stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helsingin yliopiston ylioppilaskunta
Historia

Ylioppilaskunta syntyi alkuaan osakuntien yhteistyöelimeksi. Se perustettiin virallisesti vuonna 1868, kun keisari Aleksanteri II antoi asetuksen, jolla virallistettiin ylioppilaiden yleiset kokoukset. Silloisessa Keisarillisessa Aleksanterin-Yliopistossa opiskeli alle tuhat ylioppilasta. Ylioppilaskunnan vuosipäivää vietetään Vanhan ylioppilastalon vihkiäispäivän muistoksi 26. marraskuuta. Yhteisön alkuperäinen nimi oli Suomen ylioppilaskunta, mikä muutettiin vuonna 1928 muotoon Helsingin yliopiston ylioppilaskunta, kun Suomeen oli jo perustettu myös muita monialaisia yliopistoja.
Ylioppilaiden todellisen tai pelätyn alkoholinkäytön ja rettelöinnin tähden ylioppilaskunnalle myytiin tontti silloisen Helsingin kaupunkikeskustan eli Senaatintorin ympäristön ulkopuolelta, Espoon tullinpuomin vierestä. Tälle Heikinkadun (nykyinen Mannerheimintie) ja Aleksanterinkadun kulmauksessa sijaitsevalle tontille valmistui vuonna 1870 nykyinen Vanha ylioppilastalo, jonka rakentamiseen käytetyt varat hankittiin osaksi kansalaiskeräyksellä ja suurelta osin pitkäaikaisina lainoina. Viereen valmistui vuonna 1910 Osakuntatalo. Myöhemmin rakennuksesta alettiin käyttää nimeä Uusi ylioppilastalo.
Toisen maailmansodan jälkeen suuri rakennushanke oli vuosina 1947–1952 Etu-Töölöön rakennettu Domus Academican opiskelija-asuntola. Samoihin aikoihin rakennettiin lisäksi Vanhan ja Uuden ylioppilastalon viereen, Kaivokadun puolelle ylioppilaskunnan omistama, liiketiloiksi vuokrattu Kaivotalo, joka myöhemmin, 1980-luvun alussa laajennettiin nykyiseksi Kaivopihan liikekeskukseksi.
Ylioppilaskunnan keskeinen toimintamuoto oli myös oma kirjasto, joka oli perustettu jo vuonna 1858 yhdistämällä osakuntien kirjakokoelmat. Tämä Almänna studentbibliotek eli myöhempi Opiskelijakirjasto toimi HYY:n kirjastona vuoteen 1974, jolloin sen hallinta siirtyi yliopistolle. Ylioppilaskunnan oma lehti Ylioppilaslehti alkoi ilmestyä vuonna 1913. Vuonna 1953 ylioppilaskunta alkoi perustaa opiskelijaruokaloita, joista kehittyi nykyinen UniCafe-ketju.
Vuonna 1972 HYY vastusti EEC-vapaakauppasopimusta ja vaati sen tilalle kauppaa sosialistimaiden kanssa suunnitelmatalouden etujen vuoksi.
Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen vuonna 1995 joukko opiskelija-aktiiveja herätti ajatuksen opiskelijoiden hyvin toimivaksi osoittautuneen kehitysyhteistyötoiminnan ulottamisesta Venäjän suomalais-ugrilaisten vähemmistökansojen pariin. Opiskelijoiden keskuudessa laitettiin vireille vuosittainen keräys, jonka varat käytettiin erilaisiin hankkeisiin vähemmistökielten ja -kulttuurien hyväksi. Sen oli erityisesti  tarkoitus tukea suurissa vaikeuksissa ollutta vähemmistökielistä julkaisutoimintaa. Jo ennen keräyksen käynnistämistä HYY lahjoitti Inkerin kulttuuriseura ry:lle 10 000 markkaa Inkerin lasten oppikirjan painokustannuksiin sekä 1 000 markkaa Karjalan ylioppilaslehdelle.
Vuonna 1997 HYY päätti hakea Suomalais-ugrilaisten kansojen nuorten liiton MAFUN:n jäsenyyttä.
Talous

