stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Manipur
Historia

Manipur mainitaan useissa historiallisissa teksteissä, kuten Mahabharata-eepoksessa, Purana-teksteissä ja muinaisissa kiinalaisissa lähteissä. Varsinaisen historiankirjoituksen ensimmäiset lähteet Manipurista ovat kuitenkin vasta 900-luvulta. Manipurin paikallisten hallitsijoiden valtakausille olivat tyypillisiä jatkuvat etniset jännitteet ja perimmyyskiistat, sekä Burman hallitsijoiden aiheuttama ulkoinen uhka.
Manipur joutui ensimmäisen kerran tekemisiin brittien kanssa, kun sen hallitsija Jai Singh teki vuonna 1762 sopimuksen burmalaisia vastaan. Yhteydet brittien kanssa jäivät kuitenkin toistaiseksi pieniksi. Myöhemmin burmalaiset uhkasivat aluetta uudestaan ja vuonna 1819 valtasivat sen kokonaan. Britit ajoivat burmalaiset tiehensä ensimmäisen anglo–burmalaisen sodan aikana, ja sodan päätyttyä vuonna 1826 burmalaiset luopuivat vaatimuksistaan alueeseen. Manipur oli säästynyt burmalaismiehitykseltä, mutta toisaalta sota johti brittien vaikutusvallan jatkuvaan kasvuun näiden hyödyntäessä Manipurin jatkuvia perimmyyskiistoja. Tilanteen viimeisteli lyhyt anglo–manipurilainen sota vuonna 1891.
Sodan päätteeksi viisivuotias Chura Chand nousi Manipurin hallitsijaksi. Lapsihallitsijan sijaan valtaa käyttivät brittivirkamiehet, jotka toteuttivat uudistuksia. He lakkauttivat orjuuden ja muun pakkotyövoiman sekä rakennuttivat uusia teitä. Muutokset johtivat myös sisäisiin jännitteisiin. Valtaväestö meiteit olivat pääasiassa hinduja, kun taas alueen muut heimot alkoivat kääntyä enenevissä määrin kristinuskoon. Toisen maailmansodan aikana japanilaisten hyökkäys Intiaan pysäytettiin Manipurin suunnalla Imphalin taistelussa vuonna 1944.
Intia itsenäistyi vuonna 1947. Manipur liitettiin Intiaan vuonna 1949 ehdoin, joita Manipurissa pidettiin tuolloin epäedullisina. Liitoksen yhteydessä Kubawin laakso luovutettiin Burmalle. Manipurista tuli yksi Intian territorioista vuonna 1956 ja oma osavaltionsa 21. tammikuuta 1972. Etniset jännitteet kasvoivat Intiaan liittymisen jälkeen. Meiteiden kansalliset liikkeet nousivat 1960-luvulla, ja ne pitivät Intian valtaa miehityksenä. Samoihin aikoihin nagojen liikkeet ajoivat Manipurin nagojen asuttamien alueiden liittämistä Nagalandiin. Intian ja alueelle saapuvien siirtolaisten vastaiset liikkeet yhdistyivät 1980-luvulla Manipurin kansanvapautusarmeijaksi, ja samalla vuosikymmenellä alkoivat Intian asevoimien toimet kapinallisia vastaan. Asevoimien ylilyönnit ovat omalta osaltaan vaikuttaneet paikallisen väestön katkeroitumiseen. Jännitteet ovat jatkuneet, ja vuonna 2018 alueella toimi noin 30 eri kapinallisryhmää. Vuonna 2023 puhkesi verisiä ytheenottoja osavaltion etnisten ryhmien välillä, jotka ovat myöhemmin jatkuneet puhjeten uudelleen ajoittain.
Hallinto

