stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen historialliset maakunnat
Vaakunat

Ensimmäiset Suomen maakuntavaakunat saivat alkunsa Suomen herttuakunnan perustamisen yhteydessä 1557, kun Kustaa Vaasa määritti herttuakunnan vaakunan myöntäessään alueen läänitykseksi pojalleen Juhanalle. Tämän vaakunan kolmannessa ja neljännessä kentässä olevat vaakunat kuvastavat Pohjois- ja Etelä-Suomea, jotka myöhemmin muuttuivat Satakunnan ja Varsinais-Suomen vaakunoiksi. Kustaa Vaasan hautajaisissa vuonna 1560 esiintyivät lisäksi hieman edellisiä nuoremmat Karjalan ja Hämeen vaakunat, ja nämä kaikki ovat Suomen vaakunan kanssa yhdessä kohokuvina Kustaa Vaasan hautamuistomerkissä Uppsalan tuomiokirkossa. Näiden lisäksi myös Savon ja Pohjanmaan vaakuna-aiheiset liput edustivat Suomen maakuntia hautajaisissa, mutta niitä ei sijoitettu hautamuistomerkkiin; luultavimmin siksi, että siinä kun edelliset luettiin herttuakunniksi, jälkimmäiset katsottiin heraldisesti kreivikunniksi. Ahvenanmaa sai oman vaakunansa sen jälkeen, kun se oli annettu läänitykseksi leskikuningatar Katarina Stenbockille 1569; vaakunan aihe tosin muuttui 1500-luvun lopulla ilmeisen sekaannuksen vuoksi Ahvenanmaan (Åland) ja Öölannin nimien välillä. Myös Uudenmaan vaakuna on peräisin 1500-luvun lopusta, ja nuorinkin eli Lapin maakunnan vaakuna esiintyy ensi kerran vuoden 1606 juhlarahassa.
Suomen tullessa osaksi Venäjän keisarikuntaa vuonna 1809 perinne erkani vaakunoiden osalta jonkin verran ruotsalaisesta. Suomalaisista maakuntavaakunoista Varsinais-Suomen, Satakunnan, Hämeen ja Karjalan vaakunoissa on herttuakunnan kruunu kultaisine lehtineen, muissa kreivikunnan kruunu helmineen. Sen sijaan Ruotsissa on vuodesta 1884 kaikkien maakuntien vaakunoissa ollut samanlainen herttuakunnan kruunu.
Vanhat vaakunat ovat toimineet pohjana useiden läänien ja nykymaakuntien vaakunoille. Satakunnan, Varsinais-Suomen, Uudenmaan, Ahvenanmaan ja Lapin historiallisten maakuntien vaakunat ovat sellaisenaan käytössä saman nimisten nykymaakuntien vaakunoina, joskin vain Ahvenanmaan kohdalla historiallinen maakunta ja nykymaakunta ovat identtiset. Samoin Hämeen vaakuna on nykyisin käytössä Kanta-Hämeen, Karjalan vaakuna Pohjois-Karjalan, Pohjanmaan vaakuna Pohjois-Pohjanmaan ja Savon vaakuna Pohjois-Savon vaakunana. Lisäksi esimerkiksi Etelä-Karjalan vaakuna on muunnelma Karjalan vaakunasta, Etelä-Pohjanmaan ja Keski-Pohjanmaan vaakunat muunnelmia Pohjanmaan vaakunasta, nykyisen rannikko-Pohjanmaan vaakuna vanhasta Vaasan läänin vaakunasta ja Etelä-Savon vaakuna Savon vaakunasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen historialliset maakunnat Wikimedia Commonsissa
Sisäasiainministeriön vahvistamat läänien ja maakuntien vaakunat Kansallisarkiston digitaaliarkisto. Kansallisarkisto. Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 2.12.2009.
| n k Suomen historialliset maakunnat |
| --- | --- |
 Ahvenanmaa  Häme  Karjala  Lappi  Pohjanmaa  Satakunta  Savo  Uusimaa  Varsinais-Suomi 
| n k Suomen hallinto |
| --- | --- |
Hallinto:  Suomen hallitsijat  Eduskunta  Ruotsin maapäivät  Ruotsin valtaneuvosto  Suomen senaatti  Suomen suuriruhtinaskunnan valtiopäivät  Suomen äänioikeuden historia 
Hallintojaot:  Aluehallintovirastot  Historialliset maakunnat  Itämaa  Keskiaikaiset seurakunnat  Kihlakunnat  Kirkkopitäjät  Kreivi- ja vapaaherrakunnat  Kunnat  Laamannikunnat  Lapinkylät  Lapinmaat  Linnaläänit  Läänit  Maakunnat  Neljänneskunnat  Pitäjät  Voutikunnat 
Anders Bureusin kartta Suomen maakunnista 1660-luvulta.
Suomen alueen linnaläänit 1595–1634
Suomen kartta 1880-luvulta, jossa maakunnat väritettyinä.
Historiallisten maakuntien alueet Suomessa
(nykymaakuntien rajat keltaisella)
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1954

