stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Iivana II

Iivana II (ven. Иван II Иванович Красный, Ivan II Ivanovitš Krasnyi; 30. maaliskuuta 1326 Moskovan suuriruhtinaskunta – 13. marraskuuta 1359 Moskovan suuriruhtinaskunta) oli Moskovan ja Vladimirin suuriruhtinas vuosina 1353–1359. Ennen tätä hän hallitsi ruhtinaana Ruzaa ja Zvenigorodia. Hän oli Iivana Kalitan poika ja seurasi suuriruhtinaana vanhempaa veljeään Semjon Ivanovitš ”Ylpeää”, joka kuoli mustaan ​​surmaan vuonna 1353. Iivana II:n liikanimi Krasnyi (’Kaunis’) on peräisin vasta 1700-luvulta.
Iivana II, vuonna 1672 julkaistussa kirjassa Moskovan hallitsijoista
Ruhtinas 1339-1353

Vuonna 1339 Ivan Ivanovitš matkusti kaksi kertaa Kultaisen ordan pääkaupunkiin Saraihin: ensin isänsä Iivana Kalitan ja vanhemman veljensä Semjonin kanssa ja syksyllä Semjonin ja nuoremman veljensä Andrein kanssa. Isänsä testamentissa vuodelta 1340 hän sai ⅓ Moskovan suuriruhtinaskunnasta sekä Zvenigorodin kylän sekä 12 volostia pääkaupungin länsipuolella ja 10 kylää. Hän kehitti perintöään 1350-luvulle saakka, Zvenigorodista muodostettiin uudelleen kaupunki.
Pian isänsä kuoleman jälkeen keväällä 1340 Ivan Ivanovitš vieraili jälleen Kultaisessa ordassa veljiensä ja venäläisten ruhtinaiden kanssa. Talvella 1340-1341 hän osallistui veljensä Semjon Ivanovitšin sotaan Toržokia vastaan, jonka tavoitteena oli pakottaa novgorodilaiset maksamaan Kultaiselle ordalle ns. žerni bor, "musta metsä" hätäveroa, jota kerättiin maaomistajilta ja elinkeinonharjoittajilta. Vuosina 1344 ja 1350 hän matkusti taas yhdessä veljensä Semjonin kanssa ordaan. Näiden matkojen seurauksena oli kenties, että Moskovan suuriruhtinaskuntaan liitettiin Rjazanin ruhtinaskunnan maaomaisuus Volgan sivujoen Okan vasemmalla rannalla Protva- ja Luža-jokien varrella.
Vuonna 1348 Ivan teki nuoremman veljensä Andrei Ivanovitšin ja vanhemman veljensä Semjon Ivanovitšin kanssa sopimuksen, jota ilmeisesti edelsi veljesten välien huononeminen. Tämä liittyi Semjonin aikeisiin ottaa Moskovan suuriruhtinaskunnan raha-asiat hallintaansa. Jokainen veljes oli saanut isän testamentissa ⅓ osuuden Moskovan suuriruhtinaskunnasta. Yksi konfliktin seurauksista oli häpeä vaikutusvaltaisen moskovalaisen pajari Aleksei Petrovitš Hvostin (Bosovolkov) omaisuuden takavarikoinnista, joka oli Ivan Ivanovitšin luottomies ka kaupungin sotilaskomentaja. Sopimuksen mukaan Semjon Ivanovitš teki myönnytyksiä Ivan Ivanovitšille, joka sai joukon häpeään joutuneelle pajarille kuuluneita maatiloja. Vastineeksi Ivan Ivanovitš ja Andrei Ivanovitš lupasivat tukea suuriruhtinas Semjonia eivätkä suosia häpeään joutunutta pajaria tai hänen perheenjäseniään. Aleksei Petrovitš Hvost murhattiin vuonna 1357 ja tämän jälkeen kasvoi metropoliitta Aleksein vaikutusvalta Iivana II:een.
