stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Damourin taistelu
Taistelu

Yöllä 5. heinäkuuta 1941 operaatio alkoi, kun 21. prikaatin joukot ryhmittyivät kahteen paikkaan Damour-joen ylitystä varten. Varhain seuraavana aamuna australialaiset hyökkäsivät ranskalaisten asemiin joen pohjoisrannalla. 16. pataljoona (engl. 2/16th Battalion) hyökkäsi yli joen El Afiqaan ja 17. pataljoona (engl. 2/17th Battalion) El Boumiin. Pimeyden laskeutuessa kumpikin alue oli australialaisten hallinnassa.
Varhain 7. heinäkuuta 3. (engl. 2/3rd Battalion) ja 5. pataljoona (engl. 2/5th Battalion) sekä kaksi komppaniaa 14. pataljoonasta (engl. 2/14th Battalion) etenivät pohjoiseen El Boumin läpi. Osasto kiersi Damourin puolustuksen itäisen sivustan. Darayassa 14. pataljoonan komppaniat kääntyivät länteen edeten Damouriin idästä. 3. ja 5. pataljoona jatkoivat edelleen pohjoiseen katkaisten Beirutiin menevän rautatien kaupungin pohjoispuolelta.
Seuraavana päivänä australialaisjoukot pyrkivät katkaisemaan kaupunkiin vievän tien. 2. pioneeripataljoona sekä osia 6. ratsuväkirykmentistä etenivät rantatien suuntaisesti. Kello kaksi aamuyöstä 9. heinäkuuta pioneerit saavuttivat kaupungin eteläreunan. Kello neljä partio ratsuväkirykmentistä läpäisi kaupungin. Kaupunkia puolustaneet Vichyn Ranskan joukot olivat vetäytyneet läpi australialaisten saartorenkaan ja paenneet kaupungista. Austaralian joukot aloittivat välittömästi etenemisen rantatietä kohti Beirutia.
Seuraukset

Damourin kukistuttua Beirutin kohtalo ratkesi. Jo 8. heinäkuuta, siis ennen Damourin kukistumista, Ranskan joukkojen komentaja kenraali Henri Dentz pyysi aselepoa. Minuutin yli puolen yön 12. heinäkuuta aselepo astui voimaan ja se päätti lopulta sotatoimet alueella.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Battle of Damour
Vuoden 1941 Damourin taistelun muistokivi Nahr el Kalebissa Beirutin pohjoispuolella.
Käännös suomeksi
Juli Daniel

Juli Markovitš Daniel (ven. Ю́лий Ма́ркович Даниэ́ль; 15. marraskuuta 1925 Moskova – 30. joulukuuta 1988 Moskova) oli neuvostoliittolainen kirjailija, runoilija, kääntäjä ja toisinajattelija. Hänet tuomittiin viideksi vuodeksi vankeuteen toisen toisinajattelijan Andrei Sinjavskin kanssa näytösoikeudenkäynnissä Leonid Brežnevin kaudella vuonna 1966.
Aikaisempi elämä ja toinen maailmansota

Juli Daniel syntyi Moskovassa saksanjuutalaiseen perheeseen. Vuonna 1942 toisen maailmansodan aikana hän valehteli ikänsä ja ilmoittautui vapaaehtoisena rintamalle.
Kirjailijana ja vankeudessa

Daniel valmistui vuonna 1950 Moskovan pedagogisesta instituutista ja työskenteli koulun opettajana Kalugan ja Moskovan alueella. Hän työskenteli myös kääntäjänä. Hän alkoi kirjoittaa satiirisia samizdat-kertomuksia salanimellä Nikolai Aržak ja arvosteli neuvostojärjestelmän absurdiutta. Vuonna 1965 hänet vangittiin Andrei Sinjavskin kanssa. Heidät tuomittiin vankeuteen työleirille "neuvostovastaisesta toiminnasta" 14. helmikuuta 1966 huolimatta ulkomaisista ja kotimaisista vastalauseista. He toivoivat, että kirjoituksillaan he voisivat vaikuttaa kommunistihallinnon loppumiseen.
Daniel vapautui vankeudesta vuonna 1970 ja asettui Kalugaan, eikä hän saanut neuvostoaikana palata Moskovaan.
Fabian Dahlström

