stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arosuohaukka
Elinympäristö

Pesimäalueilla arosuohaukka suosii laajoja peltoalueita, ja kosteikkoisia niittyjä. Talvet se viettää myös avoimilla paikoilla. Muuttoaikoina viihtyy soilla, viljelyksillä, peltoaukeilla ja rantaniityllä.
Lisääntyminen

Arosuohaukka rakentaa pesänsä maahan korkean heinikon suojaan ja munii 4–6 vaaleaa munaa.
Ravinto

Arosuohaukat pyydystävät pikkunisäkkäitä, liskoja ja lintuja. Saaliinsa ne yllättävät liitämällä matalalla niittyjen ja peltojen yllä.
Levinneisyys

Arosuohaukka pesii Itä-Euroopan eteläosissa ja Keski-Aasiassa. Se on muuttolintu ja viettää talvensa pääosin Intiassa ja Etelä-Aasiassa. Länsi-Euroopassa lintu on harvinainen vieras. Suomessa arosuohaukka on pääsääntöisesti harvinainen harhailija erityisesti huhti-toukokuussa ja syyskuussa. Viime vuosina laji on pesinyt useaan otteeseen lähinnä Pohjanmaan ja Pohjois-Pohjanmaan lakeuksilla, mutta jää nähtäväksi vakiintuuko laji Suomeen pysyväksi pesimälajiksi.
Aiheesta muualla

Arosuohaukka Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Arosuohaukka (Circus macrourus)
ITIS: Circus macrourus (englanniksi)
Arotasku

| Arotasku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Kivitaskut Oenanthe
Laji::  isabellina
Kaksiosainen nimi
 Oenanthe isabellina  (Temminck, 1829) 
Katso myös
   Arotasku Wikispeciesissä   Arotasku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Arotasku (Oenanthe isabellina) on kivitaskua muistuttava pieni varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 15–16½ cm, siipien kärkiväli 27–31 cm ja paino 27–33 g. Ulkonäöltään se on kuin syyspukuinen kivitasku. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Levinneisyys

Arotasku elää Kaakkois-Euroopasta Keski-Aasiaan. Se talvehtii Afrikassa ja Intiassa. Suomessa lajin ensimmäinen varmistettu havainto on tehty 8. syyskuuta 1977 Siikajoen Tauvossa. Arotaskua tavataan Suomessa nykyisin vuosittain.
Elinympäristö

Avoimet lyhytvartista ruohoa kasvavat arot ja puoliaavikot.
Lisääntyminen

Pesä maakolossa, usein jyrsijän, joskus mehiläissyöjän vanhassa pesässä. Pesä on rakennettu kuivista korsista, juurista ja karvoista, vuorattu höyhenillä ja karvoilla. Munia on 5–6, joita naaras hautoo noin 12 päivää.
Ravinto

Arotasku on hyönteissyöjä, ja sille maistuvat varsinkin muurahaiset ja muut pistiäiset.
Aiheesta muualla

Alanen, Markku, Tiussa, Jouko & Kapanen, Matti 1984: Arotasku Oenanthe isabellina Kontiolahdessa. – Lintumies 3.1984 s. 130–131. LYL.
Haataja, Kari, Kaarto, Ilari & Tynjälä, Matti 1980: Arotasku Oenanthe isabellina* ensi kertaa Suomessa. – Lintumies 4.1980 s. 175–176. LYL.
Arotasku Lintukuva-verkkopalvelussa
munia Oenanthe isabellina
Alfredo Pitto

