stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Otto Andersson
Aiheesta muualla

Andersson, Otto hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Otto Andersson (Arkistoitu – Internet Archive) kokoelmassa Finlands svenska folkdiktning. Svenska litteratursällskapet i Finland. (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Severin Johansson | Åbo Akademin rehtori 1929–1936 | Seuraaja: Rolf Pipping |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Olavi Andersson

Olavi Johan Andersson
Olavi Johan Andersson (myöh. Ahima, 24. heinäkuuta 1895 Turku – 5. tammikuuta 1963) oli suomalainen jääkärikapteeni, hänen vanhempansa olivat maalarimestari Olof Oskar Andersson ja Naema Ulrika Åhman, hänen puolisonsa oli Ida Leinonen.
Opinnot

Hän kävi kansakoulun ja Turun kauppaopiston 2-vuotiset iltakurssit. toimi konttoristina Turussa ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1927. Haminan taistelukoulusta hän valmistui 1918, jääkärialipäällystölle järjestetty aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa hän suoritti 1921, Kadettikoulun poikkeuksellinen kurssi 1927–1928 ja sama Suojeluskuntain päällystökoulussa 1933–1934, Taistelukoulun luutnanttikurssille hän osallistui vuonna 1936, Sotilashallinnollisen koulun hän suoritti vuosina 1937–1938.
Jääkäriaika

Ahima liittyi Saksassa koulusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 3. maaliskuuta 1916, hänet siirrettiin rintamakomennuksen jälkeen 1. komppaniaan 23. syyskuuta 1917. Andersson osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Saksan itärintamalla taisteluihin pataljoonan pioneerikomppaniassa Misse-joella ja Riianlahdella, Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Andersson saapui Suomeen (Vaasaan) jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Hän astui armeijan palvelukseen aliupseerina. Suomen sisällissodassa hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Andersson osallistui sotatoimiin Raudussa ja otti osaa rajaseudun taisteluihin. Hän haavoittui Raasulissa 8. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli 1. kesäkuuta 1918 alkaen 4. jääkäripataljoonassa. Hän toimi koulutusaliupseerina ja komppanianvääpelinä 1. komppaniassa. Hänet siirrettiin 21. kesäkuuta 1926 nuoremmaksi upseeriksi Porin rykmenttiin, missä tehtävässä hän oli aina talvisodan syttymiseen saakka. Rykmentin toimitusjoukkueen johtajaksi hänet nimitettiin 3. tammikuuta 1935. Vuonna 1939 ennen talvisodan syttymistä hän toimi myös rykmentin talouspäällikön apulaisena.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui talousupseerina 1. Prikaatin III pataljoonassa ja otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella. Myöhemmin hänet komennettiin Jääkäripataljoona 4:n huoltopäälliköksi, jonka joukoissa otti osaa taisteluihin Laatokan Karjalassa. Välirauhan aikana hän toimi Jääkäriprikaatin huoltopäällikkönä ja Jatkosodan alkaessa hänet huoltopäälliköksi Jääkäripataljoona 2:een ja edelleen 2. Jääkäriprikaatiin, jonka joukoissa osallistui taisteluihin Tolvajärvi–Karhumäki-akselilla. Vuonna 1942 hänet siirrettiin huoltopäälliköksi Käkisalmen ilmasuojelupiiriin ja edelleen suojeluskuntapiiriin. Torjuntataisteluihin hänet komennettiin huoltopäälliköksi Kenttätykistörykmentti 18:aan ja osallistui sen mukana Rukajärven taisteluihin.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän toimi Kenttätykistörykmentti 2:en huoltopäällikön apulaisena, kunnes erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945 ja siirtyi Huhtamäki-yhtymän kuljetuspäälliköksi. Hänet haudattiin Turkuun.
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania
Anjalan kartano

