stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hanti-Mansia
Talous

Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan vuonna 2010 Hanti-Mansian osuus Venäjän bruttokansantuotteesta oli 1 976,2 miljardia Venäjän ruplaa, mikä muodosti 5,3 prosentista koko Venäjän bruttokansantuotteesta (37 398,5 mrd. RUB). Laskennallinen BKT henkeä kohti on piirikunnassa Venäjän korkeimpia ja vuonna 2010 se oli lähes 31 600 EUR vuodessa (493 % maan keskiarvotasosta 6 413 EUR).
Piirikunnan talous perustuu maaöljyn ja maakaasun tuotantoon ja jalostukseen. Hanti-Mansia on yksi Venäjän suurimmista öljyntuotantoalueista. Venäjän suurimpiin öljy-yhtiöihin kuuluva Lukoil sai nykyisen nimensä vuonna 1991 kolmen Hanti-Mansian kaupungin ympäristöön sijoittuneen paikallisen öljy-yhtiön mukaan (Langepasneftegaz, Uraineftegaz ja Kogalymneftegaz). Maan neljänneksi suurimman öljyntuottajan Surgutneftegazin päätoimipiste on yhä öljykaupunki Surgutissa. Myös muilla viiteen suureen kuuluvilla öljy-yhtiöllä eli Rosneftillä, TNK-BP:llä ja Gazprom Neftillä on toimintaa Hanti-Mansian alueella, joka tuottaa 51 prosenttia Venäjän ja 5 prosenttia koko maailman maaöljystä.
Vuonna 1992 piirikunnassa hyväksyttiin laki, jonka perusteella suku- ja perheyhteisöt saivat elinikäisen ja periytyvän hallintaoikeuden suvuille perinteisesti kuuluneisiin maihin. Pian Venäjän poliittinen ilmapiiri kuitenkin muuttui ja vuonna 1995 suvuille kuuluneiden maiden jako keskeytettiin. Tämä oli erittäin kova takaisku alueen suomensukuisiin kansoihin kuuluville obinugrilaisille alkuperäiskansoille hanteille ja manseille.
Öljyputkien tai niiden liitosten pettämisen johdosta alueella tapahtuu lukuisia erisuuruisia öljyvahinkoja vuosittain. Vuotojen kokonaismääräksi vuonna 2000 arvioitiin Hanti-Mansiassa yli 1,5 miljoonaa tonnia vuodessa. Sittemmin arvioita putkistoista valuvan öljyn määrästä on selvästi suurennettu. Vuotoja tapahtuu runsaasti erityisesti öljyn tuotantoyhtiöiden paikallisista putkistoista ennen kansallisen öljyputkiyhtiö Transneftin maanlaajuista ja valvotumpaa siirtoputkistoa, joka sekin on osavastuussa vahingoista. Vuodot johtuvat osaltaan ikääntyneistä, huonoon kuntoon päässeistä siirtoputkista, joita on erityisesti Länsi-Siperiassa. Petrokemian teollisuus ja erityisesti saastuminen muuttaa erityisesti alkuperäisväestön elinpiiriä, koska kalastus, metsästys, marjastus ja poronhoito ovat riippuvaisia luonnonoloista. Osa luontoon päässeestä öljystä jatkaa kulkuaan mereen saakka. Ympäristöjärjestö Greenpeacen mukaan Pohjoiseen jäämereen valuu Ob-jokea pitkin Hanti-Mansiasta ja Jamalin Nenetsiasta noin 125 000 tonnia öljyä vuosittain.
Petrokemiallisen tuotannon lisäksi merkittävä teollisuudenala on paikallisia fossiilisia polttoaineita käyttävä sähkön- ja lämmöntuotanto. Lisäksi harjoitetaan metsä- ja puunjalostusteollisuutta. Maataloudessa harjoitetaan liha- ja maitokarjataloutta, porotaloutta, kalastusta sekä turkiseläinten metsästystä ja tarhausta. Viljelykasveista merkittävimmät peruna ja vihannekset.lähde?
Talous > Liikenne

