stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anton LaVey
Elämä > Aikuiselämä ennen satanismia

Mentyään naimisiin vuonna 1951 LaVey otti työn San Franciscon poliisin valokuvaajana. Työssään LaVey kertoi nähneensä ihmisluonnon verisimmän ja synkimmän puolen kuvatessaan eri tavoin väkivallan kohteeksi joutuneita uhreja. Parin vuoden jälkeen LaVey siirrettiin kuvaamaan erilaisia outoja poliisille ilmoitettuja tapauksia, kuten ufoja ja epätavallisia ääniä. Vuonna 1955 LaVey lopetti työt valokuvaajana ja siirtyi kertomansa mukaan kaupungin viralliseksi urkuriksi.
Vuonna 1956 LaVey sai isältään lahjaksi 13-huoneisen talon San Franciscosta. Vuonna 1887 rakennettu talo oli aiemmin ollut bordelli ja salakapakka, ja siinä oli salaisia huoneita ja salaovia. LaVey remontoi ja maalasi talon itselleen sopivaksi, nimesi sen Mustaksi Taloksi ja asui siinä elämänsä loppuun asti. LaVeyt alkoivat pitää siellä seurapiirikokoontumisia, jotka kehittyivät luentojen ja okkultististen tilaisuuksien ”Antonin Taikapiireiksi”. Osallistujat saivat kuulla vampyyreista, ESP:stä, ihmissusista, zombeista, lemmenjuomista, ennustamisesta, voodoosta ja kaikesta muustakin selittämättömästä ja oudosta. LaVey hankki myös suuren burmalaisen kissan, jota hän väitti leopardiksi, ja sen jälkeen aidon leijonan lemmikikseen. Vähitellen hänestä tuli paikallinen julkisuuden henkilö, joka tunnettiin synkkänä ja salaperäisenä hahmona.
Vuonna 1991 Lawrence Wrightin kirjoittama Rolling Stone -lehden artikkeli paljasti LaVeyn varhaisvaiheiden todellisen laidan. LaVeyn kertomuksille San Franciscon poliisille työskentelemisestä ei löytynyt todisteita, kuten ei tarinoille varieteesta tai Marilyn Monroestakaan. LaVey kertoi toivovansa menneisyytensä säilyvän arvoituksellisena. Hänelle oli tärkeää luoda itsestään myyttistä imagoa, jota hän korosti omaelämäkerrallisissa teoksissaan, ja hän saikin ihmiset uskomaan keksittyihin legendoihin omasta menneisyydestään lähes kolmen vuosikymmenen ajan. Hän korosti itsekin olevansa valehtelija, huijari ja teeskentelijä ja piti juuri sitä saatanallisena piirteenä itsessään.
Elämä > Satanismi

