stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yö (yhtye)
Historia > Lindholmin kuolema ja esiintymiset sen jälkeen

Yhtyeen keulakuvan Olli Lindholmin kuoltua 12. helmikuuta 2019 Ari Toikka rekisteröi yritykselleen Yö-tavaramerkin ja aputoiminimen Yö- yhtye.
Jussi Hakulisen mukaan Lindholmin kuolema luultavimmin merkitsi myös päätepistettä yhtyeen tarulle. Jussi Hakulinen kertoi, että Yö suunnittelee yhden tai kahden keikan mittaista comebackia alkuperäiskokoonpanollaan Lindholmin muistoksi. Suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut. Yö järjesti muistokonsertit Porissa ja Tampereella 10–12.5.2019. Konsertissa esiintyivät yhtyeen lisäksi muun muassa Suvi Teräsniska, Pauli Hanhiniemi ja Juha Tapio. Jussi Hakulista ei kutsuttu Ollin hautajaisiin eikä muistokonserttiin. Tämän seurauksena Hakulinen kielsi tekemiensä laulujen esittämisen konsertissa. Hakulinen olisi sallinut kappaleiden esittämisen, jos tapahtuman tuotto menisi hyväntekeväisyyteen.
Yö-yhtyeessä soittaneita henkilöitä esiintyi yhdessä Tampereella sunnuntaina 8. syyskuuta 2019. Konsertissa esiintyivät Jussi Hakulinen, Asko ”Daffy” Terävä, Jukka ”Frogley” Mänty-Sorvari ja Jukka ”Jay” Lewis. Lisäksi lavalla nähtiin Yön viimeiseen kokoonpanoon kuuluneet rumpali Ari Toikka ja kosketinsoittaja Mikko Kangasjärvi. Kitaristi Asko Terävä kommentoi Yön mahdollista jatkoa sanomalle, ettei hän ihmettelisi, jos Suomessa olisi piankin Yö-yhtyeen musiikkia soittava yhtye.
Keväällä 2020 sekä kesällä 2021 Yö teki joitakin yhteiskeikkoja laulaja Suvi Teräsniskan kanssa.
Jussi Hakulinen oli aikeissa järjestää Yön viimeinen varietee -areenakiertueen vuonna 2021. Koronapandemiasta johtuen kiertue siirrettiin vuoteen 2022. Kiertue ei ehtinyt alkaa ennen Hakulisen kuolemaa, josta tiedotettiin 9. elokuuta 2022.
Vuonna 2023 julkaistiin vielä Olli Lindholmin vuonna 2018 laulama Viimeiseen auringonlaskuun -niminen kappale, jonka musiikkivideo julkaistiin YouTubessa 12.5.2023. Samainen video nähtiin Yön 40v juhlakeikalla.
Yö järjesti 40-vuotisjuhlakonsertin Tampereen areenalla 24. maaliskuuta 2023. Konsertissa lavalla nähtiin Yö-yhtye sekä vuosien varrella yhtyeessä vaikuttaneita muusikoita ja vierailevia solisteja. Lauluja tulkitsivat konsertin pääsolisti Suvi Teräsniska sekä vierailevat solistit Pauli Hanhiniemi, JP Leppäluoto, Jay Lewis ja Herra Ylppö.
Nykyään yhtyeen toiminnasta päättävät pitkäaikaiset jäsenet Mikko Kangasjärvi, Ari Toikka ja Jari Latomaa. Syksyllä 2023 Yö teki pari konserttia. 40 vuotta täyttävästä Varietee-albumista tehtiin juhlapainos.
Syksyllä 2024 kitaristi Jussi Turpeinen jätti yhtyeen omasta aloitteestaan.
Jäsenet

