stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Friedrich Gottlieb Klopstock
Suomennetut runot

Ero, suom. Arvi Kivimaa, teoksessa: Laulujen virta: saksalaista lyriikkaa seitsemänsadan vuoden varrelta, WSOY 1936
Fannylle (An Fanny), suom. Yrjö Jylhä, teoksessa: Veri ja kulta: Yrjö Jylhän suomentamaa maailmanlyriikkaa, Otava, Helsinki, 1954, ja Saksan kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Rafael Koskimies, Porvoo: WSOY, 1930
Henrik Linnustaja (Heinrich der Vogler), suom. Yrjö Jylhä, teoksessa: Saksan kirjallisuuden kultainen kirja
Kesäyö (Die Sommernacht), suom.Arvi Kivimaa, teoksessa: Laulujen virta
Synnyinmaani, suom. Yrjö Jylhä, teoksessa: Saksan kirjallisuuden kultainen kirja
Varhaiset haudat, suom. Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Teokset (valikoima)

1748–1773 Der Messias
1758–1769 Geistliche Lieder
1769 Hermanns Schlacht
1771 Oden und Elegien
1784 Hermann und die Fürsten
1787 Hermanns Tod
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Friedrich Gottlieb Klopstock Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Friedrich Gottlieb Klopstock on Wikiaineistossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef
Ensio Koivunen

| Ensio Koivunen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. kesäkuuta 1930 Impilahti, Suomi
Kuollut: 27. toukokuuta 2003 (72 vuotta) Varkaus, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Muut tiedot
Muut nimet:  Häkä-Enska
Uhrit:  3
Vangittu:  syyskuussa 1971
Rangaistus:  25 vuotta kuritushuonetta
Ensio Kalevi Koivunen (23. kesäkuuta 1930 Impilahti – 27. toukokuuta 2003 Varkaus) oli suomalainen sarjamurhaaja. Hän murhasi pakokaasulla kolme naispuolista liftaajaa kesällä 1971, tästä tulee hänen liikanimensä Häkä-Enska. Koivunen oli ammatiltaan kaivinkoneenkuljettaja.
Aiheesta muualla

Ilta-Sanomien artikkeli murhista
Ensio Koivusen kuva
Johan Knaapi

Johan Leonard Knaapi (4. syyskuuta 1892 Kuhmalahti – 15. tammikuuta 1926) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat kauppias Johan Erik Knaapi ja Kustaava Yli-Knaapi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1917 Annikki Liimataisen kanssa, joka kuoli vuonna 1926.
Jääkärikapteeni Johan Leonard Knaapi
Opinnot

Knaapi kävi viisi luokkaa Turun suomalaisesta reaalilyseota ja Tampereen kauppaopiston vuosina 1911–1913 sekä kurssin The Pitmans metropolitan school-nimisessä kauppaoppilaitoksessa Lontoossa kesällä 1913. Hän suoritti opintomatkat Saksaan vuonna 1922 sekä Ruotsiin ja Norjaan vuonna 1924 sekä suoritti Sotakorkeakoulun erikoiskurssin Suojeluskuntain yliesikunnan päällystökoulussa vuonna 1925.
Jääkärikausi

Knaapi työskenteli E. J. Knaapin liikkeiden hoitajana Siurossa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 15. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, josta hänet siirrettiin 31. heinäkuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin etappitehtäviin Suomeen. Saksaan hän palasi komppaniaansa 23. toukokuuta 1917, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 10. heinäkuuta 1917 ja komennettiin Tukholmaan ja edelleen Suomeen 28. joulukuuta 1917, missä hänen tehtäväkseen tuli auttaa Venäjältä sotavankeudesta paenneita saksalaisia upseereita.
Suomen sisällissota

