stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Polyrrhenia
Rakennukset ja löydökset

Polyrrhenian akropolis oli linnoitettu muureilla, joita on säilynyt suhteellisen hyvin, joskin tämä on seurausta siitä, että niitä kunnostettiin keskiajalla toisella bysanttilaisella kaudella sekä venetsialaisella kaudella. Osa paikalla olevista muureista on kokonaan myöhemmältä ajalta. Antiikin aikaista, hellenistiselle kaudelle ajoitettua muuria ja torneja on näkyvissä erityisesti akropoliin pohjois- ja luoteissivulla sekä kaakkoisosassa, jossa on myös portin jäänteet.
Merkittävimmät antiikin aikaisen kaupungin rauniot ovat alemmalla tasanteella akropoliin huipun länsipuolella, nykyisen 99 Pyhän Isän kirkon (99 Agíon Patéron, vuodelta 1894) lähellä. Löydöksiin kuuluu muun muassa suurikokoisen, noin 61 metriä pitkän ja 6,7 metriä leveän varhaisella hellenistisellä kaudella rakennetun rakennuksen, mahdollisesti stoan tai lähellä sijainneeseen temppeliin liittyneen monumentaalialttarin, jäänteet. Kirkossa on käytetty uudelleen rakennuskiviä, jotka vaikuttavat olevan peräisin tästä oletetusta temppelistä, sillä ne sisältävät temppeliin viittaavia piirtokirjoituksia.
Kaupungin taloista on löydetty lähinnä kallioon leikattuja perustuksia. Kaupunki sai vetensä kahdesta kallioon kaiverretusta akveduktista, jotka päättyivät nykyisen kylän länsipuolelle. Niiden päätöspisteen yhteydessä oli nymfaion eli nymfeille omistettu luola. Myös joitakin vesisäiliöitä on säilynyt.
Kaupungin ympäristöstä on löydetty kahden temppelin jäänteet. Kaupungin hautausmaat on löydetty alempaa akropoliin länsirinteestä sekä kaupungin pohjoispuolelta. Polyrrhenian haltuun yleensä kuulunut Diktynnan temppeli eli Diktynnaion sijaitsi Rodopóksen niemimaalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Polyrrhenia Wikimedia Commonsissa
Näkymä Polyrrhenian akropoliilta.
Tornin jäänteet nykyisessä Polyrrinían kylässä.
Polyrrhenian raunioita 99 Pyhän Isän kirkon lähellä.
Akveduktin päässä ollut sisterni eli vesisäiliö.
Porin Judoseura

Porin Judoseura Fudoshin ry  on vuonna 1968 perustettu porilainen judoseura.
Judo tuli ensimmäisenä gendai budolajina Poriin vuonna 1968. Aikidotoiminta alkoi vuonna 1987. Syksyllä 2002 Fudoshinille myönnettiin Nuori Suomi sinettiseura tunnustus laadukkaasta lasten ja nuorten judotoiminnasta. Vuosina 2003 ja 2005 Fudoshin valittiin vuoden judoseuraksi Suomessa. Seura järjesti judon miesten ja naisten SM-kisat Porissa keväällä 2008 40-vuotispäiviensä kunniaksi.
Fudoshinia on edustanut muun muassa Reino Fagerlund, joka kilpaili olympialaisissa sekä MM- ja EM-kilpailuissakin. Hän voitti Fudoshinin edustajana Suomen-mestaruuden vuosina 1985–1987. Seuran judokoista Kalle Seppälä voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1987–1988. Nykyisistä judokoista menestynein on nuorten Euroopan mestari ja kaksinkertainen naisten Suomen mestari Pihla Salonen.
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut
Pokémon Red ja Blue

