Omistusoikeus
Omistusoikeuden historia

Omistusoikeus ja omistuskäsitteistö ovat historiallisesti olleet pitkään sidoksissa maata koskeviin oikeuksiin. Maaomistusoikeuden kehitys jaetaan usein odaaliseen omistusoikeuden kauteen, feodaaliseen kauteen ja omistusoikeuden vapautumisen kauteen. Odaaliselle kaudelle oli ominaista maanomistajien yhtäläinen omistusoikeus ja maan käytön rajoitusten perustuminen suvun intressiin. Feodaaliselle kaudelle oli ominaista oppi jaetusta omistusoikeudesta ja maan käytön sääntelyn eriytyminen. Omistusoikeuden vapautumisen kaudelle oli ominaista talonpoikien maanomistusoikeuden vahvistaminen ja sääntelyn purkaminen.
Omistusoikeus juridisena käsitteenä tunnettiin jo roomalaisessa oikeudessa, mutta sitä koskeva käsitteistö kehittyi Rooman historian aikana. Muinaisroomalaisessa oikeudessa käytettiin käsitettä meum esse puhuttaessa sekä omistusoikeudesta että rajoitetuista esineoikeuksista. Klassisella kaudella omistusoikeus (lat. dominium) erotettiin sekä rajoitetuista esineoikeuksista (lat. iura in re aliena), joista tärkein oli käyttö- ja nautintaoikeus (lat. usufructus), että hallinnasta (lat. possessio), jossa ei ollut kyse oikeudellisesta vaan tosiasiallisesti vallasta esineeseen. Jälkiklassisella kaudella ero dominium- ja possessio-käsitteiden välillä kuitenkin hälveni. Roomalaisessa oikeudessa tunnettiin monia tapoja, joilla omistusoikeus siirtyi, vaikkakin ajatusta oikeuden "siirtymisestä" ei varsinaisesti tunnettu vaan kullekin henkilöllä syntyi aina uusi oikeus, mikä kuitenkin usein edellytti luovuttajan samansisältöisen oikeuden lakkaamista. Roomalaiset myös kehittivät omaisuuden suojaksi useita kanteita.
Keskiajalle tultaessa ei ollut yksiselitteistä ja vakiintunutta omistusoikeuskäsitteistöä. Keskeisimmät omaisuutta ja omistusta tarkoittavat käsitteet oli roomalaisesta oikeudesta omaksutut dominium ja proprietas. Dominium oli laaja-alaisempi käsite, jota käytettiin myös muissa kuin omistukseen viittaavissa yhteyksissä, kun taas proprietas oli käsitteenä tarkkarajaisempi, viitaten yleensä joko omaisuuteen tai omistusoikeuteen. Keskiajalla kehitettiin läänityslaitoksen piirissä oppi jaetusta omistusoikeudesta, jonka mukaan lääninherralla oli suppeampi yliomistusoikeus (lat. dominium directum) ja vasallilla oli laajempi aliomistusoikeus (lat. dominium utile). Keskiajan skolastisessa ajattelussa yhteisomistusta pidettiin alkuperäisenä, luonnonoikeuden mukaisena omistuksen muotona, kun taas yksityisomaisuutta pidettiin syntiinlankeemuksen seurauksena välttämättömänä, positiiviseen oikeuteen perustuvana omistuksen muotona. Keskiajalla esiintyi kuitenkin erilaisia käsityksiä omistusoikeudesta, jotka liittyivät myös kiistoihin kirkon ja sen viranhaltijoiden omaisuudesta sekä vaikuttivat myöhempään ajatteluun. Modernin omistusoikeuskäsityksen merkittävänä kehittäjänä on pidetty 1300-luvulla elänyttä oikeusoppinutta Bartolus Sassoferratolaista, joka määritteli omistusoikeuden oikeudeksi määrätä täydellisesti aineellisesta esineestä, jollei laki sitä kiellä.
Valistus kohdisti merkittävää kritiikkiä feodaalisiin maanomistussuhteisiin, joiden katsottiin haittaavan taloudellista vaihdantaa. Tämän seurauksena talonpoikien omistusoikeutta vahvistettiin ja jaettu omistusoikeus menetti merkityksensä läänityslaitoksen kanssa. 1800-luvulla käsitys omistusoikeudesta muuttui läänityslaitoksen häviämisen ja taloudellisen vaihdannan merkityksen kasvun myötä kohti absoluuttista, rajoittamatonta omistusoikeutta.