stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tarpon II

| Tarpon II |
| --- | --- |
 Leonid A. Nagornoffin Tarpon II vuonna 1999 Norjassa.
Materiaali:  puu
Suurin pituus (LOA):  15,88 m
Vesilinjan pituus (LWL):  10,02 m
Leveys:  2,85 m
Syväys:  2,10 m
Paino:  14,0 kg
Purjepinta-ala (iso ja fokka):  103 m2
Suunnittelija:  Johan Anker
Suunnitteluvuosi:  1912
Leonid A. Nagornoff Tarpon II kannella HSS:n satamassa
Tarpon II on Anker & Jensenin telakalla Norjassa rakennettu 10mR-purjevene. Klassinen purjevene on ns. ensimmäisen R-mittasäännön mukaan rakennettu vene. Venen tilaaja ja alkuperäinen omistaja oli teollisuusmies, todellinen valtioneuvos Leonid A. Nagornoff Pietarista. Nagornoff rakennutti veneen vuoden 1912 Tukholman Olympialaisia varten.
Tarpon ei osallistunut olympialaisiin mutta Nagornoff voitti samana vuonna Keisari Wilhelmin palkinnon Kielerwoche:ssa. Seuraavana vuonna Tarpon jatkoi voitokkaana Solentin ja Isle of Wrightin kilpailuissa
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Nagornoff muutti Venäjän vallankumousta pakoon Helsinkiin. Nagornoff ja Tarpon II olivat tuttu näky kesäsin Suomessa ja hänet mainitaan NJK:lla Pietarin Keisarillisen Pursiseuran edustajana. Tarpon II rekisteröitiin Suomeen tultuaan tuttuun NJK:iin jonka lipun alla Tarpoon II jatkoi purjehduksiaan. Kesällä 1930 hän purjehti Hollantiin asti josta hänelle myönnettiin NJK:n Suuri Purjehdusmerkki (Det Större Seglartecknet).  Kaiken kaikkeaan Nagornoff purjehti Tarponilla 178 000 meripeninkulmaa, viimeisenä purjehduskesänään 1955 Nagornoff oli yli yhdeksänkymmenen vanha. Tarpon II:n kotisatamana oli yli 50 vuoden ajan HSS, jonka jäsen Nagornoff oli myös. Nagornoff kuoli vuonna 1963.
Veneen rakensi Anker & Jensen Norjassa. Sen purjenumero on L 3 ja se on nykyisin matkapurjeduskäytössä. Rakenne on Hoduras-mahonkia, kaaret tammesta, kansi oregon pine. Viimeisin tiedossa oleva kotisatama on Blommeholm Oslossa.
Omistajat

Tarpoon II omistajaluettelo:
Nykyinen omistaja:

Vuosi: 2008: Marius Borg 

Aikaisemmat omistajat:

Vuosi: 1998; Linda Rui / Håkon Honningsvåg KTK Oslo 

Vuosi: 1962; Kurt & Thor Dahl HSS Helsinki

Vuosi: 1958; Otto Wetterhof HSS Helsinki

Vuosi: 1912; Leonid A. Nagornoff  Pietari  /  NJK, HSS Helsinki, ESS Tammisaari
Nykyiset omistajat ostivat Tarponin Kurt Dahlin lapsilta 1998
Aiheesta muualla

http://www.ktkweb.org/styret/Matrikkel/Batene/Tarpon%20II/Tarpon%20II.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.ktkweb.org/default.html (Arkistoitu – Internet Archive)
http://ktkwebmatrikkel.blogspot.fi/2010/04/tarpon-ii-eier-linda-rui-og-hakon.html
http://www.sailsandsea.fi/r-veneita_r-boats/12_mr_ja_10_mr/
http://www.akrida.se/moana/MoanaR10LankarEng.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://classicyachtinfo.com/yachts/tarpon-ii/
https://www.facebook.com/Tarpon-II-426360097470340/
Tarpon II vuonna 1916 ennen Suomeen tuloaan
Mämmi

