stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Vapaakirkon historia
Toiminnan alkuvaiheet > Varsinais-Suomen ja Etelä-Suomen vapaakirkollisuus > Reginald Radcliffen vierailu Suomessa 1884

Lordi Radstockin työtoveri, saarnaaja Reginald Radcliffe vieraili Helsingissä 1884, pitäen herätyskokouksia seurahuoneella. Hän matkusti sitten Pietariin ja sieltä palattuaan piti Viipurissa Björkenheimin kanssa kokouksia Ruotsalaisessa kirkossa ja Raatihuoneen salissa, sekä jälkikokouksia merikoululla. Kirkossa kokouksien pitäminen kiellettiin, sen jälkeen kun oli levinnyt valheellinen huhu, että Björkenheim olisi baptisti. Viipurista Radcliffe matkusti uudelleen Helsinkiin, Porvooseen ja Turkuun ja sitten Tampereelle.
Tampereella Radcliffen tulkkina oli Antti Mäkinen, joka oli kutsuttu sähkösanomalla Englannista. Tampereella pidettiin kokouksia Vanhassa kirkossa, sekä Puuvillatehtaan kirkossa. Kirkot olivat täynnä kansaa. Hämeenlinnassa pidettiin kokouksia normaalilyseon salissa, sekä kasarmilla. Kuopiossa Radcliffe piti kokouksia Tuomiokirkossa, kunnallistalolla ja Väinölänniemellä. Hänen vaimonsa ja tyttärensä pitivät kokouksia tyttökoulussa. Kuopiosta matkustettiin laivalla Iisalmeen, josta hevoskyydillä Ouluun.
Oulussa kokouksia pidettiin Lyseon salissa ja Ruotsalaisessa tyttökoulussa. Myöhemmin saman vuoden syksyllä Karl Orest kävi Oulussa saarnaten muun muassa Suomalaisen tyttökoulun salissa. Radcliffen kesän 1884 kokoukset tulkittiin suomeksi, mikä käytännössä merkitsi sitä, että siitä lähtien vapaakirkollinen toiminta vaikutti yhä laajempiin ihmisjoukkoihin. Oulusta matkustettiin laivalla Vaasaan, jossa kokoukset pidettiin kirkossa ja lyseon voimistelusalissa sekä vankilassa. Vaasasta matka kulki Tampereelle, Poriin ja Turkuun, josta Radcliffet matkustivat kotimaahansa.
Ensimmäisen esitelmän Kiinan lähetyksestä piti ylioppilas Antti Mäkinen 1885 kevättalvella Helsingissä. Kesti kuitenkin vielä vuosia, ennen kuin Suomen Vapaan Lähetyksen ystävät innostuivat Kiinan lähetyksestä.
Toiminnan alkuvaiheet > Varsinais-Suomen ja Etelä-Suomen vapaakirkollisuus > Fredrik Fransonin vierailu 1888

