stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Purjeperhonen
Aiheesta muualla

Pertti Pakkanen: Purjeperhonen. Suomen Perhostutkijain Seura.
LuontoPortti: Purjeperhonen (Iphiclides podalirius)
Suomen Perhoset: Purjeperhonen
UniProt, Taxonomy: Iphiclides podalirius (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q31080  Wikispecies: Iphiclides podalirius  BioLib: 51297  BOLD: 32774  CoL: 6N94P  EoL: 131241  EPPO: PAPIIP  EUNIS: 91052  Fauna Europaea: 440667  Fauna Europaea (new): b382f50e-3fec-459b-b6ae-7dbf12db4e31  GBIF: 1938214  iNaturalist: 62749  IRMNG: 11055862  IUCN: 174405  LepIndex: 167329  LoB: 4012  MaBENA: IphiclPodal  NBN: NHMSYS0000502952  NCBI: 110791  Observation.org: 730  Open Tree of Life: 377279  Laji.fi: MX.60728
Merkintöjä Burmasta

| Merkintöjä Burmasta> Chroniques birmanes |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Guy Delisle
Kieli:  ranska
Genre:  sarjakuva, dokumentti
Julkaistu:  2007
Suomennos
Suomentaja:  Saara Pääkkönen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2008
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  262
ISBN:  978-951-0-34522-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Merkintöjä Burmasta on Guy Delislen vuonna 2007 ilmestynyt sarjakuvaromaani ja matkakertomus Myanmarista eli Burmasta.
Aiheesta muualla

S. Santikko: Siinä näkijä, missä sarjakuvan tekijä[vanhentunut linkki]. Kvaak.fi 9.10.2008.
Heikki Jokinen: Ihmisen puhetta Burmasta. Helsingin sanomat 11.9.2008.
Jari Tamminen: Väkivaltaa ja -vallattomuutta Burmassa (Arkistoitu – Internet Archive). Voima 18.10.2008.
Mesina

Mesina (ven. Межно́, Mežno) on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Possatan kunnassa. Se sijaitsee Ortesjoen varrella 25,5 kilometriä Hatsinasta etelään ja viisi kilometriä Possatasta koilliseen. Kylän ohi kulkee Pietarin ja Pihkovan välinen M20-valtatie sekä Kemppaalan (ven. Kempolovo) ja Hattulan välinen maantie. Idässä se rajoittuu Siiverskaan. Asukkaita on reilut 150 henkeä (vuonna 2010).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. 1860-luvulle saakka sen asukkaat olivat kartanonherrojen maaorjia. 1900-luvun alussa Mesina oli inkeriläis-venäläinen sekakylä. Sen suomalaiset kuuluivat Koprinan luterilaiseen seurakuntaan.
Kylässä on kauppa ja ortodoksinen tsasouna. Nähtävyyksiin kuuluu kaksi kurgaanihautaa.
Merimies jonka aallot hylkäsivät

| Merimies jonka aallot hylkäsivät> The Sailor Who Fell from Grace with the Sea |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Lewis John Carlino
Käsikirjoittaja:  Lewis John Carlino
Perustuu:  Yukio Mishiman romaaniin
Tuottaja:  Martin Poll
Säveltäjä:  Kris Kristofferson, John Mandel
Kuvaaja:  Douglas Slocombe
Leikkaaja:  Antony Gibbs
Tuotantosuunnittelija:  Ted Haworth
Pääosat:  Kris Kristofferson, Sarah Miles
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Iso-Britannia
Tuotantoyhtiö:  Avco Embassy Pictures
Levittäjä:  Embassy Pictures
Ensi-ilta:  1976
Kesto:  105 minuuttia 103 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Merimies jonka aallot hylkäsivät (The Sailor Who Fell from Grace with the Sea) on Lewis John Carlinon käsikirjoittama ja ohjaama  brittiläinen jännityselokuva vuodelta 1976. Se perustuu Yukio Mishiman romaaniin Kunnia on katkera juoma (Otava 1971).
Tarinassa merimies Jim Cameron (Kris Kristofferson) rantautuu pieneen merenrantakaupunkiin ja rakastuu leskirouvaan (Sarah Miles), joka on murrosikäisen pojan (Jonathan Kahn) yksinhuoltaja. Pirullisen jengijohtajapojan (Earl Rhodes) vaikutuksesta poika alkaa punoa sadistisia juonia miehen pään menoksi.
Vastaanotto

