stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Michael Fassbender
Kilpa-autoilu-ura

Fassbender on ilmaissut kiinnostuksensa moottoriurheiluun nuoruudestaan ​​lähtien ja sanoi vuonna 2020: "Jo ennen kuin aloin näyttelemään, minulla oli suuri unelma lähteä kilpailemaan." [lähde? ]
Hänen uransa alkoi Ferrari Challenge -luokassa vuonna 2017. Seuraavana vuonna hän ajoi Pohjois-Amerikan Ferrari Challenge -sarjaa. Vuonna 2019 Fassbender siirtyi Porscheihin ajaen Saksan Porsche Carrera Cup -sarjassa. Vuosina 2020-2023 Fassbender ajoi European Le Mans Series -sarjaa. Fassbender on ajanut vierasautolla Porsche Supercup -sarjassa. Hän on osallistunut myös Le Mansin 24 tunnin ajoon vuonna 2022 ja 2023.[lähde? ]
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Nimi | Elokuvat> Rooli | Elokuvat>  |
| --- | --- | --- | --- |
| 2003 | Carla | Rob |  |
| 2004 | Ruutisalaliitto | Guy Fawkes |  |
| 2004 | The Case of Charles Bravo | Sarah |  |
| 2004 | A Bear Named Winnie | Harry Colebourn |  |
| 2004 | Sherlock Holmes: Tapaus silkkisukka | Charles Allen |  |
| 2005 | Our Hidden Lives | saksalainen sotavanki |  |
| 2006 | 300 | Stelios |  |
| 2007 | Angel | Esmé |  |
| 2007 | Hääkellot | Barney |  |
| 2008 | Hunger | Bobby Sands |  |
| 2008 | Eden Lake | Steve |  |
| 2009 | Fish Tank | Connor |  |
| 2009 | Kunniattomat paskiaiset | Archie Hicox |  |
| 2009 | Town Creek | Richard Wirth |  |
| 2010 | Centurion | Quintus Dias |  |
| 2010 | Jonah Hex | Burke |  |
| 2011 | Jane Eyre – Kotiopettajattaren romaani | Rochester |  |
| 2011 | X-Men: First Class | Erik Lensherr / Magneto |  |
| 2011 | A Dangerous Method | Carl Jung |  |
| 2011 | Shame | Brandon Sullivan |  |
| 2011 | Haywire | Paul |  |
| 2012 | Prometheus | David |  |
| 2013 | 12 Years a Slave | Edwin Epps |  |
| 2013 | The Counselor | The Counselor |  |
| 2014 | Frank | Frank |  |
| 2014 | X-Men: Days of Future Past | Erik Lensherr / Magneto |  |
| 2014 | Slow West | Silas Selleck |  |
| 2015 | Macbeth | Macbeth |  |
| 2015 | Steve Jobs | Steve Jobs |  |
| 2016 | X-Men: Apocalypse | Erik Lensherr / Magneto |  |
| 2016 | Assassin’s Creed | Callum Lynch / Aguilar de Nerha |  |
| 2016 | Valo valtameren yllä | Tom Sherbourne |  |
| 2017 | Alien: Covenant | David |  |
| 2017 | Lumiukko | Harry Hole |  |
| 2019 | X-Men: Dark Phoenix | Erik Lensherr / Magneto |  |
| 2023 | Tappaja | tappaja |  |
| 2023 | Next Goal Wins | Thomas Rongen |  |

