.
Lastenelokuva muualla Euroopassa > Neuvostoliitto ja Venäjä

Esimerkkejä Stalinin ajan sosialistiseen elämään kouluttavista lastenelokuvista ovat kansansatuun pohjautuva Kivinen kukka (1946) ja Marusja alkaa koulun (1948). Tuolloin noin joka kuudes neuvostoelokuva oli suunnattu lapsille tai nuorille. 1930-luvun lopulta 1940-luvun loppuun Neuvostoliitossa toimi erityinen lasten- ja nuortenelokuvien tuotantoyhtiö Sojuzdetfilm.
Neuvostoliitossa tehtiin omia elokuva- ja televisiosovituksia suosittujen länsimaisten kirjailijoiden kuten Mark Twainin, H. C. Andersenin ja Jules Vernen tarinoista silloin, kun ne sopivat sosialistiseen ideologiaan. Lastenelokuvia tuotettiin myös neuvostoliittolais-länsimaisina yhteistyöhankkeina, esimerkkinä George Cukorin ohjaama Lintu sininen, jonka päärooleja näyttelevät Elizabeth Taylor ja Jane Fonda. Rudyard Kiplingin tarinaan perustuva satuelokuva Rikki-Tikki-Tavi (1965) tehtiin yhteistyössä intialaisten kanssa. Suomalais-neuvostoliittolaisena yhteistyönä syntyi Sampo (1959), jota esitettiin paljon myös suomalaiskouluissa. Venäjänkielisten lastenelokuvien lisäksi nuoren yleisön elokuvia tehtiin myös neuvostotasavalloissa niiden omilla kielillä, esimerkkinä liettualainen Tyttö ja kaiku (Девочка и эхо, 1964).
1970-luvun lapsille suunnattuja neuvostoelokuvia ovat muun muassa komedia Viidennen B-luokan vekkuli (Чудак из пятого «Б», 1972) ja surullinen koiratarina Bim mustakorva, joka sai parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-ehdokkuuden 1978. Samantyylinen lastenelokuva on Gruusian neuvostotasavallassa tehty Looma – unohdettu ystävä (1983).
Neuvostoliittolaisia Suomessakin nähtyjä animaatioelokuvia ovat muun muassa Taika-avain (1960) ja Siili sumussa (1975).
Neuvostoliiton romahtaminen vähensi lastenelokuvien tuotantoa. Venäläisiä 2000-luvun lastenelokuvia on muun muassa koiratarina Spartak ja Kalashnikov (2002, ohj. Andrei Proškin) ja näyttelijänäkin tunnetun Natalja Bondartšukin Lumikuningatar-sovitus Тайна Снежной Королевы (2015).
Lastenelokuva muualla Euroopassa > Tšekkoslovakia ja Tšekin tasavalta

Tšekkiläisen lastenelokuvan suuria nimiä ovat animaattorit Jiří Trnka, Karel Zeman ja Myyrä-hahmon luoja Zdeněk Miler.
Lastenelokuva Aasiassa ja Australiassa > Japani

Japanin lastenelokuvakulttuurin ydin muodostuu piirretyistä anime-elokuvista, jotka ovat vuosituhannen vaihteen jälkeen saaneet suosiota ja arvostusta ympäri maailmaa. Hayao Miyazakin Henkien kätkemä äänestettiin BBC:n kriitikkokyselyssä vuonna 2016 alkaneen vuosisadan neljänneksi parhaaksi elokuvaksi maailmassa. Se sai myös eniten ääniä British Film Instituten vuoden 2005 äänestyksessä maailman kaikkien aikojen parhaista lasten ja varhaisnuorten elokuvista. Toinen BFI:n listan 50 joukkoon päässyt japanilaiselokuva on vuoden 1988 elokuva Naapurini Totoro.
Lastenelokuva Aasiassa ja Australiassa > Iran

