stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Acapulco

| Acapulco |
| --- | --- |

 vaakuna
 Acapulco
 Koordinaatit: 16°51′49″N, 99°52′57″W 
Valtio:  Meksiko
Osavaltio:  Guerrero
Perustettu:  12. maaliskuuta 1550
Hallinto:  
 – Pormestari:  Luis Walton Aburto
Väkiluku (2014):  708 100
Aikavyöhyke:  UTC−6
 – Kesäaika:  UTC−5
Postinumero:  39 300–39 937
Suuntanumero(t):  744
 
 acapulco.gob.mx 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Acapulco on kaupunki Guerreron osavaltiossa Meksikossa. Se sijaitsee Tyynenmeren rannikolla. Kaupungin arvioitu asukasluku vuonna 2014 oli noin 708 100. Kaupungissa tapahtui tuhoisia maanjäristyksiä heinä- ja elokuussa 1909. Acapulco jakautuu kolmeen osaan, jotka ovat Acapulco Naútico (ent. Acapulco Traditiónal) (Vanha Acapulco), Acapulco Dorado (Kultainen Acapulco) ja Acapulco Diamante (Timantti-Acapulco) ja nämä osat vielä pienempiin naapurustoihin.
Acapulcon päivälämpötilat vaihtelevat koko vuoden 30 ja 32 celsiusasteen välillä. Sadetta saadaan kesäkuusta lokakuuhun ulottuvan sadekauden aikana.
Historia

Espanjalaisten valloitettua Meksikon Acapulcosta tuli tärkeä satamakaupunki kauppareitillä, joka kulki Filippiineiltä Meksikon halki Espanjaan. Myöhemmin kaupungin merkitys tällä kauppareitillä väheni. Kaupungin suojaksi rakennetulla San Diegon linnoituksella käytiin Meksikon vapaussodan viimeinen taistelu.
Kaupunkiin rakennettiin kansainvälinen lentoasema 1900-luvun puolenvälin aikoihin. Lentokentän avaaminen mahdollisti Acapulcon kansainvälisen turismin kehittymisen.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Acapulco Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Muut:  NARA  IdRef 
Maisema Acapulcossa.
Zarni an

Zarni an (komiksi Зарни ань, ven. Золотая баба, Zolotaja baba) eli ”Kultainen akka” on komien legendaarinen jumala. Kultaisen naisjumalan patsaan palvonnasta muinaisten komien keskuudessa mainitaan venäläisissä kronikoissa Stefan Permiläisen kuoleman yhteydessä vuonna 1396. Tarkempia tietoja esiintyy 1500-luvun länsieurooppalaisissa Venäjä-kuvauksissa. Mehovski sijoittaa patsaan Vjatkajoen taakse skyyttien maan rajalle. Muiden kirjoittajien mukaan se sijaitsi lähellä Objoen suuta. Kuvauksissa kerrotaan lasta kantavasta vanhan naisen patsaasta tai naista muistuttavasta kalliosta.
1700-luvun venäläisten tiedemiesten Gerard Millerin ja Ivan Lepjohinin teoksissa Kultaisen akan kerrotaan olevan muinaisten komien jumala, jonka patsaan kristinuskoa pakenevat pakanat veivät Obin varrelle. Komien kansanperinteessä ei esiinny termiä Zarni an, vaikka se useissa tieteellisissä tutkimuksissa mainitaan ylimpänä naisjumalana, hedelmällisyyden ja hyvinvoinnin symbolina. Suullisessa perinteessä tällaisen jumalan olemassaolosta on vain epäsuoria merkkejä.
Hantit ja mansit käyttävät Kultaisesta akasta nimitystä Sorni Nai. Myös nimitys Kaltaš-Ekva on käytössä ja merkitsee maan äitiä eli Kultaista akkaa.
Alisa Vainio

