Manoelin linnoitus
Linnoituksen suunnittelu

Joidenkin lähteiden mukaan alun perin Manoelin linnoituksen suunnittelua oletetaan läheisesti liittyneen ranskalaiseen sotilasinsinööriin Sébastien Le Prestre de Vaubaniin. Vuosina 1530–1798 Malta ei ollut merkittävien poliittisten, sosiaalisten, taloudellisten tai uskonnollisten muutosten kohteena, joten Euroopan parhaat ja kokeneet insinöörit löysivät silloin tiensä tähän saarivaltioon. Kun vuosien 1650 ja 1750 välinen ajanjakso merkitsi poliittisen vaikutusvallan nousua Ranskalle, jonka kanssa Johanniittain ritarikunnalla oli läheiset diplomaattiset ja taloudelliset yhteydet, 1700-luvuilla Maltalla vieraili useita tunnettuja ranskalaisia sotilasinsinöörejä, joiden pääasiallisena panoksena oli rannikkolinnoituksien perinteen perustaminen.
Maltan rannikkolinnoituksia ja Vallettaa perustaessa että olemassa olevia satamasuojauksia parantaessa sotilasinsinöörien raporteissa todettiin, että tal-Marsamxettin satama ja l'Isolotto-saari luoteisrannikolla lähellä Il-Belt Valletta (Città Umilissima)-linnakkeita voivat olla uhkaa kaupungin turvallisuudelle. Saarella oli pitkään toiminut vain karanteeniasema, koska johanniittaritarit olivat suunnitelleet sen turvapaikaksi hoitamaan loukkaantuneita sotilaita ja pyhiinvaeltajia 1500-luvun ristiretkien aikana. Maltan suuri piiritys vuonna 1565 oli osoittanut muun muassa, että vahvat linnoitukset olivat välttämättömiä, jos ritarikunta haluaa pitää Maltaa hallussaan. Tuolloin ilmikäynyt Pyhän Elmon muurien heikkous osoitti, että vahvat linnoitukset edellyttivät pätevien sotilasinsinöörien läsnäoloa. Koska luonnollisia satamia pidettiin turvallisina taistelulaivastolle, varhaisin ehdotus puolustuslinnoituksen perustamisesta l'Isolottoon on vuodelta 1569. Silloin ehdotettiin, että saareen rakennettaisiin kavaljeerilla varustettu pieni linnoitus estämään sen anastamista ja siihen vihollisen tykistöpatterien rakentamista. Joidenkin lähteiden mukaan uhkaa jälleen korostivat espanjalainen sotilasinsinööri Scipione Campi vuonna 1576 ja italialainen arkkitehti Giovan Battista Aleotti vuonna 1582.
Vuonna 1570 tuomiokirkko oli ostanut saaren ja siitä lähtien se kuului Maltan piispalle. Ruton puhjetessa vuonna 1592 piispa antoi siihen rakentaa puumökeistä Lazzarettin, joka toimi tilapäisenä karanteenisasemana, kunnes rutto vaipui vuotta myöhemmin. Vuonna 1624 puhkesi uudelleen rutto ja suurmestari Antoine de Paule halusi ostaa saaren, mutta piispa kieltäytyi. Myöhemmin vuonna 1643, suurmestari Jean de Lascaris-Castellarin hallituskaudella, Johanniittain ritarikunta teki piispan Miguel Juan Balaguer Camarasan kanssa sopimuksen l'Isolotton vaihtamisesta yhtä suureen maa-alueeseen Fiddienissä lähellä Mdinaa. Vuonna 1647 suurmestari Lascaris aloitti rannikkopuolustusverkon viimeistelyn ja päätti rakentaa useita pieniä rannikkotorneja. Silloin vuonna 1670 italialainen armeijan insinööri Antonio Maurizio Valperga teki ehdotuksen linnoituksen rakentamisesta entiselle piispansaarelle. Yksityiskohtaisessa muistiossa, joka esitettiin ritarineuvostolle 1. maaliskuuta vuonna 1687, flaamin arkkitehti Carlos de Grunenbergh totesi, että hän oli huolellisesti tutkinut tal-Marsamxettin ja Tignèn pisteen yhdessä ranskalaisen arkkitehdin Médéric Blondelin kanssa, joka oli korostanut näiden kahden kohteen vahvistamisen tarvetta. Tätä seurasi kaksi 30. lokakuuta vuonna 1689 päivättyä raporttia.
