stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Íos (kunta)
Kunnan osat

Íoksen kunta muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä tai muu asutus | Väkiluku (2011) |  |
| --- | --- | --- |
| Agía Theodóti | 12 |  |
| Boúris | 31 |  |
| Epáno Kámpos | 57 |  |
| Íos | 1 754 |  |
| Koumpára | 16 |  |
| Manganári | 29 |  |
| Mylopótas | 120 |  |
| Petalídi (saari) | 0 |  |
| Psáthi | 5 |  |
Yhteensä: 2 024
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Íos Wikimedia Commonsissa
Δήμος Ιητών. Íoksen kunnan verkkosivut. (kreikaksi)
Etelä-Egean saarten alue
| --- | --- |
Ándroksen alueyksikkö:  Ándros
Kálymnoksen alueyksikkö:   Agathonísi  Astypálaia  Kálymnos  Leipsoí  Léros  Pátmos 
Kárpathos-Kásoksen alueyksikkö:   Kárpathos  Kásos 
Kéa-Kýthnoksen alueyksikkö:   Kéa  Kýthnos 
Kosin alueyksikkö:   Kos  Nísyros 
Míloksen alueyksikkö:   Kímolos  Mílos  Sérifos  Sífnos 
Mýkonoksen alueyksikkö:  Mýkonos
Náxoksen alueyksikkö:   Amorgós  Náxos ja Pienet Kykladit 
Pároksen alueyksikkö:   Antíparos  Páros 
Ródoksen alueyksikkö:   Chálki  Megísti  Ródos  Sými  Tílos 
Sýroksen alueyksikkö:  Sýros-Ermoúpoli
Thíran alueyksikkö:   Anáfi  Folégandros  Íos  Síkinos  Thíra 
Tínoksen alueyksikkö:  Tínos
Islam ovellamme

| Islam ovellamme |
| --- | --- |

Kirjailija:  Risto Soramies
Kansitaiteilija:  Heidi Tohmola
Kieli:  Suomi
Kustantaja:  Uusi Tie
Julkaistu:  2002
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  90
ISBN:  951-619-354-4
Sarja: Mistä on kysymys? Ajan ilmiöitä Raamatun valossa
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Islam ovellamme on Risto Soramiehen kirja, joka vertailee islamia ja kristinuskoa sekä näiden uskontojen pyhien kirjoituksien että käytännön kautta. Teoksen on julkaissut kristillinen kustantamo Uusi Tie vuonna 2002. Soramies arvostelee kristittyjen suvaitsevuutta muslimeja kohtaan ja toisaalta muslimien epäsolidaarista suhtautumista kristittyihin. Kirjoittaja esittää ehdotuksia siitä, miten kristilliset kirkot voisivat suhtautua ja toimia islamin suhteen.
Soramies lähtee siitä oletuksesta, että islaminuskoisten määrä tulee kasvamaan Euroopassa merkittäväksi tekijäksi tulevaisuudessa. Soramiehen mukaan kristittyjen on ymmärrettävä ja tiedettävä enemmän muslimien käytännöistä ja uskomuksista välttyäkseen harhaluuloilta. Soramies tiivistää islamin perususkomukset ja vertaa niitä kristinuskoon. Hän käy myös läpi islamin historiaa ja sen sisäisiä virtauksia ja ristiriitoja.
Soramiehen keskeinen teema on kristillisen ja länsimaisen kulttuurin vuorovaikutus islamin kanssa ja sen puute. Länsimaisessa kulttuurissa uskonto ja politiikka pidetään erillään, mikä mahdollistaa demokraattisen, ihmisestä lähtevän lainsäädännön. Islam lähtee siitä, että politiikka ja uskonto ovat sama asia, eikä niitä voi erottaa. Siinä missä muslimit voivat elää länsimaissa turvautuen viranomaisten apuun, tämä ei ole mahdollista tai helppoa kristityille, jotka elävät muslimivaltioissa. Lisäksi kirjassa arvostellaan uskonnonvapauden puutetta islamilaisissa maissa.
Soramiehen mukaan kristinuskon ja islamin perususkomukset ovat räikeästi ristiriidassa keskenään. Jeesus on islamin mukaan profeetta mutta ei Jumalan Poika. Muslimit pitävät Koraania Jumalan ilmoituksena, joka tuli Muhammadin kautta, mutta kristityt tulkitsevat Raamattua useiden ihmisten kirjoittamana pitkällä aikavälillä.
Pekka Isaksson