Iranilainen lastenelokuva on tullut maailmalla tunnetuksi osana Abbas Kiarostamin aloittamaa iranilaiselokuvan maailmanvalloitusta. Kiarostami, samoin kuin muun muassa Jafar Panahi, aloitti uransa tekemällä lyhytelokuvia lapsille, ja molempien myöhemmissäkin elokuvissa lapset ovat usein päähenkilöinä. Iranilaisista lastenelokuvista British Film Instituten listalle ”50 elokuvaa jotka kannattaisi nähdä ennen kuin täyttää 14” pääsivät Kiarostamin Ystävä hädässä (1987) ja Panahin Valkoinen ilmapallo (1995). Iranin Hamedanissa järjestetään vuosittainen lastenelokuvafestivaali.
Lastenelokuva Aasiassa ja Australiassa > Australia ja Uusi-Seelanti

Australialaisista lastenelokuvista British Film Instituten listalle pääsivät Nicolas Roegin Erämaan vangit (1971) ja Phillip Noycen Varastetut lapset (Rabbit-Proof Fence, 2002). Ne molemmat käsittelevät maan valkoisen väestönosan ja alkuperäisasukkaiden suhteita, samoin kuin ainoana uusseelantilaiselokuvana listalle äänestetty Valasratsastaja (2002). Suomessa on nähty myös muun muassa Myrskyn poika (Storm Boy, 1976) ja osin samojen tekijöiden vuonna 1978 ensi-iltansa saanut Blue Fin nimillä Meren raivo, Kalastajapojan seikkailu ja Taistelu merta vastaan.
Lastenelokuva Pohjois-Amerikassa > Yhdysvallat

Yhdysvaltalaiset lapsille suunnatut elokuvat (engl. family movies, family films) perustuvat usein englanninkielisiin hyvin menestyneisiin lastenkirjoihin ja -kertomuksiin kuten Ihmemaa Oz,  Peter Pan, Salainen puutarha tai Musta orhi. Jotkin perustuvat tositapahtumiin, kuten Tyttö ja villihanhet (1996) ja Koirani Skip (2000).
Erityisten lastennäytösten kaupallisen potentiaalin huomasi Yhdysvaltojen elokuva-ala 1930-luvulla. Perhe-elokuvatuotanto synnytti lapsitähtiä kuten Mickey Rooney, Shirley Temple ja Judy Garland. Lasten suosikeiksi nousivat myös slapstick-komediat, joita tekivät muun muassa Charles Chaplin sekä Ohukainen ja Paksukainen. Merkittävimmäksi tekijäksi Yhdysvaltojen perhe-elokuvamarkkinoilla nousi The Walt Disney Company, joka aloitti 1930-luvulla animaatioelokuvilla ja laajeni valtavaksi viihdeimperiumiksi. 1980-luvulla sen kilpailijaksi uudenlaisen, tietokonepohjaisen animaatiotekniikan avulla nousi Pixar, jonka Disney osti itselleen 2006.
1980-luku oli myös monien menestysfantasiaelokuvien kulta-aikaa. Jo vuonna 1977 tuli ensi-iltaan ensimmäinen Tähtien sota -elokuva, ja vuonna 1982 katsojaennätyksiä rikkoi E.T.. Muita vuosikymmenen perhe-elokuvamenestyksiä olivat Disneyn näytelmäelokuva Avaruuden sankari (1986) ja monet jouluaiheiset elokuvat. 1990-luvun aloitti jättimenestys Yksin kotona jatko-osineen. Sen pääosan esittäjän Macaulay Culkinin ura kesti vain muutaman elokuvan verran, kun taas samoihin aikoihin aloittaneet Ohlsenin kaksostytöt ovat tehneet koko elämästään elokuvaa. 1990-luvun muita lastenelokuvamenestyksiä olivat sarjakuvaan perustuvat Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat ja Beethoven-koirakomediat.
2000-luvun alun yhdysvaltalaisiin perhe-elokuvamenestyksiin kuuluvat Disney-animaatio Dinosaurus (2000), Jim Carrey -komedia The Grinch (2000), Pixar-animaatiot Monsterit Oy (2001), Nemoa etsimässä (2003) ja WALL-E (2008) sekä DreamWorksin animaatio Hain tarina (2004). Tietokoneohjelmien kehittyminen mahdollisti yhä näyttävämpiä fantasioita myös näytelmäelokuvissa, kuten Lemony Snicketin surkeiden sattumusten sarja (2004) ja Jali ja suklaatehdas (2005).
Eurooppalaisten lastenelokuvien realismiin ja lasten arkielämän kuvaamiseen pyrkivät Hollywoodin sijasta lähinnä Yhdysvaltojen independent-elokuvantekijät.
Lastenelokuva Pohjois-Amerikassa > Kanada

