stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ajatuslapsi
Kirjallisuutta

Dimery, Robert (toim.): 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.  ((1001 Albums You Must Hear Before You Die, 2006.) Suomalaisen laitoksen päätoimittaja Jake Nyman. Kääntäjät: Esa Kuloniemi ym)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36217-4
Nikolai II

| Nikolai II |
| --- | --- |
 Puolan kuningas Suomen suuriruhtinas
 
Venäjän keisari
Valtakausi:  1. marraskuuta 1894 – 2. maaliskuuta 1917
Kruunajaiset:  26. toukokuuta 1896
Edeltäjä:  Aleksanteri III
Perillinen:  Aleksei
Suomen suuriruhtinas:  1. marraskuuta 1894 – 2. maaliskuuta 1917
Puolan kuningas:  1. marraskuuta 1894 – 1915

Syntynyt:  18. toukokuuta (J: 6. toukokuuta) 1868 Tsarskoje Selo, Pietari, Venäjän keisarikunta
Kuollut:  17. heinäkuuta 1918 (50 vuotta) Jekaterinburg, Neuvosto-Venäjä
Hautapaikka:  Pietari-Paavalin katedraali, Pietari
Puoliso:  Aleksandra Fjodorovna  (vih. 1894)
Lapset:  Olga  Tatjana Marija Anastasia  Aleksei
Suku:  Romanov
Isä:  Aleksanteri III
Äiti:  Maria Fjodorovna
Uskonto:  ortodoksisuus
Nimikirjoitus:  
Nikolai II:n keisarillinen monogrammi.
Nuori tsarevitš Nikolai Aleksandrovitš 1880-luvulla
Nikolai II (18. toukokuuta (J: 6. toukokuuta) 1868 Aleksanterin palatsi, Tsarskoje Selo, Pietari, Venäjän keisarikunta – 17. heinäkuuta 1918 Jekaterinburg, Neuvosto-Venäjä) oli Venäjän keisari, Puolanmaan kuningas ja Suomen suuriruhtinas vuosina 1894–1917.
Hän oli viimeinen hallitsija Romanovien hallitsijasuvussa, joka syrjäytettiin helmikuun vallankumouksessa 1917. Puolisonsa Aleksandra Fjodorovnan ja lapsiensa kanssa heidät teloitettiin Venäjän sisällissodan aikana heinäkuussa 1918.
Suomessa hänet tunnetaan helmikuun manifestin allekirjoittajana ja venäläistämistoimenpiteiden aloittajana. Hänen johdollaan Venäjä kärsi nöyryyttäviä tappioita muun muassa Venäjän–Japanin sodassa ja ensimmäisessä maailmansodassa. Rauhanomaisten mielenosoitusten raa’an tukahduttamisen sekä Venäjän-Japanin sodan ja ensimmäisen maailmansodan runsaiden venäläistappioiden vuoksi Nikolai tunnettiin vastustajiensa keskuudessa myös nimellä Nikolai Verinen.
Kihlaus ja avioliitto