Kulhollinen mämmiä kerman kera.
Mämmi on ruisjauhoista, ruismaltaista ja vedestä valmistettu imellytetty ja paistettu suomalainen perinneruoka. Mämmiä nautitaan tavallisesti jäähdytettynä sokerin ja kerman tai maidon kanssa nykyään varsinkin jälkiruokana pääsiäisen aikaan. Alkuperältään mämmi on tiettävästi länsisuomalaista, mistä se levisi ensin Hämeeseen, Etelä-Suomeen ja 1900-luvulla koko maahan.
Historia

Mämmiä pidetään alkuperältään länsisuomalaisena ruokana, ja sen arvellaan saaneen alkunsa, kun leivinuunit tulivat Suomen länsirannikolle 1100-luvulla Ruotsista. Yhden teorian mukaan mämmiä tehtiin Länsi-Suomessa aluksi mäskistä, jota saatiin sivutuotteena sahdin tai oluen valmistuksessa. Joidenkin uudempien teorioiden mukaan mämmi saattoi tulla Suomeen Persiasta tai Uralilta. Mämmin kaltaisia imellytettyjä viljaruokia tunnetaankin Suomen lisäksi monessa muussakin maassa, kuten Indonesiassa ja Malesiassa sekä Iranissa, jossa juhlaruokana syödään vehnästä imellytettyä sämänua.
Ensimmäiset kirjalliset tiedot mämmistä pääsiäistraditiona löytyvät Turun akatemian teologian professorin Daniel Jusleniuksen vuonna 1700 kirjoittamasta väitöskirjasta Aboa Vetus et Nova (Vanhaa ja uutta Turkua). Juslenius kertoo varsinaissuomalaisten valmistamasta puurosta, joka on mustaa ja makeaa. Jusleniuksen mukaan mämmiä syötiin happamattoman taikinan muistoksi, ja hän yhdisti näin ajan hengen mukaisesti suomalaisten heimon muinaisiin heprealaisiin.
Entisaikoina mämmi oli tyypillinen kesäruoka, jota otettiin mukaan esim heinätöihin hyvän säilyvyytensä vuoksi.
Professori Henrik Gabriel Porthanin mukaan mämmin kanta-aluetta olivat Häme ja osittain Etelä-Suomi. Mämmiä ei vielä 1800-luvun lopullakaan tunnettu Pohjanmaalla, Savossa ja Karjalassa. Seuraavalla vuosisadalla makea, maltaista ja jauhoista imellytetty pääsiäismämmi levisi koko maahan keittokirjojen ja muiden julkaisujen sekä mämmitietoutta mukanaan vieneiden ihmisten, kuten kokkien, emäntäkoulujen ja maatalousjärjestöjen, mukana. Etelä-Karjalaan ja Lappiin mämmi saapui vasta 1930-luvun jälkeen.
Mämmille ei ole haettu EU:n nimisuojaa.
Koostumus

Mämmi valmistetaan pääosin vedestä, rukiin maltaasta ja ruisjauhosta. Tyypillisesti mukana on myös hieman suolaa ja pomeranssin tai hillottua appelsiinin kuorta. Joissakin resepteissä on lisäksi siirappia.
Perunamämmin perusraaka-aine on peruna, johon ruisjauhot ja ruismaltaat sekoitetaan.
Imellytettyä puolukka-ruispuuroa kutsutaan joissain keittokirjoissa puolukkamämmiksi.
Valmistus

Lämmitettyyn mutta ei kiehuvaan veteen lisätään ruisjauhoja ja ruismaltaita. Näin saatuun puuroon lisätään kerros jauhoja ja maltaita, ja seoksen annetaan imeltyä lämpimässä. Seos vatkataan, siihen lisätään vettä, jauhoja ja maltaita, ja sen annetaan taas imeltyä. Tätä jatketaan, kunnes kaikki ainekset on lisätty. Mämmi keitetään sekoittaen, ja samalla se maustetaan esimerkiksi suolalla ja pomeranssinkuorilla. Lopuksi mämmi vatkataan kylmäksi, kaadetaan vuokiin kuten tuokkosiin, ripotellaan sokeria ja kylmää vettä päälle, ja paistetaan miedossa lämmössä muutaman tunnin ajan.
Pitkä kypsennys saa aikaan maillard-reaktion, joka antaa mämmille sen maun ja värin.
Tarjoilu