| --- | --- |
Alkuperäinen  (1981):  Olli Lindholm – laulu  Jani Viitanen – kitara  Juha Rauäng – basso  Jussi Hakulinen – laulu, koskettimet  Harri Varhala – rummut
(1981–1982):  Olli Lindholm – laulu  Jani Viitanen – kitara  Juha Rauäng – basso  Jussi Hakulinen – laulu, koskettimet  Tapio Wallin – rummut
(1982–1985):  Olli Lindholm – laulu  Jani Viitanen – kitara  Juha Rauäng – basso  Jussi Hakulinen – laulu, koskettimet  Veikko Lehtiranta – rummut
(1985–1987):  Olli Lindholm – laulu  Jani Viitanen – kitara  Markku Petander – kitara  Juha Rauäng – basso  Veikko Lehtiranta – rummut
(1987–1990):  Olli Lindholm – laulu  Jani Viitanen – kitara  Juha Mielonen – kitara  Juha Rauäng – basso  Veikko Lehtiranta – rummut
(1990–1992):  Olli Lindholm – laulu  Jani Viitanen – kitara  Jesu Hämäläinen – basso  Mikko Kangasjärvi – koskettimet  Frogley – rummut
(1992–1996):  Olli Lindholm – laulu  Jani Viitanen – kitara  Jesu Hämäläinen – basso  Frogley – rummut
(1996–1999):  Olli Lindholm – laulu  Jani Viitanen – kitara  Markku Petander – kitara  Jesu Hämäläinen – basso  Frogley – rummut
(1999–2000):  Olli Lindholm – laulu  Jani Viitanen – kitara  Markku Petander – kitara  Jay Lewis – basso  Frogley – rummut
(2000):  Olli Lindholm – laulu  Markku Petander – kitara  Jay Lewis – basso  Frogley – rummut
(2000–2002):  Olli Lindholm – laulu  Daffy Terävä – kitara  Jay Lewis – basso  Mikko Kangasjärvi – koskettimet  Frogley – rummut
(2002–2007):  Olli Lindholm – laulu  Daffy Terävä – kitara  Jay Lewis – basso  Mikko Kangasjärvi – koskettimet  Antti Mäkinen – rummut
(2007–2010):  Olli Lindholm – laulu  Daffy Terävä – kitara  Jay Lewis – basso  Mikko Kangasjärvi – koskettimet  Ari Toikka – rummut
(2010–2016):  Olli Lindholm – laulu  Daffy Terävä – kitara  Jay Lewis – basso  Mikko Kangasjärvi – koskettimet  Jari Latomaa – koskettimet  Ari Toikka – rummut
(2017–2019):  Olli Lindholm – laulu  Jussi Turpeinen – kitara  Timo Mynttinen – basso  Mikko Kangasjärvi – koskettimet  Jari Latomaa – koskettimet  Ari Toikka – rummut
(2023-2024):  JP Leppäluoto – laulu  Jussi Turpeinen – kitara  Timo Mynttinen – basso  Mikko Kangasjärvi – koskettimet  Jari Latomaa – koskettimet  Ari Toikka – rummut
(2024-):  JP Leppäluoto – laulu  Samuli Erkkilä – kitara  Timo Mynttinen – basso  Mikko Kangasjärvi – koskettimet  Jari Latomaa – koskettimet  Ari Toikka – rummut
Jäsenet > Nykyiset jäsenet

Mikko Kangasjärvi - kosketinsoitin ja piano, 1990–1992 ja 2000–
Ari Toikka - rummut 2007–
Jari Latomaa - kitara ja kosketinsoitin 2010–
Samuli Erkkilä - kitara 2024–
Timo Mynttinen - basso 2017–
JP Leppäluoto - laulu 2024– (kiertuejäsen 2023–2024)
Jäsenet > Nykyiset jäsenet > Kiertuejäsenet

