stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suuri Pohjan sota
Isonvihan aika > Riilahden taistelu

Seuraavana kesänä seurasi Ruotsin ja Venäjän laivastojen kohtaaminen. Venäjän saaristolaivastoon kuului silloin jo sata kaleeria ja kymmenentuhatta miestä. Heinäkuussa 1714 Apraksinin johtama saaristolaivasto oli jäänyt saarroksiin Hankoniemen itäpuolelle Tvärminnen edustalle. Pietari ei uskaltanut riskeerata linjalaivojaan vaan jätti avomerilaivastonsa Tallinnan satamaan ja suuntasi saaristolaivaston mukana Hankoon. Hankoniemen edustalla 27. heinäkuuta 1714 käydyssä Riilahden taistelussa venäläiset onnistuivat valtaamaan tiedustelemassa olleen Ruotsin laivasto-osaston, jossa oli 18-tykkinen fregatti Elephant, kuusi kaleeria ja kolme saaristolaisvenettä. Tämän Venäjän laivaston ensimmäisen merivoiton kunniaksi 27. heinäkuuta on ollut Venäjän ja Neuvostoliiton laivastojen juhlapäivä, ja laivastoissa on ollut useita aluksia nimeltä Gangut (ven. Гангут, Hangö udd). (Myös Suomen laivastossa oli 1943 uponnut miinalaiva Riilahti.)
Isonvihan aika > Ahvenanmaan ja Pohjanmaan miehitys

Riilahden voiton jälkeen 1714 syyskesällä venäläiset pääsivät etenemään pitkin Suomenlahden rannikkoa Ahvenanmaalle ja Pohjanlahdelle. Apraksinin johtama laivasto-osasto ja kenraaliluutnantti Robert Brucen ratsuväkiosasto eteni pitkin Pohjanlahden rannikkoa Uuteenkaarlepyyhyn saakka. Venäläiset pystyivät ulottamaan sotatoimet myös varsinaisen Ruotsin puolelle, kenraalimajuri Golovinin johtama laivasto-osasto ylitti syyskuussa Pohjanlahden ja hyökkäsi Uumajaan. Kaupunki paloi taistelussa.
Selkämeri ja Merenkurkku olivat Ruotsin laivastoa vaarallisempia vastustajia, venäläiset menettivät retkellä 26 kaleeria, 12 pienempää alusta ja 285 miestä. Pietari Suuri valittikin, että Venäjän laivasto kärsi retkellä suurempia menetyksiä kuin Hankoniemen verisen taistelun aikana. Sekä taistelu että retki olivat tsaarin mielestä kuitenkin kannattavia, sillä nyt Venäjän saaristolaivasto oli osoittanut vaarallisuutensa ruotsalaisille.
Ainoa taistelukosketus Armfeltin armeijan ja venäläisten kanssa oli 20. elokuuta Isossakyrössä, jossa ollut 560 ratsumiehen etuvartio otti Brucen etujoukkojen kanssa yhteen. Syyskuun 13. päivä, samaan aikaan kuin venäläisten laivasto kääntyi Uudestakaarlepyystä takaisin kohti Turkua, Armfeltin jalkaväki lähti perääntymään Raahesta Länsipohjaan, Kalixin pitäjään Tornion länsipuolelle. Ratsuväen etuvartio jäi Kemiin.
Venäläiset etenivät Armfeltin perässä pohjoiseen ja valtasivat Kokkolan, Oulun ja Kajaanin. Vuoden 1715 alussa venäläiset olivat miehittäneet Suomen Pohjois-Pohjanmaata lukuun ottamatta. Virkamiehet ja osa papistosta olivat paenneet Ruotsiin. Tätä miehitysaikaa kutsutaan Suomen historiassa isonvihan ajaksi. Vuoden 1721 rauhanteon jälkeen ja sitä ennenkin – olot olivat jo 1717 vakiintuneet venäläisten asetettua Länsi-Suomeen siviilihallinnon – pakolaisia palasi Ruotsista takaisin Suomeen. Myös osa Venäjälle pakkotyöhön viedyistä siviileistä palasi, jotkut vuosien ja jopa vuosikymmenien kuluttua.
Kaarlen paluu Ruotsiin

