stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bysantin ja osmanien sodat
Tausta > Osmanit

1000-luvun alussa turkkilaisia seldžukkeja asettui Anatoliaan. Vuonna 1016 Bysanttilaiset kirjasivat ylös seldžukkien saapumisen Armeniaan.
Seldžukkien heimopäällikkö Toğrul Beg valtasi Pohjois-Persian 1040-luvulla voitettuaan vuonna Dandanaqanin taistelussa Ghaznavidien valtakunnan vuonna 1040, ja alkoi laajentaa aluettaan länteen. Seldžukkisulttaani Alp Arslan löi vuonna 1071 Manzikertin taistelussa Bysantin joukot ja nousi hallitsevaan asemaan koko Anatoliassa. Voiton seurauksena seldžukkiheimon yksi haara perusti Rumin sulttaanikunnan. 1200-luvulla seldžukkien suurvaltakunnasta oli jäljellä enää Rumin sulttaanikunta.
Vuoden 1242 jälkeen Rumin valtakunta joutui luovuttamaan itäisiä alueitaan mongoleille.
Rumin sulttaanikunnan heikennyttyä rum-seldžukkien soturiyhteisön johtaja, Pohjois-Fryygian
osmanihallitsija, Osman I (Uthmān), otti sulttaanin arvonimen ja julisti maan itsenäiseksi osmanivaltioksi vuonna 1299.
Mongolien jäljiltä Anatolia oli jakautunut pieniin emiraatteihin, jotka puolestaan kukistuivat, kun Osman I laajensi alueitaan.
Turkkilaisten nousu 1265–1328

Bysantin keisari Mikael VIII:n jatkaessa valloitussotaa Latinalaisen keisarikunnan alueilla, turkkilaiset aloittivat omat valloituksensa valloittamalla osan Bysantin Anatoliaa sekä Sogutin ja Eskisehirin 1265 ja 1289.
Vuonna 1282 keisari Mikael VIII kuoli ja hänen poikansa Andronikos II peri vallan. Mikael VIII:n kuolema oli helpotus koko yhteiskunnalle, sillä tämän tekemät myönnytykset Rooman kirkolle, raskas verotus ja sotilasmenojen suuri määrä olivat suuri taakka väestölle. Koska turkkilaiset alkoivat valloittaa valtakunnan alueita, heitä pidettiin anatolialaisten vapauttajina ja monet kääntyivätkin pian islamiin heikentäen näin osaltaan Bysantin valtaalähde tarkemmin?.
Keisari Andronikos II alkoi alentaa Bysantin valuutan hyperpyron arvoa, minkä takia Bysantti joutui taloudellisiin vaikeuksiin. Verotulot pienenivät, ja hän asetti ritariluokan, Pronoianselvennä. Hän torjui liiton Bysantin kirkon (ortodoksinen) ja Länsi-Rooman kirkon (katolinen) välillä, mikä lisäsi entisestään latinalaisten ja bysanttilaisten välisiä vihollisuuksia.
Keisari Andronikos II piti erittäin tärkeänä Bysantin vallan säilyttämistä Anatoliassa, ja hän määräsi rakennettavaksi linnoituksia ja armeijan harjoittelemaan tiiviisti.. Keisari määräsi, että hänen tuomioistuimensa pitäisi siirtää Anatoliaan valvomaan toimintaa siellä, ja hän neuvoi kenraali Aleksios Filanthropenosta työntämään turkkilaiset pois alueelta. Varhaiset saavutukset jäivät vaatimattomiksi kenraali Aleksioksen järjestettyä vallankaappauksen. Tämänselvennä seurauksena turkkilaiset piirittivät Nikean vuonna 1301. Lisäksi keisari Andronikos II:n poika, Mikael IXselvennä, kärsi tappion, ja Bysantti joutui taistelemaan Manisassa ja Bafeuksessa vuonna 1302selvennä.
Keisari Andronikos II yritti kuitenkin vielä kerran tehdä ratkaisevan iskun turkkilaisia vastaan, tällä kertaa palkkaamalla katalonialaisia palkkasotureita. Italialaisen Roger de Florin johdolla 6 500 miehen vahvuinen palkkasoturiarmeija taisteli kevään ja kesän 1303 ajan karkottaen turkkilaisia. Kalliit palkkasoturit ajoivat turkkilaiset takaisin Filadelfeiasta Kyzikokseen ja toivat näin suurta tuhoa Anatolian alueelle. Palkkasoturiarmeijan johtaja, Roger de Flor, murhattiin, jolloin palkkasoturit alkoivat tehdä ryöstöjä Anatolian maaseudulla. Kun he lähtivät alueelta vuonna 1307 hyökätäkseen Bysantin Traakiaan, ottomaanit alkoivat jälleen saartaa keskeisiä linnoituksia Anatoliassa.
Näidenselvennä tappioiden jälkeen keisari Andronikos II ei pystynyt lähettämään tarpeeksi sotilaitaselvennä. Vuonna 1320 Andronikos II:n pojanpoika Andronikos III Palaiologos oli perinnötön Andronikos II:n pojan kuoleman jälkeenselvennä. Vuonna 1321 Andronikos III kostiselvennä valloittamalla Traakian. Andronikos III jatkoi painostusta saadakseen perinnönselvennä. Tämä johti pieneen Balkanin sotaan vuonna 1322. Turkkilaisten onnistui ottaa Bursa haltuunsa vuonna 1326.
Bysantin laskun kausi 1328–1341

