stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valtion terveydenhuoltolaitos
Valtion harjoittama terveys- ja sosiaalipalvelujen valvonta > Palvelua ja oikeuksien toteutumatta jäämistä koskevat valitukset

Potilaiden oikeuksien asetus tarjoaa monia oikeuksia terveydenhuoltopalveluja käyttäville henkilöille. Asetus määrää ehdot, jotka koskevat oikeutta tarvittavaan terveydenhuoltoon, erikoislääkärin tekemään tilanteen arviointiin 30 päivän kuluessa, sairaaloiden valintaan, potilaan sairauskertomuksen näkemiseen ja korjaamiseen, osallistumiseen ja tietoihin.  Se sisältää myös säännöksiä lasten erityisoikeuksista, suostumuksesta terveydenhuoltoon ja yksilöllisistä suunnitelmista lisäpalveluja tarvitseville.
Sosiaalipalvelujen asetus sisältää säännöksiä, jotka ohjaavat paikallisen viranomaisen velvollisuutta tarjota väestölle palveluja, kuten sosiaalisten ongelmien ehkäisemisessä tarvittavia tietoja, neuvoja ja opastusta, käytännön avustusta, koulutusta erityistuen tarpeessa sairauden, vamman, iän tai muiden syiden takia oleville, taukoja ja tukia erityisen raskaasta hoitotyöstä vastaaville henkilöille ja perheille, tukihenkilöitä henkilöille ja perheille sekä paikkoja 24 tunnin hoitoa tarjoavissa laitoksissa tai asunnoissa niitä tarvitseville.
Valvontaviranomaiset käsittelevät vuosittain kuntatasolla 6 000 – 8 000 valitusta.
Valtion harjoittama terveys- ja sosiaalipalvelujen valvonta > Valvontaraporttien käyttö

Valvontaviranomaiset toimivat aktiivisesti sen varmistamiseksi, että terveys- ja sosiaalipalvelujen tarjoajat hyödyntävät valvontaraportteja, yksittäistapauksia koskevia päätöksiä, virheraportteja ja Valtion terveydenhuoltolaitoksen julkaisuja tiedon lähteinä hallintojärjestelmiensä kehittämiseen ja palvelunsa laadun parantamiseen.
Valvontatyöstä saadut tulokset ja tiedot, mahdolliset muut hankitut tiedot sekä valvontamenetelmät ovat julkisesti saatavilla. Useimmat niistä on julkaistu osoitteessa www.helsetilsynet.no.
Organisaatio

Valvontaviranomaisia ovat Valtion terveydenhuoltolaitoksen keskus, Valtion terveydenhuoltolaitos kunnissa ja kunnanhallituksen jäsenet. .
Valtion terveydenhuoltolaitos on ylin kansallinen valvova viranomainen. Valtion terveyshuoltolaitoksella on noin 85 työntekijää, joista noin 25 on lakimiehiä, noin 20 lääkäreitä, 10–15 terveydenhuollon muita ammattilaisia kuin lääkäreitä, 5–10 sosiaalihuoltoalan ammattilaisia ja noin 10 yhteiskuntatieteilijöitä.
Kuntatasolla valvonnasta vastaa kunkin kunnan Valtion terveydenhuoltolaitos (terveyspalvelujen ja terveydenhuollon henkilöstö) ja kunnanjohtaja (sosiaalipalvelut).
Valvontaviranomaisia johtaa terveysylijohtaja, lääket. Jan Fredrik Andresen.
Valtion terveydenhuoltolaitoksen virallinen sivusto sisältää lisätietoja suomeksi.
Sivuston englanninkielisillä sivuilla on seuraavia tietoja:
lainsäädäntö
kuvaus Norjan terveys- ja sosiaalipalveluista
kuvaus terveys- ja sosiaalipalvelujen valtionhallinnosta
vuosittainen valvontaraportti kokonaisuudessaan sekä siihen liittyvät artikkelit ja tilastotiedot
Valtion terveydenhuoltolaitoksen raportin kaikkien julkaisujen tiivistelmä
linkkejä – terveys- ja sosiaalipalvelujen hallinto, tilastotiedot, kansainvälisiä organisaatioita
Aiheesta muualla

