stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nicholas Collon

Nicholas Collon (s. 7. helmikuuta 1983 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen kapellimestari, joka on syyskuusta 2021 toiminut Suomessa Radion sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina.
Viulun, alttoviulun ja urkujen soittoa opiskellut Collon kertoo jo kymmenvuotiaana halunneensa kapellimestariksi. Hän opiskeli Etonin poikakoulussa ja Cambridgen yliopiston Clare Collegessa. Hän oli vuonna 2004 mukana perustamassa lontoolaista Aurora-orkesteria ja on alusta asti toiminut sen taiteellisena johtajana ja ylikapellimestarina. Ennen RSO:ta Collon toimi Residentie-orkesterin ylikapellimestarina Alankomaiden Haagissa. Kaudella 2011–2012 hän toimi Lontoon filharmonisen orkesterin toisena kapellimestarina. 2010-luvulla hän on ollut myös Kölnin Gürzenich-orkesterin päävierailija. Sinfoniaorkestereiden rinnalla Collon on johtanut säännöllisesti myös oopperoita.
Collon aloitti kolmevuotisen kautensa Radion sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina syksyllä 2021. Sopimusta jatkettiin neljällä vuodella niin, että hänen kautensa jatkuu kesään 2028. Hannu Linnun seuraajaksi valittu Collon on RSO:n yhdeksäs ja samalla ensimmäinen ulkomainen ylikapellimestari. Hän asuu Lontoossa ja on naimisissa Aurora-orkesterin taiteellisen johtajan, huilisti Jane Mitchellin kanssa. Heillä on kolme 2010-luvulla syntynyttä lasta.
Aiheesta muualla

Nicholas Collonin henkilökuva Yle Areenassa, video 11 min
Collonin oma verkkosivusto (englanniksi)
August Westermark

August Felix Westermark (5. lokakuuta 1834 – 15. joulukuuta 1894 Tukholma) oli ruotsalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja, joka vaikutti pitkään myös Suomessa 1870–1880-luvuilla. Hänellä oli suuri merkitys suomenkielisen ammattiteatterin syntyyn vuonna 1872.
Elämä ja ura

Westermarck aloitti näyttelijäopinnot Tukholman Kuninkaallisessa teatterissa vuonna 1857 ja teki ensiensiintymisensä sen päänäyttämöllä 1861. Myöhemmin Westermark kiersi useiden ruotsalaisten teatteriryhmien mukana ja 1869–1870 hän oli kiinnitettynä Helsingin Nya Teaternissa. Vuonna 1870 Westermark perusti kaksikielisen Unga Finska Teatern -nimisen oppilasteatterin, jonka ensimmäinen näytäntö oli Turussa saman vuoden lokakuussa. Se kiersi runsaan vuoden ajan lähinnä Länsi-Suomen kaupungeissa, esiintyen muun muassa Porissa ja Tampereella, kunnes saapui Helsinkiin maaliskuussa 1872. Seurueeseen kuuluneista yhdeksästä näyttelijästä viisi osasi myös suomea ja toukokuussa 1872 heidät kiinnitettiin vastaperustetun Suomalaisen Teatterin ydinryhmäksi.
Westermark oli myös ehdolla Kansallisteatterin edeltäjän Suomalaisen Teatterin ensimmäiseksi johtajaksi, mutta häntä ei ansioistaan huolimatta pidetty sopivana kielitaustansa vuoksi. Myöhemmin Westermark ja hänen ansionsa suomenkielisen ammattiteatterin syntymisessä on unohdettu lähes kokonaan. Esimerkiksi Suomalaisen teatterin historian 1900-luvun alussa julkaissut fennomaani Eliel Aspelin-Haapkylä ei teoksessaan mainitse Suomalaisen Teatterin ensimmäisten näyttelijöiden tulleen nimenomaan Westermarkin oppilasteatterista. Hänen avustuksellaan oli jo aikaisemmin keväällä 1872 saatu ensi-iltaan Aleksis Kiven näytelmä Margareta, jonka kantaesitystä edelisivät rajut kieliriidat pääkaupungin suomen- ja ruotsinkielisen kulttuuriväen kesken.
Menetettyään puolet näyttelijöistään Suomalaiselle Teatterille, Westermarck yritti vielä kesällä 1872 jatkaa Helsingissä, mutta huonolla menestyksellä. Tämän jälkeen hän myi lavasteensa Suomalaiselle Teatterille ja palasi kotimaahansa. Westermark vaikutti kuitenkin Suomessa vielä 1880-luvulla, toimien muun muassa eri puolilla maata kiertäneenä lausunnanopettajana aina vuosikymmenen jälkipuoliskolle saakka. Hän kuoli kotikaupungissaan Tukholmassa 60-vuotiaana joulukuussa 1894.
Argentiinan Grand Prix 1957

