stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pilkkiminen
Pilkkimisestä yleisesti

Pilkkimistä harjoitetaan pääasiassa Kanadassa, Suomessa, Norjassa, Ruotsissa ja Venäjällä. Yhdysvalloissa sitä harrastetaan lähinnä Suurten järvien alueella, jonne sen toivat suomalaiset, ruotsalaiset ja norjalaiset siirtolaiset.
Kesällä kalastusta voidaan harrastaa pilkkiongintavälineillä veneestä.
Pilkkiminen kuten ongintakin ovat jokamiehenoikeuteen rinnastettavia yleiskalastusoikeuksia, joiden harjoittamiseen kalastuslaissa säädetyllä tavalla ei tarvitse lupaa (poiketen esimerkiksi virvelöinnistä ja verkkokalastuksesta). Suomessa kalastuslaki määrittelee pilkkimisen olevan kalastusta siimaan kiinnitetyllä pystysuunnassa liikuteltavalla pilkillä, siimaa kädessä pitäen tai lyhyehköä heittokalastukseen soveltumatonta vapaa käyttäen.
Talvella voidaan harjoittaa myös näköpilkintää. Näköpilkintä tapahtuu matalassa vedessä, niin että pilkkijä asettuu vatsalleen kairareiän eteen kasvot pilkkireiän yläpuolelle. Pian katse tottuu hämärään ja kalat voidaan erottaa vedestä. Kairareiän pohjalle voidaan myös tipauttaa kourallinen riisinjyviä, jotka pohjaan painuessaan luovat vaalean taustan, jota vasten kalat erottuvat paremmin ja siten myös kalan koukuttava vastaisku on helpompi tehdä.
Pilkkimisvarusteet > Pilkkivapa

Pilkkivapa on sangen lyhyt, kevytrakenteinen mormuskavapa saattaa olla kymmenisen senttiä pitkä, kun taas haukipilkintään soveltuvat vavat ovat usein kolmekymmentäsenttisiä. Kilpapilkkijät käyttävät usein haarukkavapoja, joissa siima kelataan vavan molemmissa päissä oleviin ’haarukoihin’ – kalan ylösnosto tapahtuu nopeammin ja se on kanssakilpailijoille vähemmän näkyvää.
Pilkkimisvarusteet > Kaira

Jääkaira on välttämätön reiän tekemiseksi jäähän. Kaira voi olla perinteinen käsin pyöritettävä tai moottorikaira.
Pilkkimisvarusteet > Muut varusteet

Jäänaskalit ovat pilkkijän turvavaruste, jota pidetään helposti saatavilla, esimerkiksi kaulassa roikkumassa. Jään pettäessä naskalit isketään jään reunaan ja ne helpottavat hyisestä vedestä nousemista.
Sohjokauha on kauha, jossa on ristikkomainen rei'itys. Se helpottaa sohjon poistoa avannosta.
Pilkkijakkaralla tarkoitetaan usein kokoontaitettavaa reppujakkaraa, joka sisältää myös säilytystilaa pilkkivavoille ja muille tarvikkeille.
Pilkkipönttö on yleensä styroksinen astia jossa on pyöreä reikä josta pilkityt kalat laitetaan sisään, ilman että pöntön kantta tarvitsee avata.
Pilkkijä tarvitsee säähän sopivat varusteet, kuten pilkkihaalarin, turkislakin ja rukkaset sekä asianmukaiset jalkineet.
Vieheet eli pilkit > Pystypilkit

Pystypilkit ovat yleensä noin viisi senttimetriä pitkiä suipon uistimen muotoisia metallinpaloja (usein kuparista tai messingistä tehtyjä), jotka nimensä mukaisesti uivat pystyasennossa. Pystypilkin alla on usein pienen ketjun päässä oleva koukku. Hyvin yleinen tapa on kiinnittää pystypilkkiin tapsi (10-15 senttimetriä pitkä siima), jonka toisessa päässä on usein mormuska.
Vieheet eli pilkit > Pystypilkit > Värikoukulla pilkkiminen

