stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pekka Silvola

Pekka Silvola (1966).
Pekka Sakari Silvola (26. marraskuuta 1924 Kiikoinen – 22. kesäkuuta 2015 Espoo) oli poliittinen vaikuttaja, joka toimi Maalaisliiton/Keskustapuolueen eri tehtävissä, muun muassa puoluesihteerinä 1960–1969. Vuonna 1970 Silvola nimitettiin Yleisradion ohjelmajohtajaksi, josta tehtävästä hän siirtyi eläkkeelle 1985.
Nuoruus

Pekka Silvola syntyi satakuntalaiseen maanviljelijäperheeseen. Vanhemmista isä oli mukana pellervolaisessa eli SOK:laisessa osuuskauppaliikkeessä sekä suojeluskunnassa ja Maalaisliitossa. Perheen lapsista Iikasta tuli rovasti ja Jämijärven kirkkoherra, Paavosta Ilmajoen lukion rehtori, Pekasta puoluesihteeri ja Yleisradion ohjelmajohtaja.
Silvolan koulu keskeytyi oppikoulun kuudennella asepalveluksen vuoksi vuonna 1943. Hänet määrättiin 16. kesäkuuta 1944 ryhmänjohtajaksi jalkaväkirykmentti 7:ään, Tyrjän rykmenttiin, jota johti myöhemmin jalkaväenkenraaliksi ylentynyt Adolf Ehrnrooth. Silvola haavoittui 9. heinäkuuta Äyräpäässä. Urheilusaavutuksista tunnettu Pekka Kuvaja kantoi sirpaleitten ja luotien repimän alikersantti Silvolan ruumiskasasta sidontapaikalle. Olkavarren luodin vuoksi oikean käden amputoimista harkittiin. Sirpaleita poimittiin koko ruumiista jo kenttäsairaalassa. Junamatkalla Jyväskylän sotasairaalaan haavoihin ehti kasvaa kärpäsen toukkia. Kesti yli kaksi kuukautta ennen kuin Silvola palasi palvelukseen, kuitenkin kuntoisuusluokkaan A I merkittynä. Pienet sirpaleet olivat jääneet poimimatta.
Rauhantilaan asettunut JR 7 komensi alikersantti Silvolan tammikuussa 1945 reservinupseerikoulun kurssille 61 Niinisaloon. Neuvostoliiton johtama liittoutuneiden valvontakomissio puolestaan määräsi koko reservinupseerikoulutuksen lopetettavaksi, ja upseerioppilas Silvola palasi kesken kurssin vaisuna yksikköönsä. Maaliskuussa hän oli siviilimies palveltuaan maata aseissa 440 päivää. Hänen sotilaskortissaan lukee: käytös hyvä, ei rangaistuksia. Sota-ajan poikkeusolomääräysten mukaisesti Pekka Silvola oli suorittanut oppikoulun tähteet Niinisalossa, mutta sai ylioppilastodistuksen keväällä 1946 Vammalassa Tyrvään yhteiskoulun rehtorilta. Silvola oli kylänsä ensimmäinen ylioppilas.
Helsingissä Silvola kirjoittautui juuri perustettuun valtiotieteelliseen tiedekuntaan äitinsä toivoman teologisen sijasta. Samana syksynä hän liittyi Maalaisliittolaisten ylioppilaiden riveihin. Opiskelu meni töitä tehden. Valtiotieteen kandidaatti Silvola jätti yliopiston loppusyksystä 1950. Laudaturtyön hän oli kirjoittanut professori Jussi Teljon ohjauksessa aiheesta kuntien välinen yhteistoiminta. Keväällä 1947 hänestä tuli kolmiloikan akateeminen mestari. Akateemisesta ennätyksestä tulos (13,77) jäi puuttumaan kaksi senttiä.
Yleisradion ohjelmajohtaja