Manipurin osavaltion päämies on kuvernööri, jonka nimittää Intian presidentti. Kuvernööri Najma Heptulla astui virkaansa elokuussa 2014. Kuvernöörin toimintaa neuvovat vaaleilla valittavat pääministeri ja parlamentti. Manipurilla on yksikamarinen ja 60 paikkainen parlamentti (Vidhan Sabha). Intian parlamentin alahuoneeseen eli Lok Sabhaan Manipuria edustamaan valitaan kaksi jäsentä, toinen Sisä-Manipurista ja toinen Ulko-Manipurista. Manipurin korkein oikeus perustettiin vuonna 2013. Sitä ennen se kuului muutaman muun osavaltion kanssa Gauhatin korkeimpaan oikeuteen.
Hallinnollisesti Manipur jaetaan 16 piirikuntaan, joita ovat Bishnupur, Chandel, Churachandpur, Imphal-East, Imphal-West, Senapati, Tamenglong, Thoubal, Ukhrul, Kangpokpi, Tengnoupal, Pherzawl, Noney, Kamjong, Jiribam ja Kakching. Nykyinen piirikuntajako syntyi vuonna 2016, kun yhdeksästä vanhasta piirikunnasta lohkottiin seitsemän uutta aluetta.
Talous

Manipurin talouden kaksi kulmakiveä ovat maatalous ja metsänhoito. Viljelykasveista tärkein on riisi, mutta alueella kasvatetaan myös esimerkiksi maissia, sokeriruokoa, sinappia, tupakkaa ja hedelmiä. Alueen kukkuloilla harjoitetaan pengerviljelyä. Metsien tärkeitä tuotteita ovat bambut ja tiikkipuu. Kotiteollisuus muodostaa huomattavimman osan paikallisesta teollisesta tuotannosta. Manipurilaisilla kangaspuilla valmistetut kankaat myydään usein muualla Intiassa. Manipurissa valmistetaan myös silkkiä, puutöitä, nahkoja ja sokeria. Imphalissa on myös elektroniikkateollisuutta.
Väestö

Manipurin asukasluku oli Intian vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 2 855 794. Vuoden 2001 vastaavassa laskennassa asukasluku oli 2 293 896. Noin kaksi kolmasosaa Manipurin asukkaista on meiteitä. He asuttavat pääasiassa Manipurjoen laaksoa. Kukkuloilla on useita eri heimoja, joista suurimpia ovat nagat ja kukit. Nagoja asuu osavaltion pohjoisosassa ja kukeja etelässä. Heimot voidaan jakaa edelleen useisiin eri klaaneihin ja muihin alaryhmiin.
Vuonna 2011 70,79 % manipurilaisista asui maaseudulla ja vain 29,21 % kaupungeissa. Alueen suurin kaupunki on pääkaupunki Imphal, jonka asukasluku oli 268 243. Imphal on alueen ainoa suurehko kaupunki. Väestöntiheys Manipurissa on 128 as./km². Manipurin asukkaista 1 438 586 oli miehiä ja 1 417 208 naisia. Naisten asema Manipurissa on ollut perinteisesti verrattain hyvä. Lukutaitoisuus Manipurissa oli 76,94 %.
Manipurin virallisia kieliä ovat manipuri ja englanti. Vuonna 2011 osavaltion asukkaista manipuria puhui äidinkielenään 1 522 132 henkilöä. Vähemmistökieliä olivat esimerkiksi mao (224 361), thado (223 779), tangkhul (183 091) ja kabui (109 616). Pienempiä kieliä oli monia. Suurin osa alueen kielistä kuuluu tiibetiläis-burmalaisiin kieliin.
Hindut muodostavat niukasti suurimman uskontokunnan Manipurissa. Vuonna 2011 heidän osuutensa väestöstä oli 41,39 %. Kristinuskoa harjoitti 41,29 % väestöstä. Pienempiä uskonnollisia vähemmistöjä olivat muslimit (8,40 %), buddhalaiset (0,25 %), sikhit (0,05 %), jainit (0,06 %) ja muut uskot (8,19 %). Meiteit ovat pääosin hinduja, ja vaishnavismista oli tehty Manipurin valtionusko vuonna 1764. Kukit ja nagat ovat pääosin kristittyjä.
Kulttuuri

