stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vapaudenristin ritarikunta
Historia > Sisällissodan ja toisen maailmansodan aika

Vapaussodan muistomitali
Vapaudenristit perustettiin Vaasassa Suomen senaatin päätöksellä 4. maaliskuuta 1918 ylipäällikkö Carl Gustaf Emil Mannerheimin aloitteesta sisällissodan aikana. Varsinainen vapaudenristin ritarikunta perustettiin pysyvästi vasta 16. joulukuuta 1940. Sisällissodan ansioista merkkejä myönnettiin 28 000. Kunniamerkkien jakaminen keskeytettiin sisällissodan alkamisen vuosipäivänä 28. tammikuuta 1919. Samana päivänä myönnettiin vielä VR1 rintatähden kera kuudelle kenraalille ja pääministeri Lauri Ingmanille sekä perustettiin Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunta. Sekä Vapaudenristin että Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan kunniamerkit on suunnitellut Akseli Gallen-Kallela.
Vapaudenristejä oli aluksi seuraavat viisi luokkaa, jonka lisäksi siihen kuului kaksi mitalia:
Vapaudenristin suurristi (VR SR)
1. lk:n Vapaudenristi (VR 1)
2. lk:n Vapaudenristi (VR 2)
3. lk:n Vapaudenristi (VR 3)
4. lk:n Vapaudenristi (VR 4)
1. lk:n Vapaudenmitali (VM 1)
2. lk:n Vapaudenmitali (VM 2)
Alkujaan VR SR, VR 1 ja VR 2 jaettiin keltaisessa nauhassa, jossa oli punainen reunus, ja VR 3 ja VR 4 punaisessa nauhassa, jossa oli valkoinen reunus, eikä erottelua sotilas- ja kansalaisansioista myönnettyjen merkkien välillä ollut. Kansalaisansioista jaettujen ristien seppelkuvio oli ilman miekkoja, ja VR 3 ja VR 4 emaloitiin sinisiksi.lähde?
Talvisodan sytyttyä vapaudenristin kunniamerkit otettiin uudelleen käyttöön 8. joulukuuta 1939. Marsalkka Mannerheim myönsi ensimmäiset suurristit Talvisodan jälkeen heinäkuussa 1940. Perustamisensa jälkeen ritarikunnan kunniamerkit muuttuivat vuosina 1939, 1940, 1942 ja 1944 annetuilla asetuksilla. Siihen on muun muassa lisätty tunnettu Mannerheim-risti. Jatkosodan aikana myönnettiin yhteensä noin 650 000 Vapaudenristin kunniamerkkiä. Suureen lukumäärään vaikuttaa eittämättä se, että Mannerheimin ohjeen mukaan jokaiselle haavoittuneelle sotilaalle myönnetään arvonsa mukaan joko Vapaudenristi tai -mitali. Näin siksi, että suomalaisiin kunniamerkkeihin ei kuulu erillistä haavoittumismitalia, jollainen oli muun muassa Saksan haavoittumismerkki. Aluksi Vapaudenristin kunniamerkkejä jaettiin vain sodan aikana. Jotta ritarikunnan toiminta saatiin jatkumaan sota-ajan jälkeenkin, annettiin 18. elokuuta 1944 asetus, jolla tehtiin mahdolliseksi kunniamerkkien jako myös rauhan aikana.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen

Tasavallan presidentti Urho Kekkonen keskeytti vuonna 1960 vapaudenristien jakamisen lähes kolmeksi vuosikymmeneksi. Vain yksittäisiä poikkeuksia tapahtui, esimerkiksi silloin, kun VR 4 myönnettiin vuonna 1980 Sotainvalidien veljesliitolle ja vuonna 1988 Ilmasotakoululle ja Päällystöopistolle tai kun Lauri Sutelalle myönnettiin VR SR vuonna 1983. Vapaudenristin ritarikunnan kunniamerkkien jakamista jatkettiin Mauno Koiviston kaudella vuodesta 1989 alkaen. Tämän jälkeen Vapaudenristin ritarikunnan kunniamerkkejä on myönnetty sotilaille, vapaaehtoisen maanpuolustustyön aktiiveille ja kansainvälisessä rauhanedistämisessä kunnostautuneille muutamia vuosittain.lähde?
Vapaudenristi

