stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
William Henry Harrison
Elämä > Nuoruus

William Henry Harrison syntyi 9. helmikuuta 1773 Virginiassa perheen Berkeley-nimisellä maatilalla lähellä Richmondia. Harrisonin isä oli Benjamin Harrison V, yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista ja Virginian silloinen kuvernööri. William Henry Harrison kävi koulunsa Hampden–Sydney Collegessa, josta hän siirtyi Pennsylvanian yliopistoon opiskelemaan lääketiedettä. Harrison opiskeli yliopistossa vuoteen 1791, jolloin hän liittyi armeijaan.
Harrison osallistui armeijassa useisiin yhteenottoihin Ison-Britannian joukkojen kanssa, ja niistä merkittävin oli yhdysvaltalaisten voittama Fallen Timbersin taistelu vuonna 1794. Taistelun jälkeen Harrison ylennettiin kapteeniksi, ja hänet nimitettiin Ohiossa sijainneen Fort Washingtonin linnakkeen komentajaksi. Vuonna 1795 Harrison meni naimisiin Anna Tuthill Symmesin kanssa. Symmesin varakas isä vastusti avioliittoa Harrisonin sotilasuran takia, ja siitä syystä Harrison ja Anna Symes karkasivat vihittäväksi. Pari sai kymmenen lasta. Yksi Harrisonin lapsista oli John Scott Harrison, josta tuli myöhemmin kongressiedustaja. Johnin pojasta Benjamin Harrisonista taas tuli Yhdysvaltain 23. presidentti.
Elämä > Ura poliitikkona ja nousu kenraaliksi

Kun Harrison erosi armeijasta vuonna 1798, Yhdysvaltain presidentti John Adams nimitti hänet Luoteisterritorion (engl. Northwest Territory) ministeriksi. Alueeseen kuuluivat nykyiset osavaltiot Indiana, Illinois, Michigan, Ohio, Wisconsin ja osa Minnesotaa. Seuraavana vuonna Harrisonista tuli territorion ensimmäinen edustaja Yhdysvaltain kongressissa.
Vuonna 1800 Yhdysvaltain pienensi Luoteisterritoriota leikkaamalla siitä Indianan territorion (engl. Indiana Territory) alueen. Harrison nimitettiin territorion ensimmäiseksi kuvernööriksi. Uuden territorion kuvernöörinä Harrison alkoi neuvotella intiaanien kanssa näiden asuinalueiden luovuttamisesta yhdysvaltalaisille. Harrison onnistui solmimaan intiaanien kanssa sopimuksen, jonka perusteella intiaanit luopuivat miljoonien hehtaarien kokoisista alueistaan territorion alueella. Osa intiaaneista ei kuitenkaan ollut tyytyväisiä epärehellisinä pitämiinsä maakauppoihin. Tämän takia Harrison joutui kutsumaan Yhdysvaltain armeijan poistamaan intiaanit vanhoilta asuinalueeltaan. Yksi sopimuksia vastustaneista intiaaneista oli shawnee-intiaanien päällikkö Tecumseh. Tecumsehin intiaanijoukot ajautuivat Tippecanoen taisteluun marraskuussa 1811. Vaikka Yhdysvaltain joukot kärsivät huomattavia tappioita, he onnistuivat lyömään Tecumsehin joukot ja Harrisonia juhlittiin suurena sotilasjohtajana.
Oltuaan useita vuosia Indianan territorion kuvernöörinä Harrison liittyi takaisin armeijaan taistellakseen brittejä ja näiden kanssa liittoutuneita intiaaneja vastaan vuoden 1812 sodassa. Harrisonista tehtiin prikaatikenraali ja hänet nimitettiin Luoteisterritorion sotajoukkojen komentajaksi. Harrisonin merkittävimpiä saavutuksia armeijan johdossa oli Thamesin taistelun voitto vuonna 1813 lähellä nykyistä Ontarion aluetta. Intiaanipäällikkö Tecumseh kuoli taistelun aikana, eikä Harrison enää tehnyt yhtäkään vakavaa rauhansopimusta alueen intiaanien kanssa.
Sodan päätyttyä vuonna 1814 Harrison erosi uudelleen armeijasta kenraalimajurina ja muutti perheensä kanssa North Bendiin Ohioon. Kaksi vuotta myöhemmin, 1816, hänet valittiin Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen ja vuonna 1819 Yhdysvaltain senaattiin. Harrison erosi senaatista vuonna 1826, ja hänet nimitettiin Yhdysvaltain ja muutamaa vuotta aiemmin itsenäistyneen Kolumbian suhteita hoitavaksi ministeriksi.
Elämä > Nousu presidentiksi

