stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ilkka Taipale
Julkaisut

Elämä, kuolema ja politiikka: Pakinoita.  (Huutomerkki-sarja 90)  Helsinki:  Tammi, 1980.  ISBN 951-30-5135-8
Asunnottomuus ja alkoholi: Sosiaalilääketieteellinen tutkimus Helsingistä 1937–1977.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Alkoholitutkimussäätiö, 1982.  ISBN 951-9192-17-4
Rauhankirjallisuuden bibliografia.  (Aseidenriisuntavihkot 26)  Helsinki:  Suomen rauhanliitto, 1987.  ISBN 951-9193-05-7
Sosiaalilääketieteen arkipäivää.  (Uudenmaan mielisairaanhuoltopiirin julkaisu, 0788-3102; 1990)  Kellokoski:  Kellokosken sairaala, 1990.  ISBN 951-96018-7-2
Miehenä maailmassa.  Helsinki:  I. Taipale, 1995.  ISBN 952-90-6256-7
Sosiaalilääketieteellinen eläke–edellytysten selvittelyopas.  Helsinki:  Psykiatrian yhteistyö, 2001.  ISBN 951-98724-1-8
Miessonaatteja sorron yöstä.  Helsinki:  Rauhankirjallisuuden edistämisseura: Kunnia, 2003.  ISBN 951-9457-32-1
Asunnottomuus: kirjallisuusluetteloa – bibliografiaa 1884–2002.  Helsinki:  Y-säätiö, 2006.  ISBN 952-91-9891-4
Koetetut teot.  Helsinki:  Kunnia, 2007.  ISBN 978-952-92-1793-9
Suomeniskentää: Tekstejä viideltä vuosikymmeneltä.  (Toim. Kalevi Kalemaa)  Helsinki:  Kustannus Kunnia, 2009.  ISBN 978-952-92-5465-1
Venäjä mon amour.  Helsinki:  Into, 2015.  ISBN 978-952-264-454-1
Mielisairaalassa: Lääkärin muistelmat.  Helsinki:  Into, 2017.  ISBN 978-952-264-817-4
Pois puute, pois kurjuus: Pari kerppua kirjoituksia.  Helsinki:  Kustannus Kunnia, 2019.  ISBN 978-952-351-224-5
Vappu ja Ilkka Taipale: Taipaleella. Into, 2021. ISBN 9789523518049
Sinisilmäinen pasifisti: Kirjoituksia seitsemältä vuosikymmeneltä. Tekstit valikoinut Kalevi Kalemaa. Helsinki: Rosebud Books, 2024. ISBN 978-952-7313-88-6
Julkaisut > Toimittajana

