stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyhäjoen vesistö

| Pyhäjoen vesistöalue  (Suomen päävesistö: 54) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Pohjanmaa
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Pyhäjoen vesistöalue (54)
Vesistöjako:  Pyhäjoen alao. alue (54.01), Pyhäjoen kesk. alue (54.02), Haapajärven alue (54.03), Pyhäjoen yläo. alue (54.04), Pyhäjärven valuma-alue (54.05), Viirelänojan valuma−alue (54.06), Piipsanjoen valuma-alue (54.07), Kärsämäenjoen v-a (54.08), Vaikonojan valuma-alue (54.09)
Laskujoki:  Pyhäjoki
Laskupaikka:  Pyhäjoki, Perämeri 
Koordinaatit:  64°29′13″N, 24°12′40″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  3 711,89 km²  
Järvisyys:  5,16 % 
Alueen pituus:  145 km  
Alueen leveys:  55 km  
Pääuoma:  166 km
Keskiylivirtaama:  220,3 m³/s  
Keskivirtaama:  30,1 m³/s  
Keskialivirtaama:  4,6 m³/s  
 fiJoki laskee Perämereen Pyhäjoella. 
Pyhäjoen vesistö (vesistöaluetunnus 54) on Suomen päävesistöalue, jonka pääuoma Pyhäjoki laskee Perämereen. Vesistöalueen pinta-ala on 3 711,89 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 5,16 %.
Vesistöalueen toisessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Pyhäjoen alaosan alue (54.01)
Viirelänojan valuma-alue (54.06)
Vaikonojan valuma-alue (54.09)
Piipsanjoen valuma-alue (54.07)
Pyhäjoen keskiosan alue (54.02)
Haapajärven alue (54.03)
Pyhäjoen yläosan alue (54.04)
Pyhäjärven valuma-alue (Pyhäjärvi) (54.05)
Kärsämäenjoen valuma-alue (54.08)
Aiheesta muualla

Vesistöennusteet: Pyhäjoen vesistöalue, vesi.fi
Taskuvaras (vuoden 1959 elokuva)

| Taskuvaras> Pickpocket |
| --- | --- |
 Blu-ray-julkaisu vuodelta 2014.
Ohjaaja:  Robert Bresson
Käsikirjoittaja:  Robert Bresson
Tuottaja:  Agnès Delahaie
Säveltäjä:  Jean-Baptiste Lully
Kuvaaja:  Léonce-Henri Burel
Leikkaaja:  Raymond Lamy
Pääosat:  Martin LaSalle  Marika Green   Jean Pélégri
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Compagnie Cinématographique de France
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:   16. joulukuuta 1959   30. maaliskuuta 1967 (TV)
Kesto:  76 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Taskuvaras (Pickpocket) on ranskalainen Robert Bressonin ohjaama elokuva vuodelta 1959. Taskuvaras käsittelee sielullista vankeutta ja siitä vapautumista. Elokuva ei ollut yleisömenestys, mutta se on vaikuttanut moniin elokuvientekijöihin.
Tuotanto ja julkaisu

Vuonna 1956 valmistuneen elokuvansa Kuolemaantuomittu on karannut jälkeen Bresson alkoi tuottaa elokuvaa Pyöreän pöydän ritarit. Rahoitusongelmien takia Bresson joutui keskeyttämään hankkeen ja alkoi pettyneenä valmistella Taskuvarasta. Hän sai elokuvan nopeasti valmiiksi, sillä vain kymmenen kuukautta idean saamisen jälkeen se sai ensi-iltansa Pariisissa. Elokuvaa suunnitellessaan  Bresson keräsi tietoa poliiseilta taskuvarkaista, ja hänen apunaan kuvauksissa oli taikuri Kassagi, joka on merkitty elokuvan tekniseksi asiantuntijaksi.
Bressonin aiemmat elokuvat olivat joko perustuneet kirjalliseen alkuteokseen tai niitä oli ollut käsikirjoittamassa kirjailija. Taskuvaras oli ensimmäinen elokuva, joka pohjautui Bressonin omaan ideaansa ja jonka hän oli myös itse käsikirjoittanut. Elokuvan lähtökohtana voidaan kuitenkin nähdä kaksi teosta. Se perustuu löyhästi Fjodor Dostojevskin Rikokseen ja rangaistukseen ja historioitsija Richard S. Lambertin tekemään kirjaan 1700-luvulla eläneestä englantilaisesta taskuvarkaasta George Barringtonista.
Samana vuonna kuin Taskuvaraskin kuvattiin, tehtiin myös uuden aallon ensimmäiset elokuvat: Jean-Luc Godardin Viimeiseen hengenvetoon ja François Truffaut’n 400 kepposta. Nämä herättivät yleisön mielenkiinnon, mutta Taskuvaras jäi ilman suurta katsojakuntaa. — Suomessa elokuva oli kielletty vuosina 1960–1965.
Juoni

