stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Geta (kunta)
Maantiede ja luonto

Geta sijaitsee Manner-Ahvenanmaan pohjoispäässä. Sen eteläpuolella ovat Hammarland, Finström ja Saltvik, joista Getalla on maaraja ainoastaan Finströmin kanssa runsaan kilometrin levyistä kannasta pitkin. Getan keskustasta on sinne päättyvää päätietä 4 pitkin noin 40 kilometriä Maarianhaminaan ja runsaat 20 kilometriä pohjoisen Ahvenanmaan keskustaajamaan Godbyhyn. Getan keskuspaikka on Vestergeta, jossa sijaitsevat kirkko, kunnantoimisto, koulu, pankki ja kauppa. Pääosa Getan asukkaista on vanhastaan saanut toimeentulonsa maa-, metsä- ja puutarhataloudesta sekä kalastuksesta. Getan huomattavin maatila on ollut Bolstaholmin kartano. Kunnan asutus on keskittynyt Godbystä tulevan päätien ja sen sivuteiden varsille.
Getan maisemakuva on muiden Manner-Ahvenanmaan pohjoisosan kuntien tavoin kumpuileva ja sitä leimaavat korkeat kalliot kitukasvuisine mäntyineen. Getan vuoret ovat jo kauan olleet tunnettu matkailukohde ja niiden korkein kohta ulottuu 107 metrin korkeuteen merenpinnasta. Vuorten laelta avautuvat laajat näköalat länteen ja pohjoiseen Selkämerelle. Vuorilla olevat näkötorni ja Soltunan matkailumaja on rakennettu 1930-luvun alussa ja ne on suunnitellut arkkitehti Lars Sonck. Vuorten rinteen alaosassa lähellä meren rantaa on monin paikoin vaarallisia jyrkänteitä ja rotkoja, joista tunnetuin on Djupvikin luola.
Getan länsiosa muodostuu muutamista suurehkoista ja useista pienistä saarista. Suurimpia saaria ovat Andersö, Isaksö, Dånö, Dånö Gamlan ja Hällö sekä osittain Hammarlandin puolella oleva Lökö. Getan alueella sijaitsee 29 järveä, ne ovat pinta-alaltaan pieniä. Laajin makean veden vakavesi on noin 40-hehtaarinen Olofsnäs träsk ja toiseksi laajin on Gröndals träsk. Huomattavin järvi on runsaasta linnustostaan tunnettu Bolstaholmsträsket.
Getassa sijaitsee toinen erittäin harvinaisen kivikkokurjenpolven kahdesta nykyisin tiedossa olevasta esiintymästä Suomessa. Kunnan alueelta on tavattu eräitä muitakin harvinaisia kasvi- ja eläinlajeja, kuten kirjopikarililja ja kanerva- eli kangaskäärme. Viimeksi mainittua ei ole havaittu lainkaan Manner-Suomessa.
Maantiede ja luonto > Kylät

Kunnassa on 16 kylää: Andersö, Bolstaholm, Dånö, Finnö, Gräggnäs, Höckböle, Isaksö, Labbnäs, Möckelgräs, Olofsnäs (Olsnäs[lähde? ]), Pantsarnäs, Rankoskär, Skinnarböle, Snäckö, Vestergeta ja Östergeta.
Getassa on ala-asteen koulu.
Historia