Pystypilkinnän yksi erityislaji on värikoukulla kalastaminen. Pystypilkkiin on kiinnitetty lyhyellä ketjulla tai siimalla
koukku, johon on valettu väriosa. Koukku on tavallisesti kolmi- tai yksihaarainen. Yksihaarainen muistuttaa morria ja siinä käytetään syöttiä. Kolmihaaraisessa värikoukuissa ei ole tapana käyttää syöttiä. Värikoukulla kalastamisessa on tavanomaista, että pienetkin vaihtelut värityksissä voivat vaikuttaa radikaalisti syöntihalukkuuteen. Näin myös vesistön laatu vaikuttaa koukun ottavuuteen.
Vieheet eli pilkit > Tasapainopilkit

Tasapainopilkit uivat vaakatasossa. Ne jäljittelevät muodoltaan kalaa ja ovat ulkonäöltään kuin pieniä vaappuja. Tasapainolla on perinteisesti pyydetty isompaa kalaa, eritoten ahventa.
Vieheet eli pilkit > Mormuskat

Mormuska (morri, mormu, mormyska) on eräänlainen painokoukku. Mormuskat ovat muihin pilkkeihin verrattuna hyvin pieniä: pienimmät mormuskat saattavat olla vain muutamia millimetrejä halkaisijaltaan, suurimmatkin ovat korkeintaan parisenttisiä. Pelkällä mormuskalla pilkkiminen vaatii ohuen siiman, eikä onnistu kovin syvässä vedessä, sillä kevyt mormuska vajoaa pohjaan varsin hitaasti. Pienimmät yksinään uitettaviksi tarkoitetut mormuskat painotetaan usein volframilla, mutta isommat ja pystypilkin kanssa käytettävät painotetaan kevyemmällä, mutta helpommin muovattavalla lyijyllä. Valmis mormuska pinnoitetaan halutun väriseksi. Syöttinä voi käyttää esimerkiksi kärpäsen tai surviaissääsken toukkaa.
Vieheet eli pilkit > Madepilkki

Mateita pilkitään erityisellä pitkällä liuskalla, jonka toisessa päässä on siiman kiinnityslenkki ja toisessa päässä kaksi isoa koukkua. Viehe lasketaan pohjaan asti ja sitä nyitään välillä hieman, jolloin se nousee pystyyn ja made luulee sitä toiseksi paritteluhaluiseksi mateeksi. Mateen ollessa pilkin päällä nykäistään taas jolloin koukut lävistävät mateen mahapuolelta. Mateita pilkittäessä käytetään normaalia järeämpää pilkkivapaa, koska se soveltuu tarkoitukseen paremmin jäykkyytensä ansiosta. Mateiden yöpilkintä on myös mahdollista.
Syötit > Onkiliero (kastemato)

Yleinen hyvinsäilyvä syötti, samoja matoja käytetään kesäisin onginnassa.
Syötit > Kärpäsentoukka

Kärpäsentoukka on pilkkijän yleisin syötti: se on hinnaltaan huokea ja hyvin säilyvä. Se on vaalea perusväriltään, mutta yleisimmin käytetään karamellivärillä värjättyjä toukkia. Yleisimmin käytettyjä värejä ovat punainen, vihreä, sininen ja keltainen.
Syötit > Surviaissääsken toukka

Surviaissääsken toukkaa pidetään parhaana syöttinä, mutta sen säilyvyys on huono, ja rakenteellinen kestävyys pujotettaessa koukkuun melko heikko. Sitä käytetään eritoten mormuskapilkinnässä ja silloin, kun tiedetään olevan huono syönti.
Saaliskalat

Ylivoimaisesti suosituin saaliskala pilkinnässä on ahven. Usein pilkkiin tarttuu myös särkiä ja kiiskiä. Lisäksi muiden kalalajien pilkkimiseen käytetään saaliskalasta riippuen erilaisia välineitä ja kalastustekniikkoja, muun muassa mateen, hauen, siian sekä isompien lohikalojen, kuten taimenen ja kirjolohen pilkkimiseen.
Pilkkiminen kilpailumuotona

