stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Portimokosken vesivoimalaitos
Aiheesta muualla

Pohjois-Suomen ympäristölupavirasto: Portimokosken voimalaitoksen rakentamisesta Tengeliönjoen raputaloudelle aiheutuneen vahingon korvaaminen (PDF), päätös 13.12.2005
ÅF-Consult OY: Suomen vesivoimalaitokset (Arkistoitu – Internet Archive), Hydro Power, päiväys 29.3.2016
Kaulanen, Kari: Tornionlaakson Sähkö Oy 1947–2017: 70 vuotta virtaa väylänvarteen (Arkistoitu – Internet Archive), 23.03.2017, julkaisija: asiakaspolar.fi
Oy Vesirakentaja: 67 Tornionjoen–Muonionjoen vesistöalue (Arkistoitu – Internet Archive), 31.1.2008
Portimojärvi (Ylitornio)

| Portimojärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Ylitornio 
Koordinaatit:  66°22′48″N, 23°53′45″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Tengeliönjoki 
Järvinumero:  67.912.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  64 m  
Rantaviiva:  17,4057 km  
Pinta-ala:  4,4862 km²  
Tilavuus:  0,00225394877 km³  
Keskisyvyys:  0,51 m  
Suurin syvyys:  1,66 m  
Valuma-alue:  2 995 km² 
Keskivirtaama:  32 m³/s (MQ) 
Saaria:  3 
 fiPortimojärvi 
Portimojärvi  on Lapissa Ylitorniolla sijaitseva säännöstelty järvi, joka kuuluu Tornionjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 449 hehtaaria eli 4,5 neliökilometriä. Se on 4,5 kilometriä pitkä ja 1,8 kilometriä leveä. Järvenselkä, joka on 3,4 kilometriä pitkä, muodostuu lähinnä järven pohjoisosasta, jonka kaakkoispuolelle jää ruohikoiden rajaama Lapinlahti. Lahti on pyöreä ja halkaisijaltaan 1,6 kilometriä. Lapinlahden itärantaan laskee Tengeliönjoki, jonka läpivirtausjärvi Portimojärvi on aina ollut. Vaikka järven seudulla on korkeita vaaroja, ei niitä ole aivan järven rantojen lähellä. Järven lähiympäristö voidaan luonnehtia alavaksi seuduksi, jollaisen vaikutelman myös matala järvi antaa.
Järvessä on kolme saarta, joiden rantaviiva vaihtelee vedenpinnan korkeuden mukaan. Niiden yhteispinta-ala on 3,0 hehtaaria, mikä on noin 0,7 % järven kokonaispinta-alasta. Ollinsaari on kooltaan yli hehtaarin kokoinen ja kaksi muuta yli aarin kokoiset. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 2,3 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0023 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 0,5 metriä ja suurin syvyys on 1,7 metriä. Syvin kohta sijaitsee Etelä-Portimojärven edustalla.
Järven rantaviivan pituus on 17,4 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 1,26 kilometriä. Järven säännöstely vaikuttaa järven rantojen soistumiseen. Ne ovat etenkin pohjoisrannoilla ja Taloniemen kohdalla on kosteikkoja. Luoteispuolella Niskajänkä ja Sammaljoenvuoma muodostavat laajan suoalueen ja kaakkoispuolella Kaakkurivuoma ja Littiäisvuoma muodostavat toisen. Osa soista on raivattu peltomaaksi, jota esiintyy muutenkin paljon järven rantojen läheisyydessä. Haja-asutus muodostuu yksittäisistä taloista, joita on tiheämmin Portimojärvellä, Koivistonpäässä, Taloniemellä ja Etelä-Portimojärvellä. Niille tulee seututie 932 ja 930 Aavasaksalta.
Luontoarvoja