Jukka Lewis - laulu 2023-2024
Jäsenet > Entiset jäsenet

Olli Lindholm – laulu (1981–2019), kitara (1986–1995)
Jussi Hakulinen – kosketinsoittimet ja laulu (1981–1985, 2001, 2011)
Jani Viitanen – kitara (1981–2000, 2001)
Juha Rauäng – basso (1981–1990)
Harri Varhala – rummut (alkuvuoden 1981)
Tapio Wallin – rummut (loppuvuoden 1981)
Veikko ”Veke” Lehtiranta – rummut (1982–1990)
Markku Petander – kitara (1985–1987 ja 1996–2000)
Juha Mielonen – kitara (1987–1990)
Jesu Hämäläinen – basso (1990–1999)
Jukka ”Frogley” Mänty-Sorvari – rummut (1990–2002)
Jukka Lewis – bassokitara (1999–2016)
Daffy Terävä – kitara (2000–2016)
Antti Mäkinen – rummut ja lyömäsoittimet (2002–2006)
Jussi Turpeinen - kitara (2017-2024)
Diskografia > Studioalbumit

| Vuosi | Levy | Myynti | Sertifikaatti> Platina | Sertifikaatti> Kulta |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1983 | Varietee | &&&&&&&&&&084000.&&&&0084 000 |  |  |
| 1984 | Nuorallatanssija | &&&&&&&&&&049000.&&&&0049 000 |  |  |
| 1985 | Myrskyn jälkeen |  |  |  |
| 1986 | Äänet |  |  |  |
| 1988 | Lanka palaa |  |  |  |
| 1989 | Toinen puoliaika |  |  |  |
| 1991 | Antaa soittaa |  |  |  |
| 1992 | Tänä yönä |  |  |  |
| 1993 | Kymmenes kevät |  |  |  |
| 1994 | Hyviä vuosia |  |  |  |
| 1996 | Satelliitti |  |  |  |
| 1997 | Pirstaleet |  |  |  |
| 1999 | 13. Yö |  |  |  |
| 2000 | Valo |  |  |  |
| 2003 |  Rakkaus on lumivalkoinen | &&&&&&&&&0137000.&&&&00137 000 |    |  |
| 2005 | Kuolematon |  |   |  |
| 2007 | Valtakunta |  |  |  |
| 2009 | Loisto |  |  |  |
| 2012 | Pelko ja rakkaus |  |  |  |
| 2014 |  Hyvässä ja pahassa |  |  |  |
| 2016 |  Puolet taivaasta – puolet helvetistä |  |  |  |
| 2017 |  Hyvän yön lauluja |  |  |  |
| 2018 |  Mitä jos mä rakastan |  |  |  |
Kirjallisuutta

Bruun, Seppo et al.: Jee jee jee: Suomalaisen rockin historia.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22503-7
Yön parhaat – nuottikirja.  Love Kustannus Oy, 2000.  ISMN:M-706309-48-4
Lindholm, Olli & Rantanen, Ilpo: Yhden Yön tarina.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28233-2
Rakkaus on lumivalkoinen – nuottikirja.  Love Kustannus Oy, 2006.  ISMN:M-706334-32-5
Rantanen, Ilpo & Lindholm, Olli (koonneet): Likaiset legendat: 30 vuotta Yötä.  Helsinki:  Siltala, 2011.  ISBN 978-952-234-072-6
Kangasjärvi, Mikko ja Poijärvi, Jukka: Jäin Yöksi.  Helsinki:  Docendo, 2024.  ISBN 978-952-382-687-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yö (yhtye) Wikimedia Commonsissa
Likaiset Legendat, Yön virallinen verkkosivusto
Yö Last.fm:ssä (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Yön haastattelu vuodelta 1988 ja Yö lavalla
Loisto-kiertueen ja -albumin verkkosivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Yö |
| --- | --- |
 Olli Lindholm  Jussi Turpeinen  Timo Mynttinen  Mikko Kangasjärvi  Jari Latomaa  Ari Toikka   Entiset jäsenet:  Jussi Hakulinen  Juha Rauäng  Jani Viitanen  Veikko Lehtiranta  Markku Petander  Juha Mielonen  Jesu Hämäläinen  Jukka Mänty-Sorvari  Antti Mäkinen  Daffy Terävä  Jukka Lewis 
Studioalbumit:  Varietee  Nuorallatanssija  Myrskyn jälkeen  Äänet  Lanka palaa  Toinen puoliaika  Antaa soittaa  Tänä yönä  Kymmenes kevät  Hyviä vuosia  Satelliitti  Pirstaleet  13. Yö  Valo  Rakkaus on lumivalkoinen  Kuolematon  Valtakunta  Loisto  Pelko ja rakkaus  Hyvässä ja pahassa  Mitä jos mä rakastan 
Livealbumit:  ...ja tapahtui niinä päivinä  Täältä tulee Yö...live  Yhden yön tarinoita  Kolmen illan varietee  Yön ensimmäinen keikka 
Kokoelmat:  Poko klassikot  Suurimmat hitit 1983–88  Parhaat  Yön pimeä puoli  Legenda  Yön valoisa puoli  Sound Pack  Kiitos ja kunnia – 30v. juhlakokoelma  1983–2011  Klassikot 
VHS / DVD:  Yö Live – 20-vuotisjuhlakonsertti  Kolmen illan varietee  Yö-karaoke 2  Kiitos ja kunnia live – Hartwall Areena 10.12.2011 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Yle 
Yö esiintymässä Kiuruvedellä IskelmäNiityt-tapahtumassa 2010.
Kynsihyyppä

