stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jens Lehmann

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Jens Gerhard Lehmann
Syntymäaika: 10. marraskuuta 1969 (ikä 54)
Syntymäpaikka:  Essen, Länsi-Saksa
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 190 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1988–1998 |  Schalke | 274 | (2) |
| 1998 |  Milan | 5 | (0) |
| 1999–2003 |  Dortmund | 129 | (0) |
| 2003–2008 |  Arsenal | 145 | (0) |
| 2008–2010 |  Stuttgart | 65 | (0) |
| 2011 |  Arsenal | 1 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 621 | (2) |
Maajoukkue
| 1989–1990 |  Länsi-Saksa U21 | 6 | (0) |
| 1998–2008 |  Saksa | 61 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jens Gerhard Lehmann (s. 10. marraskuuta 1969 Essen, Nordrhein-Westfalen, Länsi-Saksa) on saksalainen, parikymmentä vuotta varsinkin Saksan ja Englannin pääsarjoissa pelannut jalkapallomaalivahti. Hän pelasi Saksan A-maajoukkueessa vuosina 1998–2008 ja saavutti varamaalivahtina MM-hopeaa 2002 sekä ykkösmaalivahtina MM-pronssia 2006 ja EM-hopeaa 2008.
Seurajoukkueura > Alku

Lehmann aloitti ammattilaisuransa vuonna 1989 Bundesliiga-seura Schalke 04:ssä. Hän pelasi siellä lähes kymmenen vuoden ajan aina vuoteen 1998 saakka, minkä jälkeen hän siirtyi italialaiseen huippuseuraan AC Milaniin. FC Schalke 04:ssä hänen suurimmaksi saavutuksekseen jäi UEFA-cupin voitto vuodelta 1997, jossa hän ratkaisi voiton torjumalla Internazionalen Iván Zamoranon rangaistuspotkun rangaistuspotkukilpailussa.
Seurajoukkueura > Paluu Saksaan

Ura AC Milanissa ei kuitenkaan saanut tuulta alleen ja Lehmann putosi pelaavasta kokoonpanosta vain viiden ottelun jälkeen. Viittä kuukautta myöhemmin hän palasi kotimaahansa, tällä kertaa Borussia Dortmundin riveihin. Saksassa tuli jälleen menestystä ja kaudella 2001–2002 hän voitti mestaruuden Borussia Dortmundissa.
Seurajoukkueura > Arsenal

Vuonna 2003 Lehmann yritti uudestaan valloittaa ulkomaita ja tällä kertaa hän onnistui. Hän siirtyi englantilaiseen Arsenaliin, joka on yksi Englannin menestyneimmistä seuroista. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi jokaisessa Arsenalin ottelussa ja seura voitti Valioliiga-mestaruuden häviämättä yhtään ottelua. Tämän jälkeen Lehmannilla oli pieniä ongelmia, lähinnä aggressiivisuutensa ja huonojen hermojensa takia. Kaudella 2004–2005 hän oli menettää ykkösmaalivahdin paikkansa, mutta pelasti sen pelaamalla loistavasti FA Cupin finaalissa ja torjuen Manchester Unitedin Paul Scholesin laukauksen rangaistuspotkukilpailussa vieden Arsenalin FA Cupin voittoon heidän kaikkien viiden laukojansa onnistuttua.
Seuraavalla kaudella Lehmann nousi ehdottomaksi ykkösmaalivahdiksi pelaamalla yhden elämänsä parhaista kausista. Arsenal eteni Mestareiden liigan loppuotteluun, jossa Lehmann tosin sai punaisen kortin aivan ottelun alussa. Hän kuitenkin pelasi seitsemän nollapeliä Mestareiden liigan lohko- ja pudotuspeleissä ja torjui Villarrealin tähtihyökkääjä Juan Román Riquelmen rangaistuspotkun ottelun 89. minuutilla. Lehmannista tuli kaikkien aikojen ensimmäinen Mestareiden liigan loppuottelusta ulos ajettu pelaaja. Ottelun tuomari Terje Hauge kertoi ottelun jälkeen hätäilleensä tilanteessa, jossa Lehmann sai punaisen kortin ja FC Barcelonan maali hylättiin. Tuomari olisi voinut hyväksyä Barcelonan maalin ja antaa Lehmannille keltaisen kortin.
Seurajoukkueura > Arsenal > Lähtö Arsenalista

