stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valegaviaali
Koko ja ulkonäkö

Valegaviaali on yleensä 3,5–4 metrin pituinen. Joskus valegaviaalilla on pitkä kuono ja se muistuttaa paljon gaviaalia. Se kuuluu kuitenkin krokotiilien heimoon. Valegaviaalin leuat ovat pitkät, kapeat ja hennot. Valegaviaalin silmäterä on kellanruskea, kun muilla krokotiileilla se on tumma. Valegaviaalin jalat ovat pitkät ja hentorakenteiset. Hampaita sillä on 76–84 kappaletta ja väritykseltään se on suklaanruskea.
Levinneisyys ja elinympäristö

Valegaviaali elää vain Indonesiassa, Malesiassa ja Bruneissa. Indonesiassa se elää Sumatrassa ja Kalimantanissa Borneossa. Malesiassa Malakan niemimaalla ja Sarawakissa. Thaimaasta ei ole havaintoja 1970-luvun jälkeen. Valegaviaalista on tehty havaintoja myös Sulawesista, Jaavasta ja Vietnamista.
Valegaviaali elää joissa, makeanveden järvissä ja suoalueilla. Se myös viihtyy ajoittain tulvan valtaamilla alueilla. Laji on nykyään uhanalainen elinalueiden häviämisen vuoksi. Lisääntymisikäisiä yksilöitä arvioidaan olevan jäljellä enää alle 2 500. Tilannetta on yritetty parantaa tarhauksella, metsästyskiellolla ja elinalueiden suojelulla. Valegaviaaleja elää muun muassa Negaran kansallispuistossa, Indonesiassa.
Elintavat

Valegaviaalin elintavat tunnetaan huonosti. Laji kalastaa seuraamalla saaliskalaa ja nappaa sen takaapäin leukoihinsa. Se syö kalan lisäksi myös muutakin. Valegaviaalien tiedetään napanneen veden varaan joutuneita apinoita.
Naaraat tulevat lisääntymisikään, kun ne ovat kasvaneet 2,5–3 metrin pituisiksi. Ne rakentavat lehdistä, turpeesta ja muusta maa-aineksesta pesäkeon, joka on noin 60 senttimetriä korkea. Emo munii pesään 20–60 munaa, jotka hautuvat pesässä 90 päivän ajan. Vastakuoriutuneet poikaset ovat oliivinvihreitä, ja niiden selkää ja pyrstöä koristavat mustat poikkijuovat. Niiden kyljissä on mustia täpliä. Emon huolenpidosta huolimatta poikaskuolleisuus on suuri ja useimmat joutuvat petojen, tai jo munina pesärosvojen saaliiksi.
Sicilia (provinssi)

| Sicilia Provincia Sicilia> Rooman provinssi |
| --- | --- |

 Sicilian provinssin alue vuonna 125.
Valtio:  Rooman valtakunta Länsi-Rooman valtakunta
Prefektuuri:  Italia, Illyricum et Africa Italia et Africa
Diokeesi:  Italia (n. 293–395) Italia suburbicaria (n. 395–)
Nykyinen valtio/alue:  Italia (Sisilia, Liparisaaret, Egadisaaret)
Perustettu:  241 eaa.
Hallinto:  
 – hallinnon tyyppi:  senaatin provinssi
 – hallinnollinen keskus:  Syrakusa (Syracusa)
Sicilia (lat. Provincia Sicilia) oli Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti Sisilian saaren nykyisessä Italiassa. Se oli Rooman ensimmäinen provinssi, ja perustettiin vuonna 241 eaa.
Maantiede

Sicilian provinssi käsitti koko sille nimen antaneen Sisilian (lat. Sicilia) saaren sekä sen pienempiä lähisaaria, kuten Aioliset saaret (Aeoliae insulae, nyk. Liparisaaret) ja Aigataisaaret (Aegates insulae, nyk. Egadisaaret) sekä Melite (Melita, nyk. Malta) ja Gaulos (nyk. Gozo). Sisilia oli itäosaltaan kreikkalaiskaupunkien aluetta, ja muulta osiltaan hellenistisoituneita karthagolaiskaupunkeja tai saaren alkuperäisten heimojen kaupunkeja. Roomalaisella kaudella kuten aiemminkin Sisilian saaren tärkeimmät kaupungit sijaitsivat kaikki rannikolla. Sisämaan vuorenhuipuille rakennetut linnoitetut asutukset taantuivat, sillä niille ei ollut Pax Romanan vallitessa samanlaista tarvetta kuin aiemmin. Provinssin hallinnollinen keskus oli Syrakusa (lat. Syracusa).
Maantiede > Kaupunkeja