1960-luvulta lähtien tiedot LaVeyn elämänvaiheista ovat nuoruusvuosia paremmin tunnetut. Vuoden 1966 vapunyönä LaVey perusti ystäviensä kehotuksesta Saatanan kirkon taikapiirinsä pohjalle. Perustamisyönä hän myös ajeli päänsä. Kirkon perustamista seurasi joukko paljon huomiota saaneita julkisuustemppuja, kuten saatanallisten häiden järjestäminen ja historian ensimmäinen saatanallinen kaste, jossa vastasyntyneen puutteessa kastettiin LaVeyn kolmivuotias Zeena-tytär. Häiden ja kasteen jälkeen LaVey suoritti myös saatanalliset hautajaiset auto-onnettomuudessa kuolleen kirkkonsa jäsenen kunniaksi.
LaVeyn kirkon jäsenmäärä oli 1960-luvulla muutama sata. Heidän joukkoonsa liittyi vuosikymmenen loppua kohti myös joitain kuuluisuuksia, kuten näyttelijä Jayne Mansfield, jonka kiinnostusta liikkeeseen ja itseensä LaVey tosin liioitteli. LaVey palkattiin osallistumaan myös Roman Polańskin ohjaaman, saatanallisena pidetyn elokuvan Rosemaryn painajainen (1968) markkinointiin, vaikka hän ei väitteistään huolimatta luultavasti osallistunutkaan elokuvan tekemiseen.
Vuonna 1967 LaVey julkaisi kirkkonsa ”yksitoista Maan saatanallista sääntöä”,  ja vuonna 1969 hän kirjoitti filosofiaansa esitelleen Saatanallisen Raamatun, joka teki Saatanan kirkosta entistä tunnetumman ja toi sille rahaa. LaVey koosti kirjan vanhoista luentomuistiinpanoistaan ja muista kirjoituksistaan, ja osan hän plagioi vanhoista teksteistä. Saatanallisessa Raamatussa LaVey yhdisteli vielä taikuutta ja rationaalisuutta, mutta 1970-luvun loppupuolella hän kääntyi taikuutta vastaan.
1970-luvulla Saatanan kirkko oli jo vakiintunut, eikä LaVey enää järjestänyt entisenkaltaisia julkisuustemppuja. Samalla kirkko laajeni San Franciscosta muualle maahan, ja sen jäsenmäärä oli 200–500. LaVey jatkoi myös kirjojen kirjoittamista ja julkaisi artikkelejaan The Cloven Hoof -lehdessä. Vuonna 1973 hän ystävystyi laulaja Sammy Davis Jr.:n kanssa, josta tuli myös kirkon kannattaja.
Vuonna 1975 Saatanan kirkosta erosi ryhmä johtavia jäseniä, ja se oli vähällä hajota kokonaan sisäisiin ristriitoihin. LaVey oli suututtanut monet alkamalla myydä pappisvirkoja ja etääntymällä okkultismista. Turhautunut LaVey lakkautti kirkostaan erkaantuneet paikallisosastot ja vetäytyi kokonaan julkisuudesta.
Elämä > Kuolema

LaVey kuoli 29. lokakuuta 1997 keuhkoödeemaan. Hän menehtyi katolisessa St. Mary’s Hospital -sairaalassa. Hänelle toimitettiin saatanalliset hautajaiset läheisimpien omaisten läsnä ollessa, ja hänet krematoitiin myöhemmin.
Yksityiselämä ja persoona

LaVey meni vuonna 1951 naimisiin 15-vuotiaan Carole Lansingin kanssa ja sai tämän kanssa tyttären Karlan 1952. Vuonna 1960 LaVey erosi vaimostaan Diane Hegartyn vuoksi, jonka kanssa hän sai toisen tyttärensä Zeenan vuonna 1964. Hän erosi 1980 ja sai vuonna 1993 pojan Xerxesin kolmannen kumppaninsa Blanche Bartonin kanssa. Zeena LaVey (nykyisin Schreck) katkaisi välinsä isäänsä vuonna 1990 ja erosi Saatanan kirkosta.
LaVeyn tunteneet pitivät häntä valehtelutaipumuksestaan huolimatta karismaattisena, viihdyttävänä ja miellyttävänä ihmisenä, joka ystävystyi ihmisiin helposti sekä osasi keskustella älykkäästi ja huumorintajuisesti filosofiasta, uskonnosta ja musiikista. LaVey oli myös taitava muusikko. Hän ei pitänyt aikansa rock-musiikista, vaan kuunteli melodista, vanhempaa musiikkia.
Filosofia ja opetukset