Mämmiä myydään niin kylmätuotteina kuin pakasteinakin.
Mämmi tarjoillaan perinteisesti jäähdytettynä kerman tai maidon kera. Sokeri on perinteisesti lisätty vasta ruokailuvaiheessa. Aina makeutusaineita ei kuitenkaan ole ollut saatavilla Suomessa ainakaan kovin runsaasti. Nykyaikainen teollisesti valmistettu mämmi on valmiiksi makeutettua.
Tuohesta valmistettua mämmin paisto-, säilytys- ja tarjoiluastiaa kutsutaan tuokkoseksi tai ropeeksi (rove).
Kulutus

Teolliset mämmit ovat yleensä sesonkituotteita, joiden tavanomainen myyntiaika on tammikuun alusta pääsiäiseen saakka. Mämmiä myydään runsaat kaksi miljoonaa kiloa vuodessa, josta noin viidennes muulloin kuin pääsiäisenä. Kymppi-Maukkaat sanoi vuonna 2019 olevansa ainoa valmistaja, joka valmistaa mämmejä ympäri vuoden.
S-ryhmän vuonna 2018 julkaiseman selvityksen mukaan eniten mämmiä asukasta kohti kuluttavia kuntia ovat Kitee, Kemijärvi ja Loimaa. Seuraavina listalla ovat Viitasaari, Virrat, Ikaalinen, Nivala, Parikkala, Juva ja Ilomantsi.
Maastohiihtäjä ja kansanedustaja Juha Mieto esiintyy usein julkisuudessa mämmin ystävänä ja suurkuluttajana.
Paikannimissä

Mämmi esiintyy paikannimenä tilapäisissä majapaikoissa, joista osa oli myös erämiesten sijoina, kuten Hämeen Härkätien varrella Tammelan Pyhäjärven Mämmi, Mämmikallio ja Mämmikari. Mämmilä on sarjakuvapiirtäjä Tarmo Koiviston keksimä nimi sarjakuvalleen, jota julkaistiin 1970-luvulta vuoteen 2008.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mämmi Wikimedia Commonsissa
Mämmi. Fineli – elintarvikkeiden koostumustietopankki.
Laskiais- ja pääsiäisruokia. Suomalaisen kirjallisuuden seura.
Päivärinta, Arja: Ahmed Ladarsi vie mämmin ilosanomaa. Kaleva 20.2.2009.
Omintakeinen kansallisruokamme mämmi, Suomen Kuvalehti, 27.03.1934, nro 13-14, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mämmi on notkeahkoa ja puuromaista.
Mämmiä tuokkosta muistuttavassa pakkauksessa.
Franz Tausend