Fabian Dahlström (s. 19. kesäkuuta 1930 Turku) on suomalainen musiikkitieteilijä ja professori. Hän oli Åbo Akademin professori vuosina 1978–1993. Dahlström on Suomen merkittävimpiä Sibelius-tutkijoita, ja hän on toiminut myös pedagogina ja ammattimuusikkona.
Henkilöhistoria

Fabian Dahlströmin vanhemmat olivat historianprofessori Svante Dahlström (1883–1965) ja musiikinopettaja Greta o.s. Stenbäck (1887–1978). Suoritettuaan ylioppilastutkinnon vuonna 1948 Dahlström opiskeli musiikkia Sibelius-Akatemiassa ja suoritti klarinetinsoittodiplomin (1951) sekä musiikinopettajan- ja kapellimestarintutkinnon (1955). Hän työskenteli kaupunginkapellimestarina Hangossa 1955–1967. Musiikkitiedettä hän opiskeli Åbo Akademissa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1976 tutkimuksellaan Bernhard Henrik Crusellista. Hän hoiti Åbo Akademin musiikkitieteen professuuria viransijaisena 1975–1978 ja vakinaisena 1978–1993 eläkkeelle jäämiseensä saakka. Hän oli myös Turun yliopiston dosentti 1976–1995 sekä Sibelius-museon johtaja.
Dahlström on laatinut Jean Sibeliuksen teosluettelon sekä toimittanut hänen päiväkirjansa ja kirjeenvaihtonsa Axel Carpelanin sekä Adolf Paulin kanssa. Hän oli myös Sibeliuksen koottujen teosten päätoimittajana vuodet 1996–2000. Hän on julkaissut huomionarvoisia tutkimuksia myös Nils-Eric Fougstedtista, soitinhistoriasta ja Itämeren alueen musiikkielämästä. Hän on saanut useita huomionosoituksia, muun muassa Tieto-Finlandian (jaettuna) 1997, Ylen Vuoden musiikkiteko -palkinnon 2005.
Dahlströmin puoliso on filosofian maisteri Inga Wilhelmina Liewendahl, ja heillä on kolme lasta.
Julkaisuja

Dahlström, Fabian ja Salmenhaara, Erkki: Suomen musiikin historia 1: Ruotsin vallan ajasta romantiikkaan. Keskiaika–1899.  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20123-5
Dahlström, Fabian: Akademiska sångföreningen 1838–1988: 150-årsjubileumsskrift med historik av Fabian Dahlström.  Helsingfors:  Akademiska sångföreningen, 1988.  ISBN 951-99926-3-4
Carpelan, Axel – Sibelius, Jean: Högtärade maestro! Högtärade herr baron! Korrespondensen mellan Axel Carpelan och Jean Sibelius 1900–1919.  (Utgivare Fabian Dahlström. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland, 737)  Helsingfors:  Svenska litteratursällskapet i Finland, 2010.  ISSN 0039-6842  ISBN 978-91-7353-372-0
Crusell, Bernhard: Konsert för klarinett och orkester f-moll op. 5.  (Utgiven av Margareta Rörby och Fabian Dahlström. Monumenta musicae Svecicae, 16)  Stockholm:  Ed. Reimers, 1995.  ISSN 0077-1473
Dahlström, Fabian: Bernhard Henrik Crusell: Klarinettisten och hans större instrumentalverk.  (Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland, 470)  Helsingfors:  Svenska litteratursällskapet i Finland, 1976.  ISSN 0039-6842  ISBN 951-9017-21-6
Dahlström, Fabian (toim.): Din tillgifne ovän: Korrespondensen mellan Jean Sibelius och Adolf Paul 1889–1943.  (Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland, 806)  Helsingfors:  Svenska litteratursällskapet i Finland, 2016.  ISSN 0039-6842  ISBN 978-951-583-345-7
Dahlström, Fabian: Finländsk klavertillverkning före år 1900, samt beskrivning av Sibeliusmuseets inhemska klaversamling.  (Acta musica, 7)  Åbo:  Åbo Akademi, 1978.  ISSN 0357-3435
Dahlström, Fabian: Jean Sibelius: Thematisch-bibliographisches Verzeichnis seiner Werke.  Wiesbaden:  Breitkopf & Härtel, 2003.  ISBN 3-7651-0333-0
Dahlström, Fabian: Musikliv i Hangö 1874–1914.  (Acta musica, 6)  Åbo:  Åbo Akademi, 1976.  ISSN 0357-3435  ISBN 951-648-262-7
Dahlström, Fabian: Nils-Eric Fougstedts kompositioner för kör.  (Acta musica, 8)  Åbo:  Åbo Akademi, 1984.  ISSN 0357-3435
Dahlström, Fabian: Sibelius-akademin 1882-1982.  (Sibelius-Akademins publikationer, 1)  Helsingfors:  Sibelius-Akademin, 1982.  ISSN 0359-4653  ISBN 951-859-163-6
Dahlström, Fabian: The Works of Jean Sibelius.  Helsinki:  Sibelius-Seura, 1987.  ISBN 951-99833-3-3
Lindholm, Mao – Wright, Kitty von – Dahlström, Fabian: Musik, sång, fest 1891–1991: De finlandssvenska sångfesterna som kulturföreteelse och impulsgivare.  Vasa:  Finlands svenska sång och musikförbund, 1991.  ISBN 952-90-2928-4
Sibelius, Jean: Dagbok 1909–1944.  (Utgiven av Fabian Dahlström. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland, 681)  Helsingfors:  Svenska litteratursällskapet i Finland, 2005.  ISSN 0039-6842  ISBN 951-583-125-3
Sibelius, Jean: Päiväkirja 1909–1944.  (Toimittanut Fabian Dahlström. Suomentaneet Juha Saikkonen ja Arja Gothoni. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland)  Helsinki:  Svenska litteratursällskapet i Finland, 2015.  ISSN 0039-6842  ISBN 978-951-583-288-7
Kirjallisuutta

