Suomen Vapaakirkon lähetystyö
Himalajan lähetystyö

Himalajan lähetys sai alkunsa amerikanruotsalaisen Fredrik Fransonin kautta, joka oli vuonna 1890 saanut ajatuksen evankeliumin julistamisesta Tiibetissä. Tämän tavoitteen edistämiseen hän perusti Skandinavian Allianssilähetys -nimisen lähetysseuran. Ensimmäinen suomalainen Himalajan lähetystyöntekijä Sigrid Gahmberg (1865-1900) osallistui Ruotsissa Franssonin lähetyskursseille. Eräs tämän seuran jäsenistä, Susanna Hãnsen, piti kirjeitse yhteyttä Sigrid Gahmbergiin. Eräässä kirjeessään Tiibetistä Baksa Duarin lähetysasemalta hän kertoi olevansa sairas ja väsynyt, ja pyysi Sigridia saapumaan avukseen.
Sigrid siunattiin lähetystyöntekijäksi Vapaanlähetyksen vuosikokouksessa Tampereella 1895. Sitten hän lähti elokuussa meritse kohti Intiaa. Laiva pysähtyi kuuden viikon matkan jälkeen Colombon satamaan Ceylonille ja veneet veivät matkustajat maihin. Sigrid oli aikaisemmin sopinut Susanna Hãnsenin kanssa, että hän saisi Colomboon saavuttuaan tarkemmat matkaohjeet. Aikansa odotettuaan hänen luoksensa tuli intialainen mies, jonka ojentamasta sähkösanomasta hän sai lukea seuraavat sanat: "Neiti Sigrid Gahmberg. Rouva Hãnsen on muuttanut Herransa luokse muutama viikko sitten." Nyt hän oli yksin, eikä hänellä ollut tarpeeksi rahaa ostaakseen paluulaivalippua kotiin. Hän päätti kuitenkin matkustaa junalla Himalajalle Darjeelingiin, missä hän sai kuulla kuumetautiin kuolleen Hãnsenin viimeisistä vaiheista. Susanna oli testamentannut 11 vuoden ikäisen tyttärensä Alfhildin huolehtimisen hänelle. Sigrid opiskeli Darjeelingissa muutaman kuukauden ajan tiibetin kieltä ja matkusti sitten SAL:n lähetystyöntekijä Anna Fredericksonin kanssa Baksa Duariin Chunabattin kylään. Vuonna 1896 opettaja Klaara Hertz (1863-1920) saapui Ghoomiin. Vapaanlähetyksen ensimmäinen Himalajan lähetystyöntekijä Sigrid Gahmberg kuoli kuumeeseen vuonna 1900.
Ghoom oli buddhalaistemppelin ympärille kasvanut pieni kylä 2000 metrin korkeudessa. Tunnin kävelymatkan päässä oli Darjeeling, jota pidettiin arvostettuna lomapaikkana. Ghoomin ilmasto oli epäterveellinen ja kovin sateinen.
Fredrik Franssonin käydessä Suomessa 1898, perustettiin Skandinavian Allianssilähetyksen haaraosasto Suomen Allianssilähetys. Se otti vastakseen kaikesta Vapaanlähetyksen Himalaja-työstä. Suomen Allianssilähetyksen komitean jäseninä olivat J. A. Karlberg, Elli Hertz, Emil Saxbäck (Saraoja), kauppias E. Monsen sekä Elin Sternwall, joka ei ollut Vapaanlähetyksen jäsen. Himalajalle lähtivät vuonna 1898 Kaarlo Waismaa ja hänen vaimonsa Hanna Waismaa, neidit Hilja Heiskanen ja Anna Massinen. Heitä kutsuttiin neliapilaksi, ja he saapuivat Ghumiin vuoden 1899 alussa. Samana vuonna SAL:n lähetystyöntekijä Anna Fredericksonin matkusti Amerikkaan virkistymään ja otti mukaansa orvon Alfhildin, joka jäi sitten sinne. Marraskuussa 1899 Waismaat matkustivat Sikkimin Ringimiin, joka on Sikkimin keskiosassa, 2000 metrin korkeudessa.
