stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hukkavaellusyökkönen
Elinympäristö ja elintavat

Hukkavaellusyökkönen viihtyy avoimissa ja kuivissa ympäristöissä sekä kulttuuribiotoopeilla. Perhoset käyvät päivällä aterioimassa kukkien mettä ja lentävät yöllä valolle ja syötille. Laji on vaeltaja, joka voi lentää pitkiäkin matkoja uusia elinympäristöjä etsiessään.
Yksittäinen aikuinen perhonen elää noin kolme viikkoa. Naaras voi tuottaa elämänsä aikana jopa 3 000 munaa, joskin määrä on yleensä alle puolet tästä. Naaras laskee munat öisin yksitellen ravintokasveille, jopa yli 400 munaa kunakin yönä. Munat kuoriutuvat lämpötilasta riippuen muutaman päivän tai runsaan viikon kuluttua. Toukkavaihe kestää paikasta ja sukupolvesta riippuen 25–36 vuorokautta, minkä jälkeen toukat kaivautuvat muutamien senttimetrien syvyyteen maahan koteloitumaan. Jos kotelo ei talvehdi, kotelovaiheen kesto on 8–44 vuorokautta. Talvehtivalla kotelolla vaihe kestää 176–221 vuorokautta. Eteläisessä Afrikassa kotelo voi sijaita myös ravintokasvilla.
Toukka on monia eri kasveja syövä polyfagi. Taloudellisesti merkittävää tuhoa yökköstoukat tuottavat erityisesti tomaatille, puuvillalle ja maissille. Toukat syövät lehtiä ja kehittyviä hedelmiä. Toukan suoraan aiheuttaman tuhon lisäksi syönnökseen voi syntyä bakteeri-infektio, joka voi aiheuttaa koko kasvin mätänemisen. Pari toukkaa voi tuhota kaikki puuvillakasvin kehittyvät hedelmystöt kahdessa viikossa.
Runsaan torjunta-aineiden käytön seurauksena monet hukkavaellusyökköspopulaatiot ovat nykyisin vastustuskykyisiä maanviljelyssä käytetyille hyönteismyrkyille. Hukkavaellusyökköstä on puuvillan viljelyssä torjuttu geenimuuntelulla, mikä vähentyneen lajienvälisen kilpailun vuoksi on paikoittain tehnyt kuneluteista uusia tuholaisia. Tutkimukset ovat osoittaneet, että perhosentoukat alkavat sietää geenimuunneltua puuvillaa muutamien vuosien kuluessa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Hukkavaellusyökkönen (Helicoverpa armigera)
Vieraslajit: Hukkavaellusyökkönen (Helicoverpa armigera)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums[vanhentunut linkki] (saksaksi)
vlindernet.nl (hollanniksi)
lepidoptera.pl[vanhentunut linkki]
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Helicoverpa armigera (cotton bollworm) (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Helicoverpa armigera, the Cotton bollworm (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q811652  Wikispecies: Helicoverpa armigera  AFD: Helicoverpa_armigera  AfroMoths: HELIARMI  BioLib: 53697  BOLD: 19163  CoL: 92ZHH  EoL: 2869488  EPPO: HELIAR  EUNIS: 309921  Fauna Europaea: 449072  Fauna Europaea (new): 26e3b6b1-f2e8-489f-b4a6-537758e165af  GBIF: 8108800  iNaturalist: 83806  IRMNG: 11175131  ISC: 26757  LepIndex: 252627  LoB: 3905  MONA: 11068.1  MaBENA: HelicArmig  NatureServe: 2.859079  NBN: NHMSYS0021144542  NCBI: 29058  NZOR: 1d4aa74a-0358-488f-b3e0-1f90e02162cb  Observation.org: 9857  Open Tree of Life: 1058341  WoRMS: 989246  Laji.fi: MX.62540
Harras Hursti