Argentiinan Grand Prix 1957 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 13. tammikuuta 1957 Autódromo Oscar Alfredo Gálvez -radalla. Kilpailu oli kauden avauskilpailu, ja sen voitti Juan Manuel Fangio.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 2 |  Juan Manuel Fangio | Maserati | 100 | 3:00:55.9 | 2 | 8 |
| 2 | 6 |  Jean Behra | Maserati | 100 | +18.3 | 3 | 6 |
| 3 | 8 |  Carlos Menditéguy | Maserati | 99 | +1 krs. | 8 | 4 |
| 4 | 22 |  Harry Schell | Maserati | 98 | +2 krs. | 9 | 3 |
| 5 | 20 |  Alfonso de Portago | Ferrari | 98 | +2 krs. | 10 | 1 |
| Jaettu | 20 |  José Froilán González | Ferrari |  |  |  | 1 |
| 6 | 18 |  Cesare Perdisa | Ferrari | 98 | +2 krs. | 11 |  |
| Jaettu | 18 |  Peter Collins | Ferrari |  |  |  |  |
| Jaettu | 18 |  Wolfgang von Trips | Ferrari |  |  |  |  |
| 7 | 24 |  Jo Bonnier | Maserati | 95 | +5 krs. | 13 |  |
| 8 | 4 |  Stirling Moss | Maserati | 93 | +7 krs. | 1 | 1 |
| 9 | 26 |  Alessandro de Tomaso | Ferrari | 91 | +9 krs. | 12 |  |
| 10 | 28 |  Luigi Piotti | Maserati | 90 | +10 krs. | 14 |  |
| Kesk. | 14 |  Eugenio Castellotti | Ferrari | 75 | Pyörä | 4 |  |
| Kesk. | 16 |  Mike Hawthorn | Ferrari | 35 | Kytkin | 7 |  |
| Kesk. | 12 |  Luigi Musso | Ferrari | 31 | Kytkin | 6 |  |
| Kesk. | 10 |  Peter Collins | Ferrari | 26 | Kytkin | 5 |  |
Muuta

Paalupaikka: Stirling Moss - 1:42.6
Nopein kierros: Stirling Moss - 1:44.7
Monensiini

| Monensiini A |
| --- | --- |
 Monensiini A
Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (2R,3S,4R)-4-[(2R,5R,7S,8R,9S)-2-[(2R,5S)-5-etyyli-5-[(2S,3R,5S)-5-[(2S,3S,5R,6R)-6-hydroksi-6-(hydroksimetyyli)-3,5-dimetyylioksan-2-yyli]-3-metyylioksolan-2-yyli]oksolan-2-yyli]-9-hydroksi-2,8-dimetyyli-1,6-dioksaspiro[4.5]dekan-7-yyli]-3-metoksi-2-metyylipentaanihappo
CAS-numero:  17090-79-8Natriumsuola: 22373-78-0 Happo: 17090-79-8Natriumsuola: 22373-78-0
PubChem CID:  441145
SMILES:  CC[C@]1(CC[C@@H](O1)[C@@]2(CC[C@@]3(O2)C[C@@H]([C@H]([C@H](O3)[C@@H](C)[C@H]([C@H](C)C(=O)O)OC)C)O)C)[C@H]4[C@H](C[C@@H](O4)[C@@H]5[C@H](C[C@H]([C@@](O5)(CO)O)C)C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C36H62011
Moolimassa:  670.871 g/mol
Ulkomuoto:  valkea, kiinteä
Sulamispiste:  104–105 °C
Liukoisuus veteen:  liukenematon veteen, liukoinen etyyliasetaattiin, kloroformiin ja DMSO:hon
Monensiini A on antibiootti, loislääke ja ionofori, joka siirtää yhdenarvoisia kationeja solukalvojen ja muiden biologisten kalvojen läpi. Se siirtää lähinnä protoneita (H+) ja natriumioneita (Na+) toisistaan vastakkaisille puolille kalvoja antiportterin tapaan. Sillä on myös johdannaiset monensiini B, C ja D, joissa on muutama metyyli tai metyleeni enemmän tai vähemmän.
Monensiini A eristettiin 1967 Streptomyces cinnamonensis -bakteerista (ATCC 15413).
Käyttö

