stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Räyskä
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Bergman, Göran 1953: Verhalten und Biologie der Raubseeschwalbe Hydroprogne tshegrava. - Acta Zool. Fennica 77:1-50.
Bergman, Göran 1980: Single-breeding versus colonial breeding in the Caspian Tern Hydroprogne caspia, the Common Tern Sterna hirundo and the Arctic Tern Sterna paradisaea. - Ornis Fennica 57:141-152.
Hario, Martti, Kastepôld, T., Kilpi, Mikael, Staav, R. & Stjernberg, Torsten 1987: Status of Caspian Terns Sterna caspia in the Baltic. - Ornis Fennica 64:154-157.
Kilpi, Mikael & Stjernberg, Torsten 1986: Projekt skräntärna - Suomen räyskäkannan inventointi 1984. - Lintumies 4.1986 s. 170–175. LYL.
Soikkeli, Martti 1973: Breeding Success of the Caspian Tern in Finland. - Bird-Banding 44:196-204.
Staav, Roland 1979: Itämeren räyskien synnyinpaikkauskollisuudesta. - Ornis Fennica 56:13-17.
Väisänen, Risto A. 1973: Establishment of colonies of Caspian Tern Hydroprogne caspia by deserting flights in the northern Gulf of Bothnia. - Ornis Scand. 4:47-53.
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Hydroprogne caspia:  Wikidata: Q27129  Wikispecies: Hydroprogne caspia  ABA: caster  ADW: Sterna_caspia  AFD: Hydroprogne_caspia  Avibase: BC06BC0D1056BC7B  BirdLife: 22694524  BirdLife-Australia: caspian-tern  BOLD: 113670  BOW: caster1  CoL: 3N8ZF  CMS: hydroprogne-caspia  eBird: caster1  EUNIS: 1088  Fauna Europaea: 96952  GBIF: 2481236  GNAB: caspian-tern  IBC: caspian-tern-hydroprogne-caspia  iNaturalist: 144537  IRMNG: 11432221  ITIS: 176935  IUCN: 22694524  NatureServe: 2.104635  NBN: NHMSYS0001688287  NCBI: 425641  Neotropical: caster1  NZOR: 371539e7-8990-4e6b-b17e-eea2cc0e59ee  Observation.org: 311  OBIS: 567825  ODNR: caspian-tern  Open Tree of Life: 651058  Paleobiology Database: 372520  Paleobiology Database: 372520  SeaLifeBase: 74894  TSA: 8372  WoRMS: 567825  Xeno-canto: Hydroprogne-caspia  Laji.fi: MX.27797 
Sterna caspia:  Wikidata: Q25660639  ARKive: sterna-caspia  BioLib: 8708  CoL: 6ZSBP  EUNIS: 1280  EURING: 6060  Fauna Europaea (new): e743c00b-7233-467f-8ec4-6f308a1adcbb  GBIF: 5229221  IRMNG: 10194919  ITIS: 176924  NZBO: caspian-tern  NZOR: ee034e54-e75c-44c2-b500-ec6c795c3c0b  WoRMS: 137159 
Vanha räyskä lennossa. Huomaa tumma käsisiiven alapinta ja lyhyt pyrstö.
Räyskät rengasnokkalokkien seurassa. Rengasnokkalokit ovat muutaman senttimetrin suurempia kuin Suomessa tavattava kalalokki.
Eripukuisia räyskiä esitettynä Richard Crossleyn The Crossley ID Guide: Eastern Birds -määritysoppaassa.
Täysikasvuinen ja nuori räyskä.
Nuori räyskä lennossa. Erona vanhaan tummemmat siiven yläpinnat ja pyrstö, sekä oranssinpunainen nokka ja vaaleampi päälaki.
Räyskän muna.
Retoriikka