| Pokémon Red ja Blue |
| --- | --- |

 Pokémon Redin ja Bluen kansikuvat. Kuvat ovat pelien taiteellisen johtajan ja hahmosuunnittelijan Ken Sugimorin piirtämiä. Kansikuvissa on Pokémon-hahmot Charizard ja Blastoise.
Kehittäjä:  Game Freak
Julkaisija:  Nintendo
Jakelija:  Nintendo eShop
Ohjaaja:  Satoshi Tajiri
Tuottaja:  Shigeru Miyamoto Takashi Kawaguchi Tsunekazu Ishihara
Suunnittelija:  Satoshi Tajiri
Käsikirjoittaja:  Satoshi Tajiri Ryosuke Taniguchi Fumihiro Nonomura Hiroyuki Jinnai
Taiteilija:  Ken Sugimori
Säveltäjä:  Junichi Masuda
Ohjelmoija:  Junichi Masuda
Pelisarja:  Pokémon
Julkaistu:  Green JP 27. helmikuuta 1996 Red JP 27. helmikuuta 1996 NA 28. syyskuuta 1998 AUS 23. lokakuuta 1998 UK 10. kesäkuuta 1999 EU 5. lokakuuta 1999 Blue JP 15. lokakuuta 1996 NA 28. syyskuuta 1998 AUS 23. lokakuuta 1998 UK 10. kesäkuuta 1999 EU 5. lokakuuta 1999
Lajityyppi:  roolipeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  ESRB: E  Virheellinen ESRB-arvo
Alusta:  Game Boy
Jakelumuoto:  pelimoduuli
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK     : 
Pokémon Red ja Pokémon Blue ovat Pokémon-videopelisarjan ensimmäiset osat. Ne ovat Game Freakin kehittämiä ja Nintendon julkaisemia roolipelejä Game Boy -käsipelikonsolille. Pelit ilmestyivät Japanissa vuonna 1996 nimikkeellä Pokémon Red ja Green, Yhdysvalloissa vuonna 1998 ja Euroopassa vuonna 1999. Rediä ja Blueta oli vuonna 2010 myyty 31,38 miljoonaa kappaletta ja niiden muodostama kokonaisuus on eniten myynyt japanilainen roolipeli.
Pokémon Red ja Blue -peleissä pelaaja pyydystää ja kouluttaa Pokémon-hirviöitä. Yksinpelissä pelaajan tavoitteena on voittaa kahdeksan salimerkkiä, minkä jälkeen pääsee Pokémon-liigaan ja voi yrittää saavuttaa sen mestaruuden. Moninpelissä pelaaja voi linkkikaapelin avulla vaihtaa Pokémoneja tai otella toisten pelaajien kanssa. Muiden pelaajien kanssa vaihtaminen on ainoa tapa saada tiettyjä Pokémoneja.
Redistä ja Bluesta julkaistiin vuonna 2004 uudet versiot Pokémon FireRed ja LeafGreen. 27. helmikuuta 2016 pelit julkaistiin Nintendo 3DS:n Virtual Console -nettikaupassa pelisarjan 20-vuotisjuhlavuoden kunniaksi.
Pelaaminen ja tarina

