stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koiviston Auto Länsi
Liikenne > Pikavuoroliikenne

Koiviston Auto Länsi ajaa pikavuoroliikennettä Porista Vaasaan, Tampereelle, Helsinkiin ja Turkuun sekä Tampereelta Raumalle ja Huittisista Turkuun. Pikavuoroliikenne oli laajimmillaan kaudella 2014–15: liikenne reiteillä Turku–Pori–Oulu ja Kankaanpää–Huittinen sekä Helsinki-Vantaan lentoasemalle päättyi 31.5.2015. Tällöin myös vuorot vähenivät merkittävästi, kun esimerkiksi Helsingin ja Porin välinen liikenne supistui 27 päivittäisestä vuorosta 16 vuoroon. Samaan aikaan myös matkojen hinnat laskivat selvästi. Kesällä 2017 Satakunnan Liikenne karsi pikavuoroja jälleen kerran vähäisen matkustajamäärän takia: Puolet Satakunnan Liikenteen Euran ja Säkylän kautta kulkeneista vuoroista lakkasi ajamasta. Jatkossa vuoroja ajetaan enemmän suoraan kasitietä pitkin. Porin ja Helsingin välisestä liikenteestä vähennettiin kesän alussa molempiin suuntiin arkipäivisin kolme vuoroa, ja kesäliikenteestä väheni vuoroja vielä hieman enemmän. Myös viikonloppuvuoroja Porista Helsinkiin vähennettiin.
Satakunnan Liikenteen pikavuorot Huittinen-Tampere siirtyivät Länsilinjat Oy:lle tammikuussa 2019 Elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen joukkoliikenteen kilpailutuksen vuoksi.
Liikenne > Seutuliikenne

Koiviston Auto Lännellä on seutuliikennettä eri puolilla Satakuntaa sekä Loimaan–Turun alueella. Yrityksellä oli liikennettä vuosia myös Sastamalan seudulla. Keväällä 2016 Satakunnan Liikenne kuitenkin lopetti tämän liikenteen ajamisen. Kesäkuussa 2019 Satakunnan Liikenne lopetti Pori-Kankaanpää vakiovuorot ja Kankaanpään seutuliikenteen Länsilinjat Oy:n voitettua Elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen joukkoliikenteen kilpailutuksen. Myös Huittisten seutuliikennettä siirtyy Länsilinjat Oy:lle.
Liikenne > Paikallisliikenne

| Paikkakunta | Linjat |
| --- | --- |
Rauma: 1, 2, 3, 4
Historiaa > Varhaisvaiheet

Satakunnan Liikenteen myöhempi pääosakas Jalmari Niinikoski aloitti automiehen uransa taksiautoilijana kotikunnassaan Säkylässä. Vuonna 1926 hän hankki Chevrolet-auton, jolla hän aloitti liikenneluvan saatuaan linjan Säkylä–Harjavalta–Pori. Vuonna 1927 Niinikoski muodosti avoimen yhtiön hinnerjokelaisen Lauri Kreulan kanssa, joka liikennöi kotipitäjästään Raumalle ja Turkuun. Vuonna 1928 Niinikoski aloitti samoin säkyläläisen Väinö Keto-Seppälän kanssa silloisissa oloissa erittäin pitkän linjan Pori–Kokemäki–Huittinen–Loimaa–Forssa–Loppi–Helsinki. Tälle linjalle tuli pian kolmanneksi osakkaaksi Nuijamaalta Etelä-Karjalasta Satakuntaan muuttanut Viljo Pelli. Koska Niinikoski halusi päästä liikennöimään Helsingin linjaa yksinään, hän sopi vuonna 1936 suullisesti Väinö Keto-Seppälän kanssa, että heidän liikennealueidensa rajana tulisi olemaan Kokemäenjoki. V. Keto-Seppälä -yhtiön keskeisiksi liikennealueiksi tulivat sittemmin Porin ja Tampereen välinen alue sekä Kauhajoen, Kurikan ja Seinäjoen seutu Etelä-Pohjanmaalla. Viljo Pelli puolestaan perusti Kokemäen Linja Oy:n, joka oli parin vuosikymmenen ajan Kokemäen suurin liikenneyritys.
Historiaa > Alkuvuodet 1936–1939