Klaara Hertz ja Anna Massinen kuuluivat pyhitysliikkeeseen. Heti alkuun Klaara Hertz riitautui SAL:in lähetyksenjohtaja J. F. Fredericksonin kanssa. Tilanteesta käytiin kirjeenvaihtoa Fredrik Franssonin kanssa ja hänen ehdotuksestaan työntekijät velvoitettiin allekirjoittamaan lähetyksen säännöt. Koska säännöissä tunnustettiin, että J. F. Frederickson on lähetyksen esimies, Anna Massinen ei suostunut allekirjoittamaan sääntöjä. Hertzin ja Massisen mielestä Frederickson ja koko lähetys olivat hengelliseltä tasoltaan sekä pyhitykseltään alhaista tasoa. Seuraava selkkaus syntyi keväällä 1899, kun Massinen ja Hertz saivat paikalliset kirjapainotyöntekijät kääntymään Fredericksonia vastaan. Sen seurauksena Raamatun käännöstyö ja painattaminen jouduttiin keskeyttämään.
Klaara Hertz ja Anna Massinen halusivat mennä suljettuun Tiibetiin. Tämä hanke oli koko lähetystyölle vaarallinen, sillä Sikkimiin pääsyn edellytyksenä oli lupaus, ettei ylitetä Tiibetin rajaa. Jos tämä lupaus rikottaisiin, olisi siitä seurauksena kaikkien lähetystyöntekijöiden karkottaminen Sikkimistä. Koska he kuitenkin yrittivät mennä Tiibetiin ja hanke tuli ilmi, heidät erotettiin SAL:in jäsenyydestä. Se ei kuitenkaan estänyt heitä myöhemmin jatkamasta työtään SuAL:n palveluksessa.
Vuonna 1899 oli Himalajalla kuusi suomalaista lähetystyöntekijää. Vuonna 1900 opettaja Klaara Hertz fyysisesti ja henkisesti väsyneenä matkusti Suomeen. Anna Massinen palasi Lacheniin syksyllä 1901, oltuaan muutaman kuukauden Kalkutassa sairaalassa oppimassa sairaanhoitoa.
Hulda Nordin saapui Himalajalle v. 1901 ja seuraavana vuonna Kokkolasta kotoisin oleva farmaseutti Ossian Eklund.
Vuonna 1902 Edla Träskbäck saapui Himalajalle, hän oli Ringimissä Waismaiden kanssa ja sitten lyhyen ajan Lachenissa Anna Massisen apuna.
Sikkimissä toimi v. 1903 kutomokoulu, jossa kudottiin villakankaita.
Lachenin lähetystaloa varten alettiin kerätä varoja kotimaassa vuonna 1903. Rakennustyöt alkoivat kuitenkin vasta 1905. J. F. Fredericksonin lesken Annan kanssa naimisiin mennyt Sikkimin valtioninsinööri herra Dover auttoi vaimonsa lähetystyötovereita rakennushankkeessa. Lähetystalo valmistui 1905, jääden kuitenkin osittain keskeneräiseksi.
SAL:n esimiehen J. F. Frederickssonin kuoltua 5. syyskuuta 1903, hänen Cooch Beharin Ahmedabadiin perustamansa lastenkodin 28 lasta, jotka olivat nälkään kuolleiden vanhempien orpoja, siirrettiin Ghumiin 1903. Siellä Hilja Heiskanen piti Varpuspesä-nimistä lastenkotia.
Lastenkodin yhteydessä toimi koulu, jonka oppilasluku oli vuoden 1904 syksyllä  noin 42, myöhemmin noin 70.
Vuoden 1904 alussa Ghumiin saapuivat Sonja ja Eli Ollila. Heidän tultuaan Hilja Heiskanen matkusti Suomeen ja Ollilat ottivat vastuun lastenkodista.
