stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pedri

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
 Pedri vuonna 2021.
Henkilötiedot
Koko nimi: Pedro González López
Syntymäaika: 25. marraskuuta 2002 (ikä 22)
Syntymäpaikka: Tegueste, Espanja
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 174 cm
Seura
Seura: Barcelona
Pelinumero: 8
Junioriseurat
2018–2019: Las Palmas
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2019–2020 | Las Palmas | 36 | (4) |
| 2020– | Barcelona | 123 | (20) |
Maajoukkue
| 2019 | Espanja U17 | 5 | (0) |
| 2019–2020 | Espanja U18 | 2 | (1) |
| 2020– | Espanja U19 | 1 | (0) |
| 2020 | Espanja U21 | 4 | (0) |
| 2021 | Espanja U23 | 7 | (0) |
| 2021– | Espanja | 30 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 28. helmikuuta 2025.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 28. helmikuuta 2025.
| Mitalit> Maa:   Espanja.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Espanja.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Espanja.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Maa:   Espanja> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Saksa 2024 |  |  |
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Tokio 2020 | Jalkapallo |  |
Pedro González López eli Pedri (s. 25. marraskuuta 2002 Tegueste) on espanjalainen jalkapalloilija, joka edustaa espanjalaista Barcelonaa ja Espanjan jalkapallomaajoukkuetta. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on Euroopan-mestari vuodelta 2024.
Seurajoukkueura > Las Palmas

Pedri syntyi Teguestessa Teneriffalla. Hän liittyi Las Palmasin nuorisoakatemiaan vuonna 2018 CF Juventud Lagunasta ja allekirjoitti 15. heinäkuuta 2019 neljän vuoden ammattilaissopimuksen seuran kanssa vain 16-vuotiaana. Joukkueenp äävalmentaja Pepe Mel valitsi Pedrin myös edustusjoukkueeseen.
Pedri teki debyyttinsä Las Palmasissa 18. elokuuta 2019 vain 16-vuotiaana. Hän teki ammattilaisuransa ensimmäisen maalin 19. syyskuuta Sporting de Gijónia vastaan, ​​ja hänestä tuli Las Palmasin historian nuorin maalintekijä 16 vuoden, 9 kuukauden ja 23 päivän ikäisenä. Hän pelasi kauden aikana 36 Segunda Divisiónin ottelua ja teki neljä maalia.
Seurajoukkueura > Barcelona

FC Barcelona ilmoitti 2. syyskuuta 2019 ostaneensa Pedrin viidellä miljoonalla eurolla. Pedri liittyi joukkueeseen 1. heinäkuuta 2020, tehtyään viiden vuoden sopimuksen joukkueen kanssa.
Pedri teki Barcelona- ja La Liga -debyyttinsä 27. syyskuuta 2020 tullessaan vaihdosta kentälle 4–0-kotivoitossa Villarrealia vastaan. Hän teki ensimmäisen maalinsa Barcelonassa 20. lokakuuta Mestarien liigan lohkovaiheen ottelussa Ferencvárosia vastaan. La Ligassa hän teki ensimmäisen maalinsa 7. marraskuuta 5–2-kotivoitossa Real Betisiä vastaan. Pedri pelasi kauden aikana 37 liigaottelua, joista 28 kertaa hän oli joukkueen avauskokoonpanossa, ja teki niissä kolme maalia. Barcelonan voittamassa Espanjan cupissa hän pelasi kaikki kuusi ottelua ja niistä neljässä viimeisessä hän oli joukkueen avauskokoonpanossa. Mestarien liigassa hän pelasi seitsemän ottelua, joissa hän oli kuusi kertaa Barcelonan avauskokoonpanossa, ja teki niissä yhden maalin.
Pedri kärsi takareisivammoista suurimman osan kaudesta 2021–2022. Hän pelasi vain 12 Espanjan pääsarjaottelua, joissa teki kolme maalia. Mestarien liigassa hän pelasi kaksi ja Eurooppa-liigassa kuusi ottelua. Jälkimmäisessä hän teki maalin neljännesvälieräottelussa Galatasarayta vastaan. Kaudella 2022–2023 Barcelona voitti liigamestaruuden ja Pedri pelasi 26 liigaottelua, joissa hän teki kuusi maalia. Vammojen vuoksi hän oli poissa helmikuun ja huhtikuun välisenä aikana kahdeksasta ja kauden lopulla neljästä -ottelusta. Mestarien liigassa hän pelasi viisi ottelua ja Eurooppa-liigassa yhden. Kaudella 2023–2024 hän pelasi La Ligassa 24 ottelua, joissa hän teki neljä maalia. Pisin loukkantumisen aiheuttama ottelutauko oli yhdeksän liigaottelun mittainen elokuusta lokakuuhun. Mestarien liigassa hän pelasi kuusi ottelua.
Maajoukkueura

