stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tales of Mystery and Imagination (albumi)
Äänitykset

Albumi äänitettiin suurimmaksi osaksi Abbey Roadin studioilla Lontoossa. Demovaiheessa kappaleet lauloi Woolfson, mutta lopullisella albumilla esiintyi suuri joukko vaihtuvia laulajia.
Parsons ja Woolfson pitivät albumin teeman salassa sessiomuusikoilta, laulajilta ja studion henkilökunnalta, koska pelkäsivät, että joku varastaisi heidän ideansa. Kappaleille annettiin harhaanjohtavat salanimet; esimerkiksi ”The Ravenista” tuli ”The Raver”. Ainakin Arthur Brown arvasi kuitenkin asioiden todellisen laidan nähtyään laulamansa kappaleen sanoitukset.
Orkesteriosuudet äänitettiin Kingsway Hallissa, missä ongelmia aiheutti läheisen metroaseman meteli. Tämän vuoksi musiikin taustalla kuuluu paikoitellen matalaa, vaimeaa jylinää. Muita äänityspaikkoja olivat Mama Jo’s Recording Studio North Hollywoodissa Los Angelesissa ja The Grange Emnethissä Norfolkissa.
”The Raven” oli ensimmäisiä vokooderia käyttäneitä kappaleita ja ensimmäinen, joka sai valtavirran näkyvyyttä. Harmony Vocoderin suunnittelija ja rakentaja oli EMI Central Research Laboratories. Laite oli käytettävissä pelkästään Abbey Road –studioilla.
Yhtye halusi lisätä ”The Fall of the House of Usheriin” sateen ja ukkosen ääntä. Studion arkistossa ei ollut kelvollisia tehosteita, ja koska albumia äänitettiin kesällä, myöskään sää ei ollut suosiollinen. Eräässä vaiheessa yhtye luki lehtiä aikomuksenaan lentää tarvittaessa vaikka ulkomaille heti säätiedotuksen luvatessa myrskyä. Loppujen lopuksi Lontooseen iski kuitenkin voimakas myrsky ja äänitehosteet nauhoitettiin Abbey Roadin studion katolla.
Albumiraitojen ohella yhtye äänitti ”Edgar”-nimisen kappaleen, joka levy-yhtiön painostuksesta jätettiin lopulliselta levyltä pois. ”(The System of) Doctor Tarr and Professor Fetherin” alkuperäinen versio oli ragtime-tyylinen sävelmä, jota ei lopulta käytetty albumilla.
Albumin valmistumisen ja prässäämisen jälkeen Orson Welles äänitti kertojaäänen, jota käytettiin Los Angelesissa järjestetyssä julkistamistilaisuudessa. Kertojaääni on mukana myös myöhemmillä CD-uusintapainoksilla. Welles ei puhetta äänittäessään ollut vielä kuullut The Alan Parsons Projectin musiikkia lainkaan.
Musiikki

Soundin Juha Seitzin mukaan Tales of Mystery and Imaginationin ”kauhutarinat risteilevät kevytprogen, klassisen musiikin, rouhean hardrockin sekä lempeän popin mättäillä”. AllMusic-sivustolla albumin lajityypeiksi mainitaan albumirock, progressiivinen rock, soft rock ja pop rock. Steve Lampiris (2017) kirjoittaa koomisuuteen asti liioitellun mahtipontisuuden olleen eräs progressiivisen rockin tunnusmerkeistä, ja nämä elementit ovat hänen mukaansa hyvin edustettuina Tales of Mystery and Imaginationin musiikissa.
Kaikki albumin kappaleet ovat musiikkisovituksia Poen novelleista tai runoista. Perinteisten rock-soittimien lisäksi musiikissa on paljon orkesterisäestystä ja puhallinsoittimia. Laulaja vaihtuu miltei joka kappaleessa. John Miles ja Jack Harris laulavat kuitenkin sekä ”The Cask of Amontilladossa” että ”(The System of) Doctor Tarr and Professor Fetherissä”.
Rocktoimittajat Don & Jeff Breithaupt huomauttavat, että progressiivinen rock oli 1970-luvun alussa ollut valtavan suosittua, mutta vuosikymmenen puolivälin jälkeen se menetti suosiotaan yksinkertaisemmille tyylilajeille, kuten punkille ja diskolle. Vuosikymmenen jälkipuoliskolla alkoi ilmaantua helppotajuisempaa progressiivista popia esittäneitä yhtyeitä, joista yksi oli The Alan Parsons Project.
Musiikki > Esikuvat

