stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hiljainen huilu
Aiheesta muualla

Hiljainen huilu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Hiljainen huilu Elonet.
Hiljainen huilu AllMoviessa. (englanniksi)
Hiljainen huilu TCM Movie Databasessa (englanniksi)
Hiljainen huilu Rotten Tomatoesissa (englanniksi)
Holly Hunter

| Holly Hunter |
| --- | --- |
 Hunter vuoden 2015 San Diego Comic-Conissa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Holly Paige Hunter
Syntynyt: 20. maaliskuuta 1958 (ikä 66) Conyers, Georgia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1981–
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Holly Paige Hunter (s. 20. maaliskuuta 1958 Conyers, Georgia) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ura

Hunter opiskeli näyttelemistä Carnegie Mellon -yliopistossa, josta valmistui vuonna 1980. Hän teki ensimmäisen elokuvaesiintymisensä vuonna 1981 elokuvassa Koston liekit, jossa hänellä oli sivuosarooli, ja elokuvauransa ensimmäisen pääosaroolin vuonna 1987 Coenin veljesten elokuvassa Arizona Baby. Hän esitti tuossa elokuvassa Edwina ”Ed” McDunnoughia toisen pääosaesittäjän Nicolas Cagen ollessa H. I. McDunnough. Samana vuonna Hunter näytteli myös elokuvassa Broadcast News – suora lähetys ja sai suorituksestaan useita palkintoja, muun muassa parhaan naispääosan Hopeisen karhun Berliinin elokuvajuhlilta. Hän oli myös ehdolla parhaan naispääosan Oscarin ja parhaan naispääosan Golden Globen saajaksi.tarvitaan parempi lähde
Hunter on saanut useita palkintoehdokkuuksia myös myöhemmällä urallaan. Vuoden 1994 Oscar-gaalassa hän oli ehdolla kahdessa kategoriassa, paras naispääosa (Piano) ja paras naissivuosa (Firma). Hän voitti palkinnon roolistaan Ada McGrathina draamaelokuvassa Piano. Hän sai roolista myös Baftan, Golden Globen ja parhaan naispääosan Prix d’interprétation féminine -palkinnon Cannesin elokuvajuhlilta. Viimeisimmän useampia palkintoehdokkuuksia keränneen elokuvaroolinsa Hunter teki vuonna 2003 elokuvassa Kolmetoista, josta hän oli parhaan naissivuosan sarjassa ehdolla muun muassa Oscarin, Baftan, Golden Globen ja SAG-palkinnon saajaksi.tarvitaan parempi lähde
Edellä mainittujen elokuvien lisäksi muita Hunterin tunnettuja elokuvia ovat Coenin veljesten elokuva Voi veljet, missä lienet? vuodelta 2000 ja animaatioelokuva Ihmeperhe, jossa hän toimi Elli Vaaran / Neiti Rajattoman alkuperäisenä äänenä.
Hunter näytteli pääroolia, Grace Hanadarkoa Turner Network Televisionin (TNT) vuosina 2007–2010 ensiesittämässä rikosdraamasarjassa Hyvässä uskossa. Hän oli tuosta roolista kahdesti ehdolla Emmyn ja kerran Golden Globen saajaksi. Hänet on palkittu televisiopalkinto Emmyllä kahdesti, vuonna 1989 pääosasta televisioelokuvassa Roe vs. Wade ja vuonna 1993 pääosasta televisioelokuvassa Murhaajaäidin tarina.tarvitaan parempi lähde
Hunter on näytellyt urallaan elokuvien ja television lisäksi myös teatterissa. Hän teki ensiesiintymisensä Broadwayllä vuonna 1982 Beth Henleyn kirjoittamassa näytelmässä Crimes of the Heart. Vuonna 1984 hän näytteli päähenkilö Carnellea niin ikään Henleyn kirjoittamassa näytelmässä The Miss Firecracker Contest ja uusi roolin sen vuonna 1989 ilmestyneessä elokuvaversiossa.
Hunter sai tähden Hollywood Walk of Famelle vuonna 2008.
Yksityiselämä

