stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Aiheesta muualla

Eerola, Jan: Suomen sotatoimissa 1918 ja niiden yhteydessä surmansa saaneiksi tai kadonneiksi ilmoitetut saksalaissotilaat Helsingin yliopisto.
Georg Schauman : Saksan interventio Suomessa 1918, Helsingin Sanomat, 27.01.1929, nro 26, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Saksan Itämeren-divisioonan ja Osasto Brandensteinin eteneminen Suomessa (mustat nuolet).
Itämeren-divisioonan komentaja kenraalimajuri Rüdiger von der Goltz kuvattuna Helsingissä.
Von der Goltz ja C. G. E. Mannerheim Mikkelissä seuranaan Hannes Ignatius, Nikolai Mexmontan ja Ernst Linder.
Itämeren-divisioonan miehiä nousee laivaan Danzigissa.
Mecklenburgin 14. jääkäripataljoonan miehiä saksalaisen panssarilaivan kannella.
Saksalaiset purkavat laivojaan Eckerön postitalon rannassa.
Keisarillisen laivaston aluksia Hangon satamassa.
Saksalaisten maihinnousu Hangossa venäläisalusten palaessa taustalla.
Saksalaiset pioneerit korjaavat punaisten katkaisemaa rataa.
Saksalaiset etenemässä kohti Helsinkiä.
Saksalaisia Lohjalla 9. huhtikuuta 1918.
Töölössä Nervanderinkadulla marssivia saksalaisia.
Saksalaisia Smolnan valtauksen jälkeen. Maassa punaisten päämajassa liehunut lippu.
Helsingin taistelussa kaatuneiden saksalaisten hautajaiset Vanhassa kirkkopuistossa.
Kenraali von der Goltz miehineen Riihimäen asemalla 22. huhtikuuta.
Räjähdyksen vaurioittamaa Hämeenlinnan rautatieasemaa.
Viiden saksalaisen kenttähauta Hauhon ja Lammin välisen maantien varrella.
Osasto Brandensteinin komentaja eversti Otto von Brandenstein.
Osasto Brandensteinin eteneminen Kaakkois-Suomessa.
Hardomin taistelun muistomerkki.
Otto von Brandenstein ja Hans Kalm kohtaavat Lahdessa 20. huhtikuuta.
Vuonna 1921 pystytetty Bertel Nilssonin veistämä Hangon vapaudenpatsas.
Saksalaisten voitonparaati Pohjoisesplanadilla 14. huhtikuuta.
Itämeren-divisioonan päämaja Hotelli Kämpissä.
Kenraali von der Goltz ja senaattori Onni Talas.
Saksalainen vartiomies nykyisen Presidentinlinnan portilla.
Saksalainen soittokunta esiintyy Rautatientorilla.
Suojeluskuntaupseeri pitämässä propagandaluentoa koululaisille. Seinällä on kenraali von der Goltzin kuva.
Helsinkiläisrouvia vierailulla SMS Westfalen -taistelulaivalla.
Saksalaisjoukkoja palaamassa kotimaahansa Eteläsatamasta.
Henrik Lindberg

Henrik Viktor Lindberg
Henrik Viktor Lindberg (10. huhtikuuta 1893 Helsinki – 26. helmikuuta 1918 Raasuli, Venäjä) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä pataljoonan komentajana, missä toimessa hän kaatui lopulta Raasulissa käydyssä taistelussa.
Perhe ja koulutus

Lindbergin vanhemmat lääkäri Karl Viktor Lindberg ja Mary Stjernvall. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Nya svenska läroverket i Helsingfors-nimisestä oppilaitoksesta vuonna 1912 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla vuosina 1912 - 1914. Hän suoritti diplomi-insinöörirutkinnon ensimmäisen osan vuonna 1914.
Jääkärikausi

Lindberg liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 4. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Lindberg siirrettiin pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan 3. heinäkuuta 1917. Samalla hän suoritti vuonna 1917 Libaussa järjestetyn moottoriveneenkuljettajakurssin.
Suomen sisällissota