| Alisa Vainio |
| --- | --- |
 Alisa Vainio vuoden 2018 Kalevan Kisoissa Jyväskylässä.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Alisa Pauliina Vainio
Syntynyt: 16. marraskuuta 1997 (ikä 27) Lappeenranta, Suomi
Yleisurheilija
Pituus:  163 cm
Paino:  43 kg
Laji:  kestävyysjuoksu
Seura:  Lappeenrannan Urheilu-Miehet
Valmentaja:  Jarmo Viskari
 Tietolaatikko päivitetty 20. elokuuta 2016 
Aiheesta muualla
alisavainio.fi
Alisa Pauliina Vainio (s. 16. marraskuuta 1997 Lappeenranta) on suomalainen kestävyysjuoksija. Hänen yleisurheiluseuransa on Lappeenrannan Urheilu-Miehet ja valmentajansa Jarmo Viskari.
Vainio juoksi helmikuussa 2023 Sevillassa maratonin naisten Suomen ennätyksen 2.27.26 rikkoen siten Ritva Lemettisen 28 vuotta vanhan aiemman ennätysajan 2.28.00. Vainion ennätyksen rikkoi Camilla Richardsson joulukuussa 2023. Vuoden 2024 lopulla Vainio on Suomen toiseksi nopein juoksija naisten maratonilla. Puolimaratonilla hän on Suomen nopein.
Vainio on kilpaillut maajoukkuetasolla myös jääpallossa, jossa on kaksinkertainen MM-mitalisti, jääkiekossa, jalkapallossa ja pikaluistelussa. Hän alkoi harrastaa kolmivuotiaana taitoluistelua, ja on sittemmin harrastanut päälajiensa ohella myös telinevoimistelua ja salibandya.
Vainio valittiin vuoden nuoreksi urheilijaksi Suomen urheilugaalassa 2015.
Muut lajit

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääpallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääpallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääpallo.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten jääpallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Irkutsk 2012 |  |  |
|  Pronssia | Lappeenranta 2014 |  |  |
Vainio kuului MM-pronssia saaneisiin Suomen naisten jääpallomaajoukkueisiin Irkutskissa 2012 ja Lappeenrannassa 2014. Vuonna 2011 hän voitti 17-vuotiaiden tyttöjen MM-hopeaa.
Vainio valittiin Suomen parhaaksi alle 15-vuotiaaksi jääpallotytöksi 2009 (seura tuolloin Veiterä) ja 2012 (HIFK) sekä parhaaksi alle 17-vuotiaaksi 2013 (Warkauden Pallo -35).
Saimaan Pallon poikien joukkueessa jääkiekkoa pelannut Vainio aloitti Kimpisen lukion liikuntalinjalla jääkiekkoilijana. Hän siirtyi Team Oriflame Kuortaneeseen, jossa pelasi yksitoista naisten SM-sarjan ottelua kaudella 2013–2014. Kuortaneella ollessaan Vainio huomasi olevansa ennen kaikkea yksilöurheilija, ja kestävyysjuoksusta tuli hänen päälajinsa.
Saarnilaakson koulu

Saarnilaakson koulu huhtikuussa 2020.
Saarnilaakson koulua Hösmärintien puolelta katsottuna.
Saarnilaakson koulu on Espoon Saarniraiviossa sijaitseva peruskoulun yläasteen koulu, jossa toimii vuosiluokat 7–9. Sen osoite on Hösmärintie 1. Saarnilaakson koulu aloitti toimintansa elokuussa 1994. Koulun rehtorina toimi Jukka Kuittinen perustamisesta aina kuolemaansa marraskuuhun 2019 asti. Nykyään rehtorina toimii Matti Kärkkäinen.
Saarnilaakson koulussa on noin 400 oppilasta. Koulu painottaa opetuksessaan informaatioteknologiaa ja kansainvälisyyttä, ja lisäksi koulussa on monipuolinen valinnaisainetarjonta. Saarnilaakson koulussa toimii jokaisella vuositasolla yksi erityinen informaatioteknologiapainotteinen luokka, jonne oppilaat valitaan pääsykokeen perusteella. Informaatioteknologiapainotteiselle luokalle pääsee enintään 20 oppilasta. Koulussa on myös pienryhmäopetuksen ja joustavan perusopetuksen luokkia.
Aiheesta muualla

Saarnilaakson koulu (Arkistoitu – Internet Archive)
Letytšiv

Letytšiv, myös: Ljatytšiv, on kaupunkityyppinen taajama ja entinen piirikeskus Hmelnytskyin alueella. Se on Vovkjoen rannalla Podolian ylängön itäosassa. Kaupungissa oli vuonna 2002 asukkaita 11 081.
Historia

