stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkoinen hehku

| Valkoinen hehku> White Heat |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Raoul Walsh
Käsikirjoittaja:   Ivan Goff  Ben Roberts  Virginia Kellogg (tarina) 
Tuottaja:  Louis F. Edelman
Säveltäjä:  Max Steiner
Kuvaaja:  Sidney Hickox
Leikkaaja:  Owen Marks
Tuotantosuunnittelija:  Edward Carrere
Pukusuunnittelija:  Leah Rhodes
Lavastaja:  Fred M. MacLean
Pääosat:   Edmond O’Brien  James Cagney  Virginia Mayo 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:   2. syyskuuta 1949  Suomi 24. marraskuuta 1984 (televisio) 
Kesto:  114 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkoinen hehku (White Heat) on vuonna 1949 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen rikoselokuva, jonka on ohjannut Raoul Walsh. Elokuvan pääosassa esiintyy James Cagney. Cagney näyttelee väkivaltaista, äkkiarvaamatonta ja psykopaattista gangsteri Cody Jarrettia, jonka pakkomielteinen kiintymys äitiin lähenee insestiä.
Suomessa Valkoinen hehku kiellettiin kokonaan 24. lokakuuta 1950, eikä se ole ollut teatterilevityksessä. Elokuva sai Elokuvatarkastamon hyväksynnän vasta vuonna 2004, kun se tuli videolevitykseen. Sitä ennen se oli kuitenkin jo esitetty televisiossa.
Valkoinen hehku valittiin vuonna 2003 Yhdys­valtojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteetti­sesti, historialli­sesti tai kulttuuri­sesti merkittäviä amerikkalais­elokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Yhdysvaltain elokuvainstituutin kokoamalla sadan hienoimman elokuvasitaatin listalla elokuvan lopun repliikki tuli 18. sijalle: ”Made it, Ma! Top of the World!” (”Tein sen, äiti! Maailman huipulla!”).
Elokuvan innoittajana oli todellinen Barkerin rikollisperhe. Perheen äidin Ma Barkerin väitettiin johtaneen poikiensa rikollista toimintaa, kunnes hän kuoli FBI:n väijytyksessä.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  James Cagney  | … |  Arthur ”Cody” Jarrett   |
|  Virginia Mayo  | … |  Verna Jarrett   |
|  Edmond O’Brien  | … |  Vic Pardo   |
|  Margaret Wycherly  | … |  äiti Jarrett   |
|  Steve Cochran  | … |  ”Big Ed” Somers   |
|  John Archer  | … |  Philip Evans   |
|  Wally Cassell  | … |  ”Cotton” Valletti   |
|  Fred Clark  | … |  Daniel ”The Trader” Winston   |
|  Ian MacDonald  | … |  ”Bo” Creel   |
|  Paul Guilfoyle  | … |  Roy Parker   |
|  G. Pat Collins  | … |  ”Reader” Curtin   |
|  Fred Coby  | … |  "Happy" Taylor   |
Aiheesta muualla

Valkoinen hehku Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Vengetindene

| Vengetindene> Venjetindan |
| --- | --- |
 Vengetindanen massiivia Litlefjelletiltä nähtynä kesäkuussa 2013.
Maantiede
Sijainti:  Rauma, Møre ja Romsdal,  Norja
Päävuoristo:  Romsdalsalpene, Skandit
Korkein kohta
Nimi:  Store Vengetinden
Korkeus meren-pinnan tasosta:  1 852 m
Sijainti:  Rauma, Møre ja Romsdal,  Norja
Koordinaatit:  62°30′31″N, 7°50′13″E
Venjetindan tai Vengetindene on Skandeihin kuuluva vuorimassiivi Rauman kunnassa, Møren ja Romsdalin lääniissä, Norjassa. Sen päähuiput ovat Store Venjetinden, Lille Venjetinden ja Søndre Venjetinden, joista korkein on 1 852 metriä merenpinnantasoa ylemmäksi kohoava Store Venjetinden. Massiivin länsi−luode -puolella sijaitsee Venjesdalen-laakso, itäpuolella puolestaan Kvanndalen-laakso.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vengetindene Wikimedia Commonsissa
Vain elämää – kausi 2

