stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puhuva Kone
Diskografia > Musiikkivideot

"Puhuva Kone" (2010)
"Lintu" (2010)
"Hyvä kiertää" (2011)
Aiheesta muualla

Puhuva Kone Myspacessa (englanniksi)
Puhuva Kone Facebookissa
Rähinä Records - Puhuva Kone (Arkistoitu – Internet Archive)
Junon, Stepan, Tykopaatin ja Puhuvan Koneen videohaastattelu Redrum-187-sivustolla
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Senaatti (Alankomaat)

Senaatti (holl. Eerste Kamer der Staten-Generaal, [ˈeːrstə ˈkaːmər dər ˈstaːtə(ŋ) ˌɣeːnəˈraːl], tai vain holl. Eerste Kamer (ensimmäinen kamari), joskus holl. Senaat, [səˈnaːt]) on Alankomaiden parlamentin ylähuone.
Senaatin jäsenet ovat yleensä kansallisen tason politiikan veteraaneja tai osa-aikaisia poliitikkoja, joilla on usein muita tehtäviä. He saavat korvausta, joka on noin neljännes alahuoneen jäsenten palkasta. Toisin kuin poliittisesti merkittävämpi edustajainhuone, senaatti kokoontuu vain kerran viikossa.
Senaatilla on oikeus hyväksyä tai hylätä lainsäädäntöehdotuksia, mutta ei muuttaa niitä tai tehdä lainsäädäntöaloitteita. Heti sen jälkeen, kun edustajainhuone on hyväksynyt lakiesityksen, se lähetetään senaattiin ja toimitetaan parlamentin valiokunnalle. Valiokunta päättää, voidaanko lakiesitys ottaa välittömästi täysistunnon esityslistalle vai tehdäänkö lakiesitys ensin esiselvitys. Jos lakiesitys tulee välittömästi täysistunnon esityslistalle, se hyväksytään muodollisuutena ilman keskustelua.
Nimi

Myös tiedotusvälineet ja englanninkieliset lähteet käyttävät usein nimityksiä ”senaatti” ja ”senaattori”, vaikka se ei ole ylähuoneen virallinen nimi.
Vaalit ja kokoonpano > Kelpoisuus

Jokainen vähintään 18-vuotias äänioikeutettu Alankomaiden kansalainen voi asettua ehdolle parlamenttivaaleissa. Kukaan ei kuitenkaan voi istua jäsenenä samanaikaisesti molemmissa kamareissa.
Vaalit ja kokoonpano > Vaalijärjestelmä

Neljän vuoden välein maan 12 alueparlamenttia ja (vuodesta 2019 lähtien) Karibian Alankomaiden valitsemat vaalikollegiot valitsevat kaikki 75 senaattoria. Paikat jaetaan yhdelle valtakunnalliselle vaalipiirille puoluelistalla suhteellisella edustuksella. Jäännöspaikat jaetaan korkeimman keskiarvon menetelmällä. Jäsenen äänen painoarvo määräytyy sen provinssin väestön mukaan, jossa äänestäjä on osavaltioiden osavaltion jäsen, suhteella noin 1 ääni 100 asukasta kohti. Alla olevasta taulukosta näkyy jäsenten äänipaino maakuntakohtaisesti vuoden 2019 vaaleissa.
Ehdokkaan sijan muuttuminen listalla vaatii puolet paikan äänimäärästä. Yhden paikan äänimäärä tarkoittaa listan saamaa äänimäärää jaettuna listan saamien paikkojen määrällä.
| Maakunta/erikoiskunta | Jäsenet | Väestö  | Äänet | Arvo per jäsen |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Etelä-Holland | 55 | 3,674,146 | 36,740 | 668 |
| Pohjois-Holland | 55 | 2,853,488 | 29,095 | 519 |
| Pohjois-Brabant | 55 | 2 544 995 | 25,465 | 463 |
| Gelderland | 55 | 2 071 913 | 20,735 | 377 |
| Utrecht | 49 | 1,342,194 | 13,426 | 274 |
| Overijssel | 47 | 1,156,373 | 11,562 | 246 |
| Limburg | 47 | 1,116,127 | 11,139 | 237 |
| Friisinmaa | 43 | 647 740 | 6,493 | 151 |
| Groningen | 43 | 584 094 | 5,848 | 136 |
| Drenthe | 41 | 492 179 | 4,920 | 120 |
| Flevoland | 41 | 416,431 | 4,182 | 102 |
| Zeeland | 39 | 383,073 | 3,822 | 98 |
| Bonaire | 9 | 20,104 | 198 | 22 |
| Sint Eustatius | 5 | 3,138 | 30 | 6 |
| Saba | 5 | 1,915 | 20 | 4 |
Huomautuksia