Statens helsetilsyn - Valtion terveydenhuoltolaitoksen virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Läänit - Virallinen kotisivu (norja/englanti)
Terveysylijohtaja Lars E. Hanssen (englanti)
Norjan julkiseen sektoriin (norja/englanti) (Arkistoitu – Internet Archive)
William Thomas Blanford

William Thomas Blanford
William Thomas Blanford (7. lokakuuta 1832 Lontoo – 23. kesäkuuta 1905 Lontoo) oli englantilainen geologi ja luonnontieteilijä.
Blanford kävi yksityiskouluja Brightonissa ja Pariisissa. Hän asui kaksi vuotta Civitavecchiassa perehtyen kaupankäyntiin. Palattuaan Englantiin 1851 häntä kannustettiin aloittamaan opiskelu vastaperustetussa Royal School of Mines, nykyisin osa Imperial College London'ia, jossa hänen nuorempi veljensä Henry F. Blanford (1834–1893), myöhemmin Intian Ilmatieteen laitoksen johtaja, oli jo aloittanut opinnot. William Blanford opiskeli De la Bechen, Lyon Playfairin, Edward Forbesin, Ramsayn ja Warington Smythin oppilaana. Tämän jälkeen hän vietti kaksi vuotta Freibergin kaivoskoulussa, ja vuoden 1854 lopulla sekä hän että hänen veljensä saivat virat Intian Geologisesta tutkimuslaitoksesta. Tässä laitoksessa Blanford palveli 27 vuotta, jääden eläkkeelle 1882. Eläkepäivinään hän toimitti Fauna of British India sarjaa.
Blanford työskenteli Intian eri osissa, muun muassa Raniganjin hiilialueella, Bombayssa ja Talcherin hiilialueella. Geologian lisäksi hän oli kiinnostunut myös eläimistä, eritoten maalla elävistä nilviäisistä ja selkärankaisista. 1866 hän osallistui Etiopian-retkelle, seuraten armeijan mukana Magdalaan ja takaisin. Vuosina 1871–1872 hän toimi Persian Boundary Commissionin jäsenenä.
Basran matkan jälkeen Blanford matkusti Gwadariin, josta hän matkusti Šīrāziin Oliver St Johnin seurueen mukana. Täältä hän kulki yksinään Esfahanin kautta Teheraniin, jossa hän liittyi Sir Richard Pollockin seuraan. Hän kävi Elbrusilla ja palasi Englantiin Kaspianmeren, Astrahanin, Moskovan, Pietarin ja Berliinin kautta. Matkallaan hän oppi paljon alueen luonnonhistoriasta ja laati havainnoistaan eläintieteellisen raportin.
Bolognan Geologisessa kongressissa Blanford edusti Intian hallitusta.
Vuonna 1883 hän avioitui Ida Gertrude Bellhousen kanssa ja asettui Bedford Gardensin Campden Hilliin.
Monista palveluksistaan geologialle Lontoon geologinen seura (Geological Society of London) palkitsi Blanfordin Wollaston mitalilla vuonna 1883. Royal Society palkitsi hänet työstä Brittiläisen Intian eläintieteen ja geologian parissa royal medalilla 1901. Hänet valittiin Geologisen seuran (Geological Society) puheenjohtajaksi 1888.
Blanford tutki paljon myös lintuja, ja nimesi muun muassa etiopianhaarapääskyn (Hirundo aethiopica).
Tärkeimmät teokset

Mollusca: Testacellidae and Zonitidae. Taylor & Francis, Lontoo (1908).
The distribution of vertebrate animals in India, Ceylon, and Burma. Published for the Royal Society by Dulau and Co., Lontoo (1901).
The fauna of British India, including Ceylon and Burma. Mammalia. Taylor and Francis, Lontoo (1888-1891).
Observations on the Geology and Zoology of Abyssinia. Macmillan and Co., Lontoo (1870).
Manual of the Geology of India (yhdessä H. B. Medlicottin kanssa) (1879).
Birds (kolmas osa E. W. Oatesin Fauna of British India sarjassa).
Yhdistyneiden kansakuntien merioikeusyleissopimus