Portimojärven rannoilla on peltomaita ja ojitettuja soita. Järven linnusto on monipuolinen ja runsas. Täällä tavataan monia eteläisiä lintulajeja, jotka ovat täällä leviämisalueensa pohjoisrajalla. Järveä arvostetaan yhtenä Lapin arvokkaimmista lintujärvistä. Järvellä pesii muun muassa haapana, härkälintu, isokoskelo, jouhisorsa, lapasorsa, lapintiira, naurulokki, pikkulokki, silkkiuikku, tukkasotka ja uivelo. Muuttoaikoina järvelle kerääntyy vesilintuja ja kahlaajia. Näitä kerääntymislajeja ovat muun muassa isokoskelo, laulujoutsen, pikkulokki, pulmunen, suokukko, tukkasotka ja uivelo. Lintuja voi seurata pohjoisrannan lintutornista.
Historiaa

Maupertuis oli Ranskan tiedeakatemian retkikunnan johtajana Tornionlaaksossa vuosina 1736–1737. Tällä matkalla aluetta kartoitettiin ajan oloon hyvinkin tarkkaan ja kartoissa on nimetty paikallisia paikkoja. Portimojärven kohdalla luki 1736 ”Lac de Portimo”, mutta järven tarkka muoto taisi olla sivuseikka. Tengeliönjoki oli kartassa ”Tengelio Riv.” Portimokosken niskalle oli piirretty vesirattaan karttamerkki ja Etelä-Portimojärvelle oli merkitty mahdollisesti kahden rakennuksen karttamerkit.
Vuonna 1856 annettiin toiminimelle Anders Kurt & Co lupa laskea Portimojärven vedenpintaa hyötykäyttöön tarkoitetun vesijättömaan saamiseksi. Vuonna 1899 suoritettiin järvenlaskun jälkeen isojako, joka lisäsi hankkeen osallistujien viljelyalaa melkoisesti. Järven vesijättömaat kärsivät kuitenkin kevättulvista, jotka täyttivät järven entisen järvialtaan kokonaan. Kesällä vedenpinta aleni merkittävästi paljastaen järvenpohjasta satoja hehtaareita vesiniittyä ja matalia järvilampia. Suurimpia lampia olivat Lapinlahti, jonne Tengeliönjoen vesi ei kesällä yltänyt, sekä järven länsiosassa sijainneet kaksi syvenpää kohtaa. Tengeliönjoki virtasi järven pohjan keskiosaa pitkin Portimokoskeen.
Portimokosken voimalaitoksen rakennusluvan antoi Pohjois-Suomen vesioikeus 7.6.1985. Lupaan sisältyi Portimojärven säännöstelyoikeus, jonka korkein oikeus on vahvistanut 27.12.1985. Rakennustyöt käynnistyivät syyskuussa 1985 ja voimala otettiin käyttöön vuonna 1987. Tällöin vanha järvenlaskusta johtunut järven tilanne muuttui siten, että voimalaitos ylläpiti järvessä säännöllisesti tiettyä vedenkorkeutta. Vanhassa peruskartassa vuodelta 1979 on järven vedenpinnan korkeudeksi merkitty 63,9 metriä .
Säännöstely