Kaarle XII ratsasti kahdessa viikossa Turkin Transsylvaniasta Unkarin, Itävallan, Baijerin ja muiden Saksan ystävällismielisten valtioiden kautta Ruotsin Pommeriin. Hän saapui Stralsundin kaupunkiin 11. marraskuuta 1714. Kaarle saattoi vain todeta, että Pietari oli vallannut Ruotsin Itämeren maakunnat ja Suomen, sekä Tanska Bremenin. Hannover liittyi sotaan Ruotsia vastaan huhtikuussa 1715. Tilanne muuttui vielä epätoivoisemmaksi saman vuoden lokakuussa, kun Preussikin liittyi sotaan Ruotsia vastaan ja Tanskan, Saksin ja Preussin joukot alkoivat piirittää Stralsundia. Kaarle pakeni piiritetystä kaupungista Skåneen, jonne hän saapui 13. joulukuuta 1715.
Tammikuussa 1716 Kaarle keräsi Lundiin 40 000 miehen armeijan. Suojasää pilasi suunnitelman hyökätä jään yli Tanskaan, joten armeija suuntasi kulkunsa helmikuussa Norjaan. Ilman tykistöä Kaarle ei kuitenkaan pystynyt valloittamaan norjalaisten linnoituksia, joten huhtikuussa hän joutui palaamaan tyhjin käsin ensimmäiseltä Norjan matkaltaan.
Ruotsia vastaan sodassa olevasta Hannoverin vaaliruhtinaasta oli tullut myös Ison-Britannian kuningas Yrjö I vuoden 1714 syyskuussa. Kaarle oli tukenut katolisia jakobiittejä, jotka yrittivät syöstä Yrjön valtaistuimelta, mutta heidät kukistettiin Skotlannissa vuoden 1716 helmikuuhun mennessä. Niinpä suurten merivaltojen laivastot (Britannian sekä Alankomaiden) tukivat Tanskan ja Venäjän laivastoja kun ne pyrkivät nousemaan uudelleen maihin Skåneen syksyllä 1716. Kaarlen pelasti vain liittolaisten eripura. Tilanne idässä oli toivoton, ja vuonna 1718 Kaarle alkoi jo tunnustella rauhaa Venäjän kanssa Ahvenanmaalla.
Kaarlen paluu Ruotsiin > Norjan retki ja karoliinien kuolonmarssi

Syksyllä 1718 Kaarle päätti hyökätä uudestaan Norjaan. Etelässä Kaarlen komentamat pääjoukot marssivat kohti Kristianiaa (nykyinen Oslo), pohjoisella rintamalla Armfeltin komentama osasto marssi tunturien yli kohti Trondheimia.
Piirittäessään Osloon vievän reitin varrella olevaa Fredrikstenin linnoitusta Kaarle XII kuoli ohimoon osuneesta kuulasta 30. marraskuuta 1718. Ruotsalaiset perääntyivät Kaarlen langon, Hessenin prinssin johdolla Norjasta. Kuultuaan kuninkaan kuolemasta Armfelt lähti myös vetäytymään takaisin Ruotsiin. Huoltoa vailla olevat joukot joutuivat paluumatkalla vuodenvaihteessa 1718–1719 poikkeuksellisen kovaan lumimyrskyyn Ruotsin ja Norjan välisillä tuntureilla lähellä Duvedin kylää, ja 3 000 miestä menehtyi pakkaseen. Heistä kaksi kolmasosaa oli kotoisin Suomesta. Armfeltin joukkojen perääntymistä kutsutaan karoliinien kuolonmarssiksi.
Sota Ruotsin rannikolla

Vuosina 1719–1721 tapahtuneet venäläisten maihinnousut aiheuttivat Ruotsissa samantapaisen pakoaallon kuin isoviha Suomessa, mutta pakeneminen kesti vain muutamia viikkoja tai kuukauden ja tilanne palautui pian normaaliksi. Roslagenin ja itärannikon sodan erikoispiirre oli sen  yllätyksellisyys. Tsaari Pietari oli koonnut Ahvenanmaalle 132 kaleerin ja monen talonpoikaisen suurveneen laivaston, joka nosti ankkurinsa Lemlandista heinäkuussa 1719, ja soudettiin suoraan Ruotsin rannikolle. Seurauksena oli, että seitsemän rannikkokaupunkia tuhottiin lähes kokonaan ja tuhansia talonpoikaistaloja poltettiin tuhkaksi. Pahimmin kärsi Väddön saari.
Rauha ilman Kaarlea