Lindberg astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 ensin vannottuaan sotilasvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen armeijalle. Tässä tilaisuudessa hänet ylennettiin luutnantiksi. Hän palasi takaisin Suomeen 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin aluksi kouluttamaan suojeluskuntajoukkoja Elisenvaaraan, josta hänet komennettiin myöhemmin jääkäriystävänsä Jaakko Nestori Tanelinmäen kanssa Antreaan Mälkölän rintamalle, mukanaan kuusi konekivääriä. Perille he saapuivat 3. maaliskuuta. Mälkölässä hän otti komentoonsa niin sanotun Mälkölän joukon noin 150 miestä A. Hynniseltä. Tästä Mälkölän joukkosta muodostettiin hieman myöhemmin Karjalan ryhmän (armeijakunnan) Karjalan 1. rykmentin 1. pataljoonan runko. Tämän pataljoonan muodostamisen yhteydessä Lindberg siirrettiin 14. maaliskuuta 1918 komentajaksi Karjalan 1. rykmentin 3. pataljoonaan, joka oli koottu ennestään rintamalohkolla olleista komppanioista. Komppanian päälliköinä hänellä toimi pataljoonassa jääkärivänrikki Weikko Matti Läheniemi, V. Nissinen ja jääkärivänrikki Skogström.
Mälkölästä Lindberg komennettiin Rautuun. Matkalla hän osallistui Raasulin kylän valtaukseen, jonka hän panikin toimeen 26. maaliskuuta. Asema-aluetta vastaan tehdyssä hyökkäyksessä Lindberg haavoittui vakavasti ja vielä haavoittuneenakin yritti johtaa hyökkäystä, mutta huomasi sen turhaksi ja antoi komennon itseltään pois kertoen puolustavan vain itseään niin kauan kuin aseessa riittäisi panoksia, viimeisen luodin hän sanoi säästävänsä itselleen. Tämän rohkean jääkärin ruumis löydettiin lopulta  paljon myöhemmin Raasulin valtauksen jälkeen pahoin silvottuna. Pataljoonan komentajan tehtävät Lindbergin jälkeen otti jääkärivänrikki Läheniemi. Kuollessaan hän oli naimaton ja kirjoilla Helsingin eteläisessä ruotsalaisessa seurakunnassa. Hänet haudattiin perhehautaan Helsingin hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. lokakuuta 1916  Gewehrführer 24. joulukuuta 1917  Luutnantti 7. helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Eino Lindegren

Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista.
Eino Birger Lindegren (18. marraskuuta 1894 Rautalampi – 25. huhtikuuta 1918) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä joukkueenjohtajana, missä toimessa hän kaatui Viipurissa.
Perhe ja koulutus

Lindegrenin vanhemmat olivat käräjäkirjuri Selim Birger Lindegren ja Greta Kaisa Tegelberg. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Sortavalan reaalilyseosta vuonna 1914 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1914 - 1915.
Jääkärikausi

Lindegren liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 5. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hänet siirrettiin 14. syyskuuta 1917 pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan.
Suomen sisällissota

Lindegren astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Kämärällä sekä Viipurissa, missä hänen kohtalokseen tuli kaatua taistelussa 25. huhtikuuta 1918. Hänet haudattiin Kuopion sankarihautaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 18. huhtikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Lika

Likaiset kädet
Lika on johonkin tarttunutta tai kerääntynyttä epäpuhtaaksi tekevää ainetta. Lika alentaa pinnan käyttöarvoa, ulkonäköä, laatua, turvallisuutta ja hygieenisyyttä.
Tunnettu ja paljon siteerattu lian määritelmä on antropologi Mary Douglasin kirjasta Puhtaus ja vaara, jossa hän sanoo sitä alun perin lordi Chesterfieldin lausahdukseksi: ”Lika on materiaa väärässä paikassa.”
Miten lika syntyy?

