stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koivusaari (Helsinki)
Kaavoitus > Metro ja yleiskaava avaavat asuinaluesuunnittelun

Koivusaari oli 1990- ja 2000-lukujen vaihteessa kolmen pursiseuran pääasiallisessa käytössä. Kokonaan uuden kaupunginosan toteuttamista alueelle ryhdyttiin selvittämään vuosikymmenen vaihteessa osana Helsingin vuoden 2002 yleiskaavan valmisteluja, minkä lisäksi selvityksen taustalla oli samoihin aikoihin suunnitteluvaiheessa ollut Länsimetro, jonka yksi asema suunniteltiin sijoitettavaksi saarelle kaavaillun asuinalueen yhteyteen. Alueen ensimmäisissä kaavaluonnoksissa nykyistä saarta suunniteltiin laajennettavaksi pinta-alaltaan viisinkertaiseksi, jolloin olisi syntynyt noin Katajanokan kokoinen 50-hehtaarinen alue. Meritäytöllä laajennettu alue suunniteltiin rakennettavaksi yhtä tiheästi kuin läheinen Ruoholahti, jolloin sille olisi tullut uusia kerros- ja rivitaloasuntoja noin 4 000–6 000 henkilölle.
Alueen arvioitiin soveltuvan hyvin meritäyttöön, sillä vedensyvyys on alueella matala ja merenpohja suhteellisen kovaa. Helsingille oli lisäksi kertymässä erilaisten rakennushankkeiden kautta runsaita määriä maamassaa, jota voitaisiin hyödyntää meritäytön toteuttamisessa. Alueen rantatonttien myynnin arveltiin tuovan myös kaupungille tuloja, joilla voitaisiin kattaa metrohankkeen rakentamiskustannuksia.
Koivusaaren yleiskaavasuunnitelmia esiteltiin helsinkiläisille kaavan valmisteluvaiheessa. Alueen rantarakentaminen ja meritäytöt saivat merkittävää kritiikkiä kaavaan liittyvillä kuulemiskierroksilla. Koivusaaresta tuli heti kaavan valmisteluvaiheessa yksi uuden yleiskaavan merkittävimmistä kiistakapuloista. Rakennussuunnitelmat ottivat takapakkia vuoden 2000 syksyn ja seuraavan vuoden alulla, kun niille ei löytynyt riittävää poliittista tukea Helsingin kaupunginhallinnossa. Asiaa lykättiin vuoden 2001 kevään yleiskaavakeskusteluihin, ja alueen rakentamisesta toteutettiin uusi selvitys, jossa suojeltu eteläinen rantaniitty säilytettiin. Kiistelty alue pysyi yleiskaavan joulukuussa 2001 valmistuneessa luonnoksessa, jossa asuinaluerakentamiseen varattuja alueita oli supistettu.
Alueen rakentaminen nousi lopulta yhdeksi koko uuden yleiskaavan merkittävimmistä kiistakapuloista. Rakennussuunnitelmat lakaistiin lopulta maton alle helmikuussa 2003, kaupunginvaltuuston poliittisten ryhmien jättäessä Koivusaaren uudessa yleiskaavassa selvitysalueeksi Vartiosaaren ja Kivinokan ohella. Yleiskaava 2002 vahvistettiin lopullisesti saman vuoden lokakuussa.
Kaavoitus > Rakentamissuunnitelmien uusi nousu

