stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Masadan piiritys

Masadan piiritys tapahtui vuosina 72–73 jaa. ja se oli ensimmäisen juutalaissodan viimeinen taistelu. Roomalaiset olivat kolme vuotta aiemmin vallanneet Jerusalemin, jonka jälkeen juutalaisten taistelutahto laski rajusti, olihan Jerusalem yksi juutalaisten pyhimmistä paikoista ja siellä sijaitsi Suuri temppeli. Masadan valtaus päätti ensimmäisen juutalaissodan.
Kun Jerusalem oli valloitettu, osa roomalaisista lähti kukistamaan aavikkolinnoituksissa piilottelevia juutalaiskapinallisia. Herodeksen linnoitus valloitettiin nopeasti, ja Makhairuksen linnoitus alistui, kun sen komentaja jäi vahingossa vangiksi vuonna 71. Jotkut kapinalliset tekivät vielä vastarintaa Masadan linnoituksessa, joka sijaitsi korkean vuoren huipulla ja vaikutti lähes valloittamattomalta. Sen oli rakennuttanut Juudean kuningas Herodes yli 400 metriä läheisen Kuolleenmeren pinnan yläpuolelle. Linnoituksen sisällä oli kaksi kauniisti koristeltua palatsia ja se oli varustettu monimutkaisilla linnoituslaitteilla.
Herodeksen kuoleman jälkeen Masadaa olivat pitäneet hallussaan roomalaiset, mutta juutalaiset sicariit valtasivat sen vuonna 66 ensimmäisen juutalaissodan sytyttyä.
Kenraali Lucius Flavius Silvalle annettiin tehtävä tämän linnoitetun kaupungin valloittamiseen. Hänellä oli komennossaan vain sodassa kunnostautunut Legio X Fretensis ja joitakin apujoukkoja. Nämä eivät kuitenkaan olleet määrävahvuisia tappioiden takia, joten Silvalla oli vain 10 000 miestä. Tämä oli kymmenkertainen ylivoima juutalaisten alle tuhanteen mieheen, naiseen ja lapseen verrattuna. Roomalaiset onnistuttiin kuitenkin torjumaan lähes kahden vuoden ajan.
Silva ympäröi kaupungin kahdeksalla legioonalaisten leirillä ja pitkällä muurilla estääkseen juutalaisten pakenemisen sekä antaakseen näille viestin, että he eivät pääsisi pakoon. Kaupunkiin oli kuitenkin edelleen vaikea päästä, joten kenraali käski rakentaa valtavan hyökkäysrampin kivestä ja savesta piiritystornia sekä muurinmurtajaa varten. Kun se oli vihdoin valmis, roomalaiset saivat aikaan pienen aukon linnoituksen muuriin, jonka juutalaiset kuitenkin nopeasti paikkasivat puusta ja maasta rakennetulla hätävarustuksella. Aukko jätti linnoituksen puolustuksen kuitenkin haavoittuvaksi. Roomalaiset sytyttivätkin improvisoidun muurin tuleen ja lopulta Legio X Fretensis valtasi linnoituksen. Sisältä he löysivät kuitenkin vain ruumiita, sillä juutalaiset olivat tehneet joukkoitsemurhan. Tappion näyttäessä varmalta sicariit olivat polttaneet ruokavarastonsa ja valinneet orjuuden sekä kuoleman välillä. Henkiin jäi vain kaksi naista ja viisi lasta, jotka roomalaiset löysivät piiloutuneena luolaan.
Nykyään Masadaa pidetään juutalaisen sankariuden vertauskuvana, ja se on suosittu vierailukohde.
Roomalaisen leirin jäännökset Masadan lähellä
Erkki Marttinen

Erkki Emil Marttinen (18. toukokuuta 1926 – 1. marraskuuta 2004) oli suomalainen uinnin olympiaedustaja ja vesipalloilija.
Marttinen kilpaili Helsingin kesäolympialaisissa 1952, joissa hän karsiutui 100 metrin selkäuinnin alkuerissä. Hän saavutti Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hopeaa 4 × 100 metrin sekauintiviestissä vuonna 1949 ja pronssia 100 metrin selkäuinnissa 1951.
Seuratasolla "Eki" Marttinen edusti Helsingin Uimareita ja Helsingfors Simsällskapia. Hän voitti Suomen-mestaruuden 100 metrin selkäuinnissa vuosina 1947–1949 ja 1952 sekä 3 × 100 metrin sekauintiviestissä 1947.
Vesipallossa Marttinen saavutti Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hopeaa vuonna 1961 sekä voitti Suomen-mestaruuden 13 kertaa HSS:n joukkueessa vuosina 1953–1966 (tuolla välillä vain vuoden 1956 mestaruus meni Lahden Uimaseuralle.
Henkilökohtaiset ennätykset (myös Suomen-ennätyksiä)

