Viron historia
Toinen maailmansota > Viron ja Neuvostoliiton liitto

Toisen maailmansodan alettua syyskuussa 1939 Neuvostoliitto aloitti omalta osaltaan Molotov-Ribbentrop-sopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan toimeenpanon vaatimalla Virolta ja muilta Baltian mailta sotilastukikohtia. Ulkomaisten kulutustavaroiden osalta jouduttiin turvautumaan säännöstelytoimiin, koska Viron kauppayhteydet Länsi-Eurooppaan olivat vaikeutuneet. Syyskuun 24. päivänä Viron ulkoministeri Karl Selter saapui Moskovaan allekirjoittamaan Viron ja Neuvostoliiton välillä neuvoteltua kauppasopimusta. Tapaamisen yhteydessä Molotov kuitenkin esitti kiireellisenä asiana avunantosopimuksen solmimista. Hän myös antoi Selterille luonnoksen avunantosopimukseksi ja sen lisäpöytäkirjaksi. Kauppasopimuksen allekirjoittamista lykättiin Moskovan vaatimuksesta. Viron valtionpäämies Konstantin Päts lähetti neuvottelijoiksi Moskovaan pääministeri Jüri Uluotsin, Karl Selterin ja entisen ulkoministerin, Tarton yliopiston kansainvälisen oikeuden professorin Ants Piipin. Sopimusneuvottelut Moskovassa päättyivät 28. syyskuuta ja Selter ilmoitti puhelimitse Viron ulkoministeriöön sopimuksen solmimisesta. Riigikogun ulko- ja puolustusvaliokunnat käsittelivät avunantosopimuksen ratifiointiasiaa yhteisessä kokouksessa 2. lokakuuta 1939. Keskustelussa Piip katsoi sopimuksen syntyneen juridisesti molempien valtioiden yhdenvertaisuuden periaatteen mukaisesti. Kaikki puheenvuoron käyttäneet hyväksyivät sopimuksen ja pitivät tärkeänä sen tarkkaa ja rehellistä noudattamista. Mitään muuta vaihtohtoa ei katsottu olleen. Sopimuksen ratifiointi päätettiin jättää presidentin tehtäväksi. Avunantosopimuksen ratifiointiasiakirjat vaihdettiin 5. lokakuuta ja toimeenpanoa koskevat pöytäkirjat allekirjoitettiin 10. lokakuuta 1939. Neuvostojoukot ja ilmavoimat piti sijoittaa Paldiskin ja Haapsalun alueille sekä Saarenmaalle ja Hiidenmaalle. Neuvostojoukkojen saapuminen Viroon alkoi sopimuksen mukaan 18. lokakuuta.
Viroon tuli 25 000 sotilasta suljettuihin tukikohtiin. Suomen talvisodan aikana Viro oli Neuvostoliiton liittolainen ja pyrki täyttämään tarkasti liittosopimuksen ehdot. Historioitsija Martti Turtolan mukaan Viro antoi harkitusti periksi Neuvostoliiton vaatimukselle, ja samoin Seppo Zetterbergin mukaan Viron johto katsoi, että jos vaatimuksiin ei suostuttaisi, syttyisi sota, eikä tukea tulisi keneltäkään eikä maa pystyisi yksin pitkään vastarintaan. Samanlaisen tulkinnan esitti vuonna 1942 nimimerkki Pekka Peitsi eli Urho Kekkonen Suomen Kuvalehden numerossa 35/1942.
Viron myöntymistä Neuvostoliiton tukikohtavaatimuksiin edelsi Narvanlahdella syyskuun lopulla 1939 järjestetty provokaatio. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov katsoi Viron olevan vastuussa tapauksesta, jossa tuntematon sukellusvene oli torpedoinut neuvostoliittolaisen Metallist-rahtilaivan Neuvostoliiton aluevesillä aivan Viron rajan tuntumassa. Todellisuudessa kaksi punalaivaston sukellusvenettä oli ampunut laivaa, joka oli uponnut vain osittain ja nostettu sen jälkeen takaisin pinnalle. Provokaatio järjestettiin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen politbyroon jäsenen, NKP:n Leningradin piirin pääsihteerin Andrei Ždanovin määräyksestä. Vaikka Viro vakuutti syyttömyyttään tapahtuneeseen, ulkoministeri Molotov esitti siihen nojautuen Viron ulkoministerille Karl Selterille uhkavaatimuksen, jonka mukaan Neuvostoliitto toteuttaa tahtonsa Viron suhteen tarpeen vaatiessa väkivalloin.
Vakavassa ulkopoliittisessa tilanteessa haluttiin Viron hallituspohjaa laajentaa. Uusi Jüri Uluotsin johtama hallitus nimitettiin 12. lokakuuta. Ulkoministeriksi tuli Ants Piip ja sotaministeriksi Nikolai Reek. Merkittävimmät ministerit Uluots, Piip ja Reek olivat osallistuneet venäläisten kanssa käytyihin neuvotteluihin ja olivat siten hyvin perillä venäläisten näkökannoista. Saksalaissuuntaukseen yhdistettyjä ministereitä poistui hallituksesta. Uusi hallitus ilmoitti pyrkivänsä vahvistamaan hyviä ja luottamuksellisia suhteita itäiseen naapurimaahan ja Viron pysyvän edelleen puolueettomana.
Neuvostosotilaat oleskelivat tukikohdissaan ankaran kurin alaisina aiheuttamatta sanottavia häiriöitä. Neuvostoliiton ulkoministeri Molotov vakuutti lokakuun viimeisenä päivänä 1939 pitämässään puheessa, että Viron, Latvian ja Liettuan kanssa solmitut sopimukset ”eivät aiheuta minkäänlaista Neuvostoliiton sekaantumista näiden maiden sisäisiin asioihin, kuten jotkut ulkomaalaiset asiasta kiinnostuneet yrittävät väittää”. Vielä maaliskuun lopussa 1940 Molotov esiintyi hyvin sovinnollisena todeten muun muassa, että Neuvostoliiton ja Baltian maiden kaupalliset suhteet olivat ”huomattavasti laajentuneet”. Viro kuitenkin vahvisti puolustustaan. Vuoden 1940 talousarviossa puolustusmäärärahat nousivat 33 miljoonaan kruunuun. Summa oli 30 prosenttia kaikista menoista. Vuoden 1939 lopussa asevelvollisuusaikaa pidennettiin 18–24 kuukaudeksi, minkä seurauksena armeijan miesvahvuus nousi 28 000 – 30 000 mieheen. Myös Kaitseliitin vahvuutta lisättiin. Kaitseliit mukaan luettuna Virolla oli aseissa noin 60 000 miestä.
Neuvostoliitto ilmoitti tammikuun lopussa 1940 haluavansa aloittaa suuret rakennustyöt Paldiskin, Saarenmaan ja Hiidenmaan tukikohdissa. Muun muassa Paldiskin satamaa haluttiin syventää. Viron hallitus myönsi työluvan 6 800 neuvostoliittolaiselle työntekijälle 20. maaliskuuta 1940 alkaen. Venäläiset halusivat myös laajentaa tukikohtiaan. Toukokuun 15. päivänä allekirjoitetun sopimuksen mukaan Viron tuli luovuttaa uusina alueina kaikkiaan 28 844 hehtaaria maata. Siitä 20 400 hehtaaria oli Saarenmaalla ja Hiidenmaalla. Paldiskin tukikohta laajeni Pakrin niemimaalla, molemmilla Pakrin saarilla ja Osmussaarella. Pienempiä laajennettuja alueita mantereella olivat Klooga ja Rohuküla. Uudet alueet tuli luovuttaa kesäkuun alkupäiviin mennessä ja luovutettavilla alueilla asunut väestö tuli evakuoida. Neuvostoliiton suuret aluevaatimukset johtuivat tukikohtajoukkojen harjoitusalueiden tarpeesta. Samalla se halusi vahvistaa strategista asemaansa Suomenlahden suulla.