Vuonna 1836 Harrison asettui Whig-puolueen ehdokkaana presidentinvaaleihin. Hän kuitenkin hävisi vaalit demokraattien Martin Van Burenille. Neljä vuotta myöhemmin hän asettui uudelleen ehdolle Whig-puolueen ehdokkaana toiselle kaudelle pyrkivää Martin Van Burenia vastaan. Harrisonin vastustajat väittivät yli 60-vuotiaan Harrisonin olevan liian vanha presidentiksi. Harrisonin kannattajat taas pyrkivät antamaan Harrisonista kuvan keskiverto-amerikkalaisena, joka oli karkottanut intiaanit pois Yhdysvalloista. Harrison voitti vaalit selvästi, pitkälti Van Burenin edellisellä kaudella Yhdysvaltoja koetelleen talouslaman takia.
Harrison astui 68-vuotiaana virkaan 4. maaliskuuta 1841. Harrison päätti näyttää arvostelijoilleen, jotka olivat väittäneet hänen olevan liian vanha hoitamaan presidentin virkaa. Virkaanastujaispäivän kylmästä ja kosteasta säästä huolimatta hän ei suostunut pukemaan talvitakkia tai laittamaan hattua, koska ei halunnut vaikuttaa vanhalta mieheltä. Harrison piti myös historian pisimmän presidentin virkaanastujaispuheen (8445 sanaa ja kestoltaan yli 2 tuntia) ulkona kylmässä talvisäässä. Pitkä puhe ja säähän sopimaton vaatetus osoittautuivat kohtalokkaiksi Harrisonille. Harrison sairastui ja kuukauden kuluttua virkaanastujaisista hän kuoli keuhkokuumeeseen. Harrisonin kuoltua Yhdysvaltain väliaikaiseksi presidentiksi nimitettiin silloinen varapresidentti John Tyler, joka sai tapahtuman johdosta lempinimen His Accidency ('Hänen Tapaturmaisuutensa'). Harrisonin vaimo Anna Harrison sai kongressilta miehensä kuoleman johdosta 25 000 dollarin kertakorvauksen (presidentin silloinen vuosipalkka) sekä ilmaisen postituksen kaikille kirjeilleen.
William ja Anna Harrison on haudattu William Henry Harrison Tomb State Memorial -nimiseen hautakappeliin heidän kotitilalleen North Bendiin Ohioon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta William Henry Harrison Wikimedia Commonsissa
William Henry Harrison Valkoinen talo (englanniksi)
| n k Yhdysvaltain presidentit |
| --- | --- | --- |
 Luettelo Yhdysvaltain presidenteistä  Tietoja Yhdysvaltain presidenteistä  Valkoinen talo 
:  Washington  J. Adams  Jefferson  Madison  Monroe  J. Q. Adams  Jackson  Van Buren  W. Harrison  Tyler  Polk  Taylor  Fillmore  Pierce  Buchanan  Lincoln  A. Johnson  Grant  Hayes  Garfield  Arthur  Cleveland  B. Harrison  Cleveland  McKinley  T. Roosevelt  Taft  Wilson  Harding  Coolidge  Hoover  F. Roosevelt  Truman  Eisenhower  Kennedy  L. Johnson  Nixon  Ford  Carter  Reagan  G. H. W. Bush  Clinton  G. W. Bush  Obama  Trump  Biden 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  US Congress 
Muut:  NARA 2  SNAC  IdRef 
Harrisonin merkittävimpiä saavutuksia Indianan territorion kuvernöörinä oli Tippecanoen taistelun voittaminen marraskuussa 1811.
Lähdevero

