stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Peter Josef von Lindpaintner

Peter Josef von Lindpaintner, Josef Kriehuberin muotokuva
Peter Josef von Lindpaintner (9. joulukuuta 1791 Koblenz – 21. elokuuta 1856 Nonnenhorn) oli saksalainen säveltäjä ja kapellimestari.
Lindpaintnerin isä oli tenori. Lindpaintner pääsi vuonna 1806 opiskelemaan sävellystä Peter Winterin johdolla Müncheniin, jossa hänen ensimmäinen oopperansa Demophoon esitettiin vuonna 1811. Vuonna 1812 Lindpaintner pääsi Isartortheaterin musiikilliseksi johtajaksi. Hän täydensi sävellysopintojaan vielä Joseph Graetzin johdolla. Myöhemmin Lindpaintner johti kuolemaansa saakka Stuttgartin hoviorkesteria. Hän johti 1850-luvulla myös New Philharmonic Societyn konsertteja Lontoossa.
Lindpaintnerin tuotantoon kuuluu esimerkiksi 28 oopperaa. Niistä tunnettavuutta saavuttivat esimerkiksi Der Vampyr ja Der Bergkönig, mutta suosio hiipui säveltäjän kuoltua. Hän sävelsi myös muun muassa baletteja, melodraamoja, oratorioita ja orkesteriteoksia. Lindpaintner sai suosiollisia arvioita Felix Mendelssohnilta ja Hector Berlioz'lta. Hän sai todennäköisesti vaikutteita Carl Maria von Weberiltä ja saattoi itse vaikuttaa Richard Wagneriin.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Pariksen tuomio

Pariksen tuomio, Peter Paul Rubens, n. 1636.
Pariksen tuomio, Enrique Simonet, 1904.
Pariksen tuomio viittaa kreikkalaisessa mytologiassa tarinaan, joka kertoo Troijan sotaan johtaneista tapahtumista.
Tapahtumat saivat alkunsa Peleuksen ja Thetiin häistä, joissa Zeus järjesti juhla-aterian kutsuen lähes kaikki jumalat osallistumaan. Eris, epäsovun jumala, oli kuitenkin jätetty kutsumatta, koska hänen tiedettiin aiheuttavan eripuraa. Tästä raivostuneena Eris saapui kuitenkin paikalle ja heitti osallistujen keskelle kultaisen omenan, johon oli kaiverrettu sana "Kauneimmalle".
Kolme jumalatarta ilmoitti vaativansa omenaa: Hera, Pallas Athene ja Afrodite. He pyysivät Zeusta ratkaisemaan, kenelle omena kuuluisi, mutta koska hän ei halunnut suosia ketään ehdokkaista, hän määräsi, että Paris, kuolevainen Fryygiasta, saisi ratkaista asian, koska Troijan prinssi oli osoittanut hiljattain esimerkillistä arvostelukykyä ja tasapuolisuutta asettamalla epäröimättä härän muotoon muuttuneen Areen oman palkintohärkänsä edelle kilpailussa.
Niin sitten tapahtui, että Hermes heidän oppaanaan kaikki kolme ehdokasta ilmestyivät Parikselle vuorella. Kylvettyään vuoristolähteessä kaikki kolme kokeilivat voimiaan lahjoakseen Pariksen: Hera ehdotti tekevänsä tästä Euroopan ja Aasian hallitsijan, Pallas Athene antaisi viisautta ja taitoa sodankäyntiä varten, kun taas Afrodite, jolla oli khariittinsa mukanaan, tarjosi tälle maailman kauneimman naisen rakkautta. Tämä nainen ei ollut kukaan muu kuin Spartan Helena, kuningas Menelaoksen puoliso. Paris hyväksyi Afroditen tarjouksen ja ojensi omenan tälle ja sai niin paitsi Helenan rakkauden myös kreikkalaisten ja ennen kaikkea Pallas Athenen ja Heran vihat niskoilleen.
Tarun mukaan Troijan sota syttyi siitä, kun kreikkalaiset lähtivät hakemaan Helenaa takaisin Troijasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pariksen tuomio Wikimedia Commonsissa
Philosophical Lexicon

