Arhippa Perttunen
Elämäkerta

Arhippa Perttunen syntyi noin vuonna 1754 tai 1762, mahdollisesti vasta 1769 Latvajärven kylässä, Vuokkiniemen piirissä Vienan Karjalassa, muutaman kilometrin päässä Suomen rajasta. Hänen isänsä oli ”Suurena-Iivanana” tunnettu Iivana Potapanpoika Perttunen (synt. 1745) Latvajärveltä ja äiti Katti Omelientytär eli Jekaterina Jemeljanova (synt. 1743) Kiimasjärven kylästä. Iivanalla oli kolme veljeä, joista kahden nimi oli myös Iivana. Perttusen sisaruksia olivat muutamaa vuotta vanhempi veli Vasselei sekä kolme sisarta, Solomonia, Moarie ja Mauro, joista ensin mainittu oli vuosien 1793–1796 kirkonkirjoissa 18-vuotias ja keskimmäinen 20-vuotias. Myös Arhipan sisar, Kellovaaran kylään naitu Moarie oli runonlaulaja.
Elias Lönnrot meni tapaamaan Arhippa Perttusta viidennellä keruumatkallaan huhtikuun lopulla 1834 saadakseen lisäaineksia valmisteilla olleeseen Kalevalaan. Lönnrot kirjoitti Perttusen runoja ylös kolmatta päivää ja maksoi laulajalle palkaksi ”3½ Riksiä Pankkoossa”. Kohtaaminen oli käänteentekevä koko Kalevalan synnyn kannalta. Tapaamistaan Arhipan kanssa Lönnrot kuvailee seuraavin sanoin:
»Oltuani lyhyen ajan tässä kylässä (Kivijärvessä), läksin täältä peninkulman matkan päähän syrjään Latvajärveen, missä asuvaa talonisäntää Arhippaa kiitettiin hyväksi runonlaulajaksi. Tämä vanhus oli nyt 80-vuotias, mutta oli ihmeteltävässä määrässä säilyttänyt muistinsa. Kokonaista kaksi päivää, jopa hieman kolmatta, hän piti minua runonkirjoitustyössä. Runot hän lauloi hyvässä järjestyksessä, jättämättä huomattavia aukkoja, ja useimmat niistä olivat sellaisia, joita en ennen muilta ole saanut; epäilen, olisiko niitä enää muualta saatavissa.»
Arhippa itse piti isäänsä monin verroin itseään parempana laulajana, jolta saatua sukuperintöä olivat myös hänen omat runonsa. Asiakirjatietojen mukaan Suuri Iivana oli kuitenkin otettu sotaväkeen pojan ollessa vasta seitsenvuotias. Noin 30-vuotias Iivanakaan tuskin oli ollut vielä siinä iässä, jossa laulajantaidot olisivat ehtineet kypsyä huippuunsa ja jossa hänet olisi tunnettu laulajana. Perttunen itse kuvaili isänsä laulutaitoa: ”Jos nyt taattoni eläisi, niin kahtena netelinä [’viikkona’] et hänen lauluja kirjottaisi. Senlaisia laulajoita ei enää maahan synny, ja kaikki häviävät ne vanhat laulut pois kansasta.” Omasta lapsuudestaan Perttunen kertoo näin:
»Kun silloin Lapukan rannalla nuotalla ollessamme lepäsimme nuotion ääressä, kas siinä teidän olisi pitänyt olla. Meillä oli apurina muuan lapukkalainen, kelpo laulaja hänkin, mutta ei kuitenkaan isävainajani vertainen. Yökaudet he usein lauloivat käsitysten valkean ääressä, eikä samaa runoa koskaan kahdesti laulettu. Olin silloin pieni poika ja kuuntelin heitä, joten vähitellen opin parhaat laulut. Mutta paljon olen jo unhottanut. Pojistani ei tule yhtäkään laulajaa minun kuoltuani, kuten minusta isäni jälkeen. Ei enää pidetä vanhoista lauluista niin kuin minun lapsuudessani, jolloin niillä oli etusija, tehtiinpä työtä tai kokoonnuttiin joutohetkinä kylässä. Tosin kuulin vielä jonkun kokouksissa niitä laulavan, etenkin kun on hieman ryypätty, mutta harvoin sellaisia, joilla olisi jotakin arvoa. Sen sijaan nuori väki nyt laulelee omia rivoja laulujaan, joilla en edes tahtoisi huuliani saastuttaa. Jospa silloin joku, kuten nyt, olisi etsinyt runoja, ei hän kahdessa viikossa olisi ehtinyt panna kirjaan edes sitä, minkä isäni yksinänsä osasi.»
Arhippa Perttusen isän laulukumppanin on myöhemmin arveltu olleen ”Kuikka-Iivanaksi” kutsuttu Torohveinen Iivana, joka kuului Lesosten sukuun ja oli tullut Venehjärven kylästä talolliseksi Latvajärven Kuikkalahteen. Vanhan Kalevalan esipuheessa Lönnrot ilmoittaa kuitenkin miehen nimeksi Mitron.
Runojen lisäksi Lönnrot kirjasi muistiin myös Arhippa Perttusen arkiaskareita. Muutoin ei Perttunen tehnyt runonkerääjiin sen kummempaa tuttavuutta, mihin yksi syy oli varmastikin runonlaulajan korkea ikä. Häntä laulattivat myös J. F. Cajan vuonna 1836 ja M. A. Castrén vuonna 1839. Kumpikaan ei onnistunut tyhjentämään vanhuksen koko runovarastoa; lisäksi Castrén jätti merkitsemättä Perttusen runojen tuolloisen muodon, koska huomasi, että ne muistuttivat Kalevalan toisintoja. Hänen muistiinpanoihinsa on kuitenkin jäänyt tieto eräästä runosta, jota Perttunen ei ollut Lönnrotille laulanut. Arhippa Perttunen on ainoa Vienan runonlaulaja, jonka Castrén mainitsee nimeltä. Sekä Lönnrot että Castrén kiittelivät Arhipan vieraanvaraisuutta ja suvaitsevaisuutta, kun hän antoi toisuskoisten aterioida kanssaan samassa pöydässä samoja astioita käyttäen ja salli jopa tupakanpolton tuvassa. Lönnrot mainitsee myös Perttusen ruokatavoista, kuinka hän otti käsin kalan vadista ja laittoi sen hänen lautaselleen. Vienassa pestiin jo tuolloin kädet sekä ennen että myös jälkeen aterian, mikä ei Suomessa vielä ollut tapana.
Arhippa Perttunen kuoli 7. joulukuuta 1841 keuhkotautiin. Vastoin hänen ennustustaan Perttusen suvun taito periytyi hänen nuorimmalle pojalleen Miihkali Perttuselle eli Arhippaińi Miihkalille, joka myös oli erittäin arvostettu runonlaulaja. A. A. Boreniuksen saaman käsityksen mukaan Arhippa Perttusen vanhin poika Matti Perttunen (Matfeij Arhipov Pertujev, n. 1788 – 6. heinäkuuta 1853) olisi ollut Miihkaliakin taitavampi, mutta tämä ehti kuolla ennen kuin yksikään kerääjä häntä laulatti.