Letytšiv kuului vuoteen 1362 Galitsian ja Volynian ruhtinaskuntaan, ja sen jälkeen sitä hallitsi Liettua. Liettuan-Rutenian valtion aikana sinne rakennettiin linnoitus. Asiakirjoissa ensimmäinen maininta kaupungista on vuodelta 1411. Se joutui 1434 Puolan hallintaan, ja 1466 se sai Magdeburgin kaupunginoikeudet. Turkkilaiset ja Krimin tataarit hävittivät sitä 1400-1500-luvulla useita kertoja. Letytšivillä oli keskeinen asema kasakoiden ja Puolan välisessä sodassa (H’melnytskyin kansannousu) 1648–1657. 1600-luvulla kaupunki liittyi moniin kasakoiden, puolalaisten ja turkkilaisten käymiin taisteluihin. Se osallistui kasakoiden ja kansan kapinaan 1702–1703. Puolan toisen jaon jälkeen 1793 Venäjä otti sen haltuunsa ja siitä tuli Podilian kuvernementin piirikuntakeskus. Jälleen 1800-luvun alussa Letytšivin asema oli tärkeä kapinassa, jota johti Ustym Karmaljuk, joka haudattiin sinne 1835.
Nykyisin kaupungissa on monenlaista teollista toimintaa. Sen arkkitehtonisia muistomerkkejä ovat 1500-luvun linnan muurit ja torni, 1600-luvulta peräisin olevat ortodoksinen Mihailin kirkko ja dominikaanikirkko ja -luostari (1606–1638). Kaupungin läheltä on löytynyt työkaluja Tripoljen kulttuurin ajalta (5400–2700 eaa.) ja kahdesta varhaisesta slaavilaisesta kulttuurista.
Letytšivin dominikaaniluostari.
Letytšivin linnoitus
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Letytšiv Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine
Suomen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö

Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö oli aikaisemmin yksi Suomen valtioneuvoston ministeriöistä.
Historia

Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriötä edelsi vuonna 1892 perustettu senaatin kulkulaitostoimikunta. Toimituskunnasta tuli kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö vuonna 1918.
Ministeriö jakautui yleiseen osastoon, ilmailuosastoon, tieliikenneosastoon ja työvoima-asiain osastoon. Sen alaisia virastoja ja laitoksia olivat muun muassa Arava, rakennushallitus, rautatiehallitus, posti- ja lennätinhallitus ja tie- ja vesirakennushallitus sekä valtionyhtiöt Aero Oy, VAPO ja Yleisradio. Ministeriön toimialaan, sen työvoima-asiain osastoon, kuului myös ammatinvalinnanohjaus. Jatkosodan aikana ministeriölle kuului lisäksi kaikkia 16–60-vuotiaita henkilöitä koskeneen yleisen työvelvollisuuden johto. Vuosina 1941–1949 ministeriöön kuului myös rakentamista valvonut kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön rakennusasian osasto (KYMRO).
Ministeriö jaettiin vuonna 1970 kahtia, jolloin syntyivät liikenneministeriö (nykyinen liikenne- ja viestintäministeriö) ja työvoimaministeriö (sittemmin työministeriö, nykyisin osa työ- ja elinkeinoministeriötä).
Ministerit

Vuodesta 1970 lähtien kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriötä vastaavia asioita ovat hoitaneet liikenne- ja viestintäministeriön (aluksi liikenneministeriö) ja työministeriön (aluksi työvoimaministeriö, nykyinen työ- ja elinkeinoministeriö). Viimeinen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Paavo Aitio jatkoi Koiviston I hallituksessa liikenneministerinä ja ministeri kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Veikko Helle työvoimaministerinä.
Ministerit > Sivutoimiset ministerit