Anjalan kartanon päärakennus.
Anjalan kartano on kartano Kouvolassa Kymijoen rannalla Ankkapurhan koskimaisemassa. Kartanon on omistanut 1600-luvulta vuoteen 1837 ja uudelleen vuodesta 2017 Wrede af Elimä -aatelissuku. Se oli Wreden suvun pääkartano.
Kustaa III:n sodan aikana kartanossa allekirjoitettiin 12. elokuuta 1788 sodan lopettamista vaatinut niin sanottu Anjalan liittokirja. Vanha kartanorakennus tuhoutui venäläisten tykkitulen sytyttämässä tulipalossa sodan aikana vuonna 1789. Nykyinen, uusklassista tyyliä edustava päärakennus valmistui 1790-luvun lopulla tai 1800-luvun alussa. Rakennus oli vuosina 1957–2010 kartanomuseona, ja tuolloin julkisivuun lisättiin restauroinnin yhteydessä pieni pylväikkö ja parveke. Kartanoalueella on säilynyt myös 1840-luvulla rakennettuja talousrakennuksia kuten kivinavetta ja viljamakasiini.
Historia > Luettelo omistajista

1600-luvulta vuoteen 1837 vapaaherrallisen Wrede-suvun niin sanottu suomalainen haara
1842–1907 ruhtinaallinen Menšikov-suku
Omistajaluettelo (mahdollisesti epätäydellinen):
leskirouva, paronitar Gertrud von Ungern (ratsumestari Henrik Wreden leski)
ritari, sittemmin paroni Carl Henrik Wrede (edellisen nuorempi poika)
eversti, paroni Fabian Wrede (edellisen ainut eloonjäänyt poika)
maaherra, paroni Henrik Jakob Wrede (edellisen ensimmäisen avioliiton nuorin poika)
yhteisesti:  valtaneuvos, kenraalimajuri, paroni Fabian Wrede ja paroni Otto Gustaf Wrede  (edellisen vanhempi veli ja velipuoli)
yksin: paroni Otto Gustaf Wrede (keskinäisten perintöjärjestelyjen tuloksena edellä mainittu toinen yhteisomistaja, lunastettuaan vaihdolla vanhemman velipuolensa osuuden)
paroni Rabbe G. Wrede (edellisen poika), tämän aikana Anjalasta lienee muodostunut perheen pääkartano
teollisuudenharjoittaja, paroni Gustaf Wrede (edellisen vanhin poika)
Gustaf Wreden perikunta
kreivi Carl Gustaf Creutz, Pernajan Malminkartanon herra
1842 Suomen valtio (omistajaksi oston kautta 1842)
1842–1847 senaattori, paroni Otto Vilhelm Klinckowström
1847 Suomen valtio
Suomen kenraalikuvernööri, ruhtinas Aleksandr Sergejevitš Menšikov (omistajaksi valtionlahjoituksen kautta)
ruhtinas Valdemar Menšikov (edellisen poika)
vuoteen 1907 kornetti Ivan Menšikov-Koreiš (edellisen sisaren tyttärenpoika)
valtionhallinnon Senaatti-kiinteistöt 2014
Wrede-suku uudelleen vuodesta 2017
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anjalan kartano Wikimedia Commonsissa
Anjalan kartanomuseo, Anjalankoski. Museovirasto. 23.6.2009. Arkistoitu 115.7.2009. Viitattu 17.9.2020.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Anjalan kartano (Q10412221)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kartanon päärakennus
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kouvola
sijainti: Anjala
koordinaatit: 60°41′47″N 26°48′50″E﻿ / ﻿60.69639°N 26.81389°E﻿ / 60.69639; 26.81389

Wreden hautausmaan hautakammio Anjalassa. Suunnitellut arkkitehti G. T. Chiewitz vuonna 1860.
Anjala Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Anna-sarja

