stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Janus (kuu)
Löytäminen

Janus kiertää käytännössä samaa rataa kuin Epimetheus. Tähtitieteilijät olettivat aluksi että kappaleita olisi vain yksi tällä kiertoradalla ja heillä oli vaikeuksia sovittaa yhteen kahden eri kappaleen havaintoja. Audouin Dollfus'ta pidetään Januksen löytäjänä 15. joulukuuta 1966. Kohteelle annettiin väliaikainen tunnus S/1966 S 2. Tätä ennen Jean Texereau oli valokuvannut Januksen 29. lokakuuta 1966 tunnistamatta sitä. 18. joulukuuta 1966 Richard L. Walker teki havainnon jota nyt pidetään Epimetheuksen löytämisenä.
Lokakuussa 1978 Stephen M. Larson ja John W. Fountain oivalsivat että vuoden 1966 havainnot selitettäisiin parhaiten kahdella eri kappaleella jotka jakavat saman kiertoradan. Voyager 1-luotain vahvisti Januksen olemassaolon 1. maaliskuuta 1980.
IAU nimesi kuut virallisesti Janukseksi ja Epimetheukseksi 1983.
Kiertorata

Janus ja Epimetheus kiertävät käytännössä samaa rataa Saturnuksen F- ja G-renkaiden välissä. Kiertoratojen keskietäisyyden ero on vain 50 km. Koska lähemmällä kiertoradalla olevan kappaleen nopeus on suurempi se saavuttaa ulommalla kiertoradalla olevaa kappaletta. Januksen halkaisijan ollessa 178 km ja Epimetheuksen 115 km näyttäisi siltä että kappaleet törmäävät toisiinsa. Kuitenkin sisemmän kuun saavuttaessa ulompaa kuuta niiden keskinäinen vetovoima lisää sisemmän kuun liike-energiaa ja nostaa sen kiertorataa aiheuttaen samalla nopeuden hidastumisen. Samalla ulompi kuu menettää saman määrän liike-energiaa ja putoaa alemmalle kiertoradalle nopeuden samalla lisääntyessä. Kuut vaihtavat näin kiertoratoja ja alkavat etääntyä toisistaan, eivätkä ne lähesty koskaan toisiaan lähemmäksi kuin 10 000 km. Kiertoratojen vaihtaminen tapahtuu noin neljän vuoden välein, edellisen kerran 2010. Ilmiö on ainutlaatuinen Aurinkokunnassa tämänhetkisen tiedon mukaan.
Fyysiset ominaisuudet

Janus on laajalti kraattereiden peittämä ja siellä on useita yli 30 km halkaisijaltaan olevia kraattereita mutta vähän suoraviivaisempia yksityiskohtia. Januksen alhainen tiheys ja korkea heijastuskyky osoittavat sen olevan todennäköisesti erittäin huokoinen jäinen kappale.  Näissä arvoissa on kuitenkin paljon epävarmuutta ja tämä vaatii vahvistusta.
Janus ja Epimetheus. Kuiden läheisyys on optinen illuusio, Janus oikealla on noin 40 000 km kauempana kuin Epimetheus.
Jiří Crha

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jiří Crha |  Jiří Crha |  Jiří Crha |  |
Maa:   Tšekkoslovakia
Miesten jääkiekko
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | 1976 | jääkiekko |  |
Jiří Crha (s. 13. huhtikuuta 1950 Pardubice, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen entinen jääkiekkomaalivahti.
Crha edusti Tšekkoslovakiaa Innsbruckin 1976 talviolympialaisissa, joissa hän saavutti joukkueineen hopeaa, sekä neljissä MM-kilpailuissa (1973, 1974, 1975, 1978). Vuosina 1979–1981 hän pelasi NHL:ssä 69 ottelua edustaen Toronto Maple Leafsia.
Seuraura