Hunter on ollut naimisissa kerran: vuonna 1995 solmittu avioliitto elokuvaaja Janusz Kamińskin kanssa päättyi vuonna 2001. Myöhemmin hän on seurustellut brittinäyttelijä Gordon MacDonaldin kanssa, jonka kanssa on näytellyt Marina Carrin näytelmässä By the Bog of Cats Lontoon West Endillä. Hänellä on MacDonaldin kanssa kaksi lasta: tammikuussa 2006 syntyneet kaksospojat.
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Nimi | Elokuvat> Rooli | Elokuvat>  |
| --- | --- | --- | --- |
| 1981 | Koston liekit | Sophie |  |
| 1984 | Tyttö joka paiski töitä (Swing Shift) | Jeannie |  |
| 1987 | Arizona Baby | Edwina ”Ed” McDunnough |  |
| 1987 | Broadcast News – suora lähetys | Jane Craig |  |
| 1987 | End of the Line | Charlotte Haney |  |
| 1989 | Tyttö, jossa on hehkua! (Miss Firecracker) | Carnelle Scott |  |
| 1989 | Animal Behavior | Coral Grable |  |
| 1989 | Always – ikuisesti | Dorinda Durston |  |
| 1991 | Kerran vielä (Once Around) | Renata Bella |  |
| 1993 | Piano | Ada McGrath |  |
| 1993 | Firma | Tammy Hemphill |  |
| 1995 | Copycat – Kopiomurhaaja | M.J. Monahan |  |
| 1995 | Joululoma (Home for the Holidays) | Claudia Larson |  |
| 1996 | Crash | Helen Remington |  |
| 1997 | Epätavallista elämää | O’Reilly |  |
| 1998 | Täyttä elämää | Judith Moore |  |
| 1999 | Jeesuksen poika (Jesus’ Son) | Mira |  |
| 1999 | Nainen paikallaan (Woman Wanted) | Emma Riley |  |
| 2000 | Julmia totuuksia (Things You Can Tell Just by Looking at Her) | Rebecca Weyman |  |
| 2000 | Timecode | Renee Fishbine |  |
| 2000 | Voi veljet, missä lienet? | Penny Wharvey McGill |  |
| 2002 | Moonlight Mile – surun tie | Mona Camp |  |
| 2003 | Levity | Adele Easley |  |
| 2003 | Kolmetoista | Melanie Freeland |  |
| 2004 | Mieheni ex-naiset | Barb Campbell-Dunn |  |
| 2004 | Ihmeperhe | Elli Vaara / Neiti Rajaton (ääni) |  |
| 2005 | Yhdeksän elämää Nine Lives) | Sonia |  |
| 2005 | Kohtalon kolhuja | Margaret Barnell |  |
| 2012 | Won’t Back Down | Evelyn Riske |  |
| 2012 | Jackie | Jackie |  |
| 2013 | Paradise | Mrs. Mannerhelm |  |
| 2014 | Manglehorn | Dawn |  |
| 2016 | Batman v Superman: Dawn of Justice | senaattori Finch |  |
| 2016 | Strange Weather | Darcy Baylor |  |
| 2017 | Breakable You | Eleanor Weller |  |
| 2017 | The Big Sick | Beth Gardner |  |
| 2017 | Song to Song | Miranda |  |
| 2018 | Ihmeperhe 2 | Elli Vaara / Neiti Rajaton (ääni) |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Holly Hunter Wikimedia Commonsissa
Hilma Honkakangas

Hilma Honkakangas (6. heinäkuuta 1881 Evijärvi – 10. lokakuuta 1962 Tuusula) oli suomalainen runoilija.
Teoksia

Lauluja elämästä : runoja.   Tekijä, Kerava 1942, 2. painos Tuusula 1957
Hiskhylos

