stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaatuva sotilas
Kuva ja sen julkaisu

Capa otti kuvan Espanjan sisällissodan alkuvaiheessa. Kuva esittää tasavaltalaisten sotilasta, joka on kaatumassa maahan saatuaan osuman luodista. Capa lähti elokuun alussa 1936 kumppaninsa Gerda Taron kanssa kuvaamaan sisällissotaa. He viettivät noin kymmenen päivää Barcelonassa, kunnes lähtivät Aragonian vuoristoseudulle. Sieltä Capa ja Taro jatkoivat elokuun loppupuolella Andalusiaan. He kuulivat, että Córdoban pohjoispuolella oli taisteluita, joissa tasavaltalaiset olivat valtaamassa alueita takaisin nationalisteilta. Capa ja Taro suuntasivatkin Córdobaan. Cerro Muriano -nimisessä kylässä he kohtasivat taistelutoimintaa. Nationalistit olivat pommittaneet kylää syyskuun viidennen päivän aamuna. Samana iltapäivänä Capa pääsi rintaman juoksuhautoihin ja otti kuuluisan kuvan.
Kuvan julkaisi ensimmäisenä ranskalainen Vu-lehti 23. syyskuuta. Kuva oli aukeamalla, jonka otsikkona oli ”La Guerre Civile en Espagne”. Vasemmalla sivulla oli kaksi Capan kuolevaa sotilasta esittävää kuvaa, joille oli annettu alaotsikko ”Kuinka he kuolivat”. Viereisellä sivulla oli viiden kuvan sarja äideistä lapsineen otsikolla ”Kuinka he pakenivat”. Kuva julkaistiin uudelleen vuonna 1937 Paris-Soirissa, Regardsissa ja Lifessa. Life-lehdessä kuvatekstinä oli ”Espanjalainen sotilas hetkellä jolloin hän kaatuu luodin lävistettyä hänen päänsä.” Päätoimittaja sai useita vihaisia kirjeitä kuoleman havainnollisesta kuvaamisesta. Kuvan sotilaan on väitetty olevan Federico Borrell García. Anarkistisen FIJL-nuorisojärjestön kaartiin kuulunut Borrell Garcia oli 24-vuotias mylläri, joka asui Valencian lähellä sijaitsevassa Alcoyn kaupungissa. Hän oli ainoa kyseisenä päivänä Cerro Murianossa kaatunut alcoylaistaistelija.
Aitous

Kaatuva sotilas julkaistiin useassa yhteydessä, ennen kuin sen aitous kyseenalaistettiin vuonna 1975 toimittaja Phillip Knightleyn teoksessa The First Casualty. Knightley oli haastatellut kirjaan muun muassa Espanjan sisällissodassa työskennellyttä Daily Expressin toimittajaa O. D. Gallagheria, jonka mukaan kuva olisi otettu lavastetun sotaliikkeen aikana. Capa ja muut kuvaajat olivat valittaneet, ettei heillä ole kuvattavaa, minkä seurauksena joukkojen upseeri olisi lavastanut taisteluita valokuvaajille. Gallagherin mukaan Capa olisi tunnustanut sota-aikana tapauksen hänelle hotellihuoneessa. Myöhemmin on kuitenkin käynyt ilmi, että Gallagher ja Capa tapasivat ensimmäisen kerran aikaisintaan 1939.
Knightleyn paljastuksen jälkeen Capaa puolusti Espanjan sisällissodan veteraani Georges Soria, jonka mukaan ”Capan ammatillinen rehellisyys oli sitä luokkaa, että on mahdotonta hetkeäkään uskoa, että hän olisi voinut keksiä tämänkaltaisen huijauksen”. Hänen mukaansa kuva oli otettu päivän ajomatkan päästä Madridista. Cerro Muriano oli vuonna 1936 kuitenkin vähintään kolmen päivän ajomatkan päässä Madridista. Capan puolustajiin lukeutui myös amatöörihistorioitsija ja sodan veteraani Mario Brotons, joka löysi 1990-luvun alussa todisteita siitä, että Cerro Murianossa oli 5. syyskuuta kuollut vain yksi mies: Federico Borrell. Brotons oli näyttänyt 1996 Capan ottamaa kuvaa Borrellin sukulaisille, jotka olivat tunnistaneet Federicon. Brotonsin kirjan todenperäisyyttä on sittemmin epäilty, sillä Salamancan ja Ávilan arkistoista ei löydy tietoja Borrellista, vaikka Brotons väitti löytäneensä todisteet niistä. Capan elämäkerturi Richard Whelan on tehnyt kuvasta laajan artikkelin ja väittää todisteiden osoittavan kuvan olevan aito.
Espanjalainen tutkija José Manuel Susperregui toi vuonna 2009 julkisuuteen omat todistuksensa siitä, että kuva on lavastettu. Hän tunnisti taustalla olevan maaston ja sijoitti kuvan Llano de Bandaan lähelle Espejon kylää, noin 40 kilometrin päähän Cerro Murianosta. Susperreguin teorian mukaan Capa olisi mennyt Espejoon kuvaamaan taisteluita, jotka olivat kuitenkin jo laantuneet. Hän olisi tämän jälkeen lavastanut siellä kuvan ja kuvannut myöhemmin Cerro Murianossa muun muassa pakenevia ihmisiä.
Aiheesta muualla