Sukupuoleton Suomi, Tammi, 1966.
Ydinasioita: Sadankomitean pamfletti rauhasta, Tajo, 1966
Huumausainekysymys, WSOY, 1970
Liikenneturvallisuus, toim. Pertti Tuomola, Marja Nick, Ilkka Taipale. Tammi, 1975 ISBN 951-30-3253-1
Psykiatrian kriisistä: artikkelivalikoima, toim. Ilkka Taipale. Mielenterveys- ja kehitysvamma-alan liitto, 1975 ISBN 951-9342-00-1
Terveystyöntekijäin maailmasta, toim. Irmeli Niemi, Mona Donner ja Ilkka Taipale. Työväen sivistysliitto, TSL ry., 1978 ISBN 951-701-088-5 (terveystyöntekijäin kirjoituskilpailun 1977 aineistosta.
Kuolema, toim. Sinikka Airas, Pirkko Lahti, Ilkka Taipale. Helsinki : Suomen mielenterveysseura, 1977 ISBN 951-9458-00-X
Lapsi ja sota, toim. Marianne Kahnert, David Pitt ja Ilkka Taipale, Suomen rauhanliitto, 1984 ISBN 951-95692-0-0
Ydinsota ja ihmisen mieli: lukemisto, Rauhankirjallisuuden edistämisseura: Lääkärin sosiaalinen vastuu, 1984 ISBN 951-9457-18-6
Finnish peace making, toim.: Kimmo Kiljunen, Folke Sundman and Ilkka Taipale, Suomen rauhanliitto - YK-yhdistys], 1987 ISBN 951-9193-03-0
Asunnottomuuden arkipäivää, kirj.: Aarniola, Raimo...ja muita]. Y-säätiö, 1988 Toim.: Ilkka Taipale, Juha Kaakinen. ISBN 952-90-0064-2
Mielisairaan sosiaalinen asema, toim. Jyrki Salo ja Ilkka Taipale, Kellokosken sairaala, 1991 Sarja:Uudenmaan mielisairaanhuoltopiirin julkaisu, 0788-3102; 1990, 7. ISBN 951-96018-8-0
Psykiatrian hoitomuodot 1900-luvulla, toim. Eero Elomaa ja Ilkka Taipale, Kellokosken sairaala, 1996 ISBN 951-96932-2-X
Mielen sairaat samalle viivalle: vammaisetuuksien soveltaminen, Mielenterveyden keskusliitto, 1997 ISBN 952-5154-06-8
Mielen valtaa: psykiatrian lukemisto, Mielenterveyden keskusliitto, 1999 ISBN 952-5154-12-2
Mieli ja taide, toim. Tuula Heikkilä, Leena Paloheimo ja Ilkka Taipale. Mielenterveyden keskusliitto, 2000 ISBN 952-5154-15-7
War or Health (esipuhe Kofi Annan), Zed Books 2002. ISBN 1-85649-950-2 ISBN 1-85649-951-0
K. J. Lång: Rikos ja rangaistus, oikeus ja kohtuus, toim.t Klaus Mäkelä ja Ilkka Taipale. Vankeinhoidon koulutuskeskus, 2004, Acta poenologica, 1795-0708; 1/2004. ISBN 951-53-2603-6
100 sosiaalista innovaatiota Suomesta.  Helsinki:  Itämerikeskussäätiö: Kunnia, 2006.  ISBN 952-99772-0-4  (käännetty useille kielille); 2. uud. laitos 2013 ISBN 978-952-222-466-8
Eutanasia: puolesta & vastaan, toim. Esko Seppänen & Ilkka Taipale. Into, 2013 ISBN 978-952-264-205-9
Lempeä kuolema, toim. Sinikka Airas, Pirkko Lahti, Ilkka Taipale. Into, 2014 ISBN 978-952-264-287-5
Neuvostoliitto ja Kiina, Ilkka Taipale, Suomen sadankomitealiitto, 1982 Sadankomiteavihkot n:o 4 ISBN 951-9372-07-5
Palkinnot ja tunnustukset

Aleksis Kiven Seuran Eskon puumerkki -palkinto 1998.
Max Oker-Blom -palkinto
Arkangelin yliopiston lääketieteen kunniatohtori 2004
Konrad ReijoWaaran palkinto 2023
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ilkka Taipale Wikimedia Commonsissa
Kostiainen, Riikka: Syrjäytyneiden yksinäisten miesten asialla. Haaste, 2005, 5. vsk, nro 2, s. 4–6.  Oikeusministeriö, Rikoksentorjuntaneuvosto. Artikkelin verkkoversio.
Ilkka Taipale – Ylioppilaan elämää. Yliopistomuseo
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Leander Viljanen

Leander Viljanen (11. toukokuuta 1876 Mäntsälä – 1. maaliskuuta 1918) oli Tuusulan punakaartin komppanianpäällikkö. Ammatiltaan hän oli torppari (mäkitupalainen). Viljanen istui ennen sisällissotaa vankilassa kahdesta taposta ja ammutti Suomen sisällissodan alussa erään pehtorin, joka ei luovuttanut talon aseita etsijöille riittävän nopeasti. Hän oli Suomen kaartin entinen sotilas ja vannotti poikaansakin olemaan antautumatta elävänä.
Tuusulan pitäjän ja Keravan kauppalan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeus julisti vuonna 1929 Viljasen puolison Flora Maria Viljasen hakemuksesta Viljasen kadonneeksi ja kuolleeksi kuolinpäivämäärällä 1.3.1918. Kansallisarkiston Suomen sotasurmat tietokannan mukaan Viljanen vangittiin 16.3.1918 Länkipohjan taistelun aikana ja ammuttiin tai murhattiin 17.3.1918. Joidenkin arvelujen mukaan hän olisi tuolloin ampunut itsensä kauppias Artturi Kaukosen perunakellarissa.
Aiheesta muualla