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa
| Maakoodi: | Maakoodi: |  FIN |  FIN |  FIN |
| EAA:n jäsenliitto: | EAA:n jäsenliitto: | Suomen Urheiluliitto | Suomen Urheiluliitto | Suomen Urheiluliitto |
Bern 1954
Sijoitus mitalitaulukossa: 6.
|   |   | Yhteensä | miehet | naiset |
| Urheilijoita | Urheilijoita | 30 | 29 | 1 |
|  kultaa |  kultaa | 2 | 2 | - |
|  hopeaa |  hopeaa | 3 | 3 | - |
|  pronssia |  pronssia | 4 | 4 | - |
| pistesijat | pistesijat | 4 | 4 | - |
Osallistumisvuodet
 1934  • 1938 • 1946 • 1950 • 1954 • 1958 • 1962 • 1966 • 1969 • 1971 • 1974 • 1978 • 1982 • 1986 • 1990 • 1994 • 1998 • 2002 • 2006 • 2010 • 2012 • 2014 • 2016 • 2018 • 2022
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1954 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Bernissä 1954.
Joukkueen valitseminen

Yleisurheilun yhteistoimintavaliokunta valitsi pääosan EM-kisajoukkueesta Turussa Kalevan kisojen jälkeen pidetyssä kokouksessa 13. elokuuta 1950. Neljä päivää myöhemmin pidetyssä toisessa kokouksessa joukkueeseen otettiin mukaan vielä neljä miesjuoksijaa ja ainoana naisurheilijana 800 metrin juoksija Inga-Lill Nyqvist. Joukkueeseen tuli valituksi yhteensä 30 urheilijaa.
Valituista urheilijoista noin kymmenellä uskottiin olevan mitalimahdollisuuksia. Suurimmat odotukset kohdistuivat maratoonareihin, estejuoksijoihin, keihäänheittäjiin ja seiväshyppääjiin. Lisäksi kolmiloikkaaja Tapio Lehto oli Euroopan tilastossa kolmannella sijalla.
Menestys