Retoriikka (m.kreik. rhētorikē tekhnē) eli puhetaito on oppi menestyksekkäästä ja vakuuttavasta puhumisesta. Sitä on luonnehdittu suostuttelemisen taidoksi. Retoriikkaa kehitettiin alun perin antiikin Kreikassa, ja myöhemmin antiikin Roomassa. Puhetaito ei ole pelkkää kaunopuheisuutta, vaan sisältää myös yleisemmin kyvyn ilmaista itsensä ja viestiä toisille tarkoituksensa. Alun perin sillä tarkoitettiin nimenomaan oppia menestyksekkäästä poliittisesta puhumisesta.
Retorisella voidaan tarkoittaa puhetaidollista, korusanaista tai korkealentoista ilmaisua. Esimerkiksi retorinen kysymys ei ole tarkoitettu varsinaiseksi kysymykseksi, vaan sillä pyritään viestimään jokin asia kysymyksen muodossa.
Kreikkalainen retoriikka

Kreikkalaisessa kaupunkivaltiossa eli poliksessa poliittisen uran luominen edellytti henkilöltä sitä, että hän kykeni saavuttamaan kansanjoukot omien ajatustensa taakse, joko päättävissä poliittisissa elimissä tai oikeusistuimissa. Tärkeintä oli siis vakuuttavuus, ei ensisijaisesti totuus, koska totuudellisemmatkin ajatukset ja mielipiteet saattoivat jäädä häviölle, jos ne esitettiin huonosti.
Kreikkalainen retoriikka > Sofistit

Puhujien koulutusta varten syntyi sofistien koulukunta. Tunnettuja kreikkalaisia puhujia ja retoriikan kehittäjiä olivat muun muassa:
Gorgias
Protagoras
Isokrates
Koraks
Teisias
Kreikkalainen retoriikka > Platon

Myöhemmin Sokrates ja erityisesti hänen oppilaansa Platon vastustivat sofisteja. Heidän mielestään nämä keskittyivät ainoastaan väittelyiden voittamiseen, eivätkä välittäneet lainkaan siitä, ovatko väittelyn kohteena olevat asiat tosia. Platonin mielestä filosofian ytimessä tuli olla dialektiikka, jossa totuus voidaan löytää kysymysten ja vastausten avulla.
Platonin dialogeista kaksi keskittyy erityisesti retoriikkaan. Gorgias keskittyy Platonin väitteeseen, jonka mukaan sofistit keskittyvät tyyliin sisällön sijasta. Hänestä filosofia ja retoriikka suhtautuvat toisiinsa kuin lääke ja kosmetiikka. Lääke (kuten filosofia) keskittyy potilaan parhaaseen, kun taas kosmetiikka (kuten retoriikka) keskittyy ainoastaan siihen miltä potilas näyttää.
Faidros jatkaa Platonin esittämää arvostelua, mutta jättää sen mahdollisuuden, että saattaisi olla mahdollista harrastaa myös totuudenmukaista ja ylevää retoriikkaa. Platonin mielestä retoriikka tuli alistaa täysin filosofihallitsijoiden apuvälineeksi.
Kreikkalainen retoriikka > Aristoteles

