stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Iljušin Il-28
Historia

Neuvostoliitossa ensimmäisen kevyen taktisen suihkupommituskoneen kehittämisestä käytiin kilpa Tupolevin ja Iljušinin kesken. Tuotantoon pääsi Iljušin Il-28, joka sai NATOn koodinimen Beagle. Koneen ensilento lennettiin 8. heinäkuuta 1948, lentäjänä Vladimir Kokkinaki. Koneen sarjatuotanto alkoi 1949 ja ensimmäinen sarjatuotantokone lensi maaliskuussa 1950. Kaikkiaan konetta valmistettiin 6316 yksilöä vuosina 1950–1956. Tyypin vanhentuessa tuotanto lopetettiin ministerineuvoston päätöksellä helmikuussa 1956. Nikita Hruštšov teki aloitteen koneiden romuttamisesta, mutta ilmavoimien johto sai tyypin osaksi säilymään 1980-luvulle koulutuskäytössä ja maalinhinauksessa.lähde?
Yli 6 000 Il-28-konetta lensi viidentoista maan ilmavoimissa. Osa niistä oli käytössä vielä 1990-luvun alussa Kiinassa ja Romaniassa ja ne olivat Kiinassa valmistettuja versioita.Tuoreen julkaistun Military Balance raportin mukaan ainakin Pohjois-Korea käyttää edelleen aktiivisessa palveluksessa koneita. Käytössä on jopa 80 konetta.
Il-28:aa valmistettiin useina muunnoksina. Versioita olivat esimerkiksi RDS 4 Tatjana, joka oli kevyen taktisen ydinpommin pudottamiseen muunnettu Il-28N, tiedustelu-valokuvausversio R, elektronisen sodankäynnin versio REB sekä radio-ohjattujen pommien tarkkuuspudotuksiin Il 28-131. Lisäksi konetyyppiä käytettiin torpedokoneina sekä säätiedusteluun ja siviilipuolella postikoneina, joilla samalla koulutettiin tulevien suihkumatkustajakoneiden lentäjiä. Kiinassa valmistetun H-5-version voi ulkoisesti erottaa kulmikkaammasta pyrstötornista.lähde?
Koneesta valmistettiin koulutusversio U, jossa tähystäjän tilojen paikalla oli umpinokka sekä suoralasinen etuohjaamo. Ratkaisu antoi molemmille ohjaajille normaalin näkyvyyden. Rynnäkköversiota valmistettiin vain prototyyppi. Koneen miehistön suojausta ei oltu suunniteltu tehtävään ja heittoistuimet eivät olleet riittävän kehittyneitä matalalla pelastautumiseen. Il-28:n oleelliset kohdat oli panssaroitu pienikaliiperisten aseiden osumilta. Ohjaajalla ja tähystäjällä oli heittoistuimet. Pyrstötornissa oli alaspäin avautuva luukku.lähde?
Koneessa oli tutka, tutkanilmaisin, autopilotti, radiokorkeusmittari ja avioniikkaa, jota ei voitu hyödyntää Suomessa maalaitteiden puutteen vuoksi. Kone kykeni toimimaan myös sora- ja nurmikentiltä. Kone kykeni yksimoottorilentoon ja nousuun yhdellä moottorilla, jos häiriö sattui koneen jo ollessa ilmassa (ns. lentoonlähdön V2-vaihe, jossa koneen kiihdytystä ei enää voida keskeyttää). Koneen ohjaimet olivat täysin mekaaniset. R-version erottaa ulkoisesti siipien kärjissä olevista polttoainesäiliöistä.lähde?
Käyttö Suomessa