Hiskhylos (m.kreik. Ἱσχύλος) voi viitata seuraaviin:
Hiskhylos (toimi n. 540–515 eaa.), attikalainen savenvalaja
Hiskhylos-maalari (toimi n. 520 eaa.), attikalainen punakuviomaalari, joka maalasi Hiskhyloksen vaaseja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Hiskhylos”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Minquiers ja Ecréhous

Jersey: Minquiers ja Ecréhous
Minquiers ja Ecréhous ovat kaksi Jerseyyn kuuluvaa saariryhmää Englannin kanaalissa. Saaret ovat pääosin asumattomia tai niillä on vain joitakin kalastajamökkejä. Iso-Britannia ja Ranska kiistelivät saarien omistuksesta vuoteen 1953 asti jolloin Kansainvälinen tuomioistuin vahvisti niiden kuulumisen Britannian kruunulle. Myöhemmin kiista on herännyt uudestaan henkiin.
Les Minquiers -saaret (engl. the Minquiers) sijaitsevat 14 kilometriä etelään Jerseystä ja niillä sijaitsee Britteinsaarten eteläisin kohta. Ryhmän suurimpia saaria ovat Maîtresse Île ja Les Maisons. Muita saaria ovat muun muassa Le Niêsant, Les Faucheurs ja La Haute Grune.
Les Écréhous -saaret (engl. the Ecréhous) sijaitsevat 9 kilometriä koilliseen Jerseystä (13 kilometriä Ranskasta). Ryhmän suurimmat saaret ovat Maîtr'Île, La Marmotchiéthe (La Marmotière) ja Lé Bliantch'Île (La Blanche Île). Muita saaria ovat muun muassa Les D'mies, La Grand' Naithe, L'Êtchièrviéthe, Lé Fou ja La Froutchie.
Aiheesta muualla

Minquiers and Ecrehos (France/United Kingdom), Overview of the Case International Court of Justice. Viitattu 6.7.2019 (englanniksi).
Explore Jersey’s Archipelago Jersey Tourist Information Centre. Arkistoitu 6.7.2019. Viitattu 6.7.2019 (englanniksi).
Hilja Valtonen

| Hilja Valtonen |
| --- | --- |
 Hilja Valtonen
Henkilötiedot
Koko nimi:  Hilja Ester Valtonen
Syntynyt: 30. syyskuuta 1897 Heinävesi
Kuollut: 19. joulukuuta 1988 (91 vuotta) Imatra
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Hilja Valtosen hauta Imatralla.
Hilja Ester Valtonen (o.s. Kurki, 30. syyskuuta 1897 Heinävesi – 19. joulukuuta 1988 Imatra) oli suomalainen kirjailija ja kansakoulunopettaja. "Painosten herrattareksi" kutsuttu Valtonen oli 1920- ja 1930-lukujen suosituimpia suomalaisia kirjailijoita, jonka viihderomaaneista otetaan yhä uusintapainoksia. Kirjailijana Valtosen pyrkimyksenä oli ajaa naisasiaa eteenpäin, ja hän toi suomalaiseen kirjallisuuteen modernin, itsenäisen naistyypin.
Henkilöhistoria

Valtonen syntyi Heinävedellä Etelä-Savossa kansakoulunopettajan tyttärenä, hänen vanhempansa olivat Fredrik Kurki ja Kristiina Ämmälä. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta vuonna 1919 ja valmistui kansakoulunopettajaksi Kajaanin seminaarista vuotta myöhemmin. Opettajana Valtonen työskenteli Karijoella 1920–1922 ja Parikkalassa (1922–1929) ennen asettumistaan Imatralle. Hän opetti Imatran Linnalan koulussa vuoteen 1963 yhdessä miehensä kansakoulunopettaja Kosti Valtosen kanssa. 1960-luvulla hän oli Kymen läänin kirjailijayhdistys Paltan varapuheenjohtajana ja sai kotiseutuneuvoksen arvonimen 1974.
Kirjallinen tuotanto