Ob sivujokineen muodostaa historiallisestikin tärkeän liikenneväylän laivoille ja pienemmille aluksille. Yleiset tieyhteydet kattavat vain osan piirikunnasta, jossa on laajoja erämaita tieyhteyksien ulottumissa. Useisiin pienempiin syrjäkyliin johtaa vain vaatimaton kärrypolku tai talvitie tai sinne ei ole tietä lainkaan; jokia pitkin tapahtuva huoltoliikenne on erityisen merkittävää.
Piirikuntaan saapuu etelästä kolme rautatielinjaa. Näistä merkittävin on itäisin rata, joka saapuu Tjumenista Tobolskin kautta Surgutiin ja jatkaa sieltä koilliseen Ult-Jaguniin, ja edelleen pohjoiseen Kogalymiin ja Jamalin Nenetsian suurimpiin taajamiin. Ult-Jagunista lähtee sivurata itään Nižnevartovskiin. Rautatielinjoista keskimmäisin saapuu Jekaterinburgin suunnalta Jegoršinon kautta ja ulottuu vain Kondan äärellä sijaitsevaan Mežduretšenskin taajamaan (asema Ustje-Aha). Rautatielinjoista läntisin saapuu Jekaterinburgin suunnalta Serovin ja Ivdelin kautta Sovetskiin ja Njaganiin ja edelleen Obille (Priobjen pääteasema).
Useissa kaupungeissa on lentokenttä. Hanti-Mansian lentoasemista matkustajamäärältään suurimmat ovat Surgutin, Nižnevartovskin ja Hanty-Mansijskin lentoasema.
Väestö

Hanti-Mansia on muuttunut erityisesti öljylöytöjen jälkeisen muuttoliikkeen johdosta maaseutuvaltaisesta syrjäseudusta vahvasti kaupungistuneeksi, muualta lähtöisin olevan väestön ja heidän alueella syntyneen jälkipolven varaan rakentuneeksi teollisuusalueeksi. Väkiluku on kasvanut yli 16-kertaiseksi runsaassa 80 vuodessa eli vuosien 1939 ja 2010 välillä. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Hanti-Mansian asukasluku on 1 532 243 (2010) ja väestötiheys on 2,9 as./km².
Hanti-Mansian väestönkehitystä ja kaupungistumista voidaan kuvata väestönlaskentatilastojen avulla. Ohessa kuvataan, miten autonomisen piirikunnan väestö on kasvanut ja muuttunut vuoden 1939 jälkeen erityisesti maaöljy- ja kaasulöytöjen aiheuttaman muuttoliikkeen johdosta. Tilastoituun kaupunkilaisten osuuteen eri väestönlaskentojen välillä vaikuttavat paikallishallinnon alueiden rajojen muutokset sekä asutuskeskusten statuksen vaihtuminen. Kun taajama saa kaupunkityyppisen taajaman tai kaupungin arvon, sen asukkaista tulee Venäjän väestötilastoissa kaupunkilaisia.
1939, yhteensä      93 274 henkeä.
1959, yhteensä    123 926 henkeä. Kaupunkilaisia 30,1 % (37 298 as.) ja maaseutuväestöä 69,9 % (86 628 as.).
1970, yhteensä    271 157 henkeä. Kaupunkilaisia 62,9 % (170 625 as.) ja maaseutuväestöä 37,1 % (100 532 as.).
1979, yhteensä    569 139 henkeä. Kaupunkilaisia 78,3 % (445 675 as.) ja maaseutuväestöä 21,7 % (123 464 as.).selvennä
1989, yhteensä 1 268 439 henkeä. Kaupunkilaisia 90,9 % (1 152 785 as.) ja maaseutuväkeä 9,1 % (115 654 as.)
2002, yhteensä 1 432 817 henkeä. Kaupunkilaisia 90,9 % (1 301 924 as.) ja maaseutuväkeä 9,1 % (130 893 as.)
2010, yhteensä 1 532 243 henkeä. Kaupunkilaisia 91,5 % (1 401 429 as.) ja maaseutuväestöä 8,5 % (130 814 as.).
Väestö > Kaupungit ja suurimmat kaupunkimaiset taajamat