Ensimmäinen kone, NH-1, laskeutui Utin lentotukikohtaan 28. tammikuuta 1960. Tunnuksen kirjaimet olivat samat kuin silloisen Neuvostoliiton johtajan nimikirjaimet. Tämän vuoksi koneesta tuli pian "Nikita" tai "Nikke". Koneet kuuluivat Kuljetuslentolaivueeseen ja niiden kotikenttä oli Utti. NH-1 oli ensimmäinen Utin suihkukone. NH-2 tuli Suomeen 23. kesäkuuta 1961 ja viimeiset kaksi tammikuussa 1966. Koneita käytettiin Suomen ilmavoimien ilmamaalien hinaustehtävien lisäksi kartoituskuvaus-, merivalvonta- ja tiedustelu sekä ilmakehänäytteiden keräystehtävissä. Merivalvonta tehostui oleellisesti, kun koneen tutkan toiminta saatiin omatoimisesti koepenkissä kokeilemalla selvitetyksi, sillä sen käsikirjoja ei saatu koneiden mukana.
Koneen kenttäkelpoisuus tuli hyvin ilmi. Puutteellisten hallitilojen vuoksi koneita säilytettiin pääsääntöisesti ulkona suojapeitteiden alla. Talvella koneet rullattiin usein lumen läpi kiitotielle. Koneiden perushuollot tehtiin Neuvostoliitossa, jonne ne lensi ja palautti venäläinen miehistö. NH-4-koneella tehtiin paluulennolta lasku Uttiin kentän pohjarakenteelle, jota valmisteltiin päällystystä varten. Laskun jälkeen kone rullattiin lumivallin läpi varsinaiselle lumeen auratulle tilapäiselle kiitotielle, josta miehistö oli varmistetusti saanut tiedon.
Lento-ominaisuudet olivat johdonmukaiset ja hyvät. Kone edellytti lentäjiltä ominaisuuksien sisäistämistä sekä huolellisuutta erityisesti lentoonlähdön suunnittelussa eri olosuhteissa, koska kone oli suhteellisen raskas moottoritehoon verrattuna ja moottorit kiihtyivät hitaasti. Onnistuneen siiven ansiosta kone oli silti aikansa toimintaympäristössä kohtuullisen nopea ja toiminta-aika oli hyvä. Useat koneen laitteista oli sijoitettu vain kunkin miehistön jäsenen käytettäväksi, joten hiottu yhteistyö oli edellytys tehokkaalle toiminnalle. lähde?
Viimeinen Il-28-lento tapahtui 30. kesäkuuta 1981 ja koneena oli NH-3. Kaikkiaan neljällä Nikitalla lennettiin Suomessa 7 570 tuntia.lähde?
Koneen valmistajan ilmoittama käyttöikä oli 3 000 tuntia tai 25 vuotta. Koneet ostettiin Suomeen peruskorjattuina. Suomessa olivat käytössä alkuperäinen pommitusversio sekä valokuvausversio R, joka oli hieman raskaampi. Lentopaino vaihteli raja-arvojen välillä tehtävän mukaisesti.lähde?
Museokoneet Suomessa

NH-4 on museoitu Keski-Suomen Ilmailumuseoon.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 3 (ohjaaja, tähystäjä ja ampuja)
Pituus: &&&&&&&&&&&&&017.065000017,65 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&021.045000021,45 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&06.07000006,70 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&060.080000060,8 m²
Tyhjäpaino: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero11 890 kg
Lentopaino: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero17 700 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero23 200 kg
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0900.&&&&00900 km/h
Matkalentonopeus: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”–”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”–”.750–800 km/h
Lentomatka: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero2 260 km nopeudella 670 km/h 10 000 metrissä
Lakikorkeus: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero12 300 m
Työntövoima-painosuhde: 0,25
Lentoonlähtömatka: 1 050 m päällystetyllä kiitotiellä, 1 300 m soralla
Aseistus
2 × 23 mm NR-23 lentosuuntaan ampuvaa tykkiä rungossa
2 × 23 mm  NR-23 -tykkiä Il-K6 taka-ampumossa, tähtäimessä ampumaennakon laskin
2 500 kg pommeja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iljušin Il-28 Wikimedia Commonsissa
Kankaanpään Mailajuniorit

| Mailajuniorit |
| --- | --- |
Koko nimi:  Mailajuniorit
Perustettu:  2013
Kaupunki:  Kankaanpää
Kenttä:  Pohjanlinnan pesäpallostadion
Naisten sarjataso:  Naisten suomensarja
Värit:                
Puheenjohtaja:  Janne Katajamäki
Omistaja:  Mailajuniorit ry
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kankaanpään Mailajuniorit on vuonna 2013 perustettu kankaanpääläinen tyttö- ja naispesäpallon erikoisseura. Seuran edustusjoukkue pelaa naisten suomensarjassa. Lisäksi seuralla on joukkueet maakuntasarjassa sekä C–G-tytöissä.
Historia