Likaa syntyy arkielämän seurauksena. Meistä jokaisestaselvennä irtoaa vaatepölyä, hilsettä, hiuksia, karvoja ja ihon rasvoja. Tuuletuksen ja ilmastoinnin mukana tulee pakokaasuja, teollisuuden päästöjä, kasvien ja hyönteisten osia.
Lian ryhmittelytapoja

Lika voidaan ryhmitellä esimerkiksi seuraaviin ryhmiin: koostumus, olomuoto, sähköisyys, kiinnittymistapa, liukoisuus, haitallisuus pinnoille, ihmisille tai tilan toiminnalle.
Lian ryhmittelytapoja > Liukoisuus

Liukoisuus tarkoittaa veteen liukenevaa likaa ja liukenematonta likaa. Liukenematonta likaa on hiukkaslika, erilaiset rasvat, vaikeat tahrat, pieneliöt (homeet, bakteerit ym.).
Lian ryhmittelytapoja > Sähköistyvä lika

Sähköistyvä lika voi kiinnittyä pintaan, jos pinnalla on vastakkainen sähköinen varaus.
Lian ryhmittelytapoja > Haitallisuus

Tilan käyttötarkoitus määrää, millaista likaa pinnoilla saa olla ja kuinka paljon. Joissakin tiloissa näkymättömänkin lian poistaminen on välttämätöntä, esimerkiksi sairaaloissa, elektroniikka- ja elintarviketeollisuudessa. Liasta ei saa olla haittaa laitoksen toiminnalle.
Kirjallisuutta

Douglas, Mary 2000: Puhtaus ja vaara. Ritualistisen rajanvedon analyysi. Suomentaneet Virpi Blom ja Kaarina Hazard. Vastapaino, Tampere. [Purity and danger, 1966.] ISBN 951-768-047-3
Lagerspetz, Olli: Lika: Kirja maailmasta, kodistamme.  ((Smuts: En bok om världen, vårt hem, 2006.) Suomentanut Markus Lång. Erottaja)  Helsinki:  Multikustannus, 2008.  ISBN 978-952-468-172-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Osmo Tammisalo: Inho on intuitiivista mikrobiologiaa. Vapaa ajattelija 1/2003.
Pölyinen CD-soitin
Ernst Evert Lindberg

Ernst Evert Lindberg (3. tammikuuta 1864 Helsinki – 2. maaliskuuta 1908 Johannesburg, Transvaal, Etelä-Afrikka) oli suomalainen koristemaalari, kaivosmies ja buurisodan vapaaehtoinen.
Lindbergin vanhemmat olivat veturinkuljettaja Anders Wilhelm Lindberg (1833–1907) ja Maria Sofia o.s. Lindfors (s. 1835). Lindbergin perhe muutti Viipuriin hänen ollessaan viisivuotias. Lindberg toimi koristemaalarina ja vuonna 1892 hän lähti siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin asettuen New Yorkiin. Hän toimi siellä koristemaalarina ja meni naimisiin vuonna 1893 suomalaisen Maria Vilhelmiina Söderströmin (1844–1928) kanssa. Kun koristemaalarin työt vähenivät Lindberg muutti Etelä-Afrikkaan, jossa hän sitten oli koristemaalarina Johannesburgissa Transvaalin buuritasavallassa. Koristemaalarin työt loppuivat myös täällä ja sen jälkeen Lindberg meni työhön kultakaivokseen.
Buurisodan puhjettua lokakuussa 1899 Lindberg liittyi vapaaehtoisena buurien joukkoihin kuuluneeseen skandinavialaiseen osastoon ja toimi ambulanssimiehenä. Hän joutui englantilaisten vangiksi helmikuun lopulla 1900 ja oli sitten sotavankina St. Helenan saarella 2 vuotta ja 7 kuukautta. Buurisodan päättänyt rauhansopimus allekirjoitettiin 31. toukokuuta 1902 mutta Lindberg pääsi vasta marraskuussa 1902 lähtemään Etelä-Afrikasta laivalla Eurooppaan. Hän matkusti sitten Lontoosta laivalla Riikaan ja sieltä junalla Pietariin ja edelleen Viipuriin vanhempiensa luokse. Lindberg oleskeli Viipurissa kuuden kuukauden ajan ja hän kirjoitti tänä aikana muistelmakirjansa Suomalaisen seikkailuja Buurisodassa ja muistoja vankeudesta St.Helenan saarella.
Lindberg matkusti takaisin Etelä-Afrikkaan vaimonsa ja tyttärensä luokse vuonna 1903 ja jatkoi tämän jälkeen työtään kultakaivoksessa. Lindberg kuoli maaliskuussa 1908.
Teoksia