Vuonna 1888 ruotsalaisamerikkalainen evankelista Fredrik Franson vieraili Helsingissä pitäen Allianssitalossa kolme viikkoa kestäneen raamattukoulun evankelistoille, johon osallistui 50–60 miestä ja naista. Puheet tulkittiin suomeksi. Iltaisin pidettiin yleisiä kokouksia ja osallistujia oli runsaasti. Kurssilaiset todistivat uskostansa ja lauloivat.
Näiden kokouksien jälkeen yksityiskoulun johtaja Mia Sahlberg päätti lähteä lähetystyöhön Kiinaan. Hän aikoi matkustaa Saksan kautta Englantiin ja tuolla matkalla ollessaan hän tuli vakuutetuksi, ettei hänen ole mahdollista ikänsä vuoksi oppia riittävän hyvin kiinan kieltä, joten harkittuaan asiaa hän päätti palata Suomeen ja toimia lähetystyön hyväksi muulla tavoin.
Helmikuussa 1888 paloi C. J. Hildenin rakennuttama rukoushuone Tampereella. 16. syyskuuta 1888 vihittiin sen tilalle Hildenin rakennuttama uusi rukoushuone käyttöön. Tilaisuudessa olivat mukana muun muassa  Edvard Björkenheim, Antti Mäkinen ja Fredrik Franson.
Evankelista ja turkulaisen tyttökoulun opettaja Klaara Herz (1863–1920) siirtyi 1891 opettajaksi Helsinkiin Lydia Stenbäckin valmistavaan kouluun. Hän oli ystävänsä Lydia Stenbäckin (1861–1894) kanssa evankelistoina loma-aikoinaan vuoteen 1893 asti, jolloin Klaara Herz alkoi pimeiden paikkakuntien evankelistaksi. Stenbäckin kuoleman jälkeen hän toimi yhdessä saarnaaja Anna Massisen (1868–1908) kanssa. Vuonna 1896 hän matkusti lähetystyöntekijäksi Himalajalle.
Palvelijatar Anna Massinen oli ahkera vapaakirkollinen evankelista, hänen ollessaan Heinolassa, luterilaisen kirkon pappi kierteli talosta taloon kieltämässä ihmisiä menemästä kokouksiin. Hänen ollessaan puhumassa rehtori Grenmanin kodissa, pappi tuli sinne pitämään vastapuhetta. Kokouksen loppupuolella viskattiin kivi ikkunasta sisälle.
Vuoden 1888 saarnaajapäivillä keskustelujen pääaiheena oli naisten toimiminen saarnaajan tehtävissä. Keskusteluissa todettiin naisten osuus merkittäväksi.
Toiminnan alkuvaiheet > Varsinais-Suomen ja Etelä-Suomen vapaakirkollisuus > Allianssitalon rakentaminen

Fredrikinkadulta siirryttiin Yrjönkadulle ja sieltä Metsästäjänkadulle, jossa oli pienemmät tilat, minkä vuoksi seurakunta siirtyi Korkeavuorenkadulle, jonne rakennettiin Allianssitalo 1886.
Suomen Viikkolehti ilmestyi vuoden 1887 alusta lähtien Antti Mäkisen toimittamana ja Finska Veckobladet Anna Edelheimin toimittamana. Mäkinen toimitti lehteä vuoteen 1900 asti, minkä jälkeen päätoimittajana toimi Eskil Renfors. Finska Weckobladet ilmestyi vain vuoden ajan.
Pyhäkoulutoiminnan alkaminen

Tiseliuksen kehotuksesta lapsille ja palvelijattarille alettiin pian pitää pyhäkouluja. Nuoria neitejä, ylioppilaita ja opettajattaria kaupungin kouluista ilmoittautui pyhäkoulun pitäjiksi, ja heitä koulutettiin tehtävään Mia Sahlbergin koulussa lauantaisin. Keskiviikkoilloin koululla kokoontui uskovien ylioppilaiden ja nuorten sivistyneiden naisten joukko rukoilemaan ja tutkimaan Raamattua.
Pääsiäisen ajalla 1880 Tiselius palasi Helsinkiin, ja silloin myös Edvard Björkenheim (1856–1934) kävi tapaamassa Helsingin uskovia. Keväällä 1880 nuori uskova ylioppilaskokelas Hjalmar Braxén (1860–1909) tuli Oulusta ja suoritti ylioppilastutkintonsa ja liittyi näihin Vapaan Lähetyksen uskoviin. Hän oli opiskellut jumaluusoppia täyden jakson ja suorittanut erotutkinnon, mutta ei ollut antanut vihkiä itseänsä papiksi.
Vapaakirkollisten ohjelma