Sarah Miles ja nuori Jonathan Kahn saivat kumpikin rooleistaan Golden Globe -ehdokkuuden.
Helsingin Sanomien Paula Talaskivi ei ensi-ilta-arviossaan oikein ymmärtänyt tätä ”hyvin merkillisenä” pitämäänsä elokuvaa. Kalastajakylän kuvaus on hänestä hienoa, mutta elokuvan alun runsaat rakastelukohtaukset antavat odottaa muuta kuin lopun sadismiviritteisiä juonikuvioita. Pääosan esittäjien lisäksi hän kehuu Kärpästen herraa muistuttavan poikajoukon roolitöitä. Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Merimies jonka aallot hylkäsivät Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Merimies jonka aallot hylkäsivät Elonet.
Merienkelikalat

| Merienkelikalat |
| --- | --- |
 Kirjomerienkeli (Squatina californica)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Merienkelikalat  Squatiniformes  Buen, 1926
Heimo::  Merienkelit  Squatinidae  Bonaparte, 1838
Katso myös
   Merienkelikalat Wikispeciesissä   Merienkelikalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Merienkelikalat (Squatiniformes) on valtamerissä tavattava rustokalalahko. Lahkoon kuuluu ainoastaan yksi heimo merienkelit (Squatinidae).
Lajit

Vanhimmat merienkelikaloihin kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu myöhäiselle jurakaudelle. Nykyään elää ainoastaan yksi heimo, johon kuuluu 15 lajia yhdessä suvussa. Lajeja ovat muun muassa atlantinmerienkeli (Squatina dumeril), kirjomerienkeli (Squatina calofornica), merienkeli (Squatina squatina), ruskomerienkeli (Squatina aculeata) ja täplämerienkeli (Squatina oculata).
Anatomia

Merienkelit ovat pisimmilläänkin alle 2 metriä pitkiä. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat litteitä ja muistuttavat rauskuja. Rinta- ja vatsaevät ovat kookkaat ja kaksi selkäevää pienet ja sijaitsevat lähellä pyrstöä. Silmien takana sijaitsevat ruiskureiät ovat kookkaat. Sieraimissa on viiksimäiset läpät. Hampaat ovat merienkelikaloilla pienet ja terävät. Lajit ovat ovovivipaarisia eli poikaset kuoriutuvat ollessaan naaraan kohdussa.
Levinneisyys ja elintavat

Merienkeleitä tavataan Atlantin, koillisen Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta ja lajit elävät sekä trooppisissa että lauhkeissa merissä. Muutamat kylmissäkin vesissä. Ne viihtyvät rannikkojen läheisyydessä hiekka- ja mutapohjilla aina 1 300 metrin syvyyteen. Merienkelikalojen ravinto koostuu luukaloista, äyriäisistä ja nilviäisistä. Monia lajeja kalastetaan trooleilla ja siimalla. Kaloista hyödynnetään liha ja maksan öljyt.
Mesisataheltta

| Mesisataheltta |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Tricholomataceae
Suku::  Sataheltat Melanoleuca
Laji::  cognata
Kaksiosainen nimi
 Melanoleuca cognata  (Fr.) Konrad & Maubl. 
Katso myös
   Mesisataheltta Wikispeciesissä   Mesisataheltta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mesisataheltta (Melanoleuca cognata) on laakean kupera okran- tai kiiltävänruskea satahelttalaji. Sienen jalka on kermanvärinen tai harmaanruskea. Heltat ovat lakin väriset. Malto on valkoista tai kermanväristä ja sienen maku on makea. Se kasvaa havumetsissä, tienvarsilla ja nurmikoilla melko harvinaisena.
Pupienus

| Pupienus |
| --- | --- |
 Pupienuksen rintakuva. Musei Capitolini, Rooma.
Rooman keisari
Valtakausi:  22. huhtikuuta 238 – 29. heinäkuuta 238
Edeltäjä:  Gordianus I ja Gordianus II
Seuraaja:  Gordianus III