↑  Population figures: 1.1.2019
Aiheesta muualla

Virallinen verkkosivu (hollanniksi)
Senaattirakennus Binnenhofissa.
Senaattirakennus Hofvijverissä.
Novenan metroasema

Novena on Singaporen Mass Rapid Transit -metrojärjestelmän asema Novenan alueella Singaporen keskisellä suuralueella. Sitä käyttävät North South Linen junat. Se avattiin 12. joulukuuta 1987.
Junat

| Pääteasema | Ensimmäinen juna | Ensimmäinen juna | Ensimmäinen juna | Ensimmäinen juna |  | Viimeinen juna |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | ma – pe | la |  | su & yleinen vapaa |  | joka päivä |  |  |
North South Line
| NS1 Jurong East | 6:01 | 6:15 |  | 6:22 |  | 0:05 |  |  |
| NS7 Kranji | – | – |  | – |  | 0:22 |  |  |
| NS28 Marina South Pier | 5:44 | 5:44 |  | 6:09 |  | 23:43 |  |  |
| NS27 Marina Bay | – | – |  | – |  | 23:46 |  |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Novenan metroasema Wikimedia Commonsissa
Novenan metroasema Singaporen liikennelaitoksen sivuilla (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltävä asema: Toa Payoh | North South Line | Seuraava asema: Newton |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Novena MRT Station
Käännös suomeksi
Ami ja ensirakkaus

| Ami ja ensirakkaus |
| --- | --- |

Kirjailija:  Outi Ikonen
Kieli:  suomi
Genre:  nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2004
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  223
ISBN:  951-0-29462-4
Sarja: Salatut elämät
Edeltävä:  Ken ja isosiskon viimeinen kesä
Seuraava:  Annika ja Amerikan unelma
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ami ja ensirakkaus on Salatut elämät -kirjasarjan yhdeksäs osa. Kirjan on kirjoittanut Outi Ikonen, ja se julkaistiin vuonna 2004. Tarinan päähenkilö on Ami Vainio.
Tokaj-Hegyalja

Tokaj-Hegyaljan viinialuetta
Tokaj-Hegyalja on historiallinen viinialue Unkarin koillisosissa Borsod-Abaúj-Zemplénin läänissä. Alue koostuu 27 kylästä ja 5 500 hehtaarista viinitarhoja. Viiniä on viljelty alueella ainakin 1100-luvusta asti, mutta Tokaji-viinistä tuli erityisen tunnettua 1600-luvulla. Tokajin viiniseutu on ollut lisättynä UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuodesta 2002.
Maantiede

Tokaj sijaitsee Unkarin koillisosassa. Se muodostaa kolmion muotoisen alueen, jossa sivut kulkevat Abaújszántósta Tokaj’iin ja Tokaj’sta Slovakian rajalle Sátoraljaújhelyyn. Tahrat sijaitsevat Zemplénvuorten esikukkuloilla paikassa, jossa pustan aro tuo kesälämpöä rinteille.
Tokajissa on kokonaisuudessaan noin 5 500 hehtaarin verran viinitarhoja. Siihen kuuluu 27 kaupunkia ja kylää.
Historia