Harras Hursti uransa alkupuolella.
Harras Franciscus Hursti (16. kesäkuuta 1926 Helsinki – 25. marraskuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja (tenori). Hän esiintyi vuodesta 1955 Kansallisoopperassa ja myös ulkomailla, etenkin 1960–1970-luvulla Neuvostoliitossa.
Hänen poikansa on tietokoneasiantuntija Harri Hursti ja veljensä Veikko Hursti.
Aiheesta muualla

Harras Hurstin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Anna Hultin

Ulla Anna Elisabet Hultin-Pashley (s. 27. marraskuuta 1965 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän valmistui teatteritaiteen maisteriksi 1987 ja on ollut kiinnitettynä Svenska Teaterniin vuosina 1987–1988 sekä uudelleen vuodesta 2003 lähtien. Hultin on esiintynyt muun muassa Pertsa Reposen Kissa vieköön -televisiosarjassa sekä Onks Viljoo näkynyt -elokuvassa. Yle TV1:n Kotikadussa hän näytteli vuosina 2009–2012.
Hultin on ollut naimisissa  kanadalais-englantilaisen Douglas S. Pashleyn kanssa vuodesta 1992 alkaen. Heillä on kolme lasta, jotka ovat syntyneet vuosina 1993, 1995 ja 1997.
Anna Hultin on eduskunnan pääsihteerinä vuosina 1975–1983 toimineen Eiler Hultinin tytär.
Elokuvat

Onks Viljoo näkynyt (1988) – Pamela Kutiainen
Televisiosarjat

Kissa vieköön (1987–1988) – useita rooleja
Vesku rempallaan (1992)
Tavallinen luokka (1993) – Minttu
Sydän toivoa täynnä (1997)
Falkenswärdin mööpelit (2000–2001) – Stina
Kotikatu (2009–2012) – Inkeri Rysä-Maasalmi
Avsked (2010)
Aktivistit (2019) – Charlotte Schauman
Nyrkki (2019–2021) – Martha McFall
Dubbaukset

Wallace & Gromit: Kanin kirous (2005) – Lady Campanula Tottington
Tallipihan bilehileet (2006) – Heta
Kätyrit (2015) – Elisabet II
Aiheesta muualla

Anna Hultin Elonetissä.
Anna Hultin Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet  Yle  Uppslagsverket Finland
Huittisten meijerikahakka

Huittisten meijerikahakaksi kutsutaan Huittisten Osuusmeijerillä heinäkuussa 1917 tapahtunutta välikohtausta, jossa vastakkain olivat lakkoilevat maataloustyöläiset ja paikallisten maanviljelijöiden perustaman vartijayhdistyksen jäsenet. Se oli Suomen ensimmäinen väkivaltainen poliittinen yhteenotto sitten vuoden 1906 Hakaniemen mellakan.
Selkkaus oli osa samana kevänä alkaneita maatalouslakkoja, ja sitä pidetään jopa vuoden 1918 sisällissotaan johtaneiden tapahtumien lähtölaukauksena. Meijerikahakkaa on sanottu myös pienoiskuvaksi sisällissotaan johtaneesta prosessista, jossa porvaristo pyrki palauttamaan vanhaa järjestystä ja työläiset puolestaan puolustivat saavuttamiaan etuja. Välikohtauksen seurauksena alettiin eri puolille maata perustaa suojeluskuntia. Myös työväen järjestyskaartien perustaminen alkoi, mutta varsinaisesti se käynnistyi vasta myöhemmin syksyllä.
Taustaa

