stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Creet
Historia > Taistelu biisoneista

Vuonna 1837 St.Louisista matkaan lähtenyt American Fur Companyn höyrylaiva St. Peter toi mukanaan uuden isorokkoepidemian, jonka virus levisi alukselta kymmeniin intiaani-kyliin. Creet, assiniboinet ja mustajalat pakenivat isorokkoa pohjoisiin ja levittivät mukanaan tuomansa taudin Kanadan preerioille. Monet cree-päälliköt oppivat yhdysvaltalaisten lääkärien avustuksella käyttämään rokotetta isorokkoa vastaan. Rokotusohjelma levisi laajalle alueelle ja sen avulla suurin osa Manitoban, Albertan ja Saskatchewanin cree-väestöstä selvisi taudista. Epidemian jälkeen creet jakaantuivat pieniin hajanaisiin ryhmiin ja heistä tuli yhä enemmän riippuvaisia kaupankäynnistä HBC:n kanssa.
Vuodet 1850-1870 muodostuivat henkiinjäämistaisteluksi monille tasankojen metsästäjille. Biisonilaumoista riippuvaisiksi tulleet heimot näkivät yhä vähemmän metsästettävää ympärillään. Monien muiden heimojen tavoin creet joutuivat etsimään jatkuvasti uusia seutuja ravinnon saamoseksi. Yritykset rakentaa uutta sodan- ja kaupankäyntiin perustuvaa käytäntömallia osoittautuivat hyödyttömiksi. 1860-luvulla uudelleen saapuneet sairausepidemiat huononsivat tilannetta ravinnon niukkuuden ohella. Osa creistä koetti elinkeinonaan maanviljelyä, mutta yritykset epäonnistuivat.
Monista vastoinkäymisistä huolimatta creet onnistuivat kasvattamaan väkilukuaan. Vuonna 1863 Saskatchewanin ja Albertan tasanko-creiden määräksi arveltiin 11 500 intiaania, joka oli paljon enemmän kuin muiden ympäristön heimojen väestön määrät.
1860-luvun lopulla creet ja assiniboinet onnistuivat valtaamaan tautien heikentämien blood-mustajalkojen maa-alueita hyökkäämällä näiden kyliin. Vuoden 1870 käydyssä suuressa taistelussa Old Man riverillä creet kärsivät kuitenkin pahoja tappioita mustajaloille, jotka olivat lähettäneet sotureitaan kostoretkelle. Vuotta myöhemmin tasankojen ja läntisten metsäalueiden creet olivat valmiita rauhansopimukseen Kanadan hallituksen kanssa.
Samalla vuosikymmenellä tapahtuneen pohjoisten ja eteläisten tasankojen biisonikannan tuhoutumisen takaa löytyi Yhdysvaltain hallituksen harjoittama intiaanipolitiikka. Kongressi oli saanut enemmistön kannattamaan biisonien joukkoteurastusta. Rautatien avaaminen läpi Montanan tasankojen nosti matkustajien suurimmaksi huviksi biisonien ammuskelun junan ikkunoista.
Historia > Saskatchewanin kapina

Kun Canadian Pacific Railway -rautatien rakentaminen aloitettiin vuonna 1882 eteläisessä Saskatchewanissa, siellä asuvat creet nousivat vastarintaan ja pyrkivät estämään rakennustyöt. Kanadan ratsupoliisit onnistuivat estämään pahemmat selkkaukset.
Vuonna 1885 creet yhtyivät Kanadan hallitusta vastaan suunnattuun kapinaan, jonka olivat aloittaneet Louis Rielin johtamat metisit. Nämä olivat suurimmalta osalta creiden ja ojibwojen jälkeläisiä lukeutumatta kuitenkaan varsinaiseen intiaaniväestöön. Osa metsissä asustavista cree-ryhmistä osallistui kapinaan assiniboinien rinnalla. Taisteluissa creet pyrkivät jättämään siviiliväestön rauhaan. Everstiluutnantti William Ottor johti 300 sotilasta creitä vastaan.
Kuukauden sisällä 3 000 sotilasta saapui kapina-alueille. Creiden ylimpänä johtajana toiminut Big Bear (Mistahi-maskwa) kykeni puolustautumaan 350 miehen turvin ylivoimaa vastaan. Kapinan aloittanut Louis Riel antautui ammusten loputtua, mutta creet ja assiniboinet jatkoivat kahakointia. Big Bearin suostuttua lopettamaan vastarinnan kaksi kuukautta myöhemmin kapina oli vaatinut noin sata kuolonuhria. Tuomion saaneista intiaaneista kahdeksan hirtettiin. Creiden johtajat vapautettiin, mutta he kuolivat kaikki pian vapautumisensa jälkeen.
Historia > 1900-luku