Aristoteles suhtautui retoriikkaan paljon Platonia myötämielisemmin, ja itse asiassa hänen retoriikkansa voidaan nähdä juuri tällaisena Platonin kaipaamana ylevänä retoriikkana. Hänen teoksensa Retoriikka toteaa heti alkusanoissaan retoriikan ja dialektiikan olevan rinnakkaisia taitoja, joita ei voi erottaa toisistaan. Hänen mielestään dialektiset menetelmät ovat tarpeen totuuden löytämiseksi, ja retoriset menetelmät totuuden kertomiseksi ja opettamiseksi.
Aristoteleen määritelmän mukaan ”retoriikka on kyky havaita kunkin asian yhteydessä vakuuttava”. Tällä määritelmällä hän asettaa retorisen yrityksen keskipisteeksi vakuuttavien todistelujen keksimisen. Näin hän asettaa retoriikkansa erilliseksi sofisteista, joille tärkeää oli vain lopputulos.
Aristoteleen tutkielmat retoriikasta pyrkivät järjestelmällisesti esittämään retoriikan tällaisena inhimillisenä taitona. Hän erotti kolme syytä, jotka saavat aikaan puheen vakuuttavuuden: itse puhe (logos), puhujan luonne (ethos), ja puhujan mielentila tai tunteiden ilmaisu (pathos). Logos sisältää kielenkäytön ja sananvalinnat argumenttia muodostettaessa. Ethos keskittyy siihen, missä määrin puhujan henkilö kykenee saamaan yleisön vakuuttuneeksi siitä, että hän on uskottava. Pathos sisältää sen, missä määrin puhuja laittaa omia tunteitaan peliin ja yrittää vedota kuulijoiden tunteisiin saadakseen heidät puolelleen.
Aristoteles myös jakaa retoriikan kolmeen osaan: poliittiseen, oikeudelliseen ja esittävään (epideiktiseen). Poliittiset puheet käsittelevät sitä, mitkä toimenpiteet tulisi tehdä tai jättää tekemättä tulevaisuudessa. Oikeudelliset puheet pyrkivät selvittämään totuuden toimenpiteistä, jotka on tehty menneisyydessä. Esittävät puheet keskittyvät jonkun henkilön tai asian ylistämiseen tai syyttämiseen nykyisyydessä.
Vaikka länsimainen filosofia onkin aina painottanut lähinnä logosta, Aristoteleen kolmen vakuuttavuuden syyn ymmärtäminen on tarpeen, jotta voidaan täydellisesti selittää myös ihmisten käyttäytymisen ei-järkiperäisiä puolia.
Roomalainen retoriikka

Antiikin Roomassa alkoi niin sanotun toisen sofismin aika. Se keskittyi pelkästään reettorien koulutukseen ja politiikkaan, eikä niinkään filosofiaan tai totuuden löytämiseen.
Tässä roomalaiset löysivät Aristoteleen opetuksille paljon käyttöä. Kuuluisimpia roomalaisia reettoreita olivat Cicero ja Quintilianus. Heidän työnsä perustuvat selvästi Aristoteleeseen.
Erityisesti Quintilianus kehitti retoriikan viisi kaanonia, joita käytettiin akateemisissa piireissä vuosisatojen ajan. Hänen mukaansa retorisen tapahtumasarjan vaiheet ovat:
Inventio eli argumentin sisällön keksiminen.
Dispositio eli argumentin sisällön järjestäminen puheeksi suurimman vaikutuksen aikaansaamiseksi.
Elocutio eli käytettävän kielen ja puhetavan valinta, tyyli
Memoria eli kootun ja suunnitellun muistaminen
Pronuntiatio tai actio eli puheen esittäminen
Antiikin retoriikan termistöä

anafora, lauseen alun toisto
antiteesi, vastakkainasettelu
antonomasia, yleisnimen käyttö erisnimen sijasta
asyndeton, normaalisti käytettävien sidesanojen pois jättäminen
hyperbola, liioittelu
kiasmi, tehostus sanajärjestystä kääntämällä
litoteesi, vastakohdan kielto
metonymia, sanan korvaaminen konkreettisemmalla samaa tarkoittavalla sanalla
perifraasi, kiertoilmaus, ilmaisu toisin sanoin
pleonasmi, tehostus käyttämällä useita samaa tarkoittavia sanoja
syllepsi, sanan lisäys, joka muuttaa muiden sanojen merkityksen
synekdokee, käytetään osaa edustamaan kokonaisuutta
zeugma eli iestys, sanan käyttäminen samanaikaisesti kahdessa eri merkityksessään, esimerkiksi: Hän laski mäkeä ja rahojaan.
Muita klassisen retoriikan merkkihenkilöitä