The Philosophical Lexicon on humoristinen filosofinen sanakirja, jota toimittaa filosofi Daniel Dennett. Se luettelee uudissanoja, jotka on kehitetty enimmäkseen nykyaikaisten filosofien nimistä. Sanoissa on sekä substantiiveja, verbejä että adjektiiveja.
Esimerkiksi seuraava määritelmä viittaa suomalaiseen filosofi Jaakko Hintikkaan:
»hintikka, substantiivi. Uskomuksen mitta, pienin loogisesti havaittava ero kahden uskomuksen välillä. ”Hän väitteli kanssani koko yön, mutta ei muuttanut uskomuksiani hintikkaakaan.”»
Sanakirja oli alun perin Dennettiin ja Joe Lambertin kokoama. Se sai alkunsa vuonna 1969. Nykyisin sanakirjasta on julkaistu kahdeksan painosta.
Aiheesta muualla

The Philosophical Lexicon (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Philonthus upotovus

| Philonthus upotovus> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Yläheimo::  Haiskiaismaiset Staphylinoidea
Heimo::  Lyhytsiipiset Staphylinidae
Suku::  Mantukuntikkaat Philonthus
Laji::  upotovus
Kaksiosainen nimi
 Philonthus upotovus  Newton, 2017 
Katso myös
   Philonthus upotovus Wikispeciesissä   Philonthus upotovus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Philonthus upotovus on lyhytsiipisten heimoon ja mantukuntikkaiden sukuun kuuluva kovakuoriainen. Tieteellisen nimen sille antoi ensimmäisenä Newtonselvennä vuonna 2017. Ainoa paikka, jossa lajia tavataan, on Etelä-Afrikka. Sillä ei ole alalajeja.
Kirjallisuutta

Newton, A. F.: ​Nomenclatural and taxonomic changes in Staphyliniformia (Coleoptera)..  Insecta Mundi, 0595: 1–52., 2017.
Tottenham, C. E.: ​Coleoptera Staphylinidae Staphylininae. Mission zoologique de l'I.R.S.A.C. en Afrique orientale (P. Basilewsky et N. Leleup, 1957). LXXVI..  Annales du Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren (Série 8º: Sciences Zoologiques), 110: 132-258., 1962.
Hromádka, L.: ​Revision of Afrotropical species of the Philonthus rudipennis species group (Coleoptera: Staphylinidae: Philonthina)..  Acta Societatis Zoologicae Bohemicae, 77 (3-4): 203-252., 2013.
Panzergranate 39

Panzergranate 39 eli Pzgr. 39 oli saksalainen toisen maailmansodan aikainen panssarikranaatti. Sitä valmistettiin lukuisissa eri kaliipereissa, ja se oli merkittävin saksalaisten panssarintorjunta- ja panssarivaunukanuunoissaan käyttämä panssarikranaattityyppi. Kranaatista on joskus käytetty  myös epävirallista nimeä Panzersprenggeschoß 39.
Tekniset ominaisuudet

