stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lørenskog IK
Aiheesta muualla

Seuran viralliset kotisivut (norjaksi)
Fjordkraft-ligaen
Frisk Asker • Grüner Ishockey • Lillehammer IK • Manglerud Star • Narvik Hockey • Sparta Sarpsborg • Stavanger Oilers • Stjernen Hockey • Storhamar Ishockey • Vålerenga Ishockey 
 Entisiä joukkueita: Bergen Flyers • IK Comet • Furuset Ishockey • Hasle-Løren IL • Kongsvinger Knights • Lørenskog IK • Ringerike IK • Rosenborg IHK • Trondheim Black Panthers • Viking Hockey
Edvard Gylling

| Edvard Gylling |
| --- | --- |

Karjalan autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan kansankomissaarien neuvoston puheenjohtaja
 15. lokakuuta 1923 – 31. lokakuuta 1935  
Seuraaja:  Pavel Bušujev
Karjalan työkansan kommuunin vallankumousneuvoston puheenjohtaja
 1920–1923  
Suomen kansanvaltuuskunnan raha-asiainvaltuutettu
 6. helmikuuta – 13. huhtikuuta 1918  
Kansanedustaja
 1.8.1908–28.2.1910, 1.2.1911–16.5.1918  
Ryhmä/puolue:  Sosialidemokraattinen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Turun läänin pohjoinen vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. marraskuuta 1881 Kuopio
Kuollut: 14. kesäkuuta 1938 (56 vuotta) Neuvostoliitto
Ammatti:  toimittaja
Puoliso:  Fanny Elisabet Achrén (1885–1944)
Tiedot
Puolue:  SDP, SKP
Koulutus:  Filosofian tohtori
Edvard Otto Wilhelm Gylling (30. marraskuuta 1881 Kuopio – 14. kesäkuuta 1938 Kommunarka, Neuvostoliitto) oli suomalainen vasemmistolainen poliitikko ja tilastotieteilijä. Hän toimi Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) kansanedustajana ja puoluejohdon jäsenenä, Helsingin yliopiston tilastotieteen dosenttina sekä vuoden 1918 sisällissodan aikana kansanvaltuuskunnan raha-asiainvaltuutettuna. Myöhemmin Suomen Kommunistiseen Puolueeseen (SKP) liittynyt ja Neuvostoliittoon asettunut Gylling oli Neuvosto-Karjalan hallituksen johtajana vuosina 1920–1935. Hänet vangittiin ja teloitettiin Stalinin vainoissa.
Elämänvaiheet > Nuoruus ja virkaura

Gylling syntyi ruotsinkieliseen sivistyskotiin. Hänen vanhempansa olivat piiri-insinööri Uno Alexander Gylling ja Eugenia Viktorina Klotilda Henriette Helsingius. Gylling varttui sukunsa omistamalla Kalmaan tilalla Ikaalisissa. Hän avioitui vuonna 1906 Ikaalisten piirilääkärin tyttären Fanny Elisabeth Achrenin (1885–1944) kanssa. Heille syntyi kaksi tytärtä ja yksi poika.
Gylling pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta vuonna 1900. Hänen luokkatovereitaan olivat muun muassa Otto Wille Kuusinen, Martti Kovero ja muutaman vuoden myös Sulo Wuolijoki. Gyllingin ja Kuusisen pitkä ystävyys saattoi alkaa jo tällöin. Gylling valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1903 pääaineenaan maanviljelyksen kansantalous- ja tilastotiede ja harjoitti vuonna 1904 jatko-opintoja Berliinissä. Hän teki pro gradu -tutkielmansa maatyöläisten taloudellisista oloista Ikaalisten pitäjässä ja sai samalla ensikosketuksensa Suomen maaseudun sosiaalisiin ongelmiin. Gylling jatkoi saman aihepiirin tutkimista ja väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1909 aiheesta Suomen torpparilaitoksen kehityksen pääpiirteet Ruotsinvallan aikana. Väitöskirjasta on tullut myöhemmille Suomen torpparilaitoksen historian tutkijoille aiheen perusteos.
Maisteriksi valmistuttuaan Gylling kokosi vuosina 1904–1906 Vanhuus- ja työttömyysvakuutuskomitean toimeksiannosta suuren tilastollisen aineiston väestö-, invaliditeetti- ja tulosuhteista viidessä Etelä-Suomen kunnassa. Tilastollisen päätoimiston virkaatekevänä toisena aktuaarina Gylling toimi vuosina 1908–1910. Tilastollisesta päätoimistosta hän siirtyi Tullihallituksen tilastollisen konttorin virkaatekevän konttorinkirjoittajan tehtävään vuonna 1910 ja saman laitoksen vt. aktuaariksi vuonna 1911. Helsingin kaupungin tilastokonttorin aktuaarina hän toimi vuosina 1911–1918.
Edellä mainittujen tehtäviensä ohessa Gylling oli myös Suomen liikemiesten kauppaopiston kansantalouden opettajana vuosina 1906–1907 ja ensimmäisen eduskunnan maatalousvaliokunnan sihteerinä vuoden 1907 valtiopäivillä. Tieteellisen uransa hän loi Helsingin yliopiston tilastotieteen dosenttina vuosina 1910–1918. Erkki Salomaan esittämän epäluotettavan tiedon mukaan Gyllingille tarjottiin myös professuuria sillä ehdolla, että hän luopuisi työväenliikkeestä.
Elämänvaiheet > Stalinin vainot