Whelanin todistus kuvan aitoudesta. (englanniksi)
Karmiininpunainen merirosvo

| Karmiininpunainen merirosvo> The Crimson Pirate |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste
Ohjaaja:  Robert Siodmak
Käsikirjoittaja:  Roland Kibbee
Tuottaja:  Harold Hecht
Säveltäjä:  William Alwyn
Kuvaaja:  Otto Heller
Leikkaaja:  Jack Harris
Tuotantosuunnittelija:  Paul Sheriff
Pukusuunnittelija:  Margaret Furse
Pääosat:  Burt Lancaster Nick Cravat
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Brothers
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  1952
Kesto:  105 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karmiininpunainen merirosvo (The Crimson Pirate) on Robert Siodmakin ohjaama seikkailuelokuva vuodelta 1952. Sen pääosissa esiintyvät Burt Lancaster, Nick Cravat, Eva Bartok ja Leslie Bradley sekä Torin Thatcher. Elokuvan käsikirjoituksen kirjoitti Roland Kibbee. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat 1700-luvun Karibiaan, jossa merirosvot kapteeni Vallo ja Ojo seikkailevat.
Elokuvan huumori

Elokuvan erityinen piirre on se, että yletöntä ryppyotsaisuutta vältetään kaiken aikaa; huumori saa kukkia vapaasti, joskaan ohjaaja ei sallinut aivan yletöntä mellastusta.
Lancasterin ja Cravatin sirkustausta pääsee oikeuksiinsa erityisesti alkupuolen taitavaa akrobatiaa tarjoilevassa takaa-ajossa. Yleensäkin sirkusta, hupikeksintöjä ja ristiinpukeutumista hyödynnetään mielikuvituksellisella tavalla. Klovnina ja akrobaattina kunnostautunut Cravat hyödyntää pantomiimikon taitojaan: Ojo on mykkä ja puhuu omatekoista elekieltä muun muassa köydenpätkästä tekemänsä hirttosilmukkanuken avulla.
Elokuva on kuuluisa nimenomaan merirosvojen arkkityypeille irvistelystä: puujalka juuttuu kiinni aina pahimpaan paikkaan ja koukkukäsi pyyhkii miltei kohtalokkaasti liikutuksen kyyneleitä silmäkulmasta. Samoin kunnialaukauksiin vastataan kovilla ja linnoituksen muurilla komeasti pukeutuneena seisova lippuviestittäjä muuttuu nokiseksi räsynukeksi, silti sekoamatta viittoilutahdistaan.
Toinen kuuluisa humoristinen yksityiskohta on silmäpuolen perämiehen Pablo Murphyn (Noel Purcell) klassinen keskeytystapa ”Anteeksi nyt vain kapteeni, mutta…”
Monet elokuvan kohtauksista ovat lajityypin klassikoita, joita myös tuoreemmat merirosvoseikkailut, kuten Pirates of the Caribbean: Mustan helmen kirous, ovat lainanneet.
Rooleissa

Burt Lancaster - kapteeni Vallo (Karmiininpunainen merirosvo)
Nick Cravat- Ojo
Eva Bartok - Consuelo
Torin Thatcher - Humble Bellows
James Hayter - professori Prudence
Leslie Bradley - paroni Jose Gruda
Margot Grahame - Bianca
Noel Purcell - Pablo Murphy
Frederick Leister - Sebastian
Eliot Makeham - kuvernööri
Frank Pettingell - eversti
Dana Wynter - La Signorita
Christopher Lee - Joseph
Aiheesta muualla