Ivan Ivanovitš matkusti vuonna 1348 Semjonin puolesta Novgorodiin järjestääkseen vastatoimen Ruotsin kuninkaan Maunu II Eerikinpojan sotaretkelle, joka oli paavin luvalla muuttunut Eerikinpojan ristiretkeksi, mutta ei päässyt neuvottelemaan novgorodilaisten kanssa. Vuonna 1352 hän osallistui Semjon Ivanovitšin johtamaan Koillis-Venäjän ruhtinaiden laajaan sotaan Smolenskin ruhtinaskuntaa vastaan, jonka hallitsijat 1330-luvun lopulla tunnustivat Liettuan suuriruhtinaskunnan ylivallan. Sodan tuloksena oli rauhan solmiminen Liettuan suurruhtinaskunnan ja Smolenskin ruhtinaskunnan kanssa sekä Smolenskin ja Brjanskin ruhtinaskuntien hallitsijoiden paluu Vladimirin suuriruhtinaskunnan alaisuuteen.
Suuriruhtinas 1353-1359

Veljensä Semjon Ivanovitšin kuoleman jälkeen huhtikuussa 1353, Ivanista tuli Moskovan suuriruhtinas ja vuonna 1354 Vladimirin suuriruhtinas. Ensimmäisen puolentoista vuoden aikana Rjazanin, Suzdalin ja Novgorodin ruhtinaat eivät tunnustaneet häntä suuriruhtinaaksi ja sotivat häntä vastaan. Nižni-Novgorod-Suzdalin ruhtinas Konstantin Vasiljevitš havitteli Vladimirin suuriruhtinuutta itselleen, mutta Kultaisen ordan kaani Jani-beg (1341-1357) antoi mieluummin jarluikin eli nimityskirjeen Ivanille. Iivana II jakoi perinnön uudelleen rikkoen veljensä testamentin ehtoja, joiden mukaan tämän leski, suuriruhtinatar Maria Aleksandrovna sai pääosan suuriruhtinaskunnasta. Možaiskin ja Kolomnan kaupungit sekä monet volostit joutuivat suoraan hänen hallintaansa, ja Iivana sai itselleen myös Moskovan tamgan, kaupankäyntiveron keräämisen.
Moskovan suuriruhtinas Iivana II harkitsi alkuun luopuvansa perinteisestä uskollisuudesta mongolihallitsijoille ja liittoutuvansa Liettuan kanssa. Hän luopui ajatuksesta pian ja vannoi uskollisuutta Kultaiselle ordalle. Aikalaiset kuvailivat Iivanaa tyyneksi ja apaattiseksi hallitsijaksi. Hän ei säikähtänyt, kun Liettuan suuriruhtinas Algirdas (1341-1377) valloitti hänen appensa ruhtinas Dmitri Romanovitšin ruhtinaskunnan Brjanskin. Algirdas valloitti Venäjän Dnepriä myöten sekä Kiovan, ja teki Liettuan suuriruhtinaskunnasta suurvallan, joka ulottui Itämereltä Mustallemerelle.
Iivana antoi myös Rjazanin suuriruhtinas Oleg Ivanovitšin polttaa kyliä omalla alueellaan ja vallata Lopasnian kaupungin Okan varrella itselleen. Ortodoksinen kirkko auttoi vahvistamaan suuriruhtinaan valtaa ja Iivana sai paljon apua kyvykkäältä Moskovan metropoliitta Aleksilta. Kuten veljensä Semjon, Iivana II:aan ei ollut yhtä taitava alueensa laajentajana kuten isänsä Iivana I Kalita tai isoisänsä Daniel I Aleksandrovitš. Tästä huolimatta hän pystyi liittämään suuriruhtinaskuntaansa siitä lounaaseen sijaitsevia alueita, kuten Borovski ja Vereja.
Suku ja perhe

Ivan Ivanovitšin vanhemmat olivat suuriruhtinas Iivana I Kalita ja suuriruhtinatar Jelena (Olena) Aleksandrovna (k. 1331), todennäköisesti Smolenskin ruhtinaan Aleksandr Glebovitšin tytär. Ivan oli toiseksi vanhin poika kahdeksasta sisaruksesta.
Ivan Ivanovitš oli naimisissa kahdesti. Vuonna 1341 hän nai ensimmäisen vaimonsa ruhtinatar Feodosia Dmitrjevnan, joka oli Brjanskin ruhtinas Dmitri Romanovitšin tytär. Feodosia kuoli syksyllä 1342 eikä heille ehtinyt syntyä lapsia.