Sicilian provinssin roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa (suluissa latinankielinen nimi, mikäli eri):
Akrai (Acrae)
Akragas (Agrigentum)
Alontion (Haluntium)
Eryks (Eryx)
Gaulos
Henna
Katane (Catana, Colonia Iulia Augusta Pietas Catana)
Kentoripa (Centuripa)
Leontinoi (Leontini)
Lilybaion (Lilybaeum, Colonia Helvia Augusta Lilybaitanorum)
Lipara
Melite (Melita)
Messene (Messana)
Motye (Motya)
Mylai (Mylae)
Panormos (Panormus, Colonia Augusta Panhormitanorum)
Segesta
Selinus
Soloeis (Soluntum)
Syrakusa (Syracusa)
Tauromenion (Tauromenium)
Thermai (Thermae Himerenses, Colonia Augusta Himeraeorum Thermitanorum)
Thermai (Thermae Selinuntiae)
Tyndaris (Colonia Augusta Tyndaritanorum)
Historia

Roomalaiset valtasivat Sisilian ensimmäisen puunilaissodan lopulla vuonna 241 eaa. Sicilian provinssi perustettiin tämän jälkeen, ja oli tuolloin koko Rooman valtakunnan ensimmäinen provinssi. Saaren merkittävin kaupunki Syrakusa ei kuitenkaan alun perin kuulunut provinssiin, vaan säilyi itsenäisenä toiseen puunilaissotaan ja vuoteen 211 eaa. saakka.
Augustuksen ajan provinssien jaossa Sicilia luettiin senaatin provinsseihin. Provinssi säilyi olemassa Rooman koko myöhemmän historian ajan, ja oli näin olemassa myös muun muassa keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan.
Noin vuosina 293–395 provinssi kuului Italian diokeesiin. 300-luvulla se kuului välillä Italia, Illyricum et African prefektuuriin ja välillä Italia et African prefektuuriin. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului Italia et African prefektuuriin ja Italia suburbicarian diokeesiin.
Valaiden evoluutio

Valaiden monimuotoisuutta
Valaiden evoluutio on eräs erikoistapaus maanisäkkäiden sopeutumisesta vesielämään viimeisen 50 miljoonan vuoden aikana. Valaat on pitkään tiedetty nisäkkäiksi, ja eräillä nykyaikaistenkin valaslajien edustajilla on joskus harvinaisena oireyhtymänä surkastuneet takaraajantyngät. Valailta löytyvät myös lantioluun erittäin pienet ja selkärangasta irralliset surkastumat.
Taksonominen asema

Muita vesielämään sopeutuneita nisäkkäitä valaiden ohella ovat hylkeet ja sireenieläimet, mutta nämä kolme ryhmää eivät ole sukua keskenään, vaan kukin ryhmä on kehittynyt toisistaan riippumatta eri kantamuodoista. Vesielämään sopeutuneista nisäkkäistä hylkeet ovat petoeläinten yksi heimo, ja sireenieläinten lähimpiä eläviä sukulaisia ovat norsueläimet ja hieman etäisempiä sukulaisia tamaanit. Valaiden on puolestaan todettu olevan läheistä sukua sorkkaeläimille, ja uusimmat tutkimukset ovat osoittaneet, että niiden lähimpiä eläviä sukulaisia sorkkaeläinten joukossa ovat virtahevot, jotka itse asiassa ovat läheisempää sukua valaille kuin muille sorkkaeläimille. Näin sorkkaeläimiä (Artiodactyla) ei uusimpien tutkimusten perusteella enää voida pitää monofyleettisenä ryhmänä, vaan kaikki sorkkaeläimet kattava monofyleettinen ryhmä muodostuu vasta sorkkaeläimistä yhdessä valaitten kanssa. Tämän Cetartiodactyla-kehityslinjan sisällä virtahevot ja valaat omana ryhmänään yhdessä sikaeläinten (Suina), märehtijöiden ja kamelieläinten kanssa muodostavat yhden sen neljästä nykyään elossa olevasta monofyleettisestä pääkehityslinjasta.
Löydetyt fossiilit