Satakunnan Liikenteen perustajaosakkaat olivat Jalmari Niinikoski, Arvo Kreula,  Lauri Kreula ja Eero Louhi. Yhtiön ensimmäiseksi toimitusjohtajaksi valittiin Jalmari Niinikoski. Vuonna 1938 Satakunnan Liikenteellä oli hoidettavanaan 19 linjaa. Jalmari Niinikoski sai teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1953 ja vuorineuvoksen arvonimen vuonna 1977. Yhtiön aloittaessa toimintansa sillä oli 23 linja-autoa. Vuonna 1939 kolmivuotias Satakunnan Liikenne oli Linja-autoliiton jäsenyrityksistä automäärällä mitattuna yhdeksänneksi suurin 40 autolla. Sota-aikana suuri osa Satakunnan Liikenteen linja-autoista otettiin puolustusvoimien käyttöön ja muutettiin ambulansseiksi. Vuodesta 1942 Satakunnan Liikenne oli osakkaana tamperelaisessa autokoritehdas Ajokki Oy:ssä.
Historiaa > Liikenteen kasvu 1950–1970

Satakunnan Liikenne aloitti pikavuoroliikenteen välillä Pori–Rauma–Turku vuonna 1950, välillä Turku–Pori–Vaasa vuonna 1953 sekä reiteillä Helsinki–Forssa–Huittinen–Pori (yhdessä Lauttakylän Auto Oy:n kanssa) ja Helsinki–Forssa–Huittinen–Rauma vuonna 1958. Porin ja Turun välinen pikavuoro oli järjestyksessä Suomen toinen; maan ensimmäisen pikavuoron oli aloittanut Onni Vilkas välillä Kotka–Helsinki. Satakunnan Liikenteen pikavuoroilla työskentelivät myös Suomen ensimmäiset ns. autoemännät vuodesta 1953 lähtien. Vuonna 1955 Satakunnan Liikenne myi osuutensa Ajokki Oy:ssä Valmetille sekä Posti- ja lennätinhallitukselle tarvitessaan siihen sitomaansa pääomaa oman toimintansa kehittämiseen. Vuoteen 1959 mennessä yhtiö oli kasvanut Linja-autoliiton toiseksi suurimmaksi jäseneksi 71 autollaan. Yhtiön automäärä oli suurimmillaan 1960-luvun lopulla, jolloin sillä oli 93 linja-autoa. Vuonna 1971 sijoitus oli kahdestoista 80 autolla. Vuonna 1962 Satakunnan Liikenne jatkoi Helsingin ja Porin välistä pikavuoroa Vaasaan. Yhtiöllä oli muutamien vuosien ajan oma autokoritehdas, mutta 1960-luvun alusta lähtien Satakunnan Liikenteen kaluston rungon muodostivat Kutter-koreilla varustetut Scania- ja Volvo-linja-autot.
Historiaa > Itsenäisen yhtiön loppuvuodet

Vuonna 1996 Satakunnan Liikenteellä oli 56 linja-autoa, sen palveluksessa oli 180 työntekijää ja sen liikevaihto oli 48 miljoonaa markkaa, josta pikavuorojen osuus oli runsaat 80 prosenttia. Lisäksi yhtiöllä oli paikallisliikennettä Pori–Rauma–Kokemäki-alueella. Yhtiön tuolloinen toimitusjohtaja oli Jalmari Niinikosken poika Altti Niinikoski.
Historiaa > Yritysjärjestelyjä 2007–2010