Osapuolet   Osapuolet, joita edustaa kahdesti Euroopan unioni   Allekirjoittajat   sopimuksen ulkopuolella olevat valtiot
Yhdistyneiden kansakuntien merioikeusyleissopimus (engl. United Nations Convention on the Law of the Sea, UNCLOS) on kansainvälinen sopimus vuodelta 1982. Sopimuksesta neuvoteltiin YK:n kolmannessa merioikeuskonferenssissa vuosina 1973–1982. Sopimus tuli kansainvälisesti voimaan 16. marraskuuta 1994. Suomen osalta sopimus tuli voimaan 21. heinäkuuta 1996.
Vuonna 2020 sopimuksessa oli 168 osapuolta. Merioikeusyleissopimusta on kutsuttu jopa ”meren perustuslaiksi”, koska se säätelee miltei kaikkea mereen liittyvää kalastuksesta öljynporaamiseen, ympäristökysymyksistä liikenteeseen ja valtioiden merirajoihin.
Aiheesta muualla

Merioikeusyleissopimus (SopS 49–50/1996) Finlexissä
Kansainvälinen merioikeus Tieteen termipankissa
Yhdistyneiden kansakuntien paikannimiasiantuntijoiden ryhmä

Yhdistyneiden kansakuntien paikannimiasiantuntijoiden ryhmä (UNGEGN, United Nations Group of Experts on Geographical Names) on YK:n talous- ja sosiaalineuvoston pysyvä asiantuntijaelin. Se pyrkii standardisoimaan maapallon kaikki paikannimet. Standardisoinnin lähtökohtana on  maan omien nimien ja kirjoitusasujen saaminen maailmanlaajuiseen käyttöön.
YK:n talous- ja sosiaalineuvosto järjestää viisivuosittain paikannimien standardisoimiskonferenssin (United Nations Conference on the Standardization of Geographical Names eli UNCSGN). UNGEGN valmistelee ja toteuttaa konferenssin päätöslauselmat.
Aiheesta muualla

UNGEGN:n kotisivut (englanniksi)
UNGEGN Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Windows Installer

Windows Installer on Microsoft asennusohjelmien ja konfiguroinnin työkalu. Windows Installer toimii käyttöjärjestelmän palveluna, joka asentaa MSI-paketteja (.msi).
Windows Installer on julkaistu erikseen ladattavana versiona vanhemmille käyttöjärjestelmäversioille, joissa sitä ei tullut mukana. Uudemmissa käyttöjärjestelmäversioissa on mukana Windows Installer 2.0 tai uudempi.
Windows GDI

Windows GDI (Graphics Device Interface) on Microsoft Windowsin ohjelmointirajapinta, jonka avulla sovellusohjelmat piirtävät grafiikkaa ja tekstiä näyttölaitteelle ja tulostimelle.
GDI:stä kerrottiin vuonna 1983 ennen Windowsin ensimmäisen version julkaisua.
GDI sisältää toiminnot viivojen, tekstin ja kuvioiden piirtämiseen. Ikkunointijärjestelmä välittää pyynnöt piirtää ikkunoita ja nappeja GDI:lle. Windows NT 4:ssä suuri osa ikkunointi- ja grafiikkakoodista siirrettiin käyttöjärjestelmän ytimen tilassa suoritettaviin palveluihin.
GDI+ on luokkapohjainen rajapinta C/C++ ohjelmojille, joka on esitelty Windows XP:ssä ja Windows Server 2003:ssa.
Windows Vistassa käyttöön tulleissa uusissa näytönohjaimen 3D-kiihdytystä hyödyntävissä WDDM-grafiikka-ajureissa (Windows Display Driver Model) vanha GDI-rajapinta ei enää ollut laitteistokiihdytetty, vaan kaikki piirrettiin ohjelmallisesti kuvapuskuriin, josta sitten koostettiin kuva näytölle.
GDI:n rajoitteiden vuoksi Microsoft kehitti 1994 Windows 3.1:lle pelejä varten WinG-rajapinnan. WinG-rajapinnan on myöhemmin korvannut DirectX.
DirectWrite on tarkoitettu siirtymätieksi pois GDI:n kirjasintyyppikäsittelystä.
GDI:tä täydentämään Microsoft esitteli Direct2D-rajapinnan, joka tuli Window 7:een Service Pack 2 -versiosta ja Vistaan Platform Update -versiossa. 
Tämä uusi rajapinta toteuttaa tietokoneen näytönohjaimen piirtämän, kiihdytetyn 2D-grafiikan, mukaan lukien bittikartat ja tekstin.
Woe Portrait