100 metrin selkäuinti 1.12,5 (1949)
200 metrin selkäuinti 2.40,0 (1950)
400 metrin selkäuinti 5.38,4 (1952)
Jevgeni Maskinskov

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Melbourne 1956 | 50 km kävely |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tukholma 1958 | 50 km kävely |  |
Jevgeni Maskinskov (19. joulukuuta 1930 – 25. tammikuuta 1985) oli neuvostoliittolainen kilpakävelijä ja olympiamitalisti.
Maskinskov saavutti Melbournen 1956 olympialaisten 50 kilometrin kävelyssä hopeaa ajalla 4.32.57,0. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti Tukholman EM-kilpailuissa kultaa ajalla 4.17.15,4; italialainen Abdon Pamich hävisi hänelle noin 45 sekuntia.
Viktor Mašezerski

Viktor Ivanovitš Mašezerski (ven. Виктор Иванович Машезе́рский, 21. tammikuuta 1902 Rukajärvi – 9. heinäkuuta 1977 Petroskoi) oli neuvostoliittolainen historiantutkija.
Viktor Mašezerski syntyi venäläisen opettajan perheeseen. Hän kävi koulunsa Aunuksessa ja pääsi Petroskoin opettajaseminaariin, mutta joutui keskeyttämään opinnot varojen puutteen takia. Mašezerski työskenteli opettajana Aunuksen kihlakunnan kylissä, valmistui Herzenin pedagogisesta instituutista vuonna 1927 ja toimi sen jälkeen Petroskoissa opettajana ja rehtorina.
Mašezerski osallistui asiakirja- ja muistelmakokoelman Taisteluissa Neuvosto-Karjalan puolesta (1932) laatimiseen ja toimi NKP(b):n Karjalan aluekomitean puoluehistoriatoimikunnan vastaavana sihteerinä vuosina 1934–1936. Vuonna 1936 hänet nimitettiin Karjalan tieteellisen tutkimusinstituutin akateemiseksi sihteeriksi ja seuraavana vuonna hänestä tuli sen pohjalta perustetun Karjalan kulttuurin tieteellisen tutkimusinstituutin johtaja. Mašezerskin aikana monet instituutin työntekijöistä joutuivat Stalinin vainojen uhriksi ja historian tutkimus keskittyi vallankumoushistoriaa turvallisempiin keskiaikaisiin aiheisiin. Mašezerskin omista tutkimuksista merkittävin oli Kižin 1600-luvun lopun talonpoikaiskapinaa käsitellyt artikkeli.
Toisen maailmansodan aikana tutkimusinstituutti evakuoitiin Syktyvkariin, jossa Mašezerski työskenteli Komin ASNT:n museon johtajana. Vuosina 1942–1946 hän toimi neuvostoarmeijan jalkaväkiopiston opettajana.
Sodan jälkeen Mašezerskista tuli Neuvostoliiton tiedeakatemian Petroskoin tiedekeskuksen akateeminen sihteeri. Vuosina 1950–1965 hän työskenteli tiedeakatemian kielen, kirjallisuuden ja historian instituutin johtajana. Mašezerskin omat tutkimukset keskittyivät Venäjän vallankumouksen ja sisällissodan tapahtumiin Karjalassa. Hän väitteli kandidaatiksi vuonna 1949 ja osallistui useiden asiakirjakokoelmien toimittamiseen. Vuonna 1957 ilmestyi monografia Ustanovlenije sovetskoi vlasti v Karelii ja vuonna 1964 Mašezerskin johdolla laadittu Otšerki istorii Karelii -teoksen neuvostoaikaa käsittelevä toinen osa.
Mašezerski työskenteli tiedeakatemian kielen, kirjallisuuden ja historian instituutin historian osaston johtajana vuosina 1965–1972 ja sen jälkeen vanhempana tutkijana. Hänen myöhemmät teoksensa käsittelevät autonomisen Neuvosto-Karjalan perustamista. Mašezerskin toinen monografia Veliki Oktjabr i obrazovanije sovetskoi avtonomii Karelii ilmestyi hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1978. Hän osallistui myös Karjalan puoluejärjestön historian Otšerki istorii Karelskoi organizatsii KPSS (1974) valmisteluun.
Mašezerski oli perustamassa Venäjän historian ja kultuurin muistomerkkien suojeluyhdistyksen Karjalan osastoa vuonna 1966 ja toimi usean vuoden ajan sen puhemiehistön johtajana. Hän sai Karjalan ASNT:n ansioituneen tieteilijän arvonimen vuonna 1962.
Marmorisorsa