Pedri pelasi useissa Espanjan nuorisomaajoukkueissa. Hän pelasi Espanjan kaikki viisi ottelua alle 17-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2019. Maaliskuussa 2021 hän sai ensimmäisen kutsunsa Espanjan A-maajoukkueeseen vuoden 2022 MM-kilpailujen karsintoihin. Hän teki debyyttinsä Kreikkaa vastaan ​​25. maaliskuuta 2021.
Kesän 2021 Euroopan-mestaruuskilpailuissa Pedri pelasi minuuttia vaille täyden ajan joukkueensa kuudessa ottelussa. Neljännesvälieräottelussa, jossa Pedristä tuli EM-kisahistorian nuorin pudotuspelien avauskokoonpanon pelaaja, Kroatian 1–0-johtomaali merkittiin Pedrin omaksi maaliksi; hän antoi 45 metrin päästä omasta maalistaan syötön maalivahti Unai Simónille, ja pallo lipsahti Simónin jalan vierestä maaliin.
Pedri oli avauskokoonpanossa hopeaa saavuttaneen Espanjan kaikissa kuudessa ottelussa Tokion olympialaisissa 2021. MM-kilpailuissa 2022 hän oli niin ikään avauksessa Espanjan kaikissa neljässä ottelussa. EM-kilpailuissa 2024 hän voitti mestaruuden ja pelasi avauskokoonpanossa kahdessa alkulohko-ottelussa sekä neljännesvälierässä ja puolivälierässä. Hän joutui Saksaa vastaan pelatussa puolivälierässä vaihtoon jo kahdeksannella peliminuutilla Toni Kroosin taklauksen seurauksena, eikä hän polvivammansa vuoksi pelannut enää turnauksessa.
Pedri on EM-kilpailujen 2024 loppuun mennessä pelannut 24 A-maaottelua, joissa hän on ollut 20 kertaa avauskokoonpanossa. Hän teki ensimmäiset kaksi A-maaottelumaaliaan kesäkuussa 2024 ystävyysottelussa Pohjois-Irlantia vastaan.
Pelityyli

Pedri pelaa vapaassa roolissa keskikentällä. Hän osallistuu mielellään hyökkäyksiin, mutta tarvittaessa putoaa puolustukseen poimimaan palloja. Pedrin vahvuudet ovat peliäly, teknisyys ja syöttötaito. Pedriä on verrattu Barcelonan merkittävimpiin keskikenttäpelaajiin lukeutuvaan Andrés Iniestaan.
Saavutukset

Euroopan-mestaruus 2024
Espanjan liiga 2022–2023
Espanjan cup 2020–2021
Espanjan supercup 2022–2023
Lähde:
Aiheesta muualla