Franz Tausend (1884 – 1942) oli saksalainen alkemistina esiintynyt huijari, joka onnistui 1920-luvun Saksassa petkuttamaan monia vaikutusvaltaisia henkilöitä väittämällä osaavansa valmistaa kultaa.
Tausend oli putkimiehen poika, joka oli toiminut erään kemistin apulaisena, mutta häneltä puuttui muodollinen kemian alan koulutus. Hän kehitti lähinnä alkemiaa muistuttavia teorioita metallien ”kasvattamisesta”, rakensi kotiinsa laboratorion ja uskoi kykenevänsä löytämään menetelmän, jonka avulla metalleja voisi valmistaa halvemmista materiaaleista. Vuonna 1924 hän vastasi lehti-ilmoitukseen, jossa etsittiin luotettavaa sijoituskohdetta kemian alalta, ja yllättäen Rudolf Rienhardt -niminen mies ilmoitti olevansa valmis sijoittamaan suuren summan hänen ”tutkimustyöhönsä”. He perustivat osakeyhtiön ja hankkivat uuden laboratorion. Vuoden 1925 alussa Tausend ehdotti kullan valmistamista, sillä hänen muut kokeensa eivät olleet onnistuneet. Reinhard houkutteli hankkeen suojelijaksi kansallismielisissä piireissä arvostetun kenraali Erich Ludendorffin, joka lähetti Kummer-nimisen miehen tutustumaan Tausendin työhön. Tausend sai huijattua Kummeria sulatusastian pohjalle sujauttamillaan kultahauleilla, ja myös Ludendorff vakuuttui.
Tämän jälkeen useat merkittävät teollisuusvaikuttajat olivat valmiita sijoittamaan hankkeeseen. Lokakuussa 1925 perustettiin ”Yhteisö 164” -niminen osakeyhtiö, jonka voitoista Ludendorffin oli määrä saada 75 prosenttia. Toimintaa laajennettiin perustamalla tehtaita, mutta pian ilmeni, että vain Tausend henkilökohtaisesti kykeni valmistamaan kultaa. Ludendorff, joka oli siihen mennessä saanut henkilökohtaiset velkansa maksetuiksi, vetäytyi hankkeesta vuoden 1927 alussa. Tausend sai kuitenkin vielä vedetyksi mukaan lisää sijoittajia myymällä näille ”kultakuponkeja”, jotka myöhemmin oikeuttaisivat kullan lunastamiseen. Hän sijoitti huijauksella saamiaan rahoja maaomaisuuden ja linnojen osteluun. Ensimmäiset Tausendiin kohditetut poliisin tutkimukset jäivät kesken, mutta ne käynnistettiin uudelleen, kun hän jäi keväällä 1929 kiinni jalankulkijan yliajosta eräässä Alppien solassa.
Kun Tausend viimein vuonna 1929 haastettiin oikeuteen, kieltäytyivät huijatut sijoittajat yhtä lukuun ottamatta todistamasta suojellakseen mainettaan. Oikeuden valvonnassa Tausend onnistui yllättäen 3. lokakuuta 1929 jälleen ”valmistamaan” kultahaulin Baijerin rahapajassa suoritetussa kokeessa; pian kuitenkin pääteltiin, että hänellä oli ollut kultahauli valmiiksi kätkettynä kokeessa käyttämänsä täytekynän sisälle. Pitkän syytteiden valmistelun jälkeen oikeudenkäynti alkoi tammikuussa 1931 ja päättyi kolmen vuoden vankeustuomioon. Syyttäjä arveli Tausendin hyötyneen huijauksellaan ainakin puolitoista miljoonaa Saksan markkaa.
Kuollessaan Tausend istui toisesta pikkuhuijauksesta vuonna 1938 saamaansa tuomiota.
Péter Nádas

Péter Nádas
Péter Nádas [ˈpeːtɛr ˈnaːdɒʃ] (s. 14. lokakuuta 1942 Budapest) on unkarilainen kirjailija.
Nádas kasvoi vanhempiensa kuoltua orpokodissa. Hän opiskeli nuorena kemiaa ja työskenteli pitkään valokuvaajana ja toimittajana. Péter Nádas ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi vuonna 1969. Péter Nádas asuu Budapestissä sekä Gombosszegin kylässä Zalan läänissä.
Kirjallinen ura

Hänen romaaninsa käsittelevät etupäässä Unkarin kommunistista kautta. Romaani Erään sukuromaanin loppu jäi Unkarissa pitkäksi aikaa julkaisematta. Nádasin pääteos on romaani Muistelmien kirja, magnum opus Marcel Proustin ja Thomas Mannin hengessä. Sen yhteen kietoutuvat tapahtumat sijoittuvat 1970-luvun DDR:ään, Itämeren rannikolla sijaitsevaan Heiligendammin kylpyläkaupunginosaan vuosisadan vaihteessa sekä 1950-luvun Unkariin.
Suomennetut teokset