Suomessa järjestetään talvisin myös pilkkikilpailuja, joissa parhaat voittavat tavarapalkintoja. Kilpailutapahtumista osallistujamäärältään suurin oli Veljekset Keskisen järjestämä Miljoonapilkki Töysän Ponnenjärvellä. Myös Kilpisjärven Vain kaksi kalaa -pilkkikilpailu on huomionarvoinen osanottajamäärän ja palkintoihin nähden vaatimattomien saaliiden vuoksi. Pilkkimisen Suomen-mestaruuskilpailut järjestetään myös vuosittain, ja osallistujamäärät lasketaan tuhansissa. Suomen-mestaruuskilpailuja on järjestetty myös pilkkihiihdossa, jossa yhdistyy hiihto ja pilkkiminen. Pudasjärvellä järjestetään kesäpilkin MM-kilpailut.
Kirjallisuutta

Kalamiehen tietokirja 3.  (2. p.)  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-15716-3
Janne Olsson: Pilkkikirja.  (2. p.)  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-15102-5
Timo Hyytinen: Suuri pilkkikirja.  Arma Fennica Oy, 2000.  ISBN 951-98371-1-6
Jyrki Jahnukainen, Veikko Rinne: Kalamiehen käsikirja.  (3. p.)  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-18309-1
Jari Tuiskunen: Pilkille.  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-22363-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pilkkiminen Wikimedia Commonsissa
Pilkki.info (Arkistoitu – Internet Archive) Suomalainen pilkkimiseen keskittynyt portaali. Keskustelualue, pilkkikuvia ja pilkkisaaliita.
Kalassa.net Suomalainen kalastussivu
Pilkintä Kalasaalis.comissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Kalast.us Suomalainen kalastussivusto
Vieheet
| --- | --- |
Uistimet:  Jigi  Lippauistin  Ruohosuojattu lippauistin  Lusikkauistin  Ruohosuojattu lusikkauistin  Vaappu-uistin  Jerkkaus 
Perhosyötti: 
Pilkkiminen:  Pystypilkki  Tasapainopilkki  Mormuska  Madepilkki 
Kilpailukäyttöön tarkoitettu haarukkavapa varustettuna tapsillisella pystypilkillä.
Pilkkijakkara ja -rukkaset.
Tyypillinen pystypilkki.
Painokoukku eli mormuska.
Toukkia.
Miljoonapilkin osallistujia vuonna 2005.
David Knuutinen

David Knuutinen (23. helmikuuta 1831 Karttula – 12. tammikuuta 1899 Karttula) oli suomalainen maanviljelijä, kauppias ja valtiopäivämies.
Talollinen David Knuutinen Karttulasta oli talonpoikaissäädyssä Pielaveden tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä  1867. Hän oli valtiopäivillä säädyn yksityisen valitusvaliokunnan varajäsen.
Aiheesta muualla

Valtiopäivämies Taavi Taavetinpoika Knuutinen (1831-1899), GENi
Aura (vakuutusyhtiö)

| Aurayhtiöt |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  keskinäinen vakuutusyhtiö
Perustettu:  1917
Lakkautettu:  1984 (Tapiola-fuusio)
Toimitusjohtaja:  Pertti Paloheimo 1976–1983
Toiminta-alue:  Suomi
Toimiala:  vakuutusyhtiö
Tuotteet:  vakuutukset, henkivakuutukset
Liikevaihto:  512 milj. mk (1979, vakuutusmaksutulot)
Henkilöstö:  780 (1979)
Tytäryhtiöt:  ”Maa-Aura” ”Henki-Aura”
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aura-yhtiöiden pääkonttori oli vuosina 1962–1978 Helsingin Meilahdessa, Mannerheimintien ja Tukholmankadun kulman Auratalossa.
Aura oli suomalainen vakuutusyhtiöryhmä, joka toimi vuodesta 1917 vuoden 1983 loppuun, jolloin Aurayhtiöt yhdistyi Pohja-yhtymän kanssa vakuutusyhtiö Tapiolaksi. MTK:lainen Aura oli enemmän yleisporvarillinen, kun taas SOK:n piirissä syntynyt Pohja oli taustaltaan maalaisliittolainen.
Historiaa

