Mihin uskot jos et usko?
Sisältö > Econ vastaus

Umberto Eco sanoo olevansa sitä mieltä, että vaikka ihmiset olisivat uskonnottomia, heillä on silti käsitys ”äärimmäisistä rajasta, kysymyksistä ja odotuksista, yhteydestä johonkin suurempaan”, jota uskonnoissa kuvataan pyhyyden käsitteellä. Eco toteaa Martinin kysyvän, mikä näissä käsityksissä on sitovaa, pakottavaa ja kiistämätöntä. Eco kysyy, onko olemassa kaikille yhteisiä käsitteitä. Hänen mielestään nämä käsitteet liittyvät ihmisen ruumiillisuuteen.
»Varmastikin jokaisella ihmisellä on käsitys siitä mitä tarkoittaa huomata asioita, muistaa, tuntea halua, pelkoa, surua tai helpotusta, nautintoa tai kipua, ja päästellä ääniä, jotka ilmaisevat noita tunteita. Tästä seuraa (ja näin pääsemme oikeuksien alueelle), että meillä on yleispäteviä käsityksiä rajoituksista: emme halua, että kukaan estää meitä puhumasta, näkemästä, kuuntelemasta, nielemästä tai sylkemästä, menemästä minne tahdomme. Kärsimme, jos joku kahlitsee meidät tai erottaa meidät muista, lyö meitä, haavoittaa meitä tai tappaa meidät, alistaa meidät fyysiselle tai psyykkiselle kidutukselle, joka vähentää tai tuhoaa kykymme ajatella.» 
()
Nämä vaistonvaraiset käsitteet muodostavat Econ mukaan moraalin perustan. Eco sanoo, että ihmisten on kunnioitettava toisten ruumiillisia oikeuksia, joihin kuuluu myös oikeus puhua ja ajatella. Hänen sanojensa mukaan ihmiskunta ei olisi kokenut kidutusta, joukkomurhia, ja sananvapauden tukahduttamista, jos näitä oikeuksia olisi kunnioitettu. Econ mukaan ihminen voi ymmärtää sen, ettei hänen tule tehdä muille mitään, mitä ei toivoisi tehtävän itselleen. Tämä johtuu siitä, että moraalinen ulottuvuus tulee mukaan heti silloin, kun läsnä on Toinen. Kaikki moraalisäännöt säätelevät yksilöiden välisiä suhteita. Ihminen on yhteisöllinen olento, jonka määrittää Toinen. Toinen on läsnä ihmisessä itsessään. Econ mukaan nekin ihmiset, jotka tekevät väkivaltaa toisille, tekevän niin vain poikkeuksellisissa tilanteissa. Muina aikoina he haluavat toisilta ihmisiltä hyväksyntää. Econ mukaan yhteisöissä, jotka ovat hyväksyneet kärsimyksen aiheuttamisen ihmisille, Toisen käsite rajoittui omaan yhteisöön. Ulkopuolisia pidettiin epäinhimillisinä, raakalaisina tai vääräuskoisina. Toisen aseman tunnustaminen on Econ mukaan vuosituhantisen kehityksen tulos. Martinin kysymykseen, antaako tietoisuus Toisen merkityksestä ja arvosta ehdottoman perustan moraaliselle toiminnalle, Eco toteaa voivansa vastata ainakin, että sekään mitä Martini kutsuu ehdottomaksi perustaksi ei ole välttämättä saanut uskovaisia välttämään pahoja tekoja. Econ mielestä on ilmeistä, että uskonnoton ihminen voi pyrkiä tekemään elämästään merkityksellisen ja että hän voi ”saada lohtua vain rakkaudesta toisia kohtaan, yrittämällä taata jollekulle muulle kelvollisen elämän, silloinkin kun hän itse on jo poissa”.
Econ mukaan moraali perustuu ruumiillisille tosiasioille ja sille käsitykselle, että ainoastaan Toisen läsnäolo saa ihmiset kokemaan itsensä ihmisiksi. Se, minkä Eco määrittelee ei-uskonnollisena moraalina, on hänen mukaansa pohjimmiltaan luonnon moraalia. Luonnollinen vaisto, kehittyneessä ja tietoisessa muodossaan, voi Econ mielestä olla riittävän luja perusta moraalille.
Eco viittaa Baruch Spinozan teokseen Etiikka, joka sisältää ajatuksen luonnosta itseriittoisena kokonaisuutena. Mielle tästä suuresta, yhtenäisestä todellisuudesta, johon kaikki yksilöt joskus palaavat, voi muodostaa ihmisissä mielteen suvaitsevuudesta ja hyväntahtoisuudesta, koska tuon todellisuuden tasapaino ja sopusointu on kaikkien asia. Luottamus elämän ja arvojen jatkumiseen saa uhrautumaan toisten hyväksi. Econ mukaan vähitellen ihminen on voinut luoda selityksen, mallin ja esimerkin yleismaailmallisesta rakkaudesta, anteeksiannosta ja uhrautumisesta eli kertomuksen Kristuksesta. Econ mukaan tämä on luonnollinen ja maanläheinen arvoitus. Econ mielestä täten luonnollinen moraali ja uskonnollinen moraali voivat olla peruskohdiltaan yhteneviä.