stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ylioppilastutkinto Suomessa
Kokeiden rakenne > Matematiikka

Matematiikan kokeen voi suorittaa joko lyhyen tai pitkän oppimäärän mukaan. Lukio-opinnoistaan riippumatta kokelas voi valita kumman kokeen hän suorittaa.
Matematiikan kokeiden rakenne uudistettiin alkaen kevään 2016 ylioppilaskirjoituksista. Kummassakin kokeessa on 13 tehtävää, joista kokelas vastaa enintään kymmeneen. Jokaisesta tehtävästä saa kuusi pistettä. Sekä lyhyen että pitkän matematiikan kokeessa on kaksi osaa: A-osa ja B-osa. Lisäksi B-osa jakautuu vielä kahteen osaan. Kummassakin kokeessa oli vuosien 2016-2019 paperikokeissa erikseen tehtävävihkot A-osaa ja B-osaa varten. Kokeessa sai aluksi, uutuutena vanhempiin kokeisiin nähden, käyttää laskinta vain B-osassa, A-osan tehtäviin oli vuosina 2016-2018 vastattava ilman laskinta (vuonna 2019, sähköisen kokeen myötä, sallittiin A-osassa koejärjestelmän funktiolaskin). Fyysinen taulukkokirja ja laskin sallittiin viimeisen kerran syksyllä 2020 --  nykyisenlaiset taulukkokirjat olivat olleet käytössä vuodesta 1978 alkaen, jota ennen käytössä oli Logaritmitaulut-kirja, jossa lyhyt kaavaliite. Laskimet sallittiin niin ikään 1970-luvun aikana.. A-osassa on neljä tehtävää, joihin kaikkiin vastataan. B1-osassa on viisi tehtävää, joista vastataan kolmeen, ja B2-osassa neljä tehtävää, joista kolmeen vastataan.  Paperikokeessa toimittiin vuosina 2016-2018 siten, että kokeen alussa kokelas sai sekä A-osan että B-osan tehtävävihkon. Kun hän palautti A-osan vihkon ja vastauksensa viimeistään kolmen tunnin kuluttua kokeen alusta, hän sai laskimensa. B-osan tehtävissä sai paperikokeessa käyttää mitä tahansa funktio-, graafista tai symbolista laskinta ilman tiedonsiirtomahdollisuutta. Kummassakin osiossa oli sallittua käyttää taulukkokirjaa. Laskimet ja taulukkokirjat tarkastettiin ennakkoon, ja laskimien muistin tuli olla tyhjennettynä. Sähköisessä kokeessa (2019-) graafinen laskin ja taulukot sisältyvät koejärjestelmään, ja fyysiset laskimet ja taulukkokirjat kiellettiin keväästä 2021 alkaen. Syksyllä 2024 kokeen rakenne uudistui jälleen, kun vain peruslaskinohjelmistot sallivan A-osan painoarvo nousi, ja siihen tuli keskenään valinnaisia tehtäviä.
Kokeiden rakenne > Kielet

Toisen kotimaisen kielen (ruotsin tai suomen) kokeet järjestetään joko pitkän tai keskipitkän oppimäärän vaativuustason mukaan. Vieraiden kielten kokeet englannin, espanjan, ranskan, saksan ja venäjän kielissä järjestetään sekä pitkän että lyhyen oppimäärän mukaisilla vaativuustasoilla. Vieraan kielen lyhyen oppimäärän mukaisia kokeita järjestetään lisäksi italian, inarinsaamen, koltansaamen, pohjoissaamen, latinan ja portugalin kielissä. Lisäksi järjestetään latinan kielen koe myös laajemman oppimäärän vaativuustasolla, joskaan tämä taso ei vastaa muiden kielten pitkää oppimäärää.
Kielikokeet koostuvat useimmissa kielissä kuullun ymmärtämisen kokeesta (vuodesta 1972) sekä kirjallisesta kokeesta. Portugalin, latinan (jonka koe järjestetään kahdenlaajuisena vuoteen 2025, tämän jälkeen vain lyhyen oppimäärän mukaisena), inarinsaamen, koltansaamen ja pohjoissaamen lyhyen oppimäärän kokeissa ei ole kuullun ymmärtämisen koetta. Kirjallisessa kokeessa on kolme osiota. Tehtävinä voi olla esimerkiksi monivalintatehtäviä, aukkotehtäviä, avoimia kysymyksiä, tiivistelmiä tai käännös- ja selittämistehtäviä. Lisäksi on pitkän oppimäärän kokeissa yksi kirjoitustehtävä, jonka pituus on 150–200 sanaa (pitkän englannin ja pitkän suomen kokeissa 150–250 sanaa). Lyhyen oppimäärän kokeissa on yksi lyhyt (35–50 tai 50–70 sanaa kielestä riippuen) ja yksi laajempi kirjoitelma (65–100 tai 100–150 sanaa kielestä riippuen). Kokeisiin suunnitellaan myös suullista osuutta, joka on tarkoitus ottaa käyttöön 2020-luvun aikana. Englanninkielisen tutkinnon käyttöönoton vuoksi englannin kielikokeet muuttuvat täysin englanninkielisiksi syksystä 2028 alkaen. Aiemmin joihinkin tehtäviin on vastattu suomeksi tai ruotsiksi. Muissa kielikokeissa on jatkossakin opetuskielisiä (suomi, ruotsi, englanti) osia.
Kokeiden rakenne > Äidinkieli