Ruotsi solmi Tukholman rauhat vuosina 1719 ja 1720 Hannoverin, Preussin, Tanskan ja Puolan kanssa. Ruotsi menetti Saksan alueensa Hannoverille ja Preussille Länsi-Pommeria lukuun ottamatta, Tanskalle se joutui maksamaan sotakorvauksia ja luopumaan tullivapaudesta Juutinraumassa. Venäjän kanssa tehtiin lopulta vuonna 1721 Uudenkaupungin rauha, Ruotsi menetti Inkerin, Viron, Liivinmaan, Käkisalmen läänin ja muuta Karjalaa miltei Suomen nykyistä itärajaa myöten.
Sodan tuloksena Ruotsi menetti asemansa suurvaltana ja Venäjä otti Ruotsille kuuluneen valta-aseman Itämeren alueella. Pietari I Suuren aikana Venäjästä tuli keisarikunta.
Suuren Pohjan sodan taistelut

Narvan taistelu 20. marraskuuta 1700
Väinäjoen taistelu 9. heinäkuuta 1701
Kliszowin taistelu 9. heinäkuuta 1702
Pultuskin taistelu 21. huhtikuuta 1703
Jakobstadtin taistelu 26. heinäkuuta 1704
Posenin taistelu 9. elokuuta 1704
Punitzin taistelu 28. lokakuuta 1704
Freustadtin taistelu 3. helmikuuta 1706
Holowczynin taistelu 4. heinäkuuta 1708
Lesnajan taistelu 29. syyskuuta 1708
Pultavan taistelu 28. kesäkuuta 1709
Helsingborgin taistelu 28. helmikuuta 1710
Prutin taistelu 19.–22. heinäkuuta 1711
Gadebuschin taistelu 20. joulukuuta 1712
Kostianvirran taistelu 6. lokakuuta 1713
Napuen taistelu 19. helmikuuta 1714
Riilahden taistelu 27. heinäkuuta 1714
Sundsvallin taistelu toukokuu 1721
Päivämäärien pitäisi olla Ruotsin käytetyn kalenterin mukaisia. Suuren Pohjan sodan aikana Ruotsi yritti vaiheittain siirtyä käyttämään gregoriaanista kalenteria, mutta palasi sitten takaisin vanhaan juliaaniseen kalenteriin. Vuosien 1700 ja 1712 helmikuiden välillä ruotsalainen kalenteri oli yhden päivän edellä juliaanista kalenteria ja kymmenen päivää jäljessä gregoriaanista kalenteria, Pultavan taistelu tapahtui siis 27. kesäkuuta juliaanisen kalenterin ja 8. heinäkuuta gregoriaanisen kalenterin mukaan.
Suuren Pohjan sodan rauhat

Traventhalin rauha 1700
Prutin rauha 1711
Tukholman rauhat 1719–1720
Frederiksborgin rauha 1720
Uudenkaupungin rauha 1721
Kirjallisuutta