| Kynsihyyppä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurmitsat Charadriidae
Suku::  Vanellus
Laji::  spinosus
Kaksiosainen nimi
 Vanellus spinosus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Kynsihyyppä Wikispeciesissä   Kynsihyyppä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kynsihyyppä (Vanellus spinosus) on hyyppien sukuun kuuluva kahlaaja. Lajin nimesi ja kuvaili Carl von Linné 1758. Tuntee myös tieteellisen nimen Hoplopterus spinosus.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 25–27 cm, siipien kärkiväli 69–81 cm ja paino 127–159 g. Räkättirastaan kokoinen pitkäjalkainen kahlaaja, jonka höyhenpuku on selkäpuolelta ruskea, rinta musta, maha valkoinen, sekä kaula, niska ja posket valkoiset. Päälaki on musta. Koivet ovat mustat, samoin nokka. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Tavallisin ääni on hellittämättä inttävä ’kik’.
Esiintyminen

Pesii laikuittaisesti, Euroopassa vain paikoin Kreikassa, Balkanilla ja Turkissa. Lähi-idässä pesii paikoin Israelissa, Jordaniassa, Syyriassa ja Irakissa. Pääosa kynsihyypistä pesii Afrikassa Saharan ja päiväntasaajan välissä sekä Niilin laaksossa ja suistossa. Maailman populaation koko on 130 000–180 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Lajia ei ole tavattu Suomessa. Eurooppalaiset populaatiot ovat muuttolintuja, jotka talvehtinevat Afrikassa.
Elinympäristö

Alavien maiden aukeat suot, tulvaniityt, jokien rannat ja suistot sekä järvenrannat. Etiopiassa ja Turkissa voi pesiä myös vuoristossa 2700 metrin korkeuteen saakka.
Lisääntyminen

Koiras raaputtaa maahan muutamia kuoppia, joista naaras valitsee yhden pesäksi. Munia on lähes aina 4. Pesyeitä voi olla kesän aikana 2. Haudonta-aika on 22–24 päivää, molemmat puolisot hautovat. Poikaset ovat pesäpakoisia ja oppivat lentämään 7–8 viikon ikäisinä, jonka jälkeen ne pian itsenäistyvät.
Ravinto

Maassa elävät pienet selkärangattomat, pääasiassa hyönteiset.
Vanellus spinosus
Kylätie

Suomalainen kylä- tai kunnantien viitta, joka oli käytössä 1930-luvulta 1960-luvulle.
Kylätie on tienpidollinen käsite, joka on ollut käytössä ennen kuin nykyinen laki yksityisteistä tuli voimaan. Se on tällöin tarkoittanut yksityistä tietä erotuksena yleisestä tiestä. Kun yleisen tien hoitoon ovat olleet velvollisia kaikki, kylätien hoitoon ovat olleet velvollisia vain sitä käyttävät talot. Nykyisessä laissa yksityisistä teistä käsitteen kylätie on korvannut käsite yksityistie.
Historiaa > Teiden jaottelu