Kaupunkeja piirikunnassa on yhteensä 16 (2010), joista 13 toimii kaupunkipiirin keskuksena ja kolme on hallinnollisesti kunnallispiirin alaisuudessa. Suurimmat kaupungit ovat: Surgut (306 675 as.), Nižnevartovsk (251 694 as.), Neftejugansk (122 855 as.), pääkaupunki Hanty-Mansijsk (80 151 as.), Kogalym (58 181 as.) ja Njagan (54 890 as.).
Kooltaan 10 000-50 000 asukkaan kaupungeista ja taajamista suurimmat muodostavat oman kaupunkipiirinsä. Pienemmät ovat kunnallispiirin alaisuudessa (tässä ktt = kaupunkityyppinen taajama): Megion (49 449 as.), Radužnyi (43 399 as.), Langepas (41 670 as.), Pyt-Jah (41 488 as.), Urai (39 457 as.), Ljantor (38 992 as., Surgutin piirissä), Jugorsk (34 067 as.), Sovetski (26 495 as., Sovetskin piirissä), Poikovski (Пойковский, 25 594 as., ktt Neftejuganskin piirissä), Fjodorovski (Фёдоровский, 20 288 as., ktt Surgutin piirissä), Belojarski (20 283 as., Belojarskin piirissä), Izlutšinsk (Излучинск, 17 399 as., ktt  Nižnevartovskin piirissä), Pokatši (17 171 as), Belyi Jar (Белый Яр, 14 580 as., ktt Surgutin piirissä), Mežduretšenski (ktt Kondan piirissä, 11 058 as.) ja Novoagansk (Новоаганск, ktt Nižnevartovskin piirissä, 10 343 as.).
Artikkelin kartta esittää näiden taajamien sijainnin.
Väestö > Etninen jakauma

(Tämä kappale on kesken)

Piirikunnan väestö jakautuu useisiin kansallisuuksiin. Piirin alkuperäisväestöön luetaan hantit, mansit ja nenetsit.
| Etninen ryhmä | 1939 > Lkm | 1939 >  % | 1959 > Lkm | 1959 >  % | 1979 > Lkm | 1979 >  % | 1989> Lkm | 1989>  % | 2010  1> Lkm | 2010  1>  % |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| venäläiset | 67 616 | 72,5 | 89 813 | 72,5 | 423 792 | 74,3 |   |  | 973 978 | 63,6 |  |  |  |  |  |  |
| hantit | 12 238 | 13,1 | 11 435 | 9,2 | 11 219 | 2,0 |   |  | 19 068 | 1,2 |  |  |  |  |  |  |
| mansit | 5 768 | 6,2 | 5 644 | 4,6 | 6 156 | 1,1 |   |  | 10 977 | 0,7 |  |  |  |  |  |  |
| komit2 | 2 436 | 2,6 | 2 803 | 2,3 | 3 105 | 0,5 |   |  | 2 364 | 0,2 |  |  |  |  |  |  |
| tataarit | 2 227 | 2,4 | 2 938 | 2,4 | 36 898 | 6,5 |   |  | 108 899 | 7,1 |  |  |  |  |  |  |
| ukrainalaiset | 1 111 | 1,2 | 4 363 | 3,5 | 45 484 | 8,0 |   |  | 91 323 | 6,0 |  |  |  |  |  |  |
| nenetsit | 852 | 0,9 | 815 | 0,7 | 1 003 | 0,2 |   |  | 1 438 | 0,1 |  |  |  |  |  |  |
| valkovenäläiset | 141 | 0,2 | 1 281 | 1,0 | 7 555 | 1,3 |   |  | 14 703 | 1,0 |  |  |  |  |  |  |
| baškiirit | 9 | 0,0 | 91 | 0,1 | 7 522 | 1,3 |   |  | 35 428 | 2,3 |  |  |  |  |  |  |
| azerit | ryhmässä Muut | --- | ryhmässä Muut | --- | 1 263 | 0,2 |   |  | 26 037 | 1,7 |  |  |  |  |  |  |
| suomalaiset | 5 | 0,0 | 273 | 0,2 | 203 | 0,0 (0,04) |   |  | 137 | 0,0 (0,009) |  |  |  |  |  |  |
| Muut | 852 | 0,9 | 4 470 | 3,6 | 6 156 | 1,1 |   |  | 247 891 | 16,2 |  |  |  |  |  |  |
| Yhteensä | 93 274 | 100 | 123 926 | 100 | 570 763 | 100 | 1 268 439  | 100 | 1 532 243 | 100 |  |  |  |  |  |  |
1 Vuoden 2010 väestönlaskennassa 102 138 henkilöä ei kertonut etnistä ryhmäänsä alueella. Heidät on sisällytetty ryhmään Muut. 2 Komien väestöryhmä sisältää komipermjakit vuoden 1959 laskentaan saakka. Myöhemmin osana ryhmää Muut; esimerkiksi vuonna 1979 alueella oli 1 335 komipermjakkia.
Väestö > Uskonto