Vapaudenristi on perusmuodoltaan yrjönristi, jonka päällä on lyhytsakarainen hakaristi. Ristin keskiössä on heraldinen ruusu.
1. ja 2. luokan Vapaudenristit sekä miekoin että ilman miekkoja (kansalaisansioista) ovat valkoiseksi emaloidut, ja hakaristi on kullattu.
Ristin 3. ja 4. luokassa risti miekoilla on mustaksi hapetettua rautaa, ja ilman miekkoja se on emaloitu siniseksi.
Sururisti on kuin 4. luokan risti miekoilla, mutta mustalla ruusukenauhalla.
Risti voidaan myös myöntää Punaisen Ristin kanssa, jolloin punainen risti sijoitetaan valkoisen ruusun päälle.
Tasavallan presidentin lipussa on kuvattu 3. luokan Vapaudenristi kansalaisansioista.
Ritarikunnan nykyiset kunniamerkit

Vapaudenristin suurristi (VR SR)
1. lk:n Vapaudenristi rintatähtineen (VR 1 rtk)
1. lk:n Vapaudenristi (VR 1)
2. lk:n Vapaudenristi (VR 2)
3. lk:n Vapaudenristi (VR 3)
4. lk:n Vapaudenristi (VR 4)
1. lk:n Vapaudenmitali (VM 1)
2. lk:n Vapaudenmitali (VM 2)
Vapaudenristin 1. lk:n ansiomitali (VR Am 1)
Vapaudenristin 2. lk:n ansiomitali (VR Am 2)
Lisäksi voimassa olevan asetuksen mukaan edelleen olemassa ovat seuraavat Vapaudenristin erikoiskunniamerkit, joita ei kuitenkaan ole toisen maailmansodan jälkeen myönnetty: Vapaudenristin 1. luokan Mannerheim-risti, Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-risti, 1. luokan Vapaudenmitali ruusukenauhassa, Vapaudenristin kultainen ansiomitali, Vapaudenristin sururisti sekä Vapaudenristin surumitali.lähde?
1. luokan Vapaudenristi
1. luokan Vapaudenristin rintatähti
1. luokan Vapaudenristi miekkojen kera rauhanajan ansioista
1. luokan Vapaudenristi tammenlehvän ja miekkojen kera
1. luokan Vapaudenristi miekkojen kera
1. luokan Vapaudenristin rintatähti miekkojen kera
2. luokan Vapaudenristi
2. luokan Vapaudenristi miekkojen kera
3. luokan Vapaudenristi
3. luokan Vapaudenristi miekkojen kera
4. luokan Vapaudenristi ilman miekkoja
4. luokan Vapaudenristi miekkojen kera
4. luokan Vapaudenristi miekkojen kera mustalla nauhalla eli niin sanottu Sururisti (kuvassa talvisodassa myönnetty malli)
Vapaudenristin kunniamerkeillä palkittuja > Vapaudenristin suurristin saaneita

