stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lapin luonto
Kansallispuistot

Suomen Lapissa sijaitsevat Lemmenjoen, Pallas-Yllästunturin, Pyhä-Luoston, Riisitunturin ja Urho Kekkosen kansallispuistot. Norjan Lapissa kansallispuistoja ovat Øvre Anárjohka, Øvre Pasvik, Seiland, Stabbursdalen ja Varangerhalvøya Finnmarkissa, Junkerdal, Làhku, Lierne, Lomsdal–Visten, Møysalen, Rago, Saltfjellet–Svartisen ja Sjunkhatten Nordlandissa sekä Ånderdalen, Øvre Dividal, Reisa, ja Rohkunborri Tromssan läänissä. Ruotsissa ovat Abisko, Muddus, Padjelanta, Pieljekaise, Sarek, Stora Sjöfallet ja Vadvetjåkka. Suojeltujen alueiden suuri määrä on aiheuttanut Lapissa maankäyttökiistoja. Viime vuosikymmeninä suojelualueiden arvo on alettu nähdä uudella tavalla, koska niistä on tullut Lapin merkittävin matkailuvaltti. Kansallispuistojen ohella Lapissa on muuta maata selvästi enemmän erämaa-alueita, jotka ovat tärkeitä porolaitumia.
Aluejako

Suomen saamelaisten nykyisin asuttama alue voidaan jakaa karkeasti kahteen osaan, Metsä-Lappiin ja Tunturi-Lappiin, joiden luontaisena rajana on havupuiden, outamaiden, pohjoisraja (Lapin kasvisto). Mäntymetsäraja kulkee Suomessa maaston muotoja mutkitellen lännestä itään Karesuvannosta Näätämöjoen pohjoispuolelle. Metsä-Lappi on osa Pohjoiskalottia kiertävää taigaa eli havumetsävyöhykettä.
Tunturi-Lappia ovat 5–10 metrin korkuista kituliasta metsää kasvavat tunturikoivikot ja puuttomat tunturipaljakat. Lähes kaikkialla muualla maailmassa metsänrajapuuna ovat havupuut. Tunturikoivun metsänraja on Länsi-Lapissa noin 600 metriä ja Itä-Lapissa noin 400 metriä merenpinnan yläpuolella. Lähinnä vasta noin 900 – 1 000 metrin korkeudessa, siis Suomessa ainoastaan Käsivarren suurtuntureilla, metsien aluskasvit kuten mustikka eivät enää menesty. Siellä täällä Metsä-Lapin metsäerämaan eli kairan keskeltä kohoavien poikkeuksellisen korkeiden erillisten tuntureiden – Ylläs, Levi, Pallas-Ounas, Sokosti, Kiilopää, Värriö – lakiosat ovat myös Tunturi-Lapin luonteisia. Nyrkkisääntönä on, että pohjoinen eliöstö on lajiköyhää ja pinta-alayksikköä kohti lasketulta massaltaan vähäistä (Lapin eläimistö). Suomen etelärannikolla esimerkiksi kasvaa noin 950 putkilokasvilajia, mutta niin Enontekiön kuin Inarin Lapissa vain noin 450.
Varsinaista Tunturi-Lappia, jossa havupuu on hävinnyt kokonaan maisemasta, riittää Suomen puolelle vähemmän kuin naapurimaihin. Länsi-Lapissa se alkaa Kuttasen ja Leppäjärven kylien pohjoispuolelta, Itä-Lapissa Kaamasen kylästä. Kilpisjärven-Haltin seutuja lukuun ottamatta, jossa sijaitsee kymmeniä yli tuhannen metrin korkeuteen kohoavia tuntureita (korkein Halti 1328 m), Suomen Tunturi-Lapin korkokuva on loivasti kumpuilevaa. Vaikka paljakka-alueemme onkin suhteellisen pienialainen, tuntureiden eliöyhteisöt muodostavat tärkeän osan Suomen luonnon monimuotoisuutta. Varsinkin monet kauniit kukkakasvit kasvavat vain tuntureilla ja ovat matkailullinen vetonaula. Tunturilinnut ovat samanlainen houkutin.
Saamenmaahan kuuluu myös Tunturi-Lapin pohjoispuolinen alue, Vuono- ja Meri-Lappi, jossa jylhät tunturit ja terävät vuoret laskeutuvat jyrkästi Jäämereen. Norjan tunturien korkeus johtuu siitä, että ne eivät ole nuoruutensa (noin 300 milj. vuotta) vuoksi ehtineet kulua kuten Suomen tunturit (noin 2 000 milj. vuotta). Vain Kilpisjärven seudulta löytyy ”nuoria” Kölivuoriston itäreunan tuntureita. Tällä alueella tuntureiden väliset laaksot ovat melko jyrkkärinteisiä vankkoja (saameksi vagge).
Geologia ja luonto