Vuonna 2012 julkaistun, Venäjän uskontoja laajasti kartoittaneen Arena-tutkimuksen mukaan Hanti-Mansian asukkaista oli:
38 % ortodokseja (kuului  Venäjän ortodoksinen kirkkoon),
23 % jumalaan (tai korkeampaan voimaan) uskovia, muttei tunnustanut mitään tiettyä uskontoa,
11 % ateisteja, ei usko jumalaan,
5 % islaminuskoisia, muttei sunneja eikä šiioja,
5 % kristittyjä, muttei ortodokseja, katolisia tai protestantteja,
5 % sunnilaisen islaminuskon kannattajia,
< 1 % ortodokseja, muttei kuulu Venäjän ortodoksiseen kirkkoon eikä ole vanhauskoisia,
< 1 % luonnonvoimiin ja -jumaliin pohjautuvan perinneuskonnon kannattajia,
< 1 % katolilaisia,
monia šiialaisen islaminuskon kannattajia ja
1 % jotain muuta.
Väestö > Kieli- ja kulttuuripolitiikka

Piirikunnan alkuperäisasukkaiden kielet hanti ja mansi kuuluvat suomalais-ugrilaisten kielten ugrilaiseen ryhmään ja niiden lähin sukukieli on unkari. Hantit ja mansit ovat kärsineet paljon venäläisten harjoittaman sulauttamispolitiikan vuoksi.lähde?
Hanti-Mansian duuma hyväksyi viimeisessä istunnossaan vuonna 2001 lain alkuperäiskansojen kielten säilyttämisestä ja kehittämisestä. Lain on tarkoitus turvata ja edesauttaa piirikunnassa asuvien alkuperäisasukkaiden, hantien, mansien ja nenetsien oman kielen ja kulttuurin vaalimista ja kehittämistä.lähde?
Kulttuuri

Suomalaiset toimijat, erityisesti Kulttuurien museo ja Äidinkielen opettajien liitto, tuottivat 2010-luvun alussa Hanti-Mansian tahojen kanssa ensimmäisen hantin- ja mansinkieltä tukevan verkko- ja kiertonäyttelyn. Tämä suomeksi, hantiksi, mansiksi ja englanniksi laadittu Suomesta Siperiaan -näyttely kuvaa suomalaisten tutkimusmatkoja obinugrilaisten pariin.
Hanti-Mansia on tunnettu muun muassa siellä järjestetyistä shakin ja ampumahiihdon kansainvälisistä kilpailuista. Vuonna 2010 siellä järjestettiin 39. shakkiolympialaiset.
Rémy Augustin

Rémy Augustin (30. syyskuuta 1910 Pétionville – 29. maaliskuuta 1983) oli haitilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin Montfort-lähetyssaarnaajien papiksi 11. kesäkuuta 1933 ja nimitettiin Port-au-Princen arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Turuzin titulaaripiispaksi 8. huhtikuuta 1953. Piispaksi vihkiminen seurasi 31. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Francesco Lardone, jota avustivat Joseph-Marie Le Gouaze ja Albert-Marie Guiot.
Augustin sai 20. elokuuta 1966 nimityksen Port-de-Paix'n koadjuuttoripiispaksi, ja 18. syyskuuta 1978 hänet nimitettiin sen piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään hiippakunnan johdossa 22. helmikuuta 1982. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Gramofonilevy

