stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
James P. Johnson
Elämä ja ura > Ammattilaisuran alku

1910-luvulla New Yorkissa alkoivat yleistyä ”vuokrajuhliksi” (engl. rent party) kutsutut yksityisasunnoissa järjestetyt illanvietot, joissa esitettiin musiikkia ja kerättiin pääsymaksuja yleensä juhlien järjestäjän vuokran maksamiseen. Tapahtumissa oli lähes aina piano, jota esittäjät saivat tulla soittamaan ilman erityistä järjestystä tai ohjelmistoa. Usein pianistit järjestivät soittokilpailuja (engl. cutting contest), joissa kilpailtiin alueen parhaan soittajan tittelistä. Johnson esiintyi tapahtumissa pientä korvausta vastaan ja alkoi vähitellen tulla tunnetuksi alueen pianistipiireissä. Hän tutustui tänä aikana muihin tärkeisiin newyorkilaisiin pianisteihin, kuten Eubie Blakeen, Luckey Robertsiin ja Willie ”The Lion” Smithiin. Roberts auttoi Johnsonia tämän säveltäjäuran alkuvaiheessa ja järjesti hänelle klassisen musiikin opetusta. Bruto Gianninin antamien klassisen musiikin oppituntien lisäksi Johnson oppi paljon myös ajan ragtime-pianisteilta kuten Blakelta ja Richard McLeanilta.
Vuonna 1912 Johnson alkoi esiintyä ammatikseen pianistina ja laulajana. Hän soitti muun muassa tanssiaisissa, vaudevillessa, elokuvateattereissa ja kabareissa. Yksi hänen vakiosoittopaikoistaan oli The Jungles -klubi New Yorkin Hell’s Kitchenissä. Hän soitti vaudeville-esityksissä yhdessä ragtime-pianisti Ben Harneyn kanssa. Johnsonin varhaiseen repertuaariin kuului populaarimusiikin kappaleita, lauluja musikaaleista sekä muun muassa Joplinin säveltämiä ragtime-kappaleita. Hän huomasi jo varhain kuuntelijoiden vaativan rytmikästä, tanssittavaa musiikkia.
Vuonna 1917 Johnson meni naimisiin laulaja ja tanssija Lillie Mae Wrightin kanssa. He esiintyivät molemmat vuoden 1918 musikaalirevyyssä Smart Set, jonka kiertue oli Johnsonin uran ensimmäinen. He esiintyivät myös myöhemmin yhdessä vaudeville-esityksissä. Parilla oli kaksi omaa lasta, poika James Jr. (s. 1926) ja tytär Arceola (s. 1928). 1930-luvulla he adoptoivat kolmannen lapsen, jonka nimeksi tuli Lillie Mae Jr.
Johnson vetäytyi vähäksi aikaa syrjään pianistipiireistä ollakseen herättämättä huomiota ja välttyäkseen asepalvelukselta – jotkut hänen ystävistään palvelivat ensimmäisessä maailmansodassa Yhdysvaltain armeijan jalkaväessä Euroopassa. Kun Johnson ryhtyi taas esiintymään, hän työskenteli päivisin varastotyöntekijänä ja soitti pianoa iltaisin.
Jazzpianisti Thomas ”Fats” Waller sai 17-vuotiaana pianotunteja Johnsonilta. Uruilla aloittanut Waller vietti pitkiä aikoja Johnsonin kodissa ja kehittyi nopeasti taitavaksi soittajaksi. Waller ja Johnson pysyivät ystävinä ja ajoittaisina yhteistyökumppaneina vuoteen 1943, Wallerin kuolemaan asti. Johnson nauhoitti Wallerin kuoleman jälkeen tälle tribuuttikappaleen ”Fats and Me” (suom. Fats ja minä).
Elämä ja ura > Menestys ja loppuvuodet