Koiviston Auto -yhtymä osti Satakunnan Liikenne Oy:n koko osakekannan 27. marraskuuta 2007. Kaupantekohetkellä Satakunnan Liikenne Oy:n liikevaihto oli 9,7 miljoonaa euroa, siinä työskenteli 174 henkilöä ja sillä oli 54 linja-autoa. Keväällä 2008 Satakunnan Liikenne myi Vaasan alueella harjoittamansa paikallisliikenteen ja neljä linja-autoa vaasalaiselle Oy Wiik & Ström Ab:lle.
Marraskuussa 2008 Koiviston Auto -konserni osti raumalaisen Oras Liikenne Oy:n koko osakekannan ja sulautti yhtiön Satakunnan Liikenteeseen. Kauppaan kuului myös Oras Liikenteen uusikaupunkilainen tytäryhtiö Lokkilinjat Oy. Kauppaan sisältyi 40 linja-autoa, yhtiöt sulautettiin ostajayritykseen ja ostettujen yritysten 52 työntekijää siirtyivät Satakunnan Liikenteen palvelukseen. Oraksen suku oli tammikuussa 2005 myynyt Oras Liikenne Oy:n kuuden turkulaisen linjaliikenneyrityksen muodostamalle yhtymälle.
Vuonna 2008 aiemmin yhtymään kuulunut Lauttakylän Auto fuusioitiin Satakunnan Liikenteeseen. Tammikuussa 2009 Satakunnan Liikenne osti nakkilalaisen Pauli Ketonen Oy:n, joka ajoi linjaliikennettä Porin ja Nakkilan välillä sekä Nakkilan koululaisliikennettä. Maaliskuussa 2010 Satakunnan Liikenteelle siirtyi Veolia Transport West Oy:n Pori–Lavia-alueen vakiovuoroliikenne ja Pori–Tampere-pikavuoroliikenne.
Yhteisyritykset

Satakunnan Liikenne oli vuosina 1942–1955 osakkaana tamperelaisessa autokoritehtaassa Ajokki Oy:ssä. Vuonna 1991 Satakunnan Liikenne oli yksi ExpressBus-järjestelmän perustajaosakkaista. Yhtiö liitti järjestelmään 30 autoa, jolloin siitä tuli yhteenliittymän kolmanneksi suurin jäsenyritys. Koiviston Auto -kaupan yhteydessä yhtiö irrotettiin ExpressBus-yhteenliittymästä, ja autot maalattiin uudelleen yhtymälle tyypilliseen tyyliin.
Vuodesta 2019 alkaen kaukoliikenteen autot on muiden Koiviston Auto konsernin tavoin brändätty OnniBus FLEX -brändin alle.
Kirjallisuutta

Aarne Seppälä: Matkalta ja matkan varrelta. Katkelmia vuorineuvos Jalmari Niinikosken elämästä ja elämäntyöstä. Satakunnan Liikenne Oy 1936–1996: taustoja ja historiikki. Pori 1996. ISBN 952-90-8248-7.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Satakunnan Liikenteen kalustolista (Arkistoitu – Internet Archive)
Koliahteen joukkomurha

Koliahteen joukkomurha on Suomen sisällissodan aikainen veriteko, joka tapahtui Noormarkun Koliahteella 10. maaliskuuta 1918. Punaiset ampuivat tuolloin Porin ja Noormarkun välisellä maantiellä yhteensä kuusitoista A. Ahlström Osakeyhtiön pääkonttorin johtohenkilöä ja muuta virkailijaa, joita oltiin kuljettamassa kohti Poria.
Tapahtumien kulusta ei ole tarkkaa tietoa, vaan eri osapuolten kertomukset vaihtelevat suuresti. Sodan jälkeisen vapaussotakirjallisuuden, kuten Kaarlo Castrénin teoksen Punaisten hirmutyöt vapaussodan aikana (1924), mukaan uhrit teloitettiin kylmäverisesti, mutta nykyään todennäköisempänä pidetäänkenen mukaan? punaisten omaa kertomusta pakoa yrittäneiden vankien ampumisesta. Tapauksen vastuullisista ei myöskään ole varmaa tietoa. Surmaamiskäskyn antajiksi on yleensäselvennä nimetty Suodenniemen punakaartin päällikkö Väinö Koivisto tai Satakunnan rintamalla taistelleiden Helsingin punakaartilaisten päällikkö Aksel Aarre. Kumpikaan heistä ei kuitenkaan ollut mukana saattamassa vankeja kaupunkiin. Myös Satakunnan rintaman rannikkolohkon päälliköksi juuri saapunutta Kustaa Salmista on syytetty.
Tapahtumien kulku