Vuoden 1917 maatalouslakot olivat käynnistyneet toukokuussa 1917 Satakunnasta, jossa ensimmäinen työnseisaus nähtiin Huittisten naapuripitäjässä Keikyässä 4. toukokuuta. Lakkojen syynä olivat maataloustyöläisten vaatimukset työolojensa parantamisesta, ja niihin sisältyi muun muassa kahdeksan tunnin työaika. Lisäksi lakon taustalla vaikuttivat viranomaisten käynnissä olevan sodan vuoksi tekemät kotieläinten ja elintarvikkeiden pakko-otot, jotka aiheuttivat ruokapulaa. Huittisissa lakon alkua onnistuttiin neuvotteluissa siirtämään kylvökauden ylitse, niin että se alkoi vasta kesäkuun jälkipuoliskolla. Jo aikaisemmin kesäkuun aikana oli paikkakunnalle kuitenkin perustettu maataloussekatyöväen ammattiosasto ja tämän vastapainoksi noin 200-jäseninen maanviljelijöiden yhdistys, joka tunnettiin nimellä Huittisten kunnan maataloustuottajien paikallisjärjestö.
Meijerilakon ensimmäinen päivä

Kesä-heinäkuun vaihteessa alkanut Huittisten maatalouslakko laajeni parin viikon kuluttua koskemaan myös osuusmeijeriä, joka oli määrä sulkea 12. heinäkuuta. Turvatakseen meijerin toiminnan maataloustuottajien yhdistys perusti niin sanotun vartijayhdistyksen, johon palkattiin kuusi entistä poliisia. Tätä pidetään myös Huittisten suojeluskuntatoiminnan alkuna. Sen johtohahmoina olivat Saksassa koulutuksensa saaneet eläinlääkärit Gotthelm Klenberg ja John Engdahl, joilla ilmeisesti oli myös kontakteja jääkäriliikkeeseen.
Meijerilakon ensimmäisenä päivänä lakkoilijat yrittivät Huittisten keskustaajamassa Lauttakylässä pysäyttää laitokseen matkalla olleen maitokuljetuksen, mutta se pääsi perille vartijoiden saattamana. Myös Sammun suunnasta tullutta kuljetusta yritettiin estää, ja lisäksi osa lakkolaisista pyrki sisälle meijeriin. Myöhemmin illalla lakkokomitea kokoontui palokunnantalolle, jossa tehtiin päätös seuraavana päivänä meijerille suuntautuvasta marssista. Komitean puheenjohtajana toimi Loiman työväenyhdistyksen aktiiveihin lukeutunut Kalle Virta, mutta käytännössä sitä johtivat lakkokomitean radikaaleimmat jäsenet. Lakkoilijoiden ohella myös Huittisten Osuusmeijerin johtokunnan puheenjohtaja kannatti sulkemista, jotta ikävyyksiltä vältyttäisiin, mutta ajatus ei saanut vastakaikua isänniltä. Sen sijaan he päättivät nimismies Leopold Öllerin ja piirieläinlääkäri John Engdahlin johdolla koota 50 hengen vahvuisen joukon, joka kokoontui meijerillä aamun valjettua.
Tapahtumat osuusmeijerillä