Syntynyt:  noin 164 tai 178
Kuollut:  29. heinäkuuta 238 Rooma, Italia, Rooman valtakunta
Lapset:  Titus Clodius Pupienus Pulcher Maximus Marcus Pupienus Africanus Maximus  Pupiena Sextia Paulina Cethegilla
Isä:  Marcus Pupienus Maximus
Äiti:  Clodia Pulchra
Marcus Clodius Pupienus Maximus (noin 164 tai 178 – 29. heinäkuuta 238) oli Rooman keisari noin kolmen kuukauden ajan vuonna 238.
Elämäkerta > Konsulina ja prefektinä

Pupienus, jota kreikkalaiset historioitsijat yleensä kutsuvat Maximukseksi ja roomalaiset Pupienukseksi, oli todennäköisesti noin 60-vuotias noustuaan valtaan vuonna 238. Hän eteni urallaan nopeasti, pääasiassa sotilasviroissa. Pupienus toimi muun muassa vanhempana centuriona (primus pilus), sotilastribuunina, preettorina, Bithynian, Achaean ja Gallia Narbonensiksen provinssien prokonsulina sekä Ylä- tai Ala-Germanian legaattina, jolloin hän oli Herodianoksen mukaan erittäin suosittu. Uransa aikana hän sai voittoja germaaneista ja sarmaateista. Noin vuosina 207 ja 234 hän toimi myös konsulina. Vuonna 234 hän oli myös Rooman kaupunginprefekti. Pupienuksella oli tytär Pupiena Sextia Paulina Cethegilla ja ainakin yksi poika, Tiberius Clodius Pupienus Maximus, joka toimi konsulina vuonna 236. Pupienuksella saattoi olla myös toinenkin poika nimeltään Marcus Pupienus Africanus mutta tämä ei ole varmaa.
Maaliskuun 238 lopulla African provinssissa nousi kapina keisari Maximinus Thraxia vastaan. Kapinoitsijat murhasivat keisarillisen verojenkerääjän ja julistivat sitten keisariksi provinssin iäkkään maaherran, Marcus Antonius Gordianuksen. Gordianus otti samannimisen poikansa Gordianus II:n kanssahallitsijakseen ja lähetti Roomaan viestinviejän kertomaan kapinasta. Rooman senaatti ilmoitti heti tukevansa Gordianuksia, julisti Maximinuksen valtionviholliseksi ja mahdollisesti myös julisti edesmenneen keisari Severus Alexanderin jumalaksi. Samalla Gordianusten kannattajat murhasivat Maximinusta kannattaneen pretoriaanikaartin prefektin Vitalianuksen. Senaatti nimitti 20 entistä konsulia erityisvirkaan (lat. vigintiviri ex senatus consulto rei publicae curandae) käymään sotaa Maximinusta vastaan. Näihin kuului myös Pupienus.
Elämäkerta > Nousu keisariksi Balbinuksen kanssa

Huhtikuussa 238 African naapuriprovinssi Numidian maaherrana toiminut Capelianus kuitenkin hyökkäsi ja kukisti Gordianusten armeijan Karthagon lähellä käydyssä taistelussa. Gordianus II sai surmansa ja hänen isänsä Gordianus I teki itsemurhan. Samaan aikaan Maximinus oli koonnut armeijansa ja saapunut Pohjois-Italiaan. Senaatti päätti kuitenkin jatkaa kapinaa. Se valitsi näiden 20:n miehen joukosta Pupienuksen ja Decimus Caelius Calvinus Balbinuksen uusiksi keisareiksi. Ensimmäistä kertaa Rooman valtakunnassa oli kaksi täysin samanarvoista keisaria. Molemmat saivat arvonimen pater patriae (suom. isänmaan isä) ja pater senatus (suom. senaatin isä).
Pupienuksen ja Balbinuksen poistuessa Juppiter Optimus Maximuksen temppelistä, missä uudet keisarit oli valittu, heitä vastassa oli vihainen väkijoukko, joka ajoi uudet keisarit henkivartioineen takaisin temppeliin. Kansalaiset eivät pitäneet Pupienuksesta, joka oli osoittautunut ankaraksi toimiessaan kaupunginprefektinä ennen Gordianusten kapinaa. He myös vaativat, että edesmenneen Gordianus I:n 13-vuotias tyttärenpoika Marcus Antonius Gordianus nimitettäisiin caesariksi. Tähän suostuttiin, jolloin väkijoukko rauhoittui.
Elämäkerta > Sota Maximinusta vastaan ja paluu Roomaan