Bysantin keisariksi nousi vuonna 1328 Andronikos III Palaiologos.lähde? Vuonna 1329 Bysantin joukot lähetettiin tuhoamaan osmanien joukot, jotka olivat piirittäneet Nikeaa vuodesta 1301. Osmanit löivät Bysantin joukot Pelekánoksen taistelussa 10. kesäkuuta 1329 ja Nikea antautui vuoden 1331 osmanihyökkäyksessä.
Jäljellä olevien Bysantin Anatolian siirtokuntien turvaamiseksi osmaneille maksettiin korvauksia. Silti osmanit piirittivät Nikomedeian vuonna 1333, ja kaupunki antautui vuonna 1337.
Johannes V ja vuodet 1341–1371

Andronikos III kuoli vuonna 1341, jolloin hänen 9-10 vuotias poikansa Johannes V tuli hallitsijaksi. Hallitusvalta kuitenkin jaettiin Johannes V:n alaikäisyyden vuoksi isän tahdosta Johannes VI Kantakuzenoksen kanssa.
Osmanien hyökkäykset jatkuivat, ja sen siirtokunnista vain Filadelfeia (myöhempi Alaşehir) jäi Bysantin käsiin.
Turkkilaiset valloittivat Osman I:n pojan, Orhan I:n johdolla Kallipolin (Gallipoli) linnoituksen vuonna 1354 avaten turkkilaisille pääsyn Euroopan mantereelle. Näennäisesti lyömättömien osmanisotilaiden saapuminen Konstantinopolin ympärille aiheutti paniikkia kaupungissa. Tämän johdosta Johannes V järjesti genovalaisten tuella vallankaappauksen ja syrjäytti Johannes VI Kantakuzenoksen marraskuussa 1354.
Osmanien ja bysanttilaiset väliset taistelut laajenivat ja vuonna 1361 Didymóteichon valloituksen jälkeen alkoi turkkilaisten laskukausi. Orhan seuraaja Murad I lähti Bysantin alueella olevia vasallejaan vastaan ja kävi Filippopolin lähellä suuria taisteluja vuosien 1363-1364 välillä ja Adrianopolin tappio johti osmanien häviöön vuonna 1369.
Murad I murskasi serbiarmeijan 26. syyskuuta 1371 Maritsan taistelussa, mikä johti Serbian vallan loppumiseen. Osmanit olivat nyt valmiina valloittamaan Konstantinopolin. Yrittäessään torjua valloitusta Johannes V vetosi paaviin tarjoamalla Länsi-Roomalle vastineeksi sotilaallista tukea. Vaikka Johannes V ilmoitti julkisesti tunnustavansa katolista uskoa, hän ei saanut apua. Johannes V:n olikin tehtävä rauha osmannien kanssa. Murad I ja Johannes V tekivät rauhansopimuksen, jonka mukaan Bysantti antaisi säännöllisesti veroina joukkoja ja rahaa turvallisuuden vastineeksi.
Bysantin joutuminen vasalliksi 1371–1394