Karmiininpunainen merirosvo Internet Movie Databasessa (englanniksi)
ELONET-tietokanta
EOFFTV (englanniksi)
Keiholehdet

| Keiholehdet |
| --- | --- |
 Pystykeiholehti (Sagittaria sagittifolia)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Alismatales
Heimo::  Sarpiokasvit Alismataceae
Suku::  Keiholehdet Sagittaria  L.
Katso myös
   Keiholehdet Wikispeciesissä   Keiholehdet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keiholehdet (Sagittaria) on vesikasvien suku, jonka monet lajit ovat suosittuja akvaariokasveja. Joidenkin lajien meheviä juurakoita käytetään ravinnoksi Pohjois-Amerikassa ja Itä-Aasiassa. Suvun lajit risteytyvät helposti.
Suomessa elää kaksi keiholehtien sukuun kuuluvaa lajia: pystykeiholehti ja kelluskeiholehti.
Keiholehtilajeja

amerikankeiholehti (Sagittaria latifolia)
kelluskeiholehti (Sagittaria natans)
leveäkeiholehti (Sagittaria platyphylla)
pystykeiholehti (Sagittaria sagittifolia)
kapeakeiholehti (Sagittaria subulata)
Akvaarioissa suosittuja lajeja:
leveäkeiholehti, leveälehtinen sagittaria Sagittaria graminea
kelluskeiholehti, kelluva keiholehti Sagittaria natans
pystykeiholehti, keiholehti Sagittaria sagittifolia
kapeakeiholehti, suorakeiholehti Sagittaria subulata
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Sagittaria
Keiholehdet (Sagittaria)
Karmeliitat

Karmeliittojen vaakuna.
pyhä Jeesuksen Teresa
Karmeliitoiksi sanotaan kahden katolisen kirkon sääntökunnan jäseniä. Alkuperäinen karmeliittasääntökunta syntyi Karmelvuorella, siitä nimi. 1500-luvulla tämä sääntökunta jakautui kahtia (ks. Historia). Karmelvuori on Israelissa Haifassa.
Historia

Nimensä karmeliitat ovat saaneet Palestiinan Karmelvuoren mukaan. Vuorella syntyi 1190-luvulla pyhän Eliaan lähteen luo erakkoyhteisö, joka on karmeliittasääntökunnan alku. Ensimmäisen, ns. pyhän Albertuksen säännön (1208–14) mukaan karmeliitan tuli elää uskossa, toivossa ja rakkaudessa ja työtä tehden, elää yhteisöelämää, lakkaamatta rukoilla hiljaisuudessa ja yksinäisyydessä sekä käyttää arvostelukykyä kaikessa. Muslimien valloittaessa Palestiinan karmeliitat pakenivat 1200-luvun puolessavälissä Eurooppaan, jossa he joutuivat luopumaan erakkoelämästään ja muuttumaan kerjäläismunkkijärjestöksi. Heidät tunnettiin nimellä Karmelvuoren Neitsyt Marian veljet. Vuonna 1452 paavi Nikolaus V julkaisi bullansa ”Cum Nulla”, joka on ns. toisen ja kolmannen sääntökunnan perustamisasiakirja. Siitä lähtien on ollut sääntökuntaan kuuluvia nunnia ja maallikkoja. 1500-luvun lopulla syntyi pyhän Jeesuksen Teresan (1515–1582) perustamana uusi karmeliittasääntökunta, niin sanotut kengättömät karmeliitat. Vanhan observanssin karmeliittasääntökunta (Ordo Carmelitarum, lyh. O. Carm) ja reformoitu sääntökunta (Ordo Carmelitarum Discalceatorum lyh. OCD) ovat erillisiä sääntökuntia, joilla kummallakin on munkki-, nunna- ja maallikkohaara sekä suuri määrä karmeliittojen kahteen sääntökuntaperheeseen assosioituneita, karmeliittaspiritualiteettia noudattavia sääntökuntia. O.Carm. ja OCD-karmeliittojen johto on Roomassa. Karmeliitoilla on YK:ssa NGO-status.
Spiritualiteetti