1889 julkaistiin Vapaakirkollisten ohjelma, jonka oli koonnut W. J. Lönnbeck. Eriuskolaislain tultua voimaan 1889 Vapaa Lähetys julkaisi ohjelmansa ja järjestäytyi säännönmukaiseksi lähetystoiminnaksi.
Tammisaaressa pidettiin lähetyskokous 20.–21. huhtikuuta 1890. Kokouksessa kerättiin 1000 markkaa pakanalähetykselle. Mukana ollut Agnes Meyer (1861–1897) päätti tuolloin, että hänen pitää päästä lähetystyöhön. Saman kesän aikana, 30. kesäkuuta 1890, hänet siunattiin Turun vuosikokouksessa lähetystyöhön Kiinaan. Hän oli ensimmäinen vapaakirkon lähetti. Hän lähti 4. lokakuuta 1890 Englantiin, jossa hän oli Kiinan Sisämaanlähetyksen nais-lähettien kasvatuskodissa Lontoossa kaksi kuukautta, sitten hän lähti 9. tammikuuta 1891 Kiinaan. Hän toimi Kiinan Sisämaanlähetyksen työyhteydessä Jang Cheossa lastenkodin opettajana ja johtajana.
Viipurissa pidettiin 1890 lähetyskokous, siellä Wilhelmiina Arpiainen (1859–1922), joka oli kaupungissa opiskelemassa englannin kieltä, tapasi tuossa kokouksessa Kiinan Lähetyksestä esitelmiä pitävän Agnes Meyerin ja he keskustelivat. Siitä seurasi se, että myös Arpiainen tahtoi Kiinaan. Helsingin lähetyskokouksessa 8. maaliskuuta 1891 hänet siunattiin lähetystyöntekijäksi Kiinaan.
Tampereen vuosikokouksessa 22. kesäkuuta 1891 siunattiin Kiinaan kätilö ja opettaja Verna Hammaren (1863–1909). Viipurin vuosikokouksessa 13. kesäkuuta 1897 siunattiin Kiinan lähetystyöntekijöiksi opettaja Elli Cajander (1863–1930) ja sairaanhoitaja Sofia Lagerstam (1862–1940) sekä Vilho Arvid Grönlund (s. 1872). Oulun vuosikokouksessa 12. kesäkuuta 1899 siunattiin Kiinan lähetystyöntekijäksi opettaja Anna Ehrström (1862–1942).
Wilhelmiina Arpiainen ja Verna Hammaren matkustivat Kiinaan 4. tammikuuta 1893. He olivat ensin kuukauden Shanghaissa, sitten siirtyivät Jang Cheohon, jossa Agnes Meyer otti heidät vastaan. 1895 Wilhelmiina Arpiainen ja Verna Hammaren olivat Thin Tiagissa, jonne myös Agnes Meyer siirrettiin marraskuussa.
Oulun vuosikokouksessa Antti Mäkinen nimitettiin lähetyssihteeriksi ja valittiin Vapaan Lähetyksen keskuskomiteaan 1889. Seuraavan vuoden hän vietti Englannissa.
Vapaakirkon historia 1888–1899 > Synnittömyysliike

Fredrik Franson julisti ehdotonta ja melko ankaraa pyhitystä. Fransonin ja myöhemmin Suomeen tulleiden ruotsalaisten Pyhitysliiton Helgelseförbundetin evankelistojen Nelly Hallin ja Ida Nihlenin kautta levisi epäraamatullinen opetus pyhityksestä, joka  myöhemmin sai aikaan synnittömyysliikkeen, jota kutsuttiin nuorten ryhmäksi. Siihen kuuluivat muun rva Lydia Stenbäck ja Klaara Herz, sekä Joensuun lyseon latinan kielen opettaja ja Vapaan Lähetyksen komitean jäsen Erik Herz.
Vapaakirkon historia 1888–1899 > Akseli Skutnabb ja Pyhitysliike