1979–80 New-Brunswick Hawks
1979–81 Toronto Maple Leafs
1981–82 Cincinnati Tigers CHL
1982–83 St. Catharines Saints AHL
1989–91 Freiburg EHC
Jaume Duch Guillot

Jaume Duch Guillot
Jaume Duch Guillot (s. 4. helmikuuta 1962 Barcelona) on espanjalainen virkamies, joka helmikuussa 2017 sai nimityksen Euroopan parlamentin päätiedottajaksi.
Duch Guillot opiskeli oikeustiedettä Barcelonan yliopistossa vuosina 1980–1985 ja opetti siellä myöhemmin kansainvälistä oikeutta. Vuonna 1990 hänestä tuli Euroopan parlamentin virkamies. Duch Guillot on työskennellyt siitä lähtien viestinnän parissa. Hän toimi Euroopan parlamentin puhemies José María Gil-Robles y Gil-Delgadon tiedottajana ja vuodesta 2006 Euroopan parlamentin mediapäällikkönä. Helmikuussa 2017 hän siirtyi päätiedottajan tehtäviin.
Duch Guillot on tehnyt lukuisia julkaisuja Euroopan unioniin liittyvistä aiheista. Hänen kielitaitoonsa kuuluvat espanja, ranska, englanti, italia, katalaani ja saksan perusteet.
Jaume Miravitlles

| Jaume Miravitlles |
| --- | --- |
 Jaume Miravitlles
Henkilötiedot
Syntynyt: 1906 Figueres
Kuollut: 1988 (82 vuotta) Barcelona
Kansalaisuus:  Espanja
Ammatti:  poliitikko, kirjailija
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jaume Miravitlles i Navarra (Jaime Miravilles) (1906 Figueres – 1988 Barcelona) oli katalaaninkielinen katalonialainen poliitikko ja kirjailija.
Miravitlles lähti Espanjasta 1939 maanpakoon Pariisiin, jossa hän oli asunut jo 1925–1930. Siellä hän tutustui André Malraux'hon. Hän toimitti Ranskasta käsin lehteä El Poble Català. Hän matkusteli Pohjois-Afrikassa ja Meksikossa ja asettui 1962 Yhdysvaltoihin New Yorkiin, jossa hän kirjoitti useisiin julkaisuihin.
Käännös suomeksi
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2020 loppuottelu

Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2020 loppuottelu pelattiin 11. heinäkuuta 2021 Wembley Stadiumilla Lontoossa, Englannissa. Ottelussa ratkaistiin jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2020 voittaja. Loppuottelussa kohtasivat Italia ja Englanti.
Italia voitti ottelun rangaistuspotkukilpailun jälkeen saavuttaen maan toisen Euroopan-mestaruuskilpailujen mestaruuden. Se ei hävinnyt turnauksessa yhtään ottelua.
Ottelu > Tiedot

Italia  v  Englanti
| Italia  | 1–1 (ja> ) |  Englanti |
| --- | --- | --- |
| Bonucci  67' | Raportti | Shaw  2' |
|   | Rangaistus­potkukilpailu |   |
|  Berardi   Belotti   Bonucci   Bernardeschi   Jorginho   | 3–2 |   Kane   Maguire   Rashford   Sancho   Saka  |
| --- | --- |
           }}   Italia :            }}   Englanti
Jankkuri

Traktori ja jankkuri
Jankkuri eli jankkoaura on auran tapainen maataloustyökalu, jolla kuohkeutetaan jankkoa avonaisesta kyntövaosta käsin, eikä se siis käännä maata. Se kulkee kääntöauran perässä. Kun jankkoterä kiinnitetään traktoriauraan, se möyhentää ja syventää vaon pohjaa kynnön yhteydessä.
Jami Kauppi