Jokainen Tales of Mystery and Imaginationin kappale on nimetty jonkin Poen tekstin mukaan. Suluissa julkaisuvuosi:
”A Dream Within a Dream” — Unta unessa (1849)
”The Raven” — Korppi (1845 )
”The Tell-Tale Heart” — Kielivä sydän (1843)
”The Cask of Amontillado” — Amontillado-tynnyri (1846)
”(The System of) Doctor Tarr and Professor Fether” — Tohtori Tarrin ja professori Fetherin systeemi (1845)
”The Fall of the House of Usher” — Usherin talon häviö (1839)
”To One in Paradise” — Yhdelle paratiisissa (1833)
Musiikki > Kuvaus kappaleista

”A Dream Within a Dream” on lyhyt elektroninen introkappale. Vuoden 1987 uusintapainoksessa kappaleeseen on lisätty Orson Wellesin kertojaääni. ”The Raven” julkaistiin tuoreeltaan singlenä, ja se on nykyään albumin tunnetuin kappale. Kappaleessa laulavat sekä vokooderi että Westminsterin koulun poikakuoro. Tyylillisesti se vaihtelee hillityn New Age -tunnelmoinnin ja rock-tyylisemmän kertosäkeen välillä, ja siinä kuullaan myös mahtipontinen kitarasoolo. ”The Tell-Tale Heart” on kolmimuunteinen heavy metal -kappale, jossa on rauhallisempi, orkesterin ja syntetisaattorin soittama väliosa. Kappaleen laulaa Arthur Brown, jonka laulusuoritusta George Starostin kuvailee ”asiaankuuluvan eksentriseksi”. ”The Cask of Amontillado” alkaa rauhallisena, klassista musiikkia ja progressiivista rockia yhdistelevänä kappaleena, mutta muuttuu sitten yllättäen synkemmäksi. A-puolen viimeinen kappale ”(The System of) Doctor Tarr and Professor Fether” oli ”The Ravenin” ohella albumin toinen radiosoittoa saanut single. Kappale vaihtelee kepeiden säkeistöjen ja painostavien, matalalla äänellä laulettujen kertosäkeiden välillä.
Suurin osa B-puolesta koostuu viisiosaisesta instrumentaalista ”The Fall of the House of Usher”. Kappale alkaa klassisena orkesterimusiikkina, mutta muuttuu myöhemmin syntetisaattorilla soitetuksi progressiiviseksi rockiksi. Osat III ja V ovat lähinnä atonaalista meteliä. Osia sävelmästä on lainattu sellaisenaan Claude Debussyn oopperasta La chute de la maison Usher, vaikka tätä ei albumin tekijätiedoissa mainitakaan. Tunnelmaltaan kappale on albumin synkin. B-puolen päättää Pink Floyd -vaikutteinen balladi ”To One in Paradise”.
Julkaisu ja painokset