Kannettava gramofoni ja 78 kierroksen levy
Gramofonilevy eli sellakkalevy, arkikielessä yleisesti myös savikiekko, on analogiseen äänentoistoon tarkoitettu äänilevyn varhainen formaatti. Emil Berliner patentoi gramofoniaan varten tekemänsä keksinnön vuonna 1887. Sellakkalevyä käytettiin yleisesti 1880-luvulta 1960-luvulle saakka. Tuolloin sen korvasi pääasiallisena tallenneformaattina suuremman tallennuskapasiteetin tarjoava ja kestävämmästä PVC-muovista valmistettu vinyylilevy. Savikiekkojen pyörintänopeus oli yleisimmin 78 kierrosta minuutissa, mutta myös muita nopeuksia käytettiin. Ensimmäisten, vuonna 1889 markkinoille tulleiden gramofonilevyjen halkaisija oli 13 senttimetriä, mutta vuonna 1894 Yhdysvalloissa tulivat käyttöön halkaisijaltaan 17,5-senttimetriset yksipuoliset levyt. Kaksipuolisia levyjä alettiin tehdä vuonna 1904. Valmistusaineena käytettiin sellakan ja puuvillan tai muun kuidun seosta. Sellakkalevyt ovat LP-levyjä paksumpia ja painavampia. Ne ovat myös herkkiä särkymään pudotessaan, mistä tulee äänilevytyypin kansanomainen nimitys savikiekko. Toimiakseen hyvin sellakkalevy vaatii vinyylilevyä leveämmän uransa takia erilaisen neulan ja äänirasian.
Historiaa

Alkuvuosinaan gramofonilevyt joutuivat kilpailemaan tallennusvälineenä fonografissa käytettyjä vahalieriöitä vastaan, mutta syrjäyttivät nämä lopulta täysin. Berliner Gramophone Company myi Yhdysvalloissa vuonna 1897 jo lähes 250 000 levyä. Lopullinen läpimurto tapahtui 1920-luvun puolivälissä, jolloin levyjen hinnat laskivat ja halvat matkagramofonit tulivat markkinoille. Suurimmat gramofonilevyjen valmistusmaat olivat 1900-luvun ensimmäisillä vuosikymmenillä Yhdysvallat, Iso-Britannia ja Saksa.
Neuvostoliitossa gramofonilevyjä valmistettiin pitkälle 1960-luvulle saakka eikä siellä otettu koskaan tuotantoon 45 kierroksen vinyylilevyjä. Myös Intiassa julkaistiin Beatles-yhtyeen kappaleita vielä gramofonilevyillä.
Aiheesta muualla

Marko Tikka: Mikä on gramofonilevy ja ovatko ne arvokkaita? 7-sivuinen PDF, Fenno-musiikkiarkisto.
Kirjallisuutta

Pekka Gronow: 78 kierrosta minuutissa: Äänilevyn historia 1887–1960. Suomen Jazz & Pop Arkisto, 2013, Helsinki. Ladattavissa Musiikkiarkosta, open access.
Haskell Wexler

Haskell Wexler vuonna 1999.
Haskell Wexler (6. helmikuuta 1922 Chicago, Yhdysvallat – 27. joulukuuta 2015 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvaaja ja dokumenttien tekijä.
Nuoruus

Wexler sai 16-millisen kameran käyttöönsä jo teini-ikäisenä. Hän kuvasi varakkaan ja vapaamielisen perheensä lomamatkoilla myös paikallisia ilmiöitä, kuten fasisteja Italiassa. Toisessa maailmansodassa Wexler palveli kauppalaivastossa. Hän sai palkinnon urhoollisuudesta pelastaessaan tovereitaan, kun torpedo upotti heidän laivansa.
Ura kuvaajana