| Marmorisorsa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sorsalinnut Anseriformes
Heimo::  Sorsat Anatidae
Suku::  Marmaronetta
Laji::  angustirostris
Kaksiosainen nimi
 Marmaronetta angustirostris  (Ménétries, 1832) 
Katso myös
   Marmorisorsa Wikispeciesissä   Marmorisorsa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Marmaronetta angustirostris
Marmorisorsa (Marmaronetta angustirostris) on pienikokoinen sorsalintujen (Anseriformes) lahkoon kuuluva lintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 39–42 senttimetriä ja siivenkärkien väli 63–70 cm. Marmorisorsa on hoikka, pienikokoinen sorsalintu, jolla on pitkät siivet ja pyrstö. Sen kapea ja tumma nokka muistuttaa naaras jouhisorsaan (Anas acuta) nokkaa. Pää suhteessa ruumiiseen vaikuttaa suurelta ja pitkältä niskatöyhdön takia. Silmänalue on tumma. Linnun puku on hiekanruskean vaalea, ja sitä täplittävät likaisenvalkoiset pallukat. Siiven alapinnat on vaaleat, mutta päälipuolen kyynärsulat ovat vaaleimmat ja linnun ollessa lennossa edestäpäin katsottuna siiventaipeessa näkyy kaksi vaaleaa täplää. Marmorisorsan sukupuolet ja ikäluokat ovat samannäköisiä, mutta koirailla saattaa olla täyteläisempi niska ja tummempi nokka, sekä nuorilla vaalea täplitys epäselvempää ja beigensävyistä.
Marmorisora on hiljainen, mutta soitimella naaras ääntelee kirkasta vihellystä ”vii-vih”.
Levinneisyys

Ennen vuotta 1991 lajin maailmanlaajuiseksi yksilömääräksi arvioitiin 34 000–40 000 lintua. Vaikka aineistoa on vähän, nykyiseksi yksilömääräksi on arvioitu 10 000–42 000 täysikasvuista lintua, ja kanta on vähenevä.
Nykyinen kanta on 3 000–5 000 lintua läntisellä Välimerellä, 1 000 lintua itäisellä Välimerellä, 5 000–15 000 lintua Lounais-Aasiassa ja 5 000 lintua Etelä-Aasiassa.
Talvehtimismäärät Iranissa ovat tippuneet vuosien 1985–1992 25 000–30 000 linnusta vuoden 1993 5 000 lintuun ja vuoden 1995 vain 3 700 lintuun. Arvioitu 3 000 linnun talvehtimispopulaatio vuonna 1997 ja 4 250 linnun määrä Tunisiassa näyttävät, että läntisen Välimeren populaatio on suurempi kuin aikaisemmin luultiin.
Marmorisorsan levinneisyys on hajanaista. Sitä esiintyy läntisellä Välimerellä Espanjassa, Marokossa, Algeriassa, Tunisiassa ja talvehtimisalueilla Pohjois-Afrikassa ja Saharan eteläpuolisen Afrikan länsiosissa. Itäisen Välimeren maista se esiintyy Turkissa, Israelissa, Jordaniassa, Syyriassa ja talvehtimisalueella Egyptin eteläpuolella. Lähi-idässä ja Etelä-Aasiassa se esiintyy Azerbaidžanissa, Armeniassa, Venäjällä, Turkmenistanissa, Uzbekistanissa, Tadžikistanissa, Kazakstanissa, Irakissa, Iranissa, Afganistanissa, Pakistanissa, Intiassa ja Kiinassa, sekä talvehtivana Iranissa, Pakistanissa ja Luoteis-Intiassa.
Laji on hävinnyt Kap Verdeltä, Kyprokselta ja Pohjois-Makedoniasta
Elinympäristö