Valtosen esikoisromaani Nuoren opettajattaren varaventtiili oli heti ilmestyessään menestys. Sitä kirjoittaessaan Valtonen kertoo olleensa närkästynyt miesopettajien paremmasta palkasta ja vaatimattomammista velvollisuuksista. Kirjailijana hän tahtoi ajaa tarmolla naisasiaa eteenpäin.  Aikalaisarvosteluissa hämmästys oli suuri, sillä Valtosen kirjoitustyyli oli totutun vastainen sen suhteen mitä naiskirjailijalta saattoi odottaa.
Valtosen naishahmot ajoivat autoa ja toimivat ammateissa. 1920-luvulla Valtosen kirjoittaessa ensimmäisiä kirjojaan taloudellisen nousun ja vapaampien tapojen myötä alettiin kirjoittaa entistä vapaammin. Hänen kirjoissaan on eroottista virettä, jota säätelee silti siveellinen moraali. Naispäähenkilöt ovat pirteitä ja uhmakkaita villikkoja, mutta siveellisyys pysyy kuitenkin mukana ja tavoitteena on usein sosiaalisesti edullinen avioliitto. Myöhemmässä tuotannossa naiset eivät kuitenkaan välttämättä ota aviomiestä. Aikoinaan jopa epäiltiin, että joku mies on salanimellä kirjoittanut Valtosen romaanit, sillä nainen tuskin voisi kirjoittaa niin taitavasti ja hauskasti.
Monien hänen kirjojensa pohjalta on tehty myös elokuvia, joista tunnetuin on Vaimoke-romaanin filmatisointi (päärooleissa Ansa Ikonen ja Tauno Palo).
Kirjallinen tuotanto > Teokset > Romaanit

Nuoren opettajattaren varaventtiili (1926)
Älä nuolaise ennen kuin tipahtaa! (1927)
Opettajan villikko (1928)
Hiiliristi (1930)
Kunnankirjuri (1931)
Vaimoke (1933)
Tarvaatar (1935)
Nykyhetken tyttölapsi (1937)
Hätävara (1938)
Ville viekastelee taas (1945)
Kilroy sen teki (1947)
Rakas Vihtori (1950)
Neiti talonmies (1954)
Neekerityttö peilaa (1957)
Poikamiestyttö (1966)
Ruskapäiviä (1975)
Kirjallinen tuotanto > Teokset > Näytelmät

Autotyttö (1929)
Päivä perijättärenä (1932)
Lotta-veitikka (1934)
Vetovoima eli vetovaimo (1942)
Joulupata ynnä muita lastennäytelmiä kuusijuhliin (1951)
Valitusaika on ohi (1951)
Rissasen papan leiviskä (1953)
Häät nousoot, Karjalaiset huntuhäät (1954)
Salainen ase (1961)
Vaimoke (1968)
Kirjallinen tuotanto > Teokset > Elokuvakäsikirjoitukset

Vaimoke (samannimisen romaanin pohjalta, 1936)
Mieheke (1936)
Markan tähden (näytelmän Päivä perijättärenä pohjalta, 1938)
Hätävara (samannimisen romaanin pohjalta, 1939)
Varaventtiili (romaanin Nuoren opettajattaren varaventtiili pohjalta, 1942)
Neiti Tuittupää (1943)
Kilroy sen teki (samannimisen romaanin pohjalta, 1948)
Minä ja mieheni morsian (1955)
Neiti talonmies (samannimisen romaanin pohjalta, 1955)
Kirjallinen tuotanto > Teokset > Muut kirjalliset työt

Sanaton Santeri (novelleja, 1939)
Kinkku (kertomus, 1953)
Pulun ja Pekan pakinoita (pakinoita, 1956)
Pippuria (kertomus, 1962)
Pätkis (kertomuksia, 1964)
Nuoren opettajattaren varaventtiili (radiokuunnelma, 1969)
Omakehu, Muistelmia menneiltä vuosilta (muistelmateos, 1973)
Aiheesta muualla