GENi: Leander Viljanen
Aristides Pereira

Aristides Pereira valtiovierailulla Yhdysvalloissa vuonna 1983.
Aristides Maria Pereira (17. marraskuuta 1923 Boa Vista – 22. syyskuuta 2011 Coimbra, Portugali) oli Kap Verden ensimmäinen presidentti vuosina 1975–1991.
Pereira kävi lyseon Kap Verdellä ja valmistui sen jälkeen radiosähköttäjäksi. Hän työskenteli lennätinkonttorin päällikkönä Bissaussa ja osallistui vuonna 1956 Guinean ja Kap Verden afrikkalaisen itsenäisyyspuolueen PAIGC:n perustamiseen. Vuonna 1960 Pereira siirtyi Guinean Conakryyn, jossa hän toimi PAIGC:n varapuheenjohtajana ja yhtenä Guinea-Bissaun itsenäisyystaistelun johtajista. Amílcar Cabralin murhan jälkeen vuonna 1973 Pereira valittiin PAIGC:n pääsihteeriksi. Vuonna 1975 hänestä tuli myös Kap Verden ensimmäinen presidentti. Vuodesta 1981 lähtien Pereira toimi PAIGC:sta eronneen Kap Verden afrikkalaisen itsenäisyyspuolueen PAICV:n pääsihteerinä.
Pereiran ansiona pidetään Kap Verden veretöntä siirtymistä PAICV:n yksinvallasta demokraattiseen monipuoluejärjestelmään. Vuonna 1991 hänen tilalleen presidentiksi valittiin António Monteiro. Vaalitappion jälkeen Pereira omaksui vanhemman valtiomiehen roolin ja kirjoitti muistelmiaan Kap Verden poliittisesta historiasta.
Pedro Pires

Pedro Pires
Pedro Verona Rodrigues Pires (s. 29. huhtikuuta 1934 St. Filipe) on kapverdeläinen poliitikko, joka edustaa Kap Verden afrikkalaista itsenäisyyspuoluetta PAICV:tä.  Hän oli maansa presidentti vuosina 2001–2011.
Pires syntyi St. Filipellä vuonna 1934. Hän opiskeli Lissabonin yliopistossa. Vuonna 1975 Piresistä tuli Kap Verden pääministeri. Hän toimi virassaan vuoteen 1991 saakka, jolloin uudeksi pääministeriksi valittiin Carlos Veiga. Maaliskuussa 2001 Pires seurasi António Mascarenhas Monteiroa Kap Verden presidenttinä.
Manga

Wikipe-tan on tyypillinen mangahahmo tunnusmerkkinään huomattavan suuret silmät.
Manga (jap. 漫画) on kattotermi japanilaiselle monen lajityypin sarjakuvalle ja sarjakuvaromaanille. Japanilainen lukemisen järjestys on oikealta vasemmalle, joka länsimaisesta näkökulmasta katsoen olisi lopusta alkuun eli takakannesta etukanteen.
Nimitys

Sanan manga merkitys on sananmukaisesti ”sutaistut kuvat”. Sen antoi Katsuhiko Hokusai (1760–1849) piirtämilleen sarjoille. Japanilaisen sarjakuvan nauttiman suosion myötä sana manga on lainasanana vakiintunut tarkoittamaan japanilaisia sarjakuvia. Toisinaan manga-termiä käytetään virheellisesti myös muualla tehdyistä sarjakuvista, mikäli sarjakuvan tyyli jäljittelee japanilaisia esikuvia. Usein käytetty termi tällaisille sarjakuville on pseudomanga (suom. ”näennäismanga”).
Historia