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 26. toukokuuta 1906
Syntymäpaikka: Livorno, Italia
Kuolinaika: 16. lokakuuta 1976
Kuolinpaikka: Milano, Italia
Pelipaikka: Keskikenttäpelaaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1923–1927 | AS Livorno | 40 | (11) |
| 1927–1931 | Bologna FC | 106 | (10) |
| 1931–1933 | AC Fiorentina | 42 | (5) |
| 1933–1936 | Ambrosiana Inter Milano | 68 | (3) |
| 1936–1937 | AS Livorno | 28 | (2) |
| 1937–1938 | US Piombino | 28 | (2) |
| Yhteensä | Yhteensä | 312 | (33) |
Maajoukkue
| 1928–1935 |  Italia | 29 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
| Mitalit> Maa:   Italia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Italia> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Amsterdam 1928 | Jalkapallo |  |
Alfredo Pitto (26. toukokuuta 1906 Livorno – 16. lokakuuta 1976 Milano) oli italialainen jalkapalloilija ja olympiamitalisti.
Keskikentällä pelannut Pitto aloitti uransa AS Livornossa, jossa hän oli vuoteen 1927 saakka. Tuolloin hän meni Bologna FC:hen ja voitti seurassa maansa mestaruuden kaudella 1928–1929. Pitto oli voittanut maajoukkueen kanssa olympiapronssia Amsterdamista 1928. Bolognan jälkeen hän pelasi uransa aikana muun muassa Interissä.
Adelaide Kane

| Adelaide Kane |
| --- | --- |
 Adelaide Kane Toronton elokuvajuhlilla 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. elokuuta 1990 (ikä 34)  Claremont, Länsi-Australia
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2007–
Merkittävät roolit:  Lolly Allen (Neighbours) Tenaya 7 (Power Rangers RPM) Kuningatar Mary Stuart (Valtiatar) Cora Hale (Teen Wolf)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Adelaide Kane (s. 9. elokuuta 1990 Claremont, Länsi-Australia, Australia) on australialainen näyttelijä, joka on esiintynyt televisiosarjoissa, kuten Neighbours, Power Rangers RPM, Valtiatar, Olipa Kerran ja Teen Wolf
Ura

Kanen näyttelijäura alkoi televisiossa 2007 hänen voitettuaan edellisenä vuonna Dolly Magazine -lehden järjestämän kilpailun, jossa palkintona oli rooli pitkäaikaisessa australialaisessa saippuasarjassa Neighbours. Hän näytteli sarjassa 42 jakson verran vuosien 2007–2008 aikana ja sai sen perusteella Logie-ehdokkuuden. Noin puoli vuotta sopimuksensa päättymisen jälkeen Kane ryhtyi näyttelemään Disneyn tuottamassa sarjassa Power Rangers RPM, jossa hän esitti Power Rangersin vihollista Tenaya 7:ää.
Vuodesta 2013 alkaen Kane on näytellyt Valtiatar-televisiosarjan pääosassa Skotlannin nuorta kuningatarta Maria Stuartia.
Arovaivaisvehnä

| Arovaivaisvehnä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Alaheimo::  Pooideae
Suku::  Vaivaisvehnät Eremopyrum
Laji::  triticeum
Kaksiosainen nimi
 Eremopyrum triticeum  (Gaertn.) Nevski 
Synonyymit
 Agropyron prostratum (L.f.) P.Beauv.  Agropyron triticeum Gaertn. 
Katso myös
   Arovaivaisvehnä Wikispeciesissä   Arovaivaisvehnä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Arovaivaisvehnä (Eremopyrum triticeum) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon, vaivaisvehnien (Eremopyrum) sukuun kuuluva kasvilaji.
Arovaivaisvehnä on yksivuotinen kasvi, ja se voi kasvaa yksittäisversoina tai pieninä mättäinä. Arovaivaisvehnä voi kasvaa noin 15–40 cm korkeaksi ja varret ovat kasvutavaltaan pystyjä tai polveilevasti kohenevia. Lehdet ovat pehmeitä ja tasapintaisia. Lehdissä on myös pienet kielekkeet. Kosteusolosuhteista riippuen kasvi aloittaa kasvunsa myöhään syksyllä tai aikaisin keväällä ja kukkii sitten loppukeväästä. Kukintona on tiivis kerrannaistähkä, joka muistuttaa paljolti ketoharjasvehnän kukintoa. Kaleet ovat otakärkisiä ja sivuilta hieman litistyneitä. Helpeet ovat hieman kaleita pidempiä ja vihneellisiä. Jyvien kypsyessä tiivis kukinto alkaa hajota tyveltään.
Arovaivaisvehnä kasvaa suola-aavikoilla sekä kuivuneiden järvien pohjilla ja painanteissa, joissa maaperä on suolaista sekä savista.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Arovaivaisvehnä – Eremopyrum triticeum
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Eremopyrum triticeum (englanniksi)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Eremopyrum triticeum (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Eremopyrum triticeum (englanniksi)
Arovisentti