Kranaatin runko oli sorvaamalla valmistettu erittäin kovasta ja kestävästä, muun muassa kromia, nikkeliä ja piitä sisältävästä erikoisteräksestä. Kranaatin rungon saatua lopullisen muotonsa se kuumakarkaistiin. Runko valmistettiin joko yhdestä tai kahdesta aihiosta. Kaksiaihioisissa kranaateissa rungon sylinterimäinen alaosa oli säästösyistä valmistettu tavallisesta hiiliteräksestä ja vain kärkiosa karkaistusta erikoisteräksestä. Tässä tapauksessa kärkiosa kiinnitettiin loppurunkoon kitkahitsaamalla. Runkoon oli kiinnitetty myös johtorengas tai -renkaat. Rungon kärjen päässä oli melko tylppä, hitsaamalla kiinnitetty teräväsärmäinen kärkikappale, jonka tarkoituksena oli estää kranaatin varsinaisen rungon murtuminen tai kimpoaminen sen kohdatessa panssarilevyn. Kärkikappaleita valmistettiin sekä "pehmeinä" että kovina versioina. Pehmeät kärkikappaleet olivat kovuudeltaan samaa luokkaa kranaatin rungon peräosan kanssa. Kovat kärkikappaleet taas oli kuumakarkaistu selvästi kovemmiksi. Koska kärkikappaleen aerodynaamiset ominaisuudet olivat huonot, sen kärkiosan päällä oli ohuesta metallilevystä valmistettu ballistinen kärki, joka antoi ammukselle aerodynaamisesti edullisemman muodon. Puolittaisen poikkeuksen tästä muodosti 50 mm Pzgr. 39, jossa ei ollut ballistista kärkeä.
Räjähdysainelataus oli sijoitettu kranaatin rungon pohjassa olevaan poraukseen. Porauksen suuaukossa oli kierteet, joihin pohjasytytin  kiinnittyi. Pohjasytyttimen pohjaan oli kiinnitetty tulen tähystämistä helpottava, panosliekistä syttyvä valojuovapanos. Räjähdysainelatauksista yleisin oli montaanivahalla flegmatoitu puristettu heksogeeni, 50 mm kranaateissa taas pääasiassa pentriitti, niin ikään montaanivahalla flegmatoituna. Räjähdysainelataukset olivat melko pieniä, vain noin 0,3–0,6 % ammuspainosta, sillä suuren latauksen vaatima isompi poraus kranaatin sisällä olisi heikentänyt kranaatin rakennetta läpäisytehon kustannuksella. Suhteellisesti pienelläkin latauksella oli kuitenkin suuri tuhovaikutus panssarinläpäisyn jälkeen, etupäässä sirpale- ja sytytysvaikutuksen muodossa. Panzergranate 39:ää käytettiin panssarivaunu- ja panssarintorjuntatykeissä yksinomaan patrunoituna. Patrunoidussa laukauksessa ammus ja hylsy on liitetty yhdeksi kokonaisuudeksi, patruunalaukaukseksi. Patruunalaukaus kootaan työntämällä ammus ensin johtorenkaan alaosan tasalle hylsyn sisään ja sen jälkeen puristamalla hylsyn suu ammuksen peräosassa oleviin puristusuriin.
Versioita

Kranaatista valmistettiin eri versioita, joiden rakenteelliset erot olivat vähäisiä. Esimerkiksi 88 mm Pzgr. 39-1 –versiossa teräs oli aiempaa laadukkaampaa ja 88 mm Pzgr. 39/43:ssa taas johtorenkaita oli levennetty. KwK 42 ja Pak 42 –tykeissä käytetyssä 75 mm Pzgr. 39/42:ssa taas johtorenkaiden määrä oli lisätty kahteen. Kranaattien merkinnöissä käytetty lyhenne "FES" viittasi sintratusta raudasta, ja "FEW" taas meltoraudasta valmistettuun johtorenkaaseen. Useille kaliipereille tehtiin myös Panzergranate 39 Al-versiota, joka oli panssarisytytyskranaatti. Tämä ammus erosi muista Panzergrante 39:n malleista vain räjähdysainelatauksen koostumuksen osalta. Sytytysvaikutus oli nimittäin saatu aikaan käyttämällä kranaatin räjähdyspanoksena heksaalia, eli alumiinijauheella terästettyä montaanivahalla flegmatoitua heksogeenia. Erikoisin muunnos oli kuitenkin joillekin kenttätykeille valmistettu alikaliiperinen, irtoavilla ohjausosilla varustettu Panzergranate 39 TS (Treibspiegel) -panssarikranaatti. Esimerkiksi 105 mm leichte Feldhaubitze 18 (suom. 105 H 33) –kenttähaupitsin Pzgr. 39 TS –panssarikranaatti oli valmistettu liittämällä tavalliseen 75 mm Panzergranate 39:ään irtoavat ohjausosat. Kartussilaukauksia ampuvissa kenttätykeissä ei luonnollistetikaan käytetty patruunalaukausta Panzergranate 39 TS –kranaattejakaan ammuttaessa.
Panzergranate 39:llä varustetuista patruunalaukauksista käytettiin nimeä Panzergranatpatrone 39, (Pzgr. Patr. 39) eli panssarikranaattipatruunalaukaus 39 tai patrunuoitu panssarikranaattilaukaus 39. Lisämerkinnöistä ilmeni tavallisesti myös laukauksessa mukana oleva sytytin ja se, mille tykille laukaus oli tarkoitettu. Näin ollen patrunoituna laukauksessa saattoi olla esimerkiksi seuraavanlainen merkintä: 7.5 cm Pzgr. Patr. 39 FES Kw.K 40 Bd Z 5103, eli 75 mm patrunoitu panssarikranaattilaukaus 39 rautajohtorenkaalla KwK 40 –tykille, sytytin Bd.Z. 5103
Panzergranate 39 Suomessa

