stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Virgin America

| Virgin America |
| --- | --- |

 IATA: VX  –  ICAO: VRD 
Kutsukoodi:  REDWOOD
Perustettu:  2004
Lakkautettu:  2016, kun Alaska Airlines osti yhtiön
Laivaston koko:  63
Kohteiden määrä:  21
Tunnuslause:  Making Flying Good Again
Solmukohdat:  San Franciscon kansainvälinen lentoasema
Emoyhtiö:  VAI Partners LLC (75 %)
Kotipaikka:  Burlingame, Kalifornia, Yhdysvallat
Avainhenkilö(t):  C. David Cush, Donald J. Carty, Richard Branson
Yhtiön sivut:  www.virginamerica.com
Virgin American A320-tyypin kone
Virgin American ensimmäinen luokka
Virgin America oli yhdysvaltalainen halpalentoyhtiö. Yhtiö markkinoi itseään halpojen hintojen, korkeatasoisen palvelun ja pitkien matkojen lentokoneiden mukavuuksien lentoyhtiöksi. Yhtiön päälentoasemana toimi San Franciscon kansainvälinen lentoasema, mutta lentoja oli myös Los Angelesin kansainväliseltä lentoasemalta.
Vuonna 2016 Alaska Airlines julkisti ostavansa yhtiön. Vuoteen 2019 mennessä jo useita Virgin American koneita on Alaska Airlinesin väreissä, ja fuusioitumisen myötä Alaska Airlines julkisti uuden erikoisvärityksen ”More to Love”:n. Väritys kuvastaa kahden yhtiön fuusioitumista, ja se on maalattu useisiin Boeing 737 ja Airbus A321 -koneisiin. Virgin American lennonhallintakeskus sijaitsee San Franciscossa, ja sieltä yhä hallitaan Virgin American vanhoja koneita. Tavoitteena on ohjata kaikki lennot Alaska Airlinesin lennonhallintakeskukselta Seattle-Tacoman kansainväliseltä lentoasemalta kun fuusioituminen on valmis. Kaikissa Virgin American omistamissa Airbus-koneissa pitäisi olla Alaska Airlinesin värit ja matkustamo vuoden 2020-alkupuolella.
Reitit

San Francisco–Las Vegas
San Francisco–Los Angeles
San Francisco–New York
San Francisco–San Diego
San Francisco–Seattle
San Francisco–Washington
Los Angeles–New York
Los Angeles–Seattle
Los Angeles–Washington
Laivasto

| Konetyyppi | Määrä | Tilauksia | Matkustajia (First/Economy) |
| --- | --- | --- | --- |
| Airbus A319-100 | 10 | — | 118 (8/110) |
| Airbus A320-200 | 53 | — | 146 (8/138) |
| Airbus A320neo | — | 30 |  |
| Airbus A321neo | — | 10 |  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virgin America (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Virgin Atlantic