Kanadan elokuvatuotantoa on vuosikymmeniä hallinnut valtiollinen, epäkaupallinen National Film Board of Canada (NFB), joka on tuottanut paljon animaatioita ja muita lasten- ja nuortenelokuvia. NFB tuotti muun muassa Claude Jutran lapsuuskuvauksen Setäni Antoine (Mon Oncle Antoine, 1971), joka on monessa äänestyksessä nostettu parhaaksi kanadalaiselokuvaksi.
Tunnetuin kanadalainen lastenelokuvien tuottaja on Rock Demers, jonka yhtiö Les Productions la Fête toteutti 1970- ja 1980-luvulla Tales for All -nimisen sarjan (ransk. Contes pour tous), johon kuuluu sekä englannin- että ranskankielisiä elokuvia. Sarjan elokuvia tehtiin myös yhteistuotantoina joidenkin Euroopan ja Etelä-Amerikan maiden kanssa, ja sarjan tarinat julkaistiin myös kirjoina. Suomessa Demersin tuottamista elokuvista on nähty ainakin Lumisota (La Guerre des tuques, 1984), Operaatio pähkinävoi (The Peanut Butter Solution, 1985), Bachia haisunäädälle (Bach et bottine, 1986), Delfiinityttö (La Grenouille et la baleine, 1988), Postimerkkimatkaajat (Tommy Tricker and the Stamp Traveller, 1988), Melanien jännittävä kesä (Pas de répit pour Melanie, 1990), Vincent ja minä (Vincent and Me, 1990) sekä Varsan kesä (El Verano del potro, 1991).
Kirjallisuutta

Bazalgette, Cary & Buckingham, David: In Front of the Children: Screen Entertainment and Young Audiences.  British Film Institute, 1995.  ISBN 9780851704524
Beeler, Karen & Beeler, Stan: Children's Film in the Digital Age: Essays on Audience, Adaptation and Consumer Culture.  McFarland, 2014.  ISBN 978-0-7864-7596-4
Family Films in Global Cinema : The World Beyond Disney. Toim. Noel Brown ja Bruce Babington. New York : I.B.Tauris, 2015. ISBN 978-1-78453-008-2.
Janson, Malena: Bio för barnets bästa? Svensk barnfilm som fostran och fritidsnöje under 60 år.  (Väitöskirja)  Stockholms universitet, 2007.
Kejonen, Pentti: Suomalainen lastenelokuva.  Oulun elokuvakeskus, 2011.  ISBN 978-951-95703-5-8
Kettula, Kari J.: Lastenelokuva kirjastossa.  Kirjastopalvelu, 1976.
Sihvonen, Jukka: Kuviteltuja lapsia. Suomalaisen lastenelokuvan lapsikuvasta. Suomen elokuva-arkisto, Elokuva- ja televisiokasvatuksen keskus ry, Suomen elokuvasäätiö, 1987. ISBN 951-860-343-X.
Sihvonen, Jukka: Liekehtivät nalleverhot. Esseitä televisio- ja elokuvakasvatuksesta. Like, 1988. ISBN 951-8929-07-6.
Wojcik-Andrews, Ian: Children's Films: History, Ideology, Pedagogy, Theory.  Useita kustantajia, 2000–2002.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Silén, Jarkko: Suomalaisia fantasia- ja satuelokuvia Film-O-Holic.com. 13.5.2016.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäiset artikkelit: en:Children's film & de:Kinderfilm
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäiset artikkelit: en:Cinema of Belgium & en:Cinema of the Netherlands
Televisio on lastenelokuvan tärkeä jakelukanava.
Wolfgang Staudte ohjaa Ciskeä näyttelevää Hans Joachimia vuoden 1955 Satamakaupungin rotassa.
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
André Delvaux