Myös Suomen puolustusvoimat käytti Panzergranate 39:ää ainakin neljässä erilaisessa saksalaisperäisessä tykkimallissa. Tykkimallit olivat seuraavat: 75 K/40 (7,5 cm Pak 40) ja 50 K/38 (5 cm Pak 38) –panssarintorjuntatykit, 75 PsvK 40 (7,5 cm KwK 40) –panssarivaunukanuuna, joka oli Sturmgeschütz III Ausf. G –rynnäkkötykkien ja Panzer IV Ausf. J –panssarivaunujen pääase, sekä 88 Itk 37 RMB –ilmatorjuntatykki (8,8 cm Flak 37). Tällä ilmatorjuntatykkikalustolla panssarikranaatteja ei Suomessa ilmeisesti jouduttu tositilanteessa ampumaan lainkaan.
Suomessa kranaatit saivat alkuperäisistä saksalaisista nimistä poikkeavat Suomen puolustusvoimien ampumatarvikenimikekäytännön mukaiset uudet nimikkeet. Suomessa oli sodan aikana ja vielä sen jälkeenkin käytössä seuraavat nimikkeet 75 ja 88 mm Panzergranate 39 -panssarikranaateille: 75 pshekrv rj 22/27–ps (7,5 cm Pzgr. 39 [rautajohtorenkaalla]) ja 88 pshkrv rj 54/56-K (8,8 cm Pzgr. 39 [rautajohtorenkaalla]).
Teknisiä tietoja

Esimerkkinä 75 mm Panzergranate 39 FES:n tiedot:
Paino sytyttimineen: 6,8 kg
Räjähdysainelataus: 18 g heksogeenia (sis. 5% vahaa)
Johtorenkaiden lukumäärä: 1
Johtorenkaan materiaali: sintrattu rauta
Halkaisija johtorenkaan kohdalla: 77,4 mm
Halkaisija johtorenkaan yläpuolella: 74,5 mm
Sytytin: Bd.Z. 5103
Tyyppi: pohjasytytin
Paino valojuovineen: 107 g
Valojuovan paloaika: 2 s

Tiger I-panssarivaunussa käytetty 8,8 cm Panzergranatpatrone 39-panssarikranaattilaukaus
Pikikottarainen

| Pikikottarainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kottaraiset Sturnidae
Suku::  Kiiltokottaraiset Aplonis
Laji::  cantoroides
Kaksiosainen nimi
 Aplonis cantoroides  (Gray, 1862) 
Katso myös
   Pikikottarainen Wikispeciesissä   Pikikottarainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikikottarainen (Aplonis cantoroides) on kottaraisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Pikikottaraista tavataan Australiassa, Indonesiassa, Papua-Uudessa-Guineassa ja Salomonsaarilla. Lajin on raportoitu olevan yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Pinkopahvi