Järven vedenpinnan korkeus on 64,0 metriä mpy . Järvi on säännöstely siten, että vedenpinnan korkeudeksi on määrätty raja-arvot 63,5 metriä ja 64,5 metriä mpy. Portimojärven säännöstelyluvassa vaaditaan Haapakosken uomaan tehtäviä ohijuoksutuksia, joiden pitää kesäaikana olla vähintään 2 m³/s ja muulloin olla vähintään 0,5 m³/s. Näillä vesimäärillä ei Haapakosken voimalaitosta olisi ollut kannattavaa käyttää, joten sen toiminta on pysäytetty. Kun Portimojärveen tulee Tengeliönjoesta alle 70 m³/s, aletaan Portimojärven vedenpintaa laskemaan viikon aikana kesäajan yläkorkeuteen, joka on 64,00 metriä. Muuna aikana on yläkorkeus kuitenkin 64,50 metriä. Portimojärven alakorkeus on aina 63,50 metriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Portimojärven alueella (67.91), jonka Portimojärven lähialueeseen (67.912) järvi kuuluu.
Järvi saa pääosan vedestään Tengeliönjoesta, jonka valuma-alue on 3 118 neliökilometriä . Portimojärven lähtövirtaama Portimokosken kohdalla on keskimäärin 32 m³/s, mutta on keväisin keskimäärin 160 m³/s. Järveen on johdettu soistuneiden metsä- ja suoalueiden kuivatusvesien johto-ojia. Lisäksi sen Lapinlahteen laskee luontaisesti Sonkajoki, jonka valuma-alueella sijaitsee Matalajärvi. Järven luoteisrantaan laskee Sammaljoki vaarojen väliseltä alueelta.
Järven laskujoki ei ole enää luontainen. Tengeliönjoen lasku-uoma laskisi Portimokoskea alas Haapakoskelle, mutta joen niska on padottu Portimojärven säännöstelyä varten. Vuonna 1987 valmistuneen Portimokosken voimalaitos saa vetensä niin sanottua yläkanavaa pitkin, joka on neljä kilometriä pitkä. Suuri osa Portimojärven vedestä kulkee sitä pitkin. Voimalaitoksen alla sekä Haapakosken vedet että voimalan kautta tulevat vedet yhtyvät taas Tengeliönjoeksi, joka virtaa kahdeksan kilometriä ja yhtyy Tornionjokeen.
Preferenssi

Preferenssi on yhteiskuntatieteissä, erityisesti taloustieteessä, käytetty käsite. Mikrotaloustieteessä preferensseillä kuvataan teknisesti ihmisten mieltymyksiä eri vaihtoehtojen suhteen. Valinta voi olla todellinen tai kuvitteellinen. Teorian kannalta olennainen kysymys on, mitä ehtoja tarvitaan, jotta vaihtoehdot voidaan asettaa järjestykseen. Yleisemmin ajateltuna preferenssit voidaan nähdä motivaation lähteenä.
Esimerkiksi onnellisuutta suositaan yleensä kärsimykseen tai surullisuuteen nähden. Yleensä myös suurempaa määrää normaalihyödykkeen kulutusta suositaan pienempään määrään verrattuna. Ja hyödykkeen kulutusta tänään suositaan huomiseen kulutukseen nähden.
Markkinoinnin tutkimuksessa ja suunnittelussa preferenssi nähdään yhtenä vaiheena ostajan ostopäätösprosessissa eli hänen muuttumisessaan suosiolliseksi tiettyä tuotetta tai tuotemerkkiä kohtaan. Ensin ostajan pitää olla tietoinen vaihtoehdon olemassaolosta (awareness), sitten hänet pitää saada tietämään sen eduista (knowledge), sitten pitämään vaihtoehdosta (liking) ja sitten pitämään siitä enemmän kuin muista vaihtoehdoista eli suosimaan sitä yli muiden (preference). Sen jälkeen markkinoinnin toimenpitein pyritään vakuuttamaan ostaja tästä vaihtoehdosta (conviction), jotta hän voisi lopulta olla valmis ostopäätökseen (purchase).
Preferenssirelaatio