Aura-yhtymän alku oli, kun marraskuussa 1917 perustettiin Maataloustuottajain Keskusliiton (MTK) piirissä keskinäinen vakuutusyhtiö nimeltä Suomen Maanviljelijäin keskinäinen Tapaturmavakuutusyhdistys. Vuonna 1925 nimeksi tuli Maalaiskuntien ja Maalaisten Keskinäinen Tapaturmavakuutusyhtiö Aura ja vuonna 1931 Maanviljelijäin Keskinäinen Vakuutusyhdistys Aura eli Maa-Aura, joka hoiti myös auto-, palo-, metsäpalo-, murto- ja vastuuvakuutuksia. Vuonna 1934 perustettiin Keskinäinen Henkivakuutusyhtiö Aura eli Henki-Aura, koska henkivakuutusyhtiön piti lain mukaan olla muusta vakuutustoiminnasta erillinen. Vuonna 1857 perustettu Suomen Maalaisten Paloapuyhdistys solmi 1957 yhteistyösopimuksen Auran kanssa ja vuonna 1964 nimeksi tuli Keskinäinen Vakuutusyhtiö MAVA, joka fuusioitui Auraan 1972.
Yhtiön viimeinen toimitusjohtaja vuosina 1976–1983 oli myös Yleisradion ja urheilujärjestöjen johtotehtävistä tunnettu varatuomari Pertti ”Pepsi” Paloheimo.
Vuonna 1978 Aura teki toimialarationalisoinnin nimissä sopimuksen maanviljelijöiden paikallisia vakuutusyhdistyksiä edustavan Vakava-Kekrin kanssa sopimuksen keskinäisen kilpailun rajoittamisesta. Sopimuksen mukaan Aurayhtiöt alkoivat vastata muun muassa maatalousyrittäjien henki-, eläke-, tapaturma-, auto- ja liikenne-, vastuu-, kuljetus-, yritys-, metsä- ja teollisuuspalovakuutuksista, kun taas vakuutusyhdistyksille jäivät lähinnä maatila- ja eläinvakuutukset. Samoihin aikoihin Aurayhtiöt ohitti koossa Fennian ja kasvoi Suomen neljänneksi suurimmaksi vakuutuslaitokseksi Pohjolan, Sammon ja Teollisuusvakuutuksen jälkeen.
Molemmat maaseudun vakuuttajat, sekä Pohja että Aura, kärsivät maaseudun elinkeinomurroksesta, jonka myötä syntyi uusia vakuutustarpeita kuten palovakuutuksesta erillinen kotivakuutus. Vuoden 1973 öljykriisi nosti pienen Auran toimintakuluja. Aura, Pohja ja Kansa-yhtymä perustivat vuonna 1974 vakuutusalan yhteisen tietojärjestelmäyrityksen nimeltä Akapo, mutta Kansa jäi siitä pois jo seuraavana vuonna. Se oli eräs alkusysäys Auran ja Pohjan fuusiolle, ja nykyisin se toimii nimellä Tieto-Tapiola.
Kesäkuussa 1982 Aura-yhtiöt ja Pohja-yhtymä päätettiin fuusioida, ja  Tapiola-yhtiöt aloitti toimintansa vuoden 1984 alusta.. Pohjan ja Auran yhdistymistä Tapiolaksi pidettiin vakuutusalan siihen asti onnistuneimpana fuusiona. Toisaalta yrityskulttuurien yhdistäminen oli vaikeaa, ja Tapiola-yhtiöissä ylläpidettiin useita vuosia tehotonta johdon kaksoismiehitystä.
Auratalo

Aura-yhtiöiden pääkonttorina toimi vuodesta 1962 Helsingin Töölöntulliin valmistunut Auratalo, vaalea 11-kerroksinen tornitalo. Vuonna 1978 Aura-yhtiöiden pääkonttori muutti Espoon Tapiolaan, mutta Auratalo oli osin vakuutusyhtiöryhmän käytössä Tapiola-fuusion 1982 jälkeenkin aina 1990-luvulle. Auratalossa on vuodesta 2016 toiminut Scandic Meilahti -hotelli.
Johtohenkilöitä

Pertti Heikkala, varatoimitusjohtaja
Pentti Hänninen, osastopäällikkö 1972–1983
Asmo Kalpala, sijoitusjohtaja 1979–1983
Juho Koivisto, Henki-Auran hallituksen pj, 1930-luku
Herman Paavilainen, toimitusjohtaja, 1927–1954
Pertti Paloheimo, toimitusjohtaja, 1976–1983
Yrjö Puhakka, Maa-Auran hallituksen pj, 1930-luku
August Raatikainen, 1930-luku
August Ramsay, hallintoneuvoston pj, 1930-luku
Kirjallisuutta