Heinäkuun 13. päivän aamuna noin 400–500 lakossa olevaa maatyöläistä kokoontui Lauttakylän torille ja aloitti sieltä marssinsa kohti puolen kilometrin päässä sijaitsevaa osuusmeijeriä. Väkivaltaisuudet alkoivat ilmeisesti heti kulkueen saavuttua meijerille, mutta kertomukset tapahtumien kulusta vaihtelevat osapuolen mukaan. Paikalla olleen vartiokaartin väitteiden mukaan lakkoilijat yrittivät tunkeutua sisälle meijeriin, kun taas nämä sanoivat joutuneensa heti meijerille saavuttuaan kivityksen kohteeksi, minkä jälkeen heitä ammuttiin halkopinojen takaa. Joka tapauksessa marssijoita kohti ammuttiin tiettävästi kymmeniä laukauksia, jolloin kuusi haavoittui. Lisäksi kaksi lakkoilijaa sai muunlaisia vammoja, kun taas vartiokaartilaisista loukkaantui vain yksi, joka joutui sairaalaan. Lakkolaisilla ei ollut ampuma-aseita, vaan he olivat aseistautuneet erilaisin astaloin sekä muun muassa polkupyöränketjuin ja kivin.
Tapahtumien kulusta meijerillä ei ole tarkkaa tietoa, mutta osapuolten välinen nujakointi loppui ilmeisesti vartiokaartin pistooleilla ampumien laukausten jälkeen. Lakkoilijat onnistuivat kuitenkin ottamaan vangiksi nimismies Öllerin ja myöhemmin päivän aikana vielä kahdeksan ampujiksi epäilemäänsä henkilöä, jotka kuljetettiin Lauttakylän poliisiaseman selleihin. Pidätettyjen joukossa olivat muun muassa tulevan presidentin Risto Rytin veljet Uuno ja Väinö Ryti. Heistä nimismies Öller vapautettiin kuvernöörin vaatimuksesta jo seuraavana päivänä, muut joutuivat olemaan vangittuna kaksi ja puoli vuorokautta.
Turun ja Porin läänin kuvernööri Mikko Collan lähetti välittömästi tapausta selvittämään kruununvouti B. Stenbergin ja Tyrvään nimismiehen J. A. Kalskeen. He järjestivät kuulustelut seurantalo Karhulassa, jonka ulkopuolelle kerääntyi tuhatpäinen vihainen väkijoukko. Tilanne laukesi lopulta kuvernööri Collanin ja huittislaisen sosiaalidemokraatteja edustaneen kansanedustaja Oskari Leivon sovitteluun. Uusi työehtosopimus allekirjoitettiin 14. heinäkuuta. Siinä työntekijät saivat läpi ympärivuotisen kahdeksan tunnin työpäivän. Maanviljelijät puolestaan kokivat joutuneensa allekirjoittamaan sopimuksen pakkotilanteessa.
Jälkiselvittelyt ja seuraukset

Kuvernööri Collan määräsi lakon vietäväksi oikeuteen, mutta sinne saakka asia ei milloinkaan edennyt. Syynä oli uuden kruununvoudin Hanne Keravuoren viivyttely. Hän hautasi tapauksen asiakirjat pinon alimmaiseksi, ja loppuvuodesta viranomaisilla oli jo merkittävimpiä asioita käsiteltävänään.
Välikohtauksen molemmat osapuolet käyttivät kahakkaa innokkaasti omassa propagandassaan. Työnantajapuolella oli kuitenkin ongelmana kirjatyöläisten lakko, joka oli lopettanut porvarilehtien ilmestymisen jo heinäkuun alussa viiden viikon ajaksi. Esimerkiksi Turun Sanomat pääsi kertomaan meijerikahakasta vasta kuukausi tapahtumien jälkeen. Työväenlehdet sen sijaan ilmestyivät, ja ne kirjoittivatkin tapauksesta värikkäin ilmaisuin.  Helsingissä ilmestynyt sosiaalidemokraattien pää-äänenkannattaja Työmies kuvasi tapahtumia "verilöylyksi", ja tamperelainen Kansan Lehti kertoi "omistavan luokan aloittaneen työväen teurastuksen". Lehdet paheksuivat erityisesti sitä, että paikallinen nimismies oli virkavallan edustajana asettunut tuottajien puolelle työläisiä vastaan. Tapaus herätti runsaasti tunteita työväenliikkeessä eri puolilla maata, ja Helsingin Työväenyhdistyksessä vaadittiin jopa aseistetun kaartin lähettämistä Huittisiin, mutta ehdotus äänestettiin lopulta kumoon. Tampereella työläiset järjestivät tapauksen johdosta vastalausekokouksen ja julkaisivat Kansan Lehdessä kirjoituksen, jossa vaadittiin, että työväestön on joka paikkakunnalla otettava järjestysvalta itselleen. Porvarilehdet puolestaan käyttivät kahakkaa varoittavana esimerkkinä sosialististen agitaattorien aiheuttamasta väkivallasta ja epäjärjestyksestä.
Meijerikahakan jälkeen suojeluskuntia alettiin perustaa eri puolilla maata, ja ne alkoivat samalla myös aseistautua. Huittisissa meijerin vartiokaarti järjestäytyi nopeasti suojeluskunnaksi, ja Satakunnan maakunnallinen suojeluskuntaorganisaatio muodostettiin Porissa 6. elokuuta. Myös työväen järjestyskaartien perustaminen alkoi, mutta varsinaisesti se käynnistyi vasta Työmies-lehdessä 20. lokakuuta julkaistun kehotuksen jälkeen. Huittisissa työväen järjestyskaarti koottiin 11. marraskuuta.
Meijerin seinään kiinnitettiin vuonna 1999 kahakasta kertova muistolaatta.
Aiheesta muualla