Ivan Ivanovitš oli leskenä kolme vuotta. Vuonna 1345 hän nai toisen vaimonsa Aleksandra Vasiljevna Veljaminovan (k. 1364), joka oli Moskovan pormestarin Vasili Veljaminovin tytär. Heille syntyi ainakin neljä lasta:
Dmitri Donskoi (1350–1389), Iivana II:n seuraaja Moskovan suuriruhtinaana
Tytär Ljubov (Anna?), nai vuonna 1356 Gediminaksen pojanpojan, ruhtinas Dmitri Koriatovitšin. Nimeämätön tytär (Anna?) ja Maria Ivanovna voivat olla myös yksi ja sama nainen.
Ivan Ivanovitš nuorempi (n. 1356–1364), Zvenigorodin ruhtinas, kuoli lapsena ruttoon
Maria Ivanovna, nai Dmitri Mihailovitš Bobrok-Volinskin. Maria Ivanovna ja nimeämätön tytär (Anna?) voivat olla myös yksi ja sama nainen.
Iivana II otti äitipuolelleen suuriruhtinatar Uljanalle (k. 1365-1372) sekä kälylleen suuriruhtinatar Maria Aleksandrovnalle (k. 1398) kuuluneet aviopuolisoiden testamenttaamat perintöosuudet itselleen ja käytti ne oman vaimonsa ja jälkeläistensä, erityisesti vanhimman poikansa Dmitrin hyväksi. Suuriruhtinatar Aleksandra Vasiljevna teki puolisonsa kuoleman jälkeen luostarilupauksen ja otti nimen nunna Maria.
Suuriruhtinas Iivana II Ivanovitš kuoli 33-vuotiaana marraskuussa 1359. Ennen kuolemaansa hän teki luostarilupauksen ja ryhtyi munkiksi. Hänet haudattiin Vapahtajan katedraali 'metsässä' (ven. Собо́р Спа́са Преображе́ния на Бору́, Sobór Spása Preobrazhéniya na Ború, purettu vuonna 1933) ja jäännökset siirrettiin Vasili III:n käskystä vuonna 1508 Arkkienkelin katedraaliin Moskovan Kremlissä.
Iivana II Ivanovitš
Iivana II Vladimirin suuriruhtinaskunnan valtaistuimella, Kuvitettu kronikka (ven. Лицевой летописный свод) vuodelta 1568.
Iivana II, fresko Arkkienkelin katedraalissa, tuntematon ikonimaalari 1652-1666
Milla Keränen

| Milla Keränen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: Pirkkala
Kirjailija
Esikoisteos:  Sisilian ruusu (2012)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Milla Keränen (s. 1982) on suomalainen kirjailija. Hän on syntynyt Pirkkalassa, mutta asuu tätä nykyä Tampereella. Keränen kirjoittaa historiallisia romaaneja. Häneltä on ilmestynyt kolme historiallista romaania, joista viimeisin on vuonna 2024 Avain-kustantamolta ilmestynyt Kaarneen varjo. Kaarneen varjo sijoittuu 1700-luvun Turkuun ja Skotlantiin. Se kertoo muistin epäluotettavuudesta, järjestä ja hulluudesta sekä uskosta tieteeseen ja paholaiseen.
Keräsen esikoisromaani Sisilian ruusu ilmestyi Gummerus-kustantamolta vuonna 2012. Toinen romaani Kapteeni julkaistiin 2016.
Jeesus islaminuskossa

| Isa ibn Mariam ישוע Yēšūă‘ Jeesus, Marian poika |
| --- | --- |
 Jeesuksen nimi arabialaisella kaunokirjoituksella.