Taskuvarkaan pääosassa on yksinäinen nuori mies, Michel (Martin LaSalle), joka saa hevoskilpailussa vastustamattoman halun varastaa naisen käsilaukusta. Hän jää kiinni teostaan, mutta vapautetaan myöhemmin todisteiden puutteiden takia. Michel pohtii tämän jälkeen rikoksen moraalia ja päätyy ajatuksissaan siihen, että yhteiskunnassa tietyllä etuoikeutetulla joukolla on oikeus varastella. Hän torjuu kuolevan äitinsä ja muutamat ystävänsä ja jatkaa taskuvarasteluaan eikä pysty enää hallitsemaan itseään.
Micheliä alkaa kiinnostaa rikollisuudesta saamansa jännitys, eikä häntä enää kiinnosta se jännitys, jonka voisi löytää mahdollisesta suhteestaan Jeanneen (Marika Green). Michel joutuu jättämään Ranskan ja karkaamaan Englantiin, kun rikollisjengi, johon hän oli liittynyt, pidätetään. Myös Michel pidätetään, kun hän palaa Ranskaan. Vankilassa Michel tajuaa, kun Jeanne vierailee luonaan, että vain rakkaus voi muuttaa hänen koko elämänsä.
Tyyli ja teema

Taskuvaras kerrotaan Michelin päiväkirjana, ja Bresson liikuttaa kameraa kohtauksissa hyvin vähän. Bresson kehitti jo kahdessa edellisessä elokuvassaan päiväkirjakerrontaa, ja myös Taskuvarkaassa Michel pohdiskelee tapahtumia päiväkirjamuodossa. Bresson käytti elokuvassa epäelokuvallista kerrontamuotoa. Hän esittää joitain kohtauksia toistamalla ne kolme kertaa. Katsoja näkee, kun Michel kirjoittaa päiväkirjaansa, ja kuulee samanaikaisesti tekstiä luettavan. Sen jälkeen katsoja näkee kohtauksen vielä kuvina.
Taskuvaras voidaan nähdä osana Bressonin vankilatrilogiaa, johon kuuluvat lisäksi Kuolemaantuomittu on karannut ja Jeanne d’Arc, joiden keskeisenä ympäristönä on vankila. Christian Braad Thomsenin mukaan Taskuvaras onkin rakkaustarina, joka lopputuloksena esittää, että vankilan vapaus voi olla parempi kuin vapauden vankila. Roger Ebertin mukaan suurin osa Bressonin elokuvista käsittelee jollain tavalla pelastusta, ja The Guardianin kriitikon mukaan Taskuvaras onkin pohjimmiltaan tarina pelastuksesta rakkauden kautta. Braad Thomsen sanookin, että Michel kokee vankilassa Jumalan rakkauden Jeannen kautta.
Monet kriitikot ovat kiinnittäneet huomiota myös elokuvan seksuaaliseen sävyyn, sillä taskuvarkauksien aikana sattuneet salaiset kosketukset ovat keskeisessä osassa jännityksen tunteen luomisessa. Louis Malle onkin sanonut Taskuvarasta eroottiseksi elokuvaksi, sillä hänen mukaansa taskuvarkaus on vain symboli lihan synnille. Myös Braad Thomsenin mukaan taskuvarkautta kuvataan eroottisena tapahtumana, sillä se on yksinäisille varkaille ainoa keino saada kosketus muihin. Rahojen hyväily uhrin vaatteiden alla onkin varkaille fetissimäinen korvike todelliselle ruumiilliselle kosketukselle.
Merkitys