Avotunturia eli paljakkaa on monenlaista. Rehevillä niityillä kukkii heinä-elokuussa suhteellisen matalakasvuinen, mutta monipuolinen kasvilajisto, karummat tunturikankaat ovat jäkälien ja varpujen peitossa ja kaikkien karuimmilla mailla on pelkästään kivikkoa eli rakkaa.
Niityt sijaitsevat tavallisesti tunturien alarinteillä ja ne vapautuvat ensimmäisenä lumesta ja tarjoavat poroille tuoreen kevätvihannan talven jälkeen. Koivun ohella poro syö mielellään koivun kanssa symbioosissa eläviä tatteja. Saamelaiset ovat perinteisesti eläneet tunturikoivikon ja avotunturin muodostamassa rajamaassa ja liikkuneet vuodenaikojen mukaan rajan molemmin puolin. Ekologisesti heitä voidaan kutsua metsänrajankansaksi.
Geologia ja luonto > Ilmasto

Lapin luontoa luonnehtii suuri vuodenaikojen välinen vaihtelu. Pitkä, kylmä ja luminen talvi alkaa lokakuussa ja loppuu maaliskuun lopulla, lyhyt ja kohiseva kevät muuttuu toukokuun lopulla lyhyeksi, valoisaksi, mutta kylmäksi kesäksi, jossa jo elokuun alkupuolella on nähtävissä syksyn merkkejä. Vuoden keskilämpötila määrää kasvukauden pituuden eri alueilla ja siten luonnon monimuotoisuuden ja vyöhykkeisyyden. Pohjoista kohti olosuhteet tavallisesti kovenevat. Esimerkiksi Metsä-Lapissa vuoden keskilämpötila on +1:stä –1:een °C, Tunturi-Lapissa –1:stä –2,5:een °C. Kilpisjärvellä vuoden lämpimimmänkin kuukauden, heinäkuun, keskilämpötila on alle 11 °C. Golfvirran ansiosta Lapissa on kuitenkin varsinkin talvella huomattavasti lämpimämpää kuin samoilla leveysasteilla mannerten sisäosissa Venäjällä ja Kanadassa. Käsivarren suurtuntureiden itä- ja pohjoisrinteillä säilyy kesän lopulle asti laajoja lumilaikkuja, mutta ikuisen lumen ja jään peittämiä maita Suomessa ei ole.
Geologia ja luonto > Eliöiden sopeutuminen

Pohjoisilla alueilla sekä kasvit että eläimet elävät usein kylmänsietokykynsä äärirajoilla. Pohjoiseen sopeutumisen ehto on erityisesti eliöiden nuoruusasteiden kylmänsietokyky. Esimerkiksi aikuiset männyt ja kanalinnut kestävät hyvin ankaria olosuhteita, mutta niiden kannat kuolevat, jos olosuhteet ovat kesälläkin niin ankarat, että niiden lisääntyminen vaikeutuu. Mitä pohjoisemmaksi mennään, sitä todennäköisempiä ovat kesäaikaiset takatalvet ja pakkasjaksot ja niistä aiheutuva lisääntymisen lähes täydellinen epäonnistuminen. Porojen vasomisen onnistumisen kannalta touko-kesäkuussa saatavilla olevan uuden kasvisravinnon määrä on tärkeä: jos kesän tulo, esimerkiksi tunturikoivujen puhkeaminen lehteen, viivästyy, vasominen on vaarassa. Kasveilla pohjoiseen sopeutumisen ehtoja ovat hyvän pakkaskestävyyden ja lyhyen kasvukauden aiheuttamien ongelmien voittamisen ohella sopeutuminen Lapin yöttömään yöhön, maaperän alhaiseen ravinnepitoisuuteen ja kasvissyöjien aiheuttamaan ravinnemenetyksiin. Eläimille, kuten pesimälinnuille, kesäyön valoisuudesta on sikäli hyötyä, että ne voivat pidentää aktiivisuusaikaansa ja ruokailla läpi vuorokauden. Lapin ihmisten vuorokausirytmi muuttuu samalla tavalla vuodenaikojen mukaan.
Geologia ja luonto > Puusto