1500-luvulla keskiajan linnoitukset korkeine muureineen ja torneineen eivät enää tarjonneet riittävää puolustusta tykistötulitusta vastaan ja bastionijärjestelmät otettiin nopeasti käyttöön. Siitä johtuvasti suunnitelmia oli useita, mukaan lukien rannikkotykistön tulipatterin tai nelibastionisen linnoituksen tai kolmen vaihtoehdon, linnakkeen, patterin ja redutin yhdistelmän rakentaminen saareen. Puolustusrakennuksen kiireellistä tarvetta korosti sotilasinsinööri Charles François de Mondion vuonna 1715 Siihen aikaan Maltalla alettiin käyttää perinteiden täydentämiseen ranskalaisia ja hollantilaisia rikastusmalleja, ja samana vuonna esitettiin myös ensimmäinen ranskalaisten tekemä suunnitelma. Vuosisadan loppuun mennessä l'Isolotton vahvistamiseksi tehtiin useita ehdotuksia. Joidenkin lähteiden mukaan linnoituksen perustamiseen Maltan ritarikunta pyysi Ranskan apua ja Ranskan hallitsija lähetti maan kokeneimmista insinööreistä René Jacob de Tignén. Alun perin de Tignén vuonna 1715 luomaa suunnittelua sanotaan hänen ystävänsä ja kollegansa, ritarikunnan sotilasinsinöörin Charles François de Mondionin hieman uudelleen muuttaneen siinä vaiheessa, kun linnake myöhemmin vuosisadalla lopulta rakennettiin. Sébastien de Vaubanin opissa ollut Mondionin sanotaankin suunnitelleen niin bastionijärjestelmästä kuin sen matalasta siluetista kaikilta osin täydellisiä. Tignè vieraili kolmatta kertaa Maltalla toukokuussa 1723, jolloin hänen lyhyen käyntinsä päätavoitteena oli ilmeisimmin erittäin välttämättömien ammusvarastojen ja asevarusteluosastojen rakentaminen Turkin uuden uhan kasvaessa. Joten barokkiporttien suunnittelu, vallihautojen, tunnelien ja ruutiammusvarastojen sijoittelu ja rakentaminen ovat suurelta osin de Vaubanin ranskalaisen insinöörikoulun tuotetta.
Manoelin saaren linnoitus vallihautoineen rakennettiin vuosina 1723–1733 tai vuoteen 1755 portugalilaisen suurmestarin António Manoel de Vilhenan johdolla ensisijaisesti suojelemaan niin luonnonsatamaa kuin viereisen pääsaaren Il-Belt Valletta kaupunkilinnoituksien pohjoisia bastioneja turkkilaisten tykistötulitukselta. Ensimmäinen kivi asetettiin suurmestarin Lascaris-Castellarin juhlallisella seremonialla 14. syyskuuta 1723 monien Johanniittain ritarikunnan jäsenten läsnäollessa. Sen jälkeen työt etenivät niin suurmestarin valvonnassa kuin sotilasinsinöörin Mondionin johtamana vuosina 1723–1733. Varakkaan suurmestarin, maa- ja kiinteistöomistajan, sanotaan käyttäneen joitain vuokratulojaan linnoituksen rakentamiseen ja perustaneen erityisen rahaston linnoituksen kunnossa ja varuskunnan ylläpitoon. Tämän Manoel-säätiön vuositulot mahdollistivat lisäksi muille menoille uuden aseen ostamisen kolmen vuoden välein.