Pupienus lähti Pohjois-Italiaan organisoimaan sotaa Maximinusta vastaan kun taas Balbinus jäi Roomaan vastaamaan hallinnosta. Pupienus saapui Ravennaan huhtikuun lopulla tai toukokuun alussa ja hänen joukkoihinsa liittyi germanialaisia sotilaita. Pupienuksen armeijassa oli kuitenkin pääasiassa vain paikallista nostoväkeä ja vastavärvättyjä alokkaita, joilla ei ollut kokemusta sodankäynnistä. Maximinuksen armeija oli puolestaan kokenut ja laaja mutta sillä oli vaikeuksia löytää ruokaa ja tarvikkeita. Aquileian kaupunkia piiritettäessä yhä useimmat Maximinuksen sotilaista tulivat tyytymättömiksi. Legio II Parthican sotilaat, jotka olivat huolissaan perheidensä hyvinvoinnista Albassa lähellä Roomaa, lopulta murhasivat kesäkuussa Maximinuksen ja tämän pojan Maximuksen. Maximinuksen armeija siirtyi Pupienuksen puolelle, joka lähetti joukot takaisin leireihinsä mutta otti germanialaisen sotilasyksikön henkivartijoikseen.
Pupienus palasi takaisin Roomaan juhlimaan voittoaan vaikkei ollut kertaakaan kohdannut Maximinuksen armeijaa taistelussa. Roomassa Maximinuksen kuolemaan suhtauduttiin innokkaasti ja pian Maximinusta kannattaneet provinssit asettuivat tukemaan uutta hallintoa. Voitosta huolimatta Pupienuksen ja Balbinuksen asema heikentyi koko ajan. Keisareilla oli vaikeuksia maksaa palkkoja sotilaille ja lahjoituksia kansalaisille. Idässä persialaiset hyökkäsivät Mesopotamiaan ja Tonavan alajuoksulla gootit uhkasivat Rooman provinsseja. Aquileian puolustukseen osallistunut Tullius Menophilus lähetettiin Moesia Inferioriin organisoimaan puolustusta gootteja vastaan.
Sillä aikaa kun Pupienus oli Ravennassa, Roomassa oli suuria levottomuuksia kansalaisten ja pretoriaanikaartin sotilaiden taistellessa keskenään, jolloin suuri osa kaupungista paloi. Pupienuksen palatessa Roomaan tilanne rauhoittui mutta kahden keisarin välit alkoivat huonontua. Pupienus oli tuonut Roomaan germaaneista koostuvan henkivartiostonsa, jolloin Balbinus pelkäsi Pupienuksen käyttävän niitä häntä vastaan. Pretoriaanit olivat tyytymättömiä senaatin valitsemiin keisareihin ja pelkäsivät, että Pupienus korvaisi koko kaartin omalla henkivartiollaan.
Elämäkerta > Kuolema