Lähdevero on tuloverotuksen muoto, jossa vero peritään bruttotulosta suoraan tulon lähteeltä.
Esimerkki lähdeverosta Suomessa on korkotulojen lähdevero. Lähdevero pidätetään myös Suomeen enintään kuudeksi kuukaudeksi tulevan ulkomaalaisen Suomesta saamasta tulosta.
Korkotulojen lähdeverotus Suomessa

Korkotulon lähdevero koskee kotimaasta saatuja korkoja, jotka on maksettu
talletukselle talletuspankkitilille, vastaavalle tilille osuuskunnan säästökassaan tai huoltokonttoriin
yleisön merkittäväksi tarjotulle joukkovelkakirjalainalle.
Korkotulon lähdeverotus koskee vain luonnollisten henkilöiden ja kuolinpesien saamia korkotuloja. Korkotulon lähdevero on 30 prosenttia koron määrästä. Veron pidättää koron maksaja kuten pankki, huoltokonttori tai joukkovelkakirjan liikkeellelaskija, ja vero tilitetään valtiolle. Korkotulon lähdeveron alaisesta talletuksesta tai joukkovelkakirjasta saatu korko on tuloverotuksessa verovapaa.
Aiheesta muualla

Vero.fi: Lähdeveron kohteena olevat korkotulot
Luettelo rallin Suomen-mestareista

Tämä on luettelo rallin SM-sarjan mestareista.
Vuoden 2008 jälkeen luokitukset muuttuivat A-ryhmässä sekä isossa ja pienessä N-ryhmässä. Sen jälkeen mestaruus on jaettu kahdessa luokassa: SM1-luokassa (tarkoittaa nelivetoisilla autoilla kilpailevia) ja SM2-luokassa (kaksivetoisilla autoilla kilpailevat kuljettajat). Vuodesta 2013 eteenpäin mestaruus on jaettu myös SM3-luokassa (kv-luokitusten ja -sääntöjen mukaisilla FIA R1 ja FIA R2 enintään 1600 cm3 autoilla), joka aiemmin kilpaili SM2:n sarjassa.
Muita ryhmiä ja luokkia ovat muun muassa Senior Cup ja Historic Trophy. Eräinä vuosina on annettu merkkimestaruus, jonka on sittemmin korvannut tallien mestaruus. Vuodesta 1971 lähtien mukana on ollut naisten sarjan palkinto ja vuodesta 1984 on ajettu juniorien sarjan palkinnosta.
Mestarit > 1959–1969

| Vuosi | Voittaja |  |
| --- | --- | --- |
| 1959 | Esko Keinänen |  |
| 1960 | Carl-Otto Bremer |  |
| 1961 | Rauno Aaltonen |  |
| 1962 | Pauli Toivonen |  |
| 1963 | Simo Lampinen |  |
| 1964 | Simo Lampinen |  |
| 1965 | Rauno Aaltonen |  |
| 1966 | Timo Mäkinen |  |
| 1967 | Simo Lampinen |  |
| 1968 | Hannu Mikkola |  |
| 1969 | Jorma Lusenius |  |
Lähde:
Mestarit > 1970

| Vuosi | Ryhmä 1 | Ryhmä 2 |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 1970 | Eero Nuuttila | Timo Mäkinen |  |
Lähde:
Mestarit > 1971–1975