Suurristi on myönnetty 42 kertaa, muiden muassa seuraaville henkilöille:
Carl Gustaf Emil Mannerheim, 30.4.1918 (miekkojen kera) ja 20.3.1940 (miekkojen ja jalokivien kera)
Pehr Evind Svinhufvud, 30.4.1918
Vilhelm II, 29.7.1918 (miekkojen ja jalokivien kera)
Georg von Hertling, 29.7.1918
Prinssi Heinrich, 28.10.1918 (miekkojen kera)
Paul von Hindenburg, 31.7.1918 (miekkojen kera)
Erich Ludendorff, 31.7.1918 (miekkojen kera)
Prinssi Carl, 1.10.1918
Stephan Burián von Rajecz, 11.10.1918
Talaat pašša, marraskuu 1918
Risto Ryti, 6.7.1940 (miekkojen kera)
Erik Heinrichs, 6.7.1940 (miekkojen kera)
Rudolf Walden, 6.7.1940 (miekkojen kera)
Ion Antonescu, 1.1942 (miekkojen kera)
Hermann Göring, 25.3.1942 (miekkojen kera)
Wilhelm Keitel, 25.3.1942 (miekkojen kera)
Erich Raeder, 25.3.1942 (miekkojen kera)
Walther von Brauchitsch, 19.7.1942 (miekkojen kera)
Heinrich Himmler, 30.7.1942 (miekkojen kera)
Vilho Nenonen, 6.3.1943 (miekkojen kera)
Eduard Dietl, 20.1.1944 (miekkojen kera)
Karl Dönitz, 11.4.1944 (miekkojen kera)
Jarl Lundqvist, 8.1.1945 (miekkojen kera)
Väinö Valve, 8.1.1945 (miekkojen kera)
Lennart Oesch, 2.2.1945 (miekkojen kera)
Aarne Sihvo, 30.5.1953 (miekkojen kera)
Kaarlo Heiskanen, 4.6.1959  (miekkojen kera)
Lauri Sutela, 6.12.1983  (miekkojen kera)
Adolf Ehrnrooth, 6.12.1989 (miekkojen kera)
Jaakko Valtanen, 4.6.1994 (miekkojen kera)
Jan Klenberg, 4.6.2007 (miekkojen kera)
Gustav Hägglund, 4.6.2009 (miekkojen kera)
Juhani Kaskeala, 4.6.2010  (miekkojen kera)
Ari Puheloinen, 4.6.2018 (miekkojen kera)
Lisäksi ritarikunnan suurmestarin asemassa olleet tasavallan presidentit ovat saaneet suurristin ilman miekkoja.
Vapaudenristin kunniamerkeillä palkittuja > Myönnettyjä erikoiskunniamerkkejä

1. lk:n Vapaudenmitali ruusukenauhassa, myönnetty ainoastaan kerran, Carl Gustaf Emil Mannerheimille
Vapaudenristin kultainen ansiomitali, myönnetty ainoastaan kerran Waldemar Erfurthille, joka oli Saksan yhteysupseeri päämajassa jatkosodan aikana.
Vapaudenristin kunniamerkeillä palkittuja > Kunniamerkit kaupungeille

Koska osa Suomen hallituksen, Svinhufvudin senaatin jäsenistä joutui sisällissodassa pakenemaan kapinaan nousseita punaisia muodostaen Vaasan senaatin istuntosalinaan Vaasan kaupungintalo, tästä kiitokseksi senaatti myönsi toukokuun alussa 1918 kaupungille augmentin eli oikeuden liittää Vapaudenristin suurristin miekkojen kera Vaasan vaakunaan kunnialisäyksenä.
Myös Mikkelille on myönnetty 4. luokan Vapaudenristi miekkoineen vuonna 1944 kiitoksena päämajakaupunkina toimimisesta kolmessa itsenäisen Suomen ajan sodassa eli talvi-, jatko- ja Lapin sodassa. Kaupungin kunniamerkkiä kantaa Mikkelin vaakuna.
Vapaudenristin kunniamerkeillä palkittuja > Rauhanturvaajia