Kankaanpään Mailajuniorit perustettiin 16.1.2013 Kankaanpään Mailassa toimineiden seura-aktiivien ja vanhempien aloitteen pohjalta. Uuden seuran tavoitteena oli pitää lasten ja nuorten harrastus edullisena ja turvata sen toiminta. Kaudeksi 2016 Mailajunioreille myönnettiin paikka naisten Ykköspesikseen. Kaudesta 2016 lähtien seuralla on ollut C–G-ikäluokissa juniorijoukkueet.
2S7 Pion

Alkujaan neuvostovalmisteinen telakanuuna 2S7 Pion.
2S7 Pion (ven. 2С7 «Пион», ”pioni”) on alkujaan Neuvostoliitossa suunniteltu ja valmistettu telakanuuna. Vuonna 1976 käyttöön tullut ja GRAU-koodin saanut raskas tykistöase tunnetaan myös nimillä Malka sekä M-1975. Neuvostoliiton hajottua näitä telatykistöaseita päätyi Venäjän ohella esimerkiksi Georgiaan, Valko-Venäjälle ja Ukrainaan. Asetyyppi oli tuotannossa vuosina 1975–1990 ja on käytössä yhä muun muassa Ukrainan sodassa.
Pääaseen kaliiperi on 203 mm. Aseelle kehitettiin myös M-1975-nimellä oleva sisarase 2S4 Tjulpan ("tulppaani") -niminen telavetoinen kranaatinheitin, joka ampuu 240 mm epäsuoraa tulta.
2A44-tyypin kanuunaa käyttävä 2S7 Pion yltää 37 kilometrin enimmäiskantamaan. Poikkeuksellisesti muista vastaavista saman tyypin aseista 2S7 Pion ei käyttänyt hidasteena suujarrua. Normaali miehistömäärä on seitsemän henkeä. Vaunun 12-sylinterinen dieselmoottori on takana ja miehistön tilat edessä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
2S7 Pion 203-mm Self-Propelled Gun | Military-Today.com (Arkistoitu – Internet Archive)
203-mm Self-propelled Artillery Gun 2S7 "Pion" - Enemyforces.net (Arkistoitu – Internet Archive)
2S7 Pion (M1975) - 203mm Self-Propelled Howitzer - History, Specs and Pictures - Military Tanks, Vehicles and Artillery -Militaryfactory.com
Army Guide - 2S7 Pion, Self-propelled gun - Army-guide.com
Self-propelled gun 2S7 PION ( M-1975 ) | ExArmyVehicles.com
Valka.cz: 2S7 Pion (tšekiksi)
Samohybné dělo 2S7 PION | ArmyTechnika.cz (tšekiksi)
2S7 Pion - Weaponsystems.net
Your First Choice for Russian Trucks and Military Vehicles - UK Russian - RussianMilitary.co.uk (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Olavi Laaksonen

Olavi Laaksonen vuonna 1963.
Olavi Laaksosen hauta Turun hautausmaalla.
Kaarlo Olavi Laaksonen (26. heinäkuuta 1921 Turku – 27. lokakuuta 2004 Turku) oli Suomen jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja vuosina 1962–1974. Laaksonen oli pelaajaurallaan maalivahti Turun Tovereissa (TuTo) vuoteen 1956 saakka ja toimi samalla joukkueen valmentajana. Hän pelasi 21 A-maaottelussa ja edusti Suomea Helsingin olympialaisissa 1952.
Vuonna 1962 Laaksonen valittiin Suomen jalkapallomaajoukkueen valmentajaksi. Maajoukkue pelasi Laaksosen aikana hyvin ja saavutti Pohjoismaiden-mestaruuden vuosina 1964 ja 1966. Sensaationa pidettiin kotivoittoa Espanjasta vuonna 1969. Laaksosen valmennuskaudella maajoukkue pelasi 88 maaottelua, joista se voitti 15 ja pelasi 21 kertaa tasan.
Maajoukkueuransa jälkeen Laaksonen toimi vielä TPS:n valmentajana vuosina 1975–1977. Tuolloin turkulaiset saavuttivat toistaiseksi viimeisimmän Suomen mestaruutensa vuonna 1975, ja vuoden 1977 päätteeksi joukkue sai SM-pronssia.
Laaksonen pelasi myös jääkiekkoa ja valmensi muun muassa TuTo:n jääkiekon edustusjoukkuetta kaudella 1959–1960. Käsipallossa hän voitti TUL:n mestaruuksia.
Aiheesta muualla