Punaiset olivat tiettävästi jo 25. helmikuuta vanginneet yhteensä 27 Ahlströmin pääkonttorin ja Noormarkun ruukin virkailijaa. Myöhemmin pidätettiin myös heitä tapaamaan saapunut yhtiön toinen johtaja Erik Rafael Ahlström, joka vakituisesti asui Kaarinassa sijaitsevassa Ispoisten kartanossa. Osa vangeista vapautettiin, muun muassa heikon kuntonsa vuoksi, ja jäljelle jääneitä lähdettiin sunnuntaina 10. maaliskuuta kuljettamaan kohti Poria, jonne oli matkaa noin 13 kilometriä. Aksel Aarren kertomuksen mukaan määräys kuljetuksesta tuli Porin punakaartin päälliköltä Armas Honkasalolta. Tarkoitus oli kuulustella vankeja, jonka jälkeen heidät mahdollisesti olisi lähetetty Helsinkiin. Saattajiksi valittiin kuusi Helsingin punakaartin jäsentä, jotka päivää aikaisemmin olivat osallistuneet epäonnistuneeseen Pomarkun takaisinvaltaukseen. Heidän johtajanaan toimi Pomarkun punakaartiin kuulunut Juho Leppänen.
Aksel Aarre oli ilmeisesti antanut määräyksen ampua vangit, mikäli he yrittäisivät paeta matkan aikana. Tapausta vuoden 2014 kirjassaan Kuusi kuolemaantuomittua tutkinut Olli Korjus pitää uskottavana myöhemmin oikeuden eteen joutuneiden saattajien kertomusta, jonka mukaan vangit ammuttiin heidän yrittäessään paeta. Pidätettyjä kuljetettiin pienemmissä ryhmissä, joista ensimmäistä johti Juho Leppänen. Tämän ryhmän mukana ilmeisesti marssi myös toimitusjohtaja Ahlström sekä hänen lähimmät miehensä. Noin viiden kilometrin matkan jälkeen Koliahteen mäkisessä maastossa ryhmät eivät olleet näköyhteydessä toisiinsa. Silloin etujoukosta oli kuulunut useita laukauksia, jotka puolestaan aiheuttivat pakokauhun takana tulevien vankien keskuudessa ja he säntäsivät metsään. Saattajat alkoivat tulittaa pakenevia vankeja ja lopulta kaikki kuusitoista olivat saaneet surmansa. Ensimmäisessä ryhmässä oli ilmeisesti aluksi ammuttu yksi vanki tielle, minkä jälkeen muut olivat sännänneet karkuun ja heidät oli ammuttu ojaan. Tiedossa ei ole, oliko ensimmäisenä surmansa saanut Erik Rafael Ahlström, mutta mahdollisena syynä hänen ampumiselleen on pidetty muutamaa viikkoa aikaisemmin Varkaudessa tapahtunutta punaisten teloitusta. Huruslahden arpajaisiksi kutsutun joukkoteloituksen yhteydessä valkoiset ampuivat noin 90 punakaartilaista, joiden joukossa oli lukuisia Ahlströmin Varkauden tehtaan työläisiä.
Porissa ilmestynyt Sosialidemokraatti kertoi Koliahteen tapahtumista 13. maaliskuuta. Sen mukaan yksi vangeista oli käynyt käsiksi vartijaan ja yrittänyt riistää tältä asetta, minkä jälkeen toinen punakaartilainen oli ampunut hänet. Seuraavaksi alkoi yleinen pako, jonka yhteydessä myös muut vangit saivat surmansa. Tapauksesta on kirjoittanut myös Noormarkussa toimineen Eva Ahlströmin sairaalan ylilääkäri Aleksis Tähkä, joka oli mukana seulomassa terveydentilansa vuoksi vapautettavia vankeja. Hänen 1960-luvun alussa ilmestyneitä muistelmiaan ei kuitenkaan pidetä järin luotettavina, muun muassa hatarien ja asioita sekoittavien muistikuvien vuoksi.
Oikeudenkäynti ja tuomiot