Vuonna 2007 toinen Arsenal-maalivahti Manuel Almunia nousi Lehmannin ohitse ykkösvahdiksi. Kauden aikana hänen kakkosvahdin paikkansa horjui, sillä joukkueessa pelasi myös Łukasz Fabiański. Toukokuussa 2008 Lehmann ilmoitti jättävänsä seuran kauden jälkeen. Kesäkuun alkupuolella hän teki yksivuotisen sopimuksen Bundesliigassa pelaavan VfB Stuttgartin kanssa.
Seurajoukkueura > Takaisin kotimaahan

Monien Englannin Valioliigan Arsenalissa koettujen vuosien jälkeen Lehmann siirtyi loppu-urakseen Bundesliigan VfB Stuttgartin riveihin.
Lehmann lopetti uransa kauden 2009–2010 jälkeen. Hän saavutti Saksan liigan pronssin kaudella 2008–2009.
Seurajoukkueura > Paluu

Lehmann ilmoitti 14. maaliskuuta 2011 pelaavansa loppukauden 2010–2011 entisessä seurassaan Arsenalissa. Hän pelasi lopulta vain yhden liigaottelun Blackpoolia vastaan. Lehmann sai torjuntavastuun, kun joukkueen ykkös- ja kakkosmaalivahdit Wojciech Szczęsny ja Łukasz Fabiański olivat loukkaantuneina ja Manuel Almunia loukkasi itsensä Blackpool-pelin alkulämmittelyssä.
Seurajoukkueura > Pelaajauran jälkeen

Lehmann toimi neuvonantajana ja johtokunnan jäsenenä Bundesliigan Hertha BSC:ssä, josta kuitenkin sai potkut huhtikuussa 2021.
Maajoukkueura

Lehmann pelasi ensimmäisen maaottelunsa vuonna 1998 Omania vastaan. Lehmannilla on ollut vaikea työ syrjäyttää Saksa-ikoni Oliver Kahn maajoukkueessa, minkä vuoksi Lehmann onkin usein ollut joukkueensa kakkosmaalivahti. Jopa pienenä yllätyksenä pidettiin sitä, että Saksan valmentaja Jürgen Klinsmann valitsi Lehmannin Saksan ykkösmaalivahdiksi vuoden 2006 MM-kotikisoihin. Saksa voitti kisoissa pronssia. Lehmann oli myös Saksan ykkösvahti EM-kisoissa 2008. Saksa voitti tuolloin hopeaa.
Lehmann pelasi kaikkiaan 61 A-maaottelua.
Il pirata

Il pirata on Vincenzo Bellinin säveltämä kaksinäytöksinen ooppera, johon libretton on tehnyt Felice Romani. Ooppera kantaesitettiin Milanon Teatro alla Scalassa 27. lokakuuta 1827. Teos vakiinnutti Bellinin aseman aikansa merkittävien oopperasäveltäjien joukossa.
| Vincenzo Bellinin oopperat |
| --- | --- |

Adelson e Salvini: 1825
Bianca e Gernando: 1826
Il pirata: 1827
Bianca e Fernando: 1828
La straniera: 1829
Zaira: 1829
I Capuleti e i Montecchi: 1830
Unissakävijä: 1831
Norma: 1831
Beatrice di Tenda: 1833
Puritaanit: 1835
Tausta

Bellinin toinen ooppera Bianca e Gernando oli menestynyt kohtalaisen hyvin Napolissa, ja teos kiinnitti myös milanolaisen impressaarin, Domenico Barbajan huomion. Bellini saikin tehtäväkseen säveltää oopperan Milanon La Scalaan. Tästä alkoi hedelmällinen yhteistyö libretisti Felice Romanin kanssa. Libretto pohjautuu Isidore J. S. Taylorin Pariisissa 1826 kantaesitettyyn näytelmään Bertram, ou le Pirate, jonka inspiraation lähteenä oli puolestaan Charles Maturinin näytelmä Bertram, or The Castle of Saint-Aldobrand vuodelta 1816.
Il piratan kantaesitys tunnetusti nirson milanolaisyleisön edessä oli välitön menestys. Bellini oli nähnyt erityistä vaivaa partituurinsa kanssa, koska tiesi, että menestyminen Milanossa takaisi lisää sopimuksia. Säveltäjä löysi Il piratassa täyden ilmaisuvoimansa, joka perustuu usein pitkiin, kauniisiin melodioihin sekä tekstin ja musiikin yhteyteen. Menestystä ja sävellystyötä auttoi myös kantaesityksen ensiluokkainen miehitys, jonka kantava voima oli nimiosan esittänyt tenori Giovanni Battista Rubini, entuudestaan milanolaisyleisön suosikki. Oopperan vaativa tenori- ja sopraano-osa vaikuttavatkin osaltaan siihen, että teosta esitetään nykyään verrattain harvoin.
Il piratan menestyksen jälkeen Bellinin ei tarvinnut etsiskellä työtarjouksia. Hän asettui Milanoon vuosiksi 1827-1833. Tänä aikana syntyivät muiden muassa merkkiteokset Unissakävijä ja Norma, kumpikin yhteistyössä libretisti Romanin kanssa. Kaikkiaan Romani kirjoitti libretton kahdeksaan Bellinin 11:stä oopperasta.
Henkilöhahmot