Creiden väkiluku nousi nopeasti 1900-luvun alkupuolella. Heitä oli vähimmilläänkin yli 15 000 henkeä. Hajautuminen laajoille alueille teki kokonaismäärän selvittämisen mahdottomaksi. Vuonna 1906 heidän lukumääräkseen arvioitiin vähintään 25 000. Puhdasverisyyden kustannuksella metisien osuus lisääntyi vuosikymmenien mukana. Valtiolta saamillaan korvauksilla creet alkoivat perustaa omia yrityksiä. Näistä parhaiten on menestynyt Air Creebec-lentoyhtiö, joka toimii yhteistyössä Montrealissa perustetun Air Canadan kanssa. National Indian Brotherhood-järjestön ensimmäinen presidentti 1960-luvun lopulla oli lakimies Walter Deiter. Cree-intiaani Ovide Mercredi valittiin Kanadan intiaanien kansalliseksi päälliköksi vuonna 1991.
2000-luku

2000-luvulla creiden määrä on ylittänyt 200 000:n rajan. Yksinomaan Kanadassa asuu 135 erillistä cree-ryhmää (heimoa.) Useimmat creet asuvat reservaateissa, joista läntisimmät ovat Kalliovuorilla ja itäisimmät Atlantin rannikolla. Suurimmat cree-keskittymät ovat Quebecissa ja Saskatchewanissa. Creiden heimoilla on omat poliittiset järjestelmänsä, koulunsa, hallituksensa ja lakinsa. Vuonna 2002 solmitun "urhojen rauhan" (Pair de Braves) nojalla creet saavat seuraavien 50 vuoden aikana Quebecin provinssin hallitukselta yli kolmen miljardin dollarin korvaukset luovuttamistaan maista. Creet ovat menestyksellisesti jatkaneet intiaanien oikeuksien edistämistä. Ranska ja englanti ovat heidän pääkielensä, mutta oman kulttuurin elpyminen on nostanut voimakkaasti myös oman kielen suosiota. Nykyään cree-kielen taitajia on yli 78 000.
Tunnettuja cree-intiaaneja ovat muun muassa jääkiekkoilija Jonathan Cheechoo ja folklaulaja Buffy Sainte-Marie.
Kulttuuri > Elinkeinot ja asuminen

Creet jakautuivat kolmeen eri pääryhmään: Varsinaiset creet sekä maskegonit ja monsonit. Alun perin kaikki kolme ryhmää asuivat pohjoisissa havumetsissä, mutta 1700-luvun aikana Saskatchewanin creet siirtyivät yhä suuremmassa määrin tasangoille ja omaksuivat samalla tiipiin käytön. Subarktisen kulttuurialueen creet jatkoivat myös myöhemmillä vuosisadoilla hirvien, karibujen ja majavien metsästäjinä. Viimeksi mainitut olivat avainasemassa kaupankäynnissä eurooppalaisten kanssa ja ansastuksesta tuli hetkellisesti creiden suosituin elinkeino. Hudsoninlahden ympäristön creet harjoittivat kalastamisen ohella vesilintujen pyyntiä.
Metsäalueiden creet asuivat tuohesta tehdyissä kartionmuotoisissa wigwameissa, jotka oli vuorattu lämpimiksi Kanadan kovien talvipakkasten vuoksi. Joskus talvimajat kaivettiin puolittain maan sisään. Uskonnollisia tilaisuuksia ja suuria pitoja varten creet pystyttivät suuria tuohella päällystettyjä ritilärakennelmia, joihin mahtui yli 40 vierasta. Kesäaikaan creet liikkuivat paljon vesistöjä pitkin. He olivat mestarillisia tuohikanoottien tekijöitä. Eurooppalaisten maahantulon jälkeen creet alkoivat käyttää kanoottiensa runkorakenteissa kaupankäynnin yhteydessä hankittua purjekangasta.
Kulttuuri > Ulkonäkö