Karmeliittasääntökunnat ovat luonteeltaan kontemplatiivisia ja apostolisia. Karmeliittojen esikuva on profeetta Elia, joka oli rukouksen ja toiminnan mies. Toinen tärkeä esikuva on Neitsyt Maria, joka on kontemplatiivisen elämän täydellinen esikuva. Karmeliitat seuraavat erityisesti pyhän Jeesuksen Teresan ja pyhän Ristin Johanneksen opetusta ja esimerkkiä. Teresan tie kristittynä oli rukouksen tie, missä rukous koetaan ystävyytenä Jeesuksen Kristuksen kanssa (Elämäni, 8).
Toiminta Suomessa

Suomessa oli karmeliittasisarten luostari (OCD) Espoossa vuodesta 1988 vuoteen 2021 sekä karmeliittamaallikkoryhmä (OCDS) Helsingissä.
Keflavíkin kansainvälinen lentoasema

Keflavíkin kansainvälinen lentoasema (IATA: KEF, ICAO: BIKF) on kansainvälinen lentoasema Keflavíkin kaupungissa Islannissa. Se sijaitsee noin 50 kilometrin päässä Reykjavíkistä ja on maan suurin ja tärkein lentoasema.
Yhdysvaltain maavoimien rakentama Keflavíkin kansainvälinen lentoasema avattiin 23. maaliskuuta 1943. Lentokentällä on kaksi kiitotietä, jotka ovat pituudeltaan 3 054 ja 3 065 metriä. Lentoasema palveli 8,7 miljoonaa matkustajaa vuonna 2017.
Historia

Keflavíkissä oli Yhdysvaltain sotilastukikohta vuodesta 1951 vuoteen 2006.
Lentoyhtiöt

Keflavikin lentoasemalle lentävät lentoyhtiöt tammikuussa 2023:
AirBaltic
Air Canada
Air Greenland
Atlantic Airways
Austrian Airlines
British Airways
Czech Airlines
Delta Air Lines
EasyJet
Edelweiss Air
Eurowings
Finnair
Iberia
Icelandair
Jet2.com
Lufthansa
Neos Air
Norwegian
Play
Scandinavian Airlines
Transavia
United Airlines
Vueling Airlines
Wizz Air
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lentoaseman www-sivut (englanniksi)
Keihin–Tōhoku-linja

E233-1000-sarjan junayksikkö Keihin–Tōhoku-linjalla lähellä Saitama-Shintoshinin rautatieasemaa.
Ruuhka-aika Uenon rautatieasemalla Yamanote-linjan ja Keihin–Tōhoku-linjan yhteisellä laiturilla.
Keihin–Tōhoku-linja (jap. 京浜東北線, Keihin–Tōhoku-sen) on 59,1 kilometriä pitkä Saitaman, Kawaguchin, Tokion, Kawasakin ja Jokohaman kaupungit yhdistävä junalinja Japanissa. Linjaa liikennöi JR East. Linjan tunnusväri on taivaansininen ■.
Vaikka Keihin–Tōhoku-linja käsittääkin periaatteessa vain Saitaman ja Jokohaman välisen junalinjan, Jokohamasta eteenpäin Ōfunan asemalle Kamakuraan kulkevat junat käyttävät samoja tunnuksia. Tämän vuoksi myös Jokohaman ja Ōfunan välinen osuus, virallisesti Negishi-linja, lasketaan yleisesti osaksi Keihin–Tōhoku-linjaa. Koko linjaa voidaan myös kutsua yhdistelmänimellä Keihin–Tōhoku-linja – Negishi-linja (jap. 京浜東北・根岸線).
Linjan nimen alkuosa on muodostettu Tokion (jap. 東京; jälkimmäinen kanji voidaan lukea Kei) ja Jokohaman (jap. 横浜; jälkimmäinen kanji voidaan lukea hin) kaupunkien nimistä, loppuosa taas otettu Tōhoku-päälinjalta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keihin–Tōhoku-linja Wikimedia Commonsissa
Kaljurotta

| Kaljurotta |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Osalahko::  Piikkisikamaiset Hystricognathi
Heimo::  Maamyyrärotat Bathyergidae
Suku::  Heterocephalus
Laji::  glaber
Kaksiosainen nimi
 Heterocephalus glaber  Rüppell, 1842 