| Televisiosarjat> Vuosi | Televisiosarjat> Nimi | Televisiosarjat> Rooli | Televisiosarjat> Jaksot |
| --- | --- | --- | --- |
| 2001 | Me tehtiin rakkautta | Hermann | 3 jaksoa |
| 2001 | Taistelutoverit | Burton ”Pat” Christenson | 7 jaksoa |
| 2002 | Holby Cityn sairaala | Christian Connolly | ”Ghosts” |
| 2004–2005 | Hex | Azazeal | 12 jaksoa |
| 2005 | William & Mary | Lukasz | #3.3 |
| 2005 | Murphyn lailla | Caz Miller | 4 jaksoa |
| 2006 | Hercule Poirot | George Abernethie | ”After the Funeral” |
| 2006–2007 | Trial & Retribution | Douglas Nesbitt | 2 jaksoa |
| 2008 | Pahan morsian | Thomas Rainsborough | 4 jaksoa |

| Ääninäyttely videopeleissä> Vuosi | Ääninäyttely videopeleissä> Nimi | Ääninäyttely videopeleissä> Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2010 | Fable III | Logan |
Kirjallisuutta

Lehtonen, Veli-Pekka: Tuntematon supertähti. HS Teema, 2015, nro 6, s. 46–53.  ISSN 1797-3740
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Michael Fassbender Wikimedia Commonsissa
Michael Fassbender Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
The Actors Compendium (Arkistoitu – Internet Archive)
Liskonlantioiset

| Liskonlantioiset |
| --- | --- |

 Triaskausi - Nykyaika (Holoseeni)  (Muut kuin linnut: Triaskausi - Liitukausi ) 231,4–0 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Ylälahko::  Dinosaurukset Dinosauria
Lahko::  Liskonlantioiset Saurischia  Seeley, 1888
Ryhmät
 Katso teksti 
Katso myös
   Liskonlantioiset Wikispeciesissä   Liskonlantioiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liskonlantioiset (Saurischia) on toinen dinosaurusten kahdesta pääryhmästä, toinen on linnunlantioiset (Ornithischia). Nimensä mukaisesti useimmilla liskonlantioisilla oli samanlainen lantio kuin liskoilla. Vuonna 1888 Harry Seeley määritteli dinosaurukset kahteen lahkoon, vaikka nykyään monet paleontologit pitävät liskonlantioisia pikemminkin kladina kuin lahkona.
Perinteisesti liskonlantioiset jaetaan kahteen pääryhmään: sauropodomorphaan ja teropodeihin. Teropodeihin puolestaan kuuluvat linnut, jotka ovat ainoita liitukauden joukkosukupuutosta selvinneitä liskonlantioisia, kun muut edustajat kuolivat sukupuuttoon asteroidin törmäyksen seurauksena. Toinen dinosaurusten luokittelutapa on Matthew Baronin kehittämä luokittelu, jossa dinosaurukset jaettaisiin Ornithoscelidaan, johon kuuluisivat teropodit ja linnunlantioiset, ja liskonlantioisiin, johon kuuluisivat Sauropodomorpha ja Herrerasauridae.
Luokittelu

Lahko Saurischia - liskonlantioiset
Alwalkeria
Teyuwasu?
Eusaurischia
Eoraptor
Heimo Herrerasauridae
Alalahko Sauropodomorpha
Osalahko ”Prosauropoda” - ”prosauropodit”; nykyään parafyleettinen ryhmä.
Osalahko Sauropoda - sauropodit
Alalahko Theropoda - teropodit
Luokka Aves - linnut; ainoa nykyisin elävä dinosaurusten ryhmä.
Liskonlantioisen lantion rakenne.
Käännös suomeksi
Olli Koivistoinen