Keisariparin pitkään jatkuneen vastustuksen jälkeen, koska he pitivät Alixia liian ujona ja tasapainottomana tulevaksi keisarinnaksi, kruununperijä Nikolai sai viimein luvan kosia rakastettuaan, kun keisari Aleksanteri III:n terveydentila äkkiä heikkeni. Huhtikuussa 1894 pari kihlautui Alixin veljen ja prinsessa Victoria Melitan häissä Coburgissa ja 22. lokakuuta prinsessa Alix saapui sisarensa Elisabetin saattamana keisariperheen luokse Livadian palatsiin, Krimille. Viimeisillä voimillaan keisari siunasi nuoren parin, minkä jälkeen hän pian kuoli omassa vuoteessaan 1. marraskuuta. Näin 25-vuotiaasta tsarevitšista tuli koko Venäjänmaan keisari.
Ennen häitä prinsessa Alix kääntyi luterilaisuudesta ortodoksisen kirkon uskoon, ja hänestä tuli ”oikeauskoinen suuriruhtinatar Aleksandra Fjodorovna”. Häät pidettiin Talvipalatsin suuressa kirkossa 26. marraskuuta 1894 alle kuukausi Aleksanteri III:n hautajaisten jälkeen, ennen suuren pääsiäispaaston alkua, ja puolen vuoden suruajasta johtuen ne olivat huomiota herättämättömät ja hiljaiset. Tosin hautajaisia seuranneiden iäkkäiden naisten sanotaan pudistelleen päätään ja sanoneen keisarinnasta:
»Ruumisarkun takana hän tuli luoksemme …»
lähde tarkemmin?
Ensimmäiset avioliittokuukaudet he asuivat kuuden pienen huoneen huoneistossa Anitškovin palatsissa. Leskikeisarinna Maria Fjodorovna ei suvainnut heidän asuvan Talvipalatsissa ennen kuin kuuden kuukauden suruaika oli kulunut Aleksanteri III:n kuolemasta.
Heille sisustettiin oma arkkitehti Aleksandr Krasovskin suunnittelema huoneisto vuosina 1894-1896 Talvipalatsin luoteiskulmaan neljänteen kerrokseen, joka tehtiin kodikkaammaksi madaltamalla holvikatot tasakatoiksi sekä käyttämällä paljon kukikkaita sisustuskankaita, huonekasveja ja puupanelointeja. Uutta suunnittelua olivat keisarin ja keisarinnan kylpyhuoneitten lattiaan upotetut suuret kylpyaltaat. He asuivat huhtikuuhun 1904 saakka Talvipalatsissa jaksottaisesti talvikaudella, mutta vuoden 1905 verisunnuntain tapahtumien jälkeen vakituiseksi asuinpaikaksi tuli turvallisempi ja yksityisempi Aleksanterin palatsi Tsarskoje Selossa. Siipirakennus sisustettiin vuosina 1896-1898 ja 1906-1908 uudelleen porvarillisen jugendtyyliseksi ja hovin kauhuksi sinne tilattiin valmiita huonekaluja englantilaisesta Maples-myymälästä. Talvipalatsissa käytiin enää vain valtiollisissa edustustilaisuuksissa. Kesät vietettiin Pietarhovin palatsialueen Aleksandrian puiston, merenrannalla sijaitsevassa vuonna 1897 valmistuneessa Ala-datšassa, jossa myös kruununperillinen Aleksei syntyi elokuussa 1904.
Heidän kotielämänsä oli rauhallista. Nikolai oli intohimoisen omistautunut puolisolleen Aleksandralle. Tällä oli luonteenlujuutta, jota Nikolailta puuttui, ja hän joutui täysin puolisonsa valtaan.
Lapset

Nikolaille ja Aleksandralle syntyi viisi lasta muutaman vuoden välein:
suuriruhtinatar Olga Nikolajevna (15. marraskuuta 1895–1918)
suuriruhtinatar Tatjana Nikolajevna (10. kesäkuuta 1897–1918)
suuriruhtinatar Marija Nikolajevna (26. kesäkuuta 1899–1918)
suuriruhtinatar Anastasia Nikolajevna (18. kesäkuuta 1901–1918)
suuriruhtinas Aleksei Nikolajevitš (12. elokuuta 1904–1918), kruununperijä
Aleksei syntyi perinnöllisesti sairaana. Hän sairasti hemofilia B:tä, samaa perinnöllistä tautia kuin Alixin isoäidin kuningatar Viktorian poika prinssi Leopold, Viktorian tyttären prinsessa Beatricen kaksi poikaa Leopold ja Maurice sekä Beatricen tyttären Victoria Eugénien pojat, Espanjan kuningashuoneen prinssit Alfonso ja Gonzalo. Myös Alixin nuorin veli Friedrich sekä hänen sisarensa Irenen pojat, Preussin prinssit Valdemar ja Henrik olivat sairaita. Uusimman tutkimuksen mukaan myös nuorin tytär Anastasia oli taudin oireeton kantaja.
Aleksein syntymästä lähtien epätoivoiset vanhemmat tekivät kaikkensa löytääkseen parannuskeinon ja tauti salattiin vuoteen 1912 asti. Tästä syystä keisariperheen lähipiiriin pääsi vuodesta 1911 lähtien myös siperialainen talonpoika, ”pyhä mies” Grigori Rasputin. Keisarinna Aleksandra uskoi lujasti Rasputinin kykenevän parantamaan hänen poikansa, ja läheinen suhde kansan riettaana ja sivistymättömänä moukkana pitämään mieheen entisestään kasvatti kansan ja keisariperheen välillä vallitsevaa vihaa ja epäluuloisuutta. Rasputin pystyi kiistattomasti rauhoittamaan tuskissaan kärsivän kruununperillisen, osittain hypnoottisilla kyvyillään, osittain siksi, että hän ymmärsi lääkäreiden suositteleman, verta ohentavan aspiriinin vahingollisuuden kärsivälle lapselle.
Puolisonsa Aleksandran vaikutuksen alaisena Nikolai etsi neuvoja henkiparantajilta ja uskolla parantajilta, erityisesti Grigori Rasputinilta, joka lopulta sai suuren vallan keisaripariin.
Keisari > Vallasta luopuminen