Katso myös
   Kaljurotta Wikispeciesissä   Kaljurotta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kaljurotta (Heterocephalus glaber) on itäafrikkalainen jyrsijä, joka elää suuren osan elämästään maan alla. Sen elämäntavat ovat nisäkkääksi poikkeukselliset. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että lajin suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin "kaljumyyrikkö".
Koko ja ulkonäkö

Kaljurotta on nimensä mukaisesti karvaton, rottamainen nisäkäs, jonka pituus on 8–9,2 senttimetriä - tästä hännän osuus on 2,8–4,4 senttimetriä - ja paino 30–80 grammaa. Se on väriltään vaaleanpunainen, selässä on kuitenkin harmaa suojaväri ulkona liikkumista varten ja iho on ryppyinen. Sillä on talttamaiset etuhampaat, joita se käyttää kaivamiseen, ja isot etukäpälät. Kaljurotan hampaat kasvavat suun ulkopuolella, ja se käyttää niitä jopa kilometrien mittaisten tunneleiden kaivamiseen maan alla. Järsiessään tietään eteenpäin kaljurotta sulkee samalla suunsa, jotta multaa ja hiekkaa ei pääse sinne.
Vankeudessa kaljurotta voi elää jopa yli 25-vuotiaaksi.[lähde? ]
Levinneisyys ja elinympäristö

Kaljurotta asustaa maanalaisissa käytävissään puoliaavikolla ja ruohomailla Itä-Afrikassa Etiopian keski- ja eteläosissa, Somaliassa ja Keniassa.
Ravinto

Kaljurotta syö mukuloita, varsimukuloita ja juuria.[lähde? ]
Elintavat

Kaljurotta on ainoa tunnettu nisäkäs, joka on aitososiaalinen kuten muurahaiset, mehiläiset ja termiitit. Kaljurottayhteisössä on 20–300 yksilöä, jotka jakautuvat muurahaisyhteisön tapaan kolmeen pääkastiin: lisääntymiskykyiset, työläiset ja sotilaat. Yksi ainoa naaras, tavallaan kuningatar, voi synnyttää kerralla jopa kolmekymmentä poikasta, jotka kuuluvat eri kasteihin. Pysyäkseen ainoana "munijana" naaras erittää virtsaansa hajua, joka estää pesän muiden naaraiden lisääntymishormonin tuotannon. Lajin tapa muodostaa yhteisöjä on selitettävissä sillä, että kaljurotta elää käytännöllisesti katsoen autiomaaksi katsottavilla seuduilla. Sen ravinnonsaanti on erittäin vaikeaa ja eläminen yhteiskunnassa moninkertaistaa mahdollisuuden löytää ravintoa, ja lisäksi pieninkin löytynyt juurimukula jaetaan tasan kaikkien kesken.
Karstanahkajäkälä

| Karstanahkajäkälä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kotelosienet Ascomycota
Alakaari::  Pezizomycotina
Luokka::  Lecanoromycetes
Alaluokka::  Lecanoromycetidae
Lahko::  Nahkajäkälät Peltigerales
Heimo::  Nahkajäkälät Peltigeraceae
Suku::  Nahkajäkälät Peltigera
Laji::  praetextata
Kaksiosainen nimi
 Peltigera praetextata  (Sommerf.) Zopf 
Katso myös
   Karstanahkajäkälä Wikispeciesissä   Karstanahkajäkälä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karstanahkajäkälä (Peltigera praetextata) on nahkajäkälien sukuun kuuluva jäkälälaji. Sen yläpinta on reunoilta harmaanruskea ja huopakarvainen, mutta keskeltä ruskea ja usein kiiltävä. Alapinnan suonet ovat verkkomaisia. Liuskat ovat 10–15 millimetriä leveitä. Kasvaa kallioilla, kivillä ja usein haapojen tyvien sammalilla. Suosii ravinteikkaita ja kalkkipitoisia kasvupaikkoja. Esiintyy koko Suomessa, Lapissa harvinaisempi. Kasvustot voivat olla jopa 20 senttimetriä halkaisijaltaan. Karstanahkajäkälältä jäkäläaineet eli sekundaariset aineenvaihduntatuotteet puuttuvat.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Karstanahkajäkälä – Peltigera praetextata
Luopioisten kasvisto: Karstanahkajäkälä (Peltigera praetextata)
ITIS: Peltigera praetextata (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Peltigera praetextata (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Peltigera praetextata (englanniksi)
Consortium of Lichen Herbaria: Peltigera praetextata (englanniksi)
Italic 7.0, The Information System on Italian Lichens: Peltigera praetextata (englanniksi)
PheroBase: Semiochemicals of Peltigera praetextata (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kalliojärvi (Juuka)