Henkilötiedot
Syntynyt: noin 4 eaa. Betlehem, Juudea, Rooman valtakunta
Kuollut: noin 30-33 Jerusalem, Juudea, Rooman valtakunta
Muut tiedot
Edeltäjä:  Yahya (Johannes Kastaja)
Seuraaja:  Muhammed
Jumala
Jumalan ykseys
Muhammed
profeetat
Islamin viisi peruspilaria
uskontunnustus
rukous
paasto
almuvero
pyhiinvaellus
Koraani
Aleksanteri Suuri Koraanissa
Koraanin historiallis-kriittinen tutkimus
Koraanin käännökset
Luettelo Koraanin suurista
Muhammed Koraanissa
Polta Koraani -päivä
Raamattu ja Koraani
Sanaan käsikirjoitukset
Suura
Väkivalta Koraanissa
Kirjoitukset
Koraani
sunna
hadith
fiqh
šaria
Luettelo šarialain käytöstä maantieteellisesti
kalam
sira
Luettelo profeetta Muhammedin elämäkerroista
Islamin suuntaukset
sunnalaisuus
šiialaisuus
Ibadilaisuus
suufilaisuus
Ahmadiyya
Kulttuuri ja yhteiskunta
islamilainen arkkitehtuuri
islamilainen filosofia
islamilainen kalenteri
islamilainen taide
islamilainen tiede
islamilaiset pyhäpäivät
islam ja naiset
islam ja politiikka
islamin suhtautuminen muihin uskontoihin
jihad
moskeija
luettelo muslimienemmistöisistä valtioista
Muuta aiheeseen littyvää
Allah
islamin historia
islamin kritiikki
islamofobia
Historiallis-kriittinen islamin tutkimus
islam Suomessa
Šarian historia
Jeesus (arab. عيسى‎, ‘Īsā) on islaminuskossa islamin profeetta, Jumalan lähettiläs ja lopun aikoina Antikristusta vastaan sotiva Messias. Muslimit uskovat, että hän syntyi Mariasta neitseellisesti, suoritti ihmetekoja, saarnasi, kirjoitti Evankeliumin ja lopulta nostettiin taivaaseen. Koraanissa Jeesuksesta kerrotaan enemmän kuin Muhammedista. Islaminuskon mukaan Jeesusta ei ristiinnaulittu eikä hän ollut jumalallinen tai Jumalan poika. Islamilainen kertomusperinne täydentää Koraanin antamaa niukkaa Jeesus-kuvaa. Kertomuksissa Jeesus on Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan lempeä opettaja, mutta toisaalta ankara askeetti.
Islamin profeetat

Jeesuksen hahmo esiintyy sekä islamissa että kristinuskossa. Islamin mukaan islam on ihmiskunnan alkuperäinen uskonto, ja kaikki Vanhan testamentin profeetat Aadamista alkaen olivat muslimeja, myös Jeesus. Profeettojen kirjat kuitenkin rappeutuivat ajan myötä, ja niiden tekstit vääristyivät. Näin kävi myös Jeesuksen kirjoittamalle ”Evankeliumille” (إنجيل, injil). Kristinusko on vääristynyttä islamia.
Islamilaisessa tulkinnassa Jeesus ei ole Jumalan poika vaan yksi islamin profeetoista. Islamiin sisältyy Vanhan testamentin pohjalta profeettoja koskeva oppi, jonka mukaan Jumala on lähettänyt yhä uusia profeettoja varoittamaan ihmisiä. Jeesus lasketaan osaksi tätä ketjua, johon myös Muhammed kuuluu sen viimeisenä lenkkinä.
Islamiin kuuluvan opin profeetoista esitti Ibn Ishaq 700-luvulla, ja tätä kadonnutta teosta on lainausten perusteella ennallistanut C. D. Newby. Ibn Ishaqin esikuvana olivat Mooseksen kirjat ja Vanhan testamentin profeetat. Ishaqin profeettaopin mukaan islam oli ihmiskunnan alkuperäinen uskonto, josta ilmoittamaan oli lähetetty katkeamaton ketju profeettoja, Heitä oli yhteensä ollut 124 000 tai 144 000, joista 315 ”apostoleita”. Profeetoista vain 25 mainitaan nimeltä Koraanissa. Profeetat, joilla on myös kirja ovat ”Jumalan lähettiläitä”, ja heihin kuuluu Mooses (kirjana Toora), Daniel (kirjana Psalmit), Jeesus (kirjana Evankeliumi) ja Muhammed (kirjana Koraani). Profeetat on vuorollaan lähetetty varoittamaan ihmisiä ja julistamaan pelastusta, mutta vain osa ihmisistä koskaan uskoi heitä. Kaikki profeetat saarnasivat samaa oppia eli islamia, mutta alkuperäinen julistus vääristyi ajan myötä juutalaisuudessa ja kristinuskossa.