Tokajin alueella on ollut asutusta ainakin neoliittiselta kaudelta lähtien. Unkarilaisia heimoja alkoi tulla alueelle 800-luvun lopulla. Viiniä alettiin viljellä viimeistään 1100-luvulla. Viini tuotiin alueelle idästä. Sen toivat mahdollisesti kabarit, jotka asettuivat Karpaateille unkarilaisten naapuriin 800- tai 900-luvulla.
Tokaji-valkoviiniä alettiin tuottaa osmanien aikakaudella. Transilvanialainen Rákóczien suku nousi valtaan 1600-luvun alussa. Tokajin alueen viinit toivat suvulle vaurautta, ja György II Rákóczi taisteli viinin avulla jopa Unkarin itsenäisyydestä. Hän tarjosi viiniä euroopan kuninkaallisille, kuten Ludvig XIV:lle.
Tokajin vauraus oli suurimmillaan 1700-luvulla, kun viiniä alettiin viedä myös Venäjälle ja Puolaan.lähde? Viinin suosion ansiosta Tokajiin alkoi muuttaa myös paljon ihmisiä lähialueilta, slovakkeja, ruteeneja ja makedoniankreikkalaisia. Tokaji oli vuonna 1780 Unkarin tiheimmin asuttu alue.
Puolan jako vuonna 1795 suisti alueen talouden rappioon. Tämän jälkeen on seurannut vielä kaksi suurta takaiskua, kun ensin vuonna 1885 viinikirvaepidemia saavutti Tokajin ja tuhosi suuren osan sadosta ja sitten vuonna 1920 Unkari menetti Trianonin rauhansopimuksessa kaksi kolmasosaa alueestaan, mikä merkitsi kotimaanmarkkinoiden pienenemistä.
Toisen maailmansodan jälkeen Tokajin tilanne oli erityisen huono, sillä Holokausti oli hävittänyt juutalaiset alueelta ja kommunistihallitus lakkautti aristokraattisten ja porvarien yksityisomistukset. Tokajin viinien laatu ja maine kärsivät, mutta vuodesta 1990 lähtien alueelle on jälleen suunnattu lisää varoja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tokajin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (unkariksi) (ranskaksi) (englanniksi) (saksaksi)
Tokajin viinialue UNESCOn sivuilla (englanniksi) (ranskaksi)
Unescon maailmanperintökohteet Unkarissa
Tonavan rannat Budapestissa, Budan linna ja Andrássy út
Aggtelekin karstiluolat
Pécsin varhaiskristillinen nekropoli
Fertön kulttuurimaisema
Hortobágyn kansallispuiston pusta
Pannonhalman benediktiiniluostari ja sen ympäristö
Hollókőn kylä ja sen ympäristö
Tokajin viinialueen kulttuurihistoriallinen maisema
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Tokaj-Hegyalja
Käännös suomeksi
Salla ja haaveiden kaupunki

| Salla ja haaveiden kaupunki |
| --- | --- |

Kirjailija:  Outi Ikonen
Kieli:  suomi
Genre:  nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2009
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  198
ISBN:  978-951-0-35042-3
Sarja: Salatut elämät
Edeltävä:  Sofia ja salaisuuksien kevät
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Salla ja haaveiden kaupunki on Salatut elämät -kirjasarjan viidestoista osa. Kirjan on kirjoittanut Outi Ikonen, ja se julkaistiin vuonna 2009. Tarinan päähenkilö on Salla Mattila, joka lukion toisen luokan päätyttyä karkaa kesäksi Helsinkiin.
Astrahanin sotaretki

