stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Osmo Pekonen
Teoksia > Proosasuomennoksia

Quéau, Philippe: Lumetodellisuus.  ((Le virtuel: Vertus et vertiges, 1993.)  Suomentajanut ja toimittanut Osmo Pekonen)  Helsinki:  Art House, 1995.  ISBN 951-884-173-X
Lindberg, Bo: Latina ja Eurooppa.  ((Europa och latinet, 1993.) Suomentanut ja toimittanut Osmo Pekonen)  Jyväskylä:  Atena, 1997.  ISBN 951-796-075-1
Sossinsky, Alexei: Solmut: Erään matemaattisen teorian synty.  ((Nœuds: Genèse d’une théorie mathématique, 1999.) Suomentanut ja toimittanut Osmo Pekonen)  Helsinki:  Art House, 2002.  ISBN 951-884-347-3
Kravanja, Peter: Visconti, Proustin lukija.  ((Visconti, lecteur de Proust, 2004.) Suomentanut Osmo Pekonen)  Jyväskylä–Helsinki:  Minerva, 2006.  ISBN 952-5591-39-5
Mary Terrall: Maupertuis, maapallon muodon mittaaja.  ((The Man Who Flattened the Earth: Maupertuis and the Sciences in the Enlightenment, 2002.) Suomentanut Osmo Pekonen)  Tornio:  Väylä, 2015.  ISBN 978-952-5823-97-4
Châtelet, Émilie du: Tutkielma onnesta. (Discours sur le bonheur.) Suomentanut Osmo Pekonen. Kuopio: Hai, 2016. ISBN 978-952-5934-85-4
Maupertuis, Pierre Louis Moreau de: Fyysinen Venus (Vénus physique, 1745.) Suomentanut Osmo Pekonen. Helsinki: Art House, 2017. ISBN 978-951-884-620-1
Picard, Roger: Salonkien aika.  ((Les salons littéraires et la société française 1610-1789, 1943.) Suomentaneet Osmo Pekonen ja  Juhani Sarkava)  Helsinki:  Art House, 2018.  ISBN 978-951-884-642-3
Francis Godwin: Lento Kuuhun.  ((The Man in the Moone, 1638.) Suomentanut Osmo Pekonen)  Helsinki:  Basam Books, 2021.  ISBN 978-952-3790-22-3
Le Bovier de Fontenelle, Bernard: Maailmojen moninaisuudesta.  ((Entretiens sur la pluralité des mondes, 1686.) Suomentanut Osmo Pekonen)  Helsinki:  Art House, 2021.  ISBN 978-951-884-883-0
Teoksia > Runosuomennoksia

Beowulf.  (Suomennos ja selitykset: Osmo Pekonen ja Clive Tolley)  Helsinki:  WSOY, 1999. Toinen painos: WSOY 2007.  ISBN 951-0-22432-4
Widsith: Anglosaksinen muinaisruno.  (Suomennos ja selitykset: Osmo Pekonen ja Clive Tolley)  Jyväskylä:  Minerva, 2004.  ISBN 952-5478-66-1
Waldere: Anglosaksinen muinaisruno.  (Suomennos ja selitykset: Jonathan Himes, Osmo Pekonen ja Clive Tolley)  Jyväskylä:  Minerva, 2005.  ISBN 952-5591-07-7
Creutz, Gustav Philip: Atis ja Camilla. (Atis och Camilla, 1761.) Suomentanut Osmo Pekonen. Turku: Faros, 2019. ISBN 978-952-5710-85-4
Aiheesta muualla

Descartes-palkintoehdokkuus
Osmo Pekosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Mathematics Genealogy Project: Osmo Pekonen (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
Vaihtoehtoinen biokemia

Vaihtoehtoinen biokemia tarkoittaa elämän kemiallista perustaa, joka ei perustu samanlaiseen hiilen ja veden kemiaan tai samoihin aineenvaihdunnan molekyyleihin kuin maapallolta tunnettujen elämänmuotojen kemia. Toistaiseksi vaihtoehtoiseen biokemiaan perustuvia eliöitä ei ole havaittu, mutta jotkut tutkijat ja etenkin tieteiskirjailijat, kuten Isaac Asimov, ovat kehitelleet arvioita sellaiseen perustuvasta elämästä.
Perusajatus