Vuonna 1983 löytyi Pakistanista vanhimman siihen mennessä tunnetun valaan Pakicetuksen kallo 52 miljoonan vuoden takaa. Kallon anatomia kertoi siirtymävaiheesta maaelämästä vesielämään. Tämän valaan kuuloluut eivät olleet kehittyneet vedenalaiseen kuulemiseen, kuten myöhempien valaiden.
1990 löytyi ensimmäinen täydellinen valaan takaraajan luusto useine varpaineen, yhdistyneenä fossiloituneeseen luurankoon. Nämä jalat kuuluivat basilosaurukselle, joka eli kymmenisen miljoonaa vuotta Pakicetuksen jälkeen. Nämä raajat eivät kuitenkaan soveltuneet kävelyyn.
1993 löytyi lopulta Pakistanista muinainen valas Indocetus ramani, jonka raajat soveltuivat maaelämään, joskin olivat erittäin kömpelöt. Nämä valaat pystyivät luustostaan päätellen kulkemaan maalla nykyisiä hylkeitä paremmin.
1994 löytyi Pakistanista valas Ambulocetus natans, joka nimettiin käveleväksi valaaksi ominaisuuksiensa herättämän innostuksen perusteella. Tämä valas kykeni täysin maaelämään. Sillä oli voimakas lantio, joka tuki valtavia, voimakkaita jalkoja. Sen varpaat päättyivät jonkinlaisiin sorkkiin tai sorkkien surkastumiin. Sillä oli pyrstön tilalla pitkä häntä, ja se ui ilmeisesti räpylämäisten takaraajojensa avulla samaan tapaan kuin nykyajan hylkeet. Valas oli pienempi kuin valtaosa nykyajan valaista, suunnilleen ison merinorsun kokoinen. Valaiden esi-isäksi sen tunnisti kuitenkin valaille tyypillisestä pääkallosta ja luuston ilmeisistä yhteyksistä muihin valasfossiileihin.
Tätä ratkaisevaa valaslöytöä täydensi vielä toinen, kolmisen miljoonaa vuotta uudempi valaslaji Rodhocetus casrani, joka oli hieman Ambulocetusta paremmin merielämään sopeutunut. Ambulocetus natans löydettiin muinaisesta jokisuistosta, jossa maaeläimen oli edullista käydä vedessä, hampaistaan päätellen ehkä saalistamassa kalaa. Sen sijaan Rodhocetus casranin jäänteet löytyivät merisedimentistä. Kolmen miljoonan vuoden aikana valaiden esi-isät olivat siis siirtyneet matalasta rantavedestä syviin vesiin.
Löydetyt valasfossiilit muodostavat ajoitetun, aukottoman aikajanan vaihe vaiheelta merielämään sopeutuneemmista eläimistä, sorkallisista maaeläimistä nykyvalaisiin. Fossiileista voidaan myös seurata yksittäisten elinten, kuten kuuloluiden kehitystä maahan sopeutuneesta välivaiheen kautta mereen sopeutuneeseen. Kyseessä on yksi parhaista evoluutioprosessia kuvaavista löytösarjoista.
Kehittyminen

Valaat ovat kehittyneet maanisäkkäistä asteittain viimeisen 50 miljoonan vuoden aikana. Sopeutumisen vesielämään käynnisti luultavasti maanisäkkäiden kyky pyydystää ravintoaan vedestä. Valaiden esi-isinä pidetään mesonychidejä, jotka olivat varhaisia petosorkkaeläimiä. Monia merinisäkkään ja maanisäkkään välimuotoina pidettyjä fossiileja on ajoitettu varsinkin eoseenikaudelle.
Fossiilien perusteella nisäkkäät sopeutuivat 15 miljoonassa vuodessa maaelämästä merielämään. 53 miljoonaa vuotta sitten elänyt, ruumiiltaan pitkulainen Pakicetus käveli vielä neljällä jalalla. Krokotiilia muistuttanut Ambulocetus oli jo selvästi puoliksi vesinisäkäs, mutta sillä oli vielä neljä pitkää raajaa. Protocetidi-sukuun kuuluneet muun muassa 47 miljoonan vuoden takainen Rodhocetus ja varsinkin Protocetus näyttivät hyvin paljon valailta. Eoseenikaudella eläneistä, hammasvalaita muistuttaneista eläimistä tunnetaan parhaiten ankeriasta muistuttanut basilosaurus. Varsinaisten valaiden kehitys alkoi varhaisella oligoseenikaudella, jolloin kehittyi Squalodon ja sen kaltaisia squalodontteja. Näistä haarautuivat hammasvalaat ja hetulavalaat.
Varhaiset delfiinit, muun muassa Kentriodon, kehittyivät seuraavalla mioseenikaudella. Varhaisella mioseenilla kukoistivatkin monet delfiinityypit. Jättimäiset nykyisen tyyppiset hetulavalaat ilmestyivät keskimioseenilla. Cetotherium oli varhainen hetulavalasheimo noin 15 miljoonaa vuotta sitten mioseenilla.
Aiheesta muualla