Tsaari Iivana Julma. Yksityiskohta Viktor Vasnetsovin historiamaalauksesta vuodelta 1897.
Sulttaani Selim II. Haydar Reisin vuoden 1570 aikoihin maalaama miniatyyrimuotokuva.
Astrahanin sotaretki oli Osmanien valtakunnan ja Krimin kaanikunnan yritys vallata Moskovan Venäjän hallitsema Astrahanin alue vuonna 1569.
1550-luvulla Venäjä valtasi Astrahanin kaanikunnan ja laajeni näin Pohjois-Kaukasiaan, jota Osmanien valtakunta ja etenkin heidän liittolaisensa ja vasallinsa Krimin kaanikunta pitivät etupiireihinsä kuuluvana alueena. Krimin tataarit olivat sotineet Venäjää vastaan jo pitkään, mutta Osmanien valtakunnan vuosien ajan harkitsema operaatio alkoi vasta kesällä 1569, jolloin turkkilaisten ja Krimin tataarien muodostama sotaretkikunta aloitti marssin Don- ja Volgajokien väliselle alueelle.
Sotaretkeen sisältyi olennaisena osana suunnitelma joet yhdistävän kanavan kaivamisesta, minkä valmistuttua entinen Astrahanin kaanikunta voitaisiin vallata venäläisiltä. Jokien alajuoksujen hallinta ja niiden välisen kanavan valmistuminen olisi merkinnyt koko niiden eteläpuolisen Kaukasian hallintaa sekä suoraa vesikulkureittiä Mustanmeren ja Kaspianmeren välille. Sotaretkeä ja kanavan kaivamistöitä hankaloittivat huollon järjestämisen vaikeus ja aromaaston haastavat olosuhteet sekä tataarien ja turkkilaisten välillä ollut epäluottamus. Alkusyksyllä osmani- ja tataariarmeijoille annettiin vetäytymiskäsky, ja ne poistuivat Astrahanista osittain kuivan ja hedelmättömän, osittain soisen ja upottavan aroalueen halki. Turkkilaiset kärsivät paluumarssilla suurimmat tappionsa janon ja nälän vuoksi. Ensimmäinen Venäjän ja Osmanien valtakunnan yhteenotto päättyi jälkimmäisen sotilaalliseen tappioon, joskin seuranneissa neuvotteluissa osmanit saivat ajettua läpi osan sodalle asettamistaan tavoitteista.
Taustaa > Kultaisen ordan jälkeläiset

1500-luvun alkuun mennessä aikoinaan mahtava Kultainen orda oli vetäytynyt pois Kazanin ja Astrahanin alueilta ja jättänyt hallinnolliseksi perinnökseen alueille perustamansa kaanikunnat. Ordan poistumista seurannut valtatyhjiö antoi Krimin kaaneille perimisoikeuteen perustuvan mahdollisuuden vaatia alueiden omistusta, sillä Giray-dynastiaan kuuluneet kaanit polveutuivat suoraan Tšingis-kaanista. Vuonna 1551 valtaan noussut Devlet I Giray jatkoi tätä kamppailua, jonka tarkoitus oli saattaa Kazanin ja Astrahanin valtaistuimille Giray-suvun jäseniä.
Myös Venäjä kuului Kultaisesta ordasta irronneisiin valtioihin. Vaikka Itä-Roomalta omittu kristinusko oli säilynyt sen pääuskontona, se oli perinyt ordalta monia hallinnollisia ja poliittisia piirteitä, kuten esimerkiksi sekularismin. Se oli ollut myös poliittisesti ja taloudellisesti sitoutunut ordaan ja maksanut tälle veroja. Sekä ruhtinaskunnan ajan että myöhemmän tsaarin valtakunnan itäiset raja-alueet olivat hajanaisesti asuttua aromaastoa, jonka vuoksi eri kaanikuntien tataarien oli helppo tehdä ryöstö- ja sotaretkiä sen alueelle sotien sytyttyä tai jos veroja ei ollut maksettu. Venäläiset olivat pyrkineet irtautumaan veronmaksuista kaanikunnille sekä näiden poliittisesta vaikutusvallasta ja parantamaan rajojensa turvallisuutta jo Moskovan suuriruhtinaiden aikana. Venäjän aluevalloitukset sekä sen uusi asema Itä-Euroopan poliittisena ja taloudellisena mahtina näkyivät, kun vuonna 1547 valtaan noussut Iivana IV Julma julistettiin ensimmäiseksi "kaiken Venäjän tsaariksi". Uudesta kuninkaallisesta arvonimestä huokui kunnianhimo: ensimmäistä kertaa venäläishallitsija asettui samanarvoiseen asemaan mongolivaltakuntien hallitsijoiden kanssa. Vaikka Iivana oli nuori noustessaan valtaistuimelle, hän pyrki alusta lähtien kääntämään vallinneet olosuhteet Venäjän eduksi valtaamalla kaanikuntien alueita ja asettamalla niiden johtoon omia suosikkejaan.
Taustaa > Uskalias suunnitelma