Pedri WhoScored-sivustolla. (Arkistoitu – Internet Archive)
Barcelona – Primera División
1 ter Stegen |
2 Cubarsí |
3 Balde |
4 Araújo |
5 Martínez |
6 Gavi |
7 Torres |
8 Pedri |
9 Lewandowski |
10 Fati |
11 Raphinha |
12 Valle |
13 Peña |
14 Torre |
15 Christensen |
16 Fermín |
17 Roque |
18 Víctor |
19 Yamal |
20 Olmo |
21 de Jong |
22 Gündoğan |
23 Koundé |
24 García |
25 Lenglet |
Valmentaja Flick
Espanjan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2020
1 De Gea |
2 Azpilicueta |
3 D. Llorente |
4 P. Torres |
5 Busquets |
6 M. Llorente |
7 Morata |
8 Koke |
9 Gerard |
10 Thiago |
11 F. Torres |
12 García |
13 Sánchez |
14 Gayà |
16 Rodri |
17 Fabián |
18 Alba |
19 Olmo |
20 Traoré |
21 Oyarzabal |
22 Sarabia |
23 Simón |
24 Laporte |
26 Pedri |
Valmentaja Luis Enrique
Espanjan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2022
1 Sánchez |
2 Azpilicueta |
3 García |
4 P. Torres |
5 Busquets |
6 Llorente |
7 Morata |
8 Koke |
9 Gavi |
10 Asensio |
11 F. Torres |
12 Williams |
13 Raya |
14 Balde |
15 Guillamón |
16 Rodri |
17 Pino |
18 Alba |
19 Soler |
20 Carvajal |
21 Olmo |
22 Sarabia |
23 Simón |
24 Laporte |
25 Fati |
26 Pedri |
Valmentaja Luis Enrique
Espanjan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2024
1 Raya |
2 Carvajal |
3 Le Normand |
4 Nacho |
5 Vivian |
6 Merino |
7 Morata |
8 Fabián |
9 Joselu |
10 Olmo |
11 Torres |
12 Grimaldo |
13 Remiro |
14 Laporte |
15 Baena |
16 Rodri |
17 Williams |
18 Zubimendi |
19 Yamal |
20 Pedri |
21 Oyarzabal |
22 Navas |
23 Simón |
24 Cucurella |
25 Fermín |
26 Ayoze |
Valmentaja de la Fuente
Jaakko Länkelä

Jaakko Länkelä, myös Jaako Länkelä, (12. toukokuuta 1833 Revonlahti – 21. helmikuuta 1916 Jyväskylä) oli suomalainen Jyväskylässä asunut seminaarin lehtori, oppikirjojen tekijä, sanomalehtimies ja Puuha-Jaakon nimellä tunnettu liikemies.
Henkilöhistoria

Länkelän vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Länkelä ja Liisa Kujala. Hän kävi Oulun yläalkeiskoulua ja Kuopion lukion ja pääsi ylioppilaaksi 1855. Hän suoritti koulunopettajatutkinnon 1858 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1860. Länkelä teki ylioppilaana runonkeruumatkan itäisen Suomenlahden saarille (Seiskari, Lavansaari) ja Inkeriin 1858.
Länkelä toimi Jyväskylän seminaarin ensimmäisenä suomen kielen lehtorina 1863–1894 ja seminaarin varajohtajana 1875–1894. Hän toimitti kasvatusopillista Koti ja Koulu -lehteä 1864–1866 ja sanomalehti Suomalaista 1889–1907.
Länkelä omisti Väinölän tilan Jyväskylän lähellä 1892-1916. Hän harjoitti laivaliikennettä Päijänteellä vuodesta 1878 alkaen ja perusti Väinölään rullatelakan 1894 sekä lähinnä laivakorjauksia tehneen konepajan 1897. Länkelä omisti lisäksi kirjapainon Jyväskylässä 1877–1907 ja hän toimi kirjankustantajana. Länkelä kirjoitti myös itse oppikirjoja, muun muassa lukukirjan ja aapisen kansakouluja varten sekä suomen kielen kieliopin.
Länkelä oli Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsenenä 1875–1894 ja hän toimi valtuuston puheenjohtajana ja varapuheenjohtajana.
Jaakko Länkelä oli naimisissa vuodesta 1862 Amanda Alexandra Erikssonin kanssa.
Teoksia

Asioimiskirjain tekemisen johdatus : kansa-, pyhä- ja maanviljelyskouluin ynnä yksityisten tarpeeksi. 1865
Ensimäinen luku-kirja ja aapinen : kodin ja koulun tarpeeksi. 1866, 24. painos Weilin & Göös 1896
Toinen luku-kirja : kodin ja kansakoulun tarpeeksi. 1866, 18. painos Weilin & Göös 1897
Suomen kielen kielioppi : alkeisopetuksen tarpeeksi, toimittanut J. Länkelä. Hämeenlinna 1867
Kolmas luku-kirja : kansakoulun tarpeeksi. Suomalaisen kirjallisuuden seura 1875, 2. painos 1879
Äidinkielen opetus 1 : Äidinkielen opetuksen tarkotus ja menettelö : lukemisen opetus. J. Länkelä, Jyväskylä 1902
Helsingin kaupungin suomenkielisen kansakoulun ensi vuodet. Tekijä, Jyväskylä 1903
Zinaida Hippius