Muistokirjoitus Jalkapallovalmentaja-lehdessä
TPS:n historia (Word-tiedosto)
| n k Suomen jalkapallomaajoukkueen päävalmentajat |
| --- | --- | --- |
| Päävalmentajat |  Öhman (1922)  Fabra (1936–37)  Obitz (1939)  Mårtensson (1945)  Tammisalo (1946)  Lehtonen (1947–55)  Weinreich (1955–58)  Lehtonen (1959–61)  Laaksonen (1962–74)  Kosma (1974–75)  Rytkönen (1975–78)  Malm (1979–81)  Kuusela (1982–87)  Vakkila (1988–92)  Lindholm (1992–94)  Ikäläinen (1994–96)  Møller Nielsen (1996–99)  Muurinen (2000–05)  Heliskoski (2005–06)  Hodgson (2006–07)  Baxter (2008–10)  Huttunen (2010)  Kanerva (2011)  Paatelainen (2011–15)  Kanerva (2015)  Backe (2016)  Kanerva (2016–2024)  Friis (2025–)  |  |
Suomen joukkue – Olympialaiset 1952
Olavi Laaksonen |
Åke Lindman |
Stig-Göran Myntti |
Veikko Asikainen |
Esko Valkama |
Erik Beijar |
Aulis Rytkönen |
Kalevi Lehtovirta |
Jorma Vaihela |
Nils Rikberg |
Olof Stolpe | |
Varamiehet: Mauno Rintanen |
Kurt Martin |
Seppo Pelkonen |
Sulo Parkkinen |
Tapio Pylkkönen |
Åke Pettersson | |
Valmentaja:Aatos Lehtonen
Turun Palloseuran päävalmentajat
Juuso Lampila (1939–1947) • Imre Markos (1948–1950) • Raino Suominen (1951–1954) • Leo Aaltonen (1955–1959) • Knut Gustafsson (1960–1961) • Olli Virho (1962) • Kalevi Lehtovirta (1962) • Leo Aaltonen (1963) • Tage Friedfeld (1964) • Leo Aaltonen (1964) • Rainer Forss (1965–1970) • Paavo Nenonen (1971)• Lars Nyström (1972) • Manuel Gerpe (1973) • Paavo Nenonen (1973–1974) • Olavi Laaksonen (1975–1977) • Tapio Harittu (1978–1980) • Raimo Toivanen (1980–1983) Hans Martin (1984) • Rainer Forss (1985) • Tommy Lindholm (1986–1988) • Heikki Suhonen (1989–1991) • Tommy Lindholm (1991) • Raimo Toivanen (1992–1993) • Pauno Kymäläinen ja Tomi Jalo (1993) • Juha Malinen (1994–1997) • Siegfried Melzig (1998) • Seppo Miettinen (1998–2000) • Mika Laurikainen (2001–2003) • Kari Ukkonen (2004–2006) • Mixu Paatelainen (2007) • Martti Kuusela (2008) • John Allen (2008) Pasi Rautiainen (2009) • Marko Rajamäki (2010–2014) • Mika Laurikainen (2014–2018) • Tommi Pikkarainen (2019–2020) • Jonatan Johansson (2020–2022) • Marko Rajamäki (2022–) • Miika Nuutinen
Ilex guayusa

| Ilex guayusa |
| --- | --- |
 Ilex guayusa
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Aquifoliales
Heimo::  Orjanlaakerikasvit Aquifoliaceae
Suku::  Orjanlaakerit Ilex
Laji::  guayusa
Kaksiosainen nimi
 Ilex guayusa  Loes. 
Katso myös
   Ilex guayusa Wikispeciesissä   Ilex guayusa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ilex guayusa on orjanlaakerien sukuun kuuluva puu, jota esiintyy Etelä-Amerikassa. Se kasvaa Venezuelassa, Kolumbiassa, Perussa ja Amazonilla Ecuadorissa. Puu on yksi kolmesta tunnetusta kofeiinipitoisesta orjanlaakerista. Sen lehtiä kuivataan ja haudutetaan teeksi niiden piristävien vaikutusten vuoksi.
Ilex guayusa on 6–30 metrin korkuiseksi kasvava puu. Sen ainavihannat lehdet ovat 2,5–7 senttimetrin pituiset. Kasvin kukat ovat pieniä ja valkoisia. Hedelmät ovat pyöreitä ja punaisia, läpimitaltaan 6–7 millimetrin levyisiä. Lehdet sisältävät kofeiinia ja muita alkaloideja.
Biologinen kuvaus