Gyllingin Neuvosto-Karjalassa harjoittamalla politiikalla oli pitkään Leninin ja Stalinin hyväksyntä. Neuvostoliiton kansallisuuspolitiikan muututtua Neuvosto-Karjalan suomalaisjohto oli kuitenkin vuodesta 1933 alkaen jatkuvasti kiihtyvän arvostelun kohteena, ja suomalainen nationalismi julistettiin uhaksi Karjalalle. Leningradin uusi puoluejohtaja Andrei Ždanov tuomitsi vuonna 1935 Neuvosto-Karjalan talous- ja asutuspolitiikan sekä erityisesti Gyllingin ja Rovion haluttomuuden hyödyntää ”ei-kansallisia” uudisasukkaita ja vankityövoimaa. Syyskuussa 1935 NKP:n Karjalan aluekomitean täysistunto tuomitsi Gyllingin ja kuukautta aiemmin erotetun Rovion toiminnan. NKP:n keskuskomitea erotti Gyllingin Karjalan ASNT:n kansankomissaarien neuvoston johdosta 29. lokakuuta 1935, kun turvallisuuspoliisi NKVD väitti hänen suojeluksessaan olleen Hiilisuon kolhoosin paljastuneen ”suomalaisen nationalismin keskukseksi” ja tilan suomalaisen karjakon myrkyttäneen 82 lehmää. Gyllingin seuraajaksi nimitettiin tverinkarjalainen Pavel Bušujev.
Gylling valittiin syyskuussa 1935 uudelleen SKP:n Neuvostoliitossa toimineen keskuskomitean eli ”ulkomaan byroon” jäseneksi, minkä oli tarkoitus suojella häntä. Menetettyään virkansa Karjalassa hänet siirrettiin Moskovaan, jossa hän oli kaksi vuotta Maailmantalouden instituutin tieteellisenä työntekijänä. Hänen viimeinen merkittävä työnsä oli SKP:n tilauksesta keväällä 1937 tehty selvitys ”fasistikaappauksen” mahdollisuuksista Suomessa.
Suuren terrorin käynnistyttyä Gylling vangittiin Moskovassa 25. heinäkuuta 1937 niin sanottujen ”pärttylinyön vangitsemisten” yhteydessä. Samana päivänä vangittiin paljon Neuvostoliitossa asuneita suomalaisia. Rovio oli vangittu jo muutamaa viikkoa aiemmin. Arvo ”Poika” Tuominen arvosteli jälkeenpäin Otto Wille Kuusista siitä, ettei tämä tuolloin edes yrittänyt pelastaa vanhaa ystäväänsä Gyllingiä puhumalla Stalinille. Muun puoluejohdon pelastamiseksi syytöksiltä Gylling julistettiin 22. syyskuuta 1937 erotetuksi SKP:n keskuskomiteasta. NKVD väitti Gyllingin ja Rovion johtaneen ”suomalaisten porvarillisten nationalistien vastavallankumouksellista järjestöä”, jonka tavoitteena oli Karjalan irrottaminen Neuvostoliitosta ja liittäminen Suomeen. ”Gyllingin–Rovion jutun” osallisina määrättiin vangittaviksi 50 muutakin henkilöä, heistä 47 suomalaisia. Lopulta jutun yhteydessä tuomittiin yli sata henkeä.
NKVD:n Karjalan-päällikön Karl Tenisonin keksimien väitteiden mukaan Gyllingin salainen suomalais-nationalistinen järjestö oli toiminut Karjalassa vuodesta 1920, Suomesta palanneet karjalaiset pakolaiset olivat siihen liittyneitä Suomen valtion lähettämiä agentteja ja myös amerikansuomalaiset siirtolaiset ja suomalaisloikkarit olivat osa samaa salaliittoa, joka toimi yhteistyössä Nikolai Gappojevin johtaman karjalaisten ”porvarillisten nationalistien” muodostaman toisen salaisen järjestön kanssa. Myös Gyllingin seuraaja Bušujev kytkettiin samaan salaliittojen verkostoon.
Elämänvaiheet > Kuolema

