stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jäykkäkouristus

Jäykkäkouristus skottilaisen lääketieteilijän ja taiteilijan Sir Charles Bellin ikuistamana. Taudille ominainen, selkälihasten kouristuksen tuottama kaari tunnetaan lääketieteessä nimellä opisthotonos.
Jäykkäkouristuksen aiheuttama sardoninen nauru.
Jäykkäkouristus eli tetanus on grampositiivisen Clostridium tetani- eli jäykkäkouristusbakteerin aiheuttama hengenvaarallinen tauti, jonka tärkeimpiin oireisiin kuuluvat päänsärky, lihasten jäykkyys ja lihaskouristukset. Jäykkäkouristusbakteeri elää etenkin mullassa, ja ihminen voi saada tartunnan multaisista haavoista tai likaisista esineistä. Itse tautia eivät aiheuta bakteerit vaan näiden muodostamat myrkyt, jotka kulkeutuvat veren mukana hermostoon ja aiheuttavat lihaskouristuksia. Kehittyneissä maissa jäykkäkouristus on nykyään rokotusten ansiosta hyvin harvinainen.
Suomessa todettiin 21 jäykkäkouristustapausta vuosina 2000–2017.
Jäykkäkouristus ei tartu ihmisestä toiseen, eikä jätä potilaalle varmaa immuniteettia.
Taudinkuva

Sairauden itämisaika vaihtelee suuresti, mutta taudinkuva on yleensä sitä rajumpi, mitä nopeammin oireet ilmenevät haavan saamisen jälkeen.
Jäykkäkouristuksen ensimmäinen oire on usein vaikeus avata suuta. Tästä johtuu sairauden englanninkielinen nimi lockjaw (”lukkoleuka”). Vähitellen jäykkyys leviää niskaan, selkään ja selkälihaksiin. Kasvoille ilmestyy kouristusten aiheuttama irvistys (sardoninen nauru). Kouristuksia aiheuttavat monet pienetkin ärsykkeet, kuten kosketus, ääni ja valo. Pahimmissa tapauksissa lihaskouristukset vaikeuttavat hengitystä, mikä voi johtaa kuolemaan. Toisaalta jäykkäkouristus voi esiintyä myös niin lievänä, että jopa diagnoosin tekeminen on vaikeaa.
Taudinaiheuttaja

Clostridium tetani on noin 2,0–2,5 μm pitkä ja 0,3–0,5 μm leveä sauvamainen, grampositiivinen, liikkumiskykyinen bakteeri. Se on ehdoton anaerobi, joka kykenee muodostamaan erittäin hyvin lämpöä ja kemiallista käsittelyä kestäviä itiöitä. Bakteeri esiintyy yleisesti maaperässä, ja se kuuluu myös monien eläinten suoliston normaaliflooraan. Eri puolilla maailmaa tehdyissä tutkimuksissa C. tetani on tavattu suolistobakteerina 0–40 %:lla väestöstä. Bakteeria esiintyy yleisemmin maaseutuväestöllä kuin kaupunkilaisilla. Bakteerin kantajuus ei johda sairastumiseen.
Bakteeri erittää kahta toksiinia, joista tetanustoksiiniksikin kutsuttu tetanospasmiini aiheuttaa taudin oireet. Se on molekyylipanoltaan noin 150 000 kDa kokoinen polypeptidi, jolla on kyky tunkeutua hermosoluihin ja läpäistä veri-aivoeste etenemällä hermosolun sisällä. Tetanospasmiini on eräs myrkyllisimmistä tunnetuista aineista, ja on arvioitu, että ihmiselle tappava annos on alle 2,5 nanogrammaa painokiloa kohti. Tautia esiintyy myös eläimillä, joskin eräät eläimet, mm. kissat ja koirat, kestävät kohtuullisen suuriakin toksiinimääriä vahingoittumatta. Koska taudin syntymiseen riittää äärimmäisen pieni bakteerimäärä, immuunijärjestelmä ei osaa reagoida taudinaiheuttajaan, eikä rajukaan tauti tuota sairastuneelle immuniteettia.
Hoito ja ehkäisy