Muutamat siirtokunnat - kuten myös Konstantinopoli - joutuivat tunnustamaan vasalliasemansa osmanien sulttaanikuntaan nähden. Tämä vasallius jatkui vuoteen 1394 asti. Vaikka Konstantinopoli oli vallattu, ympäröivän kristikunnan valta-asema oli edelleen uhka osmaneille, eikä Anatolia ollut täydellisesti osmanien hallinnassa.
Osmanien etenemistä Balkanilla auttoi Bysantin sisäinen konflikti - tällä kertaa Johannes V Palaiologosin ja hänen vanhimman poikansa Andronikos IV:n välillä..
Andronikos IV kapinoi isäänsä vastaan osmanien sulttaani Murad I:n pakotettua Johannes V vasallikseen vuonna 1373. Andronikos IV oli liitossa Murad I:n pojan kanssa, joka hänkin kapinoi omaa isäänsä vastaan. Kummankin kapina epäonnistui.
Keisari Johannes V:nen poika Manuel II Palaiologos nimettiin kruununperijäksi ja hallitsijakumppaniksi hänen vanhemman veljensä Andronikos IV:n noustua kapinaan isäänsa Johannes V:tä vastaan. Manuel II auttoi isäänsä nousemaan takaisin valtaan vuonna 1379. Manuel II ja Johannes V turvautuivat tässä turkkilaisten apuun. Vastineeksi avusta Manuel II joutui lähtemään kunniavangiksi sulttaani Beyazid I:n hoviin Bursaan (m.kreik. Προῦσα, Prusa).lähde?
Oleskelunsa aikana Manuel II joutui osallistumaan joukkoineen osmanien sotatetkeen, joka heikensi Filadelfeiaa (m.kreik. Φιλαδέλφεια), joka oli viimeinen Bysantin erillisalue Anatoliassa. Sulttaani Beyazid I valtasi kaupungin vuonna 1390.
Manuel II oli edelleen sulttaani Beyazid I:n hovissa kuullessaan isänsä, Johannes V, kuolemasta vuonna 1391 tai 1392. Manuel II pakeni kunniavankeudesta ja kiiruhti Konstantinopoliin, turvatakseen kaupungin veljenpojaltaan Johannes VII Palaiologosilta. Sulttaani Beyazid I aloitti  Konstantinopolin piirityksen (1394-1402). Noin viiden vuoden piirityksen jälkeen Manuel II uskoi kaupungin veljenpojalleen Johannes VII:lle, jota avusti ranskalainen 300 miehen varuskunta johtajanaan seigneur Jean de Châteaumorand, ja lähti itse pyytämään apua lännestä. Beyazid I ei saanut vallattua kaupunkia. Manuel II palasi Konstantinopoliin kesäkuussa 1403.
Mongoliturkkilaisen Timur Lenkin sotaretki turkkilaisia vastaan antoi Bysantille sen tarvitseman hengähdystauon;lähde? vuoden 1399 lopulla mongoliturkkilainen Timur Lenk aloitti sodat osmanien valtakuntaa vastaan. Timur valtasi Syyrian ja Damaskoksen sekä ryösti Aleppon. Vuonna 1402 Timur Lenk valloitti Anatolian ja voitti osmanit Ankaran taistelussa saman vuoden heinäkuussa. Sulttaani Bayezid I vangittiin, ja hän kuoli vankeudessa.
Vihollisuudet alkavat uudelleen 1394–1424