Monensiinin natriumsuolaa käytetään maataloudessa. Se on monensiinien A, B, C ja D seos, jossa yli 90 % on monensiinia A. Sitä käytetään tuotantoeläinten loislääkkeenä ja antibioottina joissakin maissa, muun muassa EU:ssa ja USA:ssa. Kanoilla sitä käytetään kokkidioosin estäjänä eli kokkidiostaattina. Sen kauppanimiä ovat muun muassa Coxidin, Elancoban, Monimax ja Rumensin. Vaikka ionoforiantibiootteja tunnetaan satoja, vain harvoja niistä käytetään maataloudessa. Monensiinin A lisäksi muita käytettyjä ovat esimerkiksi salinomysiini ja lasalosidi.
Monensiinin A natriumsuola. Keltainen pallo on natriumioni.
Monensiini A, B ja C.
Turvallisuus

Liika monensiini voi aiheuttaa myrkytyksen useille eläinlajeille. Sen LD50 on esimerkiksi rotille 21.7–50 mg/kg, kaneille 42.7 mg/kg, 17–50 mg/kg sioille, 22–80 mg/kg naudoille, 12 mg/kg vuohille ja 130–250 mg/kg kanoille. Lajeille yhteisiä myrkytysoireita ovat muun muassa ruokahaluttomuus, lihasheikkous, ataksia ja ripuli. Myrkytys on mahdollinen myös ihmisille ja se voi akuuttina aiheuttaa muun muassa kuolettavaa rabdomyolyysiä ja munuaisten vajaatoimintaa.
Hevoset ovat vaikutukselle erityisherkkiä. Niille LD50 nieltynä on vain 1.3–3 mg/kg. Akuutti myrkytys aiheuttaa niille hypovoleemisen verenkiertoshokin ja kuoleman muutamassa tunnissa. Pienemmin annoksin oireet jatkuvat ja pahenevat noin 1–4 päivää kunnes eläin kuolee. Oireita ovat muun muassa vatsakivut, ripuli, hikoilu, lihasheikkous, ataksia, matala verenpaine ja runsas virtsaaminen. Myrkytyksestä selvinneillä hevosilla voi ilmetä heikkoutta, sydämen vajaatoimintaa ja rytmihäiriöitä. Myrkytystä ei voi parantaa, mutta esimerkiksi hypovoleemista shokkia voidaan estää nestehoidolla.
Aiheesta muualla

PubChem: Monensin
KEGG: Monensin
Drugbank: Monensin
Moab

Moab  (hepr. ‏מוֹאָב‎, Moʾav, Môʾāḇ; kreik. Μωάβ; arab. مؤاب‎; assyriaksi Mu'aba, Ma'ba, Ma'ab; egyp. Mu'ab) on historiallinen nimi nykypäivän Jordanian vuoristoiselle alueelle Kuolleenmeren rannalla. Antiikin aikoihin se oli moabilaisten koti, kansan, joka oli usein riidoissa israelilaisten naapureidensa kanssa.
Moabilaisten olemassaolosta on useita arkeologisia todisteita, joista merkittävin on Meshan steela, johon on kaiverrettu kertomus moabilaisten voitosta Israelin kuningas Omrin poikaa vastaan. Heidän pääkaupunkinsa oli Dibon, joka sijaitsi nykyisen Dhibanin kylän lähistöllä.
Etymologia