Olli Koivistoinen eli Kakkisen Olli (18. joulukuuta 1877 Suonenjoki – 4. huhtikuuta 1953) oli Suonenjoen ja Karttulan rajalla Kakkisen salon erämaa-alueella asunut sanavalmis savolaisukko josta on jäänyt elämään paljon tarinoita. Häntä kutsuttiin Kakkisen salon muaherraksi. Kakkisen salo oli Ollin elinaikana tietön, louhikkoinen ja soinen erämaa-alue Suonenjoen keskustaajaman koillispuolella.
Olli Koivistoinen syntyi Räsahon talon saunassa Loviisa Koivistoisen aviottomana lapsena, hänen isänsä oli tohmajärveläinen miilunpolttaja Olli Haara. Ollilla ja hänen vaimollaan Kustaavalla oli taas kaksi poikaa joista kumpikin kuoli isorokkoon. Jonkinlaisena metsänvartijana toiminut Olli Koivistoinen asui vaimoineen suon laidassa sijainneessa vanhassa mökissä joka saattoi olla peräisin 1700-luvulta.
Kauko Vainion kirjassa kerrotaan että talvisodan aikana loppiaisena 1940 noin parikymmentä venäläistä pommikonetta pudotti Ollin mökin lähiympäristöön noin 60 suurta räjähdepommia. Mökille ja sen asukkaille ei koitunut vahinkoja, mökin seinältä vain putosi kello ja puntari. Epäselväksi jäi oliko pommitus tarkoituksellinen vai halusivatko lentäjät vain päästä eroon pommilastista. Pommituksesta jäivät muistoksi vain suolle syntyneet suuret pommikuopat.
Kakkisen salolla olevaan suureen 5 metriä korkeaan siirtolohkareeseen, Ollin kiveen, on hakattu Kakkisen Ollin muistokirjoitus. Ollin mökistä on säilynyt puolet ja se palvelee nykyisin syksyisin Jouhtenisen metsästysseuran hirvenlihan paloittelupaikkana.
Kauko Vainio on julkaissut kaksi Olli Koivistoisesta kertovaa omakustannekirjaa:
Kakkisen Olli - kertomus Olli Koivistoisesta, omalaatuisesta humoristista ja poikkeuksellisesta salon ukosta. 1957
Kopratalakkunnoo - kertomus sanavalmiista savolais-ukosta ja hänen lähiympäristöstään. 1977
Aiheesta muualla

Karttapaikka : Kakkisen Ollin muistokivin sijainti
Heskestadin kirkko

| Heskestadin kirkko Heskestad kyrkje |
| --- | --- |

Sijainti:  Lund, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Stavangerin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1904
Suunnittelija:  Victor Nordan
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  240
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Heskestadin kirkko (norj. Heskestad kyrkje) on Lundin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1904.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heskestadin kirkko Wikimedia Commonsissa
Merituuli

A: Merituuli, B: Maatuuli
Merituuli (maa-merituuli, meri-maatuuli) on meren ja rannikon päällä tapahtuva ilmavirtaus, joka johtuu maan ja meren lämpötilaeroista. Nämä aiheuttavat ilmanpaine-eroja meren ja maan välille. Meren paikalla voi olla meren lahti, järvi tai leveä joki.
Käytännössä merituuli viriää, kun Aurinko lämmittää maanpintaa. Jos merenpinta on silloin riittävän kylmä, maanpinnalta kohonneen lämpimän ilman tilalle tulee mereltä kylmää ilmaa. Kaikkina aurinkoisina päivinä merituulta ei kuitenkaan synny, sillä merkitystä on myös vallitsevalla tuulen suunnalla ja nopeudella. Merituulta esiintyy loppukevään lämpimistä päivistä aina keskikesään asti.
Merituuli on voimakkaimmillaan iltapäivällä, ja Auringon laskiessa se hiipuu kokonaan.
Maatuuli on syysöinä rannikoiden läheisessä saaristossa esiintyvä, usein merituulta heikompi ilmiö. Maatuulta havaitaan myös kesällä yöllä ja varhain aamulla. Maatuulen vallitessa meri on lämmin, ja manner jäähtynyt.
Syntymekanismi

Kun kuumana kesäpäivänä Aurinko lämmittää meren lähellä olevaa maata, lämmin ilma laajenee. Laajetessaan ilma nostaa ylempiä ilmakerroksia ylöspäin luoden ylemmäksi ilmakehään (1–3 km) yläkorkeapaineen. Yläkorkeapaine pyrkii tasaamaan paine-eron puhaltamalla tuulta takaisin merelle ylämatalan suuntaan. Ylävirtaus siirtää massaa meren ylle aiheuttaen meren pinnan tasolle alakorkeapaineen, vastaavasti poistuva massa maan yllä aiheuttaa maan pinnan läheisyydessä alamatalan. Maanpinnan lähelle viriää alailmakehän paine-eroja tasoittava mereltä virtaava viilentävä tuuli, merituuli. Merituuli aiheuttaa maan pinnan lähelle konvergenssia (nousuvirtauksia) ja meren päälle divergenssiä (laskuvirtauksia).
Meren korkea ja maan matala ovat hienosti sanottuna termisiä matala- ja korkeapaineita. Päivän kuluessa merituuli voimistuu ja sen alue ulottuu yhä kauemmas merelle, sekä muuttaa suuntaansa etelärannikolla kaakosta lounaaseen (mikä johtuu Maan pyörimisestä) ikään kuin seuraten Auringon suuntaa. Samalla merituulen vaikutusala etenee yhä edemmäs sisämaahan.
Mantereen ylle syntyy ilmakehän epävakaisuutta ja kumpupilviä varsinkin juuri merituulen vaikutusalan ulkopuolelle. Monesti syntyy rannikon seutuville kylmää rintamaa muistuttava merituulirintama, jonka kohdalla pilveilyn ja ukkosenkin todennäköisyys voi olla suuri.
Kumpupilvistä voi noin kuudessa tunnissa kasvaa ukkosmyrskyjä. Samaan aikaan kun merituulen rajalla sisämaassa sataa kuuroina ja ehkä ukkostaa, rannikolla voi olla täysin aurinkoista. Kuuropilvet voivat ajautua merituulen päätyttyä sisämaasta rannikolle.
Vaikutus

Helsingissä havaitaan merituulta noin 30 päivänä. Kesällä vaikutus on jopa 2–5 astetta. Merituulen nopeus on yleensä 3–9 m/s,[lähde? ] mutta joskus se voi olla voimakkaampikin. Kevään ensimmäisinä päivinä merituuli leviää vain muutaman kilometrin verran sisämaahan, mutta laajenee keskikesällä jopa 50 km:n päähän, useimmiten kuitenkin hieman yli 20 km:n päähän.
Merituuli vaatii, että lämpötilaero on 5–15 °C meren pinnan ja maan välillä. Merituuli viriää noin kello 10 (välillä 9–12).[lähde? ] Merituuli on voimakkaimmillaan iltapäivällä, heikkenee illalla nopeasti ja tyyntyy Auringon laskiessa. Yleinen tuuli vaikuttaa huomattavasti merituuleen ja siinä tapahtuviin muutoksiin. Kyllin voimakas tuuli joko maan tai meren suunnasta estää merituulen ala- tai ylävirtauksen. Ilman yleinen virtaus on alle 5 m/s mereltä (jottei ylävirtaus mene tukkoon) tai alle 8 m/s maalta (jottei mereltä maalle menevä alavirtaus mene tukkoon) merituulen vallitessa. Virtaus havaitaan aamuisin kello 7–8 aikoihin, ennen merituulen viriämistä. Merituuli syntyy helpoiten heinäkuisessa korkeapaineessa, mutta hyvin voimakkaaseen korkeapaineeseen liittyvä laskuvirtaus estää merituulen. Merituuli syntyy silloin, kun alatroposfääri ei ole liian vakaa.
Maatuuli