Television nousu uudeksi mediaksi ja nuorison radikalisoituminen tekivät Yleisradiosta 1960-luvun lopussa merkittävän yhteiskunnallisen tekijän, jonka johtoa vaihdettaessa Pekka Silvola nimitettiin yhtiön ohjelmajohtajaksi. Pääjohtajaksi tuli SDP:n puoluesihteeri Erkki Raatikainen. Silvola tunsi Yleisradion kuuluttuaan ohjelmaneuvostoon. Yleisradion toimiluvasta johtuen ohjelmajohtaja oli vastuussa sekä Yleisradion että Mainostelevision ohjelmista ja suoraan johtovastuussa Yleisradion uutistoiminnasta ja nopeasti kehittyvästä aluetoiminnasta. TV-kanavia oli tuolloin vain kaksi. Poliittisesti kiihkeä 1970-luku ja Neuvostoliiton vaikutusvalta Suomessa eivät tehneet Silvolan toimesta helppoa.
Televisiolupien määrä oli Silvolan tullessa Yleisradioon juuri ylittänyt miljoonan kappaleen rajan. Seuraavien toimikausien aikana television kuva muuttui värilliseksi, ja vastaanottimien ja lähetettyjen ohjelmien tuntimäärät kasvoivat. Silvolan tehtävänä oli ohjata ohjelmisto omistajayhteisön hyväksymiin uomiin.
Etujärjestöjen lähetystöt tungeksivat Silvolan luo vaatimuksineen. Useat valittajat poistuivat yhtiön toimitiloista runsaasti kahvitettuina ja Silvolan hyväntuulisen puhevyöryn hämmentäminä tietämättä, oliko vaatimukset hylätty vai hyväksytty. Yhtä vaivattomasti ohjelmajohtaja ei selvinnyt Neuvostoliiton edustajien kanssa. Yleisradiolla oli vuosittain neuvoteltu sopimus Neuvostoliiton Televisio- ja radiokomitean kanssa. Komiteaa johti ministerin arvoinen Sergei Lapin, joka löysi Yleisradion toimista ajoittain moitittavaa. Hänenkin kanssaan pääjohtajan varamies Silvola sai asiat toimimaan. Silvola toimi myös Hartausohjelmien valvontaelimen puheenjohtajana luovien eri kirkkokuntien joskus hyvinkin ristiriitaisten vaatimusten välillä. Kyse oli aina radion ja television uskonnollisten ohjelmien esiintyjistä ja sisällöistä.
Eläkkeelle siirryttyään vuonna 1985 Pekka Silvola otti hoitaakseen vielä Keskustapuoluetta lähellä olevan 120 000 jäsenen Eläkeliiton puheenjohtajuuden. Liiton tilaisuuksissa hänen kuulijakuntansa ylitti kaikki aiempien tupailtojen määrät. Eläkeliitto kutsui Silvolan kunniapuheenjohtajakseen. Saman oli aiemmin tehnyt hänen pitkään johtamansa Suomi–Bulgaria-seura.
Aiheesta muualla

Salokangas, Raimo: / Silvola, Pekka (1924–2015). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  9.10.2006 (päivitetty 5.8.2015). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Pekka Silvolan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Pikku Lulu

Pikku Lulu 7/1958. Lulu ja Tumppi retkellä. Lehden kustantaja Kustannus Oy Timantti.
Pikku Lulu (engl. Little Lulu) on sarjakuvahahmo, jonka loi Marjorie Henderson Buell tekijänimellä "Marge".
Historiaa

Lulu ilmestyi ensimmäisen kerran Carl Thomas Andersonin Henrin tilalla Saturday Evening Postissa 23. helmikuuta 1935 yhden ruudun strippinä (Ville Vallattoman tapaan), jota julkaistiin vuoteen 1948 saakka.
Marge lopetti Lulun piirtämisen 1947, mutta hän hyväksyi julkaistavat sarjat ja säilytti oikeudet sarjaansa, kunnes myi ne 1971. Lulun hahmoa käyttivät mainoskampanjoissa Pepsi ja Kleenex.
5. kesäkuuta 1950 alettiin julkaista päivittäistä syndikoitua Little Lulu -sanomalehtistrippiä toukokuulle 1969. Piirtäjinä olivat muun muassa Roger Armstrong, Randy Henderson and Woody Kimbrell.
Sarjakuvalehti