Koivusaaren rakentamissuunnitelmat kaivettiin esiin uudelleen vuoden 2005 keväällä, kun alueelle alettiin valmistella uutta osayleiskaavaa. Suunnittelu sai lisävauhtia syksyllä 2006 Espoon tehtyä päätöksen Länsimetron rakentamisesta. Helsinki otti tavoitteeksi uuden osayleiskaavan luonnosten valmistelusta vuoteen 2008 mennessä, ja suunnittelun lähtökohdiksi muodostuivat alueelle rakennettavaksi päätetty metroasema sekä etelään ja pohjoiseen toteutettavat meritäytöt.
Uudet suunnitelmat alkoivat muotoutua vuoden 2007 kesällä, jolloin alueelle suunniteltiin 2 800–3 800 asukkaan asuinaluetta. Asuntorakentamisen kaavailtiin sijoittuvan aiemmista suunnitelmista poiketen pääasiassa Länsiväylän eteläpuolelle. Vaskilahden venesatama-alue aiottiin säilyttää, mutta saaren länsipuolella sijaitseva Nylands Jaktklubbenin satama siirtyisi meritäyttöjen myötä saaren kärkeen. Etenkin asukasyhdistys Lauttasaari-Seura vastusti rakennussuunnitelmien uudelleenlämmittelyä. Alueen suunnittelusta järjestettiin vuonna 2009 kansainvälinen ideakilpailu, jonka tuloksena kaupunki sai 101 erilaista ehdotusta saaren rakentamiseen liittyen.
Koivusaaren asuinalueen alustava suunnitelma valmistui huhtikuussa 2011, ja se noudatteli pääasiassa ideakilpailun voittanutta ehdotusta, joskin satama-alueiden laajuutta oli jonkin verran kasvatettu. Saaren pinta-alaa suunniteltiin kaksikertaistettavaksi meritäytöillä. Uudessa suunnitelmassa alueelle kaavailtiin asuntoja 4 000 henkilölle ja 1 500 työpaikkaa.
Kaavoitus > Kaavasuunnitelmissa säästetään

Asian käsittely venyi jälleen vuosilla, ja rakentamisen arveltiin voivan alkaa vuoden 2013 tilanteessa aikaisintaan vuosina 2016–2017, mutta todennäköisemmin vasta 2020-luvun puolella. Ongelmaksi olivat muodostuneet kaupungin rahakysymykset, sillä täyttömaalle toteutettavan asuinalueen rakentamiskuntoon laittamisesta koituisi arviolta noin 200 miljoonan euron kulut, joiden taustalla olivat etenkin Länsiväylälle suunniteltu uusi eritasoliittymä ja moottoritien ylittäviksi suunnitellut betonirakenteet. Näitä rakenteita karsittiinkin, sillä ne muodostivat alkuperäisessä suunnitelmassa yli puolet alueen rakennuskustannuksista 140 miljoonan euron hintalapullaan.
Alueelle valmistui jälleen uusi yleiskaavaehdotus maaliskuussa 2014, missä Länsiväylän päälle rakennettavaa betonikantta pienennettiin siten, että tunnelista tuli turvallisuusvaatimusten puolesta keveämpi leveä silta. Merkittävimpänä erona oli saaren alan kasvu kolmanneksella aiempaan ehdotukseen nähden. Saaren eteläosaan kaavailtua kanavaa myös lyhennettiin ja muusta rantarakentamisesta säästettiin. Uudessa kaavaehdotuksessa palattiin varhaisten suunnitelmien 5 000 asukkaaseen, minkä lisäksi alueelle kaavailtiin noin 4 000 työpaikkaa. Lisäys saavutettiin pääasiassa rakennusten korkeutta ja rakennustiheyttä kasvattamalla. Uuden yleiskaavaehdotuksen myötä alueen rakentaminen muuttui jälleen kaupungille kannattavaksi, vaikka suurin osa toteutettaisiin täyttömaalle. Rakentamisen viivästymisestä huolimatta alueelle toteutettu uusi metroasema päätettiin vuoden 2014 tilanteessa avata matkustajakäyttöön muun metrolinjan ohessa, vaikka sille odotettiin vain 8 000 päivittäistä kävijää.
Helsingin kaupunki osti myös saman vuoden maaliskuussa saaren pohjoisosassa sijaitsevan Nokian edustushuvilan 2,75 miljoonalla eurolla. Rakennusta kaavaltiin mahdollisesti purettavaksi, jos se helpottaisi toimivan asemakaavan laatimista.
Helsingin kaupunginvaltuusto hyväksyi osayleiskaavan tammikuussa 2015 äänin 76–5. Kaava astui voimaan tosin vasta muutamaa vuotta myöhemmin maaliskuussa 2017, kun korkein hallinto-oikeus hylkäsi siitä tehdyn valituksen.
Alueen asemakaavaluonnoksesta julkistettiin havainnekuvan maaliskuussa 2016 ja itse kaavaluonnos valmistui tammikuussa 2017.
Aiheesta muualla