Jäykkäkouristusta hoidetaan immunoglobuliinilla eli vasta-aineilla. Samalla hoidetaan potilaan haavat, jotka mahdollisesti ovat olleet kosketuksissa maan kanssa.
Taudin ennaltaehkäisyyn on saatavilla hyvin tehokas rokote, mutta ellei sitä ole ollut käytettävissä, myös heti altistuksen jälkeen annettu profylaksia rokotteella on mahdollinen.
Oireisen jäykkäkouristuksen hoitaminen on erittäin kallista. Yhdysvalloissa on laskettu yhden tetanuspotilaan suoriksi hoitokustannuksiksi vuosina 1988–2001 keskimäärin 84 000 dollaria. Nigeriassa jäykkäkouristuspotilaan hoitamisen on arvioitu kustantavan potilaalle jopa kolmen vuoden kaikki ansiot. Nykyaikaisessa länsimaisessa sairaalahoidossa jäykkäkouristukseen kuolee 10–20 % potilaista.
Hoitamattoman jäykkäkouristuksen tapauskuolleisuus vaihtelee tutkimuksesta riippuen 25 ja 75 prosentin välillä. Riskiin vaikuttavat erityisesti ikä sekä aikaisemmin saatujen jäykkäkouristusrokoteannosten määrä. Vauvoilla ja vanhuksilla infektio on lähes sataprosenttisen tappava.
Hoito ja ehkäisy > Jäykkäkouristusrokote

Jäykkäkouristusrokote kuuluu Suomen julkisen terveydenhuollon toteuttamaan maksuttomaan kansalliseen rokotusohjelmaan. Ohjelmaan kuuluvat aikuisiän tehosterokotteet annetaan pyydettäessä. Rokote suositellaan otettavaksi aikuisiällä 25-, 45-, 65-, 75, 85 jne. -vuotiaana.
Jäykkäkouristusrokote on ollut kaupallisessa käytössä 1930-luvulta saakka. Rokote annetaan käytännössä aina jäykkäkouristus-kurkkumätä -yhdistelmärokotteena. Jäykkäkouristusrokotetta pidetään erittäin turvallisena, minkä vuoksi kynnys rokotteen antamiselle ”varmuuden vuoksi” on ollut perinteisesti matala. Vuosikymmenien käyttöhistoria on osoittanut suojan olevan miltei sataprosenttinen, kunhan rokoteannoksia on saatu vähintään kaksi tai kolme. Yksi rokotuskerta ei vielä anna riittävää suojaa. Suojan kestoa ei tunneta, mutta useiden tutkimusten perusteella perusrokotussarjan saaneilla se säilyy hyvänä ainakin parinkymmenen vuoden ajan.
Kansainvälisessä tilastoinnissa jäykkäkouristusta vastaan rokotettuna pidetään vähintään kolme rokoteannosta saaneita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Arno Forsius: Jäykkäkouristus eli tetanus Kuvauksia lääketieteen historiasta.  2003. Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 22.12.2011.
Jäykkäkouristus Terveyskirjasto Duodecim -sivustolla
Terveyden ja hyvinvoinnin laitos (THL): Jäykkäkouristus
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Tetanus (englanniksi)
Mayo Clinic: Tetanus (englanniksi)
Etelä-Georgian saaren valtaus

Etelä-Georgian saaren valtaus (esp. Operación Georgias), joka tunnetaan myös nimellä Grytvikenin taistelu, käytiin 3. huhtikuuta 1982 Etelä-Georgian saaren itärannikon hallinnasta. Argentiina sai alueen hallintaansa siirrettyään alueelle ylivoimaisen joukon alueella olleita brittejä vastaan.
Taistelu