Marmorisorsa pesii paikallisena reheväkasvuisissa, matalissa alankojärvissä.
Uhat

Yli 50 % marmorisorsalle sopivista elinympäristöistä on tuhoutunut 1900-luvulla. Ihmisen tekemät hydrologiset muutokset ovat vaikuttaneet vakavasti pesimäpaikoilla Tunisiassa, Turkissa, Marokossa ja Espanjassa.
Marmorisorsan kanta on vähentynyt nopeasti, koska sen talvehtimisalueita on tuhoutunut. Aineistoa on kuitenkin niukasti ja saattaa olla, että jotkut linnut ovat siirtyneet uusille talvehtimisalueille. Läntisen Välimeren alueelta on löytynyt lisää yksilöitä, mutta tämä johtuu todennäköisesti parantuneista tarkkailujärjestelmistä. Tämä populaatio on kärsinyt elinympäristöjen häviämisestä.
Marlborough-laulu

John Churchill, Marlboroughin herttua
Marlborough-laulu (ranskankielisten alkusanojen mukaan Malbrough s'en va-t-en guerre) on laajalti tunnettu laulu, alkujaan ranskalainen sotilaslaulu joka on saanut aiheensa englantilaisesta kenraalista, Marlboroughin herttua John Churchillistä (1650–1722). Suomessa se tunnetaan kansan­omaisesti nimellä "Herra Melperin sotaanlähtö", alkusanojensa mukaan nimellä "Melperi meni sotaan" tai lyhyemmin nimellä Melperi.
Laulun alkuperä

Nykyisessä muodossaan laulun ranskan­kieliset sanat ovat peräisin 1700-luvulta. Niiden on kuitenkin todettu pohjautuvan jo 1500-luvulla kirjoitettuun lauluun, jonka aiheena oli Oranjen herttua René Châlonilaisen kuolema taistelussa vuonna 1544.  Toisten tietojen mukaan kyseessä olisi alkujaan 1560-luvulla kirjoitettu hugenottilaulu.
Marlboroughin nimeen laulu yhdistettiin vuonna Espanjan perimys­sodan aikana vuonna 1709,  Malplaquet'n taistelun jälkeen. Tällöin ranskalaisten sotilaiden keskuuteen levisi huhu, jonka mukaan vihollisen pelätyin sotapäällikkö, englantilainen kenraali John Churchill, Marlboroughin herttua olisi kuollut taistelussa. Tästä muuan ranskalainen sotilas sai aiheen kirjoittaa hänestä pilkka­runon. Nimi Marlborough vääntyi tällöin ranskan kielessä muotoon Marlbrough, Malbrough tai jopa Malbrouck. Tieto herttuan kuolemasta oli kuitenkin väärä, mutta toisaalta hän ei lupauksestaan huolimatta, johon laulun sanoissakin viitataan, myöskään ollut onnistunut voittamaan sotaa ja palaamaan kotimaahansa voittajana vielä pääsiäiseen eikä edes kolminaisuuden­päivään mennessä (kahdeksan viikkoa pääsiäisen jälkeen).
Laulun sävelmä on toden­näköisesti peräisin Pariisista 1700-luvulta. Kun se kuitenkin jo 1800-luvulla tunnettiin myös Egyptissä, muutamat kirjoittajat kuten Goethe arvelivat sen olevan itämaista alkuperää ja kulkeutuneen Ranskaan mahdollisesti Godefroy de Bouillonin palatessa ristiretkeltä.
Laajalti tunnetuksi laulu tuli sen jälkeen, kun Pierre Beaumarchais vuonna 1784 otti sen mukaan näytelmäänsä Figaron häät. Kuningas Ludvig XVI oli kuitenkin kieltänyt laulun sen jälkeen, kun sitä oli soitettu Versaillesissa Venäjän myöhemmälle keisarille Paavali I:lle. Beaumarchais kuitenkin uhmasi kieltoa herättääkseen yleisön huomion, ja pian laulu oli kaikkien huulilla.
Laulun suosioon vaikutti osaltaan myös Geneviève Poitrine, joka oli Ludvig XVI:n vanhimman pojan, Louis-Josephin lastenhoitaja. Häneltä sen oppi myös kuningatar Marie-Antoinette, joka itsekin soitti sitä pianolla.
Vuonna 1813 Beethoven sovitti sävelmän orkesterille ja otti sen mukaan teokseensa Wellingtonin voitto. Siinä se symboloi Ranskan sotavoimia, kun taas Rule, Britannia! esittää Englantia.
Sotaisesta alkuperästään huolimatta laulu tunnetaan Ranskassa nykyisin myös lastenlauluna.  Suomessa laulu on antanut myös aiheen sananparteen "Valmis kuin Melperi sotaan".
Sama sävelmä esiintyy myös tunnetussa englanninkielisessä laulussa For He's a Jolly Good Fellow.
Sovituksia

