stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liittoutuneiden valvontakomissio

Liittoutuneiden valvontakomissio oli vuosina 1944–1947 Suomessa toiminut toisen maailmansodan voittajavaltioita edustanut elin, joka valvoi jatkosodan päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen toimeenpanoa. Sen asettamisesta oli määrätty 19. syyskuuta 1944 allekirjoitetun sopimuksen 22. artiklassa. Komission toiminta oli aktiivisimmillaan vuosina 1944 ja 1945.
Komissiota hallitsivat Neuvostoliiton edustajat ja sen puheenjohtajana toimi Andrei Ždanov, mutta mukana oli myös brittejä. Neuvostoliiton johtoasemaa komissiossa korosti vahvasti se, että sen nimi kirjoitettiin virallisissa yhteyksissä aina muotoon Liittoutuneiden (Neuvostoliiton) valvontakomissio. Tämä vastasi liittoutuneiden jo sodan aikana hyväksymää periaatetta: kenen sota, sen rauha. Ždanov oli allekirjoittanut välirauhansopimuksen paitsi Neuvostoliiton, myös Yhdistyneen kuningaskunnan puolesta.
Valvontakomissio painosti Suomen hallitusta useissa kysymyksissä, jos katsoi että suomalaiset eivät täyttäneet välirauhansopimuksen ehtoja. Tunnetuin painostuksen aihe lienee sotasyyllisyyskysymys. Valvontakomissio poistui Suomesta Pariisin rauhansopimuksen astuttua voimaan vuonna 1947.
Valvontakomission vaikutusvaltaisen roolin pelättiin vahvistavan Neuvostoliiton otetta Suomesta ja hyödyttävän sisäpolitiikassa kommunisteja. Myöhemmässä suomalaisessa historiankirjoituksessa ajanjaksosta 1944–1948 on usein – muissa kuin äärivasemmiston piireissä – käytetty nimitystä vaaran vuodet; termin otti käyttöön historioitsija Lauri Hyvämäki.
Liittoutuneet olivat asettaneet vastaavat valvontakomissiot myös Saksan entiseen liittolaismaahan Italiaan sekä Saksan entisiin vasallivaltioihin Unkariin, Romaniaan ja Bulgariaan tarkkailemaan välirauhansopimusten ehtojen toteutumista. Suomen tavoin Unkarissa, Romaniassa ja Bulgariassa toimineiden komissioiden johto oli neuvostoliittolaisten, Italiassa taas läntisten liittoutuneiden käsissä.
Toiminta > Saksalaisten vetäytyminen maasta

Ensimmäiseksi komissio kiinnitti huomiota liian hitaasti ja sopuisasti tapahtuneeseen saksalaisjoukkojen vetäytymiseen Lapissa. Suomalaiset ja saksalaiset joukot olivatkin tehneet keskenään salaisen sopimuksen rauhanomaisesta vetäytymisestä. Komissio vaati oikeita taisteluja, vankeja ja sotasaalista. Venäläiset uhkasivat Suomen miehityksellä, elleivät suomalaiset ryhtyisi todellisiin taisteluihin saksalaisia vastaan. Saksalaisten karkottamista Suomesta haittasi heidän Pohjois-Suomessa harjoittamansa poltetun maan taktiikka, järjestelmällinen tiestön ja rakennuskannan tuhoaminen. Suomi julisti sodan Saksalle 3. maaliskuuta 1945, millä ei juuri ollut käytännön merkitystä. Viimeisten saksalaisten sotilaiden havaittiin poistuneen Suomen alueelta Kilpisjärvellä 27. huhtikuuta 1945, vain vajaat kaksi viikkoa ennen Saksan lopullista antautumista. Sotatila Suomen ja Saksan välillä oli muodollisesti voimassa vuoteen 1954 saakka.
Toiminta > Järjestöjen lakkauttaminen