Tiedot Gyllingin kuolinajasta ovat olleet ristiriitaisia. Neuvostoliiton virallisen ilmoituksen mukaan Gylling kuoli 19. elokuuta 1944 vankileirillä Sahalinin saarella Kaukoidässä. Tieto sisältyy muun muassa Erkki Salomaan Tiennäyttäjät-kirjaan (1967) kirjoittamaan artikkeliin Gyllingistä. Arvo Ylärakkola mainitsee vuoden 1976 Gylling-elämäkerrassaan kuolinajaksi 13. helmikuuta 1940, mutta myös hänen mukaansa kuolema tapahtui Sahalinilla. Historioitsija John H. Hodgson esitti vuonna 1974 Gyllingin kuolinajaksi vuotta 1942. Petroskoilainen tutkija Irina Takala ilmoitti vuonna 1991 löytäneensä asiakirjoja, joiden mukaan Gylling olisi teloitettu jo 14. kesäkuuta 1938. Eila Lahti-Argutina on vahvistanut tiedon laatimassaan matrikkelissa suomalaisista vainojen uhreista. Heidän mukaansa Gylling tuomittiin Neuvostoliiton korkeimman oikeuden sotilaskollegion päätöksellä rikoslain 58 pykälän kohtien §58/1a, §58/2, §58/7, §58/8 ja §58/11 nojalla ammuttavaksi ja teloitettiin tuomion lukupäivänä Kommunarkan teloituspaikalla Moskovassa. Tuomion perusteluna käytettiin mahdollisesti eräässä metsäkollektiivissa vuonna 1930 tapahtunutta tuotanto- ja elintarvikevarojen väärinkäyttöä.
Elämänvaiheet > Perheen kohtalo

Gyllingin vaimo Fanny vangittiin maaliskuussa 1938 ja sai heinäkuussa kahdeksan vuoden vankileirituomion. Hän kuoli Karagandan työleirillä nykyisessä Kazakstanissa vuonna 1944. Myös Gyllingin vävy Toivo Rantala kuoli puhdistuksissa, mutta Gyllingin lapsia ei vangittu. Useita Gyllingin lapsenlapsia muutti takaisin Suomeen 1990-luvulla Neuvostoliiton hajottua.
Jälkimaine

Gylling rehabilitoitiin eli hänen maineensa palautettiin Neuvostoliitossa 15. heinäkuuta 1955. Fanny Gylling rehabilitoitiin seuraavana vuonna.
Seppo Rustanius on ohjannut Gyllingin Karjalan-vuosista kertovan dokumenttielokuvan Syytteitä utopistille (2001). Gyllingistä on ilmestynyt suomeksi kaksi elämäkertateosta, Arvo Ylärakkolan Edvard Gylling – Itä-Karjalan suomalainen rakentaja (1976) ja Anna-Lisa Sahlströmin Viimeinen ruhtinas – Kertomus Edvard Gyllingistä (2009). Venäjäksi on ilmestynyt Juri Kilinin toimittama 700-sivuinen teos Edvard Aleksandrovitš Gjulling – pervyi rukovoditel sovetskoi Karelii (2020).
Kohtalonsa vuoksi Gylling on toisinaan kuvattu traagisena sankarihahmona. Pentti Saarikoski on kirjoittanut Gyllingistä runon ”Viimeiseen asti”, joka sisältyy hänen runokokoelmaansa Tanssiinkutsu (1980). Hieman ennen kuolemaansa Saarikoski suunnitteli myös Gyllingistä kertovaa näytelmää, joka ei valmistunut. Gylling esiintyy sivuhahmona Antti Tuurin historiallisessa romaanissa Ikitie (2011) ja siihen perustuvassa vuoden 2017 samannimisessä elokuvassa, jossa häntä esittää virolainen näyttelijä Gert Raudsep.
Gyllingin mukaan on nimetty vuonna 1970 Petroskoin keskustassa kulkeva Gyllingin rantakatu (Naberežnaja Gjullinga). Myös Petroskoin nykyinen Herzeninkatu oli vuosina 1931–1937 nimetty Gyllingin mukaan. Hänen asuintalonsa on säilynyt jälkimmäisen kadun varrella.
Teokset