Vuonna 1394 Bysantin ja osmanien suhteet muuttuivat taas huonompaan suuntaan. Sulttaani Bayezid hallitsi vuosina 1389-1402 ja onnistui laajentamaan valtapiirinsä Balkanilla Tonavalle saakka. Sen jälkeen osmanit vaativat kauppaoikeuksia Konstantinopolissa. Keisari Manuel II kielsi tämän, kuten myös kieltäytyi maksamasta sulttaanille veroja, mikä johti kaupungin piiritykseen vuonna 1394. Manuel II liittoutui tällöin alueen uuden mahtimiehen Timur Lenkin kanssa ja samalla pyysi länneltä uutta ristiretkeä, joka toteutettiin vuonna 1396. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan tulevan keisari Sigismundin johdolla ristiretkeläiset valtasivat Nikopoliksen vuonna 1396. Tappiosta vakuuttunut Manuel II pakeni kaupunkiin ja matkusti Länsi-Eurooppaan saamaan tukea. Tänä aikana Johannes VII johti kaupungin onnistunutta puolustusta osmaneja vastaan.
Piiritys keskeytyi lopulta, kun Timur Lenk ja Tšagatain kaanikunta johtivat armeijansa Anatoliaan. Ankaran taistelussa Timurin joukot löivät Bayezid I:n joukot. Jälkimainingeissa turkkilaiset Bayezid I:sen poikien johdolla alkoivat taistella toisiaan vastaan.
Bysantti käytti tilannetta hyväkseen ja allekirjoitti rauhansopimuksen kristittyjen naapureidensa ja yhden Bayezid I:n pojan kanssa. Allekirjoittamalla sopimuksen bysanttilaiset pystyivät valtaamaan takaisin Thessalonikin ja suuren osan Peloponnesosta. Osmanien sisällissota päättyi vuonna 1413.
Harvinainen valtioiden välille perustettu liitto ei kestänyt, vaan Mehmed I:n kuolema ja Murad II:n nousu valtaistuimelle sekä Johannes VIII:n nousu Bysantin valtaistuimelle vuonna 1421, johtivat maiden välisten suhteiden huononemiseen. Johannes VIII Palaiologos teki harkitsemattoman liikkeen nostattamalla kapinan osmanien valtakuntaa vastaan: eräs Mustafa, jonka bysanttilaiset olivat vapauttaneet, väitti olevansa Bayezidin kadonnut poika. Vastoin kaikkia odotuksia Mustafa onnistui kokoamaan Euroopassa tuekseen huomattavan sotajoukon, joka päihitti Murad II:n alaiset. Murad II:n raivoisa vastus lopulta murskasi tämän nousukkaan, ja vuonna 1422 alkoivat Thessalonikin (1422–1430) ja Konstantinopolin piiritykset.
Johannes III kysyi neuvoja ikääntyneeltä isältään Manuel II:lta, minkä seurauksena hän nostatti toisen kapinan osmanien keskuudessa – tällä kertaa hän sai tukea Murad II:n veljeltä Küçük Mustafalta. Lupaava kapina sai alkunsa Anatoliassa, ja Bursa joutui saarretuksi. Kun Konstantinopolin piiritys (1422) epäonnistui, Murad II joutui kääntymään takaisin, ja kukisti sen sijaan Kucukin. Tappioiden tuloksena Bysantti joutui jälleen osmanien vasalliksi. Lisäksi sulttaanille oli maksettava 300 000 hopearahaa vuosittain veroa.
Heterosyklinen yhdiste