Tasavallan presidentti Tarja Halonen myönsi 4. kesäkuuta 2006 neljälle suomalaiselle ISAF-joukoissa palvelleille rauhanturvaajalle kolme Vapaudenristiä ja yhden Vapaudenmitalin kunnostautumisesta Afganistanissa helmikuun 2006 mellakoiden yhteydessä. Nämä olivat toisen maailmansodan jälkeen ensimmäiset tasavallan presidentin suomalaiselle sotilaalle taistelutehtävässä kunnostautumisesta myöntämät kunniamerkit.
Vuoden 2006 jälkeen vapaudenristejä ja vapaudenmitaleja on myönnetty vuosittain muutamalle kansainvälisessä kriisinhallintaoperaatiossa, joko Afganistanissa tai Somalianlahdella taistelutilanteessa kunnostautuneelle sotilaalle.
Afganistanin ISAF-operaation ansioista jaettu vapaudenristi on yhdistelmä sodan ajan ansioista ja rauhan ajan ansioista jaettua vapaudenristiä. Vapaudenristi ansioista Afganistanissa on kiinnitetty keltaiseen, punaraitaiseen nauhaan, jossa on nauharuusuke. Atalantassa suoritetun Somalian EU-operaation johdosta myönnetyt vapaudenristit jaettiin keltaisella punaraitaisella nauhalla ilman nauharuusuketta. lähde?
Puolustusvoimain lippujuhlan päivänä 4. kesäkuuta 2017 myönnettiin sotien jälkeen ensimmäinen vapaudenristi ansioista kansainvälisessä kriisinhallinnassa punaisen ristin kera. Kunniamerkki oli 3. luokan Vapaudenristi, ja sen sai lääkintämajuri Isto Uusi-Erkkilä.
Kirjallisuutta

Bergroth, Tom C.: Vapaudenristin ritarikunta: Isänmaan puolesta.  (2. täyd. laitos)  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-40498-0
Castrén, Klaus: Yhteisöille suodut vapauden ristit. Sotahistoriallinen aikakauskirja, 1982, 2. vsk, s. 205–217.  ISSN 0357-816X  Artikkelin verkkoversio.
Castrén, Klaus: Vapaussodan ansioista 2. luokan vapaudenristillä palkitut suomalaiset.  Helsinki:  Multiprint, 1999.  ISBN 951-98157-1-6
Suomen ritarikunnat 100 vuotta.  Helsinki:  Kansallisarkisto, Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Leijonan ritarikunnat, Vapaudenristin ritarikunta, 2018.  ISBN 978-952-7323-00-7  Teoksen verkkoversio.
Tetri, Juha E.: Kunniamerkkikirja, s. 45–51.  (3. p.)  Ajatus, 2003.  ISBN 951-20-6404-9
Tiainen, Jani: Suomen Kunniamerkit, s. 8–35.  Tampere:  Apali, 2010.  ISBN 978-952-5877-03-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vapaudenristin ritarikunta Wikimedia Commonsissa
Vapaudenristin ritarikunta vapaudenristinritarikunta.fi.
Tasavallan presidentin lippu
Suomen itsenäisyyden tunnustamista hakevaa valtuuskuntaa johti valtioneuvos Edvard Hjelt (kolmas oikealta). Valtuuskunta kävi heinäkuussa 1918 Saksassa ja Itävallassa. Saksan sodanjohdon päämajassa kenraali Hannes Ignatius (uloimpana oikealla) valtionhoitaja P. E. Svinhufvudin nimissä luovutti Suomen vapaudenristin suurristin sotamarsalkka Paul von Hindenburgille (toinen oikealta) ja kenraali Erich Ludendorffille (kolmas vasemmalta).
Vaasan vaakuna
Mikkelin vaakuna
Magdalena Rudenschöld

| Magdalena Rudenschöld |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1766 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 5. maaliskuuta 1823 (57 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Ammatti:  hovineito
Vanhemmat:  Carl Rudenschöld Christina Sophia Bielke
Magdalena Rudenschöld (3. tammikuuta 1766, Tukholma – 5. maaliskuuta 1823) oli ruotsalainen hovineito, kreivitär, poliittinen vehkeilijä ja G. M. Armfeltin rakastettu. Rudenschöld oli yksi Armfeltin salaliiton jäsenistä, ja siksi hänet vangittiin 1793. Hänet tuomittiin kuolemaan, mutta tuomio muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi, josta hän vapautui 1796. Hän muutti ulkomaille ja asui 1801–1813 muun muassa Madame de Staëlin luona.
Lapsuus