Mikrotaloustieteessä kuluttajan preferenssejä mallitetaan preferenssirelaatioiden avulla.
Olkoon S kaikkien hyödykkeiden joukko (yleisemmin "maailman tilojen" joukko). Tällöin ≤ on preferenssirelaatio joukossa S, jos se on binäärirelaatio S:ssä siten, että a ≤ b, jos ja vain jos b on vähintään yhtä hyvä kuin a. Tällöin yleensä sanotaan, että "b on heikosti preferoitu a:han nähden". Jos a ≤ b, mutta ei b ≤ a, niin kuluttaja aidosti preferoi b:tä a:han nähden eli a < b. Jos a ≤ b ja b ≤ a, niin kuluttaja on indifferentti a:n ja b:n välillä.
Preferenssirelaatiosta tehdään yleensä seuraavat oletukset:
Relaatio on refleksiivinen: a ≤ a.
Relaatio on transitiivinen: a ≤ b ja b ≤ c, niin a ≤ c. Refleksiivisyyden kanssa tästä seuraa esijärjestys (engl. preorder).
Relaatio on täydellinen: jos kaikilla a ja b, a ≤ b tai b ≤ a tai molemmat (huomaa: täydellisyydestä seuraa refleksiivisyys). Tämä tarkoittaa, että kuluttaja kykenee muodostamaan mielipiteen kaikkien hyödykkeiden välillä.
Jos relaatio ≤ on sekä transitiivinen että täydellinen, se on rationaalinen preferenssirelaatio.
Indifferenssirelaatio ~ on ekvivalenssirelaatio.
Pratsosiini

| --- | --- |

Pratsosiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
[4-(4-amino-6,7-dimetoksikinatsolin-2-yyli)piperatsin-1-yyli]-(furan-2-yyli)metanoni
Tunnisteet
CAS-numero: 19216-56-9
ATC-koodi: C02CA01
PubChem CID: 4893
DrugBank: DB00457
Kemialliset tiedot
Kaava: C19H21N5O4 
Moolimassa: 383,408
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 60 %
Proteiinisitoutuminen: 97 %
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika: 2–3 tuntia
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  B2(AU) 
Reseptiluokitus:    
Antotapa: oraalinen
Pratsosiini (Pratsiol) on sydän- ja verisuonisairauksissa käytettävä lääkeaine, kinatsoliinijohdos joka kuuluu alfasalpaajiin. Kemikaalirakenteeltaan pratsosiini muistuttaa hydralatsiinia, joka on sekin eräs vanha verenpainelääke. Pratsosiinia on valmistanut Pfizer. Pratsosiinin kemiallinen kaava on C19H21N5O4, moolimassa 383,401 g/mol ja CAS-numero 19216-56-9.
Lääkkeen etuina pidettiin sen soveltuvuutta sepelvaltimotaudista kärsiville sekä munuaisten vajaatoimintaa poteville. Pratsosiinin käytön ei ilmoitettu laskevan munuaisten veren virtaustiheyttä. Pharmaca Fennica vuodelta 1976 määrittelee pratsosiinista johtuvia lukuisia haittavaikutuksia, jotka se kuitenkin mainitsee vähäisiksi ja lääkehoitoa keskeyttättöminä. Listan merkittävimmät sivuvaikutukset ovat ruuansulatukseen, sekä hermostolliseen toimintaan — näistä lähinnä mielialaan vaikuttavasti liittyviä, iho-oireilun ohella.
Lääkkeen antotavat, lääkeainemäärät sekä annostelu

Tämän lääkeaineen ainoa antotapa on suun kautta otettava tabletti. Tableteissa on vaikuttavaa ainetta 1, 2 tai 5 mg/tabletti. Vuorokausiannostelun terapeuttinen leveys on välillä 0,5–20 mg/vrk.
Aiheesta muualla

PubChem: Prazosin (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Prazosin (englanniksi)
DrugBank: Prazosin (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Prazosin (englanniksi)
ChemBlink: Prazosin (englanniksi)
Pontiac (intiaanipäällikkö)

| Pontiac |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1714–1725 Detroitjoki, Michigan
Kuollut: 20. huhtikuuta 1769 Cahokia, Illinois
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Yhdysvallat
Taistelut ja sodat:  Seitsenvuotinen sota (Uuden-Ranskan puolella) ja  Pontiacin kapina.
Sotilasarvo:  Ottawien sotapäällikkö
Pontiac oli ottawa-intiaanien kuuluisin päällikkö. Hän johti vuonna 1763 alkanutta suurta kapinaa Uuden-Englannin linnakkeita vastaan Suurten järvien alueella nykyisissä Yhdysvalloissa. Kapina oli intiaaneille suuri menestys, sillä kapinaan osallistuneet heimot valtasivat yhdeksän linnaketta ja surmasivat tapahtumien yhteydessä yli 2 000 brittiä. Pontiac murhattiin vuonna 1769.
Historia > Varhaisvuodet