Alanen, Aulis J. & Ahtokari, Reijo: Vuosisataista vakuutusta ; 1857, 1917, 1934 ; Maalaiset, Maa-aura, Henki-aura. Helsinki : Aura-yhtiöt, 1967.
Aurayhtiöt 1973–1982. Helsinki : Tapiola, 1983.
Itkonen, Uolevi: Tapiola-fuusio. Tapiola-ryhmä, 2002. ISBN 951-98986-0-3.
Uskonto Kambodžassa

Uskontokuntiin kuuluminen Kambodžassa (2019)
Buddhalaisuus (97.1%)
Islam (2.0%)
Kristinusko (0.3%)
Muut (0.5%)
Tämä artikkeli käsittelee Kambodžan uskontoa ja uskonnollisia yhteisöjä. Kambodžan suurin uskonto on buddhalaisuus. Lähes koko väestö on buddhalaisia. Ainoastaan 2 prosenttia väestöstä kuuluu islamiin, 0,3 prosenttia kristittyihin ja 0,5 prosenttia muihin uskontoihin.
Buddhalaisuus

Buddhalaisuus on Kambodžan suurin uskonto. Suurin buddhalaisuuden suuntaus theravada-buddhalaisuus, joka on levinnyt laajalle ja vahva kaikissa maakunnissa. Kambodžassa on arviolta noin 4 100 pagodia. Valtaosa khmereistä on buddhalaisia ja khmerin kulttuuri ja buddhalaisuus ovat läheisessä yhteydessä toisiinsa. Buddhalaisuutta pidetään yleisesti Kambodžan etniseen ja kulttuuriseen identiteettiin kuuluvana. Mahajana-buddhlaisuudella on arviolta noin 150 000 kannattajaa ja 63 temppeliä.
Islam

Islam on suurin uskonnollinen vähemmistö Kambodžassa. Maassa on arviolta noin 500 000–700 000 muslimia, jotka ovat pääsoin chameja. Cham-muslimit asuvat yleensä Tonle Sap- ja Mekong-jokien rannoilla sijaitsevissa kaupungeissa ja kalastajakylissä sekä Kâmpôtin maakunnassa. Kambodžassa vaikuttaa neljä islamin haaraa: shafi’it, wahhabismi, Iman-san ja kadiani-suuntaukset.
Kristinusko

Kristillinen yhteisö kattaaa eri arvioiden mukaan noin 0,3–2 prosenttia väestöstä. Arviolta noin 100 kristillistä järjestöä tai kirkkokuntaa toimii eri puolilla maata. Virallisesti rekisteröityjä kirkkoja on noin 900. Muiden arvioiden mukaan kirkkoja on kuitenkin yli 1 600.
Angkor Wat on buddhalainen temppelikompleksi ja maailman suurin uskonnollinen rakennus.
Kigalin kansainvälinen lentoasema

Kigalin kansainvälinen lentoasema (IATA: KGL, ICAO: HRYR) on Ruandan pääkaupungin, Kigalin lentoasema. Se on Ruandan tärkein lentoasema ja palvelee myös Kongon demokraattisen tasavallan itäosissa sijaitsevia Goman ja Bukavun kaupunkeja.
Lentoasema sijaitsee Kanombessa Kigalin itäosissa noin 12 kilometriä Kigalin keskustasta. Kigalin käyttöön on rakenteilla uusi suurempi Bugeseran kansainvälinen lentoasema, joka sijaitsee keskustasta noin 25 kilometriä kaakkoon.
Lentoasemalla on yksi kiitotie, jonka pituus on 3 500 metriä.
Lentoyhtiöt ja kohteet

Brussels Airlines (Bryssel, Nairobi)
Ethiopian Airlines (Addis Abeba, Bujumbura)
Kenya Airways (Bujumbura, Nairobi)
RwandAir (Bujumbura, Cyangugu, Entebbe, Johannesburg, Kilimanjaro, Nairobi)
Air Burundi (Bujumbura, Entebbe)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kigalin kansainvälinen lentoasema Wikimedia Commonsissa
WINNE – tietoa lentoasemasta (englanniksi)
The A-Z World Airports – Kigali International (englanniksi)
Chittagongin kieli