Maapallon elämän kemia perustuu olennaisesti kuuteen alkuaineeseen, hiileen, vetyyn, happeen, typpeen, fosforiin sekä rikkiin. Erityisesti hapesta ja vedystä koostuva vesi toimii liuottimena, ja hiili pystyy ketjuuntumaan suhteellisen vakaiksi pitkiksi molekyyleiksi, polymeereiksi. Tarkemmin tuntemamme elämän hiilikemia pohjautuu hiilihydraatteihin, valkuaisaineisiin, lipideihin ja nukleiinihappoihin.
Erääksi vaihtoehtoiseksi biokemiaksi on ehdotettu hyvin vähän omasta kemiastamme poikkeavaa kemiaa, jossa on DNA:ta, mutta jossa sen osamolekyylien kätisyys on päinvastainen kuin meillä. Tieteiskirjailijat ja tutkijat ovat ajatelleet, että hiilen sijaan piihin tai fosforiin pohjautuva elämä voisi olla mahdollista. Veden sijaan liuottimena voisi toimia esimerkiksi formamidi, vetyfluoridi tai ammoniakki. Vaihtoehtoisella biokemialla eläville olioille maapallo saattaisi olla elinkelvoton, mutta erilainen elämän kemiallinen perusta voi toisaalta mahdollistaa elämän ympäristöissä, jotka esimerkiksi lämpötilaltaan ja kaasunpaineeltaan poikkeavat Maasta. Näin esimerkiksi kaasukehällisillä kylmillä kuilla voisi olla jonkinlaista elämää.
Vaihtoehtoisen biokemian keskeinen ongelma on muun muassa se, etteivät useimpien alkuaineiden, kuten piin ja ammoniakin kemialliset ominaisuudet ole elämän kannalta niin suotuisat kuin veden ja hiilen.
Meidän biokemiamme

Elämä Maassa perustuu monimutkaisiin ketjumaisiin ja rengasmaisiin hiiliyhdisteisin, jotka reagoivat keskenään vesiliuoksessa. Vesi ja hiili ovat maailmankaikkeudessa yleisiä aineita. Elämän kannalta veden keskeinen ominaisuus on muun muassa sen dipolisuus. Hiilen yhdisteet ovat kemiallisesti yleensä melko vakaita.
Olennaista elämän kannalta ovat nukleotideista koostuvat ketjumaiset DNA ja RNA sekä proteiinit, jotka koostuvat aminohapoista. Proteiinit toimivat elävien olentojen solujen reaktioita ohjaavina entsyymeinä ja rakenneosina. DNA ja proteiinit liittyvät toisiinsa RNA-välitteisesti geneettisen koodin kautta.
Vaihtoehtoinen biokemia

Kuumilla planeetoilla elämä voisi rakentua esimerkiksi rikkiyhdisteiden varaan. Kylmällä planeetalla vettä saattaisi vastata metaani tai ammoniakki, joka on melko lupaava veden korvaaja. Hyvin kylmässä maailmassa vettä saattaisi vastata jopa nestemäinen vety tai kuumassa maailmassa sula rikki.
Hyvin kuumalla planeetalla, jossa rauta hehkuu, voisi olla fluoriin ja piihin pohjautuvaa elämää. Noin 150--400 celsiusasteessa elämä saattaisi Isaac Asimovin mukaan pohjautua fluoriin ja hiileen, jolloin veden paikalla voisi olla sula rikki. Noin -50 celsiusasteessa voisi olla veden paikalla nestemäinen ammoniakki ja hapen paikalla typpi.
Monet vaihtoehtoisen biokemian yhdisteet reagoivat herkemmin kuin hiileen ja veteen perustuvan elämän yhdisteet. Esimerkiksi monet rikkiyhdisteet reagoivat herkästi ympäristön kanssa. Monet piiyhdisteiden muodostamat ketjut ovat lyhyempiä kuin hiiliyhdisteiden. Vedellä on monia elämälle suotuisia ominaisuuksia, joita esimerkiksi nestemäisellä ammoniakilla ei ole. Näin ollen hiilen ja veden ominaisuuksien voidaan päätellä olevan elämälle soveltuvampia kuin vaihtoehtoisten aineiden.
Veden paikalle ehdotettuja yhdisteitä