LaVeyn ajattelu kehittyi 1960-luvun uushenkisyyden ja orastavan humanistisen psykologian kontekstissa. Hengellisten näkökohtien sijaan hän painotti ruumiillisuutta ja yksilöllisyyttä. Satanismin keskeisimmät piirteet olivat egoismi ja ateismi. LaVeyn satanismi ei silti ollut nihilististä, vaan hän kehotti seuraajiaan noudattamaan lakia. Nautiskelu oli LaVeyn mukaan hyväksi vain, jos siitä ei koitunut vahinkoa muille. Hän ei palvonut Saatanaa eikä pitänyt pahuuden harjoittamista itsetarkoituksellisena. Perinteisiä uskontoja hän kritisoi tekopyhyydestä ja ihmisen luontaisten tarpeiden kieltämisestä.
LaVey kuvaili itseään ”rationaaliseksi satanistiksi”, ja Saatanan kirkon arvoja onkin kuvattu humanistisiksi. Vuoden 1970 elokuvassaan Satanis: The Devil’s Mass LaVey julisti:
»Tämä on hyvin itsekäs uskonto. Me uskomme ahneuteen, me uskomme itsekkyyteen, me uskomme kaikkiin ihmistä motivoiviin himokkaisiin ajatuksiin, sillä se on ihmisen luonnollinen tunne. Jos haluat olla syntinen, ole kulmakunnan paras synnintekijä. Jos haluat tehdä jotain tuhmaa, tee se tietoisena siitä että teet tuhmuuksia, ja nauti siitä.»
LaVey määritteli Saatanan merkityksen kirkolleen Yhdeksässä saatanallisessa julkilausumassa, jotka hän julkaisi Saatanallisessa Raamatussaan 1969:
Saatana edustaa nautintoa pidättyväisyyden sijaan!
Saatana edustaa elintärkeää konkreettisuutta hengellisen haihattelun sijaan!
Saatana edustaa tahriintumatonta viisautta tekopyhän itsepetoksen sijaan!
Saatana edustaa ystävällisyyttä sen ansaitseville rakkauden kiittämättömiin haaskaamisen sijaan!
Saatana edustaa kostoa toisen posken kääntämisen sijaan!
Saatana edustaa vastuuta vastuussa oleville psyykkisistä vampyyreista huolehtimisen sijaan!
Saatana edustaa ihmistä vain yhtenä eläimistä, toisinaan parempana, useammin huonompana kuin nelijalkaisia, koska hän on ”jumalallisen hengellisen ja älyllisen kehityksensä” ansiosta tullut eläimistä häijyimmäksi!
Saatana edustaa kaikkia niin kutsuttuja syntejä, koska ne kaikki johtavat ruumiilliseen, älylliseen tai emotionaaliseen mielihyvään!
Saatana on ollut paras ystävä, joka kirkolla on koskaan ollut, koska Hän on pitänyt sen toiminnassa kaikki nämä vuodet!
Näiden lisäksi LaVey määritteli ”Yhdeksän Saatanallista Syntiä” ja ”Maan Yksitoista Saatanallista Sääntöä”.
LaVey torjui käsityksen saatanallisten tai muiden henkiolentojen todellisesta olemassaolosta. LaVeyn omien sanojen mukaan satanismi on ”vain Ayn Randin filosofiaa seremonioilla ja rituaaleilla höystettynä”. Satanismissa on vaikutteita myös Aleister Crowleylta, Friedrich Nietzscheltä, Charles Baudelairelta ja Ragnar Redbeardiltä.
Muusikko

LaVey aloitti musiikkiharrastuksen 5-vuotiaana ja opetteli soittamaan viulua, rumpuja, pasuunaa, oboeta, pianoa ja urkuja. Nuorena miehenä hän elätti itsensä muusikkona. Saatanan kirkon perustamisen jälkeen hän julkaisi kolme albumia: The Satanic Mass (1968), Strange Music (1994) ja Satan Takes a Holiday (1995).
Kirjallisuutta

Saatanallinen Raamattu.  ((The Satanic Bible, 1969.) Suomentanut Paula Merensuo)  Kaarina:  Voimasana, 2007.  ISBN 978-952-5261-12-7
LaVey, Anton Szandor: The Compleat Witch, or, What to do When Virtue Fails, Dodd, Mead, 1971. ISBN 0-396-06266-0; uudelleenjulkaistu nimellä The Satanic Witch, Feral House, 1989. ISBN 0-922915-00-8
LaVey, Anton Szandor: The Satanic Rituals, Avon Books, 1972. ISBN 0-380-01392-4
LaVey, Anton Szandor: The Devil's Notebook, Feral House, 1992. ISBN 0-922915-11-3
LaVey, Anton Szandor: Satan Speaks!, Feral House, 1998. ISBN 0-922915-66-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
SYMPATHY FOR THE DEVIL: It’s not easy being evil in a world that’s gone to hell Anton LaVeyn haastattelu Rolling Stone -lehdessä 5.9.1991
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  IdRef 
Anton LaVeyn The Compleat Witch kirjan kansi vuodelta 1971.
Rafael Sabatini