Pinkopahvi on perinteinen katto- ja seinäverhoilumateriaali. Sitä on käytetty puurakenteisten rakennusten seinien ja kattojen sisäpuoleiseen pinnoittamiseen. Pinkopahvin valtakausi ajoittui 1870–1950-luvuille. Sen kysyntä on lisääntynyt vanhan korjaamisen myötä ja pinkopahvia käytetään yhä suomalaisten seinä- ja kattopintoihin. Paluuta edistää myös ekologisen korjausrakentamisen kasvava suosio. Pinkopahvi valmistetaan luonnonkuiduista, joten se on hyvin kosteutta läpäisevä materiaali. Pinkopahvi asennetaan kosteana naulaten se reunoistaan kiinni. Kuivuessaan pahvi pingottuu suoraksi, mistä sen nimitys.
Pinkopahvia valmisti mm. Takfilt- och Pappersbruks Aktiebolaget Tampereella.
Nykyään pinkopahvin asemesta käytetään erilaisia huokoisia puukuitulevyjä.
Pierre de Larivey

| Pierre de Larivey> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1540
Kuollut: 1611 (70–71 vuotta)
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Pääteokset:  Les Esprits  Le Laquais
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Pierre de Larivey, myös: L’Arivey, (1540–1611) oli ranskalainen huvinäytelmäkirjailija. Hän polveutui Giunto-nimisestä kuuluisasta italialaisesta kirjanpainajasuvusta (nimi Larivey = l’arrivé on käännös sanasta giunto).
Lariveyn komediat ovat italialaisten esikuvien itsenäisiä muodostelmia. Niiden juoni ja luonteet ovat yksitoikkoisia. Lisäksi on sisällys usein rivoa. Tärkeimmät niistä ovat Les Esprits, joka on Lorenzino de' Medicin l’Aridosian jäljitelmä, ja Le Laquais, joka on Lodovico Dolcen Rugazzon jäljitelmä. Lariveysta on saanut vaikutteita muun muassa Molière. Lariveyn komediat on julkaissut Viollet-le-Duc sarjassa Ancien théâtre français.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Pierre de Larivey on Wikiaineistossa (englanniksi)
Piuhola

Piuhola voi tarkoittaa:
Antti Piuhola (s. 1977), pesäpalloilija
Heikki Piuhola (s. 1961 tai 1962), televisiotoimittaja ja matkailuyrittäjä
Matti Piuhola (1929–2007), elokuvahistorioitsija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Pinar del Río

| Pinar del Río |
| --- | --- |

 vaakuna
 Pinar del Ríon sijainti
Valtio:  Kuuba
Provinssi:  Pinar del Río
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  708 km²
Korkeus:  60 m
Väkiluku (2004):  190 532
 – Väestötiheys:  269,1 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pinar del Río on kaupunki Kuubassa. Se on Pinar del Ríon provinssin pääkaupunki. Sen alueella kasvaa tupakkaa ja kaupunki on sikarituotannon keskus.[lähde? ]
Alueen väestöä kutsutaan Pinareñoksi.
Alue: 70,7 km² (kaupunki); 691,12km² (kunta)
Väestö: 190 532 (kokonaisuudessaan); 152 200 (kaupunki); 38 332 (ympäröivä maalais-alue)
Väestötiheys: 269,4 /km²
Naapurit: La Conchita, La Coloma, Briones Montoto, Las Ovas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pinar del Río Wikimedia Commonsissa
Paimion Kalevan työväentalo