”Kumousvuodet 1917-1918 Huittisissa” Suomen itsenäisyyden 100-vuotisjuhlasivustolla
Kansanedustaja Oskari Leivo.
Henry Hudson

Henry Hudsonin muotokuva vuonna 1885 julkaistusta Cyclopaedia of Universal Historysta. Hänestä ei kuitenkaan ole säilynyt elinaikana tehtyjä kuvia.
Henry Hudson (n. 1550–1611) oli englantilainen merenkulkija ja tutkimusmatkailija, joka yritti etsiä sekä Koillis- että Luoteisväylää ja tutki Pohjois-Amerikassa myös nykyisen New Yorkin seutua.
Elämäkerta

Hudson syntyi todennäköisesti Lontoossa. Hänen nuoruudestaan ei ole säilynyt paljon tietoja. Hänen arvellaan viettäneen monta vuotta merellä, aluksi hyttipoikana ja lopulta kapteenina.
Elämäkerta > Tutkimusmatkat Koillisväylällä

Vuonna 1607 Hudson ryhtyi englantilaisen Muscovy Companyn toimeksiannosta etsimään Koillisväylää eli meritietä Euroopasta Aasian pohjoisrannikkoa pitkin Tyynellemerelle. Siihen aikaan oletettiin, että koska aurinko ei pohjoisessa laske yli kolmeen kuukauteen lainkaan, meren on tuolloin oltava sulana niin, että laiva voi kulkea sitä kautta Maustesaarille. Englantilaiset kilpailivat hollantilaisten kanssa Koillisväylän löytämisestä.
Hudson lähti matkaan 1. toukokuuta 1607 kymmenen miehen ja yhden pojan kanssa 80-tonnisella Hopewell-laivalla. He saapuivat Grönlannin itärannikolle 13. kesäkuuta ja oleskelivat siellä yhdeksän päivää. Kesäkuun 27. päivänä he saapuivat Huippuvuorille lähelle lahtea, jolle Hudson myöhemmin antoi nimen Great Indraught (nykyinen Isfjorden). Laiva saavutti heinäkuussa Huippuvuorten pohjoisimmankin kohdan, mutta silloin ahtojäät pakottivat kääntymään takaisin. Hudson aikoi palata Englantiin Grönlannin pohjoispuolitse ja Davisinsalmen kautta, mutta jääesteiden vuoksi se oli mahdotonta. Hudson palasi Thamesin varrelle Tillberry Hopeen 15. syyskuuta samana vuonna.
Vuonna 1608 Hudson teki toisen yrityksen Koillisväylän löytämiseksi. Hän pääsi Novaja Zemljalle saakka, mutta joutui sitten kääntymään takaisin.
Elämäkerta > Ensimmäinen matka Pohjois-Amerikkaan