| Rafael Sabatini |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1875
Kuollut: 13. helmikuuta 1950 (74 vuotta)
Kirjailija
Aikakausi:  1902–1950
Tyylilajit:  seikkailukirjallisuus
Esikoisteos:  läpimurtoromaani Scaramouche (1921)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Rafael Sabatini (29. huhtikuuta 1875 Jesi, Italia – 13. helmikuuta 1950 Adelboden, Sveitsi) oli italialais-brittiläinen kirjailija, joka kirjoitti romanttisia seikkailuromaaneja.
Sabatini oppi nuorena useita kieliä isänsä ja synnyinmaansa kielen italian lisäksi. Asettuessaan seitsemäntoistavuotiaana vakituisesti Englantiin hän hallitsi jo viisi kieltä, joihin pian lisäsi kuudennen, englannin. Ryhtyessään kirjoittamaan hän valitsi kielekseen englannin, sillä hänen sanojensa mukaan: ”Parhaat tarinat kirjoitetaan englanniksi.”lähde?
Sabatinin ensimmäinen romaani ilmestyi 1902, mutta vasta lähes kaksikymmentä vuotta kestäneen työskentelyn jälkeen hän kirjoitti menestysromaaninsa Scaramouche vuonna 1921. Pian sitä seurasi lähes yhtä suosittu Kapteeni Blood (Captain Blood), jonka jälkeen hänen aiemmin julkaistuja teoksiaan ryhdyttiin julkaisemaan uudelleen nopeassa tahdissa. Uudelleen julkaistuista teoksista ehkä suosituin oli Merihaukka (The Sea-Hawk), joka ilmestyi 1915.
Sabatini oli tuottelias kirjailija, jolta julkaistiin romaaneja melkein vuoden välein. Vaikka myöhemmät kirjat eivät saavuttaneetkaan Scaramouchen tai Kapteeni Bloodin veroista jättisuosiota, niillä silti oli vakiintunut lukijakunta, joka tiesi voivansa luottaa tarinoiden laatuun.lähde?
1940-luvulla hän joutui hidastamaan kirjoittamistahtia vakavan sairauden vuoksi, mutta hän ei lopettanut kokonaan. Hän kuoli Sveitsissä helmikuussa 1950. Hänen hautakiveensä on kaiverrettu teksti: "He was born with a gift of laughter and a sense that the world was mad" ('Hänellä oli syntyessään naurun lahja ja tieto siitä, että maailma oli hullu'), joka on hänen kuuluisimman teoksensa Scaramouchen ensimmäinen lause.lähde?
Monien romaanien tarinoista on tehty elokuvia, kuten Scaramouche – säilän sankari ja Kapteeni Blood.
Suomennetut teokset

Kuningattaren lähetti, suom. Alpo Kupiainen. Karisto, 1923. – (Matkaromaaneja; 4). u.p. 1973. – (Kariston nuortenkirjasto). ISBN 951-23-0699-9
Uhkea markiisi, suom. Alpo Kupiainen. Karisto, 1923. – (Matkaromaaneja; 1).
Merihaukka, suom. J. Hollo. Porvoo: WSOY, 1925.
Ansa: historiallinen seikkailuromaani, suom. Väinö Meltti. Karisto, 1927. – (Uusia romaaneja; 5).
Ruhtinattaren ritari, suom. Eino Auer. Gummerus, 1927. u.p. Gummerus, 1950
Kuninkaan miekkamies: romaani Cromwellin ajoilta, suom. P. K. Gummerus, 1927. u.p. Gummerus, 1950
Aseistettu rakkaus, suom. Alpo Kupiainen. Karisto, 1928. – (Uusia romaaneja; 15).
Corbalin vihkiäiset: romaani Ranskan vallankumouksen ajoilta, suom. Valfrid Hedman. Karisto, 1928. – (Uusia romaaneja; 21).
Kapteeni Bloodin vaiheet, suom. Paavo Kesäniemi, Gummerus, 1928. u.p. Gummerus, 1954.
Historiallisia öitä. 1 sarja, suom. Jussi Tervaskanto. Porvoo: WSOY, 1930.
Pannan peruutus ja muita historiallisia kertomuksia, suom. Jussi Tervaskanto. Porvoo: WSOY, 1937. – (Kymmenen markan romaanit; 108).
Turha kosinta ja muita historiallisia kohtauksia, suom. Jussi Tervaskanto. Porvoo: WSOY, 1937. – (Kymmenen markan romaanit 103).
Scaramouche – säilän sankari, Kustannustalo, 1954. (Suomennettu ruotsinkielisestä käännöksestä lähinnä historianselostuksia muutamin kohdin lyhennellen. - Kuvitettu Metro-Goldwyn-Mayerin filmikuvin.)
Loistava markiisi, suom. Alpo Kupiainen. Karisto, 1974. – (Kariston nuortenkirjasto). ISBN 951-23-0733-2
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Rafael Sabatinin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta
Rafael Sabatini Internet Movie Databasessa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea 2  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Teemu Tallberg