Pyhitysliikkeellä oli vahva jalansijansa Englannissa, Yhdysvalloissa ja Ruotsissa. Suomen vapaakirkollisten kristittyjen yhteyksien vaikutuksesta pyhitysliike rantautui myös Suomeen. Tosin pyhitysintoilijoiden käsissä oppi vääristyi synnittömyysopiksi. Väinö Stenbäck johti synnittömiä, mutta ilmeisesti hän ei ollut riittävän synnitön, sillä hänet syrjäytti nuori ylioppilas Akseli Skutnabb (1875–1929). Skutnabb oli löytänyt vieläkin yksinkertaisemman yltiöevankelisen opin: kaikki oli kerta kaikkiaan maksettu, ei ollut enää mitään kadottavaa syntiä, eikä mitään kadotustuomiota. Skutnabbin toiminta sammutti myös herätysintoa, sillä Skutnabb sanoi pelastuneiden luvun olevan täynnä, eikä siten kukaan enää voisi kääntyä.
Skutnabb toimi muun muassa Viipurin suomalaisen seurakunnan saarnaajana. Viipurin ruotsinkielinen seurakunta ei sallinut hänen saarnata ja lähetyskomitea suositteli muitakin seurakuntia toimimaan samoin. Useimmat suomalaiset seurakunnat eivät ottaneet lähetyskomitean suositusta vakavasti ja niin Skutnabb sai toimia vapaasti. Skutnabb vastusti myös vapaakirkollisen liikkeen järjestäytymistä.
Axel Skutnabb näkyi Suomen Viikkolehden sivuilla mainostamassa kirjoittamiaan tai kääntämiään omakustanteisia kirjoja. Lehdestä löytyy esimerkiksi seuraava ilmoitus: ”Ijankaikkinen lunastus - kirjoitti ja kustansi Axel Skutnabb, hinta 15 p”. Muutoin hänestä ei lehdessä näy juurikaan mainintoja, sillä Antti Mäkinen päätoimittajana pystyi tarkoin kontrolloimaan lehden sisältöä.
Skutnabb lopulta irtautui Vapaasta Sisälähetyksestä 1900 Tampereen vuosikokouksessa ovet paukkuen. Hjalmar Braxén, joka oli koko ajan vastustanut Skutnabbin toimintaa saamatta riittävästi tukea puolelleen, johti kyseistä kokousta. Kun erään saarnan jälkeen Skutnabb oli noussut puhumaan, Braxén ilmoitti kokouksen jo päättyneen. Kun Skutnabb kuitenkin yritti puhua, Braxén istui harmonin ääreen ja johti kokousväen lauluun. Siihen Skutnabb oli kiihtyneenä huudahtanut: ”Tässä näette mitä on vapaakirkollinen vapaus. Tästä lähtien minä en ole vapaakirkollinen”. Salmensaari tosin epäilee, oliko Skutnabb koskaan edes ollut vapaakirkollisen liikkeen jäsen. Skutnabb ainakin halusi olla vapaakirkollisen liikkeen keskiössä, siihen viittaa läsnäolo muun muassa vuoden 1898 vuosikokouksessa Helsingissä.
Vapaakirkon historia vuosina 1900–1923