Balbinus päätettiinkin pian lähettää Tonavalle sotimaan gootteja vastaan ja Pupienus taas itään torjumaan persialaisten hyökkäystä. Pretoriaanikaarti kuitenkin hyökkäsi keisarien kimppuun Palatiumilla. Pupienus yritti kutsua henkivartioitaan apuun mutta Balbinus luuli tätä Pupienuksen juoneksi ja esti häntä. Eutropiuksen ja Aurelius Victorin mukaan pretoriaanit murhasivat keisarit heti mutta Herodianos kertoo, että heidät riisuttiin alasti ja vietiin pretoriaanien leiriin, jossa heitä pilkattiin ja kidutettiin. Kun Pupienuksen germanialaiset henkivartijat saivat kuulla tapahtuneesta he lähtivät kohti pretoriaanikaartin leiriä. Pretoriaanit kuitenkin surmasivat vankinsa jolloin germaanit palasivat leiriinsä. Tämän jälkeen pretoriaanit julistivat 13-vuotiaan Gordianus III:n keisariksi. Pupienuksen hallituskausi oli kestänyt noin 99 päivää.
Vuoden 238 tapahtumien kronologia on osoittautunut poikkeuksellisen vaikeaksi ristiriitaisten papyruksien ja piirtokirjoitusten takia. On esitetty, että Pupienuksen ja Balbinuksen hallituskausi alkoikin jo tammi-helmikuussa ja päättyi toukokuussa. Nykytutkijat ovat kuitenkin päässeet yhteisymmärrykseen asiasta ja Robin Mc Mahon esittää seuraavat päivämäärät: 12. huhtikuuta Gordianus I ja Gordianus II saavat surmansa hallittuaan 20 päivää, 22. huhtikuuta Pupienus ja Balbinus julistetaan keisareiksi Roomassa, 24. kesäkuuta Maximinus ja hänen poikansa murhataan Aquileian edustalla ja 29. heinäkuuta Pupienus ja Balbinus murhataan.
Kirjallisuutta

Alf Henrikson: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pupienus Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Gordianus I ja  Gordianus II | Rooman keisari Kanssahallitsija Balbinus | Seuraaja: Gordianus III |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Merita (nimi)

| Merita |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Merit, Meriitta, Meritta 
Nimen alkuperä:  latinan mereo, mereor ’ansaita, hankkia’ 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Merita on naisen etunimi. Se pohjautuu latinan verbiin mereo, mereor, josta se on feminiinisukuisen partisiipin yksikkömuoto. Nimen voi tulkita merkitsevän ’ansioitunutta naista’.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Merita on vuoteen 2020 mennessä ollut Suomessa etunimenä noin 780 naisella. Vaikka nimi on suhteellisen yleinen, se ei ole päässyt mukaan suomalaiseen almanakkaan. Kirjassaan Nimipäivättömien nimipäiväkirja Pentti Lempiäinen ehdottaa Meritan epäviralliseksi nimipäiväksi syyskuun 22. päivää. Vanhoissa roomalaisissa marttyyriluetteloissa se on ollut Merita-nimisen marttyyrin muistopäivä.
Tunnettuja Meritoja

Merita Berg (s. 1991), suomalainen laulaja ja lauluntekijä
Merita Bruun (s. 1977), suomalainen jääkiekkoilija
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Merita (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Purohopeatäplä

| Purohopeatäplä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Silmälläpidettävä  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Täpläperhoset Nymphalidae
Alaheimo::  Kaposiivet ja hopeatäplät Heliconiinae
Suku::  Boloria
Laji::  thore
Kaksiosainen nimi
 Boloria thore  (Hübner, 1803) 
Synonyymit
 Clossiana thore 
Katso myös
   Purohopeatäplä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Purohopeatäplä (Boloria thore) on täpläperhosten heimoon kuuluva keskikokoinen päiväperhonen. Suomessa se on rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella Kainuun ja Pohjois-Pohjanmaan maakuntien eteläpuolella.
Koko ja ulkonäkö

Purohopeatäplän siipien kärkiväli on noin 36–47 mm. Naaraat ovat keskimäärin koiraita kookkaampia. Siipien yläpinnat ovat oranssit, mutta vahvasti mustakehnäiset. Siipien poikki kulkee mutkitellen mustanruskea poikkijuova ja niillä on runsaasti mustanruskeita täpliä. Myös siipisuonet erottuvat mustanruskeina viiruina. Etenkin siipien tyviosa on usein lähes täysin musta ja takasiiven ulkoreunassa mustanruskeat täplät ovat sulautuneet yhtenäiseksi poikkijuovaksi. Takasiiven alapinnalla on leveä, siipisuonten katkoma tasaisen vaaleankeltainen poikkivyö ja siiven reunassa on rivi siniharmaita täpliä.
Pohjoisempana tavattavat yksilöt ovat siipiväliltään etelässä tavattavia pienempiä ja mustan värin määrä siipien yläpinnoilla on yleensä vähäisempi. Täplät ovat myös selvärajaisempia kuin eteläisillä yksilöillä. Takasiipien alapinnat eivät ole pohjoisilla yksilöillä yhtä kirkasväriset kuin etelämpänä.
Eri hopeatäplälajit muistuttavat paljon toisiaan, mutta purohopeatäplän kanssa erityisen samannäköinen on pursuhopeatäplä (Boloria euphrosyne).
♂
♂ △
Levinneisyys ja lentoaika