Pyridiini on yksinkertainen heterosyklinen yhdiste
Heterosykliset yhdisteet ovat IUPACin määritelmän mukaan rengasrakenteisia kemiallisia yhdisteitä, joiden renkaassa on vähintään kahta eri alkuainetta. Vetyatomeja ei huomioida. Epäorgaaninen heterosyklinen yhdiste on esimerkiksi bisyklo[3.3.1]tetrasiloksaani. Orgaanisissa heterosyklisissä yhdisteissä rengasrakenteessa hiilen lisäksi tyypillisimmät alkuaineet ovat typpi, rikki tai happi. Näitä muita kuin hiiliatomeja kutsutaan heteroatomeiksi. Rengasrakenteet voivat olla aromaattisia tai ei-aromaattisia.
Pelkkiä hiiliatomeja renkaassa sisältävät yhdisteet, eivät ole heterosyklisiä, vaan syklisiä hiilivetyjä (sykloalkaaneja, -alkeeneja tai -alkyynejä).lähde?
Joitakin heterosyklisiä yhdisteitä > Kolmirengasyhdisteet

Heterosykliset kolmirenkaat ovat reaktiivisempia rengasjännityksen takia, jolloin sidoskulmat eivät ole päässeet optimiarvoonsa. Yhden heteroatomin sisältävät yhdisteet ovat yleensä stabiilimpia, kun taas kaksi heteroatomia sisältävät esiintyvät lähinnä reaktiivisina välituotteina.lähde?
Atsiridiini (1 typpiatomi)
Etyleenioksidi (1 happiatomi)
Joitakin heterosyklisiä yhdisteitä > Nelirengasyhdisteet

Atsetidiini (1 typpiatomi)
Oksetaani (1 happiatomi)
Joitakin heterosyklisiä yhdisteitä > Viisirengasyhdisteet

Viisirengasyhdisteet ovat usein aromaattisia ja siten stabiileja.
Pyrroli (1 typpiatomi)
Pyrrolidiini (1 typpiatomi), pyrrolin tyydyttynyt analogi
Imidatsoli (2 typpiatomia)
Pyratsoliini (2 typpiatomia)
Pyratsoli (2 typpiatomia)
Triatsoli (3 typpiatomia)
Tetratsoli (4 typpiatomia)
Furaani (1 happiatomi)
Tiofeeni (1 rikkiatomi)
Oksatsoli (typpi- ja happiatomi)
Tiatsoli (typpi- ja rikkiatomi)
Joitakin heterosyklisiä yhdisteitä > Kuusirengasyhdisteet

Dioksaanit (2 happiatomia)
Morfoliini (happi- ja typpiatomi)
Piperidiini (1 typpiatomi)
Pyridiini (1 typpiatomi)
Piperatsiini (2 typpiatomia)
Pyrimidiini (2 typpiatomia)
Pyratsiini (2 typpiatomia)
Pyridatsiini (2 typpiatomia)
Ditiaani (2 rikkiatomia)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heterosyklinen yhdiste Wikimedia Commonsissa
Hiippasammalet

| Hiippasammalet |
| --- | --- |
 Tammihiippasammal (Orthotrichum diaphanum)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Bryopsida aitosammalet
Alaluokka::  Bryidae hiirensammalet
Lahko::  Orthotrichales hiippasammalet
Heimo::  Orthotrichaceae hiippasammalet
Suku::  Hiippasammalet Orthotrichum  Hedw.
Katso myös
   Hiippasammalet Wikispeciesissä   Hiippasammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hiippasammalet (Orthotrichum) on hiippasammalten lahkoon kuuluva suku, johon kuuluu 18 Suomessa esiintyvää lajia. Iso- ja kertunhiippasammal ovat äärimmäisen uhanalaisia. Tunturihiippasammal on erittäin uhanalainen. Etelän-, aarni-, haka-, viiru- ja paasihiippasammalet ovat vaarantuneita. Tammihiippasammal on silmälläpidettävä. Muut lajit ovat elinvoimaisia, mutta vain haapa- ja tikanhiippasammal esiintyvät koko Suomessa.
Hiippasammalet ovat pienikokoisia (0,5–5 cm).
Suomessa esiintyvät hiippasammallajit