Beaumarchais'n näytelmän Figaron häät 2. näytöksen 4. kohtauksessa Chérubinin laulaa Romanssin Marlborough-laulun sävelellä
Simpsonit-televisiosarjan 1. tuotantokauden jaksossa ”Ydinvoimala” Bart Simpson laulaa tätä laulua, koska hän oli pitänyt liikaa melua.
Monty Python -ryhmän elokuvassa Brianin elämä Juudean kansan vapautusrintama laulaa tämän laulun englanninkielistä versiota, kun Brian ristiinnaulitaan.
Videopelissä Portal 2 GlaDOS hyräilee laulun sävelmää
Laulu on mukana Acafellas -ryhmän laulamana myös televisiosarjan Glee elokuvan ensimmäisen tuotantokauden kolmannessa jaksossa.
Espanjalainen säveltäjä ja kitaristi Fernando Sor sävelsi vuonna 1827 teoksen Introduction et variations sur Marlborough s'en va-t-en guerre, jossa Marlborough-laulun sävelmästä on muodostettu useita muunnelmia.
Laulusta on olemassa myös latinankielinen sovitus Ad bellum exit Ajax.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Malbrough s'en va-t-en guerre
Aiheesta muualla

Partition de Marlbrough s'en va-t-en guerre
Vihtori Gröönroos laulaa "Herra Melperi meni sotaan", nauhoitus 1950-luvulta, Balladeja, Etno.net SKS A245/819)
Käännös suomeksi
Massakulttuuri

Massakulttuuri on 1900-luvun populaarikulttuurin kansalle teollisesti tuotettua viihdettä. Tällaisiksi mielletään esimerkiksi 1900-luvun alkupuolella yleistynyt elokuva, radion tarjoamat viihdemahdollisuudet sekä erilaiset menot ja huvit, kuten huvipuistot, rantalomat tai kansanteatterit.
Massakulttuuri syntyi populaarikulttuurin pohjalle 1900-luvun alkuvuosikymmenillä. Se sai alkunsa teollistumisen voimakkaan kasvun seurauksena, kun maaseudulta kaupunkeihin muuttaneiden tehdastyöläisten palkkataso nousi ja työpäivä lyheni. Tehdastyön säännöllisyyden vuoksi kansalle jäi enemmän vapaa-aikaa ja varakkuutta, jonka saattoi panostaa lomailuun. Tavallisen kansan viihdyttämisestä alkoi kehkeytyä suurin talousala ikinä. Palvelujen ja hyödykkeiden tarjonta suuremmille massoille aikaansai kasvua teollisella sektorilla, jolloin työläisten varallisuus kasvoi entisestään ja syntyi kehä.
Myöhemmillä 1900-luvun vuosikymmenillä massakulttuurille tunnusomaiseksi tuli etenkin matkailu ja turismi.  50-luvulla suosittuja olivat etenkin ryhmämatkat, joiden uranuurtajana toimi Thomas Cookin matkatoimisto. Ryhmämatkailu alensi matkakustannuksia ja toi nopean ja helpon lentomatkailun lähelle kansaa. Suomessa Kalevi Keihäsen Keihäsmatkat lennätti vuodesta 1965 suomalaismatkailijoita ulkomaille.
Maskun vaakuna