Suomi säilytti edelleen asemansa Euroopan parhaiden yleisurheilumaiden joukossa saavuttamalla Bernistä yhdeksän mitalia. Kaksi kultaa, kolme hopeaa ja neljä pronssia takasivat mitalitilaston kuudennen sijan. Pistesijoja (sijat 4-6) suomalaisille kertyi neljä.
Kisojen avauspäivänä Veikko Karvonen juoksi maratonreitiltä ensimmäisenä maaliin, mutta lopulliset tulokset jäivät tuomarineuvoston harkintaan, koska stadionille kärjessä tullut Neuvostoliiton Ivan Filin juoksi stadionilla harhaan toimitsijoiden virheen vuoksi. Lopulta tuloksia ei kuitenkaan muutettu ja Karvonen sai kultamitalin. Filin ehti kilpailussa kolmannelle sijalle.
Toisen mestaruuden Suomelle voitti Eeles Landström, joka vuonna 1950 oli jo parantanut seiväshypyn Suomen ennätystä kolmesti. Bernissä Euroopan mestaruuteen vaadittiin tulos 440, joka oli jälleen uusi SE. Suomen ennätyksiin venyivät myös Voitto Hellstén 400 metrillä ja Ossi Mildh 400 metrin aidoissa. Hellsténin aika riitti hopeamitaliin ja Mildhin aika pronssiin. Lisäksi he olivat voittamassa 4 x 400 metrillä Suomen kautta aikojen ensimmäistä EM-viestimitalia. Etenkin Hellsténin ja Mildhin henkilökohtaisia mitaleja pidettiin yllätyksenä, kuten myös Torbjörn Lasseniuksen hopeamitalia kymmenottelussa.
Estejuoksun maailmantilaston ykköseltä, Olavi Rinteenpäältä odotettiin mestaruutta, mutta hän sai tyytyä hopeaan. Myös keihäänheitosta odotettiin enemmän, vaikka Soini Nikkinen saavuttikin pronssia. Keihäsmestaruutta puolustanut Toivo Hyytiäinen oli käsivammaisena vasta yhdeksäs. Pettymyksenä pidettiin myös jopa mitaliehdokkaaksi arvioidun Jorma Valkaman jäämistä pituushypyn loppukilpailun ulkopuolelle.
Menestys > Mitalistit

| Mitali | Nimi | Laji |
| --- | --- | --- |
| Kultaa | Veikko Karvonen | maraton-juoksu |
| Kultaa | Eeles Landström | seiväshyppy |
| Hopeaa | Voitto Hellsten | 400 metrin juoksu |
| Hopeaa | Olavi Rinteenpää | 3 000 metrin estejuoksu |
| Hopeaa | Torbjörn Lassenius | kymmenottelu |
| Pronssia | Osvald Mildh | 400 metrin aitajuoksu |
| Pronssia | Ragnar Graeffe   Osvald Mildh   Rolf Back   Voitto Hellsten | 4 x 400 metrin viesti |
| Pronssia | Jukka Piironen | seiväshyppy |
| Pronssia | Soini Nikkinen | keihäänheitto |
Urheilijat lajeittain > Miehet

| Laji | Nimi | Sijoitus   loppukilpailussa | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 400 metriä | Voitto Hellsten | 2. | 47,0 SE |
| 400 metriä | Rolf Back | - | välierissä 48,9 |
| 800 metriä | Urpo Vähäranta | - | välierissä 1.51,4 |
| 800 metriä | Tauno Kontio | - | alkuerissä 1.52,8 |
| 1 500 metriä | Denis Johansson | 7. | 3.47,4 |
| 1 500 metriä | Jorma Kakko | 10. | 3.51,8 |
| 5 000 metriä | Urho Julin | 8. | 14.32,4 |
| 5 000 metriä | Rolf Haikkola | 11. | 15.22,8 |
| 10 000 metriä | Hannu Posti | 14. | 30.39,4 |
| maraton | Veikko Karvonen | 1. | 2.24.51,6 |
| maraton | Erkki Puolakka | 4. | 2.26.45,6 |
| 400 metrin aidat | Osvald Mildh | 3. | 51,5 SE |
| 3 000 metrin esteet | Olavi Rinteenpää | 2. | 8.52,4 |
| 3 000 metrin esteet | Pentti Karvonen | 4. | 8.55,2 |
| 50 kilometrin kävely | Paavo Saira | 10. | 5.06.58,0 |
| 4 x 400 metriä | Ragnar Graeffe   Osvald Mildh   Rolf Back   Voitto Hellsten | 3. | 3.11,5 SE |
| seiväshyppy | Eeles Landström | 1. | 440 SE |
| seiväshyppy | Jukka Piironen | 3. | 430 |
| pituushyppy | Wilhelm Porrassalmi | 5. | 736 |
| pituushyppy | Jorma Valkama | - | karsinnassa 704 |
| kolmiloikka | Kari Rahkamo | 6. | 14,73 |
| kolmiloikka | Tapio Lehto | - | karsinnassa 14,30 |
| kuulantyöntö | Reijo Koivisto | 9. | 15,39 |
| kuulantyöntö | Yrjö Puntti | 13. | 15,02 |
| kiekonheitto | Carol Lindroos | 11. | 46,21 |
| moukarinheitto | Oiva Halmetoja | 14. | 53,66 |
| keihäänheitto | Soini Nikkinen | 3. | 73,38 |
| keihäänheitto | Toivo Hyytiäinen | 9. | 68,24 |
| kymmenottelu | Torbjörn Lassenius | 2. | 6624 |
Urheilijat lajeittain > Naiset