Anna-sarja on kanadalaisen L. M. Montgomeryn kirjoittama teossarja, johon kuuluu kahdeksan teosta. Sarja kertoo orvosta Anna-tytöstä (engl. Anne), joka päätyy kasvatiksi perheeseen, johon oli alun perin tarkoitus tulla poika. Teossarja kattaa Annan elämän lapsuusvuosista, 11-vuotiaasta pikku tytöstä keski-ikäiseksi perheenäidiksi, jolla on kuusi lasta. Sarjan loppua kohden Anna astuu teoksissa hieman taka-alalle hänen lastensa saadessa suuremman roolin kerronnassa. Teossarjan viimeisessä osassa, Kotikunnaan Rilla -kirjassa Annan nuorin tytär Rilla on saanut selkeän päähenkilön aseman. Alun perin Montgomery kirjoitti sarjan ensimmäisen osan itsenäiseksi teokseksi, mutta kustantajan ehdotuksesta laajensi teosta kokonaiseksi sarjaksi.
Teosten kirjoittamisjärjestys ei noudata täysin niiden järjestystä sankarittarensa elämässä, vaan teokset Anne of Windy Poplars (suom. Anna opettajana) ja Anne of Ingleside (suom. Annan perhe) on kirjoitettu myöhemmin kustantajan toivomuksesta, viimeisen osan jälkeen täyttämään tarinassa olleita ajallisia aukkoja. Montgomery on sarjaa kirjoittaessa hyödyntänyt omia lapsuudenkokemuksiaan kasvatiksi joutumisesta. Sarja kuuluu maailman rakastetuimpiin tyttökirjoihin ja on yhä edelleen suosittu. Sarjaa on käännetty monille kielille, ja siitä on tehty elokuvia ja näytelmiä.
Teossarjan suosio on johtanut myös siihen, että Prinssi Edwardin saarelle on syntynyt paljon Anna-turismia. Lukuisat Anna-fanit ympäri maailmaa matkustavat Annan alkujuurille Cavendishin kaupunkiin, jonne on luotu kokonainen fiktiivinen maailma Anna-kirjojen hengessä.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Kirja | alkuteos | suomennosvuosi | Anna Shirleyn ikä kirjassa |
| * | Annan nuoruusvuodet | Anne of Green Gables, 1908 | 1920 | 11–16 |
| * | Anna ystävämme | Anne of Avonlea, 1909 | 1921 | 16–18 |
| * | Annan unelmavuodet | Anne of the Island, 1915 | 1921 | 18–22 |
| * | Anna opettajana | Anne of Windy Poplars, 1936 | 2002 | 22–25 |
| * | Anna omassa kodissaan | Anne's House of Dreams, 1917 | 1922 | 25–27 |
| * | Annan perhe | Anne of Ingleside, 1939 | 2002 | 34–40 |
| * | Sateenkaarinotko | Rainbow Valley, 1919 | 1925 | 41 |
| * | Kotikunnaan Rilla | Rilla of Ingleside, 1921 | 1962 | 49–53 |
Kirjallisuutta

Lucy Maud Montgomery ja Sisko Ylimartimo: Alppipolku, 2017, Minerva Kustannus ISBN 9789523125223
Aiheesta muualla

Anna-sarjan kirjat luettavissa englanniksi nettisivulta tai pdf:nä (Arkistoitu – Internet Archive)
Anna-sarjaan liittyviä turistikohteita Prince Edward Islandin sivulla
S/S Antero

| S/S Antero |
| --- | --- |
 S/S Antero Karvalakkiregatassa 2016 lähdössä Savonlinnasta Laukansaareen.
Tyyppi:  Höyrykäyttöinen hinaaja, nykyisin huviliikenteessä
Kotipaikka:  Tuulausniemi, Puumala
Omistaja:  Ari ja Arja Juva, Espoo
Aiemmat omistajat:  Valtion Rautatiet, Lappeenranta (1924–1945), Vapo, Kuopio ja Lappeenranta (1945–1961), Löydön Saha Oy, Ristiina (1961–1973), Ari ja Arja Juva, Espoo (1973–)
Rakennustelakka:  Tehtaat Lehtoniemi & Taipale Fabriker, Lehtoniemi
Vesillelasku:  1924
Tekniset tiedot
Pituus:  18,41 m
Leveys:  4,21 m
Syväys:  2,18 m
Koneisto:  Compound-höyrykone
Koneteho:  117 ihv kW
Nopeus:  8 kn
S/S Antero on höyrylaiva, joka on rakennettu vuonna 1924 Tehtaat Lehtoniemi & Taipale Fabrikerin telakalla Lehtoniemessä. Alus rakennettiin Valtion rautateiden käyttöön hinaamaan halkoproomuja Saimaalla. Ammattiliikenteessä Antero hinasi alun perin proomuja Savonlinnaan ja Varkauteen, mutta 1930-luvulta lähtien se oli VR/Vapon Kallaveden laiva. Hinausten vähentyessä alus jäi seisomaan Luukkaan telakan rannalle 1958. Vapo käytti laivaa sen jälkeen enää ajoittain, ja vuonna 1961 se myytiin Löydän Sahalle Ristiinaan. Löydön Sahan palveluksessa alus veti tukkilauttoja ja selluloosahaketta Kaukopään tehtaille. Sahan lopetettua toimintansa vuonna 1965 Antero jäi toimettomaksi kahdeksaksi vuodeksi. Laiva siirtyi 1973 Ari Juvan omistukseen Saimaalle.
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin, ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Aiheesta muualla