Metsänraja on merkki erityisen voimakkaasta stressialueesta, jolla tietty luonnonelementti (esim. kuusi, mänty, koivu) on tullut sopeutumisensa äärirajalle eikä enää menesty tuon rajan pohjois- tai yläpuolella. Esimerkiksi mänty tarvitsee 2–3 perättäistä lämmintä kesää, jotta siemenmuodostus ja taimen kehitys onnistuisivat. Koska metsän uudistuminen on äärioloissa epävarmaa, sen hakkaamisen ja muun taloudellisen käytön on oltava hellävaraista. Esim. Länsi-Lapissa talousmetsien ja ns. suojametsien välinen raja sijaitseekin noin 300 m varsinaisen metsänrajan alapuolella. Jos ankaria ”minimivuosia” sattuu useita peräkkäin, kasveilta loppuu energia, eivätkä ne jaksa puolustautua tuhohyönteisiä, kuten tunturimittaria, vastaan ja kärsivät suuria tuhoja. Pahimmillaan tunturimittarin toukat ovat hävittäneet tuhansia neliökilometrejä koivikkoa. Voimakas tyvivesojen muodostus on ainoita keinoja, joilla tunturikoivu voi toipua mittarituhosta.
Puiden elämän mahdollisuuksien loputtua myös niistä suojaa tai muuta hyötyä saavat eläimet saavuttavat elämisen mahdollisuuksiensa rajan ja joko kuolevat tai muuttavat pois alueelta. Saamelaiset ja porot ovat käyttäneet hyväkseen metsärajamaita ja liikkuvat sen pohjois- ja yläpuolelle suotuisana kesäkautena ja pakenevat sieltä talven stressiä outamaille. Ilmaston muutokset, muun muassa kasvihuoneilmiöstä johtuva ilmaston lämpeneminen, näkyvät nopeasti pohjoisilla ”stressivyöhykkeillä” lämpimiin oloihin sopeutuneiden eteläisten lajien (esim. ketun) runsastumisena ja kylmään sopeutuneiden, mutta toisten lajien kilpailua huonosti kestävien lajien (esimerkiksi naalin) taantumisena. Ennen fossiilisten polttoaineiden kautta metsänraja oli usein myös pysyvän ihmisasutuksen raja, jonka takana ei voinut elää ympärivuotisesti (eskimot eli inuitit perustivat kulttuurinsa merinisäkkäiden rasvaenergiaan).
Geologia ja luonto > Eläinten muuttokäyttäytyminen

Eliöt voivat sopeutua äärimmäisen kylmiin olosuhteisiin monella tavalla. Poromiesten ja porojen tavoin useimmat linnut muuttavat talveksi suotuisammille alueille. Liikkumalla järkevästi vuodenaikojen tarjoamien resurssien mukaan vähätuottoisesta pohjoisesta luonnosta saadaan mahdollisimman paljon irti ja annetaan luonnolle myös aikaa uusiutua. Kesä- ja talvilaidunten välisen muuton eli jutaamisen loppuminen ja korvautuminen suppealla alueella pysymisellä ympäri vuoden on johtanut etenkin talvilaidunten heikkenemiseen ja talvisen ”hätäruokinnan” välttämättömyyteen. Koska ruoka-apu tulee pääosin poronhoitoalueen ulkopuolelta, poronhoito ei ole enää entisenlaista ekologista, luonnon kantokyvyn varassa kehittyvää taloutta. Erityisesti pohjoisimmissa paliskunnissa jäkälästä onkin muodostunut porotalouden pullonkaula. Poronhoitokulttuurin muutokset heijastuvat väistämättä myös saamenkulttuuriin.
Heti metsänrajan tuntumassa on enemmän elämää talvellakin, eikä alueen lajikoostumus juuri poikkea ympäröivien metsien lajistosta. Siellä viihtyvät linnuista mm. riekko, hömötiainen ja lapintiainen, nisäkkäistä jänis, kärppä ja lumikko. Kylmyys ei usein ole suoranainen este eläinten selviämiselle arktisessa talvessa, vaan ravinnon puute. Hyvän tunturikoivun siemensadon turvin satapäiset urpiaisparvet, jotka yleensä muuttavat ainakin Etelä-Suomeen, talvehtivat joinakin vuosina metsänrajalla asti.
Lajisto > Kasvillisuus