Argentiinan laivaston korvetti ARA Guerrico , joka oli pikaisesti saatu Puerto Belgranon telakalta palvelukseen, oli saanut määräyksen lähteä Grytvikeniin. Korvetille nousi 28. maaliskuuta kello 8 alkaen 40 merijalkaväen sotilasta varusteineen. Aluksella oli lisäksi kannellaan maavoimien Puma helikopteri ja laivaston Alouette III -helikopteri. Joukkojen, jotka oli nimetty kapteeni Trombettan komennossa olevaksi Grupo de Tareas 60.1:ksi, tarkoituksena oli vallata Grytviken.Astiz ilmoitti 2. huhtikuuta miehilleen Leithissä Argentiinan vallanneen Falklandin saaret.
Port Stanleyn kukistumisesta oppineena Brittien merijalkaväkiosaston johtaja luutnantti Mills linnottautui King Edward Pointiin lähelle lahden suuta käyttäen British Antarctic Surveyn rakennuksia hyväkseen. Tukikohdan suojaksi viritettiin piikkilankaa ja miinoja. Rannikon edustalla oleva HMS Endurance piti yhteyttä sekä maissa olevaan Millsin osastoon että Lontooseen. Argentiinalaisosasto saapui 2. huhtikuuta Etelä-Georgian rannikolle, minkä jälkeen argentiinalaiset joukot valtasivat Etelä-Georgian ja Eteläiset Sandwichsaaret. Argentiinalainen Puma-helikopteri ammuttiin alas käsiaseilla, jolloin neljä sen kyydissä ollutta sai surmansa.
Etelänkampelat

| Etelänkampelat |
| --- | --- |
 Neoachiropsetta milfordi
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kampelakalat Pleuronectiformes
Heimo::  Etelänkampelat  Achiropsettidae  Evseenko, 1984
Suvut
 Achiropsetta  Mancopsetta  Neoachiropsetta  Pseudomancopsetta 
Katso myös
   Etelänkampelat Wikispeciesissä   Etelänkampelat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Etelänkampelat (Achiropsettidae) on kampelakaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan antarktiselta ja subantarktiselta merialueelta.
Lajit ja anatomia

Etelänkampeloiden heimoon kuuluu lähteestä riippuen 3 tai 4 sukua ja 5 tai 6 lajia, muun muassa patagoniankampela (Achiropsetta tricholepis) Kooltaan etelänkampelalajit ovat 6–60 cm pitkiä. Niiden ruumis on pitkulainen ja erittäin litteä. Silmät sijaitsevat vasemmalla kyljellä. Heimon kalojen kylkiviiva on hyvin kehittynyt ja suora. Pyrstöevä ei ole yhtynyt selkä- ja peräevien kanssa ja rintaevät ovat alkeelliset tai puuttuvat kokonaan. Heimon sukulaisuus muihin kampelakalojen heimoihin on epäselvä, mutta se todennäköisesti on läheisintä sukua rihmakampeloiden (Samaridae) kanssa.
Etelä-Suomi (sanomalehti)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Etelä-Suomi oli Kotkassa vuosina 1902–1988 ilmestynyt sanomalehti.
Vanhasuomalainen Etelä-Suomi perustettiin Kotkan Sanomien jouduttua perustuslaillisten haltuun. Se julkaisijana toimi aluksi Kotkan Sanomista erotettu K. N. Rantakari. Lehti sai nopeasti kannatusta maaseudulla ja työväestön keskuudessa varsinkin sen jälkeen kun kenraalikuvernööri Bobrikov oli vuonna 1903 estänyt kilpailijan ilmestymisen. Etelä-Suomi kärsi kuitenkin perustuslaillisten ilmoitusboikotista ja alkuvaiheessa se jouduttiin painamaan Mikkelissä. Vuonna 1905 se sai kilpailijakseen sosiaalidemokraattisen Eteenpäin-lehden. Tappiollisen Etelä-Suomen osti vuonna 1909 kirjapainonjohtaja Heikki Markkanen, joka myi sen vuonna 1915 päätoimittaja Heikki Lehmuksen johtamalle yhtiölle. Oman kirjapainon lehti sai vuonna 1934 kannattamattomana lopetetulta Kymenlaakson Sanomilta. Paino tuhoutui kesän 1941 pommituksessa, minkä jälkeen lehteä jouduttiin lähes vuoden ajan painamaan Lahdessa.
Puoluekentän jakaantuessa vuosina 1918–1919 lehdestä tuli kokoomuksen äänenkannattaja. Se oli välillä hyvinkin oikeistolainen, mutta julistautui viimein talvella 1964 puolueista riippumattomaksi. Seuraavina vuosikymmeninä Etelä-Suomi kilpaili ankarasti sosiaalidemokraattista puoluelinjaa väljentäneen Eteenpäin-lehden kanssa. Kilpailija saavutti suuremman levikin, mutta Kotkassa ja sen lähikunnissa Etelä-Suomen kattavuus oli parempi. Vuonna 1984 lehti siirtyi Kouvolan Sanomien kustannusyhtiön omistukseen. Vuonna 1988 se yhdistettiin Eteenpäin-lehden kanssa Kotkan Sanomiksi.
Etelä-Suomi ilmestyi aluksi kolmesti, vuodesta 1951 lähtien kuudesti ja vuodesta 1980 seitsemästi viikossa. Sen levikki oli 4 100 kappaletta vuonna 1904, 12 800 vuonna 1957 ja hieman yli 18 000 vuonna 1985.
Päätoimittajat