Äidinkielen koe suomen ja ruotsin kielessä on syksystä 2018 lähtien koostunut kahdesta osakokeesta, lukutaidon kokeesta ja kirjoitustaidon kokeesta, jotka järjestetään eri päivinä. Kumpikin koe on kuuden tunnin mittainen. Jos jompikumpi koe jää suorittamatta, katsotaan koko äidinkielen koe keskeytetyksi ja hylätyksi. Osakokeita ei siis voi suorittaa eri tutkintokerroilla. Pohjois-, inarin- ja koltansaamen äidinkielen kokeet koostuvat pelkästä kirjoitustaidon kokeesta. Lukutaidon kokeessa mitataan kriittistä ja kulttuurista lukutaitoa. Siinä on kaksi osiota: asia- ja mediatekstit sekä kaunokirjalliset ja muut fiktiiviset tekstit. Kummassakin osiossa on kaksi tehtävävaihtoehtoa, joista valitaan toinen. Tehtävä voi koostua yhdestä tai kahdesta osatehtävästä. Yhteensä lukutaidon kokeessa kirjoitetaan siis kahdesta neljään vastaustekstiä. Kirjoitustaidon kokeessa arvioidaan kirjallista ilmaisua. Kirjoitustaidon kokeessa kirjoitetaan yksi pohtiva tai kantaa ottava teksti, jonka aihe valitaan 5–7 vaihtoehdosta. Tekstissä on käytettävä vähintään kahta aineistoa. Aineistot ovat kaikille aihevaihtoehdoille yhteiset, ja niistä valitaan omaan tekstiin sopivat.
Kahdesta osakokeesta koostuva äidinkielen koe on ollut käytössä jo 2000-luvun alusta lähtien, jolloin aineistoaine tuli mukaan uutena tehtävätyyppinä. Ennen syksyä 2018 osiot olivat nimeltään tekstitaidon koe ja esseekoe (alun perin, vuodesta 2007, aineistokoe ja ainekirjoituskoe -- nykyään aineistoa on kummassakin kokeessa, vielä aiemmin, ennen 2000-lukua, järjestettiin kaksi erillistä ainekirjoituskoetta ilman aineistoa, joista parempi tulos jäi voimaan), jotka järjestettiin nykyiseen tapaan eri päivinä. Tekstitaidon kokeessa annettiin aineisto, joka voi koostua erilaisista kaunokirjallisista teksteistä ja asiateksteistä sekä kuvamateriaalista. Aineiston pohjalta annettiin viisi tehtävää, joista vastattiin kolmeen. Tehtäviin voi kuulua esimerkiksi aineiston merkityksien, rakenteiden, ilmaisun tai kontekstin analysointia tai referaatin tai kommentin kirjoittaminen pohjatekstin perusteella. Esseekokeessa kokelas valitsi yhden tehtävän vähintään 12 tehtävän joukosta ja kirjoitti tehtävänannon pohjalta 4–5 sivua pitkän esseen. Osa tehtävistä oli aineistopohjaisia, osassa oli pelkkä otsikko tai sitä laajempi tehtävän kuvaus.
Mikäli kokelaan äidinkieli on muu kuin suomi, ruotsi, pohjoissaame, inarinsaame tai koltansaame tai jos kokelas käyttää viittomakieltä äidinkielenään tai ensikielenään, äidinkielen kokeen sijasta voi suorittaa suomi/ruotsi toisena kielenä -kokeen.
Ylioppilastutkinnon arvostelu