Antero Suomen Höyrypursiseuran sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Alivaltiosihteeri (huumoriryhmä)

| Alivaltiosihteeri |
| --- | --- |
 Alivaltiosihteerin radiotyöryhmä Turun Kirjamessuilla vuonna 2010. Kuvassa vasemmalta oikealle Pasi Heikura, Jyrki Liikka ja Simo Frangén.
Tiedot
Toiminnassa:  1985–
Tyylilaji:  huumorimusiikki
Kotipaikka:  Tampere
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Pasi Heikura, vuodesta 1985   Jyrki Liikka, vuodesta 1985   Simo Frangén, vuodesta 1985   Matti Toivonen, vuodesta 1990  
Entiset jäsenet:  Satu Kurvinen, 1985–1990  
Levy-yhtiö:  Hiljaiset Levyt  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alivaltiosihteeri on suomalainen yhtye ja huumoriryhmä. Se aloitti uransa musiikkiyhtyeenä ja on sittemmin tehnyt sketsiohjelmia niin radioon kuin televisioonkin.
Matti Toivonen toimii Alivaltiosihteeri-yhtyeen solistina muttei ollut mukana radiohupailussa Alivaltiosihteeri–Suomen virallinen ohjelma.
Alivaltiosihteeri julkaisi vuonna 1996 ensimmäisen Alivaltiosihteeri-kirjan Virallinen kirja. Kirjoihin on koottu radiohupailujen parhaimmistoa vuosien varrelta. Siitä lähtien vuoteen 2017 ryhmä julkaisi uuden kirjan vuosittain.
Yhtye

Alivaltiosihteeri-yhtyeen perusti neljä tamperelaista opiskelijaa vuonna 1985. Ennen Alivaltiosihteeriä yhtyeen kaksi perustajajäsentä Pasi Heikura ja Jyrki Liikka soittivat yhdessä Ankara-nimisessä yhtyeessä. Yhtyeen nimi muuttui lopulta Alivaltiosihteeriksi. Mukaan yhtyeeseen tulivat myös Simo Frangén ja Satu Kurvinen. Yhtye levytti Hiljaiset Levyt -nimiselle levy-yhtiölle, ja sen tuotanto oli huumori- ja parodiapohjaista. Yhtye esiintyi lukuisia kertoja myös televisiossa, ja keikkamyynti oli varsin hyvää. Vuonna 1990 laulaja Satu Kurvinen päätti lähteä yhtyeestä, ja tilalle tuli Matti Toivonen.
Yhtye toimi aktiivisesti aina 1990-luvun puoleenväliin saakka. Sen jälkeen se on esiintynyt vain harvakseltaan. Yhtyeen vuosien 1986–1991 levytystuotannosta julkaistiin tammikuussa 2011 kahden cd:n kokoelma Valtakunnan arkisto – Kootut levytykset 1986–1991.
Alivaltiosihteeri teki yhteensä kuusi albumia ja 400 keikkaa vuosina 1985–1995.
Radiohupailut