Orthotrichum affine - puistohiippasammal
Orthotrichum alpestre - pahtahiippasammal
Orthotrichum anomalum - kalkkihiippasammal
Orthotrichum cupulatum - etelänhiippasammal
Orthotrichum diaphanum - tammihiippasammal
Orthotrichum gymnostomum - aarnihiippasammal
Orthotrichum lyellii - isohiippasammal
Orthotrichum obtusifolium - haapahiippasammal
Orthotrichum pallens - kalvashiippasammal
Orthotrichum patens - kertunhiippasammal
Orthotrichum pellucidum - tunturihiippasammal
Orthotrichum pumilum - pikkuhiippasammal
Orthotrichum pylasii - lokinhiippasammal
Orthotrichum rupestre - kalliohiippasammal
Orthotrichum speciosum - tikanhiippasammal
Orthotrichum stramineum - hakahiippasammal
Orthotrichum striatum - viiruhiippasammal
Orthotrichum urnigerum - paasihiippasammal
Kemihaara

Kemihaara on Kemijoen ylin lähdehaara Savukoskella Lapin maakunnassa. 2000-luvun peruskartoissa nimeä Kemihaara käytetään Kemijoen ylimmästä latvahaarasta, joka yhdessä kahden muun Kemijoen latvahaaran, Keskihaaran ja Naltiohaaran, kanssa yhtyy Kemijoeksi. Savukoskella Kemihaaran ympärillä on Kemihaaran erämaa-alue, ja kulmakunta Kemihaaran ja Kemijoen kahden päähaaran yhtymäkohdassa on nimeltään Kemihaara.
Nimen muu käyttö

Eri aikoina nimitys Kemihaara on voinut tarkoittaa Kemijoen pääuomaa erotuksena sen sivuhaaroista laajemminkin. Nimitys Kemihaara on tallennettu jokihaaran nimeksi ainakin vuonna 1973 myös Pelkosenniemellä Kemijoen päähaaran ja sen sivujoen Kitisen yhtymäkohdassa ja vuonna 1951 Rovaniemellä Kemijoen päähaaran ja sen sivujoen Ounasjoen yhtymäkohdassa.
Rovaniemellä Kemihaara esiintyy virallisena kylännimenä Ounasjoen ja Kemijoen päähaaran yhtymäkohdassa sijaitsevasta Rovaniemen keskustaajamasta ylävirtaan. Kemihaaran kylä muodostettiin omaksi maakirjakyläkseen vuonna 1624, ja vuonna 1630 siitä erotettiin Kemijärven kylä.
Hiirolinnut

| Hiirolinnut |
| --- | --- |
 Sininiskahiiro (Urocolius macrourus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Hiirolinnut Coliiformes  Murie, 1872
Heimo::  Hiirot Coliidae  Swainson, 1837
Suvut
 Hiirot (Colius)  Punahiirot (Urocolius) 
Katso myös
   Hiirolinnut Wikispeciesissä   Hiirolinnut Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hiirolinnut (Coliiformes) tai hiirilinnut on lintujen lahko, johon kuuluu vain yksi heimo, hiirot (Coliidae). Sen lajeja tavataan Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, ja se on ainoa täysin afrikkalainen lintujen lahko. On mahdollista, että hiirilintujen sukulaisia on aiemmin elänyt muillakin mantereilla.
Hiirolinnut ovat hoikkia harmaanruskeita lintuja, joiden vartaloa peittää karvamainen höyhenpeite. Ison osan ajastaan ne vilistävät metsänpohjalla lehtien ja karikkeen seurassa etsimässä marjoja, hedelmiä ja nuoria kasvinversoja. Nimensä ne ovat saaneet tästä hiirimäisestä käytöksestä ja  ulkonäöstä.
Aiheesta muualla