| Ministeri (syntynyt–kuollut) | Puolue | Virassa | Hallitus | Varsinainen salkku |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Onni Hiltunen (1895–1971) | SDP | 14.2.1946 – 26.3.1946 | Paasikivi III | Ministeri valtiovarainministeriössä |
| Kaarlo Hillilä (1902–1965) | ML | 22.11.1945 – 26.3.1946 | Paasikivi III | Kansanhuoltoministeri |
| Aarre Simonen (1913–1977) | SDP | 24.3.1949 – 17.3.1950 | Fagerholm I | Sisäasiainministeri |
| Eemil Huunonen (1901–1959) | SDP | 29.7.1949 – 17.3.1950 | Fagerholm I | Ministeri sosiaaliministeriössä |
| Vihtori Vesterinen (1885–1958) | ML | 17.3.1950 – 17.1.1951 | Kekkonen I | Ministeri sosiaaliministeriössä |
| Lauri Riikonen (1900–1973) | ML | 24.3.1950 – 31.3.1950 | Kekkonen I | Ministeri sisäasiainministeriössä |
| Rafael Paasio (1903–1980) | SDP | 17.1.1951 – 20.9.1951 | Kekkonen II | Ministeri sosiaaliministeriössä |
| Eemil Huunonen (1901–1959) | SDP | 20.9.1951 – 29.11.1952 | Kekkonen III | Ministeri sosiaaliministeriössä |
| Eemil Huunonen (1901–1959) | SDP | 3.12.1952 – 9.7.1953 | Kekkonen III | Ministeri sosiaaliministeriössä |
| Erkki Lindfors (1913–1969) | amm. | 28.2.1958 – 26.4.1958 | von Fieandt | Ministeri sosiaaliministeriössä |
The Beatlesin kulttuurivaikutus

Toimittajat ja The Beatles fanit "Beatlemania" odottamassa bändiä Schipholin lentoasemalla.
Englantilaista rock-yhtyettä The Beatlesia pidetään laajalti populaarimusiikin historian merkittävimpänä ja vaikutusvaltaisimpana yhtyeenä. He synnyttivät "Beatlemania"-ilmiön vuonna 1963 ja saavuttivat kansainvälisen supertähteyden vuonna 1964, jatkaen aktiivisina vuoteen 1970 saakka, jolloin yhtye virallisesti hajosi.
Vuosikymmenen jälkipuoliskolla The Beatlesia pidettiin usein yhtenä yhteiskunnallisen kehityksen suunnannäyttäjistä. Heidän vaikutuksensa ulottui niin aikakauden nuorisoon ja vastakulttuuriin kuin brittiläiseen identiteettiin ja populaarimusiikin kehitykseen. Yhtye oli myös keskeisessä roolissa musiikin aseman vakiinnuttamisessa taiteen muotona.
Beatles avusti ja inspiroi monia 1960-luvun kulttuuriliikkeitä. Britanniassa heidän nousunsa symboloi nuorisovetoisia muutoksia sodanjälkeisessä yhteiskunnassa ja teini-ikäisten kaupallisessa kulutuksessa. He johtivat siirtymää amerikkalaisten artistien maailmanlaajuisesta rock and roll -dominanssista brittiläisiin artisteihin, mikä tunnetaan Yhdysvalloissa nimellä "British Invasion". Yhtye inspiroi nuoria aloittamaan musiikkiuran, ja monet tunnetut artistit, kuten Billy Joel, Tom Petty, Gene Simmons, Joe Perry, Nancy Wilson, Kenny Loggins ja Bruce Springsteen, ovat kertoneet The Beatlesin esiintymisen Ed Sullivan Show'ssa olleen heille suuri inspiraatio.
Vuodesta 1964 vuoteen 1970 The Beatlesillä oli Yhdysvalloissa myydyin single joka kuudes viikko ja myydyin albumi joka kolmas viikko. Vuonna 1965 heille myönnettiin MBE-arvonimet, mikä teki heistä ensimmäiset pop-kulttuurin vaikuttajat Britanniassa, joille tällainen kunnianosoitus on myönnetty.
The Beatlesin musiikki yhdisteli innovatiivisesti klassisia elementtejä, perinteisiä pop-muotoja ja epätavallisia äänitystekniikoita, erityisesti albumeilla Rubber Soul (1965), Revolver (1966) ja Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band (1967). Heidän edistysaskeleensa tuotannossa, sävellyksissä ja pop-musiikin taiteellisessa kehityksessä vaikuttivat laajasti muihin artisteihin ja bändeihin. Yhtye vaikutti myös kulttuurisiin muutoksiin, kuten siirtymään sinkuista albumien kuunteluun hallitsevana musiikin kulutustapana, psykedeelisten huumeiden ja itämaisen henkisyyden kasvavaan kiinnostukseen sekä uusien muotitrendien synnyttämiseen.
The Beatles oli myös edelläkävijä levynkansissa, musiikkivideoissa ja monissa tietoisesti kehitetyissä musiikkityyleissä, kuten jangle, folkrock, power pop, psykedeelinen rock ja pop, artpop, progressiivinen rock, heavy metal ja elektroninen musiikki.
1960-luvulla The Beatles hallitsi pop- ja rock-listoja, rikkoen lukuisia myyntiennätyksiä, joista monet ovat säilyneet vuosikymmeniä. Heidän asemansa musiikkimaailmassa on ennennäkemätön, ja heidän kappaleensa ovat historian eniten coveroituja – esimerkiksi "Yesterday"-kappaleesta oli tehty yli 1 600 cover-versiota vuoteen 1986 mennessä. The Beatles on historian myydyin artisti, ja heidän levymyynnikseen on arvioitu lähes 1 miljardi levyä maailmanlaajuisesti. Time-lehti sisällytti heidät 1900-luvun 100 tärkeimmän henkilön joukkoon.
Laajuus