| Kalliojärvi |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Karjala
Kunnat:  Juuka
Koordinaatit:  63°10′34″N, 28°58′03″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Vuoksen vesistö (04)
Järveen tulevat joet:  Koppalanjoki
Laskujoki:  Kalliojoki
Järvinumero:  04.762.1.020
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  180,3 m 
Rantaviiva:  11,86 km 
Pinta-ala:  1,13 km² 
Tilavuus:  0,00579 km³ 
Keskisyvyys:  5,1 m 
Suurin syvyys:  28,3 m 
Saaria:  7
 fiKalliojärvi 
Kalliojärvi on suurelta osin lahdista koostuva, rantaviivaltaan polveileva korpijärvi Juuassa Pohjois-Karjalan luoteisosassa. Sen pinta-ala on 1,1 neliökilometriä. Etäisyys Joensuusta on 75 kilometriä pohjoisluoteeseen.
Maantiede

Kalliojärven eteläisimmän osan Valkamalahden etelärannalta on 2,2 kilometriä pohjoisimman osan Vaikkolahden pohjoisrantaan. Järven läntisimmän osan muodostaa Tammilahti ja itäisimmän osan Jokilahti. Suurimmat niemimaat ovat länsirannan Aittoniemi ja itärannan Kalliojärvenniemi. Lähes puolet Kalliojärvestä on enintään kolme metriä syvä ja noin seitsemänosa on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvin alue sijaitsee yhtenäisenä vyöhykkeenä järven kaakkoisosassa
Kalliojärven saariluku on seitsemän. Laajin saari on vajaa kaksihehtaarinen Palosaari pohjoisessa. Muita nimettyjä saaria ovat Aittosaari, Telkkäsaari ja Pönttösaari. Kalliojärven ranta-alue on luonnontilaista, rakennuksia on vain muutama.
Kalliojärveen laskee Koppalanjoki idästä Koppalanjärveltä (184,1 metriä mpy). Kalliojärvi laskee Tammilahden länsirannalta Kalliojokea etelään Polvijärveen (170,0 metriä mpy). Kalliojoki on noin kaksi kilometriä pitkä, mutta Kalliojärven ja Polvijärven välinen lyhyin etäisyys on alle 400 metriä.
Kalliojärven vesitilavuus on 5 789 000 kuutiometriä.
Kalliojärvi (04.762.1.020) kuuluu Polvijärven valuma-alue (04.762), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Kajoonjärven valuma-alue (04.76) ja ensimmäinen on Juojärven reitin valuma-alue (04.7). Kalliojärvi on Polvijärven valuma-alueen kolmanneksi laajin vakavesi, laajimmat ovat Polvijärvi ja Koppalanjärvi. Polvijärven valuma-alueeseen kuuluu 35 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä.
Juuan Kalliojärvi on kuudenneksi laajin Suomen yli sadasta Kalliojärvestä.
Aiheesta muualla

Pajunen, Hannu: Järvisedimentit kuiva-aineen ja hiilen varastona.  (Tutkimusraportti 160)  Espoo:  Geologinen tutkimuskeskus, 2004.  ISBN 951-690-894-2.  ISSN 0781-4240.  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 29.10.2022).
Kalanteri

Elektrodien litistämiseen käytettävä kalanteri paristotehtaassa
Kalanterin toiminta
Vanha suomalainen kalanteri
Kalanteri on paperikonelinjan osa, jossa muokataan paperin paksuutta, karheutta tai kiiltoa. Se onnistuu nippikuormitusta, lämpötilaa ja kosteutta säätelemällä.
Kalanterityypit

Konekalanteri
Soft-kalanteri
Multinippikalanteri (Superkalanteri)
Gloss-kalanteri
Metal Belt -kalanteri
Konekalanteri