Cree-naiset olivat laajalti kuuluja kauneudestaan. He olivat vartaloiltaan sopusuhtaisempia ja piirteiltään kauniimpia kuin muut Kanadan intiaanit vastaten erityisen hyvin länsieurooppalaista ihannetta. Creet on kuvattu myös jaloiksi, vieraanvaraisiksi ja ystävällisiksi ihmisiksi. Tatuoinnit olivat creiden keskuudessa yleisempiä kuin muilla algonkin-kieliryhmän kansoilla. Naisten tatuoinnit rajoittuivat viivoihin suupielissä tai leuassa, mutta miesten vartalot saattoivat olla lähes kokonaan erilaisten kuvioiden peitossa. Talviaikaan creet sonnustautuivat näyttäviin turkisviittoihin. Miehet saattoivat pitää turkispäähinettä myös kesäisin. Kotkan päästä ja rinnasta muotoillut päähineet olivat niin ikään suosittuja.
Kulttuuri > Uskomukset

Creiden korkein jumaluus oli Kichi Manitou, joka oli kaikkien elollisten luoja. Creiden ja Manitoun viestejä toisilleen välittivät eläinten ja kasvien henget. Henkiolentoihin lukeutui myös kansanperinteeseen yhdistetty kujeilija, jolla oli piirteitä ihmisistä ja eläimistä. Myös kivillä saattoi olla suuria henkivoimia.
Creiden uskomuksissa esiintyvät pahat henget lepytettiin uhrilahjoin. Pelätyin hengistä oli Wiihtikoow-niminen ihmisiä syövä jättiläinen, joka yleisemmin tunnetaan Wendigona. Ellei ihmisuhreja ollut saatavana Wendigo pani creet syömään toisiaan. Creiden uskomuksen mukaan ihminen saattoi myös itse muuttua Wendigoksi. 1800-luvun lopulta aina 1950-luvulle on todisteena hyvin dokumentoituja asiakirjoja, joissa on 70 mainintaa Wendigoksi muuttuneista henkilöistä. Näistä persoonallisuuden muutoksista yli kolmasosa koski naissukupuolta.
Useiden intiaanikansojen tapaan creet kunnioittivat tappamiensa eläinten henkiä. Erityisesti karhujen arvostus oli korkealla. Niitä pidettiin ihmisen kaltaisena, ja niiden uskottiin ymmärtävän metsästäjien puheet. Kaadettujen karhujen puhdistetut kallot maalattiin täplikkäiksi punaisella väriaineella, ja asetettiin puihin kunnioituksen merkiksi eläintä kohtaan.
Kirjallisuus

Mortensen, Einar Odd: Turkiskauppiaana intiaanireservaatissa - Karun kiehtova elämäni Pohjois-Kanadan erämaassa 1925-1928 (Pelshandleren - Mitt liv blant Nord-Kanadas Indianere 1925-28). Minerva Kustannus Oy, 2009
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Creet Wikimedia Commonsissa
Hudson’s Bay Companyn turkiskauppiaita. Frances Anne Hopkinsin maalaus vuodelta 1869.
Hevonen antoi tasankojen intiaaneille mahdollisuuden liikkua nopeasti paikasta toiseen. Charles Marion Russellin (1864–1926) maalaus.
Albert Bierstadtin maalaus Viimeiset biisonit vuodelta 1888.
Creet ja assiniboinet osallistuivat kapinaan Kanadan hallitusta vastaan. Fred Curzonin aikalaiskuvaus vuodelta 1885.
Cree-intiaani 1900-luvun alusta.
Dempsterin–Shaferin teoria

Arthur Dempster kuvattuna kyseistä teoriaa esittelevällä luennolla.
Dempsterin-Shaferin teoria (DST) on matemaattinen teoria evidenssistä (todisteet, näyttö). 
Sillä voidaan yhdistää uskomusta tukevia todisteita eri lähteistä ja saada tulokseksi määre, jolla mitataan uskomusta tukevan näytön uskottavuuden astetta (degree of belief), ja funktio, joka huomioi kaikki saatavilla olevien todisteiden uskottavuuden (belief function). Teorian ovat alun perin kehittäneet Arthur Dempster ja Glenn Shafer .
Suppeasti ymmärrettynä Dempsterin-Shaferin teorialla tarkoitetaan teorian alkuperäistä määritelmää. Termiä käytetään kuitenkin yleisesti laajemmassa merkityksessä, jolloin siihen liitetään alkuperäisen teorian pohjalta myöhemmin kehitetyt sovellukset. Monet tutkijat ovat laatineet uusia menetelmiä useiden uskomusta tukevien näyttöjen yhdistämiseen, ja varsinkin ristiriitaisten näyttöjen käsittelyyn .
Mihin teoriaa käytetään?

