stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kelidonihappo

| Kelidonihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  4-oksopyraani-2,6-dikarboksyylihappo
CAS-numero:  99-32-1
PubChem CID:  7431
SMILES:  C1=C(OC(=CC1=O)C(=O)O)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H4O6
Moolimassa:  184,102 g/mol
Sulamispiste:  262 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Veteen 14,3 g/l (25 °C)
Kelidonihappo (C7H4O6) on heterosyklinen dikarboksyylihappo. Sitä esiintyy useissa kasvilajeissa.
Esiintyminen kasveissa ja biosynteesi

Kelidonihappoa esiintyy erityisesti keltamossa (Chelidonium majus), kielossa (Convallaria majalis) sekä useissa Dioscoreales-, Asparagales-, Melanthiales-, Liliales- ja Haemodorales-kasvilahkojen lajeissa.
Kasveissa kelidonihappo muodostaa komplekseja positiivisesti varautuneiden alkaloidien, kuten sanguinariinin kanssa. Tämän tarkoituksena on toimia vastaioneina vakuoleissa, jotka toimivat alkaloidien varastoina ja estää niiden kertyminen konsentraatiogradienttia vastaan. Eräissä kasveissa se toimii myös lehtien sulkeutumista aiheuttavana tekijänä.
Kelidonihapon biosynteesi on osittain epäselvä. Sen lähtöaineina on arveltu olevan fosfoenolipalorypälehappo ja 2-keto-3-deoksiarabinoheptulosonaatti-7-fosfaatti. Isotooppitutkimukset kuitenkin osoittivat, että todennäköisempi lähtöaine fosfoenolipalorypälehapon kanssa on jonkin pentoosin fosfaatti.
Ominaisuudet ja valmistus

Kelidonihappo on kiinteänä valkoisia neulamaisia kiteitä, jotka liukenevat hyvin kuumaan veteen, mutta heikommin kylmään veteen ja etanoliin. Kuumennettaessa se sulaa 262 °C hajoten samalla 4-pyroniksi. Kelidonihappoa voidaan valmistaa asetonin ja dietyylioksalaatin välisellä kondensoitumisreaktiolla emäksen, kuten natriumetoksidin läsnä ollessa, ja muodostunut tuote syklisoituu muodostaen kelidonihappoa happohydrolyysin seurauksena.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Chelidonic acid (englanniksi)
ChemBlink: Chelidonic acid (englanniksi)
Keltamesisieni

| Keltamesisieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Physalacriaceae
Suku::  Mesisienet Armillaria
Laji::  mellea
Kaksiosainen nimi
 Armillaria mellea  (Vahl) P. Kumm. 
Katso myös
   Keltamesisieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltamesisieni (Armillaria mellea, syn. Armillariella mellea) on okranvärinen tai kullanruskea, oliivinvärinen mesisienilaji. Sienen lakki on tummanruskeiden suomujen peitossa. Jalka on valkea ja siinä on valkokellertävä rengas. Heltat ovat valkoiset ja muuttuvat vanhemmiten punertaviksi. Maku on mieto, mutta vanhemmissa sienissä metallimainen. Lähisukulainen on pohjanmesisieni (Armillariella borealis). Sieni on syötävä, mutta voi aiheuttaa kiehauttamattomana pahoinvointia. Se kasvaa rykelminä lahoilla ja elävillä puilla sekä kannoilla, mutta ei Suomessa. Laji on laajasti levinnyt Aasiaan, Afrikkaan, Amerikkaan ja Eurooppaan.
Tieteellinen nimi Armillaria mellea on aikoinaan tarkoittanut muitakin mesisieniä, myös Suomessa kasvavia.
Aiheesta muualla