Ilja Repin, 1894, Zinaida Hippius.
Zinaida Gippius, Leon Bakst 1910
Zinaida Nikolajevna Gippius, myös Hippius (ven. Зинаи́да Никола́евна Ги́ппиус); (8. marraskuuta (J: 20. marraskuuta) 1869 Beljov, Venäjän keisarikunta – 9. syyskuuta 1945 Pariisi, Ranska) oli symbolistinen ja dekadenssia edustava venäläinen runoilija.
Kirjallinen ura

Zinaida aloitti kirjoittamisen jo seitsemänvuotiaana, ja kun hän tapasi Dmitri Merežkovskin vuonna 1888, hän oli jo julkaissut runoilija. Gippius julkaisi ensimmäisen runokirjansa, Runokokoelma. 1889–1903 (ven. Собрание стихотворений». Книга первая. 1889—1903) vuonna 1903-1904, ja toinen kokoelmansa, Runokokoelma. Kirja 2. 1903-1909 (ven. Собрание стихотворений». Книга вторая. 1903—1909) vuonna 1910-1911.
Gippius on jäänyt kirjallisuushistoriaan toisaalta omaleimaisten runojensa ja toisaalta totutusta poikkeavan persoonansa ansiosta. Hänen epätavallisuutensa johtuu ennen muuta siitä, että hän rikkoi silloisia sukupuolinormeja: hän oli liian aktiivinen, liian itsevarma ja liian menestyvä, jotta olisi soveltunut aikansa naisen rooliin. Monokkelin läpi kriittisesti tarkkailevan naisen maskuliininen käytös herätti aikanaan huomiota.
Kriitikkojen mukaan Gippiuksen asema runoudessa oli myös maskuliininen, hän ei kirjoittanut kuten aikakautensa naisrunoilijat vaan kirjoitti samoista aiheista kuin miehet. Hän tarttui mm. filosofisiin teemoihin. Hän poikkeaa romantiikan ajan naisrunoilijoista, jotka alkoivat kirjoittaa aikakauden runoilijaihanteen mukaisesti vasta paljon mieskirjailijoita myöhemmin.
Runoudessaan Gippius oli Venäjän ensimmäisiä dekadenssin ihanteita toteuttaneita kirjailijoita. Hänen runoudessaan uutta edustivat ennen muuta runomuoto ja runokieli (metaforat). Hän laajensi ruonoutta myös temaattisesti: tähän asti naisrunoilijoiden keskeinen teema oli ollut rakkaus, mutta Gippiuksen runoissa tärkeällä sijalla olivat filosofiset ja uskonnolliset kysymykset. Myös luovuus ja kirjailijuus ovat toistuvia teemoja. Määrällisesti hänen tuotansa on suppea: hän kertoi runon tekemisen vaativan suunnatonta ponnistelua ja tuskaa. Runojen lisäksi hän kirjoitti proosaa, näytelmiä, kritiikkiä ja esseitä sekä muistelmateoksia. Toisin kuin runot Gippiuksen kertomukset ovat muodoltaan hyvin perinteisiä.
Runo Hämähäkit (ven. Пауки, Pauki, 1903, suom. K.E. Julkaistu vuonna 2015 teoksessa Venäläisen kirjallisuuden historia, s. 381). Hänen runojaan on julkaistu suomeksi kokoelmassa Venäläinen Eros (1992).
Perintö

Zinaida Gippius on haudattu saman hautapaaden alle puolisonsa Dmitri Merežkovskin kanssa Sainte-Genevieve-des-Bois'n ortodoksiselle hautausmaalle. Gippiuksen teoksia julkaistiin Neuvostoliitossa vasta vuonna 1990.
Teoksia