André Delvaux
| --- | --- |
Syntynyt:  21. maaliskuuta 1926  
Kuollut:  4. lokakuuta 2002  (76 vuotta) 
Työpaikka:  Belgia  
Ammatit:  käsikirjoittaja, elokuvakäsikirjoittaja, ohjaaja  
| --- | --- |
Työala:  Elokuvaohjaus, elokuvakäsikirjoittaminen, elokuva  
Palkinnot:  Officer of the Order of the Crown Sutherland Trophy (1966) Louis Delluc -palkinto (1971) doctor honoris causa from the University of Nancy (1994) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
André Delvaux (21. maaliskuuta 1926 Heverlee, Belgia – 4. syyskuuta 2002 Valencia, Espanja) oli belgialainen elokuvaohjaaja.
Delvaux opiskeli germaanista filologiaa ja oikeustiedettä Brysselissä ja säesti 1950-luvulla mykkäelokuvia pianolla elokuva-arkiston näytöksissä. Opettaessaan flaaminkieltä ja kirjallisuutta hän alkoi pitää myös elokuva-alan kursseja. 1950-luvun lopulla hän pääsi tekemään lyhytdokumentteja muun muassa Federico Fellinistä Belgian televisiolle.
Delvaux’n ensimmäinen näytelmäelokuva oli vuoden 1962 lyhyt psykologinen nuorisokuvaus Le Temps des écoliers, ja samana vuonna hän oli mukana perustamassa Brysseliin INSAS-elokuva- ja teatterikorkeakoulua (Institut National Supérieur des Arts du Spectacle) yhdessä Raymond Ravarin ja Paul Anrieun kanssa. Ensimmäisen pitkän elokuvansa Mies, joka antoi leikata tukkansa lyhyeksi Delvaux toi ensi-iltaan 1966. Sitä luonnehditaan surrealistiseksi, ja seuraavaa elokuvaa Yksi yö, yksi juna, jonka pääosissa näyttelevät Yves Montand ja Anouk Aimee, puolestaan maagisen realismin tyylilajiin kuuluvaksi. Vuoden 1971 elokuva, ensimmäisen maailmansodan aikaan sijoittuva Rendez-vous – kohtaaminen on tyylilajiltaan psykologinen draama.
Belgian kuningas Albert II myönsi Delvaux’lle paronin arvon 1996.
Filmografiaa

1953: Forges
1956: Nous étions treize
1958: Cinéma, bonjour !
1959: Two Summer Days
1959: La Planète fauve
1960: Yves boit du lait
1962: Fellini
1962: Jean Rouch
1962: Le Temps des écoliers
1964: Cinéma polonais
1965: Mies, joka antoi leikata tukkansa lyhyeksi
1966: Derrière l'écran
1968: Yksi yö, yksi juna
1969: Interprètes
1971: Rendez-vous – kohtaaminen
1973: Belle
1975: Met Dieric Bouts
1979: Nainen hämärän puutarhassa
1980: Tervehdys Woody Allenille (pitkä dokumentti)
1983: Benvenuta
1985: Babel Opera, ou La Répétition de Don Juan
1988: L'Œuvre au noir (Marguerite Yourcenarin romaanista Käy kohti pimeää)
1989: 1001 films
Kirjallisuutta

Agel H. & J. Marty. 1996. André Delvaux : de l'inquiétante étrangeté à l'itinéraire initiatique. Lausanne : Age d'homme, ISBN 2-8251-0737-9, 978-2-8251-0737-9
Colville, G.M.M. 2006. Between surrealism and magic realism: the early feature films of André Delvaux. Yale French Studies 109: 115–128.
Mosley, P. 1994. From Book to Film: André Delvaux's alchemy of the image. The French Review 67: 813–823.
Nysenhole, A. (toim.). 1985. André Delvaux ou les visages de l'imaginaire. Editions de l'Université de Bruxelles.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:André Delvaux
Käännös suomeksi
Creet