Vaikka Taskuvaras on jäänyt suurelta yleisöltä pimentoon, se on vaikuttanut suuresti moniin elokuvantekijöihin. Sen voidaan katsoa vaikuttaneen muun muassa Godardin elokuvaan Elää elämäänsä ja Jacques Demyn elokuvaan Enkelten lahti. Kriitikkona aloittanut ohjaaja Paul Schrader kutsui arvostelussaan Taskuvarasta mestariteokseksi ja kopioi sen lopun elokuvaansa American Gigolo. Myöhemmin hän käytti samantapaista lopetusta myös elokuvassa Light Sleeper. Schrader on kertonut myös, että hän sai Taskuvarkaasta rohkeutta kirjoittaa käsikirjoituksen elokuvaan Taksikuski.
Pyhän Joosefin kirkko (Le Havre)

Pyhän Joosefin kirkon torni on kauas näkyvä maamerkki Le Havressa.
Pyhän Joosefin kirkko (ransk. Église Saint-Joseph du Havre) on Le Havressa Ranskassa sijaitseva vuonna 1957 valmistunut kirkko.
Kirkon on suunnitellut Auguste Perret. Kirkon torni on 107 metriä korkea, ja se on muodoltaan kahdeksankulmainen. Tornin sivut on tehty värillisistä laseista, jotka heijastavat näyttävästi valoa korkean tornin sisään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhän Joosefin kirkko (Le Havre) Wikimedia Commonsissa
Saint-Joseph church Le Havre Tourism, Normandy. Arkistoitu 2.8.2018. Viitattu 1.8.2018.
Pyhärannan vaakuna

Pyhärannan vaakuna
Pyhärannan vaakuna on Pyhärannan kunnan tunnus. Vaakunan aiheessa yhdistyvät apilaristi ja ankkuri tekevät vaakunan puhuvaksi viitaten samalla myös maatalouteen ja talonpoikaiskippareihin.
Pyhärannan lippu
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kultainen apilaristi, jonka alaosa muodostaa ankkurin.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Pyhärannan kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 28. tammikuuta 1956. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 3. toukokuuta samana vuonna.
Pyhärannalla on vaakunan ohella käytössä siihen perustuva lippu, jossa vaakunan tunnuksen lisäksi on kuvattuna aaltokoroinen tangonpuoleinen pieli.
Pyhäveden valuma-alue

Pyhäveden valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.97) on Mäntyharjun reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 578,77 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 13,72 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Lahnavesi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Vuohijärven alueelle (14.91).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kahdeksan aluetta tai valuma-aluetta :
Pyhäveden lähialue (14.971)
Kallaveden alue (14.972)
Ala-Kuhasen valuma-alue (14.973)
Simunanjoen valuma-alue (14.974)
Sormusjoen valuma-alue (14.975)
Ruotimonojan valuma-alue (14.976)
Ala-Kuomion valuma-alue (14.977)
Tainaveden valuma-alue (14.978)
Puumerkki

Yleisimpiä puumerkkejä eri puolilta pohjoista Eurooppaa.
Puumerkki (ruots. sanasta bomärke) on omistajaa tai asianosaista osoittava merkki, jota kirjoitustaidottomat ovat käyttäneet nimikirjoituksena tai allekirjoituksena. Nykykielessä sanaa käytetään myös väljemmin merkityksessä 'merkki' tai 'jälki'.
Talonpoika Pentti Poutun puumerkki
1. islantilaisen Ormur Ketilssonin puumerkki vuodelta 1369
2.
islantilaisen Þordur Snorrasonin puumerkki, v. 1439
3. ruotsalaisen tuomarin Sweder Scallen puumerkki, v. 1413
4.
kivenhakkaajan viisikantaa kuvaava puumerkki Uppsalan tuomiokirkosta
Historia ja käyttö