MushroomExpert: Armillaria mellea (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Armillaria mellea (armillaria root rot) (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Armillaria mellea:  Wikidata: Q473745  APNI: 150169  AusFungi: 60024823  BioLib: 60288  CoL: GSMV  EoL: 1029436  EPPO: ARMIME  Fungorum: 190066  GBIF: 2536891  iNaturalist: 55950  IRMNG: 10387975  MycoBank: 190066  NatureServe: 2.124565  NBN: NHMSYS0001474863  NCBI: 47429  NZOR: a7954bf4-1a94-4c19-974d-a3835ddc6f7a  Open Tree of Life: 1047949  Tropicos: 100463971 
Agaricus melleus:  Wikidata: Q62071518  AusFungi: 60022159  CoL: 5TMWH  Fungorum: 150428  GBIF: 3334720  MycoBank: 150428  NZOR: 29075ca1-856a-4397-9c0f-42349c053ee4  Tropicos: 100463970
Keltahupputurpiaali

| Keltahupputurpiaali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Turpiaalit Icteridae
Suku::  Xanthocephalus
Laji::  xanthocephalus
Kaksiosainen nimi
 Xanthocephalus xanthocephalus  (Bonaparte, 1826) 
Katso myös
   Keltahupputurpiaali Wikispeciesissä   Keltahupputurpiaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltahupputurpiaali (Xanthocephalus xanthocephalus) on turpiaaleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Pohjois-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Keltahupputurpiaali kasvaa 20–28 cm pitkäksi ja koiras on naarasta suurempi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Keltahupputurpiaalikoiraan pää ja rinta ovat kirkkaan keltaiset. Silmiä ympäröi musta naamio. Selkä, siivet ja vatsa ovat mustat. Siivissä on lisäksi valkoinen laikku. Naaraslinnun päälaki, selkä ja siivet ovat harmahtavan ruskeat. Naama ja rinta ovat vaalean keltainen. Naaraan ruskean vatsan keskiosissa on valkoisia viiruja.
Levinneisyys ja elintavat

Keltahupputurpiaali pesii hyvin laajalla alueella, joka ulottuu keskisestä Brittiläisestä Kolumbiasta etelään Baja Californiaan ja idässä Ontariosta Arkansasiin. Laji on muuttolintu ja talvehtii Kaliforniasta Costa Ricaan. Keltahupputurpiaalin kevätmuutto on maalis-huhtikuussa ja syysmuutto on heinä-syyskuussa. Harhautuu satunnaisesti myös Eurooppaan. Linnun  elinympäristöä ovat soiden ja kosteikoiden ruovikot ja saraikot. Talvisin ne liikkuvat monenlaisilla maatalousmailla jopa tuhansien lintujen parvina. Keltahupputurpiaalin ravintoa ovat kesällä hyönteiset ja hämähäkit ja muulloin lisäksi kasvien siemenet. Koiraat muodostavat pesimäreviirin, joissa voi olla viidestä kahdeksaan pesivää naarasta. Kun koiras on houkutellut naaraan reviirilleen, naaras rakentaa ruovikkoon kuppimaisen pesän. Naaras munii kahdesta viiteen vihertävää munaa.
Naaras ja poikasia pesässä
Kello

Heilurikäyttöinen lyövä Valmet-seinäkello, jossa on viisarinäyttö.
Kello on ajan mittaamiseen ja näyttämiseen tarkoitettu laite.
Kellon kolme perustekijää ovat käyttövoiman lähde, näytön laskinjärjestelmä sekä käynninsäätelijä, joka yhdistää kaksi muuta osaa. Nykyaikainen kello esittää kellonajan tunteina, minuutteina ja sekunteina vuorokauden vaihtumisesta. Aika näkyy kellotaulussa joko viisarien asennosta tai digitaalisina numeroina. Viisarikellossa tuntiviisari, minuuttiviisari ja yleensä sekuntiviisari kiertävät ympyränmuotoista numerosarjaa.
Ennen mekaanisen kellon keksimistä keskiajalla ihmiset olivat käyttäneet esimerkiksi aurinkokelloja, tiimalaseja ja vesikelloja.
Pieniä kelloja, kuten rannekelloja, kannetaan yleensä mukana. Julkisilla paikoilla on yleensä isompia, kiinteitä kelloja. Myös tietokoneissa ja matkapuhelimissa on kello.
Kellon tehtävä ei aina ole vain näyttää aikaa, esimerkiksi kellokytkimessä kellokoneiston tehtävä on myös ohjata laite toimimaan tiettynä ajan hetkenä. Kello voi antaa myös herätyshälytyksiä.
Erilaisia kelloja

