stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emil Hagelberg
Sisällissodan jälkeinen aika

Hän palveli sisällissodan jälkeen 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, jolla myöhemmin oli nimet Pohjolan jääkäripataljoona ja Kajaanin sissipataljoona, missä hän toimi konekiväärikomppanian päällikkönä. Hänet siirrettiin 5. helmikuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmentin II pataljoonan komentajaksi ja edelleen 20. huhtikuuta 1921 Karjalan kaartin rykmentin III pataljoonan komentajaksi (toimi rykmentinkomentajan sijaisena vuosina 1926–1927). Savon prikaatin I pataljoonan komentajaksi hänet siirrettiin 27. toukokuuta 1927 ja Savon jääkäripataljoonan komentajaksi 25. syyskuuta 1930 sekä Karjalan kaartin rykmentin komentajan apulaiseksi 1. heinäkuuta 1933. Uudenmaan rykmentin I pataljoonan komentajaksi hänet nimitettiin 21. lokakuuta 1935.
Talvi- ja Jatkosota

Talvisotaan hän osallistui Jalkaväkirykmentti 22:n komentajana (nimi muutettiin myöhemmin Jalkaväkirykmentti 9:ksi) ja osallistui taisteluihin Karjalankannaksella. Välirauhan aikana hän oli 13. prikaatin komentajana. Jatkosotaan hän osallistui Jalkaväkirykmentti 13:n komentajana. Hän kaatui Varloissa Itä- Karjalassa tarkoituksenaan johtaa vastaiskua vihollisen asemiin, jota hän ei kerinnyt toteuttamaan, koska hän joutui vihollisen lentohyökkäyksen kaatamaksi. Hänet haudattiin Helsinkiin Hietaniemen sankarihautaan.
Luottamustoimet

Hän toimi Jääkäriprikaatin kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1920 ja 2. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1926.
Luottamustoimet > Urheilijan ura

Hän osallistui olympiakisoihin nykyaikaisessa 5-ottelussa Antwerpenissä vuonna 1920 ja Pariisissa vuonna 1924. Antwerpenissä hän sijoittui kilpailun seitsemänneksi.
Anna ja Emil Hagelbergilä oli kolme lasta, poika ja kaksi tytärtä. Toinen tytöistä eli Lisa Hagelberg oli tunnettu vapaauimari, joka nousi Suomen naiskärkiuimariksi juuri ennen sotia.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 10. tammikuuta 1916  Gewehrführer 31. toukokuuta 1917  Yliluutnantti  (Kapteeni) 11. helmikuuta 1918  Majuri 16. toukokuuta 1921  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1927  Eversti 1941 |      |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. soljen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista.
Kenkänokka

| Kenkänokka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Kenkänokat Balaenicipitidae
Suku::  Balaeniceps
Laji::  rex
Kaksiosainen nimi
 Balaeniceps rex  Gould, 1850 

Katso myös
   Kenkänokka Wikispeciesissä   Kenkänokka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kenkänokka (Balaeniceps rex) on suuri haikarankaltainen Balaenicipitidae-heimon ainoa nykyisin elävä laji. Tämä runsaan metrin mittaiseksi kasvava lintu on saanut nimensä erittäin suuresta nokastaan, joka muistuttaa muodoltaan aavistuksen verran kenkää. Lajia tavataan Keski-Afrikan suoalueilla, joissa se pyydystää ravinnokseen pääasiassa keuhkokaloja.
Ulkonäkö