| Arovisentti |
| --- | --- |
 Jääkauden aikaisen arovisentin kallo museossa.
 Kvartäärikausi  2 – 0,01 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N  ↓   
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Naudat Bovinae
Suku::  Biisonit Bison
Laji::  priscus
Kaksiosainen nimi
 † Bison priscus  Bojanus, 1827 
Katso myös
   Arovisentti Wikispeciesissä   Arovisentti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sukupuuttoon kuollutta arovisenttiä muistuttava nykyinen visentti (Bison bonasus).
Arovisentti eli tasankobiisoni tai arobiisoni (Bison priscus) oli jääkaudella elänyt biisonia muistuttanut nisäkäs. Niitä eli ruohikkoalueilla Englannista itään päin Kanadan luoteisterritorioihin asti pleistoseenikaudella noin 2 miljoonaa – 10 000 vuotta sitten.. Se on yksi yleisimmistä tunnetuista lajeista Itä-Beringiassa. Alun perin laji eli pohjoisen ja keskisen Euroopan aroilla, jonka jälkeen muuttoliike Beringiaan ja Pohjois-Amerikkaan saattoi johtaa biisonin evoluutioon.
Sen esiintyminen tunnetaan jäätyneessä maassa säilyneiden jäännösten ja eurooppalaisten kivikautisten luolapiirrosten perusteella. Arovisentin jäännöksiä on löydetty runsaasti etenkin Pohjois-Kanadana ja Alaskan ikiroutaalueilta. Tunnetuin arovisenttilöydös on nimellä Blue Babe tunnetun 8–9-vuotiaan uroksen jäännös, joka löydettiin vuonna 1979 Alaskan Fairbanksista ja joka radiohiilimenetelmällä tehdyn arvion mukaan eli noin 36 000 vuotta sitten. Sen iho on ajan saatossa värjäytynyt sinertäväksi (engl. blue), jonka on aiheuttanut maaperän mineraali vivianiitti. Nimensä se sai amerikkalaisen kansanperinteen hahmon Paul Bunyanin härän mukaan. Ruhossa on jälkiä, jotka on aiheuttanut todennäköisesti amerikanleijona. Ruho on ilmeisesti kuitenkin jäätynyt nopeasti, sillä vain pieni osa sen lihaa oli syöty. Luolapiirroksia on löytynyt esimerkiksi Altamirasta Espanjasta ja Font de Gaumesta Ranskasta. Muinaiset biisonijäännökset luokiteltiin pitkään kolmeen erilliseen lajiin B. antiquus, B. crassicornis ja B. latifrons esimerkiksi niiden eri pituisten sarvien perusteella. Vuonna 2004 julkaistun DNA-tutkimuksen mukaan kyseessä on kuitenkin todennäköisesti vain yksi laji, eli arovisentti.
Ainakin amerikanleijonat metsästivät arovisenttiä, mahdollisesti myös sudet ja ihmiset. Ilmastonmuutoksen takia arovisenttien elinalueet luultavasti muuttuivat metsäisemmiksi, jolloin ne saattoivat siirtyä korkeammille alueille ja siellä metsästävät ihmiset sitten saattoivat nopeuttaa niiden kuolemista sukupuuttoon. Viimeinen tunnettu arovisentti eli Pohjois-Dakotassa noin 8 000 vuotta sitten, mutta luoteisessa Pohjois-Amerikassa laji näyttää kuolleen sukupuuttoon jo muutamia tuhansia vuosia aikaisemmin. Lajin korvasi Pohjois-Amerikassa biisoni ja Euroopassa visentti. Arovisentin uskotaan kuitenkin olleen nykyisen biisonin ja sen eurooppalaisen sukulaisen visentin edeltäjä. Visentin uskotaan nykyisen geenitutkimuksen perusteella olevan tulos arovisenttien ja alkuhärkien risteytymisestä.
Aiheesta muualla

Jan Gienc, Paweł Król: Mózgowioczaszka Bison priscus ze zbiorów przyrodniczych Muzeum Narodowego w Kielcach na tle podobnych znalezisk w Polsce (Arkistoitu – Internet Archive). Rocznik Muzeum Narodowego w Kielcach t. 19. (puolaksi)
Auvo Kiiskinen