Aiskhines
Alkibiades
Cato
Demosthenes
Perikles
Uuden ajan retoriikka

Rooman valtakunnan hiivuttua myös retoriikan opiskelu taantui jossain määrin, koska kristillisellä keskiajalla suhtauduttiin antiikin pakanalliseen kirjallisuuteen epäilevästi. Toisaalta kirkollisten yliopistojen syntyessä retoriikka palasi yleiseen opetussuunnitelmaan, jonka trivium-osaan kuuluivat kielioppi, retoriikka ja logiikka. Renessanssin aikana 1400-luvulla antiikin kirjallisuus sai tärkeämmän aseman.
1900-luvulle tultaessa retoriikka nousi uuteen kukoistukseensa. Tämä johtuu siitä, että uudet viestintävälineet (ennen kaikkea radio, televisio, elokuvat) ja mainokset lisäsivät tarvetta hyvälle retoriikalle ja kielenkäytölle, niiden opiskelulle ja erittelylle. Retoriikkaa kohtaan tunnettiin myös uuden tyyppistä akateemista kiinnostusta. Niin kutsutussa uudessa retoriikassa (engl. new rhetoric) hylättiin klassiselle retoriikalle ominainen puhumisen käytännön taitojen opettaminen ja keskityttiin retoriikan tutkimukseen. Tunnettuja uuden retoriikan kehittäjiä ovat esimerkiksi Chaïm Perelman, Kenneth Burke ja I. A. Richards.
Retoriikka Suomessa

Retoriikkaa ja argumentaatioteoriaa on tutkittu Suomessa etenkin Jyväskylän, Tampereen, Helsingin ja Turun yliopistoissa. Suomessa, toisin kuin esimerkiksi Ruotsissa, ei ole kuitenkaan yhtään varsinaista retoriikan oppiainetta tai alan professuuria, vaan alan tutkimus ja opetus jakautuvat eri korkeakouluissa eri tieteenaloille. Retoriikan käytännön harrastus on ollut Suomessa eri vuosikymmenillä vilkasta. Retoriikkaa käsitteleviä oppikirjoja ilmestyi yllättävän runsaasti esimerkiksi 1920–1930-luvuilla. Myös 2000-luku on ollut retoriikalle suosiollista aikaa ja tuoretta kirjallisuutta on julkaistu runsaasti, mm. Juhana Torkin laajaa huomiota saanut Puhevalta (2006)  Puhetaidon ja argumentaation käytännön opetusta järjestävät esimerkiksi Suomen Puheopisto ja Kriittinen korkeakoulu.
Kirjallisuutta