| Teemu Tallberg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. toukokuuta 1991 (ikä 33) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Tale
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  186 cm
Paino:  90 kg
Seura
Seura:  Kiekko-Espoo
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  38
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2009–
Aik. seurat:  HIFK (SML) Kiekko-Vantaa (Mestis) Tappara (SML) SaPKo (Mestis) KooKoo (Mestis) Sport (SML) Jukurit (SML) Tingsryds AIF (HA)
Teemu Tallberg (s. 13. toukokuuta 1991 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue Kiekko-Espoossa. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Tallbergia on luonnehdittu pelityyliltään voimahyökkääjäksi.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Yhdysvallat 2009 | jääkiekko |  |
Tallberg pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2011 sekä alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2009, jolloin hän voitti pronssia. Yhteensä Tallberg on pelannut yhden B-, 29 nuorten ja 20 poikien maaottelua.
Suomen A-maajoukkueessa Tallberg on pelannut kaksi ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Karjala-turnauksen toisessa ottelussa 13. marraskuuta 2021 Helsingin Hartwall Arenassa Tšekkiä vastaan. Tallberg merkittiin Suomen nelosketjun oikeaan laitaan kahden muun debytantin, Ville Petmanin ja Heikki Liedeksen viereen. Hän sai ottelussa syöttöpisteen Jere Innalan tekemään maaliin, joka jäi Suomen 4–2-voittoon päättyneen ottelun voittomaaliksi.
Pelityyli

Tallbergin aiemman seuran Vaasan Sportin silloisen urheilutoimenjohtaja Markus Jämsän vuonna 2014 sanoman kuvauksen mukaan hän pelaa useimmiten työteliäässä roolissa alemmissa ketjuissa, mutta Tallbergilla on kuitenkin potentiaalia ja halua kehittyä myös kohtalaisen hyvään pisteiden tekemiseen.
Sami Rajaniemi

| Sami Rajaniemi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. elokuuta 1992 (ikä 32) Oulainen, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Raju
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  184 cm
Paino:  83 kg
Seura
Seura:  Kiekko-Espoo
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  35
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2013–
Aik. seurat:  D Team/JYP-Akatemia (Mestis) JYP (SML) Pelicans (SML) Kärpät (SML) Jukurit (SML) Timrå IK (SHL) HPK (SML)
Sami Rajaniemi (s. 20. elokuuta 1992 Oulainen) on suomalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa SM-liigajoukkue Kiekko-Espoossa.
Ura > Maajoukkueura

Rajaniemi on pelannut Suomen A-maajoukkueessa kaksi ottelua. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Karjala-turnauksen toisessa ottelussa 7. marraskuuta 2020 Helsingin Hartwall Arenassa Tšekkiä vastaan. Rajaniemi torjui Suomen 0–2-tappioon päättuneessä ottelussa 29 kertaa.
Rajaniemi on pelannut myös yhden nuorten maaottelun.
Muuta

Rajaniemi on toiminut myös kesäisin kakkospesätuomarina Superpesiksessä sekä syötönvalvojana Naisten Supepesiksessä. Hän aloitti pesäpallotuomarina jo 15-vuotiaana ja oli ensimmäistä kertaa ilman pesäpalloilun tuomarikorttia kesällä 2016. Rajaniemi itse harrasti juniorina pesäpalloa Ylivieskan Kuulassa. Hänen isänsä Jyrki Rajaniemi on pitkäaikainen Superpesiksen tuomari.
Ilpo Saastamoinen