Ylioppilaskoe on samanlainen kaikille kokelaille. Ylioppilastutkintolautakunta hoitaa kokeiden lopullisen arvostelun. Lukioiden opettajat suorittavat kuitenkin alustavan arvostelun ennen kuin koevastaukset lähetetään ylioppilastutkintolautakuntaan. Alustava arvostelu auttaa ylioppilastutkintolautakunnan arvostelutyötä. Ylioppilastutkintolautakunnan sensorit suorittavat lopullisen arvostelun ja antavat suorituksille pisteitä kussakin ainejaoksessa päätettyjen kriteerien mukaisesti. Arvosanojen pisterajat päätetään lautakunnassa vasta kun arvostelutyö on tehty. Jokaisella tutkintokerralla on omat pisterajat arvosanoille.
Ylioppilastutkinnon arvostelu > Arvosanat ja pisterajat

Keväällä 2014 otettiin asteittain käyttöön uusi menetelmä arvosanojen pisterajojen määrittämiseksi. Menetelmä perustuu nk. standardoitujen yhteispisteiden keskiarvoon (SYK). Menetelmän avulla muodostetaan kahden peräkkäisen tutkintokerran kaikista kirjoittajista jakauma, johon voidaan sitten verrata yksittäisen kokeen osallistujaprofiilia arvosanojen pisterajoja määrittäessä. Näin ollen arvosanojen jakauma pysyy vertailukelpoisena myös aineissa joissa kirjoittajajoukko on hyvin valikoitunut nykyisen ylioppilastutkinnon suuren valinnaisuuden takia. Aikaisempi koekohtainen menetelmä, jossa pisterajat määritettiin niin että tietty prosenttiosuus kokelaista sai tietyn arvosanan toimi hyvin tilanteessa jossa suurin osa kokelaista kirjoitti kaikki kokeet. Valinnaisissa kokeissa, joissa osanottajajoukko on hyvin valikoitunut, vanha menetelmä johti usein tilanteisiin joissa kokelaat saivat liian alhaisen arvosanan niiden osaamistasoon nähden, jolloin eri aineiden ja jopa saman aineen eri tutkintokertojen arvosanat eivät olleet vertailukelpoisia keskenään.
Alla olevassa taulukossa esitetään arvostelussa käytettyjä arvosanoja, niitä vastaavia kompensaatiopisteitä sekä arvosanojen suuntaa antava suhteellinen jakautuminen kokelaiden kesken kokeessa jossa kirjoittajajoukko vastaa kyseisen ja edellisen tutkintokerran kaikkien kokelaiden osallistujaprofiilia. Eri kokeissa suhteelliset osuudet voivat poiketa huomattavasti esitetystä koekohtaisten pisterajojen määrittämisessä käytetyn SYK-menetelmän takia.
| Kirjainlyhenne | Arvosana | Kompensaatiopisteet | Osuus arvosanoista |
| --- | --- | --- | --- |
| L | Laudatur | 7 | 5 % |
| E | Eximia cum laude approbatur | 6 | 15 % |
| M | Magna cum laude approbatur | 5 | 20 % |
| C | Cum laude approbatur | 4 | 20 % |
| B | Lubenter approbatur | 3 | 20 % |
| A | Approbatur | 2 | 15 % |
| I | Improbatur | 0 | 5 % |

Alkujaan käytössä olivat vain arvosanat I, A, C ja L. Lubenter approbatur ja magna cum laude approbatur otettiin käyttöön vuonna 1970, eximia cum laude approbatur vuonna 1996.
Ylioppilastutkinnon arvostelu > Kompensaatio