Lehden päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät sen 86-vuotisen historian aikana seuraavat henkilöt:
Kaarlo Nestori Rantakari 1903–1905
Frans Mikael Pitkäniemi 1905–1906
Kaarlo Emil Soidinsalo 1906
Matti Keränen 1907–1909
Nuutti Vuorisalo 1909
Arvo Vuori 1909–1911
Heikki Markkanen 1911–1914
Armas Saastamoinen 1914–1915
Eino Havas 1915
Heikki Lehmus 1915–1939
Jussi Virtanen vastaava toimittaja 1939–1941
Ester Kankkunen 1941–1942
Toivo Rasilainen 1943
Ville Sederholm 1943
Lauri Arlo 1943–1946
Kaarlo V. Pitkänen 1946–1951
Oskari Suomela 1951–1958
Risto O. Koskinen 1958–1984
Kalervo Lindström 1984–
Matti Laitinen vastaava 1984–.
Aiheesta muualla

Etelä-Suomi digitoituna kansalliskirjastossa
Sanomalehti Osakeyhtiö Kotkan yhtiöhistoriaa porssitieto.fi
Eteläamerikaniibis

| Eteläamerikaniibis |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Iibikset Threskiornithidae
Suku::  Eteläamerikaniibikset Theristicus
Laji::  caudatus
Kaksiosainen nimi
 Theristicus caudatus  (Boddaert, 1783) 
Alalajit
 T. c. caudatus  T. c. hyperorius 
Katso myös
   Eteläamerikaniibis Wikispeciesissä   Eteläamerikaniibis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Eteläamerikaniibis (Theristicus caudatus) on iibiksiin kuuluva laajalla alueella Etelä-Amerikassa tavattava lintulaji.
Koko ja ulkonäkö

Eteläamerikaniibis on suurikokoinen lintu, joka voi kasvaa 71–81 cm pitkäksi. Tuntomerkkejä ovat hyvin pitkä ja alaspäinkaartuva nokka, ruosteenruskea päälaki, kellertävänruskea pää, kaula ja rinta sekä musta vatsa. Siivet ovat mustat lukuun ottamatta valkoisia sulkia siipien reunassa. Silmien iirikset ovat väriltään kirkkaanpunaiset. Nuoren eteläamerikaniibiksen pää ja kaula ovat raidalliset. Eteläamerikaniibis muistuttaa andieniibistä (Theristicus melanopis), jonka erona on harmaa juova rinnassa.
Elinympäristö ja elintavat