Samaan aikaan Lulu pääsi vierailemaan sarjakuvalehteen Dell Comics' Four Color comic book series (n:ot 74, 97, 110, 115, 120, 131, 139, 146, 158, 165), kunnes hän sai oman lehden Marge's Little Lulu. Dell Comicsin ja Western Publishingin erkaantuessa toisistaan syntyi sarjakuvayhtiö Gold Key Comics, joka jatkoi lehden julkaisua (n:osta 207 lähtien nimellä Little Lulu) aina vuoteen 1984 saakka.
Suomessa Pikku Lulu ilmestyi omana kuvasarjalehtenään Margen Pikku Lulu 1956–1962 (kustantaja Kustannus Oy Timantti). Tumppisarjat julkaisi muutaman numeron Pikku Lulua vuonna 1973. Myös Tumpilla oli oma lehtensä Suomessa. Tumppi ilmestyi 1959–1961 Kustannus Timantin julkaisemana. Pikku Lulun ja Tumpin saattoi tilata edullisena yhteistilauksena.
Pikku Lulun irtonumerot olivat alussa vuonna 1956 melko kalliit, 100 markkaa, Aku Ankan maksaessa vielä 50 markkaa. Vuonna 1958 Pikku Lulun hinta halpeni 80 markkaan.
Sarjakuvalehteen Pikku Lulua piirtäneen ja kirjoittaneen John Stanleyn työtä on pidetty suuressa arvossa. Hänen apulaisenaan toimi myöhemmin Irving Tripp. Stanley toi sarjaan monia sivuhahmoja.
Sarjakuvalehdessä oli useita toistuvia teemoja:
Lulu ja Anni huijaavat poikia (olivat sen ansainneet), jotka pitävät majaansa kerhotalossaan jonka seinässä lukee "Ei tytöile".
Lulu kertoo satuja Allulle. Saduissa esiintyvät aina Lulun näköinen tyttö ja Pikku Syylä. Joskus myös Syylän äiti Syyhy-noita sekä Lulun tuttavien näköisiä hahmoja.
Lulua syytetään kolttosesta, jota tämä ei ole tehnyt. Tumppi pukeutuu etsiväksi nimeltä "Kärppä", jolla on aina erilainen valepuku, josta Tumppi luulee että kukaan ei tunnista häntä. Tumppi selvittää tapahtuneen, joka on yksinkertainen, arkipäiväinen asia, mutta Tumppi tekee siitä mahdottoman monimutkaisen. Syyllinen on aina Lulun isä; yleensä kyseessä on vahinko josta tämä on unohtanut kertoa. Sarjan viimeisessä ruudussa Tumppi sanoo "Kärppä" iski jälleen.
Pikku Lulun hahmoja

Hahmojen nimiä englanniksi ja suomeksi:
Lulu Moppet - Lulu Siivilä
Tubby Tompkins (Trimble) - Tumppi Suppilo
Annie Inch (McGee/Magee) - Anni Kasari
Iggy Inch (Denny, McGee/Magee) - Ikki (oik. Ivari) Kasari, alkuaikoina Jimmy
Alvin James (Jones) - Allu Purtilo
Kathy Crowe - Kati, Allun leikkitoveri (aikaisemmin Pikku-Minna ja Kaisa)
Gloria Darling (Dingly/van Potts) - Gloria Kultanen
Wilbur Van Snobbe - Wille Raharinne
Willy Wilkins - Vili
Eddie Simson - Eetu
The Westside Guys/Gang - Länsikorttelin pojat
Spike/Butch - Arska, yksi Länsikorttelin pojista
Janie, Arskan pikkusisko
Junie ja Joanie, kaksoset, jäivät pois sarjasta jo alkuvaiheessa
Mops, Lulun koira
Mr. Moppet (George Moppet) - Severi Siivilä, Lulun isä
Mrs. Moppet (Mildred/Martha Moppet) - Lulun äiti
Mr. Tompkins (Jim/Sam/Timothy Trimble/Tompkins) - Tumpin isä
Mrs. Tompkins (Ellie Trimble/Tompkins) - Tumpin äiti
Miss Feeny - Neiti Fiini, opettaja
Ol' Witch Hazel - Syyhy-noita
Little Itch - Pikku-Syylä
Sammi and the Little Men from Mars - Sami ja marsilaiset
Chubby - Pulla (Tumpin serkku), samannäköinen kuin Tumppi, mutta pienempi
"The Spider" - "Etsivä Kärppä" (Tumpin alter ego)
Grandpa McFeeb/Gran'pa Feeble - (Ikin ja Annin) Isoisä Vilppu
Professor Clifford Cleff - Professori Melunen, Tumpin viulunsoitonopettaja
Clarence McNabbem - Kake Kaappari, hieman "simppeli" kouluetsivä
Snobbly, Wille Raharinteen hovimestari, vihaa Willeä
Paul Durin