Fredrik Fransson saapui Ghumiin Himalajalle vuoden 1905 alkupuolella, jolloin pidettiin vuosikokouskonferenssi. Lähetystyöntekijät saapuivat vuosikokoukseen. Hanna Waismaa kuoli 1. huhtikuuta 1905, ja hänet haudattiin Ghumin hautausmaalle Sigrid Gahmbergin viereen. Hautauspuheen piti Fredrik Fransson.
Hanna Waismaan kuoltua 1905 Kaarlo Waismaa matkusti kotimaahan lomalle ja hänen tilallensa saapui vaasalainen neiti Elin Kronqvist. Hän oli alkuun Ghumissa opiskellen intian ja tiibetin kieltä ja työskenteli samalla Hilja Heiskasen apuna Ghumin lastenkodissa. Syksystä 1905 Edla Träskbäck työskenteli lastenkodissa.
Vuonna 1905 Anna Massinen otettiin takaisin SAL:in työntekijäksi.
Hilja Heiskanen matkusti Suomeen ottaen orpotyttö Ruthin mukaansa. Sen jälkeen lastenkodista vastasivat Edla Träskbäck ja Elin Kronqvist. He kirjoittivat ruotsalaiselle Boltziukselle, joka oli tuohon aikaan tunnettu sairaiden puolesta rukoilemisesta, pyytäen häntä rukoilemaan herätystä Ghumiin. Boltzius lähetti heille kirjeen ja kehotti heitä rukoilemaan samaan aikaan hänen kanssaan. Tämän jälkeen lähetysasemalle tuli ihmisiä kyselemään uskonasioista.
Vuonna 1906 SAL otti kaikki skandinaavit pois tiibetinkielisestä työstä, jolloin koko työ jäi suomalaisten vastuulle. Samana vuonna skottilainen pastori Edward H. Owen liittyi suomalaiseen lähetykseen. Hän avioitui 1907 Anna Massisen kanssa. He hoitivat yhdessä Bingimin asemaa. Vuonna 1908 Anna Owen kuoli.
Vuoden 1907 alussa Ghumiin siirtyivät aikaisemmin Ringimissä työskennelleet Ossian Eklund ja Hulda (o.s. Nordin) Eklund.
Vuoden 1907 lopulla vietettiin vuosikokous Darjeelingissa, mukana olivat suomalaiset työntekijät, sekä E. H. Owen, joka oli ollut aikaisemmin skotlantilaisen lähetysseuran palveluksessa. Konferenssin aikana viettivät Anna Massinen ja E. H. Owen häitään.
Hulda ja Ossian Eklund matkustivat kevätkesällä 1908 Suomeen. Lokakuussa 1908 vietettiin vuosikokousta Ghumissa.
Darjeelingissa pidettiin lähetyssaarnaajain syventymispäiviä, joiden jälkeen alkoi Allianssilähetyksen konferenssi. Anna ja E. H. Owen olivat tulleet konferenssiin, jonka jälkeen heidän oli tarkoitus matkustaa Eurooppaan. Kokouksen viimeisenä päivänä Anna ei jaksanut istua mukana, mutta seurasi viereisestä huoneesta vuoteeltaan kokousta. Hänet todettiin kuolleeksi kokouksen aikana. Kahden päivän päästä hänet haudattiin Ghumin hautausmaalle Sigrid Gahmbergin ja Hanna Waismaan viereen.
Vuoden 1908 lopulla Hilja Heiskasen palattua lomaltaan, saapuivat Ghumiin N.N.K.Y:n lähetti Anna Kempe ja lastenkotityötä varten Aura Karlsson. He opiskelivat tiibetinkieltä ja Aura auttoi Ghumin lastenkodissa Hilja Heiskasta.
Vuosi 1909 oli merkittävä, sillä silloin Suomen Allianssilähetys luovutti Himalajanlähetyksen Suomen Vapaalähetykselle. Ihmiset jotka muodostivat Allianssilähetyksen kuuluivat suurimmaksi osaksi Suomen Vapaalähetykseen. Tuosta lähtien Vapaanlähetyksen keskuskomitea huolehti myös Himalajanlähetyksestä.