Suurin osa Lapista kuuluu pohjoiseen havumetsävyöhykkeeseen eli taigaan. Varsinaista arktista tundraa on Suomen rajojen ulkopuolella Kuolan niemimaan rannoilla. Pohjoisimmassa Lapissa on kuitenkin alueita, jotka ovat korkeuden takia niin kylmiä, ettei siellä kasva metsää. Nämä paljakoiksi kutsutut alueet muistuttavat kasvillisuudeltaan tundraa.
Paljakalla lumen määrä vaikuttaa kasvillisuuteen. Paksulumisilla alueilla lumi suojaa kasveja pakkaselta ja siellä pärjäävät metsävarvut kuten mustikka. Siellä missä tuuli puhaltaa lumen pois, pärjäävät sitkeämmät kasvit kuten uuvana ja variksenmarja. Lumenviipymäalueilla kasvukausi jää lyhyeksi ja sammalet ja levät ovat valtakasveina, putkikokasveista harvat lajit kuten jääleinikki ja purorikko.
Norjan ja Ruotsin puolella kasvaa lajeja joita ei ole Suomessa kuten tunturiunikot, lehtoukonhattu, tunturirikko, valkoiset leinikit ja kellokukat.
Suomen Lapin maakuntakukka on kullero. Myös tunturikoivu on Lapissa yleinen.
Lajisto > Eläimistö

Lapille tunnusomaisia nisäkkäitä ovat poro, naali, ahma, tunturisopuli ja lapinmyyrä. Kaloista harjusta tavataan Lapin lisäksi vain Pohjanlahdella ja eräissä Saimaan osissa. Nieriä eli rautu menestyy kaikkein pohjoisimmissakin järvissä ja joissa. Lohi ja taimen elävät sekä Itämeressä että Jäämeressä. Lohi nousee niistä suuriin jokiin ja taimen pääsee pienempiinkin jokiin.
Talvipäivän lyhyt valoisa aika haittaa lintujen ravinnonhankkimista, ja monet lajit ovatkin muuttolintuja. Laulujoutsen pesi 1950-luvulla vain Lapissa, mutta on sen jälkeen levinnyt Etelä-Suomeen asti. Metsähanhi ei ole levinnyt samalla tavalla, vaan pesii vain Lapissa, Kainuussa ja Pohjois-Karjalassa. Kiljuhanhi on nykyisin Suomen uhanalaisin lintu.
Vertaimevien hyönteisten massaesiintyminen eli räkkä on ihmisten ja eläinten kiusana kesällä. Se on saattanut vaikuttaa nykyisenlaisen porolaidunnuskulttuurin kehittymiseen. Kasveja ravinnokseen käyttävien hyönteisten kuten tunturimittarin ja hillakuoriaisten massaesiintymisistä on havaintoja silloin tällöin. Tunturimittarin tuhoja on havaittu 25–30 vuoden välein.
Halti Ridnitšohkkalta nähtynä.
Iiton palsasuo Enontekiöllä.
Syksyn ruskaa Utsjoella.
Poro Inarissa.
Kansainvälinen Punainen Apu