| Virgin Atlantic |
| --- | --- |

 IATA: VS  –  ICAO: VIR 
Kutsukoodi:  VIRGIN
Perustettu:  22. kesäkuuta 1984
Laivaston koko:  43
Solmukohdat:   Heathrow'n lentoasema (LHR)  Manchesterin lentoasema (MAN) 
Kotipaikka:  Crawley, Yhdistynyt kuningaskunta
Yhtiön sivut:  www.virginatlantic.com
Virgin Atlanticin entinen Boeing 747-400.
Virgin Atlanticin Boeing 787-9 Dreamliner.
Virgin Atlantic Airways (IATA: VS, ICAO: VIR, kutsukoodi: VIRGIN) on brittiläinen lentoyhtiö. Virgin Atlanticin perustajana on Richard Branson, joka tunnetaan myös Virgin Groupin perustajana. Virgin Atlantic on keskittynyt lentämään mantereiden välisiä lentoja Iso-Britannia ja Pohjois-Amerikan, Karibian, Afrikan, Aasian ja Australian välillä. Virgin Atlanticin kotikenttä on Lontoon Heathrow’n lentoasema. Virgin Atlantic operoi myös aiemmin Lontoon Gatwickista, mutta lopetti lennot vuonna 2020 koronapandemian seurauksena. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Crawleyssa.
Lentoyhtiö perustettiin vuonna 1984, kun Branson osti entisen British Atlantic Airwaysin. Toiminta aloitettiin yhdellä lentokoneella, Boeing 747-200:lla, jolla lennettiin Lontoon ja Pohjois-Amerikan väliä. Vuonna 1991 Virgin Atlantic siirtyi käyttämään Lontoon Heathrow'n lentokenttää. Samana vuonna 49 % Virgin Atlanticista myytiin Singapore Airlinesille. Vuonna 2012 Singapore Airlines myi osuutensa Delta Air Linesille. Nykyään Virgin Atlantic lentää yhteensä yli 30 kohteeseen.
Laivasto > Nykyinen laivasto

Kesäkuussa 2024 laivaston keski-ikä on 7,3 vuotta.
| Konetyyppi | Lukumäärä | Tilauksia | Huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- |
| Airbus A330-300 | 10 | — |  |
| Airbus A330-900neo | 4 | 12 | Korvaa Airbus A330-300 -koneet. |
| Airbus A350-1000 | 12 | 2 |  |
| Boeing 787-9 Dreamliner | 17 | — |  |
| Yhteensä | 43 | 14 |  |
Laivasto > Historiallinen laivasto

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Virgin Atlantic Airwaysin historiallinen laivasto
| Konetyyppi | Koneiden lukumäärä enimmillään | Käytössä vuosina | Lisätietoja |  |  |  |
| Boeing 747-100 | 1 | 1990–2000 |  |  |  |  |
| Boeing 747-200 | 16 | 1984–2005 | Yksi koneista oli rahtiversio. |  |  |  |
| Boeing 747-400 | 13 | 1994–2020 |  |  |  |  |
| Boeing 767-300ER | 1 | 1996–1997 | Dry lease -kone Martinair Hollandilta. |  |  |  |
| Airbus A320-200 | 6 | 1996–2015 |  |  |  |  |
| Airbus A321-200 | 1 | 2000–2001 |  |  |  |  |
| Airbus A330-200 | 4 | 2018–2022 |  |  |  |  |
| Airbus A340-300 | 10 | 1993–2015 |  |  |  |  |
| Airbus A340-600 | 19 | 2002–2020 |  |  |  |  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yhtiön viralliset kotisivut (englanniksi)
Virgin Atlanticin Airbus A330-300 laskeutumassa Lontoon Heathrow'n lentoasemalle.
Virgin Atlanticin Airbus A350-1000 laskeutumassa John F. Kennedyn kansainväliselle lentoasemalle.
Virgin Atlanticin entinen Boeing 747-400 lähdössä Manchesterin lentoasemalta.
Virgin Atlanticin Boeing 787-9 Dreamliner laskeutumassa Hongkongin kansainväliselle lentoasemalle.
Winów

| Winów Winau |
| --- | --- |
 Winówin pääkatu
Valtio:  Puola
Voivodikunta:  Opolen voivodikunta
Kaupunki:  Opole
Kaupunginosa:  XIII Chmielowice, Szczepanowice-Wójtowa Wieś, Winów, Żerkowice
Väkiluku:  694 (2016)
Pinta-ala:  2,8 km²
Winów (saks. Winau) sijaitsee Opolen kaupungissa, Opolen voivodikunnassa Puolassa. Se on aiemmin ollut kylä Prószkówin kunnassa, mutta 1. tammikuuta 2017 se liitettiin osaksi Opolea, missä se nykyisin muodostaa yhdessä kaupunkiin samaan aikaan liitettyjen Chmielowicen ja Żerkowicen kylien sekä Szczepanowice-Wójtowa Wieśin asuinalueen kanssa kaupunginosan XIII. Juuri ennen liittymistään Opoleen Winówin väkiluku oli 694.
Wando (laulaja)