| Vuosi | Ryhmä 1 | Ryhmä 2 | Naiset |
| --- | --- | --- | --- |
| 1971 | Eero Nuuttila | Tapio Rainio | Eeva Heinonen |
| 1972 | Esa Nuuttila | Tapio Rainio | Eeva Heinonen |
| 1973 | Kyösti Hämäläinen | Timo Mäkinen | Eeva Heinonen |
| 1974 | Pentti Airikkala | Hannu Mikkola | Eeva Heinonen |
| 1975 | Kyösti Hämäläinen | Simo Lampinen | Marketta Oksala |
Lähde:
Mestarit > 1976–1978

| Vuosi | Ryhmä 1 | Ryhmä 2 | Ryhmä 4 | Naiset |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1976 | Kyösti Hämäläinen | Heikki Vilkman | Tapio Rainio | Marketta Oksala |
| 1977 | Kyösti Hämäläinen | Hannu Valtaharju | Ulf Grönholm | Marketta Oksala |
| 1978 | Kyösti Hämäläinen | Ulf Grönholm | Markku Alén | Marja-Liisa Korpi |
Lähde:
Mestarit > 1979–1982

| Vuosi | Ryhmä 1 | Ryhmä 2 | Naiset |
| --- | --- | --- | --- |
| 1979 | Veli Hirvonen | Kyösti Hämäläinen | Marja-Liisa Korpi |
| 1980 | Mikael Sundström | Kyösti Hämäläinen | Marja-Liisa Korpi |
| 1981 | Antero Laine | Kyösti Hämäläinen | Marja-Liisa Korpi |
| 1982 | Harri Väänänen | Kyösti Hämäläinen | Marja-Liisa Korpi |
Lähde:
Mestarit > 1983

| Vuosi | Ryhmä B | Ryhmä A | Ryhmä 2 | Naiset |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1983 | Lasse Lampi | Mikael Sundström | Kyösti Hämäläinen | Minna Sillankorva |
Lähde:
Mestarit > 1984–1986

| Vuosi | Ryhmä B | Ryhmä A | Ryhmä 2 | Naiset | Nuoret |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1984 | Antero Laine | Mika Arpiainen | Kyösti Hämäläinen | Minna Sillankorva | Pertti Laakso |
| 1985 | Antero Laine | Mika Arpiainen | Kyösti Hämäläinen | Minna Sillankorva | Juha Hellman |
| 1986 | Timo Heinonen | Risto Buri | Kyösti Hämäläinen | Minna Sillankorva | Timo Kuivinen |
Lähde:
Mestarit > 1987

| Vuosi | Ryhmä B | Ryhmä A | Ryhmä N | Naiset | Nuoret |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1987 | Petteri Lindström | Mikael Sundström | Sakari Vierimaa | Minna Sillankorva | Tapani Latvanen |
Lähde:
Mestarit > 1988

| Vuosi | Ryhmä B | Ryhmä A (yli 2000 cc) | Ryhmä A (enint>  2000 cc) | Ryhmä N | Naiset | Nuoret |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1988 | Petteri Lindström | Mikael Sundström | Sampsa Junnila | Tommi Mäkinen | Carita Toivonen | Marcus Grönholm |
Lähde:
Mestarit > 1989–2004