BBC: How whales learned to swim (englanniksi)
Research on the Origin and Early Evolution of Whales (Cetacea) (englanniksi)
Piirros basilosauruksesta
Valaiden sukupuu.
Vaivaishiiri

| Vaivaishiiri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Rottaeläimet Muridae
Alaheimo::  Varsinaiset rotat ja hiiret Murinae
Suku::  Vaivaishiiret Micromys  Dehne, 1841
Laji::  minutus
Kaksiosainen nimi
 Micromys minutus  (Pallas, 1771) 
 Vaivaishiiren levinneisyys
Katso myös
   Vaivaishiiri Wikispeciesissä   Vaivaishiiri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vaivaishiiri (Micromys minutus) on pienikokoinen jyrsijälaji, jota tavataan Euroopassa ja Aasiassa. Se on vaivaishiirten (Micromys) suvun ainoa laji.
Vankeudessa kasvatettuja vaivaishiiriä pidetään joskus lemmikkieläiminä. Luonnonvaraiset vaivaishiiret ovat Suomessa rauhoitettuja.
Tuntomerkit

Vaivaishiiri on ruskea ja sillä on valkoinen mahan alus. Ruumiin pituus on n. 5–7 cm ja häntä 5–6 cm pitkä. Vaivaishiiri painaa neljästä kuuteen grammaa. Pitkää häntäänsä vaivaishiiret käyttävät tarttumaelimenä kiipeillessään.
Vaivaishiiren sanotaan toisinaan olevan maailman pienin jyrsijä, mutta joidenkin lähteiden mukaan 6 gramman painoinen kääpiöhiiri (Mus minutoides) ja ruumiinpituudeltaan 4-senttiset kääpiöhyppyrotat (Salpingotus) olisivat sitäkin pienempiä.
Levinneisyys

Vaivaishiiren levinneisyysalue ulottuu Länsi- ja Keski-Euroopasta Aasiaan aina Koreaan ja Japaniin sekä Etelä-Kiinaan asti. Fennoskandiassa laji elää Etelä- ja Keski-Suomessa, Tanskassa sekä paikoin Ruotsissa. Vaivaishiiri on levinnyt Suomeen vasta 1900-luvun kuluessa.lähde? Suomessa se on levinnyt Oulun ja Kuusamon korkeudelle saakka. Leviämisen syynä pidetään vaivaishiirten kulkeutumista heinä- ja olkikuormien mukana. Vaivaishiiri on Pohjolassa tyypillinen viljelysmaiseman asukas. Se elää viljapelloilla, ruohostoissa ja pensaikkoalueilla, mutta myös ruohikkoisissa avoimissa metsissä.
Elintavat

Vaivaishiirtä esiintyy pelloilla ja heinikoissa. Vaivaishiiri kiipeilee taiturimaisesti, ja se elää enimmän elinajastaan maanpinnan yläpuolella korsistossa. Korren ympärille kietaistu häntä toimii hiiren tukena ja turvavyönä. Vaivaishiiri rakentaa pallomaisen pesän heinänkorsien tai ruohojen varaan 40–80 cm:n korkeudelle ja saa näin tehokkaan suojan pikkupedoilta. Pesä on muodoltaan soikea tai pyöreä, ja sen läpimitta on noin 10 cm. Talvisin vaivaishiiri käyttää hyödykseen muiden pienjyrsijöiden tekemiä käytäviä ja koloja.lähde? Vaivaishiiri selviää talvesta etsimällä talvehtimispaikan esimerkiksi ladosta tai sänkipellolta. Suurin osa kannasta kuitenkin kuolee talven aikana.
Vuonna 2001 Wimbledonin tennisturnauksessa käytetyt tennispallot lahjoitettiin vaivaishiiren tekopesiksi. Kyseessä oli Ison-Britannian Wildlife Trustin hoitama vaivaishiiren suojeluohjelma. Pallon sisus on riittävän suuri vaivaishiiren pesäpaikaksi, kylkeen porattu 16 mm:n reikä sen sijaan liian pieni petoeläinten kuljettavaksi.
Ravinto