1901 perustettiin Vapaanlähetyksen Naislähetysliitto.
Kiinan Sisämaanlähetyksen sihteeri Mr. Wood kävi Suomessa vuoden 1900 alussa ja piti useita lähetysesitelmiä. Myös KSML johtaja Mr. Sloan kävi Suomessa kolme tai neljä kertaa.
Tammisaaren vuosikokouksessa 15. kesäkuuta 1902 opettajatar Edit Ingman siunattiin lähetystyöntekijäksi Kiinaan. Hän saapui Shanghaihin 10. helmikuuta 1903.
Seuraava Vapaan Lähetyksen saarnaajakoulu perustettiin syksyllä 1905 Tampereelle, jossa opettajina olivat Hjalmar Braxén ja Eskil Renfors.
Pelastusarmeijan luutnantti P. W. Lindahl saapui Ruotsista 1906 Porvooseen ja liittyi Vapaaseen Lähetykseen. Hän toimi Kotkan ruotsinkielisessä vapaaseurakunnassa saarnaajana neljä vuotta ja muutti 1910 Vaasaan, jossa hän toimi yli 25 vuotta saarnaajana, sekä vuodesta 1921 lähtien lähetysyhdistyksen keskuskomiteassa.
Vapaakirkolla oli Christian Endeavor ('kristillinen kilvoitus') -nimikkeen alla toimintaa, joka käytännössä oli Kristuksen seuraamista ja hänen työnsä edistämistä. CE:n sihteerinä toimi A. Johansson. (1909).
Tampereella vietettiin Tampereen Piirilähetyksen seitsemättä vuosijuhlaa 1909. Juhlaan saapui osallistujia Kangasalta, Pälkäneeltä, Hämeenlinnasta, Pirkkalasta, Huittisista ym. Juhlissa pidettiin myös nuorisokokous, jossa oli paljon kuulijoita.  Kaarlo Waismaa piti hyvin vaikuttavan havainto-opetuksen. Puhujina olivat W. Seppälä, W. Grönlund,  Penttilä, Möller ja Eskil Renfors.
Emil Saraoja toimi Vapaan Lähetyksen sihteerinä ja Ossian Gauffin Kiinan Lähetyksen sihteerinä 1909. Saarnaajaliiton rahastonhoitajana toimi Joh. Swensson.
Neiti Agnes Hedengren joka oli Porin vapaaseurakunnan jäsen, matkusti 13.x.1909 Lontooseen, aikomuksenaan matkustaa Kiinan sisämaanlähetyksen työhön, Jongsinin tai Jongsongin lähetysasemalle.
Vapaakirkon historia vuosina 1923–1949

Vuonna 1923 voimaan tulleen uskonnonvapauslain nojalla rekisteröitiin 1. helmikuuta 1923 Suomen Vapaakirkko, ensimmäisenä uskonnollisena yhdyskuntana Suomessa. Suomen Vapaakirkon ensimmäiseksi esimieheksi valittiin Sulo Santeri Salmensaari. Rekisteröimisvuotena Vapaakirkon jäsenmäärä oli melko pieni, varsinaisia jäseniä oli 46, alaikäisiä 163, ulkojäseniä 11 ja kannattavia jäseniä 954, yhteensä 1474 jäsentä.
Eeli ja William Jokinen pitivät Helsingissä kokoussarjan vuonna 1926, jonka seurauksena CE-yhdistykseen liitettiin 300 uutta jäsentä. Jokisten veljesten toiminta on saanut osakseen kiitosta, mutta myös kritiikkiä. Vaikka ihmisiä tuli runsaasti uskoon, Vapaa Lähetys ei kuitenkaan kasvanut sen mukaisesti. Uskoon tulleet liitettiin CE-yhdistyksiin, joista he usein puuttuvan opetuksen ja jälkihoidon tähden ajautuivat takaisin maailmaan. CE-yhdistys ei voinut korvata raamatullista seurakuntaa. Vapaan Lähetyksen jäsenmäärän hidas kasvaminen, vuoden 1911 lukumäärästä 1038, vuoden 1921 lukumäärään 1202, osoittaa kokouksien vaikutuksen jääneen odotettua pienemmiksi.
Helsingissä pidetyssä Vapaa Kirkon vuosikokouksessa 1932 käytiin opillista keskustelua lapsikasteen ja uskovien kasteen välillä. Asiasta äänestettäessä voitti vapaampi kanta, joka hyväksyi sekä lapsikasteen että uskovien kasteen.
Vuonna 1932 Vapaakirkon jäsenmäärä ylitti 5000 rajan. Vuonna 1940 ehtoolliselle osallistuvia oli noin 4000 henkeä. Santalaan perustettiin kansanopisto 1946, jossa pidettiin myös saarnaajakoulua. Opiston johtajana toimi Kultimo Salmensaari ja hänen jälkeensä Väinö A. Hyvönen. CE-liitto lakkautettiin 1947, jolloin liiton jäsenet siirtyivät Suomen Vapaakirkon Nuoret -järjestöön.
Vapaakirkon historia vuosina 1923–1949 > Toisen maailmansodan jälkeen