Toisaalta syyskesällä tai syksyllä varsinkin yöllä voi meri olla lämmin ja maa kylmä. Tällöin syntyy pilviä meren ylle ja maatuuli, eli maalta tuulee merelle päin. Maatuuli on merituulta selvästi heikompi ja katkonaisempi. Maatuulen nopeus on vain 1–4 m/s.[lähde? ] Maatuuli estyy ulkoisen tuulen takia merituulta helpommin. Maatuuli voi lämmittää saaristoa illansuussa mantereelta tuomallaan lämpimällä ilmalla niin, että siellä on päivän lämpimin hetki päivän päätyttyä. Lämmin meri myös voimistaa muuten syntynyttä kumpupilvisyyttä syksyllä ja luo silloin edellytyksiä ukkoselle Suomen rannikkoseuduille melko myöhään syksyllä. Lämpötilainversio synnyttää usein lähes tyynen kerroksen maanpinnan lähelle, ja maatuuli puhaltaa  havaitsijan yllä eikä sitä havaita. Saaristossa maatuuli havaitaan helpommin, koska siellä inversio syntyy harvemmin. Saaristossa on monesti lämpimintä alkuillasta, kun lämmin ilma vaeltaa sinne maatuulen tuomana. Merituuli ja maatuuli ovat usein yksinään riippuen maan ja meren lämpötilasta. Syksyllä maatuuli voi esiintyä, vaikkei päivällä olisi merituulta. Samoin keväällä voi olla vain päivällä merituuli, ei öistä maatuulta.
Merituulirintama

Merituulirintamaksi kutsutaan sitä linjaa, johon asti merituulen vaikutus maalla yltää. Merituulirintaman takana lämpimän maan yllä olevan ilmamassan alueella voi olla kumpupilviä.
Merituulirintama on 100–500 m leveä,[lähde? ] ja sen lähestyminen voidaan havaita joskus tuulenpuuskana ja äkillisenä puiden kohinana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ilmatieteen laitos: merituuli ja maatuuli
Helsinki Testbedin neljäs jakso keskittyy merituulen esiintymiseen Ilmatieteen laitos 2006
The Sea Breeze NOAA
Lamare Bogarde

Lamare Trenton Chansey Bogarde (s. 5. tammikuuta 2004 Rotterdam) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Aston Villaa, jonka junioreihin hän siirtyi syksyllä 2020 alankomaalaisseura Feyenoordista.
Bogarde pelasi lainalla Englannin ykkösliigassa Bristol Roversin joukkueessa kauden 2022–2023 jälkipuoliskolla 18 ottelua ja kauden 2023–2024 alkupuoliskolla 14 ottelua. Hän pelasi Aston Villan edustusjoukkueessa ensimmäisen FA Cupin ottelunsa tammikuussa 2021 Liverpoolia vastaan, ensimmäisen valioliigaottelunsa elokuussa 2024 Leicester Cityä vastaan ja ensimmäisen Mestarien liigan ottelunsa syyskuussa 2024 sveitsiläistä Young Boysia vastaan.
Bogarde on pelannut Alankomaiden alle 15-, alle 16-, alle 18- ja alle 20-vuotiaiden maajoukkueissa.
Bogarden veli Melayro Bogarde, serkku Danilho Doekhi ja setä Winston Bogarde ovat myös jalkapalloilijoita.
Oppdalenin kappeli

| Oppdalenin kappeli Oppdalen kapell |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2012.
Sijainti:  Lunner, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Hamarin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1913
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  130
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Oppdalenin kappeli (norj. Oppdalen kapell) on Lunnerin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1913.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oppdalenin kappeli Wikimedia Commonsissa
Pom poko

| Pom poko> 平成狸合戦ぽんぽこ (Heisei tanuki gassen ponpoko) |
| --- | --- |
 Suomalaisen DVD-julkaisun kansikuva.
Ohjaaja:  Isao Takahata
Käsikirjoittaja:  Isao Takahata
Tuottaja:  Toshio Suzuki
Säveltäjä:  Shang Shang Typhoon
Kuvaaja:  Atsushi Okui
Leikkaaja:  Takeshi Seyama
Tuotantosuunnittelija:  Kazuo Oga
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Japani
Tuotantoyhtiö:  Studio Ghibli
Levittäjä:  Lucky Red Distribuzione Netflix iTunes HBO Max
Ensi-ilta:   16. heinäkuuta 1994  24. syyskuuta 2010
Kesto:  119 min
Alkuperäiskieli:  japani
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pom poko (jap. 平成 狸 合戦 ぽんぽ こ, Heisei tanuki gassen ponpoko) on Studio Ghiblin tuottama japanilainen animaatioelokuva vuodelta 1994.
Juoni