Tohtori Pekka Isaksson (s. 1951) on suomalainen toimittaja ja aatehistorioitsija, jonka erityisalaa ovat rasismi ja rotuteoriat. Isaksson väitteli tohtoriksi Oulun yliopiston historian laitokselta vuonna 2001 väitöstutkimuksella Kumma kuvajainen. Rasismi rotututkimuksessa, rotuteorioiden saamelaiset ja suomalainen fyysinen antropologia.
Isaksson on kirjoittanut rasismin aatehistoriaa käsittelevät teokset Kallonmittaajia ja skinejä (Like, 1998), Eriarvoisuus, valistuksen lupaus ja rasismi (SHS, 1999) ja Historian lisälehtiä - Suvaitsevaisuuden ongelma ja vähemmistöt kansallisessa historiassa (Like, 2005) yhdessä Jouko Jokisalon kanssa. Hän on myös käsitellyt saamelaisiin liittyneitä rotuteorioita useissa yleistajuisissa ja tieteellisissä artikkeleissa.
Teoksia

Isaksson, Pekka & Jokisalo, Jouko: Historian lisälehtiä: Suvaitsevaisuuden ongelma ja vähemmistöt kansallisessa historiassa.  (Pystykorvakirja)  Helsinki:  Like: Suomen rauhanpuolustajat, 2005.  ISBN 952-471-543-0
HMS Iron Duke (1870)

| HMS Iron Duke |
| --- | --- |
 HMS Iron Duke

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pembroken telakka
Kölinlasku:  23. elokuuta 1868
Laskettu vesille:  1. maaliskuuta 1870
Palveluskäyttöön:  1. huhtikuuta 1871
Poistui palveluskäytöstä:  1890
Loppuvaihe:  romutettu 1906
Tekniset tiedot
Uppouma:  6 034 t
Pituus:  104,32 m
Leveys:  16 m
Syväys:  7,09 m
Koneteho:  4 830 ihp
Nopeus:  13 solmua
Miehistöä:  450
Aseistus
Aseistus:  10 × 9" 12 ton MLR -tykkiä 4 × 6" 64 naulan MLR -tykkiä 6 × 20 naulan tykkiä
HMS Iron Duke oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1870 vesillelaskettu Audacious-luokan ironclad taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Pembroken telakalta ja sen köli laskettiin 23. elokuuta 1868. Alus laskettiin vesille 1. maaliskuuta 1870 ja se valmistui 1. huhtikuuta 1871.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1890 ja se muutettiin hiiliproomuksi vuonna 1900. Alus myytiin romutettavaksi 15. toukokuuta 1906.
Iranin armenialaiset

| Iranin armenialaiset |
| --- | --- |
Väkiluku:  150 000 – 200 000
Kielet:  armenia
Uskonnot:  Armenian apostolinen kirkko, katolilaisuus, protestanttisuus
Sukulaiskansat:  muut armenialaiset
Iranin armenialaiset ovat Iranissa asuvia armenialaisia. Armenialaiset ovat Iranin suurin kristitty vähemmistö ja heitä on eri arvioiden mukaan 150 000 – 200 000. Armenialaisten valtaosan juuret juontuvat Persian Safavidien valtakauden aikaisiin pakkosiirtoihin Armeniasta nykyisen Iranin alueelle ja heitä asuu pääasiassa Teheranin ja Isfahanin kaupungeissa ja niiden ympäristössä.
Historia