Väestö-, invaliditeetti- ja tulosuhteet Tuusulan, Humppilan, Kymin, Räisälän ja Vihannin kunnissa vuonna 1903: tilastollinen tutkimus, osa I Teksti. Invaliditeettivakuutuskomitea. Invaliditeettivakuutuskomitean julkaisu ; 2. Helsinki, 1907.
Väestö-, invaliditeetti- ja tulosuhteet Tuusulan, Humppilan, Kymin, Räisälän ja Vihannin kunnissa vuonna 1903 : tilastollinen tutkimus, osa II Taululiitteitä. Invaliditeettivakuutuskomitea. Invaliditeettivakuutuskomitean julkaisu ; 3. Helsinki, 1906. (résumé en français)
Työkyvyttömyys ja vanhuusvakuutus: arvostelua valtion komitean lakiehdotuksesta. Suomen sos.-dem. puolue. Helsinki. 1916. (yhdessä O. W. Kuusisen kanssa)
Syntyneisyydestä ja väestön lisääntymisestä Helsingissä.  Työväen sanomalehti-oy. Helsinki. 1915.
Suomen torpparilaitoksen kehityksen pääpiirteet Ruotsinvallan aikana: tutkimus. Taloustieteellisiä Tutkimuksia 9. Helsinki. 1909. (väitöskirja)
Statistiska bidrag till svenska folkstammens historia i Finland. Helsingfors. 1911.
Maanviljelystyöväen taloudellisista oloista Ikaalisten pitäjässä v. 1902. Taloustieteellisiä tutkimuksia 3. Otava. Helsinki. 1907.
Köyhälistö metsäolojen uudistusta ajamaan. Sosiaalidemokratisia vaalijulkaisuja no 7. Sos.-dem eduskuntaryhmä. Helsinki. 1908.
Karjalan työtätekevälle kansalle.  Karjalan vallankumouskomitea. Ilman julkaisuaikaa ja -paikkaa. (yhdessä Jaakko Mäen kanssa)
Päivän iskutehtäviä. Teoksessa: Kräkin, P.; Heinän korjuu ja säilytys. Valtion kustannusliike Kirja. Leningrad. 1931.
Kirjallisuutta

Sahlström, Anna-Lisa: Viimeinen ruhtinas: Kertomus Edvard Gyllingistä.  (Den sista fursten: En berättelse om Edvard Gylling, 2009. Suomentanut Liisa Ryömä)  Helsinki:  Teos: Söderström, 2009.  ISBN 978-951-851-190-1
Maaseutuoikeus

Maaseutuoikeus eli ruraalioikeus on oikeudenala, jonka huomion kohteena ovat maaseudun elinolot ja niiden oikeustieteellinen tutkimus. Sen keskeinen osa-alue on maatalousoikeus, jonka piiri pyrkii laajentumaan niin, että maatalousoikeus lähenee maaseutuoikeuden käsitettä. Maaseutuoikeus tarkastelee erityisesti maa- ja metsätalouden sekä muiden maaseutuelinkeinojen oikeudellisia näkökohtia. Tärkeitä ovat esimerkiksi kiinteistön kauppaa, eläkkeitä, perintöjä, maankäyttöä ja verotusta koskevat kysymykset. Suomessa maatiloja koskeva lainsäädäntö alkoi valtiojohtoisena asutuslainsäädäntönä, josta siirryttiin maaseutua ja maataloutta koskeviin erityissäädöksiin.
Merkittävä osa maaseutuoikeudellista keskustelua käydään kansainvälisissä yhteyksissä, mihin on osaltaan vaikuttanut markkinoiden yhdentymiskehitys, joka on korostanut eurooppaoikeuden merkitystä. Suomessa alaa havainnoi Maaseutuoikeuden seura. Kansainvälisiä yhteistyöelimiä ovat Comité Européen de Droit Rural (CEDR) ja American Agricultural Law Association (AALA).
Peter Hacker