Knaapi saapui sisällissodan puhjettua taisteluiksi 2. helmikuuta 1918 Vilppulan rintamalle, missä hän otti Vilppulan joukkojen johtajuuden itselleen 4. helmikuuta 1918 alkaen ja torjui joukkoineen vielä samana päivänä vihollisen väkivaltaiset lähentelyt. Knaapi luovutti johtajuuden luutnantti Carl Lennart Nordensvanille hänen palattuaan hieman myöhemmin Ruovedeltä.  Knaapi jatkoi Vilppulassa Nordenswanin alijohtajana Vilppulan kolmannesta taistelusta 7. helmikuuta 1918 alkaen. Vilppulasta Knaapi siirtyi 10. helmikuuta 1918 Ruoveden rintamalle, missä hän otti 13. helmikuuta 1918 osaa Paarlammin taisteluun, missä hän haavoittui taistelussa ja joutui hoidattamaan haavojaan.
Knaapin parannuttua hänet nimitettiin 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan adjutantiksi, ja otti osaa taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella ja Karjalankannaksella muun muassa Kuokkalassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Knaapi komennettiin kesällä 1918 saksalaisen komennuskunnan mukaan erikoistehtäviin Suomussalmelle, Kuusamoon, Paanajärvelle ja Kuolajärvelle. Komennukseltaan palattuaan hän palveli komppanianpäällikkönä Itämeren jalkaväkirykmentti l:n 3. komppaniassa, mikä tunnettiin myöhemmin nimellä Porin rykmentti. Porin rykmentistä hänet siirrettiin 24. heinäkuuta 1919 Autojoukkoihin ja edelleen 15. huhtikuuta 1920 Suomenlinnan pataljoonaan ja 1. heinäkuuta 1920 alkaen Autopataljoonaan, sekä 24. marraskuuta 1920 alkaen komentajaksi Viipurin rykmentin 3. pataljoonaan. Viipurin rykmentistä hänet komennettiin 5. marraskuuta 1921 komentajaksi Autopataljoonaan, mihin tehtävään hänet lopullisesti nimitettiin 11. tammikuuta 1922.
Mielenhäiriöön joutunut Knaapi ampui vaimonsa, viisivuotiaan tyttärensä, kuuden viikon ikäisen poikansa ja itsensä tammikuussa 1926.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1922 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Preussin Punaisen ristin 2. ja 3. lk. mitalit  Ruotsin miekkaritarikunnan 1. lk. ritarimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Markku Kivinen

| Markku Kivinen |
| --- | --- |
 Markku Kivinen lokakuussa 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. kesäkuuta 1951 (ikä 73) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Instituutti:  Aleksanteri-instituutti
Tutkimusalue:  sosiologia, Venäjä
Aiheesta muualla
www.helsinki.fi/aleksanteri/english/index.html
Markku Kivinen (s. 5. kesäkuuta 1951 Helsinki) on suomalainen yhteiskuntatieteilijä ja kirjailija, joka toimi Helsingin yliopiston Aleksanteri-instituutin johtajana sen perustamisvuodesta 1996 vuoteen 2018. Hänen erikoisalaansa ovat Venäjä-tutkimus ja yhteiskunnalliset muutosprosessit. Vuoden 2012 alusta hän on johtanut Suomen Akatemian Venäjän-tutkimuksen huippuyksikköä "Venäjän modernisaation valinnat".
Koulutus ja ura

Kivinen valmistui ylioppilaaksi Tapiolan yhteiskoulusta vuonna 1970. Hän opiskeli sosiologiaa ja filosofiaa Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa ja valmistui maisteriksi vuonna 1977. Hänen pro gradu -tutkielmansa aiheena olivat valtion käsitteellisen tutkimisen ongelmat. Lisensiaatitutkielma työn autonomiasta keskiluokan määrittämisen lähtökohtana valmistui 1986. Tohtoriksi Kivinen väitteli vuonna 1989. Kivinen promovoitiin valtiotieteellisen tiedekunnan priimustohtorina vuoden 1990 promootiossa.
Kivinen kertoo olleensa kodin perintönä marxilainen luokkatutkija muttei jyrkintä sorttia.
Kivinen toimi yli kymmenen vuoden ajan erilaisissa Suomen Akatemian tutkijanviroissa (1982–1988, 1993–1995, 2000–2001), ja myös eri opetustehtävissä niin Joensuun, Tampereen kuin Lapin yliopistoissa.
Vuonna 1996 hänet nimitettiin Helsingin yliopiston Aleksanteri-instituutin johtoon. Vuosina 1997−2004 hän oli myös nimitettynä Lapin yliopiston sosiologian apulaisprofessorin, sittemmin professorin virkaan, josta luopui pitkän virkavapauden jälkeen. Vuonna 2001 hän oli Michiganin yliopiston vierailevana sosiologian professorina.
Kivinen on median usein käyttämä Venäjän asiantuntija ja esiintynyt monesti Suomen ja Venäjän lisäksi myös Yhdysvalloissa, Kiinassa ja Japanissa.
Koulutus ja ura > Aleksanteri-instituutti