ITIS: Coliiformes (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q180691  Wikispecies: Coliidae  ADW: Coliidae  BOLD: 88805  CoL: 8FD  EoL: 7980  EPPO: 1KOLIF  Featherbase: coliidae  GBIF: 9305  iNaturalist: 3687  IRMNG: 104769  ITIS: 178092  NCBI: 57385  Open Tree of Life: 815971  Paleobiology Database: 39365  Paleobiology Database: 39365
Willi Herold

| Willy Paul Herold |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Willi
Syntynyt: 11. syyskuuta 1925 Lunzenau, Saksa
Kuollut: 14. marraskuuta 1946 (21 vuotta) Wolfenbüttel, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksa
Palvelusvuodet:  1943–1945
Taistelut ja sodat:  toinen maailmansota
Sotilasarvo:  korpraali
Joukko-osasto:  Luftwaffe
Willy Paul ”Willi” Herold (11. syyskuuta 1925 Lunzenau, Saksa – 14. marraskuuta 1946 Wolfenbüttel, Saksa) oli saksalainen sotilas, joka esitti Saksan ilmavoimien kapteenia toisen maailmansodan lopulla ja järjesti vankien joukkomurhan Emslandin keskitysleirien Aschendorfermoorin alaleirillä. Teostaan lisänimen ”Emslandin pyöveli” (Der Henker vom Emsland) saanut Herold oli tuolloin vain 19-vuotias. Hänen keskitysleirillä järjestämissään teloituksissa murhattiin 172 vankia, ja hän jatkoi teloittamisia kiinnijäämiseensä asti. Saksalainen sotaoikeusistuin kuitenkin vapautti hänet, mutta hän jäi sodan jälkeen uudelleen kiinni brittiarmeijalle. Herold teloitettiin sotarikoksesta tuomittuna vuonna 1946.
Varhainen elämä

Herold syntyi katontekijän perheeseen Lunzenaussa vuonna 1925. Hän kävi koulunsa läheisessä Chemnitzin kaupungissa. Hänet erotettiin Hitler-nuorista, koska hän oli kieltäytynyt osallistumasta järjestön tilaisuuksiin. Kertomansa mukaan hän perusti sen sijaan oman ”intiaanijenginsä”. Hän ehti työskennellä jonkin aikaa nuohoojan oppipoikana, kunnes hänet värvättiin Luftwaffen laskuvarjojääkäriksi syksyllä 1943. Hän osallistui taisteluihin liittoutuneita vastaan Italiassa, muun muassa Monte Cassinossa. Maaliskuussa 1945 hänet siirrettiin Italiasta länsirintamalle Alankomaihin, missä hänen yksikkönsä tehtävänä oli estää liittoutuneiden eteneminen Pohjois-Saksaan.
Rintaman takana

Huhtikuun alussa Alankomaiden ja Saksan rajan lähellä käytyjen taistelujen aikana Herold joko karkasi rintamalta tai menetti muutoin kosketuksen yksikköönsä. Hän matkasi yksin kohti Bad Bentheimia, kunnes löysi tienvarresta hylätyn sotilasauton, jossa oli luodinreikiä. Auton vieressä lojui laukkuja ja tavaralaatikoita, joista yhdestä hän löysi uuden ilmavoimien kapteenin univormun. Korpraalin arvoinen Herold puki sen päälleen ja jatkoi kulkuaan, kunnes tapasi sotilaan, joka puhutteli häntä kapteeniksi.
Sodan edettyä lähemmäksi Saksaa tappiomieliala alkoi levitä Saksan joukkojen keskuudessa ja rintamakarkuruus yleistyi. Elintarvikepulan vuoksi myös ryöstelyä ilmeni paljon. Kansallissosialistinen hallinto suhtautui näihin ankarasti: kuolemanpartioiden lailla kiertelevät sotilaspoliisin ja SS:n partiot teloittivat varkaiksi tai defaitisteiksi epäilemiään siviilejä sekä rintaman takaa tavattuja yksiköistään irrallaan olevia sotilaita ja pieniä sotilasryhmiä. Sotilaiden selittelyt eivät pelastaneet, sillä esimerkiksi sotamarsalkat Runstedt ja Model olivat antaneet käskyjä kovista taisteluista, eksymisestä ja yksikön etsimisestä puhuvien sotilaiden ampumisesta pikaoikeudenkäynnin jälkeen. Sekä karkurit että myös muuten harhautuneet sotilaat hakivat turvaa toisistaan. Kun Herold oli edennyt Bentheimistä Meppeniin, hänen joukossaan oli jo noin 30 miestä.
Kiinnijääminen