Välirauhansopimuksen 21. artikla velvoitti Suomea lakkauttamaan fasistiset ja liittoutuneiden sekä Neuvostoliiton vastaista propagandaa harjoittaneet järjestöt. Urho Castrénin hallitus lakkautti välittömästi melko pienen määrän järjestöjä, lähinnä avoimen kansallissosialistisia pienryhmiä sekä Isänmaallisen kansanliikkeen ja Akateemisen Karjala-Seuran. Valvontakomissio kuitenkin vaati myös muun muassa Suojeluskuntajärjestön, Lotta Svärdin ja hieman myöhemmin Suomen Aseveljien Liiton lakkauttamista, mikä sitten jouduttiin toteuttamaan.
Toiminta > Sotasyyllisyyskysymys

Valvontakomissio painosti Suomea myös täyttämään välirauhansopimuksen ehdot ja tuomitsemaan sotasyylliset. Muussa tapauksessa Suomea uhattiin jopa miehityksellä. Pääministeri Juho Kusti Paasikivi ja oikeusministeri Urho Kekkonen olivat pakon edessä. Sotasyylliset tuomittiin sitä varten säädetyn lain nojalla. Lakiehdotus käsiteltiin valtiopäiväjärjestyksen 67 §:n mukaisessa perustuslain säätämisjärjestyksessä, sillä se sääti taannehtivasti rikoksiksi teot, jotka eivät olleet olleet tekohetkellä rikoksia. Sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä 20. helmikuuta 1946 Suomen entinen presidentti Risto Ryti sekä seitsemän muuta poliitikkoa tuomittiin vankeuteen. Pisimmän tuomion, 10 vuotta kuritushuonetta, sai Ryti.
Toiminta > Suomalaisten asekätkentä

Valvontakomission ajan kolmas vakava kriisi oli asekätkentäjuttu, joka selvästi rikkoi välirauhansopimuksen ehtoja. Kysymys oli Päämajan operatiivisen osaston upseerien johtamasta laajamittaisesta aseiden hajasijoitusoperaatiosta. Kätkentään osallistui tuhansia henkilöitä, pääasiassa upseereita ja aliupseereita, jotka kätkivät aseita eri puolille Suomea sissisotaa varten siltä varalta, että Neuvostoliitto miehittäisi maan.
Kätkennän paljastuttua valvontakomissio lähetti Suomen hallitukselle tiukkasävyisen kirjelmän, jossa vaadittiin asian selvittämistä. Kätkennän tiimoilta pidettiin oikeudenkäyntejä aina vuoteen 1950 saakka. Rangaistuksia sai kaikkiaan 1 488 henkilöä, jotka olivat pääasiassa upseereita.
Toiminta > Lista 1:n vangit

Valvontakomissio esitti lokakuussa 1944 pääministeri Urho Castrénille luettelon niistä suomalaisista, joiden se katsoi syyllistyneen sotarikoksiin jatkosodan aikana. Ilmiantoihin perustuneella listalla oli 61 henkilöä, joista osa oli Itä-Karjalan sotilashallinnon palveluksessa olleita virkamiehiä ja sotilashenkilöitä. Listalla ei ollut ketään Suomen poliittiseen johtoon kuulunutta. Komissio syytti kyseisiä henkilöitä sota- ja siviilivankileireissä tapahtuneista rikoksista ja vaati näiden välitöntä vangitsemista. Väitettyjä rikoksia ei kuitenkaan yksilöity eikä niistä esitetty todisteita.
Nimetyistä henkilöistä saatiin kiinni 45, joista osa vapautettiin varsin pian, kun ilmeni kyseessä olleen väärinkäsitys. 39 henkilön osalta tutkimukset jatkuivat vuoteen 1947 saakka, jolloin 14 henkilöä tuomittiin lyhyisiin vankeusrangaistuksiin, yksi sakkoihin ja loput vapautettiin syytteitä nostamatta. Kaksi listalla mukana ollutta henkilöä oli kuollut jo jatkosodan aikana.
Toiminta > Heimosoturit