Vankeja saattamassa olleista seitsemästä punakaartilaisesta oikeuden eteen joutui lopulta vain kolme, sekä heidän lisäkseen ampumismääräyksen antanut Aksel Aarre. Saattajien johtajana toiminut Juho Leppänen ei ollut syytettyjen joukossa, koska hän onnistui sodan jälkeen pakenemaan Hennalan vankileiriltä. Joulukuun alussa 1918 Aarre sekä Helsingin punakaartiin kuuluneet Juho Lehtinen, Kalle Varjakka ja Gunnar Granström saivat kuolemantuomiot. Aarretta lukuun ottamatta kaikki tunnustivat olleensa mukana ja surmanneensa vankeja. He kuitenkin kielsivät syyllistyneensä murhiin, koska ampuivat saamansa käskyn mukaisesti pakoa yrittäneitä. Miesten kuolemantuomiot muutettiin 7. joulukuuta voimaan tulleen lain mukaan elinkautisiksi ja myöhemmin he pääsivät osallisiksi punaisten joukkoarmahduksista. Vielä vuonna 1928 käytiin oikeutta Ikaalisissa syntyneen Taavetti Hämäläisen osuudesta murhiin. Hänet tuomittiin kymmenen vuoden kuritushuonerangaistukseen avunannosta murhiin ja Filip Janssonin murhasta.
Kustaa Salmisen oikeudenkäynti järjestettiin jo heinäkuussa 1918. Hän kertoi tehneensä tapauksesta välittömästi ilmoituksen prokuraattori Matti Turkialle ja saaneensa tältä määräyksen tutkia tapauksen sekä vangita surmiin osallistuneet. Joukkojen vastustuksesta johtuen hän ei kuitenkaan voinut tehdä pidätyksiä, vaan tyytyi kuulemaan vankien siirtoon osallistuneita punakaartilaisia. Aksel Aarren mukaan Porissa toiminut tuomari B. Procopé olisi halunnut aloittaa tutkimukset Koliahteen tapahtumista, mutta kaupungin siirtyminen valkoisten haltuun keskeytti aikomukset. Tutkija Heikki Ylikankaan kirjan Tie Tampereelle mukaan punaisiin kuulunut toimittaja Hannes Uksila vaati Koliahteen tapahtumista täydellistä selvitystä, mutta Satakunnan rintaman komentajaksi noussut Salminen kielsi kaiken tutkinnan.lähde tarkemmin?
Uhrit ja muistomerkki

Koliahteen uhrien muistomerkki sijaitsee aivan Porin ja Noormarkun välisen yhdystie 2555:n varrella. Kiviseen paateen on kiinnitetty metallinen laatta, joka sisältää kaikkien uhrien nimet. Heidän joukossaan olivat muun muassa yhtiön perustajan Antti Ahlströmin poika Erik Rafael Ahlström, Noormarkun tehtaan isännöitsijä ja paikallisen suojeluskunnan johtaja Lauri Paasikoski sekä Porin pormestarina 1800-luvun jälkipuoliskolla toimineen Edvard Molanderin poika Torsten Edward Molander.
Uhrit ja muistomerkki > Surmansa saaneet

Erik Rafael Ahlström (s. 1877), toimitusjohtaja
Jussi Ahonen (s. 1888), kansakoulunopettaja
Fredrik Blom (s. 1880), konttoristi
Juho Friberg (s. 1875), kauppias
Axel Grandell (s. 1895), konttoristi
Karl Grönholm (s. 1883), puutarhuri
Yrjö Hernberg (s. 1879), konttoristi
Gösta Filip Jansson (s. 1886), konttoristi
Artur Kauranen (s. 1893), metsänvartija
Walter Lucander (s. 1890), konttoristi
Nikolai Lindfors (s. 1873), konttoristi
Torsten Edward Molander (s. 1863), konttoristi
Lauri Paasikoski (s. 1887), agronomi
Karl Råberg (s. 1869), konttoristi
Frans Sipilä (s. 1877), konttoristi
Karl Wessman (s. 1883), puutarhuri
Koliahteen uhrien muistomerkki.
Komentajakapteeni