Suuri osa manipurilaisesta musiikki- ja tanssiperinteestä liittyy tavalla tai toisella uskontoon. Musiikki ja tanssi kuuluvat erityisesti juhlapäivien viettoon. Lai Haroaba on hindulaisuutta edeltäneiden jumaluuksien juhlapäivä. Manipuri on yksi intialaisen tanssin kuudesta päätyylistä. Tyyli on kehittynyt Manipurissa, ja tyyliin mieltynyt runoilija Rabindranath Tagore teki tanssia tunnetuksi myös muualla Intiassa 1900-luvun alkupuoliskolla. Manipurilaisen tanssin aiheet esittävät usein otteita Krishnan elämästä.
Manipurilaisen keittiön perusraaka-aineita ovat riisi, kasvikset ja kala. Eri ruokia syödään usein kausiluontoisesti. Ruuan maustamiseen käytetään usein paikallisia yrttejä ja chiliä. Höyryttäminen ja keittäminen ovat tavallisimpia tapoja valmistaa manipurilaista ruokaa.
Poolo ja maahockey ovat suosittuja urheilulajeja Manipurissa. Manipuriin on viitattu joskus nykyaikaisen poolon syntypaikkana. Paikallinen nimi pelille on sogol kangiei.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Manipur Wikimedia Commonsissa
Intian osavaltiot ja territoriot
Osavaltiot: Andhra Pradesh | Arunachal Pradesh | Assam | Bihar | Chhattisgarh | Goa | Gujarat | Haryana | Himachal Pradesh | Jammu ja Kashmir | Jharkhand | Karnataka | Kerala | Länsi-Bengali | Madhya Pradesh | Maharashtra | Manipur | Meghalaya | Mizoram | Nagaland | Odisha | Punjab | Rajasthan | Sikkim | Tamil Nadu | Telangana | Tripura | Uttarakhand | Uttar Pradesh
Liittovaltion alueet: Andamaanit ja Nikobaarit | Chandigarh | Dadra ja Nagar Haveli ja Daman ja Diu | Lakshadweep | Puducherry
Pääkaupunkialue: Delhi
Maisemaa Manipurissa.
Lilium mackliniae on osavaltion tunnuskukka.
Manipurilaisia poolon pelaajia vuonna 1875.
Riisipeltoja Manipurissa.
Manipurin nagoja perinteisissä asuissa.
Manipuri-tanssia.
Latvian laivasto

| Latvian merivoimat |
| --- | --- |
 Latvian laivaston tunnus
Toiminnassa:  1918-1940 uudestaan 1991
Valtio:   Latvia
Puolustushaarat:  merivoimat
Rooli:  Puolustaa Latvian aluevesiä ulkoisilta uhilta, toteuttaa sotilaalliset ja pelastustehtävät aluevesillään
Koko:  500 henkeä, joista 200 varusmiehiä
Kalusto:  4 vartioalusta 6 miinanraivaajaa
Komentajat
Nykyinen komentaja:  Rimants Štrimaitis
Tunnettuja komentajia:  Gaidis Zeibots
Latvian laivasto (latv. Latvijas Jūras spēki) on yksi Latvian asevoimien puolustushaaroista, ja se vastaa merialuiden valvonnasta ja tarvittaessa sen puolustamisesta sekä meripelastuksesta Latvian aluevesillä.
Latvian itsenäistyessä aloitettiin meripuolustuksen luominen ja laivasto perustettiin vuonna 1991 amiraali Gaidis Zeibotsin alaisuuteen, kun sen perustamispäivänä 11. huhtikuuta ensimmäisen aluksen mastoon nostettiin Latvian lippu. Vuonna 1994 Laivastoon kuului Eteläinen alue (Liepāja), Keskinen alue (Riika) ja Rannikkopataljoona (Ventspils). Näiden lisäksi laivastoon kuului vielä koulutuskeskus Liepājassa.
Laivaston historia > Vuodet 1918-1940