Magdalenan isä oli Suomessa lapsuutensa viettänyt diplomaatti Carl Rudenschöld  (1698-1783) ja hänen äitinsä oli Christina Sophia Bielke (1727-1803). Perheellä oli isän yhteiskunnallisen aseman ja äidin sukulaissuhteiden kautta läheiset yhteydet Ruotsin hoviin. Magdalena sai hyvän kasvatuksen, jossa painotettiin erityisesti ranskan kieltä.
Elämä hovissa

Vuonna 1783 Magdalenasta tuli Kustaa III:n sisaren Sofia Albertinan hovineito. Magdalena oli eloisan luonteensa vuoksi pidetty henkilö ja osallistui usein hovin iltoihin. Hovissa hän sai myös paljon ihailijoita, joista yksi oli Gustaf Mauritz Armfelt. Armfelt oli vaikutusvaltainen mies ja Kustaa III:n läheinen neuvonantaja. Armfelt oli naimisissa, mutta hänen suhteensa Magdalenaan oli laajalti tiedossa. Magdalena sai miehen kanssa myös kaksi lasta, tyttären vuonna 1787 ja pojan noin vuonna 1789, mutta molemmat lapsista kuolivat jo varhaisella iällä.
Armfeltin salaliitto

Magdalenan ja G. A. Armfeltin yhteistyö jatkui, vaikka heidän romanttinen suhteensa päättyi. Kuningas Kustaa III:n kuoltua vuonna 1792 Magdalena toimi yhteyshenkilönä niin kutsutussa Armfeltin salaliitossa. Armfelt oli lähetetty Napoliin, ja Magdalena välitti hänen kirjeitään tukholmalaisille salaliittolaisille, kuten Johan Albrecht Ehrenströmille. Magdalenan uskotaan osallistuneen salaliittoon lähinnä Armfeltia kohtaan tuntemiensa tunteiden vuoksi.
Magdalena pidätettiin muiden salaliittolaisten kanssa 18. joulukuuta 1793 hallitusta vastaan ​​juonimisesta. 1. tammikuuta 1794 hänet siirrettiin Riddarholmeniin lähemmäksi hovioikeutta, missä kuulustelut pidettiin. Kuulusteluissa hän vannoi olevansa syytön eikä tiennyt vallankumouksellisista suunnitelmista. Kun Magdalenaa kuulusteltiin kirjeiden sisällöstä, hänen oli lopulta myönnettävä osallisuutensa salaliittoon. 22. heinäkuuta 1794 annettiin tuomio, jossa Magdalena tuomittiin kuolemaan. Myöhemmin syyskuussa 1794 Magdalenan tuomio muutettiin ruoskimiseksi ja elinikäisesti vankeusrangaistukseksi. Magdalena kuitenkin vapautui vankeudesta jo vuonna 1796.
Myöhäinen elämä

Vapauduttuaan vankeudesta Magdalena muutti Gotlantiin, josta hän ei saanut poistua ilman kuninkaallista lupaa. Kun Kustaa III:n poika Kustaa IV Adolf tuli täysi-ikäiseksi vuonna 1797, hän purki tuomion, ja Magdalena saattoi palata myös Manner-Ruotsiin.
Kesäkuussa 1798 Magdalena sai poikalapsen, Eric Carlsson Ekmansdorffin, jonka isästä ei ollut varmuutta. Lapsen syntymän jälkeen Magdalena muutti Tukholmaan äitinsä luokse. Äitinsä luota Magdalena joutui muuttamaan pois tammikuussa 1801 aloitettuaan epäsopivan suhteen palvelijan kanssa. Tämän jälkeen Magdalena muutti Sveitsiin, mistä palasi takaisin Ruotsiin kymmenen vuotta myöhemmin. Viimeiset vuotensa hän vietti hiljaiseloa Tukholmassa ja menehtyi rintatulehdukseen 5. maaliskuuta 1823.
Magdalena Rudenschöldin muotokuva.
Charles Maurras

