stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Köhniöntaus
Historiaa

Köhniöntauksen itäosa on kuulunut Jyväskylän kaupunkiin jo sen perustamisvuodesta 1837 lähtien. Loput nykyisestä alueesta siirrettiin maalaiskunnasta kaupunkiin vuoden 1914 ja 1941 alueliitoksissa.
1980-luvun alussa Jyväskylän kaupungille laadittiin yleiskaavaa, jonka yhteydessä eräille kaupunkialueen paikannimille annettiin virallinen muoto. Aikaisemmin Köhniönmäeksi kutsutusta alueesta tuli tällöin nimistötoimikunnan päätöksestä Köhniöntaus. Myös muun muassa Nenäinniemen nimen asu virallistettiin samassa yhteydessä.
1990-luvun alussa kaupunki alkoi suunnitella Valkeamäen rakennuttamista asuinalueeksi; jokaisessa suunnitelmassa on ollut esillä myös Köhniöntauksen rakennuttaminen. Vuoden 1992 muuten kerrostalopainotteisessa kaavaluonnoksessa Köhniöntauksesta suunniteltiin pientalovaltaista aluetta, vaikka kaakkoisosaan suunniteltiin kerrostalojakin. Vuosikymmenen loppupuolella Keltinmäen ja Myllyjärven lähiympäristöön suunniteltiin laajemmin täydennysrakentamista. Vuonna 1997 rakentamisen kohteeksi valittiin Ylä-Myllyjärvi, mutta Köhniöntaus nimitettiin mahdolliseksi myöhemmäksi täydennysrakentamisen suunnaksi. Myöhemmin vuonna 1998 laaditussa rakennemallissa Köhniöntauksesta suunniteltiin kerrostaloaluetta, mutta varsinainen Valkeamäki olisi jätetty vielä rakentamattomaksi. 2000-luvun alkupuolella laadituissa suunnitelmissa palattiin sekä kerros- että pientaloja sisältävään malliin. Valkeamäen osayleiskaava sai lainvoiman tammikuussa 2012.
Köhniöntauksen rakennuttamista pientaloalueeksi on harkittu viimeksi vuonna 2024. Alueen on suunniteltu kytkeytyvän lähinnä Keltinmäen palveluihin.
The Köln Concert
Kappalelista

Kaikki sävellykset Keith Jarrett.
"Part I" – 26:01
"Part IIa" – 14:54
"Part IIb" – 18:13
"Part IIc" – 6:56
Kirjallisuutta

Elsdon, Peter: Keith Jarrett’s The Köln Concert.  (Oxford Studies in Recorded Jazz)  Oxford:  Oxford University Press, 2013.  ISBN 978-0-19-977925-3
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:The Köln Concert
Käännös suomeksi
Kääpiöauto

Kolmipyöräinen Messerschmitt KR 200 oli Suomessakin hyvin suosittu 1960-luvulla.
BMW Isetta oli varsinaisesti nelipyöräinen, mutta luettiin Suomessa kolmipyöräiseksi, koska taka-akseli oli kapea.
Goggomobil TS 250 Coupé
Kääpiöauto on yleensä moottoripyöräksi rekisteröity kolmi- tai nelipyöräinen ajoneuvo, jonka suurin suosio koettiin toisen maailmansodan jälkeen 1950- ja 1960-luvulla. Tunnettuja kääpiöautomerkkejä olivat Messerschmitt KR 200 FMR, BMW Isetta, Goggomobil, Peel, Heinkel, Trojan, Velorex, Zündapp, Vespa 400 ja NSU Prinz. Nykyään kääpiöautoksi luetaan harrastajien piirissä kaikki alle 600-kuutioiset autot, kuten Fiat 500 ja 600 -mallit. Kääpiöautoihin mahtuu tyypillisesti yksi, kaksi tai kolme aikuista henkilöä. Nykyään valmistetaan joitain kääpiöautoja, kuten Smartia.
Historiaa

