stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marcel Mule
Opetustyö

Vuonna 1942 Pariisin konservatorion johtaja Claude Delvincourt perusti uudelleen saksofoninsoiton koulutusohjelman. Hän antoi tämän opetuksen johtamisen Marcel Mulen harteille. Hänen opettajanuransa kesti kaikkiaan 26 vuotta. Mulen oppilaat ovat vaikuttaneet Ranskassa ja kaikkialla maailmassa niin opettajina kuin muusikoinakin.
Vuonna 1968 hän jäi tästä tehtävästä eläkkeelle ja lopetti täysin saksofonin soiton sydänongelmien takia.
Ilmar Talve

| Ilmar Talve> Ilmar Thalfeldt |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. tammikuuta 1919 Namkku
Kuollut: 21. huhtikuuta 2007 (88 vuotta) Turku
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tarton yliopisto
Instituutti:  Turun yliopisto
Tutkimusalue:  kansatiede
Tunnetut työt:  Suomen kansankulttuuri
Ilmar-Aleksander Talve (vuoteen 1935 Thalfeldt; 17. tammikuuta 1919 Namkku – 21. huhtikuuta 2007 Turku) oli Virossa, Ruotsissa ja Suomessa tieteellisen työnsä tehnyt virolainen kansatieteen professori ja kirjailija. Hänen pääteoksensa on 1979 julkaistu Suomen kansankulttuuri. Teoksesta on julkaistu useita laitoksia, viimeksi vuonna 2012.
Elämä

Talven perhe palasi Venäjältä Inkerinmaalta Viroon 1920 ja asettui asumaan Tapaan, missä Talve kävi koulua. Hän aloitti opinnot Tarton yliopistossa 1937 ja suoritti filosofian maisterin tutkinnon 1942.
Vuonna 1943 Talve pakeni Saksan mobilisaatiota Suomeen, liittyi vapaaehtoisena Suomen armeijaan ja osallistui Kannaksen suurhyökkäyksen torjuntataisteluihin 1944. Syksyllä 1944 hän muiden Suomen-poikien tavoin palasi Viroon. Hän yritti paeta meritse Ruotsiin, mutta joutui vierastyöläisten leirille Saksaan. Sieltä hänen sodan päätyttyä onnistui siirtyä 1945 Ruotsiin.
Ruotsissa Talve jatkoi opintojaan ja väitteli tohtoriksi Tukholmassa vuonna 1960. Väitöskirjan aiheena oli sauna. Talve muutti tutkijaksi Turkuun 1959. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1986. Tutkimus- ja kirjoitustyötä hän jatkoi eläkkeelle jäätyään. Ilmar Talve kuoli 88-vuotiaana Turussa. Ilmar Talven poika oli suomenvirolainen vapaustaistelija Juhan Talve.
Tutkijanura

Talve perusti sosiologian professori Esko Aaltosen kanssa Turun yliopistoon kansatieteen laitoksen. Vuonna 1959–1960 hän toimi laitoksen assistenttina ja 1960–1962 dosenttina ja samalla määräaikaisena professorina. Vuonna 1962 hänet valittiin laitoksen ensimmäiseksi professoriksi.
Talve käynnisti vuonna 1957 laajan kyselytutkimuksen. Vuosina 1957–1990 lähetettiin kaikkiaan noin 130 erilaista kyselyä eri puolille Suomea. Vastauksista kertyi yli 400 000 vastaussivua käsittävä arkisto. Hän laajensi kansatieteen myös kaupunkien ja työväestön tutkimukseen ja käynnisti opiskelijoiden kenttätutkimukset. Hän julkaisi tutkimuksia muun muassa eri ammateista ja teollisuuspaikkakunnista.
Kirjailijana

Talve julkaisi viroksi novellikokoelman Ainult inimene 1948 sekä romaanit Maja lumes 1952, Juhansoni reisid 1959 (suomennos Juhansonin matkat 1961) ja Maapagu 1988. Vuosina 1997–1999 hän julkaisi kolmiosaisen omaelämäkerran, josta ilmestyi 2004 yksiosainen lyhennetty suomennos. Samana vuonna ilmestyi myös laaja Viron kansankulttuuria käsittelevä yleisteos Eesti kultuurilugu.
Palkintoja

Talve sai Suomen Saunaseuran Samuli-palkinnon (nyk. Löylynhenki-palkinto) 1991 väitöskirjastaan Bastu och torkhus i Nordeuropa (1960). Vuonna 1990 hänelle myönnettiin Virossa Henrik Visnapuun kirjallisuuspalkinto ja 1993 Friedebert Tuglaksen novellipalkinto.
Teokset