| Nimi | Kuka? | Ääniala | Esittäjä kantaesityksessä 1827 |
| --- | --- | --- | --- |
| Ernesto | Caldoran herttua | baritoni | Antonio Tamburini |
| Imogene | Erneston vaimo | sopraano | Henriette Méric-Lalande |
| Gualtiero | merirosvo, ent. Montalton kreivi ja Imogenen rakastaja | tenori | Giovanni Battista Rubini |
| Itulbo | Gualtieron laivan upseeri | tenori | Lorenzo Lombardi |
| Goffredo | erakko, Gualtieron ent. mentori | basso | Pietro Angilioni |
| Adele | Imogenen palvelijatar | sopraano | Marietta Sacchi |
Tarina

Sisilia, 1200-luku. Imogenen ja Gualtieron tiet ovat eronneet, kun Ernesto on vanginnut Imogenen isän pakottaakseen Imogenen kanssaan naimisiin. Maanpaossa ollut Gualtiero ei tiedä Imogenen avioliitosta ja sen myötä syntyneestä poikalapsesta. Aikeissaan palata kotiseudulleen ja Imogenen luokse Gualtiero on koonnut laivaansa miehistön aragonialaisista merirosvoista. Sisilian rannikolla laiva joutuu Erneston luotsaaman laivaston hyökkäyksen kohteeksi, ja miehistö joutuu jättämään uppoavan laivan juuri, kun raivoava myrsky on pahimmillaan.
Tarina > Ensimmäinen näytös

Paikalliset kalastajat ja kyläläiset rukoilevat merihätään joutuneiden puolesta. Aallot heittävätkin Gualtieron veneen turvallisesti rannalle. Väkijoukossa oleva Goffredo tunnistaa Gualtieron ja tarjoaa tälle turvapaikan. Gualtiero kertoo, että hänen rakkautensa Imogeneen on pitänyt hänet hengissä ("Nel furor delle tempeste"). Imogene tulee paikalle tarjoamaan haaksirikkoutuneille apua. Gualtiero ei esittäydy Imogenelle vielä, ja Itulbon selvittäessä Imogenelle tapahtumien kulun, tämä olettaa Gualtieron menehtyneen. Sivummalla Imogene kertoo Adelelle nähneensä unen, jossa hänen miehensä riisti Gualtierolta hengen ("Lo sognai ferito").
Illalla Itulbo varoittaa haaksirikkoutuneita paljastamasta, että nämä ovat samoja miehiä, joita Ernesto ajoi takaa. Imogene tuntee outoa viehätystä Goffredon vierasta kohtaan, ja pian Gualtiero paljastaakin henkilöllisyytensä Imogenelle. Gualtiero saa nyt tietää, että Imogene on naimisissa vain Erneston painostuksen takia, ja nähdessään Imogenen lapsen hän alkaa suunnitella kostoa.
Ernesto miehineen juhlii voittoa merirosvoista ("Sì, vincemmo"), mutta Imogenen vastahakoisuus juhlintaan ärsyttää häntä. Ernesto kuulustelee merirosvojen johtajaksi tekeytynyttä Itulboa Gualtieron kohtalosta. Goffredo onnistuu pidättelemään tunnekuohun vallassa olevaa Gualtieroa paljastamasta henkilöään Ernestolle. Rakkaus Gualtieroon ja toisaalta vanhemmuus ja avioliitto repivät Imogenen sisintä. Näytös huipentuu päähenkilöiden ilmaistessa ristiriitaisia tunteitaan.
Tarina > Toinen näytös