Nimellä Ernst E. Lindberg:
Suomalaisen seikkailuja Buurisodassa ja muistoja vankeudesta St.Helenan saarella. Otava 1904, uusi Pekka Tuomikosken toimittama painos Juttuapaja, Tupas 2014
Kirjallisuutta

Jussi Jalonen : Vapaaehtoiset. Viisi tarinaa vieraisiin sotiin osallistuneista suomalaisista. Amanita 2015 ISBN 9789525330748
Aiheesta muualla

Boerkrigets kvartsekelminne, Svenska skyddskåristen, 02.12.1924, nro 34, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomalaisia St. Helenan vankeja, Seura, 01.01.1936, nro 1, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sahan tasavalta

| Sahan tasavalta Саха Өрөспүүбүлүкэтэ1 Республика Саха (Якутия)2 |
| --- | --- |
 Lippu:  Vaakuna
 Sahan tasavalta Venäjän federaation kartalla
 Koordinaatit: 62.0278°N, 129.7313°E (Jakutsk) 
Valtio:   Venäjä
Tasavalta:  Sahan tasavalta
Perustettu:  ASNT 27. huhtikuuta 1922
SNT + suvereenisuusjul.:  27. syyskuuta 1990
Tasavalta:  1991
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Jakutsk (269 601 as.)
 – suurin kaupunki:  Jakutsk
 – tasavallan päämies:  Aisen Nikolajev
 – hallituksen puheenjohtaja:  Kirill Bytškov
Pinta-ala:  3 103 200 km²
Väkiluku (2010)  ():  958 528
 – väestötiheys:  0,3 as./km²
Kielet:  jakuutti, venäjä, pohjoisessa paikoin alkuperäiskansojen kielet
BKT (2010):  384 725,9 milj. RUB (eli 1,03 % Venäjän BKT:stä)
 – asukasta kohti:  401 372 RUB, noin 9 833 EUR (eli 153 % Venäjän keskiarvotasosta)
Aikavyöhyke:  UTC+9/+11 (MSK+6/+8)lähde?
Symbolit:  
 – lippu:  Sahan tasavallan lippu
 – vaakuna:  Sahan vaakuna
 – kansallislaulu:  Sahan kansallishymni
Lyhenteet:  
 – rekisterikilven tunnus:  14
 – ISO 3166:  RU-SA
 
www.sakha.gov.ru
 1 Jakuutinkielinen nimi – Saha Respublikata  2 Venäjänkielinen nimi – Respublika Saha (Jakutija) 
Saha eli Jakutia (jak. Саха Өрөспүүбүлүкэтэ, Saha Öröspyybylykete, ven. Республика Саха (Якутия), Respublika Saha (Jakutija)) on Venäjän federaatioon kuuluva tasavalta Pohjois-Aasiassa Itä-Siperian keski- ja pohjoisosassa. Manneralueen lisäksi tasavaltaan kuuluvat Uuden-Siperian saaret Pohjoisella jäämerellä.
Sahan alue on historiansa aikana ollut jakuuttien hallitsema 1600-luvun alkupuolelle asti, jolloin Venäjä alkoi valloittaa aluetta. Neuvostoliitossa alueesta muodostettiin vuonna 1922 Jakuuttien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta, josta Neuvostoliiton hajotessa syntyi nykyinen Sahan tasavalta. Merkittäviä tapahtumia ovat olleet jakuutteihin kohdistuneet poliittiset vainot, teollistuminen, venäläisen väestön muutto alueelle, suvereenisuus ja markkinatalouteen siirtyminen.
Pinta-alaltaan laajan ja harvaan asutun Sahan väestö on keskittynyt jokilaaksoihin, varsinkin maan keskiosaan. Alueen ilmasto on yksi maailman ankarimmista. Suurimmat etniset ryhmät ovat jakuutit (45,5 %) ja venäläiset (41,2 %). Virallisia kieliä ovat jakuutti ja venäjä. Sahalla on mittavat luonnonvarat, muun muassa timantteja, jalometalleja, kivihiiltä, öljyä ja kaasua. Saha on pinta-alaltaan maailman suurin itsehallintoalue ja se kuuluu Pohjoisen alueen neuvostoon. Läheiset suhteet Sahalla on eräisiin Keski-Aasian maihin, Japaniin sekä Venäjän federaation muista tasavalloista etenkin Tatarstaniin.
Historia