Keskiajalla Suomen tiet olivat vielä polkuteitä eli polkumaisia teitä. Ruotsin maakuntalait sisälsivät määräyksiä yleisten teiden rakentamisesta jo 1100-luvulla. Ruotsin vuosien 1347 ja 1442 maanlait velvoittivat maanomistajia rakentamaan siltoja ja raivaamaan teitä, mutta Suomessa näillä säännöksillä ei ollut käytännön merkitystä. Vuoden 1734 laki sisälsi saman tierasitusperiaatteen ja tämä laki luokitteli tiet maanteihin ja vähemmän tärkeisiin teihin. Kulkutien kylään ja kylästä ulos tuli olla kuusi kyynärää (3,5 metriä) leveä ja valtamaantien kymmenen kyynärää (5,9 metriä) leveä.
Vuonna 1735 tiet jaettiin yleisiin maanteihin (kaupunkien väliset tiet), kihlakuntien ja pitäjien välisiin teihin sekä kyläteihin. Vuonna 1883 annettu tieasetus ja julistus määritteli teiden jaon tarkemmin. Nyt tiet jaettiin yleisiin teihin ja yksityisiin teihin. Yleisiä teitä olivat maantiet ja kylätiet. Näiden lisäksi olivat vielä tilustiet, joita yksityishenkilöt tekivät omaan käyttöönsä. Vuonna 1910 Suomessa oli 43 860 km yleisiä teitä, joista 27 300 km oli maanteitä ja 16 560 km kyläteitä.
Vuoden 1918 tielaissa kyläteistä käytettiin nimitystä paikallistie, joiden rakentaminen ja kunnossapito kuului tiekunnille. Maanteistä piti huolta valtio ja kunnanteistä huolehti kunnat. Kunnanteiden ja kyläteiden rakentamiseen ja kunnossapitoon oli mahdollista saada valtiolta rahallista avustusta. Kylätien kunnossapitoon olivat velvolliset osallistumaan kaikki, jotka sitä säännöllisesti ajotienä käyttivät tai muutoin siitä hyötyivät. Osallisuuden suuruus määräytyi tieyksikköjen perusteella ja niiden suuruus taas määrättiin sen mukaan, kuinka paljon kukin tieosakas tiestä hyötyi. Kylätien kunnossapito kuului osakkaiden valitsemalle hoitokunnalle, jossa oli kolme jäsentä ja kaksi varajäsentä. Osakkaiden kokous oli pidettävä ainakin kerran vuodessa ja kokouksen päätöksestä voi valittaa maaherralle. Kunkin osakkaan äänimäärä kokouksessa määräytyi hänelle pantujen tieyksiköiden perusteella, kuitenkin niin että äänimäärä sai olla korkeintaan yksi viidesosa kokouksessa edustettujen äänien määrästä.
Historiaa > Maanomistajat tienrakentajina