Charles Maurras vuonna 1925.
Charles Marie Photius Maurras (20. huhtikuuta 1868 Martigues – 16. marraskuuta 1952 Tours) oli ranskalainen kirjailija, runoilija ja poliittinen ideologi. Hän oli taantumuksellisen ja monarkistisen Action française -liikkeen johtava ajattelija ja integraaliseksi nationalismiksi kutsutun suuntauksen merkittävä edustaja. Maurrasin ajattelussa on myöhemmin nähty joitakin yhtymäkohtia fasismiin. Maurras kannatti monarkiaa sekä valtionkirkkoa käytännöllisistä syistä, sillä ne olivat hänen mukaansa välttämättömiä Ranskan yhtenäisyydelle kansakuntana.
Elämä > Nuoruus ja runoilijanura

Maurras oli lähtöisin alempaan keskiluokkaan kuuluneesta perheestä Provencesta. Isä oli sekulaari virkamies, äiti katolilainen ja rojalisti. Isä kuoli poikansa ollessa kuusivuotias. Maurras kävi katolista koulua Aix-en-Provencessa. Hän kuuroutui 12-vuotiaana sairauden seurauksena ja omistautui sen jälkeen kirjallisuudelle. Hänen varhaisiin innoittajiinsa kuuluivat antiikin suuret kirjailijat sekä ranskalainen runoilija Frédéric Mistral. Maurras muutti vuonna 1886 alaikäisenä Pariisiin, julkaisi ensimmäisen artikkelinsa 17-vuotiaana ja alkoi pian työskennellä useille lehdille. Hän kirjoitti muun muassa monarkistisiin Le Soleiliin ja Gazette de Franceen. Hän myös opiskeli Sorbonnen yliopistossa.
Maurrasin ensimmäinen kirja oli vuonna 1889 ilmestynyt provencelaisen runoilijan Théodore Aubanelin elämäkerta. Maurras perusti vuonna 1891 Jean Moréasin kanssa l’école romane -nimisen runoilijaryhmän, joka vastusti symbolismia ja kannatti pysyttelyä klassisen runouden ”selkeydessä”. Maurras vaati paluuta perinteisiin runomittoihin ja loppusointuihin, mutta hyväksyi osan uudemman runouden improvisoinnista ja epäsäännöllisyydestä. Hän saavutti mainetta kaunokirjallisella tuotannollaan 1890-luvulta alkaen. Hän kirjoitti myös artikkeleita Laroussen tietosanakirjaan.
Elämä > Kiinnostuminen politiikasta

Maurras kannatti nuoruudessaan varauksellisesti boulangisteja ja äänesti heitä vuoden 1889 vaaleissa, vaikka vierastikin liikkeen populistista demagogiaa. Poliittisilta mielipiteiltään hän esiintyi alkuun Ranskan maakuntien itsehallinnon puolustajana ja keskusjohtoisuuden arvostelijana. Hän oli yhteydessä Frédéric Mistralin perustamaan Félibrige-seuraan, jonka tavoitteena oli provencelaisen kulttuurin ja identiteetin sekä provensaalin kielen elvyttäminen. Liikkeessä Maurrasia innosti sen henkinen ristiretki jo menetetyksi luullun asian puolesta. Hän vakuuttui siitä, että myös mennyt ajattelu ja poliittinen järjestelmä voitaisiin palauttaa samalla tavalla. Ranska oli Maurrasin mielestä rappeutumassa kansakuntana. Hän väitti kääntyneensä monarkistiksi seuratessaan vuoden 1896 Ateenan olympialaisia, joissa Ranskan edustus näytti ”pieneltä” ja ”eristyneeltä” Ison-Britannian ja Saksan rinnalla.
Koko Ranskaa kuohuttanut Dreyfus-skandaali teki Maurrasista lopullisesti vakaumuksellisen tasavallan vastustajan. Hän laati joulukuussa 1898 Ligue de la patrie française -järjestön nimissä armeijasta erotetun juutalaisen kapteenin Alfred Dreyfusin vastaisen julkilausuman, jonka allekirjoitti 100 000 ranskalaista, mukaan lukien useita Ranskan akatemian jäseniä. Samaan aikaan Maurras liittyi runoilija Maurice Pujon äskettäin perustamaan vielä radikaalimpaan järjestöön Ligue de l’action françaiseen, joka oli myös syntynyt Dreyfus-jutun innoittamana. Maurras myös puolusti julkisuudessa everstiluutnantti Hubert-Joseph Henryä, joka teki itsemurhan jouduttuaan epäillyksi Dreyfusin lavastamisesta syylliseksi väärennetyillä todisteilla.
Elämä > Action française