Eteläamerikaniibikset liikkuvat yksin, pareittain tai löyhinä ryhminä savanneilla sekä avoimilla kosteilla ruohomailla vesistöjen lähellä. Laji yöpyy palmujen latvoissa. Laji pesii pieninä ryhminä ja rakentaa pesän risusta palmuihin, kallioiden rinteiden kielekkeille tai talojen katoille. Naaras munii 2 tai kolme pitkänomaista vihreää ja ruskeapilkullista munaa. Lisääntymiskausi on kostean kauden aikana. Eteläamerikaniibisten ravintoa ovat madot, hämähäkit, heinäsirkat ja liskot.
Estrid

| Estrid |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  27. marraskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Etta 
Vastineita eri kielissä:  Astrid
Nimen alkuperä:  todennäköisesti Asfridh (yhdistelmä sanoista aasa ja ’kaunis’) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Estrid on pohjoismainen naisen etunimi. Se on Astrid-nimen tanskalais-ruotsalainen rinnakkaismuoto.
Suomessa Estrid-nimi on tiettävästi ollut käytössä jo vuonna 1490. Digi- ja väestötietoviraston etunimitilastoon on joulukuuhun 2020 mennessä kirjattu noin viisisataa Estrid-nimistä naista.
Nimipäivä

Suomenruotsalaisessa almanakassa Estrid ja Astrid viettävät yhteistä nimipäivää 27. marraskuuta. Ruotsin almanakassa Estrid-nimi esiintyi kyseisenä päivänä (ilman Astridia) vuosina 1901–1906, mutta sen jälkeen almanakkanimenä on ollut siellä pelkästään Astrid – vuonna 1905 syntyneen prinsessa Astridin kunniaksi.
Tunnettuja Estridejä

Estrid Svenintytär (n. 997–1057/1074), Tanskan prinsessa
Estrid Ott (1900–1967), tanskalainen kirjailija
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Estrid (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Jäätikkövirta

Etelämantereen jäätikön laskennallisessa mallissa jäänjakajat on merkitty mustalla viivalla. Jäänjakajilta alkavat suuret virtauskielekkeet, jotka virtaavat eri suuntiin. Kielekkeiden väliset saumavyöhykkeet on myös merkitty mustalla viivalla.
Davidin jäätikkö Etelämantereella.
Popen jäätikkö ja taustalla Mount Murphyn huiput.
Pine Islandin jäätikön jäähyllyssä on rakoilua, joka rikkoo sen jäävuoriksi ja jäälautoiksi.
Jacobshavns Isbræn jäätikkövirran reunan vetäyminen deglasiaation aikana vuosina 1851–2006 Länsi-Grönlannissa.
Jacobshavns Isbræn jäähylly.
Jäätikkövirta (engl. ice stream) ja sen virtauskieleke eli jääkieleke  (engl. ice lobe) ovat nimityksiä suuren mannerjäätikön maantieteellisesti rajoittuneen jäämassan sisäisestä virtauksesta, joka alkaa jäätikön korkealla sijaitsevan jääkilven jäänjakajasta ja virtaa alemmaksi kohti jäätikön reunaa. Jäätikkövirta etenee ympäröivää jäätikköä selvästi suuremmalla nopeudella kymmenien tai jopa satojen kilometrien levyisenä vyöhykkeenä, jolloin virran alapäähän kertyy runsaasti jäämassaa. Elastisena jäämassana jäätikkövirta leviää myös sivusuuntiin virtauskielekkeeksi, kunhan sivulla oleva jäätikkö on selvästi ohentunut tai jäätikön reuna on jäänyt taakse. Virtauskieleke voi ohentuessaan hajota pienemmiksi kielekkeiksi, joilla on oma virtausnopeutensa ja suuntansakin. Kielekkeen virtaus pysähtyy lopulta joko kuivalle maalle tai se päättyy veteen. Suuria jäätikkövirtauksia ja virtauskielekkeitä esiintyy nykyään lähinnä Etelämantereella ja Grönlannissa. Jääkausien aikana kullakin mannerjäätiköllä esiintyi lukuisia samanaikaisia jäätikkövirtauksia, joista osalle kertyi alaosaan leveitäkin virtauskielekkeitä. Sitä, kuinka pieniä jäävirtaukset voivat olla, ei ole määritelty. Vuoristoista alas virtaavat pienet vuoristojäätiköt ovat ylemmän jäätikön ulosvirtausjäätiköitä (engl. outlet glasiers), eikä niitä esitellä tässä.
Jäätikön virtaaminen