Pontiacin tarkkaa syntymäaikaa ei tiedetä, mutta sen on arveltu ajoittuneen vuosien 1714–1725 välille. Hänen syntymäpaikakseen on mainittu kylä Detroitjoen varrella, Michiganissa, ja hänen omakieliseksi nimekseen Obwandiyag. Pontiacin varhaisista vuosista ei ole luotettavia merkintöjä. Historioitsijoiden tekemän yhteenvedon mukaan Pontiacin äiti oli ojibwa ja isä ottawa. Ensimmäinen maininta Pontiacista on vuodelta 1745, jolloin hän oli puolustamassa Fort Detroitia (nykyinen Detroit) pohjoisten intiaanien hyökkäyksiä vastaan. Toinen maininta löytyy tammikuulta 1746, jolloin Pontiac nousi sotapäällikön asemaan cherokeita vastaan tehdyn sotaretken päätteeksi.
Historia > Englannin ja Ranskan seitsenvuotinen sota

Ranskan ja Britannian siirtomaavaltojen keskinäinen taistelu Ohiolaakson turkismaista johti vuonna 1754 alkaneeseen sotaan maiden välillä. Kaksi vuotta myöhemmin Englanti ja Ranska julistivat virallisesti sodan toisiaan vastaan. Euroopassa seitsenvuotisena sotana tunnettu sota levisi aina Intiaan asti.
Sodassa ranskalaiset ja englantilaiset tukeutuivat helposti saatavilla oleviin intiaaniliittolaisiin. Pontiac ja hänen soturinsa taistelivat Uuden-Ranskan joukoissa brittejä vastaan. Yhteenotoissa eri puolen valinneet intiaanit välttelivät toistensa surmaamista. Sodan edetessä Pontiac alkoi arvostaa ranskalaista kenraalia Louis-Joseph de Montcalmia, jonka joukoille hän antoi tukeaan vielä silloinkin, kun kaikki muut intiaaniliittolaiset olivat jo lopettaneet sodan tai siirtyneet brittien puolelle. Miehistä tuli hyviä ystäviä ja Montcalmin kuolema 1759 Quebecin taistelussa oli Pontiacille raskas henkilökohtainen menetys.
Vuonna 1760 tapahtuneen Montrealin valtauksen jälkeen Suurten Järvien alue siirtyi englantilaisten haltuun.
Historia > Sodan jälkeen

Ranskalaismieliset intiaanit olivat tyytymättömiä sodan lopputulokseen. Monet päälliköt kannattivat yhä Uutta-Ranskaa, mutta Pontiac hyväksyi brittien herruuden. Hän kannusti näitä siirtokuntansa laajentamisessa ja yritti voittaa heidän ystävyyttään. Mutta englantilaiset eivät kohdelleet intiaaneja niin hyvin kuin ranskalaiset olivat tehneet. Intiaanien merkitys liittolaisina vähentyi ja Pontiac huomasi, että häntä ei arvostettu hänen odottamallaan tavalla.
Suurten järvien ja Ohiolaakson intiaanien katkeruutta lisäsi syvä inho, jota heitä kohtaan tunnettiin rajaseuduilla. Pariisin rauhan yhteydessä tehty päätös jakaa suuria alueita algonkin-kielisten heimojen maa-alueista englantilaisille nosti intiaanien vihat englantilaisia vastaan. Samaan aikaan delawarein profeetta Neolin levitti sanomaa paluusta entiseen. Sana kulki kylästä toiseen ja nykyisestä Pennsylvaniasta lähtöisin ollut henkiliike levisi Illinoisin maaseudulle ja Ohioon.
Englantilaisten valta sai intiaanit valmistelemaan kapinaa, jonka johtajaksi valittiin Pontiac. Ranskalaiset yllyttivät henkiliikkeen innostamia intiaaneja ja Pontiac uskoi Uuden-Ranskan uuteen nousuun. Hän lähetti viestinviejiä intiaanikyliin kertomaan hankkeilla olevasta kapinasta, jossa tarkoituksena oli vallata englantilaisten haltuun joutuneet linnakkeet.
Historia > Pontiacin kapina