Tales of Mystery and Imagination ilmestyi 20. toukokuuta 1976. Studiotyöskentelyyn keskittyneenä projektina yhtye ei markkinoinut albumia konserttikiertueella, kuten ei muitakaan julkaisujaan. Albumilta julkaistiin kuitenkin kolme singleä: ”(The System of) Doctor Tarr and Professor Fether”, ”The Raven” ja ”To One in Paraside”. ”(The System of) Doctor Tarr and Professor Fether” oli parhaimmillaan Billboardin singlelistan sijalla 37 ja ”The Raven” sijalla 80. Itse albumi kävi heinäkuussa 1976 Yhdysvaltojen albumilistan sijalla 38. Albumi nousi listoille myös Saksassa ja Uudessa-Seelannissa. Yhtyeen kotimaassa Britanniassa Tales of Mystery and Imagination menestyi vaatimattomasti, eikä se pysynyt listalla kuin viikon.
Vuonna 1977 albumista ilmestyi uusintapainos. Alkuperäisen vihreän kannen sijaan kansikuva esitti Parsonsia kiiltävään nauhaan käärittynä.
Huhtikuussa 1977 Tales of Mystery and Imaginationille myönnettiin Kanadassa kultalevy. Vuosikymmenen loppuun mennessä albumi oli myynyt platinalevyyn oikeuttavan määrän Saksassa ja Kanadassa ja hopeaa Britanniassa. Sitä ennen yhtye oli kuitenkin ehtinyt julkaista kaupallisesti huomattavasti menestyneemmän I Robotin, joka tuli Yhdysvaltojen-markkinoille 1. kesäkuuta 1977.
Tales of Mystery and Imagination ilmestyi CD-muodossa ensi kertaa 1987. CD-versiota varten Parsons miksasi albumin uudelleen ja lisäsi kappaleisiin Orson Wellesin kertojaäänen, joka oli aikatauluongelmien vuoksi jäänyt alkuperäiseltä julkaisulta pois. Samalla albumiin palautettiin sen alkuperäinen kansi. Uusintapainos nousi listoille ainakin Alankomaissa ja Saksassa.
Vuonna 2007 albumista ilmestyi remasteroitu 30-vuotisjuhlajulkaisu. Uusintapainoksella on mukana joukko bonuskappaleita. Niistä suurin osa erilaisia demoja ja vaihtoehtoisia ottoja, mutta mukana on myös Parsonsin ja Woolfsonin haastattelu, Wellesin monologi leikkaamattomana sekä ennenjulkaisematon kappale ”Edgar”. Juhlajulkaisu sisältää lisäksi Blu-Ray-levyn, näköispainoksia vanhasta mainosmateriaalista sekä 60-sivuisen kirjan.
Arvostelut

| Vastaanotto> Arvostelupisteet.Julkaisu | Vastaanotto> Arvostelupisteet.Pisteet |
| --- | --- |
The All-Music Guide to Rock William Ruhlmann: 
AllMusic Mike DeGagne: 
The Encyclopedia of Popular Music Colin Larkin: 
Musichound Rock Gary Graff: 
Only Solitaire George Starostin: 12 / 15
Sputnikmusic Nimim. Fallenbird:
Arvostelut > Aikalaisvastaanotto

Rolling Stone julkaisi syyskuussa 1976 Billy Altmanin arvostelun. Altmanin mukaan albumilla on ”joitakin hyvin kauniita kappaleita”, kuten ”The Cask of Amontillado” ja ”The Raven”. Alkuperäisteosten ”painostava, surrealistinen kauhu” ei kuitenkaan ole musiikissa läsnä, ja gotiikan ystävät tulevat siksi pettymään albumiin. Lähimmäksi Poen henkeä pääsee Arthur Brownin ”hysteerisesti” tulkitsema ”The Tell-Tale Heart”. Albumin kunnianhimoisin sävelmä ”The Fall of the House of Usher” alkaa ”majesteettisesti”, mutta sen kaoottinen finaali ei ole riittävän järkyttävä.
Samoihin aikoihin julkaistussa Stereo Review’n arviossa Peter Reilly kuvailee jo pelkkää ajatusta Poe-rockista ”epäonniseksi”. ”Tuotantoarvot ovat äärimmäisen korkeat, mutta teeskentely on niin paksua ja – – Poe-sovitukset niin veteliä ja tylsiä” että yleisö voisi yhtä hyvin kuunnella äskettäin puhumaan oppineen lapsen tajunnanvirtaa. Reillyn mukaan kappaleissa parasta on niiden lyhyys.
Billboardin arvostelu oli myönteisempi ja piti lähtökohtaa kiinnostavana. Arvion mukaan albumi on ”varteenotettava yhdistelmä eurooppalaista rockia ja sinfonisia soundeja”. A-puoli on B-puolta onnistuneempi ja sisältää tarttuvia ”koukkuja”, joilla on potentiaalia radiosoittoon. Sovitukset vaihtelevat ”niukasta rehevään” ja parhaan laulusuorituksen tarjoaa Arthur Brown kappaleessa ”The Tell-Tale Heart”. Muita kohokohtia ovat ”The Cask of Amontillado” ja ”The Fall of the House of Usherin” finaali. Poe-teema jää kuitenkin ohuehkoksi.
Arvostelut > Jälkimaine