Ihmisasutusta Sahan alueella on ollut jo varhaisista ajoista lähtien. Tasavallan arkeologiset tutkijat ovat päätelleet varhaisen ihmisasutuksen alkaneen Sahassa varhaisella paleoliittisella kaudella. Vanhimmat merkit ihmisestä Sahan alueella ovat Lenan suistosta vuonna 1945 löydetyt paleoliittisen kauden kalliomaalaukset.
Historia > Jakuutit saapuvat

Jakuutit eli sahat ovat turkkilainen kansa ja he puhuvat jakuuttia eli sahaa, joka kuuluu turkkilaisiin kieliin, mutta jossa on myös paljon vaikutteita mongolisista kielistä. Jakuuttien omankielisen nimensä, sahan, alkuperä on epäselvä. Venäjänkielinen sana jakuutti on väännös evenkinkielen sanasta jako, joka tarkoittaa muukalaista. Sanalla jakuutti on aluksi ollut negatiivinen merkitys. Venäjänkielinen termi jakuutti on sittemmin levinnyt myös muihin kieliin. Nykyisin termin saha käyttö on kuitenkin yleistymässä.
Sahan alueen varhaisimpia asukkaita ovat evenkit, evenit, jukagiirit, tšuktšit ja tšuvantšit. Jakuuttien esi-isät ovat asustaneet ennen Sahan alueelle muuttoaan, etelämpänä Baikaljärven ympäristössä, josta jakuutit omien legendojensa mukaan joutuivat lähtemään burjaattien ajamina. Nykykäsityksen mukaan turkkilais-tataarilaista väestöä on saapunut Sahan alueelle useammassa vaiheessa. Ensimmäinen muuttovaihe ajoittuu 900-luvulle, jolloin turkkilaisia heimoja saapui etelästä Sajanin vuoristosta. Viimeisin turkkilaisten heimojen muutto alueelle puolestaan ajoittuu 1300- ja 1400-luvuille.
Näistä turkkilaisheimoista muodostui jakuuttikansa Sahan keskiosaan. Jakuuttien asuinalue käsitti 1200- ja 1300-luvuilla Lenan keskijuoksun sekä Aldanin ja Viljuin alajuoksujen alueet. Tältä alueelta jakuutit alkoivat levittäytyä pohjoiseen, koilliseen ja länteen. Jakuuttiklaanit saavuttivat Indigirkan ja Janan vesistöalueet 1600-luvun alussa.
Huolimatta äärimmäisistä pohjoisista olosuhteista, jakuutit pystyivät säilyttämään ja edelleen kehittämään hevosten ja karjankasvatukseen perustuvan talouselämänsä rakenteita, kotiteollisuustuotteiden (taontatöitä, koruja ja saviastioita) valmistustavan sekä pysyvän asutusmuotonsa. Jakuuttien leviämisen myötä myös heidän etelästä tuomansa hevosten- ja karjankasvatuskulttuuri levisi Sahan arktisillekin alueille. Alueen varhemmat, poronhoitoa ja metsästystä harjoittavat asukkaat, evenkit, eveenit ja jukagiirit, joko sulautuivat jakuutteihin tai muuttivat heidän edellään syrjäisemmille seuduille. Myös jakuutit omaksuivat näiltä alkuperäiskansoilta vaikutteita ja tapoja.
Jakuuteilla on runsas kansantarusto, joista jakuuttien kansalliseepos Tygyn ja tygynids on koottu. Kansantarut kertovat paljon muinaisista jakuuttien johtajista (tojoneista), sankareista ja jumalista. Yksi huomattavimpia oli Dygyn , joka 1600-luvun alussa valloitti useita muita jakuuttiklaaneja ja nousi näin merkittäväksi jakuuttien hallitsijaksi. Jakutian historian ensimmäisen osan kirjoittanut akateemikko A. P. Okladnikov kutsuu Dygynia Jakutian tsaariksi. Dygyniä kuvataan viisaaksi vanhaksi mieheksi, voimakkaaksi soturiksi sekä "valituksi" johtajaksi. Dygynin kuolema ajoittuu jakuuttikansan ratkaisevaan hetkeen, venäläisten saapumiseen Sahaan, ja se kuvataan mahtavana eeppisenä draamana. Jakuutit jakaantuivat 1600-luvun alussa noin 80 klaaniin, mutta käsitys yhtenäisestä etnisestä identiteetistä oli kehittymässä.
Historia > Liittäminen Venäjään