Todennäköisyysteorialla voidaan mallintaa epävarmuutta. On kuitenkin tietoa, jota todennäköisyyslaskenta ei pysty kuvaamaan, kuten tietämättömyys.
Esimerkki: Jos ei ole tietoa kolikon ominaisuuksista, oletetaan, että kolikonheiton tuloksista puolet on kruunia ja puolet klaavoja. Seuraavaksi oletetaan, että käytössä on toinen, edellisestä riippumaton kolikko, josta tiedetään varmasti että heiton tuloksista 50%  antaa kruunan ja 50% klaavan. On siis kaksi skenaariota, joissa päädytään todennäköisyysteorian pohjalta samaan lopputulokseen, vaikka ensimmäisessä tapauksessa ei tiedetty mitään kolikon ominaisuuksista ja toisessa ominaisuudet tiedettiin varmasti. Tämä asetelma kuvaa tietämättömyyden ongelmaa todennäköisyysteoriassa.
Dempsterin-Shaferin teorialla tämä ongelma voidaan ratkaista tehokkaasti. Kun kyseessä on tietämättömyys, usko kruuniin ja usko klaavoihin saa uskottavuusarvon 0. Tunnetun kolikon tapauksessa sekä kruunan että klaavan uskottavuusarvo on 0,5. Muissa tapauksissa, jolloin kolikon ominaisuuksista tiedetään jotain (esim. sen paksuus), mutta siitä ei ole kokeellisesti mitattua tietoa (esim. sadan kolikonheiton sarja), evidenssiteoriaa voidaan hyödyntää soveltamalla vastaavanlaisten kappaleiden (esim. arpakuutio, jos kolikon paksuus on lähellä sen halkaisijaa) heittämisestä saatua asiantuntijuutta (esim. sekä kruuna, että klaava saavat arvon 1/6). Tämän jälkeen voidaan tietoa lisätä kokeellisesti, jos kolikko on olemassa. Jos kolikko ei edelleenkään ole tutkittavissa (tai sitä ei ole), eikä sitä voida yksiselitteisesti mallintaa, täytyy tutkimuksessa edelleenkin edetä uskomustiedon varassa, joko mallintamalla kolikko sen tunnettujen ominaisuuksien perusteella tai mittaamalla kolikkoa ominaisuuksiltaan lähellä olevien kappaleiden käyttäytymistä ja arvioimalla tulosten uskottavuutta suhteessa "alkuperäiseen kolikkoon", jos sellainen on.
Käännös suomeksi
Desprezin avaus

Desprezin avaus on shakkiavaus, jota kuvaa siirto
Avaus on nimetty ranskalaisen Marcel Desprezin mukaan. Avauksen toinen nimi, Kadasin avaus, on annettu unkarilaisen Gabor Kadasin mukaan. Avaus sijoitetaan ECO-koodistolla koodille A00. Avaus on kaikkein harvinaisin valkean avauksista yhdessä Waren avauksen kanssa.
Valkean ensimmäinen siirto ei ota otetta keskustasta eikä auta kehittämään upseereita, sillä tornin on vaikea liikkua h3:n kautta. Siirto on kuitenkin oikeutettu, jos musta pelaa siirron g6. Silloin eteneminen h5 on vahva siirto. Mustalle pelattavia siirtoja ovat lähes kaikki mahdolliset, kuten c5, d5, e5, Rc6 ja Rf6.
Thomas De Quincey