Jokaista kansaa varten oli oma profeettansa. Ainoastaan arabeilta sellainen puuttui, kunnes he Muhammedin myötä saivat profeettansa. Samalla profeettojen ketju tuli täyteen, joten Muhammed on heistä viimeinen. Muhammed ei luonut uutta uskontoa, vaan julisti samaa islamia kuin aiemmat profeetat Aadamista alkaen. Islamin tärkeimmät varhaiset profeetat ovat Aadam (Koraanissa 25 mainintaa), Nooa (33), Abraham (79), Mooses (136) ja Jeesus (23 mainintaa). Tärkein heistä on Muhammed, joka mainitaan Koraanissa vain neljä kertaa. Muslimit kuitenkin katsovat, että kun Koraanissa puhutaan ”Jumalan lähettiläästä” (yli 300 kertaa) tarkoitetaan aina Muhammedia. Siinä missä aikaisempien profeettojen opetukset ja kirjat vääristyivät, Muhammedin välittämä Koraani säilyi ennallaan. Se on ikuisesti muuttumaton ja suojattu vääristämiseltä.
Islamin käsitys Jeesuksesta vastasi yleiskuvaa profeetasta: Jeesus oli varoittaja ja Jumalan (arab. الله‎, Allah) lähettiläs (rasul Allah), mutta ei itse jumalallinen. Hän ei kuollut ristillä, sillä sellainen ei sopinut profeettakuvaan. Muiden suurten profeettojen tapaan hän sai Jumalalta pyhän kirjan, evankeliumin, jonka sisältö kuitenkin vääristyi ajan mittaan.
Tutkijoiden käsityksiä

Perinteisen käsityksen mukaan islamin saamat vaikutteet Lähi-idän muista uskonnoista tulivat varsinkin profeetta Muhammedin kautta. Ajan myötä kristilliset sisällöt islamissa lisääntyivät, kun islamiin kääntyneet kristityt toivat niitä mukanaan.
Revisionistisen koulukunnan edustajat taas katsovat, että kristilliset vaikutteet islamissa vähenivät ajan myötä. Se näkyy esimerkiksi neitsyt Marian katoamisena hadith-perinteestä, vaikka hän on näkyvästi esillä hadith-kirjallisuutta vanhemmassa Koraanissa. Koulukunnan monet edustajat hylkäävät islamilaisen kertomuksen uskontonsa synnystä. Saksalaisen Inarah-projektin tutkijat, kuten Christoph Luxenberg ja Volker Popp ovat esittäneet teorian, jonka mukaan muhammadismi olisi vasta kalifi Abd al-Malik ibn Marwanin (685–705) mukanaan tuoma termi. Muhammad olisi ollut Jeesuksen kunnianimi, arabiaksi ”ylistetty”. Kalifi al-Malik olisi omaksunut Jeesukseen liittyvän kultin, jonka keskukseksi hän rakensi Jerusalemiin Kalliomoskeijan vuonna 691. Temppelin friisiteksti kertoi al-Malikin teologian perussanoman, joka korosti sitä, että Jeesus ei ollut Jumalan poika. Jeesus olisi pysynyt islamiksi kehittyvän arabikristillisyyden tärkeimpänä hahmona, joka väistyi taka-alalle vasta abbasidivallankumouksen myötä vuoden 750 jälkeen. Tällöin esiin noussut arabiprofeetta Muhammed olisi syntynyt varhaisten muhammad-tekstien kansanomaisen väärinluennan tuloksena. Jeesuksen tärkeämpää asemaa Koraanissa profeetta Muhammediin verrattuna osoittaisi se, että hänet mainitaan nimeltä useammin kuin Muhammed.