Juhansoni reisid, 1959, 2. tr. 1994
Juhansonin matkat. Suomentanut Martti Rauhala, Karisto 1961, 2. p. 1991. ISBN 951-23-2903-4
Suomen varpaiset ja sen taustaa, 1959
Lemlahden kylä, 1960
Virolainen sauna, 1960
Bastu och torkhus i Nordeuropa, 1960
Huomioita kylien muuttumisesta Paattisten pitäjän pohjoisosassa, 1961
Kansanomaisen ruokatalouden alalta, 1961
Keinu ja keinuminen Suomessa, 1961
Nordost-europeiska rian en etnologisk undersökning, 1961
Satakunnan uittotyöläisistä ennen 1920-lukua, 1961
Suomen sahatyöläisten työstä, työajasta ja palkkaustavasta, 1962
Suomalainen kansatiede, 1963
Radoilta ja ratojen varsilta rautatieläisten elämää entisaikaan heidän itsensä kuvaamana, 1963
Arbeit und Lebensverhältnisse der finnischen Bahnbauarbeiter und Eisenbahner im Lichte der aufgezeichneten Erinnerungen, 1964
Kannakselainen säärikokko, 1964
Huset i snön, 1964
Lisiä kansanomaiseen tekniikkaan, 1965
Gratulationstavlor i Åbo stads historiska museum, 1966
Namens- und Geburtstagstraditionen in Finnland, 1966
Kansanelämä kaupunkiyhteisössä, 1968
Euroopan kansat 1. Turun yliopisto 1971 (moniste)
Euroopan kansat. Turun yliopisto 1978. ISBN 951-641-511-3
Europas folk, 2. uppl., 2000
Suomen kansanomaisesta ruokataloudesta, 1973
Suomessa käytetyistä veriruoista, 1974
Suomen kulttuurirajoista ja -alueista, 1976
Folkligt kosthåll i Finland en översikt, 1977
Suomen kansankulttuuri historiallisia päälinjoja, 1979, 1989
Finnische Volkskunde materielle und gesellschaftliche Kultur, 1980
Vatjalaista kansankulttuuria, 1981
Pieniä teollisuusyhdyskuntia : 1, 1983
Turun yliopiston kansatieteen laitos 1958–1983, 1984
Unikeonpäivä, kylpyläjuhlasta kaupunkitapahtumaksi, 1986
Morsiamesta nuorikoksi häiden rakenne itämerensuomalaisilla die Struktur des Hochzeitszeremoniells bei den Ostseefinnen, 1987
Kalmisto - hautausmaa - kirkkotarha kulttuurihistoriaa Suomen hautausmailla, 1988
Maapagu Sebastian Alkmani ülestähendusi aastaist 1906–1917: Esimene köide, 1988
Maapagu Sebastian Alkmani ülestähendusi aastaist 1906–1917: Teine köide, 1988
Suomen kansankulttuuri . Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1979. ISBN 951-717-195-1
3. tarkennettu ja täydennetty painos. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 514 ISBN 951-717-553-1
Uusi nid. laitos. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012 ISBN 978-952-222-414-9
Finnish folk culture, 1997
Finn népkultúra, 2000
Raision historia 3, Raision kansankulttuuri 1900-luvun alusta 1970-luvulle, 1990
Autobiograafia III, Kolmas kodumaa, 1999
Kolme kotimaata: Omaelämäkerta.  (Lyhennelmä teoksista Kevad Eestis, 1997; Kutsumata külaline, 1998 ja Kolmas kodumaa, 1999.)  Suomentanut Eva Gottberg. Turku:  Kirja-Aurora, 2004.  ISBN 951-29-2698-9
Aiheesta muualla

Ilmar Talven muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Talve, Ilmar hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
John Mungo-Park