| Chittagong |
| --- | --- |

Tiedot
Alue:  Chittagongin alue (Bangladesh)
Puhujia:  13 000 000
Kirjaimisto:  arabialainen, latinalainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  indoiranilaiset kielet indoarjalaiset kielet itäinen ryhmä bengali–assami
ISO 639-3:  ctg
 Ohje 
Chittagong on indoarjalainen kieli, jota puhutaan Chittagongin alueella Kaakkois-Bangladeshissa. Kieli on läheistä sukua bengalille ja sitä pidetään yleisesti bengalin murteena, mutta standardibengalin puhuja ei automaattisesti ymmärrä chittagongia eikä päinvastoin.
Chittagongin murteet muodostavat murrejatkumon pohjois–etelä-suunnassa. Muslimien käyttämä chittagong eroaa lisäksi kristittyjen ja hindujen käyttämästä kielestä siinä määrin, että uskontokohtaiset erot ovat jopa maantieteellistä murrevariaatiota selkeämpiä.
SIL Internationalin mukaan chittagongia puhui vuonna 2006 äidinkielenään 13 miljoonaa ihmistä.
Välimerensampi

| Välimerensampi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Rustokiillesuomuiset Chondrostei
Lahko::  Sampikalat Acipenseriformes
Heimo::  Sammet Acipenseridae
Suku::  Acipenser
Laji::  naccarii
Kaksiosainen nimi
 Acipenser naccarii  (Bonaparte, 1836) 
Katso myös
   Välimerensampi Wikispeciesissä   Välimerensampi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Välimerensampi (Acipenser naccarii) on sampien (Acipenseridae) heimoon kuuluva äärimmäisen uhanalainen kalalaji. Lajia tavataan lähes kaikkialla Etelä-Euroopassa, jossa se elää luonnonvaraisena.
Välimerensampi on vaarassa kuolla sukupuuttoon ja lajia uhkaa sen luontaisten elinympäristöjen tuhoutuminen ja liikakalastus. Moni välimerensammen poikanen joutuu kalastuksen kohteeksi jo ensimmäisenä ikävuotenaan.
Välimerensampi voi kasvaa jopa 200 senttimetrin mittaiseksi ja painaa jopa 25 kilogrammaa. Välimerensammen kyljet ovat harmaat ja mustien täplien peittämät. Evät ja pyrstö ovat vaaleanharmaat. Välimerensampi kutee maaliskuun ja toukokuun välisenä aikana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Välimerensampi Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q376480  Wikispecies: Acipenser naccarii  BioLib: 126562  CoL: 9C6N  CMS: acipenser-naccarii  ECOS: 9747  EUNIS: 394  Fauna Europaea: 304321  Fauna Europaea (new): eab591da-a828-450d-9f8e-ed9d8dee5caa  FishBase: 2504  GBIF: 2402193  iNaturalist: 93185  IRMNG: 11289679  ISC: 95636  ITIS: 161076  IUCN: 224  NBN: NHMSYS0001691435  NCBI: 42330  NOAA: adriatic-sturgeon  Observation.org: 185744  OBIS: 126276  Open Tree of Life: 860194  Plazi: 80F044C9-007A-74BF-4C2C-A463791B3A3F  Species+: 9842  WoRMS: 126276  ZooBank: 52D06199-FE79-4AC8-BCB0-FE06494D0E4D
Arvo

Arvoilla tarkoitetaan toivottua asiaa, suotavaa käyttäytymistä tai päämäärää. Arvot ovat luonteeltaan käsitteellisiä ja ne ohjaavat ihmisten tai ihmisryhmien toimintaa. Esimerkiksi maailmanrauha tai sinnikkyys ovat arvoja, joita voidaan pitää tavoiteltavina tai toivottuina asioina. Arvo tarkoittaa myös merkityksellisyyttä - kun jokin asia on merkitsevä, sen sanotaan olevan arvokas. Arvoihin liittyvää tutkimusta tehdään muun muassa yhteiskuntatieteissä, käyttäytymistieteissä ja filosofiassa.
Arvo-sanan etymologia

Sana arvo on viitannut suomalais-ugrilaisissa kielissä hintaan. Pohjoissaamen kielellä árvu tarkoittaa arvoa tai arvostusta. Ar tarkoittaa vepsän, ja ár unkarin kielellä hintaa. Vatjan armo ja viron aru merkitsevät järkeä tai ymmärrystä ja Agricolalla arvo tarkoittaa arviota, arviointia.
Arvojen ja tosiasioiden suhde