Koivusaari – Helsingin kaupunki (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Helsingin kaupunginosat  ja niiden osa-alueet suurpiireittäin |
| --- | --- | --- |
| Eteläinensuurpiiri |  1. Kruununhaka  2. Kluuvi  3. Kaartinkaupunki  4. Kamppi  5. Punavuori  6. Eira  7. Ullanlinna  8. Katajanokka  9. Kaivopuisto  13. Etu-Töölö  14. Taka-Töölö  20. Länsisatama Hernesaari  Jätkäsaari  Lapinlahti  Ruoholahti  31. Lauttasaari Koivusaari  Kotkavuori  Myllykallio  Vattuniemi  52. Suomenlinna  |  |
| Läntinensuurpiiri |  15. Meilahti  16. Ruskeasuo Pikku Huopalahti  Vanha Ruskeasuo  18. Laakso  29. Haaga Etelä-Haaga  Kivihaka  Lassila  Pohjois-Haaga  30. Munkkiniemi Kuusisaari  Lehtisaari  Munkkivuori  Niemenmäki  Talinranta  Vanha Munkkiniemi  32. Konala  33. Kaarela Hakuninmaa  Honkasuo  Kannelmäki  Kuninkaantammi  Malminkartano  Maununneva  46. Pitäjänmäki Marttila  Pajamäki  Pitäjänmäen yritysalue  Reimarla  Tali  |  |
| Keskinensuurpiiri |  10. Sörnäinen Hanasaari  Kalasatama  Sompasaari  Vilhonvuori  11. Kallio Linjat  Siltasaari  Torkkelinmäki  12. Alppiharju Alppila  Harju  17. Pasila Itä-Pasila  Keski-Pasila  Länsi-Pasila  Pohjois-Pasila  21. Hermanni Hermanninmäki  Hermanninranta  Kyläsaari  22. Vallila  23. Toukola Arabianranta  Toukola  24. Kumpula  25. Käpylä  26. Koskela  27. Vanhakaupunki  |  |
| Pohjoinensuurpiiri |  28. Oulunkylä Maunula  Maunulanpuisto  Metsälä  Patola  Pirkkola  Veräjälaakso  Veräjämäki  34. Pakila Itä-Pakila  Länsi-Pakila  35. Tuomarinkylä Haltiala  Paloheinä  Torpparinmäki  Tuomarinkartano  |  |
| Koillinensuurpiiri |  36. Viikki Latokartano  Viikinmäki  Viikinranta  Viikin tiedepuisto  37. Pukinmäki  38. Malmi Ala-Malmi  Malmin lentokenttä  Pihlajamäki  Pihlajisto  Tattariharju  Ylä-Malmi  39. Tapaninkylä Tapanila  Tapaninvainio  40. Suutarila Siltamäki  Tapulikaupunki  Töyrynummi  41. Suurmetsä Alppikylä  Heikinlaakso  Jakomäki  Puistola  Tattarisuo  |  |
| Kaakkoinensuurpiiri |  19. Mustikkamaa-Korkeasaari  42. Kulosaari  43. Herttoniemi Herttoniemenranta  Herttoniemen yritysalue  Länsi-Herttoniemi  Roihuvuori  44. Tammisalo  48. Vartiosaari  49. Laajasalo Hevossalmi  Jollas  Kruunuvuorenranta  Tullisaari  Yliskylä  50. Villinki  51. Santahamina  53. Ulkosaaret Itäsaaret  Länsisaaret  Aluemeri  |  |
| Itäinensuurpiiri |  45. Vartiokylä Itäkeskus  Marjaniemi  Myllypuro  Puotila  Puotinharju  Roihupelto  Vartioharju  47. Mellunkylä Kontula  Kivikko  Kurkimäki  Mellunmäki  Vesala  54. Vuosaari Aurinkolahti  Kallahti  Keski-Vuosaari  Meri-Rastila  Mustavuori  Niinisaari  Nordsjön kartano  Rastila  Uutela  |  |
| Östersundominsuurpiiri |  55. Östersundom  56. Salmenkallio  57. Talosaari  58. Karhusaari  59. Ultuna Landbo  Puroniitty  |  |
Helsingin alueellinen jako
Eteläkärjen siirtolohkare.
Koivusaari ja Leppäsaari Senaatin kartastossa.
Koivusaaren metroaseman itäinen sisäänkäynti rakenteilla elokuussa 2015.
Metroaseman sisäänkäynti vuoden 2017 maaliskuussa.
Klorambusiili