Ensimmäiset merkit ihmisasutuksesta Getan alueella ajoittuvat toiselle vuosituhannelle ennen ajanlaskun alkua, jolloin eräillä luodoilla on asustanut kalastajia ja hylkeenpyytäjiä. Pysyvämpi asutus lienee alkanut rautakauden loppuvaiheissa. Kunnan alueelta löydetyt kalmistot osoittavat ensimmäisten asukkaiden tulleen Ruotsista. 1800- ja 1900-lukujen taitteessa Getan asukasluku oli suurimmillaan yli tuhat henkeä, mutta kunnan melko syrjäisen sijainnin vuoksi väkiluku alkoi jo 1900-luvun alkupuolella pienentyä lähinnä Ruotsiin suuntautuneesta muuttoliikkeestä johtuen. Vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan Getassa asui 587 henkilöä, mutta kymmenen vuotta myöhemmin enää 470 henkeä. Vuoden 1985 lopussa Getassa oli 456 asukasta. Viimeisten vuosikymmenten aikana Getan asukasluku on jälleen noussut; vuoden 2001 alussa kunnassa asui 478 henkeä.
Geta mainittiin Finströmin seurakuntaan kuuluvana kappelina 1480-luvulla. Getan seurakunta itsenäistyi vuonna 1906, mutta nykyisin Geta ja Finström muodostavat jälleen yhteisen seurakunnan, joka kuuluu Porvoon hiippakuntaan.
Getan vesillä tapahtui vuonna 1948 yksi Suomen rauhanajan suurimmista merionnettomuuksista. Uudestakaupungista lähtenyt kaljaasi Verna haaksirikkoutui kovassa merenkäynnissä illalla 18. syyskuuta 1948, jolloin kaikki aluksella olleet hukkuivat. Uhrien määrästä ei ole täyttä varmuutta, mutta arvioiden mukaan menehtyneitä oli 21–25. Hukkuneista löydettiin vain kolme, joista kaksi haudattiin Getan hautausmaalle ja kolmas kuljetettiin haudattavaksi Helsinkiin. Vernan hylkyä ei ole löydetty.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Getan väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 471 | 471 |
| 1985 | 1985 |    | 443 | 443 |
| 1990 | 1990 |    | 478 | 478 |
| 1995 | 1995 |    | 461 | 461 |
| 2000 | 2000 |    | 478 | 478 |
| 2005 | 2005 |    | 444 | 444 |
| 2010 | 2010 |    | 475 | 475 |
| 2015 | 2015 |    | 500 | 500 |
| 2020 | 2020 |    | 502 | 502 |
Lähde: Tilastokeskus.
Vuoden 2016 taajamarajauksen mukaan Getassa ei ole lainkaan taajamia. Vuoden 2016 lopussa Getassa oli 495 asukasta, joista 476 asui haja-asutusalueilla ja 19:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa.
Hallinto

Getan kunnanvaltuusto koostuu 11 kunnanvaltuutetusta. Vuoden 2023 kuntavaaleissa kunnanvaltuustoon valittiin yhdeksän valtuutettua Getalistan-listalta ja kaksi valtuutettua liberaalien listalta.
Seurakunnat

Vuoden 2018 aluejaon mukaan Getassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Pohjois-Ahvenanmaan seurakunta
Seurakunta toimii myös Finströmin, Vårdön ja Sundin kuntien alueella.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Getan alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta.
Seurakunnat > Entiset seurakunnat

Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Getan kunnan nykyisellä alueella.
Geta församling (liitetty Finström-Geta församlingiin 1985)
Finström-Geta församling (liitetty Pohjois-Ahvenanmaan seurakuntaan 2022)
Liikenne ja palvelut

Getasta on päivittäinen linja-autoyhteys Maarianhaminaan. Kesäisin liikennöi myös polkupyörälautta Hällöstä Hammarlandin Skarpnåtöhön.
Nähtävyyksiä

Getan kirkko
Dånön kotiseutumuseo
Getan vuoret (Getabergen), näkötorni
Djupvikin luola
Kulttuuri > Murre

Getan alue on historiallisesti ruotsinkielistä aluetta. Getan ruotsinkielinen murre luetaan ahvenanmaanruotsin Länsi-Ahvenanmaan murteisiin. Ahvenanmaa muodostaa linkin Suomen ruotsalaismurteista Uplannin ja Sörmlannin murteisiin. Manner-Ahvenanmaalla puhuttu Länsi-Ahvenanmaan murre on lähimpänä Uplannin murteita.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Getan pitäjäruoaksi äänestettiin 1980-luvulla makaroner och fläsk, maidossa ja vedessä keitetyt makaronit paistetun sianlihan ja mustikkahillon kera.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Geta (kunta) Wikimedia Commonsissa
Getan kunnan kotisivut
Tilastokeskus – Getan avainluvut
Getavuoren luolat Retkipaikka.fi
Soltuna, Geta
HMS Quality