Cree-intiaanit (Cree: Néhinaw, Néhiyaw, jne) ovat Kanadassa asuva Pohjois-Amerikan alkuperäiskansa. Creen kielet muodostavat algonkin-kieliryhmään kuuluvan alaryhmän, johon alun perin kuului useita toisistaan erottuvia murteita. Creitä oli historiallisen kauden alussa arvioiden mukaan 30 000 henkeä ja he kansoittivat laajoja alueita Kanadassa Hudsoninlahden etelä- ja länsipuolella Albertassa, Manitobassa, Ontariossa, Quebecissä ja Saskatchewanissa. Idässä rajana lienee ollut Michiganjärvi.
Nykyään cree on suurin Kanadan alkuperäisistä kielistä. Sen puhujia on noin 78 000.
Historia > Turkiskauppaa

Ensimmäinen historiallinen maininta creistä on 1640-luvulta, jolloin ranskalaiset jesuiitat tapasivat heidät Hudson Bayn kaupungin lähettyviltä. Vuonna 1666 lähetyssaarnaaja Claude-Jean Allouez antoi lisää tietoa creistä ja kertoi, että nämä olivat liikkuvampia kuin muut alueen kansat, eikä heillä ollut kiinteitä kyliä.
Itäisimmät creet joutuivat jo varhain 1600-luvulla ranskalaisen turkiskaupan vaikutuspiiriin. Englantilaisen Hudson’s Bay Companyn perustaminen 1670-luvun alussa York Factoryyn Hudsoninlahden rannalle sitoi creet yhä tiiviimmin kaupankäyntiin ja sai heidät toimimaan yhtiön hankkijoina laajoilla alueilla. Turkiskaupasta muotoutui heidän pääelinkeinonsa. Creet välittivät eurooppalaisia kauppatuotteita etelään ja länteen. Samalla he asettivat sulkuja Hudsoninlahdelta lähteville suurille vesireiteille hallitakseen alueen kaupankäyntiä. Creiden strateginen sijainti antoi hyvän perustan kauppasulkujen luomiseen. Vuodesta 1670 aina 1800-luvun alkuun saakka creet olivat kaikista intiaanikansoista eniten edistämässä eurooppalaisen turkiskaupan leviämistä Pohjois-Amerikassa.. Siouxien kansoista erkaantuneet assiniboinet loivat ystävälliset suhteet creihin ja saivat näiltä luvan käyttää suljettuja vesireittejä kauppatavaroiden kuljettamiseen läntisille preerioille.
Creet liittoutuivat läntisten kielisukulaistensa mustajalkojen ja myöhemmin etelämpänä asuvien mandanien ja hidatsojen kanssa pitääkseen puoliaan siouxien hyökkäyksiä vastaan. Mandanien ja hidatsojen kylät toimivat kauppakeskuksina, josta creet ja assiniboinet vaihtoivat eurooppalaisten myyntiartikkeleita läntisten ja eteläisten intiaanien tuomiin tuotteisiin. Näin kauppaverkosto levisi yhä laajemmille alueille. Turkisten ja ruokatarvikkeiden lisäksi erilaiset työkalut ja sotatarvikkeet olivat kysyttyjä ja 1700-luvun puolivälissä merkittävään asemaan nousivat hevoset ja tuliaseet.
Historia > Siirtyminen tasangoille