Kenkänokka on monessa suhteessa poikkeuksellinen lintu. Kenkänokkaa on ollut vaikeaa lukea kuuluvaksi mihinkään ryhmään muiden lintulajien kanssa. Aiemmin heimon uskottiin kuuluvan haikaralintuihin, mutta uudemman tutkimuksen mukaan sen katsotaan olevan sukua pelikaaneille ja se kuuluu nykyisin pelikaanilintuihin. Se on oman heimonsa ainoa jäljellä oleva laji. Ilmeisesti sen lähin elossa oleva sukulainen on myös heimonsa ainokainen vasarapäähaikara. Niiden yhteiset lähimmät sukulaiset löytynevät puolestaan pelikaaneista.
Kenkänokka on varsin suurikokoinen lintu. Sen pitkäjalkaisella ja hieman hontelolla haikaramaisella ruumiilla on pituutta 100–120 senttimetriä, joskin suuret yksilöt voivat saavuttaa lähes 1,4 metrin pituuden. Kenkänokalla on myös suuret siivet, joiden kärkiväli voi olla yli 2,6 metriä. Tästä huolimatta se lentää varsin harvoin ja suosii suolla kahlatessaan pitkiä ja siroja jalkojaan, joiden pitkät varpaat estävät lintua vajoamasta upottavaan liejuun. Silloin, kun kenkänokka joutuu turvautumaan lentotaitoonsa, se suosii yleensä energiaa säästävää liitelyä lämpimissä ilmavirtauksissa, joskin turvautuu vaaran uhatessa myös rivakkaan soutulentoon. Väritykseltään kenkänokka on varsin vaatimaton. Sen höyhenpeite on lähes kauttaaltaan tasaisen sinisenharmaa. Selkäpuolella on havaittavissa aavistuksen verran vihreää sävyä. Pään takaosassa on lyhyt ja sotkuinen takaraivotöyhtö. Linnun suuret keltaiset silmät sijaitsevat kaukana toisistaan, mutta sillä on silti laaja stereonäön alue, mikä mahdollistaa tehokkaan etäisyyksien arvioinnin.
Kenkänokassa on silmiinpistävää sen laikukas nokka, joka näyttää kokonsa ja muotonsa vuoksi suhteettomalta verrattuna linnun muuhun ruumiiseen. Kenkänokan nokka onkin lintumaailman suurimpia: se on yleensä noin 25 senttiä pitkä ja leveyttä sillä on tavallisesti 12–13 senttiä. Ylempi nokanosa on reunoiltaan terävä ja kaartuu voimakkaasti kärkeä kohti. Nokan kärjessä on terävä koukkumainen uloke, joka muistuttaa hieman virkkuukoukkua. Tämä koukku yhdessä terävien nokanreunojen kanssa estää linnun liukkaita saaliseläimiä luiskahtamasta irti nokan puristuksesta. Kenkänokalle on valtavasta nokastaan kuitenkin myös käytännön haittaa. Lintu antaa painavan nokkansa nojata usein rintaansa vasten, sillä suuren ruumiinosan kannattelu vaatii paljon voimia. Nokka muistuttaa muodoltaan hieman kenkää, mistä juontuu linnun suomalainenkin nimi. Useissa kenkänokalle annetuissa nimissä viitataan sen nokan muotoon ja kokoon.
Ravinto