| Woe Portrait Atlases |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 23. lokakuuta 2020
 Tyylilaji: post-metal
 Kesto: 47.08
 Levy-yhtiö: Lifeforce Records
Atlasesin muut julkaisut
| Haar 2019 | Woe Portrait 2020 | Between The Day & I 2023 |
Woe Portrait on porilaisyhtye Atlasesin toinen täyspitkä albumi, ja se julkaistiin lokakuun 23. päivä vuonna 2020 Lifeforce Recordsin kautta.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Dreadlight | 4.49 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Halos | 5.08 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Eternia | 6.16 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | The Unsung Lament Pt. I - Apparition | 5.48 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | The Unsung Lament Pt. II - Silhouettes | 5.36 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Phoenix Trail | 7.29 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Solarist | 5.38 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Marta | 6.24 |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  | 47.08 |  |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano

Jani Lamminpää – laulu
Ville-Veikko Laaksonen – kitara
Nico Brander – kitara
Jerkka Perälä – basso, koskettimet & laulu
Arttu Leppänen – rummut
Arvostelut

Imperiumi.net:
Metalliluola:
Metal-temple:
Angry Metal Guy:
Aiheesta muualla

Albumi Woe Portrait Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Albumi Atlases - Woe Portrait discogs.com -sivustolla (englanniksi)
Albumi Atlases - Woe Portrait Bandcamp -sivustolla (englanniksi)
Ville-Pertti Teuronen

Ville-Pertti Teuronen (s. 17. lokakuuta 1977) on suomalainen ralliautoilija.
Teuronen on osallistunut yhdeksään MM-rallin osakilpailuun, joista suurin osa on ajettu vuonna 2003 Suzukin autolla. Samana vuonna hän sijoittui junioreiden MM-sarjassa kuudenneksi.
Yhdistyneiden kansakuntien peruskirja

Yhdistyneiden kansakuntien peruskirja on Yhdistyneiden kansakuntien tekemä asiakirja, joka määrittelee YK:n periaatteet ja toimintamuodot. Sen allekirjoitti San Franciscossa Yhdysvalloissa 26. kesäkuuta 1945 50 YK:n viidestäkymmenestäyhdestä perustajavaltiosta. Puola, joka ei ollut läsnä perustamiskonferenssissa, allekirjoitti sen myöhemmin. Asiakirja astui voimaan 24. lokakuuta 1945, kun turvallisuusneuvoston viisi pysyvää jäsentä ja suurin osa muista YK:n silloisista jäsenvaltioista oli sen ratifioinut.
Peruskirjan valmistelu alkoi Dumbarton Oaksin konferenssissa vuonna 1944. Eräitä avoimia kysymyksiä asiakirjasta sovittiin Jaltan konferenssissa vuonna 1945.
Aiheesta muualla

Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan virallinen suomennos
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:United Nations Charter
Käännös suomeksi
Yhdistyneiden kansakuntien pääomakehitysrahasto

UNCDF:n logo.
Yhdistyneiden kansakuntien pääomakehitysrahasto (UNCDF, engl. United Nations Capital Development Fund) on vuonna 1966 perustettu Yhdistyneiden kansakuntien rahasto, joka rahoittaa pienessä mittakaavassa paikalliseen kehitykseen ja mikroluottoihin liittyviä kehitysohjelmia maailman vähiten kehittyneissä maissa.
Rahaston päätarkoituksena on köyhyyden vähentämien. Tarkoitustaan rahasto toteuttaa rahoittamalla köyhimpien maiden paikallistason toimintaa tavoitteenaan kasvattaa köyhiempien yhteisöjen taloudellista tuotantokapasiteettia ja taloudellista omavaraisuutta. Näitä tavoitteita rahasto toteuttaa parantamalla infrastruktuuria ja palveluita köyhimmissä yhteisöissä.
Rahasto toimii läheisessä yhteistyössä Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelman (UNDP) kanssa. Rahoituksensa rahasto saa lähinnä vapaaehtoisina lahjoituksina YK:n jäsenvaltioilta.
Pääomarahaston päämaja sijaitsee New Yorkissa. Vuonna 2014 sen johdossa aloitti yhdysvaltalainen Judith Karl.
Aiheesta muualla