Pontiac aloitti kapinansa toukokuun 9. päivä 1763 ja johti soturinsa Fort Detroitin ympärillä olevia asutuksia vastaan. Samanaikaisesti Pontiacin liittolaiset saartoivat linnakkeen. Kesällä 1763 Pontiacin alaisuudessa olleet ryhmät valtasivat kahdeksan brittien linnaketta. Hyökkäyksiin osallistui kaikkiaan noin 3000 soturia yli kymmenestä heimosta. Ainoastaan Fort Detroit, Fort Niagara ja Fort Pitt (nykyinen Pittsburgh) jäivät valtaamatta.
Lokakuussa 1763, vajaa puoli vuotta kapinan alkamisesta, Pontiac sai kirjeen Ranskan Louisianan komentajalta majuri Pierre Joseph de Villiersilta, joka kehotti intiaaneja lopettamaan turhan verenvuodatuksen. Pontiac suostuikin lopettamaan Fort Detroitin piirityksen saatuaan kuulla Englannin kuningas Yrjö III:n julistuksesta rajoittaa uudiasukkaiden muuttoliikettä. Kapinallisten iskut jatkuivat kuitenkin syksyyn 1764, jolloin suurin osa lopetti sotimisen.
Historia > Vallan menetys

Pontiac yritti turhaan elvyttää rakoilevaa liittoaan tekemällä puhujamatkoja länteen. Myös ranskalaiset kieltäytyivät tukemasta häntä. Vuonna 1765 Pontiac käski jäljelläolevia sotureitaan lopettamaan hyökkäykset ja suostui lopulliseen rauhansopimukseen englantilaisten kanssa kesällä 1766. Kapinan epäonnistuminen himmensi Pontiacin mainetta. Raskaimmin asiaan suhtautuivat illinoisin liittokunnan heimot, jotka olivat eniten uskoneet Pontiacin ja Uuden-Ranskan nousuun. Erään neuvottelun aikana syntyneessä riidassa Pontiac puukotti illinoisien peoria-heimon vaikutusvaltaista päällikköä Makatachingaa.
Vuonna 1768 Ohion intiaanien hyökkäykset englantilaisasutuksia vastaan lisääntyivät, ja monet pelkäsivät Pontiacin suunnittelevan uutta kapinaa. Tapaukset osoittautuivat kuitenkin yksittäisiksi hyokkäyksiksi, sillä Pontiacin vaikutusvalta idässä oli kadonnut lopullisesti. Hän joutui jättämään jopa oman talvileirinsä Ohion Maumeejoella nuorten soturien halveksunnan takia.
Muutettuaan lähimpien sukulaistensa kanssa Illinoisin maaseudulle, Pontiac teki kauppamatkan Mississippijoelle ja kävi samalla matkalla tervehtimässä St. Louisin ranskalaisia ystäviään. Paluumatkalla hän poikkesi seurueineen St. Louisin lähellä sijainneessa illinoisien peoria-heimon kylässä. Kylän tapahtumista tuolta ajalta ei ole luotettavaa tietoa, mutta seurueen jatkaessa matkaansa Pontiac oli luvannut tehdä kylään suuren kostohyökkäyksen seuraavan kevään aikana.
Kuolema