Keskisarja, Teemu: Murhanenkeli. Suuren Pohjan sodan ihmisten historia, s. 278.  Helsinki:  Kustannusosakeyhtiö Siltala, 2019.  ISBN 978-952-234-638-4
Kankaanpää, Matti J.: Suomalainen ratsuväki Ruotsin ajalla, s. 790.  Porvoo:  T:mi Toiset Aijat, 2016.  ISBN 978-952-99106-9-4
Vilkuna, Kustaa H. J.: Paholaisen sota.  Helsinki:  Teos, 2006.  ISBN 951-851-065-2
Kujala, Antti: ”Suomi suuressa Pohjan sodassa 1700–1714”, symposium ”Suuri Pohjan sota” 9.9.2004 Suomen Pietarin instituutissa
Hansson, Anders: Armfeldts karoliner.  Tukholma:  Prisma, 2003.  ISBN 91-518-4061-8
Lappalainen, Jussi: Sadan vuoden sotatie – Suomen sotilaat 1617–1721.  Helsinki:  Suomen kirjallisuuden seura, 2001.  ISBN 951-746-286-7
Kankaanpää, Matti J.: Suuri Pohjansota, Isoviha ja suomalaiset, s. 464.  Jyväskylä:  T:mi Toiset ajat, 2001.  ISBN 952-91-3934-9
Antti Kujala, Miekka ei laske leikkiä: Suomi suuressa pohjan sodassa 1700—1714 (Helsinki, 2001).
Tomi Kangas: Uudenkaupungin ”siunattu” rauha 1721 – Suuren Pohjan sodan ja isonvihan päätös. Uudenkaupungin Merihistoriallinen yhdistys, Uudenkaupungin kulttuurihistoriallinen museo 1996. Verkkoversio: Agricola-Suomen historiaverkko -portaali.
H. E. Uddgren: Kriget i Finland 1713. Stockholm 1906.
Nilsson, Bengt: ”Karl XII, Rehnschiöld och de ryska fångarna vid Fraustadt” (sisältää linkit Kaarle XII:n ja Rehnschiöldtin kirjeisiin)
Toivanen, Pekka: ”Skampavoin kannella” (Arkistoitu – Internet Archive)
”The History of Russian Navy” (Arkistoitu – Internet Archive)
Uudenkaupungin rauha 1721 asiakirjajulkaisu. Uudenkaupungin kaupungin Venäjän ulkoministeriöltä saamia rauhan solmimiseen liittyviä asiakirjoja. (Agricola – Suomen historiaverkko -portaalin julkaisusarja osa 10. toim. Heidi Pitkänen)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suuri Pohjan sota Wikimedia Commonsissa
Kuinka Suomen armeija marssi Suureen Pohjan sotaan v. 1700. Riian avuksi rientävä Suomen armeija osoitti pitkällä marssimatkallaan Suomenlahden ympäri oikeata sisua, jota eivät kelirikkoiset tiet ja puutteellinen muonitus voineet heikentää, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1939, s. 75, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ruotsin ja Novgorodin/Venäjän rauhansopimukset (päättyneet sodat)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | Pähkinäsaaren rauha 1323 Täyssinän rauha 1595 (pohjoismainen viisikolmattavuotinen sota) | Stolbovan rauha 1617 (Inkerin sota) | Kardisin rauha 1661 (Pohjan sota) | Uudenkaupungin rauha 1721 (suuri Pohjan sota)   Turun rauha 1743 (hattujen sota) | Värälän rauha 1790 (Kustaa III:n sota) | Haminan rauha 1809 (Suomen sota) |  |
| n k Tanskan historia |
| --- | --- | --- |
| Esihistoria |  Beowulf  Doggerland  Maglemosen kulttuuri  Kongemosen kulttuuri  Ertebøllen kulttuuri  Suppilopikarikulttuuri  Skandinavian pronssikausi  Esiroomalainen rautakausi  Tollundin mies  |  |
| Viikinkiaika |  Viikingit Gorm Vanha  Harald Sinihammas  Sven Haaraparta  Knuut Suuri  Jellingin riimukivet  Skandinaavinen mytologia  Danelagen  Danevirke  |  |
| Keskiaika |  Saksalainen ritarikunta  Bornhövedin taistelu  Lyndanisen taistelu  Kalmarin unioni Margareeta I  Haakon VI Maununpoika  Eerik Pommerilainen  Tanska-Norja  Tukholman verilöyly  Uskonpuhdistus Christiern Pedersen  Hans Tausen  Johanniittain ritarikunta  Kreivisota  |  |
| Suurvalta-aika |  Kolmikymmenvuotinen sota Brömsebron rauha  Pohjan sota Roskilden rauha  Skåneland  Holstein-Gottorp  Kööpenhaminan rauha  Skoonen sota  Suuri Pohjan sota  Siirtomaat Länsi-Intia  Grönlanti  Kööpenhaminan taistelu  Kuudennen liittokunnan sota  Wienin kongressi  Hans Christian Andersen  Søren Kierkegaard  Bertel Thorvaldsen  N. F. S. Grundtvig  Schleswig-Holstein Schleswigin herttuakunta  Holsteinin herttuakunta  Ensimmäinen Saksan–Tanskan sota  Helgolandin meritaistelu  Toinen Saksan–Tanskan sota  Skandinavian rahaliitto  |  |
| 1900- |  Hyvinvointivaltio  Pääsiäiskriisi  Tanskan miehitys Tanskan valtaus  Islannin maihinnousu  Tanskan protektoraatti  Tanskan vastarintaliike  Tanskan valtakunnankomissariaatti  Pohjoismaiden neuvosto  Kansanäänestys Eurosta  |  |
Ruotsalaisten voitto Narvassa 1700. Gustaf Cederströmin maalaus (1910).
Pultavan taistelu. Denis Martens nuoremman maalaus vuodelta 1726.
Gadebuschiin taistelu 1712.
Viipurin linna palaa venäläisten hyökkäyksen jäljiltä 1710. Digitaalinen mallinnus perustuen pienoismalliin Viipurin linnan museossa.
Ähtärin kirkko