| --- | --- |

Klorambusiili
Systemaattinen (IUPAC) nimi
4-[bis(2-kloorietyyli)amino]bentseenibutaanihappo
Tunnisteet
CAS-numero: 305-03-3
ATC-koodi: L01AA02
PubChem CID: 2708
DrugBank: APRD00115
Kemialliset tiedot
Kaava: C14H19NCl2O2 
Moolimassa: 304.212
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika: N. 1,5 tuntia
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  D
Reseptiluokitus:    
Antotapa: oraalinen
Klorambusiili on syöpälääke, typpisinappikaasun johdos, jota käytetään useiden syöpälaatujen, etenkin kroonisen lymfaattisen leukemian (KLL), polysytemia veran sekä autoimmuunisairauksien hoidossa. Klorambusiili on kuitenkin myös mutageeninen, teratogeeninen ja karsinogeeninen.
Leukeran nimisen lääkkeen tehoaineena käytetään klorambusiilia. Lääke annetaan suun kautta eli peroraalisesti (po.).
Aiheesta muualla

Terveysportti, metatesaurus: Klorambusiili
Lääkelaitos: Leukeran, klorambusiili[vanhentunut linkki]
KEGG: Chlorambucil (englanniksi)
ChemBlink: Chlorambucil (englanniksi)
Jeffersonin piirikunta (Kansas)

Jeffersonin piirikunta on piirikunta Kansasin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen hallintokeskus on Oskaloosa ja se kuuluu Topekan metropolialueeseen. Se on pinta-alaltaan 1 442 neliökilometriä ja siellä oli arviolta 18 421 asukasta vuonna 2008.
Aiheesta muualla

Piirikunnan kotisivut (englanniksi)
Kansasin osavaltio
| --- | --- |
Piirikunnat:   Allen  Anderson  Atchison  Barber  Barton  Bourbon  Brown  Butler  Chase  Chautauqua  Cherokee  Cheyenne  Clark  Clay  Cloud  Coffey  Comanche  Cowley  Crawford  Decatur  Dickinson  Doniphan  Douglas  Edwards  Elk  Ellis  Ellsworth  Finney  Ford  Franklin  Geary  Gove  Graham  Grant  Gray  Greeley  Greenwood  Hamilton  Harper  Harvey  Haskell  Hodgeman  Jackson  Jefferson  Jewell  Johnson  Kearny  Kingman  Kiowa  Labette  Lane  Leavenworth  Lincoln  Linn  Logan  Lyon  Marion  Marshall  McPherson  Meade  Miami  Mitchell  Montgomery  Morris  Morton  Nemaha  Neosho  Ness  Norton  Osage  Osborne  Ottawa  Pawnee  Phillips  Pottawatomie  Pratt  Rawlins  Reno  Republic  Rice  Riley  Rooks  Rush  Russell  Saline  Scott  Sedgwick  Seward  Shawnee  Sheridan  Sherman  Smith  Stafford  Stanton  Stevens  Sumner  Thomas  Trego  Wabaunsee  Wallace  Washington  Wichita  Wilson  Woodson  Wyandotte 
Kaupungit (suurimmat):   Andover  Derby  Dodge City  Emporia  Garden City  Gardner  Great Bend  Hays  Hutchinson  Junction City  Kansas City  Lawrence  Leavenworth  Leawood  Lenexa  Liberal  Manhattan  Newton  Olathe  Overland Park  Pittsburg  Prairie Village  Salina  Shawnee  Topeka (pääkaupunki)  Wichita
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta (1918–1920)