| Jami Kauppi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. joulukuuta 1962 (ikä 61) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Jami
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Valmennusura
Vuodet:  1990–2017
Seurat:  Vantaa HT Kiekko-Espoo U20 Jokerit U20/edustus Kiekko-Vantaa U20/edustus Järvenpään Haukat Pelicans Jokipojat
Jarmo "Jami" Kauppi (s. 7. joulukuuta 1962 Helsinki) on suomalainen jääkiekkovalmentaja. Hän on suorittanut ammattivalmentajatutkinnon (AMTV 8) Vierumäellä vuonna 2000. Hän on ollut Pelicansin vastuuvalmentajana SM-liigassa kaudella 2005–06. Hän on toiminut myös Kiekko-Vantaan (2001–04), Järvenpään Haukkojen (2006) ja Joensuun Jokipoikien vastuuvalmentajana Mestiksessä. Peliurallaan vuosina 1972–1989 hänen pelipaikkansa oli maalivahti.
Ura valmentajana

| Kausi | Joukkue | Sarja | Sijoitus | Muuta |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1990–91 | Vantaa HT | 1. divisioona | 3. |  |
| 1994–95 | Kiekko-Espoo | A-nuorten SM-liiga | 3. | 2. valmentaja |
| 1995–96 | Jokerit | A-nuorten SM-liiga | 1. | 2. valmentaja |
| 1996–97 | Jokerit | A-nuorten SM-liiga |  | 2. valmentaja |
| 1997–98 | Jokerit | A-nuorten SM-liiga | 2. | 2. valmentaja |
| 1999–00 | Jokerit | A-nuorten SM-liiga | 1. |  |
| 2000–01 | Jokerit | A-nuorten SM-liiga | 1. |  |
| 2001–02 | Kiekko-Vantaa | Mestis | 5. |  |
| 2002–03 | Kiekko-Vantaa | Mestis | 2. |  |
| 2003–04 | Kiekko-Vantaa | Mestis | 8. |  |
| 2004–05 | Kiekko-Vantaa | Mestis | 8. |  |
| 2005–06 | Pelicans | SM-liiga | 14. |  |
| 2005–06 | Haukat | Mestis | 11. |  |
| 2006–07 | Jokipojat | Mestis | 6. |  |
| 2007–08 | Jokipojat | Mestis |  |  |
| 2008–09 | Jokerit | Liiga |  | mv-valmentaja |
| 2009–10 | Jokerit | Liiga |  | mv-valmentaja |
| 2013–14 | Kiekko-Vantaa | Mestis |  |  |
| 2014–15 | Kiekko-Vantaa | Mestis |  |  |
| 2015–16 | Kiekko-Vantaa | Jr.B Mestis |  |  |
| 2016–17 | Kiekko-Vantaa | Jr.B SM-sarja |  |  |
Lähde:
2007–08:
Jalosiepot

| Jalosiepot |
| --- | --- |
 Indigosieppo (Eumyias indigo)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Jalosiepot Eumyias  Cabanis, 1850
Katso myös
   Jalosiepot Wikispeciesissä   Jalosiepot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jalosiepot (Eumyias) on sieppojen heimoon kuuluva lintusuku. Sukuun kuuluu 8 lajia.
Jalosieppoihin (Eumyias) kuuluvia lajeja

Burunviidakkosieppo (Eumyias additus)
Celebesinturkoosisieppo (Eumyias panayensis)
Floresinsieppo (Eumyias oscillans)
Indigosieppo (Eumyias indigo)
Nilgirinsieppo (Eumyias albicaudatus)
Srilankansieppo (Eumyias sordidus)
Sumbajalosieppo (Eumyias stresemanni)
Turkoosisieppo (Eumyias thalassinus)
Aiheesta muualla