Vuonna 1609 Hollannin Itä-Intian kauppakomppania valitsi Hudsonin etsimään Luoteisväylää eli Pohjois-Amerikan pohjoispuolitse kulkevaa meritietä Kaukoitään. Jääesteiden vuoksi hän ei voinut suorittaa saamaansa tehtävää kuten eivät muutkaan, jotka olivat yrittäneet sitä ennen häntä.
Intiaanit surmasivat 6. syyskuuta yhden hänen miehistönsä jäsenistä, John Colmanin, ampumalla nuolen hänen niskaansa. Nykyisen New Yorkin paikalle Hudson saapui 11. syyskuuta 1609. Seuraavana päivänä Hudson ryhtyi purjehtimaan sittemmin hänen mukaansa nimensä saanutta Hudsonjokea pitkin ylävirtaan. Itse joen oli kuitenkin löytänyt Giovanni da Verrazzano jo 1500-luvulla. Hudson oli saanut Jamestownilta ja John Smithiltä vihjeen, että Pohjois-Amerikan poikki pääsisi jokia pitkin Tyynellemerelle. Todennäköisimmin kyseessä oli kuitenkin väärinkäsitys, johon olivat antaneet aiheen John Smithin intiaaneilta saamat tiedot Pohjois-Amerikan Suurista järvistä.
Matkan varrella Hudson kävi kauppaa useiden paikallisten heimojen kanssa saaden hankituksi etenkin turkiksia. Hänen matkansa jälkeen Alankomaat vaati aluetta itselleen voidakseen käydä laajempaa turkiskauppaa. Tämä johti vuonna 1625 Uuden Amsterdamin perustamiseen Manhattanin saarelle Uusien Alankomaiden pääkaupungiksi. Paluumatkallaan Amsterdamiin Hudson pysähtyi Englannin Dartmouthiin, jossa viranomaiset pidättivät hänet voidakseen lukea hänen lokikirjaansa. Hän onnistui kuitenkin toimittamaan lokikirjan Alankomaiden sikäläiselle suurlähettiläälle, joka lähetti sen raportilla varustettuna Amsterdamiin.
Elämäkerta > Toinen matka Pohjois-Amerikkaan

Vuonna 1610 Hudson lähti toisen kerran tutkimusretkelle Pohjois-Amerikkaan, tällä kertaa Englannin lipun alla Discovery-nimisellä laivalla. Varat matkaan saatiin Virginia Companyltä ja Englannin Itä-Intian kauppakomppanialta. Tällä kertaa Hudson purjehti pohjoisempaa reittiä kuin edellisellä matkallaan ja saapui Islantiin 11. toukokuuta ja Grönlannin eteläkärkeen 4. kesäkuuta.
Matka oli jännittävä, koska odotettiin, että laiva vihdoin onnistuisi löytämään Luoteisväylän. Laiva saapui Labradorin pohjoiskärkeen, Hudsoninsalmelle 25. kesäkuuta. Matka jatkui salmen etelärantaa myötäillen ja 2. elokuuta saavuttiin Hudsoninlahdelle. Seuraavien kuukausien aikana Hudson kartoitti ja tutki lahden itärannikkoa. Marraskuussa laiva kuitenkin juuttui jäihin James Bayssä, ja miehistö nousi maihin talvehtimaan.
Elämäkerta > Toinen matka Pohjois-Amerikkaan > Kapina