Maaliskuussa 1769 Peoriassa liikkui huhu, että Pontiac oli lähettänyt 150 kanootillista sotureita tuhoamaan illinoisien kylät.  Sikäläiset heimot eivät tienneet Pontiacin vallan katoamisesta, vaan pyysivät turvaa eurooppalaisilta kuviteltua hyökkäyksestä vastaan. Samaan aikaan Pontiac saapui pienen seurueen kanssa St. Louisiin käymään kauppaa ja tapaamaan ystäviä. Kuullessaan Pontiacin aikovan käydä myös läheisessä Cahokiassa, ranskalaisten ja illinoisien asuttamassa sekakylässä, St. Louisin asukkaat varoittivat päällikköä. Pontiac ei kuitenkaan uskonut vaaran uhkaavan itseään, vaan käveli seurueineen Cahokiaan.
Cahokiassa seurue hajaantui eri suuntiin 20. huhtikuuta 1769. Pontiac oli aseettomana ja yksin, kun hänen seuraansa liittyi nuori peoria-soturi. Miehet menivät yhdessä eräälle paikalliselle kauppa-asemalle tutkimaan kauppatuotteita. Pontiacin poistuessa kaupasta peoria seurasi häntä. Kadulla nuori intiaani iski tomahawkilla ottawajohtajan takaapäin tajuttomaksi, puukotti uhriaan tämän kaaduttua maahan ja pakeni paikalta. Pontiac jäi makaamaan kadulle kuolettavasti haavoittuneena.
Pontiacin seurue, johon kuului kaksi hänen aikuista poikaansa ja noin 20 ottawaa, ei ottanut päällikkönsä ruumista mukaansa vaan poistui Cahokiasta nopeasti. Perimätiedon mukaan ranskalaiset kuljettivat Pontiacin ruumiin St. Louisiin, jonne hänet haudattiin. Hautapaikan tarkka sijainti on kiistanalainen.
Teorioita Pontiacin murhasta

Tieto Pontiacin kuolemasta levisi hitaasti itään ja saavutti monien kapinaan osallistuneiden heimojen kylät vasta kuukausia tapahtuneen jälkeen. Jotkut intiaanijohtajat vannoivat kostoa, ja vuonna 1770 ojibwojen pieni sotapartio kävi etsimässä Pontiacin murhaajaa Cahokiasta. He surmasivat joitakin syyttömiä ja kertoivat olevansa tyytyväisiä vasta kun illinoisit ja englantilaiset oli tuhottu. Myöhemmät heimosodat illinoisien mailla liittyivät enemmän intiaanien vanhoihin riitoihin kuin Pontiacin puolesta tehtyihin kostoiskuihin..
Murhan syy ei selvinnyt koskaan. Sen mahdollisista motiiveista liikkui erilaisia huhuja, joiden paikkansapitävyyttä ei kyetty todistamaan. Ranskalaisten keskuudessa liikkuvan teorian mukaan Williamson-niminen brittikauppias oli palkannut nuoren peorian verityöhön lupaamalla palkkioksi tynnyrillisen rommia. Williamson-nimisiä henkilöitä kuulusteltiin, mutta kukaan ei osoittautunut etsityksi kauppiaaksi. Toinen versio väitti, että illinoisit itse olivat heimoneuvostonsa päätöksellä valinneet Pina-nimisen soturin surmaamaan Pontiacin kostoksi siitä, että tämä oli puukottanut Pinan setää Makatachingaa kaksi vuotta aiemmin. Eräs teoria kertoi englanninvastaisten intiaanien suunnittelemasta kostosta brittien kannattajaksi kääntynyttä Pontiacia vastaan.
Henkilökuva