HYY oli pitkään yksi maailman vauraimmista ylioppilaskunnista. Tämä johtui siitä, että kaupungin sille aikanaan myymät ja silloisen keskustan ulkopuolella sijainneet alueet sijaitsevat nyt aivan Helsingin liikekeskustassa ja kuuluvat kaupungin kalleimpiin neliöihin. Ylioppilaskunta harjoittaa liiketoimintaa Ylvan kautta. Kiinteistötaloutensa kautta ylioppilaskunta omistaa Vanhan ja Uuden ylioppilastalon sekä Kaivopihaa ympäröivät liikerakennukset. Ylvan markkina-arvo oli syksyllä 2007 lähes 200 miljoonaa euroa. Ylva osti myös vuonna 2018 Seurahuoneen talon, sekä Kalliossa virastotalot, jotka purettiin uuden Lyyra-korttelin tieltä.
2020-luvulla HYY:n taloudellinen tila on kääntynyt huonommaksi niin, että vuonna 2025 arveltiin sen kiinteistöomistusten olevan pakkomyyntien edessä joko osittain tai kokonaan. Ylioppilaskunta on raskaasti velkaantunut, ja pankit haluaisivat asiaan nopeita ratkaisuja. Kiinteistöjen lisäksi HYY:llä ei juuri ole muutta omaisuutta, arvopaperisalkkunsakin se joutui myymään vuonna 2022.
Hallinto

| Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan edustajisto> Johto |
| --- | --- |
Puheenjohtaja:  Risto Karinkanta
Varapuheenjohtajat:  Anssi Mykkänen (1. vpj.) Hanna Häkkilä (2. vpj.)
Kokoonpano
Edustajia:  60
 
Puolueet:        Sitoutumaton vasemmisto (13)       Helsingin yliopiston ainejärjestöläiset (HYAL) (12)       HELP (10)       HYYn Vihreät (8)       Svenska Nationer och Ämnesföreningar (SNÄf) (5)       Kokoomus (5)       Osakunnat (4)       Opiskelijoiden sosialidemokraattinen yhdistys (OSY) (2)       Keskeiset (1) 
Vaalit
Valintatapa:  D’Hondtin menetelmä
Viimeisimmät vaalit:  26.–28. lokakuuta ja 31. lokakuuta – 2. marraskuuta 2022
Kotisivut
 https://hyy.fi/fi/edustajisto
Ylioppilaskunnan korkein päättävä elin on 60-jäseninen edustajisto. Edustajiston jäsenet eli ”edaattorit” valitaan kahden vuoden välein parillisina vuosina yleisillä ja suhteellisilla vaaleilla, joissa äänioikeutettuja ovat kaikki HYY:n jäsenet. Edustajisto muun muassa valitsee ylioppilaskunnan hallituksen, pääsihteerin ja puheenjohtajiston sekä Ylioppilaslehden päätoimittajan. Hallitus käyttää ylioppilaskunnan yleistä hallinto- ja toimeenpanovaltaa, pääsihteerin johtama sihteeristö huolehtii ylioppilaskunnan käytännön toiminnasta. Puheenjohtajiston asema on ensisijaisesti muodollinen, vanhaa sanontaa mukaillen ”HYY:n hallituksen puheenjohtaja tekee likaisen työn, HYY:n puheenjohtaja kunnioittaa läsnäolollaan”.
Vuoden 2022 vaaleissa 25 838:sta äänioikeutetusta äänesti 8 350, eli äänestysprosentti oli 32,3 %. Ehdokkaita vaaleissa oli yhteensä 413.
Ylioppilaskunnalla on järjestörekisteri, jossa on noin 250 HYY:n piirissä toimivaa opiskelijajärjestöä. HYY:n talousjohtokunta poisti rekisteristä Helsingin akateemiset perussuomalaiset Hapsu ry:n, joka oli esittänyt mielipiteen, että ”eurooppalaiset kansat ovat valkoisia, joten on vain luonnollista ja tervettä, että valkoisuus on eurooppalaisissa tiedeyhteisöissä hallitsevaa”.
Valiokunnat