Hilja Valtonen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Häiritty nimipäiväjuhla. Hilja Valtosta haastateltiin Hiljan päivänä, Seura, 11.12.1935, nro 50, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Huoneenlämpö

Lämpömittari, joka näyttää 22 °C:n sisälämpötilaa.
Huoneenlämpö on lämpötila, joka vallitsee rakennuksen sisätiloissa. Sopiva huoneenlämpö on noin 20–22 °C.
Sopiva huoneen lämpötila

Yleisesti kaikille sopivaa huoneenlämpöä ei voida aivan tarkkaan määrittää, koska ihmiset tuntevat lämpötilan eri tavalla. Keskimäärin ihmiset pitävät sopivana sisälämpötilana talvella 20–22:ta celsiusastetta. 10–30 prosenttia ihmisistä saattaa kuitenkin tässäkin lämpötilassa kokea olonsa epämukavaksi.
Huoneenlämpö ei saa olla liian korkea eikä myöskään liian matala. Yli 23 astetta alkaa olla jo liikaa; näin korkeassa lämpötilassa ihmisen vireystila heikkenee ja ilma voi tuntua tunkkaiselta. Myös energiankulutus on korkealla. 18:aa astetta pidetään huoneen minimilämpötilana, ja lattian pintalämpötilan tulisi olla vähintään 17 astetta. Liian alhainen lämpötila voi aiheuttaa terveyshaittoja. Lisäksi rakenteisiin saattaa liian alhaisessa lämpötilassa tiivistyä kosteutta, ja tämä voi johtaa homehtumiseen.
Sisälämpötila helteellä

Kesäisin helteellä ongelmana voi olla, että sisälläkin on liian kuuma. Sosiaali- ja terveysministeriön asumis- ja terveysasetuksen mukaan lämmityskauden ulkopuolella huoneen lämpötila saa olla korkeintaan 32 astetta. Tehokkain tapa saada lämpötila helteillä pysymään hallinnassa on käyttää jäähdytysjärjestelmää. Jos asunnossa ei ole jäähdytysjärjestelmää, verhojen kiinni pitäminen on järkevää. Helteessä ikkunan pintalämpötila voi nousta 40 asteeseen. Illalla ja yöllä, kun ulkolämpötila laskee alle sisälämpötilan, voi pitää ikkunoita auki. Tuulettimilla saa ilmaa kiertämään asunnossa.
Miessaari

Miessaari
Miessaaren laituri maaliskuussa 2018.
| --- | --- |
Muut nimet:  Karlö
Sijainti:  60°7′55.88″N, 24°46′50.49″E, Espoo Uusimaa Suomi
Merialue:  Suomenlahti, Itämeri
Pinta-ala:  0,61 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  1 (2018)
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Miessaari (ruots. Karlö) on 61 hehtaarin laajuinen saari Espoon edustalla. Se on ollut asevoimien käytössä vuodesta 1915, jolloin sinne alettiin rakentaa Krepost Sveaborgin merilinnoitteita. Nykyään saarta hallinnoi puolustusvoimat, ja se on suljettu sotilasalue, jonne maihinnousu on luvanvaraista. Saaressa oli useita kesähuviloita ja muita asuinrakennuksia ennen linnoittamisen käynnistymistä ensimmäisen maailmansodan aikana.
Saaren ainakin 1600-luvulta lähtien käytetty ruotsinkielinen nimi Karlö on voinut viitata Ruotsin kruunun palveluksessa olleisiin sotilaisiin (ruots. karlar). Nimi suomennettiin 1900-luvun alussa Miessaareksi.
Maantiede ja luonto