Peter Hacker
Peter Michael Stephan Hacker (s. 15. heinäkuuta 1939 Lontoo, Englanti) on brittiläinen filosofi, joka on erikoistunut mielenfilosofiaan ja kielifilosofiaan. Hänet tunnetaan Ludwig Wittgensteinin teosten tutkimuksesta sekä neurofilosofian kritiikistä.
Hacker opiskeli filosofiaa, politiikkaa ja taloustiedettä Queen's Collegessa Oxfordissa vuosina 1960-63. Vuosina 1963-65 hän toimi opiskeli St. Antony's Collegessa professori H. L. A. Hartin oppilaana. Hänen väitöskirjansa "Rules and Duties" valmistui vuonna 1966 hänen toimiessaan nuorempana tutkijana Oxfordin Balliol Collegessa. Vuodesta 1966 Hacker on toiminut St John's Collegessa ja Oxfordin yliopiston filosofian laitoksella. Nykyisin hän on St John's Collegen emeritustutkijajäsen.
Kielifilosofiassa Hacker on ollut Ludwig Wittgensteinin lingvistis-terapeuttisen lähestymistavan voimakas kannattaja. Lähestymistavan mukaan filosofian tehtävänä on filosofisten ongelmien ratkaiseminen tai häivyttäminen analysoimalla kieltä, sen käyttötapoja ja sanojen välisiä suhteita. Näin filosofinen tutkimus poikkeaa suuresti tieteellisestä tutkimuksesta. Hackerin mukaan ”filosofia ei ole panos inhimilliseen tietämykseen, vaan inhimilliseen ymmärrykseen”.
Seurauksena Hacker vastustaa ns. ”neurofilosofiaa”, eli sellaisia neurotieteilijöitä ja filosofeja kuin Antonio Damasio ja Daniel Dennett, joiden mukaan neurotiede voi valaista sellaisia filosofisia kysymyksiä kuin tietoisuuden luonne ja mieli–ruumis-ongelma. Hackerin mukaan nämä, samoin kuin kaikki filosofiset ongelmat, eivät ole lainkaan oikeita ongelmia, vaan käsitteellisestä sekaannuksesta aiheutuvia harhoja. Näin tieteellinen tutkimus (uusien tosiseikkojen oppiminen ihmisistä tai todellisuudesta) ei auta niiden ratkaisemisessa. Hackerin teos Philosophical Foundations of Neuroscience (2003) esittelee nämä näkemykset ja kritisoi monien neurotieteilijöiden ja filosofien, kuten Damasion, Dennettin, Francis Crickin ja John Searlen, ajatuksia,
Mielenfilosofiassa Hacker on hylännyt identiteettiteoriat siinä missä funktionalismin, eliminativismin kuin muutkin reduktionismin muodot. Sen sijaan hän kannattaa metodologista pluralismia, ja katsoo, ettei ihmistä voi selittää pelkästään kausaalisesti. Hacker kieltää, että psykologiset ominaisuudet voisi liittää pelkästään aivoihin, sen sijaan ne kuuluvat ihmiselle kokonaisuudessaan. Hacker on pyrkinyt osoittamaan, että tietoisuuteen liitetyt ongelmat ratkeavat tietoisuuden eri muotojen analyysillä, ja että kvaliat ovat pelkästään filosofista fiktiota.
Hacker on työskennellyt paljon yhdessä G. P. Bakerin kanssa.
Teoksia