Pokémon Red ja Blue ovat vuoropohjaisia roolipelejä. Pelaaja ohjaa 10-vuotiasta poikaa, jonka tehtävä on pyydystää ja kouluttaa Pokémon-olentoja. Pokémoneilla otellaan toisia Pokémoneja vastaan. Ne saavat kokemuspisteitä päihittämällä toisia Pokémoneja, minkä myötä niistä tulee voimakkaampia ja ne saavat uusia kykyjä. Monet niistä kehittyvät toiseksi Pokémoniksi, jos ne saavuttavat tietyn tason tai jos niihin käytetään tiettyjä esineitä.
Pelin alussa Pokémon-asiantuntija professori Oak antaa pelaajalle Pokémonin: pelaaja voi valita Bulbasaurin, Squirtlen ja Charmanderin välillä. Kävelemällä pitkässä ruohikossa pelaaja kohtaa villejä Pokémoneja, joita voi pyydystää heikentämällä mutta kuitenkaan päihittämättä niitä ja heittämällä niitä kohden Poké-pallon. Poké-pallot ovat esineitä, joihin Pokémoneja voi kutistaa ja joissa niitä voi kuljettaa ympäriinsä. Pelisarja on saanut nimensä tämän mukaan: Pokémon on lyhenne sanoista pocket (tasku) ja monster (hirviö). Kutistettaessa Poké-palloihin Pokémoneista tulee taskukokoisia. Pelaajalla voi olla kerrallaan mukana korkeintaan kuusi Pokémonia. Jos pelaaja pyydystää niitä enemmän, ylimääräiset menevät varastoon.
Villien Pokémonien lisäksi pelaaja ottelee muita kouluttajia vastaan. Lähes jokaisessa kaupungissa ja kylässä on salijohtaja, kouluttaja, jonka voittamalla pelaaja saa arvomerkin. Voittamalla kaikki kahdeksan salijohtajaa pelaaja pääsee Pokémon-liigaan ottelemaan sen vahvimpia kouluttajia, eliittinelosia, ja lopulta itse liigan mestaria vastaan.
Pelaaja voi vaihtaa Pokémoneja tai otella muiden pelaajien kanssa yhdistämällä kaksi Game Boyta linkkikaapelilla toisiinsa. Pelin kummassakin versiossa, Redissä ja Bluessa, on 139 Pokémonia, joten kaikki 150 Pokémonia voi kerätä vain vaihtamalla niitä versioiden välillä. Lisäksi jotkut Pokémonit kehittyvät vain vaihtamalla ja vaihdetut Pokémonit saavat kokemuspisteitä puolet nopeammin kuin vaihtamattomat.  151. Pokémonin, Mewin, voi virallisesti saada vain pelien valmistajalta, mutta niin sanotun Mew Glitchin avulla sen voi saada kuka vain.
Pelaaminen ja tarina > Ottelut

Otteluissa Pokémoneja käytetään yksi kerrallaan, mutta hahmon voi vaihtaa toiseen milloin tahansa. Pokémonit oppivat erilaisia liikkeitä. Yksi hahmo voi osata kerrallaan korkeintaan neljä eri liikettä. Hahmoilla on myös 15 erilaista tyyppiä. Jokaisella hahmolla on yksi tai kaksi tyyppiä ja jokaisella tyypillä on vahvuutensa ja heikkoutensa, minkä vuoksi jokin tyyppi voi otteluissa saada kivi, paperi ja sakset -tyylisesti edun toiseen nähden. Tulityyppi (Fire) esimerkiksi on vahva ruohotyyppiä (Grass) vastaan, joka taas on vahva vesityyppiä (Water) vastaan, joka puolestaan on vahva tulityyppiä vastaan.
Pokémoneilla on erilaisia tunnuslukuja: Attack-luvun perusteella määräytyy, kuinka paljon hahmon fyysiset iskut tekevät tuhoa, Defense-luvun perusteella taas kuinka paljon hahmo kestää fyysisiä iskuja. Pokémon, jolla on korkeampi Speed-luku, tekee vuoron ensimmäisen liikkeen. Special-luvun perusteella määräytyy, kuinka voimakkaita hahmon erikoisiskut ovat ja kuinka hyvin se kestää vastustajan erikoisiskuja. Lisäksi näitä lukuja voi ottelun aikana tietyillä liikkeillä väliaikaisesti nostaa tai laskea.
Suunnittelu ja kehitys