Aurinkokello näyttää ajan varjollaan
Tiimalasi näyttää ajan hiekan valumisen kautta
Kynttiläkello näyttää ajan kynttilän yläreunan tasosta
Heilurikellon heiluri pitää tasaista tahtia
Omega Speedmaster -rannekello, joka oli Nasan astronauttien käytössä kaikilla Apollo-lennoilla
Kelloradion digitaalinen näyttö
Sveitsin rautateiden asemankello
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maailman aika (Arkistoitu – Internet Archive).
Suomen kellomuseo.
Friedrich August Kekulé von Stradonitz

| August Kekulé |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. syyskuuta 1829 Darmstadt, Hessenin suurruhtinaskunta
Kuollut: 13. heinäkuuta 1896 (66 vuotta) Bonn, Saksa
Kansalaisuus:   Saksalainen
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Justus von Liebig, Heinrich Will ja John Stenhouse
Instituutti:  Heidelbergin yliopisto Gentin yliopisto Bonnin yliopisto
Oppilaat:  Jacobus Henricus van ’t Hoff Emil Fischer Adolf von Baeyer
Tutkimusalue:  Kemia
Tunnetut työt:  Bentseenin rakenne
Friedrich August Kekulé von Stradonitz (7. syyskuuta 1829 Darmstadt – 13. heinäkuuta 1896 Bonn) oli saksalainen kemisti, joka tunnetaan erityisesti bentseenin rengasrakenteen löytämisestä sekä kemialliseen rakenteeseen liittyvistä teorioista.
Elämä

Kekulé opiskeli Giessenin yliopistossa arkkitehtuuria, kunnes vaihtoi alaa yliopiston kemian opettajana toimineen Justus von Liebigin luentojen innoittamana. Myöhemmin Kekulé opiskeli Pariisissa Jean Baptiste André Dumas'n johdolla ja työskenteli Lontoossa St. Bartholomew'sin sairaalassa. Lontoosta Kekulé tuli opettajaksi Heidelbergin yliopistoon ja edelleen Gentin yliopistoon. Vuodesta 1855 hän toimi kuolemaansa asti Bonnin yliopiston orgaanisen kemian professorina.
Tutkimukset

Kekulé tutki erityisesti molekyylien rakennetta. Hän teki paljon löytöjä siihen liittyen, esimerkiksi sen, että hiili sitoutuu yksinkertaisella sidoksella neljään muuhun atomiin, ja se, miten hiiliatomit ketjuuntuvat. Kekulé myös ensimmäisenä ymmärsi substituutioreaktion periaatteen.lähde?
Kekulén tunnetuin löytö on bentseenin rengasrakenne. Hän oli yrittänyt ratkaista ongelmaa jo pitkään. Eräänä päivänä hän nukahti kesken oppikirjan kirjoittamisen ja näki unta, jossa hiiliketju muuttui käärmeeksi, joka puri omaa häntäänsä. Tästä unesta Kekulé sai idean bentseenin rakenteeseen.
Opettajana

Kekulé oli innostava opettaja. Viidestä ensimmäisestä Nobelin kemianpalkinnosta kolme myönnettiin hänen oppilailleen: Jacobus Henricus van ’t Hoffille, Emil Fischerille ja Adolf von Baeyerille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Friedrich August Kekulé von Stradonitz Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat 2  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Mathematics Genealogy Project 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Keltakauluslaiskuri

| Keltakauluslaiskuri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Laiskurit Bucconidae
Suku::  Raitalaiskurit Nystalus
Laji::  maculatus
Kaksiosainen nimi
 Nystalus maculatus  (Gmelin, 1788) 
Alalajit
 N. m. maculatus  N. m. pallidigula  N. m. parvirostris  N. m. striatipectus 
Katso myös
   Keltakauluslaiskuri Wikispeciesissä   Keltakauluslaiskuri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltakauluslaiskuri (Nystalus maculatus) on laiskureihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta. Toisinaan alalajia N. m. striatipectus pidetään omana lajinaan N. striatipectus.
Koko ja ulkonäkö