Veden vastineita saattaisivat eräiden teorioiden mukaan kuumissa olosuhteissa olla sula rikki tai rikkihappo. Maata kylmemmässä maailmassa veden roolissa voisi olla nestemäinen metaani, etaani, vetyfluoridi tai ammoniakkilähde tarkemmin?. Muita mahdollisia veden korvaajia voisivat olla nestetyppi ja kylmimmässä 220 asteen pakkasessa nestemäinen vety. Vetymaailmassa eliöiden liikkeet ja aineenvaihdunta saattaisivat olla hyvin hitaita.
Veden paikalle ehdotettuja yhdisteitä > Ammoniakkielämä

Ammoniakki on maailmankaikkeudessa yleinen yhdiste, ja senkin takia sitä on monesti ehdotettu veden paikalle vaihtoehtoisessa biokemiassa. Ammoniakkiliuoksessa tapahtuu lukuisia kemiallisia reaktioita, ja ammoniakilla on monia yhteisiä kemiallisia ominaisuuksia veden kanssa. Ammoniakki liuottaa veden tapaan hyvin monia orgaanisia yhdisteitä ja metalleja.
Toisaalta ammoniakkiin liittyy elämän biokemiaa ajatellen myös monia ongelmia. Ammoniakkiin ei synny niin helposti Maan biokemian käyttämiä vettä hylkiviä hydrofobisia yhdisteitä, joista solukalvo suureksi osaksi koostuu. Ammoniakki on myös herkästi syttyvää ja hapen kanssa reagoivaa, mutta se voi olla vakaa pelkistävässä ympäristössä. Maan nykyinen ympäristö on pääosin hapettava.
Ammoniakin toinen rasite on se, että sen molekyylien väliset vetysidokset ovat heikompia kuin vesimolekyylien väliset. Näin ammoniakin höyrystymislämpö on puolet veden höyrystymislämmöstä ja pintajännitys kolmasosa veden pintajännityksestä, jolloin sen kyky keskittää hydrofobisia molekyylejä on heikopi kuin vedellä.
Maan ilmanpaineessa ammoniakki on nestemäistä vain alhaisessa lämpötilassa, mikä tuottaisi ongelmia ammoniakkia liuottimena käyttäville eliöille, sillä kylmässä kaikki kemialliset reaktiot hidastuvat. Ammoniakkielämä olisi lämpötilavälillä −78 °C−33 °C (195–240 K). Kyseiset lämpötila-arvot vastaavat ammoniakin sulamis- ja kiehumispisteitä.
Ammoniakkielämä ei silti merkitse välttämättä elämää kylmässä. Suuressa 60 ilmakehän (atm) paineessa ammoniakki on nestemäinen laajalla lämpötilavälillä −77 °C–98 °C (196–371 K). Tämä voisi lisätä ammoniakkielämän ilmenemisen todennäköisyyttä. Ammoniakin lisäksi sopiva liuotin voisi olla ammoniakki--vesiseos, joka kiinteytyy alemmassa lämpötilassa kuin vesi. Tämä voisi lisätä elämän todennäköisyyttä siellä, missä vesi muuten jäätyy, esimerkiksi Saturnuksen kuussa Titanissa. On arvailtu, että polylipidit voisivat korvata proteiinit ei-polaarisissa nesteissä, kuten ammoniakissa ja nestemäisessä vedessä tai esimerkiksi metaanissa tai etaanissa. Ammoniakkieliö saattaisi ehkä hengittää typpeä. Ammoniakkieliö saattaa olla biokemialtaan hiilipohjainen ja käyttää Steve Bennerin mukaan hiili-happisidospohjaisen aineenvaihdunnan sijasta hiili–typpi-aineenvaihduntaa.
Veden paikalle ehdotettuja yhdisteitä > Vetyfluoridi

Vetyfluoridi (HF) on veden tavoin polaarinen yhdiste, joka liuottaa monia ioniyhdisteitä. Tämä mahdollistaa monia elämän kannalta välttämättömiä kemiallisia reaktioita. Vetyfluoridi on nestemäistä normaalioloissa välillä -84 °C–19,54 °C eli suunnilleen yhtä laajalla lämpötila-alueella kuin vesi. Se muodostaa veden ja ammoniakin tavoin ympäristön molekyylien kanssa vetysidoksia. Vetyfluoridinesteessä elävä olio saattaisi käyttää fluoria fotosynteesiin. HF-perustaista elämää on tutkittu varsin vähän. Vetyfluoridi ei liene niin yleinen yhdiste maailmankaikkeudessa kuin esimerkiksi vesi ja ammoniakki.
Veden paikalle ehdotettuja yhdisteitä > Muita yhdisteitä