Kenkänokan saalistustapa on omalaatuinen. Lintu elää suoalueilla, missä vesi on liejuista ja sameaa, eikä pinnan alle ole helppo nähdä. Se vaeltelee suolla ravintoa etsiessään ja hamuaa vettä suurella nokallaan. Kenkänokka suosii väijymistaktiikkaa, jossa se saattaa odottaa paikallaan tuntikausia sopivan saaliin osumista kohdalle. Kun saalis lopulta ilmaantuu, lintu vaanii sitä kärsivällisesti varmistaakseen onnistumisensa. Kenkänokan liikkeet eivät ole yhtä nopeita kuin useimmilla muilla haikaroilla, joten sen saalistustapa vaatii erityistä maltillisuutta.  Usein vikkelä saaliseläin pääsee luikahtamaan karkuun linnun ulottuvilta, mutta kenkänokalle on ajan kuluessa kehittynyt apu tähänkin ongelmaan. Jos saalistusonni ei aina ole myötä, lintu voi paastota neljäkin vuorokautta yhteen menoon.
Kenkänokan ravinto koostuu pääasiallisesti suon liejuisessa vedessä elelevistä afrikankeuhkokaloista. Kala paljastaa itsensä saalistajalle käydessään pinnalla hengittämässä, mutta ei kuitenkaan erotu selvästi sameasta vedestä. Tämän on uskottu olevan yksi syy kenkänokan nokan erikoiseen muotoon. Sameasta vedestä huonosti erottuvaan kalaan on vaikeaa osua tehokkaasti kapealla ja tarkkuutta vaativalla nokalla, joten tämän kalan saalistukseen soveltuu paremmin suuri ja leveä nokka, joka osuu laajalle alueelle ja tarttuu saaliiseen tiukasti. Näin ollen isku ei vaadi erityistä tarkkuutta, eikä tarkka isku olisi sameassa vedessä mahdollistakaan. Kenkänokan nokka toimii myös iskunvaimentajana, sillä se vaimentaa veteen iskeytyessään painavan linnun heittäytymisestä syntyvän liike-energian tehokkaasti ja ehkäisee tällä tavoin loukkaantumisen riskiä. Tämä ominaisuus toimii kuitenkin vain kenkänokan suosimassa vesiympäristössä, sillä maahan iskeytyessään valtava nokka vain lisäisi loukkaantumisvaaraa. Kenkänokka on siis sopeutunut saalistamaan tehokkaasti vain vedessä.
Vaikka linnun ravinto koostuukin pääosin keuhkokaloista, sille kelpaa myös monenlainen muu saalis, jonka se onnistuu pyydystämään. Kenkänokka syö paljon krokotiilin poikasia, sammakoita, pikkukaloja ja myös käärmeitä. Se täydentää tilaisuuden tullen ruokavaliotaan myös pikkunisäkkäillä ja linnunpoikasilla. Sen vahva nokka tekee selvää monenlaisesta riistasta kilpikonnia myöten. On usein väitetty, että tämä suuri lintu voisi pyydystää jopa antilooppien vasikoita, mutta tästä ei ole olemassa todisteita. Luultavasti pienikin antilooppi olisi liian suuri suupala sille nokan koosta huolimatta.
Elintavat ja lisääntyminen

Kenkänokan elintavat olivat pitkään arvoitus länsimaisille tutkijoille. Tähän on olemassa monta syytä. Ensinnäkin lintu on hyvin arka ja välttelee ihmistä parhaan kykynsä mukaan. Tämän lisäksi se on varsin harvinainen yksineläjä ja asuu vaikeakulkuisella alueella, missä sitä on hyvin hankalaa päästä näkemään.
Kenkänokka on yksinäinen erakko, joka valtaa itselleen varsin laajan reviirin. Reviirillä on useimmiten pinta-alaa 2–4 neliökilometriä. Reviiri on muodoltaan tyypillisesti kaistale, jolla on leveyttä vain joitakin satoja metrejä, mutta pituutta useiden kilometrien verran. Kenkänokka vahtii aluettaan hyvin tarkkaavaisesti eikä siedä tunkeilijoita. Kutsumattoman vieraan havaitessaan se käy tämän kimppuun uhitellen levittelemällä suuria siipiään ja hypähtelemällä korkealle ilmaan. Mikäli uhkailu ei tehoa, lintu käy tunkeilijan kimppuun ja yrittää laskeutua tämän niskaan koko massallaan.
Kenkänokkaa pidettiin pitkään yöaktiivisena lintuna, joka pysyttelee päivät piilossa, mutta tutkimuksissa on saatu selville, että lintu on aktiivinen nimenomaan päiväsaikaan ja liikkuu vain harvoin öisin. Kenkänokka elää kuumalla alueella ja viettää useimpien muiden saman seudun lintujen tapaan päivän kuumimman ajan varjossa lepäillen. Aina varjo ei kuitenkaan tuo linnulle kylliksi tyydytystä Afrikan polttavan auringon alla. Tällöin se turvautuu erikoiseen vilvoittelukeinoon. Se ulostaa pitkille jaloilleen ja säätelee näin ruumiinsa lämpöä. Kun ulosteen kosteus alkaa haihtua, kenkänokan elimistöstä poistuu liiallista lämpöä jalkojen verisuonien kautta, minkä ansiosta veri viilenee ja linnun olo helpottuu.
Levinneisyys, elinympäristö ja kanta