Johnson oli yksi harvoja 1920-luvun menestyneistä jazzmuusikoista, jotka eivät olleet kotoisin New Orleansista. Vuonna 1920 hän perusti oman jazzyhtyeen nimeltä The Clef Club. Hän esiintyi 1920-luvulla paljon pianistina ja toimi teatterissa musiikillisena ohjaajana ja säveltäjänä. Vuonna 1923 Johnson esiintyi Charles Elgarin yhtyeen kanssa Englannissa teatterirevyyssä Plantation Days. 1930-luvulla hän esiintyi yhä harvemmin ja keskittyi enemmän teatterisäveltämiseen ja oman jazzyhtyeensä johtamiseen. Johnson aktivoitui uudelleen John Hammondin kutsuttua hänet esiintymään Spirituals to Swing -nimellä markkinoituihin konsertteihin Carnegie Hallissa vuosina 1938–1939. Hän esiintyi 1940-luvulla aktiivisesti ja soitti muun muassa radio-ohjelmassa This Is Jazz.
Johnson sai sydänkohtauksen vuonna 1946 ja jatkoi toivuttuaan esiintymistä, kunnes uusi kohtaus vuonna 1951 pakotti hänet lopettamaan soittamisen. Hän kuoli New Yorkissa 17. marraskuuta 1955. Lähes varattomana kuolleen Johnsonin hautajaisiin osallistui 75 ihmistä. Hänen hautansa Mount Olivetin hautausmaalla Queensissä pysyi merkitsemättömänä lähes 60 vuoden ajan.
Tuotanto > Pianosävellykset ja teatterimusikaalit

Musiikkinäytteet
Näyte James P. Johnsonin nauhoituksesta.
Näyte James P. Johnsonin orkesterin live-nauhoituksesta.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Johnson sävelsi uransa aikana yli 200 kappaletta. Hänen ensimmäisiin julkaistuihin sävellyksiinsä kuuluvat Smart Set -revyyhyn sävelletyt kappaleet ”Stop It”, ”Boys of Uncle Sam” ja ”Mama’s Blues”, joihin musiikkijulkaisija F. B. Haviland osti 1910-luvun lopulla oikeudet. Johnsonille maksettiin 25 dollarin kertakorvaus kappaleelta ilman rojalteja, ja hän käytti rahat uuden pianon ostoon. Muita Johnsonin elinaikana julkaistuja sävellyksiä olivat muun muassa ”If I Could Be with You”, ”The Charleston”, ”Jingles”, ”Snow Morning Blues”, ”Keep Off the Grass”, ”Scoutin’ Around” ja ”Carolina Shout”. Johnson ansaitsi paremmin esiintymisillään kuin sävellyksillään. Tämä johtui osittain stride-soittotyylin teknisestä vaikeudesta ja osittain myös siitä, että Johnsonin käyttämä kolmimuunteinen rytmi oli hankalaa merkitä nuottikirjoitukseen helposti ymmärrettävällä tavalla.
Vuonna 1923 sai ensi-iltansa teatterinäytelmä Running Wild, jolla Johnson saavutti ensimmäistä kertaa kaupallista menestystä. Näytelmään kuulunut ”The Charleston” -kappale sai Yhdysvalloissa aikaan charleston-seuratanssivillityksen. Toinen Running Wildistä tunnetuksi tullut kappale oli ”Old Fashioned Love”. Johnson sävelsi vuonna 1926 Henry Creamerin sanoittaman kappaleen ”If I Could Be with You One Hour Tonight” Ruth Ettingille. Kappaleesta tuli yksi Johnsonin menestyneimmistä ja siitä saadut rojaltit auttoivat säveltäjää selviämään laman yli. Johnson ja Fats Waller tekivät vuonna 1927 musiikkia teatterinäytelmään Keep Shufflin’ ja esiintyivät siinä yhdessä kahdella pianolla. Muita näytelmiä, joihin Johnson sävelsi musiikkia, olivat vuoden 1930  The Kitchen Mechanics Revue ja vuoden 1931 Sugar Hill. Yhteensä hän osallistui 12 näytelmän säveltämiseen.
Tuotanto > Taidemusiikki