| Laji | Nimi | Sijoitus   loppukilpailussa | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 800 metriä | Inga-Lill Nyqvist | - | alkuerissä 2.17,2 |
Yleiskieli

Yleiskieli (myös standardikieli) on kaikille kielen puhujille yhteinen kielimuoto. Yleiskieli on normitettu, sanastoltaan yleispätevä ja perussävyltään neutraali kielimuoto, jota käytetään kirjallisesti ja suullisesti julkisissa yhteyksissä. Varsinkin silloin kun kyse on kirjoitetusta standardikielestä, käytetään myös nimitystä kirjakieli. Toisaalta kirjakieleksi voidaan myös kutsua kirjoitettua kieltä, jolloin sen alue on yleiskieltä laajempi.
Normitettu kieli

Yleiskieli on kehitetty tietoisesti ja julkisesti, ja sen oikeasta käytöstä on tehty ohjeet. Se ei siis ole kehittynyt luonnollisesti, vaan se on kulttuurin tuote. Ohjeet tehdään tunnetuksi kouluopetuksen, kielioppien ja sanakirjojen avulla. Jotta ohjeita noudatettaisiin, niitä laativien ja ylläpitävien tahojen pitää olla yhteiskunnallisia ja kulttuurisia auktoriteetteja. Vaikka yleiskieli onkin normitettu, se ei voi olla täysin muuttumaton eikä yhtenäinen kielimuoto, sillä sitä on voitava käyttää eri aikoina ja eri tarkoituksiin. Yleiskielessä onkin historiallisista syistä eri-ikäisiä kerrostumia. Koska sitä käytetään myös puheessa, se saa vaikutteita myös elävästä puhekielestä.
Sosiolingvistiikan näkökulmasta yleiskieli on vain yksi kielen sosiaalinen murre. Muista kielen murteista se kuitenkin eroaa siinä, että sitä käytetään maantieteellisesti laajemmalla alueella, sillä on enemmän tehtäviä ja se on suhteellisen pysyvä. Toisin kuin murteet, yleiskieli toimii kieliyhteisön yhteisenä kielenä, joten käyttötarkoitukseltaan se on murteiden välinen lingua franca. Sosiaalisesti yleiskieli ei ole kuitenkaan neutraali, vaan se on kulttuurin valtamurre, joka nauttii arvostusta eli prestiisiä. Yleiskieli myös edustaa koko kieltä suhteessa toisiin kieliin esimerkiksi silloin, kun virallisia tekstejä käännetään kielestä toiseen.
Yleiskieli on väline, jonka avulla kulttuuri välittyy sukupolvelta toiselle. Varsinkin pienille kansakunnille se on myös tärkeä kansakunnan identiteetin ja yhtenäisyyden symboli.
Kirjallisuutta

Kotilainen, Lari: Suomensuojelija: Ohjekirja kielen pelastamiseen.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35446-9
Aiheesta muualla