| Wando |
| --- | --- |
 Wando vuonna 2009
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. lokakuuta 1945
Kuollut: 8. helmikuuta 2012 (66 vuotta)
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Wando 
Aktiivisena:  1969–2012
Tyylilajit:  Música Popular Brasileira 
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Wanderley Alves dos Reis, tunnetaan paremmin nimellä Wando (2. lokakuuta 1945 – 8. helmikuuta 2012), oli brasilialainen laulaja-lauluntekijä.
Wanderley sai lempinimensä isoäidiltään. Hän muutti lapsena Cajurista Juiz de Foraan, jossa hän opiskeli kitaransoittoa. Noin 20 vuoden iässä hän oli mukana erilaisissa musiikkiyhtyeissä. Myöhemmin hän muutti Volta Redondaan, jossa hän työskenteli kuorma-autonkuljettajana ja markkinoijana.
Hän aloitti uransa laulajana vuonna 1969, mutta menestyi vasta neljä vuotta myöhemmin. Hän sävelsi kappaleita muille artisteille, kuten Jair Rodriguesille ja Roberto Carlosille.
Diskografia

Glória a Deus e Samba na Terra (1973)
Wando (1975)
Porta do Sol (1976)
Ilusão (1977)
Gosto de Maçã (1978)
Gazela (1979)
Bem-vindo (1980)
Pelas Noites do Brasil (1981)
Fantasia Noturna (1982)
Coisa Cristalina (1983)
Vulgar e Comum é Não Morrer de Amor (1985)
Ui-Wando Paixão (1986)
Coração Aceso (1987)
O Mundo Romântico de Wando (1988)
Obsceno (1988)
Tenda dos Prazeres (1990)
Depois da Cama (1992)
Mulheres (1993)
Dança Romântica (1995)
O Ponto G da História (1996)
Chacundum (1997)
Palavras Inocentes (1998)
S.O.S. de Amor (1999) - LIVE
Picada de Amor (2000)
Fêmeas (2012)
Yleissivistävä koulutus

Yleissivistävän koulutuksen tarkoituksena on antaa yleissivistystä sekä tietoja ja taitoja, jotka auttavat toimimaan ja vaikuttamaan yhteiskunnassa.
Esi- ja perusopetus, lukiokoulutus ja muu ei-ammatillinen koulutus, esimerkiksi vapaan sivistystyön oppilaitoksissa, ovat kaikki yleissivistävää koulutusta. Myös koululaisten aamu- ja iltapäiväkerhotoiminta sekä taiteen perusopetus kuuluvat kuuluvat yleissivistävään koulutukseen.
Valtakunnansovittelija

Valtakunnansovittelija (ruots. riksförlikningsman) on virkamies, joka sovittelee työmarkkinoiden työriitoja ja pyrkii edistämään työmarkkinoiden toimivuutta.
Suomeen valtakunnansovittelijan virka perustettiin 1962.
Sovittelujärjestelmiä muissa maissa

Ruotsissa ei ole valtakunnansovittelijaa, vaan siellä on sovitteluinstituutti (ruots. medlingsinstitutet), joka sovittelee työriitoja ja laatii palkkatilastoja. Norjassa työskenteli vuosina 1916–2012 valtakunnansovittelija (norj. riksmeklingsmann), josta tuli 2012 riksmekler. Virossa valtakunnansovittelija (vir. riiklik lepitaja) on puolueeton asiantuntija, jonka avustamana työriidan osapuolet pyrkivät pääsemään riitapuolia tyydyttävään ratkaisuun. Tanskassa työmarkkinoiden eturistiriitoja sovittelee sovitteluviranomainen (tansk. Forligsinstitutionen), joka on perustettu 1910.
Sovittelujärjestelmän uudistaminen