Ensimmäisen vaikutteen mangaan sanotaan tulevan emaki-kääröistä, joissa oli ihmisenkaltaisina esitettyjä eläimiä tekemässä ihmisille tyypillisiä asioita kuten jousiammuntaa ja painia, mutta näissä ei ollut tekstiä. 1500-luvulla kääröt kuten Saru no Soshi näyttävät lisää kehitystä kuten puhekuplia. Kehitys jatkui Edo-kaudella, jolloin kuvitettujen tarinakirjojen eli kibyōshin tekeminen alkoi: näissä oli tyypillisesti kymmenen sivua osassa ja kaksi tai kolme osaa kaikkiaan. Ensimmäinen hyvin tunnettu kibyōshi nimeltä Kinkin sensei eiga no yume julkaistiin vuonna 1775, mutta nämä hävisivät 1800-luvulla. Ensimmäisenä oikeana mangana pidetään teosta Toba Ehon, joka esitti arkipäiväistä elämää Edo-kaudella. Sana manga ilmestyi käyttöön 1700-luvun lopulla töissä kuten Santō Kyōdenin Shiji no Yukikai, Aikawa Minwan Manga Hyakujo ja Katsushika Hokusain kuuluisa Hokusai Manga.
Japanilainen teksti on perinteisesti kirjoitettu pystysarakkeisiin tategaki (jap. 縦書き) -tyyliin, joka luetaan oikealta ylhäältä alaspäin ja vasemmalle edeten. Myöhemmin otettiin käyttöön vaakatasoon kirjoitettu yokogaki (jap. 横書き) -tyyli. Toisinaan käytetään sekä vasemmalta oikealle ja oikealta vasemmalle kirjoitusta sekä pystysuuntaan kirjoitusta yhdessä.
Rakuten Kitazawa (1876–1955) oli sarjakuvataiteilija, jota pidetään yhtenä mangan perustajista ja hän alkoi käyttää sanaa ”manga” nykyaikaisemmassa merkityksessä. Hän oli ensimmäinen joka perusti karikatyyreihin ja sarjakuviin erikoistuneen koulun. Poliittisen sarjakuvan jälkeen hän teki kuvituksia lehteen ja aloitti omien sarjakuvien teon.
Ennen toista maailmansotaa monet sarjakuvat olivat satiirisia ja kriittisiä hallitusta kohtaan, jolloin niiden tekijät joutuivat hallituksen hampaisiin. Toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvaltain miehitys toi mukanaan länsimaisia sarjakuvia ja piirroksia ja samalla sarjakuvan tekeminen vapautui.
Gekiga (kirjaimellisesti dramaattiset kuvat) on Yoshihiro Tatsumin vuonna 1957 käyttämä termi, jolla hän tarkoitti uutta tyyliä aiempaan verrattuna. Tyylissä tuli mukaan elokuvamaisuutta jännityksen lisäämiseksi. Tatsumi laajensi mahdollisuuksia aikuisemmalle yleisölle eri lajityyppeihin kuten toimintaan ja kauhuun, sekä yli sata sivua pitkiä yhden tarinan kirjoja, jotka edelsivät sarjakuvaromaanien kehittymistä. Yoshihiro Tatsumi, Matsumoto Masahiko ja Saitō Takao eivät mielestään voineet tehdä lapsille suunnattuja sarjakuvia vaan kääntyivät psykologiseen draamaan ja etsivätarinoihin. He pitivät esikuvanaan Osamu Tezukaa, mutta kokivat uuden visuaalisen kielen olevan tarpeen. Tatsumin marraskuussa 1956 julkaistu Kuroi fubuki oli merkittävä teos ja uusi tyyli levisi nopeasti.
Shōjo-manga kehittyi 1970-luvulla voimakkaasti Year 24 Group -nimellä tunnetun ryhmän vaikutuksesta. Heidän mangansa tarjosivat vastakohdan yhteiskunnan tiukoille säännöille. Ryhmään kuuluivat muun muassa Riyoko Ikeda, Yumiko Ōshima ja Ryōko Yamagishi.
Nykymuotoisen mangan alku

Sarjakuvia julkaistiin Japanin sanomalehdissä jo ennen toista maailmansotaa, sillä niiden huomattiin lisäävän levikkiä. Käytäntö jatkui sodan jälkeen. Suosittu oli 1970-luvulle jatkunut arkihumoristinen strippi-sarja Sazae San, jonka tekijä Machiko Hasegawa oli samalla ensimmäinen suosittu naispiirtäjä.
Nykyisen mangan syntyyn vaikutti erityisesti Osamu Tezuka. Tezuka, jota kutsutaan myös ”mangan jumalaksi” loi tunnetun Tetsuwan Atomin (Yhdysvalloissa Astro Boy) 1950-luvulla. Tezuka loi tunnetun suurisilmäisen mangatyylin. Tähän on olemassa kaksi tarinaa: Tezuka oli tunnetusti Walt Disneyn ihailija ja sanotaan, että hän keksi silmien tyylin Disney-elokuvien kauriiden silmistä. Toisen esityksen mukaan Tezuka otti vaikutteita Betty Boop -sarjakuvahahmolta, jolla oli suurehkot silmät. Hän itse korosti lapsuudessa näkemiään naisteatteriryhmän esitysten merkitystä. Valaistus korosti vahvasti rajattuja, meikattuja silmiä ja heijastui niistä. Tezukan tyyliuudistusten myötä ala muuttui pysyvästi.
Ennen Tezukaa mangat piirrettiin kaksiulotteisesta perspektiivistä. Hahmot tulivat ruutuun ja poistuivat siitä näytelmälavan tyyliin. Tezuka katsoi, ettei tällä tyylillä voida esittää voimakkaita tunteita. Hän alkoi käyttää elokuvallisia ilmaisukeinoja, joihin vaikutteita otettiin ranskalaisista ja saksalaisista elokuvista. Tezuka käytti lähikuvia sekä eri kuvakulmia ja pyrki laajentamaan tietyn kohtauksen kerronnallisesti moniulotteisemmin usealle ruudulle yhden ruudun sijasta. Hän saattoi tehdä jopa 1000-sivuisia mangoja hyvin lyhyessä ajassa. Tezuka myös ymmärsi, että mangalla oli mahdollisuuksia muuhunkin kuin pelkkään naurattamiseen. Hän ryhtyi tekemään tarinoita, joissa ilmeni myös surua ja vihaa ja joissa loppu ei aina ollut kliseisesti onnellinen.
Tezukan debyytti oli vuonna 1947 halvassa sarjakuvalehdessä, joka japanilaisilla lapsilla oli varaa ostaa sodanjälkeisessä köyhyydessä. Se myi yhdessä yössä ennenkuulumattomat 400 000 kappaletta. Julkaisijat huomasivat mahdollisuudet, uusia piirtäjiä tuli mukaan ja markkinat laajentuivat. Mangan lukijakunnassa tapahtui käänne. Lapset, jotka kasvoivat Tezukan ja tämän seuraajien mangojen parissa jatkoivat sarjakuvien lukemista myöhemminkin.
Myyntimääriä