Ilex guayusa tuottaa ksantiineja, esimerkiksi kofeiinia. Myös kaksi muuta orjanlaakerien suvun puuta, matee (Ilex paraguariensis), joka tunnetaan myös nimellä mate, sekä floridanorjanlaakeri (Ilex vomitoria), toiselta nimeltään yaupon holly, sisältävät kofeiinia. Luonnonvaraisena tätä Amazonin yläjuoksun korkeaa puuta on tavattu vain harvoin, ja pääosin sitä esiintyy viljeltynä. Melvin Shemluck dokumentoi Pastazan alueella kukkivan Ilex guayusa -lajin vuosina 1979–1980.
Viljely ja käyttö juomana

Kasvia kasvatetaan pääosin Napon ja Pastazan alueilla Ecuadorissa, mutta sitä esiintyy myös joissakin Perun ja Kolumbian osissa. Sadonkorjuun jälkeen Ilex guayusa -lajin lehdet kuivataan maun voimistamiseksi.
Ecuadorin ketšuakansan keskuudessa Ilex guayusan lehdet on perinteisesti keitetty vedessä ja muodostunut tee on nautittu sen tarjoamien piristävien vaikutusten vuoksi. Sen lisäksi, että Ilex guayusaa nautitaan vastaavalla tavalla kuin länsimaissa nautitaan kahvia, alkuperäiskansojen metsästäjillä on ollut tapana juoda Ilex guayusaa aistien terävöittämiseksi. Juomaa on kutsuttu ”yövahdiksi”, koska se auttaa pysymään valppaana ja hereillä läpi yön. Kasvin tuoreita lehtiä käytetään sitomalla ne havaijilaista leitä muistuttavaksi seppeleiksi.
Harvardin yliopiston etnobotanisti Richard Evans Schultes löysi poppamiehen haudasta 1 500 vuoden ikäisen paketin Ilex guayusan lehtiä Bolivian Andeilta, kaukana kasvin luonnollisesta esiintymisalueesta.
Kemiallinen rakenne ja ominaisuudet

Ilex guayusa sisältää kofeiinin lisäksi myös teobromiinia, suklaassa esiintyvää piristettä, sekä vihreässä teessä esiintyvää teaniinia, glutamiinihappoanalogia, jonka on osoitettu vähentävän fyysistä ja psyykkistä stressiä.
Kemialliset analyysit vuosina 2009 ja 2010 ovat osoittaneet Ilex guayusan kuivapainosta mitatuksi kofeiinipitoisuudeksi 2,90–3,28 prosenttia. Ilex guayusa sisältää kaikki ihmiselle välttämättömät aminohapot sekä runsaasti antioksidantteja. Sen hapen radikaalien imeytymiskyky (ORAC) on korkea, 58 μM grammaa kohden, verrattuna tavallisen vihreän teen 28–29 μM grammaa kohden.
Synonyymit

Ilex guayusa tunnetaan ketšuan kielessä nimellä wayusa. Sana äännetään myös muodossa ”why-sa” tai shuar-kansan tapauksessa muodossa ”why-ees”.selvennä
Myyttejä ja legendoja

Antropologi Michael Harner, Foundation for Shamanic Studies -säätiön perustaja, kuvaa Ilex guayusan olevan Jivaro-kansan mukaan niin addiktoivaa, että ennen kuin sitä tarjotaan vieraalle, kasvin varoitetaan aiheuttavan loppuelämän kestävän halun palata takaisin Ecuadorin viidakkoon.
Ketšuoiden mukaan Ilex guayusa aiheuttaa metsästysonnea ennustavia unia.
Valokuva Ilex guayusa -puusta.
Ilex guayusan lehtiä.
Ilex guayusa -kasvista poimittuja lehtiä Ecuadorin Archidonassa.
Kuivattuja Ilex guayusan lehtiä.
Matias Ikävalko

| Matias Ikävalko> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Matti Tapio Ikävalko
Syntynyt: 23. tammikuuta 1948 (ikä 77) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1973–
Merkittävät roolit:  Porfiri Petrovitš (Rikos ja rangaistus) Nalle Puh Turkka (Tukkijoella)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Matias Ikävalko (Matti Tapio Ikävalko, 23. tammikuuta 1948 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Vaasan ja Lappeenrannan kaupunginteattereissa.
Elämä ja ura

