Rahere
Elämä > St Bartholomew’n sairaalan ja luostarin johdossa

Palattuaan Lontooseen Rahere kertoi tuttavilleen aikeestaan perustaa uusi sairaala ja kirkko Smithfieldiin mutta sai kuulla, ettei se onnistuisi ilman kuningas Henrikin lupaa, sillä hänen tavoittelemansa tontti oli varattu kuninkaalliseksi markkinapaikaksi. Saatuaan hankkeelle piispa Richardin tuen Rahere suostutteli kuninkaan luovuttamaan tontin käyttöönsä. Luovutuksesta ei ole säilynyt kirjallisia todisteita, mutta Thomas Becket, Henrik II, Rikhard Leijonamieli ja Henrik III viittaavat siihen myöhemmissä asiakirjoissa.
Rahere alkoi rakentaa viipymättä sekä luostaria että sairaalaa Smithfieldiin. Piispa Richard pyhitti tulevan kirkon paikan maaliskuussa 1123, minkä jälkeen rakennustyöt voitiin aloittaa. Lähistön asukkaat auttoivat kivikuormien purkamisessa ja siirtämisessä työmaalle. Tontilla oli märkä ja saastainen maaperä, ja sitä oli käytetty aikaisemmin varkaiden hirttämispaikkana. Kun maaperä oli saatu puhdistettua ja rakennukset nousivat harjakorkeuteensa, ihmiset alkoivat ymmärtää, kuinka perusteellisesti Raheren hanke muuttaisi paikan luonteen.
Luostari edusti augustinolaisten sääntökuntaa. Sen jäsenet olivat kaniikkeja (canon regular), jotka pukeutuivat mustaan papinkaapuun ja huppuun. He muodostivat tiiviin uskonnollisen yhteisön mutta eivät olleet velvoitettuja kuuliaisuustehtäviin toisin kuin munkit. Raheresta tuli luostarin ensimmäinen priori ja sairaalan ensimmäinen johtaja. Hän sai apua molempien toiminnan järjestämisessä Alfune-nimiseltä iäkkäältä papilta, joka oli rakentanut Cityn pohjoislaidalle St Giles-without-Cripplegaten kirkon.
Sairaalan tehtävä oli auttaa kaikkia apua tarvitsevia, olivat he sitten orpoja, hyljeksittyjä, köyhiä tai kodittomia. Hyvästä tarkoituksesta huolimatta sairaalaan suhtauduttiin myös varauksella. Smithfield oli vilkas markkinapaikka, ja osa kauppiaista ei pitänyt ajatuksesta, että lähistöllä hoidettiin sairaita, joista osa saattoi kantaa ruttoa.
Book of the Foundationin mukaan pian luostarin perustamisen jälkeen Raherea kohtaan alkoi ilmetä kaniikkien keskuudessa tyytymättömyyttä, joka kasvoi lopulta niin suureksi, että hänen henkeään vastaan syntyi salaliitto. Yksi salaliittolaisista kuitenkin tuli katumapäälle ja paljasti Raherelle murhahankkeen ennen kuin se ehti toteutua. Rahere meni jälleen kuninkaan puheille ja pyysi tätä turvaamaan henkensä ja luostarin ja sairaalan tulevaisuuden.
Kuningas oli myötämielinen hänen pyyntöään kohtaan ja antoi vuonna 1133 molemmille instituutioille erikoikeuskirjan, joka oli osoitettu Canterburyn arkkipiispalle William de Corbeilille ja Lontoon piispalle Gilber Universalikselle. Erikoikeuskirjassa kuningas myöntää luostarille ja sairaalalle useita etuoikeuksia, muun muassa oikeuden valita itselleen johtajan ja järjestää markkinat (Bartholomew’n markkinat).
 Rahere aikoi matkustaa myös Roomaan ja pyytää paavilta suojelusta sekä sairaalalle että luostarille mutta vasta hänen seuraajansa toteutti tämän aikeen.
Vuonna 1137 Rahere luopui sairaalan johtotehtävistä ja valitsi uudeksi sairaalamestariksi Hagno-nimisen papin. Hän nimesi Hagnon myös kirkkoherraksi läheiseen St Sepulchre-without-Newgateen, jonka luostari oli hankkinut omistukseensa Salisburyn piispa Rogerilta. Nimityskirja on vanhin säilynyt asiakirja St Bartholomew’n sairaalan arkistossa.
Priorin tehtävässä Rahere jatkoi kuolemaansa saakka 20. syyskuuta 1144. Hänet haudattiin St Bartholomew’n kirkon alttarialueen pohjoisseinustalle. Haudalle pystytettiin puisella hautapatsaalla koristeltu muistomerkki vuoden 1405 paikkeilla. Kun kirkossa tehtiin remonttia 1860-luvulla, Raheren hauta avattiin ja sen sisältä paljastuneesta puuarkusta löydettiin ihmisen jäännökset sandaalit yhä jaloissaan. Koska augustinolaisilla oli tapana haudata luostariensa priorit puettuna sandaaleihin, pidetään luultavana, että ruumis todella kuului Raherelle.
Rahere hovinarrina, kuvituskuva 1800-luvulta.
Raheren patsas St Bartholomew-the-Greatin sisäänkäynnin yläpuolella.