Tokiossa leppoisasti elelevät supikoirat kohtaavat uhan, kun Suur-Tokion rakennusprojekti vaarantaa heidän elintilansa. Supikoirat ryhtyvät taistelemaan kotimetsänsä puolesta. Supikoirat osaavat muuttaa muotoaan, joten he yrittävät säikäyttelemällä saada ihmiset pelkäämään metsää. Ärhäkkä heimopäällikkö Gonta, viisas guru Tsurugame, tietäjä-muori Oroku sekä nuori Shoukichi ja muut nuoret supikoirat järjestävät sabotaaseja, kepposia ja haamuparaateja. Työmaa saadaan väliaikaisesti pysäytettyä, mutta ihmisiä on liikaa. Yhä uusia koneita saapuu raivaamaan metsää.
Äänirooleissa

| Hahmo | Suomeksi | Englanniksi | Japaniksi |
| --- | --- | --- | --- |
| Shoukichi | Antti L. J. Pääkkönen | Jonathan Taylor Thomas | Makoto Nonomura |
| Gonta | Pete Kosonen | Clancy Brown | Shigeru Izumiya |
| Oroku | Titta Jokinen | Tress MacNeille | Nijiko Kiyokawa |
| Tsurugame Oshoukichi | Aarre Karén | Andre Stojka | Kosan Yanagiya |
| Seizaemon | Markus Bäckman | J. K. Simmons | Norihei Miki |
| Ponkichi | Rasmus Lehtosaari | David Oliver Cohen | Hayashiya Shōzō IX |
| Tamasaburo | Tarmo Ruubel | Wally Kurth | Akira Kamiya |
| Bunta | Pekka Lehtosaari | Kevin Michael Richardson | Takehiro Murata |
| Ryutarou | Antti L. J. Pääkkönen | John DiMaggio | Akira Fukuzawa |
| Okio | Pihla Pohjolainen | Jillian Bowen | Yuriko Ishida |
| Kincho Daimyojin VI | Ossi Ahlapuro | Brian George | Beichou Katsura |
| Yashimano Hage | Tuomas Mattila | Brian George | Beichou Katsura |
| Inugami Gyōbu | Pekka Autiovuori | Jess Harnell | Gannosuke Ashiya |
| Koharu | Tonja Kovanen | Olivia d’Abo | Yumi Kuroda |
| pojat | Kaarlo Ståhlberg | Russi Taylor | Rei Sakuma Yorie Yamashita |
| kertoja | Veikko Honkanen | Maurice LaMarche | Kokontei Shinchou |
Aleksandr Herzen

Aleksandr Herzen, Sergei Lvovitš Levitskyn valokuva 1861.
Aleksandr Ivanovitš Herzen (ven. Алекса́ндр Ива́нович Ге́рцен, Gertsen), (6. huhtikuuta (J: 25. maaliskuuta) 1812 Moskova, Venäjä – 21. tammikuuta (J: 9. tammikuuta) 1870 Pariisi, Ranska) oli venäläinen länsimielinen kirjoittaja ja ajattelija, joka tunnettiin "Venäjän sosialismin isänä". Hänen salanimensä oli "Iskander".
Suku ja koulutus

