Suomenhevonen
Historia > Risteyttämistä

Suomalaista hevosta on risteytetty tarkoituksellisesti ainakin 1500-luvulta alkaen. Friisiläis- ja oldenburgilaishevoset olivat ensimmäisiä tunnettuja vaikutteita suomalaishevosessa. Niitä käytettiin 1600-luvun alussa lisäämään kokoa. Friisiläishevosia käytettiin järjestelmällisesti 1650-luvulle asti. 1700-luvulla uusia puoliverirotuja luotiin kautta Euroopan risteyttämällä paikallisia hevoskantoja kevyiden täysiveristen ratsuhevosten kanssa. Suomalaiset armeijan upseerit kiinnostuivat samankaltaisesta jalostamisesta opintokomennuksillaan ulkomailla. Vuonna 1781 eversti Yrjö Maunu Sprengtporten perusti valtion siittolan Haapaniemen sotilaskoulun yhteyteen. Siittolalla oli muutamia ”arabialaisiksi” ja ”andalusialaisiksi” mainittuja oriita. Nämä oriit vaikuttivat myös paikalliseen hevoskantaan noin kolmenkymmenen vuoden ajan, ja jotkin kirjalliset lähteet 1800-luvulta mainitsevatkin ”Haapaniemeläisen rodun”. Samankaltaista joskin pienimuotoisempaa jalostustoimintaa harjoitettiin muuallakin: Tavinsalmen kuninkaankartanon tammoista ainakin yksi oli tuotu Ruotsista.
Myös venäläiset orlovravuri ja doninhevonen vaikuttivat suomalaiseen hevoseen 1800-luvun alkupuoliskolla ja tekivät siitä kookkaamman, jalomman ja paremmin ratsastukseen sopivan. ”Fürstenbergiläisenä rotuna” tunnettu pohjoissavolainen kanta oli sekoitus suomalaista hevosta ja orlovravuria. Sitä kasvatti insinööri Fürstenberg 1800-luvun alussa. Doninhevosen vaikutus oli nähtävissä vielä 1920- ja 1930-luvuilla Suomen ratsuväen ruunikoissa ja mustissa hevosissa - Uudenmaan rakuunoilla oli täyden eskadroonan verran kumpaakin väriä.
Armeijan tarpeiden lisäksi risteyttämistä käytettiin myös tavallisen työhevosen parantamiseen: parannetut teiden ja maanviljelyksen edistysaskeleiden myötä hevoset olivat korvanneet aiemmin käytetyt härät, ja tavarankuljetuksen ja maatalouden tarpeisiin tarvittiin nyt enemmän ja parempia hevosia. Yrityksissä luoda parempi työhevonen käytettiin monia eri rotuja, mukaan lukien percheron ja norjalainen kylmäverinen; Etelä-Pohjanmaalla ja Etelä-Suomessa suosittiin ardennienhevosia. Etelä-Savossa käytettiin lukuisia eri rotuja. Risteytysten määrä ja sekalainen risteytysaines johtivat hevostyypin epäyhtenäisyyteen 1900-luvun alulle asti, jolloin suomenhevosen kantakirja perustettiin: joitakin ensimmäisistä kantakirjatuista oreista moitittiin ”norjalaisesta” leimasta.
Muita tarkoituksellisia risteytyskokeiluita olivat muiden muassa pohjoiskarjalaisten Halin ja Sarkkilan tilojen hevoset, joiden suvuissa oli venäläisiä armeijahevosia. Sarkkilan jalostusohjelma edellytti käytettävistä oreista yhden olevan ”fürstenbergiläistä rotua” ja yhden tammoista ”itämaista” sukua. Sarkkilan oreista polveutuvalla ”Halin rodulla” on ollut merkittävä vaikutus muutamien tärkeiden suomenhevosravuri-isäoriitten kuten Einon 680 ja Eino-Vakaan 25 suvuissa.
Joillakin tiloilla erityisesti eteläisessä Suomessa käytettiin tiettävästi usean eri lämmin- ja täysverisen rodun oriita: esimerkiksi eräs pernajalainen upseeri kasvatti arabianhevosia. Nämä risteytykset olivat todennäköisesti yrityksiä saada näyttäviä ajohevosia. Eräs merkittävä epäonnistuminen risteyttämisessä tapahtui vuonna 1875, jolloin Porvooseen perustettiin siittola tuomaan ja kasvattamaan norfolkinravureita – rotua, jolla on ollut merkittävä vaikutus useisiin ajohevosrotuihin mukaan lukien amerikanravuri. Risteytysjälkeläisten ulkonäköä ylistettiin, mutta niiden luonne ja juoksulahjat paljastuivat kehnoiksi. Suomen suuren, yli 200 000 eläimen vahvuisen hevoskannan sekä myöhemmän puhdasjalostusinnostuksen vuoksi maatiloilla harrastetulla risteytystoiminnalla ei lopulta ollut merkittävää vaikutusta suomalaiseen hevoseen.
Virolaisen torinhevosjalostuksen alkamisen ansiosta on olemassa erityisen tarkka kuvaus 1800-luvun puolivälin suomalaishevosesta parhaimmillaan. Jalostusprojektin tarpeisiin kolmelta asiantuntijalta pyydettiin lausuntoja suomalaisesta hevosesta. Venäläisen siittolatarkastaja kenraali Mayendorffin mukaan suomalainen hevonen jakautui neljään tyyppiin: ”Haapaniemen”, ”Fürstenbergin”, ”Orlov-” ja ”karjalaiseen tyyppiin”. Suomalainen maisteri A. Elving piti suomalaista hevosta puhtaimpana Karjalassa ja muualla risteytettynä, etenkin Varsinais-Suomessa, missä risteytyksiin oli käytetty ruotsalaisia, pohjoissaksalaisia ja jopa englantilaisia hevosia, kun taas Karjalassa ja Savossa ulkopuolinen vaikutus oli ollut lähinnä venäläistä. Ruotsalainen tunnettu hippologi kreivi Carl Gustav Wrangler mainitsi selonteossaan suomalaisten tuovan maahan norfolkinravureita risteytystarkoituksiin.
Muutamia vuosia suomalaisten tammojen Torin siittolaan tuonnin jälkeen laaditut asiakirjat kuvailevat näitä seuraavasti. Hevosten keskikorkeus oli 142 cm ja tyypillinen väri tähtiotsainen ja tumma. Pää oli kookas ja kaula lyhyt mutta hyväasentoinen. Runko oli tukeva ja sopusuhtainen, säkä lihaksikas, rinta syvä ja selkä lihaksikas. Lanne oli pitkähkö ja lautaset voimakkaat joskin laskevat. Jalkojen nivelet olivat laadukkaat, vuohiset lyhyet ja kaviot kestävät. Asiakirjoissa mainitaan myös ”vakavia asentovikoja” jaloissa. Suomalaisia hevosia pidettiin rauhallisina ja työteliäinä sekä nopeina kävelijöinä ja juoksijoina.