Vapaa Kirkon jäsenmäärä oli 1944 yhteensä 6422 henkeä, joista varsinaisia jäseniä oli 2155, alaikäisiä 1709, ulkojäseniä 942 ja kannattavia jäseniä 1616. Kaarlo Waismaa haki 1944 lastenhoitajaa Suomen Viikkolehden ilmoituksen kautta, Tampereella Pispalassa toimivaan Toivontupa-orpokotiin, jossa oli 15–20 lasta.
Jyväskylän vuosikokouksessa 1947 lakkautettiin C. E.-liitto ja Varhaisnuorisoliitto. Näiden liittojen tilalle perustettiin Suomen Vapaakirkon Nuoret -liitto. Tämän liiton toiminta kohdistui lapsiin, varhaisnuoriin ja varsinaiseen nuorisotyöhön.
1950-luvulla Vapaakirkossa oli hiljaisemman kasvun aika, kunnes 1960-luvulla kasvu miltei pysähtyi. 1970-luvun alusta alkoi parempi aika, vuoteen 1976 tullessa Vapaakirkon jäsenmäärä noin 10 000.
Tampereen vuosikokouksessa 1951 muutettiin yhdyskuntajärjestyksen kastepykälä toiseen muotoon: ’’Kristillinen kaste toimitetaan Kristuksen Jeesuksen asetuksen ja apostolisen esimerkin mukaisesti. Seurakunnan jäsenellä olkoon oikeus noudattaa sitä käytäntöä, jonka hän on Jumalan sanasta vakaumuksekseen saanut.’’
Vapaakirkon jäsenmäärä oli kohonnut 8789 jäseneen vuoteen 1954 mennessä. Turun vuosikokouksessa 1954 Vapaakirkon esimiehenä 31 vuoden ajan toiminut Sulo S. Salmensaari luopui tehtävästään ja hänen tilalleen valittiin yksimielisesti varatuomari Usko Waismaa.
Hauhon Mustilaan perustettiin 1969 Naislähetysliiton toimintakeskus. NLL järjesti leirejä ja kursseja. Syksyisin pidettiin Opinto- ja virkistyspäiviä ja keväisin pidettiin NLL:n vuosikokouksia.
Vapaakirkon kirkkokunnanjohtajaksi tuli vuonna 2008 Hannu Vuorinen. Hänen edeltäjänsä oli Olavi Rintala.
Tunnetuimmat Vapaan lähetyksen alkuajan saarnaajat

| --- | --- |
 August Fredrik Tiselius (1837–1907)  Konstantin Boije af Gennäs  Adolf Edvard Björkenheim  Antti Mäkinen  Erik Emil Hedenström  Johan Alfred Falk (noin 1845–1915)  Carl Otto Orest (s. 1854)  Hjalmar Braxén  Johannes Svensson (s. 1859) :  F. W. Lönnbeck (1854–1885)  Antti Tarkkanen  Nils Fredrik Nyreen (1859–23.11.1908)  J. Forsberg  J. A. Karlberg  Nils Tuveson (1852–1890)  Erik Landell (1858–1917)  Adolf Hector (noin 1851–28.1.1920)
Aiheesta muualla