Aleksandr Herzen oli rikkaan maanomistajan Ivan Aleksejevitš Jakovlevin (1767–1846) avioton poika. Hänen äitinsä oli 16-vuotias saksalainen stuttgartilaisen pikkuvirkamiehen tytär Henriette Wilhelmina Luisa Haag, jonka Jakovlev oli tuonut mukanaan Venäjälle vuonna 1811. Koska liittoa ei virallistettu, isä antoi pojalleen saksalaisen sukunimen Herzen, 'sydämen lapsi' (saks. das Herz, sydän). Vieraiden läsnä ollessa hän kutsui poikaansa "oppilaakseen" tai "kasvatikseen", eikä Henriette Wilhelmina Luisan asema talossa ollut helppo.
Herzen vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Moskovassa. Hän sai kotona aateliskasvatuksen, joka perustui pääasiassa 1700-luvun lopun ulkomaisen kirjallisuuden lukemiseen. Ranskalaiset romaanit, Pierre Beaumarchais’n ja August von Kotzebuen komediat, Goethen ja Schillerin teokset altistivat pojan nuoresta iästä lähtien sentimentaaliselle romantiikalle ja Schiller varsinkin vapauden aatteelle. Vankan kielitaidon hän sai ranskalaisten ja saksalaisten kotiopettajien johdolla. Venäläistä kirjallisuutta hänelle opetti I. E. Protopopov, joka toi hänelle Puškinin ja Kondrati Rylejevin vapausaatteita sisältäviä runoja. Herzenin samanikäinen täti, muistelmakirjailija Tatjana Petrovna Kutšina Passek (1810–1889) tuki nuorta poikaa tämän kirjallisissa haaveissa ja ennusti tälle merkittävää tulevaisuutta. Vuonna 1820 isä väitti kahdeksanvuotiasta poikaansa 14-vuotiaaksi ja laittoi hänet palvelemaan Kremlin ja keisarillisten palatsien rakennuskuntaan (ven. Экспеди́ция кремлёвского строе́ния), jossa hän eteni 11-vuotiaana kollegireistraattoriksi. Nuoruudessa hänen ihanteenaan oli Schillerin Rosvojen sankari Karl Moor.
Herzen kirjoittautui vuonna 1829 Moskovan yliopiston matemaattis-luonnontieteelliseen tiedekuntaan, josta hän valmistui 1833. Hän kiinnostui ranskalaisesta utopistisesta sosialismista ja Henri de Saint-Simonin ajattelusta. Herzen oli kiinnostunut myös G. W. F. Hegelin filosofiasta, mutta hän halusi tulkita sitä materialistisesti. Hän korosti olemisen ja ajattelun, tietoisuuden ja elämän, filosofian ja luonnontieteen, teorian ja käytännön ykseyttä. Hän piti tärkeänä luonnontieteiden opetusta ja naisten koulutusta.[lähde? ]
Suku ja koulutus > Perhe-elämä

Herzen meni vuonna 1838 naimisiin serkkunsa, muistelmakirjailija ja elämäkerturi Natalia Aleksandrovna Zaharinan (1817-1852) kanssa. Ennen lähtöä Venäjältä vuonna 1847 heillä oli kuusi lasta, joista aikuisikään eli kaksi: Aleksandr (1839–1906), kuuluisa fysiologi, Lausannen yliopiston professori, ja Natalia (1844–1936), perheen historiografi ja Herzen-arkiston kuraattori. Ranskassa maanpaon aikana syntyi Olga (1850–1953), joka meni naimisiin historioitsija Gabriel Monodin (1844-1912) kanssa.
Maanpaon aikana Pariisissa Natalia rakastui Herzenin ystävään Georg Herweghiin ja ehdotti asumista yhdessä ja samassa taloudessa. Nizzassa Herzen vaimonsa kanssa ja Herwegh vaimonsa Emman kanssa sekä heidän lapsensa asuivat samassa talossa muodostaen "kommuunin", johon ei liittynyt intiimejä suhteita parien ulkopuolella. Järjestely päättyi kuitenkin siihen, että Herweghin ja Natalian välinen suhde paljastui. Vallankumoukselliset radikaalipiirit paheksuivat Herzeniä siitä, että hän pakotti vaimonsa alistumaan aikansa moraalisääntöihin, eikä tämä saanut elää onnellisena rakastajansa kanssa. Natalia kuoli vuonna 1852 kahdeksannen lapsen synnytykseen.
Vuodesta 1857 lähtien Herzen alkoi asua yhdessä lapsuudenystävänsä Nikolai Ogarjovin vaimon Natalia Aleksejevna Ogarjova-Tuškovan (1829-1914) kanssa, joka kasvatti hänen lapsensa. Heille syntyi lapset Jelisaveta (1858–1875) ja kaksoset Jelena ja Aleksei (1861–1864). Herzenin ja Ogarjova-Tuškovan yhteisiä lapsia pidettiin virallisesti Ogarjovin lapsina. Vuodesta 1869 lähtien Natalia Tuškova otti käyttöön sukunimen Herzen. Hän palasi Herzenin kuoleman jälkeen vuonna 1876 Venäjälle.
Herzenin piiri ja zapadnikit