Satoshi Tajiri oli keräillyt lapsena hyönteisiä, ja kehitti siitä idean pelistä, jossa pelaajat voisivat vaihtaa hirviöitä keskenään. Kun Game Boy ilmestyi vuonna 1989, Tajiri perusti Game Freakin, joka alkoi vuonna 1990 kehittää Pokémon-pelejä. Pelejä kutsuttiin aluksi nimellä Capsule Monsters, mutta tavaramerkkiongelmien vuoksi nimi piti muuttaa. Siitä tuli CapuMon ja KapuMon ja lopulta Pocket Monsters. Shigeru Miyamoto ehdotti Tajirille, että pelistä tehtäisiin erilaisia kasetteja, joilla olisi erilaisia hirviöitä ja pelaajien tulisi vaihtaa niitä eri versioiden välillä. Taiteilija Ken Sugimori, Tajirin pitkäaikainen ystävä, johti Pokémonien suunnittelua ja piirtämistä. Hänen johtamansa alle kymmenhenkinen ryhmä suunnitteli hahmot ja Sugimori viimeisteli suunnitelmat. Hän piirsi jokaisen Pokémonin eri kulmista, jotta grafiikkaosasto voisi renderöidä hahmot kunnolla. Pelien musiikin sävelsi Junichi Masuda, joka on myöhemmin ohjannut Pokémon-pelejä. Pelit saatiin valmiiksi lokakuussa 1995. Ne yritettiin aluksi saada julkaistuksi loppuvuoden myyntiin, mutta siitä myöhästyttiin ja lopulta Pokémon Red ja Green ilmestyivät Japanissa helmikuussa 1996. Pelien kehittely oli kestänyt poikkeuksellisen pitkään ja Game Boyta alettiin jo pitää hiipuvana pelikonsolina. Saman vuoden lokakuussa Blue julkaistiin erikoisversiona, jota sai vain postimyynnistä. Bluessa oli uutta grafiikkaa ja dialogia. Se tuli yleiseen myyntiin vuonna 1999.
Kun pelejä alettiin kääntää japanista englanniksi, kävi ilmi, että pitkän kehitysjakson vuoksi lähdekoodi oli hauras, joten tekstejä ei voinut vain kääntää vaan pelit oli uudelleenohjelmoitava alusta alkaen. Pelien amerikkalaiset lokalisoinnit perustuivat japanilaisen Bluen ohjelmointiin ja grafiikkaan, mutta Pokémonien levinneisyys oli sama kuin Red ja Green -peleissä. Nintendon amerikkalainen tytäryhtiö Nintendo of America (NOA) uskoi aluksi, etteivät pelit vetoaisi amerikkalaisiin lapsiin ja asetti Pohjois-Amerikan markkinoinnin vähimmäisvaatimukseksi, että pelit julkaistaisiin samanaikaisesti kaikkien muiden Pokémon-tuotteiden kanssa. NOA käytti pelien mainontaan lopulta valtavasti rahaa: on väitetty, että mainoskulut olivat yli 50 miljoonaa dollaria. Lisäksi lokalisointiryhmä varoitti, ettei amerikkalainen yleisö välttämättä hyväksyisi söpöjä hirviöitä, ja ehdotti, että Pokémoneista tehtäisiin lihaksikkaampia. Nintendon silloinen toimitusjohtaja Hiroshi Yamauchi kuitenkin vastusti tätä. Hänen mielestä hahmojen erilaisuus saattaisi vedota länsimaalaisiin. Käännösversiot Pokémon Red ja Blue ilmestyivät Yhdysvalloissa vuonna 1998.
Vastaanotto