Suomen Vapaakirkon kotisivu
Suomen Vapaakirkon Nuoret ry (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Vapaakirkollisuus Suomessa |
| --- | --- |
 Historia 
Kirkot:  Missionskyrkan i Finland  Suomen Vapaakirkko  Evankeliset ystävät 
Suurimmat seurakunnat:  Helsingin vapaaseurakunta  Hämeenlinnan vapaaseurakunta  Jyväskylän vapaaseurakunta  Järvenpään vapaaseurakunta Arkki  Kuopion vapaaseurakunta  Lahden vapaaseurakunta  Pietarsaaren Ebeneser-seurakunta  Seinäjoen vapaaseurakunta  Vaasan lähetysseurakunta  Turun vapaaseurakunta  Luettelo seurakunnista 
Henkilöt:  Arpiainen  Björkenheim  Braxén  Brofeldt  Dahlbäck  Heikel  Heiskanen  A. Hellman  H. Hellman  Jalkio  E. Jokinen  W. Jokinen  Lindberg  Lönnbeck  Mangs  Mannero  Meyer  Mäkinen  Rintala  Salmensaari  Vuorinen 
Järjestöt ja media:  Finska Veckobladet  Frank Mangs Center  Fria kristliga folkhögskolan  Kiponniemen toimintakeskus  Missio Ecuador  Päivä  Santalan kartano  Suomen teologinen opisto  Suomen Viikkolehti  Teopolis  Tyyne-Liisa ja S.S.Salmensaaren Opintosäätiö  ViaDia 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Harpunsäveliä  Hengellinen laulukirja  Vapaakirkon kesäjuhlat 
 Frikyrklig samverkan  Suomen vapaakristillinen neuvosto 
Granville Augustus William Waldegrave.
Emma Mäkinen
Antti Mäkinen
Fredrik Tiselius
Fredrik Franson
Hjalmar Braxén
Jessie Penn-Lewis
Eeli Jokinen
William Jokinen
Robert Sweet

| Robert Lee Sweet |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1960 (ikä 64) Lynwood, Kalifornia
Ammatti:  rumpali, tuottaja
Muusikko
Aktiivisena:  1984–
Tyylilajit:  heavy metal, rock
Soittimet:  rummut
Yhtyeet:  Stryper
Levy-yhtiöt:  Hollywood Records (1984–1993)   Enigma Records   Big 3 Records
Aiheesta muualla
www.stryper.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Robert Lee Sweet (s. 21. maaliskuuta 1960 Lynwood, Kalifornia) on kristillisen metalliyhtyeen Stryperin rumpali. Robert perusti Stryperin vuonna 1983 yhdessä pikkuveljensä Michael Sweetin kanssa. Robert Sweet tuli tunnetuksi nimellä ”Visual time keeper” energisen ja vauhdikkaan soittotyylinsä vuoksi. Sweetin tavaramerkki oli valtavan suuri rumpusetti, jonka hän käänsi poikittain yleisöön nähden, jotta yleisö pystyi näkemään kuinka hän soittaa. Sweetin rumpusetille tyypillisiä olivat lukuisat pellit, jotka roikkuivat kannatintelineistä ketjuilla ja heiluivat jokaisen lyönnin jälkeen vauhdikkaasti. Stryperin musiikkivideossa ”Always There for You” pellit roikkuvat ketjuilla katosta. Visual time keeper piti rumpuja molemmilla puolilla itseään ja pyörähteli soittamaan eri puolilta. Tavallisesti hän soitti yleisöstä katsottuna kasvot vasemmalle.
Robert Sweet oli Stryperin suosion huippuaikoina 1980-luvulla yhtyeen keulahahmo, joka myös ideoi suurimman osan yhtyeen tavaramerkeistä ja sanoitti osan Michael Sweetin säveltämistä kappaleista yhdessä veljensä kanssa. Robert Sweet keksi käyttää vastalauseena monien metalliyhtyeiden käyttämiä 666-tunnuksia vastaan 777-tunnusta, jonka Stryper teki kuuluisaksi vaatetuksessaan ja lavasteissaan. Nykyään 777-tunnuksesta on tullut tavallinen symboli kristillisten yhtyeiden keskuudessa, vaikka sillä ei ole suoria Raamatullisia perusteita. Robert Sweet myös ideoi Stryperin mustakeltaisen ulkoasun, jonka ansiosta yhtyettä kutsuttiin usein ”mehiläisiksi”.
Stryperin hajottua vuonna 1993 Robert Sweet on esiintynyt eri hankkeissa, kuten King Jamesissa. Siinä oli Sweetin lisäksi entinen Stryper-basisti Tim Gaines ja entinen Whitecross-kitaristi Rex Carroll, ja Sweet teki kiertueita yhtyeen kanssa vuoteen 1996. Hän soitti myös hankkeissa kuten Shameless ja Titanic. Sweet levytti soolalbumin nimeltä Love Trash, joka esitteli Sweetin laulunkirjoitustaidon ja esiintymisen valikoivampaa puolta. Myöhemmin Sweet liittyi yhtyeeseen Blissed. Siinä Sweet asetti rumpunsa lavalla siten, että ne olivat yleisöstä katsoen 77 asteen kulmassa oikealle. Stryperin comebackin jälkeen 2003 Sweet on pitänyt rumpuja tällä tavalla myös joissain Stryper-konserteissa.
Robert Sweet on naimisissa ja hänellä on neljä lasta. Sweetin vaimo Victoria ”Starri” Sweet käyttää itsestään myös nimitystä mrs 777.
Julkaisut Stryperin ulkopuolella