Maurras oli kesäkuussa 1899 mukana perustamassa Action française -julkaisua, joka muutettiin vuonna 1908 päivittäiseksi sanomalehdeksi. Action française -liike kannatti kolmannen tasavallan väkivaltaista kumoamista, ja sen tukijat käyttivät hyökkäilevää taktiikkaa. Maurras sai vuosien varrella useita vankeustuomioita vihanlietsonnasta. Hän vaikutti myös liikkeen militantin nuorisosiiven Camelots du roin perustamiseen.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Maurras tuki varauksellisesti sovintoa vasemmiston kanssa eli ”pyhää liittoa” (union sacrée), mutta toisaalta hänen harjoittamansa kiihotuksen vasemmistolaisia sodanvastustajia vastaan katsottiin vaikuttaneen Raoul Villainin päätökseen murhata sosialistijohtaja Jean Jaurès elokuussa 1914. Maurras myös syytti sodan aikana monia ranskalaisia vieraan vallan vakoojiksi ilman todisteita. Hänen ajojahtinsa radikaalipuolueen poliitikkoja Joseph Caillaux’ta ja Louis Malvya vastaan edisti ”pyhän liiton” hajoamista.
Action française oli suosituimmillaan välittömästi ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Vuoden 1919 parlamenttivaaleissa liikkeelle tarjottiin mahdollisuutta asettaa ehdokkaita oikeiston vaaliliiton kansallisen blokin listoille, mutta Maurras torjui yhteistyön aatteellisten erimielisyyksien vuoksi. Action françaisen jäsen Léon Daudet tuli valituksi omalta ehdokaslistaltaan, mutta liike alkoi pian marginalisoitua uudelleen. Action française kannatti ankaria rauhanehtoja Saksalle, ja Maurras ylisti pääministeri Raymond Poincaréa vuoden 1923 Ruhrin miehityksestä ja oli tämän kanssa salaisessa kirjeenvaihdossa. Poincaré ei katkaissut välejä Action françaiseen Camelots du roin väkivaltaisuuksista huolimatta.
Vuoden 1934 Stavisky-skandaalista seuranneiden levottomuuksien aikana äärioikeiston vallankaappausta pidettiin mahdollisena Ranskassa, mutta Maurras ei osoittanut kiinnostusta siihen, vaikka puolustikin kirjoituksissaan ajatusta tasavallan kumoamisesta väkivalloin. Hänen kannattajakuntansa alkoi vähitellen hylätä hänet ja siirtyä fasismin pariin. Maurras itse ihaili fasistista Italiaa mutta suhtautui kielteisesti Hitlerin Saksaan. Espanjan sisällissodan aikana hän ilmaisi tukensa Francisco Francon kansallismielisille. 1930-luvun lopussa kommunismin pelko ajoi Maurrasin tukemaan myönnytyspolitiikkaa ja Münchenin sopimusta. Maurras oli vuosina 1936–1937 seitsemän kuukautta vankilassa saatuaan tuomion sosialistipääministeri Léon Blumiin ja muihin kansanedustajiin kohdistamistaan tappouhkauksista. Siitä huolimatta hänet valittiin vuonna 1938 Ranskan akatemian jäseneksi Henri Robertilta vapautuneelle paikalle.
Elämä > Toisen maailmansodan aika ja viimeiset vuodet