| Vuosi | Ryhmä A (yli 2000 cc) | Ryhmä N (yli 2000 cc) | Ryhmä A (enint>  2000 cc) | Ryhmä N (enint>  2000 cc) | Naiset | Nuoret |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1989 | Mikael Sundström | Timo Kuivinen | Teemu Tahko | Petri Kaura | Minna Sillankorva | Jukka Heinonen |
| 1990 | Sebastian Lindholm | Arto Kumpumäki | Jarmo Kytölehto | Jouni Ahvenlammi | Anne Vuorio | Timo Lahtinen |
| 1991 | Lasse Lampi | Marcus Grönholm | Jarmo Kytölehto | Ari Saxberg | Eija Jurvanen | Harri Salmenautio |
| 1992 | Esa Saarenpää | Jarmo Kytölehto | Mika Kelkkanen | Jukka Mäenpää | Anne Vuorio | Antti Seppänen |
| 1993 | Sebastian Lindholm | Juha Hellman | Timo Niinimäki | Jorma Laakso | Leena Kytömaa | Tapio Laukkanen |
| 1994 | Marcus Grönholm | Jari Latvala | Heikki Westerlund | Jorma Laakso | Jaana Pajula-Ihaksi | Juha Kangas |
| 1995 | Sebastian Lindholm | Mika Korhonen | Harri Rovanperä | Jorma Laakso | Marjo Berglund | Lasse Martikainen |
| 1996 | Marcus Grönholm | Jouko Puhakka | Tapio Laukkanen | Harri Rämänen | Minna Sillankorva | Juha Salo |
| 1997 | Marcus Grönholm | Jouko Puhakka | Toni Gardemeister | Jani Pirttinen | Minna Sillankorva | Jarkko Särkkä |
| 1998 | Marcus Grönholm | Jouko Puhakka | Esa Saarenpää | Hannu Jokinen | Minna Lindroos | Vesa Rajala |
| 1999 | Pasi Hagström | Janne Tuohino | Kari Kivenne | Tomi Tukiainen | Minna Sillankorva | Tomi Hallia |
| 2000 | Sebastian Lindholm | Jani Paasonen | Jani Pirttinen | Eero Räikkönen | Anne-Mari Kovalainen | Jukka Ketomäki |
| 2001 | Janne Tuohino | Jouko Puhakka | Tomi Tukiainen | Kosti Katajamäki | Anne-Mari Kovalainen | Timo Mäenpää |
| 2002 | Sebastian Lindholm | Juha Salo | Mikko Hirvonen | Eero Räikkönen | Tiina Sievinen | Marko Nieminen |
| 2003 | Sebastian Lindholm | Hannu Hotanen | Janne Vähämiko | Timo Mäenpää | Anne Kauppinen | Petri Kymäläinen |
| 2004 | Sebastian Lindholm | Juha Salo | Janne Vähämiko | Juho Hänninen | Anne Tähtinen | Ville Hautamäki |
Lähde:
Mestarit > 2005–2008

| Vuosi | Ryhmä A | Ryhmä N (yli 2000 cc / Super 2000) | Ryhmä N (enint>  2000 cc) | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2005 | Kosti Katajamäki | Juha Salo | Marko Mänty |  |
| 2006 | Sebastian Lindholm | Jari Ketomaa | Matti Rantanen |  |
| 2007 | Jussi Välimäki | Jari Ketomaa | Joonas Lindroos |  |
| 2008 | Ari Vihavainen | Juha Salo | Joonas Lindroos |  |
Mestarit > 2009–2011

| Vuosi | SM1 | SM2 | Lähde |
| --- | --- | --- | --- |
| 2009 | Jari Ketomaa | Joonas Lindroos |  |
| 2010 | Juha Salo | Kalle Pinomäki |  |
| 2011 | Juha Salo | Kalle Pinomäki |  |
Mestarit > 2012–2013

| Vuosi | SM1 | SM2 | SM3 | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | Esapekka Lappi | Ville Hautamäki | Andreas Amberg |  |
| 2013 | Juha Salo | Jussi Vainionpää | Joonas Lindroos |  |
Mestarit > 2014–2021