Keltakauluslaiskuri voi kasvaa 18–19 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin päälaki on ruskea ja siinä on valkoisia pilkkuja. Keltakauluslaiskurin silmien ympäristö ja kurkku ovat valkoiset. Kaulassa on kellertävänruskea juova. Linnun siivet, selkä ja pyrstö ovat väriltään tumman ruskeat ja niissä on valkoisia pilkkuja ja raitoja. Rinta ja vatsa ovat valkoiset mustin pilkuin. Keltakauluslaiskurin nokka on pitkä ja väriltään oranssi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keltakauluslaiskuria tavataan Brasiliasta Argentiinaan ulottuvalta alueelta. Sen elinympäristöä ovat kuivat metsät, metsien reuna-alueet ja savannit. Lintu liikkuu yksin tai pareittain. Keltakauluslaiskurin ravintoa ovat hyönteiset ja niiden toukat.
Keltakikla

| Keltakikla |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Cichla
Laji::  orinocensis
Kaksiosainen nimi
 Cichla orinocensis  Humboldt, 1821 
Synonyymit
 Cichla argus Valenciennes, 1821 
Katso myös
   Keltakikla Wikispeciesissä   Keltakikla Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltakikla (Cichla orinocensis) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva makeissa vesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Keltakikla voi kasvaa korkeintaan 61,7 senttimetrin mittaiseksi ja painaa korkeintaan 6,2 kilogrammaa. Lajilla on kylkiviivalla noin 80 suomua. Kylkiviivan seudulla on kolme tummaa täplää, joilla on hopeainen reunus. Keltakikla voidaan sekoittaa sukulaiseensa Cichla nigromaculataan. Lajit voidaan kuitenkin erottaa toisistaan selän alueella olevista mustista täplistä, joita ei keltakiklalla ole.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keltakiklaa tavataan Brasiliasta, Kolumbiasta ja Venezuelasta. Lajia on myös tuotu Singaporeen. Sen elinympäristöä ovat hitaasti virtaavat joet ja laguunit. Keltakikla käyttää ravinnokseen muita kaloja, useimmiten tetroja. Laji elää noin 27–29 asteen lämpöisissä vesissä. Sopiva pH-arvo sille on 5,5–6,5.
Saaliiksi jäänyt keltakikla
Kehotus

| Kehotus> Προτρεπτικός.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Aristoteles
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  filosofia, dialogi
Julkaistu:  n. 353 eaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kehotus (m.kreik. Προτρεπτικός, Protreptikos; lat. Protrepticus) oli Aristoteleen kirjoittama filosofinen dialogi. Se ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta siitä tunnetaan katkelmia myöhempien antiikin aikaisten kirjailijoiden teosten kautta.
Historia