Armenialaisten ja Persian väliset suhteet periytyvät jo Persian zarahustralaiselta ajalta ja esimerkiksi armenialaisessa kristinuskossa on edelleen käytössä joitakin zarahustralaisuudesta johdettuja termejä. Itse Armenian alue oli osa Persian valtakuntaa lähes kahdentoista vuosisadan ajan. Nykyisen Iranin alueella on asunut armenialaisia jo pitkään, mutta nykyisen armenialaisen vähemmistön pääosa juontaa juurensa Safavidien valtakaudella 1600-luvun alkupuolella alkuperäisiltä alueiltaan Iraniin pakkosiirretyistä armenialaisista Abbas I:n valtakaudella. Armenialaisten pakkosiirtojen tarkoituksena oli suojella Persian raja-alueita Osmanien valtakuntaa vastaan ja maan silloisen pääkaupunki Isfahanin nykyaikaistaminen. Varhaisella armenialaisyhteisöllä Persiassa oli sisäinen autonomia ja valtio hoiti suhteitaan yhteisöön kirkon patriarkkojen kautta. Toisaalta armenialaisia myös verotettiin kristittyinä muuta väestöä ankarammin ja heitä myös pakkokäännytettiin ajoittain islamin uskoon. Armenialaista tuli menestyneitä kauppiaita etenkin silkkikaupan saralla. Qajar-dynastian valtakaudella armenialaisia lähetettiin myös diplomaatteina Eurooppaan.
Reza Pahlavin valtaannousu 1920-luvulla merkitsi hankaluuksia armenialaisille. Armenialaiset säilyttivät uskonnollisen ja kulttuurillisen autonomiansa, mutta esimerkiksi armenialaiset koulut suljettiin vuosina 1938–1939. Vielä 1930-luvulla monilla Azerbaidžanin kylillä oli armenialaistaustaiset nimet, mutta ne persialaistettiin 1930-luvun aikana. Tämä politiikka liittyi Reza Pahlavin yrityksiin vahvistaa keskushallinnon valtaa, ja kristityt nähtiin ulkovaltojen vaikutuksen välineenä Persiassa. Reza Pahlavin pojan Mohammad Reza Pahlavin noustua valtaan armenialaiset saivat kuitenkin menetettyjä oikeuksiaan takaisin. Ennen Iranin vallankumousta maassa asui arviolta 300 000 armenialaista, mutta suuri osa heistä muutti Armeniaan Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen. Nykyisin armenialaisia on Iranissa 150 000-200 000. Armenialaisille on varattu kaksi paikkaa Iranin parlamentissa, joista toinen kuuluu pohjoiselle yhteisölle Teheranissa ja toinen eteläiselle Isfahanissa.
Kulttuuri

Armenialaiset ovat Iranin suurin kristitty vähemmistö ja todennäköisesti myös suurin muuta, kuin islamia harjoittava vähemmistö ylipäätänsä. Suuri valtaosa heistä kuuluu apostoliseen kirkkoon, jolla on arkkihiippakunnat Teheranissa, Isfahannissa ja Tabrizissa. Pienempi osa kuuluu katolilaiseen ja protestanttisiin kirkkoihin. Suurin osa heistä asuu kaupungeissa, mutta myös kylissä Arakin ja Hamadanin välillä. Armenialaisilla on omia kulttuurillisia järjestöjään ja armenialaista julkaisutoimintaa, kuten sanomalehtiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iranin armenialaiset Wikimedia Commonsissa
Armenialaisnaisia valokuvassa vuonna 1891–1892.
Vankin katedraali Isfahanissa.
Islanti yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
-: 0
Islanti on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Sen parhaimmat saavutukset ovat kaksi pistesijaa. Tokiossa 1991 Sigurdur Einarsson sijoittui keihäänheitossa kuudenneksi – samassa kilpailussa Einar Vilhjálmsson oli yhdeksäs – ja Edmontonissa 2001 Þórey Edda Elísdóttir seiväshypyssä niin ikään kuudenneksi. Daegussa 2011 Islannilla oli kisoissa vain kaksi urheilijaa ja Moskovassa 2013 enää yksi.
Iso Kalamatalikko

Pohjanmeren kartta, josta näkyy Ison Kalamatalikon sijainti.
Iso Kalamatalikko (engl. Great Fisher Bank) on Pohjanmereen kuuluva matalikko, joka sijaitsee 250 kilometriä länteen Jyllannin luoteisrannikosta ja 200 kilometriä lounaaseen Norjan etelärannikosta. Se syntyi moreenista, jota laajeneva jäätikkö kasasi etureunalleen viime jääkaudella.
Iso laitahyökkääjä

Ison laitahyökkääjän pelipaikka numerolla neljä
Iso laitahyökkääjä on yksi koripallon pelipaikoista. Tämän pelipaikan pelaajan tehtäviin kuuluu levypallojen ottaminen, jonka takia iso laitahyökkääjä pelaa sekä hyökkäys- että puolustuspäässä korin läheisyydessä. Tällä pelipaikan pelaaja helpottaa myös sentterin peliä.
Ensimmäisenä nykyaikaisen ison laitahyökkääjän tunnusmerkit täyttäneenä pelaajana pidetään Maurice Lucasia. Muita tunnettuja pelipaikan pelaajia ovat muun muassa Karl Malone ja Charles Barkley sekä suomalaisista Hanno Möttölä ja Lauri Markkanen. Barkley tuli tunnetuksi lyhyen kokonsa ja suuren ponnistusvoimansa takia.
Ironclad