Kenkänokka elää vaikeakulkuisilla suoalueilla Itä- ja Keski-Afrikan sisäosissa. Sitä tavataan eteläisestä Sudanista Pohjois-Sambiaan ulottuvalla alueella.  Linnun esiintymisalue on varsin rikkonainen, sillä se viihtyy ainoastaan soisessa maastossa ja suosii erityisesti papyrusta kasvavia soita, joista se löytää kylliksi ravintoa ja pesäntekotarpeita.
Kenkänokka on vielä nykyäänkin varsin huonosti tunnettu lintu eikä niiden lukumäärää ole pystytty selvittämään. Lintua ei pidetä uhanalaisena, mutta sen kanta on vaarassa romahtaa mikäli metsästys yleistyy. Kenkänokkaa uhkaa myös elinympäristöjen katoaminen. Varsinkin Valkoisen-Niilin papyruskaislarämeiden pieneneminen voisi olla lajille kohtalokasta, sillä lintu suosii vain tietynlaista elinympäristöä. Soiden kuivauksen lisääntyessä tämä erikoinen ja arvoituksellinen lintulaji joutuu ahtaalle.
Kenkänokka ja ihminen

Afrikan kansat tunsivat kenkänokan jo tuhansia vuosia ennen eurooppalaisia, ja sillä on ollut tärkeä osa joidenkin kansojen kulttuurissa ja uskomuksissa. Zimbabwesta on löydetty kenkänokkaa esittäviä seinämaalauksia, joilla on ikää yli 2 000 vuotta. Lintu tunnettiin myös muinaisessa Egyptissä, mistä on löydetty sitä esittäviä patsaita. Eurooppalaiset törmäsivät kenkänokkaan kuitenkin vasta 1800-luvun alussa, kun Koillis-Afrikassa tutkimusretkiä tehneet retkikunnat kertoivat tarinoita oudoista linnuista, jotka olivat lähes kamelin kokoisia ja elelivät Sudanin soilla. Tarinoissa oli hieman liioittelun makua, mutta niistä saa hyvän kuvan siitä, miten hämmästyneitä tutkimusmatkailijat olivat nähdessään kenkänokan kaltaisen linnun.
1800-luvun puolivälissä kenkänokkien parissa tehtiin ensimmäiset tutkimukset eurooppalaisin voimin. Englantilainen ornitologi John Gould julkaisi tutkimuksensa näistä linnuista vuonna 1851 ja antoi lajille tieteellisen nimen Balaeniceps rex, ”valaanpäinen kuningas”. Kenkänokka on kuitenkin aina ollut tutkijoille suuri arvoitus, jonka elintavat ovat valottuneet vasta viime vuosikymmenien aikana tehdyn tutkimustyön ansiosta. Vieläkin näissä huonosti tunnetuissa linnuissa riittää paljon tutkittavaa.
Kenkänokkaa pidettiin aluksi pelikaanien sukulaisena, ja myöhemmin se luokiteltiin katto- ja harmaahaikaroiden lähisukulaiseksi. Nykyisin linnussa on havaittu DNA-tutkimuksen ja elintapojen osalta yhtäläisyyksiä sekä pelikaaneihin että haikaroihin. Kenkänokan erikoislaatuinen ulkomuoto tekee vaikeaksi uskoa sen läheisen sukulaisuuden eräisiin tutumpiin lintulajeihin. Nykykäsityksen mukaan kenkänokka kuuluu haikaralintuihin, mutta tilanne voi vielä muuttua tutkimuksen edistyessä.
Useimmissa kielissä kenkänokan nimi viittaa sen kenkää muistuttavaan nokkaan. Nimen alkuperä lienee arabian kielen abu marqub, joka merkitsee ”kengän isää”. Niilin varren rämeseuduilla asuneet asukkaat ovat aina suhtautuneet kenkänokkaan kunnioittavasti ja ihaillen. Sitä on palvottu ja pelätty. Siitä on sepitetty kauhutarinoita ja se on ollut olennainen osa luonnonkansojen kulttuuria. Nykyisin kenkänokka on kuitenkin joutumassa ahtaalle. Ihmisten kunnioitus on vaihtunut lintujen metsästykseen ruuaksi ja eläinten elinalueita on hävitetty soiden kuivauksella ihmisen tarpeisiin. Kenkänokka tarvitsee kuitenkin selviytyäkseen Afrikan papyrussoita.
Kenkänokka on erikoistunut saalistamaan suurikokoisia kaloja väijymällä.
Kenkänokan erikoinen ulkomuoto on antanut sille sen omaperäisen nimen.
Kenkänokka elää Keski-Afrikan papyrusta kasvavilla soilla.
Kattohaikara
Harmaahaikara
Pelikaani
Bekobod