Adele kertoo Imogenelle, että Gualtiero haluaa nähdä hänet ennen lähtöään. Ernesto syyttää Imogenea uskottomuudesta, mutta Imogene vakuuttaa, että hänen tunteensa Gualtieroa kohtaan kumpuavat ainoastaan menneisyyden tapahtumien muistoista. Ernesto uskookin ensin Imogenen vakuutteluihin, mutta kuullessaan, että Gualtiero onkin lähistöllä, hän joutuu raivon valtaan.
Itulbon estelyistä huolimatta Gualtiero menee tapaamaan Imogenea ennen lähtöään. Parin tunteet ovat ristiriitaisia; he vuoroin hyväksyvät kohtalonsa, vuoroin tunnustavat palavan rakkautensa. Ernesto hiipii paikalle ja kuulee Gualtieron ja Imogenen sananvaihdon. Kun hän tulee esiin, käy selväksi, että kaksintaistelu miesten välillä on väistämätön.
Kaksintaistelun tuloksena Ernesto on saanut surmansa. Gualtiero antautuu oikeuden tuomittavaksi ja rukoilee, että Imogene antaa hänelle anteeksi ("Tu vedrai la sventurata"). Toisaalla Imogene on ahdistunut ja harhainen. Hän näkee näkyjä kuolleesta miehestään ja pojastaan ("Col sorriso d'innocenza"). Etäältä kuuluu ritarien neuvoston antama tuomio: Gualtiero tuomitaan kuolemaan. Imogene näkee sielunsa silmin verisen mestauslavan, ja epätoivo vie hänestä voiton. Hän näkee omankin kuolemansa lähestyvän ("Oh sole, ti vela di tenebre oscure").
Äänitallenteita

| Vuosi | Solistit (Imogene, Gualtiero, Ernesto, Goffredo) | Johtaja, orkesteri | Äänilevymerkki |
| --- | --- | --- | --- |
| 1959 | Maria Callas, Pier Miranda Ferraro, Constantino Ego, Chester Watson | Nicola Rescigno,  American Opera Society | CD: EMI Classics  D232361 (Live-taltiointi) |
| 1967 | Montserrat Caballé, Flaviano Labò, Piero Cappuccilli, Ugo Trama | Franco Capuana,  Maggio Musicale Fiorentino | CD: Nuova Era 2207/2208 (Live-taltiointi) |
| 1971 | Montserrat Caballé, Bernabé Marti, Piero Cappuccilli, Ruggero Raimondi  | Gianandrea Gavazzeni,  Radiotelevisione Italiana | CD: EMI Classics 7243 567121 |
| 1994 | Lucia Aliberti,  Stuart Neill,  Roberto Frontani, Kelly Anderson | Marcello Viotti,  Deutsche Oper Berlin | CD: Berlin Classics  B0000035MR |

Giovanni Rubini
Investituurariita

Investituurariita oli merkittävin maallisen ja kirkollisen vallan yhteenotto keskiajalla. Se alkoi 1000-luvulla Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan ja paavin välisenä riitana siitä, kenellä on oikeus nimittää kirkon toimihenkilöt (investituura). Riita johti lopulta lähes 50 vuotta kestäneeseen sisällissotaan ja Saksalais-roomalaisen keisarikunnan hajoamiseen niin, etteivät Saksan alueen valtakunnat yhdistyneet uudestaan ennen 1800-lukua.
Riidan alkuperä

Ennen investituurariitaa kirkonhenkilöiden nimitys oli teoriassa kirkon sisäinen asia, mutta käytännössä sen suorittivat maalliset hallitsijat. Investituuraseremoniassa vastavalittu piispa tai apotti astui maallisen johtajan eteen ja sai tältä sauvan ja sormuksen vallan merkiksi.
Koska piispan tai apotin asemaan liittyi usein merkittävästi maaomaisuutta ja vaurautta, oli maalliselle hallitsijalle taloudellisesti hyödyllistä nimittää joku hänelle uskollinen henkilö. Piispat ja apotit olivat usein itsekin osa maallista hallintoa hallinnollisten kykyjensä ansiosta. Lisäksi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarilla oli erityinen oikeus valita paavi. Paavi vastavuoroisesti nimitti ja kruunasi seuraavan keisarin, joten harmoninen suhde kahden osapuolen välillä oli tärkeää.
Kriisi sai alkunsa kun ryhmittymä kirkon sisällä, gregoriaaniset reformistit, päättivät vapauttaa kirkon maallisten hallitsijoiden vallasta poistamalla investituuraseremonian. Reformistit tiesivät, että tämä ei olisi mahdollista niin kauan kuin keisarilla oli oikeus nimittää paavi, joten ensimmäinen askel oli siirtää paavin nimittäminen kirkolle. Tilaisuus tähän tuli 1050-luvulla, kun Henrik IV:stä tuli keisari nuorella iällä. Reformistit tarttuivat tilaisuuteen, kun keisari oli vielä lapsi eikä voinut reagoida tilanteeseen. Vuonna 1059 kirkolliskokous Roomassa julisti, että maallisilla johtajilla ei ollut oikeutta osallistua paavin nimittämiseen ja loi kardinaalikollegion, joka koostui vain kirkon edustajista. Kardinaalikollegio on tänäkin päivänä tapa, jolla paavi valitaan.
Kun paavin hovi hallitsi paavin valintaa, se pystyi nyt hyökkäämään investituuraa vastaan laajalla rintamalla.
Investituurariita