| Ähtärin kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko toukokuussa 2019
Sijainti:  Kirkkotie 3 63700 Ähtäri
Koordinaatit:  62°33′32.6″N, 024°05′39.5″E
Seurakunta:  Ähtärin seurakunta
Rakentamisvuosi:  1935–1937
Suunnittelija:  Bertel Liljequist
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  850
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ähtärin kirkko on vuosina 1935–1937 rakennettu, arkkitehti Bertel Liljequistin suunnittelema tiilinen, rapattu päätytornillinen pitkäkirkko Ähtärissä. Edellinen, vuonna 1846 rakennettu järjestyksessä kolmas kirkko paloi salaman sytyttämänä 1935.
Kirkon kuoren absidi on runkohuonetta hieman matalampi ja kapeampi. Sen erottaa muusta kirkkosalista kahden pylvään kannattama kasetoitu vyökaari. Alttaripäädyn kulmauksessa on matala satulakattoinen sakasti. Kirkon länsipäädyssä on 54 metriä korkeaan huippuun päättyvä torni, jonka kellot ovat vuosilta 1936 ja 1937. Runkohuoneessa on korkeat seinät, satulakatto ja kapeat segmenttipäätyiset ikkunat. Kirkkosalissa on kolme laivaa, sivulaivoissa on tasakatot ja keskilaivassa tynnyriholvi. Kirkkoa on korjattu vuonna 1966. Sen pinta-ala on 550 neliötä ja siellä on istumapaikkoja 850 hengelle. Edellisestä kirkosta peräisin olevan alttaritaulun Vuorisaarna on maalannut Wilho Sjöström vuonna 1906, malleina olivat ähtäriläiset ihmiset Ähtärinjärven maisemassa. Kirkon 26 + 3 -äänikertaiset urut on valmistanut Gebrüder Rieger vuonna 1937.
Ähtärin seurakuntakeskus sijaitsee parin kilometrin päässä kirkosta, mutta kirkon vieressä on hautausmaa. Sen vuonna 1963 rakennettu siunauskappeli on arkkitehti Touko Saaren suunnittelema. Kirkkomaalla olevan Suomen sisällissodan muistomerkin on suunnitellut Alpo Sailo ja talvi- ja jatkosodan muistomerkin Ilmari Wirkkala.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ähtärin kirkko Wikimedia Commonsissa
Ähtärin seurakunta: Ähtärin kirkko
Salama polttanut Ähtärin kirkon, Laatokka, 03.08.1935, nro 90, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Perustiedot Wikidatassa: Ähtärin kirkko (Q19921343)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Ähtäri
katuosoite: Kirkkotie 3
koordinaatit: 62°33′33″N 24°05′40″E﻿ / ﻿62.55906°N 24.09431°E﻿ / 62.55906; 24.09431
Krister Åberg

Krister Åberg (s. 6. lokakuuta 1958 Porvoo)  
on suomalainen iskelmälaulaja, jonka ensimmäinen single Mä poltan loppuun tätä kynttilää / Yössä Tokion ilmestyi vuonna 1985.
Vuonna 1986 Åberg osallistui Syksyn sävel -kilpailuun kappaleella Sä häivyit yöhön.
Åberg on soittanut useamman yhtyeen kitaristina mm. Kirkan, Muskan ja Dannyn.
Diskografia

Krister (1990)
Aiheesta muualla

Krister Åbergin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Käyvän arvon rahasto