Wexler kuvasi sekä näytelmäelokuvia että teollisuuselokuvia, mainoksia ja poliittisia dokumentteja. Vaikka hän oli värisokea, se ei estänyt häntä kuvaamasta värielokuvia yhtä hyvin kuin mustavalkoisiakin. Wexler oli kekseliäs kuvaaja, jota ensin mollattiin ja myöhemmin matkittiin. Hän oli ensimmäisiä Hollywood-kuvaajia, joka käytti käsivarakameraa ja jaettua kuva-alaa.
Wexlerin ensimmäinen pitkä näytelmäelokuvatyönsä oli Irvin Kershnerin ohjaama Stakeout on Dope Street (1958). Tunnettuja kuvaustöitä ovat lisäksi esimerkiksi Elia Kazanin America America (1963), Mike Nicholsin Kuka pelkää Virginia Woolfia? (1966), Norman Jewisonin Yön kuumuudessa (1967) ja John Saylesin Matewan – kuoleman kaivos (1987).
Wexler hoiti loppuun Terrence Malickin elokuvan Onnellisten aika kuvaukset Néstor Almendrosin jouduttua lähtemään toisen elokuvan pariin. Almendros palkittiin elokuvasta Oscarilla.
Wexler oli myös näkemyksissään omapäinen kuvaaja, mikä johti muun muassa Bill Butlerin ottamiseen hänen tilalleen Miloš Formanin elokuvan Yksi lensi yli käenpesän kuvausten loppupuolella.
Uransa loppupuolella Wexler kuvasi useita idependent-ohjaaja John Saylesin elokuvia. Hän myös jatkoi dokumenttien tekemistä uransa loppuun asti.
Palkinnot

1967 Parhaan musta-valkokuvauksen Oscar elokuvasta Kuka pelkää Virginia Woolfia?
1977 Parhaan kuvauksen Oscar elokuvasta Tämä maa on minun
1996 Tähti Hollywoodin Walk of Famelle | Osoite: 7070 Hollywood Blvd.
Palkinnot > Oscar-ehdokkuudet

1976 Parhaan kuvauksen Oscar-ehdokkuus elokuvasta Yksi lensi yli käenpesän yhdessä Bill Butlerin kanssa
1988 Parhaan kuvauksen Oscar-ehdokkuus elokuvasta Matewan - kuoleman kaivos
1990 Parhaan kuvauksen Oscar-ehdokkuus elokuvasta Ilotyttö ja poliitikko
Osittainen filmografia

1961 En tahdo kuolla (The Hoodlum Priest)
1963 America America
1964 Paras mies voittakoon (The Best Man)
1965 Rakastettu - kaivattu (The Loved One)
1966 Kuka pelkää Virginia Woolfia? (Who's Afraid of Virginia Woolf?)
1967 Yön kuumuudessa (In the Heat of the Night)
1968 Thomas Crownin tapaus (The Thomas Crown Affair)
1975 Yksi lensi yli käenpesän (One Flew Over the Cuckoo's Nest)
1976 Tämä maa on minun (Bound for Glory)
1978 Katkera paluu (Coming Home)
1982 Puhalla rahat ja juokse (Lookin' to Get Out)
1987 Matewan – kuoleman kaivos (Matewan)
1988 Colors - jengit (Colors)
1989 Ilotyttö ja poliitikko (Blaze)
1992 The Babe
1994 Roan Inishin salaisuus (The Secret of Roan Inish)
1996 Mulhollandin putous (Mulholland Falls)
1996 Epäilyksen varjossa (The Rich Man's Wife)
1999 Ennen kuolemaa (Limbo)
2004 Silver City
Lähde: Haskell Wexler - IMDbtarvitaan parempi lähde
Aiheesta muualla

Haskell Wexler Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Haskell Wexler Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Emmy Awards 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Itämetro

Itämetro (myös Östersundomin metro) on Helsingin metron suunniteltu jatko Mellunmäen asemalta itään. Itämetron asemista yksi on suunniteltu Vantaalle, kolme Helsinkiin ja yksi Sipooseen. Metron on tarkoitus palvella Helsingin, Vantaan ja Sipoon alueille rakennettavan uuden Östersundomin alueen noin 70 000 asukasta. Sipoo on selvittänyt metron jatkamista Sipoonlinnaan tai Eriksnäsiin.
Historia