ITIS: Eumyias (englanniksi)
Jalkapallon alle 20-vuotiaiden naisten maailmanmestaruuskilpailut 2022

| Jalkapallon alle 20-vuotiaiden naisten maailmanmestaruuskilpailut 2022> 2022 FIFA U-20 Women's World Cup |
| --- | --- |
Joukkueet:  16
Isäntämaa:   Costa Rica
Ajankohta:  10.–28. elokuuta 2022
Mitalistit:  
–  Kultaa:   Espanja
–  Hopeaa:   Japani
–  Pronssia:   Brasilia
Ottelut:  32
Maalit:  86 (2,69 ottelua kohti)
Maalintekijä:   Inma Gabarro
Paras pelaaja:   Maika Hamano
Jalkapallon alle 20-vuotiaiden naisten maailmanmestaruuskilpailut 2022 olivat järjestyksessään kymmenennet alle 20-vuotiaiden naisten MM-kilpailut. Ne pelattiin Costa Ricassa 10.–28. elokuuta 2022. Ottelut pelattiin San Joséssa ja Alajuelassa.
MM-lopputurnaukseen selviytyi järjestäjämaa Costa Rican lisäksi viisitoista maata. Euroopasta mukana olivat Alankomaat, Espanja, Ranska ja Saksa, Aasiasta Australia, Etelä-Korea ja Japani, Oseaniasta Uusi-Seelanti, Afrikasta Ghana ja Nigeria, Pohjois-Amerikasta Kanada, Meksiko ja Yhdysvallat sekä Etelä-Amerikasta Brasilia ja Kolumbia. Joukkueet pelasivat neljässä neljän joukkueen alkulohkossa, joista kustakin kaksi parasta pääsi puolivälieriin. Puolivälierien voittajat pelasivat välierissä, joiden voittajat pelasivat mestaruudesta loppuottelussa ja häviäjät kolmannesta sijasta pronssiottelussa.
Mestaruuden voitti Espanja, jolle mestaruus oli naisten tässä ikäluokassa ensimmäinen. Hopeaa saavutti loppuottelun maalein 3–1 hävinnyt Japani, ja pronssia sai Brasilia, joka voitti pronssiottelussa Alankomaat maalein 4–1. Muut puolivälieräjoukkueet olivat omat alkulohkonsa voittaneet Kolumbia ja Nigeria sekä näiden takana lohkokakkosiksi sijoittuneet Meksiko ja Ranska.
Turnauksen paras maalintekijä oli kahdeksan maalia tehnyt Espanjan Inma Gabarro. Parhaana pelaajana palkittiin Japanin Maika Hamano ja parhaana maalivahtina Espanjan Txell Font.
Loppuottelu

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 28. elokuuta | Espanja  | 3–1 |  Japani |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Gabarro 12' Paralluelo 22', 27' (rp.) | (3–0) | Amano 47' | Estadio Nacional, San José     |
|   | Gabarro 12' Paralluelo 22', 27' (rp.) |  | Amano 47' | Estadio Nacional, San José     |
Jiří Zídek

Jiří Zídek viittaa seuraaviin
Jiří Zídek (vanhempi, 1944–2022), tšekkoslovakialainen koripalloilija
Jiří Zídek (1973), tšekkiläinen koripalloilija, Jiří Zídek vanhemman poika, pelasi NBA:ssa nimellä George Zidek
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Jiří Zídek”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Itävallan historia vuodesta 1945

Antiikin aika
Hallstattin kulttuuri
Noricum
Itävallan markkreivikunta
Babenberg
Privilegium Minus
Habsburgien valta vuoteen 1815
Habsburg-suku
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Itävallan arkkiherttuakunta
Habsburgien monarkia
Wienin kongressin jälkeen
Itävallan keisarikunta
Saksan liitto
Itävalta-Unkari
Ensimmäinen maailmansota
Sarajevon laukaukset
Ensimmäinen maailmansota
Sotien välinen aika
Saksalainen Itävalta
Ensimmäinen tasavalta
Austrofasismi
Anschluss
Toinen maailmansota
Saksan Ostmark
Toinen maailmansota
Sodan jälkeinen Itävalta
Miehitys
Toinen tasavalta
Itävallan historia vuodesta 1945 alkaa toisen maailmansodan lopputilanteesta. Itävalta oli liitetty natsi-Saksaan vuonna 1938. Liittoutuneet valtasivat maan aivan toisen maailmansodan lopussa ja alueliitos purettiin laittomana.
Toisen tasavallan perustaminen > Ensimmäiset vaalit