Vuonna 1075 paavi Gregorius VII julisti Dictatus Papaessaan investituurakäytännön lopettamisen. Tähän aikaan Henrik IV ei enää ollut lapsi ja hän reagoi julistukseen lähettämällä Gregorius VII:lle kirjeen, jossa hän syrjäytti Gregoriuksen ja vaati uuden paavin valintaa.
Vuonna 1076 Gregorius vastasi kirjeeseen julistamalla kuninkaan pannaan, erottamalla hänet kirkosta ja erottamalla hänet keisariudesta. Näin ollen Henrik IV ei enää ollut Saksan kuningas eikä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari. Käytännössä paavi ja keisari olivat julistaneet toisensa pois virasta.
Julistusten toimeenpaneminen oli hankalaa, mutta kohtalo oli Gregoriuksen puolella. Saksan aatelisto oli iloinen kuullessaan kuninkaansa viraltapanosta. Se käytti tilannetta verukkeena kapinoinnille ja kuninkaallisen vallan siirtämiselle. Aatelisto vaati paikallista hallintaoikeutta talonpoikiin ja omaisuuteen, rakensi aiemmin kiellettyjä linnoituksia ja rakensi paikallisen feodaalihallinnon päästäkseen eroon keisarikunnasta.
Henrik IV:llä ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin peräytyä, koska hän tarvitsi aikaa suunnatakseen sotajoukkonsa kuningaskuntansa kapinallisia vastaan. Vuonna 1077 hän matkusti Pohjois-Italiaan Canossaan, missä hän tapasi paavin ja pyysi häneltä henkilökohtaisesti anteeksi. Katumuksensa merkiksi hän seisoi lumessa paljain jaloin keskellä talvea. Gregorius poisti pannan, mutta Saksan aatelisto ei ollut yhtä valmis luopumaan tilaisuudestaan. He valitsivat kilpailevan kuninkaan nimeltään Rudolf.
Vuonna 1081 Henrik IV:n onnistui vangita ja tappaa Rudolf ja samana vuonna hän valloitti Rooman aikomuksenaan syrjäyttää Gregorius VII voimalla ja korvata tämän suopeammalla paavilla. Gregorius VII kutsui avukseen liittolaisensa normannit Etelä-Italiasta ja nämä pelastivat hänet saksalaisilta vuonna 1085. Normannien onnistui saada Rooma haltuunsa, mutta kun Rooman asukkaat nousivat kapinaan Gregoriusta vastaan, hänen oli paettava normannien kanssa etelään, missä hän pian kuoli.
Investituurariita jatkui vielä vuosikymmeniä, kun jokainen seuraava paavi taisteli investituuraa vastaan yrittämällä synnyttää kapinaa Saksassa. Henrik IV:tä seurasi hänen kuolemansa jälkeen hänen poikansa Henrik V, joka ei myöskään halunnut luopua investituurasta.
Viidenkymmenen vuoden taisteluiden jälkeen kompromissiin päästiin vuonna 1122 Wormsissa, jossa sovittiin, että investituura lakkautetaan, mutta maallisille johtajille annettaisiin epävirallisia mahdollisuuksia vaikuttaa nimitysprosessiin.
Merkitys