Erään sukuromaanin loppu. Suom. Hannu Launonen. Helsinki: Tammi, 2000. ISBN 951-31-1699-9
Muistelmien kirja, I osa. Suom. Hannu Launonen ja Juhani Huotari. Helsinki: Tammi, 2006. ISBN 951-31-2688-9
Muistelmien kirja, II osa. Suom. Hannu Launonen ja Juhani Huotari. Helsinki: Tammi, 2006. ISBN 951-31-3614-0
Palkinnot

Franz Kafka -palkinto 2003
Aiheesta muualla

Péter Nádas Tammen sivuilla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Andrei Tarsalainen

Andrei Tarsalainen
Andrei Tarsalainen (ven. Андрей Андреевич Тарзалайнен, s. 28. marraskuuta 1954 Leningrad, Neuvostoliitto) on suomalainen ja venäläinen kirjailija, kirjallisuudentutkija, toimittaja ja kielenkääntäjä. Hän on valmistunut Leningradin yliopistosta journalistiikan maisteriksi vuonna 1982. Tarsalainen muutti avioliiton kautta Suomeen 1983. Hän kirjoittaa suomeksi, venäjäksi ja englanniksi. Vuonna 2005 ilmestyi hänen esikoisteoksensa Kuunlaaksot - Kirjeitä itärintamalta. Vuonna 2013 julkaistiin hänen toinen teoksensa Lapsuuteni sillat - Muistoja lapsuuteni ja nuoruuteni Leningradista. Hänen kolmas teoksensa - runokokoelma Seitsemäs kukka - ilmestyi keväällä 2017 Reunan kustantamana. Helmikuussa 2025 ilmestyi Tarsalaisen neljäs teos - runokokoelma Elämänlanka - Mediapinnan kustantamana. Tarsalainen on myös tutkinut Vladimir Nabokovin esseistiikkaa Helsingin yliopistossa.
Kääntäjänä Tarsalainen osallistui Melbournessa pidettyyn FITin XIV maailmankongressiin ja Vancouverissa pidettyyn FITin XVI maailmankongressiin. Julkaistuista käännöksistään hän sai Kopiosto-apurahat vuosina 1995 ja 2001.
Tarsalainen on kirjoittanut kolumneja, novelleja, esseitä ja runoja (Kenwood Press, Keski-Uusimaa, Tuusulanjärven viikkouutiset, Kirjallisuusterapia-lehti, Haiku-kirjallisuuslehti, Kulttuurilehti Elias). Hän on myös suomentanut Marina Tsvetajevan, Bulat Okudzhavan, Vladimir Vysotskin, Juri Vizborin ja Juri Kukinin runoja.
Teoksia

Kuunlaaksot - Kirjeitä itärintamalta, ISBN 952-91-9349-1 (2005)
Lapsuuteni sillat - Muistoja lapsuuteni ja nuoruuteni Leningradista, ISBN 978-952-93-2562-7 (2013)
Seitsemäs kukka, ISBN 978-952-7028-99-5 (2017)
Elämänlanka, ISBN 978-952-81-1708-7 (2025)
Aiheesta muualla

Interword, auktorisoitu käännöstoimisto
Lakataan katsomasta ohi
Marjo Kyllönen: Tulevaisuuden koulu ja johtaminen (Arkistoitu – Internet Archive)
Viralliset / auktorisoidut kääntäjät[vanhentunut linkki]
https://www.proza.ru/avtor/tarsalainen
https://www.apu.fi/artikkelit/inkerilainen-andrei-tarsalainen-eli-lapsuutensa-tietamatta-sukulaistensa-kovista-kohtaloista
https://bin.yhdistysavain.fi/1573827/ww8sptK2W7y9vRwA0OZb0b0gPf/Elias%202_2024_syksyn%20lehti%20PDF%20web-tiedostona%20.pmd.pdf
Tawiskaron