| Kalevan työväentalo |
| --- | --- |
Osoite:  Kalevantie 306
Sijainti:  Paimio
Koordinaatit:  60°29′28″N, 22°45′02″E
Valmistumisvuosi:  1909
Rakennuttaja:  Kalevan Työväenyhdistys ry
Runkorakenne:  hirsi
Julkisivumateriaali:  lauta
Kerrosluku:  1 ½
Kerrosala:  236 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kalevan työväentalo on Paimion Ala-Kalevan kylässä sijaitseva työväentalo. Rakennus on hyvin säilynyt tyyppiesimerkki 1900-luvun alun hirsirakenteisesta työväentalosta, ja se on rakennus- ja kulttuurihistoriallisesti merkittävä. Rakennuksen arvoa lisäävät teatteritoimintaan liittyvien tilojen ja rakenteiden alkuperäisyys ja hyvä kunto. Talo on suojeltu rakennusperintölailla vuonna 2018.
Historiaa

Kalevan työväenyhdistys perustettiin huhtikuussa 1907. Vuoteen 1909 mennessä yhdistys liittyi Sosialidemokraattiseen puolueeseen. Jäseniä oli 27, joista 10 oli naisia. Yhdistyksen omassa kirjastossa oli 40 nidettä. Yhdistys osti tontin omaa taloa varten Ylimarkulan isännältä Evert Räikältä heti perustamisvuonna. Tontti nimettiin Toivonmäeksi. Yhdistys osti vanhan riihen rakennustarpeiksi ja siirsi hirret talven aikana Toivonmäelle. Talon vihkiäisjuhlia vietettiin 27. kesäkuuta 1909.
Rakennus

Hirsinen työväentalo vuorattiin laudoilla vuonna 1920, jolloin taloon asennettiin myös sähköt. Talon salia laajennettiin vuonna 1946 rakentamalla uusi näyttämö, jolloin vanhan näyttämön tilat lisättiin saliosaan. Näyttämön taakse tehtiin lisätilaa kulisseille ja pukuhuoneelle. Salin ikkunat ovat rakennuksen muita ikkunoita suuremmat, ja salin merkitystä on korostettu myös hienommilla ikkunapuitteilla. Ullakkokerrokseen rakennettiin samaan aikaan vahtimestarin asunto, jolloin alakerrassa sijainnutta ravintolaa voitiin laajentaa entisen asunnon tiloihin. Samalla laajennettiin vielä pihanpuoleista sisäänkäyntikuistia, jonka alkuperäinen satulakatto muutettiin pulpettikatoksi. Myös lautalattiat uusittiin 1940-luvulla. Alkuperäinen kate päre vaihdettiin sementtitiileen vuonna 1954. Talon punaiseksi maalattu julkisivu on pääosin 1950-luvun asussa. Rakennuksen alkuperäisiä yksityiskohtia ovat mm. näyttävä tasakokoisista luonnonkivilohkareista tehty kivijalka ja monijakoiset jugendpiirteiset ikkunat.
Rakennuksen sisätilat ovat erityisen hyvin säilyneet. Alkuperäisistä tai 1940-1950-luvun laajennusosan rakenteista ovat jäljellä mm. lipunmyyntiluukku, naulakot sekä naisten peilaushuone eteisessä ja koko näyttämövarustus ramppivaloineen, irtopenkit sekä pukuhuone juhlasalitiloista. Teatterirekvisiittaa ja lavasteita on myös säilynyt runsaasti. Rakennuksen suojelutarve painottuu erityisesti sisätiloihin.
Toimintaa työväentalolla