Kääpiöauton idea oli syntynyt jo 1930-luvulla, mutta tällaisten ajoneuvojen tuotanto alkoi vasta 1940-luvun lopulla, jolloin niillä pyrittiin paikkaamaan silloista ajoneuvopulaa. Tärkeimmät kääpiöautojen valmistusmaat olivat Länsi-Saksa, Yhdistynyt kuningaskunta, Ranska, Italia ja Japani. Myös Yhdysvalloissa kokeiltiin kääpiöautojen valmistusta 1940-luvun loppuvuosina. Alle 500 kuutiosenttimetrin kokoisilla moottoreilla varustettujen kääpiöautojen kukoistuskausi Keski-Euroopassa ajoittui noin vuosiin 1952–1958; Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Japanissa niiden valmistus jatkui 1960-luvun puolelle ja jopa 1970-luvulle. Britanniassa tärkeänä syynä kääpiöautojen pitkään jatkuneeseen suosioon oli kolmipyöräisille moottoriajoneuvoille myönnetty verohelpotus.
Harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta kääpiöautojen voimanlähteet olivat ilmajäähdytteisiä kaksitahtisia bensiinimoottoreita. Eurooppalaisia kääpiöautomerkkejä oli useita kymmeniä, joista kuitenkin useimpien valmistusmäärät jäivät pieniksi, joidenkin vain muutamaan tai ainoastaan yhteen kappaleeseen. Ylivoimaisesti eniten tehty oli länsisaksalainen Goggomobil (286 000 kappaletta), ja suuria olivat myös BMW Isetta ja sen lisenssiversiot (160 000 kpl) sekä Messerschmitt (50 000 kpl). Itä-Euroopassa kääpiöautojen valmistusta oli Puolassa, Tšekkoslovakiassa ja Unkarissa. Japanissa kääpiöautoja tekivät Daihatsu, Mazda, Mitsubishi, Subaru ja Suzuki, brittiläisiä valmistajia olivat Peel, Bond ja Reliant. Kääpiöautojen suosio hiipui manner-Euroopassa 1950-luvun lopulla säännöstelykauden loppuessa ja henkilöautojen saannin helpottuessa.
Kääpiöautot Suomessa

Kääpiöautot eivät koskaan tulleet Suomessa yleisiksi ennen kaikkea niiden suhteellisen korkean hinnan vuoksi. Pienipyöräisinä ne eivät myöskään erityisen hyvin sopineet Suomen pääosin varsin huonokuntoisille teille. Sen sijaan samaan aikaan 1950-luvulla varsinkin maaseudulla mopot tulivat erittäin suosituiksi varsinkin lyhyehköillä ajomatkoilla.
Vuonna 1956 Suomeen tuoduista kääpiöautoista Haka-Auto Oy:n maahantuoma BMW Isetta maksoi 250 000 markkaa, Helkama-konsernin tytäryhtiön Suomen Koneliike Oy:n edustaman Goggomobil T 300:n hinta oli 275 000 markkaa ja Oy Importer Ab:n maahantuoman Messerschmitt KR 200:n hinta oli 254 000 markkaa. Samana vuonna esimerkiksi Citroën 2CV maksoi 367 000 markkaa, Moskvitš 316 000 markkaa ja Volkswagen Kupla 415 000 markkaa.
Wihuri Oy tutki mahdollisuuksia kotimaisen kääpiöauton valmistamiseksi rakentamalla Wiima-nimisen pikkuauton, joka esiteltiin vuoden 1957 lopulla. Autossa oli takaosaan sijoitettu kaksisylinterinen moottoripyörän moottori ja se muistutti ulkonäöltään saman ajan saksalaisia kääpiöautoja. Autoa pidettiin onnistuneena, mutta kaavailut sen sarjavalmistuksen aloittamiseksi osoittivat, että auton hinta tulisi nousemaan lähelle Volkswagen Kuplan hintaa, eikä sen kehitystyötä jatkettu. Tämä laatuaan ainoaksi jäänyt auto joutui myöhemmin kadoksiin.
Vuonna 1994 valmistui kaksivuotisen projektin tuloksena pienen suomalaisen kolmipyöräisen kaupunkiauton prototyyppi, joka sai nimekseen Ibana. Auto oli kymmenen Helsingin teknillisen oppilaitoksen ja kolmen Taideteollisen korkeakoulun opiskelijan opinnäytetyö ja se esiteltiin samana vuonna Pariisin autonäyttelyssä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen kääpiöautoyhdistys
Käsikirjoittaja