»Näinä ratkaisevina päivinä Venäjän kohtalon tiellä velvollisuutemme on tehdä kaikkemme kansan parhaaksi kootaksemme voimamme ja yhdistääksemme rivimme nopean voiton saavuttamiseksi. Tästä syystä me, Nikolai II, yhteisymmärryksessä valtakunnan duuman kanssa, katsomme parhaaksi luopua Venäjän valtaistuimesta ja luovuttaa ylin valta. Haluttomana eroamaan pojastamme luovutamme perintöoikeuden suuriruhtinas Mihail Aleksandrovitšille, ja annamme hänelle siunauksemme hänen noustessaan Venäjän valtakunnan valtaistuimelle.»
Ensimmäisen maailmansodan miestappiot ja talouden alamäki, työläisten lakkoilu ja poliittinen agitointi ja mellakointi johtivat lopulta siihen, että Pietarissa puhkesi vallankumous maaliskuussa 1917 (helmikuun vallankumous). Kaupungin varuskunnan joukko-osastojen ja kasakoiden siirryttyä vallankumouksen puolelle keisari Nikolaille ei jäänyt vaihtoehtoja. Ollessaan 15. maaliskuuta 1917 palaamassa junalla Mogiljovin päämajasta Pietariin hän sai duuman puhemieheltä Mihail Rodzjankolta ja yleisesikunnan päälliköltä, kenraali Mihail Aleksejevilta Pihkovaan sähkeen, jossa häntä vaadittiin luopumaan vallasta poikansa Aleksein hyväksi. Tajuttuaan tilanteen vakavuuden keisari Nikolai ymmärsi vallasta luopumisen olevan paras ratkaisu hänen rakastamansa Venäjän ja keisari-instituution säilymisen kannalta. Haluttomana eroamaan pojastaan Alekseista, joka sairasti verenvuototautia, Nikolai hetken mietittyään päättikin siirtää vallan veljelleen suuriruhtinas Mikael Aleksandrovitšille. Mikael kuitenkin kieltäytyi seuraavana päivänä ottamasta kruunua vastaan, koska duuman edustajat eivät taanneet hänen turvallisuuttaan, jos hän nousisi valtaistuimelle. Valta siirtyi väliaikaiselle hallitukselle.
Poliittisen kiistelyn kohde ja pyhimys > Rikoksen peittely-yritykset

Moskovalainen elokuvaohjaaja Geli Rjabov julkaisi Rodina-lehdessä (Isänmaa) Romanovien salaisen hautapaikan vuonna 1989. Haudan toisen löytäjän, jekaterinburgilaisen Aleksandr Avdoninin ehdotuksesta Rjabov kuitenkin ilmoitti paikan, joka oli vajaan kilometrin päässä oikeasta paikasta. Päivää sen jälkeen kun Rodinan numerot ilmestyivät Sverdlovskissa, metsään ilmaantui raskaita työkoneita, jotka alkoivat kaivaa maata Rjabovin ilmoittamasta väärästä paikasta ja kuljettivat pois kaiken irtaimen maan. "KGB", Avdoninin mukaan.
Vuonna 1989 Rjabov yritti ottaa yhteyttä presidentti Gorbatšoviin pyytääkseen tämän apua hallitustasolla, jotta kysymys voitaisiin käsitellä asianmukaisesti. Gorbatšov ei katsonut aiheelliseksi vastata mitään. Koska presidentti Gorbatšov ei pannut tikkua ristiin hautalöydön eteenpäinviemiseksi päätti Rjabov julkistaa asian vapaamieliselle viikkolehti Moskovskije Novostille antamassaan haastattelussa joka julkaistiin huhtikuun kymmenentenä päivänä vuonna 1989. Seuraavana päivänä jokainen huomattava länsimainen sanomalehti kertoi, että kymmenen vuotta aiemmin vuonna 1979, neuvostoliittolainen elokuvantekijä Geli Rjabov oli löytänyt keisarillisen perheen luut suosta Sverdlovskin läheltä.
Elokuvaohjaaja Geli Rjabov kirjoitti myös Englannin kuningatar Elisabet II:lle, joka on itse sekä aviomiehensä Edinburgin herttuan, prinssi Philipin kautta sukua Romanoveille, ja pyysi tätä käyttämään vaikutusvaltaansa, jotta keisariperhe voitaisiin haudata kristilliseen tapaan. Kuningatar ei vastannut mitään.
Poliittisen kiistelyn kohde ja pyhimys > Uudemmat rikostutkimukset