Thomas De Quincey. (John Watson-Gordon.)
Thomas Penson De Quincey (15. elokuuta 1785 Manchester – 8. joulukuuta 1859 Edinburgh) oli englantilainen kirjailija, joka tunnetaan parhaiten teoksestaan Englantilaisen oopiuminkäyttäjän tunnustukset.
Thomas De Quincey oli varakkaan kauppiaan poika, joka kiinnostui kirjallisuudesta jo varhain. Hän opiskeli Oxfordin yliopistossa ja sai opintonsa melkein päätökseen mutta ei suorittanut tutkintoa. Hän asettui asumaan vuonna 1809 Järviseudulle, lähelle William Wordsworthia ja Samuel Taylor Coleridgea. Hän työskenteli toimittajana, kääntäjänä ja kirjailijana. Jo Oxfordin-aikanaan hän oli alkanut käyttää oopiumia ja tuli siitä yhä riippuvaisemmaksi. Hän kärsi myös jatkuvasta velkaantumisesta. Hän hankki elantonsa kirjoittamalla lehtiin kirjallisuusarvosteluja.
Englantilaisen oopiuminkäyttäjän tunnustukset (1822) on esseemuotoinen nuoruudenkuvaus, jonka loppupuolella De Quincey kertoo oopiumiriippuvuudestaan. Hector Berliozin Fantastinen sinfonia sai teoksesta innoituksensa. Runoilijaystävistään De Quincey kertoi teoksessa Recollections of the Lake Poets (1834–40), ja muistelmat johtivat välirikkoon Wordsworthin kanssa. Hänen kaunokirjalliset teoksensa, erityisesti Suspiria de Profundis (1845) ja The English Mail-Coach (1849), ovat vaikuttaneet Charles Baudelaireen ja Edgar Allan Poehun.lähde?
Teokset > Englanniksi

Confessions of an English Opium-Eater (1822)
On the Knocking at the Gate in Macbeth (1823)
Walladmor (1825)
On Murder Considered as one of the Fine Arts (1827)
Klosterheim, or the Masque (1832)
Recollections of the Lake Poets (1834–40)
Revolt of the Tartars (1837)
The Avenger: A narrative (1838)
The Logic of the Political Economy (1844)
Suspiria de Profundis (1845)
The English Mail-Coach (1849)
Autobiographical Sketches (1853)
California and the Gold Mania (1854)
Selections Grave and Gay, from the Writings, Published and Unpublished, by Thomas De Quincey 1–14 (1853–1860)
Romances and Extravaganzas (1877)
Collected Writings (1889)
Uncollected Writings (1890)
The Posthumous Works (1891–93)
Memorials (1891)
Literary Criticism (1909)
The Diary (1927)
Selected Writings ( 1937)
New Essays (1966)
The Works of Thomas De Quincey 1–21 (2000–2003)
Teokset > Suomeksi

Englantilaisen oopiuminkäyttäjän tunnustukset (Confessions of an English opium-eater); suomentanut Ville-Juhani Sutinen. Savukeidas 2007 ISBN 978-952-5500-26-4
Murha taiteenlajina (Murder as one of the fine arts); suomentanut Ville-Juhani Sutinen. Nastamuumio 2009 ISBN 978-952-5083-25-5
Kirjallisuutta

Agnew, Lois Peters: Thomas de Quincey: British Rhetoric’s Romantic Turn. Carbondale: Southern Illinois University Press, 2012. ISBN 978-0-8093-3148-2
Ainsworth, Horace Eaton: Thomas De Quincey: A Biography. Oxford: Oxford University Press, 1936.
Bridgwater, Patrick: De Quincey’s Gothic masquerade. Amsterdam: Rodopi, 2004. ISBN 90-420-1813-5
Lindop, Grevel: The Opium-Eater: A Life of Thomas De Quincey. London: J. M. Dent & Sons, 1981.
Lyon, Judson S.: Thomas De Quincey. New York: Twayne Publishers, 1969.
Morrison, Robert: The English Opium-eater: A Biography of Thomas De Quincey. London: Weidenfeld & Nicolson, 2009. ISBN 978-0-297-85279-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thomas De Quincey Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Logic of political economy, 1844
Jekaterina Daškova

Dmitri Levitskin maalaama Jekaterina Daškovan muotokuva vuodelta 1784.
Ruhtinatar Jekaterina Daškova-Vorontsova, ranskalaisen koulukunnan maalaus 1780-luku. Vas. yläkulmassa näkyy sukujen allianssivaakuna.
Jekaterina Romanovna Daškova (ven. Екатери́на Рома́новна Да́шкова), os. Vorontsova, (ven. Во́ронцова); (28. maaliskuuta (J: 17. maaliskuuta) 1743 tai 1744 Pietari – 16. tammikuuta (J: 4. tammikuuta) 1810 Moskova, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen kulttuuri- ja tiedevaikuttaja.
Hän välitti eurooppalaista valistusajattelua ja tieteitä Venäjälle ja esitteli ulkomaan vuosinaan venäläistä kulttuuria Euroopassa. Hän toimi 11 vuoden ajan Pietarin tiedeakatemian johtajana.
Lapsuus ja nuoruus Pietarissa