| Vain elämää – kausi 2 V/A |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 2013
 Julkaistu: 15. marraskuuta 2013
 Formaatti: CD, digitaalinen
 Tyylilaji: pop, rock
 Kesto: 72.33 
 Levy-yhtiö: Warner Music Finland
muut julkaisut
| Vain elämää jatkuu 2012 | Vain elämää – kausi 2 2013 | Vain elämää – kausi 2 jatkuu 2013 |
Vain elämää – kausi 2 on Vain elämää -televisiosarjan toisen tuotantokauden ensimmäinen kokoelmalevy, joka julkaistiin 15. marraskuuta 2013. Kokoelma julkaistiin perjantaina ja jo seuraavan viikon maanantaina sen kerrottiin myyneen yli 78 000 kappaletta, eli triplaplatinaa. Sittemmin albumia on myyty yli 97 000 kappaletta.
Kokoelma nousi julkaisuviikollaan ykkössijalle Suomen virallisella albumilistalla, iTunesin albumilistalla sekä Spotifyn top-listalla.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Esittäjä | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Poplaulajan vapaapäivä | Anna Abreu | 3.36 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Tuhlari | Jukka Poika | 4.06 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Mielihyvää | Maarit | 3.20 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Music Everywhere | Juha Tapio | 4.46 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | En mitään, en ketään | Laura Närhi | 3.22 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Laakson lilja | Pauli Hanhiniemi | 2.39 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Äiti pojastaan pappia toivoi | Ilkka Alanko | 2.42 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Kylmästä lämpimään | Anna Abreu | 3.52 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Stereo | Ilkka Alanko | 3.32 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Kuutamolla (se ei mee pois) | Pauli Hanhiniemi | 3.47 |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Kaksi puuta | Maarit | 3.26 |  |  |  |  |  |  |
| 12. | Lainaa vain | Juha Tapio | 3.45 |  |  |  |  |  |  |
| 13. | Siideripissis | Pauli Hanhiniemi | 2.15 |  |  |  |  |  |  |
| 14. | Vinegar | Maarit | 3.57 |  |  |  |  |  |  |
| 15. | Mitä silmät ei nää | Jukka Poika | 3.33 |  |  |  |  |  |  |
| 16. | Hymypoika | Laura Närhi | 2.46 |  |  |  |  |  |  |
| 17. | Luotsivene | Juha Tapio | 3.37 |  |  |  |  |  |  |
| 18. | Lautalla | Jukka Poika | 3.49 |  |  |  |  |  |  |
| 19. | Siipeen jos sain | Laura Närhi | 3.14 |  |  |  |  |  |  |
| 20. | Neito ja ylioppilas | Ilkka Alanko | 3.32 |  |  |  |  |  |  |
| 21. | Mä annan sut pois | Anna Abreu | 2.56 |  |  |  |  |  |  |
Vehmersalmi (kaupunginosa)

| Vehmersalmi |
| --- | --- |
 Vehmersalmen kirkko.
Kaupunki:  Kuopio
Suuralue:  Vehmersalmi
Koordinaatit:  62.7628°N, 28.0239°E
Kaupunginosa nro:  42
Pinta-ala:  1,13 km² 
Väkiluku:  561 (31.12.2016)
Vehmersalmi on Kuopion 42. kaupunginosa, joka on muodostettu aiemman Vehmersalmen kunnan kirkonkylän taajama-alueesta ja kaistalesta Ritonimeä (entinen Ritoniemen lomakylä). Se sijaitsee linnuntietä noin 22 ja maanteitse noin 50 kilometriä Kuopion keskustasta kaakkoon. Tilastokeskuksen mukaan Vehmersalmen kirkonkylän taajaman pinta-ala oli 1,13 neliökilometriä ja siellä asui vuoden 2016 lopussa yhteensä 561 ihmistä. Koko Vehmersalmella (aiemman kunnan alueella) asuu 2 000 henkeä.
Kuopion Vehmersalmen kaupunginosassa toimii muun muassa Poijun päiväkoti, Vehmersalmen koulu, nuorisotalo Majakka, Vehmersalmen kirjasto, Vehmersalmen terveysasema hammashoitoloineen ja neuvoloineen, paloasema, Vehmersalmen kirkko ja hautausmaa. Vehmersalmelta löytää myös pankkipalvelut, asiamiespostin, Alkon tilauspalvelun, kaksi päivittäistavarakauppaa, apteekin, kaksi ravintolaa, huoltoaseman, sekä joukon muita yrityksiä.
Kuvia