William Ruhlmann kehui The All-Music Guide to Rockissa (1995) albumia The Alan Parsons Projectin parhaaksi, mikä tekee siitä ihanteellisen lähtökohdan yhtyeen musiikista kiinnostuneelle. ”Syntetisaattoreihin ja dramaattisiin kuoro-osuuksiin painottuva albumi on rock-soundtrack miinus elokuva.” Musichound Rock: The Essential Album Guiden (1996) kirjoittanut Gary Graff totesi Tales of Mystery and Imaginationin olevan vuonna 1980 ilmestyneen The Turn of a Friendly Cardin ohella yhtyeen temaattisesti ehein albumi. Myös Soundin Juha Seitz nostaa vuonna 2014 julkaistussa arviossa Tales of Mystery and Imaginationin The Alan Parsons Projectin parhaaksi levyksi.
AllMusicin arvostelussa Mike DeGagne kuvailee albumia ”lumoavaksi äänimatkaksi Edgar Allan Poen parhaiden töiden halki”. Parsonsin ammattitaitoinen tuotanto on läsnä läpi tyylillisesti monimuotoisen albumin, ja vaihtuvat laulajat tuovat albumiin väriä ja monipuolisuutta. George Starostinin mukaan Poe-teeman heikkoutena on, että se altistaa yhtyeen syytöksille suuruudenhulluudesta. Toisaalta lähtökohta ei liene sen huonompi kuin Poe-filmatisoinneissakaan. Vahvuutena on, ettei kukaan voi tulla syyttämään yhtyettä tyhjänpäiväisyydestä. Albumin tunnelmaa Starostin kuvaa ”ylelliseksi, unimaiseksi [ja] toismaailmalliseksi”. Äänenlaatu on analogisen äänityshistorian parhaita ja todistaa Parsonsin merkityksen Pink Floydin The Dark Side of the Moonille. Sputnikmusic-sivustolla julkaistussa arviossa Tales of Mystery and Imaginationia kehutaan ”lähes täydelliseksi progressiivisen rockin mestariteokseksi”, joka on suotta jäänyt vähäiselle huomiolle. Laatu tosin notkahtaa B-puolen pitkissä klassisvaikutteisissa osuuksissa.
Varauksellisemmin albumiin suhtautui The Science Fiction Encyclopedian (2019) Adam Roberts. Hän kirjoittaa The Alan Parsons Projectin sovittaneen Poen teoksia rock-kappaleiksi ”vaihtelevalla menestyksellä”.
Classic Rock valitsi vuonna 2010 Tales of Mystery and Imaginationin 50 merkittävimmän progressiivisen rockalbumin joukkoon.
Julkaisun jälkeen

Tales of Mystery and Imaginationin odotuksia parempi menestys toi yhtyeelle vakituisen levytyssopimuksen Arista Recordsin kanssa. Parsons ja Woolfson julkaisivat The Alan Parsons Projectin nimellä yhteensä 10 albumia ja heidän yhteistyönsä jatkui vuoteen 1990 saakka. Yleisesti ottaen yhtyeen myöhemmät albumit pitäytyivät Tales of Mystery and Imaginationilla kehitellyssä kaavassa. Lopullisen läpimurtonsa yhtye saavutti kuitenkin vasta seuraavana vuonna julkaistun I Robotin myötä.
Woolfson palasi Edgar Allan Poen pariin vuonna 2003, jolloin hän julkaisi sooloalbumin Poe: More Tales of Mystery and Imagination. Vuonna 2009 sai ensi-iltansa Woolfsonin säveltämä musikaali Edgar Allan Poe.
Kappaleet

Kaikki kappaleet on merkitty Alan Parsonsin ja Eric Woolfsonin kirjoittamiksi, lukuun ottamatta ”The Fall of the House of Usheria”, jonka ovat säveltäneet Parsons, Woolfson ja Andrew Powell. Sulkuihin on merkitty kappaleen laulaja.
| --- | --- |
 A-puoli ”A Dream Within a Dream” – 4.14  ”The Raven” (Alan Parsons, Leonard Whiting) – 3.57  ”The Tell-Tale Heart” (Arthur Brown, taustalaulaja Jack Harris) – 4.38  ”The Cask of Amontillado” (John Miles, taustalaulaja Terry Sylvester) – 4.33  ”(The System of) Doctor Tarr and Professor Fether” (John Miles, taustalaulaja Jack Harris) – 4.20 :  B-puoli ”The Fall of the House of Usher)” – 16.10  1. Prelude (2:40) – 2. Arrival (1:00) – 3. Intermezzo (4:36) – 4. Pavane (0:51) – 5. Fall (4:47)  ”To One in Paradise” (Terry Sylvester, taustalaulajat Eric Woolfson & Alan Parsons) – 4.46
Kappaleet > Deluxe Edition (2007)