Ennen ensimmäistä maailmansotaa Latvia oli osa Venäjän keisarikuntaa, josta maa julistautui itsenäiseksi 18. marraskuuta 1918. Se vapautui ulkopuolisista joukoista vasta joulukuussa 1920. Vasta perustettu valtio loi nopeasti pienet merivoimat, jonka kalustona oli toisarvoisia muualta hankittuja aluksia. Myöhemmin siihen liitettiin muutama varta vasten tilattu uudishankinta. Latvian olemassa olo itsenäisenä valtiona katkesi Neuvostoliiton miehitykseen 1940, jolloin laivaston alukset joko tuhoutuivat tai ne liitettiin Neuvostoliiton laivastoon.
Laivastoon kuuluivat vuonna 1940 miehityksen tapahtuessa:
Ronis-luokan sukellusveneet Ronis ja Spidola
tykkivene Virsaitis
Imanta-luokan miinanraivaajat Viesturs ja Imanta
sukellusveneiden emälaiva Varonis
tykistöalus Artilêrists
tutkimusalus Hidrografs
jäänmurtaja Krisjanis Valdemârs
vartiovene Bulta
satamavene Lidaka
Laivaston historia > Vuodesta 1991 alkaen

Laivasto (latv. Latvijas Republikas Jüras Spêki) perustettiin uudelleen 22. syyskuuta 1992, jolloin se otti käyttöönsä Neuvostoliiton rajajoukoilta vapautuneet Bolderayan lähellä Riikaa sekä Liepājan. Perustamisen aikana Liepāja oli edelleen Neuvostoliiton Itämeren laivaston tukikohta, joten sen käyttö oli pääosin estetty. Neuvostojoukot poistuivat maasta 31. elokuuta 1994, jolloin tukikohtaan jäi merkittävä määrä kalustoa kuten 19 sukellusvenettä.
Poliittisen epävarmuuden ja Neuvostoliiton laivaston läsnäolo Itämerelle aiheutti laivaston keskittymisen merivartiointiin. Merivartioston (latv. Krasta Apsardze ensimmäiset alukset olivat siviilistä pakko-otettuja aluksia. Myöhemmin vastaanotettiin lukuisia ruotsalaisia rajavartioaluksia ja Saksa toimitti entisiä Itä-Saksan laivaston Osa-I ja Kondor-II -luokkien aluksia aseistamattomina. Puola toimitti satamahinaajan ja Norja Storm-luokan ohjusveneen ilman aseita.
Vuoteen 1995 mennessä laivaston vahvuus oli noussut noin 900 henkeen ja sen tehtävinä oli Latvian 12 merimailin aluevesirajan valvonta. Siihen kuului Riikaan sijoitettu esikunta, keskinen merialue (Riika) ja eteläinen merialue (Liepāja).
Nikon FE