Osmanijohto oli kehittänyt kunnianhimoisen suunnitelman, joka onnistuessaan ratkaisisi useita ongelmia ja toisi mukanaan monia etuja. Sen keskeisessä osassa oli kanava, joka rakennettaisiin kahden suuren joen, Mustaanmereen laskevan Donin ja Kaspianmereen laskevan Volgan, välille. Kerrotaan, että Persian kuninkaaksi noussut Aleksanteri Suuren upseeri Seleukos I Nikator hautoi aikanaan samankaltaista suunnitelmaa.
Osmaneille kanavan tarkoitus oli mahdollistaa turkkilaislaivaston pääsy Kaspianmerelle torjumaan safavidien Persian suunnalta koettua uhkaa ja edistää kaupankäyntiä meren itäpuolella olevien silkintuottaja-alueiden kanssa. Vesireitti mahdollistaisi myös safavidien hallitseman Azerbaidžanin valtaamisen. Itse sotaretkeen liittyvä tarkoitus oli helpottaa raskaan kaluston, kuten tykistön ja huoltomateriaalin, kuljettamista Astrahanin alueelle sen takaisinvaltaamiseksi. Donin ja Volgan alajuoksut asettuivat Kaukasian ja Astrahanin kaanikunnan pohjoisosiin, joten niiden onnistunut hallussapitäminen olisi puolestaan merkinnyt selvää rajaa Venäjän laajenemiselle sekä osmanien vallan vakiintumista Kaukasiassa.
Huhu suunnitelmasta kiersi osmanijohdon ja virkamiehistön keskuudessa, ja siitä kantautui tietoja myös Krimin kaanille. Suunnitelmasta keskusteltiin suhteellisen kiivaasti ja siihen tehtiin joitakin muutoksia arvostelujen perusteella. Arvostelut koskivat muun muassa kanavan epäkäytännöllisyyttä yleensä sekä rakentamisen aikataulua ja toteuttamiseen tarvittavaa miesmäärää. Jotkin tärkeät seikat jäivät huomiotta sekä suunnitelmaa laadittaessa että siihen kohdistuneessa kritiikissä. Jokien välisen alueen topografiaan ei perehdytty, sillä maaston uskottiin olevan tasaista, koska Azovissa asuvat turkkilaiset olivat kertoneet, että Donin kasakat olivat pystyneet raahaamaan veneitään maitse jokien välillä.
Iivana Julma oli melko hyvin selvillä turkkilaisten suunnitelman pääpiirteistä. Moskova oli lähettänyt Bahtšisaraihin diplomaatti Afanasiev Nagoin, joka normaalin diplomaatintoimensa lisäksi pyrki myös luomaan Krimille vakoiluverkoston. Hän oli onnistunut muun muassa lahjomaan lähteekseen tataariylimyksen, jonka avulla hän saattoi lähettää Moskovaan tietoja osmanien operaatiosta ja sen vaiheista.
Taustaa > Rauhantarjouksia