| --- | --- |
 1. levy Kappaleet 1–11: alkuperäinen albumi, vuoden 1976 miksaus. ”The Raven” (varhainen demoversio)  ”Edgar” (ennen julkaisematon kappale)  ”Orson Welles Radio Spot”  ”Interview with Alan Parsons and Eric Woolfson” (1976) :  2. levy Kappaleet 1–11: alkuperäinen albumi, vuoden 1987 miksaus (mukana Orson Wellesin kertojaääni). ”Eric’s Guide Vocal Medley”  ”Orson Welles Dialogue”  ”Sea Lions in the Departure Lounge” (sound effects and experiments)  ”GBH Mix” (unreleased experiments)
Muusikot

| --- | --- |
 Yhtyeen jäsenet Alan Parsons – koskettimet, kitara, vokooderi, taustalaulu, tuotanto, äänitys  Eric Woolfson – koskettimet, laulu, taustalaulu, vastaava tuottaja Sessiomuusikot Ian Bairnson – sähkökitara, akustinen kitara  John Leach – lyömäsoittimet, cimbalom, kantele  Billy Lyall – koskettimet, rummut, kellopeli  Les Hurdle – basso  Francis Monkman – koskettimet  Christopher North – koskettimet  David Pack – kitara  David Paton – sähkökitara, akustinen kitara, basso  Kevin Peek – akustinen kitara  Joe Puerta – bassokitara  Daryl Runswick – basso, bassoviulu  Stuart Tosh – rummut, lyömäsoittimet :  Laulajat Arthur Brown – laulu kappaleessa ”The Tell-Tale Heart”  John Miles – laulu kappaleissa ”The Cask of Amontillado” ja ”(The System of) Doctor Tarr and Professor Fether”  Jack Harris – taustalaulu kappaleissa ”The Tell-Tale Heart” ja ”(The System of) Doctor Tarr and Professor Fether”  Alan Parsons – vokooderi kappaleessa ”The Raven”, taustalaulu kappaleessa ”To One in Paradise”  Terry Sylvester – taustalaulu kappaleessa ”The Cask of Amontillado”  Leonard Whiting – laulu kappaleessa ”The Raven”  Eric Woolfson – taustalaulu kappaleessa ”To One in Paradise”  Smokey Parsons – taustalaulu Orkesteri ja kuoro David Katz – orkesterinjohtaja  Andrew Powell – orkesterin ja kuoron sovitukset  Jack Rothstein – orkesterinjohtaja  The English Chorale – kuoro 
”Musiikki yhdistettynä miellyttävään ajatukseen on runoutta. Musiikki vailla ajatusta on pelkkää musiikkia.” Albumin mainosjuliste siteerasi Edgar Allan Poen kirjoituksia. Uusintapainoksilla sama Poe-sitaatti avaa albumin Orson Wellesin lukemana.
Fiat Idea

| Fiat Idea |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Brasilia  Italia
Valmistaja:  Fiat
Konserni:  Fiat Chrysler Automobiles
Valmistusvuodet:  2003–2016
Korimalli:  5-ovinen tila-auto
Luokka:  M-segmentti
Muotoilija:  Giorgetto Giugiaro
Seuraaja:  Fiat 500L
Teknisesti samankaltaisia:  Fiat Punto II Lancia Musa Lancia Ypsilon I
Tekniset tiedot
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,2–1,9 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen robotti
Fiat Idea on Fiatin vuosina 2003–2016 valmistama pieni tila-automalli, joka perustuu tekniikaltaan toisen sukupolven Fiat Puntoon. Idean valmistus Euroopan markkinoille päättyi vuonna 2012, jolloin sen korvasi Fiat 500L. Brasiliassa valmistus kuitenkin jatkui vuoteen 2016 saakka. Fiat Ideaan pohjautuva ylellisempi malli on nimeltään Lancia Musa.
Vuoden 2006 Euro NCAP -kolaritestistä Idea sai tulokseksi neljä tähteä viidestä.
Fiat Idea Adventure
Syksyllä 2006 esiteltiin Etelä-Amerikan markkinoille maastokelposempi Idea Adventure, jossa oli korkeampi maavara ja koria suojaavia muoviosia.
Vuonna 2013 Idea sai uudenlaisen keulan ilmeen ja uuden kojetaulun.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fiat Idea Wikimedia Commonsissa
Fiatin automallit
Pyramid (The Alan Parsons Projectin albumi)