| Vastaanotto> Yhteispisteet.Kerääjä | Vastaanotto> Yhteispisteet.Pisteet |
| --- | --- |
GameRankings: 88,68 % (19 arvostelua)
Arvostelupisteet
Julkaisu: Pisteet
GamesMaster: 90/100
GameSpot: 8,8/10
IGN: 10/10
Nintendo Power: 7,2/10
Pokémon Redin ja Bluen arvosteluiden keskiarvo Game Rankings -sivustolla on 89 prosenttia. 1UP.com-sivuston mukaan Red ja Blue ovat parhaat pelit, jotka on julkaistu konsolinsa elinkaaren loppuvaiheessa. Sivuston mukaan Game Boy tuntui 1990-luvun loppupuoliskolla väsyneeltä ja Nintendo aikoi antaa sen hiipua pois, vaikka konsolille ei ollut tiedossa seuraajaa, mutta Red ja Blue osoittautuivat menestykseksi.
Vuonna 2010 Guinness World Records ilmoitti Pokémon Redin, Bluen ja Greenin olevan eniten myynyt japanilainen roolipeli: niitä oli myyty 31,38 miljoonaa kappaletta. Vuoden 2007 loppuun mennessä Rediä ja Blueta oli myyty pelkästään Yhdysvalloissa yhteensä 9,85 miljoonaa kappaletta.
Pokémon-pelien suosion kasvaessa julkaistiin myös lukuisia oheistuotteita: lokakuussa 1996 ilmestyi niihin perustuva keräilykorttipeli Pokémon Trading Card Game, huhtikuussa 1997 alkoi Pokémon-televisiosarja ja vuonna 1998 ilmestyi elokuva Pokémon – Mewtwon vastaisku. Tsunekazu Ishihara vastasi oheistuotteiden lisensoinneista ja antoi luvan monelle tuotteelle varmistaakseen kehitteillä olevien uusien Pokémon-pelien suosion. Hän suhtautui televisiosarjaan kuitenkin epäillen, koska ei olettanut sen kestävän puolta vuotta tai vuotta kauemmin ja pelkäsi, että sarja loppuisi ennen uusien pelien ilmestymistä.
Vuonna 2010 Pokémon-yhtiön toimitusjohtaja Tsunekazu Ishihara arvioi Pokémon Redin ja Bluen suosion syyksi kuulopuheen kautta leviävät kehut, median ja etenkin CoroCoro Comic -lehden sekä peliin piilotetun Mew-hahmon. Pelin tuotannon loppuvaiheessa pelikasetille syntyi 300 tavua vapaata tilaa, kun debuggeriohjelma poistettiin. Vaikka ohjelmoijia oli kielletty muokkaamasta pelin koodia debuggauksen jälkeen, he lisäsivät vapaalle tilalle uuden Pokémon-hahmon, Mewin. Sen ei ollut tarkoitus esiintyä pelissä, mutta se voitaisiin julkistaa, jos siihen tulisi sopiva tilaisuus. Ohjelmointivirheen vuoksi pelaajat saivat kuitenkin tietää Mewistä. Huhtikuun 1996 CoroCoro Comicissa ilmoitettiin, että kaksikymmentä halukasta voisivat saada Mewin kasetilleen. Halukkaita ilmoittautui 78 000. Redin ja Greenin myynti moninkertaistui, mutta kesti yli puolitoista vuotta ensimmäisten pelien julkaisusta, että Pokémon-pelit olivat viikon myydyin peli Japanissa.
Jatko-osat

Pokémon Redin ja Greenin julkaisun jälkeen Game Freak oli alkanut kehittää uusia ja lopullisiksi ajateltuja Pokémon-pelejä, Pokémon Goldia ja Silveriä. Niitä tehtiin kolme ja puoli vuotta ja ne ilmestyivät marraskuussa 1999. Goldin ja Silverin kehitystyön aikana oli ehditty tehdä pelit japanilainen Blue, Yellow, Pikachu-virtuaalilemmikki ja Pokémon Stadium Nintendo 64 -pelikonsolille sekä Redin ja Greenin amerikkalaiset versiot.
Pokémon-pelit jaetaan sukupolviin. Samaan sukupolveen kuuluvat pelit, jotka ovat pelimekaniikaltaan samankaltaisia. Red, Green, Blue ja Yellow muodostavat pelisarjan ensimmäisen sukupolven. Näiden jälkeen ilmestyneet Gold, Silver ja Crystal muodostavat toisen sukupolven. Ensimmäinen ja toinen sukupolvi ovat yhteensopivia siten, että niitä 151:tä Pokémonia, jotka esiintyvät kummassakin sukupolvessa, voi vaihtaa linkkikaapelin avulla keskenään. Goldin ja Silverin mukana ilmestyneitä uusia Pokémoneja ei voi siirtää ensimmäisen sukupolven peleihin. Kolmas sukupolvi ei ole yhteensopiva ensimmäisen ja toisen kanssa, mutta siitä alkaen kaikki myöhemmät sukupolvet ovat olleet yhteensopivia keskenään.
Redistä ja Bluesta julkaistiin vuonna 2004 Game Boy Advancelle uudet versiot Pokémon FireRed ja LeafGreen.
MissingNo.