SAK:n puheenjohtaja Jarkko Eloranta ehdotti Lännen Median haastattelussa syyskuussa 2018 työehtoriitojen sovittelujärjestelmän uudistamista. Hänen mielestään Suomessa tulisi olla kaksi rinnakkain toimivaa sovittelijaa, joista toinen olisi työnantajien ja toinen työntekijöiden ehdottama. Käytössä olleessa järjestelmässä valtakunnansovittelija valittiin toimikaudelleen vuorotellen työnantajien ja työntekijäin ehdotuksen perusteella. Eloranta piti yhden sovittelijan mallia haavoittuvana, kuten havaittiin keväällä 2018, kun Minna Helle siirtyi kesken kautensa Teknologiateollisuuden työmarkkinajohtajaksi.
Elorannan ehdottama kahden keskenään tasa-arvoisen sovittelijan mallissa näiden toimenkuva olisi käytössä ollutta laajempi. He edistäisivät työmarkkinarauhaa ympäri vuoden eli myös työehtosopimusten voimassaoloaikana. Eloranta ehdotti myös, että valtakunnansovittelijan toimisto keräisi ja jalostaisi tietoa talouden tilasta neuvottelijoiden käyttöön. Hän perusteli ehdotuksiaan myös työmarkkinajärjestelmän käymistilalla, joka alkoi Elinkeinoelämän keskusliiton kieltäydyttyä keskitetyistä tuloratkaisuista.
STTK:n puheenjohtaja Antti Palola esitti joulukuussa 2019 käytössä olleen sovittelujärjestelmän uudistamista siten, että siihen osallistuisi useampi henkilö. Suomessa oli vain yksi valtakunnansovittelija, kun taas Ruotsissa käytettiin monijäsenistä sovitteluinstituuttia. Palola ei halunnut Ruotsissa käytettyä järjestelmää Suomeen sellaisenaan, mutta hänestä Suomessa tarvittaisiin sovitteluun lisää voimavaroja. Palolan mielestä sovittelujärjestelmän uudelleenarviointi sopisi kevään 2020 työmarkkinaneuvottelujen jälkeiseen aikaan. Joulukuussa 2019 työnantajajärjestöt eivät vielä olleet innostuneet tällaisista ehdotuksista.
Lännen Media lähetti joulukuussa 2019 kyselyn 12 keskeiselle työmarkkinaliitolle, joiden vastausten perusteella niiden suhtautuminen käytössä olleeseen sovittelujärjestelmään oli ristiriitaista. Moni työntekijäliitto halusi lisätä sovitteluun osallistuvien henkilöiden määrää, mutta suuret työnantajaliitot kannattivat puolestaan yhden valtakunnansovittelijan mallia. Ammattiliitto Pron puheenjohtaja Jorma Malinen kannatti mallia, jossa sovittelu olisi ennakoivaa, jotta riidat eivät laajenisi lakkoilmoituksen antamiseen asti. Muidenkin ammattiliittojen mukaan tilanteet ehtivät usein kärjistyä ennen kuin valtakunnansovittelija rientää apuun. Työnantajaliitot katsoivat, että työntekijäliitot ajoivat uudistuksia vain saadakseen parempia  työehtosopimuksia.
Työriitojen sovittelun historiaa Suomessa > Varhaiset sovittelijat

Vuoden 1879 elinkeinolaki sisälsi määräyksiä työriitojen sovittelusta. Elinkeinonharjoittajien ja heidän työntekijöidensä välistä eripuraisuutta ja riitoja tutkivat ja sovittelivat elinkeinoyhdistysten valtuusmiehet ja työntekijöiden edustajat. Vuonna 1889 annettu ammattientarkastajien johtosääntö määräsi, että heidän tuli yrittää sovitella elinkeinonharjoittajien ja heidän työntekijöidensä välisiä riitaisuuksia. Tultaessa 1900-luvulle nämä määräykset olivat jääneet merkityksettömiksi lain kirjaimiksi. Työriitojen aiheuttamat työnseisaukset olivat kuitenkin niin vakava yhteiskunnallinen ilmiö, että vuodesta 1907 lähtien hallitus (vuoteen 1918 nimeltään senaatti) ja eduskunta tekivät ehdotuksia työriitojen sovittelua koskevaksi lainsäädännöksi. Senaatin kauppa- ja teollisuustoimituskuntaan perustettiin 1906 työväenasiainesittelijän virka. Tämä viranhaltija sovitteli usein työriitoja tai huolehti siitä, että sovittelua suoritti joku puolueeton henkilö. Vuoden 1920 valtiopäiville hallitus antoi esityksen laiksi työriidoista, mutta eduskunnan suuri valiokunta ei ehtinyt antaa asiasta lausuntoaan ja esitys jäi loppuun käsittelemättä. Saamansa tehtävän mukaisesti lainvalmistelukunta laati asiasta uuden ehdotuksen.
Työriitojen sovittelun historiaa Suomessa > Ensimmäinen erityislaki

Vuonna 1925 säädettiin laki joukkotyöriitojen sovittelusta. Se oli ensimmäinen työriitojen sovittelua koskeva erikoislaki Suomessa. Sen mukaan asetettiin tarpeellinen määrä sovittelijoita, jotka toimivat sosiaaliministeriön alaisina. Suomeen tuli neljä joukkotyöriitojen sovittelijaa ja maa jaettiin neljään toimintapiiriin, joiden nimityksenä oli piirit I, II, III ja IV. Sovittelijantehtävät olivat sivutoimisia. Tehtäviä suorittamaan sosiaaliministeri voi määrätä vakinaisen sovittelijan, tilapäisen sovittelijan tai sovittelulautakunnan.
Vuoden 1946 laki työriitojen sovittelusta määräsi, että sosiaaliministeriön alaisina toimi tarpeellinen määrä sovittelijoita. Asetuksella säädettiin, että heitä oli aluksi neljä ja tammikuun alusta 1947 lähtien viisi. Edelleen oli myös mahdollista, että sosiaaliministeriö määräsi riitaa sovittelemaan tilapäisen sovittelijan tai usean henkilön tilapäisen sovittelulautakunnan. Tärkeä uudistus vuoden 1925 lakiin verrattuna oli ilmoitusvelvollisuus työnseisaukseen ryhdyttäessä. Vuoden 1946 lain puutteeksi nähtiin se, ettei osapuolille säädetty mitään neuvotteluvelvollisuutta eikä velvollisuutta noudattaa sovittelijan kokouskutsuja. Vuonna 1946 annettiin myös työehtosopimuslaki (436/1946) ja laki työtuomioistuimesta (437/1946).
Uusia puitteita ja toimintamalleja kehittämään asetettiin 1955 varatuomari J. N. Lehtisen (Juho Niilo Lehtinen 1893–1963) johtama työrauhakomitea, joka julkaisi 1958–1959 kolme osamietintöä. Komitea ehdotti, että Suomeen perustetaan valtion viranomainen, jonka yksinomaisena tehtävänä on työriitojen sovittelu ja sovittelutoiminnan johtaminen koko maassa. Tämä viranomainen seuraa työmarkkinoilla tapahtuvia neuvotteluja ja sopimussuhteita, pitää yhteyttä työmarkkinajärjestöihin sekä tutkimuksin ja sovittelutoimin avustaa osapuolia riidoissa ja selkkauksissa.
Työriitojen sovittelun historiaa Suomessa > Laki valtakunnansovittelijasta