Valtiovallan tärkein liikennepoliittinen tavoite 1600-luvulla oli yhtenäisten sisävesireittien aikaansaaminen, maanteiden suhteen sillä ei ollut yhtenäisiä tavoitteita, vaikka niitä rakennettiinkin. Kaupunkien porttien ulkopuolella tienteosta päättivät kihlakuntien talonpojat, ja yleensä tientekoa vastustettiin. Talonpojat pärjäsivät rekineen hyvin talvisin ja heitä ei kiinnostanut tienteon kulujen maksaminen ja hikoilu tietyömaalla. Heille sotajoukkojen siirtely, valtakunnan kauppapolitiikka ja talouden kehittäminen olivat kaukaisia asioita. Talonpojat pitivät tientekoa turhana paria vuotuista kaupunkimatkaa varten. Teiden ja kyytilaitoksen ylläpitäminen oli suuri osa verojen ja yleisten töiden tuomasta rasituksesta. Säterit oli määrätty tienpitovelvollisiksi 1600-luvun lopulla ja vuoden 1734 lain mukaan kuninkaankartanoiden ja latokartanoiden tuli ottaa osaa tietöihin, mutta talonpoikien taakka oli kuitenkin suurin.
Maanlain mukaan talonpojat saivat rakentaa yhteisesti päätetyn tien ja kuka tahansa talollinen sai siirtää tiluksellaan olevaa tietä, jos hankki asiasta käräjien lausunnon ja teki uuden vähintään yhtä hyvän tien tilalle toiseen paikkaan. Talonpoikien tienhoitovelvollisuuden ohella heillä oli oikeus tehdä kyläteitä ja kirkkoteitä mielensä mukaan. Mutta eritoten 1700-luvulla talonpoikien aloitteellisuus tieasioissa oli kovin vähäistä suhteessa valtakunnan johdon haluamaan rakentamisvauhtiin.
Keskiaikaisiin maanlakeihin pohjautuva periaate, että maanteiden rakentaminen ja kunnossapito kuului manttaaliin pannun maan omistajille eli lähinnä talollisille, sisällytettiin myös vuoden 1734 lakiin. Periaatetta noudatettiin vuoteen 1921 asti. Vuoden 1883 tieasetuksen mukaan tietöiden kuluihin joutuivat osallistumaan myös teollisuuslaitokset, myllyt, verotetut torpparit ja kruununpuistojen osalta valtiokin. Tientekovelvolliset muodostivat alueellisen yhteisön, jota kutsuttiin tielahkoksi, mutta sillä ei ollut omia toimielimiä. Tientekovelvollisuus oli rasite, joka suoritettiin pääasiassa omalla työllä, mutta tietyö voitiin antaa jollekulle myös tehtäväksi urakalla, joka maksettiin rahalla.
Suomen autonomian aikana tieasioita koskevassa lainsäädännössä tapahtui vain vähäisiä muutoksia, joista kyläteihin liittyi 1851 annettu keisarillinen kirje, jolla kylätieasioiden hoito määrättiin lääninhallituksille. Vuonna 1878 annettiin asetus, joka salli kuntien kerätä maanteiden talviaurausmaksut ja päättää aurausurakoista. Aiemmin lumirekirahat oli kerännyt kruununvouti ja henkikirjuri.
Maatalouden muuttuminen viljanviljelystä karjatalousvaltaisempaa suuntaan lisäsi kulkuyhteyksien tarvetta. Haluttiin myös yhteys rautatieasemalle tai kirkolle jumalanpalvelukseen tai mahdollisuus viedä ruumiit kesälläkin hautausmaalle. Vanhojen kyläteiden vierustoilla asuneet halusivat sinnikkäästi saada tiensä maantieksi, josta huolehtisi koko tielahko. Lähes jokainen tienrakennusvelvollinen halusi hyväkuntoisen tien talonsa lähelle, mutta pyrki samalla saamaan kustannukset mahdollisimman pieniksi.
Historiaa > Kyläteiden kunnossapito