Nimen Moab alkuperä on epäselvä. Varhaisin selvennys on löytynyt Septuagintasta, joka selittää nimen viitaten moabilaisten juutalaiseen alkuperään kutsuen sitä: ἐκ τοῦ πατρός μου, joka tarkoittaa "isän siementä". Rabbi Rashi selitti sanan juontuvan sanasta Moav, joka tarkoittaa "isästä", sillä "av" tarkoittaa hepreaksi isää. Rashin mukaan siksi Jumala ei käskenyt juutalaisten tuhota moabilaisia, vaikka monet muut kansat Kanaaninmaasta kylläkin.
Fritz Hommelin, saksalaisen orientalistin mielestä Moab tulee sanasta Immo-ab = "hänen äitinsä on hänen isänsä".
Maantiede

Moab sijaitsi tasangolla vajaan kilometrin korkeudessa Välimeren pinnasta, noin 1,3 km Kuolleenmeren pinnasta. Sitä rajasi lännessä Kuollutmeri ja Jordanin eteläinen osa. Idässä Amon sekä Arabian autiomaa, josta erkani pieniä mäkiä. Etelässä rajana oli Edom. Pohjoisraja vaihteli, mutta suurin piirtein se noudatteli linjaa Kuolleenmeren pohjoisosissa. Hesekielin kirjassa 25:9 kaupungit, Bet-Jesimotin (pohjoisessa), Baal-Meonin (idässä) ja Kirjataimin (etelässä), hävitetään ja Moabin rajat asetetaan niihin paikkoihin.
Moabin tärkeimmät joet on mainittu Raamatussa. Ne ovat Amon, Dimon (tai Dibon) ja Nimrim. Alueella on kalkkikivi-kukkuloita, jotka ovat miltei puuttomia, mutta hyvin viljaisia. Keväällä ne kasvoivat ruohoa, ja siihen viljeltiin viljaa. Pohjoisessa on useita pitkiä ja syviä laaksoja, ja siellä oleva Nebonvuori on kuuluisa Mooseksen kuolinpaikkana.
Sademäärä on kelvollinen, ja ilmasto (lukuun ottamatta kuumaa kesää) on viileämpi kuin Jordan-joen länsipuolella. Talvella ja keväällä alueella sataa lunta. Tasangolla on lukuisia menhirejä, kiviympyröitä ja dolmeneita, sekä monia Rooman ja Bysantin aikaisia vanhoja rauniokyliä. Nykyisin alueella asuu pääosin beduiineja.
Moabin alue jakautui kolmeen itsenäiseen osaan, ennen kuin amorilaiset valloittivat sen. Etelässä sijaitsi Arnonin kantoni (kutsuttiin "Moabin pelloiksi"). Avoimemmassa maastossa Arnonin pohjoispuolella, Jerikoa  vastapäätä, Gileadin kukkuloilla oli "Moabin maaksi" nimetty alue, ja kolmannelle, merenpinnan alapuolella olevalla alueelle, joka sijaitsi Jordanin laaksossa, ei ole löydetty nimeä.
Historia > Alkuperä

Moabilaiset olivat todennäköisesti paimentolaisia Jordanian ylängöiltä. Egyptiläiset kuvailivat heitä rosvoiksi, ja heidän katsottiin kuuluvan habirutilaisiin. Heitä yleistettiin myös kutsumalla Shasuksi ja Shutuksi. Kaikki nämä tarkoittavat Levantin alueen paimentolaiskansoja. Faarao Ramesses IIn rakennuttamissa patsaissa Luxorissa on kirjoitettuna niiden maiden nimet, jotka Egypti oli valloittanut. Mu'ab on kirjoitettuna sinne muiden valtioden sekaan.
Moabin pääkaupunki oli tuolloin ollut Kir-Hareshet (nykyään Kerak).
Historia > Moab Raamatussa (Israelin valtaamiseen saakka)

