Neurodiversiteetti
Historia

Alun perin inhimillisen neurodiversiteetin käsitteen kehittivät aspergerit ja muut autismin kirjoon kuuluvat ihmiset. Myöhemmät ryhmät laajensivat käsitettä kattamaan myös muita autismiin liittymättömiä tiloja, kuten bipolaarihäiriötä, ADHD:tä, skitsofreniaa, sirkadiaanisen rytmin häiriöitä, puhevikoja, Parkinsonin tautia, lukihäiriötä, dyspraksiaa ja Touretten syndroomaa.
Neurodiversiteetti-käsitteen kehittäjänä pidetään sosiologi Judy Singeriä, jolla on itsellään Aspergerin oireyhtymä. Singer on esittänyt muun muassa, että neurologisesti poikkeavaan ihmisryhmään kuulumista ei tarvitsisi käsittää häiriöksi vaan että sitä voitaisiin pitää sukupuolen tai rodun kaltaisena neutraalina ominaisuutena.
Käsite esiintyi ensimmäistä kertaa kirjallisessa julkaisussa The Atlantic -lehden artikelissa, jonka kirjoitti Harvey Blume 30. syyskuuta 1998.
»Neurodiversiteetti saattaa olla täsmälleen yhtä tärkeää ihmiskunnalle kuin biodiversiteetti kaikelle elävälle. Kuka pystyy sanomaan, minkälainen neurologinen johdotus osoittautuu parhaaksi kullakin hetkellä? Esimerkiksi kybernetiikka ja tietokonekulttuuri saattaa suosia jokseenkin autistista mieltä.»
Ennen tätä, vaikkei hän käyttänyt nimenomaan termiä neurodiversiteetti, Blume kirjoitti The New York Times -lehteen 30. kesäkuuta 1997: "Kuitenkin yrittäessään tulla toimeen neurotyypillisten dominoiman maailman kanssa autistit eivät ole halukkaita tai kykeneviä luopumaan omista tavoistaan. He ehdottavatkin uutta sosiaalista käsitystä, joka korostaa neurologista monimuotoisuutta. [...] Internetin keskustelu­palstoilla, joilla autistiset ihmiset keskustelevat, alkaa muodostua konsensus, [...] että neurotyypillinen on vain yksi monista neurologisista yhdistelmistä-- varmasti kaikista yleisin muttei välttämättä paras."
Käsitteen käyttö on laajentunut yleismaailmallisempaan merkitykseen; esimerkiksi Ison-Britannian Developmental Adult Neurodiversity Association (DANDA) kattaa kehityksellisen dyspraksian, ADHD:n, Aspergerin syndrooman ja vastaavat tilat. Käsite sai laajempaa näkyvyyttä vuonna 2004 ilmestyneessä Amy Harmonin kirjoittamassa The New York Times -lehden artikkelissa otsikolla "Neurodiversity Forever; The Disability Movement Turns to Brains".
Neurodiversiteetti käsitteenä nojautuu havaintoon siitä, että autismilla on orgaaninen perusta, edustaen uudenlaista näkemystä, joka ei aseta syytä äidin ja kasvatuksen harteille, kuten 1900-luvun teorioilla oli tapana tehdä. On edelleen kiistanalaista, mistä autismi johtuu, ja se saattaakin olla seurausta monista tekijöistä, jotka ovat luonteelta geneettisiä, biologisia tai ympäristöllisiä; muutos on siinä, että nykyisin autismin ei uskota perustuvan täysin sosiaalisiin syihin. 1980-luvun autismin genetisointi, jossa sillä sanottiin olevan orgaaninen perusta, oli muutos, joka poiki neurodiversiteetin idean, jonka mukaan autistisuus voitaisiin hyväksyä luonnollisena erona yksilöiden välillä.
Neurodiversiteettiin liittyvä kielenkäyttö on ollut hyvin kiistanalaista. Lääketieteellistä mallia kannattavat leimaavat oppimiserot "häiriöiksi, vioiksi ja sairauksiksi". Tämän näkemyksen mukaan neurologiset poikkeavuudet ovat lääketieteellisiä tiloja, jotka voi ja tulee korjata. Kirjoittaja David Pollak näkee neurodiversiteetin kaikenkattavana käsitteenä, joka viittaa jokaisen mahdollisen henkisen tilan tasavertaisuuteen. Osa kuitenkin hylkää sanan, koska se kuulostaa liian lääketieteelliseltä ja jättää varjoonsa niiden ihmisten tarpeet, joilla esiintyy eroavaisuuksia oppimisessa.
Neurodiversiteetin kannattajat pyrkivät konseptualisoimaan autismin ja siihen liittyvien tilojen käsitteet uudestaan. Liikkeen päätavoitteisiin kuuluu:
Sen hyväksyminen, etteivät neurologisesti poikkeavat ihmiset tarvitse "parannusta"
Kielelliset muutokset nykyisellään käytettyyn termistöön, kuten "tila, sairaus, tai häiriö"
Terveellisen tai itsenäisen elämisen ymmärryksen laajentaminen; uudentyyppisen autonomian hyväksyminen
Lisääntyneen kontrollin antaminen neurologisesti poikkeaville ihmisille heidän oman hoitonsa suhteen kattaen hoitotavan, ajan ja sen, tulisiko mitään hoitoa ylipäätään olla.
Tutkijat Pier Jaarsma ja Stellan Welin ovat esittäneet, että Aspergerin oireyhtymä ja lievä autismi (HFA) tulisi erottaa nykyistä selvemmin syvästä autismista, koska vain jälkimmäistä voidaan pitää häiriönä. Viime aikoina on kuitenkin saatu tieteellistä näyttöä siitä, että autismin kirjon tiloihin liittyy autonomisen hermoston toimintahäiriöitä. Vuonna 2013 julkaistussa yhdysvaltalaisessa DSM-5 luokituksessa onkin päädytty sulauttamaan Aspergerin oireyhtymä, Kannerin oireyhtymä ja Hellerin tauti yhteisen autismikirjon häiriö -nimikkeen alle.