Jekaterina Daškova syntyi vaikutusvaltaiseen, keisarillista hovia lähellä olevaan Vorontsovin aatelissukuun. Hän menetti äitinsä varhain, eikä hänen isänsä kreivi Roman Vorontsov ollut kiinnostunut lapsistaan. Hän kasvoi setänsä, keisarinna Elisabetin korkeimman virkamiehen, valtionkansleri Mihail Vorontsovin kodissa, mahtipontisessa palatsissa Sadovajakadulla Pietarissa.
Jekaterina sai ajalle tyypillisen aatelisneidon kasvatuksen. Hän osasi kotikielensä ranskan lisäksi saksaa ja italiaa. Hänen veljensä saivat hyvän koulutuksen parhaissa sisäoppilaitoksissa, veli Alexander opiskeli jopa Versaillesin palatsissa. Veljille tilattiin kirjoja Euroopasta. Jekaterinasta kasvoi intohimoinen lukija ja nopeasti hänellä oli 900 niteen kirjasto. Vorontsovien palatsissa hän tapasi politiikan ja tiedemaailman johtajia ja ulkomaisia lähettiläitä. Jekaterina hämmästytti keskustelutaidoillaan ja älyllään. Jekaterina kiinnostui valistusajattelijoiden teoksista ja luki Montesquieuta, Voltairea ja Rousseauta, josta ei kuitenkaan pitänyt.  Hänestä kasvoi valistusajan liberaalin älymystöeliitin edustaja. Vuonna 1759 Jekaterina Romanovna avioitui ruhtinas Mihail Daškovin kanssa.
Ystävyys Katariina II:n kanssa ja osallisuus tämän vallankaappaukseen

Talvella 1758 Daškova tapasi Vorontsovin palatsissa suuriruhtinatar Jekaterina Aleksejevnan, tulevan keisarinna Katariina II:n, johon tutustui paremmin 1761 viettäessään kesää Vorontsovien datšalla, Suomenlahden rannalla, aivan suuriruhtinasperheen kesäasunnon Oranienbaumin naapurina. Vuonna 1762 Daškovalla oli osuutensa Katariina II:n valtaan nostaneeseen palatsivallankumoukseen, mutta hän lienee ymmärtänyt roolinsa todellista suuremmaksi  ja joutui pian epäsuosioon. Jäätyään 20-vuotiaana leskeksi ja yksin kahden lapsensa kanssa Daškova vetäytyy viideksi vuodeksi hovielämästä maaseutukartanoonsa.
Vuodet Euroopassa

Vuosina 1769–1771 Daškova matkusteli ulkomailla, Reinin laaksossa, Frankfurtissa, Berliinissä ja Genevessä, missä hän vieraili pidempään Voltairen luona. Paluu Pietariin ei ollut helppo, sillä kaupungilla liikkui huhuja häntä vastaan . Sittemmin hän vietti seitsemän vuotta (1775–1782) eri puolilla Eurooppaa. Hän järjesti pojalleen Pavelille maisteriopinnot Edinburghin yliopistoon, joka oli yksi keskeisimpiä valistusajan yliopistoja. Edinburghissä hän tapasi viikoittain tunnettuja poliitikkoja, kirjailijoita ja tiedemiehiä kuten Adam Smithiä ja yliopiston rehtori, historioitsija William Robertsonia.
Daškova matkusti poikansa ja tyttärensä kanssa Irlannissa, Englannissa ja Lontoossa, Hollannissa, Brysselissä, Saksan eri valtioissa, Italian ruhtinashoveissa, Wienissä ja Ranskassa. Heidät otettiin hyvin vastaan hoveissa, tiedepiireissä ja taidesalongeissa. He tutustuivat valistuksen hengessä museoihin, arkeologisiin kaivauksiin, yliopistoihin, tiedeseuroihin, kouluihin ja sairaaloihin. Pariisissa Daškova keskusteli ensyklopedisti Denis Diderot'n kanssa sekä tapasi vuonna 1781 amerikkalaisen Benjamin Franklinin, jonka kanssa kävi pitkään kirjeenvaihtoa.
Tiedeakatemian johtajana