Toisen maailmansodan aikana Maurras asettui saksalaisvastaisuudestaan huolimatta tukemaan voimakkaasti Vichyn hallitusta, joka näytti toteuttavan hänen yhteiskunnallisia visioitaan. Hän kutsui sitä ”jumalalliseksi yllätykseksi”. Hän kirjoitti edelleen Action française -lehteen, joka siirtyi Lyoniin. Lehti tuki Vichyn hallituksen miliisin toimia Ranskan vastarintaliikettä vastaan ja kirjoitti myrkyllisesti juutalaisista, joita Maurras piti syypäinä sotaan ja Ranskan tappioon. Lehden retoriikka jyrkkeni entisestään sodan loppua kohti, ja Maurras vaati vastarintaliikkeen tukijoiden perheenjäsenten ottamista panttivangeiksi ja teloitusta. Lehti lakkasi ilmestymästä elokuussa 1944.
Maurras pidätettiin Ranskan vapauttamisen jälkeen syyskuussa 1944, tuomittiin tammikuussa 1945 vihollisen kanssa tehdystä yhteistyöstä elinkautiseen vankeuteen ja erotettiin Ranskan akatemiasta. Hän luonnehti tuomiotaan ”Dreyfusin kostoksi”. Koko Action française -liikkeen maine tahriintui niin pahasti saksalaismiehityksen aikana, että se lakkasi toimimasta sodan jälkeen. Maurras vapautettiin Clairvaux’n vankilasta huonon terveyden perusteella vuonna 1952, ja hän vietti viimeiset kuukautensa sairaalassa Toursissa.
Aatteet ja opit > Poliittiset opit

Maurras esitteli monarkistisen aatemaailmansa vuonna 1900 julkaisemassaan kirjassa l’Enquête sur la monarchie. Hänen aatemaailmaansa kulmakiviä olivat valtion ja kansakunnan edun painottaminen, Ranskan vallankumouksen abstraktien vapaus- ja tasa-arvo-oppien vastustaminen sekä historiallisiin instituutioihin ja verenperintöön perustuvan kansallisen yhteisön puolustaminen. Hänen mukaansa valtiollisten instituutioiden tuli palvella kansakunnan yhtenäisyyttä ja monarkia oli palautettava, sillä vain se kykenisi yhdistämään poliittisten kiistojen hajottaman Ranskan. Demokratia oli Maurrasin mukaan haitallista. Esseessään L’Avenir de l’intelligence hän väitti, että parlamentaariseen järjestelmään kuuluva kilpailu kansan suosiosta tuhoaisi älymystön riippumattomuuden ja pakottaisi päättäjät myymään itsensä rahavallalle. Lisäksi parlamentarismi oli alkuperältään vierasmaalainen (brittiläinen) järjestelmä ja antoi liikaa vaikutusvaltaa vierasperäisille vähemmistöille, joita olivat erityisesti juutalaiset, protestantit, vapaamuurarit ja Ranskan kansallisuuden saaneet ulkomaalaiset eli ”metoikit” (métèques).
Maurrasin ihanteena oli poliittisten erimielisyyksien vaientaminen ja kansalaismielipiteistä riippumaton valtiojohto. Monarkian tulisi olla absolutistinen, perinnöllinen ja kansallisiin perinteisiin nojaava, valtiomuodon antiparlamentaarinen ja hallinnon alueellisesti hajautettu. Maurras käytti monarkistisesta nationalismistaan nimitystä integraalinen nationalismi. Siinä yhdistyi elementtejä Maurice Barrèsin nationalismista (vaikka Barrès kannattikin tasavaltaa), Joseph de Maistren ja Louis de Bonaldin kaltaisten ajattelijoiden vanhakantaisesta vastavallankumouksellisesta traditionalismista, modernista antisemitismistä sekä Auguste Comten positivismista. Perinteisistä rojalisteista poiketen Maurrasille monarkismi oli pelkästään välineellistä ja alisteista hänen nationalismilleen. Hän korosti päätyneensä monarkian välttämättömyyteen loogisen päättelyn tuloksena ja kutsui tätä lähestymistapaa ”organisatoriseksi empirismiksi”.
Maurrasin ajatteluun vaikuttivat myös Georges Sorel, Henri Bergson ja Édouard Drumont.