Käsikirjoittaja tekee käsikirjoituksen eli suunnitelman siitä, millainen elokuvasta, näytelmästä tai muusta vastaavasta tuotannosta tulee. Käsikirjoittaja on usein mukana koko tuotannon ajan, sillä käsikirjoitusta yleensä muokataan useaan otteeseen tuotannon edetessä. Käsikirjoittaja on toisinaan myös tuotannon ohjaaja. Käsikirjoittaja ei luo itsenäistä teosta vaan ainoastaan suunnitelman, jonka pohjalta voidaan ryhtyä toteuttamaan tuotantoa.
Elokuvakäsikirjoittajaksi voi opiskella muun muassa Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun elokuvataiteen osastolla sekä joissakin ammattikorkeakouluissa. Monet tämän päivän elokuva- ja televisiokäsikirjoittajista ovat myös itseoppineita tai muualla kuin elokuvakoulussa oppinsa saaneita kirjoittajia. Käsikirjoittajaksi voi ryhtyä kuka tahansa, joka pystyy kirjoittamaan mielenkiintoisen ja samaistuttavan tarinan. Muodollisia oppiarvovaatimuksia käsikirjoittajan ammattiin ei ole.
Elokuvakäsikirjoittaja

Tyypillisesti elokuvakäsikirjoituksesta vastaa yksi henkilö.
Elokuvakäsikirjoittaja voidaan myös palkata kirjoittamaan jo olemassa oleva tarina elokuvakäsikirjoitukseksi, kehittämään ja dramatisoimaan jo kirjoitettua käsikirjoitusta tai sovittamaan elokuvakäsikirjoitukseksi jokin muu teksti, kuten novelli tai runo. Elokuvakäsikirjoittajan ammattitaito koostuu mielikuvituksen ja tarinankerronnan taidon lisäksi kyvystä hahmottaa dramaturgisia kokonaisuuksia, käsitellä asioita kertovalla ja mielenkiintoisella tavalla ja nähdä uusia näkökulmia olemassa olevista asioista. Henkilöhahmojen luominen ja heidän ominaisuuksiensa aukikirjoittaminen ja elokuvalliseen kerrontaan sopivaksi muokkaaminen on yksi käsikirjoittajan haasteellisimmista tehtävistä.
Televisiokäsikirjoittaja

Televisiokäsikirjoittajien ammatissa työtehtävät voivat olla elokuvaa rajatumpia. Esimerkiksi jatkuvajuonisen saippuasarjan käsikirjoittamisesta vastaa suurempi käsikirjoitusryhmä, jossa kirjoittamisen ja tarinan kehittelyn eri vaiheet ja osa-alueet on annettu eri tekijöiden vastuulle . Ryhmässä työskentelee muun muassa script editor, jonka tehtävä on viimeistellä käsikirjoitus eli tiivistää, rytmittää ja tasapainottaa sitä. Sarjan suuremmista tarinalinjoista päättää yleensä tuottaja ja käsikirjoitustiimin johto yhdessä, ja sitä kehitellään yleensä ainakin yhden tuotantokauden verran etukäteen.
Kirjallisuutta