| Mitalit> Maa:   Ranska. Olympialaiset .Miesten voimistelu | Mitalit> Maa:   Ranska. Olympialaiset .Miesten voimistelu | Mitalit> Maa:   Ranska. Olympialaiset .Miesten voimistelu | Maa:   Ranska> .Miesten voimistelu |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Antwerpen 1920 | joukkuekilpailu |  |
Paul Joseph Durin (3. tammikuuta 1890 Maubeuge – 24. toukokuuta 1955 Maubeuge) oli ranskalainen voimistelija. Hän kuului vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä pronssia saaneeseen joukkueeseen. Hän oli aiemmin sijoittunut joukkueineen viidenneksi vuoden 1908 kesäolympialaisissa Lontoossa.
Paulette Goddard

| Paulette Goddard |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Marion Pauline Levy
Syntynyt: 3. kesäkuuta 1910 Whitestone Landing, Queens, New York, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 23. huhtikuuta 1990 (79 vuotta) Ronco sopra Ascona, Ticino, Sveitsi
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:   Edgar James (vih. 1927; ero –)  Charles Chaplin  (vih. 1936; ero –)  Burgess Meredith  (vih. 1944; ero –)  Erich Maria Remarque  (vih. 1958; k. 1970) 
Näyttelijä
Aktiivisena:  1929–1972
Merkittävät roolit:   Nykyaika  Diktaattori  Me tervehdimme elämää 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Paulette Goddard (oik. Marion Pauline Levy; 3. kesäkuuta 1910 New York – 23. huhtikuuta 1990 Ronco sopra Ascona, Ticino, Sveitsi) oli yhdys­valtalainen näyttelijä. Goddard oli tunnettu erityisesti 1930- ja 1940-luvuilla, jolloin hän näytteli elokuvissa Nyky­aika (1936), Kummitusyö (1939), Diktaattori (1940) ja Me tervehdimme elämää (1943), josta hän oli myös ehdolla parhaan nais­sivu­osan Oscarin saajaksi.
Varhainen elämä

Syntymä­nimeltään Marion Pauline Levy syntyi Joseph R. Levyn ja tämän vaimon Altan (o.s. Goddard) ainoaksi lapseksi White­stone Landingissa, Queensin kaupungin­osassa New Yorkissa 3. kesä­kuuta 1910. Vanhemmat erosivat Goddardin ollessa vielä hyvin nuori, minkä jälkeen äiti kasvatti hänet yksin. Goddard aloitti uransa lapsi­mallina ja liittyi teini-ikäisenä kuuluisaan Broad­waylla esitettyyn tanssi­revyyseen Zieg­feld Follies. Ilmeisesti hän samoihin aikoihin myös vaihtoi nimensä Paulette Goddardiksi.
Ura

Erottuaan Edgar Jamesista 1930-luvun alussa Goddard muutti Hollywoodiin luodakseen uraa elo­kuva­näyttelijänä. Hän esiintyi aluksi vaatimattomissa sivu­osissa Ohukainen ja Paksukainen -elo­kuvissa, kunnes vuonna 1932 aloitti suhteen Charles Chaplinin kanssa. Pari oli naimisissa vuosina 1936–1942,tarvitaan parempi lähde ja Chaplin valitsi Goddardin nais­pää­osaan elo­kuvissaan Nyky­aika (1936) ja Diktaattori (1940). [lähde? ]
Goddardin uran huippu­vuodet alkoivat kuitenkin vasta hänen solmittuaan elo­kuva­sopimuksen Paramount Picturesin kanssa 1930-luvun lopulla. Paramountilla Goddard näytteli pää­rooleja Cecil B. DeMillen elo­kuvissa sekä komedioissa yhdessä Bob Hopen ja Fred Astairen kanssa. Hän oli sivu­osastaan ehdolla Oscarin saajaksi roolistaan sotadraamassa Me tervehdimme elämää (1943).
Yksityiselämä