Vuoden 1927 tielain nojalla kunnanteiden kunnossapito kuului kunnille ja kyläteistä huolehtiminen niiden käyttäjille. Vuonna 1938 kunnanteitä oli 4 300 km ja kyläteitä 28 100 km. Kasvaneen liikenteen vuoksi moneen kylätiehen kohdistunut rasitus vastasi maantien tai kunnantien rasitusta. Monessa kunnassa jokin kylätie oli keskeinen kulkuväylä, mutta kunnanvaltuustossa ehdotus sellaisen muuttamisesta kunnantieksi äänestettiin usein nurin. Monen kunnan- ja kylätien kunto oli huono ja niiden hoito ilman ulkopuolista avustusta oli osakkaille melkoinen rasitus. Toisaalta niillä oli keskeinen asema seutukuntansa kehittämisessä. Esimerkiksi Pohjois-Suomen eräseutujen kylätiet olivat yhteiskunnallisesti varsin merkittäviä.
Valtio myönsi avustuksia kunnanteiden ja kyläteiden rakentamiseen, mutta ei niiden kunnossapitoon. Siksi teiden hoitoa laiminlyötiin ja kymmenessä vuodessa uusi tie saattoi kulua niin huonoon kuntoon, että ainoa keino sen kunnostamiseksi oli uudelleenrakentaminen. Valtionavut määräytyivät 1937 säädetyn lain perusteella. Ensimmäisenä kolmivuotiskautena 1938–1940 kunnan- ja kyläteiden hoitoa avustettiin keskimäärin 45 prosentilla kustannuksista ja avustusta myönnettiin noin 20 000 kilometrille. Kunnossapidon valvonta kuului tiemestarin tehtäviin, mutta työtä oli niin paljon, että tiemestareille jouduttiin palkkaamaan apulaisiksi rakennusmestareita.
Kyläteiden kunnossapitotyöt olivat samanlaisia kuin muillakin maanteillä. Tärkeintä oli tienpinnan oikeanlainen muotoilu. Muut toimet olivat melko vähäisiä, jos tie ei ollut kovin vilkasliikenteinen. Tienpidosta vastuullisten tuli huolehtia sorastuksesta, kuoppien täytöstä, lanauksesta ja muista hoitotöistä.
Historiaa > Kylätiet lakkautetaan

Vuonna 1948 tielainsäädäntöä uudistettiin vain kiireellisiä toimia vaatineilta ja helposti sovittavilta kohdilta. Liikenteen kasvun vaatimiin uudistuksiin oli mahdollisuuksia vasta valtiontalouden kohentuessa sodan jälkeen. Eduskunta hyväksyi neljän lain lakipaketin 1954. Kylätiet ja kunnantiet lakkautettiin vähitellen 1958 voimaan astuneen lain perusteella ja tiet muutettiin TVH:n hoitamiksi paikallisteiksi.
Kyläteitä ja kunnanteitä siirtyi paikallisteinä 26 000 km TVL:n hoidettavaksi 1960-luvun puoliväliin mennessä. Teiden hallinnointi yksinkertaistui, kun kylätiekunnat vähitellen poistuivat, ja kuntien huolehdittavaksi jäi vain paikallisteiden ja yksityisteiden kunnossapidon rahoittamisvelvoitteita.
Tielain voimaanpanolaissa säädettiin, että asetettuja vaatimuksia täyttämätön tie oli kunnostettava ennen luovutusta valtion hoitoon. Laissa ei tarkemmin määritelty kohtuullisia vaatimuksia, joten kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön oli 1956 annettava yleisohjeet asiasta. Tien luovutus alkoi tieinventoinnilla lumettomana aikana ja 40-sivuisen lomakkeen täytöllä. Teiden läpikäynti oli valtava urakka, josta vastasivat kunnossapitoinsinöörit, ylitiemestarit ja tiemestarit. Tie- ja vesirakennuspiirien selvitysten perusteella lääninhallitukset ehdottivat paikallisteiksi otettavat tiet. Kylätiekunnat, kuntien tielautakunnat ja asiaan liittyvät valtion virastot voivat antaa suunnitelmista lausunnon, minkä jälkeen läänit lähettivät ehdotukset TVH:lle, joka lähetti ne ministeriön päätettäväksi. Ministeriö asetti määräajan kunnostustyölle ja piiri-insinööri piti vastaanottokatselmuksen, jonka jälkeen hyväksytystä tiestä tuli paikallistie seuraavan kuukauden alusta alkaen. Kyläteiden kunnostamisen rahoittamisesta vastasivat vanhat kylätiekunnat, jotka tieluokituksen muutoksen jälkeen vapautuivat kokonaan tienpitorasituksesta.
Muita merkityksiä > Kylätie arkikielessä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Kylätie on hiljainen, niin hiljainen on kylätie. | ” |
– Vanhasta suomalaisesta iskelmästä
Lähtien sanan kylätie vanhasta merkityksestä kylätie voi tarkoittaa arkikielessä  yleensä kylän halki kulkevaa tietä.
Muita merkityksiä > Kylätie liikenneturvallisuuskokeiluna