Purohopeatäplä esiintyy Fennoskandian pohjoisosissa (alalaji Boloria thore borealis), Alpeilla (alalaji Boloria thore thore) ja laikuttaisesti Fennoskandian itäosista Venäjälle, Pohjois-Aasiaan ja Japaniin (useita alalajeja). Suomessa lajilla kaksi erillistä esiintymisaluetta, toinen Pohjois-Karjalassa ja toinen Lapissa.
Aikaisemman käsityksen mukaan pohjanpurohopeatäplä (Boloria thore borealis) esiintyy pohjoisimmassa Lapissa, Enontekiön, Utsjoen sekä vuodesta 2001 alkaen myös Savukosken alueella ja etelänpurohopeatäplä (Boloria thore thore) pienellä alueella Pohjois-Karjalan Tohmajärvellä. Kuitenkin nykyisin myös Tohmajärven populaation arvellaan kuuluvan alalajiin B. t. borealis, sillä Pohjois-Karjalan ja Lapin esiintymien välillä on yhteys Venäjän puolella ja perhosten ulkonäkö muuttuu vaiheittain.
Suomessa perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun loppupuolelta heinäkuulle, Keski-Euroopassa toukokuusta elokuulle.
Elinympäristö ja elintavat

Pohjanpurohopeatäplän elinympäristöä ovat Fennoskandian vuori- ja tunturiseutujen koivuvyöhykkeen runsasruohoiset niityt ja purolehdot. Etelänpurohopeatäplä esiintyy Alpeilla 1 000–1 700 metrin korkeudessa ja Fennoskandiassa vaarojen alarinteiden rehevillä puoliavoimilla paikoilla ja purolehdoissa. Esiintyminen on huomattavan laikuttaista.
Suomessa Tohmajärven populaatio elää metsämaastossa ja purolehdoissa, Pohjois-Lapin populaatiot tunturiseuduilla kosteapohjaisissa rinnekoivikoissa. Vuonna 2001 löydetty esiintymä Savukosken Ainijärvellä rajoittuu reheviin puronvarsiin muutaman kilometrin matkalla. Perhoset lentävät matalalla ja käyvät ahkerasti kukilla. Suomessa lajin tapaa helpoimmin Enontekiön Kilpisjärvellä, Saanatunturin rinnekoivikoista.
Suomen lajien uhanalaisarvioinnissa 2010 purohopeatäplä on luokiteltu silmälläpidettäväksi (NT).
Suomessa purohopeatäplä on ollut rauhoitettujen lajien listalla vuodesta 1989 lähtien. Luonnonsuojeluasetuksen (160/1997) liitteessä 2 (24.9.2009/714) rauhoitetuksi oli merkitty alalaji etelänpurohopeatäplä (Boloria thore thore), mutta 1. heinäkuuta 2013 voimaan tulleessa uudessa liitteessä 2 (19.6.2013/471) purohopeatäplä on alalajia mainitsematta rauhoitettu Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun maakuntien eteläpuolella. Yhden yksilön korvausarvoksi on määritelty 219 euroa.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat orvokit (Viola), pohjoisessa erityisesti lapinorvokki (Viola biflora).
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Purohopeatäplä (Boloria thore)
Suomen Perhoset: Purohopeatäplä
Iltalehti: Purohopeatäplä (Boloria thore) (Arkistoitu – Internet Archive)
UniProt, Taxonomy: Clossiana thore (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1458405  Wikispecies: Boloria thore  BioLib: 51566  BOLD: 110555  EUNIS: 91015  Fauna Europaea: 441718  Fauna Europaea (new): 6d8c8a72-700e-4958-ad0a-cec49ba7918c  GBIF: 7428726  iNaturalist: 484084  MaBENA: ClossThore  NCBI: 977896  Laji.fi: MX.60895
Joonas Purnu