Bargum, Johan – Forsström, Tua (toim.): ”Fabian Dahlström: Voces Intimae Aboenses”, Min musik: Finlandssvenska tonkonstnärer berättar, s. 75–86.  Helsingfors:  Söderström, 1997.  ISBN 951-52-1673-7
Goss, Glenda Dawn ym. (toim.): Hundra vägar har min tanke: Festskrift till Fabian Dahlström.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-24870-3
Aiheesta muualla

Dahlström, Fabian hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Dariénin kansallispuisto

Täpläarakari (Pteroglossus torquatus) on yksi kansallispuiston lintulajeista.
Kansallispuisto on tiikerikissan (Leopardus tigrinus) asuinaluetta.
Dariénin kansallispuisto on kansallispuisto, biosfäärialue ja Unescon maailmanperintökohde Panamassa. Maailmanperintöluetteloon puisto lisättiin vuonna 1981. Kansallispuisto sijaitsee maan itäosassa Dariénin maakunnassa Kolumbian rajalla. Kansallispuiston alue on lähes 6 000 neliökilometrin laajuinen, se kohoaa kivikkoiselta Tyynenmeren rannikolta alangoille ja ylängöille ja vuoria verhoavien pilvimetsien kautta 1 845 metriä korkealle Cerro Tacarcuna -vuorelle. Vuori on lähellä Karibianmeren rannikkoa.
Kansallispuistossa on noin 2 500 kasvilajia, sekä lukemattomia lintu-, maaeläin ja jokikalalajeja. Kotoperäisiin nisäkkäisiin kuuluvat pekarit, tapiirit, panamanhiiriopossumit, puumat, jaguaarit ja oselotit. Lintulajeja on tavattu 533, joihin kuuluu suuri ja voimakas petolintu, harpyija.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dariénin kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Häävalssi