Aikalaiskuvausten mukaan Pontiac oli ylpeä, ylimielinen ja helposti suuttuva. Alaistensa keskuudessa hänet tunnettiin ankarana komentajana, joka ei sietänyt vastaväitteitä. Kirjallisuudessa Pontiac kuvataan lähes poikkeuksetta sodanhaluiseksi, mutta hänestä löytyi myös inhimillinen puoli. Siitä esimerkkinä oli syksyllä 1760 sattunut tapaus, jossa majuri Robert Rogers johdatti 200 rajavartijaa Detroitiin. Dokumentoidun tiedon mukaan Pontiac esti sotureitaan käymästä Rogersin miesten kimppuun ja säästi monet näistä  varmalta kuolemalta. Kapinan tauottua Pontiacin käytöstavat herättivät ihastusta englantilaisissa ja häntä pidettiin rehellisempänä ja inhimillisempänä kuin muita intiaanijohtajia tai ranskalaisia upseereita.
Eurooppalaisten kauneuskäsitysten mukaan Pontiac ei ollut erityisen komea. Vaatetuksessaan hän sekoitti keskenään omaa ja eurooppalaista perinnettä ja arvosti suuresti ranskalaisen upseerin univormua, jonka kenraali de Montcalm oli lahjoittanut hänelle. Fyysisesti Pontiac oli hyväkuntoinen ja rakenteeltaan kookkaampi kuin intiaanit yleisesti.
Pontiacilla oli elämänsä aikana useita vaimoja. Hänen ensimmäisistä avioliitoistaan ja vaimojen nimistä ei ole kuitenkaan luotettavaa tietoa. Eräs vaimoista, joka tunnettiin nimellä Pokanoka, hukkui Mazen Creekissa Illinoisissa 1764. Vaimoista nuorin, Kan-tuck-ee-gun, muistetaan lähinnä naisena, joka allekirjoitti rauhansopimuksen 1817.
Kunnianosoituksia

Pontiacin kunniaksi nimettiin kaupunki Illinoisissa ja Michiganissa ja maakunta Quebecin provinssissa. Maailman suurin autonvalmistaja General Motors valmisti Pontiac-merkkisiä autoja vuosina 1926–2010 ja Detroitilainen panimo valmisti Chief Pontiacin nimeä kantavaa olutta. Kanadan kuninkaallinen sotakorkeakoulu (RMC) nimesi laivueen Pontiacin mukaan.
Pontiacin kapinan linnakkeet ja taistelupaikat
Fort Detroitin piiritys.
Pontiacin muistomerkki Livingstonin piirikunnan oikeustalossa Pontiacin kaupungissa Illinoisissa.
Franz Viehböck

Franz Artur Viehböck (s. 24. elokuuta 1960 Wien) on itävaltalainen elektroniikkainsinööri ja Itävallan ensimmäinen avaruuslentäjä.
Viehböck valittiin Clemens Lothallerien kanssa neuvostoliittolais-itävaltalaiselle Austromir 91 -lennolle. He saivat Tähtikaupungissa kaksivuotisen koulutuksen kosmonautiksi. Viehböck lensi avaruuteen 2. lokakuuta 1991 yhdessä venäläisen Aleksandr Volkovin ja kazakstanilaisen Toktar Aubakirovin kanssa Sojuz TM-13 -avaruusaluksella Baikonurin kosmodromilta. Hän teki 15 koetta Mir-avaruusasemalla yhdessä Anatoli Arzebarskin ja Sergei Krikaljovin kanssa.
Lento kesti noin kahdeksan vuorokautta ja Viehböck laskeutui 10. lokakuuta 1991.
Lennon jälkeen Viehböck kulutti kaksi vuotta lennosta kertomiseen. Sen jälkeen hän toimi Rockwell International -yhtiön palveluksessa Yhdysvalloissa. Hän nousi kansainvälisen liiketoiminnan johtajaksi Wieniin Rockwellillä, kun Boeing oli ostanut yhtiön ja Itävalta oli tilaamassa F/A-18-hävittäjiä.  Sen jälkeen hänestä tuli teknologiajohtaja Niederösterreichin maakuntaan. Vuodesta 2004 hän on toiminut Berndorfer AG -yhtiön johdossa. Hän on naimisissa, perheessä on yksi tytär ja kaksi poikaa.