Espanjan sisällissodan aikana käytetty Katalonian punaisen avun lippu.
Kansainvälinen Punainen Apu (myös Kansainvälinen puna-apu, yleisesti käytetty lyhenne MOPR, Kansainvälinen vallankumouksellisten avustusjärjestö, ven. Международная организация помощи борцам революции, Meždunarodnaja organizatsija pomoštši bortsam revoljutsii) oli vuosina 1922–1937 toiminut avustusjärjestö, joka keskittyi vasemmistolaisten poliittisten vankien avustus- ja tukitoimintaan. Järjestöstä käytetään usein sen neuvostoliittolaisen osaston lyhennettä MOPR.
Historia

Päätös järjestön perustamisesta tehtiin Kominternin neljännessä kongressissa vuonna 1922, jossa aloitteen tekivät hallituksensa vainoamat puolalaiset kommunistit. MOPR:lla oli parhaimmillaan 73 jäsenjärjestöä eri puolilla maailmaa ja Neuvostoliiton ulkopuolella noin 1,2 miljoonaa jäsentä. MOPR masinoi maailmanlaajuisia kampanjoita muun muassa Saccon ja Vanzettin tapauksen, Scottsboro Boysin, Marinus van der Lubben, Ernst Thälmannin, Antonio Gramscin ja Toivo Antikaisen tueksi. Järjestön toiminta lakkasi 1930-luvun lopussa.
Suomeen perustettiin vuonna 1925 MOPR:n tuella valtiollisten vankien huoltoyhdistyksiä, joiden lakkauttamisen jälkeen vuosina 1930-1935 järjestön suomalaisena osastona toimi Suomen Punainen Apu.
Puheenjohtajat

Julian Marchlewski (1922–1925)
Clara Zetkin (1925–1927)
Jelena Stasova (1927–1937)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansainvälinen Punainen Apu Wikimedia Commonsissa
Kkotboda namja

| Kkotboda namja> 꽃보다 남자 |
| --- | --- |

Tyyli:  draama
Kestoaika:  60 min
Pääosissa:   Lee Min-ho  Kim Hyun-joong  Kim Bum  Ku Hye-sun  Kim Joon  Kim So-eun 
Alkuperämaa:   Korean tasavalta
Alkuperäiskieli:  korea
Verkko:   KBS
Esitetty:  5. tammikuuta 2009 – 31. maaliskuuta 2009
Jaksoja:  25
Tuotanto
Tuotantoyhtiö(t):  Group 8
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb
Kkotboda namja (kor. 꽃보다 남자, engl. Boys Over Flowers) on eteläkorealainen televisiosarja vuodelta 2009. Pääosia sarjassa näyttelivät Lee Min-ho, Kim Hyun-joong, Kim Bum, Ku Hye-sun, Kim Joon ja Kim So-eun. Sarjaa esitettiin KBS2-kanavalla 5. tammikuuta–31. maaliskuuta 2009 maanantaisin ja tiistaisin kello 22:00 yhteensä 25 jakson verran.
Sarja perustuu japanilaiseen shōjomangaan Hana yori dango, jonka on laatinut Yōko Kamio. Se on tuhkimotarina köyhästä mutta sisukkaasta, yksityistä eliittikoulua käyvästä koulutytöstä, josta koulun neljän rikkaan ja komean pojan F4-nimellä tunnettu ryhmä kiinnostuu.
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Boys Over Flowers (TV series)
Käännös suomeksi
Keurusselän sini