Yhdistyneiden kansakuntien pääomarahaston viralliset kotisivut
Vähä Lampsalo

Vähä Lampsalo
| --- | --- |
Sijainti:  Kuhmoinen Pirkanmaa Suomi
Vesialue:  Päijänne
Korkein kohta:  87,5 m 
Pinta-ala:  4 ha  
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Vähä Lampsalo  on Päijänteen saari Pirkanmaalla Kuhmoisissa.
Maantietoa

Saari on 250 metriä pitkä, 230 metriä leveä ja sen pinta-ala on 4,0 hehtaaria .
Se sijaitsee Tehinselän länsiosassa aivan Kuhmoisten kirkonkylän edustalla olevassa saaristossa. Se sijaitsee Lampsalon eteläpuolella ja saarien välissä on 130-metrinen kivinen salmi. Saaren lounaispuolella aukeaa Rekisalon suunnassa yli kaksi kilometriä leveä järvenselkä ja muissa eteläisissä suunnissa vastassa on vain pieniä saaria. Itäpuolella sijaitsee lähinnä Vähä Aitasalo. Saari on matala ja sen korkein kohta yltää noin 9 metrin korkeuteen Päijänteestä. Saaressa on kaksi vapaa-ajan asuntoa.
Historiaa

Kun 1900-luvun alussa saha- ja puuteollisuus hankki ja työllisti työväkeä, järjestettiin heille myös vapaa-ajanviettomahdollisuuksia. Saari oli yrityksen omistuksessa ja tänne tehtiinkin piutteet tapahtumien järjestämiselle . Vuoden 1938 taloudellisessa kartassa , eikä vielä vuoden 1965 peruskartassakaan, saarella ei ollut rakennuksia, mutta seuraavassa vuoden 1985 kartassa niitä oli kaksi.
Wanhatango

Wanhatango tai wanha tango on diplomitanssinopettaja Juhani Tahvanaisen antama nimi kadonneelle tangon tanssityylille, jota tanssittiin Suomessa tanssilavoilla erityisesti maaseutujen tanssilavoilla.  Tangon tultua Suomeen 1913 tanssinäytösten ja Helsingissä pidettyjen tanssikurssien kautta syntyi tangobuumi. Ensimmäiset tangonäytökset vetivät katsomoihin yli kolmetuhatta kiinnostunutta, ja tangoinnostus valtasi tanssikansan Helsingissä, Turussa ja Tampereella.
Kaupungeissa, joissa oli tanssikouluja ja näytöksiä, ihmiset pääsivät seuraamaan ja opettelemaan oikeaoppista tangoa. Maaseudulla nähtiin kesäisin tanssilavoilla siellä täällä näitä tangon taitajia, ja muu tanssikansa yritti matkia heidän tyyliään. Niin se hieman yksinkertaistui alkuperäistangosta. Mutta tanssimaan mentiin myös tällä yksinkertaisemmalla tyylillä, ja se tyyli levisi myös maaseudulle. Tangoa opettivat Helsingissä muun muassa Toivo Niskanen ja Hilma Liiman. Silloin tango oli uusi tanssi. Tätä alkuperäistä tanssityyliä tanssittiin aina sota-aikaan saakka, jolloin tanssit kiellettiin, koska pelättiin venäläisten hyökkäyksiä paikkoihin, missä on paljon ihmisiä koolla.
Sotien jälkeen alkoi syntyä uusia tanssilavoja, uusia tangosävellyksiä ja myös uusia tangotyylejä. Jo ensimmäisissä tanssin oppikirjoissa sotien jälkeen tangon tanssityyli oli saanut vaikutteita maailmalta, Berliinistä. Niitä oppaita oli muun muassa salonkitanssimestari Eero Rannan Tanssin itseopiskeluopas (1945). Niin tämä alkuperäinen kansantanssinomainen tyyli jäi unholaan. Tyyli oli kuitenkin säilynyt siirtolaisten ja romanien keskuudessa samantyyppisenä, ja siirtolaiset veivät sen mennessään  Ruotsiin. Siellä se taito siirtyi vanhemmilta lapsille, samoin romanikulttuurissa. Romanit eivät myöskään menneet tanssikouluihin, vaan oppivat katsomalla ja vanhemmilta ja toisiltaan.
Juhani Tahvanaisen oivallus ja wanha tango -nimen syntyminen