Miessaari on Espoon itäisen saariston suurin saari. Sen pinta-ala on 61 hehtaaria. Saaren ja rannikon väliin jäävää selkää kutsutaan Miessaarenseläksi, ja saaren erottaa sen pohjoispuolella olevista saarista Flakaholmssundet-niminen salmi. Miessaaren itäpuolella on Pikku Miessaari. Muita naapurisaaria ovat Flakaholm, Pukkisaari, Pyöräsaari, Knekten ja Långholmen. Miessaaren maa-alueet omistaa Senaatti-kiinteistöt ja ympäröivän vesialueen Metsähallitus.
Miessaaren luonto on sisä- ja ulkosaariston välistä siirtymävyöhykettä. Pohjoisrannikko edustaa suojaista sisäsaaristoa, kun eteläranta edustaa puolestaan enemmän väli- ja ulkosaaristoa. Eteläosan kangasmetsissä kasvaa yleisesti variksenmarjaa ja ruohokanukkaa. Luontoarvoltaan huomattavia ovat etelärannan ja viereisen Pikku Miessaaren rantabiotoopit ja vanhat tervaleppävaltaiset kosteat lehdot. Niistä on löytynyt monia huomionarvoisia kasvilajeja. Nisäkkäistä Miessaarella on havaittu supikoiria, mäyriä, kettuja, metsäkauriita ja lepakoita.
Historia

Vanhin maininta Miessaaresta on vuodelta 1618. Maakirjan mukaan se oli yhteisomistuksessa oleva kruunun saari. Sen ensimmäinen omistaja oli rykmenttiupseeri Hans Floor, joka sai sen, kun se yhdistettiin 1687 Floorin omistamaan Storsin tilaan. Kirkonkirjojen mukaan ensimmäinen Miessaareen kirjattu lapsi syntyi 1779.
Karl Gustaf Ekebomin vuonna 1872 julkaiseman kartan mukaan saaressa oli Pukkisaaren ja Flakaholmenin välisen suojaisen salmen rannassa viitisen asuinrakennusta ja kaksi laivalaituria. Pukkisaareen johti lisäksi silta. Miessaaren lounaiskärkeen oli merkitty tiilitehdas, mutta sen toiminnasta ei ole mitään tietoja. Miessaari myytiin 1877 helsinkiläiselle raatimiehelle Johan Alexander Söderströmille, joka rakennutti sinne useita kesähuviloita.
Historia > Venäläisten linnoitustoiminta

Monet lähteet toteavat Venäjän pakkolunastaneen Miessaaren ja viereisen Pyöräsaaren ensimmäisen maailmansodan aikana rannikkotykistövaruskunnan perustamista varten. Tämä lienee tosin väärinkäsitys, sillä asiakirjalähteet eivät tue väitettä. Saaren linnoittaminen liittyi suurempaan linnoitusprojektiin, jonka puitteissa oli rakennettu maa- ja merilinnoitteita Helsingin ympäristöön. Saaren linnoitustyöt käynnistyivät huhtikuussa 1915, kun sen korkeimmalle kohdalle saaren keskiosassa alettiin rakentaa betonista meririntaman patteria nro 40. Patterin rakennustyöt keskeytyivät tosin jo elokuussa Viaporin kommendantin käskyllä. Keskeytyksen taustalla oli ilmeisesti varojen hupeneminen ja maarintaman laajentuminen. Työt jatkuivat kuitenkin myöhemmin, ja Miessaaren linnoitteet saatiin valmiiksi vuonna 1917. Patteri sai aseistuksekseen neljä Canet-tykkiä, joiden rintamasuunta oli kaakkoon ja ampumaetäisyys noin 13–14 kilometriä. Rintasuojassa on kaksi hissihuonetta ja keskushuone tykkipareja varten. Patterin kummassakin päässä oli tulenjohtotorni, ja torneja yhdisti 215 metriä pitkä ja metrin leveä tunneli. Patterille rakennettiin mukulakivitie saaren pohjoisosasta. Miessaaren ja Pyöräsaaren välille rakennettiin silta.
Miessaareen rakennettiin myös kallioon louhittuja miehistö- ja ammussuojia, kasarmi, keittiö- ja ruokailurakennukset, kaivo, käymälä ja liitereitä. Venäläiset olivat aloittaneet myös kallioon louhitun suojahuonein varustetun valonheitinaseman rakentamisen, joka ei ehtinyt kuitenkaan valmistua ennen heidän lähtöään. Suomalaiset rakensivat aseman myöhemmin valmiiksi.
Venäläiset rakensivat saarelle vuonna 1915 myös yhden maarintaman tykkipatterin, jonka rintamasuunta oli mantereelle päin. Maavalleista rakentuvassa patterissa oli kuusi kuusituumaista vuosimallin 1877 -tykkiä, jotka sijaitsivat 24 metrin etäisyydellä toisistaan. Jokaista tykkipatteria varten oli oma puinen miehistökorsunsa kahdeksalla laverilla. Miehistökorsujen lisäksi patteria varten rakennettiin yksi upseerikorsu.
Miessaari kuului Krepost Sveaborgin merilinnoitteiden ulomman linjan tykkipattereihin. Krepost Sveaborgin maa- ja meririntamat yhdistyivät saarella saumattomasti toisiinsa.
Historia > Myöhempi käyttö ja nykytilanne