Ensimmäisen tiedon jakuuteista toivat 1620-luvulla tataarit, jotka laskivat heidät veronalaisikseen. Venäläiset tutkimusmatkailijat tapasivat jakuutteja ensimmäisen kerran suunnilleen samoihin aikoihin Lenajoen varrella. Vuoteen 1625 mennessä aluetta valloittamaan tulleet venäläiset kasakkajoukot olivat saavuttaneet Lenajoen. Edetessään Sahaan kasakat perustivat muun muassa Jakutsk, Žigansk, Verhojansk, Zašiversk ja Ala-Kolyma -nimiset talviasumukset ja linnoitukset. Näistä linnoituksista tuli Venäjän siirtomaapolitiikan etuvartioasemia ja ne edesauttoivat Venäjän laajenemista kauemmaksi Koillis-Aasiaan, Kaukoitään ja aina Alaskaan asti. Venäläisiä Sahassa kiinnosti erityisesti turkikset.
Jakutskin linnoitus, josta maan pääkaupunki sittemmin kehittyi, perustettiin vuonna 1632 Lenan länsirannalle. Tätä vuotta pidetään Sahan Venäjän valtakuntaan liittämisen ajankohtana. Sahan liittämisellä Venäjän valtakuntaan oli suuri vaikutus alueen väestön elämään. Jakuutit nousivat useasti kapinaan Venäjän ylivaltaa vastaan vuosina 1634–1642, mutta kapinat tukahdutettiin.  Kapinat ja venäläisten mukanaan tuomat eurooppalaiset taudit vaikuttivat jakuuttikansan vähenemiseen.
Sahan alueesta muodostettiin Jakutskin piirikunta vuonna 1638, josta tuli Jakutskin provinssi vuonna 1775 ja edelleen Irkutskin provinssiin kuuluva Jakutskin alue vuonna 1784. Ensimmäiset ortodoksisen uskon lähetyssaarnaajat saapuivat käännyttämään jakuutteja jo 1600-luvun puolivälissä, mutta alueen väestön kristinuskoon kastaminen aloitettiin laajamittaisesti vasta 1700-luvulla. Sahan väestön koulutuksen aloittamista, kansallisen kirjallisuuden kehittymistä sekä jakuuttien ja venäläisten välisen kanssakäymisen tehostumista edesauttoi Venäjän ortodoksikirkon papiston työ.
Venäläisten poliittisen painostuksen vuoksi jakuutit siirtyivät osasta perinteisiltä asuinalueiltaan seuduille, jonne venäläisten valta ei ulottunut ja missä jakuutit saivat elää vapaammin. Jakuuttien tilalle tuli venäläisiä uudisasukkaita. Venäläisten uudisasukkaiden mukana Sahaan levisi maanviljely ja muita maatalouteen liittyviä tekniikoita. Ensimmäiset poliittisten vankien rangaistussiirtolat perustettiin vuonna 1773.
Venäjän valta alueella oli kuitenkin monessa mielessä nimellistä valtaa ja vasta 1800-luvulla alue liitettiin kiinteämmin Venäjän keisarikuntaan. Venäläiset perustivat 1800-luvulla alueelle lisää rangaistussiirtoloita. Sahan alue tuli 1800-luvulla kuulumaan pääosiltaan Jakutskin kuvernementtiin. Karjatalouden parissa työskennelleet jakuutit alkoivat siirtyä paimentolaisuudesta vähemmän liikkuvaan karjatalouden muotoon. Suurin osa jakuuteista on 1800-luvun puolivälin mennessä kastettu ainakin nimellisesti kristityiksi. Vuonna 1846 Sahan alueelta löydetään kultaesiintymiä, joiden vuoksi alueelle siirtyi lisää venäläisiä uudisasukkaita.
Jakuuttien kansallinen herääminen alkoi 1800-luvun loppupuolella. Muun muassa jakuuttien kirjakieltä kehitettiin. Jakuuttinationalistit muodostivat Jakuuttien liiton vuonna 1906, joka vaati Jakutian täydellistä uudelleenjärjestelyä ja venäläisten takavarikoimien rikkauksien palauttamista.
Historia > Osaksi Neuvostoliittoa