Ilpo Saastamoinen vuonna 1973.
Ilpo Erkki Aslak (Ilja) Saastamoinen (s. 22. heinäkuuta 1942 Pielavesi) on suomalainen säveltäjä, kitaristi, kapellimestari ja basisti. Hän on soittanut kitaraa muun muassa Soulset- ja Karelia-yhtyeessä sekä tehnyt yhteistyötä muun muassa Nils-Aslak Valkeapään ja Jaakko Gauriloffin kanssa. Hän toimi Kajaanin Big Bandin kapellimestarina 1974–1980, ja Piirpauke-yhtyeessä hän soitti bassoa vuosina 1980–1983.
Saastamoinen on säveltänyt oopperatrilogian Velho (kantaesitettiin 1993), Riekko (1996) ja Käärme (1999). Trilogiasta on tehty kaksois-CD Velhon aika – The Best of Velho Trilogy. Saastamoinen on myös johtanut Pohjantahti-etnomusiikkiyhtyettä.
Saastamoiselle myönnettiin Kritiikin Kannukset vuonna 1973. Seuraavana vuonna hän julkaisi Kitarakirjan, joka sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon. Kansanmusiikin ja -tanssin edistämiskeskus nimitti Folklandia-risteilyllä 2009 Saastamoisen Vuoden Wäinöksi.
Koulutukseltaan Saastamoinen on filosofian lisensiaatti (musiikkitieteellinen lisensiaatintyö vuonna 1998 saamelaismusiikista).
Diskografia

Joutsenen juju (1976)
Kirjat

Kitarakirja.  (Valokuvat: Jussi Aalto. Piirrokset tekijän. T-kirjat)  Helsinki:  Tammi, 1975.  ISBN 951-30-3071-7  (4. sidottu painos 1979, ISBN 951-30-4765-2)
Kitarasäestyksen alkeet.  (Valokuvat: Matti Huuhka. Piirrokset tekijän. T-kirjat)  Helsinki:  Tammi, 1982.  ISBN 951-30-5667-8
Aiheesta muualla

Ilpo Saastamoisen kotisivut.
Kuukauden pelimanni. (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen Kansanmusiikkiliitto.
| n k Kritiikin Kannusten saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962 Jorma Panula  1963 Ralf Långbacka  1964 Kari Rydman  1965 Eino Säisä  1966 Risto Jarva  1967 Kalle Holmberg & Kari Liila  1968 Kimmo Pyykkö  1969 Timo Bergholm 
1970-luku:  1970 Jouko Turkka  1971 Iso mies ja keijukainen -levytyöryhmä  1972 Lasse Naukkarinen  1973 Ilpo Saastamoinen  1974 Riitta Nelimarkka  1975 Pekka Milonoff  1976 Ulrika Hallberg  1977 Timo Linnasalo  1978 Arto af Hällström  1979 Eurooppalainen Odysseia -kuunnelmatyöryhmä 
1980-luku:  1980  Pentti Sammallahti  1981 Marjatta Tapiola  1982 Jouni Kaipainen  1983 Kari Väänänen  1984 Olli Jalonen  1985 Maaria Wirkkala  1986 Kari Kriikku  1987 Juhani Liimatainen  1988 Mox Mäkelä  1989 Sami Toivonen 
1990-luku:  1990 Rahkonen-radioteostyöryhmä  1991 Marjatta Oja  1992 Julia Vuori  1993 tanssiryhmä Suomussalmi  1994 Martti Suosalo  1995 Juha Lehtola  1996 Susanna Helke &  Virpi Suutari  1997 Jukka-Pekka Pajunen  1998 Håkan Wikman  1999 Tuomas Kantelinen 
2000-luku:  2000 Sándor Vály  2001 Johanna Venho  2002 Salla Tykkä  2003 U-Street All Stars  2004 Ville Tietäväinen  2005 Taito Hoffrén  2006 Anna Krogerus  2007 Pauliina Feodoroff  2008 Eeva Muilu  2009 Jukka-Pekka Valkeapää 
2010-luku:  2010 Timo Harju  2011 Merja Pöyhönen  2012 Selina Anttinen & Vesa Oiva  2013 Linda Fredriksson  2014 Elina Pirinen  2015 Ima Iduozee  2016 Suohpanterror  2017 Maija Kauhanen  2018 Honkasalo–Niemi–Virtanen  2019 Ilja Lehtinen 
2020-luku:  2020 Juliana Hyrri  2021 Emilia Hoving  2022 Hanna Bergholm & Ilja Rautsi  2023 Jonnakaisa Risto 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Yle
Charles Webster Leadbeater