Supermarine Spitfire VB. Kuvan kone vuodelta 1942.
John Colin Mungo-Park, s. John Colin Park (25. maaliskuuta 1918 – 27. kesäkuuta 1941) oli brittiläinen taistelulentäjä ja hävittäjä-ässä. Hän taisteli Natsi-Saksaa vastaan Toisessa maailmansodassa ja osallistui Dunkirkin taisteluun sekä  Taisteluun Britanniasta. Lentuepäällikkö (Squadron Leader, tri A. Pricen teoksessa kapteeni) Mungo-Park toimi Britannian Kuninkaallisten ilmavoimien palveluksessa, vuodesta 1937 lukien. Hän saavutti Distinguished Flying Crossin, (lyh. DFC) ansiosoljella. Natsi-Saksan hävittäjäkoneiden ohella, Mungo-Park pudotti Natsi-Saksan pommikoneita: kuten Heinkel He 111, Junkers Ju 88 ja Junkers Ju 87.
Mungo-Park lensi ilmeisesti myös Fairey Swordfishillä, Britannian laivaston torpedopommittajalla. Pääasiallisesti Mungo-Parkin käyttämä sotilaskone oli kuitenkin Supermarine Spitfire. Hän kaatui lentäessään 74. hävittäjälaivueessa, Belgian yläpuolella, jolloin lensi Vb -alatyypillä. Silloin hänen esimiehenään ja laivueen päällikkönä toimi Adolph Malan.
John Mungo-Parkin lopullinen voittosaalis oli: 11 tuhottua, 2 jaettua, ja 5 mahdollista pudotusta sekä 4 vaurioitettua viholliskonetta.
Aiheesta muualla

https://peoplepill.com/people/john-mungo-park/
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Commonwealth War Graves Commission 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Jacobina Charlotta Munsterhjelm

Jacobina Charlotta Munsterhjelm (16. huhtikuuta 1786 Hämeenkylän kartano, Elimäki – 1. huhtikuuta 1842 Kurjalan kartano, Hämeenkoski) oli suomalainen kartanonneiti ja päiväkirjan pitäjä.
Munsterhjelmin vanhemmat olivat kapteeni, tilanomistaja, valtiopäivämies Anders Gustaf Munsterhjelm (1731–1801) ja Ester Sofia Nohrström (1748–1817). Ruukinpatruuna Anders Nohrström oli hänen isoisä.
Munsterhjelm piti päiväkirjaa 13–15-vuotiaana vuosina 1799–1801. Hän kuvasi päiväkirjassaan isänsä omistaman Elimäen Hämeenkylän kartanon vierailuita, juhlia sekä lukemiaan kirjoja. Päiväkirjan alussa Munsterhjelm lukee vielä Katekismusta mutta sitten hän siirtyy kaunokirjallisuuden lukijaksi lukien muun muassa Samuel Richardsonin kirjeromaania Clarissa ja Daniel Defoen Robinson Crusoeta. Lukeminen tapahtui ääneen niin että hän luki joko muille tai kuunteli muiden ääneen lukemista.
Kirjallisuutta

Jacobina Charlotta Munsterhjelms dagböcker 1799-1801 ; med kommentar och register utg. av Bo Lönnqvist. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland 440. Helsingfors 1970
Työteliäs ja uskollinen : naiset piikoina ja palvelijoina keskiajalta nykypäivään ; luku Piikojen arkea ja juhlaa Hämeenkylän kartanossa noin 1800 ; toimittaneet Marjatta Rahikainen ja Kirsi Vainio-Korhonen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1092. Helsinki 2006 ISBN 9517468466
Kirsi Vainio-Korhonen : Suomen herttuattaren arvoitus : suomalaisia naiskohtaloita 1700-luvulta ; luku Nuoren tytön maailma - Jacobina Charlotta Munsterhjelmin (1786-1842) päiväkirja. Edita, Helsinki 2009 ISBN 9789513754617
Johanna Ilmakunnas :  Joutilaat ja ahkerat. Kirjoituksia 1700-luvun Euroopasta. Siltala, Helsinki 2016 ISBN 9789522343000
Eliel Muoniovaara

Eliel Muoniovaara (1. kesäkuuta 1918 Helsinkilähde? – 24. helmikuuta 1993 Helsinkilähde?) oli suomalainen arkkitehti, joka tuli tunnetuksi yli 60 elokuvateatterisalin suunnittelijana. Ensimmäiset niistä olivat Kino Herttua Herttoniemen Erätorilla (1956–1957) ja Bio Bristol Helsingin Aikatalossa (1961), joissa hän vastasi koko talon suunnittelusta. Hän suunnitteli myös muun muassa Kluuvikadun Maximin uudisrakennuksen (1974) ja Forumin seitsemän teatterisalia (1985). Hänen suunnittelemansa on myös Hakaniemen Metallitalo (1965). Herttoniemeen Muoniovaara suunnitteli 1950-luvulla Erätorin tornitalot ja ostoskeskuksen, jonka yhteydessä hän myös itse asui. Munkkivuoreen vuonna 1956 suunniteltu Ulvilantie 19 -kokonaisuus koostuu useamman arkkitehtonisesti merkittävän rakennuksen kokonaisuudesta
Aiheesta muualla