Ylioppilaskunnalla on myös erityisiä valiokuntia, joita ovat
Kansainvälisyysvaliokunta
Kehitysyhteistyövaliokunta
Tapahtumavaliokunta
Ympäristövaliokunta.
Lisäksi aikaisemmin ylioppilaskunnalla on ollut Sukukansavaliokunta, jolle ylioppilaskunnan jäsenet ovat voineet maksaa niin sanottua sukukansarahaa ylioppilaskunnan jäsenmaksun maksamisen yhteydessä 1990-luvulta alkaen. Sukukansavaliokunta perustettiin vuonna 1995, ja se julkaisi vuodesta 2000 alkaen Alkukoti-lehteä. Sukukansarahalla on rahoitettu erilaisia suomalais-ugrilaisten vähemmistöjen hankkeita esimerkiksi Venäjällä. Avustuksia on myönnetty muun muassa suomensukuisten kansojen julkaisutoimintaan sekä kulttuuritapahtumien järjestämiseen. Keräyksellä muun muassa julkaistiin kominkielinen ihmisoikeuksia käsittelevä koulukirja. Vuonna 2009 Sukukansavaliokuntaa uhkasi lakkauttaminen, ja vuonna 2017 sen toiminta jäädytettiin, koska ylioppilaskunnan talousjohtokunnan mukaan sukukansavaliokunta ei toimittanut kirjanpitoon asianmukaisia selvityksiä keräystuottojen käytöstä. Sukukansavaliokunnan silloisen puheenjohtajan Riku Erkkilän mielestä päätös oli huono, sillä sen myötä sukukansa-asiat ovat entistä vähemmän esillä ylioppilaskunnan rivijäsenille eli opiskelijoille. Erkkilä totesi, että Venäjältä on välillä todella vaikea saada selvityksiä myönnettyjen avustusten käytöstä. Alkukodin julkaiseminen päättyi jo vuonna 2016, ja vuonna 2023 se siirtyi Sukukansojen ystävät -yhdistyksen jäsenlehdeksi.
Kulttuuritoiminta

Musiikin alalla HYY:n ehkä tunnetuimmat edustajat ovat Ylioppilaskunnan Soittajat ja Ylioppilaskunnan Laulajat.
Ylioppilasteatteri toimii Vanhan ylioppilastalon tiloissa.
Vanhan ylioppilastalon taidekokoelma käsittää muun muassa kansallisromantiikan ajan teoksia.
Merkittäviä henkilöitä > Ylioppilaskunnan puheenjohtajat