Joskus on ehdotettu metaania ja etaania veden paikalle vaihtoehtoisessa biokemiassa. Niiden ongelma on polaarisuuden puute. Metanoli, vetysulfidi ja vetykloridi ovat myös esiintyneet arvailujen joukossa. Vetysulfidi ja vetykloridi ovat maailmankaikkeudessa harvinaisia. Niin ikään harvinaista formamidia eli metaaniamidia on ehdotettu. Sen sulamispiste on 2,6 °C ja kiehumispiste 210 °C. Marsin lämpötiloissa elämälle voisi kelvata veden ja vetyperoksidin seos. Painon mukaan laskien 61,2 % vettä sisältävä vetyperoksidi-–vesiseos jäätyy -56,2 °C:ssä.Tämä seos on hygroskooppinen, mistä on etua vedettömässä ympäristössä. Seos myös alijäähtyy helpommin kuin vesi.
Hiilen paikalle ehdotettuja alkuaineita

Elämälle soveltuvien atomien on voitava muodostaa vakaita ketjuja ja renkaita hiilen tavoin. Useimmiten hiilen paikalle vaihtoehtoisessa biokemiassa ehdotetaan piitä, fosforia tai rikkiä. Nämä muodostavat ketjuja ja renkaita, mutta rakenteet eivät ole vakaita Maan tyyppisessä ympäristössä.
Hiilen paikalle ehdotettuja alkuaineita > Piielämä

Yleinen hiilen paikalle ehdotettu alkuaine on pii, koska se kuuluu alkuaineiden jaksollisessa järjestelmässä samaan ryhmään kuin hiili ja siksi muistuttaa kemiallisilta ominaisuuksiltaan hiiltä. Pii hiilen paikalla on ainakin Maan lämpötiloissa ja hapettavassa ympäristössä ongelmallinen. Piielämä saattaakin vaatia hapen vaihtoa rikkiin, typen vaihtoa fosforiin ja vedyn vaihtoa fluoriin tai klooriin.
Maapallon eliöistä esimerkiksi piilevät (Bacillariophyta) tuottavat piihappoa.
Koska piiatomit ovat hiiliatomeja suurempia, niiden on vaikeampaa muodostaa elämälle välttämättömiä kaksin- ja kolminkertaisia kovalenttisia sidoksia toisten piiatomien ja muiden alkuaineiden tai yhdisteiden kanssa. Pii synnyttää huomattavasti vahvempia kemiallisia sidoksia kuin hiili, minkä vuoksi piisidoksia on tarpeen tullen vaikeampi katkaista. Samoin myös pii–happi- ja pii–vety-sidokset ovat hiili–vety-sidoksia ja hiili–happi-sidoksia vahvempia, eikä pii muodosta samanlaisia renkaita ja ketjuja kuin hiili hiilipohjaisessa biokemiassa..
Silaanit ovat hiilivetyjä vastaavia piin ja vedyn yhdisteitä. Niiden huono puoli on suuri reaktiivisuus veden kanssa ja pitkien silaaniketjujen hajoaminen itsestään. Rengasmaisia hiilivetyjä vastaavia syklosilaaneja on olemassa, mutta ne tunnetaan melko heikosti.
Pii-happiketjut eli silikonit ovat vakaampia ja niitä on ehdotettu rikkihappopitoiseen maailmaan. Silti ne ovat epävakaampia kuin hiiliyhdisteet vedessä. Piin hapettuminen tuottaa piidioksidia. Tämä aiheuttaisi piiperustaiselle elämälle vaikeuksia happipitoisessa ympäristössä, koska piidioksidi ei liukene lainkaan nestemäiseen veteen. Hiili on tähtienvälisessä pölyssä huomattavasti piitä yleisempi yhdisteiden osa. Toistaiseksi tunnetaan 84 hiileen perustuvaa tähtienvälisessä aineessa esiintyvää yhdistettä, kun taas hiileen ja piihin sekä ainoastaan piihin perustuvia yhdisteitä tunnetaan neljä. Lisäksi hiili on kymmenen kertaa piitä yleisempää maailmankaikkeudessa, mikä viittaa siihen, että hiilen merkitys elämän perusosana on olennaisen tärkeä mahdollista maan ulkopuolista elämää ajatellen.
Piitä on ehdotetu Maasta poikkeaviin lämpötila- ja paineolosuhteisiin hiilen tilalle joko yksinään tai yhdessä jonkin muun yhdisteen kanssa.  Piielämää saattaa esiintyä joko hyvin kuumissa tai kylmissä olosuhteissa. Piistä syntyy hiilen kanssa hiilivetymaailman alkoholeja vastaavia silanoleja, jotka liukenevat alkoholin tavoin moniin liuottimiin jopa nestemäisen typen lämpötiloissa. Tämän takia myös kylmässä, missä kemialliset reaktiot ovat hitaampia, saattaa olla elämää.
Piieliön energia-aineenvaihdunta saattaisi tapahtua elektroneilla eikä protoneilla niin kuin ATP–ADP-maailmassa hiilipohjaisilla eliöillä. Piielämän liuottimiksi on ehdotettu metaania ja etaania, jota on esimerkiksi Saturnuksen kuu Titanissa..
Hiilen paikalle ehdotettuja alkuaineita > Typpi ja fosfori