Nurmio, Raija: ”Eliel Muoniovaara – elokuvateatteriarkkitehti”, Kinolehti 55 (1986) : 2, s. 12–13.
Eliel Muoniovaaran suunnittelemat rakennukset Helsingin keskustassa (Arkistoitu – Internet Archive) Korttelit.fi.
Adolf Fredrik Munck
Aiheesta muualla

Munck, Adolf Fredrik. Teoksessa Svenskt biografiskt handlexikon II, s. 151.  Tukholma:  Bonniers, 1906.  Artikkelin verkkoversio Projekt Runebergissa Viitattu 23.1.2010. (ruotsiksi)
Konung Gustav III:s brevväxling med Adolf Fredrik Munck / utg. och bearb. av Harry Donner.  Svenska litteratursällskapet i Finland, 1933.  Kansalliskirjasto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 
Muut:  IdRef
Paavo Tamminen

Paavo Bertel Tamminen (9. helmikuuta 1894 Prunkkala – 20. helmikuuta 1953) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat rovasti Isak Reinhold Tamminen ja Kerstin von Hausen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Aino Tolvasen kanssa.
Opinnot

Tamminen kävi neljä luokkaa Tampereen suomalaista yhteiskoulua ja sähkökurssin Tampereen teollisuuskoulussa sekä suoritti yksityisesti seitsemänen luokan Kokkolan yhteislyseossa vuonna 1932. Hän suoritti hyökkäysvaunukurssi vuonna 1923 ja sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925 sekä komppanianpäällikkökurssin 1. jakson Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1930, Aseseppäkoulun asemestarikurssin hän suoritti 1. jakson vuonna 1933 ja 2. jakson vuonna 1935.
Jääkärikausi

Tamminen toimi sähköalalla harjoittelijana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 5. helmikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Tamminen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanian vääpeliksi 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Tamminen siirrettiin sisällissodan jälkeen 18. elokuuta 1918 Vuoristoprikaatin tiedonanto-osastoon, missä hän toimi merkinantojoukkueen johtajana ja osaston adjutanttina. Vuoristoprikaatista hänet siirrettiin 7. huhtikuuta 1919 alkaen 1. Divisioonan tiedonantovälinekomppanian puhelinjoukkueen johtajaksi ja 2. helmikuuta 1921 alkaen Kenttälennätinpataljoonaan, missä hänet sijoitettiin aliupseerikoulun opetusupseeriksi sekä pataljoonan insinööri- ja aseupseeriksi. Armeijasta hän erosi 14. toukokuuta 1927 ja siirtyi Suojeluskuntain ase- ja konepajan palvelukseen työskennellen yrityksessä hienomekaanikkona, asekokoojana ja korjaajana. Vuonna 1930 hän liittyi Suojeluskuntajärjestöön missä hänet sijoitettiin aluepäälliköksi Keski-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin 1. alueelle. Tehtävässä hän toimi 31. heinäkuuta 1931 saakka. Tamminen astui uudelleen vakinaiseen palvelukseen 23. syyskuuta 1932 ja hänet sijoitettiin Viestipataljoona 2:een (myöhemmin Viestipataljoona) ja määrättiin 1. komppaniaan nuoremmaksi upseeriksi ja 1. toukokuuta 1934 alkaen opetusupseeriksi aliupseerikouluun. Seuraavaksi hänet siirrettiin 26. tammikuuta 1937 aseteknikoksi Kaasusuojelukouluun.
Talvi- ja jatkosota

Tamminen osallistui talvisotaan Kaasunsuojeluvarikolla ja Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin aseupseeriksi Tykistön koulutuskeskus 3:een, josta hänet siirrettiin myöhemmin asetarkastajaksi 7. Armeijakunan esikuntaan ja edelleen 5. Armeijakunnan esikuntaan. Vuonna 1943 hänet siirrettiin aseupseeriksi Viestikoulutuskeskukseen ja edelleen Jalkaväenkoulutuskeskus 23:een ja Jalkaväenkoulutuskeskus 3:een. Vakinaisesta palveluksesta hän erosi sotien jälkeen ja siirtyi Imatran voima Oy:n palvelukseen.
Luottamustoimet