Häävalssi on Tapio Rautavaaran levyttämä kappale. Se on yksi hänen suosituimpia levytyksiään, ja hänelle myönnettiin siitä kultalevy. Sähköasentaja ja mittarinlukija Friiti Ojala oppi "Häävalssin" sävelmän köyhäjokiseta Liisa Juhanintytär Forsnabbalta ja sovitti sen nykyiseen muotoonsa. Mistä Liisa Forsnabba oli sen oppinut, ei ole tietoa. "Häävalssi" tuli tunnetuksi instrumentaaliversiona Konsta Jylhän Kaustisen Purppuripelimannien radioäänitteenä, ja vuonna 1960 yhtye levytti sen.
Sanat Rautavaaran versioon on tehnyt Tuula Valkama. Rautavaaran levytyksen on sovittanut Toivo Kärki. Rautavaaran levytyksessä ovat mukana Pauli Granfelt ja Erkki Inkinen (viulut), Pentti Vuosmaa (kontrabasso) sekä Arthur Fuhrmann (harmoni).
Tapio Rautavaaran levytys "Häävalssista" nousi Suomen listaykköseksi keväällä 1965, ja pysyi listan kärkisijoilla kuukausia. Edes The Beatles -yhtyeen maailmanmenestys "Michelle" ei päässyt sen ohi. Menestyskappale syntyi hieman vahingossa, sillä singlen A-puolella oli kappale "Kuubalainen serenadi", ja "Häävalssin" levyttämisen Kärki keksi miettiessään Rautavaaran kanssa sopivaa kappaletta B-puolelle ja pyysi Valkamaa tekemään vanhaan pelimannisävelmään sanat.
Myöhemmin "Häävalssin" ovat levyttäneet Rautavaaran lisäksi hanuristi Jorma Juselius vuonna 1968, Lasse Kuusela 1973, Kai Hyttinen 1978 ja Johanna Kurkela 2008.
"Häävalssin" menestys oli yllätys Tapio Rautavaaralle ja Toivo Kärjelle. Kärki tunnusti, että pitkästä kokemuksestaan huolimatta hän ei pystynyt aina käsittämään, miksi jostakin kappaleesta tuli suosittu ja jostakin toisesta – hänen mielestään paremmasta – ei. Nytkin hän olisi voinut vaikka lyödä vetoa, että yhteislaulutilaisuuksien suosikki "Kuubalainen serenadi" uppoaisi yleisöön paremmin. Rautavaaran mielestä taas "Häävalssin" sanoissa ei ollut järkeä: ne eivät kerro tarinaa, vaan toistavat muutamaa kielikuvaa. Esittäessään kappaletta keikoillaan hän joutuikin usein anteeksi pyytäen kaivamaan silmälasit taskustaan ja katsomaan lunttilapusta, miten sen sanat menivät.
Daltonin veljekset

Daltonin kopla kuolleena viimeisen keikkansa jälkeen Coffeyvillessä 1892. Vasemmalta oikealle: Bill Powers, Bob Dalton, Grat Dalton ja Dick Broadwell.
Daltonin veljekset olivat yhdysvaltalaisia rikollisia, jotka ryöstelivät junia ja pankkeja 1890-luvulla. Grat (1861–1892), Bill (1866–1894), Bob (1869–1892) ja Emmett Dalton (1871–1937) muodostivat apureineen rikollisjoukkion, joka kohtasi loppunsa epäonnistuneessa pankkiryöstössä vuonna 1892.
Populaarikulttuurissa

Belgialaisen Lucky Luke -sarjakuvan vakiokonnina seikkailevat kuvitteelliset Daltonin veljekset, jotka ovat oikeiden Daltonin veljesten serkkuja. Myös alkuperäiset Daltonit esiintyvät varhaisessa albumissa Lainsuojattomat.
”Euran daltoneiksi” kutsuttiin 1990-luvulla Euran lähiseuduilla rikoksia tehneitä Koistisen veljeksiä Leeviä, Erkkiä, Pekkaa ja Lassea.
Daltonin veljekset esiintyvät Don Rosan ankkatarinassa ”Hämäyksen hurrikaani” (Roope Ankan elämä ja teot 2).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Frank Dalton (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Charles Connelly (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
www.kayempea.net – Emmett Daltonin elämä ajan sanomalehtiartikkeleissa (1892–1937) (englanniksi)
Bob ja Grat Daltonin ruumiit Coffeyvillen pankkiryöstön jälkeen.
Danae-luokka

HMS Danae, 1943
Danae-luokka tai D-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston risteilijäluokka, joka tilattiin ensimmäisen maailmansodan lopulla, mutta ei kerennyt mukaan taisteluihin. Luokan alukset palvelivat toisessa maailmansodassa.
Suunnittelu