Ensimmäiset kansalliset vaalit sitten vuoden 1930 järjestettiin 25. marraskuuta 1945. Natsipuolueen jäsenet eivät saaneet osallistua, mikä leikkasi jyrkästi nationalistileirin vaaliosallistumista, eikä näkökantaa kannattamaan syntynyt yhtään puoluetta. ÖVP sai täten koko vasemmistonvastaisen äänestäjäkunnan äänet. Äänestäjien enemmistö antoi äänensä demokratiaa kannattaville puolueille: ÖVP sai lähes puolet äänistä ja 85 paikkaa Nationalratissa ja SPÖ 45 % äänistä ja 76 paikkaa. Kommunistien KPÖ sai vain 5 % äänistä, paljon alle sen tavoitteen 25 %, ja neljä paikkaa.
ÖVP:llä oli nyt hallussaan absoluuttinen enemmistö, mutta kansleri Leopold Figlin johtama hallitus säilytti kolmen puolueen koalition. Ministerinpaikkoja jaettiin kuitenkin uudelleen ja kommunistit saivat vain erityisesti heille muodostetun ja vaikutusvallattoman sähköistysministerin paikan. Joulukuussa parlamentti valitsi Rennerin seremonialliseen asemaan tasavallan presidentiksi. Itävallan kehitys kääntyi demokratian tielle, mikä oli länsiliittoutuneiden mieleen, mutta harmisti Neuvostoliittoa.
Vuonna 1946 Neuvostoliitto suostui kuitenkin muutoksiin neljän vallan valvontasopimukseen, joka koski liittoutuneiden valvontakomission ja Itävallan hallituksen suhdetta. Alun perin Itävallan lain muutokset oli täytynyt hyväksyttää valvontakomissiolla, jossa jokaisella liittoutuneista oli veto-oikeus. Demokraattisen suunnanmuutoksen vuoksi länsiliittoutuneet halusivat myöntää Itävallalle oikeuden säätää lakeja, jollei valvontaneuvosto yksimielisesti käyttänyt veto-oikeuttaan. Vaikka Neuvostoliitto periaatteessa vastusti luopumista veto-oikeudesta, se toivoi saavansa Itävallalta hallintaansa sen öljyteollisuuden, eikä halunnut muiden liittoutuneiden lopulta estävän sopimuksen syntyä. Kesäkuussa 1946 päädyttiin kompromissiin; sopimuksiin Itävallan ja miehittäjävallan välillä ei tarvittu hyväksyntää. Perustuslaillisiin muutoksiin vaadittiin valvontakomission hyväksyntä, mutta kaikki muut lait tulisivat voimaan 31 päivän kuluessa, elleivät liittoutuneet yksimielisesti hylkäisi niitä.
Neuvostoliitto huomasi erehdyksensä kun saksalaisesta omaisuudesta Itävallassa nousi kiista. Heinäkuun alussa 1946 Neuvostoliitto takavarikoi saksalaisen omaisuuden miehitysvyöhykkeellään sotakorvauksina. Tähän kuuluivat kaivokset, teollisuuslaitokset, maatalousmaa ja koko Itävallan öljyteollisuus. Suojellaakseen Itävallan taloutta uusilta takavarikoilta Itävallan hallitus kansallisti kaiken saksalaisen omaisuuden. Neuvostoliitto yritti estää lain voimaantulon, mutta muut miehittäjävallat torjuivat tämän. Neuvostoliitto sai estettyä kansallistamisen omalla vyöhykkeellään, mutta silti valvontasopimuksen muutos antoi Itävallan hallitukselle lisää omaa päätäntävaltaa. Vuoteen 1953 mennessä hyväksyttiin yli 550 lakia, joita Neuvostoliitto oli vastustanut.
Kääntyminen länteen