Vehmersalmen koulukeskusta kirjastoineen (Vehmersalmenkatu 27).
Vehmersalmen liikekeskustaa.
Terveysasema (Vehmersalmenkatu 10).
Victor Bodson

Victor Bodson (1935)
Victor Bodson (24. maaliskuuta 1902 – 29. kesäkuuta 1984) oli luxemburgilainen sosialistisen työväenpuolueen poliitikko. Hän toimi maansa oikeus- ja liikenneministerinä vuosina 1940–1947 ja 1951–1959. Hänet nimitettiin vuonna 1967 Luxemburgin EU-komissaariksi, ja hän toimi vuosina 1964–1967 edustajainhuoneen puheenjohtajana.
Bodson teki toisen maailmansodan aikana merkittävää työtä juutalaisia auttaakseen; hänet on nimitetty Vanhurskaaksi kansakuntien joukossa.
Unfriended: Dark Web

| Unfriended: Dark Web |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Stephen Susco
Käsikirjoittaja:  Stephen Susco
Tuottaja:   Timur Bekmambetov  Jason Blum 
Kuvaaja:  Kevin Stewart
Leikkaaja:  Andrew Wesman
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat  Venäjä 
Tuotantoyhtiö:  Bazelevs Company (käännä suomeksi) Blumhouse Productions
Levittäjä:  Blumhouse Productions
Kesto:  92 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Edeltäjä:  Unfriended (2014)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Unfriended: Dark Web on vuonna 2018 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kauhuelokuva, joka on jatkoa vuoden 2014 elokuvalle Unfriended. Elokuvan on ohjannut Stephen Susco. Kuten edeltäjänsä, tämäkin elokuva on kuvattu tietokoneelta, eli tapahtuu kokonaan tietokoneen näytöllä.
Juoni

Elokuvassa Matias-niminen poika ystävineen löytää piilotettuja tiedostoja uudelta läppäriltään, ja lopulta päätyy Anonyymeihin verkkoihin. Heitä kuitenkin tarkkailevat läppärin kautta joukko hakkereita ja yrittävät saada tiedostot pysymään salassa kaikin tavoin.
Mahdollinen jatko-osa

Stephen Susco on ilmoittanut olevansa kiinnostunut tekemään elokuvalle jatko-osan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Colin Woodell  | … |  Matias O´Brien   |
|  Betty Gabriel  | … |  Nari Jemisin   |
|  Rebecca Rittenhouse  | … |  Serena Lange   |
|  Andrew Lees  | … |  Damon Horton   |
|  Connor Del Rio  | … |  AJ Jeffcock   |
|  Stephanie Nogueras  | … |  Amaya DeSoto   |
|  Savira Windyani  | … |  Lexx Putri   |
Aiheesta muualla

Episodi
Victor Boin

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Victor Boin vuonna 1922. |  Victor Boin vuonna 1922. |  Victor Boin vuonna 1922. |  |
Maa:   Belgia
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
Miesten vesipallo
|  Hopeaa | Lontoo 1908 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Tukholma 1912 | joukkuekilpailu |  |
Miesten miekkailu
|  Hopeaa | Antwerpen 1920 | kalpa, joukkuekilpailu |  |
Victor C. Boin (28. helmikuuta 1886 – 31. maaliskuuta 1974) oli belgialainen vesipalloilija, uimari ja miekkailija.
Kesäolympialaisissa 1908 Lontoossa Boin sai hopeaa vesipallossa ja kilpaili lisäksi 100 metrin vapaauinnissa. Vuoden 1912 kesäolympialaisissa Tukholmassa hän sai pronssia vesipallossa ja sijoittui miekkailijana neljänneksi kalvan yksilökilpailussa. Kesäolympialaisissa 1920 Antwerpenissä hän sai kalvan joukkuekilpailussa hopeaa ja kilpaili lisäksi sen yksilökilpailussa.
Wensleydale