| Vuosi | SM1 (Super4) | SM2 (Tuotanto4) | SM3 (R2) | SM4 (Super2 / V1600) | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | Karl Kruuda | Kaspar Koitla | Samuli Vuorisalo | Ville Hautamäki |  |
| 2015 | Juha Salo | Teemu Asunmaa | Jari Huttunen | Ville Hautamäki |  |
| 2016 | Juha Salo | Teemu Asunmaa | Anssi Rytkönen | Jesse Turunen |  |
| 2017 | Teemu Asunmaa | Eerik Pietarinen | Miika Hokkanen | Joonas Lindroos |  |
| 2018 | Eerik Pietarinen | Henrik Pietarinen | Jaro Kinnunen | Erno Kinnunen |  |
| 2019 | Teemu Asunmaa | Esa Ruotsalainen | Sami Pajari | Jesse Turunen |  |
| 2020 | Teemu Asunmaa | Ville Hautamäki | Lauri Joona | Sami Korvola |  |
| 2021 | Emil Lindholm | Ville Hautamäki | Lauri Joona | Oskari Heikkinen |  |
Mestarit > 2022

| Vuosi | SM1 (Rally2) | SM2 (Tuotanto 4WD) | SM3 (Rally3) | SM4 (Rally4) | SM5 (V1600) | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | Mikko Heikkilä | Ville Hautamäki | Roope Korhonen | Henri Hokkala | Jere Pensas |  |
Mestarit > 2023–

| Vuosi | SM1 (Rally2) | SM2 (Rally3) | SM3 (Rally4) | SM4 (V1600) | SM5 (Kansallinen 4WD) | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2023 | Teemu Asunmaa | Benjamin Korhola | Justus Räikkönen | Tuukka Kauppinen | Ville Hautamäki |  |
| 2024 | Roope Korhonen | Henri Hokkala | Tuukka Kauppinen | Ville Vatanen | Arttu Lähdeniemi |  |
Aiheesta muualla

Ralli SM -sarjapisteet
Solunulkoiset vesikkelit

Solunulkoiset vesikkelit (extracellular vesicles, EV), mukaan lukien eksosomit, mikrovesikkelit ja apoptoottiset kappaleet ovat solujen tuottamia kalvorakkuloita, joita on löydetty ja eristetty useista lähteistä, kuten veren plasmasta, virtsasta ja soluviljelmien kasvatusnesteestä. Solunulkoiset vesikkelit ovat pieniä ja vaihtelevat halkaisijaltaan kymmenistä nanometreistä aina muutamaan mikrometriin. Ne ovat siis suurempia kuin harvat lipoproteiinihiukkaset (LDL) mutta paljon pienempiä kuin esimerkiksi verihiutaleet ja punasolut. Solunulkoisia vesikkeleitä voi muodostua multivesikkelisten rakkuloiden (engl. multivesicular body) sulautuessa solukalvoon (eksosomit) tai kuroutumalla suoraan solukalvosta (mikrovesikkelit).
Solunulkoisilla vesikkeleillä on useita fysiologisesti tärkeitä tehtäviä muun muassa solujen välisessä signaloinnissa, immuunivasteen säätelyssä, veren hyytymisessä ja solujen jätehuollossa. Ne ovatkin kasvavan kiinnostuksen kohteena muun muassa kliinisten ja terapeuttisten sovellusten mahdollistajina. Solunulkoisten vesikkelien välittämä vuorovaikutus liittyy myös useiden sairauksien molekyylimekanismeihin. Solunulkoisia vesikkeleitä voidaankin tulevaisuudessa ehkä käyttää biomarkkereina terveyden ja sairauden tilan toteamiseen, taudin ennusteen tekemiseen ja terapiaan.
Taustaa