Käyvän arvon rahasto tarkoittaa joidenkin suomalaisten yhtiöiden taseessa esiintyvää erää, johon merkitään rahoitusvälineiden ja sijoituskiinteistöjen käyvän arvon muutos. Käyvän arvon rahasto kuuluu yrityksen sidottuun omaan pääomaan.
Käyvän arvon rahastoa käytetään vain harvoin. Rahasto liittyy kirjanpitolain mahdollisuuteen arvostaa rahoitusvälineet ja sijoituskiinteistöt käyvän arvon mukaisesti hankintamenoperusteen sijaan. Lähtökohtaisesti käyvän arvon lisäykset merkitään silloin rahoitustuotoksi ja vähennykset rahoituskuluksi, ei käyvän arvon rahastoon. Rahastoon arvonmuutos merkitään vain, kun IFRS-standardi sitä edellyttää.
Käyvän arvon rahasto on sekä osakeyhtiössä että osuuskunnassa sidottu rahasto. Sitä ei voida jakaa omistajille edes velkojien suostumuksella, eikä sitä voi käyttää osakepääoman korottamiseen.
Aiheesta muualla

Lausunto ministeriöasetuksen 1315/2004 tarkoittamasta rahoitusvälineiden merkitsemisestä käyvän arvon rahastoon (Arkistoitu – Internet Archive)
Messulauluja

| Messulauluja |
| --- | --- |
Kieli:  suomi
Genre:  hengellinen laulukokoelma
Julkaistu:  1997
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Messulauluja -kirja on uudempia hengellisiä lauluja sisältäviä laulukirjoja, jota on käytetty erityisesti Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnissa järjestetyissä Tuomasmessuissa ja muissa jumalanpalveluksissa.
Messulauluja -kirja ilmestyi vuonna 1997. ja se on Tuomaslauluja -kirjan tavoin Tuomasmessujen yhteydessä käytettyjen uusien hengellisten laulujen kokoelma. Kirjassa on 127 laulua, ja niiden joukossa on laajaan käyttöön tulleiden, klassisten laulujen ohella uutta kotimaista ja kansainvälistä aineistoa. Joissakin käännetyissä lauluissa on myös alkukielinen teksti. Kirja on tarkoitettu Virsikirjan ohella käytettäväksi kirjaksi myös erilaisissa seurakuntien tilaisuuksissa.
Kirjan on toimittanut Petri Laaksonen. Kirjan uusien laulujen tekijät ovat samoja kuin Tuomaslauluja-kirjan laulujen tekijät, mm. Anna-Mari Kaskinen, Jaakko Löytty, Kaija Löytty ja Pekka Simojoki, säveltäjiä mm. Petri Laaksonen, Pekka Simojoki ja Jaakko Löytty.  Kirjassa on myös joitakin vanhempia hengellisiä lauluja sekä muutama virsi Ruotsin kirkon virsikirjasta, mutta ei virsiä Suomen ev. lut. -kirkon virsikirjasta. Lauluissa on sointumerkinnät ja useimmissa on 2-4-ääninen sovitus, jotta ne soveltuisivat sellaisenaan kuorojen ja lauluryhmien ohjelmistoon.
Laulujen osastojako

Kirjan laulut on ryhmitelty osastoihin virsikirjan ja messun rakenteen mukaisesti.
I Tulemme Jumalan eteen
Lauluja yhteydestä (laulut 1-6)
Lauluja armon ikävästä (7-11)
II Kiitämme yhdessä (12-17 )
Lauluja kolmiyhteisestä Jumalasta
Kiitoslauluja (18-25)
Ylistyslauluja (26-34)
III Viivymme Jumalan edessä
Rukouslauluja (35-44)
Hiljaisuuden lauluja (45-54)
IV Kuuntelemme Jumalan ääntä
Lauluja Jumalasta (55-60)
Lauluja Kristuksesta (61-67)
Lauluja Pyhästä Hengestä (68-70)
V Vietämme arkea ja juhlaa
Kirkkovuoden lauluja (71-84)
Lauluja elämän taitekohdissa (85-91)
VI Jaamme leivän ja viinin
Ehtoollislauluja (92-99)
VII Lähdemme matkaan
Siunauslauluja (100-104)
Lähtölauluja (105-115)
Vaelluslauluja (116-127)
Uusi messulaulukirja