Mangan asema Japanissa on paljon vahvempi kuin sarjakuvien asema Euroopassa. Mangaa myydään miljoonapainoksina. Esimerkiksi marraskuu 2014 ja toukokuun 2015 välisenä aikana sadan suosituimman tilastoa johtanutta albumia myytiin 3 079 249 kpl ja toisena ollutta 2 735 955 kpl. Listalle vielä päässyttä albumia oli myyty 285 128 kpl.
Japanissa lukijakunta on laaja ja kattaa kaikki ikäryhmät. Mangaa luetaan kodin lisäksi esimerkiksi junissa ja kahviloissa. Pojille suunnattu shōnen-manga on ostetuinta.
Japanissa ilmestyy viitisensataa mangalehteä erilaisilla ilmestymistiheyksillä, ja niistä suosituimpia on viikoittain ilmestyvä Weekly Shonen Jump. Weekly Shonen Jump -lehden levikki oli 1 915 000 vuoden 2017 aikana. Sen kilpailijoita ovat esimerkiksi Shonen Magazine ja Weekly Shonen Sunday joiden levikit olivat 964 158 kpl ja 319 667 kpl vastaavasti. Nämä kolme ovat olleet hallitsevia manga-lehtiä ja ne olivat levikiltään suurimmat shōnen-lehdet myös vuonna 2017. Laajalevikkisin shōjo-lehti on ollut Ciao jonka levikki oli 446 667 tilaajaa 2017.
Mangalehtien levikkien suuntaus on ollut laskeva tietoverkkojen kilpaillessa viihteeseen käytetystä ajasta. Marraskuussa 2022 suosituinta albumia myytiin 2 030 590 kappaletta, toisena ollutta 1 363 094 kappaletta. 20:n suosituimman joukossa viimeistä albumia oli myyty 131 805 kpl.
Toisaalta esimerkiksi Weekly Shonen Jump on siirtynyt myös verkkojulkaisuksi. Usein massamarkkinoille tarkoitettu manga painetaan halvalle uusiopaperille joka otetaan edelleen käyttöön, sillä lehdet eivät ole keräilykohde, vaan kulutukseen tarkoitettu edullinen ajanviete. Mangalehtien ja -kirjojen yhteisen myynnin arvo vuonna 2017 oli 1,37 biljoonaa jeniä eli noin 10,13 miljardia euroa. Huippuvuoteen 1996 verrattuna laskua on 52 %. Manga-lehtien myynti laski vuoteen 2016 verrattuna 10 % ja -kirjojen 3 %.
Vuoden 2019 julkaisujen kokonaistilastossa nähtiin kasvu sitten vuoden 2014. Kasvu tapahtui suurelta osin digitaalisessa julkaisussa. 2019 digitaalisen manga-julkaisun arvo oli 259,3 miljardia jeniä, n. 2,2 miljardia euroa joka oli 84,4 % kaikesta digitaalisesta julkaisusta. Määrässä ovat mukana manga-lehtien digitaaliset versiot. Painettujen manga-julkaisujen myyntimäärä laski edelleen, mutta arvo kohentui sekä hinnan nousun että joidenkin menestys-sarjojen ansiosta.
Manga Euroopassa

Ensimmäinen Euroopassa laajaa huomiota saanut manga oli Keiji Nazakawan Hiroshiman poika 1984–1985. Suomessa seuraava käännetty manga oli Katsuhiro Ōtomon Akira 1996. Italiassa 1980-luvulla Kyoko Mizukin ja Yumiko Igarashin Candy Candy tuli erittäin suosituksi ja sitä alettiin piirtää paikallisessa studio IF:ssä kysynnän täyttämiseksi jäljitellen huolellisesti alkuperäistä tyyliä.
Sekä Italiassa että Saksassa mangan suosiota edelsivät anime-sarjat. Italiassa anime sai jalansijan valtiollisen televisioyhtiön monopolin päätyttyä oikeuden päätöksellä 1975. Varsinaisen läpimurron tekivät 1990-luvulla Ranma 1/2 sekä Dragon Ball Z.
Mangan rakenteet ja ulkoasu

Mangaa luetaan, tuotetaan, kuvajärjestykseltään sekä alkuperäiseen tapaan oikealta vasemmalle että peilattuna, jolloin lukujärjestys on länsimainen, eli vasemmalta oikealle. Usein alkuperäiset japanilaiset tehostesanat on jätetty paikoilleen käännöksiin mikäli mahdollista. Monesti sarjakuvan yhteydessä on myös sarjakuvan luojan kommentteja, että tarinan keksimiseen liittyviä kuvailuja.
Mangat julkaistaan pääsääntöisesti mustavalkoisina, sillä värit on koettu juonta häiritseviksi. Paksuissa viikko- tai kuukausijulkaisuissa eri tarinat saatetaan painaa eri väreillä.
Mangan aihepiirit