Upseerit
amiraali
vara-amiraali
kontra-amiraali
lippueamiraali
kommodori
komentaja
komentajakapteeni
kapteeniluutnantti
yliluutnantti
luutnantti
aliluutnantti
Aliupseerit
sotilasmestari
ylipursimies
pursimies
ylikersantti
kersantti
alikersantti
Miehistö
ylimatruusi
matruusi
Komentajakapteeni (lyhenne kom.kapt. tai sotilaskäytössä komkapt) on Suomen merivoimien sotilasarvo. Maavoimissa sitä vastaa majurin sotilasarvo. Komentajakapteenia alempi sotilasarvo on kapteeniluutnantti ja ylempi komentaja. Komentajakapteenin hihamerkissä on tummansinisellä pohjalla kolme paksua kultaista poikkiviivaa, joiden päällä on kultainen leijona.
Insinööriupseereilla nauhojen välit ovat purppuranvärisiä, lääkintäupseereilla punaiset ja musiikkiupseereilla vaalean siniset.
Arvo ja tunnukset ovat käytännössä kansainvälisiä, vaikka joissain maissa komentaja käyttää kolmea paksua raitaa ja komentajakapteenit yhtä kapeaa raitaa kahden paksun välissä, joka vastaa Suomen merivoimissa kapteeniluutnantin arvomerkkiä (esimerkiksi englanninkieliset commander ja lieutenant commander). Venäjä käyttää tämän arvon tunnuksena merkintää 3. arvoluokan kapteeni. Jotkut valtiot, kuten Italia, Saksa ja Ranska, käyttävät merkintää korvettikapteeni (ital. capitano di corvetta, saks. korvettenkapitän).
Komentajakapteenin olkalaatta.
Lääkintäkomentajakapteenin olkalaatta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Komentajakapteeni Wikimedia Commonsissa
Kolttakönkään hotelli
Aiheesta muualla

Kolttakönkään matkailuhotellin piirustukset valmistumassa, Helsingin Sanomat, 16.01.1938, nro 14, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Seppo J. Partanen : Kolttaköngäs, Lapin matkailun myyttinen alkukoti (Arkistoitu – Internet Archive)
Tuhoutuneen taiteen museo : Kolttaköngäksen funkkishotelli (Arkistoitu – Internet Archive)
Das Komödienhaus

Das Komödienhaus (Comoedienhaus) oli puurakenteinen teatteri- ja tanssiaisrakennus Viipurissa. Se rakennettiin varuskuntakaupungin upseeriston ja heidän perheidensä huvittelutarpeita tyydyttämään. Talon tarkkaa rakentamisajankohtaa ei tiedetä, todennäköisesti se rakennettiin 1770-luvulla. Viipurin varuskunta oli kooltaan merkittävä. Teatteriharrastus yleistyi sen parissa varsinkin kuvernööri Nikolai Heinrich von Engelhardtin kaudella 1766–1778. Komödienhausin tiedetään sijainneen Viipurin linnan ja Pyhän Annan kruunun linnoitusten tienoilla Tervaniemen puolella. Sen arkkitehtonisista ratkaisuista ei ole säilynyt tietoja jälkipolville.
1700-luvun Viipurin taide-elämään vaikutti voimakkaasti saksankielinen kauppiasväestö ja Pietarin läheisyys. Viipuri oli erillään ruotsalaisesta valtioyhteydestä vuodesta 1721 alkaen, joten sen taidemaailman kehitys poikkesi muusta Suomesta. Komödienhausin toiminta oli lähinnä saksankielistä, suomenkielinen teatteritoiminta vakiintui Viipurissa 1800-luvun lopulla. Taloa käytettiin myös naamiaisten järjestämiseen. Sekä näytännöt että naamiaiset lienevät olleet huomattavia seurapiiritapahtumia. Komödienhaus oli aktiivikäytössä 1830-luvulle asti, jolloin alettiin rakentaa kiviteatteria, jossa myöhemmin oli suomenkielistä näyttämötoimintaa, kuten Viipurin Kaupunginteatteri.
Komödienhausin taiteellisesta toiminnasta 1700-luvun puolella on hyvin vähän tietoa. Kun kuvernööri Engelhardtin kausi päättyi, myös viipurilainen teatteriharrastus hiipui. Uutta nostetta toi Pietarin keisarillisen saksalaisen teatterin perustaminen vuonna 1804 ja seuraavana vuonna Viipurissa toimintansa aloittanut saksankielinen lukio. Keväällä 1805 Viipuriin saapui teatterinjohtaja Carl Johann Rundthaler (s. noin 1767) seurueineen, ja jäi vajaaksi vuodeksi. Tämän jälkeen Viipuri vakiinnutti asemansa teatteriseurueiden kiertuekartoilla. Kaupungissa työskentelivät muun muassa näyttelijät Carl Lessmann, Johann Gottfried Biensfeldt ja Wilhelm Piwko.
Kolmen illan varietee