Neuvostoliiton odotukset vallanvaihdosta Itävallassa olivat perustuneet kommunistien vaalimenestyksen vakavaan yliarviointiin. Todellisuudessa KPÖ joutui turvautumaan ulkoparlamentaarisiin keinoihin. Neuvostoliiton miehittäessä maanteollisuuskeskuksia, KPÖ pyrki aluksi saamaan työväenliikkeen hallinnan ja käyttämään siten vaikean taloudellisen tilanteen aihettamaa tyytymättömyyttä painostaakseen hallitusta. Kommunistit pyrkivät myös heikentämään sosiaalidemokraatteja rohkaisemalla ryhmäkuntalaisuutta ja heikentämällä pääpuolueiden välejä. Samanlainen taktiikka toi kommunistit valtaan muissa Itä-Euroopan maissa 1940-luvun lopulla. Itävallassa sosialistit kuitenkin ryhmittyivät Rennerin sosiaalidemokratian ympärille ja pääsivät voitolle ammattiyhdistyksissä, kuten ennenkin ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Vuonna 1947 ja 1948 Neuvostoliitto yritti estää Itävaltaa osallistumasta Yhdysvaltain apuohjelmiin, kuten Marshall-suunnitelmaan (oik. European Recovery Program). Syksyllä 1947 kommunistien KPÖ erosi hallituksesta kiistan vuoksi. Ironisesti juuri Neuvostoliiton myönnytys valvontasopimukseen antoi Itävallalle mahdollisuuden apuun ja liittymiseen OEEC:hen (Organisation for European Economic Co-operation), joka hallinnoi Marshall-apua. OEEC-jäsenyys johti Itävallan taloudelliseen integraatioon länteen ja antoi pohjan parlamentaariselle demokratialle sodan jälkeen.
Vuoden 1955 valtiosopimus ja puolueettomuus

Vuoden 1945 hallitusten päätavoite oli päättää maan miehitys ja estää sen pysyvä jako. Liittoutuneiden suurempi kiinnostus Saksaan viivytti neuvottelujen alkua tammikuuhun 1947.  Nyt kylmän sodan alku varjosti neuvotteluja. Neuvostoliitto luopui tuestaan Jugoslavian aluevaatimuksille vuonna 1948 maiden välien rikkouduttua. Uudet huolenaiheet estivät kuitenkin sopimuksen synnyn: Berliinin saarto, Naton perustaminen, Saksan jako kahteen valtioon 1949 ja Korean sodan alku 1950.
Josif Stalinin kuoleman maaliskuussa 1953 jälkeen Itävallan uusi kansleri Julius Raab etsi ratkaisua pattitilanteeseen ehdottamalla, että Itävalta lupaisi olla liittymättä mihinkään sotilasliittoon. Intian Moskovan suurlähettiläs, joka toimi itävaltalaisten välimiehenä, meni pidemmälle ja ehdotti pysyvää puolueettomuutta sopimuksen perustaksi. Länsiliittoutuneet eivät innostuneet ehdotuksesta ja Neuvostoliitto vaati ensin Saksan kysymyksen ratkaisua.
Myöhään 1954 ja 1955 alussa sekä länsiliittoutuneet ja Neuvostoliitto alkoivat pelätä, että toinen puoli liittäisi oman miehitysvyöhykkeensä sotilasliittoonsa. Helmikuussa Neuvostoliitto yllättäen ilmoitti olevansa valmis sopimaan Itävallan kysymyksen. Huhtikuussa Raabin, Figlin, Adolf Schärfin ja Bruno Kreiskyn muodostama delegaatio matkusti Moskovaan, ja neljän päivän intensiivisten neuvottelujen jälkeen sopimusluonnos Itävallan puolueettomuudesta oli valmis. Länsiliittoutuneet hyväksyivät sopimusluonnoksen vain kakistellen, pelätessään siitä tulevan malli myös Saksan puolueettomuudelle. Erityisesti länsi vastusti ehdotusta neljän vallan takuusta puolueettomuudelle, pelätessään sen antavan Neuvostoliitolle mahdollisuuden väliintuloon maassa. Lännen vastustuksen vuoksi Neuvostoliitto luopui sopimuskohdasta.
Itävallan valtiosopimus allekirjoitettiin 15. toukokuuta 1955. Sopimus kielsi yhdistymisen Saksaan tai Habsburgien monarkian paluun valtaan ja turvasi kroaatti- ja sloveenivähemmistöjen oikeuksia. Itävallan puolueettomuus ja vieraiden sotilastukikohtien kielto liitettiin perustuslakiin 26. lokakuuta 1955. Neuvostoliiton 40 000 miehen joukot vetäytyivät syyskuun loppuun mennessä. Länsivaltojen pienemmät joukot vedettiin lokakuun lopussa.
Vaalit ja puolueet