Mikäli kokelas on saanut pakollisesta kokeesta hylätyn arvosanan i (improbatur), voi hän silti tulla ylioppilaaksi kompensaatiomenettelyn kautta, jos hän on saanut riittävän hyviä arvosanoja muissa kokeissa. Tämä edellyttää, ettei hän ole erikseen kieltänyt kompensaatiota. Kompensaatio ei korota hylättyä arvosanaa hyväksytyksi, mutta mahdollistaa sen, että kokelas voi tulla ylioppilaaksi pakollisen kokeen hylätystä arvosanasta huolimatta. Ilman kompensaatiota hylätty pakollinen koe estää kokelasta tulemasta ylioppilaaksi. Kompensoitu hylätty arvosana merkitään kokelaan ylioppilastutkintotodistukseen. Ylimääräisessä aineessa saatua hylättyä arvosanaa ei voi kompensoida, mutta se ei estä kokelasta tulemasta ylioppilaaksi eikä arvosanaa merkitä todistukseen.
Hylätty suoritus jaetaan neljään luokkaan (i+, i, i- ja i=) riippuen siitä, miten lähellä hyväksyttyä arvosanaa se on. Kaikista kokelaan hyväksytyistä kokeista, mukaan lukien valinnaiset kokeet, lasketaan arvosanojen perusteella saadut kompensaatiopisteet yhteen, jolloin 12 kompensaatiopistettä kompensoi i+:n, 14 pistettä i:n, 16 pistettä i-:n ja 18 pistettä i=:n.
Ennen vuotta 2006 kirjoittaneilla oli käytössään lisäksi mahdollisuus kompensoida matematiikka sekä reaali toisillaan. Tällöin kompensaatio tapahtui näiden kahden aineen välillä suhteellisen helposti, mikäli kokelaan taidot olivat selkeästi kanavoituneet toiseen näistä aineista, mistä toinen puolestaan kärsi. Käytäntö poistettiin reaaliuudistuksen myötä. Äidinkieltä ei ennen ollut mahdollista kompensoida muilla aineilla.
Ylioppilastutkintomaksut

Ylioppilastutkinnon suorittamisesta peritään tutkintomaksu. Jokaisesta suoritetusta kokeesta peritään koekohtainen maksu, joka on 38 euroa vuonna 2024. Edullisimmillaan ylioppilastutkinnon voi suorittaa 190 eurolla (5 ainetta). Ennen syksyn 2022 tutkintoa jokaiselta tutkintokerralta perittiin koemaksujen lisäksi perusmaksu.
Oppivelvollisuuden laajentumisen myötä oppivelvollisuuden piirissä olevat ovat voineet osallistua viiteen ensimmäiseen kokeeseen maksutta. Muista kokeista peritään maksu. Maksuttomuus koskee pääasiassa niitä, jotka ovat aloittaneet lukion syksyllä 2021 tai myöhemmin. Suomen Lukiolaisten Liitto on pitkään vaatinut ylioppilastutkintomaksujen poistamista opiskelijoilta, sillä liiton mielestä ne ovat ristiriidassa maksuttoman koulutuksen periaatteen kanssa.
Ylioppilastutkintolautakunta perii myös maksun oikaisuvaatimuksesta (56 euroa vuonna 2024), mikäli oikaisuvaatimus ei johda arvosanan tai pistemäärän korottamiseen.
Tilastoja