Vuonna 2006 ilmestyi kirja ”Uusia Messulauluja” joka jatkaa Tuomasmessujen yhteydessä syntyneiden messulaulukirjojen sarjaa. Kirjassa on lähes sata uutta messulaulua Suomesta ja maailmalta. Lisäksi mukana on noin 30 edellisissä, jo loppuunmyydyissä messulaulukokoelmissa julkaistua laulua. Kirjassa on 120 laulua, joista suurin osa on kotimaista tuotantoa. Osa lauluista on peräisin muiden maiden kirkkojen laulukokoelmista ja joitakin hengellisen musiikin klassikoita vuosikymmenien takaa. Kirjan ovat toimittaneet Mikko Seppänen, Inna Vintturi ja Antti Vuori. Messulauluja- kirjassa olevien sanoittajien ja säveltäjien lisäksi Uudessa messulauluja-kirjassa on laulujen tekijöinä mm. Jukka Salminen, Jarkko Maukonen, Säde Rissanen ja Pave Maijanen.
Äänekosken kirkko

| Äänekosken kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko elokuussa 2013
Sijainti:  Vellamontie 1a, Äänekoski
Seurakunta:  Äänekosken seurakunta
Rakentamisvuosi:  1973
Suunnittelija:  Erkki Kantonen
Materiaali:  puu, tiili, lasi
Istumapaikkoja:  540
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Äänekosken kirkko on Äänekoskella sijaitseva arkkitehti Erkki Kantosen suunnittelema vuonna 1973 valmistunut kirkko. Se rakennettiin 1907 valmistuneen ja 1968 tulipalossa tuhoutuneen aiemman kirkon tilalle. Kirkon valmistumisvuonna Äänekosken kauppala muutettiin kaupungiksi.
Kirkon rakennusmateriaaleina on käytetty tiiltä, lasia ja puuta. Kirkkorakennus on suorakaiteen muotoinen, ulkokatteena oleva tasakatto on taitettu molemmilla pitkillä sivuilla erikorkuisiksi pulpettikatoiksi, joiden pystypinnat ovat lähes kokonaan ikkunoita. Sisäverhous on puuta ja tiiltä, sisäkatteena on puinen tasakatto. Runkohuoneeseen liittyvät kerhotilat ja sakasti. Erillinen yläosastaan avoin kellotorni on valettu betonista, kellot ovat vuodelta 1902. Kirkon pinta-ala on 500 neliötä, ja istumapaikkoja siellä on 540 hengelle. 22-äänikertaiset urut on valmistanut Hans Heinrich 1974. Alttari-ikkunan edessä on risti.
Kirkossa on vanhaa esineistöä kirkonkellojen lisäksi entisen kirkon saarnatuoli. Sivuseinän lasimaalaukset on tehnyt taiteilija Urho Lehtinen, ja niiden aiheina ovat Uuden testamentin kertomukset "Kristus siunaa viisi leipää ja kaksi kalaa" ja "Kristus avaa sokean silmät".
Äänekosken vaakuna

Äänekosken kunnanvaakuna vuodesta 2007 eteenpäin. Sama vaakuna oli vuosina 1952–2006 Suolahden vaakunana.
Äänekosken vaakuna on Äänekosken kaupungin tunnus, ja sen on suunnitellut Olof Eriksson. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kolme lentävää hopeakurkea, keskenään järjestettyinä oikealle suunnatun kärjen tapaan”, ja se on alun perin vahvistettu  kunnanvaakunaksi Suolahden kauppalalle 12. helmikuuta 1952. Vaakuna on saanut aiheensa paikkakunnalle nimensä antaneesta soisesta lahdesta, jota kurjet käyttävät levähdyspaikkanaan. Äänekoski otti vaakunan käyttöönsä vuonna 2007 Äänekosken, Suolahden ja Sumiaisten kuntaliitoksen yhteydessä.
Äänekosken kauppalan/kaupungin vaakuna vuosina 1954–2006.
Alkuperäinen Äänekosken kauppalalle 14. lokakuuta 1954 vahvistettu vaakuna oli Gustaf von Numersin suunnittelema. Sen vaakunaselitys oli ”mustassa kentässä aaltokoroinen hopeapalkki, jossa kolme hirsittäistä punaista torvea hihnoineen”. Se sai aiheensa paikkakunnan nimestä ja oli siten puhuva vaakuna – aaltokoroinen palkki kuvastaa koskea ja siinä olevat torvet ääntä.
Jalkojen pesu

Lucas Cranach vanhempi: Jeesus pesee opetuslastensa jalat, Joh. 13:5.
Jalkojen pesu on ortodoksisessa kirkossa toimitettu erityisjumalanpalvelus. Sitä vietetään myös katolisessa ja joissakin protestanttisissa kirkoissa.