MissingNo. on Redissä ja Bluessa Pokémon-hahmona esiintyvä ohjelmointivirhe, joka sotkee pelin grafiikkaa. Hahmon avulla pystyy monistamaan haluamaansa esinettä pelissä. Videopelien ohjelmointivirheiden luovaa käyttöä tutkinut sosiologi William Sims Bainbridge kuvailee MissingNo.:a yhdeksi kaikkien aikojen suosituimmaksi videopelien ohjelmointivirheeksi.
Pelaaja (keskellä) kohtaa pelissä muita Pokémon-kouluttajia (oikealla) ja villejä Pokémoneja, joita esiintyy esimerkiksi pitkässä ruohikossa (oikeassa laidassa).
Pelin ottelunäkymä. Kuvassa pelaajan Pokémon, Charmander, ottelee vastustajan Squirtlea vastaan.
Pokemon pelikasetit
Porfiini

| Porfiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  21,22-dihydroporfyriini
CAS-numero:  101-60-0
PubChem CID:  66868
SMILES:  C1=CC2=CC3=CC=C(N3)C=C4C=CC(=N4)C=C5C=CC(=N5)C=C1N2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C20H14N4
Moolimassa:  310,325 g/mol
Sulamispiste:  360 °C
Tiheys:  1,336 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Porfiini (C20H14N4) on aromaattinen heterosyklinen yhdiste ja yksinkertaisin porfyriineistä. Yhdisteellä ja sen komplekseilla on lähinnä teoreettista merkitystä esimerkiksi biologisesti tärkeiden porfyriinien kemian malliaineena.
Ominaisuudet ja valmistus

Porfiinin rakenne koostuu neljästä pyrrolirenkaasta, jotka ovat yhdistyneet toisiinsa metyleeniryhmien välityksellä. Rakenne on aromaattinen ja tasomainen. Huoneenlämpötilassa porfiini on väriltään tummanpunaista kiteistä ainetta. Yhdisteen väri johtuu konjugoituneiden sidosten suuresta määrästä. Porfiini ei liukene veteen eikä polaarisiin orgaanisiin liuottimiin, mutta liukenee muun muassa bentseeniin, fenoliin, pyridiiniin ja hieman kloroformiin. Porfiini reagoi helposti esimerkiksi elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla ja voidaan esimerkiksi halogenoida tai alkyloida. Porfiinin pyrrolirenkaiden typpiatomit voivat toimia Lewis-emäksinä eli luovuttaa elektroniparin esimerkiksi metallille. Porfiini muodostaa tällaisia komplekseja esimerkiksi raudan, nikkelin, kuparin ja magnesiumin kanssa.
Porfiinia voidaan valmistaa pyrrolin ja formaldehydin välisellä reaktiolla. Tämä on tapa, jolla sitä valmisti ensimmäisen kerran Paul Rothemund vuonna 1936. Menetelmä on kuitenkin tehoton ja saanto on luokkaa 0,1 %. Reaktiossa pyrroli kondensoituu formaldehydin kanssa emäksisissä olosuhteissa muodostaen 2,5-bis(hydroksimetyyli)pyrrolia, joka kondensoituu edelleen tripyrraaniksi ja porfyrinogeeniksi, joka voidaan hapettaa porfiiniksi. Rothemundin synteesin jälkeen on kehitetty tehokkaampia porfiinisynteesejä käyttäen lähtöaineina pyrrolijohdannaisia kuten 2-hydroksimetyylipyrrolia.
Pontypool

Pontypool (kymriksi Pont-y-pŵl) on kylpylä- ja yliopistokaupunki Cardiganinlahden rannalla Walesissa. Se on hieman alle 36 000 asukkaan kaupunki eteläisessä Walesissa. Se sijaitsee Afon Llwyd -joen varrella ja on nykyisin osa Torfaenin hallintoaluetta. Vaikka kaupunki sijaitseekin Etelä-Walesin hiiliesiintymien laitamilla, sitä pidetään teollisuuskaupunkina siellä ennen esiintyneen rauta- ja terästeollisuuden, hiilikaivostoiminnan ja kattavan rautatieverkoston vuoksi. Nykyisin kaupunki on lähinnä lähialueiden kuten Cwmbranin ja Newportin työvoiman asuinaluetta.
Kuvia

Pontypool Parkin portit.
St. Albansin katolinen kirkko.
Pontypool rugbykenttä.
Tunnettuja pontypoolilaisia