Itämetron varhaisimmissa suunnitelmissa vuonna 2007 siitä suunniteltiin noin kuuden kilometrin mittaista ja siihen oli määrä rakentaa kolmesta neljään uutta asemaa. Metron hinnaksi arvioitiin tuolloin vain 150 miljoonaa euroa. Rakentamista suunniteltiin aloitettavaksi 2013, jolloin länsimetron olisi alun perin ollut tarkoitus valmistua. Mellunmäki–Majvik-metroradan esiselvitys valmistui 2010. Vuotta myöhemmin julkaistussa Helsingin seudun liikenteen HLJ 2011 -raportissa sen rakennustöitä esitettiin aloitettavaksi vuoteen 2020 mennessä. Neljä vuotta myöhemmin julkaistu HLJ 2015 -raportti siirsi itämetron toteutustavoitetta vasta vuosille 2025–2040. Östersundomin yleiskaavan alustavassa toteutusaikataulussa metron toteutus on ajoitettu 2020-luvun puolivälistä 2030-luvun alkuun.
Metron linjaus > Itämetro Mellunmäki–Majvik

Itämetron ensimmäinen suunniteltu osa Mellunmäestä Majvikiin olisi noin kymmenen kilometriä pitkä ja osittain maanalainen. Sille suunniteltiin alun perin kolmesta kuuteen uutta asemaa, joista vuoden 2014 joulukuussa valmistuneessa yleiskaavaehdotuksessa esitettiin toteutettavaksi viittä Vantaan Länsisalmeen, Helsingin Salmenkallioon, Östersundomiin ja Sakarinmäkeen, sekä Sipoon Majvikiin. Uusista asemista neljää suunniteltiin maanalaisiksi.
Metron linjaus > Sipoon metro

Sipoon vuonna 2013 teettämässä itämetron jatkeen esiselvityksessä esitettiin kolmea vaihtoehtoista reittiä metrolle. Ensimmäisessä metro kulkisi Majvikistä Sibbesborgiin Västerskogin ja Räddarbyn kautta. Radan jatkoa tutkittiin myös Sibbesborgista Eriksnäsiin. Metroradan pituudeksi tulisi ensimmäisessä vaihtoehdossa 6,34 kilometriä Sibbesborgiin tai 8,57 kilometriä Eriksnäsiin. Eriksnäsin asema olisi kokonaan maanalainen, Sibbesborgin osittain, muiden kahden ollessa pinta-asemia.
Toinen reittivaihtoehto kulkisi jotakuinkin samaa linjausta ensimmäisen kanssa. Metron toinen asema olisi tosin Västerskogin sijasta Sipoon Joensuussa. Toisen reittivaihtoehdon pituudeksi tulisi 6,29 kilometriä Sibbesborgiin ja 8,58 kilometriä Eriksnäsiin.
Kolmannessa reittivaihtoehdossa metrorata kulkisi muita selvästi etelämpänä Sipoon rannikkoa pitkin. Radan pituudeksi tulisi tällöin 6,27 kilometriä Eriksnäsiin ja 8,51 kilometriä Sibbesborgiin metron kulkiessa Gumbostrandin, Hitån, Eriksnäsin ja Sibbesborgin asemien kautta. Asemista Sibbesborg olisi osittain maanalainen ja Eriksnäs kokonaan muiden kahden ollessa pinta-asemia.
Aiheesta muualla

Sito Oy, Arkkitehtitoimisto HKP Oy, Strafica Oy & FCG Planeco Oy: Itämetron esiselvitys.  Helsingin kaupunkisuunnitteluvirasto, 5.2.2010.  Selvityksen verkkoversio (PDF) Viitattu 29.4.2015.
Port-de-Paix

| Port-de-Paix |
| --- | --- |
 Näkymä Port-de-Paix'n kadulta vuonna 1910
 Port-de-Paix
 Koordinaatit: 19°56′20″N, 72°49′50″W 
Valtio:   Haiti
Departementti:  Nord-Ouest
Arrondissementti:  Port-de-Paix
Väkiluku (2009):  250 000
Aikavyöhyke:  UTC-5
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Port-de-Paix (Haitin kreoliksi Pòdepè tai Pòdpè) on Haitin kunta ja Nord-Ouestin departementin pääkaupunki Atlantin valtameren rannikolla. Vuonna 2009 Port-de-Paix'n väkiluku oli 250 000.
Aiemmin Port-de-Paix oli merkittävä banaanin ja kahvin vientisatama, mutta nykyään se on Miamista lähtevän salakuljetuksen keskus. Kristoffer Kolumbus nimesi kaupunkia ympäröivän alueen Valparaísoksi laskettuaan siellä maihin 6. joulukuuta 1492. Alueella on paljon kauniita hiekkarantoja. Kaupungin ja heti sitä vastapäätä sijaitsevan Tortugan saaren välillä kulkee lauttayhteys.
Port-de-Paix'n perustivat vuonna 1665 ranskalaiset sotajoukot, jotka englantilaiset miehittäjät olivat häätäneet Tortugasta. Vuonna 1676 ranskalainen Saint-Dominguen siirtokunta siirrettiin Tortugalta Port-de-Paix'iin, ja se säilyi hallintokeskuksena pääkaupungin siirtämiseen Cap Françaisiin asti vuonna 1711. Ensimmäinen mustien orjien kapina kaupungissa syttyi vuonna 1679.
1800-luku oli kaupungille suuren kasvun aikaa, mutta vuoden 1902 tulipalo  tuhosi Port-de-Paix'n lähes täysin, eikä se koskaan saavuttanut aiempaa asemaansa.
Port-de-Paix on myös samannimisen arrondissementin pääkaupunki. Arrondissementtiin kuuluu neljä kuntaa: Port-de-Paix, Bassin-Bleu, Chansolme and Tortugan saari.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Port-de-Paix
Christophe Pierre

Christophe Pierre (s. 30. tammikuuta 1946 Rennes) on ranskalainen katolinen arkkipiispa ja Pyhän istuimen diplomaatti. Hänet vihki papiksi Paul Joseph Marie Gouyon 5. huhtikuuta 1970, ja hänet nimitettiin Gunelan titulaariarkkipiispaksi sekä apostoliseksi nuntiukseksi Haitille 12. heinäkuuta 1995. Piispaksi vihkiminen seurasi 24. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Angelo Sodano, jota avustivat Gouyon ja Jacques André Marie Jullien.
Pierre sai 10. toukokuuta 1999 nimityksen apostoliseksi nuntiukseksi Ugandaan ja 22. maaliskuuta 2007 Meksikoon.
Sivar Arnér

Sivar Arnér vuonna 1961.
Ernst Nils Sivar Arnér (13. maaliskuuta 1909 Arby, Kalmarin lääni – 1997) oli ruotsalainen kirjailija, yksi maansa tuon ajan proosan kärkihahmoista. Teoksissaan Arnér usein erittelee terävästi ihmissuhteita, varsinkin avioliittoa ja rakkautta.
Arnér oli koulutukseltaan filosofian maisteri ja toimi opettajana vuoteen 1947. Hänen esikoisteoksensa, novellikokoelma Skon som krigaren bar ilmestyi 1943 ja kertoo pasifistista, joka ei suostu valmistamaan sodassa käytettäviä saappaita.
Teokset > Suomennettu teos

Sinä itse; suomentanut Sole Uexküll. Helsinki: Otava 1948
Teokset > Romaaneita

Skon som krigaren bar (1943)
Plånbok borttappad (1943)
Du själv (1946, suomeksi Sinä itse)
Egil (1948)
Vackert väder (1950)
Han-Hon-Ingen (1951)
Fyra som var bröder (1955)
Som svalorna (1956).
Teokset > Novellkokoelmia

Verandan (1947)
Säkert till sommaren (1954).
Teokset > Kuunnelmia

Fem hörspel (1959)
Dag och natt (1960).