Aschendorfissa Herold hirtti maanviljelijän, joka oli ripustanut valkoisen lipun talonsa lipputankoon antautumisensa merkiksi eteneville liittoutuneille. Hän alkoi kutsua osastoaan ”kenttäoikeus Heroldiksi”. Hän asettui joukkoineen majataloon Leerissä, jossa hän otti haltuunsa viisi vangittua vakoilusta syytettyä hollantilaista ja ampui heidät. Rintaman lähestyessä Herold miehineen jatkoi matkaansa Aurichiin, jossa hän kuitenkin kiinnitti 28. huhtikuuta aluekomentaja Otto Hübnerin huomion. Seuranneissa kuulusteluissa Herold kertoi kaiken ja hänelle alettiin järjestää oikeudenkäyntiä. 30. huhtikuuta Hitler teki itsemurhan, eivätkä viranomaiset enää olleet halukkaita tuomitsemaan Heroldia. Sen sijaan hänen toiminnastaan vaikuttunut SS-luutnantti vaati hänen vapauttamistaan. Häntä myös ilmeisesti kaavailtiin mukaan operaatio Werwolfin nimellä suunniteltuun sodanjälkeisen Saksan vastarintaliikkeeseen, jonka tarkoitus oli terrorisoida liittoutuneiden miehitysjoukkoja. Herold päästettiin vapaaksi, mutta hän ei jäänyt odottamaan päätöstä vaan karkasi ja katosi maan alle.
Brittien miehitysjoukot etsintäkuuluttivat Heroldin, mutta hän jäi kiinni lähinnä sattuman ansiosta Wilhelmshavenissa seuraavana vuonna, kun kuninkaallisen merijalkaväen sotilaat pidättivät hänet leipävarkauden vuoksi. Hänen todellinen henkilöllisyytensä tuli ilmi, ja hän joutui brittiläisen sotatuomioistuimen eteen. Hänet tuomittiin kuolemaan 29. elokuuta 1946 ja teloitettiin Wolfenbüttelin vankilassa 14. marraskuuta yhdessä viiden hänen johtamiinsa teloituksiin osallistuneen kanssa. Näihin lukeutuivat muun muassa vartijat Karl Schütte ja Bernhard Meyer.
Elokuva

Vuonna 2017 valmistui Robert Schwentken ohjaama Heroldista kertova elokuva Kapteeni (Der Hauptmann), jossa Heroldia näyttelee Max Hubacher.
Aiheesta muualla

Wöste, Hans-Christian: In falscher Uniform vom Schornsteinfeger zum Henker. Die Welt, 26. huhtikuuta 2015. (saksaksi)
Der Henker vom Emsland. Willi Herold, 19 Jahre alt. Ein deutsches Lehrstück - Majuri T.X.H. Pantcheffin kirjoittama tutkimus Heroldista ja Emslandin joukkomurhasta (1993)
Der Hauptmann von Muffrika - Rudolf Kerstingin ja Paul Meyer ohjaama dokumenttielokuva (1997) imdb.com
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Hiirensammalet

| Hiirensammalet |
| --- | --- |
 Bryum barnesii
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Hiirensammalet Bryidae
Lahko::  Hiirensammalet Bryales
Heimo::  Bryaceae
Suku::  Hiirensammalet Bryum  Hedw.
Katso myös
   Hiirensammalet Wikispeciesissä   Hiirensammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hiirensammalet (Bryum) on hiirensammalten lahkoon kuuluva suku, johon kuuluu 34 Suomessa esiintyvää lajia.