Yhdysvaltalainen ironclad-panssarilaiva USS Cairo vuodelta 1861. Aluksen keula on muotoiltu törmäystaktiikkaan soveltuvaksi puskuriksi.
Ranskalainen Redoutable (1876) oli maailman ensimmäinen pääasiassa teräksestä rakennettu sotalaiva.
Ironclad (suom. rautaan puettu) on englantilainen termi, joka viittaa 1800-luvun jälkipuolella rakennettuihin panssaroituihin sotalaivoihin. Ironclad-termi korvautui 1800-luvun loppuun mennessä taistelulaivan ja panssariristeilijän kaltaisilla nimityksillä.
Ironclad-alusten kehitys

Räjähtävien kranaattien yleistyminen 1840-luvulla teki perinteiset puusotalaivat haavoittuvaisiksi. Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta käyttivät Krimin sodassa panssaroituja ”kelluvia pattereita”, joita on joskus pidetty ensimmäisínä ironclad-aluksina. Ne olivat kuitenkin hitaita ja merikelpoisuudeltaan heikkoja. Ensimmäinen todellinen ironclad-panssarilaiva oli Ranskan laivaston vuonna 1859 vesille laskema La Gloire. Alus oli vielä puurunkoinen, mutta jo seuraavana vuonna Kuninkaallinen laivasto laski vesille rautarunkoisen panssarilaiva HMS Warriorin. Nämä kaksi alusta edustivat vielä siirtymävaihetta purjelaivoista höyrylaivoihin. Niissä oli höyrykoneen ja potkurien ohella täystakilointi, ja niiden tykit oli sijoitettu perinteiseen tapaan tykkiportteihin pitkin aluksen kylkiä. 1860-luvulla valmistuivat kuitenkin jo ensimmäiset käännettävillä tykkitorneilla varustetut monitorialukset, minkä lisäksi purjeista alettiin luopua. 1880-luvulla suurvaltojen laivastot alkoivat rakentaa panssarikansiristeilijöitä, jotka jo muistuttivat 1900-luvun alkupuolen suuria sotalaivoja.
Taisteluissa

Ironcladeja käytettiin ensimmäisen kerran laajamittaisissa sotatoimissa Yhdysvaltain sisällissodassa. Suurin osa Yhdysvaltain sotalaivastosta pysyi uskollisena Pohjoisvaltioille. Etelävaltiot päättivät ostaa ironcladeja ulkomailta saadakseen edun Pohjoisvaltioiden lähinnä puisia aluksia vastaan. Ensimmäinen taisteluun osallistunut ironclad oli CSS Manassas, ja pian valmistui suurempi CSS Virginia. Pohjoisvaltiot vastasivat tähän rakentamalla oman ironcladinsa USS Monitorin ja useita muita kevyemmin panssaroituja aluksia.
Ensimmäinen ironcladien välinen kohtaaminen tapahtui 9. maaliskuuta 1862 Hampton Roadsin taistelussa, jossa CSS Virginia ja USS Monitor yrittivät upottaa toisensa törmäämällä, sillä kummallakaan ei ollut käytössään ammuksia, joilla olisi voinut ampua panssaroinnin läpi. Vaikka ironcladien välinen taistelu jäi tuloksettomaksi, Virginia onnistui upottamaan kaksi Pohjoisvaltioiden puualusta.
Lissan taistelu oli ensimmäinen meritaistelu, jossa molemmat osapuolet käyttivät useampaa ironcladia yhtä aikaa. Taistelu käytiin Itävalta-Unkarin laivaston kuuden ja Italian Regia Marinan kahdentoista ironcladin kesken. Itävaltalaiset hyökkäsivät italialaisia vastaan lähietäisyydeltä käyttäen törmäystaktiikkaa. Italialaiset menettivät kaksi ironcladia, kykenemättä upottamaan yhtään itävaltalaista alusta. Taistelun jälkeen monet maat alkoivat rakentaa ironcladeja varustettuna törmäystaktiikkaan soveltuvalla puskurikeulalla.
CSS Virginia, etelävaltioiden monitorialus Yhdysvaltain sisällissodassa.
Ensimmäinen ironcladien välinen taistelu: CSS Virginia/Merrimac (vas.) vs. USS Monitor vuonna 1862 Hampton Roadsin taistelussa
Irene Dukaina