Aristoteles kirjoitti dialoginsa Kehotus suhteellisen varhaisessa vaiheessa, opiskellessaan Platonin Akatemiassa. Dialogilla on joitakin yhteyksiä Isokrateen teokseen Antidosis, minkä perusteella tutkijat ovat ajoittaneet sen noin vuoteen 353 eaa. Dialogi oli omistettu jollekin Themison-nimiselle henkilölle. Tämä oli oletettavasti jonkun Kyproksen kaupungin tuolloisia hallitsijoita tai muita merkkihenkilöitä, mutta hänestä ei tiedetä enempää, eikä yhteyttään Aristoteleehen tunneta varmuudella.
Dialogi oli antiikin aikana hyvin tunnettu. Zenon Kitionlaisen mukaan hänen opettajansa kyynikko Krates luki Kehotusta. Kehotus toimi myös mallina Ciceron dialogille Hortensius. Tämä tukee sitä oletusta, että myös Aristoteleen teos oli muodoltaan dialogi.
Dialogista on säilynyt kaksikymmentä katkelmaa useiden myöhäisantiikin aikaisten kirjailijoiden tekemissä lainauksissa. Pisin tunnettu katkelma teoksesta on Oksyrhynkhoksen papyruksiin kuuluvassa papyruksesta (P.Oxy. 666), joka sisältää myös Stobaioksen lainaamana tunnetun kohdan, sekä hieman tekstiä tämän kohdan ympäriltä ja keskeltä. Lisäksi dialogista on säilynyt katkelmia muun muassa Iamblikhoksen, Aleksanteri Afrodisiaslaisen, Davidin, Eliaan ja Olympiodoroksen kirjoituksissa.
Sisältö

Diogenes Laertioksen mukaan Kehotus käsitti yhden kirjan. Dialogi oli nimensä mukaisesti kehotus filosofointiin. Se puhuu (spekulatiivisen) filosofian välttämättömyyden puolesta, ja kannustaa filosofian opiskeluun ja harjoittamiseen.
Tutkijat ovat rekonstruoineet Kehotuksen sisältöä siitä säilyneiden katkelmien perusteella. Tunnetuimmassa katkelmassa Aristoteles argumentoi, että jokaisen tulee filosofoida, koska jopa filosofointia vastaan puhuminen on itsessäänkin filosofoimisen muoto. Paras tapa filosofoida on luonnon kaikkeuden mietiskely. Tätä tarkoitusta varten jumala loi ihmiset ja antoi heille jumalallisen ja kuolemattoman järjen. Kaikki muu, kuten voima, kauneus ja kunnia, ovat sen rinnalla arvotonta ja pelkkää illuusiota. Tämä näkemys on hyvin platonistinen, mutta poikkeaa melko paljon Aristoteleen myöhemmissä kirjoituksissa esitetyistä ajatuksista.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Aristoteles: Protreptikos-fragmentti. (Katkelma dialogista Kehotus. Suomennos Juha Himanka, Tuomas Nevanlinna, Eero Salmenkivi ja Erja Salmenkivi) Niin & näin, 2008, nro 4, s. 50–51.  Artikkelin verkkoversio.
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja alkutekstien laitoksia

Aristotle: Protrepticus[vanhentunut linkki]. Englanninkielinen käännös katkelmista, D. S. Hutchinson ja Monte Ransome Johnson.
Aristotle: Protrepticus. Teoksessa Rose, Valentinus: Aristotelis qui ferebantur librorum Fragmenta ed. 2.  Berlin:  Teubner, 1870; kolmas painos Leipzig 1886.  Teoksen verkkoversio.
Aristotle: Protrepticus. Teoksessa Ross, W. D.: Aristotelis Fragmenta selecta.  Oxford:  Oxford University Press, 1955.  Teoksen verkkoversio. Alkuteksti.
Aristotle: Protrepticus. Teoksessa Ross, W. D.: The Works of Aristotle.  (Volume XII: Select Fragments)  Oxford:  Oxford University Press, 1952.  Teoksen verkkoversio. Englanninkielinen käännös.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

During, Ingemar: Aristotle's Protrepticus: An Attempt at Reconstruction.  Acta Universitatis Gothoburgensis, 1961.
Rabinowitz, W. Gerson: Aristotle's 'Protrepticus' and the Sources of Its Reconstruction. I.  University of California Press, 1957.
Aiheesta muualla

Αριστοτέλης: Προτρεπτικός. Προς Θεμίσωνα. Wikisource. (muinaiskreikaksi)
Aristotle: Protrepticus or Exhortation to Philosophy. (englanniksi)
Protrepticus. A reconstruction of Aristotle's lost dialogue by D. S. Hutchinson and Monte Ransome Johnson. (englanniksi)
Keltakulmatikka

| Keltakulmatikka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tikat Picidae
Suku::  Punapäätikat Piculus
Laji::  aurulentus
Kaksiosainen nimi
 Piculus aurulentus  (Temminck, 1821) 