Tunnetun Manic Street Preachers -yhtyeen James Dean Bradfield ja Sean Moore ovat kotoisin Pontypoolista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pontypool History Resource Web Site: The Outline History of Pontypool (Arkistoitu – Internet Archive)
Poppa Joe

| ”Poppa Joe” The Sweet |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 B-puoli: ”Jeanie”
 Julkaistu: tammikuu 1972
 Tekijä(t): Chinn/Chapman
 Tuottaja(t): Phil Wainman
 Tyylilaji: purukumipop
 Kesto: 03.07
 Levy-yhtiö:  RCA Records    Bell Records
Listasijoitukset
  1. (4 viikkoa, 5. helmikuuta 1972)    1. (1972)    1. (tammikuu 1972)    2. (15. helmikuuta 1972)    2. (viikko 4/1972)    3. (viikko 8/1972)    11. (5. helmikuuta 1972)    12. (17. maaliskuuta 1972)    70. (1972)
Sweetin muut singlet
| ”Alexander Graham Bell” 1971 | ”Poppa Joe” 1972 | ”Little Willy” 1972 |
”Poppa Joe” on brittiläisen Sweet-yhtyeen kappale ja single, joka julkaistiin alkuvuodesta 1972. Kuten yhtyeen kaikki vuosien 1971–1972 singlejen a-puolet, myös ”Poppa Joe” on Nicky Chinnin ja Mike Chapmanin säveltämä. Kappale on 1970-luvun purukumipoppia, josta löytyy myös vaikutteita karibialaisesta musiikista. Kuten yhtyeen kaikkien viiden ensimmäisen RCA Recordsin julkaiseman singlen kohdalla, Sweet ei soita a-puolella itse, vaan musiikista vastaavat studiomuusikot.
”Poppa Joe” nousi listaykköseksi ainakin kahdeksassa maassa, mukaan lukien Suomessa. Britanniassa ”Poppa Joe” oli korkeimmillaan listan sijalla 11.
Singlen b-puoli on yhtyeen esikoisalbumille sisältyvä ”Jeanie”, joka puolestaan oli yhtyeen jäsenten itse tekemä ja soittama. Siitä mahdollisesti suunniteltiin jopa a-puolta, koska siitä kuvattiin ”Poppa Joen” tavoin promovideo. Singlen kummatkin kappaleet julkaistiin myöhemmin samana vuonna myös kokoelmalevyllä The Sweet’s Biggest Hits.
Eddy julkaisi ”Poppa Joesta” suomenkielisen version ”Pappa Joe”. Sanat teki Vexi Salmi salanimellä Leo Länsi.
Kappaleet

A-puoli
Poppa Joe – 3.07 (säv. Nicky Chinn/Mike Chapman)
B-puoli
Jeanie – 2.53 (säv. Brian Connolly/Steve Priest/Andy Scott/Mick Tucker)
Aiheesta muualla

Promovideo yhtyeen virallisella YouTube-kanavalla
Polyeteeni

Polyeteenistä valmistettu kierrätettävä muovipussi.
Polyeteeni (lyhenne PE) eli polyetyleeni on joukko polymeerejä ja niistä valmistettavia vahamaisen läpikuultavia kestomuoveja. Rakenteeltaan polyeteeni on yksinkertainen polymeeri.
Polyeteeni on halpaa, ja se on käytetyin muovin polymeerinen raaka-aine maailmassa. Polyeteenejä käytetään moneen tarkoitukseen kalvopakkauksista kuituihin ja paksuihin putkiin. Se soveltuu myös ihmisruumiin implantiksi, sillä yksinkertaisena hiilivetynä se ei juurikaan reagoi muihin aineisiin.
Polyeteenin CAS-numero on 9002-88-4.
Historia

Polyeteenin kehittivät Eugen Bamberger ja Friedrich Tschirner 1900-luvun alussa. Ensi kertaa tuotetta käytettiin kemianjätti ICI:n laboratoriossa vuonna 1936, ja tehdasmainen PE-LD-tuotanto aloitettiin vuonna 1939.
Jaottelu