Konflikti israelilaisten ja moabilaisten välillä on ilmaistu raamatun kertomuksessa, jossa kerrotaan moabilaisten periytyvän insestisesti. Tarinan mukaan Moab oli Lootin poika, tämän vanhimman tyttären kautta, jonka kanssa Loot sai lapsen Sodoman tuhon jälkeen. Raamattu selittää sanan Moab tarkoittavan hänen isästään. Kuitenkin näiden kahden kansan välillä oli jatkuvaa kanssakäymistä ja Raamatussa Ruutin kirjassa kerrotaan kuningas Daavidin periytymisestä moabilaisesta naisesta.
Ensimmäisen Mooseksen kirjan mukaan (19:30–38), Moab oli Aabrahamin veljenpojan Lootin ja tämän vanhimman tyttären lapsi, kun Ben Ammi oli Moabin puoliveli yhtä lailla insestisesti Lootin ja hänen nuorimman tyttären kautta. Samanlaiset juuret moabilaisten ammonialaisten välillä näkyy heidän yhteisessä historiassaan.
Sukulaissuhteet näiden kansojen ja israelilaisten välillä on selvä ja myös kielet ovat samankaltaisia, todisteena Meshan steela. On olemassa myös mainintoja amalekialaisten, Seirin vuoriston miesten, edomilaisten, kanaanilaisten,, Sikemin ja filistealaisten  läheisistä yhteyksistä. Eräiden teorioiden mukaan Moabin tarinan tarkoituksena lienee moabilaisten määritteleminen israelilaisia vähäisemmiksi.
Moabilaiset asuttivat ensiksi rikkaan ylängön Kuolleen meren itäpuolelta, ja laajensivat sitten alueitaan Gileadin vuoristoon, josta edelleen maahan nimeltään Enim. Sen alkuperäisiä asukkaita kutsuttiin refalaisiksi. Jordan-joen yli tulleet amorilaiset heimot olivat karkottaneet refalaiset etelään. Nämä amorilaiset, jotka on kuvailtu raamatussa kuningas Sihonin alamaisiksi, työnsivät moabilaiset Arnon-joen eteläpuolelle, josta muodostui Moabin pohjoinen raja.Israelilaiset eivät kulkeneet moabilaisten alueen läpi matkallaan luvattuun maahan (Tuom. 11:18), mutta valloittivat Sihonin kuningaskunnan ja pääkaupungin Hesbonin. Kanaaninmaan valloituksen jälkeen Moabin suhteet Israeliin olivat vaihtelevia: joskus he olivat sodassa ja joskus rauhassa. Benjaminin heimon kanssa heillä oli viimeinen suuri taistelunsa. Moab oli tuolloin liitossa ammonialaisten ja amalekialaisten kanssa. Benjaminilainen tuomari Ehud, Geran poika tappoi moabilaisten kuninkaan Eglonin ja johti israelilaisten armeijan moabilaisia vastaan Jordan-joella, lyöden heidät.
Ruutin kirjassa kerrotaan toisaalta ystävällisestä kanssakäymisestä israelilaisten ja moabilaisten välillä Betlehemissä, yhdessä Juudan heimon kylässä. Ruutin jälkeläisellä, kuningas Daavidilla oli siis moabilaista verta suvussaan. Hän lähetytti vanhempansa Moabin kuninkaan (joka saattoi olla Daavidille sukua) suojaan, kun kuningas Saul painosti häntä. Mutta siinä ovatkin ainoat ystävälliset suhteet. Seuraavan kerran moabilaiset mainitaan Daavidin sotasaavutuksissa. Moab saattoi olla israelilaisen kuvernöörin hallussa tuona aikana; nimittäin palanneiden pakkosiirtolaisten mukana palasi Juudeaan suku nimeltään Pahath-Moab, joka tarkoittaa "Moabin hallitsijaa".
Historia > Itsenäisyyden takaisin vaatiminen