Tamminen toimi Kenttalennätinpataljoonan kunnianeuvoston jäsenenä vuosina 1921–1923 ja varapuheenjohtajana vuonna 1927.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 2. joulukuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1920  Kapteeni 16. toukokuuta 1923 |     |  Vapaudenristi 4. lk. (1940 ja 1941)  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Constance Talmadge

| Constance Talmadge |
| --- | --- |
 Constance Talmadge vuonna 1922
Henkilötiedot
Koko nimi:  Constance Alice Talmadge
Syntynyt: 19. huhtikuuta 1898 New York City, New York
Kuollut: 23. marraskuuta 1973 (75 vuotta) Los Angeles, Kalifornia
Ammatti:  näyttelijä ja tuottaja myöhemmin investoija, hyväntekeväisyystyöntekijä ja sairaanhoitaja
Puoliso:  John Pialoglou (1920–1922) Alastair MacIntosh (1926–1927) Townsend Netcher (1929–1939) Walter Giblin (1939–1964)
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Georgia Pearce, ”Connie”
Aktiivisena:  1914–1929
Palkinnot
 Walk of Fame, Hollywood (1960) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Constance Alice Talmadge (19. huhtikuuta 1898 New York City, New York – 23. marraskuuta 1973 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen mykän elokuvan aikakauden näyttelijä ja tuottaja.
Talmadge kohosi suureen suosioon ”flapper”-komediaelokuvien kautta yhdeksi Hollywoodin suosituimmista komedienneista. Hän oli lahjakas komedienne, jonka tunnetuimpiin elokuviin lukeutuvat Siveä viehättäjätär (1919) ja Pollyn hauskat kepposet (1922) ja Hänen siskonsa Pariisista (1925). Hän avioitui neljä kertaa elämänsä aikana, ja hänellä oli oma elokuvayhtiö Constance Talmadge Film Company. Hän teki uransa aikana elokuvia niin New Yorkissa kuin Hollywoodissakin. Hänen molemmat sisarensa, Norma ja Natalie, olivat myös näyttelijöitä. Hän ei tehnyt uransa aikana yhtäkään äänielokuvaa, vaan hän päätti elokuvauransa vuonna 1929. Elokuvauransa jälkeen hän työskenteli muun muassa sairaanhoitajana ja investoijana. Hän kuoli 75-vuotiaana Los Angelesissa vuonna 1973.
Elämä ja ura > Varhainen elämä

Constance Alice Talmadge syntyi New Yorkin silloisessa itsenäisessä Brooklynin kaupungissa 19. huhtikuuta vuonna 1898. Hän oli vanhempiensa Frederick ”Fred” (1868–1925) ja Margaret ”Peg” Talmadgen (omaa sukua Jose, 1864–1933) kolmas ja nuorin tytär. Hänen isänsä oli Connecticutista lähtöisin ollut työtön alkoholisti, joka oli ollut alun perin myyjä. Hänen äitinsä oli newyorkilaissyntyinen, joka työskenteli erilaisissa ammateissa. Hänen vanhempansa olivat avioituneet 15. tammikuuta vuonna 1893. Hänellä oli kaksi häntä vanhempaa sisarusta, Norma (1894–1957) ja Natalie (1896–1969).
Talmadgen lapsuutta varjosti köyhyys. Hänen isänsä oli lähtenyt kauppaan joulupäivän aamuna vuonna 1900, mutta hän ei palannut koskaan takaisin. Fred oli ennen lopullista katoamistaan aiemminkin jättänyt perheensä oman onnensa nojaan, mutta hän oli edellisillä kerroilla tullut takaisin. Hänen vanhempiensa avioeroa ei koskaan vahvistettu, joten Fred ja Peg olivat aviossa aina Fredin kuolemaan asti. Hän kävi Brooklynin Flatbushissa Erasmus Hall High Schoolia. Lapsuudessaan hän sai äidiltään lempinimen ”Dutch” (suom. hollantilainen), koska hänellä oli vaaleat hiukset ja ruskeat silmät, jotka saivat hänet näyttämään hollantilaiselta pikkupojalta.
Elämä ja ura > Ura