Aaltonen, Jouko: Käsikirjoittajan työkalut : audiovisuaalisen käsikirjoituksen tekijän opas. 4. uud. laitos, Helsinki : SKS, 2018. ISBN 978-951-858-024-2.
”Käsikirjoittajat todessa ja fiktiossa” -teemanumero, Filmihullu 5/2017.
Norman, Marc: What Happens Next : A History of American Screenwriting. London : Aurum Press, 2008. ISBN 978-1-84513-324-5.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
"Hyvä käsikirjoittaminen on tarkkaa ajattelemista" (kansanuutiset.fi)
Käsikirjoittajan osa elokuvatuotannossa – osa 1 (Arkistoitu – Internet Archive) (produs.fi)
Arkistovieraana: Tove Idström (areena.yle.fi)
Heikki Kännö

| Heikki Kännö |
| --- | --- |
 Heikki Kännö kuvattuna Turun ruotsalaisessa teatterissa. Kuva: Aleks Talve.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1968 (ikä 56–57)
Ammatti:  taidemaalari, kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: suomi
Esikoisteos:  Mehiläistie (esikoisromaani, 2017)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Heikki Kännö (s. 1968) on suomalainen kirjailija. Hän on valmistunut taidemaalariksi Turun piirustuskoulusta ja työskennellyt muun muassa vapaana taiteilijana ja graafisena suunnittelijana. Kännö asuu ja työskentelee Turussa.
Ura

Kännön esikoisromaani Mehiläistie (2017) oli ehdolla Tulenkantaja-palkinnon sekä Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Toisella romaanillaan Sömnö (2018) Kännö voitti Runeberg-palkinnon. Teos on ilmestynyt myös Liettuassa ja Virossa.
Kolmas romaani Runoilija ilmestyi vuonna 2020, ja se oli yksi vuoden Finlandia-palkintoehdokkaista.
Kännön neljäs romaani Ihmishämärä (2022) oli sekin Finlandia-palkintoehdokkaana. Ihmishämärä rakentuu Richard Wagnerin Nibelungin sormus -oopperan pohjalle. Teos ammentaa eurooppalaisesta aatehistoriasta sekä skandinaavisesta mytologiasta ja käsittelee ympäristötuhoa sekä taiteen ja mystiikan suhdetta. Ihmishämärä tuo yhteen Kännön aiemman tuotannon, ja siinä on aineksia kolmesta ensimmäisestä romaanista. Kriitikko Toni Jerrmanin mukaan teos kiinnittää Kännön suomalaiseen kirjallisuushistoriaan.
Kriitikko Vesa Rantaman mukaan Kännön tuotanto on omalaatuista ja se ammentaa viime vuosisatojen eurooppalaisesta hengenelämästä. Kännö ottaa vakavasti esoterian ja magian vuosisataiset perinteet ja käyttää niitä taitavasti fiktionsa polttoaineena.
Teokset

Markku Into & Heikki Kännö, 1998: Paha hämärä. Amanita. ISBN 951-95973-9-5
Mehiläistie. Sammakko, 2017. ISBN 9789524833745
Sömnö. Sammakko, 2018. ISBN 9789524833622
Runoilija.  Sammakko, 2020.  ISBN 9789524834025
Ihmishämärä. Sammakko, 2022. ISBN 9789524834230
Kädet. Sammakko, 2024. ISBN 9789524834506
Palkintoja

Runeberg-palkinto 2019
Kritiikin punnukset 2022
Ehdokkuudet

Euroopan unionin kirjallisuuspalkinto 2019
Finlandia-palkinto 2020, 2022
Helsingin sanomien kirjallisuuspalkinto 2017
Toisinkoinen 2019
Tulenkantaja 2018
Tähtifantasia 2021
Tähtivaeltaja-palkinto 2018, 2023
Aiheesta muualla