Operaation onnistuminen edellytti Krimin tataarien apua, joten kaani Devlet Giray sai Istanbulista käskyn osallistua sotaretkeen. Hän ei kuitenkaan ottanut käskyä vastaan iloiten, vaikka kaani oli johtanut omaa sotaansa Venäjää vastaan jo pidempään, yhteisen sotaretken tavoitteet sopivat osittain hänen omiin tavoitteisiinsa ja hän oli pyrkinyt saamaan Suleiman Suurta tukemaan hänen sodassaan. Devley Giray oli asunut Istanbulissa ja ollut hyvissä väleissä edellisen hallitsijan kanssa, mutta nyt hän epäili uuden osmanihallinnon omivan Astrahanin kaanikunnan alueen turkkilaisten alaisuuteen. Lisäksi hän piti suunnitelmaa mahdottomana toteuttaa käytännössä.
Devlet kuitenkin pyrki hyötymään Osmanien valtakunnan Venäjälle muodostamasta uhasta ja esitti Moskovan diplomaateille tiukkoja vaatimuksia, joiden mukaan Venäjän oli lähdettävä Kazanista ja Astrahanista sekä maksettava myönnytyksiä sotaisuuksien välttämiseksi. Venäläiset eivät ottaneet uhkauksia korviinsa, vaan he pitivät näitä vaatimuksia keinona yrittää kiristää heiltä suuria lahjuksia, joita he joskus maksoivat välttääkseen ongelmat Krimin tataarien kanssa. Iivana torjui tarjouksen myös henkilökohtaisesti kirjeessään Devletille. Hän esitti Kazanin ja Astrahanin kuuluvan hänen esi-isiensä alueisiin ja sanoi niistä tulleen irrottamaton osa Moskovaa. Iivana esitti kuitenkin vastatarjouksen, jonka mukaan hän voisi nostaa yhden Krimin kaanin pojista Venäjän luoman Qasimin kaanikunnan kaaniksi, mutta Devlet piti tarjousta lähinnä loukkaavana. Lisäksi osmanien suunnitelmasta innostuneet krimiläisylimykset vastustivat rauhan solmimista Venäjän kanssa. Niinpä kaani sitoutui sotaretkeen vastoin omaa vaistoaan ja tahtoaan.
Taustaa > Valmistelut

Turkkilaiset aloittivat käytännön valmistelut kesällä 1568. Operaation suunnittelussa mukana ollut ja suurvisiirin täyttä luottamusta nauttinut Kasım pašša nimitettiin turkkilaisten hallitseman Krimin niemimaan eteläkärjessä olevan Kaffan kenraalikuvernööriksi. Moldovasta ja Valakiasta palkattuja työläisiä siirrettiin Kaffaan tuhatmäärin. Turkissa laivattiin työkaluja, tarpeistoa, ruokaa, sotilaita, kaikenlaisia käsiaseita ja eri kokoisia kanuunoita, jotka lähetettiin Mustanmeren yli Kaffan satamaan. Satamasta itsestään tuli hyvin kiireinen paikka, sillä se täyttyi lukuisista veneenrakennustyömaista, joissa veistettiin Donilla kulkemiseen soveltuvia kaleeriveneitä. Sotilaiden, soutajien ja työläisten ruokahuolto pyrittiin turvaamaan lähettämällä Azoviin ja muihin alueen tukikohtiin massoittain kuivaruokaa, lähinnä korppuja ja keksejä.
Myös Krimin kaanin vastahakoisuus oli otettu huomioon osmanijohdossa. Hyvin mahdollisesti Devlet oli esittänyt kritiikkiä, joka puuttui juuri niihin tärkeisiin kohtiin, kuten vaikeaan maaston ja huollon vaikeuteen, joita turkkilaisten suunnitelmassa ei huomioitu. Koska valmistelut elivät jo omaa elämäänsä kaanin arvostelussa piillyttä asiaa ei enää huomioitu, vaan sen sijaan hänen mielenrauhansa tyynnytettiin lahjoilla, kuten hienoilla vaatteilla ja rahalla. Myös hänen joukkojensa aseistamiseksi Krimin kaanikuntaan lähetettiin hyvälaatuisia jousia ja nuolia, joskaan ei tuliaseita.
Sotaretki > Joukkojen koostumus