The Beatles perustettiin Liverpoolissa vuonna 1960. Uransa aikana he laajensivat merkittävästi käsityksiä musiikin ja populaarikulttuurin rajoista. Rolling Stone Encyclopedia of Rock & Roll (2001) kuvasi heidän vaikutustaan erityisen laajaksi koko länsimaiseen kulttuuriin. Kriitikot toteavat, että The Beatlesin diskografia oli "ennakkotapaus lähes jokaiselle rockin muodolle... Vaikka monet heidän myyntiennätyksensä on sittemmin ylitetty, mikään bändi ei ole muuttanut niin radikaalisti rock & rollin soundia ja merkitystä."
AllMusicin kriitikko Richie Unterberger tunnustaa The Beatlesin "rock-aikakauden suurimmaksi ja vaikutusvaltaisimmaksi esiintyjäksi ja yhtyeeksi", joka "toi populaarimusiikkiin enemmän innovaatioita kuin mikään muu 1900-luvun rock-bändi."
Myyntiluvut

1960-luvulla The Beatles hallitsi pop- ja rock-myyntilistoja. Yhtyeen toinen listaykkönen, "She Loves You", nousi Britannian listahistorian myydyimmäksi singleksi, ja se piti ennätystään vuoteen 1978 asti. Bändin kaksi ensimmäistä albumia Please Please Me (1963) ja With the Beatles (1963), pysyttelivät kumpikin listojen kärjessä yhteensä 51 viikon ajan. Vuodesta 1963 alkaen The Beatles saavutti 11 peräkkäistä listaykköstä Record Retailer-listalla, ja sarja päättyi, kun heidän kaksois-A-puolen singlensä "Strawberry Fields Forever" / "Penny Lane" sijoittui toiseksi.
4. huhtikuuta 1964 The Beatles teki historiaa Yhdysvaltain Billboard-listalla, kun he teki viisi kärkisijaa kappaleilla "Can't Buy Me Love", "Twist and Shout", "She Loves You", "I Want to Hold Your Hand" ja "Please Please Me". Samalla heillä oli 11 muuta kappaletta Billboard Hot 100-listalla. Yhdeksän peräkkäisen viikon ajan he hallitsivat Billboard Hot 200-listan kahta kärkisijaa kahden ensimmäisen albuminsa uudelleen muokatuilla versioilla. Vuoteen 2018 mennessä he olivat yhä ainoa esiintyjä, joka oli täyttänyt Billboard Hot 100 -listan viisi kärkisijaa. Lisäksi he rikkoivat 11 muuta listaennätystä Billboardin single- ja albumilistoilla tuona aikana.
The Beatlesin listadominointi oli ilmiömäistä kansainvälisesti vuonna 1964. Esimerkiksi Australiassa heidän kappaleensa täyttivät maaliskuun lopulla listan kuusi kärkisijaa, ja Kanadassa heillä oli yhdeksän kappaletta kymmenen parhaan joukossa.
15. elokuuta 1965 The Beatlesista tuli ensimmäinen viihdyttäjä, joka järjesti konsertin urheilustadionilla, kun he esiintyivät Shea-stadionilla New Yorkissa 55 600 katsojan edessä. Tapahtuma teki ennätyksen niin kävijämäärällään kuin tuloillaan, kerryttäen 304 000 dollaria (vastaten 2,94 miljoonaa dollaria vuonna 2023).
The Beatlesin ennätyssarja Billboard Hot 100 -listan kuudesta peräkkäisestä ykköshittistä alkoi tammikuussa 1965 ja päättyi tammikuussa 1966, kappaleilla "I Feel Fine", "Eight Days a Week", "Ticket to Ride", "Help!", "Yesterday" ja "We Can Work It Out". Tämä ennätys pysyi voimassa, kunnes Whitney Houston saavutti seitsemän peräkkäistä ykkössijaa vuonna 1988.
Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band (1967) oli 1960-luvun myydyin albumi Isossa-Britanniassa, ja The Beatlesillä oli neljä kertaa vuoden myydyin albumi kyseisessä maassa. Vuodesta 2019 lähtien, albumin sertifioitu myynti Isossa-Britanniassa oli 5,1 miljoonaa kappaletta, tehden siitä maan kaikkien aikojen kolmanneksi myydyimmän albumin ja myydyimmän studioalbumin. Vuonna 1968 julkaistu kaksoisalbumi The Beatles (1968) (tunnetaan myös nimellä "White Album") nousi historian nopeimmin myydyksi albumiksi. Capitol Records raportoi 2 miljoonan ennakkotilauksista Yhdysvalloissa, ja monet kaupat myivät koko varastonsa loppuun yhden päivän aikana.
Beatlemania