Latvian Sosialistinen Neuvostotasavalta (latv. Latvijas Sociālistiskā Padomju Republika, LSPR) oli Pihkovassa 17. joulukuuta 1918 latvialaisbolševikkien (VKP(b) keskuskomitean Latvian-komiteoiden keskuskomitea) Latvian julistama hallintomuodostelma, tavoitteiltaan neuvostotasavalta, jonka johtaja oli Pēteris Stučka. Sosialistinen Neuvostotasavalta julistettiin perustetuksi Pihkovassa. Virallisesti bolševikkihallinto lopetti toimintansa viimeisenä puna-armeijan ja latvialaisbolševikkien menetettyä itäisen Latvian Latgalen alueen 13. tammikuuta 1920 Daugavpilsin taistelun jälkeen.
Sosialistisen Neuvostotasavallan syntyä edeltävät vaiheet

Keisarillisen Saksan antautumisesta ensimmäisessä maailmansodassa oli kulunut vain viikko eli 18. marraskuuta 1918, kun Riiassa julistettiin Kārlis Ulmanisin ja Jānis Čaksten johdolla Latvian tasavalta perustetuksi. Pian sen jälkeen 23. marraskuuta 1918 perustettiin Neuvosto-Venäjällä Pihkovassa  Neuvosto-Venäjän kansalaiskysymyksistä vastaavan komissariaatin käskystä "vallankumouksellinen sotilaskomitea" ja pian sen jälkeen 4. joulukuuta "Latvian väliaikainen neuvostohallitus" johtajanaan Pēteris Stučka, joka pyysi välittömästi apua Neuvosto-Venäjältä. Virallisesti Latvian sosialistinen neuvostohallitus perustettiin Moskovassa 14. joulukuuta 1918 ja Latvian sosialistinen neuvostotasavalta 17. joulukuuta 1918. Neuvosto-Venäjän kansankomissaarien neuvosto tunnusti hallituksen 22. joulukuuta "avunantolupauksin".
Taistelu vallasta alkaa - Latvian vapaussota

Puna-armeija tunkeutui Latviaan jo seuraavana päivänä, 18. joulukuuta 1918, Latvian sosialistisen neuvostotasavallan perustamisen jälkeen tunkeutuen Viron ja Latvian rajalla olevaan Valgan kaupunkiin. Näin oli käynnistynyt Latvian vapaussota. Puna-armeijan joukot koostuivat venäläisten lisäksi latvialaisista puna-armeijan rykmenteistä, ns. latvialaisista tarkka-ampujista (latv. Latviešu strēlnieki). Valkasta tuli tällöin Latvian neuvostohallituksen sijaintipaikka Riian valtaamiseen asti, joka tapahtui 4. tammikuuta 1919. Ennen Riian valtausta puna-armeijan tukemat latvialaisbolševikit olivat vallanneet Pohjois-Latviassa jo 7. joulukuuta Alūksnen ja 23. joulukuuta Cēsisin sekä etelässä Daugavpilsin 9. joulukuuta sekä Pļaviņasin 17. joulukuuta. Eteneminen pysähtyi vasta Kuurinmaalla Ventajoelle. Näin Latvian neuvostohallitus saattoi sähköttää Moskovaan:
»Riian yllä liehuu Neuvosto-Latvian punainen lippu.»
Ensimmäinen maailmansodan aselevon mukaan valtaa Baltiassa pitäneiden saksalaisten tuli tukea kuitenkin juuri itsenäistyneitä kansallisia tasavaltoja – siis myös Ulmanisin hallitusta. Riiassa olleet maailmansodan hävinneiden saksalaisten ja itsenäisyyden julistaneiden porvarillisten latvialaisten hallinto ja sotilaat joutuivat pakenemaan puna-armeijaa Liepājaan Kuurinmaan rannikolle. Näin vain tämä pieni Kuurinmaan eteläosa eli Liepājan kaupungin ympäristö jäi bolševikeilta valtaamatta Latvian alueesta.,
Bolševikit Latvian valtiaana