Vuonna 1965 Suomessa valmistui 13 444 ylioppilasta.
Alla olevassa taulukossa on tilastoja ylioppilaskokeisiin ilmoittautuneista henkilöistä sekä hyväksytyistä ja hylätyistä tutkinnoista. Henkilö on suorittanut ylioppilastutkinnon hyväksytysti, kun hän on suorittanut neljä pakollista koetta ja myös saanut lukion päättötodistuksen. Ilmoittautuneiden määrä sisältää myös kokelaat, jotka uusivat aiemmin suoritettuja kokeita, täydentävät valmista tutkintoa, tai jotka vain aloittavat tutkinnon suorittamisen osallistumalla yksittäiseen kokeeseen.
| Aika | Ilmoittautuneita | Hyväksyttyjä | Hylättyjä |
| --- | --- | --- | --- |
| Kevät 1996 | 40 469 | 32 672 | 1 712 |
| Syksy 1996 | 18 429 | 2 009 | 746 |
| Kevät 1997 | 43 316 | 32 672 | 1 563 |
| Syksy 1997 | 25 067 | 2 351 | 480 |
| Kevät 1998 | 44 030 | 32 096 | 1 667 |
| Syksy 1998 | 29 814 | 2 636 | 989 |
| Kevät 1999 | 43 958 | 31 437 | 1 959 |
| Syksy 1999 | 32 749 | 2 880 | 1 275 |
| Kevät 2000 | 44 629 | 32 394 | 1 785 |
| Syksy 2000 | 34 206 | 3 241 | 1 083 |
| Kevät 2001 | 44 767 | 31 872 | 1 887 |
| Syksy 2001 | 35 357 | 3 394 | 1 166 |
| Kevät 2002 | 45 045 | 32 512 | 1 946 |
| Syksy 2002 | 35 913 | 3 683 | 1 190 |
| Kevät 2003 | 43 875 | 31 463 | 2 093 |
| Syksy 2003 | 36 153 | 3 704 | 1 237 |
| Kevät 2004 | 43 130 | 31 040 | 2 195 |
| Syksy 2004 | 35 294 | 3 580 | 1 294 |
| Kevät 2005 | 41 878 | 30 259 | 2 300 |
| Syksy 2005 | 36 668 | 3 770 | 1 357 |
| Kevät 2006 | 40 628 | 29 024 | 2 383 |
| Syksy 2006 | – | 3 798 | 1 362 |
| Kevät 2007 | 41 319 | 29 588 | 2 254 |
| Kevät 2010 | – | 28 800 | 1 791 |
| Syksy 2010 | – | 3 515 | 955 |
| Kevät 2011 | – | 28 809 | 1 674 |
| Syksy 2011 | – | 3 604 | 808 |
| Kevät 2012 | 41 764 | 28 037 | 1 695 |
| Syksy 2012 | 37 021 | 3 558 | 832 |
| Kevät 2013 | 42 090 | 28 158 | 1 729 |
| Syksy 2013 | 36 888 | 3 560 | 895 |
| Kevät 2014 | 42 007 | 27 856 | 1 823 |
| Syksy 2014 | 36 802 | 3 763 | 883 |
| Kevät 2015 | 41 045 | 27 039 | 1 655 |
| Syksy 2015 | 36 859 | 3 579 | 972 |
| Kevät 2016 | 40 994 | 27 015 | 1 867 |
| Syksy 2016 | 36 026 |  |  |
| Kevät 2017 | 40 215 |  |  |
| Syksy 2017 | 37 032 |  |  |
| Kevät 2018 | 40 894 |  |  |
| Syksy 2018 | 37 631 |  |  |
| Kevät 2019 | 40 271 |  |  |
| Syksy 2019 | 39 505 |  |  |
| Kevät 2020 | 43 263 |  |  |
Tilastoja > Eniten laudatureja

Tähän mennessä eniten laudatureja on kirjoittanut mikkeliläinen ylioppilas, joka keräsi keväällä 2016 valmistuneeseen tutkintoonsa 12 laudaturia. Aiempi ennätys on 11 laudaturia vuodelta 2010, jolloin Tornion yhteislyseon lukion opiskelija kirjoitti eximian pitkästä matematiikasta sekä laudaturin kemiasta, maantieteestä, historiasta, yhteiskuntaopista, biologiasta, fysiikasta, äidinkielestä, pitkästä ruotsista, pitkästä englannista sekä lyhyestä espanjasta ja ranskasta.
Riemuylioppilas

Riemuylioppilaaksi voidaan kutsua ylioppilasta, jonka ylioppilaaksi pääsystä on kulunut aikaa 50 vuotta.
Kirjallisuus

Kaarninen, Mervi & Kaarninen, Pekka: Sivistyksen portti: Ylioppilastutkinnon historia.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18340-0
Aiheesta muualla

Ylioppilastutkintolautakunnan sivusto
Ylen Abitreenit -sivusto
Ylioppilastutkinnon matematiikan kokeet vuodesta 1874 lähtien
Ylioppilasunivormua käytettiin ajoittain 1800-luvulla.
Somerolaisen Oskar Konsinin ylioppilastutkintotodistuksen on allekirjoittanut Helsingin yliopiston rehtori Adolf Edvard Arppe 11.12.1858.
Suomalainen ylioppilaslakki.
Kokooja
Nanotehtaat