Auvo Joose Antero Kiiskinen (26. tammikuuta 1925 Eno – 7. tammikuuta 1983 Tampere) oli suomalainen kansantaloustieteilijä ja professori. Hän oli Tampereen yliopiston kansantaloustieteen professori 1962–1983. Kiiskinen tutki Suomen teollistamista ja aluepoliittista suunnittelua sekä taloudellista kasvua.
Kiiskinen valmistui ylioppilaaksi 1944, valtiotieteiden kandidaatiksi 1948 ja lisensiaatiksi 1957. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta 1961. Hän oli Taloudellisen tutkimuskeskuksen tutkija 1951–1959, Yhteiskunnallisen korkeakoulun (Tampereen yliopisto) kansantaloustieteen vt. professori 1960–1962 ja professori 1962–1983 sekä taloudellis-hallinnollisen tiedekunnan dekaani 1965–1968. Hän oli Taloustieteellisen Seuran puheenjohtaja 1962. Hän oli myös Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1974.
Julkaisuja

Taloudellinen kasvu alueittain Suomessa vuosina 1926-1952 : tutkimus tuotosvolyymin, tuottavuuden ja reaalitulon alueellisista kasvusuunnista sekä kehityserojen syistä, lähinnä aineellisen tuotannon piirissä. Akateeminen kirjakauppa, 1958 Sarja:Julkaisusarja / Taloudellinen tutkimuskeskus. A; 3
Pohjois-Karjalan talous : työllisyyttä, tulonmuodostusta, ostovoimaa, pääomanmuodostusta ja tuotantotoimintaa koskeva rakenne- ja kehitysselvitys. Pohjois-Karjalan maakuntaliitto, 1959. Sarja:Pohjois-Karjalan maakuntaliiton julkaisuja 19, 0551-1925
Aleksandr Sergejevitš Menšikov

| Aleksandr Sergejevitš Menšikov |
| --- | --- |
 Aleksandr Menšikov, Franz Krügerin maalaama muotokuva vuodelta 1851.
Suomen kenraalikuvernööri
 1831–1855  
Edeltäjä:  Arseni Zakrevski
Seuraaja:  Alexander Amatus Thesleff (vt.)
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. elokuuta 1787
Kuollut: 2. toukokuuta 1869 (81 vuotta) Pietari, Venäjä
Tiedot
 Nimikirjoitus
Aleksandr Sergejevitš Menšikov (ven. Алекса́ндр Серге́евич Ме́ншиков, Suomessa myös Alexander Menschikoff; 26. elokuuta 1787 – 2. toukokuuta 1869 Pietari) oli venäläinen ruhtinas, joka toimi Suomen kenraalikuvernöörinä ja Venäjän meriministerinä.
Suku ja arvonimet

Menšikovin vanhemmat olivat ruhtinas Sergei Menšikov (1746–1815) ja ruhtinatar Jekaterina Nikolajevna Galitzina (1764–1832), jonka isoisä oli sotamarsalkka ruhtinas Mihail Golitsyn (1674–1730). Golitsyn oli ison vihan aikainen valloitetun Suomen käskynhaltija. Hän polveutui Valko-Venäjän ja Liettuan keskiaikaisista suuriruhtinaista sekä Käkisalmen (Korelan), Pähkinälinnan ja Staraja Ladogan ruhtinaasta Narimantasista (n. 1277–1348). Menšikovin toinen isoisoisä oli aatelisukunsa aloittanut Aleksandr Danilovitš Menšikov (1660/1663?–1729), joka oli Inkerinmaan ensimmäinen herttua ja Pietarin ensimmäinen kuvernööri.
Menšikov oli etnisesti lähinnä venäläinen ruhtinas, mutta tämän ruhtinaallinen arvonimi oli peräisin Saksalais-roomalaisesta keisarikunnasta, Menšikovin isänisänisän vastaanottamana diplomaattisena kunniaosoituksena. Venäjän hallitsijat eivät vielä tuolloin myöntäneet uusia ruhtinaanarvoja. Menšikov naturalisoitiin myös Suomen aateliin eli hänet merkittiin kirjoille Suomen ritarihuoneeseen. Näin Menšikovin suvusta tuli Suomen aatelin ainoa ruhtinassuku.
Sotilasura