Goddardin kolme ensimmäistä avio­liittoa päättyivät eroon: miljonääri Edgar James (1927–), näyttelijät Charles Chaplin (1936–) ja Burgess Meredith (1944–). Viimeinen avio­liitto kirjailija Erich Maria Remarquen kanssa kesti miehen kuolemaan asti (1958–1970). Avio­liitot olivat lapsettomia, mutta Goddard oli Chaplinin poikien Charles nuoremman ja Sydney Earle Chaplinin äiti­puoli.
Valikoitu filmografia

Nyky­aika (1936)
Tyttöjä alle 20:n (Dramatic School, 1938)
Koko perhe hummaamassa (Young at Heart, 1938)
Naiset (1939)
Kummitus­yö (The Cat and the Canary, 1939)
Mustan saaren kummitus (The Ghost Breakers, 1940)
Diktaattori (1940)
Sankari­eskadroona (North West Mounted Police, 1940)
Tanssin tapaan (Second Chorus, 1940)
Kultainen hetki (Pot O’Gold, 1941)
Totuutta harrastava valehtelija (Nothing But the Truth, 1941)
Kun myrsky raivoaa (Reap the Wild Wind, 1942)
Me tervehdimme elämää (So Proudly We Hail!, 1943)
Johtaja etsii yösijaa (Standing Room Only, 1944)
Kadun herttuatar (Kitty, 1945)
Koti­apulaisen päivä­kirja (The Diary of a Chambermaid, 1946)
Mieheni tahtoo erota (Suddenly, It's Spring, 1947)
Ihanne­aviomies (An Ideal Husband, 1947)
Meidän iloinen joukkomme (1948)
Anna Lucasta – sataman morsian (Anna Lucasta, 1949)
Välin­pitämättömät (Gli indifferenti, 1964)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paulette Goddard Wikimedia Commonsissa
Platanin talo

Platanin talo Koulukadulta
Platanin talo on Lappeenrannan keskustassa Kylpylän kaupunginosassa sijaitseva suojeltu puurakennus. Talo on valmistunut vuonna 1927 ja se edustaa rakennustyyliltään 1920-luvun klassismia. Rakennus on arvioitu kulttuurihistoriallisesti ja kaupunkikuvallisesti merkittäväksi. Rakennus sijaitsee Anni Swanin kadun ja Koulukadun kulmassa, ja sen pihapiiri on nimetty Anni Swanin puistoksi.
Rakennusmestari Väinö V. Häkkinen suunnitteli talon asunnoksi tohtori Erik Platanille. Rakennus peruskorjattiin 1974 terveysasemaksi, ja se toimi terveystoimen tiloina vuoteen 2013 asti. Talossa oli muutaman vuoden kotihoitokeskus ja viime vuodet talo on toiminut työmaatoimistona läheisille rakennustyömaille.
Vuonna 2022 Lappeenrannan kaupunki teki alueelle asemakaavamuutoksen jonka myötä puistoon on rakenteilla kerrostalo. Rakennuksen edustalle Koulukadun ja Oikokadun risteykseen on suunnitteilla liikenneympyrä. Lappeenrannan kaupunki on myymässä Platanin taloa.
Paul Döring

Paul Döring (27. maaliskuuta 1911 – ?) oli saksalainen jalkapallovalmentaja.
Döring toimi muun muassa Dynamo Dresdenin päävalmentajana vuosina 1952–1953 voittaen seurassa DDR-Oberligan. Vuonna 1958 hän toimi alemmilla sarjatasoilla pelanneen SV Wesenitztalin päävalmentajana.
Panssarimuseo

| Panssarimuseo |
| --- | --- |
 Suomen tunnuksin varustettu, sotasaaliina saatu KV-1 kuvattuna Panssarimuseossa Parolassa.
Tyyppi:  Sotahistoriallinen museo, erikoismuseo, museo 
Sijainti:  Hattulantie 334, 13720 Parola
Perustettu:  18. kesäkuuta 1961
Johtaja:  Simo Hautala
Kotisivut:  Panssarimuseo
Koordinaatit:  
 fiPanssarimuseo 
    