Luomiskertomus: Heikki Kännö tuo Wagnerin jumalat takaisin. 29.11.2022.
Radio Suomi Turku: Finlandia-ehdokas Heikki Kännön Ihmishämärä maalaa kuvan ihmisen tuhosta. 18.11.2022.
Markus Määttänen (16.2.2018) Kuvataiteilija Heikki Kännö vaihtoi maalaamisen kirjoittamiseen 20 vuotta sitten: "Olen aina tykännyt siitä, että saa leikkiä" (Arkistoitu – Internet Archive) (aamulehti.fi)
360 video: Writer Heikki Kännö shows his workroom and tells about his way to work (suomeksi) (youtube.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Peter Kürten

Peter Kürten pidätyskuvassa vuonna 1931.
Peter Kürten (26. toukokuuta 1883 Mülheim – 2. heinäkuuta 1931 Köln) oli saksalainen sarjamurhaaja, jota lehdistö kutsui nimellä Düsseldorfin vampyyri (saks. Der Vampir von Düsseldorf). Hän syyllistyi seksuaalirikosten, päällekarkausten ja murhien sarjaan Düsseldorfissa helmi–marraskuussa 1929.
Kürten murhasi kaikkiaan yhdeksän ihmistä, syyllistyi seitsemään murhanyritykseen ja tuntemattomaan määrään seksuaalirikoksia. Uhrit olivat sekä lapsia että aikuisia. Kürten kiihottui seksuaalisesti puukottaessaan uhrejaan ja nähdessään heidän vuotavan verta. Jäätyään kiinni hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin.
Lapsuus

Kürten syntyi köyhään ja väkivaltaiseen perheeseen Mülheim am Rheinin kaupungissa. Hän oli kolmetoistalapsisen perheen kolmas lapsi.
Kürten joutui jo lapsena usein katsomaan vierestä alkoholisoituneen isänsä jatkuvasti raiskaavan hänen äitiään ja sisartaan. Hän oli jo varhain häiriintynyt, ja ajan myötä hänestä kehkeytyi pikkurikollinen, joka usein karkaili kotoa. Jälkeenpäin hän väitti tehneensä ensimmäiset murhansa jo yhdeksänvuotiaana hukuttaessaan kaksi leikkitoveriaan uimaretkellä vuonna 1892). Vuonna 1894 hän muutti perheensä mukana Düsseldorfiin, jossa hän sai joitakin lyhyitä vankilatuomioita mm. varastelusta ja tuhopoltoista.
Düsseldorfissa Kürten sai nuorena miehenä työpaikan rankkurilta, joka opetti hänelle outoja rituaaleja masturboimalla ja kiduttamalla koiria. Seuraava askel eläinrääkkäyksestä olivat toiset ihmiset, joiden kimppuun Kürten hyökkäsi. Kürten syyllistyi ensimmäiseen todistettavissa olevaan murhaansa vuonna 1913 kuristaessaan nuoren tytön murron yhteydessä.
Ensimmäinen maailmansota ja kahdeksan vuoden vankilatuomio keskeyttivät Kürtenin rikossarjan. Hän vapautui vankilasta vuonna 1921 ja muutti Altenburgiin, josta löysi itselleen vaimon. Vuonna 1925 hän kuitenkin palasi Düsseldorfiin. Siellä hän aloitti rikossarjan, joka päättyi vasta hänen pidätykseensä.
Murhasarja