Virallisesti Latvian sosialistisen neuvostotasavallan 60-jäseninen keskuskomitea nimitti Latvian neuvostohallituksen, jonka puheenjohtajana jatkoi Pēteris Stučka. Muita merkittäviä jäseniä olivat mm. varapuheenjohtaja Jūlijs Daniševskis ja valistusasian kansankomissaari Jānis Bērziņš, joka johti myöhemmin Neuvosto-Venäjän valtuuskuntaa vuonna 1920 Suomen kanssa käydyissä Tarton rauhanneuvotteluissa. Stučkan hallitus kumosi kaikki aiempien hallitusten lait ja julisti 8. tammikuuta 1919, että kaikki Neuvosto-Venäjän hallituksen antamat säädökset ovat lainvoimaisia. Latvian bolševikkihallitus oli työväenluokan hallitus, ja vain työläiset saattoivat osallistua vaaleihin. Tammikuun 15. päivänä 1919 hyväksyttiin Latvian sosialistisen neuvostotasavallan perustuslaki, joka vahvisti Neuvosto-Venäjän perustuslain mukaiset periaatteet, loi Neuvosto-Venäjän mukaisen hallintomallin ja hyväksyi maan symbolit. Latvian kommunistisen puolueen 6. kongressi järjestettiin Riiassa 6. maaliskuuta. Silloin luotiin maahan nuorisojärjestö komsomol. Latvian bolševikkipuolueen jäsenmäärä oli ennen valtaannousua ollut alle 1 000, mutta kongressin aikaan jäsenmäärä oli noussut 8 000:een.
Bolševikkihallinto loi maahan terrorijärjestelmän. Stučkan hallitus antoi 30. tammikuuta 1919 asetuksen vallankumouksellisten tuomioistuinten perustamisesta. Sen seurauksena Latviassa tuomittiin ammuttavaksi yli 3 000 ihmistä. Helmikuussa maahan perustettiin kolme keskitysleiriä, joissa oli vangittuna tuhansia poliittisia vastustajia. Huhtikuussa Stučkan hallitus antoi käskyn karkottaa baltiansaksalaiset Siperiaan. Kun bolševikkivalta kaatui keväällä 1919, leireistä vapautettiin kaikkiaan 18 000 porvariston ja saksalaisen väestönosan henkilöä.
Viron tasavallan joukot yhdessä suomalaisen Pohjan Poikien joukkojen kanssa johtajanaan everstiluutanantti Hans Kalm pakottivat puna-armeijan perääntymään Latvian puolelle helmikuun 1919 alussa vapauttaen mm. rajakaupunki-Valgan. Neuvosto-Venäjän ja Latvian bolševikkijoukot hyökkäsivät maaliskuun alussa pohjoiseen Viron kansallista armeijaa vastaan, mutta eivät onnistuneet suunnitelmassaan edetä Viron alueelle. Seuraavina kuukausina, toukokuussa ja kesäkuussa 1919, virolaiset ja mukaan tulleet valkoiset venäläiset valloittivat lisää alueita Neuvosto-Venäjältä, mikä pakotti puna-armeijan siirtämään joukkojaan puolustamaan Pietaria. Etelän suunnassa puolalaiset lähestyivät Daugavpilsiä. Tässä tilanteessa latvialaisbolševikkijoukot organisoitiin puna-armeijan 15. armeijaksi.
Saksalaiset kaatavat bolševikkivallan Riiassa