Aristoteles: Topiikka. Sofistiset kumoamiset.  ((Topica; Sophistici elenchi.) Teokset, osa 2. Suomennokset ja selitykset Marke Ahonen, Marja-Liisa Kakkuri-Knuuttila, Juha Sihvola)  Helsinki:  Gaudeamus, 2002.  ISBN 951-662-804-4
Aristoteles: Retoriikka.  ((Rhetorica.) Teokset 9. Suomennokset: Paavo Hohti, Päivi Myllykoski. Selitykset laatinut Juha Sihvola)  Helsinki:  Gaudeamus, 1997.  ISBN 951-662-702-1
Aristoteles: Kategoriat. Tulkinnasta. Ensimmäinen analytiikka. Toinen analytiikka.  ((Katēgoriai. Peri érmēneias.) Suomentanut ja selitykset laatinut Lauri Carlson. (Analutika protera.) Suomentanut ja selitykset laatinut Simo Knuuttila. (Analutika ústera.) Suomentanut ja selitykset laatinut Juha Sihvola. Teokset 1)  Helsinki:  Gaudeamus, 1994.  ISBN 951-662-581-9
Blomstedt, Jan: Retoriikkaa epäilijöille.  (S. 235–256: Retoriikan sanasto. Sanaston toimittanut Jari Kauppinen)  Helsinki:  Loki-kirjat, 2003.  ISBN 951-825-007-3
Cicero, Marcus Tullius: Puhetaidosta: Brutus.  (Johdanto, suomennos, selitykset ja liitteet Pirkko Haapanen. Johdannon Cicero-esittely Teivas Oksala)  Helsinki:  Finn Lectura, 1990.  ISBN 951-8905-21-5
Cicero, Marcus Tullius: Puhujasta.  ((De oratore.) Suomennos Aulikki Vuola)  Helsinki:  Gaudeamus, 2006.  ISBN 951-662-960-1
Eemeren, Frans H. van & Grootendorst, Rob, Henkemans, Francisca Snoeck: Fundamentals of argumentation theory: A handbook of historical backgrounds and contemporary developments.  Mahwah, New Jersey:  Lawrence Erlbaum Associates, 1996.  ISBN 0-8058-1861-8  (englanniksi)
Hietanen, Mika: Retoriken vid Finlands universitet. Finsk tidskrift, 2007, nro 9–10, s. 522–536.  ISSN 0015-248X  (ruotsiksi)
Kailaheimo, Markku: Brutuksesta - stoalaisesseitä.  Kirjokansi, 2016.  ISBN 978-952-7142-62-2
Kakkuri-Knuuttila, Marja-Liisa (toim.): Argumentti ja kritiikki: Lukemisen, keskustelun ja vakuuttamisen taidot.  Helsinki:  Gaudeamus, 1998.  ISBN 951-662-738-2
Knuuttila, Seppo & Piela, Ulla (toim.): Korkeempi kaiku: Sanan magiaa ja puheen poetiikkaa.  (Kalevalaseuran vuosikirja 88)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2009.  ISBN 978-952-222-136-0
Palonen, Kari: Kootut retoriikat: Esimerkkejä politiikan luennasta.  (SoPhi 11)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 1997.  ISBN 951-34-0929-5
Palonen, Kari & Summa, Hilkka (toim.): Pelkkää retoriikkaa: Tutkimuksen ja politiikan retoriikat.  Tampere:  Vastapaino, 1996.  ISBN 951-768-000-7
Perelman, Chaïm: Retoriikan valtakunta.  ((L’empire rhétorique, 1977.) Suomentanut Leevi Lehto)  Tampere:  Vastapaino, 1996.  ISBN 951-768-004-X
Puro, Jukka-Pekka: Retoriikan historia.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-30090-X
Puro, Ulla: Reilua retoriikkaa.  (Käsikirjoitus: Ulla Puro. Toimitus: Tuula Pasanen. Taskumatti-sarja)  Helsinki:  Työväen sivistysliitto, 2007.  ISBN 978-951-701-512-7
Torkki, Juhana: Puhevalta: Kuinka kuulijat vakuutetaan.  Helsingissä:  Otava, 2006.  ISBN 951-1-20331-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Retoriikka Wikimedia Commonsissa
Jokamiehen puhekoulu tavoitteli selkeää ja rikkaruohotonta arkipuhetta. Ylen Elävä arkisto.
Mestaripuhuja.
Lappalainen, Pertti: Politiikan tyylikkyys. niin & näin 1/1997, 23–27.
Mehtonen, Päivi: O-ratio: Ramon Llull (Raimundus Lullus) ja Petrus Ramus retoriikan filosofisuudesta. niin & näin 1/1997, 16–19.
Tornitalot Suomessa