Wensleydale tarkoittaa seuraavia asioita
Wensleydale, laakso North Yorkshiressa Englannissa
wensleydale, Wensleydalessa valmistettava juusto
wensleydale, lammasrotu
HMS Wensleydale, Kuninkaallisen laivaston saattuehävittäjä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Wensleydale”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Valta, johtajuus, tuho ja toivo J. R. R. Tolkienin teoksessa Taru sormusten herrasta eli ”Management by Sauron”

Valta, johtajuus, tuho ja toivo J. R. R. Tolkienin teoksessa Taru sormusten herrasta eli ”Management by Sauron” on Harri Hietikon väitöskirja vuodelta 2008. Tutkimus käsittelee nykyajan johtajatyyppejä Tolkienin romaanin Taru sormusten herrasta tarjoamien mallien valossa. Hietikko yhdistää tutkimuksessaan hallinto- ja kirjallisuustiedettä. Hän tekee analyysiaan varten johtajaprofiilin romaanisarjan kahdeksasta hahmosta. Esimerkiksi Gandalf Harmaan hän määrittää ”rakentavaksi viisaaksi”, jonka keinoja ovat suostuttelu ja motivointi. Hänen vastakohtansa Saruman Valkoinen puolestaan edustaa ”tuhoavaa viisautta”. Hietikon Sormusten herrasta löytämä kulttuurinen jäsennys jakaa kulttuurit toivon ja ylpeyden kulttuureiksi.
Hietikolle Tolkienin luoman maailman avasivat kirjan pohjalta tehdyt elokuvat. Niistä hän kertoo ymmärtäneensä, että kyseessä on aikuisten kertomus. Valta ja johtamisen problematiikka ovat hänen mukaansa tarinassa erittäin keskeisesti esillä.
Aiheesta muualla

Tampereen yliopisto. Väitökset: Harri Hietikko. Lehdistötiedote 2008.
Väitöskirjan tiivistelmä.
Elina Korkee: Väitöskirja: Gandalf olisi pätevä johtaja – ja myös Saruman[vanhentunut linkki]. Suomen kuvalehden verkkotoimitus / STT 10.11.2008.
Ilkka Kuosmanen: Harri Hietikon väitöskirja tuo Tolkienin johtajuusmallit tähän päivään. Etelä-Suomen sanomat 10.11.2008.
Tuomo Takala: Management by Sauron (Arkistoitu – Internet Archive). Savon sanomat 22.4.2010.
Victor Burman

Victor Mauritz Burman (1865 – 8. tammikuuta 1941 Hancock) oli amerikansuomalainen sanomalehtien toimittaja ja kustantaja.
Raahelaiseen merimiessukuun syntynyt Burman valmistui ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta lyseosta vuonna 1887, opiskeli lakitiedettä Helsingin yliopistossa ja työskenteli kanslistina Oulun lääninhallituksessa Vuonna 1890 Burman muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän työskenteli aluksi kaivoksissa, maatiloilla, rautateillä ja konttilaivoissa. Vuonna 1892 Burman osti Alex Leinoselta Michiganin Calumetissa ilmestyneen Amerikan Suomalaisen Lehden ja siirsi sen Hancockiin. Vuonna 1894 Burman muutti Chicagoon, jossa lehti teki pian konkurssin. Sen jälkeen hän osti Hancockista Emil Hendricksonin toimittaman Kuparisaaren Sanomat ja vaihtoi sen nimeksi Amerikan Suomalainen. Burman ajoi lehdessään innokkaasti Suomi-opiston perustamista ja työskenteli myös yhtenä sen ensimmäisistä opettajista. Vuonna 1899 hän myi Amerikan Suomalaisen Calumetissa perustetulle yhtiölle, joka alkoi julkaista sitä nimellä Suometar. Myöhemmin Burman työskenteli vuonna 1915 perustetun Valvojan ja vuonna 1930 perustetun Oppaan ensimmäisenä toimittajana.
Wenrot