| Nikon FE |
| --- | --- |

Tyyppi:  järjestelmäkamera
Filmi:  kinofilmi (35 mm)
Objektiivi:  Nikon F -objektiivit
Suljin:  elektronisesti ohjattu verhosuljin
Suljinajat:  8–1/1 000 s, bulb
Valotuksen mittaus:  objektiivin läpi (TTL) täydellä aukolla, keskustapainotteinen
Valotustavat:  aukon esivalinta, manuaalinen
Tarkennustavat:  manuaalinen
Sarjakuvaus:  manuaalinen filminsiirto
Etsin:  kiinteä peilityyppinen pentaprismaetsin
ISO-arvot:  12–4 000
Salama:  standardi ISO-salamakenkä, täsmäysaika 1/125 s
Paino:  590 g
Nikon FE on japanilaisen Nippon Kogaku K. K.:n (vuodesta 1988 Nikon Corporation) valmistama kinofilmikoon järjestelmäkamera. Kamera julkaistiin vuonna 1978 ja sitä valmistettiin vuoteen 1983 saakka jolloin sen korvasi Nikon FE2.
Kameran metallinen runko pohjautuu vuotta aiemmin julkaistuun rinnakkaismalliin, Nikon FM:ään. Molemmat kuuluvat 1970-luvulla yleistyneiden kompaktikokoisten järjestelmäkameroiden luokkaan ja ovatkin pienempiä kuin useimmat Nikonin aiemmat järjestelmäkamerat. Nikon FE korvasi aiemman Nikkormat EL-2 -mallin. Nikon FE:n seuraaja oli vuonna 1983 julkaistu Nikon FE2. Nikon FM:n ja FE:n käyttämä runkokonstruktio osoittautui pitkäikaiseksi, sillä Nikon valmisti kameroita samalla konstruktiolla vuoteen 2006 saakka.
Kamerassa on vain manuaalinen tarkennus. Kamera käyttää Nikon F -objektiivikiinnitystä, ja siihen sopivatkin käytännössä kaikki Nikonin vuoden 1959 jälkeen valmistamat objektiivit. Filminsiirto on manuaalinen, mutta lisävarusteena kameraan oli saatavana erillinen moottoriviritin.
Kameran suljin on elektronisesti ohjattu, pystysuunnassa liikkuva metalliverhosuljin. Käytettävissä on standardivalotusajat kahdeksasta sekunnista 1/1000 sekuntiin. Lisäksi kamerassa on 1/90 sekunnin mekaaninen valotusaika, minkä ansiosta kameraa on mahdollista käyttää myös ilman paristoja. Valotuksen mittaus ei tällöin kuitenkaan toimi.
Kamerassa on kahta piifotodiodia hyödyntävä valotuksenmittausjärjestelmä, joka mittaa valotuksen objektiivin läpi (TTL) täydellä aukolla. Käytössä on aukon esivalintaan perustuva valotus joko automaattisena tai manuaalisena.
Kamerassa ei ole kiinteää salamalaitetta, mutta siinä on standardisoitu ISO-salamakenkä ulkoista salamalaitetta varten. Käytettävissä oleva salamatäsmäysaika on 1/125 sekuntia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nikon FE Wikimedia Commonsissa
Nikon FE (Arkistoitu – Internet Archive) Nikonin sivulla (englanniksi)
Best of the Rest – Part 10 : "Nikon FE" (Arkistoitu – Internet Archive) Nikonin sivulla (englanniksi)
Vesa Vainio (pesäpalloilija)

Vesa Vainio (s. 10. maaliskuuta 1964 Alajärvi) on suomalainen pesäpalloilija. Vainio edusti pääsarjaurallaan kasvattajaseuraansa Alajärven Ankkureita, Hyvinkään Tahkoa, Vaasan Mailaa, Siilinjärven Pesistä ja Loimaan Palloilijoita. Alajärven Ankkureissa pelatessaan Vainio saavutti kaksi SM-kultaa kaudella 1988 ja kaudella 1989 sekä kaksi SM-pronssia kaudella 1984 ja kaudella 1992. Vainio pelasi urallaan kolme Itä-Länsi-ottelua vuosina 1989, 1990 ja 1992. Hän pelasi ulkokentällä ykkösvahtina. Vainio pelasi urallaan Pesäpallon SM-sarjassa ja Superpesiksessä yhteensä 368 runkosarjaottelua. Näissä hän löi 22 kunnaria ja 296 tavallista juoksua, toi 218 juoksua ja keräsi 1483 kärkilyöntiä. Vainio pelasi urallaan 63 ylemmän loppusarjan ottelua. Näissä hän löi 34 tavallista juoksua, toi 26 juoksua ja keräsi 216 kärkilyöntiä. Vainio pelasi urallaan kuusi alemman loppusarjan ottelua. Näissä hän löi neljä tavallista juoksua, toi neljä juoksua ja keräsi 20 kärkilyöntiä.
Sinisiipisirkka