Osmanien armeijaa johti Kaffan kenraalikuvernööri Kasim pašša ja Krimin tataareja kaani Devlet. Englantilaisen 1800-luvun historioitsijan E. S. Creasyn mukaan armeija koostui 3 000 janitsaarista ja 20 000 turkkilaisesta ratsusotilaasta sekä 30 000 tataarista. Lisäksi kanavaa rakentamaan tuli 3 000 pioneeria ja työläistä, joita suojeli 5 000 janitsaarista muodostettu erillinen osasto. Näin sotaretkikuntaan olisi osallistunut yhteensä 61 000 miestä. Yhdysvaltalaisen nykyhistorioitsijan Brian L. Daviesin mukaan turkkilaisten määrä oli pienempi: 3 000 janitsaaria, 7 000 muuta sotilasta ja 5 000 kanavanrakentajaa. Venäläisen kirjailijan Aleksandr Filjuškinin mukaan turkkilaisia olisi ollut 17 000, joista pääosa janitsaareja. Lisäksi Filjuškinin mukaan sotaretkikunnalla oli mukanaan 100 kanuunaa ja siihen liittyi peräti 40 000 Krimin tataaria sekä lukuisia nogai-sotureja. Tataarisyntyisen turkkilaishistorioitsijan Akdes Nimet Kuratin tutkimuksen mukaan turkkilaisten joukossa oli yhteensä noin 15 000 miestä, joihin lukeutui 3 000 janitsaaria sekä 2 500–3 000 kaleeriorjaa, joiden joukossa oli muun muassa moskovalainen Semjon Maltsev, joka kirjoitti sotaretkestä sittemmin kuvauksen. Kuratin mukaan lähinnä tataareista sekä nogaista ja tšerkesseistä koottu liittolaisarmeija oli jopa 50 000 miehen vahvuinen, joskin nogaita ja tšerkessejä mainitaan olleen varmasti vähemmän, kuin suurimmissa arvioissa esitetään.
Venäjällä oli Astrahanissa varuskunta, jonka vahvuudeksi E. S. Creasy ilmoittaa 15 000 miestä. Turkkilais-tataariarmeijan lähestyessä varuskunta sai vahvistuksia Prinssi Pjotr Semenovitš Serebrjanyi-Obolenskin Kazanin varuskunnan sotilaista.
Sotaretki > Retkikunta saa vieraan

Tuoreeltaan muodostettu liittovaltio Puola-Liettua oli myös suunnallaan sodassa Venäjää vastaan. Niinpä sekä Osmanien valtakunta että Krimin tataarit näkivät Puola-Liettuassa mahdollisen liittolaisen. Liittovaltio oli myös halukas edistämään hyviä suhteita osmaneihin ja tataareihin yhteistä vihollista vastaan, joten kokeneen suurlähettilään Jędrzej Taranowskin johtama kuninkaallinen lähetystö matkusti Istanbuliin heinäkuussa 1569. Yksi hänen tavoitteistaan oli neuvotella puolalaisen diplomaatin Alexandr Władzickin vapautus Devlet Girayn vankeudesta. Koska Krimin kaani oli sotaretkellään, osmanijohto kutsui hänet tutustumaan tilanteeseen rintamalla. Taranowski matkusti ensin Krimille, josta hän kulki Donin suulle seuraten sotaretkikunnan reittiä Donin ja Volgan väliselle alueelle. Hän ratsasti yhä eteenpäin Astrahaniin ja löysi Devlet Girayn sekä turkkilais-tataariarmeijakunnan keskeltä aroa. Oltuaan tovin Krimin kaanin vieraana Taranowski liittyi osaksi palaavaa turkkilaisosastoa. Tarkkaavaisena ja taitavana kirjoittajana Taranowski kirjoitti ylös värikkään ja seikkaperäisen silminnäkijäkuvauksen sotaretkikunnan ongelmista ja niiden vuoksi kiristyneistä turkkilaisten ja tataarien keskinäisistä suhteista.
Rauhanneuvottelut