Miessaareen siirrettiin elokuussa 1963 kahdeksantuumaiset, putken pituudeltaan erimittaiset 203/45 C- ja 203/50 VC -tykit, jotka oli evakuoitu jatkosodan lopulla Mäkiluodon linnakkeelta, joka puolestaan luovutettiin Neuvostoliitolle osana Porkkalan vuokra-aluetta. Merivoimien esikunta oli hylännyt tykit vuonna 1945, mutta niiden käyttöä alettiin harkita uudelleen 1960-luvulle tultaessa. Tämä johti putkien romuttamispäätöksen perumiseen, ja kahdeksantuumaiset tykit peruskorjattiin ja toimitettiin Miessaareen elokuussa 1963. Tykit saatiin asemiinsa seuraavana vuonna, mutta patterin kehittäminen jäi sikseen eikä sillä ammuttu taisteluammuntoja.
Saareen sijoitettiin 1980-luvulla Helsingin ilmapuolustuksen ohjuspatteri. Vanhat kahdeksantuumaiset tykit poistettiin käytöstä vuonna 1982, minkä jälkeen ne purettiin asemistaan ja vietiin seuraavan vuoden kesäkuussa Santahaminaan. 203/45 C -tykki päätyi myöhemmin yksityiseen asekokoelmaan ja 203/50 VC Sotamuseolle, joka sijoitti sen Kuivasaaren museotykkikokoelmaan. Miessaari varustettiin 1980-luvun puolivälissä raskaalla nelitykkisellä 130 TK -rannikkopatterilla. Sillä on toteutettu yhdet ammunnat sen perushuollon jälkeen joulukuussa 2001.
Miessaaren vartiolinnakkeen tehtävänä on kriisin aikana suojata pääkaupunkiseutua sinne kohdistuvilta hyökkäyksiltä ja toimia liikkuvien joukkojen tukialueena. Linnake on kuulunut joukko-osastorakenteessa Suomenlahden meripuolustusalueen alaisuuteen, mistä se siirrettiin Rannikkoprikaatin alaisuuteen vuoden 2015 puolustusvoimauudistuksessa. Saaressa on merivoimien raskaita 130 TK -tykkejä, johtamistiloja ja pääkaupunkiseudun joukoille tarkoitettua materiaalia ja räjähteitä. Saarella työskentelee jatkuvasti vartio- ja varastohenkilöstöä, minkä lisäksi sitä käytetään myös varusmiesten, reserviläisten ja henkilökunnan koulutusalueena. Saarella ovat harjoitelleet muun muassa merivoimien rannikkojääkärit.
Miessaari ja sen itäpuolella sijaitseva Pikku Miessaari ovat Espoon saariston ainoat puolustusvoimien hallinnoimat saaret. Niiden suunniteltiin pysyvän samassa käytössä vuonna 2015 valmistuneessa saariston osayleiskaavassa. Saarelle rakennetut ensimmäisen maailmansodan aikaiset merilinnoituslaitteet ovat osin säilyneet varsin hyvin, sillä saaret ovat edelleen puolustusvoimien hallussa, mikä on rajoittanut niillä liikkumista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Miessaari Wikimedia Commonsissa
Mars matkaan Miessaareen! hs.fi.  15.7.1994. Sanoma Media Finland Oy. Viitattu 8.1.2019.
Enqvist, Ove: Tutut kasvot: Ulla Engblomin 50 vuotta Miessaaren linnakkeella. Rannikon puolustaja, Määritä ajankohta! Helsinki:  Rannikkoupseeriyhdistys RUY ry. ISSN 1239-0445.  Artikkelin verkkoversio. (PDF) Viitattu 2.5.2019.
Miessaari, Suomenlahti: Melutiedote puolustusvoimat.fi.  5.5.2019–10.5.2019. Puolustusvoimat. Viitattu 2.5.2018.
Miessaari Haukilahden rannasta nähtynä.
Toinen pyöräsaaren QF 6 naulan Nordenfelt -tykkiasemista maaliskuussa 2018.
Miessaaren linnakkeelle meneviä muonatarvikkeita lastataan jääveneeseen toukokuussa 1942.
Toinen kahdeksantuumaisista tykeistä ampuu Mäkiluodossa jatkosodan aikana heinäkuussa 1942.
Moika (Batetskin piiri)