Valvontakomissio toimitti marraskuun alussa 1944 ulkoministeri Carl Enckellille muistion, jossa vaadittiin kaikkien Suomen armeijassa palvelleiden neuvostoliittolaisten sotavankien palauttamista Neuvostoliittoon. Kyseessä olivat kahdessa joukko-osastossa, Heimopataljoona 3:ssa ja Erillinen Pataljoona 6:ssa palvelleet niin sanotut heimokansallisuuksiin kuuluneet sotilaat. Komissio katsoi kyseisten miesten olevan yhä Neuvostoliiton kansalaisia ja syytti Suomea sotavankien käytöstä taistelutehtäviin vastoin kansainvälisiä sopimuksia. Suomen kannan mukaan miehet olivat vapautuneet sotavankeudesta astuessaan Suomen armeijan palvelukseen. Valvontakomission kanta voitti asiassa ja suurin osa miehistä palautettiin Neuvostoliittoon marraskuun 1944 kuluessa. Monet onnistuivat kuitenkin karkaamaan kuljetusten aikana, ja eräät olivat jo ennen niiden alkamista ehtineet siirtyä Ruotsiin. Valvontakomission kiinnitettyä huomiota sotilaiden karkaamisiin ulkoministeri Carl Enckell sanoi asiasta antamassaan selvityksessä, että kuljetuksia ei pystytty ajan puutteen vuoksi järjestämään riittävän huolellisesti ja että valvontakomissio oli itse nimenomaan kieltänyt aseen käytön sotavankeja vastaan.
Toiminta > ”Leinon vangit”

Huhtikuussa 1945 valvontakomissio määräsi vasta nimitetyn sisäministeri Yrjö Leinon pidättämään 19 (toisten tietojen mukaan 20) komission nimeämää henkilöä ja luovuttamaan nämä komissiolle. Komission puheenjohtajan Andrei Ždanovin Leinolle toimittaman kirjelmän mukaan kyseiset henkilöt, jotka olivat pääosin vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen jälkeen Suomeen siirtyneitä venäläisiä pakolaisia, olivat ”erittäin vaarallisia rikollisia”. Kuten ”Lista 1:n” tapauksessa, väitettyjen rikosten laatua ei nytkään täsmennetty eikä todisteita niistä esitetty. Miehistä osa oli saanut Suomen kansalaisuuden, yksi oli Ranskan kansalainen ja muut oleskelivat maassa ns. Nansenin passin turvin. Valpo pidätti miehet, minkä jälkeen heidät kuljetettiin välittömästi Neuvostoliittoon. Tapaus johti myöhemmin, toukokuussa 1948, Leinon erottamiseen hallituksesta hänen saatuaan eduskunnalta asian vuoksi epäluottamuslauseen. Leinon poliittiset vastustajat syyttivät häntä Suomen kansalaisten omavaltaisesta luovuttamisesta Neuvostoliittoon, mistä nimitys ”Leinon vangit” juuri syntyikin. Vangituista miehistä 11 palasi Suomeen vuosina 1954−1956, yksi teloitettiin ja viisi kuoli vankeudessa Neuvostoliitossa ja kahden ilmoitettiin jääneen vapaaehtoisesti Neuvostoliittoon. Mahdollisen 20. henkilön kohtalosta ei ole tietoa.lähde?
Toiminta > Suomi ja Marshall-apu

Yhdysvaltain ulkoministeri George Marshall ehdotti vuonna 1947, että Yhdysvallat ryhtyisi avustamaan Euroopan taloudellista jälleenrakentamista. Neuvottelut Marshall-avun jakamisesta Euroopan maille alkoivat Pariisissa kesäkuussa 1947. Myös Suomi ilmaisi presidentti J. K. Paasikiven suulla halukkuutensa päästä avusta osalliseksi, koska se olisi ollut erittäin arvokasta myös käynnissä olleiden sotakorvaussuoritusten kannalta. Marshall-apuun aluksi myönteisesti suhtautunut Neuvostoliitto muutti kuitenkin suhtautumisensa täysin jo neuvottelujen aikana, koska se alkoi pitää suunnitelman tarkoituksena erityisesti Yhdysvaltain vaikutusvallan lisäämistä Euroopassa. Tällöin valvontakomission varapuheenjohtaja Grigori Savonenkov ilmoitti silloiselle pääministerille Mauno Pekkalalle, ettei Neuvostoliitto pitänyt Suomen osallistumista Marshallin suunnitelmaan toivottavana. Tämän jälkeen presidentti J. K. Paasikivi tiedotti Pariisiin Suomen kieltäytyvän Marshall-avusta, koska se oli muodostunut suurvaltojen väliseksi kiistanaiheeksi.
Valvontakomission neuvostoliittolaisten ja brittiläisten jäsenten keskinäiset suhteet