Insight and Illusion: Wittgenstein on Philosophy and the Metaphysics of Experience (Clarendon Press, Oxford, 1972)
Insight and Illusion - themes in the philosophy of Wittgenstein (uusittu painos) (Clarendon Press, Oxford, 1986) (ISBN 0-19-824783-4)
Wittgenstein : Understanding and Meaning, 1. osa kommentaarista Wittgensteinin Filosofisiin tutkimuksiin (Blackwell, Oxford, and Chicago University Press, Chicago, 1980) (ISBN 0-631-12111-0, ISBN 1-4051-0176-8, ISBN 1-4051-1987-X), yhdessä G. P. Bakerin kanssa
Frege : Logical Excavations, (Blackwell, Oxford, O.U.P., N.Y., 1984) (ISBN 0-19-503261-6), yhdessä G.P. Bakerin kanssa
Language, Sense and Nonsense, a critical investigation into modern theories of language (Blackwell, 1984) (ISBN 0-631-13519-7), yhdessä G. P. Bakerin kanssa
Scepticism, Rules and Language (Blackwell, 1984) (ISBN 0-631-13614-2), yhdessä G. P. Bakerin kanssa
Wittgenstein : Rules, Grammar, and Necessity - 2. osa kommentaarista Wittgensteinin Filosofisiin tutkimuksiin (Blackwell, Oxford, UK and Cambridge, Mass. USA, 1985) (ISBN 0-631-13024-1, ISBN 0-631-16188-0), yhdessä G. P. Bakerin kanssa
Appearance and Reality - a philosophical investigation into perception and perceptual qualities (Blackwell, 1987) (ISBN 0-631-15704-2)
Wittgenstein : Meaning and Mind, 3. osa kommentaarista Wittgensteinin Filosofisiin tutkimuksiin (Blackwell, Oxford and Cambridge, Mass., 1990) (ISBN 0-631-18739-1)
Wittgenstein: Mind and Will, 4. osa kommentaarista Wittgensteinin Filosofisiin tutkimuksiin (Blackwell, 1996) (ISBN 0-631-18739-1)
Wittgenstein's Place in Twentieth Century Analytic Philosophy (Blackwell,Oxford, UK and Cambridge, Mass., USA, 1996) (ISBN 0-631-20098-3)
Wittgenstein on Human Nature (Weidenfeld and Nicolson, London, 1997) (ISBN 0-7538-0193-0)
Wittgenstein: Connections and Controversies (Clarendon Press, Oxford, 2001) (ISBN 0-19-924569-X)
Philosophical Foundations of Neuroscience (Blackwell, Oxford, and Malden, Mass., 2003) (ISBN 1-4051-0855-X), yhdessä M. R. Bennettin kanssa
Neuroscience and Philosophy: Brain, Mind, and Language (Columbia University Press, New York, 2007) (ISBN 978-0-231-14044-7), yhdessä M. Bennettin, D. Dennettin ja J. Searlen kanssa
Human Nature, The Categorial Framework (Blackwell, 2007) (ISBN 1405147288)
Aiheesta muualla

Peter Hacker, Oxfordin yliopisto (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Peter Hacker
Käännös suomeksi
Pentti Haanpää

| Pentti Haanpää |
| --- | --- |
 Pentti Haanpää Piippolan Lamusuolla vuonna 1950.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. lokakuuta 1905 Pulkkila
Kuollut: 30. syyskuuta 1955 (49 vuotta) Pyhäntä
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Esikoisteos:  Maantietä pitkin (1925)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Pentti Mikael Haanpää (14. lokakuuta 1905 Pulkkila – 30. syyskuuta 1955 Pyhäntä) oli suomalainen kirjailija, joka tunnetaan erityisesti laajasta novellituotannostaan. Haanpää kirjoitti noin 350 novellia ja kymmenen joko hänen elinaikanaan tai myöhemmin julkaistua romaania. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1948.
Elämä