Helsingin Kalasatama syyskuussa 2023: vasemmalta oikealle tornitalot Visio, Lumo One, Majakka ja Loisto.
Suomessa tornitaloiksi luokitellaan vähintään 12-kerroksiset tai yli 35 metriä korkeat rakennukset. Vuonna 2005 tornitaloja oli Suomessa noin 50.
Korkein on Helsingin Kalasatamaan marraskuussa 2019 valmistunut 35-kerroksinen Majakka, jonka korkeus on 134 metriä. Se on Suomen ensimmäinen pilvenpiirtäjä kun kriteerinä on yli 100 metrin korkeus. Samaan Redi-kokonaisuuteen on suunniteltu muitakin yli 100-metrisiä taloja. Niistä tällä hetkellä on valmistunut myös 124 m korkea Loisto, 120 m korkea Lumo One ja 98 m korkea Visio. Samaan kokonaisuuteen on rakenteilla 111 m korkea toimistotorni Horisontti ja suunnitteilla Kartta-, Luotsi- ja Kapteeni-tornit.
Suomen viidenneksi korkein tornitalo on Tampereelle 2014 valmistunut Hotelli Torni Tampere, jonka korkeus on 88,5 m. Kuudenneksi korkein on vuonna 2006 Helsingin Vuosaareen valmistunut Cirrus eli Vuosaaren tornitalo, jossa on 26 kerrosta ja korkeutta 87,5 metriä.
Suomalaisia tornitaloja

| Tornitalo | Kaupunki | Korkeus |
| --- | --- | --- |
| Majakka | Helsinki | 134 m |
| The Node | Helsinki | 130 m |
| Loisto | Helsinki | 124 m |
| Lumo One | Helsinki | 121 m |
| Atlas | Helsinki | 120 m |
| Horisontti | Helsinki | 111 m |
| Visio | Helsinki | 98 m |
| Hotelli Torni Tampere | Tampere | 88,5 m |
| Cirrus | Helsinki | 87,5 m |
| Hyperion | Helsinki | 85 m |
| Niittyhuippu | Espoo | 85 m |
| Accountor Tower | Espoo | 84 m |
| Itäkeskuksen maamerkki | Helsinki | 82 m |
| Herttoniemen Poudantuoja | Helsinki | 80 m |
| Clarion Hotel Helsinki | Helsinki | 78 m |
| Panorama Tower | Espoo | 73 m |
| Kone Building | Espoo | 73 m |
| Luminary | Tampere | 70,5 m |
| Meritorni | Espoo | 70 m |
| Pitäjänmäen tornitalo | Helsinki | 70 m |
| Hotelli Torni | Helsinki | 69,5 m |
| Leppävaaran Torni | Espoo | 68 m |
| Reimarintorni | Espoo | 66 m |
| Itämerentorni | Helsinki | 66 m |
| MicroTower | Kuopio | 65 m |
| Reimantorni | Espoo | 63 m |
| Hotelli Ilves | Tampere | 63 m |
| Sitadelli 2 | Helsinki | 60 m |
| KOAS Tower | Jyväskylä | 60 m |
| Innova | Jyväskylä | 59 m |
| Sellonhuippu | Espoo | 58 m |
| Airiston Tähti | Turku | 58 m |
| Kuopion Portti | Kuopio | 57,7 m |
| Martintorni | Vantaa | 56 m |
| Espantorni | Tampere | 55 m |
| Pirkka 6 | Tampere | 55 m |
| Hotel Flamingo | Vantaa | 55 m |
| Eläketurvakeskus | Helsinki | 53 m |
| Linnainmaankulma | Pori | 53 m |
| Kemin kaupungintalo | Kemi | 52 m |
| Puistovahti | Oulu | 52 m |
| Satamarannan Masto | Oulu | 51 m |
| Horisontti | Jyväskylä | 51 m |
| Kielotorni | Vantaa | 50 m |
Tornitalot tulevaisuudessa > Helsinki

Tornitalot ovat olleet toistaiseksi harvinaisia suomalaisessa maisemassa, mutta niitä on jo noussut ja suunnitteilla on lisää eritoten Helsinkiin. Merellisen siluetin varjelemiseksi kantakaupunkiinkin saa rakentaa enimmillään 16 kerrosta. Helsingin Keski-Pasilaan suunnitellaan muun muassa 130-metristä The Node-tornitaloa, joka olisi valmistuttuaan Suomen toiseksi korkein pilvenpiirtäjä.
Tornitalot tulevaisuudessa > Helsinki > Suomenlinnan maailmanperintöalueen läheisyys