Talmadge seurasi Norma-sisartaan elokuvamaailmaan vuonna 1914, jolloin hän teki ensiesiintymisensä lyhyessä mykkäelokuvassa Buddy’s First Call. Hän sai sopimuksessaan viiden dollarin päiväpalkan Vitagraphilla, jolle hän teki lukuisia lyhyitä komediaelokuvia. Vuonna 1915 Talmadgen perhe muutti Kalifornian Los Angelesiin, missä Constance solmi sopimuksen D. W. Griffithin johtaman Triangle Film Corporationin kanssa.
Talmadge teki läpimurtonsa Griffithin spektaakkelielokuvassa Suvaitsemattomuus (1916), jossa hänen nimensä on alkuteksteissä Georgia Pearce. Samana vuonna hän näytteli Norma-sisarensa kanssa elokuvassa The Missing Links ja Douglas Fairbanksin kanssa elokuvassa Mamman vallan alla. Vuonna 1917 hänen elokuvasopimuksensa myytiin United Artistsille, jonka sopimusnäyttelijänä hän oli koko loppu-uransa ajan. Teatteri- ja elokuvatuottaja Joseph Schenck ohjasi ja tuki hänen uraansa ja auttoi häntä perustamaan oman Constance Talmadge Film Company -elokuvayhtiön vuonna 1920. Elokuvayhtiötä alettiin muodostamaan jo vuonna 1917. Hän ja hänen Norma-sisarensa eivät koskaan kilpailleet keskenään suosiosta, koska he näyttelivät erityyppisissä elokuvissa. Constance oli vaaleahiuksinen komedienne, joka näytteli komediaelokuvissa, kun taas Norma oli tummahiuksinen draamanäyttelijä, joka näytteli melodraamaelokuvissa.
United Artistsilla Talmadge teki paljon yhteistyötä Harrison Fordin kanssa. He tekivät kaksitoista yhteistä elokuvaa, joita ovat muun muassa A Pair of Silk Stockings (1918), Romance and Arabella (1919), Hääkellot (1921) ja Sortunut ihanne (1922). Kenneth Harlanin kanssa hän teki seitsemän yhteistä elokuvaa. United Artistsilla hän teki tunnetuimmat komediaelokuvansa: A Pair of Silk Stockings (1918), Siveä viehättäjätär (1919), Syntistä etsimässä (1920), Hääkellot (1921), Pollyn hauskat kepposet (1922), Parempi päivä päivältä! (1923) ja Hänen siskonsa Pariisista (1925). Hän teki myös cameo-roolin Natalie-sisarensa aviomiehen Buster Keatonin elokuvaan Busterin miljoonat (1925) tyttönä, joka ajaa autoa holtittomasti. Vuonna 1921 The Moving Picture World -aikakauslehden mielipidekyselyssä hänet oli äänestetty Yhdysvaltain toiseksi suosituimmaksi elokuvanäyttelijäksi. Hänen Norma-sisarensa oli ollut ensimmäisellä sijalla. Vuonna 1924 Peg-äiti oli julkaissut tyttäristään The Talmadge Sisters -kirjan. Talmadgen myöhäisempiä elokuvia ovat Buffalon herttuatar (1926), Venus Venetsiassa (1927) ja Kokeillen naimisiin (1927).
Talmadge ikuisti käden- ja jalanjälkensä ja kirjoitti nimikirjoituksensa märkään betonilaattaan Grauman’s Chinese Theatren edustalla vuonna 1927. Samana vuonna Talmadgen sisarukset avasivat Kalifornian San Diegoon Talmadge Parkin, joka tunnetaan nykyisin nimellä Talmadge District. Talmadge jätti täysin tyytyväisenä Hollywoodin, elokuvamaailman ja julkisuuden vuonna 1929, kun äänielokuva saapui. Hänen viimeiseksi elokuvakseen jäi ranskalainen romanttinen komediaelokuva Venus (1929). Koko viisitoista vuotta kestäneen uransa aikana hän näytteli yli 80 elokuvassa, kunnes jäi eläkkeelle vain 31-vuotiaana, mutta hyvin varakkaana naisena.
Elämä ja ura > Elokuvien jälkeen

Vetäydyttyään elokuvateollisuudesta Talmadge alkoi investoida kiinteistöihin ja yrityksiin. Hän teki myös paljon hyväntekeväisyystyötä ja työskenteli Punaisen Ristin sairaanhoitajana toisen maailmansodan aikana. Toisen maailmansodan jälkeen hän jatkoi sairaanhoitajan töitä sairaaloissa.
Talmadge ei koskaan edes ajatellut palaavansa elokuviin tai ylipäänsä viihdemaailmaan. Kun teatterituottaja Leonard Sillman kysyi häntä näyttelemään Broadwaylla 1960-luvulla, Talmadge vastasi hänelle leikkisästi: ”Oletko tosissasi? En osannut näytellä edes silloin, kun olin elokuvatähti!”