Israelin kuningaskunnan jakautuessa kuningas Rehabeamin kaudella, Moab jäi pohjoisen valtakunnan vaikutukseen ja pysyi kuningaskunnan vasallina Ahabin kuolemaan asti. Kun moabilaiset kieltäytyivät maksamaan veroja ja vaativat itsenäisyyttä, Juudan kuningaskunta hyökkäsi Moabiin.
Ahabin kuoleman jälkeen moabilaiset kapinoivat Joramia vastaan Meshan johdolla. Joram liittoutui Juudan ja Edomin kuninkaiden kanssa. Raamatun mukaan profeetta Elisa määräsi israelilaisten kaivaa puronuomaan kuoppia vieri viereen, jotka täyttyivät ihmeen kaupalla vedellä, joka heijastui aamuauringon valossa aivan veren värisenä. Moabilaiset luulivat kuninkaiden taistelevan toisiaan vastaan ja yliluottavaisina moabilaiset lähtivät ryöstämään vihollistensa leirejä, ja israelilaiset löivät moabilaiset. Meshan kuvauksissa Meshan steelassa hän oli kuitenkin voittoisa ja saavutti itsenäisyyden. Elisan kuolinvuotena moabilaiset hyökkäsivät Israeliin, ja myöhemmin auttoivat Nebukadnessaria tämän sotaretkessään kuningas Jojakimiä vastaan.
Moab on useaan otteeseen mainittu profeetallisissa kirjoissa ja kahdessa kappaleessa Jesajan kirjassa (15–16) ja Jeremian kirjan luvussa 46. "Moabin taakka" on näissä otettu esiin, ja niissä valaistaan maan kohtaloa. Sen vauraus ja ylpeys, joiden israelilaiset uskoivat johtuvan Herran vihasta ja halveksinta Israelia kohtaan on usein huomioitu.
Nimrudista löydetyistä savilaatoista löytyy Assyrian kuningas Tiglatpileser III:n meriittilistasta Moabin kuningas Salmanu. (ehkä sama kuin Salman, joka tuhosi Bet-Arbelin Hoosean kirjassa 10:14) Sargon II mainitsee myös omassa savilaatassaan moabilaisten, filistealaisten, juudealaisten ja edomilaisten yhteisen kapinan, mutta toisessa laatassa kerrotaan Moabin hallitsijan Kemos-Nadabin antaneen lahjoja Sargonille tämän suuruutensa vuoksi. Toinen moabilainen kuningas, Muẓuri ("egyptiläinen"?) on mainittu Assarhaddonin ja Assurbanipalin merkinnöissä, ja tämän mahdollinen seuraaja Kaasḥalta on Assurbanipalin merkinnöissä.
Historia > Romahtaminen

Persian valtakunnan aikana Moab hävisi historiallisista kirjoituksista. Sen maille tunkeutui jatkuvasti heimoja Pohjois-Arabiasta, mm. kedariitteja, ja myöhemmin nabatealaisia, joka romahdutti valtakunnan. Nehemian kirjassa arabit ovat ammonialaisten liittolaisia moabilaisten sijasta. Moab kuitenkin säilyi alueen tunnettuna nimenä, johtuen Raamatun kirjoituksista. Ristiretkien aikaan alue valloitettiin ja sinne rakennettiin linnoitus nimeltään Krak des Moabites puolustamaan Israelin kuningaskunnan eteläisiä maita.
Talous

Moabissa oli lukuisia luonnonrikkauksia, kuten kalkkikiveä, suolaa ja balsamia Kuolleen meren alueella. Moabilaiset asuttivat asuinkelpoiset alueet Kuninkaan tien varrella, joka oli muinainen kauppareitti Egyptin, Mesopotamian, Syyrian ja Anatolian välillä. Kaupankäynti reitin varrella antoi paljon voittoja moabilaisille, edomilaisille ja ammonialaisille.
Moabilaiset viljelivät hieman maata, mutta myös paimentolaisuutta harjoitettiin.
Uskonto