Vaivaishiiri syö jyviä ja muita siemeniä sekä toisinaan hyönteisiä, marjoja, hedelmiä ja nuoria versoja.
Lisääntyminen

Vaivaishiiret eivät lisäänny talvisin. Naaras saa joka vuosi 2–3 poikuetta, joista ensimmäiset syntyvät touko-kesäkuussa. Emon tiineysaika on 21 päivää. Poikueessa on kerralla 2–10 jälkeläistä. Poikaset syntyvät sokeina ja karvattomina. Poikaset kasvavat nopeasti ja selviytyvät omin avuin jo kahden viikon ikäisinä ja 6-viikkoisina niistä tulee sukukypsiä.
Vaivaishiiri
Sierra Club

Logo
Sierra Club on yhdysvaltalainen ympäristöjärjestö. Luonnonsuojelija John Muir perusti järjestön San Franciscossa 28. toukokuuta 1892. Muir oli myös järjestön ensimmäinen puheenjohtaja. Nykyään järjestöön kuuluu Yhdysvalloissa yli miljoona jäsentä. Se on taistellut historiansa aikana useasti kansallispuistojen ja erämaa-alueiden suojelun puolesta.
Sierra Club sai alkunsa 1890-luvulla, kun The Century Magazine -lehden toimittaja Robert Underwood Johnson matkusti Yhdysvaltojen länsiosiin tapaamaan John Muiria. Johnsonin tavoitteena oli vakuuttaa Muir jatkamaan erämaa-aiheisten artikkelien kirjoittamista. Johnson lupasi julkaista Muirin artikkeleita lehdessään. Vastapalveluna Muir pyysi Johnsonia käyttämään lehteään vaikuttamaan päättäjiä Yosemiten kansallispuiston perustamiseen. Kansallispuisto perustettiinkin vuonna 1890. Yhdysvalloissa ei ollut vielä tuolloin kansallista organisaatiota, joka olisi huolehtinut kansallispuistojen suojelusta. Johnson ehdottikin "puolustusjärjestön" perustamista, ja joukko kalifornialaisia perusti Sierra Clubin vuonna 1892. Muirista tuli järjestön ensimmäinen puheenjohtaja.
Ensimmäisenä vuosinaan Sierra Club oli suuresti vaikuttamassa Mount Rainierin (1899) ja Glacierin kansallispuistojen (1910) perustamiseen. Sierra Club koki ensimmäisen suuren haasteensa vuoden 1906 San Franciscon maanjäristyksen jälkeen. San franciscolaiset etsivät uusia vesilähteitä kaupungilleen. He halusivatkin rakentaa padon Yosemitessa sijaitsevan Tuolumnejoen Hetch Hetchyn laaksoon. Suurin osa järjestöstä vastusti padon rakentamista. Kuitenkin esimerkiksi luonnonsuojelija Gifford Pinchot tuki patohanketta. Ristiriitojen seurauksena osa patohankkeen tukijoista lähti Sierra Clubista. Järjestö taisteli padon rakentamista vastaan seitsemän vuotta, mutta presidentti Woodrow Wilson hyväksyi hankkeen vuonna 1913.
Järjestö jatkoi kansallispuistojen tukemista. Se painosti Yhdysvaltain kongressia perustamaan elimen kansallispuistojen hallinoimiseen. Painostus tuotti tulosta 1916, kun National Park Service perustettiin. Järjestön jäsenmäärät kasvoivat tasaisesti. Vuonna 1908 Sierra Clubiin kuului tuhat jäsentä – 1950-luvun puolivälissä jo 10 000. Vuonna 1952 järjestö nimesi ensimmäisen palkatun johtajansa, kun David Brower sai paikan järjestön johdosta. Browerin aikana Sierra Clubista tuli poliittisesti aktiivisempi. Tästä syystä verohallitus poisti järjestöltä oikeuden verovähennyksiin. Brower joutui kiistoihin järjestön hallituksen kanssa, ja hän erosi vuonna 1969.
Kanadaan perustettiin vuonna 1972 Sierra Clubin ensimmäinen osasto Yhdysvaltain ulkopuolella. Samana vuonna järjestö voitti oikeusjutun, joka kielsi DDT:n käytön tuholaismyrkkynä Yhdysvalloissa. Vuonna 1984 Sierra Club voitti puolestaan oikeuskamppailun, minkä seurauksena Yhdysvaltain ympäristönsuojeluvirasto joutui jatkossa valvomaan radioaktiivisia saasteita. Nykyään Sierra Clubissa on jo 1,3 miljoonaa jäsentä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Verkkosivu (englanniksi)
Iiris Sihvonen