Eteläisessä Latviassa Kuurinmaalla entiset alueen valtaapitäneet saksalaiset muodostivat balttien vapaaehtoisarmeijasta Baltian Landeswehristä, vapaaehtoisesta Rautaisesta divisioonasta ja valtakunnansaksalaisesta 1. Kaartin reservidivisioonasta kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzin johdolla armeijakunnan ja samalla Latviassa valtaapitäneille bolševikeille vastavoiman. Asiasta sovittiin Ulmanisin kanssa joulukuussa 1918. Maaliskuussa 1919 von der Goltzilla oli aseissa 13 500 miestä, joista oli 1 400 latvialaista Ulmanisin kannattajaa. Joukot valtasivat bolševikkijoukoilta Kuurinmaan pohjoisosan eli Ventspilsin (saks. Windau), Tukumsin (saks. Tucums) ja Jelgavan (saks. Mitau). Vaikka saksalaisten tuli taistella kansallisen hallituksen kanssa bolševikkeja vastaan, von der Goltz pyrki toteuttamaan edellisenä vuonna kaatunutta Baltian herttuakunnan ideaa eli saksalaisten määräävän aseman säilyttämistä Baltiassa. Suhteet Ulmanisin ja von der Goltzin välillä heikkenivät. Suhteet katkesivat lopullisesti saksalaisten ja latvialaisten välillä huhtikuussa 1919, kun saksalaiset nostivat valtaan Andrievs Niedran – käytännössä saksalaisten nukkehallituksen korvaamaan Ulmanisin hallitusta.,
Vuoden 1919 vappuna Riiassa bolševikkivalta järjesti vallankumousjuhlat, hallituksen suosio latvialaisten silmissä oli pudonnut jo ratkaisevasti – jopa työläisten keskuudessa. Maan elintarvikehuolto oli romahtanut. Saksalaiset valloittivat bolševikeilta Riian 22. toukokuuta, ja Latvian bolševikkihallinto joutui siirtymään itäiseen Latviaan Rezekneen. Stučkan hallitus siirtyi pian sen jälkeen Rezeknestä edelleen Neuvosto-Venäjälle Velikije Lukiin 2. kesäkuuta 1919, mutta palasi heinäkuussa takaisin Rezekneen rintaman vakiinnuttua. Tässä vaiheessa Neuvosto-Latvian hallituksen tärkeimmät tehtävät oli luovutettu Neuvosto-Venäjän viranomaisille Neuvosto-Venäjän bolševikkipuolueen päätöksellä.
Bolševikkivalta syksyn 1919 Latvian itäosassa

Latvian sosialistinen neuvostotasavalta toimi Latvian itäisessä osassa Latgalessa aina tammikuuhun 1920 asti. Tällöin Latvian tasavallan ja Puolan tasavallan joukot voittivat puna-armeijan yksiköt Daugavpilsin taistelussa. Rauha Latvian tasavallan ja Neuvosto-Venäjän välillä solmittin Riiassa elokuussa 1920. Solmittu rauha vahvisti Latvian tasavallan olemassaolon ja Neuvosto-Latvian loppumisen virallisesti.,
Neuvosto-Latvian synnyttyä neuvostoliittolainen historiankirjoitus kuvasi vuonna 1940 syntyneen Latvian Sosialistisen Neuvostotasavallan eli Neuvosto-Latvian jatkumona kehitykselle, joka oli käynnistynyt jo Venäjän keisarikunnan kukistuttua. Latvian tasavalta oli siis tämän mukaan vain välivaihe tässä kehityksessä, jossa Neuvosto-Latvia oli varsinainen pääkehitysvaihe. Latvian Sosialistinen Neuvostotasavalta oli sen mukaan lähtökohta Neuvostoliiton neuvostotasavaltana olleen Neuvosto-Latvian synnylle.
Kirjallisuutta