Alivaltiosihteerin jäsenet tekivät samalla työryhmällä huumoriohjelmia myös tamperelaiseen Radio 957 -paikallisradioon. Vuonna 1990 Jukka Haarma ehdotti Alivaltiosihteerille oman, Alivaltiosihteeri – Suomen virallinen ohjelma -nimisen viikoittaisen radio-ohjelman tekemistä toimintansa aloittavassa Radiomafiassa. Frangén, Heikura ja Liikka lähtivät mukaan, ja ensimmäinen Alivaltiosihteeri-ohjelma esitettiin 6. kesäkuuta 1990.
Vuoden 2003 radiouudistuksen johdosta ohjelma siirtyi Yle Radio Suomi -kanavalle ja lähetysaika lauantaista sunnuntaille. Myös YleQ-kanava lähetti ohjelmaa olemassaolonsa ajan 2003–2006. Alivaltiosihteeri oli yksi vanhimmista viikoittain lähetettävistä radio-ohjelmista.
Vuoden 2012 alussa Alivaltiosihteeri siirtyi uudistetulle Yle Puhe -kanavalle. Samalla sen formaattia muutettiin. Aiemman viikoittaisen noin tunnin kestoisen kahdesti lähetetyn ohjelman sijaan uusi viikon ohjelma koostui viidestä noin viiden minuutin mittaisesta pätkästä, jotka lähettiin arkipäivisin 12.05. Perjantaina lähetettiin kokoomalähetys, jossa on kaikki viikon sketsit. Aiemmin sketsien välissä soitettiin musiikkia, mutta uudistuksen myötä musiikki korvattiin kolmikon omilla mainospätkillä. Viikoittaisista vakiosketseistä uudistetussa Alivaltiosihteerissä oli mukana alkujutustelut, Viikon virallinen palindromi, Einomies Porkkakosken puhelinraportti, Viikkovisa ja ohjelman loppusketsi, jossa kerrottiin jokin asia päättyvästä ohjelmasta, rock-musiikista ja seuraavalla viikolla vieraaksi tulevasta Nyyssösestä, ja lopuksi kerrottiin neljä sanaleikin sisältävää vitsiä. Alivaltiosihteerin viikkovisan taustamusiikkina soi aina Roger Whittakerin viheltelykappale ”Swaggy”.
Alivaltiosihteeri juhlisti humoristisilla teemalähetyksillään ohjelman vuosipäiviä sekä sadansia ja viidensiäkymmeniä ohjelmia. Myös palindromipäivä 20.02.2002 huomioitiin. Alivaltiosihteerissä toistuvia pilailun kohteita olivat usein tavalliset ihmisryhmät. Vakioaiheita olivat suomen kielen turmelu, lääkäripalvelut ja alkoholismi. Vakituisia sketsien kehyksiä olivat uutislähetykset (muun muassa nimellä AVSTT:n uutiset), Radio Suomen teemaillat, suuret tulkitsijakilpailut ja tiettyyn aiheeseen tai musiikkityyliin sitoutuneet radio- ja televisiokanavat. Hyvin usein sketsissä saatettiin kuitenkin käsitellä jotain aihetta täysin asianmukaisesti, mutta aiheen sanasto korvattiin jonkin toisen aiheen sanastolla. 1990-luvun alussa lähetettiin myös muutama ohjelma, jonka sketseissä liikuttiin ohjelmien vakituisissa äänimaisemissa, mutta ohjelmassa toimittajat kertoivat vuorotellen sanaleikkivitsejä. Vuosittain kuultiin myös muutama vuoden parhaita sketsejä sisältävä koosteohjelma. Näitä olivat myös ensimmäiset Yle Puheessa lähetetyt ohjelmat, joista yksi oli kuitenkin vain osittain sketsikooste.
Radio-ohjelmia ryhmä teki 27 vuoden aikana 1 233 kappaletta, joista jokaiseen Frangén ja Heikura laativat kumpikin yhden ”viikon virallisen palindromin”.
Yleisradio päätti Alivaltiosihteeri-ohjelman lopettamisesta tammikuussa 2017. Toukokuusta 2016 lähtien ohjelma oli ollut tauolla. Jäähyväisohjelma lähetettiin 29. huhtikuuta 2017 Radio Suomessa.
Television sketsisarjat