Kun jäät keväällä 1611 alkoivat lähteä, Hudson aikoi jatkaa matkaa, mutta miehistö halusi palata kotiin. Riita kärjistyi, ja kesäkuussa miehistö nousi kapinaan. Oman kertomuksensa mukaan kapinoitsijat jättivät Henry Hudsonin, hänen teini-ikäisen poikansa Johnin sekä kahdeksan sairasta, heikkoa tai Hudsonille uskollista miehistön jäsentä pieneen veneeseen, joka päästettiin tuuliajolle. Abacuk Pricketin päiväkirjan mukaan he saivat mukaansa ruutia ja ammuksia, ruokaa, vaatteita ja eräitä muita esineitä. Pricket kuitenkin tiesi, että Englannissa hän ja muut kapinoitsijat joutuisivat oikeuden eteen. Hudsonin vene seurasi Discoveryä jonkin aikaa ja siinä olleet yrittivät tavoittaa sen soutamalla, mutta Discovery osoittautui nopeammaksi. Hudsonia ei koskaan enää nähty, eikä hänen kohtalostaan ole tietoa. On kuitenkin epäilty, että miehistö olisi murhannut Hudsonin.
Kolmestatoista kapinaan nousseesta miehistön jäsenestä vain kahdeksan palasi Eurooppaan, ja vaikka heidät pidätettiin, ketään ei rangaistu kapinasta eikä sen mahdollisesti aiheuttamasta Hudsonin kuolemasta. Tämä johtui mahdollisesti siitä, että heidän tuomiaan tietoja Pohjois-Amerikasta pidettiin arvokkaina.
Jälkimaine

Henry Hudsonin mukaan ovat saaneet nimensä:
Hudsonjoki New Yorkissa ja New Jerseyssä
Hudsonin piirikunta New Jerseyssä
Hudson, kaupunki New Yorkin osavaltiossa
Hudsoninlahti Pohjois-Kanadassa ja sinne johtava Hudsoninsalmi.
Hudson esiintyy myyttisenä hahmona Washington Irvingin tarinoissa Rip Van Winklestä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Elämäkerta teoksessa Dictionary of Canadian Biography Online
Henry Hudson - A Brief Statement Of His Aims And His Achievements (Arkistoitu – Internet Archive), laatinut Thomas Allibone Janvier, Project Gutenberg
Hudson ja hänen mukaansa nimetty joki (Arkistoitu – Internet Archive)
Henry Hudson biography page
Henry Hudson at US-History.com
Website  of a Henry Hudson historical impersonator.
(Arkistoitu – Internet Archive) The Museum of the City of New York's Celebration of the 400th anniversary of Hudson's sailing into New York harbor, "The Worlds of Henry Hudson"
Watch The Last Voyage of Henry Hudson at the National Film Board of Canada website
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Alankomaat  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Hudsonin tutkimusmatkat Pohjois-Amerikassa.
Henry Hudsonin Halve Maen -laivan jäljitelmä.
Hudsonin neljäs matka.
John Collierin vuonna 1881 laatima maalaus Henry Hudsonista kumppaneineen hylättyinä tuuliajolla kapinan jälkeen.
Johannes Kastaja

| Johannes Kastaja |
| --- | --- |
 Johannes Kastaja saarnaamassa erämaassa. Anton Raphael Mengsin maalaus vuodelta 1760.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Johannes Edelläkävijä
Syntynyt: noin 4 eaa. – noin 1 jaa. Hebron, Palestiina
Kuollut: 29. elokuuta n. 31–36 Herodes Antipaan palatsi, Galilea
Kansalaisuus:  juutalainen
Vanhemmat:  pappi Sakarias ja Elisabeth
Johannes Kastaja (ortodoksisessa kirkossa Johannes Edelläkävijä) (kuollut n. 31–36; lat. Ioannes Baptista, muinaiskreikka: Ἰωάννης ὁ βαπτίζων, kreik. Ἰωάννης ὁ βαπτιστής, Iōánnēs ho baptistḗs hepr. ‏יוחנן המטביל‎, ven. Иоанн Креститель, Ioann Krestitel, arab. يُوحَنَّا الْمَعْمَدَان‎, yūḥannā l-maʿmadān) oli juutalainen opettaja, joka toimi Juudeassa ensimmäisen vuosisadan alkuvuosikymmeninä. Sekä Uuden testamentin evankeliumit että Koraani pitävät häntä profeettana. Kristityt pitävät häntä Vanhan testamentin viimeisessä kirjassa, Malakian kirjassa, ennustettuna Jumalan lähettämänä Eliana ja samalla Jeesuksen edelläkävijänä. Johannes Kastaja mainitaan evankelista Luukkaan Apostolien teoissa ja kaikissa neljässä Uuden Testamentin evankeliumeissa, joissa Jeesus kutsuu Johannesta suurimmaksi naisista syntyneistä. Herodes Antipaan kerrotaan teloittaneen Johannes Kastajan vaimonsa Herodiaan tyttären pyynnöstä.
Elämä > Syntyperä