Matias Ikävalko syntyi maanviljelijä Eemil Ikävalkon ja tarkastuskarjakko Ester Lattusen perheeseen. Hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1967 ja suoritti näyttelijän opintoja Tampereen yliopistossa 1969–1973. Ikävalko aloitti ammattiuransa Kouvolan Teatterissa, johon hän oli kiinnitettynä 1973–1975. Vuosina 1975–1987 hän näytteli Vaasan kaupunginteatterin riveissä, jota seurasi vuosi Teatteri 2000:ssa, vuosi vapaana näyttelijänä ja jälleen vuosi Teatteri 2000:ssa. Vuosina 1990–1995 Ikävalko oli kiinnitettynä Lappeenrannan kaupunginteatteriin, ja vuodesta 1995 hän on jälleen työskennellyt freelance-näyttelijänä.
Ikävalkon roolitehtäviä ovat olleet muun muassa Turkka (kappaleessa Tukkijoella), Jaakko Honka (Kultainen vasikka), Porfiri Petrovitš (Rikos ja rangaistus) ja Nalle Puh.
Ikävalkon televisiotehtäviin lukeutuu muun muassa Aarne Rintamäen rooli Yleisradion sarjanäytelmässä Rintamäkeläiset.
Ikävalko on niin ikään kirjoittanut kabareetekstejä, pakinoita ja kolumneja.
Filmografia > Valkokangaselokuvat

Sensuela (1973)
Mommilan veriteot 1917 (1973)
Filmografia > Televisioelokuvat

Se tavallinen tarina (1972)
Lapsikullat (1977)
Ystäväni Ilmarinen (1981)
Tuuli leppeä lounaasta (1991)
Rio ja Tinto (2003)
Filmografia > Televisiosarjat

Rintamäkeläiset (1972–1973)
Mustat ja punaiset vuodet (1973)
Rikos aamulla (1988)
Hovimäki (1999)
Lähteet ja viitteet

Suomen teatterit ja teatterintekijät 1993, Kustannusosakeyhtiö Tammi, ISBN 951-31-0236-X
Teatterit ja teatterintekijät 2005, ISBN 952-471-629-1
1 2 3  Teatterit ja teatterintekijät 2005
Aiheesta muualla

Matias Ikävalko Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle
Ilmastonmuutoksen historialliset vaikutukset

Ilmasto ja siinä tapahtuneet muutokset ovat vaikuttaneet ihmisen ja sivilisaatioiden historiaan aina varhaisimpien homininien ilmaantumisesta nykyaikaan. Se on ollut yhtenä taustatekijänä sekä ihmisen biologisessa kehityksessä että yhteiskuntien kehitysvaiheissa. Joskus ilmastonmuutoksen historialliset vaikutukset ovat olleet ihmisille myönteisiä, mutta joskus ne ovat olleet haitallisia ja osaltaan vaikuttaneet nälänhätien syntyyn sekä yhteiskuntien romahduksiin. Ilmastonmuutos ja sen vaikutukset ovat vaihdelleet paikallisesta globaaliin.
Rooli ihmisen evoluutiossa