| Kolmen illan varietee Yö |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : Raumanmeren juhannus, 22.–24. kesäkuuta 2006
 Julkaistu: 1. marraskuuta 2006
 Formaatti: 2CD
 Tyylilaji: suomirock
 Kesto: 140.20
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Listasijoitukset
 Suomen virallinen lista: 8. (45/2006)
Yön muut julkaisut
| Yön valoisa puoli 2006 | Kolmen illan varietee 2006 | Valtakunta 2007 |
Kolmen illan varietee on marraskuussa 2006 ilmestynyt Yön livealbumi, joka on äänitetty edellisenä kesänä kolmessa Raumanmeren juhannuksen konsertissa Rauman Otanlahdessa. Konserteista julkaistiin samanaikaisesti myös DVD-taltiointi. Yö juhlisti Raumalla 25-vuotista uraansa esiintymällä kolmena perättäisenä iltana ja soittamalla kolme eri settiä, joista kukin sisälsi eri vuosikymmenen kappaleita. Yleisöä paikalla oli jokaisena iltana noin 30 000.
Konserteissa olivat vierailijoina Yön entisistä jäsenistä Jussi Hakulinen sekä rumpali Frogley, joka levyllä laulaa yhden kappaleen. Albumi nousi Suomen viralliselle listalle kymmenen viikon ajaksi ja oli korkeimmillaan sijalla kahdeksan.
Kappaleet

Intro: Entrance – 1.17
Se kerran kirpaisee – 4.44
Tie sydämeeni – 5.36
Sunnuntaisin kuolee kuninkaat – 4.51
Vastatuuleen – 4.57
Sano että jäät – 4.46
Kultasiipi – 5.16
Oikee enkeli – 5.20
Kaksintaistelu – 5.52
Rakkauden vahvistama – 6.02
Jäämeren tuulet – 4.37
Särkyvää – 5.30
Rakkaus on lumivalkoinen – 7.57
Intro: Aviassa – 1.03
Täältä tulee yö – 3.08
Pieni ihminen suuressa maailmassa – 3.58
Likaiset legendat I – 3.49
Niin paljon me teihin luotettiin – 5.27
Ei voi elää rakkaudesta – 3.24
Mustat päivät jäädä saa – 4.28
Angelique – 4.09
Katujen kuningatar – 6.24
Lasisilmä – 3.58
Yötä vastaanottamaan – 4.08
Yhden illan varietee – 5.31
En saanut sua pilviin – 4.21
Kun kohdataan – 6.37
Koska sydän sanoi niin – 3.37
Särkynyt enkeli – 3.32
Ihmisen poika – 6.04
Muusikot