Tawiskaron ("piikivi") on mohawkien, huronien ja onondagojen mytologiassa paha henki, joka varastaa auringon, luo ihmiskasvoisia hirviöitä, antaa sammakon juoda ihmisten tarvitsemaa makeaa vettä ja pilaa kaikki veljensä Teharonhiawagonin hyvät työt. Rituaaleissa Tawiskaron esiintyy suurena loitsijana, jolle omistetaan yölliset seremoniat. Tawiskaronin uskottiin myös pystyvän ehkäisemään taudit.
Evert Taube

Evert Taube (1890–1976).
Axel Evert Taube ['toːb] (12. maaliskuuta 1890 Göteborg – 31. tammikuuta 1976 Tukholma) oli ruotsalainen proosakirjailija, runoilija, trubaduuri ja säveltäjä.
Aatelissukuinen Taube vietti lapsuutensa Vingan saarella Göteborgin edustalla Ruotsin länsirannikolla, jossa hänen isänsä työskenteli majakanvartijana. Nuorena hän asui muun muassa setänsä luona Malmössä, jossa hän kävi koulua, ja Tukholmassa, jossa hänen oli tarkoitus aloittaa taideopinnot Konstakademissa, mutta hän ei saanut kotoa taloudellista tukea. Hän lähti 1908 merille mutta palasi joksikin aikaa Ruotsiin, kunnes lähti gauchoksi Etelä-Amerikkaan. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä hän palasi 1915 Ruotsiin asepalvelukseen.
Taube muistetaan erityisesti humoristisista laulelmistaan, joiden innoituksen lähteenä olivat kansanlaulut ja Bellmanin runot. Tauben laulelmia ovat levyttäneet suomalaisetkin laulajat sekä suomeksi että ruotsiksilähde?, esimerkkinä "Anttilan keväthuumaus" (Sjösala vals) ja "Onnellinen nudisti" (Den lycklige nudisten). Taube äänitti ensimmäisen levynsä 1921. Vuonna 1954 hän oli ensimmäinen ruotsalainen taiteilija, joka esiintyi Ruotsin televisiossa.
Taube oli naimisissa Astri Bergmanin kanssa vuodesta 1925 kuolemaansa asti. Taubeilla oli neljä lasta: Per Evert, Rose Marie, Ellinor ja Sven-Bertil.
Tauben esi-isät vaikuttivat sata vuotta Suomessa, josta Evertin isoisä Otto Reinhold Taube siirtyi Haaparannan kautta Ruotsiin 1800-luvulla. Evert Taube vieraili usein Suomessa, muun muassa ”kuutosellaan” Pohjanlahden yli.
Tauben kuva on vuonna 2015 liikkeelle lasketussa Ruotsin 50 kruunun setelissä. Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Tauben kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön. Varkaudessa paljastettiin syksyllä 2020 reliefi sen muistoksi, että Taube vieraili usein tehtailija Erik Ahlströmin luona.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Evert Taube Wikimedia Commonsissa
Evert Taube -seura (ruotsiksi)
Evert Taube -sivusto (englanniksi, ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  KulturNav  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  Europeana  IdRef
Taza (intiaanipäällikkö)