Vaikka Kasim pašša elätteli toiveita uudesta yrityksestä seuraavana vuonna, Istanbulissa oltiin haluttomia jatkamaan käytännön sotatoimia pohjoisessa katastrofimaisesti päättyneen sotaretken jälkeen. Sen sijaan Selim II ja Mehmed pašša suuntasivat huomionsa valtakunnan perinteistä vihollista Venetsian tasavaltaa vastaan, miltä turkkilaiset valtasivat Kyproksen 1570.
Myöskään Iivana Julma, joka oli sitoutunut pohjoisessa käymäänsä Liivinmaan sotaan, ei ollut innokas käymään sotaa eteläisillä aroilla uutta vihollista vastaan. Välittömästi kun turkkilaisten sotaretki oli päättynyt, Iivana lähetti Istanbuliin diplomaatteja välittämään kirjeen muodossa tsaarin myöhäiset, mutta sydämelliset onnittelut Selim II:lle tämän aiemmasta noususta valtaistuimelle. Kirjeestä oli selvästi luettavissa tsaarin vankka aikomus pitää Astrahan ja Kazan itsellään, mutta toisaalta siitä näkyi sovinnollisuus ja mahdollisuus jonkinlaiseen kompromissiin. Iivana haki rauhaa, sillä Venäjän läsnäolo Kaukasiassa oli vielä suhteellisen heikko ja ongelmat pohjoisten vastustajien, kuten Puola-Liettuan kanssa pitivät sen armeijan pääosan muualla. Vaikka osmanien sotilaallinen läsnäolo Astrahanissa oli ollut sotatoimien aikana voimakkaampi kuin Venäjän, sotaretki oli silti päättynyt sotilaalliseen nöyrtymiseen ja vetäytymiseen. Siksi turkkilaiset eivät voineet esimerkiksi vaatia Venäjän vetäytymistä Astrahanista, mikä oli ollut heidän alkuperäinen tavoitteensa. Selim II vastasi omalla kirjeellään Iivanalle, joka myöntyikin moniin osmanien esittämiin vaatimuksiin, sillä kaupankäynti heidän kanssaan koettiin venäläisten keskuudessa hyvin tärkeänä. Selim sai vahvistuksen Iivanalta jälleen kirjeitse huhtikuussa 1572. Vaikka rauhan solmiminen onnistui eikä sotaretki ollut käytännössä ahdistanut venäläisiä, tapaus jätti Iivanan silti levottomalle mielelle, sillä hän uskoi turkkilaisten mahdollisesti yrittävän vallata Astrahanin uudelleen tulevaisuudessa, joskin tällä kertaa kokemuksistaan viisastuneina.
Ensimmäinen muodollinen diplomaattinen yhteys maiden välille oli syntynyt kahdeksankymmentä vuotta aiemmin 1492, kun moskovalaiset lähettiläät kävivät Istanbulissa neuvottelemassa pitkän etäisyyden kaupankäynnistä. Kauppa valtakuntien välillä ei itse asiassa ollut lakannut koko sotaretken aikana ja osapuolet olivat hyvin halukkaita pitämään sitä yllä. Niinpä osmanikauppiaat ja muslimipyhiinvaeltajat saivat läpikulkuoikeuden Astrahaniin ja lisämyönnytyksenä Venäjä lupasi purkaa Terekille rakennetun linnoituksen. Osa osmanien sodalle asettamista tavoitteista toteutui, joten he olivat toistaiseksi suhteellisen tyytyväisiä hyvässä ja ystävällisessä hengessä solmittuun rauhaan. Rauha ei kuitenkaan tyydyttänyt eikä sitonut Krimin kaania, joka jatkoi sotimista itsenäisesti pian osmanien ja venäläisten rauhanteon jälkeen.