Fosfori (P) muodostaa ketjumolekyylejä. Alkuainefosfori reagoi helposti ympäristönsä kanssa, ja silloin siihen perustuva elämä tärveltyy helposti pilalle. Fosforin ja typen ketjut eli P–N-ketjut ovat hieman vakaampia. Typpeä ja fosforia käyttävät eliöt olisivat siis lyhentäen PN-eliöitä. Typpimolekyyleistä koostuva kaasukehä ei liene typpeä käyttäville eliöille hyvä, koska molekulaarisen typen hyödyntäminen vaatii paljon energiaa. Typpeä ainakin osaksi käyttävälle elämälle parempia kaasukehän aineita voisivat sen sijaan olla erilaiset typpiyhdisteet, kuten ammoniakki ja typpidioksidi (NO2). Ammoniakkikaasukehä saattaisi olla suhteellisen kylmä. Tässä kaasukehässä saattaisi olla myös muita hapen ja typen yhdisteitä: typpitetroksidia, typpimonoksidia ja dityppioksidia. Typpi-fosfori-kasvit eli PN-kasvit saattaisivat ottaa ilmakehän typpioksidia ja maaperän fosforia ja tuottaa ilmaan "yhteyttämisessään" happea. Tällöin PN-maailman eläimet hengittäisivät sisään happea ja ulos typpidioksidia ja ulostaisivat fosforipitoista ainetta.
Ammoniakkikaasukehässä PN-kasvi voisi imeä fosforia maasta, hengittää ammoniakkia ilmasta ja tuottaa yhteyttämisessään ulos vetyä. Tällöin eläimet hengittäisivät vetyä sisään ja ammoniakkia ulos. Tällaisen maailman eläimet olisivat pelkistäjiä ja muistuttaisivat Maan metaania tuottavia bakteereita eivätkä niitä eliöitä, jotka tuottavat hiilidioksidia. PN-kemiasta keskustellaan, vaikka jotkin sen osat ovat energiatuotoltaan huonoja tai energiaa vaativia, ja vaikka fosfori on hiiltä harvinaisempaa. Maan elävissä eliöissä fosforin happiyhdisteet ovat merkittävässä osassa solujen energiametaboliassa muun muassa energiaa välittävän ATP:n tuotossa.
Hiilen paikalle ehdotettuja alkuaineita > Rikki

Rikki (S) esiintyy monessa muodossa. Se synnyttää myös rengasmaisia ja ketjumaisia molekyylejä. Niinpä hiilen korvikkeeksi on ehdotettu rikistä ja hapesta koostuvia rikki-happi-rikki-ketjuja. Sekä alkuainerikki että rikkiketjut reagoivat ympäristönsä kanssa hyvin herkästi, mikä pienentää niihin perustuvan elämän esiintymisen todennäköisyyttä. Lisäksi rikki on hiiltä harvinaisempi alkuaine. Rikillä on silti merkitystä Maassa esiintyvän elämän kannalta: maapallon hapettomissa oloissa elävät rikkibakteerit käyttävät aineenvaihdunnassaan rikkiä hapen sijaan ja tuottavat vetysulfidia. Nykyisten rikkibakteerien kaltaisten eliöiden arvellaan olleen eräitä maapallon varhaisimmista eliöistä.
Hiilen paikalle ehdotettuja alkuaineita > Arseeni