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan puheenjohtajina:
1863: Anders Herman Chydenius
1863–1864: Otto Donner
1864: Johan Jakob Chydenius
1865–1867: Berndt Magnus Valfrid Alftan
1868–1869: Johan Jakob Chydenius
1870–1871: Otto Donner
1880: J. R. Danielson-Kalmari
1881: G. Lönnbeck
1881–1882: G. W. Walle
1883: Matti Äyräpää
1884: Edvard Stenij
1885–1886: Aukusti Kallio
1887: Ivar Heikel
1888: Juho Sjöros
1889: Theodor Schwindt
1890: Juho Sjöros
1890–1892: Theodor Schwindt
1892: Thure Möller
1893–1894: Kaarle Krohn
1895: Yrjö Wichmann
1896: A. H. Snellman
1897: Heikki Paasonen
1898: A. Grotenfelt
1899–1901: Zachris Castrén
1902: K. A. Polón
1903–1904: Heikki Ojansuu
1905–1906: Antti Kaasalainen
1907: K. V. Blomstedt
1908: E. G. Järnström
1909: K. R. Brotherus
1910: Herman Stenberg
1911–1912: K. S. Laurila
1913: P. J. Hynninen
1914: Rudolf Holsti
1915: A. A. Koskenjaakko
1916: K. R. Donner
1916: Y. H. Kajava
1917: L. H. Pohjanpää
1918: K. J. Kalliala
1919: H. Holma
1919–1920: E. S. Kaila
1921: U. N. O. Holmberg
1922: A. F. Viranko
1922–1923: Y. O. Ruuth
1923–1924: V. Auer
1925–1926: E. B. Lehtinen
1927: V. Auer
1928: A. Korhonen
1929–1930: A. V. Salminen
1930–1931: V. V. P. Helanne
1932: Yrjö Vuorjoki
1933: A. Valle
1934: T. A. Niskala
1935: E. Hyyppä
1936: F. O. Lähteenmäki
1937–1938: M. V. Loppi
1939: N. N. Pesonen
1940–1945: Esko Kangas
1945–1946: Risto Niini
1946–1950: Erkki Laurila
1950–1953: Mikko Juva
1953–1956: Samuli Suomela
1957–1958: Kalle Österlund
1958–1959: Olavi Leskinen
1960–1961: Yrjö Blomstedt
1962–1964: Jussi J. Saukkonen
1965–1966: Antero Jyränki
1967: Pekka Kiviranta
1968–1969: Timo Laatunen
1970: Ilppo Kangas
1971: Kai Kalima
1972: Kaarlo Tuori
1973–1974: Juha Korppi-Tommola
1975: Matti Väyrynen
1976–1977: Kimmo Sasi
1977–1978: Pentti Arajärvi
1979–1981: Juha Naukkarinen
1982–1985: Heikki Venho
1986–1987: Markus Leikola
1988–1989: Maria Kaisa Aula
1989: Pekka Nurminen
1990–1991: Pekka Salomaa
1992–1994: Juha Viertola
1995–1996: Anna Kaarina Piepponen
1997–1998: Jaakko Hietala
1999: Veijo Åberg
2000–2001: Veera Mustonen
2002–2003: Sanna Hellström
2004–2005: Jukka Pajarinen
2006–2009: Walter Rydman
2010–2011: Maija Jäppinen
2012–2013: Esa Perkiö
2014–2015: Anu Aarnio
2016–2017: Anne Sophie Hokkanen
2018–2019: Suvi Pulkkinen
2020–2021: Jussi Nuortimo
2022–2023: Mari Lehtoruusu
2024­–: Risto Karinkanta
Merkittäviä henkilöitä > Hallituksen puheenjohtajat