Monet jäätikkövirrat saavat alkuunsa laajan jäätikön korkealla sijaitsevasta linssimäisestä osasta, joka voi olla pohjastaan maaperään kiinni jäätyneenä. Jäätikkövirtaan joutuu jäätä laajalta alueelta ja sen virtausnopeus on aluksi hidas. Jää on materiaalina kidemäistä, mutta samalla myös elastista. Kovaan paineeseen joutuessaan jää muovautuu hitaasti kuin vaha ja se voi alkaa virtaamaan alaville seuduille painovoiman vetämänä. Jäävirta voi olla muutamasta kymmenestä muutamaan sataan kilometriä leveä ja sillä voi olla pituutta sadoista yli tuhanteen kilometriin. Vaihettuminen hitaasti virtaavasta jääkilven osasta jäätikkövirran nopeaksi virtaukseksi tapahtuu jääkilven reuna-alueella. Vaikka täällä jäätikön pohja ei kiinni jäätyneenä liikkuisikaan, joutuvat ylemmät jääkerrokset mukaan virtaukseen ja ne venyvät virtauskanavan muotoiseksi (engl. ice stream channel). Jos jäätikön pohja on lämmin, se ei ole enää jäätyneenä kiinni vaan myös pohja liukuu ylemmän jäämassan mukana. Myös kylmäpohjainen jäätikkö voi muuttua jäätikkövirrassa lämminpohjaiseksi jäätiköksi. Tällöin jäätikkö kuluttaa pohjan kallioperää, irrottaa siitä kiviainesta ja kuljettaa sitä mukanaan jään sisälle sitoutuneena. Lämminpohjaisen jäätikkövirran pohjalle voi valua ylempää sulamisvettä alas, joka samalla voitelee jäätikön nopealiikkeiseksi jäätikkövirraksi. Pohjastaan jäätynyt jäätikkö saattaa virrata korkeintaan muutama metri vuodessa, lämminpohjainen kymmeniä tai satoja metrejä vuodessa ja sulamisveden voitelemana ja jyrkästi alas valumana on jäätikkövirralle mitattu Grönlannissa yli kahdeksan kilometriä vuodessa (engl. surge). Virtaamaan alkanut jäätikön osa lävistää muun hitaasti virtaavan jäätikön ja elää näin omaa elämäänsä. Jäätikkövirran kanava voi olla yli 20 kilometriä leveä ja yli 150 kilometriä pitkä. Jäätikkövirta ei ole ikuinen, vaan se voi myöhemmin pysähtyä. Näin on tapahtunut viime jääkauden mannerjäätiköillä, jos niiden jättämiä reunamuodostumia on tulkittu oikein.
Jäätikkövirtojen piirteitä > Jäätikkövirrat