Mangan aihepiirit ulottuvat lukijakunnan mukaan saduista aikuisen elämää sivuaviin ja kuvaaviin jolloin mukana voi olla erotiikkaa. Manga -sarjakuvien sisältö suunnataan usein tietylle ikäryhmälle tai muutoin rajatulle lukijakunnalle. Mangan tyylisuuntia ovat muun muassa romanttiset mangat, fantasia-mangat, toimintaa sisältävät mecha-mangasarjat, sekä itämaisia taistelulajeja sisältävät seikkailut, mutta myös koulutus- ja eläinmangaa tuotetaan.
Mangan juonenkerronta

Tarina voi olla juoneltaan monikerroksinen, ja usein tapahtumien taustalla on jokin lukijalle päähahmon kokemuksien kautta paljastuva kaikenkattava syy. Se, miten tämä on kehitelty vaihtelee jonkin verran eri tyylilajeissa mutta myös niiden sisällä tarinan luonteen painotuksen mukaan. Henkilöhahmojen tyypittely on mangassa tavallista; etenkin jos tarinassa seurataan ryhmää, kuten koulutovereita.
Fanipalvelu

Mangan eräs piirre on niin sanottu fanipalvelu, jossa joku tai jotkut hahmot on huolellisesti piirretty eri asuissa ja ympäristöissä näyttäviin asetelmiin ja poseerauksiin. Vaihtoehtoisesti fanipalvelu voi sisältyä tarinaan niin, että loogisesti pohjustettu tilanne tarjoaa sekä mahdollisuuden, että selityksen nähtävän hahmon senhetkiselle olemukselle. Tarinan tyyli ja yleinen luonne määrittelevät pitkälti fanipalvelun käytön tai onko sitä lainkaan ja raja tarkoituksellisen tyylin ja värittävän elementin välillä voi olla häilyvä.
Tehokeinot

Mangassa käytetään erilaisia tehokeinoja tilanteen ja tapahtuman korostamiseksi. Näitä ovat muun muassa säihke-efektit, kukkaset ja salamat. Tehosteita kehittivät erityisesti mangaa piirtämään ryhtyneet naiset 1970-luvulla laajentaakseen hahmon tunteiden kuvausta. Naispiirtäjät myös rikkoivat perinteen tavanomaisesta kuvaruutujen muodosta ja asemoinnista.
Lukijapalaute

Mangaa julkaistaan tavallisesti viikoittaisina tai kuukausittaisina jatkosarjoina manga-lehdissä. Ihailijapostia seurataan sarjakuvan ilmestymisaikana kustantamoissa tarkasti. Lehtiin lisätään usein mukaan palauteosa ja taiteilijan ja kustantamon yhteyshenkilö välittää toiveet taiteilijalle.
Varsin pian julkaisun jälkeen ne kootaan taskukirjoiksi, joihin siten muodostuu eripituisia lukuja. Jatkosarjan luonne asettaa omia vaatimuksiaan juonenkuljetukselle joka saattaa korostua taskukirjamuodossa esimerkiksi toistuvina kilpailuina, taisteluina tai draamakohtauksina tyylilajien mukaisesti. Sarja voi suosion myötä jatkua useita vuosia ja taskukirjamuodossa siihen voi sisältyä kymmeniä osia. Esimerkiksi Ranma ½ käsittää 38 osaa.
Mangan yhteys animeen

Manga ja japanilainen piirrosanimaatio eli anime kulkevat usein käsi kädessä. Suosituista mangasarjoista tehdään anime-televisiosarjoja tai anime-elokuvia ja suosituista animeista manga -sarjakuvia. Tavallisia ovat myös niin sanotut cine-mangat, eli suoraan elokuvan tai televisiosarjan kuvista kootut sarjakuvaversiot. Mangan pohjalta luotu anime saatetaan tehdä jo ennen sarjakuvan tarinan päätöstä, jolloin juonenkulku animessa ja mangassa saattaa erota merkittävästikin toisistaan (katso Fullmetal Alchemist). Vastaavasti Fruits Basket -manga käsittää 23 osaa animen kattaessa mangan kirjat vain kahdeksanteen osaan asti. Usein sekä anime että manga -sarjakuvat ovat osa laajempaa mediafranchisea, johon kuuluu paljon muitakin oheistuotteita kuten videopelejä, kuunnelmia sekä keräilytavaraa.
Esimerkkejä tunnetuista mangasarjoista > Shōnen- eli poikien sarjoja (Pojille 10-vuotiaasta ylöspäin)