Vakiintuneen käsityksen mukaan Koraanissa esiintyvä ”Jumalan lähettiläs” on aina Muhammed. Tälle ei kuitenkaan ole ilmeistä perustetta itse tekstissä, sillä myös Mooses ja Jeesus ovat Jumalan lähettiläitä. Koraanin esittämät asiat löytyvät myös kristillisistä teksteistä, kuten syyrialaisesta Diatessarronista, Tuomaan lapsuusevankeliumista sekä Jaakobin ja Pseudo-Matteuksen evankeliumeista.
Jeesus Koraanissa

Islamin vanhinta kerrosta edustavan Koraanin antama kuvaus Jeesuksesta on suppea. Se koostuu irrallisista katkelmista, joita löytyy eri suurista. Koraanissa Jeesus ei ole Jumalan poika vaan profeetta, joka vahvistaa Abrahamin ja Mooseksen sanomat, tuo mukanaan ”selkeät todisteet”, on tullut vahvistamaan Tooran ja Evankeliumin ja kehottaa tottelemaan itseään. Jeesus on Jumalan lähettiläs (rasul Allah) (Koraani 4:171), Messias (al-Masih) (Koraani 3:45), ja Jumalan palvelija (abd Allah) (Koraani 19:30). Häntä ei ristiinnaulita, vaikka siltä näyttää (5:157), vaan korotetaan taivaaseen, josta hän ylösnousemuksen päivänä tulee tuomitsemaan (4:159). Jeesus saa näin ollen myös eskatologisen roolin lopun aikojen Messiaana, kuten kristinuskossakin.
Jeesus teki Koraanin mukaan ihmeitä. Hän puhuu jo kehdossa, herättää savilinnun henkiin, parantaa sokeita ja spitaalisia ja herättää kuolleita (3:49). Jeesukselle ja hänen opetuslapsilleen laskeutuu pöytä taivaasta (5:114), mikä näyttää viittaukselta pääsiäisateriaan. Kaikkein yksityiskohtaisimmat tarinat Jeesuksesta keskittyvät Raamatusta tuttuun Marian ilmestykseen. Myös Jeesuksen syntymä kuvataan tavallista tarkemmin.
Jeesus mainitaan Koraanissa nimeltä viisi kertaa useammin kuin Muhammed: Jeesus 25 ja Muhammed viisi kertaa.
Jeesuksen elämä

Jaakko Hämeen-Anttila on tehnyt islamin Jeesus-kuvasta tutkimuksen, jossa hän on kuvannut asiaa paitsi pyhien kirjoitusten myös muiden keskiajan islamilaisten kirjoitusten pohjalta.
Jeesuksen elämä > Syntymä

Muslimit uskovat Marian kautta tapahtuneeseen neitseestä syntymään, josta kerrotaan useissa Koraanin kohdissa. Koraanin tarinassa enkeli ilmestyy Marian eteen ilmoittamaan lahjastaan, pyhästä pojasta.
»Hän sanoi: ”Herrasi on lähettänyt minut antamaan sinulle puhtaan pojan.” Maria kysyi: "Kuinka minä voisin saada pojan, vaikka yksikään ihminen ei ole koskenut minuun enkä ole tehnyt huorin?” Hän vastasi: ”Näin sanoo Herrasi: ’Se on Minulle helppo.’ Me annamme hänet sinulle merkiksi ihmisille ja armomme osoitukseksi.” Näin oli päätetty.» 
(Koraani 19:19-21, suomennos Hämeen-Anttila, 1995)
Henki, joka nähtävästi oli enkeli Gabriel puhalsi Mariaan siten, että tämä tuli raskaaksi (21:91; 66:12).
»Mainitse myös se nainen, joka pysyi siveänä. Me puhalsimme häneen henkemme ja teimme hänestä ja hänen pojastaan merkin kaikille ihmisille.» 
(Koraani 21:91, suomennos Hämeen-Anttila, 1995)
Koraanissa Joosefia ei mainita nimeltä. Myöhempi selitysperinne tuntee Joosefin Marian kihlattuna, mikä tarina on kristillistä alkuperää. Erään tarinan mukaan juutalaiset sanoivat Marian tulleen raskaaksi huorinteosta, jolloin Joosef pakeni kihlattunsa kanssa. Matkalla Joosefin mieleen tuli surmata Maria, mutta enkeli Gabriel saapui ja sanoi: ”Tämä on aiheutunut pyhästä hengestä.” Joosef muutti mielensä.