Menšikov aloitti sotilasuransa 1809 esikuntaupseerina. Vuonna 1815 hän pääsi keisari Aleksanteri I:n lähipiiriin ja seurasi häntä hänen kaikilla ulkomaanmatkoillaan. Vuonna 1817 ruhtinas Menšikovista tuli yleisesikunnan huollosta vastaava upseeri. Hänen sotilasuransa ei luultavasti ollut niinkään hänen lahjakkuutensa, kuin syntyperänsä ansiota. Aleksanteri I:n vanhetessa ja muuttuessa konservatiivisemmaksi, Menšikov menetti keisarin suosion ja siirrettiin 1823 diplomaattisiin tehtäviin ja 1824 eläkkeelle.
Nikolai I:n astuttua valtaistuimelle Menšikovin ura aukeni jälleen. Hänet nimitettiin 1827 laivaston pääesikunnan johtoon, amiraaliksi 1834 ja ministerineuvostoon. Hän toimi samalla Suomen kenraalikuvernöörinä (1831–1855) ja Venäjän valtakunnanneuvoston jäsenenä. Joitakin vuosia Menšikovin kenraalikuvernööriksi nimittämisen jälkeen hänet merkittiin Suomen aateliin, jolloin hänestä tuli myös Suomen suuriruhtinaskunnan alamainen. Hänelle lahjoitettiin samalla Anjalan sääntöperintötila. Hänen pääasiallinen toimensa oli kuitenkin laivastoministeriön valvonta.
Vuonna 1853 Nikolai I lähetti Menšikovin Konstantinopoliin. Hänet tunnettiin ylimielisenä ja näsäviisaana, joten hän oli varmaankin tarkoituksellinen valinta ärsyttämään turkkilaisia. Menšikov saapui Konstantinopoliin ja vieraili suurvisiirin luona, mutta ei saanut tavata ulkoministeriä. Huhtikuun lopussa Britannian ja Ranskan erimielisyydet Palestiinan pyhistä paikoista näyttivät ratkaistuilta. Venäjä jätti 5. toukokuuta 1853 Osmanien valtakunnalle Menšikovin noottina tunnetun nootin, joka oli ensimmäinen askel Krimin sotaan johtaneessa tapahtumasarjassa. Nootissa vaadittiin Venäjän keisarille kaikkien 14 miljoonan ortodoksikristityn suojeluoikeutta Osmanien valtakunnassa. Neuvoteltuaan Britannian ja Ranskan lähettiläiden kanssa sulttaani hylkäsi vaatimuksen ja Menšikov lähti välittömästi takaisin.
Krimin sota alkoi kun Venäjän joukot marssivat Moldaviaan ja Valakiaan ja syksyllä 1853 ja osmanit julistivat Venäjälle sodan. Menšikov nimitettiin Krimin kaikkien maa- ja merivoimien komentoon.
Uudenaikaisilla aseillaan Venäjän laivasto tuhosi turkkilaisten laivaston, mutta Britannian ja Ranskan liityttyä sodassa turkkilaisten puolelle, Venäjä kärsi kirvelevän tappion. Menšikov kutsuttiin takaisin maaliskuussa 1855, eikä hänen seuraajansa Mihail Gortšakov voinut muuttaa lopputulosta. Venäjä kärsi tappion ja menetti Mustanmeren laivastonsa.
Aleksanteri II:n nousi valtaistuimelle 2. maaliskuuta 1855, ja kaksi päivää myöhemmin Menšikov ja hänen sijaisensa kenraali Platon Rokassovski saivat eron Suomen kenraalikuvernöörin tehtävistä.
Menšikov kuoli 2. toukokuuta 1869 Pietarissa. Hänen asemansa ruhtinassuvun päämiehenä peri hänen poikansa, ratsuväenkenraali Vladimir Menschikoff.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
/ Menschikoff, Alexander Sergejevitsh (1787 - 1869) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Arseni Zakrevski | Suomen kenraalikuvernööri 1831–1855 | Seuraaja: Alexander Amatus Thesleff vt. |
Ammunnan maailmanmestaruuskilpailut 1938