Venäjällä syttyneessä sisällissodassa jakuutteja taisteli sekä valkoisten että punaisten puolella. Sisällissodan myötä Venäjällä nousivat valtaan kommunistit, joiden valta ulottui Sahaan 1920-luvun alussa. Jakutskin kuvernementista ja eräistä lisäalueista muodostettiin Venäjän federatiivinen sosialistinen neuvostotasavaltaan kuuluva Jakuuttien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta perustettiin 27. huhtikuuta 1922. Autonomisen tasavallan perustamista pidetään Sahan valtiollisen kehityksen alkamisajankohtana. Vuonna 1925 aloitettiin Sahan maatalouden pakkokollektivisointi, jonka vastustaminen johti tuhansien jakuuttien pidätyksiin ja teloituksiin.
Vuonna 1927 Jakutiassa nousi liike, joka vaati Jakuuttien ASNT:lle osavaltion asemaa. Liike kuitenkin tukahdutettiin ja sen jäsenet karkotettiin ja teloitettiin. Neuvostoliiton sortotoimet ja poliittiset vainot alkoivat 1930-luvulla ja monia tasavallan älymystöön kuuluvia tuomittiin pakkotyöhön tai teloitettiin. Osana sortotoimenpiteitä jakuuttien järjestöt, koulut ja jakuutinkieliset julkaisut kiellettiin.
Neuvostokaudella Sahan talouselämää ja teollista tuotantoa kehitettiin huomattavasti. Aldanin kultakenttiä ja maan länsiosasta löydetyt timanttiesiintymät sekä muiden luonnonvarojen hyödyntäminen loivat alueelle raskasta teollisuutta.
Liikenneoloista kehitettiin erityisesti pohjoista laivaliikennettä ja lentoliikennettä, joiden avulla vaikeiden yhteyksien päässä olevat alueet yhdistettiin muuhun maahan.
Myös neuvostovallan aikana Sahaa pidettiin poliittisten vankien karkotuspaikkana. Jakutiaan perustetun raskaan teollisuuden työvoimaksi siirrettiin suuria määriä slaaveja, lähinnä venäläisiä. Tämän seurauksena venäläisten määrä ylitti jakuuttien suhteellisen osuuden ASNT:n väestöstä 1960-luvulla.
Maantiede

Saha rajoittuu pohjoisessa Pohjoiseen jäämereen kuuluviin Laptevinmereen ja Itä-Siperian mereen, koillisessa Tšukotkan autonomiseen piirikuntaan, idässä Magadanin alueeseen, kaakossa Habarovskin aluepiiriin, etelässä Amurin ja Tšitan alueisiin, lounaassa Irkutskin alueeseen ja lännessä Krasnojarskin aluepiiriin.
Saha käsittää maantieteellisesti valtavan alueen, joka kattaa suuren osan Koillis-Aasiaa. Sahan pituus pohjois-eteläsuunnassa on noin 2 000 kilometriä ja itä-länsisuunnassa noin 2 500 kilometriä. Jos Saha olisi itsenäinen valtio, niin se olisi pinta-alaltaan maailman kahdeksanneksi suurin valtio, heti Intian jälkeen. Lähes 80 prosenttia Sahan pinta-alasta sijaitsee 60. leveyspiirin ja yli 40 prosenttia napapiirin pohjoispuolella. Laajan alueensa vuoksi Saha alue jakautuu kolmeen eri aikavyöhykkeeseen.