| ”Keurusselän sini” Berit |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Kultaiset vuodet
 B-puoli: ”Souda minut kotiin”
 Äänitetty : 1986
 Julkaistu: 1986
 Formaatti: 7" vinyyli
 Tekijä(t): Mirja Lähde
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 04.08
Keurusselän sini on Beritin vuonna 1986 levyttämä lavaiskelmän tyylilajia edustava musiikkikappale. Sen sävelsi ja sanoitti Juha Vainio salanimellä Mirja Lähde. "Keurusselän sini" on osa kokonaisuutta, jonka Keuruun kunta tilasi Vainiolta juhlistamaan uutta kantosiipialusta nimeltään M/S Elias Lönnrot ja Keuruun nousemista kaupunkikunnaksi. Syntyi C-kasettijulkaisu Keuruulle takaisin, jolla esiintyvät Beritin ohella Kari Tapio ja Reijo Lehtovirta.
"Keurusselän sinen" melodia on pitkälti sama kuin Vainion sävelteoksessa "Kun aurinko lämmittää", joka julkaistiin 1985 studioalbumilla Elämää ja erotiikkaa. "Keurusselän sini" päätyi 1988 Beritin kolmannentoista studioalbumin Kultaiset vuodet päätösraidaksi. Lisäksi se on julkaistu Beritin kokoelma-albumeilla ja erityyppisillä useiden artistien suosituinta tuotantoa kokoavilla albumeilla.
"Keurusselän sini" osuu ajankohtaan, jolloin Beritin ura oli kääntynyt laskuun suosittujen diskoalbumien Tässä nyt ja näin ja Sinä olet hän antaman nosteen hiivuttua. Singlen julkaisu avitti Beritiä jälleen ylämäkeen ja tanssilavojen suosikiksi. Sittemmin sävellyksestä on muodostunut Beritin tunnusomainen kappale.
Keuruulle takaisin -kasetilla "Keurusselän sinen" nimi on "Keurusselän sinen nään". Alkuperäisellä single-julkaisulla Mirja Lähteen nimestä on jäänyt m-kirjain pois, joten levyn etiketissä lukee Irja Lähde.
Aiheesta muualla

Fono.fi : Keurusselän sini
Keuruun helluntaiseurakunta

| Keuruun helluntaiseurakunta |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  Helluntaiherätys
Kirkkokunta:  Suomen Helluntaikirkko
Perustettu:  1946
Johtava pastori:  Kenneth Karppinen
Pääkirkko:  Keuruu
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keuruun helluntaiseurakunta on Keuruulla toimiva helluntaiherätykseen kuuluva seurakunta, jossa on noin 380 jäsentä (vuonna 2011). Sen toiminta-alueeseen kuuluvat myös Multia ja Petäjävesi.
Seurakunnan toimintamuotoina ovat jumalanpalvelukset, lapsi- ja nuorisotyö sekä lähetystyö Keniassa, Meksikossa, Thaimaassa ja Venäjällä. Keuruun helluntaiseurakunnan yhteydessä toimii Royal Rangers-partiojärjestö.
Historiaa

Helluntailiike saapui Keuruulle vuonna 1920 Liida Myyrän ja Lydia Korven kokoustoiminnan seurauksena.  Keuruun helluntaiseurakunta perustettiin Keuruulla 11. syyskuuta 1946, jolloin 60 uskovaista kokoontui Mäyrämäen taloon ja siellä lausuttiin seurakunnan syntysanat. Aluksi seurakunnalla ei ollut omaa rukoushuonetta, jolloin se toimi Osuusliike Keski-Suomen alaravintolassa, matkailumaja Seipossa tai työväentalolla. Seurakunnankokoukset, rukouskokoukset, kuoroharjoitukset ja pyhäkoulut pidettiin kodeissa.
Kymmenen toimintavuoden aikana toiminta vakiintui ja siirtyi Keuruun keskustaan. Nykyään seurakunta toimii Einari Vuorelan tiellä. Seurakunta aloitti lähetystyön vuonna 1966, jolloin se lähetti ensimmäisen oman lähettinsä Keniaan. Keuruun helluntaiseurakunta hyväksyttiin Suomen Helluntaikirkon jäsenseurakunnaksi 25. elokuuta 2007.
Kimmo Mikkola

Kimmo Tapio Mikkola (s. 10. syyskuuta 1951 Helsinki) on entinen markkinaoikeuden ylituomari.
Kimmo Mikkola syntyi everstiluutnantti Heikki Mikkolan ja liikkeenharjoittaja Eeva Roosin perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1971 on lehtori Anne-Maria Kojamo. Mikkola tuli ylioppilaaksi 1973 ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1980. Hän oli Kouvolan hovioikeuden esittelijä ja viskaali 1982–1990 ja korkeimman oikeuden esittelijä ja oikeussihteeri 1984–1999. Helsingin käräjäoikeuden käräjätuomarina Mikkola toimi 1999–2007 ja osastonjohtajana 2006–2007. Markkinaoikeuden ylituomariksi hänet nimitettiin vuonna 2007. Mikkola on toimittanut teokset Korkeimman oikeuden ratkaisuja (1995), (1996), (1997), (1998) ja (1999) sekä teoksen Korkeimman oikeuden ratkaisut. Hakemisto 1985–1995 (1996). Markkinaoikeuden ylituomariksi nimitettiin vuonna 2019 Jussi Karttunen Mikkolan siirryttyä eläkkeelle.
Aiheesta muualla