Wenro-intiaanit kuuluivat irokeesien kieliryhmään. He asuivat Niagaran itäpuolella New Yorkin osavaltiossa ja heitä oli arviolta 1200-2000 henkeä eurooppalaisten tulon aikoihin. Wenrot olivat liitossa vahvojen attiwendaronk- 
ja erie-intiaanien (cat nation) kanssa. Jostain syystä liitto hajosi vuonna 1639. Hajoamisen ajankohta oli mahdollisimman epäedullinen, sillä irokeesien liittokunnan heimot olivat hankkineet turkiskaupan avulla itselleen paljon tuliaseita.. Päästäkseen laajentamaan metsästysmaitaan heidän oli raivattava tieltään pois heikompia kansakuntia. Eräs sellainen oli wenrot, joita valkoisen miehen mukanaan tuomat kulkutaudit olivat heikentäneet. Irokeesit hyökkäsivät heidän kyliinsä ja ilman liittolaisiaan wenrot eivät kyenneet puolustamaan itseään. Suurin osa heistä menehtyi voimakkaan vihollisen iskuissa. 1640-luvun alussa käydyt taistelut taukosivat lopullisesti vuonna 1643. Henkiinjääneet wenrot vetäytyivät eri suuntiin.  Joitakin satoja selvisi hengissä. He kulkeutuivat Ontarioon ja onnistuivat liittymään  huroneihin, jotka noihin aikoihin muodostivat 20 000-henkisen intiaaniliittokunnan eri puolilla Ontarion provinssia. Pieni osa liittyi attiwendaronkeihin.
Valkoinen keppi

Valkoinen keppi.
Valkoisen kepin punainen alaosa.
Valkoinen keppi on sokeille ja muille näkövammaisille tarkoitettu liikkumisen apuväline. Yleensä puolelta toiselle tapahtuvalla heiluritekniikalla käytettävä keppi antaa käyttäjälleen tietoa kulkureitistä ja mahdollisista esteistä. Lisäksi se toimii myös merkkinä muille liikenteessä oleville henkilön näkövammasta. Valkoisten keppien edeltäjät olivat kävelykeppejä, mutta 1920-luvulla englantilainen, onnettomuudessa sokeutunut James Biggs maalasi keppinsä valkoiseksi herättääkseen paremmin autoilijoiden huomion. Seuraavalla vuosikymmenellä valkoisen kepin käyttö alkoi levitä useissa maissa, mutta nykyisen kaltaiset pitkät kepit kehitettiin vasta toisen maailmansodan jälkeen. Niiden avulla näkövammainen pystyy tunnustelemaan ympäristöään jo hieman kauempaa.
Kuvaus ja käyttö