Vuoden 1963 lopulla brittiläinen lehdistö loi termin "Beatlemania" kuvaamaan kasvavaa ja yhä hysteerisempää innostusta The Beatlesia kohtaan. Termi yleistyi erityisesti sen jälkeen, kun yhtye esiintyi 13. lokakuuta sunnuntai-iltana Lontoon Palladiumissa. Keskellä keikkaa lehdistö raportoi villeistä yleisökohtauksista tapahtumapaikan ulkopuolella. Tapahtumaa seurasi televisiosta 15 miljoonaa katsojaa, ja pian sen jälkeen sanottiin, että Britannia oli "Beatlemanian" vallassa. Fraasi "Yeah, Yeah, Yeah!", joka esiintyi bändin hitissä "She Loves You", tuli heidän eurooppalaisen yleisönsä tunnusmerkiksi.
Kun Beatlemania muuttui kansainväliseksi ilmiöksi vuonna 1964, se ylitti intensiivisyydessään aiemmat fanikulttuurin esimerkit, kuten Elvis Presleyn ja Frank Sinatran kohdalla nähdyn ihailun. Beatles-hysteriaa esiintyi kaikkialla, missä bändi soitti. Kun yhtye kiersi Australiassa kesäkuussa 1964, vierailulle annettiin kansallisen tapahtuman asema. Adelaidessa 300 000 hengen väkijoukko oli suurin koskaan Australiassa kirjattu yhteen paikkaan kerääntynyt joukko. Yhdysvaltalainen promoottori Sid Bernstein, joka järjesti yhtyeen kuuluisat Shea-stadion-konsertit, totesi, että vain Adolf Hitlerillä oli ollut vastaavaa vaikutusvaltaa massoihin. Bernstein oli varma, että yhtye "voisi vaikuttaa jopa presidentinvaaleihin, jos he niin haluaisivat".
Kun The Beatlesille myönnettiin MBE-arvonimet kuningattarelta, noin 4 000 fania kokoontui Buckinghamin palatsin eteen Lontoossa. Fanit lauloivat "God Save the Beatles" ja "Yeah, Yeah, Yeah!", ja osa faneista jopa pyrki poliiseja uhmaten ylittämään palatsin portit.
The Beatles kyllästyi kuitenkin kiertue-elämään, fanien liian tungettelevaan käytökseen ja jatkuvaan huutamiseen, joka teki heidän esiintymisistään lähes kuulumattomia. Tämän vuoksi he lopettivat keikkailun vuonna 1965 ja keskittyi studiotyöskentelyyn, minkä jälkeen Beatlemania jatkui pienemmässä mittakaavassa.
Persoonallisuus ja muoti

Rolling Stonen toimittajat kuvailivat The Beatlesia yhtyeeksi, joka "määritteli 60-luvun tyylin: älykäs, idealistinen, leikkisä, kunnioittamaton ja eklektinen". Heidän ansiostaan pohjoisen Englannin aksentit saivat laajempaa suosiota brittiläisessä radiossa ja televisiossa. Kirjailija Sean O'Hagan muisteli vuonna 2016: "Kaikki heissä –heidän vaatetuksensa, tapansa puhua ja laulunsa, loi uusia malleja, joita ei oltu aiemmin nähty. He haastoivat ne väsyneet perinteet, jotka olivat määritelleet luokkayhteiskuntaan sidotun 60-luvun alun Britannian."
Populaarimusiikin taiteellisuus > Sanoittaminen