| Pyramid The Alan Parsons Project |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : syyskuu 1977 – helmikuu 1978
 Studio : Abbey Road Studios, Lontoo
 Julkaistu: kesäkuu 1978
 Tuottaja(t): Alan Parsons
 Tyylilaji: progressiivinen rock, pop, aikuisrock, funk, disko, elektroninen musiikki
 Kesto: 37.46
 Levy-yhtiö: Arista
The Alan Parsons Projectin muut studioalbumit
| I Robot 1977 | Pyramid 1978 | Eve 1979 |
Pyramid on englantilaisen rockyhtye The Alan Parsons Projectin kolmas albumi vuodelta 1978. Progressiivista rockia, elektronista musiikkia ja valtavirran poprockia yhdistelevä konseptialbumi käsittelee egyptologiaa, pyramideja ja okkultismia. Sen inspiraationa oli 1970-luvun innostus pyramideihin ja niiden väitettyihin yliluonnollisiin ominaisuuksiin. Sanoitusten suhtautuminen aiheeseen on kuitenkin lähinnä pilkallinen.
Pyramidin kaupallinen menestys oli hieman edellisalbumi I Robotia huonompi mutta kuitenkin hyvä. Saksassa albumi oli koko vuoden toiseksi myydyin albumi ja maailmanlaajuiset myyntiluvut kohosivat yli kahteen miljoonaan. Arvostelut olivat enimmäkseen myönteisiä ja albumi toi yhtyeelle myös kolme Grammy-ehdokkuutta. Pyramidin ei kuitenkaan yleensä katsota kuuluvan The Alan Parsons Projectin parhaisiin julkaisuihin.
Taustaa ja nauhoitukset

Pyramid sai innoituksensa 1970-luvuilla suosituista salatieteellisistä käsityksistä, joiden mukaan pyramideilla oli yliluonnollisia ominaisuuksia. The Alan Parsons Projectin pääasiallista säveltäjää ja sanoittajaa Eric Woolfsonia innoittivat esimerkiksi huhut, joiden mukaan neuvostoliittolaiset sotilaat säilyttivät partateriään pyramidin muotoisissa laatikoissa pitääkseen ne terävinä. Muita inspiraation lähteitä olivat Woolfsonin lapsuusmuistot glasgowlaisten museoiden Egypti-teemaisista näyttelyistä sekä hänen ihailemansa Sigmund Freudin kiinnostus egyptologiaan.
The Alan Parsons Projectin albumeille ominaisesti Pyramidia äänitettiin useita kuukausia. Nauhoitukset alkoivat syyskuussa 1977 ja päättyivät helmikuussa 1978. Äänityspaikkana oli Lontoon Abbey Road Studios ja tuottajana toimi yhtyeen keulahahmo Alan Parsons, joka myös poseeraa kansikuvassa. Kansitaiteen suunnittelusta vastasi Hipgnosis.
Woolfsonin alkuperäisenä suunnitelmana oli, että osa kappaleista olisi Pyramidilla kahteen kertaan vaihtoehtoisina sovituksina. Esimerkiksi ”The Eagle Will Rise Againista” oli tarkoitus olla mukana sekä akustinen että rock-versio. Ajatuksesta kuitenkin luovuttiin, koska albumilla oli riittävästi materiaalia muutenkin.
Musiikki

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Muinaisen dynastian noususta ja tuhosta maailmankaikkeuden salaisuudet paljastavan avaimen etsintään, tämä albumi vahvistaa menneisyyden mieleenpainuneita kaikuja ja tutkailee nykyisyyden ratkaisemattomia mysteerejä. Pyramidi . . . muinaisen maailman viimeinen säilynyt ihme. | ” |
– Sisäkansien kuvaus albumin teemoista.
Musiikki > Tyyli

The Alan Parsons Projectille tyypillisesti albumin musiikki yhdistelee progressiivista rockia ja rikkaita orkesterisovituksia valtavirran aikuisrockin ja poppiin sekä elektronisiin äänimaisemiin. Yhtyeen aiemmasta tuotannosta poiketen albumin tunnelmassa on egyptiläisiä ja yliluonnollisia sävyjä. Lisäksi albumilla on vaikutteita 1970-luvun lopulla suositusta funkista ja discosta. Aikalaisarvioissa albumia kuvailtiin myös avaruusrockiksi (space rock).
Musiikki > Kappalemateriaali