Kun Aleksanteri-instituutti perustettiin, sen johtajaksi valittiin yllättäen tieteellisesti ansioituneemman Venäjä-asiantuntijan ohi Kivinen, joka oli tutkinut Neuvostoliiton 1920-luvun valtioteoriaa ja jota ei pidetty Venäjä-eksperttiä.
Aleksanteri-instituutin tutkimusstrategialle on tyypillistä tieteidenvälisyys ja monet erilaiset näkökulmat Itä-Euroopan ja Venäjän kehitykseen. Venäjää ei Aleksanteri-instituutissa tutkita vain eliitin valtataisteluista käsin vaan myös kansalaisyhteiskunnasta ja arjen sosiaalisesta todellisuudesta lähtien. Vuodesta 1998 Kivinen on johtanut valtakunnallista Venäjän ja Itä-Euroopan tutkimuksen tohtorikoulua. Hänen johdollaan Aleksanteri-instituutista on kehittynyt Venäjän tutkimuksen suurin yksikkö läntisessä Euroopassa.
Kivisen seuraajaksi Aleksanteri-instituutin johtajaksi valittiin Markku Kangaspuro ilman julkista hakua ja ilman että edes instituutin johtokunta oli saanut tietää nimityksestä. Ainoa muu hakija oli Kivisen vaimo, yhteyspäällikkö Elina Kahla. Kivinen sanoi vaatineensa julkista hakua kaikissa kokouksissa. Johtokunnan professorit Tuomas Forsberg ja Kari Liuhto arvostelivat nimitystä ymmärtämättömäksi ja vääräksi.
Tutkimus

Kivinen on tehnyt teoreettista ja empiirista Venäjän tutkimusta. Kivinen on makrososiologi, joka on tutkinut kolmea suurta sosiologista teemaa: valtaa, yhteiskuntaluokkia ja kulttuurin rakenteita. Hänen ensimmäiset julkaisunsa 1970-luvulla käsittelivät lähinnä valtio- ja oikeusteorian kehitystä 1920-luvun Neuvostoliitossa. Aihe oli Neuvostoliitossa tabu, koska suuri osa keskeisistä 1920-luvun teoreetikoista oli teloitettu Stalinin puhdistuksissa. ”Oikeusnihilismin” teema esiintyy jälleen venäläisessä poliittisessa keskustelussa, kun yritetään jäljittää korruption syitä ja markkinatalouden pelisääntöjä. Kivisen myöhemmät politiikan sosiologian julkaisut liittyvät demokratiaan ja kansalaisyhteiskunnan kehitykseen. Hän on kirjoittanut myös kansainvälisen vuorovaikutuksen kehyksistä kylmän sodan jälkeisessä maailmassa.
Kivisen ura kansainvälistyi 1980-luvulla hänen osallistuessaan yhdysvaltalaisen sosiologin Erik Olin Wrightin laajaan kansainväliseen luokkarakennetutkimukseen. Wrightin projekti toteutettiin lopulta yli 20 maassa ja suomalaiset olivat näkyvästi esillä hankkeen teoreettisessa keskustelussa. Kivisen tutkimukset käsittelivät erityisesti keskiluokkien asemaa ja hän julkaisi tästä aihepiiristä useita kirjoja 1980-luvulla. Väitöskirjassaan Kivinenn kehitti Wrightin kritiikin kautta oman teoriansa keskiluokista. Kun Wrightille keskiluokkaiset asemat ovat vain työväenluokan ja porvariston ristiriitaisia väliasemia, Kivisen mukaan keskiluokilla on myös omia valtaresursseja ja historiallisesti muotoutuneita intressejä.
Aleksanteri-instituutissa Kivinen on johtanut projekteja muun muassa Venäjän energiapolitiikasta ja hyvinvointivaltion ongelmista. Pääteoksessaan Sosiologia ja Venäjä, joka on julkaistu myös englanniksi ja venäjäksi, Kivinen nojaa ranskalaisen sosiologian klassikon Émile Durkheimin erotteluun pyhästä ja maallisesta. Kivinen korostaa negatiivisen pyhän eli tabun asemaa neuvostoyhteiskunnan ja nykyisen Venäjän ymmärtämisessä. Kivisen tämän hetken tutkimusintressit liittyvät erityisesti Venäjän modernisaation haasteisiin. Kivinen on Routledgen Studies in Contemporary Russia -kirjasarjan toimittaja.
Kivisen esikoisromaani Betonijumalia julkaistiin huhtikuussa 2009. Se on kuvaus suomalaisen yhteiskunnan modernisoitumisesta 1970-luvun molemmin puolin. Romaanin tapahtumat sijoittuvat Kivisen nuoruusvuosien Tapiolaan. Romaanin saksankielinen käännös Betongötter julkaistiin elokuussa 2014. Kivisen toinen romaani, Venäjän uhkaa Suomelle kuvaava Lähetin loppupeli, julkaistiin elokuussa 2016.
Suhde Venäjään