Helmikuun 8. päivänä 1929 Kürten pahoinpiteli naisen ja käytti seksuaalisesti hyväkseen ja murhasi kahdeksanvuotiaan tytön. Saman kuun 13. päivänä hän murhasi keski-ikäisen, miespuolisen mekaanikon puukottamalla tätä kaksikymmentä kertaa.
Seuraavan kerran Kürten hyökkäsi saman vuoden elokuussa 21. päivänä kolmena perättäisenä kertana eri uhrin kimppuun puukottaen heidät kuoliaiksi. 23. päivä hän murhasi viisi- ja neljätoistavuotiaat siskokset ja puukotti yhtä naista 24. päivä.
Syyskuussa Kürten syyllistyi yhden naisen raiskaukseen ja murhaan. Hän hyökkäsi lokakuussa kahden naisen kimppuun hakaten heidät kuoliaiksi vasaralla. Marraskuun 7. päivänä hän tappoi viisivuotiaan tytön ja lähetti paikallisen sanomalehden toimitukseen kartan, johon oli merkinnyt murhatun tytön hautapaikan.
Poliisin tutkiessa murhia niiden suuri määrä ja erilaiset tekotavat viittasivat useampaan murhaajaan, ja kaikkiaan mahdollisten epäiltyjen listalla oli yli yhdeksänsataatuhatta nimeä.lähde?
Marraskuun 7. päivän murha jäi Kürtenin viimeiseksi, vaikka hän syyllistyikin vasaraa aseena käyttäen suureen määrään väkivaltaisia pahoinpitelyjä seuraavan vuoden (1930) helmikuusta maaliskuuhun. Vasarahyökkäysten uhrit kuitenkin selvisivät vammoistaan huolimatta hengissä.
Murhasarja > Viimeinen rikos ja pidätys

Toukokuussa 1930 Kürten tutustui nuoreen naiseen nimeltä Maria Budlick. Kürten vei Budlickin ensin kotiinsa ja sieltä Grafenbergerin metsään, jossa Kürten raiskasi hänet, mutta jätti henkiin.
Budlick ilmoittautui poliisille ja vei heidät Kürtenin asunnolle. Kürten pääsi livahtamaan poliiseilta, mutta tunnusti tekonsa vaimolleen ja käski tätä ilmoittamaan poliisille. 24. toukokuuta Kürten saatiin kiinni ja pidätettiin.
Oikeudenkäynti

Kürten tunnusti kaikkiaan 79 rikosta ja sai syytteen yhdeksästä murhasta ja seitsemästä murhayrityksestä. Hän joutui oikeuteen huhtikuussa 1931. Aluksi Kürten kielsi syyllisyytensä, mutta viikkojen kuluessa muutti kertomustaan. Hänet todettiin syylliseksi ja tuomittiin kuolemaan.
Kürtenin odottaessa teloitustaan häntä haastatteli usein tohtori Karl Berg, joka laati Kürtenin haastattelujen ja luonneanalyysin perusteella kirjan Der Sadist - Sadisti (ISBN 3-923646-12-7).
Kürten kertoi haastattelussa rikostensa motiivin perustuneen yksinomaan seksuaaliseen nautintoon. Hän myös kertoi lyöneensä uhrejaan veitsellä useita kertoja, aina uudestaan ja uudestaan kunnes sai orgasmin. Hän sai suurta nautintoa veren näkemisestä.
Oikeudenkäynti > Teloitus

Kürten teloitettiin giljotiinilla Kölnissä. Joidenkin lähteiden mukaan hänen kerrotaan tokaisseen juuri ennen teloitustaan: ”Kertokaa minulle, kun minun pääni on leikkautunut irti, kykenenkö minä vielä kuulemaan, ainakin vielä hetkellisesti, kuinka minun oma vereni pulppuaa ulos katkaistusta kaulastani? Se olisi suuri nautinto, päätteeksi kaikelle nautinnolle.”
Psykoanalyysi

Kürtenin tapauksessa tutkittiin ensimmäistä kertaa epäillyn mielenterveyttä mahdollisena todisteena oikeudessa. Joka tapauksessa, saksalaisten viranomaisten käyttämät tutkimusmetodiikat määrittelivät Kürtenin mielisairaaksi, vaikka virallisesti hänen todettiin olevan mieleltään terve.
Kürten kertoi rikostutkijoille varsinaisen päämääränsä olleen ”kostaa epäoikeudenmukaiselle yhteiskunnalle”. Hän ei kieltänyt käyttäneen uhrejaan seksuaalisesti hyväkseen, mutta väitti jatkuvasti oikeudenkäynnissä, ettei seksuaalinen hyväksikäyttö ollut hänen varsinainen motiivinsa.
Vuonna 1931 tiedemiehet tutkivat Kürtenin aivoja ja yrittivät löytää niistä merkkejä epämuodostumista tai muusta, joka voisi selittää hänen kieroutuneen persoonallisuutensa ja käytöksensä.
Sittemmin Kürtenin pää muumioitiin ja on nykyisin näytillä Ripleyn Usko tai älä! –museossa Wisconsin Dellsissä, Wisconsinissa Yhdysvalloissa.
Viittauksia populaarikulttuurissa