Koraani hylkää ajatuksen, että neitseellisen syntymän myötä Jeesus olisi jumalallinen. Juutalaisuuden, kristinuskon ja islaminuskon mukaan myös ensimmäinen ihminen Aadam syntyi ilman isää ja äitiä, eikä hän siitä huolimatta ollut Jumala.
»Jeesus on Jumalan edessä samanarvoinen kuin Aadam, jonka hän loi tomusta ja sanoi: ”Ole”, ja Aadam oli.» 
(Koraani 3:59, suomennos Hämeen-Anttila, 1995)
Koraanissa Marian isä on Imran (arab. عمران‎), jonka mukaan on nimetty Imranin perheen suura. Hänen vastineensa Raamatussa on Amram. Jeesuksen äiti Maria on Koraanin arvostetuimpia naisia ja ainoa, jonka mukaan on nimetty kokonainen suura, Marian suura.
Koraani sekoittaa Jeesuksen äidin Marian Aaronin ja Mooseksen sisareen Mirjamiin, jolloin Jeesus muuttuu Mooseksen aikalaiseksi 1200 vuoden päähän: ”Aaronin sisar, ei isäsi ollut paha mies eikä äitisi tehnyt huorin” (19:28). Jae on tulkittavissa niin, että Koraani hyväksyy kristillisen opin myös neitsyt Marian neitseellisestä syntymästä.
Jeesuksen elämä > Ihmeteot

Islamilaisessa perinteessä on runsaasti kertomuksia Jeesuksen tekemistä ihmeistä. Tunnetuimpia ovat henkiinherättämiset, parantamiset ja ruokaan liittyvät ihmeet. Jeesus suoritti ihmetekoja jo varhain: vauvaiässä hän puhui lintuja savesta ja lapsena oppi koulunpenkillä yhdessä päivässä kuukauden tiedot. Jotkin lapsuustarinat ovat samaa lähtöä kuin Uuden testamentin apokryfikirjoihin kuuluva Tuomaan lapsuusevankeliumi, jonka kertomusten alkuperä on Intiasta.
»Kerrotaan, että Jeesus potkaisi ohi kulkiessaan maassa lojuvaa pääkalloa ja sanoi: ”Puhu Jumalan luvalla.” Se vastasi: ”Sinä Jumalan henki, olin kerran kuningas. Istuessani kruunu päässä kuninkuudessani, joukkojeni ja palvelijoitteni ympäröimänä kuninkaallisella valtaistuimellani näin kuoleman enkelin. Jokainen jäseneni menetti voimansa ja sieluni lähti hänen luokseen. Kunpa kaikki nuo joukot olisivat olleet poissa ja kunpa olisin elänyt yksinäisyydessä seuraa vailla!”»
Jeesuksen ihmeteoista suosituimpia ovat islamilaisessa kirjallisuudessa olleet henkiinherättämiset. Jeesus saattoi herättää kuolleen henkilön, jotta hän kertoisi, kuinka tuonpuoleisessa tuomitaan tämänpuoleiset teot. Tämän jälkeen osa henkiin heränneistä jatkoi elämäänsä ja sai jopa lapsia, mutta osan Jeesus komensi takaisin kuolleiksi.
Ihmekertomusten juuret ovat usein kristillisessä kirjallisuudessa, mutta islamilaisessa kirjallisuudessa ne alkoivat elää omaa elämäänsä. Aineksia on lainattu eri lähteistä ja sijoitettu Jeesuksen elämään. Islamilaisessa kirjallisuudessa esitetään, että Jeesus oli Jumalalle alisteinen ja ihmeteot tapahtuivat aina Jumalan luvalla.
Jeesuksen elämä > Opetukset, saarnat ja rukoukset

Jeesus esiintyy islamilaisessa kirjallisuudessa viisaana opettajana. Hän opettaa opetuslapsiaan niin sanoilla kuin teoilla. Monet Jeesuksen opetuksista ovat peräisin kristillisestä kirjallisuudesta, kuten esimerkiksi kirjanoppineiden moittiminen ja vertaus, kuinka hedelmistään puu tunnetaan.