Jo yliopistossa hän johti vallankumouksellista piiriä, ja hänet vangittiin vuonna 1834 ja määrättiin maanpakoon Permin provinssikaupunkiin sekä maatilalleen Vjatkaan seuraavana vuonna. Hän sai luvan palata Pietariin vuonna 1840, mutta hänet karkotettiin uudelleen vuonna 1841 Novgorodiin. Hän palasi Moskovaan taas vuonna 1842. Yhdessä Vissarion Belinskin kanssa hän kuului radikaalien länsimielisten johtajiin.
Herzen piti 1840-luvulla Moskovassa Nikolai Ogarjovin kanssa filosofista keskustelukerhoa, jota kutsuttiin Herzenin piiriksi. Siinä oli mukana myös vanhempia, dekabristeihin kuuluneita keskustelijoita. Herzenin ja Nikolai Stankevitšin keskustelupiireissä muodostui uudistusliike, jonka jäseniä nimitettiin zapadnikeiksi eli länsimielisiksi. He pitivät Länsi-Eurooppaa kehittyneempänä kuin Venäjää, joten venäläisten tulisi ottaa mallia Länsi-Euroopasta. Zapadnikeista radikaaleimpia olivat Herzen, Ogarjov ja Belinski. Maltillisiksi uudistajiksi katsottiin Mihail Katkov, Sergei Solovjov ja Timofei Granovski (1813–1855). Aatesuunta ei ollut yhtenäinen, koska monet sen kannattajat eivät halunneet kopioida länsimaiden menettelytapoja sellaisinaan Venäjälle. Zapadnikit pyrkivät muodostamaan vastavoiman taantumuksellisina pitämilleen slavofiileille. He kritisoivat slavofiilien ajattelua utopismina ja taikauskoisuutena.
Herzenin vaikutus radikaaliryhmien ajatteluun

"Sivistyneillä venäläisillä" oli Herzenin käsityksen mukaan keskeinen rooli hänen ideoidensa toteuttamisessa. Herzen vaikutti ratkaisevasti Venäjän poliittiseen ilmapiiriin, ja tämä johti lopulta Venäjän maaorjien vapauttamiseen vuonna 1861. Herzenin perustama kirjapaino Vapaa venäläinen lehdistö (ven. Вольной русской типографии) julkaisi Lontoossa useita venäjänkielisiä lehtiä, joita salakuljetettiin Venäjälle ja joita kumoukselliset piirit innokkaasti lukivat. Agraarisosialistipuolue narodnikkien aatemaailma perustuu paljolti Herzenin kirjoituksiin. Herzen esitti niin sanottua venäläisen sosialismin teoriaa, jossa maalaisyhteiskunta voisi jättää kapitalismin vaiheen väliin ja kehittyä suoraan sosialistiseksi tukeutumalla kyläyhteisöjen toimintaan.[lähde? ]