| Bekobod |
| --- | --- |
 Bekobod
 Koordinaatit: 40°12′43″N, 69°15′52″E 
Valtio:  Uzbekistan
Alue:  Taškentin alue
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunki
Väkiluku (2024):  104 300
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bekobod (ven. Бекаба́д, Bekabad) on teollisuuskaupunki Taškentin alueella Uzbekistanissa. Se sijaitsee Syrdarjajoen varrella lähellä Tadžikistanin rajaa 189 kilometriä Taškentista etelään. Kaupungissa oli 104 300 asukasta vuonna 2024.
Keinokastellun Dalvarzinin aron eteläpuolella sijaitseva kaupunki on idässä ja etelässä vuorten ympäröimä. Sen ilmasto on mannermainen. Heinäkuun keskilämpötila on 28–30 ja tammikuun –2 – –3 astetta. Vuotuinen sademäärä on yli 300 millimetriä. Lähistöltä saavat alkunsa Dalvarzinin ja Doʻstlikin kanavat.
Vuonna 1954 perustettu kaupunki on saanut alkunsa vuonna 1944 toimintansa aloittaneesta terästehtaasta. Sen nimenä oli vuoteen 1964 saakka Begovat. Kaupungissa on myös rakennus- ja elintarviketeollisuutta. Sen lähellä sijaitsee vuonna 1943 rakennettu Farhodin vesivoimalaitos.
Kentrikó Zagóri

| Kentrikó Zagóri Κεντρικό Ζαγόρι |
| --- | --- |
 Kentrikó Zagórin Monodéndrin kylää.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Kentrikó Zagóri
 Koordinaatit: 39°52′N, 20°42′E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Epeiros jaLänsi-Makedonia
Alue:  Epeiros
Alueyksikkö:  Ioánnina
Kunta:  Zagóri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta
 – Kallikrates-koodi:  180401
Väkiluku (2011):  1 011
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Rekisterikilpi:  IN
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kentrikó Zagóri (kreik. Κεντρικό Ζαγόρι, virallisesti Δημοτική Ενότητα Κεντρικού Ζαγορίου, Dimotikí Enótita Kentrikoú Zagoríou) on yksi Zagórin kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Ioánninan alueyksikössä Epeiroksen alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 1 011 (vuonna 2011).
Kentrikó Zagóri, ”Keskinen Zagóri”, käsittää Zagórin kunnan ja Zagorochórian kulttuurialueen länsiosan Píndos-vuoristossa. Kunnallisyksikön suurin asutus on Asprángeloin kylä. Kentrikó Zagóri oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Zagórin kunnaksi yhdessä Anatolikó Zagórin, Pápigkon, Týmfin ja Vovoúsan kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat

Kentrikó Zagórin kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä­yhdys­kunta | Kylä tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Ágios Minás | Ágios Minás | 19 |
| Áno Pediná | Áno Pediná | 144 |
| Arísti | Arísti | 128 |
| Arísti | Víkos | 26 |
| Asprángeloi | Asprángeloi | 165 |
| Dikóryfo | Dikóryfo | 33 |
| Dílofo | Dílofo | 24 |
| Dipótamo | Dipótamo | 20 |
| Elafótopos | Elafótopos | 51 |
| Elafótopos | Kalývia | 2 |
| Eláti | Eláti | 49 |
| Kaloutás | Kaloutás | 23 |
| Káto Pediná | Káto Pediná | 41 |
| Manassís | Manassís | 26 |
| Mesovoúni | Mesovoúni | 29 |
| Monodéndri | Monodéndri | 129 |
| Vítsa | Vítsa | 102 |
Yhteensä: 1 011
Gorm Vanha

| Gorm Vanha |
| --- | --- |
 August Carl Vilhelm Thomsen: Gorm Vanha saa tiedon poikansa Knutin kuolemasta.
Tanskan kuningas
Valtakausi:  n. 936—958/964
Edeltäjä:  Hardeknud
Seuraaja:  Harald Sinihammas

Kuollut:  958 
Hautapaikka:  Jellingin kirkko, mahdollisesti 
Puoliso:  Tyra Danebot
Lapset:  Knut Dane-Ast   Harald Sinihammas   Gunhild Gormsdotter Kongemor   Toke Gormsen
Isä:  Hardeknut, mahdollisesti
Uskonto:  pakanuus
Gorm Vanha (tansk. Gorm den Gamle); (k. 958 tai 964) oli Tanskan kuningas n. vuosina 936–958 tai 964. Gorm onnistui kokoamaan suurimman osan hajanaisista tanskalaisista valtansa alle, ja hän myös valloitti Hedebyn viikinkivaltion. Yleensä häntä pidetään ensimmäisenä koko Tanskaa hallinneena kuninkaana.
Suku

Hän oli mahdollisesti Hardeknudin poika. Gorm oli naimisissa Englannin kuningas Ethelredin tyttären Tyra Danebotin kanssa. Gorm pystytti puolisonsa muistoksi Jellingiin riimukiven.
Kuningas

Gorm mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 936, kun hän antoi Hampuri-Bremenin arkkipiispa Unnille kylmän vastaanoton ja hylkäsi tämän pyynnön kristillisestä lähetystyöstä. Islantilaisen historiateos Heimskringlan mukaan Gormin on täytynyt valloittaa osia Etelä-Jyllannista kuningas Gnupalta, kun taas historioitsija Adam Bremeniläinen kirjoittaa, että valtakunta oli jaettu useiden kuninkaiden kesken ennen Gormin valtaantuloa. Suuren Jellingin riimukiven mukaan Gormin poika Harald Sinihammas sai itselleen koko Tanskan, mikä voisi viitata siihen, että Gormilla oli valtaa vain osissa nykyisestä Tanskasta.
Perintö

Gormin kuoleman jälkeen kuninkaaksi tuli hänen poikansa Harald Sinihammas.
Puolisot ja jälkeläiset

Tyra Danebotin kanssa:
Knut Dane-Ast, Tanskan kanssahallitsija vuosina 947-962, historioitsija Saxon mukaan Knut kaatui sotaretken aikana Irlannissa ennen isänsä kuolemaa, kun taas muiden lähteiden mukaan hän kuoli vasta vuonna 962.
Harald Sinihammas
Gunnhild Gormsdotter 'Kongemor', avioitui Norjan kuningas Eerik Verikirveen kanssa
Nimeltä tuntemattoman jalkavaimon kanssa:
Toke, kaatui taistelussa Uppsalassa 986, Vendsysselin kreivi, Skånen kuningas 971-986
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gorm Vanha Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Hardeknud | Tanskan kuningas 948–958 | Seuraaja: Harald Sinihammas |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Gormin puolisolleen Thorwille (Thyra) pystyttämä riimukivi Jellingin kirkon edessä
Magog

| Magog> מָגוֹג‎ |
| --- | --- |
 Magog Ruotsin ensimmäisenä kuninkaana  Johannes Magnuksen kirjasta Historia de omnibus Gothorum Sveonumque regibus.
Henkilötiedot
Vanhemmat:   Jafet 
Sukulaiset:   Gomer (veli)  Madai (veli)  Javan (veli)  Tubal (veli)  Mesek (veli)  Tiras (veli) 
Magog (Vanhassa kirkkoraamatussa Maagog) oli Raamatun Vanhan testamentin mukaan Jafetin poika ja Nooan pojanpoika.
Magog Raamatussa

Ensimmäisen Mooseksen kirjan Kansojen taulussa Magog mainitaan yhtenä niistä Nooan jälkeläisistä, jotka  vedenpaisumuksen jälkeen lähtivät levittäytymään ja joista periytyi uusia kansoja. Ilmestyskirjan profetiassa sanotaan Saatanan johdattavan Gogin ja Magogin kansat harhaan ja sotaan Jumalaa vastaan.
Magog historiallisessa kirjallisuudessa