Yksi keskeinen arvoja koskeva kysymys on, onko olemassa objektiivisia eli ihmisestä riippumattomia arvoja. Toisten mukaan tällaisia arvoja on olemassa. Tällöin arvoja koskevat väittämät voisivat olla samalla tapaa tosia kuin vaikkapa säätiloja tai materiaalien koostumusta koskevat väittämät. Sen sijaan, jos objektiivisia arvoja ei ole, ovat arvot viime kädessä aina makuasioiden kaltaisia ihmisistä itsestään riippuvaisia seikkoja. Näin ollen myöskään perimmäisiä arvoja koskevia arvoristiriitoja on vaikea ratkaista. Tähän asiaan liittyvät läheisesti käsitteet moraalirelativismi ja eettinen objektivismi.
Monissa uskonnoissa katsotaan, että on olemassa ihmisestä riippumattomia arvoja. Esimerkiksi kristinuskon mukaan on olemassa ihmisestä riippumattomia ehdottomia arvoja, sillä niiden olemassaolo perustuu Jumalan tahtoon ja säätämykseen. Jumala on luonut ihmisen ja on siten tästä riippumaton ja tämän yläpuolella. Hänen tahtonsa siis viime kädessä ratkaisee, mikä on oikein ja mikä väärin.
Humen giljotiinina tunnettu väitelause sanoo, että "on" -muotoisista premisseistä ei voida päätellä "pitäisi" -muotoista johtopäätöstä, mutta tämä ei itsessään loogisesti sulje pois sitä mahdollisuutta että voisi olla "pitäisi" -muotoisia premissejä.
Arvot ja kulttuurit

Arvot periytyvät sukupolvilta toisille eri kulttuureissa ja niitä vastaan myös asetutaan. Kulttuuria itseään voidaan pitää tiettyjen arvojen toteuttajina tai välittäjinä. Kantaa, jonka mukaan kulttuurien välisiä arvokonflikteja ei voida lopulta ratkaista, kutsutaan kulttuurirelativismiksi.
Arvot ja kulttuurit > Kristilliset arvot

Kristilliset arvot perustuvat pääosin Raamatun opetuksiin, Jumalan kunnioittamiseen ja hänen käskyjensä noudattamiseen.
Arvot ja kulttuurit > Suomalaisten arvot

Suomi on moniarvoinen yhteiskunta. Suomalaisiksi koetut arvot liittyivät talonpoikaisissa kyläyhteisöissä vallinneisiin yleisiin käsityksiin. Talonpoikaisista arvoista merkittävin on ahkeruus. Ihanteellinen suomalainen saavuttaa elämässä tärkeät asiat omalla työllään. Vallitseva ahkeruuden arvostus pohjautuu vahvasti vuosisatojen yhteiskuntajärjestelmään, jossa talonpoikaissäädyn osa oli työnteko. Positiivinen omakuva rakentui kyvystä selvitä lähes missä tahansa olosuhteissa.
Itseisarvot ja välinearvot

Arvojen määrittelemisessä ja arvojen tutkimisessa käytetään hyvin monenlaisia tapoja ryhmitellä erilaisia arvoja. Perustava erottelu tehdään itseisarvojen ja välinearvojen välillä. Itseisarvoinen asia on arvokas oman itsensä vuoksi, kun taas välinearvo on jotain sellaista, jota tavoitellaan jonkin muun asian saavuttamiseksi. Itseisarvoiksi on esimerkiksi ehdotettu hyvyyttä, kauneutta ja totuutta. Välinearvot saavat usein arvonsa vasta silloin, kun niitä käytetään pyrittäessä it­seisarvoihin. Esimerkiksi rahan avulla voi tavoitella itseisarvoja, valmistaa kauniita esineitä tai rakennuksia, tukea tieteellistä tutkimusta tai auttaa köyhiä ihmisiä. On kuitenkin myös filosofeja, kuten Georg Henrik von Wright, jotka näkevät erottelun väline- ja itseisarvoihin ongelmallisena. Saatetaan esimerkiksi sanoa, että lopulta välinearvotkin ovat itsessään arvokkaita.