Luukkaan evankeliumin mukaan Johannes Kastaja oli Sakariaan ja Elisabetin poika. Jeesuksen äiti Maria ja Johanneksen äiti Elisabet tunsivat toisensa ja olivat sukulaisia. Johannes syntyi puoli vuotta aikaisemmin kuin Jeesus. Raamatun mukaan hän oli jo äitinsä kohdussa täynnä Pyhää Henkeä.
Elämä > Toiminta

Johannes koki olevansa tulevan Messiaan edeltäkävijä.
Johannes Kastaja saarnasi Taivasten valtakunnan tulosta, vaati ihmisiä tekemään parannuksen ja kastoi heidät Jordanissa, kun he tunnustivat syntinsä.
Uuden testamentin mukaan Johannes kastoi myös Jeesuksen, Matteuksen evankeliumin mukaan tosin vasta epäröityään, sillä hänen käsityksensä mukaan pikemminkin Jeesuksen olisi pitänyt kastaa hänet. Johannes tunnisti Messiaan, jonka tuloa hän oli valmistellut, merkin avulla.
Kasteen jälkeenkin Johannes kohtasi Jeesuksen useamman kerran.
Johannes tiesi oman tehtävänsä olla Jeesuksen edelläkävijä ja hän hyväksyi sen, että Jeesus kutsui hänen opetuslapsiaan seuraamaan itseään. Hän jopa kehotti opetuslapsiaan siihen. Jeesuksen ensimmäiset seuraajat olivat siis Johanneksen opetuslapsia.
Elämä > Vangitseminen ja mestaus

Herodes Antipas vangitutti Johanneksen, koska tämä oli moittinut Herodesta siitä, että hän oli ottanut velipuolensa Filippoksen vaimon, Herodiaan, itselleen. Johannes vankilassa ollessaan lähetti opetuslapsiaan viemään viestiä Jeesukselle. Myöhemmin Herodes mestautti Johanneksen Herodiaan pyynnöstä.
Kirkkovuoden pyhät -teos kertoo että Herodias heitti omakätisesti Johannes Kastajan pään ”saastaiseen paikkaan” eli käymälään, josta muuan Johanneksen salainen opetuslapsi sen pelasti, pesi ja kätki salaiseen kallionkoloon siunausten kera. Pää löydettiin perimätiedon mukaan myöhemmin kahdestikin.
Kun Johannes oli mestattu, Johanneksen opetuslapset menivät kertomaan asiasta Jeesukselle. Tämän kuultuaan Jeesus meni yksinäisyyteen suremaan Johanneksen kuolemaa.
Myöhemmät maininnat

Jeesus puhui myös lukuisia kertoja Johanneksesta (Matt. 11, Matt. 17:13, Matt. 21:32, Mark. 11:30, Luuk. 7:28 – 33, Luuk. 20:4). Myös Johanneksen opetuslapset tunsivat Jeesuksen. Matt. 9:14 kertoo, kun Johanneksen opetuslapset juttelivat Jeesuksen kanssa.
Apostolien teoissa kerrotaan, että vielä Paavalikin tapasi Johanneksen opetuslapsia. Kohtaamisessa todetaan, että opetuslapset eivät tienneet Pyhän Hengen olemassaolosta. Paavali kastoi opetuslapset Jeesuksen nimeen. Apostolien teot kertovat myös, että Paavali pani kätensä heidän päälleen ja Pyhä Henki tuli heihin ja he puhuivat kielillä ja profetoivat.