»Jeesuksen kerrotaan sanoneen: Oppineita on kolmenlaisia. Yksi tuntee Jumalan ja Hänen käskynsä. Toinen tuntee Jumalan mutta ei Hänen käskyjään. Kolmas tuntee Jumalan käskyt mutta ei Häntä itseään.»
Koraani takaa Jeesukselle tärkeän aseman islamissa, mutta toisaalta kristinuskon keskittyminen Jeesuksen ympärille on monimutkaistanut asiaa. Joissakin teksteissä Johannes Kastaja on nostettu jopa Jeesuksen yläpuolelle ja näin korostettu Jeesuksen asemaa vain ihmisenä. Jeesuksen opetuspuheilla ei ole samanlaista asemaa kuin Koraanilla tai profeetta Muhammedin puheilla.
Islamilaisessa kirjallisuudessa Jeesuksen saarnat ja rukoukset koostuvat erilaisista katkelmista. Osa on lähes suoria käännöksiä evankeliumeista tai sieltä täältä poimittuja katkelmia, jotka on koottu yhteen. Kuuluisin vastaava kokoelma on Vuorisaarna, jossa eri evankeliumit sijoittavat vuorisaarnan opetuksia Jeesuksen eri elämän vaiheisiin. Tärkeintä niin kristityille kuin muslimeillekin oli koota opetukset yhteen.
»Jeesus sanoi opetuslapsilleen: Totisesti minä sanon teille: puu kasvaa ja kukoistaa maassa taivaasta lankeavan sateen voimalla. Samoin sydän näkee kulkea oikeaan viisauden valossa.»
Joidenkin islamilaisten tekstien tarkoituksena on ollut osoittaa, että Jeesus ennakoi profeetta Muhammedin tuloa. Uuden uskonnollisen tekstin sijoittaminen vanhemman hahmon suuhun ei ollut harvinaista antiikin ja keskiajan maailmassa.
Jeesuksen elämä > Askeetti

Jeesus on islamilaisessa kirjallisuudessa lempeä, mutta itseään kohtaan ankara. Jeesuksen paasto, kilvoittelu ja kamppailu Paholaista vastaan ovat toistuvia teemoja. Islamin Jeesus-kuvaan ovat vaikuttaneet Syyrian ja Egyptin kristillisyyden askeettinen perinne. 600-luvun keskivaiheilla kalifi Muawija esiintyi Damaskoksessa Johannes Kastajan kultin suojelijana. Johannes Kastaja oli Raamatun mukaan askeetti, joka pukeutui eläinten nahkoihin ja söi heinäsirkkoja. Jeesus esiintyy islamilaisessa tarinoissa samanlaisena askeettina, mikä viittaa näiden hahmojen sekoittumiseen keskenään:
»Jeesus tapasi pukeutua karvavaatteisiin ja syödä puiden lehtiä. Hän ei hakenut turvaa talosta eikä hänellä ollut perhettä tai omaisuutta. Hän ei varastoinut mitään huomista varten. Toiset sanoivat, että hänen äitinsä kehräsi ja hän eli äitinsä ansiosta.»
Islam suhtautuu epäluuloisesti askeettisuuteen. Profeetta Muhammed otti itselleen monia vaimoja, ja ramadanin paastokuukauden öinä jokaisen muslimin velvollisuus on syödä. Jeesuksen toisen tulemisen yhteydessä hän kuitenkin seuraa Muhammedin sunnaa, ottaa vaimon ja saa lapsia. Jeesuksen askeettisuus näkyy myös epäluulona omaisuutta, rikkaita ja hallitsijoita kohtaan, kun taas islam suhtautuu omaisuuden hankkimiseen myönteisesti.
Jeesuksen arvot poikkeavat profeetta Muhammedin arvoista, mutta siitä huolimatta islamilainen kirjallisuus on säilyttänyt Jeesuksen askeettina ja naimattomana vaeltajana lopun aikoihin saakka, jolloin myös Jeesus esiintyy puhdasoppisena muslimina. Jeesus saarnaa pyhän sodan sijasta rauhaa ja kehottaa kääntämään lyöjälle toisenkin posken.