Solunulkoiset vesikkelit tunnistettiin ensimmäisen kerran veriplasmassa jo vuonna 1946 ja kuvattiin vuonna 1967 verihiutaleiden tuottamana ”hiutalepölynä”. Kesti kuitenkin kauan, että aluksi harvojen solujen ominaisuudeksi uskotuista vesikkeleistä paljastui solujen yleinen tapa välittää monimolekyylisiä viestejä toisille soluille. Vasta 2000-luvulla tutkimus on todella lähtenyt kasvuun, kun eksosomien osoitettiin kuljettavan nukleiinihappoja, jotka kykenivät tuottamaan proteiineja vastaanottajasolussa. Nykytiedon valossa käytännössä kaikki eukaryootti- ja prokaryoottisolut pystyvät tuottamaan EV:itä. EV:t koostuvat solukalvon kaltaisesta lipidikaksoiskalvosta, membraanista, jossa on lipidien lisäksi valkuaisaineita, proteiineja. Vesikkelin sisältö muistuttaa koostumukseltaan sen erittäneen solun solulimaa, mutta lisäksi vesikkeliin voidaan pakata valikoituja proteiineja, nukleiinihappoja, kuten DNA:ta ja RNA:ta, sekä erilaisia pienmolekyylejä, kuten metaboliitteja.lähde?
EV:iden molekyylisisältö on hyvin monimuotoinen, ja solu voi tuottaa koostumukseltaan ja kooltaan erilaisia vesikkeleitä riippuen sen kasvuolosuhteista tai saamista molekyyliviesteistä. Tämä tekee EV:istä hyvin mielenkiintoisen mutta myös haastavan tutkimuskohteen.lähde?
Terminologia

Koska tieteenala on monitieteinen, käytössä on ollut kymmeniä erilaisia tapoja nimetä näitä solunulkoisia vesikkeleitä, mukaan lukien eksosomit ja mikrovesikkelit, jotka eroavat toisistaan eritystavan perusteella. Nimityksiä on lisäksi runsaasti riippuen solulähteestä, -tyypistä tai muusta erityispiirteestä. Lisäksi yksi solu voi erittää erityyppisiä ja -kokoisia solunulkoisia vesikkeleitä. Sekavan nimeämiskäytänteen vuoksi kansainvälinen vesikkelitutkimusyhteisö (ISEV) on suositellut yleisnimitystä extracellular vesicle eli solunulkoinen vesikkeli.lähde?
Tutkimus

Vesikkelitutkimus on erittäin aktiivista. EV:itä tutkitaan lukuisissa laboratoriossa ympäri maailman. Tutkimusaiheet vaihtelevat bakteerien EV:istä (outer membrane vesicles) eri sairauksien mekanismeihin osallistuviin EV:ihin. Myös kasvien ja ympäristön EV:t ovat lisääntyvän kiinnostuksen kohteena. Suomessa EV:itä tutkitaan useissa tutkimusryhmissä, eri yliopistoissa ja tutkimuslaitoksissa. Helsingin yliopistossa toimii solunulkoisiin vesikkeleihin erikoistunut tutkimuspalveluyksikkö.
EV-tutkimus on jakautunut edelleen selvittämään EV:iden koostumusta proteiinien, nukleiinihappojen tai aineenvaihduntatuotteiden osalta, toiminnallisuutta (funktio), vesikkelien syntymekanismeja ja spesifejä pakkausmekanismeja, vastaanottomekanismeja ja sairauteen liittyviä mekanismeja ja biomarkkereita. Lisäksi uusien eristys- ja analyysimenetelmien kehitystyö on vilkasta. Kiivaan tutkimusvauhdin ja kehittyvien eristys- ja analyysimenetelmien vuoksi tulokset päivittyvät nopeasti, mikä vaikeuttaa tutkimusten keskinäistä vertailua ja tutkimusalaan perehtymistä.lähde?
Tutkimusmenetelmät