Jazzmusiikin lisäksi Johnson sävelsi urallaan myös taidemusiikkia, johon hän sisällytti afroamerikkalaisen populaarimusiikin piirteitä. Hänen ensimmäinen klassisen musiikin tuotoksensa oli vuonna 1928 Carnegie Hallissa esitetty pianorapsodia Yamekraw: A Negro Rhapsody, jonka Johnson sävelsi alun perin soolopianolle ja jonka sovitti orkesterille William Grant Still. Teos oli sekoitus spirituaaleja ja kansanmusiikkia ja sen esityksessä toimi solistina Fats Waller. Vuonna 1932 syntyi Johnsonin toinen taidemusiikkisävellys Harlem Symphony.
Vuonna 1934 Johnson sävelsi pianokonserton nimeltä Jassamine, vuonna 1935 sävellyksen Symphony in Brown ja vuonna 1936 Symphony Harlem -nimisen baletin. Hän teki W. C. Handyn ”St. Louis Blues” -kappaleesta sinfonisen sovituksen vuonna 1937. Johnsonin säveltämä ja Langston Hughesin sanoittama vuoden 1940 ooppera De Organizer esitettiin yhden kerran Carnegie Hallissa ja kuultiin seuraavan kerran lavalla vasta vuonna 2003, kun muusikko ja orkesterinjohtaja James Dapogny järjesti siitä uuden produktion. Vuonna 1942 ilmestyi Johnsonin toinen ooppera, Eugene O’Neillin näytelmään perustuva Dreamy Kid.
Tuotanto > Nauhoitukset

Uransa aikana Johnson säesti muita artisteja yli 400 nauhoituksessa ja nauhoitti suuren määrän soolopianoesityksiä reikänauhalle. Hän teki ensimmäisen reikänauhatallenteensa vuonna 1916. Vuosina 1917–1921 hän nauhoitti Aeolian-yhtiölle muun muassa kappaleet ”Harlem Strut”, ”Caprice Rag”, ”Steeplechase Rag” ja ”Carolina Shout”. Ensimmäiset savikiekkoäänitteensä hän teki vuonna 1921.
Johnsonin vuoden 1921 soolonauhoituksesta ”Carolina Shout” tuli tärkeä osa varhaista jazzpianorepertuaaria ja se toimi usein nuorten muusikkojen teknisenä koekappaleena. Jotkut pitävät kappaletta ensimmäisenä nauhoitettuna jazzpianosoolona. Toisten lähteiden mukaan ensimmäinen jazzpianosoolo on Johnsonin vuoden 1922 ”Bleeding Heart Blues”. Jotkut Johnsonin 1920-luvun alun nauhoituksista julkaistiin nimellä Jimmy Johnson, vaikka pianisti ei yleisesti käyttänytkään lempinimeä ja hänen ystävänsä kutsuivat häntä yleisesti Jamesiksi.
Fats Waller nauhoitti Johnsonin kanssa 1920-luvun loppupuolella. Louisiana Sugar Babes -nimellä esiintyneeseen yhtyeeseen kuului Keep Shufflin’ -musikaalin orkesterin jäseniä. Waller soitti nauhoituksessa urkuja ja Johnson pianoa.
Vuosina 1927–1929 Johnson teki nauhoituksia blueslaulaja Bessie Smithin kanssa säestäen tätä muun muassa kappaleissa ”Backwater Blues” ja ”Wasted Life Blues”. Hän myös soitti vuoden 1929 lyhytelokuvassa St. Louis Blues, jossa Smith esiintyi. Johnson säesti 1920-luvulla myös muun muassa Ida Coxia, Trixie Smithiä, Ethel Watersia, Mamie Smithiä ja Laura Smithiä. Hän nauhoitti myös muun muassa Perry Bradfordin, Louis Armstrongin, Jabbo Smithin, King Oliverin ja Clarence Williamsin johtamien yhtyeiden kanssa, usein ilman mainintaa esiintyjien luettelossa. Vuonna 1930 hän nauhoitti omat sävellyksensä ”Jingles” ja ”You’ve Got to Be Modernistic”.
Kun perinteinen jazzmusiikki alkoi nousta uudelleen pinnalle 1940-luvulla, Johnson nauhoitti runsaasti materiaalia muun muassa Eddie Condonin, Mezz Mezzrow’n ja Edmond Hallin kanssa.
Soittotyyli

Johnsonin soitossa yhdistyivät ragtimen, bluesin ja klassisen musiikin vaikutteet. Hän ei soittaessaan koskaan toistanut sävellyksen osaa sellaisenaan, vaan varioi soittoa jokaisella toistokerralla. Harlemissa vaikuttaneiden aikalaistensa Luckey Robertsin, Willie ”The Lion” Smithin ja Fats Wallerin kanssa Johnson edusti niin sanottua stride-pianotyyliä, jossa pianistin vasen käsi soitti jatkuvasti vuorotellen bassonuotteja ja sointuja ”harppovassa” liikkeessä. Bassonuottia korostettiin toisinaan lisäämällä siihen desimi vasemman käden peukalolla. Stride-pianistit käyttivät aiempaan ragtime-musiikkiin verrattuna monimutkaisempia harmonisia ja rytmisiä rakenteita ja soittivat tyypillisesti kolmimuunteisessa rytmissä suoran ragtime-rytmin sijaan. Johnson tunnetaan lisänimellä ”stride-pianon isä”.
Vaikutus