von der Goltz, Rüdiger: Toimintani Suomessa ja Baltian maissa.  WSOY, 1920.
Polvinen, Tuomo: Venäjän vallankumous ja Suomi 1917 - 1920 : I - II.  WSOY, 1971.
Valter, Hannes: Ausalt ja avameelselt Landeswehri sõjast, Võnnu lahingust, Riia operatsioonist.  Perioodika, 1989.  5-7979-0275-3  (viroksi)
Traksmaa, August: Lühike vabadussõja ajalugu.  Tallinna:  Olion, 1992.  5-450-01325-6  (viroksi)
Plakans, Andrejs: The Latvians: A Short History.  Hoover Institution Press, 1995.  ISBN 0-8179-9301-0  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
Mela, Marjo: Latvian historia.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1997.  ISBN 951-570-340-9
O'Connor, Kevin C.: The History of the Baltic States.  The Greenwood History of Modern States, 2015.  ISBN 978-1-61069-915-0  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
Purs, Aldis; Plakans, Andrejs: Historical Dictionary of Latvia.  Rowman & Littlefield, 2017.  ISBN 978-153-810-2213  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
Pēteris Stučka – Latvian Sosialistisen Neuvostotasavallan kansankomissaarien puhemies.
Neuvosto-Venäjän tarkoitus oli seurata vetäytyviä saksalaisjoukkoja ja perustaa alueille neuvostotasavaltoja. Punainen viiva kuvaa neuvostorintamaa tammikuussa 1919.
Latvian kommunistijoukkojen paraati Riiassa toukokuussa 1919.
Latvian tasavalta oli kesällä 1919 taistelutannerta kolmen osapuolen sotajoukoille eli länsiosa ml. Riika oli saksalaisten hallussa, pohjoinen virolaisten ja tasavallan hallituksen joukkojen valvonnassa sekä itäinen osa bolševikkien hallussa.
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta otti käyttöön keväällä 1919 väliaikaisen oman ruplansa.
Neuvostoliiton postilaitos julkaisi vuonna 1969 postimerkin osoituksena siitä, että oli kulunut 50 vuotta neuvostovallan pystyttämisestä Latviaan. Merkki kuvaa Latvian punaisia kiväärimiehiä.
Sahih al-Bukhari

Sahih al-Bukhari
Sahih al-Bukhari on imaami Muhammad al-Bukharin (k. 870) keräämä hadith-kokoelma. Muslimimaailma tunnustaa sen yleisesti kaikkein luotettavimmaksi profeetta Muhammedin sunnan kokoelmaksi. Teos sisältää yli 7 500 hadithia kaksoiskappaleineen ja jakautuu 97 tai 98 kirjaan. Se on käännetty myös englanniksi.
Susanna Indrén

| Susanna Indrén> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. toukokuuta 1966 (ikä 58) Helsinki
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Malla Ranta (Ota ja omista) Jaana Nieminen (Salatut elämät)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Susanna Indrén (ent. Vasara ja Laaksovirta,  s. 20. toukokuuta 1966 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Salatut elämät -televisiosarjassa vuosina 2001–2004 Jaana Niemistä. Lisäksi hän on toiminut ääninäyttelijänä. Hän on ollut myös suunnittelijana Pientä pintaremonttia -televisiosarjassa.
Vuonna 2013 Indrén oli mukana Viidakon tähtöset -ohjelmassa ja Splash!-uimahyppyohjelmassa. Syyskuussa 2013 Susanna osallistui Julkkis Big Brother -ohjelmaan.
Indrén on opiskellut Teatterikorkeakoulussa 1987–1991, valmistunut teatteritaiteen maisteriksi 1999 sekä teatteripedagogiksi ja ohjaajaksi 2000–2002.
Yksityiselämä

Indrénillä on jo täysi-ikäinen poika muusikko Janus Hanskin kanssa ja vuonna 2009 syntynyt poika kilpapyöräilijä Tomi Kanton kanssa. Hän oli naimisissa Samuli Salmisen kanssa vuosina 2017–2019. Indrén on sairauseläkkeellä.
Indrén on tuomittu vuonna 2020 sakkoihin kahdesta lievästä pahoinpitelystä ex-aviomiestään Samuli Salmista kohtaan.
Vuonna 2023 Indrénin entinen aviomies Samuli Rasmus Salminen, 31, tuomittiin 2 vuoden ja 11 kuukauden vankeusrangaistukseen ja lähes 40 000 euron korvauksiin useista Indréniin kohdistuneista rikoksista, kuten varkauksista, uhkauksesta, vahingonteosta, kotirauhan rikkomisesta sekä kahdesta törkeästä pahoinpitelystä, jotka molemmat aiheuttivat Indrénille aivovamman.