Haanpää syntyi perheen esikoisena Pohjois-Pohjanmaalla silloisessa Pulkkilan Leskelän kylässä (myöhemmin Leskelä liitettiin Piippolan kuntaan) yhteiskunnallisesti ja kirjallisesti toimeliaaseen sukuun. Hänen isoisänsä Juho Haanpää oli maanviljelijä ja valtiopäivämies, joka julkaisi nimellä J. Haanpää kaksi kirjaa: Mitä puuttui? ja Matin-mutka. Isä oli kauppias Mikko Haanpää, äiti Maria Susanna o.s. Keckman. Itse Haanpää hankki kirjoittamistottumusta kirjoittamalla Pääskyseen sekä myöhemmin Nuoreen Voimaan ja Panuun.
Haanpää meni vuonna 1940 naimisiin kirjanpitäjä Alli Karjalaisen kanssa. Pariskunnalle syntyi tytär Elsa vuonna 1945. Avioliitto oli 1940-luvulla risainen, ja Haanpäällä oli mahdollisesti suhde helsinkiläisen kommunistin Aune Laurikaisen kanssa, mikä on selvinnyt myöhemmin julkaistuista kirjeistä.
Pentti Haanpää hukkui kalastusretkellä 30. syyskuuta 1955 Pyhännän Iso-Lamujärveen. Hän olisi täyttänyt kahden viikon kuluttua 50 vuotta.
Maine tuli ja meni

Haanpää julkaisi ensimmäisen novellikokoelmansa Maantietä pitkin 1925. Arvostelut olivat kiittävät. Häntä verrattiin jopa Aleksis Kiveen ja pidettiin suomalaisen kirjallisuuden suurena lupauksena.
Haanpää kuitenkin kirjoitti itsensä pannaan vuonna 1928 ilmestyneellä tarinakokoelmalla Kenttä ja kasarmi. Se perustui hänen armeijakokemuksiinsa. Haanpään alkuperäinen kustantaja WSOY vaati kirjailijaa poistamaan teoksesta ”brutaalisia” kohtia, mutta Haanpää ei suostunut: ”Kuvasta ei saa kauniimpaa kun malli on”, hän vastasi.
Lopulta Kentän ja kasarmin julkaisi pieni vasemmistolainen kustantaja Kansanvalta. Kirjan aiheuttama julkinen tuohtumus erityisesti äärioikeiston piireissä oli syvä, ja yleensä sovitteleva Mika Waltari näki jopa tarpeelliseksi julkaista oman, ”oikeamman” näkemyksensä tasavallan armeijasta (Siellä missä miehiä tehdään, 1931). Jo aikanaan Haanpään teos sai kuitenkin puolustajiakin, jotka kiittelivät teoksen realismia, esimerkiksi Huugo Jalkanen (Uuden Suomen Iltalehti), Antero Kajanto (Suomen Sosialidemokraatti), kirjoittaja Liitossa ja nimimerkki H-a Savon Sanomissa. Jälkiviisauden valossa Haanpää oli kuitenkin kirjoittanut esiin nuoren tasavallan armeijan todelliset ongelmat ja epäoikeudenmukaisuudet.
1930-luvun ensimmäisellä puoliskolla Haanpää kommentoi teoksissaan ahkerasti pula-aikaa ja sen ilmiöitä. Nivalan konikapinan jälkeen Erkki Valan toimittama Tulenkantajat-lehti julkaisi Haanpään kirjoittamat vuorokeskustelut "Pulamiehet puhelevat" ja "Pulamiehet lähtevät liikkeelle", joiden vuoksi lehteä vastaan nostettiin syyte ”julkisen viranomaisen ja laillisen yhteiskuntajärjestyksen halventamisesta”. Huhtikuussa 1935 Turun hovioikeus tuomitsi Haanpään ja Valan sakkoihin ja Tulenkantajat-lehden asianomaiset numerot menetetyiksi valtiolle.
Haanpää jatkoi tinkimättömällä linjallaan ja joutui mielipiteidensä vuoksi pitkään paitsioon, joka kesti aina 1940-luvulle. Hänen oli vaikeaa löytää tekstilleen julkaisijoita. Monet hänen keskeisistä teoksistaan julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Vuonna 1931 kirjoittamaansa Noitaympyrää, jota Haanpää on sanonut parhaaksi teoksekseen, Haanpää tarjosi Otavalle, WSOY:lle ja Minervalle, vaikka varmasti ymmärsi, ettei sitä 1930-luvulla julkaista. Vuonna 1937 jyväskyläläinen Gummerus alkoi julkaista Haanpään teoksia, kuitenkin vain sellaisia, ”ettei arvostelu voisi nähdä niissä poliittista kannanottoa, mikä Teihin nähden on aina varteenotettava seikka”.
Haanpää tuotannon arvostus on vuosikymmenten mittaan kaiken aikaa kasvanut.