Uusi laki työriitojen sovittelusta tuli voimaan lokakuun alussa 1962. Tällä lailla perustettiin valtakunnansovittelijan virka. Hänet nimitti tehtäväänsä tasavallan presidentti neljäksi vuodeksi kerrallaan. Valtakunnansovittelijan lisäksi sovittelutehtäviä hoiti tarpeellinen määrä sivutoimisia piirisovittelijoita. Heidät määräsi toimiinsa valtioneuvosto kolmeksi vuodeksi kerrallaan. Valtakunnansovittelija toimi piirisovittelijoiden esimiehenä.
Malli valtakunnansovittelijan virkaan tuli Norjasta, sillä siellä oli vuodesta 1916 vakinainen valtakunnansovittelija (riksmeglingsmann) ja hänen alaisinaan piirisovittelijat. Norja oli jaettu kahdeksaan sovittelupiiriin. Kaikki sovittelijat määräsi tehtäväänsä kuningas kolmeksi vuodeksi kerrallaan. Sosiaaliministeriön alaisella valtakunnansovittelijalla oli toimisto Oslossa. Tanskassa oli kolme sovittelijaa, joiden toimialueena oli koko maa. He valitsivat keskuudestaan vuodeksi kerrallaan esimiehen, joka oli sovittelutoiminnan johtaja. Ruotsissa sovittelua johti ja valvoi sosiaaliministeriön sovittelutoimisto (förlikningsmannaexpeditionen). Ruotsi oli jaettu seitsemään sovittelupiiriin, joissa kussakin oli vuodeksi kerrallaan valittu piirisovittelija.
Suomessa valtakunnansovittelijan virka tuli tarpeelliseksi, koska miltei kaikilla aloilla työehtosopimukset tehtiin koko maata käsittäviksi. Laajimmat ja merkityksellisimmät työriidat työehtosopimusten päättyessä ulottuivat kaikkien piireissään toimivien sovittelijoiden alueille. Kukaan sovittelija ei ollut vuoden 1946 lain mukaan oikeutettu sovittelemaan koko maan laajuista työriitaa ilman riitapuolten yhteistä pyyntöä tai suostumusta tai sosiaaliministeriön erikoismääräystä. Paikallisten työriitojen sovittelijain merkitys oli vuosien varrella vähentynyt ja alettiin kaivata keskitettyä sovittelutoimintaa.
Eduskunnan työväenasiainvaliokunta oli sitä mieltä, että valtakunnallisella työriitojen sovittelijan toiminnalla tulee olemaan huomattava merkitys vallitsevissa työmarkkinaolosuhteissa. Valiokunnan kuulemat asiantuntijat katsoivat, että Suomen työmarkkinaosapuolten toiminnassa oli vakiintumattomuutta verrattuna muihin pohjoismaihin. Se pystyttäisiin poistamaan tai sitä voitaisiin ainakin vähentää, kun arvovaltainen taho järjestelisi ja neuvottelisi osapuolten kesken. Valtion menot tällaisesta toiminnasta tulisivat olemaan vähäiset verrattuna työnseisausten aiheuttamiin taloudellisiin vahinkoihin. Sosiaalivaliokunta piti sovittelutoiminnan keskittämistä arvovaltaiselle, työmarkkinaosapuolten luottamusta nauttivalle valtakunnansovittelijalle oikeaan osuneena toimena. Eduskunta hyväksyi 25. huhtikuuta 1962 lain työriitojen sovittelusta äänin 97–80.
Työriitojen sovittelun historiaa Suomessa > Lakimuutoksia

Vuoden 1962 laki oli alun perin tarkoitettu koskemaan vain yksityisoikeudellisessa työsuhteessa olevia osapuolia. Vuonna 1970 säädetyn valtion virkaehtosopimuslain myötä virkamiehet saivat työtaistelumahdollisuuden. Niinpä vuoden 1962 lakia työriitojen sovittelusta muutettiin siten, että joulukuun alusta 1970 se koski työnantajien sekä työntekijäin ja virkamiesten välisten työriitojen sovittelua.
Alkuun eli vuosina 1962–1970 valtakunnansovittelijoita oli vain yksi henkilö kerrallaan. Kahden valtakunnansovittelijan aikakauteen siirryttiin vuoden 1971 alusta, koska hallinnossa arvioitiin, että uusi virkaehtosopimuslaki lisäisi soviteltavia riitaisuuksia. Rauhallinen työmarkkinatilanne mahdollisti sen, että helmikuun alusta 1979 toisen valtakunnansovittelijan virka jätettiin täyttämättä. Vuoden 1980 lakimuutoksella säädettiin, että vaikka on kaksi valtakunnansovittelijan virkaa, niistä toinen voidaan jättää täyttämättä silloin, kun sovittelutoiminta ei vaadi kahta valtakunnansovittelijaa. Valtioneuvostolla oli tästä lähtien oikeus ratkaista työmarkkinatilanteen mukaan tarvitaanko myös toinen valtakunnansovittelija.
Suuntaviivat työriitojen sovittelujärjestelmän kehittämiselle luotiin syksyllä 2008. Aluksi pääministeri Matti Vanhanen tapasi työmarkkinakeskusjärjestöjen edustajat ja sitten järjestöt ja valtion, kuntien ja kirkon työmarkkinalaitokset kävivät keskusteluja asiasta. Joulukuussa 2008 osapuolet luovuttivat ehdotuksensa työ- ja elinkeinoministeriölle, jonka johdolla esitystä sitten valmisteltiin kolmikantaisesti niin, että esityksestä saatiin yksimielinen.
Vuonna 2009 luovuttiin mahdollisuudesta nimittää kaksi valtakunnansovittelijaa, koska toista virkaa ei ollut tarvittu vuoden 1979 jälkeen. Samassa yhteydessä piirisovittelijat korvattiin sovittelijoilla, joiden toimialueena on koko Suomi. Tällaiseen organisaatiomuutokseen päädyttiin työriitojen luonteen muuttumisen vuoksi. Aiemmin tyypillinen piirisovitteluun tullut työriita oli sellainen, jossa ammattiliitto vaati järjestäytymätöntä yritystä tekemään työehtosopimuksen kanssaan. Sittemmin on ollut tavallista, että ammattiliitto vaatii yritystä sitoutumaan johonkin voimassa olevaan valtakunnalliseen työehtosopimukseen tai vaihtamaan käyttämänsä työehtosopimuksen toiseen. Koska tällaisilla työriidoilla on usein valtakunnallinen työmarkkinapoliittinen ulottuvuus paikallinen piirisovittelija saattoi joutua ehdottamaan asian siirtämistä valtakunnansovittelijan toimistoon. Piirisovitteluorganisaatio koettiin jäykäksi, eikä se mahdollistanut sovittelijoiden tehokasta ja joustavaa käyttöä.
Valtakunnansovittelijat

Niilo Lehtinen 1962–1963
Justus Ripatti 1963–1965
Keijo Liinamaa 1965–1970
Erkki Sunila 1970–1973
Paavo J. Paavola 1971–1979
Kaarlo Sarkko 1974–1975
Matti Pekkanen 1975–1979
Keijo Liinamaa 1979–1980
Teuvo Kallio 1980–1990
Jorma Reini 1990–1997
Juhani Salonius 1997–2009
Esa Lonka 2009–2014
Minna Helle 2015–2018
Jukka Ahtela 2018, v.t.
Vuokko Piekkala 2018–2022
Anu Sajavaara 2022–
Molemmat virat täytettiin 1970-luvulla kolmeen otteeseen. Erkki Sunilan kaudella toisena sovittelijana toimi Paavo J. Paavola. Paavolan kaudella 1974–1979 toisena sovittelijana toimi aluksi Kaarlo Sarkko ja sitten Matti Pekkanen.
Kirjallisuutta