Ennen investituurariitaa Saksa oli Euroopan voimakkaimpia yhdistyneitä kuningaskuntia. Viisikymmentä vuotta kestäneiden kirkon kanssa käytyjen kiistojen aikana se heikkeni ja hajosi osiin. Paikallisten hallitsijoiden valta talonpoikiin kasvoi, maaorjuus lisääntyi ja kansalaisten oikeudet vähenivät. Verot ja sotaväenotot lisääntyivät samalla kun valtioiden kassat hupenivat.
Erimielisyydet eivät päättyneet Wormsiin. Kiistat paavin ja keisarin välillä jatkuivat, kunnes Pohjois-Italia jäi kokonaan keisarikunnan haltuun. Keisari Fredrik II:n aikana kirkko käynnisti ristiretkiä Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa vastaan.
Kirjallisuutta

Blumenthal, Uta-Renate (1988). The Investiture Constroversy: Church and Monarchy from the Ninth to the Twelfth Century. University of Philadelphia Press.
Cowdrey, H.E.J. (1998). Pope Gregory VII, 1073–1085. Oxford University Press.
Tellenbach, Gerd (1993). The Western Church from the Tenth to the Early Twelfth Century. Cambridge University Press.
Henrik IV
Pyhä Gregorius VII
Ivan Blatný

Ivan Blatný (21. joulukuuta 1919 – 5. elokuuta 1990) oli tšekkiläinen runoilija. Hän syntyi Brnossa ja meni mukaan Skupina 42 -taiteilijaryhmän toimintaan. Hän jätti maansa vuonna 1948 ja vietti loppuikänsä Isossa-Britanniassa. Hän kuoli keuhkolaajentumaan 70-vuotiaana Colchesterissä.
Blatný kärsi elämänsä varrella mielenterveysongelmista, ja hänellä todettiin paranoidinen skitsofrenia. Hän asui Britanniassa ollessaan eri laitoksissa.
If You’re Not the One

| ”If You’re Not the One” Daniel Bedingfield |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Gotta Get Thru This
 Julkaistu: 25. marraskuuta 2002
 Tekijä(t): Daniel Bedingfield
 Tuottaja(t): Mark Taylor
 Tyylilaji: pop, blue-eyed soul
 Kesto: 04.19
 Levy-yhtiö: Island, Polydor
Muut kannet
 Ranskan painos  Yhdysvaltain painos
Listasijoitukset
  1.  15.
Daniel Bedingfieldin muut singlet
| ”James Dean (I Wanna Know)” 2001 | ”If You’re Not the One” 2002 | ”I Can’t Read You” 2003 |
If You’re Not the One on Daniel Bedingfieldin esikoisalbumilta Gotta Get Thru This julkaistu single. Se julkaistiin albumin kolmantena singlenä 22. marraskuuta 2002, ollen Ison-Britannian singlelistan sijalla yksi ja Yhdysvalloissa sijalla viisitoista.
Kappaleet > Ison-Britannian ja Euroopan julkaisu

If You’re Not the One (albumin versio)
James Dean (I Wanna Know) (akustinen versio)
If You’re Not the One (Metro Mix)
If You’re Not the One (video)
Kappaleet > Yhdysvaltojen julkaisu

If You’re Not the One (radio-versio)
If You’re Not the One (Metro-versio)
Album Snippets Medley
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Höxter

| Höxter |
| --- | --- |
 Höxterin vanha raatihuone
 vaakuna
 Höxter
 Koordinaatit: 51°46′N, 9°23′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Nordrhein-Westfalen
Piirikunta:  Höxterin piirikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  158,2 km²
Korkeus:  96 m
Väkiluku (2019):  28 842
 – Väestötiheys:  182 as./km²
Postinumero:  37671
Suuntanumero(t):  05271, 05531, 05275, 05277, 05278
 
 www.hoexter.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Höxterin sijainti Höxterin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa.
Höxter on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksan länsiosassa. Se on saman nimisen piirikunnan hallintokeskus. Höxterissä toimii muun muassa teknillinen oppilaitos Technische Hochschule Ostwestfalen-Lippe. Kaupungissa sijaitseva Corveyn luostari kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Höxter on niin ikään yksi historiallisista Hansakaupungeista.
Maantiede