Polyeteenit jaetaan niiden tiheyden mukaan kolmeen päätyyppiin alatyyppeineen:
Pientiheyspolyeteeni (PE-LD) on tiheydeltään 0,91–0,93 kg/dm3 . Se on kirkasta, pehmeää, joustavaa, hajutonta ja mautonta, ja sen pinta on vahamainen. Sillä on hyvä kemiallinen kestävyys, eikä se läpäise kosteutta. Se on maailman yleisin muovityyppi, ja sitä käytetään muun muassa muovipusseissa.
Lineaariset polyeteenit (PE-LLD)
Eteenin kopolymeerit (EVOH, EVA, EBA ym.)
Metalloseenipolyeteenit (mPE-LD, mPE-LLD)
Erittäin pientiheyspolyeteeni (PE-VLD)
Keskitiheyspolyeteeni (PE-MD) on tiheydeltään 0,93–0,95 kg/dm3.
Suurtiheyspolyeteeni (PE-HD) on tiheydeltään 0,95–0,98 kg/dm3 . Se on sameaa, kovaa ja kestävää mutta samalla joustavaa. Sillä on hyvä iskunkestävyys kylmissäkin lämpötiloissa. PE-HD:tä käytetään muun muassa ohuissa pusseissa.
Suurimolekyyliset polyeteenit (suurimolekyylinen PE-HMW, ultrasuurimolekyylinen PE-UHMW)
Metalloseenityypit (mPE-HD)
Ominaisuudet

Polyeteenin ominaisuuksiin vaikuttavat muun muassa sen tiheys, moolimassa ja moolimassajakauma. Ominaisuuksia voi jonkin verran muuttaa seosaineiden ja jälkikäsittelyn avulla.
Polyeteeneillä on joitain yhteisiä tyypillisiä ominaisuuksia, vaikka niihin kuuluukin laaja joukko muoveja. Polyeteenit ovat keveitä, ja niiden tiheys on alle 1 kilogramma kuutiodesimetriä kohti. Ne ovat sitkeitä, eivätkä kovin jäykkiä. Polyeteeneillä on hyvä kemikaalinkesto, lukuun ottamatta voimakkaita happoja. Niillä on myös hyvä sähköneristävyys, hyvä kuumasaumautuvuus ja hyvä ekstruusiotyöstettävyys. Polyeteenit eivät kestä korkeita lämpötiloja ja ne kellastuvat ultraviolettisäteilyssä. Polyeteenit soveltuvat hyvin elintarvikepakkauksiin.
Polyeteenin liimaaminen on hankalaa, sillä sen pinta on liukas ja hylkivä. Pinnoitus ja painatus vaativat pinnan esikäsittelyn. Joissain sovelluksissa polyeteenien liukkaus on etu.
Valmistus

Polyeteeniä valmistetaan polymeroimalla eteeniä eli etyleeniä (CH2:CH2). Eteenin polymerisaatioreaktiossa monomeerin kaksoissidokset hajoavat ja muodostuu uusia yksinkertaisia kovalenttisia sidoksia hiiliatomien välille, jolloin syntyy makromolekyyli. Polyeteenimolekyyli sisältää ainoastaan hiili- ja vetyatomeja, ja sitä voitaisiin pitää myös pitkäketjuisena alkaanisarjan hiilivetynä.
Työstäminen

Polyeteeniä voidaan työstää kappaleiksi esimerkiksi seuraavilla muovintyöstötekniikoilla:
Ruiskuvalu (tunnetaan myös nimellä ruiskupuristus), esimerkkejä tuotteista: kuljetuslaatikot, lelut
Suulakepuristus eli ekstruusio, esimerkkejä tuotteista: kalvot, putket, levyt, profiilit
Rotaatiovalu, esimerkkejä tuotteista: säiliöt, tankit
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valuatlas: Polyeteeni (PE), Tampereen teknillinen yliopisto (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Independent Chemical Information Service (ICIS): Polyethylene – high density (HDPE) CAS No: 9002-88-4 (englanniksi)
Polyeteenin rakennekaava.
Polyeteenimolekyylin rakenneyksikkö, yksinkertaistettu kaavio..