Fritz Langin ohjaamassa elokuvassa M – kaupunki etsii murhaajaa (1931) lapsia tappava sarjamurhaaja terrorisoi Berliiniä. Elokuvan on usein sanottu perustuvan Kürteniin, minkä Lang kuitenkin kiisti.
Stephen Kingin romaanin Painajainen luvussa 13 on viittaus Kürteniin, kun kirjan henkilöhahmo Matt Burke kertoo historiallisista vampyyreista.
Brittiläinen elektronista musiikkia soittava yhtye Whitehouse on julkaissut albumin Dedicated to Peter Kürten (”Omistettu Peter Kürtenille”) vuonna 1981.
Yhdysvaltalainen death metal -yhtye Macabre on levyttänyt kappaleen nimeltä “Vampire of Dusseldorf / Peter Kurtin”.
Elokuvassa Copycat – Kopiomurhaaja (1995) sarjamurhaaja käyttää itsestään lempinimeä Kürten.
Juha Ruusuvuori

| Juha Ruusuvuori |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. heinäkuuta 1957 (ikä 67) Oulu
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Juha Ruusuvuori
Juha Ensio Ruusuvuori (s. 16. heinäkuuta 1957 Oulu) on suomalainen kirjailija. Ruusuvuori valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta vuonna 1987. Hän on toiminut valokuvaajana sanomalehti Kalevassa, toimittajana muun muassa Yleisradion TV-uutisissa ja radiouutisissa ja kustannustoimittajana Banana Press Oy:ssä. Hän tuli aikoinaan tunnetuksi Pahkasika-huumorilehden toimittajana ja kustantajana.
Nykyään Ruusuvuori asuu Taalintehtaalla Kemiönsaarella ja kirjoittaa romaanien ohella muun muassa kolumneja.
Ruusuvuori on ollut kaksi kertaa Finlandia-ehdokkaana ja hän oli yksi WSOY:n kirjallisuussäätiön palkinnon saajista vuonna 2012. Palkinto on tunnustus merkittävästä työstä kotimaisen kirjallisuuden ja lukuharrastuksen edistämisessä.
Yksityiselämä

Ruusuvuori alkoi seurustella näyttelijä Outi Mäenpään kanssa vuonna 2020 ja vappuna 2022 he kihlautuivat.
Teokset > Romaanit

Viimeinen palmusaari.  Tampere:  Banana Press, 1989.  ISBN 951-96045-6-1
Kaniikki Lupus.  Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18608-2
Ryöstetty pyhimys.  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20692-X
Majuri Max.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-22229-1
Lemminkäisen laulu.  Helsinki:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23726-4
Jurmo.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-26102-5
Nokian nuoriso-ohjaaja.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28236-7
Pyhän kalan kultti.  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33114-9
Stallari.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35106-2
Tarzanin hauta.  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-39139-6
Koston enkeli.  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-40411-9
Yksi näistä pienimmistä.  (Yhdessä Ulla Ylisirniö-Ruusuvuoren kanssa)  Helsinki:  WSOY, 2017.  ISBN 978-951-0-42109-3
Aavikkosutten veli.  (Yhdessä Ulla Ylisirniö-Ruusuvuoren kanssa)  Helsinki:  WSOY, 2019.  ISBN 978-951-0-43571-7
Piraatin perintö. Helsinki: WSOY 2021. ISBN 978-951-0-46450-2.
Keskusteluja vainajien kanssa. Helsinki: WSOY 2024.-
Teokset > Kirjallista huumoria