Hilja Heiskasen palattua Ghumiin, Elin Kronqvist matkusti Himalajan etelärinteellä sijaitsevaan Sikkimin Ringimiin Klaara Hertzin avuksi. Sieltä he pian muuttivat Lacheniin. Edla Träskbäck matkusti Suomeen 1909.
1910 Kaarlo Waismaa palasi Ghumiin oltuaan 5 vuotta Suomessa. Ghumin lähetystalo oli kymmenen vuotensa aikana rapistunut huonoon kuntoon, jonka vuoksi Waismaa alkoi kunnostaa sitä. Koulutaloon rakennettiin yksi luokkahuone lisää. Lastenkoti oli siirretty vuonna 1909 ostetulle ruotsalaisen meijeristi herra Keventerin Enfield-nimiselle tilalle. Waismaa kirjoitti tiibetinkielisen aapisen, joka ilmestyi 1910.
Vuonna 1911 Allianssilähetyksen kärkijoukkoon kuulunut koulun rehtori Elli Hertz matkusti yli vuodeksi Himalajalle, saapuen jouluna Ghumiin.
Edla Träskbäck palasi lomaltaan Himalajalle v. 1912 alussa. Hän matkusti Lacheniin Klaara Hertzin avuksi Elin Kronqvistin lähdettyä lomalle Suomeen. Vuonna 1912 saapui Ghumiin kuopiolainen opettaja Mia Lipponen. Hän otti osaa koulutyöhön.
Vuonna 1912 rakennettiin kesken jäänyt Lachenin lähetystalo valmiiksi. Kylään rakennettiin kokoushuone ja uusi koulurakennus poikakoulua varten.
Himalajan etelärinteellä sijaitseva Sikkimin kuningaskunta oli Nepalin, Tiibetin, Bhutanin ja Intian rajanaapuri.
Eräs buddhalaisuuteen kääntynyt ranskalais-belgialainen madam Alexander David-Neel muutti Sikkimin Gangtokiin. Hän ei hyväksynyt kristittyjen harjoittamaa lähetystyötä. Hän tutustui Sikkimin kuninkaaseen, Kumar Sahibiin, joka oli suopea ja myötämielinen kristinuskolle. Hän sai muutettua kuninkaan suhtautumisen kielteiseksi, jonka jälkeen kuningas alkoi vastustaa mitä ankarimmin lähetystyötä. Madam Alexander David-Neelin kuultua että Lachenissa järjestetään kristittyjen raamattukursseja, hän meni kertomaan siitä kuninkaalle: "Tiedättekö mitä hävitystyötä lähetyssaarnaajat tekevät?". Monen esimerkin kautta hän pyrki halventamaan kristinuskoa. Hän vetosi kuninkaaseen ja kysyi miten tämä sallii tällaista valtakunnassaan. Sitten madam Alexander David-Neel ja kuningas lähtivät Lachungiin. Kuninkaan saavuttua Lachungiin siellä ei ollut ketään häntä vastaanottamassa. Tästä suututtuaan hän lähetti kylän päämiehet kutsumaan herra ja rouva Owenin puheilleen. He saivat kuulla, että he ja opettajat ja kaikki kristityt ovat Lachenissa. Madame Neel sanoi: "Tästä nyt näette miten vaarallista lähetystyö on. Se kitkee kaiken kunnioituksen kuningasta kohtaan." Lähetystyölle vihamieliset kylän päämiehet puhuivat valhetellen kaikkinaista pahaa lähetystyöntekijöiden työstä.
Samana päivänä kuningas kutsui lachenilaiset puheilleen. Hän kysyi heiltä: "Miksi olette luopuneet omasta hyvästä uskonnostanne ja olette liittyneet kristittyihin?"