Kokeiluluonteisena  tiejärjestelynä Suomessa kylätie tarkoittaa tietä, jonka keskeltä on varattu moottoriajoneuvoille kaksisuuntainen, noin kolme metriä leveä kaista ja tämän molemmin puolin noin puolentoista metrin levyinen tila jalankulkijoille ja polkupyöräilijöille. Keskikaistalta autot väistävät vastaantulijaa pyöräilijöille ja jalankulkijoille varatulle alueelle, jos kohdalla on vapaata tilaa. Ajoneuvojen nopeusrajoitus kylätiellä on tyypillisesti joko 30 tai 40 kilometriä tunnissa. Järjestely otettin ensimmäiseksi käyttöön vuonna 2018 Hattulan Sattulantiellä Kanta-Hämeessä Hollannista saadun mallin pohjalta paikallisen kyläyhdistyksen ja ely-keskuksen yhteistyönä. Kyläteitä on sittemmin myös Pyhtäällä Suur-Ahvenkosken koulun läheisyydessä, Matildedalissa sekä Espoon ja Vantaan rajalla.
Sergei Buturlin

Sergei Aleksandrovitš Buturlin (1872-1938)
Sergei Aleksandrovitš Buturlin (ven. Серге́й Алекса́ндрович Бутурли́н, 22. syyskuuta 1872 Montreux – 22. tammikuuta 1938 Moskova) oli venäläinen lintutieteilijä.
Buturlin kuului Venäjän vanhimpiin aatelissukuihin ja vietti pääosan elämästään Venäjällä. Hän kävi koulua Simbirskissä, nykyisessä Uljanovskissa, ja opiskeli oikeustiedettä Pietarissa. Hänen kiinnostuksensa eläintieteeseen oli hyvin voimakas ja hän kuluttikin enimmän aikansa keräämällä lintuja ympäri Venäjää ja Siperiaa ja myös julkaisemalla tutkimustensa tulokset.  Vuoteen 1892 saakka hän keräsi Volgan alueella, sitten Königsbergin (nyk. Kaliningrad) alueella. Vuodesta 1900 vuoteen 1902 hän vietti Kolgujevin ja Novaja Zemljan saarilla. Vuosien 1904 ja 1906 välillä hän otti osaa tutkimusretkelle Kolymajoelle Siperiaan ja 1909 hän vieraili Altain vuoristossa. 1925 hän suoritti viimeisen matkansa, joka suuntautui Tšuktšien niemimaalle.
Hän julkaisi useita tärkeitä kirjoituksia palearktisen alueen linnuston taksonomiasta ja esiintymisestä, muun muassa:
The Birds of the Kolguyev Island and Novaya Zemlya and the lower part of the Darna (1901)
The Birds of the Simbirsk Government (1906)
The Birds of the Yenisseisk District (1911, yhdessä Arkadi Tugarinovin (1880–1948) kanssa)
A series of manuscripts over the birds of the far east (1909–1917)
Complete Synopsis of the Birds of the USSR (3 osaa)
On the breeding-habits of the rosy gull and the pectoral sandpiper. Lontoo 1907.
1906 Buturlinista tuli British Ornithologists’ Unionin (BOU) ulkojäsen. 1907 hänestä tuli American Ornithologists’ Unionin (AOU) kirjeenvaihtajajäsen. Hän oli lajien monimuotoisuuden tutkimuksen pioneeri Venäjällä ja kuvaili yli 200 uutta lintulajia. Hän kuvaili ja nimesi muun muassa pikkuvarpusen alalajin transcaucasicus 1906.
1918 hän liittyi Moskovan yliopiston eläintieteellisen museon tutkijoihin ja 1924 hän lahjoitti museolle palearktisten lintujen kokoelmansa.