Vuoden 1938 ammunnan maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Tšekkoslovakian Luhacovicessa. Ohjelmassa oli vain haulikkoammuntaa.
Mitalistit

| Laji: | Kultaa: | Kultaa: | Hopeaa: | Hopeaa: | Pronssia: | Pronssia: |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Trap | Istvan Strassburger  Unkari | 190 | Hocke  Tšekkoslovakia | 188 | Jozef Kiszkurno  Puola | 185 |
| Trap, joukkueet |  Puola Jozef Kiszkurno Wilhelm Ziegenhirte Konstantyn Lyszkowski Stefan Sztukowski |  |  Tšekkoslovakia Hocke ? |  |  Unkari Sandor Dora Sandor Lumniczer Ladislaus Szapary Istvan Strassburger |  |
Kyyhkysammunnan Namurissa voitti Yhdysvaltain Warren Walter.
Bajcsy-Zsilinszky út

Bajcsy-Zsilinszky út 16, taustalla Pyhän Tapanin kirkon suuri kupoli.
Bajcsy-Zsilinszky út [ˈbɒjt͡ʃiˌʒilinski uːt] (’Bajcsy-Zsilinszkyntie’) on yksi Pestin ydinkeskustan ja samalla koko Budapestin keskustan tärkeimmistä kaduista.
Sijainti, rakennukset ja liikenne

Katu kulkee suunnilleen etelästä pohjoiseen muodostaen V hallinnollisen kaupunginosan (Belváros-Lipótváros) ja VI hallinnollisen kaupunginosan (Terézváros) välisen rajan. Parittomat talonnumerot ovat VI:n ja parilliset V kaupunginosan puolella. Katu alkaa kahden merkittävän aukion, Deák Ferenc térin (missä sijaitsee mm. Budapestin maanalaisten tärkein risteysasema) ja Erzsébet térin luota ja päättyy Nyugati térille (missä sijaitsee mm. Budapestin Läntinen rautatieasema).
Kadun varrella on muun muassa Szent István tér (’Pyhän Tapanin aukio’), jolla sijaitsee Pyhän Tapanin kirkko, kuitenkin niin, että kirkon julkisivu antaa länteen eikä Bajcsy-Zsilinszky útille itään. Kadun varrella on myös lukuisa joukko rakennustaiteellisesti merkittäviä 1800- ja 1900-luvun toimisto- ja asuintaloja, yhtenä tunnetuimmista niin kutsuttu Ankerin palatsi. Talon suunnitteli Anker-nimiselle vakuutusyhtiölle arkkitehti Ignác Alpár, ja se valmistui vuonna 1910.
Kadun alla kulkee keskeinen osuus metrolinjaa M3 (ns. Sininen maanalainen). M1:n (Keltaisen maanalaisen) pysäkeistä puolestaan yksi on nimetty kadun mukaan. Aikaisemmin kadulla kulki useita raitiovaunulinjoja, mutta niistä viimeinen lakkautettiin vuonna 1980. Nykyisin kadulla on johdinautoliikennettä ja runsaasti henkilöautoliikennettä.
Historiaa