| HMS Quality |
| --- | --- |
 HMS Quality

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Swan Hunter and Wigham Richardson, Wallsend
Kölinlasku:  10. lokakuuta 1940
Laskettu vesille:  6. lokakuuta 1941
Palveluskäyttöön:  7. syyskuuta 1942
Poistui palveluskäytöstä:  Australian laivastolle 8. lokakuuta 1945 nimellä HMAS Quality palveluksesta 25. tammikuuta 1946
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 1958
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 720 t (standardi) 2 449 t (kuormattu)
Pituus:  109,2 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,9 m
Syväys:  2,9 m
Koneteho:  40 000 hv
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  176
Aseistus
Aseistus:  4 × QF 4,7″ Mk IX yksiputkisina CP Mk XVIII -asennuksina 4 × QF 2 naulan Mk VIII neliputkisena Mk VII asennuksena 6 × Oerlikon 20 mm yksiputkisina P Mk III -asennuksina 8 × 21″ (533 mm) torpedoputkea 3 × syvyyspomminheitintä ja 3 × kiskoa, joissa yhteensä 45 syvyyspommia
HMS Quality (viirinumerot G62) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Q-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 2. huhtikuuta 1940 kolmannessa hätälaivueessa (engl. 3rd Emergency Flotilla) Swan Hunter and Wigham Richardonilta Wallsendistä Newcastlesta, missä köli laskettiin vielä saman vuoden lopulla 10. lokakuuta. Alus laskettiin vesille 6. lokakuuta 1941 ja valmistui 7. syyskuuta 1942, jolloin sen tarjoukseen perustunut hinta oli 439 820 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase-, viesti- ja tutkajärjestelmiä.
Palvelus

Alus siirrettiin 8. lokakuuta 1945 Australian laivastolle, joka nimesi sen HMAS Qualityksi. Alus poistettiin palveluksesta 25. tammikuuta seuraavana vuonna ja siirrettiin reserviin. Alus myytiin romutettavaksi 10. huhtikuuta 1958.
Hartmut Michel

| Hartmut Michel |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. heinäkuuta 1948 (ikä 76) Ludwigsburg, Saksa
Koulutus ja ura
Instituutti:  Max Planck -instituutti
Tutkimusalue:  Biokemia
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto Gottfried Wilhelm Leibniz -palkinto
Aiheesta muualla
www.biophys.mpg.de/en/michel.html
Hartmut Michel (s. 18. heinäkuuta 1948 Ludwigsburg) on saksalainen biokemisti. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1988 fotosynteettisen keskuksen löytämisestä Rhodopseudomonas viridis -bakteerista. Michel jakoi palkinnon Johann Deisenhoferin ja Robert Huberin kanssa.
Suoritettuaan asepalveluksen Michel aloitti biokemian opinnot Tübingenin yliopistossa. Viimeisen opiskeluvuotensa hän työskenteli Dieter Oesterheltin laboratoriossa tutkien ATPaasin aktiivisuutta halobakteereissa.
Vuonna 1986 Michelille myönnettiin Gottfried Wilhelm Leibniz -palkinto, joka on korkein Saksan valtion tutkimusyhteisön myöntämistä huomionosoituksista.
Yhdessä Huberin ja Deisenhoferin kanssa Michel selvitti tietyistä fotosynteesiin pystyvissä bakteereissa olevan proteiinin rakenteen. Tällä bakteerin solukalvoon kiinnittyvällä proteiinilla on tärkeä rooli yksinkertaisissa fotosynteesireaktioissa. Deisenhofer, Huber ja Michel selvittivät yli 10 000 atomia käsittävän proteiinikompleksin röntgenkristallografiatekniikalla. Heidän työnsä oli tärkeä askel bakteerien ja kasvien fotosynteettisten prosessien yhtäläisyyksien tuntemisessa.
Vuodesta 1987 lähtien Michel on toiminut Max Planck -instituutin biofysiikan haarassa solukalvomolekyylibiologian osaston johtajana. Hän toimii myös biokemian professorina Johann Wolfgang Goethe -yliopistossa.
Hehkutus