Palattuaan Venäjälle vuonna 1782 Daškova pääsi jälleen keisarinnan suosioon, ja tämä lahjoitti Daškovalle Valko-Venäjältä maakartanon ja 2 500 maaorjaa. Katariina II:n tavoitteena oli kehittää Venäjästa moderni valtio siellä harjoitettavien tieteiden avulla, mutta maaorjuuden ylläpitämistä hän kannatti. Ulkomailta Daškova oli raportoinut säännöllisesti kirjeissään Katariina II:lle eurooppalaisesta tieteestä ja taiteesta. Hänelle oli muodostunut laajat ja monipuoliset suhteet valistusajan tärkeimpiin tiedepiireihin.
Vuonna 1783 Katariina II nimitti Daškovan Pietarin tiedeakatemian johtajaksi ja samaan aikaan ranskalaisen esikuvan mukaan perustetun Venäjän akatemian johtajaksi. Daškovalla ei ollut tieteellistä koulutusta, joten hän ymmärsi tehtäväkseen ennen muuta Tiedeakatemian toiminnan organisoinnin ja edistämisen. Hän vaikutti menestyksekkäästi Tiedeakatemian kirjaston, arkiston, laboratorion ja tieteellisen henkilökunnan olojen kehittämiseen.
Vuonna 1789 Benjamin Franklin nimitti Daškovan Amerikan ensimmäisen tieteellisen seuran American Philosophical Societyn kunniajäseneksi.
Daškova perusti aikakausilehdet Sobesednik ljubitelei russkogo slova (ven. Собеседник любитель российского слова, "Venäläisen sanataiteen harrastajien käsikirja") 1783–1784 ja Novyje ježemesjatšnyje sotšinenija (ven. Новые жемячные сочинения) 1786–1794, sekä kehitti venäjänkielistä, tieteellistä toimintaa. Hänen kaudellaan julkaisti, Mihail Lomonosovin kootut teokset. Hänen aloitteestaan koottiin ja julkaistiin kuusiosainen venäjänkielen sanakirja Slovar Akademii Rossijskoi (ven. Словарь Академии Российской) vuosina 1789–1794.
Hän keksi vuonna 1783 kyrilliseen kirjaimistoon uuden kirjaimen Ë/ë [jo]. Sitä ennen oli käytetty yksinkertaista E/e [je] -kirjainta, vaikka olemassa oli myös harvinainen muoto, joka oli muokattu kirjaimesta Ю/ю [ju]. Ë/ë ei ole pakollinen kirjain, ja yksinkertaista E/e:tä käytetään edelleen usein muissa kuin sanakirjoissa, kielen opiskelun kirjoissa ja koululaisten lukukirjoissa.
Vetäytyminen maaseutukartanoon ja muistelmien (Memoirs) kirjoittaminen

Vuonna 1796 Katariina II kuoli ja valtaan nousi isänsä Pietari III:n syrjäyttämisestä ja murhasta katkeroitunut Paavali I. Liberaalin älymystön asema vaikeutui ja Paavali I erotti Daškovan tehtävistään Keisarillisessa Tiedeakatemiassa. Daškova joutui maansisäiseen karkotukseen poikansa Pavelin omistamaan kylään, Trotskojeen, noin 200 km Moskovasta lounaaseen.
Tiedeakatemian vuosinaan Daškova toimitti lehtiä ja julkaisusarjoja, kirjoitti esseitä, käänsi venäjäksi Helvetiusta, Voltairea ja David Humea. Hänen laajaa kirjeenvaihtoaan on julkaistu. Daškovan kirjallisesta tuotannosta merkittävimmät ovat hänen alun perin ranskaksi kirjoittamansa Muistelmat (ransk. Memoirs), joissa kuvataan Pietari III:n valtakautta ja Katariina II:n valtaannousua, venäläisen aatelisnaisen elämää valistusajan Venäjällä, työskentelyä Tiedeakatemiassa ja tunnettuja venäläisiä ja eurooppalaisia vaikuttajia sekä hänen kokemuksiaan ulkomaanvuosilta.
Pietarissa on Daškovan vuonna 1783 rakennuttama klassistinen huvila, jonka suunnittelijana pidetään Giacomo Quarenghia. Moskovassa toimii vuonna 1992 perustettu Jekaterina Daškovalle nimetty humanistinen instituutti.