Viittaukset Moabin uskonnosta ovat vähäiset. Suurin osa moabilaisista oli polyteistisiä kuten monet muutkin varhaiset seemiläiset kansat; ja he kutsuivat israelilaisia uhrijuhliinsa.
Moabilaisten pääjumala oli Kemos, joten israelilaiset joskus kutsuivat moabilaisia "Kemosin kansaksi" Ajoittain, etenkin kuivalla kaudella, moabilaiset tarjosivat Kemosille ihmisuhreja, kuten Mesha antoi oman perillisensä, poikansa uhrattavaksi. Myös Salomo rakensi Jerusalemin itäpuoliselle vuorelle uhripaikan Kemosille, joka tuhottiin vasta Josian hallintokaudella. Meshan kivi mainitsee myös Kemosin puolison, Astar-Kemosin, ja jumala Nebon, joka tarkoittanee Babylonian jumalaa Nabua. Baal-Peorin tai Peorin kulttiin on kuulunut seksuaaliset riitit, joiden merkitystä on todennäköisesti suurenneltu.
Juutalaisessa laissa

Koska moabilaiset vastustivat israelilaisten Kanaaninmaan valloitusta, heidät erotettiin juutalaisesta yhteisöstä amonilaisten kanssa kymmenen sukupolven ajaksi. Tätä lakia rikottiin pakkosiirtolaisuuden aikana. Kuitenkin Esra ja Nehemia ottivat takaisin tämän käytännön. Diasporassa rangaistiin myös kuninkaallisia, sillä kuningas Salomon haaremissa oli moabilaisia naisia.
Toisaalta Betlehemin efraimilaiset Kiljon ja Mahlon olivat naimisissa moabilaisten Orpan ja Ruutin kanssa, ja myöhemmin miehensä kuoltua, Ruut menee Boasin kanssa naimisiin. Boas oli Daavidin iso-isoisä, jonka moabilaisia juuria ei ole peitelty.
Talmudin selitys tähän on, että laki koskee vain moabilaisia ja ammonialaisia miehiä, ei ollenkaan naisia.
Levantin kartta vuodelta noin 830 eaa.
  Juudan kuningaskunta
  Israelin kuningaskunta
  Filistealaisten kaupunkivaltioita
  Foinikialaisia valtioita
  Ammonin kuningaskunta
  Edomin kuningaskunta
  Aram-Damaskoksen kuningaskunta
  Aramealaisia heimoja
  Assyrian valtakunta
  Moabin kuningaskunta
  Arubu heimoja
  Nabatu heimoja (Nabatealaiset)
Meshan steela valokuvattua 1891. Stele kuvailee kuningas Meshan sotia israelilaisia vastaan.
Nicholas Evans

Nicholas Evans (26. heinäkuuta 1950 Bromsgrove, Worcestershire, Englanti – 9. elokuuta 2022) oli englantilainen kirjailija. Hänen esikoisromaaniaan, vuonna 1995 ilmestynyttä Hevoskuiskaajaa, on myyty noin 15 miljoonaa kappaletta. Kirja on käännetty 40 kielelle, ja se nousi useiden maiden bestseller-listoille. Romaanin pohjalta tehtiin samanniminen elokuva vuonna 1998.
Evans opiskeli oikeustiedettä Oxfordin yliopistossa ja työskenteli alkujaan journalistina newcastlelaisessa Evening Chroniclessa. Sen jälkeen hän tuotti television ajankohtaisohjelmaan Weekend World Yhdysvaltain politiikkaa ja Lähi-idän asioita käsitteleviä elokuvia ja vuodesta 1982 taidedokumentteja.
Evans tapasi vuonna 1993 Lounais-Englannissa sepän, joka kertoi hevoskuiskaajista, jotka väitetysti osasivat puhumalla parantaa traumatisoituneita hevosia. Hän kirjoitti aiheesta romaanin Hevoskuiskaaja, joka ilmestyi vuonna 1995. Sen julkaisemisesta pidettiin tarjouskilpailu, joka lopulta toi Evansille 3,15 miljoonan dollarin kustannussopimuksen. Elokuvaoikeuksista hän ansaitsi sen lisäksi kolme miljoonaa dollaria. Evans kirjoitti Hevoskuiskaajan jälkeen vielä neljä romaania, jotka kaikki nousivat bestseller-listoille.
Evans oli naimisissa skotlantilaisen laulaja-lauluntekijän Charlotte Gordon Cummingin kanssa. He saivat liittonsa aikana neljä lasta. Evans ja Gordon Cumming sairastuivat vuonna 2008 vakavasti syötyään Skotlannin ylämaalla myrkkysieniä. Kumpikin heistä tarvitsi munuaistensiirron. Evans sai uuden munuaisen tyttäreltään Laurenilta.
Teoksia