Hehkutus, joskus myös hehkuttaminen, on metallurgiassa ja materiaalitieteissä lämpökäsittelymenetelmä, jota käytetään lisäämään materiaalin venyvyyttä ja vähentämään sen kovuutta, tehden materiaalista helpommin työstettävän. Hehkutus muuttaa materiaalin fysikaalisia ja joskus kemiallisia ominaisuuksia. Hehkutuksessa materiaali kuumennetaan uudelleenkiteytymislämpötilan yläpuolelle, jossa sitä pidetään tietty aika ja lopuksi materiaali jäähdytetään.
He-Man: Defender of Grayskull

| He-Man: Defender of Grayskull |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Savage Entertainment
Julkaisija:  Midas Interactive Entertainment
Julkaistu:   25. helmikuuta 2005
Lajityyppi:  toimintapeli
Pelimuoto:  yksinpeli
Ikäluokitus:  PEGI: 7
Alusta:  PlayStation 2
Jakelumuoto:  DVD
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK : 
Masters of the Universe – He-Man: Defender of Grayskull on Savage Entertainmentin kehittämä ja Midas Interactive Entertainmentin julkaisema toimintapeli.
Peli on julkaistu vuonna 2005 PlayStation 2:lle.
Peli on ensimmäinen PlayStation 2:lle julkaistu He-Man-peli.
Juoni

He-Man on löytänyt tiensä käärmevuorelle löytääkseen Skeletorin, joka puolestaan on hyökännyt salaa harmaakallo linnaan ja iskenyt Velhottaren tajuttomaksi. He-Man menettää voimansa ja muuttuu takaisin Adamiksi. Sillä välin käärmevuorta vartioimaan jäänyt Tri-Klops vie tajuttoman Adamin vankilaan. Adamin herättyä vankilasta Velhotar ottaa häneen yhteyttä ja kertoo Skeletorin hyökänneen harmaakallo linnaan. Velhotar antaa hieman voimistaan Adamille, jotta tämä voi muuttua takaisin He-Maniksi ja pelastaa harmaakallo linna Skeletorilta. He-Man onnistuu pakenemaan vankilasta ja aloittaa matkansa kohti linnaa, jossa Velhotar yrittää pidätellä voimillaan Skeletoria pääsemästä linnan sisällä sijaitsevan voimanlähteen käsiksi.
Äänirooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Cam Clarke  | … |  He-Man/Prinssi Adam, Sphinx   |
|  Brian Dobson  | … |  Skeletor   |
|  Paul Dobson  | … |  Tri-Klops, robotti vartijat   |
|  Scott McNeil  | … |  Petomies   |
|  Nicole Oliver  | … |  Velhotar   |
Aiheesta muualla

He-Man: Defender of Grayskull MobyGamesissa (englanniksi)
He-Man: Defender of Grayskull Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Masters of the Universe
| --- | --- |
He-Man:  He-Man (1983–1985) • Super He-Man (1990–1991) • He-Man (2002–2004) • Masters of the Universe: Revelation (tulossa) • Masters of the Universe (tulossa)
She-Ra:  She-Ra: Mahdin prinsessa (1985–1987) • She-Ra: Mahdin prinsessat (2018–2020)
Elokuvat:  The Secret of the Sword (1985, animaatio) • He-Man & She-Ra: A Christmas Special (1985, animaatio) • Masters of the Universe (1987) • Masters of the Universe (peruttu)
Hahmoja:  He-Man • Skeletor • Asemies • Teela • Petomies • Orko • Sy-Klone • Hordak • Mer-Man • Evil-Lyn • She-Ra
Tapahtumapaikkoja:  Eternia • Pääkallolinna
Videopelit:  The Power of He-Man (1983) • The Arcade Game (1987) • The Movie (1987) • The Super Adventure (1987) • Power of Grayskull (2002) • Defender of Grayskull (2005) • The Most Powerful Game in the Universe (2012)
↑  Matt Donnelly: ‘Masters of the Universe’ Movie Dead at Netflix After at Least $30 Million in Development; Mattel Shopping for New Buyer variety.com.  18.7.2023. (englanniksi)
Hartmann