C. W. Leadbeater
‎C. W. Leadbeater (16. helmikuuta 1854 Stockport, Englanti – 1934 Perth, Australia) oli englantilainen pappi ja teosofian kehittäjä, jota väitettiin selvänäkijäksi.
Varhaisvuodet

Perustajat
Helena Blavatsky
Henry Steel Olcott
William Quan Judge
Henkilöitä
Annie Besant
Alfred Percy Sinnett
Pekka Ervast
Organisaatio
Teosofinen Seura
Kansainvälinen Teosofinen Seura
Teoksia
Hunnuton Isis
Salainen oppi
Teosofian avain
Mahatmakirjeet
Muuta
Ruusu-Risti
Esoterismi
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Vaikka Leadbeaterin on joskus väitetty syntyneen vuonna 1847, hänen todellinen syntymävuotensa oli hänen elämäkertansa kirjoittajan mukaan 1854. Hänen isänsä Charles oli syntyisin Lincolnista ja hänen äitinsä Emma Liverpoolista. Vuonna 1861 perhe muutti Lontooseen.
Leadbeater lähti opiskelemaan Oxfordin yliopistoon, mutta joutui keskeyttämään opintonsa vuonna 1866 pankin, jossa perheen rahat olivat sijoitettuina, lopetettua toimintansa. Leadbeaterin eno William Wolfe Capes oli huomattava anglikaanipappi, ja hänen vaikutuksestaan Winchesterin piispa vihki Leadbeaterin papiksi 1879 Farnhamissa.
Teosofinen Seura

Alfred Percy Sinnettin kirja Occult World sai Leadbeaterin kiinnostumaan okkultismista, ja hän liittyi Teosofiseen Seuraan vuonna 1883. Seuraavana vuonna hän tapasi Helena Petrovna Blavatskyn, kun tämä oli käymässä Lontoossa. Kun Blavatsky hyväksyi hänet "oppilaakseen", hän erosi kirkosta, ryhtyi vegetaristiksi, katkaisi kaikki siteensä Englantiin ja seurasi tätä Intiaan. Intiassa hän kertoi saaneensa Blavatskyn tavoin opetusta Viisauden Mestareilta. Kriittisen näkemyksen mukaan kyseisiä olentoja ei ole oikeasti olemassa, vaan heidän kirjoittamikseen väitetyt ns. mahatmakirjeet ovat tekaistuja.
Paluu Englantiin

Intiassa Leadbeater asui aluksi Adyarissa ja myöhemmin useita vuosia Ceylonilla, jossa hän opetti H. S. Olcottin perustamassa köyhille pojille tarkoitetussa koulussa. Vuonna 1889 Sinnett pyysi häntä palaamaan Englantiin poikansa yksityisopettajaksi.
Ei ole tiedossa, milloin ja miksi hän lisäsi ikäänsä seitsemän vuotta, mutta jossakin vaiheessa kahdenkymmenen seuraavan vuoden aikana hän alkoi väittää syntyneensä 1847. Vuodesta 1895 hän ja Annie Besant ryhtyivät tekemään yhdessä kosmosta, ihmiskunnan syntyä, kemiaa ja elementtejäselvennä koskevia okkulttisia tutkimuksia. Vuonna 1908 hän avusti Besantin kanssa Herbert Whyteä perustamaan lapsille ja nuorille suunnatun The Order of the Round Table -ritarikunnan. Leadbeater toimi myös George Arundalen yksityisopettajana.