| Sinisiipisirkka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Suorasiipiset Orthoptera
Alalahko::  Caelifera
Yläheimo::  Acridoidea
Heimo::  Heinäsirkat Acridae
Suku::  Sphingonotus
Laji::  caerulans
Kaksiosainen nimi
 Sphingonotus caerulans  (Linnaeus, 1767) 
Katso myös
   Sinisiipisirkka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinisiipisirkka (Sphingonotus caerulans) on Suomessa tavattava uhanalainen heinäsirkkalaji. Suomen kansallisessa uhanalaisarvioinnissa vuodelta 2010 se luokiteltiin erittäin uhanalaiseksi (EN).
Koko ja ulkonäkö

Sinisiipisirkka on sirkaksi keskikokoinen laji ja naaraat ovat hieman koiraita kookkaampia. Väriltään se on vaalean ruskean tai harmahtavan kirjava ja väritys naamioi sirkan hiekkamaastoon erittäin hyvin. Etusiivissä erottuu pari epäsäännöllistä, tummaa poikkivyötä. Takasiivet ovat vaaleansiniset, mutta lepoasennossa takasiivet jäävät kokonaan piiloon eikä väri erotu lentävälläkään sirkalla kovin hyvin. Pää on muodoltaan melko suorakulmainen ja sen takana on selvä kurouma. Etuselässä on heikko keskiharjanne.
Levinneisyys

Lajin levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Etelä- ja Keski-Euroopan poikki Skandinavian eteläosiin ja idässä Keski-Aasiaan saakka. Suomessa sinisiipisirkka viihtyy muutamilla hiekkadyynipaikoilla. Tunnetut esiintymät rajoittuvat pienille alueille Hankoniemelle sekä Tammisaareen ja pariin paikkaan Kaakkois-Suomen sisämaassa. Se on viime vuosina käynyt selvästi harvinaisemmaksi, ja hävinnyt kokonaan muutamalta vanhalta elinpaikaltaan, kuten Kotkan Mussalosta. Toisaalta laji esiintyi yleisenä Suomeen ennen toista maailmansotaa kuuluneilla Suomenlahden saarilla, Lavansaaressa, Tytärsaaressa, Peninsaaressa ja Seiskarissa joissa oli runsaasti rantahiekkadyynejä.
Elinympäristö ja elintavat

Elinpaikaltaan sinisiipisirkka vaatii avointa hiekkamaata ja harvaa kasvillisuutta. Sen tyypillinen elinpaikka onkin hiekkadyynialue. Sirkat liikkuvat usein kävelle, mutta koiraat ovat hyviä lentäjiä. Ne lentävät yleensä lyhyitä matkoja lähellä maanpintaa, mutta joskus myös pitemmälle ja korkeammalla. Koiraat sirittävät kilpaa, joskin lajin siritys on melko hiljaista.
Suomessa sinisiipisirkka on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi ja sen merkittävin esiintymä sijaitsee suojelualueella. Lajia uhkaa rantojen rakentamisen lisäksi kurtturuusun leviäminen hiekkarannoille ja tunnettuja esiintymiä onkin hoidettu ruusukasvustoja hävittämällä. Ruotsissa laji on ollut silmälläpidettävä, mutta nykyisin se katsotaan elinvoimaiseksi.
Aiheesta muualla

Tietoa heinäsirkoista (Arkistoitu – Internet Archive)
ZipcodeZoo: Sphingonotus caerulans (englanniksi)
Orthoptera Species File (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q882841  Wikispecies: Sphingonotus caerulans  BioLib: 254  BOLD: 261068  CoL: 8PMQ5  EoL: 494697  EPPO: SHNGCA  EUNIS: 255994  Fauna Europaea: 402321  Fauna Europaea (new): 87b9c498-c56b-4630-9873-01cddf2714d8  GBIF: 1699607  iNaturalist: 337930  NCBI: 499829  Open Tree of Life: 955061  Orthoptera Species File (old): 1103814  Laji.fi: MX.43218
Henrika Tandefelt