Yhtyeen varhaisen menestyksen myötä Lennon–McCartney-kumppanuus mullisti sanoittamisen Britanniassa, haastamalla perinteisen Denmark Streetin sisäisten lauluntekijöiden käytännön. Yhdysvalloissa heidän vaikutuksensa ulottui musiikkiteollisuuden rakenteisiin, sillä he yhdistivät lauluntekijän ja esiintyjän roolit tavalla, joka uhkasi Brill Buildingin kirjoittajia sekä muita amerikkalaisia ammattilauluntekijöitä. Lennon ja McCartney kirjoittivat hittikappaleita myös muille artisteille vuoteen 1966 asti, kuten Cilla Blackille, Billy J. Kramerille, The Fourmostille ja The Rolling Stonesille.
McCartneyn vahvuudet melodian kirjoittamisessa loivat monia kappaleita, joista tuli kaikkien aikojen eniten coveroituja, kuten "And I Love Her", "Yesterday", "Michelle", "Eleanor Rigby", "Here, There and Everywhere", "The Fool on the Hill", "Hey Jude", "Blackbird", "Let It Be", "Penny Lane" ja "The Long and Winding Road". Kriitikoiden mukaan nämä McCartneyn säveltämät kappaleet toivat pop-musiikkiin uuden merkityksen ja nostivat kevyen orkesterimusiikin suosiota. Ne houkuttelivat myös aikuisia hyväksymään nuoremman sukupolven musiikkimaun.
Lennonin sanoitukset ja melodiat loivat lukuisia kappaleita, jotka määrittelivät rock-musiikin uudelleen ja nousivat pop-kulttuurin kulmakiviksi. Näihin kuuluvat esimerkiksi “Help!”, “Norwegian Wood (This Bird Has Flown)”, “In My Life”, “Strawberry Fields Forever”, “Lucy in the Sky with Diamonds”, “A Day in the Life”, “I Am the Walrus”, “Across the Universe” ja “Come Together”. Kriitikoiden mukaan Lennonin sävellykset ja usein surrealistiset tai syvälliset sanoitukset toivat pop-musiikkiin uusia älyllisiä ja emotionaalisia ulottuvuuksia. Hänen vaikutuksensa auttoi nostamaan rock-musiikin vakavasti otettavaksi taiteenlajiksi, mikä muutti pop-kulttuurin pysyvästi.
George Harrisonin laulunkirjoitus laajensi Beatlesin musiikillista repertuaaria, vaikka Lennonin ja McCartneyn dominoiva asema rajoitti hänen panostaan bändin uran aikana. Harrisonin kappaleet, kuten "Here Comes the Sun", "While My Guitar Gently Weeps" ja "Something", ovat todella arvostettuja, ja "Something" sai erityistä kiitosta Frank Sinatralta, joka kuvaili sitä "viimeisen viidenkymmenen vuoden suurimmaksi rakkauslauluksi."
Populaarimusiikin taiteellisuus > Idealismi ja vastakulttuuri

Albumi Rubber Soul (1965) ja Revolver (1966) toivat esiin Lennonin ja McCartneyn kyvyt yhdistää vastakulttuurisia ideoita pop-musiikkiin. Lennonin “The Word” ennakoi vuoden 1967 Summer of Love -liikkeen idealismia, kun taas Revolverin “Tomorrow Never Knows” vei pop-musiikin tietoisuuden laajentamisen ja itämaisen filosofian äärelle, avaten uusia henkisiä ja kulttuurisia ulottuvuuksia. McCartneyn “Eleanor Rigby” puolestaan käsitteli universaaleja teemoja, kuten yksinäisyyttä ja inhimillistä haavoittuvuutta, tuoden pop-musiikkiin syvällistä emotionaalisuutta.
Kriitikot ovat ylistäneet Lennonin ja McCartneyn panosta populaarikulttuurin kehitykseen: Lennon avasi tien psykedeelisen ja filosofisen ilmaisun laajentumiselle, kun taas McCartney toi sävellyksillään hienostunutta melodiaa ja humanistista idealismia, yhdistäen nämä elementit tavalla, joka teki heidän musiikistaan 1960-luvun kulttuurisen vallankumouksen ikonisen äänen.