Tutkittavat häkeltyivät ja antoivat monenlaisia vastauksia. Sitten eräs nuori nainen vastasi pelosta vapisten, kertoen olevansa kristitty sen tähden, että hän on löytänyt Herrassa Jeesuksessa oman Vapahtajansa, joka on antanut hänelle kaikki synnit anteeksi ja täyttänyt hänen sydämensä ihmeellisellä rauhalla. "Tämän tähden tahdon olla kristitty", sanoi hän päättäen puheensa. Tämä tunnustus vaikutti voimakkaasti kuninkaaseen.
Sitten hän vaati Lachenin asemasta vastaavaa Klaara Hertziä tekemään selkoa työstään. Tylysti esiintyen kuningas lateli määräyksiään. Koulu otettiin pois lähetykseltä ja määrättiin lopetettavaksi. Seuraavana aamuna kuninkaan määräys toimitettiin kirjallisena lähetystyöntekijöille. Sen mukaan koulun oppilaiden pitää mennä luostariin oppimaan buddhalaisuutta ja muita luostarissa annettavia opetuksia.
Sikkimin kuningas joutui riitoihin erään hindulaisen sadhun kanssa, joka oli muuttanut lähelle Gangtokia. Sadhu väitti olevansa suuri profeetta. Kansa uskoi sen ja alkoi jumaloimaan häntä, tuoden suuria määriä lahjoja hänelle, saadakseen itselleen menestystä. Sadhu sanoi itseänsä niin korkeaksi ja pyhäksi, ettei hän tarvitse tuollaisia lahjoja. Sen vuoksi hän rakennutti suuren rovion, johon hän heitti ihmisiltä samaansa riisin, sekä arvokkaat korut ja lahjat. Kuningas oli kieltänyt luvattoman metsänhakkuun, mutta sadhu ei siitä piitannut, vaan suuri rovio paloi yötä päivää. Kun kuningas sai tietää siitä, hän lähetti ankaran varoituksen sadhulle ja hänen kannattajilleen. Sadhu lähetti kuninkaalle kirjeen, jonka välissä oli pieni ja huomaamaton keltainen kukka, josta erittyi kuninkaan kirjettä lukiessa voimakasta myrkkyä, joka muutamassa päivässä surmasi kuninkaan.
Kuninkaan kuoltua madam Alexander David-Neel huomasi oman asemansa ja vaikutusvaltansa olevan mennyttä. Sen vuoksi hän suunnitteli matkaa Tiibetiin. Hän ei kuitenkaan voinut ilman passia ylittää rajaa, ja asia tuli Englannin asiainhoitajan tietoon, joka tuli selvittämään asiaa. Madame David-Neel palautettiin Tiibetistä Lacheniin, jossa häntä oli odottamassa virallinen tuomio, jonka mukaisesti hänet määrättiin poistumaan maasta heti.
Vuonna 1914 Hilja Heiskanen joutui jättämään paikkansa Ghumin lastenkodin johtajana, hänen tilalleen tulivat Suomesta palanneet Sonja ja Eli Ollila. Heidän mukanaan palasi myös Himalajalle myös Elin Kronqvist. Olliloiden tultua Hilja Heiskanen matkusti Suomeen. Ghumin lastenkoti oli huonossa kunnossa, katto vuosi monesta kohdin. Sateiden tullessa asukkaat hakivat suojaa pöytien alta.
1914 Owenit, jotka olivat tehneet työtä Lachugissa, matkustivat virkistyslomalle Ruotsiin ja Suomeen. Työ Sikkimissä jäi Klaara Hertzin ja  Elin Kronqvistin ja Edla Träskbäckin huoleksi.
Vuonna 1916 Ghumin koulu joutui Sonja ja Eli Ollilan vastuulle, kun Mia Lipponen avioitui William Mannin kanssa ja muutti pois Ghumista.
Ensimmäinen maailmansota vaikeutti lähetystyötä vuodesta 1914 alkaen, estäen kannatuksen lähettämisen kotimaasta.