Maskun vaakuna vuodesta 2009. Sama vaakuna oli vuosina 1966–2008 Askaisten vaakunana.
Maskun vaakuna on Maskun kunnan tunnus, joka on alun perin hyväksytty Askaisten kunnan vaakunaksi. Se on saanut aiheensa marsalkka Mannerheimista, jonka syntymäkoti, Louhisaaren kartano, sijaitsee kuntaan liitetyn Askaisten kunnan alueella. Apilat puolestaan viittaavat maatalouteen.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Askaisten kunnanvaltuusto hyväksyi sen 19. joulukuuta 1966. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 27. huhtikuuta 1967. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä ristikkäin kaksi hopeista marsalkansauvaa, joiden päätehelat kultaa; sauvojen saatteena neljä kulta-apilaa”.
Maskun vaakuna vuosina 1964–2008.
Alkuperäinen Maskulle vahvistettu vaakuna oli Ahti Hammarin suunnittelema. Maskun kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 19. syyskuuta 1964, ja sisäasiainministeriö vahvisti sen käyttöön 23. joulukuuta samana vuonna. Tämän vaakunan selitys kuului ”punaisessa kentässä viisi kultaista haavanlehteä, asetettuina 1 + 3 + 1.” Sen aihe viittasi vanhan maatalouspitäjän neljään manttaalikirjoituskylään.
Askaisten liittyessä Lemun kanssa Maskuun 1. tammikuuta 2009 Askaisten kunnanvaakunasta tuli Maskun kunnan vaakuna.
Pontius Pilatuksen kirjeet

| Pontius Pilatuksen kirjeet: Kirjoitetut hänen ollessaan Juudean maaherrana hänen ystävälleen Senecalle Roomaan> Letters of Pontius Pilate: Written during his governorship of Judea to his friend Seneca in Rome |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  W. P. Crozier
Genre:  uskonnollinen kirjallisuus
Kustantaja:  Jonathan Cape
Julkaistu:  1928
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  160
Suomennos
Suomentaja:  Aapeli Saarisalo
Kustantaja:  Gummerus, 2. painos Atena
Julkaistu:  1938, 2. painos 2000
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  110, 2. painos 157
ISBN:  951-796-210-X
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pontius Pilatuksen kirjeet (engl. Letters of Pontius Pilate) on W. P. Crozierin vuonna 1928 Manchester Guardian -lehdelle kirjoittama uskonnollinen romaani Pontius Pilatuksen kirjeistä Senecalle Roomaan. Kirjan suomensi Aapeli Saarisalo 1938.
Masaba

Masaba on mandelaista bambaran kieltä varten Malin Kaartan alueella kehitetty omaperäinen tavukirjoitus. Kielitieteilijät löysivät sen vuonna 1978. Kirjoitusjärjestelmää koskevat tiedot perustuvat kokonaan Gérard Galtierin julkaisemaan artikkeliin.
Masaban laatija oli Sandarén Assatiémalan kylässä asunut kaksikymmentävuotias Woyo Couloubayi. Hän sai yöllä mietiskelleessään ilmestyksen ja tuotti kirjoituksen ensimmäisen version seuraavana aamuna vuonna 1930. Seuraavina vuosina Couloubayi muokkasi kirjoitusjärjestelmää ystävänsä Lamine Konatén avulla.
Masaba koostuu 123 tavumerkistä, joita kirjoitetaan vasemmalta oikealle. Sen nimi perustuu kolmeen ensimmäiseen merkkiin ma, sa ja ba. Merkit eivät osoita tooneja, vokaalien pituutta ja nasaalivokaaleja, joskin niitä varten oli tarkoitus lisätä joukko tarkkeita. Välimerkkejä on vain yksi ja numeraalit kirjoitettiin sanoina.
Masabaa käytettiin yksityisessä kirjeenvaihdossa ja muistiinpanoissa viiden kylän alueella. Sen opetus oli avointa kaikille. 1970-luvun lopulla kiinnostus kirjaimistoa kohtaan oli vähenemässä, mikä liittyi omaksumisvaikeuksiin, valtion aloittamaan lukutaito-opetukseen sekä lisääntyneeseen maaltamuuttoon. Nykyisestä käytöstä ei ole tietoa.
Kirjaimiston keksijä oli lukutaidoton. Muslimina hän oli tietoinen arabialaisesta ja mahdollisesti myös latinalaisesta kirjaimistosta. Hän ei tuntenut vai-kirjoitusta tai muita länsiafrikkalaisia tavukirjoitusjärjestelmiä, joilla on eräitä yhteisiä piirteitä. Gérard Galtierin oletusta tavukirjoitusten muinaiseen Ghanaan ulottuvista juurista ei voida todistaa.
Aiheesta muualla