Panssarimuseon pihamaa. Vasemmalla uusin näyttelyhalli, oikealla moottorihalli.
T-26 Panssarimuseon rinteessä.
Panssarivaunu museon uudemmassa näyttelyhallissa.
Panssarimuseo on Hattulassa sijaitseva  panssari- ja panssarintorjuntajoukkoja ja niiden historiaa esittelevä aselajimuseo, jossa on esillä kattava kokoelma Suomen itsenäisyyden ajan panssarivaunuja, -autoja ja panssarintorjunta-aseita sekä panssarijuna. Muutaman kilometrin päässä museosta ovat Panssariprikaatin kasarmit ja harjoittelumaasto Parolannummella. Vuosittain museoon tutustuu runsaat 30 000 ihmistä, mikä tekee siitä yhden Hattulan tunnetuimmista ja suosituimmista nähtävyyksistä.
Museotoiminta

Vuonna 1951 perustettiin Panssari-lehden kannatusyhdistys r.y., jonka tarkoituksena oli maanpuolustustahdon ja aselajitaitojen vaaliminen. Vuonna 1959 yhdistyksen nimi muuttui Panssarin kannatusyhdistykseksi ja Panssarimuseon perustamista alettiin valmistella tosissaan. Museo avattiin paljaan taivaan alla männikköisessä rinteessä 18. kesäkuuta 1961, jolloin kokoelmissa oli 19 panssarivaunua ja 12 panssarintorjuntatykkiä. Sittemmin näyttelytilat ja kokoelmat ovat laajentuneet huomattavasti. Nykyään museota ylläpitää Panssarimuseosäätiö sr. Perusnäyttelyn lisäksi museolla on myös vuosittain vaihtuvia erikoisnäyttelyitä. Museolla järjestetään vuosittain, varsinkin kesällä, myös useita toiminnallisia tapahtumia, joissa kävijät voivat tutustua suomalaiseen sotahistoriaan. Erityisesti keskikesällä järjestettävä perhepäivä on muodostunut koko perheen suosituksi tapahtumaksi, jossa on monipuolista ohjelmaa, kuten ajonäytöksiä.
Kokoelmat

Museon näyttelytiloihin kuuluu kaksi isoa lämmintä hallia. Myymälän yhteydessä olevassa vanhemmassa hallissa on esillä museon vanhimpien vaunujen lisäksi panssarijoukkojen pienesineistöä, kuten univormuja. Uudemmassa hallissa on hieman uudenaikaisempia, ajokuntoisia vaunuja. Näiden lisäksi rinteessä on kylmä moottorihalli, jossa on esillä vaunujen moottoreita, voimansiirto- ynnä muita välineitä. Lisäksi panssarintorjuntanäyttelylle on lämmitetty rakennus, jossa on runsaasti panssarintorjuntatykkejä ja muita panssarintorjunta-aseita. Tilan puutteen vuoksi paljon vaunuja ja tykkejä on jouduttu sijoittamaan myös ulkotiloihin. Näyttelytilojen lisäksi museoon kuuluu kahvila sekä matkamuistomyymälä, jossa on laaja valikoima panssareihin ja yleiseen sotahistoriaan liittyviä matkamuistoja, tavaroita ja kirjallisuutta. Panssarimuseo myös itse tutkii ja julkaisee panssareiden historiaan liittyvää materiaalia.
Kokoelman arvokkaimman osan muodostaa talvi- ja jatkosodassa viholliselta vallattu kalusto: kun omia panssarivaunuja ei sota-aikana ollut, ne piti hankkia sotasaaliina. Museossa on näytteillä harvinainen Sturmgeschütz III -rynnäkkötykki, T-26, T-28, T-34, Panzer IV ja muita puolustusvoimien käytössä olleita panssariajoneuvoja koko puolustusvoimien historian ajalta. Museon uusin vaunu on edelleen palveluskäytössä oleva panssarivaunutyyppi Leopard 2A4.
Museon harvinaisuuksiin kuuluu osumien tuhoama neuvostotunnuksinen T-26-panssarivaunu. Se tuhottiin Suomussalmella talvisodassa ja kuului alun perin välirauhan aikana järjestettyyn sotasaalisnäyttelyyn.
Kokoelmat > Luettelo Panssarimuseon panssariajoneuvoista