Konekalanteri on kovanippinen kalanteri, jossa molemmat telat ovat teräksiset. Konekalanterissa vyöhykeohjattu tela on yleensä alapuolella ja termotela yläpuolella. Konekalanteria käytetään paksuuden (engl. caliper control) säätämiseen. Konekalanteria käytetään yleensä ennen päällystyskonetta tasaamaan paksuusprofiilia, jotta päällystemäärä pysyisi kohtuullisena. Konekalanteroinnissa paperirataa puristetaan siten että paksuimmat kohdat "litistyvät kasaan". Tässä kalanterointitapahtumassa radan "kuopat" eivät kalanteroidu.
Soft-kalanteri

Soft-kalanteri on pehmeänippinen kalanteri, jossa vyöhykeohjattu tela on niin sanottu pehmeäpintainen, jota se ei käsin kosketeltaessa kuitenkaan ole.selvennä Pehmeänippinen kalanteri on käytössä sanomalehtikoneissa, joissa paperi kalanteroidaan loppukäyttöä varten. Pehmeänippisellä kalanterilla kalanteroidessa tela myötäilee paremmin paperin pinnanmuotoa ja siten pinta kalanteroituu kauttaaltaan paremmin. Tässä sovelluksessa ei päätavoitteena ole saada tasapaksuista paperirataa, vaan poistaa karheutta. Soft-kalanteri tasoitteleekin vain suurimman karheuden.
Multinippikalanteri

Multinippikalanteria käytetään ensisijaisesti päällystettyjen paperilajien kiillottamista varten, mutta myös SC-lajin paksuusprofiilin säätöön.
Multinippikalanterista käytetään yleisesti nimitystä superkalanteri. Nykyisillä koneentoimittajilla on kuitenkin omat tuotenimet kyseiselle laitteelle, joten superkalanteri -nimityksen käyttö on vähentynyt.
Superkalanteri on kone, jossa ei ole välitelojen kevennyksiä tai telapakkaa ei ole asetettu 45 asteen kulmaan. Ainoastaan välitelojen akseli- ja laakeripesien massat ovat kevennetyt. Toinen oleellinen ero nykyiseen multinippikalanteriin on kuormitus ylätelalta.
Nykyisten multinippikalantereiden välitelojen massat ovat kevennetyt. Silloin nippikuormat ovat tasaiset, jolloin alimmat nipit eivät purista paperirataa superkalanterin tavoin voimakkaammin.
Kefotaksiimi

| --- | --- |


Kefotaksiimi
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(6R,7R)-3-(asetyylioksimetyyli)-7-[[(2Z)-2-(2-amino-1,3-tiatsol-4-yyli)-2-metoksi-iminoasetyyli]amino]-8-okso-5-tia-1-atsabisyklo[4.2.0]okt-2-eeni-2-karboksyylihappo
Tunnisteet
CAS-numero: 63527-52-6
ATC-koodi: J01DD01
PubChem CID: 5742673
DrugBank: DB00493
Kemialliset tiedot
Kaava: C16H17N5O7S2 
Moolimassa: 455,486
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  %
Proteiinisitoutuminen: 35–40 %
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika: 1,1–1,3 tuntia
Ekskreetio: renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: intravenoosi
Kefotaksiimi (C16H17S2N5O7) on kefalosporiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä antibioottina useiden bakteeri-infektioiden hoitoon. Kefotaksiimi kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.
Ominaisuudet ja käyttö

Kefotaksiimi kuuluu niin kutsuttuihin kolmannen sukupolven kefalosporiineihin. Muiden tämän lääkeaineryhmän lääkkeiden tavoin sen antibioottinen teho perustuu bakteerien soluseinän synteesin estoon. Yhdiste tehoaa erityisesti gramnegatiivisiin bakteereihin esimerkiksi kolibakteeriin, Salmonella-bakteereihin ja Haemophilus-suvun lajeihin. Kefotaksiimin teho grampositiivisiin bakteereihin on heikompi. Se vaikuttaa streptokokkeihin ja stafylokokkeihin lukuun ottamatta MRSA-kantoja. Kefotaksiimia käytetään hoidettaessa peritoniittia, keuhkokuumetta, bakteerin aiheuttamaa aivokalvontulehdusta tai virtsatieinfektioita.
Haittavaikutukset

Kefotaksiimi voi aiheuttaa haittavaikutuksina ripulia, huonovointisuutta ja oksentamista. Myös allergisia oireita kuten ihottumaa ja harvoin anemiaa esiintyy.