Neljissä parlamenttivaaleissa vuosien 1955 ja 1970 välillä muutokset olivat pieniä. ÖVP piti suurinta paikkamäärää Nationalratissa ja siten ÖVP–SPÖ-koalitiossa, ns. suuressa koalitiossa, vaikka se saikin vähemmän ääniä vuoden 1959 vaalissa kuin SPÖ. Ennen vuoden 1966 vaaleja ÖVP:n äänisaalis oli 44–46 %. Saatuaan kyseisenä vuonna 48 % äänistä, se sai 85 paikkaa ja absoluuttisen enemmistön. Julius Raab toimi kanslerina 1953–1961, jonka jälkeen häntä seurasi Alfons Gorbach. Gorbach toi mukanaan puolueen johtajistoon nuorempia poliitikkoja, jotka pyrkivät uudistuksiin. Yksi näistä nuorista miehistä, Josef Klaus, seurasi Gorbachia kanslerina 1964 ja johti ÖVP:n hallitusta 1966–1970. Hänen valtakautensa ja Raabin ja Figlin kuolema merkitsivät vallan siirtymistä nuoremmalle sukupolvelle, joka ei ollut kokenut 1930-lukua.
Sosiaalidemokraattien SPÖ sai 42–45 % äänistä neljissä vaaleissa. Hallituksissa se oli heikommassa asemassa, mutta presidentin paikka meni säännöllisesti SPÖ:lle kun suora kansanvaali otettiin jälleen käyttöön 1951. Theodor Körner, joka oli seurannut Renneriä 1951, kuoli virassaan ennen 1957 presidentinvaaleja. Schärf, SPÖ:n johtaja vuodesta 1945, voitti 1957 vaalin helposti ja valittiin uudelleen 1963. Kun hän kuoli 1965, häntä seurasi Wienin pormestari Franz Jonas.
VdU muodostettiin uudelleen 1956 Itävallan vapauspuolueeksi (Freiheitliche Partei Österreichs, FPÖ). Se sai äänistä viidestä kahdeksaan prosenttia. Sen kannattajakunta koostui kirjavasta joukosta liberaaleja, kirkon vastaisia konservatiiveja, monarkisteja ja entisiä natseja.
KPÖ:n asemaa heikensi sen yhdistäminen Neuvostoliittoon ja tapahtumat Itä-Euroopassa, etenkin Unkarin kansannousu. Puolueen äänimäärä ennenkin pieni jatkoi vähenemistään, 4,5 %:sta vuonna 1956 vähän oli 3 %:een 1962. Vuoden 1959 jälkeen KPÖ:llä ei ollut edustajia Nationalratissa.
Suuren koalition aika

Miehitysvallan aika ja jälleenrakennus loi pohjan poliittiselle yhteistyölle ja taloudelliselle kukoistukselle. Marshall-apu päättyi 1951. Vuonna 1957 perustettiin pariteettikomissio (Paritätische Kommission) työntekijä- ja työnantajaliittojen välille. Komissio ylitti pian tarkoituksensa valvoa hintoja ja palkkoja ja siitä tuli maan talouspolitiikan perusta. Se toi yhteen kaikki tärkeimmät eturyhmät (sosiaalipartnerit, Sozialpartner) ja konsensuspolitiikan ansiosta siitä tuli tärkeä yhteiskunnan vakauttaja.