Kivisen mukaan se, että häntä on moitittu "kiltin pehmeäksi Venäjää kohtaan", on jatkunut siitä asti kun hänet valittiin perustamaan Aleksanteri-instituutti vuonna 1996 mutta johtui virhepäätelmistä.
Vuonna 2014 Markku Kivinen kannatti Putinin näkemystä, että Krimin Venäjän sotilasasuissa vallanneet sotilaat eivät olisi olleet venäläissotilaita. Kivinen oli Putinia totuudenvastaisesti puolustaneen Johan Bäckmanin vastaväittäjä, kun tämä sai tohtorin arvon korkealla arvosanalla Magna vuonna 2006.
Yksityiselämä

Kivisen isä Sulo Kivinen oli Kansan Uutisten toimittaja. Hänen äitinsä oli Sosialistisen Työväenpuolueen puheenjohtajana toiminut Lahja Kivinen ja hänen veljensä on näyttelijä Mikko Kivinen. Äidin setä Kalle Lepola oli kansanedustaja ja agitaattori, joka teloitettiin Neuvostoliitossa Stalinin vainoissa 1937. Lepola oli ollut SKP:n keskuskomitean pääsihteeri sekä (KGB:n edeltäjä) GPU:n palveluksessa ja toiminut pääosin Venäjällä 1918−1937.. Kivisen puoliso on Aleksanteri-instituutin yhteyspäällikkö Elina Kahla, joka on aiemmin johtanut Suomen Pietarin-instituuttia.
Teokset

Luokkaprojekti: Suomalaiset luokkakuvassa. Vastapaino, Jyväskylä 1984, 620 s.
Parempien piirien ihmisiä. Näkökulma uusiin keskiluokkiin. Tutkijaliiton julkaisusarja 46. Jyväskylä 1987, 279 s.
Jukka Gronow & Elina Haavio-Mannila & Markku Kivinen & Markku Lonkila & Anna Rotkirch: Cultural Inertia and Social Change in Russia. Helsingin yliopisto. 1987, 334 s.*The New Middle Classes and the Labour Process. Class Criteria Revisited. Helsingin yliopisto 1989, väitöskirja.
Raimo Blom & Markku Kivinen & Harri Melin & Liisa Rantalaiho: The Scope Logic Approach to Class Analysis. Avebury. Aldershot 1992, 239 s.
Markku Kivinen (toim.): The Kalamari Union. Middle Class in East and West. Ashgate. Aldershot 1998, 341 s.
Sosiologia ja Venäjä.  Hanki ja jää /Tammi. Helsinki, 1998, 332 s.  ISBN 951-31-1047-8.
Progress and Chaos. Russia as a Challenge for Sociological Imagination. Aleksanteri-instituutti, Helsinki 2002, Sarja: Kikimora Publications. 272 s. (edellisen käännös).
Прогресс и хаос (Progress i haos). Akademitšeski projekt, Sankt-Peterburg 2001
Markku Kivinen & Katri Pynnönniemi (toim.): Beyond the Garden Ring. Dimensions of Russian Regionalism. Aleksanteri-instituutti,. Helsinki 2002, Sarja: Kikimora Publications 264 s.
Perestroika and Left-Wing Fundamentalism – Model Variables of Previous Russian Modernisation. New interpretations Russian history. Contemporary History Foundation. Moskova 2011.
Kivinen, Markku & Vähäkylä, Leena (toim.): Venäjän palatseissa ja kaduilla.  Gaudeamus, 2015.  ISBN 978-952-495-351-1
Teokset > Kaunokirjalliset teokset