Kemiallisilta ominaisuuksiltaan fosforia muistuttava arseeni on useimmille Maan eliöille myrkyllistä, mutta joissain merilevissä esiintyy arsenosokereita ja mm. Panulirus cygnus -äyriäislajissa arsenobetaiineja, joiden molekyylirakenteessa arseenia esiintyy hiilen seassa. Myös jotkin sienet ja bakteerit tuottavat arseeniyhdisteitä. Eräät mikrobit käyttävät arseenia elektronin vastaanottajana ja energian luovuttajana. On jopa väitetty varhaisten eliöiden käyttäneen arsenikkia fosforin paikalla DNA:ssa.
Vaihtoehtoinen kaasukehä

Kaikilla Aurinkokunnan muilla planeetoilla on kaasukehät, joiden koostumus poikkeaa Maan kaasukehästä. Maan kaasukehästä noin 78 % on typpeä, 21 % happea ja loput muita kaasuja. Typen suuri osuus estää osaltaan happea hapettamasta eläviä olioita ja ympäristöä. Esimerkiksi Marsissa ja Venuksessa kaasukehän pääasiallinen ainesosa on hiilidioksidi. Maan historiassa uskotaan typen ja hapen määrien lisääntyneen aikojen saatossa ja alkuilmakehässä olleen runsaasti hiilidioksidia ja ehkä myös metaania. Tällöin ensimmäiset elävät oliot elivät melko erilaisessa kaasukehässä. Yhteyttävien eliöiden uskotaan lisänneen ilmakehän happea ja maankaltaistaneen Maan luomalla muun muassa hiilen, hapen ja typen kiertokulut nykyiselleen.
Kloorille on joskus ehdotettu hapen paikkaa vaihtoehtoisessa biokemiassa, mutta sen uskotaan olevan kaasukehissä hyvin harvinainen, ja se sitoutuu suotuisammin suolayhdisteisiin.
Muuttuva ympäristö

Eliöt sopeutuvat muuttuvaan ympäristöön. Vieraalla planeetalla saattaisi esimerkiksi lämpötila vaihdella enemmän ja nopeammin kuin Maassa. Tällöin saattaisi kehittyä elämän muotoja, jotka kestävät pitkää kylmyyttä ja kuivuutta vaipumalla horrokseen. Eliöillä saattaisi olla ei-aktiivisia, jopa tuhansia vuosia kestäviä itiövaiheita tai vaikkapa muodonvaihdos, joka riippuu planeetan lämpötilasta.
Toisenlaiset yhteyttäjät ja ei-yhteyttävät kasvit

Maassa sienet kilpailevat kasvien kanssa. Uskotaan, että toisella tavoin yhteyttävät kasvit voivat olla toisenvärisiä. On väitetty, että yhteyttämättömät kasvit saattavat olla sinisiä. Monilla eliöillä melaniini suojaa eliöitä UV-säteilyltä, mutta joillain sienillä se muuttaa gammasäteilyä sienille sopivaksi energiaksi.
Toisenlaiset elävät eliöt

Hiiliperustaisellakin elämällä voi olla eri muotoja riippuen planeetasta tai muusta sen ilmenemisympäristöstä. Vetisellä planeetalla saattaisi elää kalamaisia älyllisiä eliöitä. Raskaalla planeetalla elävät saattaisivat olla maassa hitaasti ryömiviä matelijoita muistuttavia tai toukkamaisia eliöitä. Paksu nahka voisi suojata kemiallisesti aktiivista kaasukehää vastaan. Alhaisen painovoiman planeetalle monet eliöt saattaisivat olla luustoltaan hyvin kevytrakenteisia ja liikkua planeetallaan nopeasti loikkien.
Elämää tähtienvälisessä pilvessä

Tähtienvälisissä pilvissä tiedetään mittausten perusteella olevan pölyhiukkasia, joiden pinnalla tapahtuu säteilyn vaikutuksesta kemiallisia reaktioita. On arvailtu, että tämä voisi suotuisissa oloissa tuottaa elämää.
Aiheesta muualla

Astronomy FAQ
Ammonia-based life
Silicon-based life
Helena Bergström

Helena Bergström
Helena Bergström (s. 5. helmikuuta 1964 Kortedala, Göteborg) on ruotsalainen näyttelijä.
Bergström on teatterisuvusta: hänen isänsä on ohjaaja Hans Bergström, äitinsä näyttelijä Kerstin Widgren ja isoisänsä näyttelijä Olof Widgren.  Näyttelijä Einar Widgren on hänen serkkunsa. Helena Bergströmin tytär on näyttelijä Molly Nutley.
Bergström on naimisissa englantilaissyntyisen mutta Ruotsissa vaikuttavan ohjaajan Colin Nutleyn kanssa. Bergström on esittänyt naispääosaa useissa Nutleyn elokuvissa.
Helena Bergström ja Molly Nutley ovat esittäneen äitiä ja tytärtä MTV3:lla esitetyssä minisarjassa Saknad.
Elokuvia