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan hallituksen puheenjohtajina:
Herman Lavonius 1908
C. A. Öhman 1909
Arvo Inkilä 1910
Kaarlo Koskimies 1911
O. S. Snellman 1912
W. E. Brotherus 1913
Yrjö Ruuth 1914–1915
W. S. Tikkanen 1916
Toivo Tarjanne 1917–1918
Allan Viranko 1919
V. M. Nikander 1920
J. W. Rangell 1921
V. M. Nikander 1921–1923
A. E. Greis 1924
E. Y. Lindfors 1924–1925
E. J. Saarinen 1926
V. V. P. Helanen 1926–1927
A. A. Pakaslahti 1928–1929
A. O. Walle 1929–1930
T. A. Niskala 1930–1931
L. A. Puntila 1931–1932
P. K. J. Kalaja 1932–1933
N. J. Jaakkola 1933–1934
P. Pitkänen 1935
L. M. Koivisto 1936–1937
A. E. Konkonen 1938–1940
E. O. Tolamo 1940
E. H. P. Halme 1941–1943
Kalevi Toivonen 1944–1946
Unto Lindén 1947
Erkki Tynkkynen 1948–1950
Heikki Sahrakorpi 1951–1952
Tor Stolpe 1953
Unto Partanen 1954–1955
Asko Tarkka 1956–1957
Niilo Pusa 1957
Matti Ylikangas 1958
Ilppo Kangas 1959
Veli-Matti Huittinen 1960
Aarto Avellan 1961
Esa Einiö 1962
Kauko Suvikorpi 1962
Eero Aho 1963
Veikko Löyttyniemi 1964
Juhani Perttunen 1965
Erkki Savonen 1965
Alec Aalto 1966
Kimmo Eskola 1967
Eljas Tunkelo 1968
Lauri Virkkunen 1969
Ilkka Erich 1969
Seppo Nieminen 1969–1970
Antero Tuominen 1970
Kari Piimies 1971
Tapio Rajavuori 1972
Timo Salo 1973
Mats Brommels 1974
Ralf Grahn 1975
Markku Aro 1975
Jouko Sillanpää 1976
Pekka Korhonen 1976
Rauno Välimaa 1976
Paula Viertola 1977
Thomas Zilliacus 1977–1978
Juhani Jyrkiäinen 1979
Hannu Valkeapää 1980
Päivi Ahokas 1981–1982
Jukka-Pekka Kataja 1982
Markus Leikola 1982–1983
Henry Honkanen 1984–1985
Aku Kopakkala 1985
Tapio Reinikainen 1986
Tuomas Seppä 1987
Henrik Slotte 1987
Paula Saukkonen 1988
Kristina Stenman 1989
Risto Valjus 1990
Saara Soikkeli 1990
Sari Roos 1991
Henri Vogt 1992
Markku Lahtinen 1992
Mika Lehtisyrjä 1993
Mirja Hannula 1994
Janne Laine 1995
Esa Iivonen 1996
Pia Majonen 1997
Heli Lantta 1998
Panu Laturi 1999
Esa Perkiö 2000
Elina Moisio 2001
Tommi Laitio 2002
Lauri Korkeaoja 2003
Kaarina Huhtinen 2004
Jaana Saarni 2005
Maija Jäppinen 2006
Katariina Styrman 2007
Ulla Hemminki 2008
Pasi Hario 2009
Katri Korolainen-Virkajärvi 2010
Leena Pihlajamäki 2011
Jannica Aalto 2012
Lauri Koskentausta 2013
Anna-Maija Riekkinen 2014
Mari Kyllönen 2015
Susanna Jokimies 2016
Laura Luoto 2017
Lauri Linna 2018
Laura Wathén 2019
Claes Bergh 2020
Jessika Isomeri 2021
Aleksi Tujunen 2022
Nea Hakala 2023
Antti Kaijansinkko 2024
Kirjallisuutta

Popp, Outi & Mäkelä, Asko: Vanha palaa! Keskusteluja Vanhan kuppilassa: Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan kulttuurikeskuksen (1969-1993) epävirallinen tarina.  Like, 2017.  ISBN 978-952-01-1555-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Helsingin yliopiston ylioppilaskunta, HYY-yhtymä
Ylvan kotisivut
HYY:n järjestöjen nauhat (Arkistoitu – Internet Archive)
Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan Sukukansavaliokunnan julkaiseman Alkukoti-lehden arkisto
Suomen ylioppilaskunnat
| --- | --- |
Nykyiset: AYY (Aalto-yliopisto) · HYY (Helsingin yliopisto) · ISYY (Itä-Suomen yliopisto) · JYY (Jyväskylän yliopisto) · LYY (Lapin yliopisto) · LTKY (Lappeenrannan teknillinen yliopisto) · OYY (Oulun yliopisto) · SHS (Svenska Handelshögskolan) · TaiYo (Taideyliopisto) · TREY (Tampere) · TYY (Turku) · VYY (Vaasan yliopisto) · ÅAS (Åbo Akademi)
Entiset: KY (Helsingin kauppakorkeakoulu) · JoYY (Joensuun yliopisto) · KYY (Kuopion yliopisto) · KUVYO (Kuvataideakatemia) · TOKYO (Taideteollinen korkeakoulu)  · TTYY (Tampereen teknillinen yliopisto) · Tamy (Tampereen yliopisto) · TeYo (Teatterikorkeakoulu) · TKY (Teknillisen korkeakoulu) · TuKY (Turun kauppakorkeakoulu) · SAY (Sibelius-Akatemia)
Vanha ylioppilastalo Helsingin ydinkeskustassa.
Biofilmi