Nanotehdas on ehdotettu järjestelmä, jossa nanokoneet (jotka muistuttavat molekyylikokoonpanokoneita tai teollisuusrobotteja) yhdistävät reaktiivisia molekyylejä mekanosynteesin avulla rakentaakseen suurempia, atomisesti tarkkoja osia. Nämä puolestaan koottaisiin yhteen erikokoisten mekanismien avulla makroskooppisten (näkyvien), mutta silti atomisesti tarkkojen tuotteiden rakentamiseksi.
Tyypillinen nanotehdas mahtuisi työpöydän laatikkoon K. Eric Drexlerin Nanosystems-lehdessä Molecular Machinery, Manufacturing and Computation (1992) julkaistun vision mukaan, joka on merkittävä "tutkivan suunnittelun" teos. Muut tutkijat olivat 1990-luvulla laajentaneet nanotehtaan käsitettä. Muun muassa Ralph Merkle analysoi nanotehtaan konvergenttia kokoonpanoa, J. Storrs Hall suunnitteli monistavan nanotehdasarkkitehtuurin, Forrest Bishop kehitti "Universal Assemblerin", Zyvex patentoi eksponentiaalisen kokoonpanoprosessin ja Chris Phoenix (Center for Responsible Nanotechnologyn tutkimuspäällikkö) suunnitteli huipputason järjestelmäsuunnittelun "primitiiviselle nanotehtaalle". Kaikista näistä nanotehtaan suunnitelmista on yhteenveto Robert Freitasin ja Ralph Merklen teoksen Kinematic Self-Replicating Machines (2004) luvussa 4. jonka Freitas ja Merkle perustivat vuonna 2000 Nanofactory Collaboration -hankkeen, johon osallistuu 23 tutkijaa kymmenestä organisaatiosta ja neljästä maasta ja jossa kehitetään käytännöllistä tutkimusohjelmaa erityisesti paikallaan ohjattavaan timanttien mekanosynteesiin ja timantti-nanotehtaiden kehittämiseksi.
Vuonna 2005 John Burch tuotti yhteistyössä Drexlerin kanssa tietokoneanimoidun lyhytelokuvan nanotehtaan konseptista. Tällaisista visioista on käyty paljon keskustelua useilla älyllisillä tasoilla. Kukaan ei ole havainnut ratkaisematonta ongelmaa taustalla olevissa teorioissa, eikä kukaan ole osoittanut, että teoriat voidaan toteuttaa käytännössä. Keskustelu kuitenkin jatkuu, ja osa siitä on tiivistetty molekulaarista nanoteknologiaa käsittelevässä artikkelissa.
Jos nanotehtaita voitaisiin rakentaa, maailmantalouden vakava häiriö olisi yksi monista mahdollisista kielteisistä vaikutuksista, vaikka voidaankin väittää, että tällä häiriöllä ei olisi juurikaan kielteisiä vaikutuksia, jos kaikilla olisi tällaisia nanotehtaita. Myös suuria hyötyjä olisi odotettavissa. Näitä ja vastaavia käsitteitä on käsitelty useissa tieteiskirjallisuuden teoksissa. Tällaisten laitteiden mahdollisuudet olivat osa konetekniikan professori Dame Ann Dowlingin johtaman suuren brittiläisen tutkimuksen toimeksiantoa.
Itsereplikointi

"Molekyylikokoonpanijat" on sekoitettu itsereplikoiviin koneisiin. Jotta haluttua tuotetta voitaisiin valmistaa käytännöllinen määrä, tyypillisen tieteiskirjallisuuden universaalin molekyylikokoonpanokoneen nanokoko edellyttää äärimmäisen suurta määrää tällaisia laitteita. Yksittäinen tällainen teoreettinen molekyylikokoonpanokone voitaisiin kuitenkin ohjelmoida itsensä monistavaksi, jolloin se voisi rakentaa useita kopioita itsestään. Tämä mahdollistaisi eksponentiaalisen tuotantonopeuden. Kun molekyylikokoonpanijoita olisi saatavilla riittävästi, ne ohjelmoitaisiin uudelleen halutun tuotteen tuotantoa varten. Jos molekyylikokoonpanijoiden itsereplikoitumista ei kuitenkaan rajoitettaisi, se saattaisi johtaa kilpailuun luonnossa esiintyvien organismien kanssa. Tätä on kutsuttu ekofagiaksi tai harmaan liman ongelmaksi.
Yksi tapa rakentaa molekyylikokoonpanijoita on jäljitellä biologisten järjestelmien käyttämiä evoluutioprosesseja. Biologinen evoluutio etenee satunnaisen vaihtelun kautta, johon yhdistyy huonommin menestyneiden varianttien karsiminen ja paremmin menestyneiden varianttien lisääntyminen. Monimutkaisten molekyylikokoonpanolaitteiden tuotanto saattaa kehittyä yksinkertaisemmista järjestelmistä, sillä "toimivan monimutkaisen järjestelmän havaitaan poikkeuksetta kehittyneen yksinkertaisesta järjestelmästä, joka toimi". . . Tyhjästä suunniteltu monimutkainen järjestelmä ei koskaan toimi, eikä sitä voida korjata, jotta se toimisi. On aloitettava alusta, aloittaen toimivasta järjestelmästä." Useimmat julkaistut turvallisuusohjeet sisältävät kuitenkin "suosituksia sellaisten replikaattorimallien kehittämistä vastaan, jotka mahdollistavat mutaatioiden selviytymisen tai evoluution".
Useimmissa assembler-malleissa "lähdekoodi" on fyysisen assemblerin ulkopuolella. Valmistusprosessin jokaisessa vaiheessa kyseinen vaihe luetaan tavallisesta tietokonetiedostosta ja "lähetetään" kaikille kokoonpanijoille. Jos jokin kokoonpanolaite joutuu kyseisen tietokoneen kantaman ulkopuolelle, tai jos kyseisen tietokoneen ja kokoonpanolaitteiden välinen yhteys katkeaa, tai jos tietokone irrotetaan pistorasiasta, kokoonpanolaitteet lopettavat kopioinnin. Tällainen "broadcast-arkkitehtuuri" on yksi "Foresight Guidelines on Molecular Nanotechnology" -julkaisussa suositelluista turvallisuusominaisuuksista, ja Freitasin ja Merklen hiljattain julkaisema kartta 137-ulotteisesta replikaattorin suunnitteluavaruudesta tarjoaa lukuisia käytännön menetelmiä, joilla replikaattoreita voidaan turvallisesti valvoa hyvän suunnittelun avulla.
Drexlerin ja Smalleyn väittely