Lokakuussa 2012 Nelonen uutisoi Suomenlinnan merilinnoituksen aseman Unescon maailmanperintöluettelossa ja Helsingin rannoille suunniteltujen suurien rakennushankkeiden joutumisesta törmäyskurssille. Esimerkiksi Hernesaari kuuluu Suomenlinnan niin sanottuun puskurivyöhykkeeseen eli suoja-alueeseen. Unescon maailmanperintökeskuksen mukaan muun muassa puskurivyöhykkeelle tai sen läheisyyteen suunnitellut minipilvenpiirtäjät saattavat olla ristiriidassa  maailmanperintöarvojen kanssa. Suomen valtio ja Helsingin kaupunki olivat anoneet puskurivyöhykkeen pienentämistä, mutta maailmanperintökomitea ei ollut arvioinnin jälkeen suostunut siihen.
Tornitalot tulevaisuudessa > Tampere

Tampereen rautatieaseman läheisyyteen on rakenteilla rautatien päälle sijoittuva kansi, jolle rakennetaan uusi monitoimiareena sekä ryhmä tornitaloja. Korkein rakennuksista on 30-kerroksinen ja noin 100 metriä korkea. Myös muualle keskustaan ja esimerkiksi Hervantaan on suunnitteilla tornitalohankkeita.
Tornitalot tulevaisuudessa > Espoo

Espoon Keilaniemeen suunnitellaan neljää tornitaloa, joista korkeimmasta on tulossa 40-kerroksinen. 127-metrinen rakennus olisi valmistuessaan eräs Suomen korkeimmista asuinrakennuksista.
Tornitalot tulevaisuudessa > Kuopio

Kuopion rautatieaseman seudulle rakennetaan matkakeskusta, Kuopion Porttia, mikä tulee käsittämään kolme eri tornitaloa. Tällä hetkellä valmis A-vaiheen tornitalo on korkeudeltaan 16 kerrosta, ja korkein, B-vaiheen tornitalo tulee olemaan korkeudeltaan 17 kerrosta. Lisäksi Savilahteen on noussut harjakorkeuteen 16-kerroksinen tornitalo, ja Kuopionlahdelle suunnitellaan 22-kerroksista kongressihotellia.
Tornitalot tulevaisuudessa > Kerava

Keravan asemakeskushankkeessa  alueelle on kaavailtu usean tornitalon aluetta joista korkein suunnitelmien mukaan olisi jopa 21-kerroksinen.
Alueen suunnittelun tueksi järjestettiin vuonna 2022 kansainvälinen arkkitehtuurikilpailu.
Keravan keskustassa Keskikadulla on jo entuudestaan kolme tornitaloa joista yksi on 15-kerroksinen ja kaksi 14-kerroksista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tornitalot Suomessa Wikimedia Commonsissa
Tornitalo Tampereella, Hotelli Torni.
Valkokuonodelfiini

| Valkokuonodelfiini |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Valaat Cetacea
Alalahko::  Hammasvalaat Odontoceti
Heimo::  Delfiinit Delphinidae
Suku::  Valkokuvedelfiinit Lagenorhynchus
Laji::  albirostris
Kaksiosainen nimi
 Lagenorhynchus albirostris  (Gray, 1846) 
 Valkokuonodelfiinin levinneisyys
Katso myös
   Valkokuonodelfiini Wikispeciesissä   Valkokuonodelfiini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkokuonodelfiini eli kirjokuonodelfiini eli valkonokkadelfiini (Lagenorhynchus albirostris) on Pohjois-Atlantilla elävä delfiinilaji, jonka maailmanlaajuisen kannan kooksi arvioidaan yli satatuhatta yksilöä. Molekyylianalyysien perusteella se ei ole läheistä sukua muille valkokuvedelfiinilajeille (Lagenorhynchus), joten sen taksonominen luokittelu saattaa muuttua. Myös Pohjois-Atlantin itä- ja länsiosissa elävistä valkokuonodelfiineistä on löydetty morfologisia eroavaisuuksia. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut lajille uutta suomenkielistä nimeä kirjokuonodelfiini.
Koko ja ulkonäkö