Työväentalo oli tunnettu aktiivisesti toimineesta teatteriharrastuksesta. Talolla järjestettiin kokouksia, iltamia ja urheilukilpailuja. Kuulantyöntö oli suosittua. Talolla kokoontuivat myös alueen muut yhdistykset, ja se olikin koko kylän yhteinen juhlatalo. Muun muassa Paimion Kalewan Maalaisseura järjesti säännöllisesti tapahtumia, kuten näyttelyitä ja illanviettoja talolla. Kalewan Raittiusseura järjesti talolla iltamia. Onnistuneimmissa tapahtumissa, kuten Kalevankulman osuuskaupan, osuuskassan, maamiesseuran ja osuuskaupan yhteisessä osuustoimintailtamassa, talolle oli ahtautunut jopa 250 henkeä.
Talo oli aktiivisessa käytössä aina 1960-luvulle asti. Viimeiset 40 vuotta rakennus on ollut pois aktiivisesta ympärivuotisesta yleisökäytöstä. Vintillä ja keittiöpäädyssä on ollut vuokralaisia vielä 2000-luvulla.
Pateniemen saha

Sahan aluetta syksyllä 2007
Pateniemen sahamuseo toimii vanhassa sahan varastorakennuksessa
Pateniemen sahan rakennuksia ja piippu
Pateniemen saha oli Oulun Pateniemen kaupunginosassa toiminut sahalaitos, joka oli toiminnassa vuosina 1873–1990. Se perustettiin alun perin helpottamaan laivanrakennuksessa tarvittavan puutavaran saantia ja siten tukemaan omistajansa, kauppaneuvos Johan Gustav Bergbomin omistaman, vuonna 1857 avatun laivavarvin toimintaa.
Bergbom sai luvan sahan perustamiseen kuvernööriltä 31. elokuuta 1873, ja Pateniemen varvin läheisyyteen rakennettiin kaksiraaminen höyrykäyttöinen sahalaitos. Sahan tuotanto ylitti 10 000 kuutiometrin rajan ensi kertaa vuonna 1888, jolloin se oli yksi Oulun läänin suurimmista sahoista.
Laivanrakennusmateriaalin lisäksi sahatavaraa vietiin myös ulkomaille, aina Kreikkaan ja Tunisiaan saakka. Tärkein vientikohde oli Englanti. Raakapuuta tuotiin sahalle aluksi uittamalla, ja vuosina 1928–1929 rakennettiin Oulun–Tornion rautatieltä sahalle pistoraide.
Vuonna 1906 aloitettiin uuden kuusiraamisen höyrysahan rakennustyöt, ja uusi sahalaitos aloitti tuotannon vuonna 1908. Saha laajentui pian yhdeksänraamiseksi laitokseksi. Vuonna 1912 useat alueella toimivat sahat yhdistyivät, ja yhteenliittymän nimeksi tuli Aktiebolaget Uleå Osakeyhtiö.
1930-luvulla aloitettiin sellun tuotanto osana sahatoimintaa, ja Pateniemen saha liittyi osakkaaksi vuonna 1935 perustettuun Oulu Osakeyhtiöön. Viimeisen kerran saha vaihtoi omistajaa vuonna 1986, jolloin siitä tuli osa Veitsiluoto Oy:tä.
Sahan toiminta päättyi 27. huhtikuuta 1990. Sahalaitoksen rakennukset purettiin vuosina 1994 ja 1995. Itse saharakennus paloi helmikuussa 1995. Syttymisen syyksi epäiltiin rakennuksen purkutöistä aiheutunutta kipinää. Nykyisin sahan maa-alueen omistaa Stora Enso Oy. Maa-alueen puhdistus aloitettiin raivaamalla metsä vuonna 2010 ja maaperän vaihto- ja puhdistustoimet alkoivat vuonna 2011.
Nykyisin Pateniemen sahan toimintaa ja historiaa esittelee vanhassa sahan varastorakennuksessa, Nikkaripirtissä toimiva Pateniemen sahamuseo, joka on osa Pohjois-Pohjanmaan museota.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Oulun kaupunki: Pateniemen saha 1873–1990
Oulun kaupunki: Pateniemen varvi (Arkistoitu – Internet Archive)
Pohjois-Pohjanmaan museo: Pateniemen sahamuseo (Arkistoitu – Internet Archive)
Oulun historia
| --- | --- |
Oulun palot:   v. 1652 palo  v. 1655 palo  v. 1705 palot  v. 1715 palo  v. 1773 palo  v. 1822 palo  v. 1882 palo 
Merenkulku:   Fregatti Toivo  Hailuotolaiva  Kiikelin hylky  Laitakarin hylky  Hinaaja Oulu II  Sophia Marian hylky 
Teollisuuden historia:   Aittokoski Oy  Katri Antell  Merijal  Oulu Oy  Pateniemen saha  Tervahovi  Toppila Oy  Toppilan Mallasjuomatehdas  Typpi Oy  Ab Uleå Oy  Veljekset Åström 
Kuntaliitokset:   1965: Oulujoen kunta  2009: Ylikiimingin kunta  2013:  Haukiputaan kunta  Kiimingin kunta  Oulunsalon kunta  Yli-Iin kunta 
Katso myös:   Kierikkikeskus  Latokankaan kivikautinen asuinalue  Oulun kasarmi  Oulun kristalliyö  Oulun linna  Oulun valtaus  Pikku-Berliini  Rekikylän kivikautinen asuinpaikka  Typpi Oy:n räjähdysturma  Ylikiimingin seurakunta
Pateniemen seisake