Tahvanaisen opettaessa  tangon askeleita ruotsinsuomalaisille 2000-luvun alussa, joukossa oli joitakin vanhempia tanssinharrastajia, joilla oli hyvin omintakeinen tanssityyli. Tämän tyylin Tahvanainen muisti itsekin nähneensä vanhempiensa tanssimana 1950-luvulla ja alkoi selvittää sitä tarkemmin haastattelemalla vanhoja tanssinharrastajia ja vanhempiaan sekä selaamalla vanhoja suomalaisia elokuvia. Tätä kautta löytyi tämä alkuperäinen Suomessa tanssittu tangotyyli, jolle Tahvanainen antoi nimen wanha tango, ja samalla hän myös määritteli sen tanssitavan ja tyylin, askeleet ja kuviot tanssiin ja alkoi opettaa sitä omilla kursseillaan. Tahvanainen myös rekisteröi tämän tanssityylin omaksi tuotemerkikseen.
Vähitellen tietoisuus tanssista lisääntyi, ja Tahvanainen alkoi järjestää myös ohjaajakoulutusta tanssiin, koska sitä ei kukaan osannut opettaa. Nykyisin tanssi  tunnetaan koko maassa, sitä opettavat koulutetut opettajatn ja ohjaajat tanssikouluissa  ja -seuroissa Tahvanaisen oppien mukaan myös Ruotsissa, Sveitsissä, Saksassa ja Kanarian saarilla. Tätä tanssin määrittelyä tietyllä tyylillä tanssittavaksi ei ollut aikaisemmin tehty.
Tätä kautta löytyi myös ensimmäinen suomalainen tangosävellys, Emil Kaupin sävellys "Salainen perintömääräys", joka oli omistettu nuottikirjoituksen mukaan ensimmäiselle suomalaiselle  tangonopettajalle Hilma Liimanille. Tanssinohjaaja Pekka Palmio löysi teoksen nuotit Suomen Elokuva-arkistosta ja lähetti ne Juhani Tahvanaiselle. Erkki Friman tekin nuoteista uuden sovituksen, ja sanat nuotteihin teki Juhani Tahvanainen sata vuotta säveltämisen jälkeen. Levy" Suomalainen tango 100-vuotta" julkaistiin tangon Suomeen tulemisen satavuotispäivänä 2. marraskuuta2013 Helsingin Kulttuuritalon gaalaillassa Dallape-orkesterin säestämänä ja tangokuningas Saska Helmikallion laulamana.
Wanhan Tangon SM-kilpailut ja Maailmantango

Tahvanainen esitti vuonna 2010 tamperelaiselle tanssiseura Hurmiolle ajatuksen wanhan tangon SM-kilpailuista. Ajatus eteni nopeasti, ja wanha tango otettiin mukaan Tampereella vuosittain järjestettävään Maailmantango-festivaaliin. Tapahtuman yhteydessä alettiin  järjestää wanhan tangon kursseja ja SM-kilpailuja. Tapahtuma on kasvanut vuosi vuodelta, ja yhä enemmän kilpailijoita ilmoittautuu mukaan.
Wanha Tango on saanut myös oman logonsa ja verkkosivustonsa, jossa kerrotaan tangon tulosta Suomeen, erilaisista tapahtumista, kursseista sekä lajin tanssitekniikka, askeleet ja kuviot, ja  lisäksi wanhaa tangoa opettavat ohjaajat ja opettajat.
Aiheesta muualla

Wanhan tangon sivusto
Vuosittaiset SM-tulokset
Westerbork

Westerbork on kylä Alankomaiden koillisosassa Drenthen provinssissa, Midden-Drenthen kunnassa. Paikkakunta tunnetaan erityisesti 10 km sen pohjoispuolella sijainneesta natsien keskitysleiristä Kamp Westerbork.
Kamp Westerborkin historia