Amiraliteetti aloitti uuden risteilijäluokan suunnittelun saatuaan tiedon saksalaisten suunnittelemasta uudesta risteilijästä, jonka aseistuksena olisi ollut kymmenen tai jopa kaksitoista 150 millimetrin tykkiä. Tiedustelutietojen mukainen alus olisi ollut ylivoimainen verrattuna uusimpiin C-luokan risteilijöihin.
Amiraliteetti katsoi, että lähtökohtaisesti C-luokan risteilijöihin voitaisiin lisätä yksi tykkitorni, jolloin saavutettaisiin ilman suurta koon lisäystä vastaava täyslaidallinen, koska saksalaisten suunnitelmissa keulassa ja perässä olisi tykki ja loput tykit olisivat aluksen sivuilla, minkä vuoksi täyslaidallinen olisi joko 6 tai 7 tykkiä.
Uuden tykin lisäämiseksi siirtämällä kansirakenteita eteenpäin ja sijoittamalla se ampumaan yli tykin No1. Tällöin etukansi pidentyisi 20 jalkaa ja silta siirtyisi todellisuudessa kahdeksan jalkaa taaksepäin. Sisätiloissa jouduttiin tekemään muutoksia tornien tieltä tuli siirtää etummainen kattilahuone taaksepäin. Nopeuden lisäämiseksi 29 solmuun alukseen asennettiin raskaampi ja pidempi voimanlähde ja aluksen leveyttä lisättiin 2 jalkaa 9 tuumaa. Kokonaisvaikutus uppoumaan oli 430 tonnia.
Tilaus

Luokan aluksista HMS Danae, HMS Dauntless ja HMS Dragon tilattiin syyskuussa 1916 ja kolme seuraavaa HMS Delhi, HMS Dunedin ja HMS Durban heinäkuussa 1917. Maaliskuussa 1918 tilattiin vielä kuusi alusta. Viimeisen tilauksen alukset poikkesivat aikaisemmista hieman ja lopulta ainoastaan HMS Despatch ja HMS Diomede valmistuivat ja loput HMS Daedalus, HMS Daring, HMS Dryad ja HMS Desperate peruutettiin 26. marraskuuta 1918.
Tami Pohjola

| Tami Pohjola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. marraskuuta 1996 (ikä 28)
Ammatti:  muusikko
Vanhemmat:  Jukka Pohjola   Naoko Ichihashi
Sukulaiset:  Ensti Pohjola   Pekka Pohjola
Muusikko
Soittimet:  viulu
Palkinnot
  2009 Young Musician -kilpailu, ensimmäinen  2009 Jyväskylän viulukilpailu, toinen  2015 Kuopion viulukilpailu, ensimmäinen  
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Tami Pohjola (s. 2. marraskuuta 1996) on suomalainen viulisti. Hän voitti vuonna 2015 Kuopion viulukilpailun.
Ura

Pohjola aloitti viulunsoiton opiskelun kolmevuotiaana Suzuki-menetelmällä, opiskeli sittemmin Savonlinnan musiikkiakatemian Viuluakatemiassa ja Sibelius-akatemiassa Reka Szilvayn opetuksessa. Pohjola valmistui Sibelius-lukiosta keväällä 2015. Vuosina 2017-2021 Pohjola toimi Kamarikesä-festivaalin taiteellisena johtajana.
Yksityiselämä

Isänsä puolelta Tami Pohjola kuuluu tunnettuun Pohjolan musiikkisukuun. Hänen vanhempansa ovat viulisti Jukka Pohjola ja pianisti Naoko Ichihashi. Hänen isoisänsä oli lääkäri, kuoronjohtaja ja sellisti Ensti Pohjola ja setänsä jazz- ja rockmuusikko Pekka Pohjola.
Aiheesta muualla

CV – Tami Pohjola Nauvonkamarimusiikki. Viitattu 12.1.2020.
Tami Pohjola, viulu Kuhmo Festival. Viitattu 12.1.2020.
NRP Dão (1934)

| NRP Dão |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Lissabonin laivastontelakka
Laskettu vesille:  30. heinäkuuta 1934
Palveluskäyttöön:  5. tammikuuta 1935
Poistui palveluskäytöstä:  29. marraskuuta 1960
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 239 t (standardi) 1 563 t (kuormattu)
Pituus:  98,45 m
Leveys:  9,45 m
Syväys:  3,35 m
Koneteho:  34 000 shp
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  147
Aseistus
Aseistus:  4 × BL 4,7" -tykkiä 3 × QF 2 naulan Mk VIII -ilmatorjuntatykkiä 8 x 21" torpedoputkea
NRP Dão oli Portugalin laivaston vuonna 1934 vesillelaskettu Douro-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Lissabonin laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille 30. heinäkuuta 1934 ja otettiin palvelukseen 5. tammikuuta 1935.
Palvelus