Runous
"Kootut runot". Kirja yksi. 1889-1903 («Собрание стихотворений». Книга первая. 1889—1903). Moskova 1904.
"Kootut runot". Kirja kaksi. 1903-1909 («Собрание стихотворений». Книга вторая. 1903—1909). Moskova 1910.
"Viimeiset runot" («Последние стихи») 1914—1918. Pietari, 1918.
"Runoja. Päiväkirja 1911-1921 (Стихи. Дневник 1911—1921). Berliini. 1922.
"Säteilyä", sarja "Venäläiset runoilijat" («Сияния», серия «Русские поэты»). Pariisi, 1938.
Proosa
"Uudet ihmiset". Ensimmäinen tarinoiden kirja. («Новые люди». Первая книга рассказов) Pietari, 1. painos 1896; toinen painos 1907.
"Peilit". Toinen tarinoiden kirja. («Зеркала». Вторая книга рассказов) Pietari, 1898.
"Kolmas tarinoiden kirja" («Третья книга рассказов») Pietari, 1901.
"Verenpunainen miekka". Neljäs tarinoiden kirja. («Алый меч». Четвёртая книга рассказов.) Pietari, 1907.
"Mustaa valkoisella". Viides tarinoiden kirja. («Чёрное по белому». Пятая книга рассказов.) Pietari, 1908.
"Kuun muurahaiset". Kuudes tarinakirja. («Лунные муравьи». Шестая книга рассказов.) Moskova, 1912.
"Pirun nukke". Romaani. («Чёртова кукла». Роман.) Moskova, 1911.
"Roomalainen Tsarevitš". Romaani. («Роман-царевич». Роман.) Moskova, 1913.
"Taivaallisia sanoja ja muita tarinoita". («Небесные слова и другие рассказы».) Pariisi, 1921.
Dramaturgia
"Vihreä rengas". Peli. («Зеленое кольцо»). Petrograd, 1916.
Kritiikkiä ja journalismia
"Kirjallinen päiväkirja". Kriittisiä artikkeleita. («Литературный дневник». Критические статьи.) Pietari, 1908.
"Sininen kirja. Pietarin päiväkirjat 1914-1918. («Синяя Книга. Петербургские дневники 1914—1918 гг.».) Belgrad, 1929.
Zinaida Gippius. Pietarin päiväkirjat 1914-1919. («Зинаида Гиппиус. Петербургские дневники 1914—1919»). New York - Moskova, 1990.
Zinaida Gippius. Päiväkirjoja. (venäjäksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zinaida Hippius Wikimedia Commonsissa
Zinaida Gippiuksen runot (venäjäksi)
Zinaida Gippiuksen runokokoelma sivustolla roki.net (venäjäksi)
Gippius, Zinaida Nikolajevna Maksim Moškovin kirjastossa (venäjäksi)
Zinaida Gippiuksen runoja venäläisen runouden antologiassa (venäjäksi)
Zinaida Gippius Project1917-verkkosivustolla (venäjäksi)
Zinaida Gippiuksen teokset sivustolla Lib.ru: Classics (venäjäksi)
Zinaida Gippius antologiassa "Naisten runoutta" (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Funt, Igor: Z. N. Gippiuksen 145-vuotispäivänä. "Nainen lorgnetteineen. "Paholaisen nukke" Zinaida Gippiuksen kolminkertainen totuus." 20. marraskuuta 2014. Russian Journall (venäjäksi)
Hippius, Zinaida Nikolaevna (1869-1945). Baltisches Biographisches Lexikon Digital. (saksaksi, Huom. Gippius on luokiteltu "miespuoliseksi".)
Zinaida Hippius, Eräitä muistokuvia venäläisestä runoilijasta Feodor Sologubista, suom. Antti Tiittanen. Väinämöinen 1926 nro 5 ss. 85–89.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia 2  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Zinaida Gippius kotonaan Pietarissa Dmitri Filosofovin ja Dmitri Merežkovskin (oik.) kanssa, Karl Bullan valokuva n. 1914-1920.
Zinaida Gippius 1910-luvun alussa
Zinaida Nikolajevna Gippius vuonna 1900
Zinaida Gippius (1869-1945), R. Scharlin valokuva, 1897 Pietari
Zinaida Gippius, Leon Bakst 1906, Tretjakovin galleria
Zinaida Gippius 1910-luvun alussa
Zinaida Gippius ja Akim Volinski (Flexer), n. 1890-luku
Daniel arap Moi