Irene Dukainan sinetti.
Irene Dukaina (m.kreik. Εἰρήνη Δούκαινα, Eirēnē Dūkaina, 1066 – 19. helmikuuta 1123) oli Bysantin keisarinna ja Aleksios I Komnenoksen vaimo.
Irene kuului mahtavaan Dukasten sukuun, jonka riveistä olivat tulleet keisarit Konstantinos X Dukas ja Mikael VII Dukas. Irenen ja Aleksioksen välit eivät koskaan olleet lämpimät, vaikka pari saikin seitsemän lasta.
Kun Aleksios kaappasi vallan vuonna 1081, hän muutti keisarilliseen palatsiin asumaan äitinsä, Anna Dalassenan ja Mikael VII:n lesken Marian kanssa. Luultavasti Aleksios suunnitteli menevänsä naimisiin leskikeisarinnan kanssa. Irene sai asua palatsin alakerrassa. Vanhan tavan mukaan Irene olisi pitänyt kruunata keisarinnaksi samaan aikaan kun Aleksios kruunattiin keisariksi, mutta näin ei käynyt. Lopulta Irene kruunattiin viikko Aleksioksen jälkeen, kun kansa ja kaupungin patriarkka olivat painostaneet tätä.
Parin ensimmäinen lapsi Anna syntyi pian sen jälkeen, kun Aleksios oli palannut taistelemasta Robert Guiscardia vastaan vuonna 1083. Annasta suunniteltiin heti alkuunsa Mikael VII:n pojan Konstantinoksen vaimoa. Mutta kun Irene sai Johanneksen vuonna 1087, Aleksios päätti tehdä tästä kruununperillisen ja syrjäyttää Konstantinoksen.
Kun Aleksios oli kuolemaisillaan vuonna 1118, Irene olisi halunnut, että Annan miehestä Nikeforos Bryennioksesta olisi tullut uusi keisari hänen poikansa Johanneksen sijaan. Aleksios kuitenkin suosi Johannesta ja sai tämän ottamaan vallan omiin käsiinsä. Anna ja Irene yrittivät syrjäyttää Johanneksen, mutta yritys epäonnistui. Irene vetäytyi itse rakennuttamaansa luostariin, jossa hän myös kuoli.
Anna Komnena kirjoitti myöhemmin isänsä elämäkerran, jossa hän myös kuvailee äitiään. Irene oli erittäin lukenut ihminen ja erityisen kiinnostunut uskonnosta. Hän lahjoitti suuria summia luostareille ja Anna mainitsee myös, että hän oli erittäin antelias myös tavallisia ihmisiä kohtaan.
Perhe

Irene ja Aleksios saivat seitsemän lasta:
Anna (1083–1153)
Maria
Johannes (1087–1143)
Andronikos (kuoli noin 1130)
Isaak
Eudokia
Theodora
Kirjallisuutta

Linnér, Sture: Anna Komnenas värld: Bysans på 1100-talet.  Atlantis, 1993.
Norwich, John Julius: Byzantium: The Decline and Fall.  Viking, 1991.  ISBN 0-679-41650-1
Aiheesta muualla

Medieval Sourcebook: Anna Comnena: The Alexiad (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Terence Irwin

| Terence Irwin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1947 (ikä 77) Enniskillen, Pohjois-Irlanti
Kansalaisuus:  brittiläinen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oxfordin yliopisto, Princetonin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Gregory Vlastos
Instituutti:  Oxfordin yliopisto, Cornellin yliopisto
Tutkimusalue:  antiikin filosofia, etiikan historia
Terence Henry Irwin (s. 21. huhtikuuta 1947 Enniskillen, Pohjois-Irlanti) on brittiläinen filosofi ja tutkija, joka on erikoistunut antiikin kreikkalaiseen filosofiaan sekä länsimaisen eettisen ajattelun historiaan.
Irwin valmistui Oxfordin yliopiston Magdalen Collegesta vuonna 1969 ja opiskeli sen jälkeen Princetonin yliopistossa, mistä hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1973 Gregory Vlastoksen oppilaana. Tämän jälkeen Irwin toimi ensin filosofian apulaisprofessorina Harvardin yliopistossa, ja vuodesta 1975 lähtien Cornellin yliopistossa, missä hän oli vuodesta 1982 lähtien eri filosofian ja klassisen kirjallisuuden oppituoleilla.
Irwin on toiminut vuodesta 2007 Oxfordin yliopiston antiikin filosofian professorina. Hän on American Academy of Arts and Sciences -tiedeakatemian ja British Academyn jäsen. Irwin on tutkinut erityisesti Platonin, Aristoteleen ja Immanuel Kantin ajattelua, stoalaisuutta sekä etiikkaa, erityisesti sen historiaa.
Teoksia