Bakteerien muodostamaa biofilmiä Yellowstonen kansallispuiston kuumissa lähteissä.
Biofilmi on jollain pinnalla elävä limakerroksen ympäröimä organisoitunut keskinäisriippuva mikrobiyhteisö. Yhteisöön kuuluu sekä bakteereita, sieniä että arkkeja eli arkeoneja. Nämä hyödyttävät toisiaan siten, että osalla on taipumus toimia tarttumapintana, ja osa esimerkiksi anaerobisista eliöistä saa mikrofilmissä suojapaikan happea vastaan. Yhteisön keskinäiset hyötysuhteet voivat olla monimutkaisia. Biofilmin ymmärtäminen keskeiseksi elämän ekosysteemiksi on suhteellisen uusi ilmiö.
Muodostuminen

Luonnossa esiintyvässä biofilmissä on yleensä sekä sieniä että bakteereita. Joskus biofilmi voi koostua vain jommasta kummasta. Biofilmi muodostuu, kun tarttumiskykyiset mikrobit erittävät ympärilleen limaa, johon muidenkin mikrobien on helppo tarttua. Biofilmin sisäosissa voi elää sellaisia bakteereita tai arkeoneja, jotka sietävät korkeintaan pieniä määriä happea. Biofilmin pintaosissa elävät mikrobit sen sijaan pitävät hapellisista ympäristöistä. Kun mikrobi kuolee, sen sisältämät ravinteet käytetään biofilmin muiden mikrobien ruoaksi. Biofilmin pintaosista irtoaa aktiiviseen liikkumiseen kykeneviä mikrobeja.
Kehittyessään biofilmi paksuuntuu ja voi muodostua erilaisissa elinolosuhteissa viihtyvistä bakteereista joilla on omat vesikanavat, keskinäinen soluviestintä ja resistenssigeenien evoluutio kehittyy horisontaalisena geenisiirtona quorum sensing -järjestelmän säätelemänä.
Myös ulkoinen uhka voi saada aikaan biofilmin muodostuksen. Esimerkiksi Vibrio choleraen biofilmin muodostukseen vaikuttaa faagi-infektion lisäksi myös viereisten mikrobisolujen hajoaminen . V. choleraelle on hyödyllistä muodostaa biofilmiä, sillä sisimmällä rakenteessa olevat solut eivät näin pääse kosketuksiin bakteriofaagien kanssa. Faagit voivat aiheuttaa solujen hajoamisen, joten biofilmin muodostuminen on suojamekanismi. Mitä hajonneiden solujen aiheuttaman biofilmin muodostukseen tulee, tutkimuksen mukaan ei ollut väliä ovatko hajoamistuotteet peräisin omista soluista vai muista gram-negatiivisista tai gram-positiivisista bakteereista . Vielä ei ole varmaa, mikä tai mitkä hajonneen solun komponentit tarkalleen ottaen aiheuttavat V. choleraessa biofilmin muodostuksen, mutta yhtenä vaihtoehtona on bakteerien soluseinässä oleva peptidoglykaani . Peptidoglykaani näyttäisi aiheuttavan biofilmin muodostusta myös muissa biofilmiä muodostavissa bakteereissa, esimerkiksi Staphylococcus aureuksessa .
Merkitys

Ihmisille biofilmit ovat enimmäkseen hyödyllisiä, sillä ne hoitavat aineiden luonnollista kiertoa niin kasvien juuristoissa kuin lehtien hajotuksessakin. Ne voivat kuitenkin olla ihmiselle haitallisia esimerkiksi hajottamalla laivojen runkoja ja aiheuttamalla pysyviä infektioita ihmiskehoon.
Ihmisen elimistön normaalit bakteerit voivat esiintyä biofilmimuodossa ongelmia aiheuttamatta. Vain patogeenisten bakteerien muodostamat biofilmitselvennä voivat aikaansaada infektioita. Biofilmien hoitaminen antibiooteilla on vaikeaa, ja niiden hoito onkin perusteltava haitallisuuden perusteella.
Lääketieteen nykykehityksessä on alettu ymmärtää myös biofilmien merkitystä. Esimerkiksi karies ja parodontiitti ovat nykykäsityksen mukaan tyypillisiä hammaslääketieteen aihepiiriin kuuluvia monitekijäisiä biofilmi-infektioita, jotka on hoidettava suun terveyden näkökulmasta esimerkiksi hammasplakin mekaanisella poistolla kuten hampaiden harjauksella tai happohyökkäysten vähentämisellä ruokavalion avulla. Tällä on suuri merkitys erityisesti syöpähoitojen onnistumisen kannalta. Jopa hammasproteesien käyttöä voi tästä näkökulmasta olla syytä rajoittaa minimiin. Toisaalta on kuitenkin syytä ymmärtää, että biofilmi on luonnollinen mikrobiologinen mekanismi, jota ei tule tuhota vain sen olemassaolon tähden.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Biofilmi Wikimedia Commonsissa
Biofilmin kehitys
Staphylococcus aureus -bakteerin muodostama biofilmi katetrin sisäpinnalla
Sexdrega

| Sexdrega |
| --- | --- |
 Sexdregan kirkko
 Sexdrega
 Koordinaatit: 57°34′44″N, 13°07′08″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Länsi-Götanmaan lääni
Maakunta:  Länsi-Götanmaa
Kunta:  Svenljunga
Väkiluku (31.12.2023):  834
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sexdrega on taajama Svenljungan kunnassa Länsi-Götanmaan läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 834 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sexdrega Wikimedia Commonsissa
Pekka Salo (kirjailija)

Pekka Salo 2008
Pekka Aarne Olavi Salo (s. 3. toukokuuta 1942 Helsinki) on suomalainen toimittaja ja kirjailija. Häneltä on ilmestynyt seitsemän rikosromaania ja yksitoista kuunnelmaa. Novelleja on julkaistu yhdeksässä kokoelmassa. Ensimmäinen dekkari Varjonainen ilmestyi 1977, rikosnovellikokoelma Kuningatar ruutuun e5 julkaistiin 2018.
Pekka Salo hyödyntää teksteissään matkakokemuksiaan eri puolilta maailmaa. Tyylilaji vaihtelee veijariromaanista trilleriin. Kerrontaa sävyttää tietty absurdi huumori, dialogin osuus on vahva. Osan kuunnelmista Salo on dramatisoinut romaaneistaan ja novelleistaan, osa romaaneista on esitetty ensin kuunnelmana.
Tuotanto > Romaanit

Varjonainen, Otava 1977. ISBN 951-1-04190-8.
Turkkilainen kytkentä, Otava 1982. ISBN 951-1-06651-X.
Puoli tuntia Durbanista, Otava 1991. ISBN 951-1-11904-4.
Caracasin hiiret, Otava 1993. ISBN 951-1-12829-9.
Tiikeripyton, Gummerus 2000. ISBN 951-20-5714-X.
Vuokrattu nainen, Gummerus 2001. ISBN 951-20-5980-0.
Tanskalaiset korot, Vuokratun naisen toinen painos, Gummerus 2002. ISBN 951-20-6256-9
Kevätuhri, Gummerus 2004. ISBN 951-20-6411-1
Tuotanto > Novellikokoelmat

Kuningatar ruutuun e5, Crime Time 2018. ISBN 978-952-289-475-5
Tuotanto > Novelleja kokoelmissa

Intohimosta rikokseen, Book Studio 2002. ISBN 951-20-6121-X
Pikkujuttu, Gummerus 2005. ISBN 951-20-6463-4
Naisen rikos, Gummerus 2006. ISBN 951-20-7069-3
Murhan sävel, Tammi 2006. ISBN 951-31-3543-8
Nieve negra, Editiones de la Torre 2008. ISBN 978-84-7960-390-8
Työ tekijänsä niittää, Kouvolan dekkaripäivien parhaat 2009. ISBN 978-952-99663-6-3
Rikoksia ja rangaistuksia, Kouvolan dekkaripäivien parhaat 2011. ISBN 978-952-67516-1-0
Aatteista aseisiin, Kouvolan dekkaripäivien parhaat 2018. ISBN 978-95268369-66
Perhe on pahin, Light House Media 2021. ISBN 978-952-94-4062-7
Tuotanto > Kuunnelmat

Tiikeripyton, (lyhyt sarja), Ylen Radioteatteri 1978.
Varjoissa kulki kuolema, (lyhyt sarja), Ylen Radioteatteri 1985.
Vuokrattu nainen, Ylen Radioteatteri 1986.
Puoli tuntia Durbanista, (lyhyt sarja), Ylen Radioteatteri 1986.
Kyytiläinen, Ylen Radioteatteri 1988.
Lokero, Ylen Radioteatteri 1989.
Ihmissuhderikos, Ylen Radioteatteri 1991.
Caracasin hiiret, Ylen Radioteatteri 1992.
Vähän ennen hurrikaania, Ylen Radioteatteri 1993.
Cesium 137, Ylen Radioteatteri 1996.
Jooskan broidi, Ylen Radioteatteri 2015.
Palkinnot

1. palkinto, Varkauden Dekkarifestivaalin novellikilpailu 2020.
Aiheesta muualla

Ilta-Sanomat, haastattelu 28.7.1982.
Kotiliesi, ”Lähikuva”, no: 23–24, 2001.
Helsingin Sanomat, 60-vuotishaastattelu, 3.5.2002. (https://www.hs.fi/ihmiset/art-2000004049864.html) Viitattu 30.1.2019.
Suomen Dekkariseuran Ruumiin kulttuuri-lehden haastattelu 4/2018. (http://dekkariseura.fi/wp-content/uploads/2018/12/rk184_a.pdf (Arkistoitu – Internet Archive)) Viitattu 30.1.2019.
Johan Printz

| Johan Printz |
| --- | --- |
 Johan Printz
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. heinäkuuta 1592 Bottnaryd, Jönköpingin lääni
Kuollut: 3. toukokuuta 1663 (70 vuotta) Jönköping, Jönköpingin lääni
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  sotilas, kuvernööri
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Elizabeth Bock, Maria Von Linnestau
Lapset:  5 tytärtä, yksi poika
Muut tiedot
Lempinimet:  "Suuri vatsa" delaware-intiaanit
 Nimikirjoitus
Johan Printz (alk. Johan Björninpoika; 20. heinäkuuta 1592 Bottnaryd – 3. toukokuuta 1663 Jönköping) oli ruotsalainen sotilas ja Pohjois-Amerikassa sijainneen Uuden-Ruotsin siirtokunnan kolmas kuvernööri. Hän purjehti Amerikkaan vuonna 1643 ja jatkoi edeltäjänsä Peter Hollander Ridderin paikalla yli kymmenen vuoden ajan. Tuona aikana Printz onnistui elvyttämään siirtokunnan talouden ja nostaa Uuden-Ruotsin hetkelliseen menestykseen. Siirtolaisten vähäinen määrä ja kauppatavaroiden niukkuus vaikeuttivat 1640-luvun lopulta lähtien Uuden-Ruotsin kasvua, ja kilpailevien siirtomaavaltojen lisääntynyt painostui sai Printzin jättämään virkansa 1653.