Hartmann on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Andreas Hartmann (s. 1980), sveitsiläinen yhdistetyn hiihtäjä
Eduard von Hartmann (1842–1906), saksalainen filosofi
Erich Hartmann (1922–1993), saksalainen hävittäjälentäjä
Erich Hartmann (1920–2020), saksalainen kontrabasisti ja säveltäjä
Franz Hartmann (1838–1912), saksalainen okkultistinen kirjailija ja teosofi
J. P. E. Hartmann (1805–1900), tanskalainen säveltäjä
Karel Hartmann (1885–1944), tšekkoslovakialainen jääkiekkoilija
Karl Amadeus Hartmann (1905–1963), saksalainen säveltäjä
Max Hartmann (1876–1962), saksalainen biologi
Nicolai Hartmann (1882–1950), saksalainen filosofi
Nikola Hartmann (s. 1975), itävaltalainen painija
Paul Hartmann (1878–1974), norjalainen poliitikko ja ministeri
Thom Hartmann (s. 1951), yhdysvaltalainen kirjailija, radiotoimittaja
Thomas de Hartmann (1885–1956), ukrainalais-venäläinen säveltäjä
William Kenneth Hartmann (s. 1939), yhdysvaltalainen planeettatutkija, taiteilija ja kirjailija.
Muita

Hartmann von Aue (n. 1160 – n. 1210), keskiyläsaksalainen runoilija
Snautseri

| Snautseri |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Saksa
Määrä:  Suomessa rekisteröity 5 513
Rodun syntyaika:  1800-luku
Alkuperäinen käyttö:  talli-, rotta-, vahti- ja seurakoira
Nykyinen käyttö:  seura-, vahti- ja harrastuskoira
Elinikä:  13–16 vuotta
Muita nimityksiä:  snausseri, nausteri, snaku, Schnauzer, Standard Schnauzer, Mittelschnauzer, šnautser
FCI-luokitus:  ryhmä 2 Pinserin ja snautserin tyyppiset, molossikoirat ja sveitsinpaimenkoirat alaryhmä 1.2 Pinserit ja snautserit: Snautserit #182
Ulkonäkö
Paino:  14–20 kg
Säkäkorkeus:  45–50 cm
Väritys:  musta tai pippuri ja suola
Snautseri (saks. Schnauzer) on keskikokoinen, karkeakarvainen, alkuperältään saksalainen koirarotu. Rodun tunnusomaisin piirre on sen tuuhea parta, johon myös nimi Schnauzer viittaa. Nimityksellä snautseri tarkoitetaan yleensä keskikokoista snautseria: snautsereihin kuuluvat lisäksi suursnautseri ja kääpiösnautseri, jotka luetaan omiksi koiraroduikseen. Nykyään snautseri on suosittu seura- ja harrastuskoira, joka on levinnyt kaikkiin maanosiin. Eniten rotua kasvatetaan Saksassa, jossa syntyvyys on vuosittain noin 650 pentua. Suomessa rekisteröidään vuosittain noin 150 pentua. Kaikissa Pohjoismaissa syntyy yhteensä noin 600 pentua vuosittain, samoin Yhdysvalloissa. Venäjällä ja Isossa-Britanniassa syntyy vuosittain noin 400 pentua.
Ulkonäkö

Snautseri on kooltaan keskikokoinen. Säkäkorkeus on 45–50 cm sekä uroksilla että nartuilla. Yleisvaikutelman tulee olla voimakas, mieluummin tanakka kuin solakka. Snautserin rakenteen tulee olla neliömäinen, eli säkäkorkeus on suunnilleen sama kuin rungon pituus. Pään koko pituus on puolet selän (hännäntyvestä säkään) pituudesta. Pään tulee näyttää suorakaiteen muotoiselta joka suunnasta, kulmakarvat ja parta ovat tuuheat. Korvien tulee olla V:n muotoiset, ylöskiinnittyneet ja eteenpäin ohimon myötäisesti taittuneet siten että korvan sisäreuna on posken myötäinen. Kaulan tulee voimakas ja lihaksikas, jalosti kaareutuva ja tyylikäs. Rungon tulee olla tiivis, lanne on vahva ja syvä ja lantio hieman pyöristynyt. Eturinta on kohtalaisen leveä ja rintalastan kärjen ansiosta selkeästi erottuva. Ylälinja on loivasti taaksepäin laskeva ja alalinjan tulee kaartua rintakehän alaosasta lähtien kauniisti linjassa. Eturaajojen tulee olla vahvat ja suorat, eikä liian lähellä toisiaan. Takaraajat ovat sivulta katsottuna asennoltaan maatapeittävät, takaa katsottuna yhdensuuntaiset, eivätkä liian lähellä toisiaan. Hännän tulee olla luonnollinen; tavoitteena on sapelin tai sirpin muotoinen häntä, joka ei koske selkää. Korvat ja häntä on ollut ennen tapana typistää, mutta nykyään typistäminen on useissa maissa, myös Suomessa, kiellettyä.
Karvan tulee olla jäykän karkeaa ja tiivistä. Karvapeite on kaksinkertainen, eli se koostuu tiiviistä aluskarvasta sekä rungonmyötäisestä ja kovasta peitinkarvasta. Peitinkarva ei saa olla pörröistä tai pehmeää. Raajojen karvat ovat hieman rungon karvaa pehmeämmät. Karvapeitteen väreinä hyväksytään kokomusta sekä "pippuri & suola" (harmaa). Mustassa värissä sekä aluskarva että karvapeite ovat mustia. Ihanteellinen pippuri & suola väri on keskiharmaa, jossa on tasaisesti jakautunut, hyvin pigmentoitunut pippurointi (yksittäinen karva sisältää vuorotellen sekä harmaata että mustaa värisävyä) ja harmaa aluskarva. Kaikilla värisävyillä tulee olla ilmettä korostava tumma maski, joka on tasapainossa rungon väritykseen.
Musta
Pippuri ja suola
Snautserin rotumääritelmissä on eroavaisuuksia eri maiden ja mantereitten kesken. FCI:n rotumääritelmä on laajalti noudatettu, mutta Iso-Britannia ja Yhdysvallat noudattavat omia määritelmiään. Suurin eroavuus on koossa: uroksilla ja nartuilla on omat kokorajat. Yhdysvalloissa ja Britanniassa mustat ja suola ja pippuri -väriset katsotaan samaksi roduksi, ja niiden jalostaminen keskenään on aivan normaalia. Ruotsissa värimuunnokset lasketaan eri roduiksi, mutta niiden jalostaminen keskenään on sallittua. Suomessa värimuunnoksia saa jalostaa yhdessä vain erikoisluvalla lähinnä uusien ominaisuuksien sekä geenipoolin laajentamisen takia.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotumääritelmän snautserille on luonteenomaista eloisuus, johon yhdistyy rauhallisuus. Snautseri on leikkisä ja kiintyy voimakkaasti isäntäänsä. Snautseri on hyvin lapsirakas, valpas ja lahjomaton, muttei herkkäuskoinen. Hyvin kehittyneiden aistien, älykkyyden, pelottomuuden, koulutettavuuden, sitkeyden sekä säänkestävyyden ja hyvän perusterveyden ansiosta snautseri on erinomainen perhe-, seura- ja vahtikoira, jolla on käyttökoiran ominaisuudet.
Tyypillinen snautseri on iloinen, avoin, rauhallinen ja tottelevainen. Se suhtautuu varautuneesti ventovieraisiin. Snautseri on aktiivinen ja kestävä. Snautserin ei tulisi haukkua liian herkästi vaan ilmoittaa vieraasta lyhyesti ja jäädä sen jälkeen taustalle tapahtumia seuraamaan.
Alkuperä