Plato's Moral Theory.  Oxford:  Oxford University Press, 1977.  ISBN 0-19-824614-5
Plato's Gorgias.  (Käännös ja selitykset)  Oxford:  Oxford University Press, 1979.  ISBN 0-19-872087-4
Aristotle's Nicomachean Ethics.  (Käännös ja selitykset)  Indianapolis:  Hackett Publishing Company, 1985.  ISBN 0-915145-65-0
Aristotle's First Principles.  Oxford:  Oxford University Press, 1988.  ISBN 0-19-824717-6
Classical Thought.  (OPUS Series)  Oxford:  Oxford University Press, 1988.  ISBN 0-19-219196-9
Plato's Ethics.  Oxford:  Oxford University Press, 1995.  ISBN 0-19-508644-9
The Development of Ethics.  (Vol. 1 (Sokrates - reformaatioaika))  Oxford:  Oxford University Press, 2007.  ISBN 978-0-19-824267-3
The Development of Ethics.  (Vol. 2 (Suarez - Rousseau))  Oxford:  Oxford University Press, 2008.  ISBN 978-0-19-954327-4
The Development of Ethics.  (Vol. 3 (Kant - Rawls))  Oxford:  Oxford University Press, 2009.  ISBN 978-0-19-957178-9
Aiheesta muualla

Terence Irwin (Arkistoitu – Internet Archive). University of Oxford, Faculty of Philosophy. (englanniksi)
Terence Irwin (Arkistoitu – Internet Archive). Keble College, Oxford. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  PhilPeople 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  IdRef
Iskmo

| Iskmo |
| --- | --- |
 Iskmo
 Koordinaatit: 63°12′14″N, 21°36′19″E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Pohjanmaa
Kunta:  Mustasaari
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Postinumero:  65760
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Iskmo on kylä Mustasaaren kunnassa. Se sijaitsee noin 7 kilometriä Vaasasta. Kylässä on päiväkoti, joka aiemmin toimi kouluna. Iskmossa on myös vapaaehtoinen palokunta. Eräs tunnettu iskmolainen on Suomen yleisurheilumaajoukkueessa kilpaileva Richard Mitts. Iskmo-Jungsund BK on paikkakunnalla toimiva aktiivinen jalkapalloseura, jolla on 240 pelaajaa 14 joukkueessa.
Kylän osa on myös Grönvik, joka tunnetaan siellä aikoinaan toimineesta Grönvikin lasitehtaasta.
Iskmon nimestä

Vanhoista asiakirjoista löytyvät muodot: Iskimo (1543) ja Iskmå (1571). Nimi ääntyy i:smɷ. Alkuosa Isk- on mahdollisesti peräisin miehennimen Iisak suomenkielisellä Pohjanmaalla käytetyistä  muodoista Iiska, Iisko, Iska tai Isko. Loppuosa -mo juontuu suomenkielisestä sanasta maa tarkoittaen suurta saarta.
Lapinjoen vesistö

| Lapinjoen vesistö  (Suomen päävesistö: 33) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Satakunta, Varsinais-Suomi
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Lapinjoen vesistö (33)
Vesistöjako:  Lapinjoen alaosan alue (33.001), Lapinjoen keskiosan alue (33.002), Lapinjoen yläosan alue (33.003), Hinnerjoen alue (33.004), Koskeljärven valuma-alue (33.005), Uiton-Isoniitunojan v-a (33.006), Isossuonojan valuma-alue (33.007), Luhdanojan−Kajamaanojan v−a (33.008), Narvinojan valuma-alue (33.009)
Laskujoki:  Lapinjoki
Laskupaikka:  Eurajoki, Eurajoensalmi, Selkämeri 
Koordinaatit:  61°13′12″N, 21°31′34″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  462,24 km²  
Järvisyys:  4,21 % 
Alueen pituus:  55 km  
Alueen leveys:  20 km  
Pääuoma:  65 km
Keskivirtaama:  3,29 m³/s  
 fiJoki laskee Selkämereen Erajoensalmessa Eurajoella. 
Lapinjoen vesistö (vesistöaluetunnus 33) on Suomen päävesistöalue, joka sijaitsee Satakunnassa ja Varsinais-Suomessa. Sen laskujoki Lapinjoki purkaa vetensä Selkämereen Eurajoensalmen Olkiluodonveden yhdistävään salmeen Eurajoen kunnassa. Vesistön valuma-alue on pinta-alaltaan 462 km² eli se on kuudenneksi pienin vesistö Lounais-Suomessa, jossa vuoden keskivirtaama Lapinjoessa on 3,2 m³/s . Alueen järvisyys on 4,21 %. Siihen kuuluu suurimpina järvinä Narvijärvi, Kauklaistenjärvi, Vaaljärvi ja Koskeljärvi ja Lapinjoen suurin sivujoki on Vaaljoki.
Yleistä

Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Lapinjoen alaosan alue (33.001)
Lapinjoen keskiosan alue (33.002)
Lapinjoen yläosan alue (33.003)
Narvinojan valuma-alue (33.009)
Uiton–Isoniitunojan valuma-alue (33.006)
Luhdanojan –Kajamaanojan valuma-alue (33.008)
Isossuonojan valuma-alue (33.007)
Hinnerjoen alue (33.004)
Koskeljärven valuma-alue (33.005)
Yleistä > Sijainti

Vesistön pohjoisnaapuri on sitä suurempi Eurajoen vesistö. Etelässä vesistö rajoittuu Laajoen vesistöön, lounaassa Sirppujoen vesistöön ja lännessä monien pienten ojien valuma-alueisiin, jotka sijaitsevat Rauman ympäristössä. Vesistö ulottuu pääasiassa Euran, Rauman ja Eurajoen kuntien alueille ja vesistön alueella asuu noin 6 000 asukasta.
Vesistön pinta-ala on 462 km² ja siitä on järvien osuus 4 % eli 18 km². Vain viiden järven pinta-ala ylittää 50 hehtaaria (ha). Ne ovat Koskeljärvi (749 ha), Narvijärvi (411 ha), Vaaljärvi (85 ha), Kauklaistenjärvi (67 ha) ja Saarnijärvi (60 ha). Vesistön pinta-alasta on rakennettuja alueita 4 %, viljelyalaa 44 %, metsiä, kankaita ja kallioita 47 % sekä kosteikkoja, soita ja vesialueita 2 %. Vesistöalueen korkeimmat kohdat kohoavat yli 70 metriin merenpinnasta mitattuna, mutta valtaosa vesistöstä sijaitsee 40 metrin tason alapuolella.
Rauman kaupunki ottaa Lapinjoesta vettä, jonka se ohjaa Lapinjoen kanavaa pitkin Äyhönjärveen. Vähävetisinä aikoina vettä on vuodesta 1962 lähtien johdettu vesiputkella naapurivesistön Eurajoesta noin 0,6−1,4 m³/s. Myös Eurajoen vähävetisyyttä torjutaan pumppaamalla Kokemäenjoen vettä putkea pitkin Eurajoen sivuhaaraan Köyliönjokeen.
Lapinjoen valuma-alue

Lapinjoen vesistö jaetaan alueisiin ja valuma-alueisiin eri tavoin. Lapinjoen alkuosa alkaa suistosta ja päättyy Lapijoen kylään valtatie 8 kohdalle. Keskiosa ulottuu Lappiin asti ja siihen luetaan myös lyhyet ojat ja ne järvet, jotka laskevat suoraan Lapinjokeen. Lapinjoen yläosa päättyy entisen Hinnerjoen rajalle, minkä yläpuolella jokea kutsutaan Hinnerjoen nimellä. Pitkät sivuhaarat muodostavat omat valuma-alueensa.
Koskeljärvi on laskenut aikaisemmin Vaaljärven kautta Vaaljokeen, mutta 1860-luvulla Koskeljärvelle kaivettiin uusi laskujoki Patajärven kautta. Tarkoituksena oli laskea Koskeljärvi tyhjemmäksi ja hankkia lisää viljelysmaata. Järven mentyä huonoon tilaan, sen pintaa nostettiin vuonna 1991 ja samalla rakennettiin Välijoelle ohituskanava Koskeljärven pohjoisrantaa seuraten. Näillä toimilla vesistön valuma-alueet ovat muuttuneet suuresti.