Valkoinen keppi on näkövammaisille tarkoitettu liikkumisen apuväline, joka on valkoinen, ja sen pinta on usein heijastava. Näkövammaiset pystyvät valkoisen kepin avulla tunnustelemaan kulkureittinsä esteettömyyttä ja toisaalta ilmaisemaan ympäristölle, että kepin käyttäjän näkö ei ole normaali. Valkoinen keppi valitaan näkökyvyn, kävelyvauhdin ja reagointikyvyn mukaan. Erityisen huononäköiset ja sokeat tarvitsevat pitkän kepin, jonka avulla henkilö voi havaita esteet, portaat, kuopat ja katukiveykset. Sen sijaan henkilö, jolla on edelleen liikkumisnäköä, voi käyttää lyhyempää keppiä, jolla voi lähinnä tunnustella kadun reunan syvyyttä.
Valkoisten keppien valmistusmateriaali on usein alumiini tai hiilikuitu. Joissain malleissa kepin alin osa on punainen, jotta se antaisi hyvän kontrastin lunta tai märkää katua vasten. Lapsille ja monivammaisille on tarkoitettu harjoittelua varten keppi, jonka päässä on pieni pyörä; normaalisti kepin päässä on pyöreä tai pisaramainen kärki. Tukikepeissä kärki on usein kuminen, ja talvisin niissä on mahdollisuus jääpiikin käyttöön. Joissakin maissa kepissä on lisävärejä, joilla on oma merkityksensä. Esimerkiksi Britanniassa punavalkoraidallinen keppi on tarkoitettu kuurosokeille. Valkoisen kepin on oltava riittävän vahva ja kokoontaiteltavien mallien nivelet toimivat ja lujat. Keppi antaa käyttäjälleen sitä paremmin tietoa tuntoaistin kautta mitä paremmat ja tiukemmat kepin nivelet ovat.
Valkoista keppiä suositellaan käytettäväksi niin sanotulla heiluritekniikalla, jossa keppiä heilutellaan edessä puolelta toiselle. Kepin avulla saa tietoa reitin tasoeroista, pintamateriaalista ja mahdollisista esteistä. Sillä ei kuitenkaan pysty havaitsemaan kulkuväylän yläpuolella olevia esteitä, kuten naulakkoja, matalia markiiseja, kulkuväylän yläpuolella olevia opaskylttejä ja oksia. Tällaiset esteet voidaan merkitä kulkuväylään niin, että ne voidaan havaita siitä kepillä.
Historia

Kävelykeppiä on käytetty liikkumisen apuna pitkään, ja valkoisten keppien edeltäjät olivatkin kävelykeppejä ja matkasauvoja, joita kuitenkin käyttivät sekä normaalisti näkevät että näkövammaiset. Esimerkiksi Louis Braillen tiedetään käyttäneen 1800-luvulla jonkinlaista rottinkikeppiä. Valkoisesta kepistä tuli näkövammaisuuden tunnusmerkki 1920-luvulla, jolloin englantilainen, onnettomuudessa sokeutunut valokuvaaja James Biggs maalasi käyttämänsä kävelykepin valkoiseksi. Hän tunsi olonsa turvattomaksi yleistyvän moottoriliikenteen joukossa ja halusi valkoisella värillä herättää autoilijoiden huomion.
Biggsin keksinnöstä meni noin kymmenen vuotta, kunnes valkoiset kepit alkoivat yleistyä. Ranskassa vuonna 1931 Guilly d’Herbemont käynnisti niin sanotun Valkoinen keppi -kampanjan ja lahjoitti muun muassa 5 000 valkoista keppiä Pariisiin. Kampanjasta uutisoitiin Britanniassa, mikä nosti maassa samanlaisen Rotary-järjestöjen sponsoroiman kampanjan. Suomessakin valkoisesta kepistä keskusteltiin jo vuonna 1931, mutta se yleistyi maassa vasta muutamia vuosikymmeniä myöhemmin. Varhaisimmat valkoiset kepit olivat lyhyitä ja kävelykepin tapaan käytettäviä apuvälineitä, jotka tunnetaan nykyään valkoisena tukikeppinä.
Valkoinen keppi muotoiltiin uudestaan toisen maailmansodan jälkeen, kun sokeutuneita sotilaita Yhdysvalloissa kuntouttanut Richard Hoover havaitsi, että pidemmällä kepillä liikkuminen sujuu paremmin, sillä sen avulla pystyi tunnustelemaan ympäristöä kauempaa. Uuden malli myötä kehittyivät myös kepinkäyttötekniikat.
Yhdysvalloissa National Federation of the Blind esitti 6. heinäkuuta 1963 valkoisen kepin päivää sokeiden oikeuksien tunnustamiseksi. Yhdysvaltain kongressi teki päätöksen asiasta 6. lokakuuta 1964, ja presidentti Lyndon B. Johnson julisti, että 15. lokakuuta on valkoisen kepin päivä. Vielä tuolloin näkövammaiset eivät liikkuneet itsenäisesti paljoa, mutta erilaisten apuvälineiden ansiosta myös näkövammaisten liikkuminen on helpottunut. Valkoisesta kepistä on tullut nimenomaan tämän itsenäisyyden eräänlainen tunnusmerkki. Samalla valkoisen kepin päivä on laajentunut kansainväliseksi, ja sitä vietetään edelleen 15. lokakuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta valkoinen keppi Wikimedia Commonsissa
Valkoisen kepin käyttäjä ja kulkureittiin tehtyjä tunnisteita.
Taiteltava valkoinen keppi.
Vaatemuoti länsimaissa 1830-luvulla