Iiris Hellin Jokinen (o.s. Sihvonen, 22. huhtikuuta 1940 Liperi – 29. toukokuuta 2010) oli suomalainen pikaluistelija.
Iiris Sihvonen edusti Suomea Squaw Valleyn 1960 talviolympialaisissa, joissa hän sijoittui 1 500 metrillä kuudenneksi Suomen-ennätyksellä 2.29,7, 1 000 metrillä kymmenenneksi ajalla 1.37,3, 500 metrillä 11:nneksi Suomen-ennätyksellä 48,1 ja 3 000 metrillä 12:nneksi. MM-kilpailuissa hän sijoittui yhteispisteissä kuudenneksi vuosina 1956 ja 1957, seitsemänneksi vuosina 1959 ja 1960, kahdeksanneksi vuonna 1955 sekä 11:nneksi vuonna 1958. Vuoden 1955 MM-kilpailuissa hän oli 1 000 metrillä toiseksi nopein.
Sihvonen luisteli maaliskuussa 1955 Rovaniemellä kaksi Suomen ennätystä: 500 metrillä 48,4 ja 1 000 metrillä 1.44,7.
Seuratasolla Sihvonen edusti Valkeakosken Hakaa ja Valkeakosken Koskenpoikia. Hän voitti yhteispisteissä Suomen-mestaruuden vuosina 1956 ja 1961 sekä saavutti SM-hopeaa vuosina 1957 ja 1959. Hän voitti yhteispisteissä TUL:n mestaruuden vuosina 1957 ja 1959. Hän luisteli Suomen-ennätyksiä kansainvälisillä radoilla kuusi kertaa ja kotimaisilla radoilla viidesti. Hänen valmentajanaan toimi Reino Evävaara.
Valebrotulat

| Valebrotulat |
| --- | --- |
 Valebrotula (Parabrotula plagiophthalmus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Partanilkkakalat Ophidiiformes
Heimo::  Valebrotulat Parabrotulidae  Nielsen, 1968
Suvut
 Leucobrotula  Parabrotula 
Katso myös
   Valebrotulat Wikispeciesissä   Valebrotulat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valebrotulat (Parabrotulidae) on partanilkkakaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajit elävät valtamerien syvissä vesissä.
Taksonomia

Valebrotulojen heimoon kuuluu kolme lajia kahdessa suvussa. Heimon taksonominen sijoittelu on epäselvä. Toisinaan sen katsotaan olevan läheisempää sukua kivinilkoille, mutta useimmiten heimo luokitellaan kuuluvaksi partanilkkakaloihin, joissa lähimpiä sukulaisia ovat toukkabrotulat.
Anatomia

Valebrotulat ovat pienikokoisia kaloja ja kasvavat korkeintaan noin 6 cm pitkiksi. Ruumiinmuodoltaan ne ovat pitkulaisia ja suomuttomia ja muistuttavat ankeriaskaloja. Suu on pienhkö ja alaleuka työntyy yläleukaa pidemmälle. Hampaat ovat pienet Parabrotula- suvun lajeilla ja hieman suuremmat Leucobrotula-suvussa. Kalojen selkä- ja peräevät ovat yhtyneet pyrstöevän kanssa. Valebrotuloilta puuttuuvat vatsaevät ja uimarakko. Valebrotulalajit ovat vivipaarisia eli synnyttävät eläviä poikasia.
Levinneisyys