Ensimmäisellä vuosisadalla eläneen juutalaisen historioitsija  Josephuksen mukaan Magogista polveutuivat skyytit. 1500-luvulla Ruotsin katolinen arkkipiispa Johannes Magnus kirjoitti Magogin, Jaafetin pojan, olleen Ruotsin perustaja ja ensimmäinen kuningas. Suomalainen kirjailija Daniel Juslenius (1676–1752) puolestaan on esittänyt suomalaisten periytyneen Magogista.
Aiheesta muualla

Magog (Maagog) suomenkielisessä Raamatussa (1933/1938)
Kaustinen

| Kaustinen Kaustby |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Kaustisen kirkko
Sijainti:  63°32′55″N, 023°41′25″E
Maakunta:  Keski-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Kaustisen seutukunta
Kuntanumero:  236
Hallinnollinen keskus:  Kaustisen kirkonkylä
Perustettu:  1868
Kokonaispinta-ala:  361,09 km² 247:nneksi suurin 2022 
– maa:  353,91 km²
– sisävesi:  7,18 km²
Väkiluku:  4 116 187:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  11,63 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  18,8 %
– 15–64-v.:  57,4 %
– yli 64-v.:  23,9 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  95,2 %
– ruotsinkielisiä:  1,8 %
– muut:  2,9 %
Kunnallisvero:  9,9 % 28:nneksi suurin 2025 
Kunnanjohtaja:  Minna Nikander
Kunnanvaltuusto:  21 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • PS   • SDP   • Vihr.:   14 5 1 1
kaustinen.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaustinen (ruots. Kaustby) on Suomen kunta, joka sijaitsee Keski-Pohjanmaan maakunnassa. Kunnassa asuu 4 116 ihmistä, ja sen pinta-ala on 361,09 km2, josta 7,18 km2 on vesistöjä. Väestötiheys on 11,63 asukasta/km2.
Ylivieskan–Kauhavan kantatien 63 ja Kokkolan–Lappeenrannan valtatien 13 risteyksessä sijaitseva Kaustisen seutukuntaan kuuluva Kaustinen on kulttuuriharrastuksiltaan vireä maaseutupaikkakunta.
Historia > Esihistoria

Ensimmäiset ihmiset saapuivat Kaustisen seudulle kampakeraamisen kulttuurin loppuajalla. Tätä todistavat alueelta löydetyt asuinpaikat sekä useat esinelöydöt. Pronssi- ja rautakaudella asutus taantui alueella ja alue muuttui erämaaksi, jossa saamelaiset ja heidän verottajansa samoilivat.
Ensimmäiset suomalaiset, kainulaiset, saapuivat seudulle 1200-luvun alkupuolella. Kaustisen murre on ytimeltään länsisuomalaista ja muistuttaa monessa suhteessa Keski-Pohjanmaan rannikon ja Etelä-Pohjanmaan murretta. Alueelle muutti keskiajalla myös ruotsalaisia, joista on muistoina talonnimet Gedda (Kentala), Varg (Varila), Järv (Järvilä) ja Juoperi. Viimeiseksi alueelle tulivat 1500-luvulla savolaiset, jotka pysähtyivät pääasiassa Perhoon ja Halsualle. Kaustisella oli jo 1500-luvulla kiinteä asutusta, joten täältä ei saanut helposti maata.
Suomalaiset ja ruotsalaiset olivat oppineet toistensa tapoja ja kieltä jo rannikolla asuessaan monen miespolven ajan, mutta savolaiset erosivat monessa suhteessa molemmista muista ryhmistä. Yhteiset elinehdot ja jokapäiväinen kanssakäyminen hioivat särmät ja lievensivät erilaisuudet ja syntyi kaustislainen.
Historia > Asutuksen syntyminen

Kaustisella oli vuonna 1608 jo 18 taloa, joista yksi katosi kuitenkin melko pian maakirjasta. Asukasluku oli 1600-luvun alussa noin 130 henkeä. 1600-luku ei ollut helppoa aikaa kaustislaisille, vuosisadan alussa koettu ”suuri olkivuosi” verotti osaltansa kylän asutusta. Myös 1600-luvulla koetut sodat rasittivat seudun talonpoikia. 1600-luvulla perustettiin Kaustiselle yhdeksän uutta taloa ja kylän taloluku nousi 1600-luvun lopulla 27 ja asukasmäärä nousi n. 340 henkeen.