Johnson ei ollut omana aikanaan missään vaiheessa suuren yleisön tuntema nimi. Hänen sävellyksiään ja nauhoituksiaan myytiin James P. Johnson -nimen lisäksi useilla nimivariaatioilla, kuten James Johnson, Jimmy Johnson ja James J. Johnson. Lisäksi hänet oli helppo sekoittaa lähes samannimisiin musiikintekijöihin kuten James Weldon Johnsoniin ja J. C. Johnsoniin. Vaikka hänen vaikutuksensa myöhempiin jazzpianisteihin oli kiistaton, kului vuosia, ennen kuin hänen elämästään ja tuotannostaan alettiin kiinnostua laajemmin.
Johnsonia pidetään yhtenä varhaisen jazzpianonsoiton tärkeimmistä edustajista ja hänellä oli tärkeä rooli ragtime-pianonsoittotyylin kehittymisessä jazziksi. Hänen tyylillään oli suuri vaikutus muun muassa Fats Walleriin, Art Tatumiin, Duke Ellingtoniin, Count Basieen ja Thelonious Monkiin. Hänen klassisen musiikin teoksensa sen sijaan menestyivät huonosti eivätkä ne ole saaneet paljoa huomiota osakseen. Monet hänen julkaisemattomista taidemusiikkisävellyksistään ovat kadonneet, mikä tekee niiden merkityksen arvioimisesta vaikeaa.
Johnson valittiin vuonna 1970 Songwriters Hall of Fameen. Vuonna 1995 Yhdysvalloissa julkaistiin hänen kuvallaan varustettu postimerkki.
Diskografia > Pianonauhoituksia

”Harlem Strut” (1921)
”Keep Off the Grass”/”Carolina Shout” (1921)
”Worried and Lonesome Blues” (1923)
”Scouting Around” (1923)
”Snowy Morning Blues” (1927)
”You’ve Got to Be Modernistic” (1930)
”Mule Walk” (1939)
”Blueberry Rhyme” (1939)
”Caprice Rag” (1943)
”Liza” (1945)
”Daintiness Rag”/”Ain’tcha Got Music” (1947)
Diskografia > Yhtyenauhoituksia

”Chicago Blues”/”Mournful Tho’ts” (1928)
”You Don’t Understand”/”You’ve Got to Be Modernistic” (1929)
”Go Harlem”/”Just a Crazy Song” (1931)
”Old Fashioned Love” (1939)
”Harlem Woogie”/”After Tonight” (1939)
”After You’ve Gone” (1944)
Diskografia > Nauhoituksia muiden yhtyeissä

”Lucy Long”/”I Ain’t Gonna Play No Second Fiddle” (Perry Bradford, 1925)
”Preachin’ the Blues”/”Backwater Blues” (Bessie Smith, 1927)
”’Sippi”/”Thou Swell” (Louisiana Sugar Babes, 1928)
”Guess Who’s in Town” (Ethel Waters, 1928)
”Blue Spirit Blues” (Bessie Smith, 1929)
”Coming On with the Come On” (Mezz Mezzrow, 1938)
”Night Shift Blues”/”Royal Garden Blues” (Edmond Hall, 1943)
”Ballin’ the Jack”/”Who’s Sorry Now” (Sidney De Paris, 1944)
”September Song”/”Who?” (Sidney Bechet, 1949)
Lähde: The New Grove Dictionary of Jazz.
Kirjallisuutta

Brown, Scott E. & Hilbert, Robert: James P. Johnson: A Case of Mistaken Identity.  Scarecrow Press and the Institute of Jazz Studies, Rutgers University, 1986.  ISBN 978-0-8108-1887-3  (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
James P. Johnson (etuvasemmalla) esiintymässä New Yorkin Webster Hallissa vuonna 1947.
Jouko Loikkanen

Jouko Loikkanen 1970-luvun taitteessa.
Jouko Loikkanen (s. 12. maaliskuuta 1932 Sääminki) on suomalainen poliitikko ja virkamies.
Hän oli Keskustapuolueen puoluesihteeri 1969–1970, Kehitysaluerahaston toimitusjohtaja 1971–1974, valtiovarainministeriön neuvotteleva virkamies 1974–1978 sekä Tie- ja vesirakennuslaitoksen/Tielaitoksen pääjohtaja 1978–1996. Loikkanen toimi useita kertoja pääministerin sihteerinä ja II valtiovarainministerinä 1976–1977.
Koulutukseltaan Loikkanen on hallinto-opin kandidaatti. Hän kuului Urho Kekkosen lähipiiriin, muun muassa Tamminiemen saunaseuraan.
Jouko Loikkanen toimi myös Suomen Palloliiton puheenjohtajana vuosina 1975–1983.
Teokset

K-linja.  Helsinki:  Akateeminen kustannusliike, 1967.
Hallitse ja hajoa- Karjalaisen 1. hallituksen muodostaminen, toiminta, hajoaminen. Pääministerin sihteerin päiväkirjaa.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1973.  ISBN 951-26-0810-3
Sikisi yhdeksässä kuukaudessa. Maan politiikka joulukuusta 1963 syyskuuhun 1964.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22714-5
Loismeduusat

| Loismeduusat |
| --- | --- |
 Loismeduusoihin kuuluvia lajeja
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Polttiaiseläimet Cnidaria
Luokka::  Polyyppieläimet Hydrozoa
Lahko::  Loismeduusat Narcomedusae  Haeckel, 1879 
Heimot
 Aeginidae  Csiromedusidae  Cuninidae  Pseudaeginidae  Solmarisidae  Solmundaeginidae  Tetraplatiidae 
Katso myös
   Loismeduusat Wikispeciesissä   Loismeduusat Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Loismeduusat (Narcomedusae) on polyyppieläimiin kuuluva lahko. Lahkon lajeja tavataan meristä.
Taksonomia ja anatomia

Loismeduusoihin luetaan kuuluvaksi lähteestä riippuen 4–7 heimoa, joista osan monofyleettisyys on kyseenalainen.
Loismeduusoilla ei ole elinkierrossaan varsinaista polyyppivaihetta, mutta niiden toukat voivat loisia muissa meduusoissa. Meduusaelinvaiheen muoto on usein litteähkö ja koostuu lohkoista. Meduusan reunoilla on jäykkiä lonkeroita. Loismeduusojen sukupuolielimet sijaitsevat meduusan manubriumissa.
Lohkohedelmä

Lohkohedelmä on yksi kasvien hedelmätyypeistä. Se on kuiva ja aukeamaton hedelmä, joka kypsyttyään lohkeaa pienemmiksi osiksi, hedelmyksiksi. Lohkohedelmätyypin hedelmiä on esimerkiksi sarjakukkais-, malva- ja kurjenpolvikasveilla. Lohkohedelmät muotoutuvat vähinttään kaksi lohkoisista sikiäimistä ja näissä sikiäimissä on kaikissa yksi siemen.
Erityyppisiä lohkohedelmiä

Sarjakukkaiskasveilla (Apiaceae) on kaksilohkoinen, usein litteä lohkohedelmä.
Kurjenpolvikasveilla (Geraniaceae), kuten kurjenpolvilla (Geranium) ja kurjennokilla (Erodium), on viisiosainen lohkohedelmä. Hedelmän kärkiosa halkeaa kypsänä hedelmykset sinkoaviksi liuskoiksi.
Vaahteroilla (Acer) on kaksilohkoinen lohkohedelmä, lohkot ovat siivelliset.
Malvoilla (Malva) on pyöreä lohkohedelmä, jossa hedelmykset ovat säteittäin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lohkohedelmä Wikimedia Commonsissa
Metsävaahteran (Acer platanoides) lohkohedelmä.
Loistava tulevaisuus

| Loistava tulevaisuus> Great Expectations |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Charles Dickens
Genre:  romaani
Kustantaja:  Chapman & Hall
Julkaistu:  1860–61
Suomennos
Suomentaja:  Maini Palosuo
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1960

Edeltävä:  Kaksi kaupunkia
Seuraava:  Our Mutual Friend
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Loistava tulevaisuus (engl. Great Expectations) on Charles Dickensin romaani, joka ilmestyi alun perin jatkokertomuksena 1860–1861. Suomeksi teos ilmestyi nimellä Suuria odotuksia vuonna 1934 ja nimellä Loistava tulevaisuus 1960. Dickens palasi teoksessaan David Copperfieldin kehitysromaani-aiheeseen ja kertoo, kuinka kunnianhimoinen nuori mies Pip oppii hyväksymään todellisuuden.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Great Expectations. David Perdue's Charles Dickens Page. (englanniksi)
Lohikalat

| Lohikalat Lohet |
| --- | --- |
 Taimen (Salmo trutta)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Kehittyneet luukalat Neopterygii
Ylälahko::  Protacanthopterygii
Lahko::  Lohikalat Salmoniformes  Greenwood et al., 1966
Heimo::  Lohet Salmonidae  Jarocki / Schinz, 1822
Alaheimot
 Coregoninae – Siiat  Salmoninae – Lohet  Thymallinae – Harjukset 
Katso myös
   Lohikalat Wikispeciesissä   Lohikalat Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lohikalat (Salmoniformes) on viuhkaeväisten kalojen lahko, johon kuuluu vain yksi heimo, lohet (Salmonidae). Suomen alkuperäisestä kalastosta lohikaloja ovat lohi, taimen, nieriä, siika, muikku ja harjus.
Lohikalat ovat pohjoisen pallonpuoliskon viileiden vesien kaloja. Lähes kaikki lohikalat lisääntyvät sisävesissä. Lohikaloihin kuitenkin kuuluu aitojen sisävesikalojen ohella joukko anadromisia vaelluskaloja, jotka viettävät suuren osan elämästään meressä ja palaavat lisääntymään synnyinjokeensa.
Lohikalojen tyypillinen tuntomerkki on selkäevän takana lähellä pyrstöä oleva rasvaevä. Lohikalojen lähimpiä sukulaisia ovat samoin rasvaevälliset kuorekalat (Osmeriformes) ja sillikuorekalat (Argentiniformes) sekä haukikalat (Esociformes). Nämä neljä lahkoa yhdessä muodostavat ylälahkon Protacanthopterygii, jota pidetään rakennepiirteiltään alkeellisena moniin muihin viuhkaeväisiin verrattuna.
Lohikaloilla on keskeinen osuus pohjoisten järvien kalastuksessa, ja vaeltavilla lohikaloilla joki- ja rannikkokalastuksessa. Nykyisin lohikalat ovat myös viileiden alueiden keskeisiä vesiviljelyn kohteita. Lohikalojen liha on useimmiten rasvaista ja ne ovat kulinaarisesti arvostettuja.
Alaheimot ja suvut

Lohikalat jaetaan kolmeen alaheimoon, Coregoninae (siiat), Salmoninae (lohet) sekä Thymallinae (harjukset). Sukuja on 11, mutta käsitykset erillisten lajien määrästä vaihtelevat suuresti erityisesti siikojen kohdalla.
Alaheimo: Coregoninae – siiat
Coregonus – siiat
Prosopium – pyörösiiat
Stenodus – nelmat
Alaheimo: Salmoninae – lohet
Brachymystax – lenokit
Hucho – jokilohet
Oncorhynchus – tyynenmerenlohet
Parahucho
Salmo – (lohet ja taimenet)
Salvelinus – nieriät
Salvethymus
Alaheimo: Thymallinae – harjukset
Thymallus – harjukset
Aiheesta muualla

Order Summary for  Salmoniformes (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q9394365  Wikispecies: Salmoniformes  ADW: Salmoniformes  AFD: Salmoniformes  BioLib: 15805  BOLD: 266  CoL: 3ZR  EoL: 5157  EPPO: 1SALMO  Fauna Europaea: 12041  Fauna Europaea (new): 66b86cf8-711d-48c4-8003-e4e33c36316a  GBIF: 1313  iNaturalist: 47521  IRMNG: 12026  ITIS: 161929  NBN: NBNSYS0000172141  NCBI: 8006  NZOR: bd9c4551-0878-4571-8a8a-a8783f7a38e8  Open Tree of Life: 216171  Paleobiology Database: 35506  Plazi: AB0787CD-0A43-FF9C-FDAB-F891E67521E8  WoRMS: 10305
Jouhinahikas