Hevoskuiskaaja, alkuteos The Horse Whisperer, suom. Hilkka Pekkanen, WSOY, 1995 951-0-20520-6
Suden läheisyys (The Loop, 1998)
Tulisielut (The Smoke Jumper, 2001)
Kylmät vuoret (The Divide, 2005)
The Brave, 2010
Aiheesta muualla

Nicholas Evansin viralliset kotisivut
Anne Brontë

| Anne Brontë |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. tammikuuta 1820  Thornton, Yorkshire
Kuollut: 28. toukokuuta 1849 (29 vuotta)  Scarborough, Yorkshire
Ammatti:  kirjailija, runoilija, kotiopettaja
Kirjailija
Salanimi: Acton Bell
Esikoisteos:  Agnes kotiopettajatar 1847
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anne Brontë (17. tammikuuta 1820 – 28. toukokuuta 1849) oli englantilainen kirjailija ja runoilija. Hän oli yksi niin kutsutuista Brontën kirjailijasisarista, ja hänen sisarensa Charlotte ja Emily olivat hekin kirjailijoita. Kaikki kolme sisarta ovat saavuttaneet suurta suosiota romaaneillaan.
Anne Brontë ehti ennen kuolemaansa kirjoittaa kaksi romaania. Hänen esikoisteoksensa Agnes kotiopettajatar ilmestyi vuonna 1847 ja toinen teos Wildfell Hallin asukas vuotta myöhemmin vuonna 1848. Romaaniensa lisäksi Brontë julkaisi yhdessä sisariensa kanssa runokirjan Poems vuonna 1846. Hän kuoli tuberkuloosiin toukokuussa 1849 vain 29-vuotiaana.
Elämä > Nuoruus

Anne Brontë syntyi Yorkshiren Thorntonin kylässä. Hänen vanhempansa olivat Patrick ja Maria Brontë, ja hän oli perheen kuudes lapsi. Pian perhe muutti Yorkshiren Haworthin kylään, missä Patrick Brontë alkoi toimia papin virassa. Brontën ollessa vasta muutaman vuoden ikäinen hänen äitinsä Maria menehtyi syöpään.
Anne Brontë oli lapsena herkkä sairastumaan, minkä vuoksi häntä ei perheen muiden lasten tavoin lähetetty sisäoppilaitokseen. Hän jäi kotiin Haworthiin, missä hänestä huolehti hänen tätinsä Elizabeth Branwell. Täti opetti tytölle kodinhoitoa ja käytännön taitoja, joista olisi hyötyä hänelle tulevaisuudessa kotiopettajattaren toimessa.
Tädin sanotaan vaikuttaneen myös Brontën uskonnolliseen katsomukseen, sillä täti opetti hänelle helvetin ja kadotuksen odottavan suurinta osaa ihmiskunnasta. Myöhemmin Brontë kärsi useista uskonnollisista kriiseistä ja pelkäsi kuolevansa saamatta pelastusta ja joutuvansa helvettiin.
Lapsuudessaan Brontëlla ja hänen sisaruksellaan Charlottella, Emilyllä ja Branwellilla oli tapana leikkiä mielikuvitusleikkejä. Yhdessä lapset myös kirjoittivat tarinoita, jotka sijoittuivat erilaisiin mielikuvitusmaailmoihin. Anne Brontën läheisin ystävä oli hänen sisarensa Emily, ja yhdessä tytöt loivat oman satuvaltakuntansa Gondalin. Gondal kiehtoi ja askarrutti heitä aikuisikään asti.
Kuusitoistavuotiaana Anne Brontë lähti ensi kertaa kotoaan käydäkseen Roe Headin koulua. Hän sai sisarensa Emilyn paikan, sillä Emily kärsi kovasta koti-ikävästä ja halusi takaisin kotiin. Hänen vanhempi sisarensa Charlotte oli opettajana samaisessa oppilaitoksessa. Brontë kävi Roe Headia kahden vuoden ajan.