Yksi suorasukaisimmista "molekyylikokoonpanijoiden" joidenkin käsitteiden arvostelijoista oli professori Richard Smalley (1943–2005), joka sai Nobelin palkinnon panoksestaan nanoteknologian alalla. Smalley uskoi, että tällaiset kokoonpanijat eivät ole fysikaalisesti mahdollisia, ja esitti tieteellisiä vastaväitteitä niitä vastaan. Hänen kahta tärkeintä teknistä vastalausettaan kutsuttiin nimillä "fat fingers problem" ja "sticky fingers problem". Hän uskoi, että nämä ongelmat estäisivät sellaisten "molekyylikokoonpanolaitteiden" mahdollisuuden, jotka toimisivat yksittäisten atomien tarkalla poimimisella ja sijoittelulla. Drexler ja työtoverit vastasivat näihin kahteen ongelmaan vuonna 2001 julkaistussa julkaisussa.
Smalley uskoi myös, että Drexlerin spekulaatiot "molekyylikokoonpanijoihin" rinnastettujen itsereplikoivien koneiden apokalyptisistä vaaroista uhkaisivat yleistä tukea nanoteknologian kehittämiselle. Drexlerin ja Smalleyn väittelyä molekyylikokoonpanijoista käsittelemään Chemical & Engineering News julkaisi kirjeenvaihdosta koostuvan vastakkainasettelun, jossa käsiteltiin näitä kysymyksiä.
Sääntely

Spekulaatiot "molekyylikokoonpanijoiksi" kutsuttujen järjestelmien voimasta ovat herättäneet laajempaa poliittista keskustelua nanoteknologian vaikutuksista. Tämä johtuu osittain siitä, että nanoteknologia on hyvin laaja termi, ja siihen voisi sisältyä myös "molekyylikokoonpanijat". Keskustelu fantastisten molekyylikokoonpanijoiden mahdollisista vaikutuksista on herättänyt vaatimuksia nykyisen ja tulevan nanoteknologian sääntelystä. Valmistettaviin tuotteisiin sisällytettävän nanoteknologian mahdollisista terveys- ja ympäristövaikutuksista ollaan hyvin huolissaan. Esimerkiksi Greenpeace tilasi nanoteknologiaa koskevan raportin, jossa se ilmaisee huolensa ympäristöön joutuneiden nanomateriaalien myrkyllisyydestä. Siinä kuitenkin viitataan vain ohimennen "assembler"-teknologiaan. Myös Yhdistyneen kuningaskunnan Royal Society ja Royal Academy of Engineering ovat teettäneet raportin "Nanoscience and nanotechnologies: opportunities and uncertainties", jossa käsitellään nanoteknologian laajempia sosiaalisia ja ekologisia vaikutuksia. Tässä raportissa ei käsitellä mahdollisten niin sanottujen "molekyylikokoonpanijoiden" aiheuttamaa uhkaa.