Max Jakobsonin mukaan Neuvostoliiton sotahistorian laitoksen johtaja kenraali Dmitri Volkogonov (1928–1995) on kirjoittamassaan Leninin elämäkerrassa todistanut sitovasti sen, että keisari Nikolai II ja hänen perheensä murhattiin Leninin ja hänen lähimpien miestensä Moskovassa tekemän päätöksen johdosta. Venäjän federaation korkein tuomioistuin totesi vuonna 2008 Nikolai II:n ja hänen perheensä joutuneen poliittisen vainon uhriksi. Venäjällä järjestettiin 2000-luvulla virallinen tutkinta, jossa pyrittiin selvittämään, olivatko V. I. Lenin ja Jakov Sverdlov syyllisiä teloituskäskyn antamiseen. Tutkinnassa ei löydetty luotettavia todisteita siitä, että Lenin tai Sverdlov olisivat olleet määräyksen takana. Tutkinta lopetettiin vuoden 2011 alussa.
Kunnianosoitukset > Venäläiset

Pyhän Andreaksen ritarikunta (1868)
Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunta (1868)
Valkoisen kotkan ritarikunta (1868)
Pyhän Annan ritarikunta (1868)selvennä
Pyhän Stanislauksen ritarikunta (1868)selvennä
Pyhän Vladimirin ritarikunta (1890)selvennä
Pyhän Yrjön ritarikunta (1915)selvennä
Lähde:
Kunnianosoitukset > Ulkomaiset