| Daniel arap Moi |
| --- | --- |
 Daniel arap Moi vuonna 1979.
Kenian 2. presidentti
 22. elokuuta 1978 – 30. joulukuuta 2002  
Varapresidentti:  Mwai Kibaki Josephat Karanja George Saitoti Musalia Mudavadi
Edeltäjä:  Jomo Kenyatta
Seuraaja:  Mwai Kibaki
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. syyskuuta 1924 Sacho, Kenia
Kuollut: 4. helmikuuta 2020 (95 vuotta) Nairobi, Kenia
Puoliso:  Lena Moi (k. 2004)
Tiedot
Puolue:  Kenya African National Union (KANU)
 Nimikirjoitus
Daniel Toroitich arap Moi (2. syyskuuta 1924 Sacho, Kenia – 4. helmikuuta 2020 Nairobi, Kenia) oli Kenian toinen presidentti vuosina 1978–2002. Hän teki vuonna 1982 Keniasta virallisesti yksipuoluevaltion ja johti maata useita vuosia yksinvaltiaana. Hän oli kylmän sodan aikana länsimaiden liittolainen, mutta 1990-luvulla häntä alettiin painostaa demokraattisiin uudistuksiin. Moi laillisti 1991 oppositiopuolueet, mutta voitti vielä kahdet vaalit. Hän pyrki kasvattamaan edeltäjänä Jomo Kenyattan pojasta Uhurusta itselleen seuraajan, mutta tämä hävisi vuoden 2002 vaalit Mwai Kibakille.
Nuoruus ja opiskelu

Toroitich arap Moi eli ensimmäiset vuotensa Kenian länsiosissa Kuriengwon kylässä. Hän hoiti veljensä kanssa lampaita ja vuohia, jotka hänen isänsä Kimoi arap Chebii oli heille jättänyt. Kimoi oli ollut paimen, joka oli kuollut Toroitichin ollessa neljävuotias.
Toroitich lähetettiin protestanttien lähetyssaarnajien pitämään kouluun, jossa hän otti kristillisen nimen Daniel. Hän kävi lähetyssaarnaajien koulussa myös toisen asteen, mutta hän vaihtoi sen jälkeen Kapsabetissa olleeseen hallituksen kouluun.
Ura > Opettajasta hallinton

Moi valmistui 21-vuotiaana opettajaksi, ja hän menestyi ammatissa. Hänet valittiin muun muassa opettajakorkeakoulussa apulaisrehtoriksi. Hän siirtyi kuitenkin 1950-luvulla siirtomaahallintoon, ja hänet valittiin 1955 lakiasäätävään neuvostoon. Hän oli yksi viidestä kenialaisesta, jotka brittiläinen siirtomaahallitus ehdotti neuvostoon.
Moi perusti vuonna 1960 Ronald Ngalan kanssa Kadun (Kenian afrikkalainen demokraattinen liitto) haastaakseen Kanun (Kenian kansallinen afrikkalainen liitto), jota johti Kenian ensimmäinen presidentti Jomo Kenyatta. Kadun päätarkoituksena oli maan pienten vähemmistöheimojen, kuten Moin edustamien kalenjinien (tugen), puolustaminen suurten luo- ja kikujuheimojen ylivaltaa vastaan.
Ura > Kenyattan varapresidenttinä

Kun Kenia itsenäistyi vuonna 1963, Kenyatta vakuutti Moille, että KADU:n ja KANU:n piti yhdistyä siirtomaavallan jäänteiden purkamiseksi. Keniasta tuli näin de facto -yksipuoluevaltio, jota kikujut ja luot hallitsivat. Kenyatta varmisti myös muiden heimojen tuen nimittämällä Moin sisäministerikseen 1964 ja varapresidentiksi 1967. Hänen nimityksensä oli myös kompromissi kahden valtaheimon valtakamppailussa. Kikuju-eliitti vastusti edelleen Moita ja yritti muuttaa perustuslakia estääkseen varapresidentin pääsyn presidentiksi, kun iäkäs Kenyatta (s. 1889) kuolisi. Kenyatta oli kuitenkin ehdottomasti tätä vastaan.
Ura > Valtakausi