Parkkari, Jukka & Ruusuvuori, Juha: Suopon agentin Usko Kyykän seikkailut.  Tampere:  Fanzine, 1984.  ISBN 951-9287-12-4
Paretskoi, Markku & Ruusuvuori, Juha: Pahkasian Savo-Karjalan matkaopas.  Tampere:  Fanzine, 1984.  ISBN 951-9287-13-2
Paretskoi, Markku & Ruusuvuori, Juha: Pahkasian Lapin matkaopas.  Tampere:  Fanzine, 1985.  ISBN 951-9287-22-1
Parkkari, Jukka & Ruusuvuori, Juha: Usko Kyykkä ja Shanghai-Lili.  Tampere:  Banana Press Oy, 1987.  ISBN 951-96045-0-2
Parkkari, Jukka & Ruusuvuori, Juha: Usko Kyykän paluu.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2008.  ISBN 978-951-0-34079-0
Huumori-artikkelit Pahkasika-huumorilehdessä 1983–1993
Teokset > Tietokirjallisuutta

Opin tiellä, Kemiön koulun 350-vuotishistoria (Kemiön kunta, 1999)
Itämeren merirosvot. Piraattitarinoita pohjoisesta.  Helsinki:  Teos, 2004.  ISBN 951-851-005-9
Muukalainen Muumilaaksossa, eli, Asutko vieläkin Taalintehtaalla?  (Kuvitus: Leif Sjöström. 2. painos 2005)  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 951-0-30787-4
Koskela, Ilpo & Ruusuvuori, Juha: Perämeren Jähti.  Kemi:  Meri-Lapin työhönvalmennussäätiö, 2007.  ISBN 978-952-92-1861-5
Dragsfjärd. 1983–2008. 25 år av förändring = 25 muutoksen vuotta.  Dragsfjärd:  Dragsfjärd kommun, 2009.  ISBN 978-952-92-5003-5
Muukalainen rantaruotsissa.  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36759-9
Kemiönsaaren Merikatalooki. Turku: Pro Kimitoö-skutan, 2018.
Teokset > Lastenkirjat

Topi Tarhakäärmeen uskomattomat urotyöt. Iltasatuja.  (Kuvittanut Teemu Suviala)  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-26272-2
Topi Tarhakäärmeen seikkailut Pariisissa.  (Kuvittanut Teemu Suviala)  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-27029-6
Topi Tarhakäärme ja Timo Tapiiri.  (Kuvitus: Teemu Suviala)  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29460-8
Topi Tarhakäärme seitsemällä merellä.  (Kuvitus: Teemu Suviala)  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-31701-2
Seikkailujen Muumilaakso.  (Kuvitus: Jukka Murtosaari)  Helsinki:  Tammi, 2012.  ISBN 978-951-31-5953-5
Teokset > Sarjakuvat

Ruusuvuori, Juha & Lukkarinen, Hannu: Nicholas Grisefothin seikkailut 1. Luukauppias.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32370-5
Ruusuvuori, Juha & Lukkarinen, Hannu: Nicholas Grisefothin seikkailut 2. Kauppamiehen kosto.  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-32849-1
Ruusuvuori, Juha & Lukkarinen, Hannu: Nicholas Grisefoth 3. Merirosvo.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34012-7
Ruusuvuori, Juha & Lukkarinen, Hannu: Nicholas Grisefoth 4. Kivinen laiva.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35627-2
Ruusuvuori, Juha & Lukkarinen, Hannu: Nicholas Grisefoth 5. Susien linna.  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-36913-5
Muumi-sarjakuvan käsikirjoituksia vuoteen 2001
Ekovaarat-sarjakuvan käsikirjoitukset Pirkkaan 1993-2003