Valebrotuloja tavataan laikuttaisesti Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta. Ne elävät yleensä 600–1 500 metrin syvyydellä merenpinnasta.
Valehtelija (elokuva)

| Valehtelija |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Mika Kaurismäki
Käsikirjoittaja:  Aki Kaurismäki  Pauli Pentti  Veikko Aaltonen
Tuottaja:  Mika Kaurismäki
Säveltäjä:  Lasse Keso
Kuvaaja:  Toni Sulzbeck
Leikkaaja:  Antti Kari
Pääosat:  Aki Kaurismäki  Pirkko Hämäläinen  Juuso Hirvikangas  Lars Lindberg
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi  Saksan liittotasavalta
Tuotantoyhtiö:  Hochschule für Fernsehen und Film München  Mika Kaurismäki
Ensi-ilta:  28. helmikuuta 1981
Kesto:  53 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valehtelija on Mika Kaurismäen esikoiselokuva ohjaajana vuodelta 1981. 53-minuuttisen suomalais-saksalaisen tuotannon pääosaa esittää ohjaajan veli Aki Kaurismäki. Tämä esittää Ville Alfaa, patologista mutta pohjimmiltaan rakastettavaa valehtelijaa elokuvassa, joka tunnustaa velkansa ranskalaisen 1960-luvun uuden aallon elokuvaohjaajista varsinkin Jean-Luc Godardille ja François Truffaut’lle. Elokuva oli Mika Kaurismäen diplomityö Münchenin elokuvakoulusta.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Aki Kaurismäki  | … |  Ville Alfa   |
|  Pirkko Hämäläinen  | … |  Tuula   |
|  Juuso Hirvikangas  | … |  Juuso   |
|  Matti Pellonpää  | … |  Chandlerin kirjojen ystävä   |
|  Mikko Mattila  | … |  Hemingwayn kirjojen ystävä   |
|  Esa Sirkkunen  | … |  Olli    |
|  Marja Heiskanen  | … |  kioskimyyjä   |
|  Tapio Saariaho  | … |  suuteleva poika kotibileissä   |
|  Virve Larimo  | … |  suuteleva tyttö kotibileissä   |
|  Jukka Anttila  | … |  nuokkuva poika kotibileissä   |
|  Mikko Kivinen  | … |  tukeva pallonheittäjä vedenneitohallissa   |
|  Markku Peltola  | … |  pallonheittäjä vedenneitohallissa   |
|  Paula Kaurismäki  | … |  nainen kukkakaupassa    |
|  Anna-Mari Salo  | … |  nainen kukkakaupassa   |
|  Lars Lindberg  | … |  Harri, Villen veli   |
|  Juhani Tommola  | … |  ovimies   |
|  Kalevi Kannisto  | … |  Jokke, baarimikko   |
|  Eija Vilpas  | … |  miestään sättivä nainen baaritiskillä   |
|  Jukka Järvelä  | … |  mies baaritiskillä   |
|  Taina Nyström  | … |  tyttö katukahvilassa   |
|  Toni Sulzbeck  | … |  pummi   |
|  Reino Markkanen  | … |  asiakas kahvilassa   |
|  Tinnu Suninen  | … |  naisasiakas kahvilassa   |
|  Markku Oikkonen  | … |  saksalainen luontokuvaaja   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo Valehtelijan  aikoinaan vapauttaneen suomalaisen elokuvan kulttuurijäykistelyn ja pöljien puskafarssien kahtiajaosta. Hän sanoo sen sisältävän monia Aki Kaurismäen parhaista selityksistä, tokaisuista ja godardilaisista puuskista, joista tosin on paikoin vaikea saada selvää. Hän antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Aiheesta muualla

Valehtelija Elonet.
Valehtelija Internet Movie Databasessa (englanniksi)
| n k Linkitetty data: Valehtelija (Q11900087) |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: elokuva
lajityyppi: draamaelokuva
ohjaaja: Mika Kaurismäki
käsikirjoittaja: Aki Kaurismäki, Veikko Aaltonen
näyttelijä: Aki Kaurismäki, Pirkko Hämäläinen, Matti Pellonpää, Juuso Hirvikangas, Eija Vilpas, Markku Peltola, Mikko Kivinen, Mika Kaurismäki, Eero Pekkonen
alkuperämaa: Suomi
alkuperäiskieli: suomi
tarinan tapahtumapaikka: Helsinki
 : SPARQLHaku löytää elokuvat, jotka täyttävät kaikki valitsemasi ehdot.  (hakuohje)Mallineen hakukäyttöliittymä vaatii toimiakseen asetuksista linkitetty data -pienoisohjelman.