Valvontakomission neuvostoliittolaisten ja brittiläisten jäsenten välinen yhteistoiminta ei ollut läheskään aina kitkatonta. Neuvostoliittolaiset jäsenet toimivat monissa asioissa omin päin eivätkä informoineet toimistaan brittiläisiä. Joskus komission neuvostoliittolainen osapuoli jopa esiintyi yksinään koko komission nimissä. Tämä aiheutti ärtymystä komission brittijäsenissä. Lisäksi brittijäsenet esittivät neuvostojäsenille jyrkän paheksuntansa äärivasemmistolaisen lehdistön − SKDL:n ja SKP:n äänenkannattajien Työkansan Sanomien ja Vapaan Sanan − Ison-Britannian siirtomaapolitiikkaa arvostelleesta kirjoittelusta, johon komission neuvostojäsenet eivät kuitenkaan puuttuneet.lähde?
Komission osapuolten välejä ilmeisesti pahiten koetellut tapaus sattui maaliskuussa 1945, kun komission neuvostoliittolainen osapuoli kielsi lentoliikenteen Suomesta ulkomaille ja ulkomailta Suomeen. Brittiläinen osapuoli epäili aluksi kiellon olevan luonteeltaan poliittinen, mutta neuvosto-osapuolen neuvonantaja Pavel Orlov paljasti, että taustalla oli Moskovasta tullut määräys ja perusteluina sotilaalliset seikat, jotka liittyivät neuvostoliittolaisten sota-alusten liikkeisiin Suomenlahdella. Kieltoa ei purettu Saksan antautumisesta ja sodan päättymisestä huolimatta ja se aiheutti sittemmin komission ilmeisesti vakavimman sisäisen konfliktin. Kun valvontakomission neuvostoliittolainen osapuoli myönsi marraskuussa 1946 ainoastaan ruotsalaisille lentoyhtiöille luvan Suomeen suuntautuvaa liikennettä varten, brittijäsenet esittivät komission varapuheenjohtaja Savonenkoville asiasta jyrkkäsanaisen vastalauseen. Kiista ratkesi seuraavan vuoden maaliskuussa, pian Pariisin rauhansopimuksen solmimisen jälkeen, kun myös brittiläiset lentoyhtiöt aloittivat lentoliikenteen Malmin lentoasemalle.
Komission lähtö

Neuvostoliiton ratifioitua Pariisin rauhansopimuksen valvontakomissio poistui Suomesta syyskuun lopulla 1947. Valtioneuvosto tarjosi komission jäsenille juhlapäivälliset 23. syyskuuta. Komission neuvostoliittolaiset jäsenet kenraaliluutnantti Grigori Savonenkovin johdolla lähtivät Malmin lentoasemalta Moskovaan 26. syyskuuta. Lentoasemalla heitä saattamassa oli suomalainen kunniakomppania, ja poliisit vartioivat reitin varrella Helsingin keskustasta Malmille saakka, jotta järjestyshäiriöitä ei enää viime hetkellä olisi päässyt tulemaan. Komission brittiläiset jäsenet kommodori R. M. Howien johdolla olivat lähteneet Helsingistä jo edellisenä päivänä.
Kun valvontakomissio oli lähtenyt Hotelli Tornista, siellä oli tehtävä mittava kunnostus. Suuri määrä hotellin irtaimistoa oli särkynyt tai kadonnut.
Samana päivänä, jolloin valvontakomission viimeiset jäsenet lähtivät Suomesta, presidentti J. K. Paasikivi julisti vuodesta 1939 voimassa olleen sotatilan päättyneeksi.
Neuvostoliitto nimitti valvontakomission varapuheenjohtajan, kenraaliluutnantti Grigori Savonenkovin lähettilääkseen Helsinkiin tammikuussa 1948 ja Savonenkov toimi tässä virassa vuoteen 1951 saakka. Komission brittiläisen osaston poliittinen johtaja Francis Shepherd toimi Britannian Helsingin-suurlähettiläänä Suomen ja Ison-Britannian solmittua uudelleen diplomaattisuhteensa elokuussa 1945. Shepherd siirrettiin vuonna 1947 Britannian suurlähettilääksi Iranin pääkaupunkiin Teheraniin ja vuonna 1951 Varsovaan Puolaan, minkä jälkeen hän jäi eläkkeelle.
Kirjallisuutta