Ylituomari Kimmo Mikkola on markkinaoikeuden uudistaja. Juristiuutiset, 7.1.2014.
Kaushiki Chakraborty

Kaushiki Chakraborty
Kaushiki Chakraborty (bengaliksi কৌশিকী চক্রবর্তী; s. 1980 Kalkutta) on intialainen laulaja. Hänen genrensä on pohjoisintialainen khyal, jossa naislaulajat ovat harvinaisia. Chakraborty on kahden muusikon eli Chandana ja Ajoy Chakrabortyn tytär.
Chakraborty sai varhaista opetusta äidiltään ja isänsä opettajalta Jnan Prakash Ghoshilta. Hän oli Kalkutan ITC Sangeet Research Academyn opiskelijana 13 vuoden ajan ja pääsi jo varhain esiintymään Amjad Ali Khanin sekä Zakir Hussainin kanssa. Innoittajikseen hän on nimennyt Bade Ghulam Ali Khanin, Begum Akhtarin ja Shobha Gurtun. Chakraborty piti ensimmäisen julkisen sooloresitaalinsa vuonna 1997. Hän sai kansainvälistä tunnustusta vuonna 2005 myönnetyn BBC Radio 3:n maailmanmusiikkipalkinnon myötä.
Chakraborty on opiskellut oman tyylinsä ohella Etelä-Intian karnaattista musiikkia ja on omaksunut välillä nykyaikaisen intialaisen popmusiikin vaikutteita.
Aiheesta muualla

Kaushiki Chakraborty Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kesä ’42

| Kesä ’42> Summer of ’42 |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Robert Mulligan
Käsikirjoittaja:  Herman Raucher
Tuottaja:  Richard A. Roth
Säveltäjä:  Michel Legrand
Kuvaaja:  Robert Surtees
Leikkaaja:  Folmar Blangsted
Tuotantosuunnittelija:  Albert Brenner
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  1971
Kesto:  104 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kesä ’42 (Summer of ’42) on Robert Mulliganin ohjaama komediallinen draamaelokuva vuodelta 1971. Nostalgisessa kasvukertomuksessa 15-vuotias Hermie viettää sotavuosina kesäänsä Yhdysvaltojen itärannikon Nantucketin saarella kahden muun pojan kanssa ja ihastuu yksipuolisesti ystävälliseen nuoreen naiseen, jonka mies on rintamalla. Tarina perustuu käsikirjoittaja Herman Raucherin omiin muistoihin, jotka hän elokuvan saaman yllättävän hyvän yleisömenestyksen myötä sovitti myös romaaniksi.
Elokuvan musiikin on säveltänyt Michel Legrand, joka palkittiin parhaan musiikin Oscarilla ja brittiläisellä Bafta-palkinnolla. Elokuva sai lisäksi kolme muutakin Oscar-ehdokkuutta (paras alkuperäiskäsikirjoitus, paras kuvaus ja paras leikkaus) sekä kaksi Golden Globe -ehdokkuutta (paras draamaelokuva ja paras ohjaus)..
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jennifer O’Neill  | … |  Dorothy   |
|  Gary Grimes  | … |  Hermie   |
|  Jerry Houser  | … |  Oscy   |
|  Oliver Conant  | … |  Benjie   |
Vastaanotto

Elokuvan tv-ensiesityksen alla joulukuussa 1980 Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti, että elokuva on raikkaimmillaan alun lomanviettojaksoissa kuvatessaan kolmen murrosikäisen pojan sattumuksia, mutta vakavammassa loppujaksossa tarinan käsittely on hieman etäistä. Myös Chicago Sun-Timesin Roger Ebertin mielestä koko elokuva on melko ulkokohtaista aikuisen miehen muistelua eikä oikein pääse nuorukaisen pään sisään tai aitoihin nuoruuden tunnelmiin.