Olli Lindholm – laulu
Daffy Terävä – kitara
Mikko Kangasjärvi – koskettimet, taustalaulu
Jukka Lewis – basso, taustalaulu, laulu (CD1/8)
Antti Mäkinen – rummut
Frogley – laulu (CD2/9)
Jussi Hakulinen – laulu (CD2/12, CD2/13)
Jari Latomaa – koskettimet, taustalaulu
Laura Jaatinen – viulu
Pike Kontkanen – viulu
Tuuli Talvitie – viulu
Heidi Väisänen – viulu
Sari Jeskanen – alttoviulu
Eija Laru – alttoviulu
Mirja Mattinen – sello
Annika Eklund – taustalaulut
Miina Mikkonen – taustalaulut
Aiheesta muualla

Kolmen illan varietee discogs.com -sivustolla (englanniksi)
| n k Yö |
| --- | --- |
 Olli Lindholm  Jussi Turpeinen  Timo Mynttinen  Mikko Kangasjärvi  Jari Latomaa  Ari Toikka   Entiset jäsenet:  Jussi Hakulinen  Juha Rauäng  Jani Viitanen  Veikko Lehtiranta  Markku Petander  Juha Mielonen  Jesu Hämäläinen  Jukka Mänty-Sorvari  Antti Mäkinen  Daffy Terävä  Jukka Lewis 
Studioalbumit:  Varietee  Nuorallatanssija  Myrskyn jälkeen  Äänet  Lanka palaa  Toinen puoliaika  Antaa soittaa  Tänä yönä  Kymmenes kevät  Hyviä vuosia  Satelliitti  Pirstaleet  13. Yö  Valo  Rakkaus on lumivalkoinen  Kuolematon  Valtakunta  Loisto  Pelko ja rakkaus  Hyvässä ja pahassa  Mitä jos mä rakastan 
Livealbumit:  ...ja tapahtui niinä päivinä  Täältä tulee Yö...live  Yhden yön tarinoita  Kolmen illan varietee  Yön ensimmäinen keikka 
Kokoelmat:  Poko klassikot  Suurimmat hitit 1983–88  Parhaat  Yön pimeä puoli  Legenda  Yön valoisa puoli  Sound Pack  Kiitos ja kunnia – 30v. juhlakokoelma  1983–2011  Klassikot 
VHS / DVD:  Yö Live – 20-vuotisjuhlakonsertti  Kolmen illan varietee  Yö-karaoke 2  Kiitos ja kunnia live – Hartwall Areena 10.12.2011
Tapio Puolimatka

| Tapio Puolimatka |
| --- | --- |
 Tapio Puolimatka Jyväskylän kirjamessuilla maaliskuussa 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. huhtikuuta 1953 (ikä 71) Alastaro
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  filosofian kandidaatti (uskontotiede) 1986, valtiotieteiden tohtori (käytännöllinen filosofia) 1989; kasvatustieteiden tohtori (kasvatusfilosofia) 1995 Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Timo Airaksinen
Tutkimusalue:  kasvatustiede, kasvatusfilosofia
Timo Tapio Puolimatka (s. 18. huhtikuuta 1953 Alastaro) on suomalainen filosofi ja kasvatustieteilijä sekä kristillisdemokraattinen poliitikko, joka on toiminut kasvatuksen teorian ja tradition professorina Jyväskylän yliopistossa. Puolimatka on Jyväskylän kaupunginvaltuutettu ja Keski-Suomen hyvinvointialueen aluevaltuutettu.
Puolimatka on käsitellyt teoksissaan kasvatuksen, uskonnon ja tieteen aiheita filosofisesta näkökulmasta, ja hän on arvostellut evoluutioteorian ateistista tulkintaa.selvennä Puolimatka on kirjoittanut lukuisia mielipidekirjoituksia avioliittoon, sukupuolioppiin, transsukupuolisten oikeuksiin ja poliittiseen korrektiuteen liittyen muun muassa eri kristillisille medioille, paikallislehtiin ja oikeistokonservatiiviseen vastamedia Oikeaan Mediaan. Puolimatka pitää esimerkiksi lapsille annettavia sukupuolenkorjaushoitoja ongelmallisina, koska lapsi ei ole henkisesti vielä valmis päättämään tällaisista asioista. Monia hänen näkemyksiään pidetään useilla tahoilla kiistanalaisina.