Pyhän Tapanin ritarikunta (Itävalta-Unkari, 1884)
Leopoldin ritarikunta (Belgia, 1884)
Etelän ristin ritarikunta (Brasilian keisarikunta, 1884)
Pyhän Aleksanterin ritarikunta (Bulgaria, 1884)
Pyhien Kyrilloksen ja Methodioksen ritarikunta (Bulgaria, 1910)
Elefanttiritarikunta (Tanska)
Dannebrogin ritarikunta (Tanska)
Salomon sinetin ritarikunta (Etiopian keisarikunta, 1895)
Mustan kotkan ritarikunta (Saksan keisarikunta, 1893)
Hohenzollernin perheen ritarikunta (Saksan keisarikunta, 1890)
Uskollisuuden ritarikunta (Badenin suurherttuakunta, 1883)
Berthold I:n ritarikunta (Badenin suurherttuakunta, 1883)
Pyhän Hubertin ritarikunta (Baijerin kuningaskunta, 1884)
Wendien kruunun ritarikunta (Mecklenburgin ruhtinaskunta, 1879)
Vapahtajan ritarikunta (Kreikan kuningaskunta, 1884)
Pyhimmän ilmoituksen ylin ritarikunta (Italian kuningaskunta, 1884)
Pyhien Mauritiuksen ja Lasaruksen ritarikunta (Italian kuningaskunta, 1884)
Urhoollisuuden kultamitali (Italian kuningaskunta, 1884)
Pyhän haudan ritarikunta (Vatikaanivaltio, 1884)
Krysanteemiritarikunta (Japani, 1896)
Nousevan auringon ritarikunta (Japani, 1896)
Pyhän Kaarlen ritarikunta (Monaco, 1986)
Ruhtinas Danilo I:n ritarikunta (Montenegron ruhtinaskunta)
Alankomaiden leijonan ritarikunta (Alankomaat, 1881)
Osmanin ritarikunta (Osmaanien valtakunta, 1884)
Kaksoislohikäärmeen ritarikunta (Qing-dynastia, 1896)
Romanian tähden ritarikunta (Romanian kuningaskunta, 1884)
Kaarle I:n ritarikunta (Romanian kuningaskunta, 1901)
Pyhän Savan ritarikunta (Serbian kuningaskunta)
Chakri-dynastian ritarikunta (Siam, 1891)
Kultaisen taljan ritarikunta (Espanja)
Serafiimiritarikunta (Ruotsi, 1908)
Sukkanauharitarikunta (Yhdistynyt kuningaskunta)
Kuninkaallinen viktorialaisketju (Yhdistynyt kuningaskunta)
Bathin ritarikunta (Yhdistynyt kuningaskunta)
Lähde:
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ylen Elävä arkisto – Tsaari Nikolai II Helsingissä 1915
Aleksanterin palatsi
Jurovskin selonteko tsaariperheen surmaamisesta 1.2.1934
Ipatjevin talo: virtuaalinen museo
Edustuksellisen kansanvallan läpimurto Suomessa (Arkistoitu – Internet Archive)
Nikolai II Krugosvet.ru-sivustolla (venäjäksi)
Matti Klinge: / Nikolai II (1868–1918) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. 23.6.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kerenski : Tsaariperheen pelastaminen oli mahdotonta, Kuva, 20.07.1938, nro 15, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Aleksanteri III | Venäjän keisari 1894–1917 | Seuraaja: – |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Aleksanteri III 1881–1894 | Suomen viimeinen suuriruhtinas Nikolai II 1894–1917 | Seuraaja: – |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Aleksanteri III 1881–1894 | Puolan viimeinen tsaari-kuningas Nikolai II 1894–1915 | Seuraaja: – |
| n k Venäjän keisarit |
| --- | --- |
 Pietari Suuri (1721–1725)  Katariina I (1725–1727)  Pietari II (1727–1730)  Anna (1730–1740)  Iivana VI (1740–1741)  Elisabet (1741–1762)  Pietari III (1762)  Katariina II (1762–1796)  Paavali I (1796–1801)  Aleksanteri I (1801–1825)  Nikolai I (1825–1855)  Aleksanteri II (1855–1881)  Aleksanteri III (1881–1894)  Nikolai II (1894–1917) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  NARA  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Nikolai ja äiti Maria Fjodorovna vuonna 1870.
Laurits Tuxen, Keisari Nikolai II:n ja keisarinna Aleksandra Fjodorovnan kruunajaiset, 1898.
Keisariperhe Pietarhovin Suuressa palatsissa kruununperijä Aleksein ristiäisten aikaan syyskuun 1904 alussa.
Nikolai II perheineen (vas.): Olga, Marija, Nikolai II, Aleksandra Fjodorovna, Anastasia, Aleksei ja Tatjana. Livadija, Krim, 1913. Valokuva Levitski Studio, Livadia
Nikolai 2-vuotiaana äitinsä Maria Fjodorovnan kanssa vuonna 1870. Alle viisivuotiaana myös pojat käyttivät mekkoa.
Tšaari Nikolai II ja hänen serkkunsa Englannin kuningas Yrjö V olivat samannäköisiä, kuva otettu viimeisestä tapaamisesta Berliinissä 1913
Nikolai II viiden ruplan kultarahassa (1899).
Keisariperhe veneretkellä Suomen saaristossa 1909
Nikolai Romanov kruunusta luopumisen jälkeen vartioituna Aleksanterin palatsin puistossa 1917
Kuvernöörin talo Tobolskissa
Venäjän keisarillisia regalioita. Vasemmalla alkuperäinen kruunauskruunu, turkisreunustettu Monomahin kruunu.
Potšajiv

| Potšajiv Почаїв |
| --- | --- |
 Potšajivin lavra on kaupunkikuvaa hallitseva rakennuskokonaisuus.
 lippu:  vaakuna
 Potšajiv
 Koordinaatit: 50.0033°N, 25.5089°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Ternopilin alue
Piiri:  Kremenetsin piiri
Historiallinen maininta:  1442
Kaupungiksi:  1978
Väkiluku (2022)  ():  7 633
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Potšajiv (ukr. Почаїв) on kaupunki Ukrainan Ternopilin alueen Kremenetsin piirissä. Potšajiv sijaitsee maanteitse noin 65 kilometriä aluekeskus Ternopilistä pohjoiseen.
Tammikuun keskilämpötila on −4,5 ja heinäkuun +18,6 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 600 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 7 633 (2022 alussa). Vuonna 2001 siellä oli 8 027 asukasta, joista etnisesti ukrainalaisia oli 97,12 prosenttia, venäläisiä 1,98 %, moldovalaisia 0,24 % ja valkovenäläisiä 0,22 %. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 10 019 asukasta.
Paikkakunta mainitaan historiallisissa dokumenteissa ensimmäisen kerran vuonna 1442 (tai 1450) Liettuan suuriruhtinaskunnan alaisuudessa. Kaupunkityyppisen taajaman aseman asutus sai 1940; kaupungiksi Potšajiv nimettiin vuonna 1978.
Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen ja ennen sitä Potšajiv on kuulunut Kremenetsin piiriin.
Kaupungissa toimii luostari, jolla on vuodesta 1833 ollut lavran asema. Luostari tunnetaan nimellä Potšajivin lavra (luostari 1500-1900 -luvuilta). Historiallis-arkkitehtonisina kohteina mainittakoon erityisesti lavraan kuuluvat Uspenskin (1771-1791) ja Pyhän Kolminaisuuden katedraalit (1906). Paikkakunnan huomattavista kohteista eräs lähdeteos mainitsee Pyhän Hengen luostarin (1903–1959, 1991-), teologisen seminaarin sekä historiaa ja taidetta esittelevän museon.
Potšajivin lavraa.
Potšajivin lavran Uspenskin katedraali.
Potšajivin lavran Kolminaisuuden katedraali ja kellotorni.
Kaupunkia lavrasta nähtynä.
Kulttuuritalo.
Potšajivin historian ja taiteen museo.
Mykolajivin kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Potšajiv Wikimedia Commonsissa
Potšajivin hromada (Почаївська громада) (ukrainaksi) (gromada.info)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki
Painonheitto

56 paunan painonheittopaino
56 paunan painonheitto oli yleisurheilulajina mukana kaksissa olympiakisoissa: vuonna 1904 St. Louisissa ja vuonna 1920 Antwerpenissä. Se on myös yksi Ylämaan kisojen lajeista. 56 paunaa on noin 25,4 kiloa.
Olympialaisissa painolla kilpailtiin pituussuuntaisesti, mutta Ylämaan kisoissa painoa (25,40 kg) heitetään myös korkeussuuntaisessa kilpailussa. Ylämaan kisoissa naiset heittävät 28 paunan painoa ja ikämiessarjoissa saatetaan heittää 42 paunan painolla.
Nykyään painonheittoa harrastavat lähinnä moukarinheittäjät kakkoslajinaan. Sekä moukaria että painoa heitetään kahdella kädellä (Ylämaan kisoissa yhdellä kädellä ja heittopaino painaa 56 paunaa). Kummassakin pyörähdystekniikka on samanlainen. Veteraanisarjoissa painonheitto on virallinen kilpailulaji SM-tasolta aina MM-tasolle asti.
Heittopainon kokonaispituus on 41 cm ja välineen painot eri ikäsarjoissa ovat seuraavat:
Miehet: yleinen sarja 15,88 kg, 
35–49-vuotiaat 15,88 kg, 
50–59-vuotiaat 11,34 kg, 
60–69-vuotiaat 9,08 kg, 
70–79-vuotiaat 7,26 kg, 
yli 80-vuotiaat 5,45 kg.
Naiset: yleinen sarja 9,08 kg, 
35–49-vuotiaat 9,08 kg, 
50–59-vuotiaat 7,26 kg, 
yli 60-vuotiaat 5,45 kg.
Painonheiton (pituusheitto) Suomen ennätys (15,88 kg) on Henri Liipolan 22,81. Naisten SE (9,08 kg) on Sara Killisen 22,76.Painonheiton (korkeusheitto) Suomen ennätys (25,40 kg) on Pasi Paaviston 5,40 (heitto yhdellä kädellä, heitetty Hollannissa vuonna 2000 Voimamiesten EM-kisassa).
Pasi Paavisto heitti kahden käden painon korkeusheiton 25,4 kg maailmanennätyksen 650 cm Pariisissa vuonna 2001.
Mitalistit > 1904 St. Louis

| Sija | Maa | Urheilija | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Etienne Desmarteau | 10,465 m |
| 2 |  | John Flanagan | 10,16 m |
| 3 |  | James Mitchell | 10,135 m |
Mitalistit > 1920 Antwerpen

| Sija | Maa | Urheilij | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Patrick McDonald | 11,265 m |
| 2 |  | Patrick Ryan | 10,965 m |
| 3 |  | Carl Johan Lind | 10,250 m |
Aiheesta muualla

Ylämaan kisojen painonheiton säännöt (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaikenkarvaiset ystäväni (vuoden 1978 televisiosarja)

| Kaikenkarvaiset ystäväni> All Creatures Great and Small |
| --- | --- |
 Sarjan lavasteita James Herriot -museossa Englannin Thirskissä.
Luoja(t):  Bill Sellars
Pääosissa:  Christopher Timothy Robert Hardy Peter Davison Carol Drinkwater Mary Hignett John McGlynn Margaretta Scott Lynda Bellingham
Alkuperämaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:  BBC
Julkaistu:  1978
Tuotantokausia:  7
Jaksoja:  90
Tuotanto
Käsikirjoittaja(t):  James Herriot (alkuperäiset tarinat)
Säveltäjä(t):  Johnny Pearson
Aiheesta muualla
IMDb 
Kaikenkarvaiset ystäväni (All Creatures Great and Small) on brittiläinen televisiosarja, jota esitettiin Britanniassa vuosina 1978–1990 ja Suomessa tammikuusta 1979 alkaen. Se perustuu eläinlääkäri-kirjailija James Herriotin vuonna 1972 julkaistuun romaaniin Kaikenkarvaiset ystäväni. Kertoja James Herriotia esittää Christopher Timothy. Sarjaa tehtiin seitsemänä tuotantokautena kaikkiaan 90 jaksoa.
Sarja kertoo vastavalmistuneen eläinlääkärin, James Herriotin, kokemuksista 1930-luvun Yorkshiren maaseudulla. Sarja alkaa, kun Herriot saapuu fiktiiviseen Darrowbyn kylään ja ryhtyy työskentelemään eläinlääkäri Siegfried Farnonin vastaanotolla. Muihin sarjan keskeisiin hahmoihin kuuluvat Farnonin nuorempi veli Tristan Farnon, Herriotin vaimo Helen Herriot sekä taloudenhoitaja rouva Hall.
Sarjan näyttelijät suorittivat aidosti joitakin sarjassa nähtyjä eläinlääkärin töitä.
Vastaanotto

Kaikenkarvaiset ystäväni oli yksi BBC:n suosituimmista draamasarjoista 1970- ja 1980-luvuilla. Alkuaan sarjaa esitettiin kolme kautta, minkä jälkeen BBC oli käyttänyt kaikki James Herriotin kirjoittamat tarinat. Kirjailijan luvalla sarjan käsikirjoittajat saivat luoda uusia tarinoita televisiota varten. Sekä sarjan luoja Bill Sellars että Siegfried Farnonia näytellyt Robert Hardy ovat olleet ehdokkaina Bafta-palkinnon saajiksi. Kaikenkarvaiset ystäväni palkittiin Peabody-palkinnolla vuonna 1980.
Käännös suomeksi
Deggendorfer SC

| Deggendorfer SC |
| --- | --- |

Perustettu:  2002
Entiset nimet:  Deggendorf Fire (2006-2014)
Kaupunki:   Deggendorf, Saksa
Kotiareena:  Eissporthalle an der Trat
– kapasiteetti:  4 000
Sarjataso:  Oberliga
Värit:           
Toimitusjohtaja:   Artur Frank
Päävalmentaja:   Jiri Ehrenberger
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Deggendorfer SC on saksalainen jääkiekkojoukkue Deggendorfin kaupungista. Joukkue on perustettu vuonna 2002 ja se pelaa Saksan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Oberligassa.