| Jouhinahikas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Omphalotaceae
Suku::  Juurekkaat Gymnopus
Laji::  androsaceus
Kaksiosainen nimi
 Gymnopus androsaceus  (L.) J.L. Mata & R.H. Petersen 
Katso myös
   Jouhinahikas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jouhinahikas (Gymnopus androsaceus, syn. Marasmius androsaceus) on kupera tai laakealakkinen vaalean punaruskea juurekaslaji. Sen heltat ovat lakkia vaaleammat. Jalka on musta ja kiiltävä. Se kasvaa oksilla, kuorenpaloilla ja neulasilla yleisenä koko Suomessa.
Jorge Juan -luokka

| Jorge Juan -luokka |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  920 t
Pituus:  63,73 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,05 m
Syväys:  4,72 m
Koneteho:  1 100 ihp
Nopeus:  13 solmua
Miehistöä:  146
Aseistus
Meritorjunta:  3 × 6,2" tykkiä 2 x  75 mm tykkiä 2 x konekivääriä
Jorge Juan -luokka oli Espanjan laivaston 1870-luvulla valmistetun kahden parkkitakiloidun aluksen muodostama komposiittisluuppiluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Jorge Juan | La Seyne |  | 1876 |  |  |
| Sánchez Barcáiztegui | La Seyne |  | 1876 |  | tuhoutunut Kuuban rannikolla 1895 |
Bruno Loerzer

| Bruno Loerzer |
| --- | --- |
 Bruno Loerzer (vasemmalla) Hermann Göringin ja Adolf Gallandin kanssa Ranskassa 1940.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. tammikuuta 1891 Berliini, Saksa
Kuollut: 23. elokuuta 1960 (69 vuotta) Hampuri, Länsi-Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1911–1920, 1935–1945
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Kenraalieversti
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi
Joukko-osasto:  Luftstreitkräfte Luftwaffe
Bruno Loerzer (22. tammikuuta 1891 Berliini, Saksa – 22. elokuuta 1960 Hampuri, Länsi-Saksa) oli Saksan ilmavoimien kenraalieversti toisen maailmansodan aikana. Loerzer oli myös yksi johtavista ensimmäisen maailmansodan hävittäjä-ässistä 44 ilmavoitolla.
Ensimmäinen maailmansota

Loerzer värväytyi jalkaväkeen 1911. Hän siirtyi vastaperustettujen ilmailujoukkojen lentokoulutukseen kesällä 1914. Ensimmäisen maailmansodan alussa hän lensi tarkkailukonetta, jonka tarkkailijana toimi Hermann Göring. Kesäkuussa 1915 Loerzer siirtyi taistelulentokoulutukseen, josta hän pääsi kenttälentoyksikköön elokuussa. Hän haavoittui vaikeasti huhtikuussa 1916 ja vietti loppuvuoden sairaalassa. Tammikuussa 1917 hänet nimitettiin hävittäjälaivue 26:n komentajaksi. Siihen mennessä hän oli ansainnut kaksi pudotusta. Lokakuussa 1917 Loerzerin tilillä oli jo 20 voitettua ilmataistelua. Loerzerin alaisuudessa palveli hänen veljensä Fritz, joka saavutti sodan aikana 11 ilmavoittoa.
Loerzer palkittiin Pour le Meritellä helmikuussa 1918. Samassa yhteydessä hänet nimitettiin Jagdgeschwader 3:n komentajaksi. Lentoyksikkö teki tuhojaan BMW:n moottoreilla varustetuilla Fokker D.VII -koneillaan ja Loerzer saavutti viimeisen eli 44. ilmavoittonsa syyskuussa 1918. Hänet ylennettiin kapteeniksi hiukan ennen keskusvaltojen antautumista marraskuussa 1918.
Sotien välinen aika

Sodan jälkeen Loerzer toimi kommunistien kapinoita tukahduttaneissa vapaajoukoissa (Freikorps). Hän lensi Baltian alueella tukien Eiserne Division-vapaajoukkoa. Hän erosi armeijasta maaliskuussa 1920 pysyen mukana siviili-ilmailussa.
Vuonna 1930 Loerzerista tuli Saksan lentokoneen omistajien liiton puheenjohtaja. Adolf Hitlerin ja kansallissosialistisen puolueen valtaantulon myötä vanha sotakaveri Göring nimitti Loerzerin tuli Saksan ilmailu-urheiluyhdistyksen puheenjohtajaksi ja natsi-Saksan ilmailu-urheilujohtajaksi.
Luftwaffe perustettiin uudelleen virallisesti 1935. Loerzer toimi komentajana eri yksiköissä ja hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1938.