Betonijumalia.  Helsinki:  Teos, 2009.  ISBN 978-951-851-184-0
Betongötter. Secession Verlag für Literatur, 2014. ISBN 978-3-905951-43-1.
Lähetin loppupeli.  Helsinki:  Teos, 2016.  ISBN 978-951-851-696-8
Palkinnot ja kunnianosoitukset

Suomen Valkoisen Ruusun I lk:n ritari (SVR R I), 2009
Venäjän tiedeakatemian sosiologian instituutin kunniatohtori, 2011
Helsingin yliopiston hopeinen mitali, 2011
Helsingin kaupungin tiedepalkinto, 2014
International Eurasian Academy of Sciences: täysjäsen, 2015
Aiheesta muualla

Markku Kivinen Helsingin yliopiston tutkimusportaalissa
Markku Kivisen akateeminen kotisivu
Markku Kivisen ansioluettelo
Stranius, Pentti: Tutkimusnäkökulmia Venäjään. Kirja-arvostelu teoksesta Kivinen, Markku & Vähäkylä, Leena (toim.): Venäjän palatseissa ja kaduilla. Gaudeamus, 2015. (Agricolan kirja-arvostelut, 1.6.2015)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Tieteilijät:  ORCID 
Muut:  IdRef
Theda Bara

| Theda Bara |
| --- | --- |
 Theda Bara vuonna 1921.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Theodosia Burr Goodman
Syntynyt: 20./29. heinäkuuta 1885 Cincinnati, Ohio, Yhdysvallat
Kuollut: 7. huhtikuuta 1955 (69 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Charles Brabin (1921–1955)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1905–1926
Merkittävät roolit:  Vampyyri A Fool There Was Kleopatra VII Kleopatra
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Theda Bara (synt. Theodosia Burr Goodman; 20./29. heinäkuuta 1885 Cincinnati, Ohio – 7. huhtikuuta 1955 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi niin teatterissa kuin elokuvissakin.
Bara oli mykän elokuvan aikakauden yksi suosituimmista ja valovoimaisimmista elokuvatähdistä ja elokuvan alkuvuosien ensimmäisiä seksisymboleita. Hän näytteli femme fatale -rooleja, joiden kautta hän sai pian lempinimen ”The Vamp” (suomeksi vamppi; lyhenne sanasta vampyyri). Vampista tuli pian suosittu slangisana kuvailemaan kevytkenkäistä naista, ja mykän aikakauden elokuvaa voidaan siis pitää termin synnyttäjänä.
Varhainen elämä

Theodosia Burr Goodman syntyi Ohion Cincinnatissa Avondalen kaupunginosassa heinäkuussa 1885. Hän oli juutalaisvanhempiensa Bernard Goodmanin (1853–1936) ja Pauline Louise Françoisen (omaa sukua de Coppett; 1861–1957) esikoistytär. Theodosian isä oli ammatiltaan menestyvä räätäli, joka oli syntynyt Puolassa. Theodosian äiti oli kotiäiti, ja hän oli syntynyt Sveitsissä. Theodosian vanhemmat olivat avioituneet vuonna 1882. Theodosialla oli kaksi nuorempaa sisarusta: Marque-veli (1888–1954) ja Esther-sisar (1897–1965), josta tuli sisarensa tapaan näyttelijä; hän esiintyi nimellä Lori Bara.
Vuonna 1903 Bara valmistui Walnut Hills High Schoolista, jonka jälkeen Bara kävi kaksi vuotta Cincinnatin yliopistoa. Yliopiston jälkeen hän työskenteli pääasiassa teatterituotannoissa vuodesta 1905 alkaen. Bara oli kiinnostunut teatterista jo pienenä. Kun Bara muutti New Yorkiin vuonna 1908, hän aloitti teatteriuran nimellä Theodosia de Coppet. Bara teki ensiesiintymisensä Broadwaylla näytelmässä Paholainen. Paholainen sai ensi-iltansa 18. elokuuta Garden Theatressa, ja sitä esitettiin melkein 90 esitystä marraskuuhun 1908 asti. Näytelmässä Bara näytteli madame Schleswigiä. Vuonna 1911 Bara liittyi kiertelevään teatteriryhmään.
Ura