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Renault FT-17  Vickers-Carden-Loyd  Vickers 6-ton "Vikkerssi"  T-26  T-28 "Postijuna"  T-50  T-60  T-70  BT-42  T-34 "Sotka"  T-34-85 "Pitkäputkinen Sotka"  JSU-152  KV-1 "Klimi"  KV-1E  |  BA-20M  BA-10  T-20 Komsomolets  T-54 "Nikita"  T-55M  T-72M1  ZSU-57-2  BTR-50  BTR-60  BTR-80  BMP-1  PT-76  Leopard 2A4  StuG "Sturmi"  |  Panzerkampfwagen IV "Panssari Nelonen"  FAMO  Daimler Ferret  Sisu  Humber "Pig" "Piki"  M2 White  Landsverk Anti II  M4 Sherman  Patria AMV  Patria AMV AMOS  MT-LB  Charioteer  Comet  Panssarijuna  |
Kokoelmat > Kuvia museon kokoelmista

BA-10-panssariauto
BA-20-panssariauto
Renault FT-17
Vickers E 45 mm tykillä
T-26
T-28
T-50
T-60
T-70 (Ilman päätykkiä)
BT-42-rynnäkkötykki
Panzer IV
KV-1
T-72
BMP-1
Pak 40
T-34:n V-2-moottori moottorihallissa.
Mallikappale AMOS-kranaatinheitin-järjestelmällä varustetusta Patria AMV:sta.
Muuta

Museon johtajana toimii evl evp Simo Hautala. Pitkäaikainen johtaja Timo Teräsvalli toimi johtajana vuoden 2018 loppuun. Aikaisempia museon johtajia on maj evp Maunu Uoti.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Panssarimuseon kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto, Reijo Perälä, Suomi lähti talvisotaan puupyöräisillä panssarivaunuilla*
Hattula
| --- | --- |
Kyliä ja taajamia:  Kivijoki • Koski • Lepaa • Mervi • Nihattula • Parola • Parolannummi • Pekola • Rahkoila • Sattula
Luonto:  Alajärvi • Iso Tähilammi • Lehijärvi • Leteensuo • Pikku Tähilammi • Retulansaari • Sotkajärvi • Vanajavesi
Nähtävyyksiä:  Hattulan Kotikirkko • Hattulan Pyhän Ristin kirkko • Hattulan uusi kirkko • Mierolan silta • Panssarimuseo • Parolan leijona • Ryysyranta • Tenholan linnavuori • Tyrvännön kirkko • Tyrvännön sakaristo
Muuta:  Ahlbackan kartano • Hattulan vaakuna • Lepaan puutarhaopisto • Panssariprikaati • Parolan lentokenttä • Parolannummen kenttäalttari • Parolan rautatieasema • Parolan Visa • Pekolan Isku • Satulinna • Tyrvännön lentokenttä • Vesunnin kartano
Suomen sotatieteelliset erikoismuseot (Aselajimuseot)
Forum Marinum
Hallinportin ilmailumuseo
Ilmatorjuntamuseo
Suomen Ilmavoimamuseo
Suomen Jääkärimuseo
Jalkaväkimuseo
Lottamuseo
Lylyn viestivarikon museo
Maneesi
Mobilia
Panssarimuseo
Pioneerimuseo
Porilaismuseo
Päämajamuseo
Raatteen Portti
Rajamuseo
Rannikkotykistömuseo
Ratsuväkimuseo
RUK-museo
Sotamuseo
Sotilaslääketieteen museo
Sukellusvene Vesikko
Suojeluskunta- ja lottamuseo
Taistelijan talo
Suomen Tykistömuseo
Viestimuseo
Varhainen StuG III Ausf G Panssarimuseon rinteessä.
Hattulan vaakuna
Ali Zitouni