Henrika Tandefelt
Henrika Tandefelt (s. 1972 Helsinki) on Svenska litteratursällskapet i Finlandin tutkija. Tandefelt sai vuoden 2009 Tieto-Finlandia-palkinnon kirjallaan Porvoo 1809: juhlamenoja ja tanssiaisia.
Tandefelt sai myös 2009 Ruotsin akatemian myöntämän Axel Hirsch -palkinnon. Palkinto myönnetään merkittävälle historiateokselle tai elämäkerralle. Palkittu teos, "Konsten att härska – Gustaf III inför sina undersåtar", ilmestyi 2008 Svenska litteratursällskapet i Finlandin kustantamana ja perustuu Tandefeltin Helsingin yliopistossa keväällä 2007 hyväksyttyyn väitöskirjaan "Gustaf III inför sina undersåtar: Konsten att härska och politikens kulturhistoria".
Tandefelt kirjoitti ylioppilaaksi 1991. Hän valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1997 ja tohtoriksi 2007.
Julkaisuja

Tandefelt, Henrika: Borgå 1809: ceremoni och fest . (Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland) Helsinki: Svenska Litteratursällskapet i Finland, 2009. ISSN 0039-6842
Tandefelt, Henrika: Porvoo 1809: juhlamenoja ja tanssiaisia.  (suomennos Jussi T. Lappalainen)  SKS, 2009.  ISBN 978-952-222-077-6
Tandefelt, Henrika: Konsten att härska – Gustaf III inför sina undersåtar.  Helsinki:  Svenska litteratursällskapet i Finland, 2008.  ISBN 978-951-583-159-0
Tandefelt, Henrika: Keisarinna ja kuningas : Katariina II ja Kustaa III Haminassa 1783.  Hamina:  Haminan kaupunginmuseo, 2003.  ISBN 951-96034-2-5
Skuncke, Marie-Christine (toim.) et al.: Riksdag, kaffehus och predikstol: frihetstidens politiska kultur 1766-1772.  Svenska litteratursällskapet i Finland, 2003.  ISBN 951-583-090-7
Aiheesta muualla

Gustaf III inför sina undersåtar: Konsten att härska och politikens kulturhistoria -väitös verkossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Kangaskarhunsammal

| Kangaskarhunsammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Karhunsammalet Polytrichopsida
Lahko::  Karhunsammalet Polytrichales
Heimo::  Karhunsammalet Polytrichaceae
Suku::  Karhunsammalet Polytrichum
Laji::  juniperinum
Kaksiosainen nimi
 Polytrichum juniperinum  Hedw. 
Synonyymit
 Polytrichum apiculatum 
Katso myös
   Kangaskarhunsammal Wikispeciesissä   Kangaskarhunsammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kangaskarhunsammal (Polytrichum juniperinum) kasvaa kuivilla paikoilla. Sen lehtien reunat ovat käänteiset ja lehtien yläpinta on kiiltävä. Sen erottaa karvakarhunsammalesta siitä, että sillä ei ole kärkikarvaa. Kangaskarhunsammalella on juurtumahapsia vain verson tyvellä, kun taas rämekarhunsammalen verso on kokonaan huovastoinen.
Aiheesta muualla

Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Kangaskarhunsammal (Polytrichum juniperinum)
Valokki- Nettikasvio: Kangaskarhunsammal (Polytrichum juniperinum)
UPM-Kymmene: Metsiemme sammaleita, s. 12: Kangaskarhunsammal (pdf)
United States Department of Agriculture (USDA): Polytrichum juniperinum (englanniksi)
ITIS: Polytrichum juniperinum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q140352  Wikispecies: Polytrichum juniperinum  APNI: 120508  BioLib: 91288  CoL: 4LPR5  EoL: 892078  EPPO: PTYJU  EUNIS: 197100  FEIS: poljun  FNA: 200002670  GBIF: 2683092  iNaturalist: 68286  IRMNG: 10342824  ITIS: 15762  NatureServe: 2.122957  NBN: NBNSYS0000036138  NCBI: 129213  NZOR: b347913b-8a25-4609-bfa2-f15ad4307f2a  Observation.org: 17548  Open Tree of Life: 1012879  Plant List: tro-35141563  PLANTS: POJU70  Tropicos: 35141563  uBio: 2348765  WFO: wfo-0001170127  Laji.fi: MX.43936
Kalorimetri