Kylmät talvet ja tieto preerioilla samoilevista biisonilaumoista saivat osan creistä vaeltamaan kohti läntisiä tasankoja 1700-luvun alkuvuosina. Muuttoliike alkoi Winnipegjärven alueelta. Creet liikkuivat kanootein, jalkaisin ja koiravaljakoin. Vuoteen 1730 mennessä heistä oli tehty useita havaintoja Saskatchewanin eteläisilla tasangoilla. Eräs creiden kanssa tekemisiin joutuneista oli tutkimusmatkailija ja turkiskauppias Pierre La Vérendrye, joka etsi retkikunnalleen tietä Kanadan läntisille preerioille,
Creiden saapuessa Saskatchewanin preerioille he joutuivat keskelle paikallisia intiaanisotia. Kalliovuorilta tulleet shoshonit ("snaket") terrorisoivat aluetta ratsain ja levittivät kauhua käymällä jalkaisin metsästävien heimojen kimppuun. Ratsumiesten hyökkäyksistä kärsineet mustajalat turvautuivat creihin ja assiniboineihin, joiden mukana tuliaseet levisivät pohjoisten tasankojen sodankäyntiin.
Tasankojen creet saivat ensimmäiset hevosensa 1738. Seuraavien vuosikymmenien aikana ratsain liikkuminen laajeni merkittävästi. Lukuisat kanootein liikkuneet cree-kauppiaat hylkäsivät elämäntapansa ja heistä tuli kokopäiväisiä biisoninmetsästäjiä kaupankäynnin jäädessä itäisempien creiden pääelinkeinoksi.
Hevosten ja tuliaseiden myötä yhteenotot tasangoilla yleistyivät. Biisoneita takaa-ajavat eri heimojen  metsästäjät joutuivat lukuisiin kosketuksiin toistensa kanssa. Creet, assiniboinet ja mustajalat toimivat sotaliitossa yli 1700-luvun puolivälin ja karkottivat läntisilta tasangoilta shoshonien lisäksi flatheadit ja kutenait.
Samanaikaisesti kun tasankojen creet valtasivat elintilaa kohti etelää, metsä-creet laajensivat asuma-alueitaan pohjoiseen ja länteen. Heistä tehtiin havaintoja aivan Albertan pohjoisosissa ja Ison Orjajärven rantamilla. MacKenzien seudun alkuperäisheimot joutuivat creitten ahdistelun kohteeksi. Joskus creet sieppasivat naisia orjikseen tai vaimoikseen. Länsirannikkoa kohti edetessään creet ottivat haltuunsa suuria asumattomia alueita, jotka olivat autioituneet jo ennen heidän tuloaan.
Creiden siirtyminen yhä lännemmäksi pysähtyi vuoden 1781 isorokko-aaltoon, joka maailmanlaajuisena pandemiana oli levinnyt myös Kanadaan. Ison Orjajärven alueilla asuneet creet menettivät suuria määriä väestöstään ja joutuivat lopulta luovuttamaan aiemmin valtaamansa alueet takaisin niiden alkuperäisille asukkaille. Osa metsä-creistä siirtyi asumaan Churchill-joen etelänpuoleisille alueille.
Historia > 1800-luvun alku

Tasankojen creiden ja mustajalkojen välinen liitto päättyi keskinäisiin erimielisyyksiin 1700-luvun lopulla. Mustajalat solmivat sotaliiton gros ventrein kanssa pysäyttääkseen creiden ja assiniboinien etenemisen etelään. Assiniboinet jatkoivat creiden tukemista Kanadan preerioilla ja Montanassa. Creiden suhteet uudisasukkaisiin olivat hyvät rajan kummallakin puolen, mutta heidän tärkeä roolinsa turkiskaupassa väheni merkittävästi. Eteläisimmät creet olivat saaneet loppuun siirtymävaiheensa tasangoille, mutta kulttuurillinen muodonvaihdos osoittautui ongelmalliseksi. Hevoskaupan toimivuuteen painottunut uusi elämäntapa asetti omat esteensä creiden päämäärälle menestyä tasangoilla.
Creiden pyrkimys hallita mandanien ja hidatsojen suoraa kauppaa eurooppalaisten kanssa epäonnistui. Lisäksi hevosten hinta Pohjois-Dakotan heimojen kauppakeskuksissa nousi, eivätkä creet pystyneet maksamaan velkojaan majavannahoillaan, joiden arvo pysyi kiinteänä. Creiden suorittamat hevosvarkaudet lisääntyivät. Mandanit ja hidatsat hankkivat sotatarvikkeita ja ratsuja omaa käyttöä varten, ja irrottautuivat creiden sotilaallisesta tuesta. Muuttuneen tilanteen edessä creet joutuivat etsimään uusia kauppasuhteita. Kalliovuorten flatheadit korvasivat mandanit creiden kauppakumppaneina ja suostuivat vaihtamaan hevosia creiden eurooppalaisiin tuotteisiin. Creet säilyttivät myös kauppasuhteensa HBC:n kauppiaisiin ympäristön kasvavista levottomuuksista huolimatta. Taloudelliset motiivit pakottivat creet moniin sotiin ympäristön heimoja vastaan.