Theda Bara teki ensiesiintymisensä elokuvissa vuonna 1914. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa elokuvassa The Stain oli gangsterin tyttöystävä. Seuraavana vuonna Bara teki läpimurtonsa A Fool There Was -elokuvan myötä. Baran repliikistä "Kiss me, my fool!" (suom. Suutele minua, typerykseni!) elokuvassa tuli suosittu yleisön keskuudessa. A Fool There Was ja samana vuonna ilmestynyt Carmen tekivät Barasta supertähden. Useimmat Baran varhaiset elokuvat kuvattiin Yhdysvaltain itärannikolla ja pääasiassa Fox Film Corporationin studioilla New Jerseyn Fort Leessä. Tähän aikaan Bara asui perheensä kanssa New Yorkissa. Elokuvauransa alussa Bara tuli tunnetuksi eksoottisista, viettelevistä ja vaarallisista rooleistaan.
Kun Hollywoodista nousi Yhdysvaltain elokuvateollisuuden keskus, Bara muutti Los Angelesiin. Baran ensimmäinen Hollywood-elokuva oli spektaakkeli Kleopatra (1917), josta tuli Baran suurimpia menestyselokuvia. Kleopatra oli myös yksi vuoden 1917 suurimpia yleisö- että arvostelumenestyksiä. Nykyään Kleopatrasta ei tiedetä säilyneen yhtään kokonaista kopiota, mutta elokuvasta on säilynyt sen sijaan paljon valokuvia.
Vuodet 1915–1919 Bara oli Foxin suurin tähti, ja uransa huipulla hän tienasi 4 000 dollaria viikolta. Hän oli yksi suosituimmista elokuvatähdistä; vain Charlie Chaplin ja Mary Pickford tienasivat Baraa enemmän. Baran tunnetuimmat roolit olivat vampit elokuvissa Sin (1915), Destruction (1915), The Vixen (1916) ja The Rose of Blood (1917), vaikka hän yritti välttää luokittelua näyttelemällä esimerkiksi historiallisia tai kirjallisuuden sankarittaria. Näitä rooleja Bara näytteli elokuvissa Carmen (1915), Romeo ja Julia (1916), Kleopatra (1917), Madame Du Barry (1917) ja Salome (1918). Bara otti ammattinsa vakavasti ja halusi laajentaa näyttelijänuraansa monipuolisemmaksi, mutta hän oli liian menestynyt ja luokiteltuna eksoottisten kevytkenkäisten naisten esittäjänä.
Bara väsyi vampin rooleihinsa, joten hän antoi viisivuotisen sopimuksensa Foxin kanssa päättyä vuonna 1919. Baran viimeinen elokuva Foxille oli The Lure of Ambition (1919). Baran ura kärsi ilman Foxin tukea, ja Bara ei tehnyt yhtäkään elokuvaa kuuteen vuoteen. Vuonna 1920 Bara palasi Broadwaylle näytelmään The Blue Flame, joka sai ensi-iltansa 15. maaliskuuta. Bara näytteli pääosaa Ruth Gordonia, ja näytelmän viimeinen esitys oli huhtikuussa 1920. Vakavamielinen The Blue Flame ei ollut menestys, ja näytelmän jälkeen Bara ei koskaan enää palannut näyttämölle. Bara teki elokuvan Kevytmielistä elämää ja luvatonta rakkautta (1925) kuuden vuoden tauon jälkeen Chadwick Pictures Corporationille. Elokuvan kautta Bara yritti tehdä paluuta elokuviin. Bara teki viimeisen elokuvaroolinsa lyhytelokuvassa Madame Mystery (1926), jonka jälkeen hän vetäytyi eläkkeelle 41-vuotiaana. Vaikka Baran ura olikin mennyt alamäkeen, hän eläköityi hyvillä mielin. Baran aviomies Charles Brabin oli tukenut vaimonsa päätöstä uran päättämisessä. Lyhytelokuvassa Madame Mystery Bara parodioi omaa vampin imagoaan. Bara on yksi harvoista mykän aikakauden tähdistä, joka ei tehnyt koskaan äänielokuvia.
Ura > Imago ja nimi