Taza (noin 1843 – 1876) oli chiricahua-päällikkö.
Tazan hauta, Congressional Cemetery, Washington. Muistomerkin pystytti American Indian Society vuonna 1971.
Taza oli päällikkö Cochisen vanhin poika ja päällikkö Naichen veli. Tazasta tuli päällikkö isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1874. Hänen johdollaan chiricahuat hyväksyivät siirron San Carlosin reservaattiin. Monet kieltäytyivät muuttamasta, mutta Taza ei elänyt niin kauan, että olisi saanut kokea sitä päättäväistä vastustusta, jota oli tapahtuva myöhemmin.
Heinäkuussa 1876 parikymmentä apassia, mukaan lukien Taza ja Eskiminzin, sekä kaksi yavapaita jättivät San Carlosin. He olivat  mukana John Clumin järjestämässä kiertävässä teatteriseurueessa. Clum keksi ajatuksen intiaaniteatterista rahoittaakseen oman matkansa Ohioon, jossa hän aikoi mennä naimisiin. Ryhmän tarkoitus oli muun muassa esiintyä Philadelphiassa ja vierailla presidentin luona Washingtonissa. Clumin ryhmä oli Buffalo Billin Wild West Show'n edeltäjä. Clum halusi myös "antaa intiaanien nähdä Yhdysvaltojen suurenmoisuus ja vaikuttua valkoisten veljiensä edistyksestä."
Presidentti Grantin tapaamisen jälkeen Taza sairastui keuhkokuumeeseen ja kuoli lyhyen ajan sairastettuaan. Kotiseutunsa Arizonan sijasta hänet haudattiin kongressin hautausmaalle Washingtoniin.
Taza omasi isänsä tavoin yliluonnollista voimaa, joka kompensoi muiden silmissä hänen nuoruuttaan ja kokemuksen puutetta.
Tavastia (yhdistys)

Tavastia ry on Helsingin yliopiston Hämäläis-Osakunnan seniorijärjestö. Yhdistyksen tarkoituksena on koota yhteen osakunnan entiset jäsenet ja pitää heidät jatkuvassa kosketuksessa osakuntaan. Yhdistys toimii myös Hämeen maakunnan aineelliseksi ja henkiseksi kohottamiseksi ja hämäläisen hengen lujittamiseksi.
Tavastia ry on perustettu vuonna 1940. Perustajajäseninä oli joukko arvovaltaisia entisiä osakuntalaisia, joukossa muiden muassa Bruno Salmiala, A. A. Koskenjaakko, J. W. Rangell, Antti Tulenheimo, Akseli Nikula ja Niilo Söyrinki. Yhdistys järjesti tapaamisia Helsingissä ja Tampereella sota-aikanakin.
Toiminnassaan yhdistys tukeutuu vahvasti Hämäläis-Osakuntaan. Merkittävin yhteistyön saavutus oli 1978 julkaistu kaksiosainen Hämäläis-Osakunnan historia, jonka kirjoitti väitöskirjatyönään Seppo Kuusisto. Hankkeen puuhamiehinä olivat L. A. Puntila ja Aarno Lampi.
1980- ja 1890-luvuilla yhdistyksen pitkäaikaisina puheenjohtajina toimivat ensin Arto Alaspää ja hänen jälkeensä Marsa Bäck. Heidän aikanaan Tavastia alkoi järjestää suosittuja taidenäyttelyitä osakunnan kirjastossa. Yhdistys perusti myös Tavastia-mitalin, jonka suunnitteli kuvanveistäjä Terho Sakki. Ensimmäinen mitali luovutettiin professori Sara Hildénille yhdistyksen 50-vuotisjuhlassa 1990.
Yhdistys korostaa tiivistä alumnitoimintaa Hämäläis-Osakunnan kanssa niin, että opiskelijat valmistumisen jälkeen säilyttäisivät osakunnan kautta kontaktin yliopistomaailmaan.
Aiheesta muualla

Yhdistyksen kotisivut
Hämäläis-Osakunta
Carmen Tawaststjerna

Carmen ja Erik Tawaststjerna poikansa Erik nuoremman kanssa vuonna 1951.
Alli Carmen Margareta Tawaststjerna (o.s. von Boehm; 9. elokuuta 1923 Helsinki – 24. helmikuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen opettaja, koulutukseltaan filosofian kandidaatti. Hän oli Tyttönormaalilyseon ruotsin kielen lehtori. Hänen puolisonsa oli musiikkitieteilijä Erik Tawaststjerna, ja heidän poikiaan ovat arkkitehti Ilmari Tawaststjerna ja pianisti Erik T. Tawaststjerna. Hänen äitinsä oli taidemaalari Aino von Boehm ja veljensä taidemaalari Tuomas von Boehm.
Teokset