Jukka Korpela: Onko yhtenäisyys tarpeen?
Yleisurheilu kesäolympialaisissa 1900

Vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa järjestettiin yleisurheilussa 23 kilpailutapahtumaa, kaikki miehille.
Kilpailut järjestettiin Racing Club de Francen kentällä Bois de Boulognessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yleisurheilu kesäolympialaisissa 1900 Wikimedia Commonsissa
Kansainvälisen Olympiakomitean tulostietokanta
Yleisurheilu olympialaisissa
1896 •
1900 •
1904 •
1908 •
1912 •
1920 •
1924 •
1928 •
1932 •
1936 •
1948 •
1952 •
1956 •
1960 •
1964 •
1968 •
1972 •
1976 •
1980 •
1984 •
1988 •
1992 •
1996 •
2000 •
2004 •
2008 •
2012 •
2016 •
2020 •
2024
Kesäolympialaisten 1900 lajit ja kilpailutapahtumat
Ammunta | Golf | Jalkapallo | Jousiammunta | Kriketti | Kroketti | Köydenveto | Miekkailu | Pelota | Poolo | Purjehdus | Pyöräily | Ratsastus | Rugby | Soutu | Tennis | Uinti | Vesipallo | Voimistelu | Yleisurheilu
Kytökylä

Kytökylä on Haapaveden kaupungissa sijaitseva kylä. Kytökylä sijaitsee noin seitsemän kilometrin päässä Haapaveden keskustasta kaakkoon ja 20 kilometrin päässä valtatie 4:ltä. Kytökylä muodostaa noin kolmen kilometrin mittaisen nauhamaisen asutuskeskittymän Pyhäjoen pohjoispuolella. Se on muodostunut reilun kilometrin päässä joen myötäisesti kulkevalle harjanteelle.  Joen eteläpuolella, mutta ilman siltayhteyttä, sijaitsee Vattukylä. Kylän halkaisee keskuskohdiltaan Pyhäjokeen laskeva Piipsanoja.
Kytökylässä sijaitsee Haapaveden lentokenttä ja Kuopion ortodoksisen seurakunnan rukoushuone eli tsasouna.
Kytökylän kylätalo on maamiesseurantalo Kopsa. Pyhäjoen varressa on kesänviettopaikka ja uimaranta Kesäranta. Kytökylän urheilukenttä sijaitsee entisen Kytökylän koulun kiinteistön yhteydessä, joka on nykyään yksityisomistuksessa.
Kytökylässä on toiminut aikoinaan kaksi koulua, joista viimeisin Kytökylän koulu lakkautettiin vuonna 2007.
Kirjallisuutta

Anttila, Katariina: Kytösavut..  Haapavesi: Kytökylän maamiesseura, 2004.  ISBN 952-91-7889-1
Aiheesta muualla

Kylän kotisivut
Yellowstonen kansallispuisto

| --- | --- |
Sijainti:  Idahon, Montanan, ja Wyomingin alueella Yhdysvallat
Pinta-ala:  8 983 km²
| --- | --- |
Nimi alkuperäiskielellä:  Yellowstone National Park 
Tyyppi:  Yhdysvaltain kansallispuisto, nähtävyys, biosfäärialue, kansallispuisto 
Perustettu:  1. maaliskuuta 1872
Kävijämäärä:  4 257 177  (2016) 
Hallinto:  National Park Service
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Yellowstonen kansallispuiston kartta, johon on merkitty suurimmat turistikohteet.
Yellowstonen kansallispuisto (engl. Yellowstone National Park) on Yhdysvalloissa sijaitseva, maailman ensimmäinen ja täten myös vanhin kansallispuisto. Se sijaitsee suurimmaksi osaksi Wyomingin, mutta myös osittain Idahon ja Montanan alueella. Pinta-alaltaan se on 8 983 neliökilometriä. Yellowstone on pääasiassa vuoristoseutua, ja sen alueella on esimerkiksi puistolle nimen antaneen Yellowstonejoen ja Snake Riverin lähdevedet.
Yellowstone sijaitsee geologisesti aktiivisella alueella, ja se sijaitsee Yellowstonen kalderana tunnetun supertulivuoren päällä. Alueella on lisäksi monia geysireitä ja kuumia lähteitä, muun muassa maailman ehkä kuuluisin geysir Old Faithful eli Vanha Uskollinen. Alue on tunnettu monipuolisesta luonnostaan, kuten kanjoneistaan ja vesiputouksistaan. Sen kasvillisuus on tyypillistä Kalliovuorten kasvillisuutta, ja 80 prosenttia puiston pinta-alasta on metsää. Yellowstonessa on lisäksi rikas eläimistö, johon kuuluu muun muassa karhuja, biisoneita ja puumia.
Ensimmäinen Yellowstonessa käynyt valkoihoinen oli todennäköisesti John Colter, joka vieraili siellä 1800-luvun alussa. Alueen tutkimus käynnistyi kunnolla vasta 1860-luvulla, ja pian alettiin miettiä sen julistamista suojelukohteeksi. Presidentti Ulysses S. Grant perusti kansallispuiston 1872, mutta sen suojelulle ei alkuun ollut varoja, ja vasta kun armeija saapui sinne 1886, puiston suojelua pystyttiin valvomaan. National Park Service otti puiston omistukseensa 1918. Suojelutoimissa päästiin nykyiselle tasolle vasta 1960-luvulla, jolloin lopetettiin ekosysteemiin puuttuminen ja tiettyjen lajien suosiminen.
Yellowstonesta on tullut myös erittäin suosittu matkailukohde. Se on Yhdysvaltain suosituimpia kansallispuistoja, ja siellä vierailee vuosittain yli 3,5 miljoonaa kävijää. Puistossa on yli 1 500 kilometriä vaellusreittejä, siellä voi patikoinnin lisäksi harrastaa polkupyöräilyä, telttailua, kalastamista ja vuorikiipeilyä.
Maantiede

Yellowstonen kansallispuisto on 8 987 neliökilometrin laajuinen. Sen etelärajalta pohjoisrajalle on 102 kilometriä ja itärajalta länsirajalle 87 kilometriä. Pääosa (96 %) sijaitsee Wyomingin osavaltiossa. Montanassa on kolme prosenttia ja Idahossa prosentti pinta-alasta. Yellowstone on muodostunut pääasiassa vulkaanisesta ylätasangosta, jonka keskikorkeus on noin 2 400 metriä. Puiston korkein kohta on 3 462 metriä korkea Eagle Peak, joka sijaitsee lähellä puiston kaakkoiskulmaa. Matalin kohta sen sijaan on lähellä pohjoista sisäänkäyntiä, ja se on 1 610 metriä.
Yellowstonessa on monien jokien latvavesiä. Puistosta saa alkunsa muun muassa kaksi kolmesta Missourin haarasta, Columbiajoen sivujoki Snake River ja Yellowstonejoki, joka on Yhdysvaltain pisin patoamaton joki. Pohjois-Amerikan suuri vedenjakaja kiemurtelee halki Yellowstonen kaakkoisosien ja jakaa vedet Tyynenmeren ja Atlantin valuma-alueisiin. Puiston tärkeimmät joet valuvat eri suuntiin, sillä Snake Riverin vedet päätyvät Columbiajoen kautta Tyynenmereen ja Yellowstonen Missourin kautta Meksikonlahteen. Yellowstone on kahdesta joesta lyhyempi. Se on noin 1 114 kilometriä pitkä. Snakejoki (snake = 'käärme') puolestaan on 1 670 kilometriä pitkä, ja se on Columbiajoen suurin sivujoki. Snakejoen varren vesivoimalat ovat alueen tärkeitä sähköntuottajia. Molemmat joet ovat perhokalastajien suosiossa.
Yellowstonejärvi on kansallispuiston suurin vesialue, ja se on yksi Pohjois-Amerikan korkeimmalla sijaitsevista järvistä, 2 376 metriä merenpinnan yläpuolella. Järvi on 136 neliökilometrin laajuinen, ja sen syvin kohta on noin 130 metriä. Koska järvi sijaitsee tuliperäisellä alueella ja osittain Yellowstonen kalderan päällä, sen rannoilla on geysireitä ja kuumia lähteitä. Niitä on myös löydetty itse järvestäkin. Viime aikoina järven pohja on alkanut nousta huomattavasti ja siten kohottanut myös vedenpintaa. Joitakin puiston osia on siksi jouduttu sulkemaan yleisöltä. Nouseminen ilmeisesti johtuu lisääntyneestä vulkaanisesta toiminnasta.
Vulkaaninen toiminta on synnyttänyt myös Yellowstonen Grand Canyonin, suuren kanjonin, jonka pohjalla Yellowstonejoki osittain virtaa. Kanjonin syvyys vaihtelee 275 metristä 800 metriin. Se syntyi luultavasti Yellowstonen kalderan räjähtäessä noin 600 000 vuotta sitten, kun purkautunut laava peitti maan. Eroosio on osaltaan ollut mukana kanjonin synnyssä. Myös lohkoliikunnoilla on saattanut olla osuutta asiaan. Grand Canyonissa on Yellowstonejärven tavoin vulkaanista toimintaa. Sen pohjalla on muun muassa geysireitä ja kuumia lähteitä. Osa niistä on jo lakannut toimimasta, mutta osa on yhä aktiivisia. Puiston nimen uskotaan usein olevan peräisin kanjonin keltaisista seinistä, mutta todellisuudessa nimi tulee Yellowstonejoen keltaisista rantatörmistä.
Ilmasto

Yellowstonen kansallispuistossa voi erottaa neljä vuodenaikaa. Kesäisin päivälämpötila on usein 25 asteessa, mutta öisin ilma on viileää ja lämpötila voi laskea nollan alapuolelle alueen korkeimmilla kohdilla. Ukonilmat ovat yleisiä iltapäivisin. Talvisin lämpötila on yleensä reilusti pakkasen puolella, ja lämpötila vaihtelee nollasta 20 pakkasasteeseen. Puiston kylmyysennätys on –54 °C. Keväisin ja syksyisin päivälämpötila on nollan ja 20 lämpöasteen välillä, mutta öisin on usein pakkasta, jopa 20 astetta.
Kalliovuoret estävät suurinta osaa Tyynenmeren kosteudesta pääsemästä Yellowstoneen saakka, ja siksi puistossa on kuiva ilmasto. Vuotuinen sademäärä on noin 380–510 millimetriä. Eniten sataa touko–kesäkuussa, vaikkakin sadannan vaihtelu kuukausittain on melko pientä. Lumisateet alkavat yleensä lokakuun lopulla, ja lumipeite kestää huhtikuulle. Lunta tulee vuodessa keskimäärin 3,8 metriä, mutta korkeimmilla seuduilla sitä voi hyvinkin tulla kaksinkertainen määrä.
Luonto > Bakteerit ja levät

Yellowstonen vulkaanisten kohteiden kuumissa vesissä elää erilaisia bakteereja ja leviä, jotka saavat aikaan vesialtaiden kirkkaat värit. Monet kuumissa vesissä viihtyvistä bakteerikannoista saavat ravintonsa vulkaanisten lähteiden sisältämästä rikistä ja vedystä. Yellowstonen vesissä on monia yhteyttäviä bakteereja, kuten syanobakteereja, vihreitä rikkibakteereja (Chlorobi) ja vihreitä ei-rikkibakteereja (Chloroflexi). Vesistöjen lähellä elää Ephydridae-heimon kärpäsiä, jotka saavat ravintonsa bakteereista ja levistä. Kärpäset munivat munansa mikrobimattojen päälle, ja niiden toukat kestävät jopa 47 celsiusasteen lämpötiloja.
Historia > Varhaishistoria

Yellowstonen alueen asuttaminen alkoi todennäköisesti jo melko pian jäätikön vetäydyttyä sieltä, 14 000–12 000 vuotta sitten. Ensimmäiset asukkaat olivat metsästäjä-keräilijöitä. Puistosta ei ole löytynyt aineistoa, jonka avulla alueen varhaiset asukkaat voitaisiin yhdistää tiettyyn intiaaniheimoon. Intiaanien suullisesta perinteestä on löytynyt kuitenkin yhteyksiä puistoon. Flatheadit väittävät esi-isiensä asuneen siellä, ja shoshonit ovat omien sanojensa mukaan peräisin alueelta. Yellowstonen alueen käyttö lisääntyi 3 000 vuotta sitten.
Lewisin ja Clarkin retkikunta kulki Yhdysvaltain poikki vuonna 1805, mutta he ohittivat Yellowstonen pohjoisesta nykyisen Montanan puolelta eivätkä pysähtyneet tutkimaan sitä. Todennäköisesti ensimmäinen valkoihoinen, joka kävi puiston alueella oli John Colter, joka oli kuulunut Lewisin ja Clarkin retkikuntaan. Hän kävi alueella joko syksyllä 1807 tai talvella 1808. Hänen reitistään ei kuitenkaan ole varmuutta, ja mahdollisesti hänen näkemänsä kuumat lähteet olivatkin Codyn alueella eikä nykyisen puiston rajojen sisäpuolella. Kun hän kertoi löydöksestään, hänen puheitaan pidettiin hourailuna ja aluetta pelkkänä mielikuvituksen tuotteena. Aluetta alettiinkin pilkkaavasti kutsua nimellä Colter's Hell, Colterin helvetti.
Seuraavan 40 vuoden ajan alueella metsästäneet ihmiset kertoivat lukuisia tarinoita alueen kiehuvasta mudasta, höyryävistä joista ja kivettyneistä puista ja eläimistä, mutta puheita pidettiin pelkkinä tarinoina. Yhdysvaltain voitettua Meksikon–Yhdysvaltain sodan maassa heräsi kiinnostus sen syrjäseutuja kohtaan. Sisällissota kuitenkin viivytti monia suunnitelmia.
David E. Folsomin kolmimiehinen retkikunta tutki Yellowstonen aluetta 1869. He olivat siviilejä, vaikkakin Folsomilla oli jonkun verran työkokemusta maanmittaajana. Retkikunta muun muassa mittasi ensimmäisenä Yellowstonen putousten korkeuden. He parantivat myös alueen karttoja, julkaisivat artikkelin retkestä Western Monthly Magazinessa 1870 ja näin innostivat seuraavia tutkimusmatkailijoita alueelle. Samana vuonna alueelle lähti Henry D. Washburnin johtama 19-henkinen retkikunta. Retkikuntaan kuului myös asianajaja ja kirjailija Cornelius Hedges, joka ensimmäisten joukossa ehdotti alueen julistamista kansallispuistoksi.
Washburnin retkikuntaan kuulunut Nathaniel P. Langford luennoi heidän löydöksistään, ja yhtä luentoa oli ollut kuulemassa geologi Ferdinand Vandeveer Hayden, joka oli yksi hiljan perustetun Yhdysvaltain geologian tutkimuskeskuksen johtajista. Hayden onnistui saamaan Yhdysvaltain kongressilta 40 000 dollarin tuen retkikunnalle, joka lähti 1871 tutkimaan aluetta. Mukana retkellä oli muun muassa kasvi- ja eläintieteilijöitä sekä geologeja ja myös taiteilijat William Henry Jackson ja Thomas Moran, jotka ottivat valokuvia ja maalasivat Yellowstonen maisemia. Ne liitettiin mukaan raporttiin, joka annettiin kongressille. Kongressi päätti raportin perusteella vetää maa-alueen pois julkisesta huutokaupasta, ja presidentti Ulysses S. Grant julisti alueen valtion omaisuudeksi.