Radion lisäksi Alivaltiosihteeri on tehnyt viihdeohjelmia myös televisioon. Televisio-ohjelmia tekemään liittyi Radiotyöryhmän lisäksi nyt myös Alivaltiosihteeri-yhtyeen laulajana tunnettu Matti Toivonen. Ensimmäinen ohjelma oli Alivaltiosihteeri: Suomi 75. Se käsitteli tapahtumia Suomen itsenäisyyden ajalta. Ohjelma lähetettiin myös Montreux'n Kultainen ruusu -kilpailuun, mutta se ei menestynyt, sillä teknisestä erehdyksestä johtuen ohjelman suomen- ja englanninkieliset versiot oli ajettu päällekkäin.
Muita Alivaltiosihteerin televisio-ohjelmia olivat neliosainen Alivaltiosihteeri muistelee sekä kuusiosainen Alivaltiosihteeri valvoo. Näiden lisäksi tehtiin vuonna 1998 myös erikoisjaksot itsenäisyyspäivälle, joululle, pääsiäiselle ja vapulle, mutta Toivonen ei ollut tällä kertaa mukana.
Alivaltiosihteerin televisioon tekemät sketsiohjelmat ja yhtyeen musiikkivideot ilmestyivät DVD-levyllä Virallinen DVD syksyllä 2006. Levyllä on myös Arto Nybergin Yle TV1:lle tekemä dokumentti Alivaltiosihteeristä.
Jäsenet

Simo Frangén
Pasi Heikura
Jyrki Liikka
Matti Toivonen (vuodesta 1990, ei mukana radio-ohjelmassa)
Satu Kurvinen (1985–1990)
Julkaisut > Albumit

Eduskuntatalo (Hiljaiset Levyt,  1987)
Tasavallan presidentti II (Hiljaiset Levyt,  1989)
Yhteiskunta – rakenne ja toiminta (Hiljaiset Levyt,  1990)
Yeah Baby Yeah (Hiljaiset Levyt,  1992)
Taustamusiikkia kansannousulle (Hiljaiset Levyt,  1994)
Innostuneet sonnit (Hiljaiset Levyt,  1995)
Eri esittäjiä: Toinen käsittely – kunnianosoitus Alivaltiosihteerille (Hiljaiset Levyt,  1995)
Tampere, keikka n:o 396 – kooste 10-vuotisjuhlakonsertista (Hiljaiset Levyt,  1996)
Virallinen levy – huumorikooste vuosilta 1992–2002 (Hiljaiset Levyt,  2003)
Te olette huono yleisö – kokoelmalevy vuosilta 1985–2000 (Hiljaiset Levyt,  2005)
Valtakunnan arkisto – Kootut levytykset 1986–1991 (Rocket Records,  2011)
Julkaisut > Viralliset kirjat

Virallinen kirja: radiohupailun vuosikymmen 1990–1995.  Otava, 1996.  ISBN 951-1-14406-5
Huippuvirallinen kirja: etuperin ja vähän takaperinkin 1990–1996.  Otava, 1997.  ISBN 951-1-14964-4
Nuoret viralliset miehet: vastarannan kiisket 1990–1997.  Otava, 1998.  ISBN 951-1-15557-1
Se virallinen tarina: viisivuotiskauden saavutukset 1990–1999.  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16142-3
V niin kuin virallinen: tunteita ja tuoksuja 1999.  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16619-0
Virallisuus on ilomme: viralissi jaarituksi 2000–2001.  Otava, 2001.  ISBN 951-1-17598-X
Virallisuus tai henki: pukujen kahinointia 2001–2002.  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18216-1
Matka virallisuuden keskipisteeseen: kolme miestä ei voi olla väärässä 2002–2003.  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18983-2
Virallisten vuorten gorillat: luotettava hakuteos 2003–2004.  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19701-0
Kymmenes virallinen kirja: ei ole täydellisyyden voittanutta 2004–2005.  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20434-3
Virallisuus ei vanhene koskaan: yksi sana kertoo vähemmän kuin tuhat sanaa 2005–2006.  Otava, 2006.  ISBN 951-1-21220-6
Virallisuus edellä puuhun: huvinvointiyhteiskunnan puolesta 2006–2007.  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-22002-2
Virallisuus sihisi hississä: portaattomasti nousevaa tunnelmaa 2007–2008.  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-22832-5
Virallinen kuin peipponen: virka-aikainen lintu madon löytää 2008–2009.  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23803-4
Alivaltiosihteerin virallinen juhlakirja: solmiokolmikon parhaat 1990–2010.  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-24310-6
Viralliset ja rohkeat: Puutarhaletkun kosto 2009–2010.  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-24610-7
Joukossa virallisuus tiivistyy: Virallinen kuin saapas 2010–2011.  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-25467-6
Virallisuus humanum est: Tuttu tv:stä tai radiosta 2011–2012.  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-26022-6
Virallisuus kannattaa aina: Jos silmälasit osaisivat puhua 2012–2013.  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-27377-6
Virallisuus on aseeni: Järjestäytyneen virallisuuden jäljillä 2013–2014.  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-28179-5
Suo, kuokka ja virallisuus: Järjestäytyneen virallisuuden jäljillä 2014-2015. Otava, 2015. ISBN 978-951-1-28976-0.
Virallisuus pitkästä ilosta: Ilo ilman virallisuutta on teeskentelyä 2015–2016.  Otava, 2016.  ISBN 978-951-1-30120-2
Virallisen pituinen se: kolmiosolmikon parhaat 2010-2016.  Otava, 2017.  ISBN 9789511317524
Julkaisut > Muut kirjat