Höxter sijaitsee Pohjois-Saksan hedelmällisen alangon ja Keski-Saksan vuorimaan vaihettumisvyöhykkeellä. Se on Nordrhein-Westfalenin itäisin kaupunki. Höxterin etäisyys Hannoverista on noin 70 kilometriä etelälounaaseen, Göttingenistä noin 50 kilometriä luoteeseen, Kasselista noin 50 kilometriä pohjoiseen ja Bielefeldistä noin 65 kilometriä kaakkoon. Höxter kuuluu Nordrhein-Westfalenin koillisosan kattavaan noin kahden miljoonan asukkaan Ostwestfalen-Lippen alueeseen, joka vastaa Detmoldin hallintopiiriä.
Höxterin keskusta sijaitsee kaupungin itäosassa Weserin rannalla. Höxterin korkein kohta on Köterberg, joka kohoaa lähes puoli kilometriä merenpinnan yläpuolelle. Vuori sijaitsee kaupungin pohjoiskolkassa Lippen piirikunnan rajalla. Höxterin pinta-alasta noin 45 % on maatalouskäytössä ja metsiä on noin 40 %. Kaikkinensa Höxterin piirikunta on varsin harvaanasuttua suhteessa Nordrhein-Westfalenin keski- ja länsiosaan.
Höxter koostuu kantakaupunki Höxteristä ja tusinasta entisiä maalaiskyliä, jotka liitettiin Höxteriin 1970. Lähes puolet väestöstä asuu kantakaupungissa ja kymmenesosa aivan sen koillispuolella sijaitsevassa Lüchtringenissä. Nordrhein-Westfalenin itäisin piste on Höxterin koillisosassa Stahlen alueella.
Höxterin osa-alueita kutsutaan termillä "Ortschaft".
Historia

Höxter on pohjoisen Saksan vanhimpia kaupunkeja: siitä on ensimmäinen maininta vuodelta 823 muodossa "villa hucxori". Keisari Ludvig Hurskas lahjoitti kaupungin vuonna 815 perustetulle Corveyn luostarille ja se kehittyi suotuisan sijaintinsa ansiosta kaukokaupan keskukseksi. Höxter sai markkina- ja rahanlyöntioikeudet, minkä seurauksena vaurastuvan kaupungin asujaimisto joutui rakentamaan kaupunginmuurin rikkauksiensa suojaksi. Höxterin asukkaat olivat tuon tuosta kahnauksissa Corveyn herrojen kanssa, ja verenvuodatustakin nähtiin. Höxter sai kaupunkioikeudet 1250.
Uskonpuhdistuksen aikaan 1533 Höxter kääntyi luterilaisuuteen, mutta ympäröivä maaseutu pysyi katolisena. Aikakaudelta on säilynyt Weserin renessanssia edustavaa arkkitehtuuria. Kolmikymmenvuotinen sota oli tuhoisa: Höxterin verilöylyssä vuonna 1634 kuoli noin 1 500 ihmistä. Vuonna 1674 Höxterin asema itsenäisenä kaupunkina kaventui olennaisesti. 1800-luvun alussa maallinen hallinto syrjäytti hengellisen, ja 1813 Höxteristä tuli osa Preussin kuningaskuntaa. Kaupunki kehittyi voimakkaasti 1800-luvulla ja kasvoi keskiaikaisten muuriensa ulkopuolelle. Rautatieverkkoon Höxter kytkettiin 1865.
Vuoden 1970 kuntaliitosten jälkeen Höxteristä tuli piirikuntansa hallintokeskus ja Weserberglandin aluekeskus.
Höxterin keskustan ilme on pysynyt melko keskiaikaisena ristikkotaloineen ja vanhoine kirkkoineen. St. Kilianin kirkon kaksitorninen julkisivu on Höxterin maamerkki.
Talous ja liikenne

Höxterissä toimii elintarvikepakkausten valmistaja Wentus Kunststoff GmbH. Pieniä ja keskisuuria teollisuusyrityksiä on runsaasti. Palvelualoja edustaa muun muassa kaksi sairaalaa.
Rautatieliikennepaikka Höxter Rathaus sijaitsee rataosuudella Altenbeken–Kreiensen, jota liikennöi NordWestBahn. Maantiet Bundesstraße 64, 83 ja 239 risteävät Höxterissä. Lähin moottoritieyhteys on Warburgissa, jossa on liittymä BAB 44:lle. Polkupyöräreitit Europaradweg R1 (Lontoo–Helsinki) ja Weser-Radweg (Hann. Münden–Cuxhaven) risteävät Höxterissä.
Aiheesta muualla

Höxter, Nordrhein-Westfalen, Saksa — Sunrise, Sunset, and Daylength
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Höxter
Weserin ylittävä silta
Käännös suomeksi