Jäätikkövirrat voidaan jakaa kahteen ryhmään: varsinaisiin jäätikkövirtoihin (engl. pure ice streams) ja topografisiin jäätikkövirtoihin (engl. topographic ice streams). Varsinaisten jäävirtojen suunta ja nopeus eivät riipu alla sijaitsevan kallioperän topografiasta ja ne ovat yleensä suurien jäämassojen virtoja. Topografiset jäävirrat virtaavat usein esimerkiksi vuoristolaaksoissa ja vuonoissa. Ne saattavat alkaa vuorijonon päällä huippujen välisistä laaksoista ja jossa huput jakavat ne erillisiin jäätikkövirtoihin. Jäätikkövirrat voidaan jakaa myös alustansa mukaan: kuivalle maalle tai mereen virtaaviin jäätikkövirtoihin.
Esimerkki varsinaisista jäätikkövirroista on Etelämantereella Länsi-Antarktiksella Siplen rannikolle virtaava laaja jäätikkövirta, joka syöttää jäätä Rossin jäätikköhyllylle. Siihen luetaan kuuluvaksi viisi kapeampaa ja nopeampaa jäätikkövirtaa (tunnetaan kirjaimilla A–E), jotka ovat 30–80 kilometriä leveitä ja 300–500 kilometriä pitkiä. Näistä keskimmäinen jäätikkövirta C, joka lähes pysähtyi 130 vuotta sitten, ei ole vieläkään alkanut virtaamaan yhtä nopeasti muiden kanssa. Jäävirtojen paksuus on 200–1 400 metriä ja virtausnopeus 300–500 metriä vuodessa. Jäätikkövirran valuma-alue on noin 120 000–130 000 neliökilometriä.
Esimerkkejä topografisista jäätikkövirroista löytyy runsaasti Grönlannista ja Etelämantereelta. Nämä jäätiköt virtaavat vuonomaisissa laaksoissa, joiden pohja voi ulottua jopa lähes kaksi kilometriä merenpintaa alemmaksi. Jos virtauskanava päättyy esimerkiksi kannakseen tai vuorijonoon, purkautuu jäätikkö vuoristojäätikköinä kapeita laaksoja myöten mereen. Etelämantereelta voidaan mainita Pine Islandin jäätikkö (30 km leveä, 200 km pitkä) ja Thwaitesin jäätikkö, jonka virtaamisnopeus on 3 400 metriä vuodessa. Lounais-Grönlannissa on Jacobshavns Isbræ, joka on 550 kilometriä pitkä ja vain 6–90 kilometriä leveä. Kapeudestaan huolimatta sen jäänpaksuus on 1,9–2,6 kilometriä. Jäätikkö virtaa liukkaasti ja sen virtaamisnopeus vaihtelee 4–7 kilometriä vuodessa (suurin mitattu nopeus on ollut 8,36 km vuodessa).
Jäätikkövirtojen piirteitä > Jäätikkövirran pää

Kun jäätikkövirta saavuttaa virtauskanavansa alapään, muutu sen käytös ympäristön mukaan. Jos jäätikkö saavuttaa merenrannikon ja työntyy siellä merelle, auttaa mannerjalusta sen liikkeen jatkumisessa. Jos mannerjalusta painuu liian syvälle, alkaa veden noste vaikuttamaan ja kohottaa jäätikön kelluvaksi. Mikäli jäätikkö kestää nosteen taivutukset, muodostuu mereen jäähylly. Jäähyllyt hajoavat lopulta merelle leviäviksi jäävuoriksi tai suuriksi jäälautoiksi, mutta siihen saattaa kulua tuhansia vuosia. Mikäli jäätikkö ei kestä nosteen taivuttelua, pirstoutuu se jo rannikolla jäävuoriksi, jotka kelluvat pois. Jos jäätikkövirta päättyy kuivalle maalle, alkaa se levitä myös sivusuunnissa muodostaen jääkielekkeen. Kieleke alkaa muodostua jo jäätiköllä, mikäli jäätikön reuna on matala. Vierekkäisten jäätikkövirtojen väliin jäävää jäätikön osaa kutsutaan vain ”kielekkeiden välisiksi alueiksi” (engl. interlobe area). Siellä jäätikkö virtaa hitaasti tai on pysähdyksissä. Oheneva jää voi myös kohdata korkeita maastonmuotoja, jotka leikkaavat kielekkeen reunan pieniksi jäätikkövirroiksi. Joskus jäätikön reuna jää tasaiselle kuivalle maalle ja pysähtyy sinne, missä se lopulta sulaa paikoilleen kuolleena jäänä.
Jäätikkövirtojen piirteitä > Jäätikkövirtojen jäljet maastossa