Pateniemen seisake (lyh. Pat, 15. maaliskuuta 1955 saakka Laholainen), myöhemmin yksinkertaisesti Pateniemen vaihde, oli Suomen rataverkkoon kuulunut rautatieliikennepaikka rataosalla Oulu–Tornio. Liikennepaikka sijaitsi Oulun Pateniemessä lähellä Pateniemen sahaa Tuiran ja Haukiputaan asemien välisellä osuudella, noin kuuden kilometrin päässä Oulun rautatieasemalta pohjoiseen.
Alun alkaen liikennepaikalla oli yksi läpiajettava sivuraide, jonka pohjoispäästä erkani vuosina 1928–29 rakennettu pistoraide Pateniemen sahalle. Pateniemen–Herukan alueelta Kuivasjärven kautta Ruskoon johtava Raitotie ristesi rautatien kanssa ratapihan pohjoispäässä. Liikenteen vilkastuessa tasoylikäytävä varustettiin varoituslaittein ja puolipuomein.
Vilkkaimpina aikoina Pateniemessä oli jopa säännöllisiä junakohtauksia. Siellä kohtasivat säännöllisesti muun muassa Oulun ja Martinniemen välillä kulkenut henkilöjuna sekä pikajuna.
Liikenteen vähentyessä ja junakohtauksien siirtyessä muille liikennepaikoille Pateniemen liikennepaikan miehitys päättyi lopullisesti ja ratapihan pohjoispään vaihteet purettiin. Eteläinen vaihde jätettiin kuitenkin alkuperäiselle paikalleen, ja sen kautta liikennöitiin Pateniemen sahalle. Kun sahan toiminta päättyi vuonna 1990, purettiin sivuraiteesta Raitotien ja saha-alueen välinen osuus, ja ratapihan entinen sivuraide jätettiin lyhyeksi seisotus- ja säilytysraiteeksi. Tämäkin raide purettiin, kun Raitotien tasoylikäytävää korvaava alikulku valmistui 1990-luvun puolivälissä.
Nykyisin Pateniemen pysäkin alueesta on havaittavissa sivuraiteen sekä sahalle johtaneen pistoraiteen penkereet.
Pipervika

Pipervika vasemmassa alakulmassa. Keskellä näkyy kaupungintalo ja oikeassa alakulmassa Akershusin linna.
Pipervika on lahti Oslon edustalla Norjassa. Se on osa Oslonvuonoa. Pipervikan pohjukassa sijaitsee Oslon kaupungintalo. Itäisellä rannalla on Akershusin linna ja läntisellä Aker brygge. Nimi Pipervika juontuu huilunsoittajaa tarkoittavasta sanasta "pipere", sillä alueella asui aiemmin sotilasmuusikoita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pipervika Wikimedia Commonsissa