Pekka Kauppala, Paluu vankileirien teille. Suomesta Neuvostoliittoon luovutettujen kohtalo 1939–1955, Gummerus
Mikko Määttälä, Vihollisina vangitut. Internointileirit neuvostosuhteiden välikappaleina 1944–1947, Atena
Magill, J. H., (toim.) Jukka Tarkka: Tasavalta tulikokeessa. Muistelmia Suomesta kuuman ja kylmän sodan vuosilta.  Weilin & Göös, 1981.  ISBN 951-35-2237-7
Aiheesta muualla

Tapio Pajunen, Tornin varjossa. Valvontakomissio Suomen vahtikoirana,14.7.2003 (20.30) ja 19.7.2003 (9.30 ja 17.15) Yle Puhe, Radio Peili, yle.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
60 vuotta liittoutuneiden valvontakomission saapumisesta, Malmin lentoaseman ystävät ry pelastamalmi.org ()
Valvontakomissio oli sijoittunut Hotelli Torniin Helsingissä.
Rauhan uskonto

Brasilialainen graffiti: "Islam on rauha"
Rauhan uskonto on ilmaisu, jota käytetään islaminuskosta, kun halutaan korostaa eroa islamin ja islamilaisen terrorismin välillä. Käsitteen teki tunnetuksi Islamilainen yhteistyöjärjestö OIC vuonna 1996. Tämän jälkeen Yhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeuskomissio antoi lausunnon, jonka mukaan islam usein ja virheellisesti liitetään ihmisoikeusrikkomuksiin ja terrorismiin. Ilmaisua alkoivat pian käyttää sarkastisessa mielessä islamin arvostelijat.
Ilmaisun yleistyminen

Vaikka "rauhan uskonnosta" puhuttiin satunnaisesti jo aikaisemmin, käsite yleistyi vuoden 1996 jälkeen. Syynä oli Islamilaisen yhteistyöjärjestön OIC:n Teheranin kokouksessa vuonna 1996 laatima julkilausuma "Defamation of Islam", jonka se pyrki saamaan Yhdistyneiden Kansakuntien hyväksyttäväksi. Pakistanin suurlähettiläs Munir Akram piti YK:n ihmisoikeuskomissiolle puheen, jonka mukaan julkilausuma kutsui "osallistumaan käytännölliseen ja rakentavaan työhön islamin vastaista kielteistä propagandaa vastaan, poistamaan ja korjaamaan väärinkäsitykset ja esittämään islamista oikean kuvan rauhan ja suvaitsevaisuuden uskontona."  Ihmisoikeuskomissio hyväksyi sen 1999 muunnetussa muodossa nimellä "Defamation of religions". Julkilausuma käsitteli kaikkia uskontoja, mutta vain islam mainittiin nimeltä. Komissio esitti "syvän huolensa siitä, että islam usein ja virheellisesti liitetään ihmisoikeusrikkomuksiin ja terrorismiin."
Vuoden 2001 islamilaisen terrori-iskun jälkeen New Yorkin kaksoistorneihin presidentti George Bush (2001–2009) piti puheen, jossa hän lausui: "Terrorin kasvot eivät edusta oikeaa islamia - -   Islam on rauhaa."   Bush viittasi usein islamiin rauhan uskontona. Samoin teki hänen seuraajansa Barack Obama (2009–2017).
Ilmaisun ironinen käyttö on yleistä. Se liittyy esimerkkeihin, joissa muslimit ovat syyllistyneet väkivallan käyttöön.
Tarkoittaako "islam" rauhaa?