Snautseri polveutuu suo- eli turvekoirasta, joka on yksi vanhimmista Euroopassa eläneistä koiraroduista. Sen uskotaan kehittyneen nykyiseen muotoonsa keskieurooppalaisten paimen- ja työkoirien myötävaikutuksesta, ja Etelä-Saksan Baijerin aluetta pidetään rodun varsinaisena synnyinalueena. Snautseri on snautseri-rotutyypin alkuperäinen muunnos, josta kääpiö- ja suursnautseri polveutuvat. Snautsereille oli jo muinoin tyypillistä karkea karva, tuuhea parta ja pitkät kulmakarvat. Varhainen snautserimaista koiraa esittävä kuva löytyy Albrecht Dürerin tuotannosta 1500-luvulta, ja snautseri-rotutyyppi tunnettiin jo keskiajan Baijerissa.
Snautseri oli peloton ja valpas pihapiirin vahti sekä tallikoira, joka tuli erinomaisesti toimeen hevosten ja karjan kanssa sekä piti rotat ja muut jyrsijät poissa. Korvia ja häntiä alettiin typistää rotanpuremien ehkäisemisiksi.
Snautseri hyväksyttiin omaksi rodukseen vuoden 1850 tienoilla, joskin tuolloin rotu oli vielä virallisesti karkeakarvainen pinseri. Pinsereiden ja snautsereiden yhteinen järjestö Pinscher-Schnauzer–Klubb perustettiin vuonna 1895 jo 1800-luvulla rodusta kiinnostuneen saksalaisen kasvattajan Josef Berthan aloitteesta. Alkuaikoina snautsereiden värikirjo oli suurempi, sillä rekisteröitynä oli eniten harmaita ja lisäksi muiden muassa mustia, riistanvärisiä, keltaruskeita ja mustaruskeita koiria. Josef Bertha oli ensimmäinen, joka alkoi päämäärätietoisesti jalostaa pippuri ja suola -väriä puhtaaksiselvennä. Mustia snautsereita oli alun perin vain pieni osa kannasta, minkä vuoksi niiden jalostus pääsi vauhtiin vasta 1930-luvulla.
Snautseri kilpaili ensimmäisen kerran näyttelyissä Saksan Hannoverissa vuonna 1879 karkeakarvaisen pinserin nimellä. Vuonna 1880 rodulle kirjoitettiin sen ensimmäinen rotumääritelmä. Kymmenen vuotta myöhemmin järjestettiin Stuttgartissa rodun ensimmäinen erikoisnäyttely, jossa oli paikalla vajaat sata koiraa. Ensimmäisen maailmansodan aikana snautsereita käytettiin muun muassa armeijassa, poliisikoirina sekä Punaisen Ristin apuna. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen snautserin suosio nousi huippuunsa. Rotua alettiin kasvattaa erityisesti Saksassa ja Isossa-Britanniassa.
Alkuperä > Etymologia

Nimensä snautseri sai jo 1800-luvulla, sillä kansan parissa näitä parrakkaita koiria alettiin kutsua nimellä schnauz tai schnauzer (viikset). Toinen yleinen nimitys oli rattler (rotanpyytäjä). Saksassa snautseria kutsutaan toisinaan nimellä Mittelschnauzer eli "keskikokoinen snautseri".
Snautserit Suomessa

Suomeen ensimmäiset snautserit tuotiin ennen toista maailmansotaa Saksasta alun perin suojeluskuntakoiriksi. Jalostukselle merkittäviä koiria on tuotu Suomeen niin Ruotsista, Venäjältä, Keski-Euroopasta kuin Yhdysvalloistakin. Suomessa kasvatetut snautserit ovat pääsääntöisesti terveitä, pitkäikäisiä ja ulkomuodollisesti laadukkaita.
Pippurin ja suolan värisillä snautsereilla sukusiitosprosentti on vaihdellut paljon vuosittain, ja viime vuosinamilloin? se on ollut toivotustikin laskemaan päin. Keskimäärin koko rodun sukusiitosprosentti on ollut 3,75 %. Pippurin ja suolan värisiä snautsereita on Suomessa selvästi enemmän kuin mustia. 2000-luvulla P&S-pentujen määrä on vakiintunut 80–90 rekisteröidyn pennun paikkeille.
Vaikka mustilla snautsereilla sukusiitosaste onkin noussut viime vuosinamilloin? verrattuna kymmenen vuoden takaiseen tilanteeseen, on koko rodun sukusiitosaste kuitenkin pysynyt kaiken aikaa alle kolmen prosentin. Tehollinen populaatio on mustilla snautsereilla kuitenkin pieni, ja se osaltaan selittää mustien snautsereiden vähäisempää määrää populaatiossa.