”Voyager” on The Alan Parsons Projectille ominainen avauskappale: mahtipontinen science fiction -henkinen instrumentaali. Se sulautuu seuraavaan kappaleeseen ”What Goes Upiin”, joka yhdistelee progressiivista rockia ja pehmorockia. Sanoitus kertoo ihmisen saavutusten turhuudesta ja katoavaisuudesta. ”The Eagle Will Rise Again” on yhtyeen edellisen albumin ”Some Other Timea” muistuttava akustinen pop-balladi. ”One More River” on funk- ja discohenkinen rock-kappale, jossa kuullaan jazz-tyylinen saksofonisoolo. Sanoitus kehottaa jatkamaan vaikeuksista huolimatta. A-puolen päättävä ”Can’t Take It with You” alkaa pahaenteisellä puhallinsoitinintrolla. Varsinainen kappale yhdistelee poppia ja progressiivista rockia, ja sanoitus kertoo ihmiselämän katoavaisuudesta.
B-puolen sovituksissa on APP:lle tyypillisesti mukana paljon kuoroa ja orkesteria. Aloituskappale ”In the Lap of the Gods” on mahtipontinen, itämaisia sävyjä hyödyntävä kappale, jota säestävät muun muassa cimbalom ja kantele. ”Pyramania” on humoristinen lyhyt pop-kappale, jonka sanoituksissa pilkataan pyramidivillitystä. ”Hyper-Gamma-Spaces” on elektroninen instrumentaali, jossa etualalla ovat syntetisaattori ja sähköpiano. Woolfson nimesi kappaleen veljensä hiljattain valmistuneen väitöskirjan mukaan. Lopetuskappale ”Shadow of a Lonely Man” on orkesterin säestämä balladi. Kappale syntyi kunnianosoituksena Woolfsonin apelle, joka kuoli Pyramidin äänitysten aikana.
Julkaisu ja painokset

Pyramid tuli myyntiin kesäkuussa 1978. Se menestyi kaupallisesti hieman yhtyeen edellistä albumia I Robotia huonommin. I Robot oli myynyt Yhdysvalloissa platinaa ja Britanniassakin hopeaa, mutta Pyramidille myönnettiin Yhdysvalloissa vain kultalevy, kun taas Britanniassa myynti ei riittänyt edes hopealevyyn. Saksassa Pyramid oli kuitenkin koko vuoden 1978 toiseksi myydyin albumi (Dire Straitsin debyyttialbumin jälkeen) ja pysyi suosituimpien levyjen listalla yli kaksi vuotta. Myyntiluvut olivat hyvät myös Kanadassa ja Uudessa-Seelannissa. Maailmanlaajuinen myynti kohosi yli kahteen miljoonaan kopioon.
Billboard-lehti uutisoi tammikuussa 1979 Pyramidin miljoonamyynnistä ja kirjoitti The Alan Parsons Projectista muodostuneen ”maailmanlaajuisen ilmiön – – joka on suositumpi kuin koskaan ennen”. Lehden mukaan Parsonsin nimi on ”synonyymi ennennäkemättömälle menestykselle ja laaja-alaiselle musiikilliselle visiolle”.
Pyramid ilmestyi CD-muodossa ensi kertaa 1984. Vuonna 2008 siitä ilmestyi remasteroitu versio, jolla on mukana seitsemän bonuskappaletta. Suurin osa bonuskappaleista on raakaversioita tai vaihtoehtoisia miksauksia alkuperäisen albumin kappaleista, mutta mukana on myös ennenjulkaisematon sävellys ”Little Voice”. Se oli alun perin tarkoitettu ”What Goes Upin” yhteyteen mutta jätettiin lopulta kokonaan pois albumilta. ”Can’t Take It with Youn” demoversiossa Parsons soittaa itse kaikkia soittimia, joskaan ei erityisen taitavasti.
Kriitikoiden mielipide

| Vastaanotto> Arvostelupisteet.Julkaisu | Vastaanotto> Arvostelupisteet.Pisteet |
| --- | --- |
The All-Music Guide to Rock David Jehnzen: 
AllMusic Mike DeGagne: 
The Encyclopedia of Popular Music Colin Larkin: