stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Artšit

Artšit ovat Venäjällä Dagestanissa asuva dagestanilaista artšin kieltä puhuva kansanryhmä.
Artšit asuvat Dagestanin Tšarodan piirin vuoristoseudulla Karakoisun sivujoen Hatarin laaksossa. Heitä arvioidaan olevan noin 1 000 henkeä. Neuvostoliiton väestönlaskennoissa artšit luettiin avaareiksi. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin vain 89 artšia.
1600–1700-luvuilla artšit kuuluivat Kazikumuhin kaanikuntaan. Vuonna 1813 alue liitettiin Venäjään. 1900-luvun alkuun saakka lähes koko kansa asui Artšin kylässä. Heillä oli läheiset suhteet naapureina asuviin avaareihin, joiden kanssa he muodostivat yhteisen maaseutuyhdyskunnan. Nykyään avaari toimii artšien sivistyskielenä. Vanhempi sukupolvi puhuu myös lakia ja nuoremmat venäjää.
Perinteisiä elinkeinoja ovat karjanhoito ja maanviljely. Ruokavalion perustana olivat vilja- ja maitotuotteet sekä liha. Vuorten rinteillä sijaitsevat kylät koostuvat tiheään rakennetuista kivitaloista. Vaatetus oli samanlainen kuin avaareilla. Yhteiskuntajärjestyksen perustana oli suku- ja kyläyhteisö. Perinteinen uskonto on sunnalainen islam. Suullista kansanperinnettä on lainattu avaareilta ja lakeilta.
Arripit

| Arripit |
| --- | --- |
 Viherarripi (Arripis georgianus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Arripit  Arripidae  Gill, 1893
Katso myös
   Arripit Wikispeciesissä   Arripit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Arripit (Arripidae, joskus myös Arripididae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan Australian ja Uuden-Seelannin lähistöltä.
Lajit ja anatomia

Arripien heimoon kuuluu yhdessä suvussa lähteestä riippuen 2–4 lajia. Lajeja ovat arripi (Arripis trutta), siniarripi (Arripis xylabion), täpläarripi (Arripis truttacea) ja viherarripi (Arripis georgianus). Ruumiinmuodoltaan lajit ovat pitkulaisia tai ovaalinmuotoisia. Arripien selkäevä on hyvin pitkä ja pyrstöevä voimakkaasti haarautunut. Väriltään arripit ovat usein oliivinvihreitä tai metallinharmaita ja kylkien yläosassa on tummia täpliä. Lajien evät ovat usein kirkkaan keltaiset. Arripit ovat melko kookkaita kaloja ja arripi saavuttaa usein yli 5 kg:n painon.
Levinneisyys

Arripilajeja tavataan merialueilta Australian ja Uuden-Seelannin rannikon läheisyydestä ja toisinaan myös murtovesialueilta. Arripit ovat petokaloja. Eräät lajit ovat taloudellisesti merkittäviä kalastuksen kohteita.
Artemi

| Artemi |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  20. lokakuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Artemius, Artemio, Artjom
Nimen alkuperä:  kreikkalainen Artemios, terve, vahingoittumatn
Infobox OKNimi-testi OK: 
Artemi on miehen etunimi, lyhentymä kreikkalaisperäisestä nimestä Artemios, joka merkitsee tervettä, vahingoittumatonta.
Nimeä ei ole suomen- eikä ruotsinkielisessä kalenterissa, mutta se esiintyy ortodoksisessa kalenterissa lokakuun 20. päivällä. Kyseessä on suurmarttyyri Artemioksen muistopäivä. Artemios oli Antiokian käskynhaltija, jonka keisari Julianus Apostata mestautti vuonna 361. Artemi-nimisiä henkilöitä on Suomessa alle 100.
Tunnettuja Artemi-nimisiä

Artemi Artsihovski (1902–1978), venäläinen arkeologi ja historioitsija
Artemi Panarin (s. 1991), venäläinen jääkiekkoilija
Artemi Troitski (s. 1955), venäläinen toimittaja, historioitsija ja mielipidevaikuttaja
Artemi Vedel (1767–1808), ukrainalainen säveltäjä
Artemi Verkolalainen (1532–1544), karjalainen lapsipyhä, yksi Suomen ortodoksisen kirkon kunnioittamista Karjalan valistajista
Artemi Volynski (1689–1740), venäläinen valtiomies
Arsinoe III

Arsinoe III:tta esittävä aikalaisraha oktodrakma.
Arsinoe III Philopator (noin 246 eaa. – noin 204 eaa.) oli Egyptin kuningatar ja Ptolemaios IV:n vaimo. Hänen vanhempansa olivat Ptolemaios III ja Berenike II. Arsinoe avioitui veljensä Ptolemaios IV:n kanssa vuonna 220 eaa. He saivat yhden lapsen, Ptolemaios V:n.
217 eaa. Arsinoe oli mukana Rafian meritaistelussa, jossa Ptolemaiosten joukot kukistivat Seleukidien joukot. Taisteluun oli värvätty paljon egyptiläisiä. Ptolemaiosta kiinnosti enemmän ylellinen elämä kuin hallitseminen, joten hallitseminen jäi suosikkien vastuulle. Ptolemaioksen ministerit Sosibius ja Agathokles murhauttivat Ptolemaioksen palatsivallankumouksen yhteydessä noin vuonna 204 eaa. Samaan aikaan Agathokleen sisar surmasi Arsinoen. Syynä saattoi olla pääseminen sijaishallitsijaksi, sillä Ptolemaios V oli vasta lapsi vanhempiensa kuollessa. Arsinoe oli kuitenkin suosittu kansan keskuudessa ja aleksandrialaiset repivät salamurhaajat kappaleiksi kostoksi.
Artikonísi

| --- | --- |
Sijainti:  36°31′12″N, 27°52′13″E, Sými Ródos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,008 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Artikonísi (kreik. Αρτικονήσι tai Αρτηκονήσι) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Sesklín saaren etelärannikon edustalla sen ja Kouloúndroksen saaren välissä. Saaren pinta-ala on noin 0,008 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Artikonísi kuuluu Sýmin kuntaan, Ródoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Frankfurtin koulukunta

Max Horkheimer (edessä vasemmalla), Theodor Adorno (edessä oikealla) ja Jürgen Habermas (taustalla oikealla) Heidelbergissä vuonna 1965.
Frankfurtin koulukunta, usein myös Frankfurtin kriittinen koulukunta, tarkoittaa Frankfurtin yliopistoon 1920-luvulla perustettua Sosiaalitutkimuksen instituuttia, jota myöhemmin alettiin kutsua Frankfurtin koulukunnaksi. Sen keskeisiä hahmoja Max Horkheimerin ohella olivat Theodor Adorno, Herbert Marcuse, Erich Fromm, Leo Löwenthal ja Friedrich Pollock. Myöhemmin johtaviksi teoreetikoiksi ovat nousseet Jürgen Habermas ja Axel Honneth. Koulukunnan keskeisiä taustavaikuttajia olivat esimerkiksi Karl Marx ja Sigmund Freud, joiden ajattelua he yhdistelivät omiin teorioihinsa.
Historia

Frankfurtin kriittinen koulukunta kehittyi Institut für Sozialforschung -instituutin piirissä. Se oli osa mannermaisessa filosofiassa vaikuttanutta niin sanottua kriittistä teoriaa. Ilmaisu kriittinen teoria (saks. Kritische Theorie) on peräisin Horkheimerin ohjelmajulistuksenomaisen artikkelin Traditionelle und kritische Theorie (1937) otsikosta. Horkheimer tarkoitti kriittisellä teorialla yhteiskuntateoriaa, joka kritisoi ja pyrkii muuttamaan yhteiskuntaa kokonaisuutena. Näin kriittinen teoria on vastakkainen perinteiselle yhteiskuntateorialle, joka pyrki ainoastaan ymmärtämään tai selittämään (ja sitä kautta tukemaan vallitsevaa) yhteiskuntaa.lähde?
Kriittisen teorian pääteoksena pidetään Horkheimerin ja Adornon 1944–1947 laatimaa esseekokoelmaa Valistuksen dialektiikka.lähde?
Adolf Hitlerin noustua 1933 valtaan ryhmän jäsenet, joista useimmat olivat juutalaisia, muuttivat ulkomaille, ja ryhmän toiminta jatkui Yhdysvalloissa. Maanpaossa Yhdysvalloissa Horkheimer ja Adorno tutkivat totalitäärisiä hallintoja. Toisen maailmansodan jälkeen Horkheimerin ja Adornon töitä alettiin kutsua Frankfurtin koulukunnaksi. Kansallissosialismin kauden jälkeen kriittinen teoria koki merkittävän nousun. Monet Adornon opiskelijoista etsivät rationaalista selitystä kansallissosialistisen ajan tapahtumille. Kriittinen teoria tarjosi tämän.lähde? Nykyään kriittisen teorian keskeinen edustaja on Jürgen Habermas.
Teoria

Kriittisen teorian keskeiset kiinnostuksen kohteet ovat talous, yksilön kehitys ja kulttuuri. Marxilaisista ja psykoanalyyttisistä näkökulmista käsin kriittinen teoria suhtautuu kriittisesti erityisesti "yhteiskuntaan". Yhteiskuntaa ei pidetä ainoastaan tietyn aikakauden ihmisten kokonaisuutena vaan pikemminkin niinä olosuhteina, jotka vallitsevat ja hallitsevat yksilöitä. Näin ne muokkaavat ihmisten luonnetta ja toimintamahdollisuuksia suuremmassa määrin, kuin mitä he voivat vaikuttaa yhteiskunnan rakentumiseen. Sosialisaatiolla, joukkotiedotusvälineillä ja massakulttuurilla on tässä keskeinen välittäjän rooli.
Kriittisen teorian mukaan kapitalistisessa yhteiskunnassa lisääntyvän teknistymisen, tieteellisen edistyksen ja tästä seuraavan byrokratisoitumisen takia yksilöt vieraantuvat ja siten yksilön merkitys katoaa. Yksilöiden välisistä suhteista tulee traditionaalisten siteiden löyhtyessä tavaravälitteisiä ja ne muuttuvat entistä enemmän taloudellisiksi vaihtosuhteiksi.
Oppi katsoo, että tästä seuraa täysin hallittu maailma, joka kontrolloi yksilöä sosiaalisesti ja alistaa idealismin, nonkonformismin, epäkonventionaalisuuden ja luovuuden. Kriittinen teoria edellyttää, että filosofialla tulisi olla yhteiskunnassa keskeinen ja käytännöllinen rooli paremman tulevan yhteiskunnan luomiseksi.
Koulukunnan tunnettuja jäseniä

Theodor Adorno
Walter Benjamin
Susan Buck-Morss
Erich Fromm
Jürgen Habermas
Axel Honneth
Max Horkheimer
Leo Löwenthal
Herbert Marcuse
Oskar Negt
Franz Neumann
Franz Oppenheimer
Friedrich Pollock
Alfred Sohn-Rethel
Karl A. Wittfogel
Kirjallisuutta

Moisio, Olli-Pekka (toim.): Kritiikin lupaus: Näkökulmia Frankfurtin koulun kriittiseen teoriaan.  (SoPhi 29)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 1999.  ISBN 951-39-0422-9
Neumann, Franz – Marcuse, Herbert – Kirchheimer, Otto: Secret Reports on Nazi Germany: The Franfurt School Contribution to the War Effort.  (Edited by Raffaele Laudani)  Princeton:  Princeton University Press, 2013.  ISBN 978-0-691-13413-0
Pekkola, Mika (toim.): Kriittinen teoria ja Marx.  (SoPhi 115)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2011.  ISBN 978-951-39-4278-6  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frankfurtin koulukunta Wikimedia Commonsissa
The Frankfurt School and “Critical Theory”. Marxists.org. (englanniksi)
Introduction to the Frankfurt School (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
1900-luvun filosofiset koulukunnat
| --- | --- |
Analyyttinen filosofia:   Positivismi  Pragmatismi  Looginen empirismi 
Mannermainen filosofia:   Hermeneutiikka  Fenomenologia  Eksistentialismi  Strukturalismi  Jälkistrukturalismi  Postmodernismi 
Marxilainen filosofia:   Frankfurtin koulukunta  Radikaalifeminismi 
Muut:   Tomismi  Uustomismi
Armovuosi

Armovuosi (ruots. nådår ) oli Suomessa Ruotsin vallan ajalta periytyvä tapa, jonka mukaan kuolleen virkamiehen perhe saa yhden vuoden ajan nauttia miehen palkkaetuja. Varsinaisen armovuoden lisäksi saatettiin myöntää myös ylimääräisiä armovuosia.
Kirkon armovuosikäytäntö

Seurakunnissa on papin lesken annettu asua pappilassa vuoden ajan miehensä kuolemasta.  Armovuoden ajan edesmenneen papin tehtäviä hoiti niin sanottu armovuoden saarnaaja. Seurakunnalle oli edullista, jos edesmenneen kirkkoherran tai kappalaisen seuraajaksi tuli tämän sukulainen, joka otti huolehtiakseen vainajan perheen toimeentulosta. Myös suvun ulkopuolelta tullut naimaton pappismies saattoi järjestää edeltäjänsä perheen konservoinnin menemällä naimisiin lesken kanssa. Nämä eräänlaiset eläkejärjestelyt näkyivät toisinaan seurakuntalaisten esittämissä toivomuksissa. Naimakauppaan perustuvaa perheen konservointia esiintyi 1600-luvulla ja myös 1700-luvulla, joskin hieman vähemmän.
Kirkon armovuosikäytäntö > Säännökset armovuodesta

Papiston erioikeuksissa vuodelta 1723 oli vakuutettu pappien leskille sekä vajaavaltaisille ja turvattomille lapsille oikeus armovuoteen. Papinviran haltijan kuoltua oli hänen oikeudenomistajillaan oikeus nauttia viranhaltijan palkkaetuja, kunnes kulumassa oleva virka- ja palkkavuosi oli päättynyt. Jos viranhaltijalta jäi leski tai omia vajaavaltaisia ja turvattomia lapsia, nämä saivat nauttia edut virasta ja virkatalosta sekä kuluvalta virkavuodelta että sitä seuraavalta vuodelta, jota sanottiin armovuodeksi. Heidän oli kuitenkin suoritettava menot viran hoitamisesta armovuoden aikana. Tämä papistolle kuuluva erioikeus säilytettiin myös vuoden 1923 palkkauslaissa. Leskien armovuodet eivät olleet ulosmitattavissa.
Pielisensuun seurakunnassa oli vuosina 1968–1969 pappi, joka oli määrätty "Kirkkoherranviran virka- ja armovuoden saarnaaja".
Kirkon armovuosikäytäntö > Ylimääräinen armovuosi

Palveluksessa kuolleiden, valtakirjalla varustettujen pappien sekä lukkarien ja urkurien leskille ja turvattomille lapsille voitiin vuonna 1918 annetun asetuksen mukaan säälittävissä tapauksissa myöntää enintään kaksi ylimääräistä armovuotta. Ylimääräisiä armovuosia oli anottava valtioneuvostolta. Anomus oli tehtävä niin ajoissa, että se voitiin ratkaista ennen kuin uudelle viranhaltijalle oli annettu valtakirja siihen virkaan, josta ylimääräisiä armovuosia pyydettiin.
Termin muuta käyttöä

Armovuosi-termiä käytettiin myös poliisin vuonna 2003 julkistamasta laittomien aseiden vastaanottokampanjasta, jonka aikana luvattomien aseiden vapaaehtoisia luovuttajia ei rangaistu.
Arleigh Burke -luokka

| Arleigh Burke -luokka |
| --- | --- |
 Luokkaan kuuluvan USS Forrest Shermanin profiili

Tekniset tiedot
Uppouma:  Flight I: 8 315 t Flight II: 8 400 t Flight IIA: 9 200 t Flight III: 9 800 t
Pituus:  Flight I ja II:154 m Flight IIA: 155 m
Leveys:  20 m
Syväys:  9,3 m
Koneteho:  108 000 shp (81 MW)
Nopeus:  30+ solmua
Miehistöä:  Flight I: 303 Flight IIA: 323
Aseistus
Meritorjunta:  RGM-84 Harpoon DDG-51 - DDG-80: 1 x 5"/62 Mk45 Mod1/2 -tykki DDG-81 - : 1 x 5"/62 Mk45 Mod4 -tykki DDG-51 - DDG-84: 2 x 20 mm Phalanx CIWS DDG-85 - : 1 x 20 mm Phalanx CIWS 2 x 25 mm Mk242 Bushmaster 2 x Mk32 kolmoistorpedoputkea Flight IIA ja Flight III: 2 x MH-60R Seahawk LAMPS III
Ilmatorjunta:  Flight I: 90 siilon Mk 41 VLS Flight II ja IIA: 96 siilon Mk 41 VLS
Arleigh Burke -luokka on Yhdysvaltain laivaston vuonna 1991 käyttöön ottama ohjushävittäjäluokka ja vuoden 2005 jälkeen laivaston ainut palveluksessa oleva hävittäjäluokka. Se on ensimmäinen hävittäjäluokka, joka on valmistettu AEGIS-järjestelmän ja siihen kuuluvan SPY-1D-tutkan asettamilla ehdoilla.
Aluksen suunnittelussa on otettu oppia Falklandin sodan tapahtumista ja palattu osin perinteisiin ratkaisuihin. Erityisesti alumiinisista kansirakenteista on luovuttu vuoden 1975 USS Belknapin tulipalon ja Falklandin oppien perusteella, joten alukset ovat kokonaan teräsrakenteisia. Lisäksi tärkeitä alueita on panssaroitu kevlarilla. Kansirakennelmia on jaettu viistoihin osiin tutkaheijastusten vähentämiseksi. Aluksen taistelunjohtojärjestelmä perustuu AEGIS-järjestelmään ja monitoimiseen SPY-1D-tutkaan. Luokan alukset ovat myös ensimmäisiä Yhdysvaltain laivaston sota-aluksia, joissa on ilmastointijärjestelmä suojaamassa miehistöä kemiallisilta ja biologisilta aseilta sekä ydinlaskeumalta.
Luokka tarkoitettiin halvemmaksi vaihtoehdoksi Ticonderoga-luokan risteilijöille. Aluksen pituus on 153 metriä ja uppouma 9 000 tonnia. Neljä kaasuturbiinia antaa aluksille yli 30 solmun nopeuden.
Suunnittelu

Vuonna 1980 alkoi uuden aluksen suunnittelu ja huhtikuussa 1985 Bath Iron Works sai sopimuksen USS Arleigh Burken valmistuksesta. Alus laskettiin vesille syyskuussa 1989 ja otettiin palvelukseen 4. heinäkuuta 1991. Sen hinnaksi tuli 1,1 miljardia Yhdysvaltain dollaria, josta asejärjestelmien osuudeksi tuli 778 miljoonaa. Ensimmäiseen 21:n aluksen sarjaan (Flight I) kuuluivat alukset DDG51–DDG71, joista viimeinen otettiin palvelukseen 1996.
Alusluokan tärkein aseistus ovat Tomahawk-risteilyohjukset, jotka on sijoitettu MK-41 Vertical Launching System (VLS) siiloihin kannen alle. Siiloja on ensimmäisessä sarjassa 90 ja niihin voi sijoittaa myös sukellusveneidentorjuntaan tarkoitetun Lockheed Martin RUM-139 VL-ASROC -ohjuksen, joka kantaa mukanaan kevyen Mark 46 -torpedon, tai ilmatorjuntaohjuksena RIM-66 Standard, jota on ajan myötä päivitetty myös pintamaaleja vastaan ja ballististen ohjusten torjuntaan. Lisäksi aluksissa on kahdeksan Boeing RGM-84 Harpoon -meritorjuntaohjusta omissa säiliöissään, keulassa yksi 5" (127 mm) tykki, kaksi kolmen torpedon laukaisinta sukellusveneitä vastaan ja myöhemmissä aluksissa lähi-ilmatorjuntaa varten kaksi 20 mm Phalanx CIWS -järjestelmää.
Suunnittelu > Flight IA

Barry (DDG-52) määritettiin Fligh IA:n alukseksi, kun siihen ja sitä seuranneisiin aluksiin paranneltiin helikopterien laskeutumisaluetta. Tästä eteenpäin helikopterit voitiin varustaa alueella torpedoin tai keilaimin.
Suunnittelu > Flight II

Yhdysvaltain laivaston operaatiopäällikkö hyväksyi 31. lokakuuta 1986 parannellulla elektroniikalla varustetun sarjan (Flight II). Aluksiin asennettiin uusi JTIDS-datalinkki (Link 16), aikaisemman passiivisen omasuojajärjestelmän täydennykseksi SLQ-32(V)3 häirintäjärjestelmä, vastaanotin horisontin takana olevien maalien määrittämiseksi Tomahawkin TADOXS-B -version käyttöön, radiosuunnin ohjusten maalien määrittämiseksi (Combat DF) sekä päivitetty Aegis-järjestelmä. Alusten hankkiminen sisällytettäisiin FY90-91 hankintoihin. Osaa järjestelmistä testattiin jo USS The Sullivansissa, mutta ensimmäinen varsinainen Flight II:n alus oli USS Mahan (DDG-72).
Suunnittelu > Flight IIA

Seuraavat parannukset olivat seurausta kylmän sodan päättymisestä sekä Persianlahden sodasta saaduista kokemuksista. Avomerellä tapahtuvaa sukellusveneidentorjuntaa laivasto-osastojen mukana ei pidetty enää hävittäjien tärkeimpänä tehtävänä, vaan alusten piti kyetä toimimaan avomerellä yksinään, jolloin helikopterien merkitys alusten toiminnassa kasvoi. Tämän toteuttamiseksi aluksille rakennettiin kaksi hangaaria SH-60 Seahawk -helikoptereille. Tämän seurauksena vanhemmissa aluksissa keskilaivassa kansirakenteiden sisällä olleet kaksi torpedosettiä siirrettiin taaemmas kansirakenteen katolle. Helikoptereiden laskeutumisaluetta kasvatettiin pidentämällä alusta perästä 1,52 metriä. Kaksinkertainen lisäys olisi parantanut alusten hydrodynamiikan, mutta samalla heikentänyt vaurionkestoa. Lisäksi aluksille piti luoda kyky miinojen torjuntaan, mikä toteutettiin asentamalla aluksille Kingfisher-miinantunnistusjärjestelmä.
Mk 41 VLS -järjestelmästä poistettiin nosturit, jolloin saatiin aluksille kuusi ohjussiiloa lisää. Lisäksi alusten vaurio sietoisuutta pyrittiin parantamaan. Aluksen keskilaivaan asennettiin viisi räjähdykseltä suojaavaa laipiota, joista neljä on konehuoneiden ympärillä. Aluksen General Electricsin LM2500 -turbiinimoottoria päivitettiin ja sähköjärjestelmän vikasietoisuutta parannettiin.
Suunnittelu > Muut parannukset

Aluksille lisättiin ESSM SeaSparrow-ilmatorjuntaohjuksen käyttömahdollisuus. Erilliset Harpoon-laukaisimet jätettiin pois. Kaikkiaan aluksia suunniteltiin rakennettavaksi 62 ennen seuraavaa DDG 1000 -ohjelmaa, joka kuitenkin peruutettiin kolmen valmistuneen aluksen jälkeen.
Myöhemmin laivasto aloitti modernisointiohjelman alusten tykkiaseistuksen parantamiseksi Iowa-luokan poistumisen myötä, alkuperäisenä tavoitteena ulottaa tykin kantomatka ERGM-erikoisammuksilla 74 km:iin sisämaahan. Ohjelma kuitenkin peruttiin. Vuonna 2001 valmistuneesta DDG-81:sta lähtien aluksissa on kuitenkin pitempiputkinen 5"/62 -tykki.
Vuoden 2008 loppuun mennessä viisitoista alusta on päivitetty vuonna 2004 esitellyn Raytheon Standard SM-3 -ohjuksen käyttöön, jolla voi torjua myös ballistisia ohjuksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arleigh Burke -luokka Wikimedia Commonsissa
USS Winston S. Churchill, Flight IIA
Artemiin temppeli (Delos)

| Artemiin temppeli> Ἀρτεμίσιον |
| --- | --- |
 Artemiin temppelin rauniot.
Sijainti:  Delos, Kykladit, Etelä-Egean saaret, Kreikka
Koordinaatit:  37°24′3″N, 25°15′59″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  noin 179 eaa.
Tyylisuunta:  joonialainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Delos 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Artemiin temppeli eli Artemision (m.kreik. Ἀρτεμίσιον) oli antiikin aikainen Artemiille omistettu kreikkalainen temppeli Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen Apollonin ja Artemiin pyhäkköaluetta.
Artemiin temppelin raunioita.
Artemiin temppeli rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 179 eaa. Paikalla oli aiemmin arkaaisella kaudella 600-luvulla eaa. rakennettu temppeli, joka sisällytettiin osaksi hellenististä temppeliä. Sen paikalla oli puolestaan ollut jo mykeneläisellä ajalla tehty rakennus. Temppeli sijaitsi niin kutsutun Poros-temppelin ja muiden Artemiin veljelle Apollonille omistettujen temppelien länsipuolella ja niin kutsutun L-kirjaimen muotoisen stoan eteläpuolella.
Temppeli edusti joonialaista tyyliä ja se oli rakennettu korkealle jalustalle. Temppelin naoksen eli cellan pituus oli 8,6 ja leveys 9,6 metriä, toisin sanoen se oli pituuttaan leveämpi. Se avautui itään ja sen edessä oli kuusi joonialaista pylvästä.
Temppelin lähellä oli Hyperboreasta tulleiden neitojen Laodiken ja Hyperokhen hauta, jonka myös Herodotos mainitsee. Temppelin läheltä on löydetty mykeneläisaikainen kullasta ja norsunluusta tehtyjen esineiden kätkö. Läheltä on löydetty myös Artemiille lahjoitettu niin kutsuttu Nikandren kore noin vuodelta 640 eaa. Se on varhaisimpia tunnettuja kore-veistoksia ja sisältää yhden varhaisimmista kreikkalaisista kiveen tehdyistä piirtokirjoituksista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Artemiin temppeli Wikimedia Commonsissa
Arseenitrifluoridi

| Arseenitrifluoridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7784-35-2
PubChem CID:  24571
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  AsF3
Moolimassa:  131,92
Ulkomuoto:  Väritön neste
Sulamispiste:  -6,0 °C
Kiehumispiste:  62,8 °C
Tiheys:  2,666 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Arseenitrifluoridi (AsF3) on epäorgaaninen arseenin ja fluorin muodostama myrkyllinen molekyyliyhdiste. Ainetta voidaan käyttää puolijohdeteollisuudessa ja fluoraavana reagenssina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa arseenitrifluoridi on helposti haihtuva väritön neste. Yhdiste hydrolysoituu helposti veden vaikutuksesta. Aine on nestemäisenä hieman sähköä johtavaa johtuen sen autoionisoitumisesta AsF2+ ja AsF4--ioneiksi. Yhdiste on Lewis-happo ja muodostaa komplekseja Lewis-emästen kuten rikkitrioksidin, nitrosyylifluoridin ja fluoridien ja antimonipentafluoridin kanssa.
Valmistus ja käyttö

Arseenitrifluoridia voidaan valmistaa vetyfluoridin ja arseenitrioksidin välisellä reaktiolla. Koska arseenitrifluoridi hydrolysoituu hyvin helposti ja vetyfluoridi sisältää usein vettä, käytetään arseenitrifluoridin valmistuksessa vetyfluoridin lähteenä kalsiumfluoridin ja rikkihapon tai fluoririkihapon seosta. Muita tapoja syntetisoida yhdistettä ovat muun muassa arseenitrikloridin ja natriumfluoridin välinen reaktio tai lähtemällä arseenipentafluoridista.
Arseenitrifluoridia voidaan käyttää fluoraavana reagenssina valmistettaessa epämetallien fluorideja. Yhdisteen etuna on suhteellisen alhainen kiehumispiste eli se voidaan poistaa tuotteesta tislaamalla. Arseenitrifluoridia voidaan käyttää myös puolijohteiden douppaamiseen, aurinkokennojen valmistuksessa, sekä heksafluoriarsenaattisuolojen ja eräiden grafiitin interkalaatioyhdisteiden valmistuksessa.