Gérard Galtier: Un exemple d'écriture traditionnelle mandingue: le «masaba» des Bambara-Masasi du Mali (ranskaksi)
Martinus V

| Martinus V |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Oddone Colonna
Syntynyt: 25. tammikuuta 1369 Genazzano, Kirkkovaltio
Kuollut: 20. helmikuuta 1431 (62 vuotta) Rooma, Kirkkovaltio
Paavi
Paavius alkoi:  11. marraskuuta 1417
Paavius päättyi:  20. helmikuuta 1431
Edeltäjä:  Gregorius XII
Seuraaja:  Eugenius IV
Martinus V:n vaakuna.
Martinus V (25. tammikuuta 1369–20. helmikuuta 1431) alkuperäiseltä nimeltään Oddone Colonna, oli paavina 11. marraskuuta 1417 – 20. helmikuuta 1431. Hän oli roomalainen kardinaali, joka nousi paaviksi Konstanzin kirkolliskokouksen valitsemana vuonna 1417. Colonna oli pysytellyt erossa kirkolliskokouksen juonitteluista ja riidoista eikä ollut sen vuoksi saanut vastustajiakaan. Hän otti nimekseen Martinus valitsemispäivän mukaan. Läntisen kirkon suuri skisma päättyi hänen valintaansa. Martinus V asettui vuonna 1420 asumaan syntymäkaupunkiinsa Roomaan, ja hänen onnistui sovinnollisuudellaan lujittaa saavutettu sopu kirkon piirissä.
Oddone Colonna oli kuuluisan roomalaisen aatelissuvun Colonnan vesa.
Hänet tunnettiin kohtuullisuudesta, oppineisuudesta, suoraselkäisyydestä ja liikemiesvaistosta, mutta hän ei juurikaan toteuttanut uudistuksia.
Gustavo Marzi

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Gustavo Marzi |  Gustavo Marzi |  Gustavo Marzi |  |
Maa:   Italia
Miesten miekkailu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1932 | floretti |  |
|  Kultaa | Berliini 1936 | floretin joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Amsterdam 1928 | säilän joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Los Angeles 1932 | floretin joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Los Angeles 1932 | säilän joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Berliini 1936 | säilä |  |
|  Hopeaa | Berliini 1936 | säilän joukkuekilpailu |  |
Gustavo Marzi (25. marraskuuta 1908 – 14. marraskuuta 1966) oli italialainen miekkailija ja olympiavoittaja.
Marzi menestyi kahdella erilaisella miekalla, floretilla ja säilällä. Olympiakultaa hän voitti floretilla Los Angelesin 1932 kisojen henkilökohtaisessa kilpailussa ja Berliinin 1936 kisojen joukkuekilpailussa. Hopeamitaleja hän sai olympialaisista viisi kappaletta, ensimmäisen jo Amsterdamista 1928.
Euroopan mestaruuskilpailuissa Marzi oli monta kertaa mitaleilla mutta ei voittanut yhtään mestaruutta. Lausannen kisoissa 1935 hän ja hänen maanmiehensä Giorgio Bocchino sekä Ranskan André Gardère ja René Lemoine ottelivat tasan eikä mestaruutta jaettu kellekään. Vuonna 1937 kisojen arvo oli korotettu maailmanmestaruuskilpailuiksi, ja Pariisissa Marzi voitti kultaa floretin henkilökohtaisessa kilpailussa.
Saavutukset

Olympiakultaa floretin henkilökohtaisessa kilpailussa 1932
Olympiakultaa floretin joukkuekilpailussa 1936
Olympiahopeaa säilän henkilökohtaisessa kilpailussa 1936
Olympiahopeaa säilän joukkuekilpailussa 1928, 1932 ja 1936
Olympiahopeaa floretin joukkuekilpailussa 1932
MM-kultaa floretin henkilökohtaisessa kilpailussa 1937