Alankomaiden hallitus perusti Westerborkin leirin lokakuussa 1939 juutalaisia pakolaisia varten. Pakolaiset tulivat pääasiassa Saksasta, mutta heitä saapui myös Itävallasta, Tšekkoslovakiasta ja Puolasta paettuaan kansallissosialistien harjoittamaa juutalaisvainoa. Saksan miehitettyä maan keväällä 1940 paikka toimi vuodet 1942–1944 hollanninjuutalaisten kokoamisleirinä, josta heidät lähetettiin tavarajunilla eteenpäin itään tuhoamisleireille kuten Auschwitz, Bergen-Belsen, Sobibor ja Theresienstadt. Kaikkiaan saksalaiset kuljettivat leiriltä 97 776 juutalaista (toisten lähteiden mukaan 107 000) 93:lla tavarajunalla. Leirille joutuneista vain 5 000:n kerrotaan jääneen henkiin. Leirille tuotiin myös 400 romania sekä sodan loppuvaiheissa 400 vastarintaliikkeessä toiminutta naista. Leirin päällikkönä toimi Erich Deppner.
Anne Frank perheineen kuljetettiin ensimmäisessä kolmesta viimeisestä junasta Auschwitziin 2. syyskuuta, 1944. Sinne he saapuivat kolme päivää myöhemmin.
Kanadalaiset joukot vapauttivat Westerborkin leirin viimeiset 876 asukasta 12. huhtikuuta 1945.
Sodan päätyttyä leirillä pidettiin vankeina henkilöitä, joita syytettiin myötämielisyydestä natseille. Tämän jälkeen leirille majoitettiin Alankomaiden Itä-Intiasta (nykyisestä Indonesiasta) paenneita hollantilaisia. Myöhemmin leirille annettiin nimeksi Kamp Schattenberg ja sinne majoitettiin Molukeilta saapuneita pakolaisia.
Vuonna 1969] alueelle asennettiin Westerbork Synthesis Radio Telescope (WSRT). Varsinainen leiri hävitettiin 1971. Nykyään leirin alueella on museo (perustettu 1983) ja muistomerkkejä sodanaikaisten tapahtumien ja uhrien muistoksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Herinneringscentrum Kamp Westerbork (Memorial Center Camp Westerbork).
A visit to Kamp Westerbork (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Westerbork:portal of Auschwitz. (Arkistoitu – Internet Archive)
Jewish Virtual Library/Westerbork. (englanniksi)
Westerbork Transit Camp (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Dutch institute for war documentation. (Arkistoitu – Internet Archive)
Keskitysleirin uhrien muistomerkki. Jokainen kivi edustaa keskitysleirillä kuollutta.
Ville-Pekka Jokinen

Ville-Pekka Jokinen (s. 25. toukokuuta 1984) on Oulusta kotoisin oleva suomalainen pelaajauransa lopettanut pesäpalloilija. Jokinen on edusti lähes koko pesäpallouransa ajan kasvattajaseuraansa Oulun Lippoa. Jokinen on voittanut seurassa A-poikien Suomen mestaruuden kaudella 2005. Kaudesta 2006 lähtien Jokinen on edustanut seuraansa maan korkeimmalla sarjatasolla, Superpesiksessä.
Kausina 2011–2014 pelasi Seinäjoella Nurmon Jymyn ja Seinäjoen JymyJussien joukkueissa.
Jokinen on totuttu aiemmin näkemään ulkopelissä polttolinjapelaajana, mutta nykyisin hän pelaa kakkoskopparina.
Yūichi Nishimura

| Yūichi Nishimura> 西村雄一 |
| --- | --- |
 Yūichi Nishimura Australian ja Paraguayn välisessä maaottelussa lokakuussa 2010.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Yūichi Nishimura
Syntynyt: 17. huhtikuuta 1972 (ikä 52) Tokio
Jalkapallotuomari
Pituus:  181 senttimetriä
| Urheilijan ura> Tuomariura |
| --- | --- | --- | --- |
| Kaudet | Sarja | Ott    | Ott    |
| 2004– | FIFA |  |  |

Yūichi Nishimura (jap. 西村雄一, Nishimura Yūichi, s. 17. huhtikuuta 1972 Tokio, Japani) on japanilainen jalkapalloerotuomari. Hänestä tuli kansainvälinen erotuomari vuonna 2004.
Nishimura on tuominnut otteluita arvokilpailuissa vuonna 2007 alle 17-vuotiaiden MM-kilpailuissa ja vuonna 2008 Afrikan-mestaruuskilpailuissa, joista jälkimmäisessä hän oli ainoa aasialainen erotuomari.
Hänet nimettiin 29 erotuomarin joukkoon tuomitsemaan vuoden 2010 MM-kilpailuihin. Nishimura antoi turnauksen ensimmäinen punaisen kortin uruguaylaispelaaja Nicolás Lodeirolle, jota hän oli jo aikaisemmin ottelun aikana varoittanut keltaisella kortilla.