Yleisen väitteen mukaan arabian sana "islam" tarkoittaa suomeksi rauhaa. Sekä muslimit että arabian kielen tutkijat ovat kuitenkin todenneet, että näin ei ole. Sana islam tarkoittaa alistumista. Islamoppaan mukaan mukaan "Islam tarkoittaa alistumista ja tottelevaisuutta, eli täydellistä antautumista Jumalan johdatuksen varaan." Bernard Lewis kirjoittaa, että sanajuuri S-L-M tarkoittaa arabiassa  turvallista, vahingoittumatonta tai ehjää. Juuresta johtuvat sanat tarkoittavat rauhaa tai alistumista. Parhaiten tunnettu johdos salam tarkoittaa rauhaa, ei kuitenkaan sodan vastakohtana vaan rauhallisuutta, turvallisuutta ja alistumista. Sana "islam" tarkoittaa alistumista etenkin Jumalan tahtoon ja "muslimi" tarkoittaa alistuvaa. Juuri tässä merkityksessä, täydellisenä antautumisena Jumalan tahtoon sana "islam" on aina ymmärretty muslimien keskuudessa.
Myös muslimit voivat joissakin tapauksissa kertoa, että "islam" tarkoittaa rauhaa. Näin teki esimerkiksi  Turkin uskon asioiden viraston (Diyanet) johtaja, prof. Ali Bardakoglu puheessaan paaville vuonna 2006: "Islam tarkoittaa rauhaa. Sen perustana on uskoa Jumalaan - - "  Itäkeskuksen pakistanilaisen moskeijan imaami bu Hamza Naimi toteso, että "islamin perusmerkitys on rauha".
Opetushallitus korostaa verkkosivuillaan sanan "islam" yhteyttä rauhaan: "Sana ’islam’ tulee samasta kantasanasta kuin sana ’salam’, joka tarkoittaa rauhaa."
Sota ja islamilainen maailma

Samuel P. Huntington on selvitellyt islamin ja sotaisuuden suhdetta ja toteaa, että islamilaisissa maissa väkivallan taso on korkea. Huntingtonin mukaan muslimeilla esiintyi 1990-luvulla konflikteja naapureidensa kanssa enemmän kuin minkään muun kulttuurin kansoilla.  Esimerkiksi vuonna 1993 oli käynnissä 59 etnistä konfliktia, joista muslimit olivat osapuolena joka toisessa. Islamin sisäisiä konflikteja oli myös enemmän kuin missään muussa kulttuuripiirissä. Muslimiyhteiskunnat ovat myös militarisoituneempia kuin muiden kulttuuripiirien maat  laskettuna sotilaiden ja sotilasbudjettien suhteellisina osuuksina. Suhtautuminen poikkeukselliseen väkivaltaiseen ISIS -kalifaattiin ei missään muslimimaassa ollut täysin kielteistä, vaikka enemmistö maailman muslimeista olikin sitä vastaan. Myönteisimmin ISIS-kalifaattiin suhtauduttiin Nigeriassa (14%), Malesiassa (11%) ja Senegalissa (11%), Pakistanissa  (8%) ja Turkissa (8%).
Muslimimaissa uskonnollisten vähemmistöjen vainoaminen on yleistä. Open Doors -järjestön mukaan kristittyjä vainottiin vuonna 2020 eniten Pohjois-Koreassa. Listan seuraavat seitsemäntoista maata olivat joko muslimienemmistöisiä tai sellaisia, joissa oli suuri muslimiväestö.
Keskustelu aiheesta

Näkemys islamista rauhan uskontona on saanut sekä kannattajia että vastustajia. Jälkimmäiset käyttävät ilmaisua yleensä sarkastisesti.  Professori Jaakko Hämeen-Anttila toteaa Islamin käsikirjassa, että "islam on toisaalta myös vahvasti rauhan uskonto. Valtaosa muslimeista kautta aikojen on elänyt rauhassa."  Myöhemmin hän on kieltänyt kutsuneensa islamia rauhan uskonnoksi.
Suomalaiset sotahistorioitsijat ovat väittäneet, että keskiajalla kalifien oli vaikea saada armeijaan sotilaita, koska  islam oli rauhan uskonto. Useimpien tutkijoiden mukaan kalifien politiikka ei johtunut  pasifismista, vaan siitä, että kalifit eivät luottaneet kapinaherkkiin beduiineihin.
Muslimien näkökulma