Katso myös
   Keltakulmatikka Wikispeciesissä   Keltakulmatikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltakulmatikka (Piculus aurulentus) on tikkoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Keltakulmatikka voi kasvaa 21–22 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat hieman toisistaan ulkonäöltään. Keltakulmatikka on päästään, selästään ja siivistään ruskehtavan oliivinvihreä. Lajin pyrstö on musta. Päässä on kaksi keltaista juovaa, jotka lähtevät silmäkulmasta ja nokasta. Nokan tyven pilkku on punainen ja kurkku keltainen. Keltakulmatikkakoiraan päälaki on punainen, mutta naaraalla on vain niskassa punainen laikku. Linnun rinta ja vatsa ovat valkoiset ja niissä on tiheästi vihreitä raitoja. Keltakulmatikkakoiratikan nokka on pitkä ja väriltään harmaa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keltakulmatikan levinneisyysalue ulottuu eteläisestä Brasiliasta Paraguayhin ja Argentiinaan. Lajin elinympäristöä ovat kosteat trooppiset vuoristometsät. Metsien kaataminen maanviljelysmaaksi uhkaa lajin elinympäristöä ja keltakulmatikka on silmälläpidettävä laji. Lintu liikkuu yksin tai pareittain. Sen ravintoa ovat hyönteiset, erityisesti muurahaiset ja niiden toukat. Keltakulmatikan pesimäkausi on elokuulta lokakuulle ja laji tekee pesänsä korkealle puuhun.
Keltakulmatikkanaaras
Kemi II

| --- | --- |
Sijainti:  Perämeri, Kemi Suomi
Vesistö:  Perämeri 
| --- | --- |
Värit:  Valkoinen, punainen 
| --- | --- |
Valmistunut:  1981
Automatisoitu:  1981
| --- | --- |
Valon korkeus:  16 m
Valonkanto:  12 km
Valon ominaisuudet:  Fl(2) W 6s 
| --- | --- |
ARLHS:  FIN017 
Admiralty:  C4082.5 
List of Lights:  28463 
MarineTraffic:  1000006041 
NGA:  116-18796 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kemi II (Kemi 2) on majakka Kemin satamiin johtavan väylän suulla Perämerellä. Majakka sijaitsee avomerellä noin 20 kilometrin päässä Ajoksen satamasta etelälounaaseen ja noin 25 kilometriä Krunnien saaristoon kuuluvasta Ulkokrunnin saaresta länsiluoteeseen.
Vuonna 1973 Kemin edustalle rakennettiin kaksi uutta pohjamajakkaa, Kemi I ja Kemi II, korvaamaan vanhaa majakkalaiva Kemiä. Majakkatornit rakennettiin käyttäen uutta menetelmää. Niiden perustaksi juntattiin merenpohjaan pyöreitä teräspylväitä, joiden päälle sijoitettiin teräksinen majakkatorni. Kun uudet majakat valmistuivat ja otettiin käyttöön, poistettiin majakkalaiva Kemi asemapaikaltaan 15. marraskuuta 1973.
Majakan loistolaite sammui jo joulukuussa 1973. Sammumista tutkittaessa havaittiin, että majakkatornissa oli tapahtunut kaasuvuodon aiheuttama räjähdys. Jääliikuntojen voimasta aiheutuvan huojunnan vuoksi majakka räjäytettiin vesirajasta, ja majakkalaiva Kemi siirrettiin vielä yhdeksi purjehduskaudeksi asemapaikalleen.
Uusi majakka valmistui vasta vuonna 1981. Nykyisessä majakkatornissa on tärinävaimennettu yläosa.
Kellankosken vesivoimalaitos