Pitkä matka kotiin (TV, 1989)
Enkelten talo (1992)
Viimeinen tanssi (1993)
Enkelten talo – toinen kesä (1994)
Sellaista on elämä (1996)
Uutispommi (2001)
Paratiisi (2003)
Heartbreak Hotel (2006)
Selma (2008)
Änglagård – Tredje gången gillt (2010)
Aiheesta muualla

Helena Bergström Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Elonet
Pensselisika

| Pensselisika |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Siat Suidae
Alaheimo::  Siat Suinae
Tribus::  Potamochoerini
Suku::  Pensselisiat Potamochoerus
Laji::  porcus
Kaksiosainen nimi
 Potamochoerus porcus  (Linnaeus, 1758) 
 Pensselisian levinneisyys
Katso myös
   Pensselisika Wikispeciesissä   Pensselisika Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pensselisika eli punapensselisika (Potamochoerus porcus) on sorkkaeläin, jonka pituus on 100–150 cm, hännän pituus 30–40 cm ja säkäkorkeus 58–96 cm. Pensselisika painaa 60–80 kg. Sen korvat ovat teräväkärkiset, ja niissä on pitkiä harjaskarvoja. Suomen Lajitietokeskus suosittelee käytettäväksi nimeä punapensselisika.
Levinneisyys

Pensselisikaa tavataan Afrikan länsi- ja keskiosissa. Laji on suhteellisen laajalle levinnyt ja yleinen.
Elinympäristö

Pensselisika asustaa tiheissä metsissä, alangoilla ja vuorilla sekä jokivarsien metsissä ja pensaistossa.
Laumaeläin

Pensselisika elää yleensä 4–20 yksilön laumoissa, mutta joskus yhdessä saattaa elää jopa sata eläintä.
Ravinto

Pensselisian pääravintoa ovat mukulat, sipulit ja muut maanalaiset kasvinosat sekä lisäksi erilaiset siemenet, ruohot, hyönteiset ja niiden toukat, linnunmunat, matelijat ja haaskat.
Lisääntyminen

Kantoaika on noin neljä kuukautta. Emakko synnyttää vuodessa 1–2 pahnuetta, joissa kussakin 3–6 porsasta.
Juha Pentikäinen

| Juha Pentikäinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. helmikuuta 1940 (ikä 85) Rantsila
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Lauri Honko
Instituutti:  Helsingin yliopisto Lapin yliopisto Pohjoisen kulttuuri-instituutti
Oppilaat:  Osmo Pekonen
Tutkimusalue:  uskontotiede, folkloristiikka, etnografia
Tunnetut työt:  The Nordic Dead Child Tradition (1968) Marina Takalon uskonto (1971) Kalevalan mytologia (1987) Suomalaisen lähtö (1990) Saamelaiset (1995) Samaanit (1998)
Juha Yrjänä Pentikäinen (s. 26. helmikuuta 1940 Rantsila) on Helsingin yliopiston uskontotieteen laitoksen emeritusprofessori sekä Lapin yliopiston ja Pohjoisen kulttuuri-instituutin pohjoisen etnografian professori.
Pentikäinen toimi Helsingin yliopiston uskontotieteen professorina 1972–2008 ja virkaa tekevänä professorina 1970–1972. Hän on myös toiminut Turun yliopistossa folkloristiikan ja uskontotieteen dosenttina vuosina 1968–1998. Vuonna 2009 hänet kutsuttiin Lapin yliopiston ja Pohjoisen kulttuuri-instituutin pohjoisen etnografian professoriksi. Pentikäinen on tullut tunnetuksi etenkin kansanuskon, kansanperinteen ja mytologian tutkijana. Häntä on luonnehdittu yhdeksi maailman johtavista etnografian ja uskontotieteen asiantuntijoista. Pentikäiselle myönnettiin vuonna 2018 merkittävä eurooppalainen tunnustus kansansatujen tutkimuksen alalta, kun Märchenpreis der Märchen-Stiftung Walter Kahn jaettiin hänelle Volkachissa 20. syyskuuta 2018.