Rumiko Takahashi: Ranma ½, Inuyasha, Rinne
Akira Toriyama: Dragonball (Dragon Ball Z erillisinenä sarjana Amerikassa), Sandland, Kajika
Eiichiro Oda: One Piece
Mitsutoshi Shimabukuro: Toriko
Hideaki Sorachi: Gintama
Masashi Kishimoto: Naruto
Hiromu Arakawa: Fullmetal Alchemist
Tadatoshi Fujimaki: Kuroko’s Basketball
Takeshi Konomi: The Prince of Tennis
Hiro Mashima: Rave (manga), Fairy Tail
Nobuhiro Watsuki: Rurouni Kenshin
Ryuuhei Tamura: Beelzebub
Kazue Katoo: Blue Exorcist/Ao No Exorcist
Akira Amano: Katekyo Hitman Reborn!
Tsugumi Ohba: Bakuman
Yana Toboso: Kuroshitsuji
Tite Kubo: Bleach (manga)
Gōshō Aoyama: Salapoliisi Conan, Magic Kaito
Yoshihiro Takahashi : Ginga Nagareboshi Gin, Ginga Densetsu Weed
Esimerkkejä tunnetuista mangasarjoista > Shōjo- eli tyttöjen sarjoja (Tytöille 10-vuotiaasta ylöspäin)

Arina Tanemura: Time Stranger Kyoko, Kamikaze kaitou Jeanne, Full Moon wo Sagashite, The Gentelmen’s alliance cross
Naoko Takeuchi: Sailor Moon
Yū Watase: Fushigi Yuugi, Alice 19th, Imadoki!
Mia Ikumi ja Reiko Yoshida: Tokyo Mew Mew
Matsuri Hino: Vampire Knight
Moyoko Anno: Sugar Sugar Rune
Ai Yazawa: Princess Ai
CLAMP; Magic Knight Rayearth, X/1999, Cardcaptor Sakura
Natsuki Takaya: Fruits Basket
Peach-Pit: Rozen Maiden, Zombie Loan, Shugo Chara!, DearS
Koge Donbo: Pita-ten
Esimerkkejä tunnetuista mangasarjoista > Seinen-sarjoja (14-vuotiaasta ylöspäin)

Katsuhiro Ōtomo: Akira
Yukito Kishiro: Gunnm
Tsugumi Ōba: Death Note
Lynn Okamoto: Elfen Lied
Takehito Inoue: Vagabond
Kazuki Nakashima: Tengen Toppa Gurren Lagann
Hajime Isayama: Shingeki no Kyojin
Katsura Hoshino: D.Gray-man
Atsushi Ookubo: Soul Eater
Sunao Yoshida: Trinity Blood
Shoji Sato: Highschool of the Dead
Jinsei Kataoka ja Kazuma Kondoo: Deadman Wonderland
Kōta Hirano: Hellsing
CLAMP: xxxHolic, Chobits
Kirjallisuutta

Gravett, Paul: Manga. 60 vuotta japanilaista sarjakuvaa.  ((Manga. Sixty Years of Japanese Comics, 2004.) Suomentanut Juhani Tolvanen)  Helsingissä:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20524-2
Lehtinen, Jari & Kemppi, Janne & Vanamo, Outi: Mangan mestarit.  Helsinki:  BTJ, 2007.  ISBN 978-951-692-674-5
Valaskivi, Katja: Pokemonin perilliset. Japanilainen populaarikulttuuri Suomessa.  (Tampereen yliopisto, tiedotusopin laitos. Julkaisuja / Sarja A, 110)  Tampere:  Tampereen yliopisto, journalismin tutkimusyksikkö, 2009.  ISBN 978-951-44-7616-7  Teoksen verkkoversio (PDF). (Arkistoitu – Internet Archive)