Viralliset palat.  Otava, 2001.  ISBN 978-951-1-17280-2
Aito idiotia, Alivaltiosihteerin kauneimmat palindromirunot, Otava 2002 Simo Frangenin ja Pasi Heikuran kirjoittama palindromikokoelma
Elämä edessä, niska takana: virallisimmat ajatelmat.  Otava, 2004.  ISBN 978-951-1-19367-8
Julkaisut > Muut julkaisut

Alivaltiosihteeri – Virallinen CD-Rom (2001)
Alivaltiosihteeri – Virallinen DVD (2006)
Alivaltiosihteerin televisio-ohjelma (2010)
Alivaltiosihteerin animaatio-sarja (2011)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hiljaiset Levyt -levy-yhtiön Alivaltiosihteeri-sivut (Arkistoitu – Internet Archive).
Alivaltiosihteeri DVD:n viralliset -sivut.
Jussi Orell: Yli kymmen vuotta älykästä huumoria. Unikankare 23.11.2000.
Leena Peltokangas: Kaksikymppinen Alivaltiosihteeri jaksaa tehdä radiohuumoria. Ylen uutiset 2.6.2010
Rocket Recordsin Valtakunnan arkisto -kokoelman sivut (Arkistoitu – Internet Archive).
Yle Elävä arkisto: Alivaltiosihteeri
Yle Areena – Alivaltiosihteeri
Alivaltiosihteeri-yhtye esittää kappaleen "Te olette huono yleisö" Hittimittari-ohjelmassa 14.1.1987 Yle Areena
Evelyn Anthony

Evelyn Anthony (o.s. Evelyn Bridget Patricia Stephens, oik. Evelyn Ward-Thomas, 3. heinäkuuta 1926 – 25. syyskuuta 2018) oli brittiläinen kirjailija. Hän on kirjoittanut lähinnä romantiikkaa ja vakoiluaiheita sisältäviä romaaneja. Hänen tuotantoonsa kuuluu noin 50 teosta, joista kymmenkunta on suomennettu.
Evelyn Anthony syntyi varakkaan laivastoupseerin Henry Stephensin tyttäreksi. Hän alkoi 1940-luvulla kirjoittaa novelleja naistenlehtiin, ja hänen esikoisromaaninsa Rebel Princess (1953) perustui löyhästi Katariina Suuren elämään. Hän kirjoitti uransa alussa muitakin historian tunnetuista naishahmoista kertovia kirjoja, kunnes vaihtoi tyyliä 1960-luvulla naisille suunnattuihin vakoilutrillereihin, joihin hän sai ideoita tiedustelupiireissä sodan aikana toimineelta isältään. 1950-luvun keskivaiheilla hän avioitui kaivosalan yritysjohtajan Michael Ward-Thomasin kanssa, ja he saivat kuusi lasta.
Evelyn Anthonyn romaaniin The Tamarind Seed perustuu Blake Edwardsin ohjaama vakoiludraamaelokuva Romantiikan siemen (1974), jonka pääosia näyttelevät Julie Andrews ja Omar Sharif.