Nykyinen tutkimus on liittänyt homininien kehityksen ilmastonmuutoksiin Itä-Afrikassa. Näkemyksen mukaan paikallinen ympäristö muuttui kosteasta viidakosta kuivempaan ruohotasankoon Rwenzori-vuoriston synnyttäneen geologisen mullistuksen seurauksena. Tämä tapahtui todennäköisesti pleistoseeni-kaudella aiheuttaen paikallisen muutoksen ilmavirtojen ja kosteuden kierrossa. Mullistuksen seurauksena homininit joutuivat sopeutumaan savanni-tyyppiseen ympäristöön ja niissä tapahtui ihmisille tyypillisiä fysiologisia muutoksia, kuten kahdella jalalla liikkuminen. Vuoristo ylitti kriittisen ilmastoon vaikuttavan korkeuden noin 2,7 miljoonaa vuotta sitten, eli samoihin aikoihin kvartäärikauden alun kanssa. Juuri kvartäärikauteen yhdistetään ihmisen nopea evoluutio Afrikassa. Ilmastonmuutokset 2,8 miljoonaa, 1,7 miljoonaa ja miljoona vuotta sitten puolestaan osuivat yhteen siirtymien eri homininilajien välillä. Minkäänlaisen kausaliteetin osoittaminen näiden paeloantropologisten ja paleoklimatologisten rekonstruktioiden välillä on kuitenkin vaikeaa, ja tuloksiin on suhtauduttava varoen ottaen huomioon ajoitusten epävarmuuden.
Ihmisen leviäminen ja esihistorialliset yhteiskunnat

Ilmastonmuutosta on pidetty yhtenä mahdollisena selittävänä tekijänä ihmisen leviämisessä Afrikasta muihin maanosiin. Vaikka asiasta ei ole todisteita, on esitetty, että kuivuus tai muu ilmastoon liittyvä ongelma on saattanut vähentää ravinnon saantia Afrikassa, jolloin osa ihmisistä on joutunut ongelmanratkaisun muotona muuttamaan kauemmaksi. Tämä muutto tapahtui noin 60 000 vuotta sitten. Nykyisestä poikkeava ilmasto omalta osaltaan helpotti joidenkin maanosien asuttamista, sillä jääkauden aikana merenpinta oli nykyistä alempana ja esimerkiksi Sumatra, Borneo ja Jaava kuuluivat Aasian mantereeseen. Meritie Uusi-Guineaan, Australiaan ja Tasmaniaan oli nykyistä lyhyempi ja helpotti meren ylitystä. Samalla tavalla noin 15 000 vuotta sitten ilmasto mahdollisti siirtymisen kannasta pitkin Beringinsalmen yli Siperiasta Pohjois-Amerikkaan.
Viimeisimmän jääkauden aikainen tundrailmasto Euroopassa mahdollisti suurriistan metsästykseen perustuneen korkeatasoisen Madeleinen-kauden kulttuurin. Toisaalta ilmaston lämpeneminen ja kosteuden lisääntyminen jääkauden lopulla johti Euroopan metsittymiseen, jolloin metsästäjät joutuivat seuraamaan riistaeläimiä jäätikön reunan perässä pohjoiseen tai vaihtamaan elinkeinoaan enemmän pienriistan metsästykseen sekä kasvisravinnon keräilyyn. Lounais-Aasiassa kehityskulku noudatteli samoja linjoja. Ilmasto muuttui kosteammaksi noin 15 000 vuotta sitten ja suurriistan katoaminen pakotti ihmiset siirtymään villivehnän ja muiden kasvilajien hyödyntämiseen. Toisaalta ilmasto kuiveni jälleen noin 13 000 vuotta sitten, jolloin vehnää ja muita viljalajikkeita hyödyntäneet yhteisöt joutuivat kasvattamaan pääravinnonlähdettään sielläkin, missä se ei luonnostaan kasvanut. Vaikka varmuutta asiasta ei ole, tämä on saattanut olla maanviljelyyn ja maatalousyhteiskuntiin johtaneen neoliittisen vallankumouksen alku.
Historiallinen ajanjakso

Esimerkkinä ilmastonmuutosten vaikutuksesta yhteiskuntiin ja väestöihin pidetään usein Euroopan kehitystä sydänkeskiajalta uudelle ajalle. Euroopan ilmasto oli poikkeuksellisen suotuisa vuosina 800-1250. Väkiluku kasvoi nopeasti ja yhä uusia metsäalueita vallattiin maanviljelyksen käyttöön. Ilmasto kuitenkin alkoi jäähtymään 1200-luvun puolivälissä ja vuosista 1450–1850 käytetään nimitystä pieni jääkausi. Muutoksen seurauksena sadot heikkenivät merkittävästi 1300-luvulla, ja maanviljelyn leviäminen pysähtyi. Toistuvat kadot aiheuttivat nälänhätien sarjan vuosina 1315–1322. Euroopan väliluku ei juuri kasvanut vuosina 1300–1500, kuten ei myöskään kauden kylmimmällä ajanjaksolla 1600-luvulla.