Ajatus "rauhan uskonnosta" perustuu klassiseen islamiin, missä kehitettiin 800-luvulla oppi dar al-islamista eli islamin tai alistumisen alueesta sekä dar al-harbista eli sodan alueesta. Muslimien velvollisuutena oli valloittaa sodan alue ja yhdistää koko maailma dar al-islamiin, jolloin sodan alue katoaa.  Muslimiveljeskunnan pääteoreetikko Said Qutb tiivisti asian seuraavasti: ”Kyllä, se on rauhan uskonto, mutta siinä mielessä, että islam pelastaa ihmiskunnan palvomasta ketään muuta kuin Allahia ja alistaa kaikki kansat Jumalan määräysvaltaan.”  Metafora islamista rauhan alueena näkyi siinä, että kalifaatin pääkaupunki Bagdad tunnettiin satojen vuosien ajan nimellä Madinat al-Salam eli ”Rauhan kaupunki”.
Puhe islamista "rauhan uskontona" ei ole saanut osakseen täyttä hyväksyntää muslimien keskuudessa. Ajatollah Khomeini, šiialaisuuden johtava auktoriteetti 1900-luvulla, kannatti  islamilaista maailmanvaltaa, joka luodaan imaamin johdolla globaalissa valloitussodassa.  Khomeini lausui:
Noin 5000 muslimin mielenosoitus Haagissa, Hollannissa Salman Rushdien julkaisemaa Saatanalliset säkeet -kirjaa vastaan.
Mielenosoitus Australian Sydneyssä 2012 osoitti, että jotkut muslimit kannattavat  šarian määräämää rangaistusta profeetan pilkkaamisesta.
Eroottinen hieronta

Johann Nepomuk Geigerin vesivärityö vuodelta 1840.
Eroottinen hieronta on hieronnan käyttöä eroottisiin tarkoituksiin. Eroottisen hieronnan tarkoituksena on kiihottaa seksuaalisesti ja olla fyysisen läheisyyden muoto.
Eroottisessa hieronnassa hierottava on yleensä alastomana. Intiimialueita, kuten nivusaluetta, hierotaan tavalla, jota ei esiinny tavallisessa hieronnassa. Eroottiseen hierontaan kuuluu usein myös erilaisten hierontaöljyjen käyttö.
Eroottista hierontaa voi käyttää seksuaalisen kanssakäymisen yhteydessä. Sitä saa myös kaupallisena palveluna, jota ei pidä sekoittaa perinteisen hieronnan tarjoajiin.
Kouvolan Prismakeskus

| Kouvolan Prismakeskus |
| --- | --- |
 Prisman sisäänkäynti ja myymälätiloja
Sijainti:  Korjala, Kouvola
Avattu:  1974
Omistaja:  Kymen Seudun Osuuskauppa (S-ryhmä)
Kerrospinta-ala:  43 000 m²
Kerrosten määrä:  3
Kotisivu
Kouvolan Prismakeskus on liikekeskus Kouvolassa, Kuutostien varrella Korjalan kaupunginosassa. Rakennuksessa sijaitsee Kouvolan Prisma. Prisman lisäksi rakennuksessa sijaitsee myös useita muita liikkeitä, kuten lokakuussa 2016 avattu Tykkimäki Actionpark.
Rakennus valmistui alun perin vuonna 1974, mutta sen pinta-ala kolminkertaistui vuosina 2010–2011 tehdyn mittavan peruskorjauksen myötä. Vuonna 2011 uusitun Prismakeskuksen valmistuessa Kouvolan Prisma oli Suomen suurin Prisma. Nykyään Kouvolan Prismakeskus on Suomen kolmanneksi suurin hypermarketti, Helsingin Kannelmäen ja Joensuun Prismojen jälkeen. Rakennuksen omistaa S-ryhmän Kymen Seudun Osuuskauppa (KSO).