King James (1994)
Love Trash (1998)
Blissed, Waking Up The Dead (2002)
Muut yhtyeet: Final Axe ja The Seventh Power.
Hanna Svanström-Lodenius

Hanna Viola Svanström-Lodenius (17. huhtikuuta 1879 Nurmes – 17. toukokuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Elämä ja ura

Svanström-Lodeniuksen vanhemmat olivat metsänhoitaja August Robert Svanström (1838–1901) ja Hilma Eleonora Palmqvist (1842–1925). Hän opiskeli Ateneumissa 1896, Önningebyn taiteilijasiirtokunnassa Ahvenanmaalla 1900,  Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1900 ja Pariisissa Académie Colarossissa 1901–1902. Hänen teoksiaan oli näytteillä ensimmäisen kerran 1966 Artegraficassa.
Hanna Svanström-Lodenius oli naimisissa 1904–1919 päätoimittaja Elias Lodeniuksen (1877–1919) kanssa. Heillä oli kuusi lasta.
Teoksia

Erottaja, talvi-ilta : öljymaalaus. noin 1900
Miu Tilgman : akvarelli. 1900
Kirjallisuutta

Martin Lodenius ja Ingegerd Luther : I Helene Schjerfbecks fotspår - Hanna Svanström-Lodenius 1879-1975. Helsingfors 2005 ISBN 9529185324
Aiheesta muualla

I Helene Schjerfbecks fotspår - Hanna Svanström-Lodenius 1879 - 1975
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Svetlana

| Svetlana |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  13. helmikuuta 26. helmikuuta
Muunnelmia:  Lana
Vastineita eri kielissä:  Svitlana, Svjatlana
Nimen alkuperä:  slaavilainen, valo
Infobox OKNimi-testi OK: 
Svetlana (ven. Светла́на) on slaavilainen naisen etunimi. Se on johdettu valoa merkitsevästä svet-sanasta. Nimi nousi suosioon Vasili Žukovskin Svetlana-runon (1813) myötä. Nimi tuli tunnetummaksi länsimaissa Stalinin Svetlana-tyttären paettua vuonna 1967 Yhdysvaltoihin ja julkaistua muistelmansa.
Venäjällä Svetlana on seitsemänneksi suosituin naisen nimi. Suomessa se on ollut vuoden 2019 loppuun mennessä nimenä hieman alle 2 770 naisella, joista yli puolet on 1960- ja 1970-luvuilla syntyneitä.