Alus poistettiin laivastoluettelosta 29. marraskuuta 1960.
Christoph Höhne

| Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Itä-Saksa> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Mexico 1968 | 50 km kävely |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ateena 1969 | 50 km kävely |  |
|  Kultaa | Rooma 1974 | 50 km kävely |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1971 | 50 km kävely |  |
Christoph Höhne (s. 12. tammikuuta 1941) on itäsaksalainen kävelijä. Hän voitti olympiakultaa 50 kilometrin kävelyssä vuoden 1968 kesäolympialaisissa Méxicossa. Hänen olympiavoittonsa oli historiallinen siinä mielessä, että hänen voittomarginaalinsa oli yli 10 minuuttia.
Höhne sijoittui jo Tokion 1964 olympialaisten 50 kilometrin kävelyssä kuudenneksi. Hän oli osallisena vuoden 1972 kesäolympialaisten Kylmään sotaan liittyneessä tapahtumassa. Kilpailua edeltäneenä iltana Itä-Saksan viranomaiset saivat nimettömän vihjeen, että Höhne aikoi loikata länteen kilpailun aikana. Viranomaiset eivät uskoneet väitöksiä, ja Höhne oli kilpailussa 14:s.
Höhne voitti 50 kilometrin kävelyn Euroopan-mestaruuden vuosina 1969  ja 1974. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän saavutti hopeaa hävittyään Neuvostoliiton Veniamin Soldatenkolle noin kaksi minuuttia ja 23 sekuntia. IAAF:n kävelyn maailmancupin hän voitti vuosina 1965, 1967 ja 1970 sekä sijoittui kolmanneksi vuonna 1973.
Urheilu-uran jälkeen hän opiskeli valokuvausta ja hänestä tuli tunnettu urheilukuvaaja. Saksojen yhdistymisen jälkeen hän on työskennellyt freelance-valokuvaajana sanomalehdille Junge Welt ja Sportecho.
Christoph Höhnen poika André Höhne on myös kilpakävelijä.
Käännös suomeksi
Crichton-Vulcan

| Crichton-Vulcan |
| --- | --- |
 Telakan itäranta vuonna 1958.
Perustettu:  1924
Kotipaikka:  Turku
Toimiala:  meriteollisuus
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ab Crichton-Vulcan Oy oli turkulainen telakkateollisuutta harjoittanut yhtiö, joka perustettiin vuonna 1924. Yritys perustettiin kahden turkulaisen telakkayhtiön yhteenliittymänä: Aurajoen länsirannalla sijainneen A. B. Crichtonin ja sitä vastapäätä joen itärannalla olleen Ab Vulcan Oy:n.
Ab Crichton

Vuonna 1914 perustetun Aktiebolaget Crichtonin juuret johtivat 1738 perustettuun Åbo Gamla Skeppswarf -nimiseen laivanveistämöön, jonka telakka sijaitsi Aurajoen länsirannalla. Vuonna 1883 tämä veistämö siirtyi W:m Crichton & C:o Ab:n omistukseen.  Aurajoen itärannalla laivanrakennusta harjoittanut W:m Crichton & C:o oli perustettu alun perin 1842 nimellä Cowie & Ericsson ja sen nimeksi muuttui 1862 W:m Crichton & C:o. Cowie & Ericsson oli rakentanut Suomen ensimmäisen höyrykoneen 1850 ja se aloitti höyrylaivojen rakentamisen 1863. W:m Crichton & C:o teki konkurssin 1913 mutta sen toimintaa jatkoi seuraavana vuonna perustettu osakeyhtiö Aktiebolaget Crichton. Vuonna 1889 yhtiöstä erotettiin Turun Veneveistämö rakentamaan huviveneitä ja pienaluksia.
Vapaaherra Carolus Wrede kutsuttiin 1916 Ab Crichtonin johtokunnan puheenjohtajaksi. Hänestä tuli 1922 Crichtonin toimitusjohtaja, mutta Wrede jätti 1924 Crichtonin toimitusjohtajuden.
Ab Vulcan