Vuonna 1700 kadun eteläinen osuus oli nimeltään Waitznerstraße (Váci út); nimi viittaa Vácin kaupunkiin, joka saksaksi tunnetaan nimellä Waitzen. Pohjoinen osuus oli nimeltään yksinkertaisesti Országút (’Valtatie’). 1850-luvulla Szent István térin ja a Deák Ferenc térin välinen osuus tunnettiin saksankielisellä nimellä Kohl Markt. Vuonna 1879 koko kadulle annettiin nimi Váczy körút ~ Váci körút (’Vácin kehätie’, ’Vácinbulevardi’). Vuonna 1914 katu nimettiin Saksan keisarin Vilhelm I:n mukaan Vilmos császár útiksi. I maailmansodan jälkeen vuonna 1919 palattiin neutraalimpaan Váci körútiin ja vuonna 1926 jälleen Vilmos császár útiin.
Neuvostojoukkojen miehitettyä Unkarin II maailmansodan lopulla kadun nimi päätyi uudelleen harkittavaksi. Vuodesta 1945 kadun nimi on ollut Bajcsy-Zsilinszky út, joka viittaa 1900-luvun alkupuolella vaikuttaneeseen isänmaanystävään Endre Bajcsy-Zsilinszkyyn. Hän oli edustanut voimakkaan oikeistolaisia näkemyksiä mutta vastustanut sekä sosialisteja että Unkarin ja Saksan välistä yhteistyötä. Vuoden 1944 lopulla Bajcsy-Zsilinszky oli ollut mukana perustamassa nuoliristiläisen valtiojohdon ja saksalaisten miehittäjien vastaista liikettä. Liikkeen oli tarkoitus tehdä yhteistyötä Neuvostoliiton armeijan kanssa, koska tuossa vaiheessa liittoutuneita pidettiin pienempänä pahana kuin Saksan uhkaa. Unkarilaiset santarmit pidättivät Bajcsy-Zsilinszkyn ennen kuin suunnitelma ehti merkittävässä määrin toteutua, minkä jälkeen häntä kidutettiin, hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin pikaisesti. Näin kommunisminvastaisesta toimittaja-poliitikosta tuli marttyyri, jonka nimi on sittemmin kelvannut kadunnimeksi sekä sosialistisen järjestelmän alaiselle että sosialismin jälkeiselle Budapestille.
Auvillar

Place de la Halle-aux-Grains, Auvillar
Auvillar on Ranskan kunta Occitanien alueella Tarn-et-Garonnen departementin luoteisosassa. Kunnan asukasluku vuonna 2014 oli 935. Se kuuluu Garonne-Lomagne-Brulhois’n kantoniin Castelsarrasinin arrondissementissa.
Garonne-joen varrella sijaitseva Auvillar kuuluu kauneimpien ranskalaiskylien järjestöön Les Plus Beaux Villages de France, johon Tarn-et-Garonnen departementista kuuluu kaksi muutakin kylää, Lauzerte ja Bruniquel.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Auvillar Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Auvillar
Käännös suomeksi
Adolph Herseth

Adolph Herseth
Adolph Sylvester ”Bud” Herseth (25. heinäkuuta 1921 Lake Park, Minnesota, Yhdysvallat – 13. huhtikuuta 2013) oli yhdysvaltalainen trumpetisti, jota pidetään yhtenä 1900-luvun loppupuolen merkittävimmistä orkesteritrumpetisteista maailmassa. Yli 50 vuotta kestäneen uransa Herseth teki Chicagon sinfoniaorkesterissa. Kapellimestari Daniel Barenboim sanoi Hersethistä: ”Jokainen huippuorkesteri tarvitsee muutaman tukipylväänsä, jonka avulla se pysyy huipputasolla. Chicagon orkesterille yksi sellainen on ollut Bud Herseth.
Alfredo Piàn

| Alfredo Piàn |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Kansalaisuus:   Argentiina
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1950
Talli(t):  Scuderia Achille Varzi
Kilpailuja:  1 (0 lähtöä)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Monacon Grand Prix 1950
Viimeinen kilpailu:  Monacon Grand Prix 1950
Alfredo Piàn (Las Rosas, Argentiina 21. lokakuuta 1912 – 25. heinäkuuta 1990) oli argentiinalainen kilpa-autoilija.
Formula 1

Piàn osallistui ainoastaan Monacon osakilpailuun vuonna 1950 Maserati 4CLT:llä. Piànin saavutettua kuudenneksi nopeimman kierrosajan lauantain harjoituksissa hän ajoi öljyläikkään ja ajautui päin reunakaidetta. Hän lensi ulos autostaan eikä pystynyt aloittamaan kilpailua jalkavammojensa takia. Hän ajoi myös sarjan ulkopuolisissa kisoissa ja sijoittui saman vuoden San Remon GP:ssä kolmanneksi. Formula 1:n jälkeen Piàn siirtyi Etelä-Amerikan Fuerza Libre -sarjaan, jossa hän voitti mestaruuden kolmena vuotena peräkkäin vuosina 1953-1955.
| Vuosi | Talli | Valmistaja | Moottori | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | Sija | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950 | Scuderia Achille Varzi (yksityinen Maserati) | Maserati 4CLT/48 | Maserati S4 | GBR | MON DNS | 500 | SUI | BEL | FRA | ITA | NC | 0 |