Moi nousi virallisesti KANU:n johtoon ja sen presidenttiehdokkaaksi Kenyattan kuoltua vuonna 1978. Hän toimi ensin 90 päivän siirtymäajan perustuslaillisena presidenttinä, ja taustalla oli edelleen tiukka kamppailu vaikutusvaltaisten kikuju-poliitikkojen kesken. Moin presidenttikauden ei uskottu kestävän kovin kauaa, mutta kikujuen valtataistelu vahvisti Moin asemaa. Samalla hän sai kansalta tukea Nyayo-filosofiallaan (rauha, rakkaus ja yhtenäisyys). Moni uskoi Moin yhdistävän kansaa yli perinteisen tribalismin.
Moin hallinto alettiin nopeasti tuntea sen suvaitsemattomuudesta ja itsevaltaudesta. Kesäkuussa 1982 oppositiopuolueet kiellettiin ja maasta tuli virallisesti yksipuoluevaltio. Elokuussa ilmavoimien vallankaappausyritys tukahdutettiin. Hezekiah Ochukan johtamat upseerit pitivät jonkin aikaa hallussaan Voice of Kenyan tiloja ja julistivat Moin syrjäytetyksi. Moille uskolliset joukot kukistivat kaapparit, ja Moi käski koko ilmavoimien henkilökunnan pidätetyksi. Seuranneissa puhdistuksissa satoja vangittiin tai teloitettiin.
Moin politiikka oli länsimielistä, joten hänen hallinnolleen annettiin valtavasti rahallista tukea kylmän sodan aikana. Kenia oli vahvasti Yhdysvaltain ja lännen tukema etuvartio kommunistien tukemia Etiopiaa ja Tansaniaa vastaan.lähde? Keniasta tulikin Moin kaudella Afrikan rikkaimpia valtioita. Kenian merkitys alkoi heiketä kylmän sodan loputtua 1990-luvulla, ja häntä alettiin myös länsimaissa pitää despoottina.
Moi laillisti länsimaiden painostuksesta 1991 oppositiopuolueet, ja Kenian ensimmäisissä monipuoluevaaleissa 1992 Moi valittiin uudelleen presidentiksi. Vaaleja on kuitenkin syytetty epärehellisiksi. Moi valittiin jälleen presidentiksi 1997. Sitä seurasi mielenosoituksia ja levottomuuksia, joiden aikana satoja kenialaisia tapettiin. Moi lupasi lopettaa korruption sekä edistää demokraattisia ja taloudellisia uudistuksia. Hän muun muassa 1999 nimitti arvostetun antropologin Richard Leakeyn hallitukseen johtamaan virkamiehistöä.
Moi ei pystynyt perustuslain takia enää asettumaan ehdolle vuoden 2003 vaaleissa, mutta hän alkoi kasvattaa Jomo Kenyattan pojasta Uhurusta itselleen seuraajaa. Hän valitsi tämän muun muassa ministeriksi. Kenyattasta tuli Kanun presidenttiehdokas, mutta koska monet pelkäsivät Moin jatkavan Kenyattan taustalla todellisena vallanpitäjänä, puolue hajosi kahteen osaan. Kanusta eronneet perustivat Kansallisen sateenkaarikoalition, jonka ehdokas Mwai Kibaki valittiin uudeksi presidentiksi.
Moi vieraili Suomessa syyskuussa 1987. Vierailun oli alun perin tarkoitus olla osa Pohjoismaihin suuntautunutta kiertomatkaa, mutta Moin vierailu Ruotsiin ja Norjaan peruuntui niiden arvosteltua Kenian ihmisoikeustilannetta. Tanska puolestaan pyysi Moita perumaan vierailunsa ennenaikaisten kansankäräjävaalien vuoksi. Moin Suomen-vierailun jälkinäytöksenä YK:n ihmisoikeuskomitea antoi heinäkuussa 1994 Suomelle langettavan päätöksen sen vuoksi, että viranomaiset olivat estäneet Moita vastustaneen mielenosoituksen järjestämisen Helsingissä.
Korruptio

Moin hallintoa pidetään yhtenä Afrikan korruptoituneimmista. Hänen 24-vuotisen valtakautensa aikana hallitukselta väitetään varastetun miljardi puntaa. Moin perheen haltuun päätyi sijoituksia 28 maassa, mukaan luettuna hotelleja ja asuintaloja Etelä-Afrikassa ja Yhdysvalloissa, 10 000 hehtaarin maatila Australiassa, kolme hotellia Lontoossa, neljän miljoonan punnan talo Surreyssa ja kahden miljoonan punnan kattohuoneisto Knightsbridgessa.
Moin pojilla Philipilla ja Gideonilla on raportoitu olevan 384 ja 550 miljoonan punnan omaisuudet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Daniel arap Moi Wikimedia Commonsissa
Kenian presidentit
Jomo Kenyatta (1964–1978) | Daniel arap Moi (1978–2002) | Mwai Kibaki (2002–2013) | Uhuru Kenyatta (2013–2022) | William Ruto  (2022–)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef