stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkealan reitti
Historiaa > Luonnonhistoriaa

Jääkausi loppui Suomen alueelta noin 9500 eaa., kun mannerjäätikön viimeiset rippeet sulivat Pohjanmaalta. Salpausselkien alue jäi aluksi Itämeren vedenpinnan alle, mutta maankohoamisen seurauksena alueen rantaviiva vetäytyi etelään päin. Maan kohotessa paljastui Salpausselkien alue ja ensimmäisen ja toisen Salpausselän väliin muotoutui samalla idästä länteen virtaava vesistöreitti. Sen nykyistä muotoa kutsumme Valkealan reitiksi. Sen valuma-alue rajautui alusta alkaen Salpausselkien väliin ja se laski myös heti länteen päin. Jossakin nykyisen Kouvolan ympäristössä sen lasku-uoma kääntyi etelään Suomenlahtea kohti. Siihen yhtyi pohjoisesta virtaava toinen valuma-alue, jonka paikalla sijaitsee nykyään Mäntyharjun reitin valuma-alue. Se oli siihen aikaan nykyistä pienempi, sillä esimerkiksi Puula on käännetty vasta vuonna 1854 virtaamaan Mäntyharjun reitille. Saimaa ja Päijänne laskivat  aluksi Pohjanlahteen, mutta maankohoamisen epätasaisuus kallisti kummankin järvialtaat kohti etelää. Saimaan laskujoki tyrehtyi ensiksi, kun sen laskukynnys kohosi liikaa, ja Saimaa laskikin jonkin aikaa länteen päin Päijänteeseen. Tämän seurauksena Saimaa ja Päijänne muodostivat noin 7500 eaa. suuren Sisä-Suomen suurjärven, jonka yhteinen laskujoki laski Pohjanlahteen. Myös tämä laskujoki tyrehtyi. Järvien vedenpinnan kohottua tarpeeksi, murtautui vesi noin 7000 eaa. etelään päin nykyisen Heinolassa Jyrängönvirtaa myöten Konniveteen ja alempana Pyhäjärveen. Tällä uusi virtaus kohtasi Mäntyharjun ja Valkealan reittien vedet, jotka jäivät voimakkaan virtauksen takia sen sivu-uomiksi. Uutta pääuomaa kytsutaan Kymijoeksi. Saimaa laski vielä noin 100 vuotta vetensä Päijänteeseen, mutta jo noin 6900 eaa. puhkesi Saimaalle uusi reitti nykyiselle Mäntyharjulle. Saimaan järvialtaan kallistuminen kuitenkin jatkui ja Saimaa puhkaisi Pien-Saimaalla noin 6300 eaa. vielä toisen reitin, tällä kertaa Valkealan reitille. Saimaa on Kymijoen vesistössä laskenut parhaimmillaan ehkä kolmestakin kohtaa länteen päin. Kallistumisen jatkuessa Saimaan pohjoinen laskureitti kuivui ensimmäiseksi, ja lopulta kaakkoisrantaan auennut uusi Vuoksen laskureitti noin 5700 eaa. aiheutti Saimaan länsireittien lopullisen tyrehtymisen. Näin Valkealan reitin virtaamat pienenivät merkittävästi, samoin tietenkin myös Kymijoenkin. Väliväylän keskijuoksulla on runsaasti esihistoriallisia kalliomaalauksia.
Historiaa > Merkitys ihmistoiminnalle

Uittotoiminta aloitettiin 1890-luvulla. Vesireittiä käytettiin heti hyväksi yhdistämään Saimaan alue Kymijokeen uittoruuhella, johon on annettiin lupa 29.8.1890. Valkealan reitin erottaa Vuoksen vesistöalueesta Rutolassa sijaitseva noin 100 metriä leveä kannas. Sen koillispuolella sijaitseva Myllylampi laskee Saimaaseen ja lounaispuolella oleva Kärjenlampi Valkealan reitin vesistöön. Kärjenlammesta vesi on aikanaan virrannut Saimaaseen, mutta virtaussuuntaa on muutettu uittojärjestelyjen yhteydessä. Lisäksi uiton aikana pumpattiin Vuoksen vesistöstä lisävettä Valkealan reitille noin 0,8 m³/s. Toiminnan ollessa vilkkainta siirrettiin vuosittain noin 700 000–1 000 000 tukkia Vuoksen vesistöstä Valkealan reitille. Uiton päätyttyä vuonna 1963 päättyi myös lisäveden pumppaus. Uittolaitteita on tämän jälkeen purettu hiljalleen reitin varrelta pois ja uittoääntö on kumottu 8.4.1983.
Energiantuotantoa, säännöstelyä ja järvien kuivatushankkeita varten on reitille rakennettu 17 patoa. Energiantuotantoa on edelleen Ruokokosken voimalaitoksella sekä Kannuskosken myllypadon ja Pasin myllypadon yhteydessä. Myös Huhmarkosken voimalaitoksella on ollut sähköntuotantoa.
1980-luvulla kutsuttiin reitin veneilyreittiä Väliväyläksi, mutta siitä tuli silloin myös suosittu melontareitti. Kesällä 1986 sen meloi läpi noin 450 kanoottikuntaa . Vielä 2010-luvulla on Valkelalan reitti suosittu melontareitti.
Aiheesta muualla

Jokelan Myllynkosken pato ja mylly, historiaa ja valokuvia
Theodor Storm

| Theodor Storm |
| --- | --- |
 Theodor Storm 1860-luvulla (ferrotypia).
Henkilötiedot
Koko nimi:  Hans Theodor Woldsen Storm
Syntynyt: 14. syyskuuta 1817 Husum
Kuollut: 4. heinäkuuta 1888 (70 vuotta) Hademarschen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Esikoisteos:  Liederbuch dreier Freunde
Pääteokset:  Immenjärvi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Theodor Storm (14. syyskuuta 1817 Husum – 4. heinäkuuta 1888 Hademarschen) oli saksalainen realismin kauden kirjailija, jonka novellit ovat realismin kauden merkittävimpiä.
Elämä

Storm syntyi lakimiehen poikana Husumissa. Hän opiskeli lakitiedettä Kielissä ja Berliinissä. Hän palasi Husumiin asianajajaksi vuonna 1843. Hän osallistui siellä vuonna 1848 Slesvig-Holsteinin saksalaisten kapinaan Tanskaa vastaan ja alueen liittämiseksi Saksaan. Kapinan kukistuttua hän joutui vuonna 1852 muuttamaan Preussin puolelle, ensin Potsdamiin ja myöhemmin Heiligenstadtiin. Storm palasi Husumiin Tanskan ja Saksan sodan päätyttyä, ensin maavoudiksi(landvogt). Hän erosi palveluksesta 1880 käräjätuomarina.
Kirjallinen ura

Storm aloitti kirjailijanuransa lyyrikkona. Esikoisteos oli Liederbuch dreier Freunde (1843), jossa hän ystäviensä Theodor ja Tycho Mommsenin kanssa ilmaisi schleswigholsteinilaisia tunteitaan. Opiskeluajoistaan saakka hän oli julkaissut runoja, jotka ilmestyivät yksissä kansissa vuonna 1852. Ne olivat yksinkertaisen lämpimiä, laulullisia ja välitöntä tunnetta kuvaavia. Vuodesta 1847 Storm kirjoitti novelleja. Aluksi ne kuvasivat lyyrisiä tilanteita. Vuoden 1849 teos Immensee (suom. Immenjärvi) kuuluu Saksan kirjallisuuden luetuimpiin novelleihin. Teoksessa näkyy Stormin tekstien keskeisin motiivi: ihmisonnen ja sen muistojen katoavuus ja ihmisen yksinäisyys. Tätä korosti se, että Storm oli irtisanoutunut uskonnosta ja hylännyt kuolemattomuuden ajatuksen.
Storm aloitti lyyrikkona romantiikan aikana, ja vaikutteita hän sai muun muassa Joseph von Eichendorffilta, mutta runoissa on yksilöllinen sävy ja niiden perusajatus muistuttaa kansanlauluja. Novellit ovat sävyttömämpiä eivätkä muodoltaan yhtä tiiviitä kuin runot. Hän ei käsittele poliittisia, yhteiskunnallisia eikä henkisiä kiistoja vaan joko saman ajan tai historiaan naamioituja henkilökohtaisia konflikteja, jotka muodostavat kertomusten ytimen.
Stormin 58 novellista ainakin 35 on tehty vuoden 1864 jälkeen. Tällä kaudella Storm siirtyi tunnelmakuvauksesta todellisiin tapahtumiin ja elämän ongelmiin. Kauden tunnetuimpia novelleja ovat Viola tricolor (1873), Pole Poppernspäler (1874, suom. Nukke-Nikke) ja Hans und Heinz Kirch (1882). Synkänsävyisiä, kronikkatyyppisiä novelleja ovat Aquis submersus (1876, suom. Rakkauden rikos) ja Der Schwimmelreiter (1888, suom. Aaveratsastaja). Monet tämän kauden novellit viittaavat tuleviin uusromantiikan ja impressionismin virtauksiin. Myöhempi kirjailija Thomas Mann on ilmaissut saaneensa runsaasti vaikutteita Stormilta.
Suomennetut teokset

Immenjärvi, Helsinki: Holm 1887
Nukke-Nikke (Pole Poppenspäler), Oulussa: K.F. Kiwekäs, 1903 Teos verkossa
Rannikon ratsastaja: pohjoisfriisiläinen tarina; suom. Ester Peltonen, Porvoo: WSOY 1903. Sarja: Suurten kertojain teoksia 13
Rakkauden rikos (Aquis submersus) Helsinki: Kirja 1923. Sarja: Helmi-sikermä n:o 7
Immensee ja muita novelleja (Immensee, Ein grünes Blatt, Im Schloss), suom. Hannes Korpi-Anttila, Porvoo: WSOY 1945
Aaveratsastaja: novelli (Der Schimmelreiter); suom. Sirkka Selja, Hämeenlinna: Karisto 1962. Sarja: Helmisarja 23
Sateenhaltijatar (Die Regentrude ), suom. Marja Lallo, Helsinki: Kansankulttuuri [1976 ISBN 951-615-110-8
Pieni kyytimies (Der kleine Häwelmann) suom. Leena Krohn, Helsinki: Lasten keskus 1995. ISBN 951-627-636-9
Runoja suomeksi

Kaukana maailmasta, teoksessa: Laulujen virta, suom. Arvi Kivimaa, WSOY, 1936
Kaupunki, teoksessa: Laulujen virta, suom. Arvi Kivimaa, WSOY, 1936
Matkalle mukaan poimin tuon lehvän päivän kesäisen, teoksessa: Lounatuulia, Helsinki: Kirjapaja, 1990 ISBN 951-621-977-2
Merenranta, teoksessa: Laulujen virta, suom. Arvi Kivimaa, WSOY, 1936
Tarina kissoista (Von Katzen), suom. Anna-Maija Raittila, teoksessa: Kissanystävälle, WSOY 1991 ISBN 951-0-16569-7
Unettomana, teoksessa: Laulujen virta, suom. Arvi Kivimaa, WSOY, 1936
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Theodor Storm Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia Theodor Stormin e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Gregor Strasser

Gregor Strasser vuonna 1928.
Gregor Strasser (31. toukokuuta 1892 Geisenfeld – 30. kesäkuuta 1934 Berliini) oli saksalainen poliitikko, joka kuului Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen (NSDAP) johtajiin ennen puolueen valtaannousua. Strasser ajautui erimielisyyksiin puolueen johtajan Adolf Hitlerin kanssa, ja hänet murhattiin Hitlerin määräyksestä pitkien puukkojen yönä kesällä 1934. Gregor Strasserin ja hänen veljensä Otto Strasserin mukaan on nimetty strasserismiksi kutsuttu kansallissosialismin ”vasemmistolaisempi” suuntaus, joka painottaa kapitalismin vastaisuutta sekä sosiaalipoilitiikkaa.
Elämä > Ennen politiikkaa

Strasser syntyi keskiluokkaiseen baijerilaiseen katoliseen perheeseen. Hän haaveli lääkärin ammatista, mutta koulutus oli hänen perheelleen liian kallis. Sen sijaan hän päätti kouluttautua apteekkariksi.
Ensimmäinen maailmansota keskeytti Strasserin opinnot.Hän palveli rintamalla ja eteni luutnantiksi, toisin kuin Hitler, jonka sotilasarvoksi jäi korpraali. Esimiehet kirjoittivat hänestä paljon myönteisiä raportteja, joissa kehuttiin hänen älykkyyttään, velvollisuudentunnettaan ja energisyyttään. Hänen iloinen luonteensa piti yllä mielialaa huonoina hetkinä. Hän haavoittui rintamalla ja kärsi sen aiheuttamia vaivoja loppuelämänsä.
Elämä > Loppuvaiheet

Vuonna 1932 oltiin tilanteessa joka oli Saksalle sisäpoliittisesti erittäin vaikea. Hallitukset olivat lyhytaikaisia ja lähes toimintakyvyttömiä. Ne pystyivät päättämään vain toisarvoisista asioista. Taloudessa oli saavutettu laman syvin kohta, vaikka heikkoja merkkejä noususta oli näkyvistä. Presidentti Paul von Hindenburg pelkäsi eräissä keskusteluissaan jo sisällissotaa. Tajuttiin, että tilannetta ei saada vakautettua ilman kansallissosialisteja. Poliittisen eliitin katseet alkoivat kääntyä kohti järkimiehenä pidettyä Strasseria. Tarkoituksena oli Strasserin avulla hajoittaa kansallissosialistinen puolue ja estää inhotun Hitlerin valtaannousu.
Strasser oli vuonna 1932 tuominnut poliittisen väkivallan. Häntä inhotti miten kyynisesti Hitler ja hänen lähipiirinsä suhteutuivat siihen. SA-miesten tekemiin väkivaltaisuuksiin he eivät koskaan reagoineet mitenkään, paitsi että hyökkäsivät lehdessään, että kaikki oli kommunistien panettelua. Kaikki tämä inhotti Strasseria ja hänen ajattelunsa alkoi lähetä kansalliskonservatismia.
Joulukuussa 1932 presidentti Hindenburg kutsui Kurt von Schleicherin valtakunnankansleriksi ja Strasserin tämän varakansleriksi. Schleicher kävi Strasserin kanssa keskusteluja suunnitelmastaan. Kävi kuitenkin ilmi, että Strasserilla oli liioitellut käsitykset kannatuksestaan kansallissosialistisen puolueen sisällä. Niitä, jotka olivat valmiita uhmaamaan avoimesti Hitleriä oli kovin vähän.
Strasserilta puuttui lopulta itseltään kyky taistella asemastaan puolueessa. Hän ei ymmärtänyt, että miten tärkeää olisi saada puolue kontrolliinsa. Sen sijaan hän oli käyttänyt kaiken tarmonsa luodakseen kontakteja muihin puolueisiin. Hän erosi kaikista puolueviroistaan pysyen tosin valtiopäiväedustajana maaliskuuhun vuonna 1933. Eronsa jälkeen hän lomaili Italiassa. Veljelleen hän totesi, että ei halunnut olla arvojärjestyksessä Göringin, Goebbelsin ja Röhmin jälkeen. Hän moitti Hitleriä siitä, että tämä oli estänyt järkevän yhteydenpidon muihin puolueisiin ja karkottanut läheltään kaikki rakentavat ihmiset.
Erottuaan puolueviroistaan Strasser tapasi ystäväänsä ja kertoi olevansa varma, että ei kauan elä. Hän myönsi tähdensi ystävälleen, että tämän ei oman etunsa nimessä kannata enää tavata häntä. Oli edessä sitten mitä tahansa, Strasser kehoitti ystäväänsä muistamaan, että Saksa on nyt itävaltalaisen paatuneen valehtelijan johtama. Lisäksi johtajistoon kuului entinen upseeri joka oli perverssi sekä kampurajalka. Viimeinen oli heistä hänen mukaansa pahin, itse paholainen ihmisen hahmossa.
Pitkien puukkojen yönä 30. kesäkuuta 1934 Strasser pidätettiin ollessaan kotonaan lounaalla Hitlerille uskollisten puoluelaisten kanssa. Hänet vietiin vankilaan, jossa hänet myöhemmin ammuttiin. Diplomaatti Fritz Günther von Tschirschky, joka oli samaan aikaan Gestapon kuulusteltavana on kertonut tapauksesta. Hän oli nähnyt Strasserin olivan kahlehdittuna ja että hänen ympärillään oli ollut kolme aseistettua vartijaa. Vartijat veivät Strasserin eristysselliin, missä oli ammuttu viisi laukausta. Laukausten jälkeen oli Hauptstrumführer tullut ulos sellistä ja tokaissut: "Se sika on hoidettu".
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gregor Strasser Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Joseph Gontrand Décoste

Joseph Gontrand Décoste (s. 24. huhtikuuta 1957) on haitilainen roomalaiskatolinen piispa. Hän kuuluu jesuiittoihin. Hänet vihittiin papiksi Les Cayesin hiippakuntaan 1. heinäkuuta 1984. Hän sai 6. elokuuta 2009 nimityksen Jérémien hiippakunnan piispaksi, ja piispaksi vihkiminen seurasi 18. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Joseph Serge Miot, jota avustivat Bernardito Cleopas Auza ja Pierre-André Dumas.
Cheryl Strayed

| Cheryl Strayed |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. syyskuuta 1968 (ikä 56) Spangler, Pennsylvania
Kansalaisuus:  
Kirjailija
Esikoisteos:  Torch
Aiheesta muualla
www.cherylstrayed.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Cheryl Strayed (alk. Nyland; s. 17. syyskuuta 1968 Spangler, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen kirjailija ja kolumnisti. Hänet tunnetaan muun muassa muistelmateoksestaan Wild: From Lost to Found on the Pacific Crest Trail. Teos on julkaistu suomeksi nimellä Villi vaellus.
Ura

Strayedin esikoisromaani Torch julkaistiin helmikuussa 2006 ja se sai myönteisen vastaanoton. Torch oli ehdolla Great Lakes Book Award -palkinnon saajaksi ja sanomalehti The Oregonian valitsi sen yhdeksi vuoden 2006 kymmenestä parhaasta kirjasta, joiden kirjoittaja tulee Yhdysvaltain luoteisosasta (Pacific Northwest).
Strayedin toinen kirja, muistelmateos Wild: From Lost to Found on the Pacific Crest Trail julkaistiin Yhdysvalloissa 20. maaliskuuta 2012. Julkaisija oli Alfred A. Knopf. Teos on käännetty yli 40 kielelle. Viikko julkaisunsa jälkeen Wild debytoi sijalla seitsemän New York Timesin bestseller-listalla kovakantisten ei-kuvitteellisten teosten sarjassa. Kesäkuussa 2012 Oprah Winfrey ilmoitti, että Wild on hänen uuden kirjakerhonsa ensimmäinen valinta. Heinäkuussa Wild nousi ensimmäiselle sijalle New York Timesin bestsellerien listalla ja pysyi siellä seitsemän perättäistä viikkoa.
Wild perustuu Strayedin omiin kokemuksiin hänen vaellukseltaan Pacific Crest Trail -reitillä. Strayed käveli reittiä sadan vuorokauden verran vuonna 1995. Wildista tehtiin saman niminen elokuva vuonna 2014. Jean-Marc Valléen ohjaaman elokuvan pääosassa, Cheryl Straeydin roolissa, on Reese Witherspoon.
Heinäkuussa 2012 Vintage Books julkaisi Strayedin kolmannen kirjan: Tiny Beautiful Things: Advice on Love and Life from Dear Sugar. Kirja debytoi New York Timesin bestseller-listan elämäntaitoteosten kategoriassa sijalla 5 ja sitä on julkaistu myös muissa maissa. Tiny Beautiful Things: Advice on Love and Life from Dear Sugar on valikoitu kokoelma Strayedin suosituista kolumneista "Dear Sugar", joita hän kirjoitti vuosina 2010–2012.
Strayedin neljäs kirja, Brave Enough julkaistiin Yhdysvalloissa 27. lokakuuta 2015 julkaisijanaan Alfred A. Knopf. Se debytoi New York Timesin bestseller-listan elämäntaitokirjojen kategoriassa sijalla 10.
Yksityiselämä

Cheryl Strayedin vanhemmat olivat Barbara Anne "Bobbi" (o.s. Young; 1945–1991) ja Ronald Nyland. Perhe muutti Pennsylvaniasta Minnesotaan, Chaskan pikkukaupunkiin. Vanhempiensa erottua Cheryl Strayed muutti äitinsä, isäpuolensa ja kahden sisaruksensa kanssa Aitkin Countyyn. High Schoolin jälkeen Strayed opiskeli Minnesotan yliopistossa. Sittemmin hän opiskeli Syracusen yliopistossa kirjoittamista. Strayed avioitui Marco Littigin kanssa 1988, liitto päättyi eroon 1995. Vuonna 1999 Strayed avioitui dokumentaristi Brian Lindstromin kanssa; pariskunnalle syntyi kaksi lasta.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Cheryl Strayed
Käännös suomeksi
Strela-2

Kuvassa sekä laukaisulaittein että ilman oleva SA-7 eli Strela-2 ohjus.
9K32 "Strela-2" (ven. 9К32 "стрела-2" - nuoli, Nato-raportointinimi SA-7 Grail) on neuvostoliittolainen olalta laukaistava lyhyen matkan ilmatorjuntaohjus, joka otettiin käyttöön 1968. Suomessa uudempi malli, Strela-2M, tunnetaan nimellä ItO 78. Strela on ensimmäisen sukupolven infrapunahakeutuva ohjus ja pystyy lukittumaan maaliin ainoastaan takaapäin. Suomessa koulutusta annettiin Hyrylän (HelItR) ja Rovaniemen (LapItR, RovItPsto) varuskunnissa. Asetyypin logistiikka eli varastointi tapahtui etupäässä Haapajärvellä Asevarikossa nro 8.
Suomessa ensimmäisen tämän tyypin ohjus ammuttiin Lohtajan Vattajanniemellä 22. helmikuuta 1979. Sen laukaisi teknikko-yliluutnantti Kalervo Liikanen. Ohjusta esiteltiin aiemmin, mutta sitä ei voitu laukaista huonon sään vuoksi. Reijo Alanne oli Kadettikoulun ensimmäinen oppilas, joka sai ampua Lohtajalla vastaavan niin sanotun kovan ohjuksen vuonna 1982.
Ohjuksen kantomatka on noin 4,2 kilometriä vaakasuunnassa ja 2,3 kilometriä pystysuunnassa ja nopeus 1,75 mach. 1,15 kilogramman taistelukärjessä on 370 grammaa HBX-räjähdettä. Muut mitat ovat:
paino 15 kg
pituus n. 1,5 m (150 cm)
paksuus/läpimitta 72 mm
Kuva ohjuksen laukaisusta, jolloin ajopanos on singonnut sen laukaisuputkesta ulos. Matkamoottori ei vielä ole käynnistynyt.
Kehitys

Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitossa uskottiin sotaa käytävän vain ydinasein aseistetuilla pommikoneilla, ja pitkänmatkan- ja suurenkorkeudenohjusten kehitystyö aloitettiin varhain. Korean sota osoitti kuitenkin tavanomaisen sodankäynnin olevan vielä voimissaan, ja Neuvostoliitossa käynnistettiin kymmenvuotinen hanke liikkuvien taistelukentän ilmatorjuntajärjestelmien kehittämiseksi kattamaan monia torjuntaetäisyyksiä.
Uuteen doktriiniin kuului viiden kantaman asejärjestelmiä:
rintaman alueilmatorjuntajärjestelmä 3M8 Krug (Nato-nimi: SA-4 ”Ganef”)
armeijatason matalan ja keskikorkeuden ilmatorjunta 3M9 Kub (Nato: SA-6 ”Gainful”)
divisioonatason matalan korkeuden ja lyhyen matkan järjestelmä 9K33 Osa (Nato: SA-8 ”Gecko”)
rykmenttitason jokasään tutkaohjattu ilmatorjuntatykistö: ZSU-23-4 ”Šilka”
pataljoonatason lähi-ilmatorjuntatorjuntaohjusjärjestelmät: Strela-1 (Nato: SA-9 ”Gaskin”) ja Strela-2 (Nato SA-7 ”Grail”)
Strela-1 ja Strela-2 olivat molemmat tarkoitettu olalta laukaistaviksi. Strela-2:sta tuli kuitenkin huomattavasti kevyempi, ja Strela-1:n kehitys suunnattiin ajoneuvoalustaiseen tehokkaampaan järjestelmään ja ZSU-23-4-tykkien tueksi rykmenttitasolle. Strela-2:ta seurasi pian vähän parannettu "Strela-2M" (SA-7B, ohjus 9M32M) 1970 ja radikaalimpi uudistus 9K36 "Strela-3" (Nato: SA-14 "Gremlin", ohjus 9M36). Ohjuksen laivastoversio tunnetaan Nato-nimellä SA-N-5.
Kehitystyö alkoi Turopov OKB:lla (myöhemmin Kolomna), joka sai käyttöönsä yhdysvaltalaisen FIM-43 Redeyen tarkat tiedot. Strela lainasikin huomattavasti Redeyestä, vaikkakaan ohjusta ei voitu suoraan kopioida siitä, koska myös Redeyen kehitystyö oli tuolloin vielä kesken. Kehitystyö törmäsi huomattaviin vaikeuksiin tarpeeksi pienen ja tehokkaan infrapunahakupään eli ohjuslinssin kehittämisessä, ja Strela joutui tyytymään yksinkertaisempaan malliin kuin oli Redeyessa. Ensimmäinen versio 9K32 "Strela-2" (SA-7A, ohjus 9M32) tuli palvelukseen 1968, viisi vuotta jäljessä aikataulusta. Ohjus levisi pian Varsovan liiton maihin ja Neuvostoliiton liittolaisille. Ensimmäisenä sitä käytettiin elokuussa 1969 Suezilla, jossa alas ammutuista kymmenestä israelilaiskoneesta kaksi pudotettiin Strela-2:lla.
Strela-1:stä tiedetään välittäneen tietoja CIA:lle puolalaisen everstin Ryszard Kuklińskin 1971–1981.
Muita versiota

Kiinan kansantasavallan paranneltu kopio on HN-5 (Hongying, 'punainen kirsikka').
Pakistanin versio on Anza. Sen ensimmäinen versio on selvästi huonompi kuin Strela, mutta kolmas versio on 15 km kantamallaan huomattavasti parempi.
Egypti kopioi Strelan nimellä Ayn al-Saqr
Jugoslavia rakensi Strela-2M-mallia Strela-2M2J Sava.
Romanian CA 94 lisäsi Strela-2M:aan lukkiutumisen joka suunnasta, lähietäisyyslaukaisimen ja uuden taistelukärjen.
9K34 Strela-3
Lähde:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Strela-2 Wikimedia Commonsissa
Strela-2. Astronautix.com. Arkistoitu 24.7.2008. Viitattu 4.3.2022. (englanniksi)
SOV - 9K32 Strela-2 [kód NATO: SA-7 Grail], 9К32 Стрела-2 Valka.cz. Viitattu 4.3.2022. (tšekiksi)
Kuvan SA-7 ohjuksen etualalla oleva ohjuslinssi, joka näkyy tähtäimen ohella hyvin.
Neuvostoliittolainen sotilas ja Strela-2 ilmatorjuntaohjus
Daniel Sazonov

| Daniel Sazonov |
| --- | --- |
 Daniel Sazonov maaliskuussa 2023.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. maaliskuuta 1993 (ikä 31) Helsinki
Poliitikko
Puolue:  Kokoomus
Kotipaikka:  Helsinki
Koulutus:  Oikeustieteen maisteri
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Daniel Matti Mikael Sazonov (s. 24. maaliskuuta 1993 Helsinki) on suomalainen kokoomuksen poliitikko. Hän on toiminut Helsingin sosiaali- terveys- ja pelastusalan apulaispormestarina vuodesta 2021. Koulutukseltaan Sazonov on oikeustieteen maisteri.
Aikaisemmin Sazonov on työskennellyt mm. opetusministeri Sanni Grahn-Laasosen erityisavustajana opetus- ja kulttuuriministeriössä. Hän on myös Suomen Lukiolaisten Liiton ja Kokoomuksen Nuorten Liiton entinen puheenjohtaja.
Helsingin kaupunginvaltuutettuna Sazonov on toiminut vuodesta 2017 ja kaupunginhallituksen jäsenenä vuodesta 2018. Hän toimi kokoomuksen valtuustoryhmän puheenjohtajana vuosina 2019–2021.