Niin kutsuttu pommikalorimetri.
Esimerkki kalorimetristä: pommikalorimetri
Kalorimetri on laite, jolla mitataan kemiallisen reaktion lämpömäärä ja määritetään aineiden ominaislämpökapasiteetti. Kalorimetriä käytetään kemiallisessa reaktiossa vapautuvien tai sitoutuvien lämpömäärien mittaamiseen. Kalorimetrillä voidaan määrittää esimerkiksi sulamis- tai höyrystymislämpötiloja. Kalorimetrin toiminta perustuu aineen luovuttaman lämmön mittaamiseen lämpötilan muutoksen avulla. Lämpömäärän kaava on:
Q = mc(T2-T1)
= mc△T
Lämpömäärä voidaan selvittää myös ainemäärän n avulla:
Q = nc△T
jossa q on lämpömäärä jouleina, m on massa grammoina, n on ainemäärä mooleina, c on ominaislämpökapasiteetti yksikössä J/(KˑKg) tai  J/(Kˑmol) ja T kalorimetrissä tapahtuva lämpötilan muutos yksikössä C° tai K.
Historia

Vuonna 1761 Joseph Black teki kokeita joissa hän tutki, että lämmön lisääminen jäälle sen sulamispisteessä tai veteen sen kiehumispisteessä ei aiheuta lämpötilan muutosta.
Hänen havaintonsa prosessissa siirtyvästä energiasta  ja ominaislämmön määritelmästä merkitsivät termodynamiikan syntyä. Black oli ensimmäinen tiedemies, joka teki eron lämmön ja lämpötilan välillä.
Tämän jälkeen ensimmäisen primitiivisen kalorimetrin kehittivät Antoine Lavoisier (1743-1793) sekä Pierre-Simon Laplace (1749-1827) vuonna 1780. Lavoisier hyödynsi ensimmäisissä tutkimuksessaan koe-eläimestä, jonka asetti jäiseen astiaan. Jäinen astia asetettiin sisäkkäin toisen lunta sisältävän astian kanssa, joka toimi eristeenä jäälle. Lavoisier keräsi kilon verran sulanutta jäätä ja laski kuinka paljon energiaa koe-eläimestä tarvittiin sen sulattamiseen.
Myöhemmin 1860-luvulla Ranskalainen kemisti Marcellin Pierre Eug’ne Berthelot (1827-1907) rakensi ensimmäisen modernin kalorimetrin. Eroja primitiiviseen kalorimetriin on muun muassa lämpömittari sekä sekoitin. Lisäksi Berthelot määritteli endotermisen ja eksotermisen reaktion periaatteet.
Historia > Kahvikuppikalorimetri

Yksinkertaisimmillaan vakiopainekalorimetri voidaan rakentaa kahdesta eristävästä kupista, jotka sijoitetaan sisäkkäin ja peitetään kannella. Kannen läpi laitetaan lämpömittari ja sekoitin. Ulompi kuppi toimii eristeenä ja esimerkiksi yhdisteet, joiden välistä kemialliseen reaktioon liittyvää lämpömäärää tutkitaan, sijoitetaan sisempään kuppiin. Reaktion tapahtuessa seurataan lämpömittarin osoittamaa lämpötilan muutosta.Tällä toimintaperiaatteella toimivilla laitteilla voidaan tutkia vakiopaineessa tapahtuvia liuosreaktioita.