Valkokuonodelfiinin pullea ruumis painaa keskimäärin 200 kilogrammaa, mutta suurimmat yksilöt voivat kasvaa 350 kg:n painoisiksi. Lajilla on lyhyt, leveä kuono, joka on 5–8 senttimetriä pitkä. Koko ruumis on noin 2,8 metrin mittainen. Suhteellisen pitkä, kaareva selkäevä on kärjestä pyöreä ja sijaitsee keskellä selkää. Sekä selkä- että rintaevät pienenevät iän myötä suhteessa muun ruumiin kokoon. Toisin kuin valkokuvedelfiinillä, valkokuonodelfiinin paksu pyrstö kapenee haarojen tyveä kohti.
Valkokuonodelfiinien väritys vaihtelee suuresti. Niiden kuono on yleensä valkoinen ja harmaiden tai mustien täplien peitossa – se voi kuitenkin olla myös täysin harmaa. Selkäevän etupuoli ja otsakumpu ovat tummat. Joskus niitä erottaa toisistaan poikittainen vaaleanharmaa juova, harmaanruskea läiskä tai valkoinen alue, joka ympäröi puhallusreikää ja joillakin yksilöillä myös silmiä. Sivuilla on tummanharmaat alueet, joiden etupuolella rinnassa on vaaleampi, epämääräisenmuotoinen laikku. Laikun yläpuolella ja takana delfiinin iho on kirjavanharmaa tai lähes valkoinen selkäevän taakse asti. Vatsapuolella on keskellä kapea valkoinen nauha ja reunoilla vaaleanharmaat läiskät. Pyrstö ja rintaevät ovat yleensä tummat, ja pyrstönhaarojen alapuolella ja evien tyvessä on valkoisia täpliä. Yläleuan molemmissa puoliskoissa on 4–6 karvatuppea, mutta karvoja niissä on vain poikasilla.
Levinneisyys ja elinympäristö

Valkokuonodelfiinit elävät Pohjois-Atlantin viileissä ja subarktisissa vesissä. Pohjois-Amerikassa niitä esiintyy Cape Codin niemimaalta Davisinsalmeen ulottuvalla vyöhykkeellä. Euroopassa valkokuonodelfiinejä tavataan Islannin, Färsaarten, Ison-Britannian ja Norjan aluevesillä. Levinneisyysalue ulottuu etelässä Ranskan rannikolle ja pohjoisessa Huippuvuorille sekä Novaja Zemljalle. Itämeressä ne ovat kuitenkin erittäin harvinaisia.
Valkokuonodelfiinit pysyttelevät enimmäkseen avomerellä, mannerjalustan ja sen reunan tuntumassa, missä vesi on enintään 200 metriä syvää. Pohjois-Amerikan rannikolla ne ovat siirtyneet 1970-luvun jälkeen kauemmas avomerelle lähelle mannerjalustan reunaa valkokuvedelfiinien syrjäyttäminä.
Lajia ei ole tavattu nykyisen Suomen merialueilla. Neuvostoliitolle luovutettuihin alueisiin kuuluvan Terijoen Kuokkalasta pyydystettiin kesällä 1935 valkokuonodelfiini, jonka jäännöksiä säilytetään nykyisin Helsingin yliopiston kokoelmissa. Korppoon saaristossa liikkui marraskuussa 2006 kaksi delfiiniä, joita aluksi luultiin valkokuonodelfiineiksi, mutta jotka myöhemmin osoittautuivat tavallisiksi delfiineiksi (Delphinus delphis).