Vaatemuotia länsimaissa 1830-luvulla leimasi vuoteen 1835 biedermeier-tyyli, ja sen jälkeen uusrokokoo alkoi vaikuttaa myös vaatetuksessa. 1830-luvun aikana naisten muodissa helma ja kaulus levenivät entisestään, ja hihojen malli muuttui moneen kertaan: niiden suurin leveys oli aluksi olkavarressa, sitten kyynärtaipeessa ja 1830-luvun loppupuolella käsivarressa. Uusrokokoo vaikutti hameisiin pidentämällä ja leventämällä helmaa ja tekemällä siitä koristeellisemman. Naiset alkoivat 1830-luvulla pitää myös pitkälahkeisia alushousuja. Miesten muotiin vaikutti mukavuudenhalu, ja takkien malli muuttui hyvin tiukasta väljemmäksi. Kovaksi tärkättyjen kaulusten malli muuttui vähemmän kömpelöksi, eivätkä miehet enää halunneet pitää ulkona montaa viittaa päällekkäin.
Naisten muoti

Naisten muodissa kaulus leveni 1830-luvun aikana vielä niin paljon, että se peitti lopulta hartiat. Hihat pullistuivat entisestään niiden sisäpuolelle kiinnitettyjen toppausten avulla, ja hihat olivatkin 1830-luvulla suurimmillaan koko 1800-luvun aikana. Hihojen levein kohta kuitenkin laskeutui olkavarresta kyynärtaipeeseen ja lopulta vuoden 1835 jälkeen kyynärvarresta käsivarteen. Toppaukset valmistettiin ohuesta puuvillakankaasta ja täytettiin untuvalla, ja ne kiinnitettiin mekkoon nauhojen avulla. Sekä mekossa että toppauksissa oli kiinnitysnauhat. Leveä kaulus ja pulleat hihat korostivat kapeita olkapäitä. Vyötäröä korostettiin korsetin avulla. Mekot saatettiin sitoa kiinni etupuolelta.
Hameet olivat vuoteen 1835 asti nilkkapituisia. 1830-luvun lopulla viktoriaanisen ajan alku aiheutti sen, että naisten muodissa alettiin kiinnittää enemmän huomiota säädyllisyyteen. Vuoden 1835 jälkeen hameista tuli pidempiä, koristeellisempia ja vähitellen leveämpiä. Mekkokankaissa vaaleiden sävyjen sijaan suosioon nousivat kuviolliset kankaat. Naiset toivat hameisiin leveyttä kerrostamalla alushameita, joita he saattoivat tärkätä koviksi tai topata hieman. He saattoivat pitää hameen alla myös turnyyrin tapaista yksinkertaista toppausta, joka sidottiin vyötärölle nauhalla.
Pitkälahkeiset alushousut nousivat 1830-luvulle mennessä yleiseen suosioon. Jotkut naiset olivat käyttäneet alushousuja jo aiemminkin, mutta niistä tuli suositumpia 1830-luvulla. Nuoret naiset saattoivat pitää alushousuja niin, että niiden lahkeet olivat näkyvissä hameen helman alta. Hameiden ollessa vielä nilkkapituisia naiset saattoivat pitää nilkkojen kohdalta kirjailtuja sukkia.
Muodikkaat naisten kengät olivat tossumaiset ja nauhakiinnikkeiset.
Naisilla muodikas kampaus oli pään päälle tiukoille kiharoille kiinnitetty.
Muotilehden piirros vuodelta 1830.
Mekko vuodelta 1831–1835.
Iltapuku vuodelta 1835.
Englantilainen häämekko vuodelta 1837–1838.
Mekkoja vuodelta 1837.
Kampauksia vuodelta 1830.