Sosiaalidemokraattien pyrkimys laajentaa kannatustaan johti katolisen kirkon roolin selkiytymiseen. SPÖ oli perinyt liberaalin ja marxistisen uskonnonvastaisuuden, mikä esti sitä saamasta kannattajia tunnustavien katolilaisten joukosta. Se etääntyi marxilaisesta retoriikasta ja puolueen johtajat ryhtyivät rakentamaan siltaa SPÖ:n ja uskovien välille. Lopulta koalitiohallituksen jäsenet jättivät taakseen vuoden 1934 erimielisyyksiä aiheuttaneen konkordaatin. Uusi sopimus Pyhän istuimen kanssa tehtiin 1960.
ÖVP–SPÖ-koalition ja pariteettikomission sosiaalipartneriuden vuoksi parlamentin vaikutusvalta väheni. Suurimmat taloudelliset ja sosiaaliset päätökset tehtiin parlamentin ulkopuolella ja Nationalrat vahvisti ne yleensä yksimielisesti. Poliittisia erimielisyyksiä ei juuri syntynyt ja vaalit määrittivät vain kannatuksen koalition jäsenille. Kun toisen maailmansodan ja miehityksen muistot alkoivat jäädä taakse, molempien puolueiden jäsenet alkoivat kyseenalaistaa koalition ja sen sietämät väärinkäytökset ja julkisten virkojen väärinkäytön. Vuoden 1966 vaaleissa ÖVP:n johtaja Klaus julisti suuren koalition ajan olevan ohi. Kuitenkin voitettuaan absoluuttisen enemmistön, ÖVP asetti ehdot koalition jatkamiselle, jotka Kreisky ja SPÖ:n muut johtajat yrittivät turhaan saada puolueensa hyväksymään. Huolimatta suuren koalition hajoamisesta, ÖVP:n neljän hallitusvuoden kausi ei tuonut juurikaan muutoksia vanhoihin toimintatapoihin. Tämän jälkeen vuonna 1970 alkoi pitkä SPÖ:n hallituskausi Kreiskyn alaisuudessa.
Kreiskyn kausi 1970–1983 > Ulkopolitiikassa

Kreiskyn aikana Itävalta haki aktiivista roolia kansainvälisessä politiikassa erityisesti YK:n kautta. Itävallan puolueettomuus tunnustettiin ja Waldheim, vuoden 1970 presidentinvaalin häviäjä, valittiin YK:n pääsihteeriksi 1971 ja uudelleen 1976. Itävalta loi siltaa idän ja lännen välille, ja Wienissä järjestettiin joitain Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välisten SALT-neuvotteluiden kierroksia. Kreisky ryhtyi henkilökohtaisesti välittämään Israelin ja arabien välisessä konfliktissa. Huolimatta tuestaan Israelin turvallisuudelle, hän kritisoi Israelin palestiinalaisten kohtelua. Vuonna 1980 Itävalta tunnusti de facto Palestiinan vapautusjärjestö PLO:n hyväksymällä sen valtuutetun edustajan Wieniin. Koko 1970-luvun Itävalta oli myös Neuvostoliiton juutalaisten läpikulkumaa Israeliin ja länteen.
Itävalta solmi edullisemman kauppasopimuksen EY:n kanssa 1972, mutta EY jatkoi kehittymistään Länsi-Euroopan poliittisen integraation suuntaan. Vaikka Kreisky ilmoitti mahdolliseksi koordinoida Itävallan lainsäädäntöä EY:n kanssa, hän korosti, ettei Itävalta voisi puolueettomana hakea täysjäsenyyttä, jollei EY laajenisi koko Euroopan laajuiseksi.