Baran taiteilijanimen alkuperästä on kiistelty. The Guinness Book of Movie Facts and Feats kertoo nimen tulleen ohjaaja Frank Powellilta, joka sai tietää Baralla olleen Barranger-niminen sukulainen, ja että Theda-nimi oli lapsuudesta tullut lempinimi. Kun Fox markkinoi Kleopatraa (1917), studion tiedottajat kertoivat Baran nimen olevan anagrammi sanoista Arab death (suom. arabikuolema), ja Baran tiedottaja kampanjoi valheellisesti, että Bara on "arabilaisen sheikin ja ranskalaisnaisen tytär, joka on syntynyt Saharassa". Tuolloin oli suosittua mainostaa näyttelijättäriä mysteerisinä ja eksoottisina. Studion edustajat kutsuivat Baraa Serpent of the Nile (suom. Niilin käärme) -nimellä, ja he rohkaisivat Baraa puhumaan haastatteluissa mystiikasta ja okkultismista. Vuonna 1917 Goodmanin perhe vaihtoi laillisesti sukunimensä Baraksi.
Baraa kutsutaan usein elokuvan ensimmäiseksi seksisymboliksi. Bara oli tunnettu erittäin paljastavista asusteistaan, joita hän käytti elokuvissaan. Tällaiset vaatteet kiellettiin Hollywood-elokuvissa, kun elokuvien tuotantosäännöstö alkoi vuonna 1930.
Yksityiselämä ja eläke

Theda Bara avioitui brittiläis-yhdysvaltalaisen elokuvaohjaaja Charles Brabinin (1882–1957) kanssa 2. heinäkuuta vuonna 1921. Baran ja Brabinin 34-vuotinen avioliitto kesti aina Baran kuolemaan huhtikuuhun 1955 asti. Heillä ei ollut lapsia.
Bara oli Hollywoodin johtavia seurapiirihenkilöitä. Hän piti paljon juhlia Beverly Hillsissä, ja oli tällöin tunnettu kokin- ja emännöitsijäntaidoistaan. Vaikka Bara asui suurimman osan elämästään Los Angelesissa, hän piti enemmän New Yorkissa asumisesta sen kauppojen, teattereiden ja museoiden takia. Bara ja Brabin ostivat suuren kiinteistön ja tilan Kanadan Nova Scotiasta 1920-luvulla. Harbourvillessa sijaitseva Baran ja Brabinin kesäasunto sai nimekseen Baranook. Bara asui myös Xavierin yliopiston kunniahuvilassa Cincinnatissa. Huvila purettiin heinäkuussa vuonna 2011. Ensimmäisen maailmansodan aikana Bara oli aktiivisesti kerännyt rahaa satojen tuhansien dollareiden edestä sodankäyntiä varten.
Vuonna 1936, kymmenen vuotta eläkkeelle vetäytymisen jälkeen, Bara esiintyi Cecil B. DeMillen Lux Radio Theatressa Pettävä varjon radiosovituksessa William Powellin ja Myrna Loyn kanssa. Vaikka Bara olikin onnellisesti naimisissa ja erittäin varakas, hän haaveili eläkkeellä elokuviin palaamisesta. Vuonna 1936 Bara oli kertonut haastattelussa, että hän ei ollut koskaan luopunut haaveestaan palata jonain päivänä parrasvaloihin. Baran kuoleman aikaan vuonna 1955 Hollywoodin roolittajat olivat edelleen luetteloineet hänen olevan vapaalla.
Vuonna 1949 tuottaja Buddy DeSylva ja elokuvastudio Columbia Pictures olisivat olleet kiinnostuneita tekemään Baran elämästä elokuvan, mutta projektia ei kuitenkaan koskaan toteutettu. Baraa olisi näytellyt Betty Hutton.