| Joonas Purnu> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1829 Jällivaara
Kuollut: 15. maaliskuuta 1902
Kansalaisuus:  Ruotsin suomalainen
Ammatti:  lestadiolaissaarnaaja, esikoislestadiolaisten johtaja
Puoliso:  Anna Liisa Lassintytär (1844–1928, vuodesta 1861)
Joonas Purnu (alkuaan Vettasjärvi; 1829 Jällivaara – 15. maaliskuuta 1902) oli merkittävä ruotsalainen lestadiolainen maallikkosaarnaaja ja lestadiolaisuuden hajaannuksen jälkeen esikoislestadiolaisuuden ensimmäinen johtaja.
Elämä

Joonas Purnu syntyi vuonna 1829 Jällivaaran Vettasjärven kylässä, jonka mukaan hän sai ensimmäisen sukunimensäkin. Myöhemmin hän eli Puolalaen ja Purnun kylissä. Hänen vanhempansa olivat uudistilallisia, ja hän itse oli myöhemmin talollinen. Hän avioitui 22. kesäkuuta 1861 Anna Liisa Lassintyttären kanssa, joka oli syntynyt 1. helmikuuta 1844 Purnussa ja kuoli 7. kesäkuuta 1928. Joonas Purnu oli mukana lestadiolaisessa herätysliikkeessä sen alkuajoista lähtien ja toimi 1850-luvulla Lars Levi Laestadiuksen koulumiehenä muun muassa Tärännössä. Hänen asemansa Jällivaaran johtavana saarnaajana vahvistui sen jälkeen, kun hän oli yhdessä Jöns Mäntyvaaran kanssa tehnyt lähetysmatkan Yhdysvaltojen kiistelevien lestadiolaisryhmien pariin vuonna 1893, vaikkakin tuolloin tehty sovinto kesti vain lyhyen aikaa. Amerikan lisäksi hän teki saarnamatkoja Tornion- ja Muonionjokilaaksoissa sekä Lannavaarassa. Esikoislestadiolaisen perimätiedon mukaan Juhani Raattamaa olisi vuonna 1897 siirtänyt lestadiolaisten ”vanhimman” aseman Purnulle. Tätä väitettä muut lestadiolaisryhmät eivät kuitenkaan hyväksy. Purnu hyväksyi Jällivaaran, Jukkasjärven ja Vittangin saarnaajien hänelle tarjoaman aseman, mikä joudutti liikkeen hajaannusta. Lestadiolaisuuden suuressa hajaannuksessa 1900-luvun alussa Purnusta tuli ”länsiläisten” itseoikeutettu johtaja, ja hänen arvovaltansa tällöin muotoutuneessa esikoislestadiolaisuudessa oli kiistaton.
Purnusta oli kuultu myös Suomessa, ja suuren hajaannuksen kynnyksellä häntä toivottiin saarnamatkalle Suomeen. Esimerkiksi vaasalainen saarnaaja Matti Kuula toivoi Purnusta apua uusheräyksen torjunnassa. Alkuvuodesta 1900 Tampereelta siirtyi eräitä lestadiolaisperheitä töihin Jällivaaran ja Malmivaaran kaivoksiin. Heidän kauttaan Tampereelle, Helsinkiin ja Viipuriin välittyi ihastuneita viestejä Ruotsin Lapin lestadiolaisuudesta. Halu saada Purnu vierailemaan Etelä-Suomeen kasvoi entisestään, ja Suomessakin alkoi eriytyminen vanhoillislestadiolaisten ja ”esikoisten seurakuntaa” kannattaneiden kesken. Joulukuussa 1901 Purnu lähetti yhdessä muiden johtomiesten kanssa kirjeen, jossa kerrottiin heidän päättäneen lähettää saarnaajia Etelä-Suomeen. Purnu itse ei kuitenkaan lähtenyt matkalle, ja hän kuoli jo kevättalvella, 15. maaliskuuta 1902. Helmikuussa 1902 matkalle lähtivät Viktor Appelqvist ja Samuel Vettasjärvi. Lähetysmatka johti Suomessa lopulliseen eroon vanhoillisten ja esikoisten välillä.