Mattila, Aarne: Työriitojen sovittelun historia.  (Työpoliittinen tutkimus, 27)  Helsinki:  Työministeriö, 1992.  ISSN 0787-9458.  ISBN 951-47-6253-3.
Aiheesta muualla

Valtakunnansovittelijan toimiston kotisivu.
Valtakunnansovittelijan vaihdoksessa pyöri outo peli. Yle Uutiset 2018.
Yleisradion lista

Yleisradion lista oli suomalaisen kevyen musiikin ohjelma, joka pyöri Yleisradion rinnakkaisohjelmassa tammikuusta 1968 joulukuuhun 1970. Ohjelmassa oli vaihtuva puhelinraati, joka äänesti joka toinen viikko kappaleista. Huonoimmin sijoittuneet kappaleet putosivat listalta, ja niiden tilalle pyrkivät uudet kappaleet. Ohjelman juontajia olivat Matti Paalosmaa, Eeva Keinänen ja Martti Kirsitie. Ohjelma antoi myös uusille kyvyille mahdollisuuden saada menestystä. Ohjelman kestosuosikiksi muodostui Aikamiesten esittämä "Iltatuulen viesti", joka pysyi listalla sen alkamisesta aina lokakuuhun 1969 saakka.
Erittäin suosituksi muodostunut radio-ohjelma lopetettiin vuonna 1970, koska se oli ristiriidassa Yleisradion tuolloisten ohjelmapoliittisten pyrkimysten kanssa. Ohjelmaa ei pidetty "älyllisesti informoivana", vaan "kuuntelijoita passivoivana".
Zaid (lajike)

Zaid on Etelä-Aasiassa kuivana alkukesänä viljeltävä vihannes- tai hedelmälajike. Näitä ovat kurkku, vesimeloni ja kurpitsa ja muut näiden sukuiset lajit. Nämä lajit vaativat lämmintä mutta kuivaa säätä ja pitkää valoisaa aikaa. Zaid-lajien kasvatusvuodenaika on maalis-kesäkuussa[lähde? ]
Virgin Galactic

| Virgin Galactic |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Space is Virgin territory
Osake:  NYSE: SPCE
Perustettu:  2004
Toimiala:  Avaruusturismi
Henkilöstö:  30
Kotisivu:  www.virgingalactic.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Virgin Galactic on Richard Bransonin Virgin Groupin osa, jonka tarkoituksena on tarjota kaupallisia suborbitaalejaselvennä avaruuslentoja yksityishenkilöille. Yritys suunnittelee lennättävänsä vuosittain viisisataa avaruusturistia runsaan sadan kilometrin korkeuteen. Koelennolla ollut kone Space Ship Two tuhoutui lokakuun lopussa 2014, ja osat levisivät Mojaven autiomaahan.
Virgin Galacticin VSS Unity -alus saavutti 82,7 kilometrin korkeuden 13. joulukuuta 2018 . Sama alus kävi 295 007 jalan eli 89,9 kilometrin korkeudessa 22. helmikuuta 2019. Jälkimmäisellä lennolle osallistui ensimmäistä kertaa yhtiön historiassa kahden koelentäjän lisäksi kolmas henkilö, matkustajana ollut Virgin Galactic -yhtiön astronauttikouluttajana työskentelevä nainen (Beth Moses).
Yhtiö ilmoitti marraskuussa 2023 vähentävänsä työntekijöitä ja pysäyttävänsä kaupalliset lennot 18 kuukauden ajaksi säästääkseen rahaa suuremman lentokoneen rakentamiseen. Virgin Groupin mukaan yhtiöllä on riittävästi rahoitusta vuoteen 2026, jolloin suuremman Delta-koneen odotetaan tulevan käyttöön. Analyytikoiden mukaan Unity-koneen kapasiteetti ei riitä kannattavan liiketoiminnan mittakaavaan.