| Kellankosken vesivoimalaitos |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Konnevesi 
Koordinaatit:  62°35′20″N, 26°18′29″E
Rakentaminen alkoi:  1929 
Sähköverkkoon:  1930 
Valmistunut:  1930 syksy, uusi 2000 
Perustaja:  Kellankosken Voima Oy 
Omistaja:  Kellankosken Voima Oy 
Vesistö:  Kymijoen vesistö (14) Rautalammin reitti
Joki tai koski:  Kellanvirta
Valuma-alue:  5 781,79 km²  
Keskivirtaama:  53 m³/s  
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Kellanvirta (järviallas)
Järvinumero:  14.362.1.001
Pinta-ala:  74,47 ha  
Keskikorkeus:  93,7 m  
Alapuolinen allas
Nimi:  Liesvesi
Järvinumero:  14.361.1.001
Pinta-ala:  13,9879 km²  
Kokonaistilavuus:  84 087 500 m³ 
Syvyys:  20,7 m 
Keskikorkeus:  90,3 m 
Voimalaitos
Tyyppi:  jokivoimalaitos
Käyttötarkoitus:  vesivoima
Turbiinit:  5 × 37 kW 
Kapasiteetti:  0,185 MW  
Vuosituotanto:  0,5 GWh 
 fiKellankosken vesivoimalaitos 
Kellankosken vesivoimalaitos on Keski-Suomen Konnevedellä Rautalammin reitillä Kellankoskessa toimiva vesivoimalaitos, joka on toimintansa vuoksi lähinnä jokivoimalaitos. Voimalan omistaa Kellankosken Voima Oy, jonka osake-enemmistön omistaa Konneveden kunta.
Rakenne

Kellankosken uoma on jaettu lähes keskilinjastaan kahteen rinnakkaiseen uomaan, josta vasemmanpuoleisessa on alussa pohjapato ja oikeanpuoleisessa on keskivaiheella voimalaitospato. Kummatkin padot nostavat vedenpintaa siten, että voimala saa parin metrin pudotuksen. Rinnakkaiset uomat yhtyvät alempana kuohuvaan koskeen, joka on pohjapadosta alkaen yli 500 metriä pitkä.
Voimalaitos

Voimalaitoksessa toimii viisi 37 kilowatin vesiturbiinia, joiden yhteiseksi kapasiteetiksi tulee näin 185 kilowattia eli 0,185 megawattia. Vuosittaiseksi tuotannoksi ilmoitetaan enimmillään noin 500 megawattituntia eli 0,5 gigawattituntia. Kellankosken Voiman ja sen vieressä olevan teollisuushallin käyttöön. Ylijäämäsähkö myydään Savon Voima Oy:lle.
Historiaa

Vuonna 1929 perustettiin yhtiö Kellankosken Voima Oy, joka aloitti voimalaitoksen rakentamisen ja saattoi sen loppuun 1930 loppuvuodesta. Voimala toimi Kellankosken yhdessä sivu-uomassa, jolloin osa koskesta jäi virtaamaan vapaana. Yhtiö osti koskireitin vesioikeudet ja kalastusoikeudet itselleen 1960-luvulla. Sähkönjakeluverkosto myyty Savon Voimalle ja Keski-Suomen Valolle vuonna 1977. Myllykoski Oy osti Kellankosken Voimasta osake-enemmistön (98,5%). Voimalaitos paloi 1990-luvun lopulla ja sen tilalle rakennettiin uusi voimalaitos vuonna 2000. Konneveden kunta osti vuonna 2012 enemmistön Kellankosken Voiman osakekannasta. Samalla kunta osti koskioikeudet seitsemään muuhun koskeen Myllykoski Oy:ltä. Ostetuissa koskissa ei ole myyty kalalupia seitsemään kymmeneen vuoteen, mutta nyt kunta salli luvanvaraisen kalastuksen.
Aiheesta muualla

Kellankosken Voima Oy, yhteistiedot
Aiheeseen liittyvää materiaalia, Konneveden kalatutkimus