Elämän kultareuna. Otava, 2005. ISBN 951-1-20490-4
Naamioantilooppi

| Naamioantilooppi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Isoantiloopit Hippotraginae
Suku::  Hippotragus
Laji::  equinus
Kaksiosainen nimi
 Hippotragus equinus  (Desmarest, 1804) 
Katso myös
   Naamioantilooppi Wikispeciesissä   Naamioantilooppi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Naamioantilooppi eli isohevosantilooppi (Hippotragus equinus) on isoantilooppeihin kuuluva afrikkalainen sorkkaeläinlaji. Sen ruumis on 250–260 cm:n pituinen ja säkäkorkeus on 150–160 cm. Eläin painaa n. 260–300 kg ja sen hännän pituus on 50–70 cm.
Tuntomerkit

Uros on kooltaan noin neljänneksen tai viidenneksen suurempi kuin naaras. Sen sarvet (50–70 cm) ovat käyrät ja oleellisesti lyhyemmät kuin mustahevosantiloopilla. Niskassa ja hartioissa on tumma harja, ja hieman vaatimattomampana se on myös kaulan alla.
Levinneisyys

Naamioantilooppia tavataan Afrikassa Saharan eteläpuolisilla alueilla lukuun ottamatta Guineanlahden rannikon sademetsäaluetta ja suurinta osaa Etelä-Afrikasta. Länsi-Afrikassa laji on uhanalainen, muualla varsin harvinainen. Lajin kanta on vakaa vain suojelualueilla.
Elinympäristö

Naamioantiloopin elinympäristöä ovat ruohikkoiset alueet, savanni ja suojaiset metsät lähellä sopivia juomapaikkoja.
Elintavat

Naamioantilooppi elää yksikseen, pareittain tai pienissä, noin 25 eläimen laumoissa. Laumaa johtaa hallitseva uros.
Ravinto

Ravinnosta pääosa on ruohoa, jossakin määrin myös pensaiden lehtiä ja hedelmiä.
Lisääntyminen

Naaralla kanto-aika kestää 9 kuukautta ja se saa yhden jälkeläisen. Naaraat hakeutuvat synnytyksen jälkeen omiin laumoihinsa.
Mälarin kirves

Mälarin kirves tai myös Akozino–Mälarin kirves on eräs putkikirveen eli onsikirveen tyyppi, jota valmistettiin ja käytettiin pronssi- ja rautakaudella Skandinaviassa, Itä-Baltian maissa, Suomessa ja Venäjällä. Niitä esiintyy kaikissa Skandinavian maissa Skandinavian pronssikauden yhteydessä. Venäjällä se liitetään Ananjinon kulttuuriin ja sen keskuspaikkojen kalmistojen soturihautoihin. Nykyään Mälarin kirveiden leviäminen Fennoskandiaan on yleisemmin alettu liittämään itäisten vaikutuksien leviämiseen länteen päin.
Nimityksiä

Suomen kielessä käytetään ylätyypistä kahta nimitystä: putkikirves ja onsikirves (onsikeltti) . Mälarin kirves on saanut nimensä Uplannin Mälarenlaaksosta, mistä niitä on löydetty kymmeniä ja josta suomalaiset tutkijat ovat niistä ensimmäiseksi kuulleet. Niitä oli toki löytynyt myös Itä-Venäjältä Tatarstanin monista kalmistoista paljon Ruotsia enemmän, mutta niistä kuultiin rautaesiripun vuoksi vasta myöhemmin. Mälarin kirveistä käytetään muissa kielissa omia nimityksiä: ruots. Mälaryxa, Mälardalsyxa (harvoin mellansvensk yxa), ven. kelty Akozino-Melarskie, Melarsko-Akozinskie kelty, melarskie kelty (KAM) ja engl. Mälardal-celt, Mälar axe. Venäjällä käytetty nimi on peräisin Akozinossa sijaitsevasta kalmistosta.