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 11. tammikuuta 1981 (ikä 43)
Syntymäpaikka: Tunis, Tunisia
Pelipaikka: laitahyökkääjä
Pituus: 178 senttimetriä
Junioriseurat
1996–1999:  Espérance
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1999–2007 2004–2005 2005–2007 2006 2007–2012 2012 2013 2013–2014 2016 |  Espérance  Al-Ahli  Esoérance → Troyes  Antalyaspor  Konyaspor  Antalyaspor  CS Hammam-Lif  Konyaalti BS | 91 (50) 21 (3) 28 (6) 1 (0) 156 (24) 5 (0) 18 (1) 17 (0) 6 (5) |
Maajoukkue
| 1999–2009 2004 |  Tunisia  Tunisian U-23 | 46 (14) 3 (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Ali Zitouni (arab. علي زيتوني‎‎, s. 11. tammikuuta 1981 Tunis) on tunisialainen entinen jalkapalloilija. Hän pelasi aktiiviurallaan hyökkääjänä. Zitouni pelasi urallaan kotimaansa lisäksi pitkään myös Turkin pääsarjassa.
Ura

Zitouni aloitti uransa vuonna 1996 kotikaupunkinsa joukkueessa Espérancessa. Tunisian pääsarjassa Ligue Professionnelle 1:ssä Zitouni pelasi kaudella 1999–2000 ja voitti saman tien maalikuninkuuden 19 osumalla.
Ura > Al-Ahli

Zitouni pelasi kauden 2004–2005 lainalla Arabiemiirikuntien pääsarjassa Al Ahlissa. Kauden aikana hän teki kolme maalia pelaamassaan 21 ottelussa. Pääsarjassa joukkue sijoittui seitsemänneksi. Sen sijaan UAEFA cupissa joukkue eteni aina loppuotteluun saakka. Al Ahli kuitenkin hävisi loppuottelun lopulta rangaistuspotkuilla.
Ura > Espérance

Zitouni palasi kaudeksi 2005–2006 takaisin Tunisiaan. Hän teki kauden aikana vain kolme maalia 18 sarjaottelussa ennen siirtymistään lainalle Ranskaan.
Ura > Troyes

Helmikuussa 2006 Zitouni siirtyi Troyesiin puolen vuoden lainasopimuksella. Kauden aikana hän pelasi vain yhden ottelun Ligue 1:ssä Olympique Marseillea vastaan.
Ura > Antalyaspor

Zitouni palasi takaisin Espéranceen lainasopimuksensa päätyttyä kaudeksi 2006–2007. Hän kuitenkin allekirjoitti tammikuussa 2007 kahden vuoden sopimuksen Turkin Superliigassa pelanneen Antalyasporin kanssa. Ensimmäisellä kaudellaan Zitouni teki vain yhden maalin pelaamassaan 16 ottelussa. Antalyasporin pudotessa sarjatasoa alemmaksi Zitouni onnistui tällä kertaa maalinteossa 9 kertaa pelaamassaan 19 ottelussa, jonka myötä hän auttoi joukkuettaan nousemaan takaisin Turkin pääsarjaan kaudeksi 2008–2009.
Kesäkuussa 2012 Zitouni kertoi twitterissään sopimuksensa loppuneen turkkilaisseuran kanssa ja saaneen alustavasti tarjouksen entiseltä seuraltaan Espérancelta.
Maajoukkueura

Ensiesiintymisensä maajoukkueessa Zitouni teki kesäkuussa 1999 Algeriaa vastaan. Hän oli mukana vuoden 2002 MM-kisoissa. Lisäksi Zitouni oli maansa paras maalintekijä vuoden 2004 Ateenan olympialaisissa.
Saavutukset > Seurajoukkueissa

Tunisian-mestaruus (6): 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004
Tunisian cup: 1999
Saavutukset > Henkilökohtaiset

Tunisian pääsarjan paras maalintekijä: 2000 (19 maalia)
Afrikan vuoden nuori pelaaja: 2000