Jäätikkövirtoja on vaikeaa tutkia, koska ne ovat yleensä valtavan paksuja ja ne ovat alituiseen liikkeellä. Siksi niiden tutkimutkissa yhdistetään tietoa, joka on saatu muinaisia jääkausien jäätiköitä tutkimalla, saatu nykyisiä vetäytyneitä jäätiköitä ja toimivia jäätiköitä tutkimalla. Osa tutkimuksista suoritetaan tietokoneilla ajettavilla simulaatiomalleilla. Jääkausien aikaiset jäätikkövirrat havaitaan maastoon jääneistä maa-ainesjäänteistä, joita ovat pääasiassa eräät moreenimuodostumat ja harjujaksot.
Jäätikkövirran reunan pysähtyminen ja sen eteen muodostunut reunamuodostuma tai reunamoreeni paljastaa säilyessään virtauskielekkeen reunan hetkellisen aseman ja muodon. Tällaisia reunamuodostumia ovat esimerkiksi Suomessa Salpausselät ja Ruotsissa Keski-Ruotsin reunamuodostumat . Jäätikkövirtojen väliin voi muodostua maastossa selvästi erottuvia saumamuodostumia, jollaisia ovat esimerkiksi Suomessa Hämeenkangas, Pohjankangas ja Pyynikin–Kangasalan–Kosken-saumamuodostumat . Jäätikkövirran keskelle syntyvistä muodostumista kuuluisimpia ovat näyttävät drumliinit. Ne ovat usein kilometrien mittaisia ja kymmeniä metrejä korkeita moreenimuodostumia. Ne ovat pitkän muotoisia jäätikön virtaussuunnassa. Vastaavanlaisia muodostumia ovat vakoumat, jotka on kymmeniä metrejä pitkiä ja yleensä korkeintaan metrin korkeita. Niidenkin avulla voidaan määrittää jäätikön virtaussuunta. Jostakin syystä myös harjut ja pitkät harjujaksot suuntautuvat jäätikön virtaussuunnan mukaisesti. Jäätikköjokitunneleissa virrannut vesi kuljetti mukanaan maa-ainesta, joka kerrostui lopulta tunnelin sisälle pitkittäisiksi harjuiksi. Jäätikön alaisen veden liikettä ilmaisevat myös terävämuotoiset murtoo-muodostumat. Niitä esiintyy drumliinien ja vakoumien tapaan suurina esiintyminä paikoissa, jotka sijaitsevat jäätikkövirran keskialueella .
Glasiaatio ja degasiaatio

Glasiaatiolla tarkoitetaan jäätikön sellaista tilaa, jossa jäätikön peittämän alueen pinta-ala kasvaa. Näin käy jäätikölle ennen pitkään, jos sen päälle sataa talvisin enemmän lunta kuin siitä kesäisin sulaa pois. Silloin jäätikön jäätalous on kasvava ja sen jäämassa levittäytyy ympäristöönsä. Jäätikkövirrat virtaavat pitemmälle ja työntävät kielekkeillään jäätikön reunaa kauemmaksi sen keskustasta. Deglasiaatiolla tarkoitetaan sellaista tilaa, jossa jäätikön jäätalous on negatiivinen. Silloin jäätikön jäämassa pienenee, jolloin jään peittämän alueen pinta-ala alkaa myös pienentyä, koska jäätikön reunalla kesien sulamisen ja talvien eteenpäin virtaamisen yhteisvaikutuksesta jäätikön reuna kuitenkin vetäytyy.