Ernst Willberg

Ernst Florentin Willberg (24. huhtikuuta 1902 Hanko – 26. helmikuuta 1962 Kööpenhamina, Tanska) oli suomenruotsalainen liikemies, joka  sotien jälkeisinä säännöstelyvuosina toi Suomeen väärillä tuontilisensseillä muun muassa kahvia ja hedelmiä sekä kumituotteita muka ulkomaisina lahjoituksina eri järjestöille.
Willberg perusti Wilsa Oy:n vuonna 1928 hedelmien ja muiden elintarvikkeiden maahantuontia varten. Vuodesta 1942 lähtien yritys toimi valtuutettuna paperinviejänä ja sotien jälkeen teki sekä tuonti- että vientikauppaa muillakin tuotteilla.
Willbergin 1950-luvun taitteen salakuljetustoimet liittyivät Suomen sotienaikaiseen ja vuoteen 1954 asti jatkuneeseen elintarviketuonnin säännöstelyyn sekä valuuttarajoituksiin myös muiden tuoteryhmien maahantuonnissa. Willbergiä syytettiin tekaistuista ”hyväntekeväisyyskaupoista”, joissa kauppatavaran tuontilisenssi saatiin väittämällä tavaraerän olevan lahjoitus tietylle järjestölle tms. eikä ulkomaanvaluuttaa siis tarvittaisi ja säästyttäisiin myös tuontitullimaksuilta. Samanlaisia Suomen tavarapulaa helpottavia kauppoja tekivät tuolloin muutkin liikemiehet merkittävien järjestöjen ollessa juonessa mukana, mutta Willbergin toimet saivat erityisen paljon julkisuutta nimekkäiden yhteistyökumppanien ja kesken oikeuskäsittelyjen tapahtuneen maastapaon ansiosta.
Vuonna 1954 Willberg asetettiin syytteeseen 25 tonnin suuruisen kahvierän laittomasta maahantuonnista yrityksensä Wilsa Oy:n kautta Maalaisliittoa lähellä olleelle Maalinnan kannatusyhdistykselle. Tuontilisenssiä oli anottu yhdessä kunnallisneuvos Juho Koiviston ja Maalaisliiton Helsingin osaston puheenjohtajan Toivo T. Kailan kanssa vuonna 1949 väitteellä, että kahvi saataisiin lahjana eikä ulkomaanvaluuttaa siis tarvittaisi. Kahvi asetettiin kuitenkin  myyntiin SOK:n kautta ja rahat tilitettiin Maalinnan Kannatusyhdistykselle, joka maksoi osuuden Willbergille. Willbergin lisäksi rangaistusta vaadittiin Koivistolle ja Kailalle. Koiviston osalta syyteoikeus todettiin vanhentuneeksi eikä Willbergiä ollut tavoitettu, mutta Kaila sai jatketusta valuuttasäännöstelymääräysten rikkomisesta 150 päiväsakkoa, yhteensä 18 000 markkaa. Koivisto, Kaila ja Maalinnan kannatusyhdistys velvoitettiin korvaamaan yhteisvastuullisesti valtiolle liki neljä miljoonaa markkaa. Viisi vuotta myöhemmin hovioikeus vapautti kunnallisneuvos Koiviston korvausvastuusta, alensi Kailan rangaistusta 70 päiväsakkoon ja rikoksen kautta saadun omaisuuden arvoa sataan tuhanteen markkaan. Willbergiä ei mainittu nimeltä päätöstekstissä.
Toisessa Willbergin järjestämässä tuontikaupassa tuotiin Suomeen 200 tonnia banaaneja muka lahjoituksena Suomen Siviili- ja Asevelvollisuusinvalidien Liitolle. Kolmannessa jutussa myös valtion lisenssiviraston osastopäällikkö joutui syytteeseen. 14 tonnia kuminauhaa ja 24 kilometriä kumiletkua italialaiselta Pirelliltä piti lisenssihakemuksen mukaan mennä Nauhateollisuusliitolle, mutta myytiinkin muualle. Syytteet virkamiestä sekä Willgreniä ja toista Wilsa-yhtiön toimihenkilöä vastaan kuitenkin hylättiin.
Willgreniä epäiltiin myös sadan tonnin sitruunalastin salakuljetuksesta lahjalisenssillä Suojelkaa Lapset ry:lle sekä 200 tonnin appelsiinierän välittämisestä Suomalaisten Teknikkojen Seuralle, Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunnalle, Suomen Siviili- ja Asevelvollisuusinvaliidien Liitolle ja Sotainvalidien Veljesliitolle.
Willbergin onnistui poistua Suomesta oikeudenkäyntien aikaan 1954, mikä aiheutti kansainvälisen etsintäkuulutuksen. Willberg asui ensin Venezuelassa ja sitten viimeiset vuotensa Tanskassa, jossa hän kuoli vuonna 1962. Hänen maatilansa Snappertunassa asetettiin vuoden 1954 tutkinnan yhteydessä myyntikieltoon ja muu omaisuus takavarikoitiin valtiolle.