| Moika Мойка |
| --- | --- |
 Moika
 Koordinaatit: 58°37′22″N, 30°37′49″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Novgorodin alue
Piiri:  Batetskin piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  646,06 km²
Väkiluku (2009):  1 600
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Moika (ven. Мойка) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Batetskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Laukaanjoen varrella 25 kilometriä Batetskista itään. Kylässä on 352 ja kunnassa 1 600 asukasta (vuonna 2009).
Maantiede ja asutus

Moikan kunnan pinta-ala on 646,06 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Leningradin alueeseen, idässä Novgorodin alueen Novgorodin ja etelässä Šimskin piireihin sekä lännessä Batetskin piirin Peredolskajan ja Batetskin kuntiin. Pinta-alasta 77,8 % on metsää ja 16,9 % maatalousmaata.
Seutu kuuluu Ilmajärven alankoon. Kunnan alueella virtaa Laukaanjoki.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 39 kylää: Bor, Borok, Dorogobuž, Dubrovka, Gastuhovo, Golešino, Grigorjevo, Hotobuži, Hrepljo, Jakovleva Gorka, Košelkovo, Krjutškovo, Kromy, Ljuboljady, Ljubunitsy, Lugsko, Marino, Mokritsy, Myselka, Nehino, Ogurkovo, Ostrov, Otšno, Podborovje, Pogost-Sabljo, Sabljo, Seredogoštš, Skatšeli, Terebenik, Tortšinovo, Tšornoje, Velegoštši, Vittsy, Volnaja Gorka, Volnoje Zagorje, Volnyje Kusoni, Voronino, Zaosje ja Žestjanaja Gorka. Asutuskeskuksista suurin on 365 asukkaan Volnaja Gorka. Samanniminen maalaiskunta liitettiin Moikaan vuonna 2010.
Liikenne, talous ja palvelut

Kunnan läpi kulkee Novgorodin ja Lugan välinen maantie ja rautatie. Kylistä on linja-autoyhteydet Novgorodiin.
Paikallisista elinkeinoista tärkein on maa- ja metsätalous (55 %). Kunnassa toimii maatalousyritys, elintarviketeollisuutta, hiekkalouhoksia sekä puunhankintaa ja -jalostusta harjoittavia pienyrityksiä. 47 % työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, peruskoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema ja posti. Eräitä julkisia palveluja on myös Volnaja Gorkassa ja muissa kylissä. Vähittäiskaupasta vastaa piirin kulutusosuuskunta ja joukko yksityisyrittäjiä.