EV:iden pieni koko ja monimuotoinen koostumus antavat haasteita niiden eristämiselle ja analytiikalle. EV:iden eristämiseen käytetään erikoistunutta tutkimusvälineistöä. Usein käytetään erottelua korkeakierroksisen sentrifugin avulla joko putken pohjalle eroon liukoisesta materiaalista tai tarkemmin tiheysgradientissa. Tämä vaatii erikoislaitteistoja ja on aikaavievää. Lisäksi erilaisiin EV:iden fysikokemiallisiin ominaisuuksiin perustuvia lähestymistapoja on kehitetty esimerkiksi suodattamiseen ja saostamiseen, mutta nämä eivät yleisesti vielä tuota yhtä puhdasta materiaalia kuin sentrifugiperusteinen eristys, vaikka ovat huomattavasti nopeampia toteuttaa. Kromatografiset menetelmät perustuvat tällä hetkellä geelisuodatukseen ja molekyyli-interaktioihin. Eristysmenetelmän sopivuus riippuu EV:den käyttötarkoituksesta ja jatkoanalytiikasta.lähde?
Koska nämä vesikkelit ovat pääasiassa näkyvän valon aallonpituutta pienempiä, niiden tutkiminen ei onnistu perinteisiä mikroskooppeja käyttäen, mutta niitä voidaan kuvantaa elektronimikroskopialla. EV:iden kvantitointiin ja karakterisointiin hyödynnetään muun muassa valon taittokykyyn ja lämpöliikkeeseen perustuvia menetelmiä, kuten virtaussytometriaa ja partikkelianalyysejä.lähde?
Aiheesta muualla

Solunulkoisia vesikkeleitä on tutkittu paljon niiden proteiini- ja nukleiinihappokoostumuksen osalta. Tätä tietoa on löydettävissä useista tietokannoista, kuten Exocarta, EVpedia (Arkistoitu – Internet Archive) ja Vesiclepedia .
↑  Dae-Kyum Kim, Jaewook Lee, Sae Rom Kim, Dong-Sic Choi, Yae Jin Yoon, Ji Hyun Kim: EVpedia: a community web portal for extracellular vesicles research. Bioinformatics, 15.3.2015, nro 6, s. 933–939.  PubMed:25388151  doi:10.1093/bioinformatics/btu741  ISSN 1367-4803  Artikkelin verkkoversio.
↑  Hina Kalra, Richard J. Simpson, Hong Ji, Elena Aikawa, Peter Altevogt, Philip Askenase: Vesiclepedia: A Compendium for Extracellular Vesicles with Continuous Community Annotation. PLOS Biology, 18.12.2012, nro 12, s. e1001450.  PubMed:23271954  doi:10.1371/journal.pbio.1001450  ISSN 1545-7885  Artikkelin verkkoversio.
Käpysieni

| Käpysieni |
| --- | --- |
 Käpysieniä Yhdysvalloissa
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Marasmiaceae
Suku::  Käpysienet Baeospora
Laji::  myosura
Kaksiosainen nimi
 Baeospora myosura  (Fr.) SINGER 1938 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Käpysieni (Baeospora myosura) on pieni helttasieni, jota tavataan enimmäkseen maahan pudonneilla kuusen kävyillä loppukesästä. Laji on valkoitiöinen, kasvaa korkeintaan 2 senttimetrin levyiseksi ja jalka enintään kymmensenttiseksi. Heltat ovat kapeatyviset ja ne ovat sangen tiheässä. Laji on miedonmakuinen muttei kelpaa ruokasieneksi.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Käpysieni (Baeospora myosura)
UniProt: Taxonomy - Baeospora myosura (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Baeospora myosura (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Baeospora myosura:  Wikidata: Q1957584  BioLib: 125693  CoL: KCQL  EoL: 189780  EPPO: BAESMY  GBIF: 2537958  iNaturalist: 118349  IndexFungorum: 271938  IRMNG: 10390593  MycoBank: 271938  NatureServe: 2.1063347  NBN: NHMSYS0001475491  NCBI: 139080  Open Tree of Life: 663185  SpeciesFungorum: 271938  Laji.fi: MX.73070 
Agaricus myosurus:  Wikidata: Q59428920  CoL: 5TN8K  GBIF: 5243866  IndexFungorum: 457359  IRMNG: 10650515  MycoBank: 457359  SpeciesFungorum: 457359