Vuonna 1898 perustettu Ab Vulcan oli saanut alkunsa 1874 nimellä Turun Konepaja. Turun Konepajan tilalle tuli 1884 Korsmanin ns. Uusi Konepaja, josta muodostettiin konkurssin jälkeen 1898 Aktiebolaget Vulcan. Vulcanilla oli vuodesta 1907 konepaja myös Pietarissa ja ennen ensimmäistä maailmansotaa yhtiö valmisti naftamoottoreita, lokomobiileja, erilaisia sotatarvikkeita, pumppuja ja höyrykoneita sekä laivoja omistamillaan kahdella telakalla. Vuonna 1911 Ab Vulcanin palveluksessa oli 300 työntekijää ja myynti oli 7,6 miljoonaa markkaa.
Andros

Vuonna 1939 Wärtsilä osti joen itärannalla vuodesta 1906 toimineen veneveistämön ja moottorivalmistaja Androsin (Andrée & Rosenqvist) ja sulautti sen Crichton-Vulcaniin. Androsin nopeat veneet olivat olleet erityisen suosittuja kieltolain aikaan. Sekä trokarit että viranomaiset tarvitsivat nopeita veneitä. Tilauskirjassa esiintyi niin Algoth Niska kuin Tullilaitoskin. Markkinat tyrehtyivät 1926, kun yli 12 solmua kulkevien veneiden omistamista vaikeutettiin lupamenettelyllä.
Yrityksen siirtyessä Wärtsilälle se oli valmistanut yhteensä 3800 moottoria, mutta osia oli sen verran paljon varastossa että viimeiset Androsin moottorit toimitettiin 1958.
Wärtsilä-yhtymä Crichton-Vulcan

Staffans nautti Wahlforssin luottamusta ja jatkoi edelleen telakan johdossa. 1938 Staffans hankki lisenssit Kruppin dieselmoottorien valmistamiseen. Dieseleitä varten oli rakennettu uusi kokoonpanohalli joen itärannalle. Lisenssien saamisessa auttoi ilmiselvästi vanhat sukellusveneprojektien mukana kehittyneet liikesuhteet. Tätä pidetään Wärtsilän dieselmoottorivalmistuksen alkuna.
Talvisodan aikaan telakka oli täydessä valmiudessa ja konepajoissa tehtiin erilaisia sotaponnistelujen vaatimia töitä. Vaikka Turkua pommitettiin paljon, telakan vauriot rajoittuivat rikkoutuneisiin ikkunoihin.
Välirauhan tultua Suomi ja Neuvostoliitto solmivat jälleen kauppasopimuksen. Crichton-Vulcan saikin pian Neuvostoliitosta tilaukset muun muassa neljästä hinaajasta. Laivoja ei ehditty luovuttaa ennen jatkosodan puhkeamista 1941 ja niinpä kaikki neljä laivaa luovutettiin Suomen puolustusvoimille. Tilaukset oli olemassa isommistakin merihinaajista, mutta työt olivat vasta aivan
alkuvaiheessa kun ne laitettiin jäihin. Saksan kauppavaltuuston ja Wärtsilä-yhtymän välisten pikaisten neuvottelujen tuloksena päädyttiin siihen että Saksan Kriegsmarine ottaa nimiinsä Neuvostoliiton laivatilaukset. Näistä laivoista ehdittiin luovuttaa 12 ennen kuin yhteydet Saksaan katkesivat syyskuussa 1944.
Jatkosodassakin Crichton-Vulcanin kärsimät vahingot olivat suhteellisen vähäiset.
Sotien jälkeen muodostettiin Sotakorvausteollisuuden valtuuskunta johon Wärtsilän toimitusjohtaja, vuorineuvos Wilhelm Wahlforss asetettiin edustamaan telakkateollisuutta. Suomi joutui maksamaan sotakorvauksista huomattavan osan koneina ja laitteina. Wärtsilä-yhtymän telakat saivat kaikkein vaativimmat alustilaukset.
Sotakorvausten suoritusten jälkeen Neuvostoliitosta tuli Crichton-Vulcanin huomattavin asiakas.
Nimi Crichton-Vulcan säilyi käytössä vuoteen 1965 asti jolloin telakan nimeksi tuli Wärtsilä Turun Telakka.
Vuonna 1971 Wärtsilän Turun telakka oli Suomen suurin työpaikka. Telakalla työskenteli 5300 työntekijää.