Aikanaan erotettiin yksityiselle henkilölle kuuluvat puumerkit talolle kuuluvista. Talokohtaiset puumerkit kuuluivat taloon niin kiinteästi, että ne jäivät sille myös omistajan vaihtuessa. Sillä merkittiin irtainta omaisuutta, joka saattoi joutua vieraisiin käsiin tai sekaantua toisten talojen vastaavaan tarpeistoon. Talon tai tilan jakaantuessa siitä eronneet kehittivät oman merkkinsä lisäämällä kantatalon puumerkkiin uusia viivoja. Ne tehtiin muodoiltaan yksinkertaisiksi, jotta ne voitaisiin helposti raaputtaa tai vuolla puuhun.
Puumerkkien käyttö yleistyi Suomessa 1500-luvulla. Kirjoitustaito alkoi yleistyä 1800-luvulla, minkä johdosta puumerkkejä ruvettiin käyttämään rinnakkain allekirjoitusten kanssa. Tuolloin oli tapana tehdä niistä koristeellisia, mutta 1900-luvun puolella tyyli vaihtui pelkistetymmäksi. Lopulta puumerkkien käyttö hiipui kokonaan 1950-luvulle tultaessa. Puumerkkejä esiintyy myös vaakunoissa.
Suomalaisia puumerkkejä on tutkinut erityisesti rovasti P. O. Ekko, joka on julkaissut aiheesta myös kirjoja.
Kirjallisuutta

Aaltonen, Elsa: Kustavilaisia puumerkkejä.  Kustavi:  E. Aaltonen, 1999.  ISBN 952-91-1128-2
Ekko, P. O.: Puumerkit ja riimut menneisyyden avaimina.  (Toimittanut Timo Ekko)  Helsinki:  Suomen heraldinen seura, 1984.
Ekko, P. O.: Puumerkit puhuvat.  (Toimittanut Timo Ekko)  Pori:  T. Ekko, 1991.
Ekko, P. O.: Länsi-Suomen puumerkkien historia.  (Toimittanut Timo Ekko)  Pori:  Timo Ekko, 2002.  ISBN 952-91-1128-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puumerkki Wikimedia Commonsissa
Owner's Marks Suomen sukututkimusseura. Arkistoitu 11.6.2007. Viitattu 10.4.2007. (englanniksi)
Staffan Storteir: Owner's marks from Närpes – Bomärken från Närpes – Puumerkkejä Närpiöstä sydaby.eget.net.  27.8.2005.
Helvi Jousmäki: Sappeelaiset puumerkit.
http://www.tamsuku.fi/Vuosikirja2000-14.pdf Tampereen seudun suku-tutkimusseura ry, (puumerkit) suvun, talon ja yksityisen henkilön tunnuksena. Viitattu 12.6.2020.
Toivo V. Rajaniemi : Kynänjälkiä vanhoista papereista, Hakkapeliitta, 19.07.1932, nro 29, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pyhä maa

Näkymä Kuolleenmeren laaksosta, aavikolta, joka oli Raamatun ilmestysten pääasiallisin tapahtumapaikka.
Pyhä maa (myös Luvattu maa ja Kanaaninmaa) on Israelin tai Palestiinan alueesta käytetty nimitys. Se käsittää sekä nykyisen Israelin alueen että palestiinalais­alueet. Nimitys johtuu alueen merkityksestä Raamatun tärkeimpien tapahtumien paikkana. Pyhä maa on sekä juutalaisten, kristittyjen että muslimien tärkeä pyhiinvaelluskohde. Siitä käytetään myös nimitystä Luvattu maa, koska Raamatun mukaan Jumala lupasi maan Abrahamin jälkeläisille.
Nimi

Nimi ”Pyhä maa” liittyy juutalais-kristilliseen uskonkäsitykseen. Maasta tulee pyhä, kun se liittyy Jumalan pelastussuunnitelmaan. Samalla tavoin voidaan puhua pyhistä miehistä ja naisista sekä pyhistä paikoista ja esineistä. Pyhyys ei siten johdu itse esineestä tai henkilöstä.
Raamatussa sanonta pyhä maa esiintyy muun muassa Toisessa Mooseksen kirjassa. Sen mukaan Jumala ilmestyi Moosekselle palavassa pensaassa Hoorebin vuorella ja käski hänen riisua kenkänsä, koska paikka, johon hän oli tullut, oli pyhä maa. Samalla Jumala antoi Moosekselle tehtäväksi vapauttaa israelilaiset Egyptistä, jossa he olivat orjina.
Pyhä maa mainitaan myös Koraanin 5. suurassa: ”Kansani, kulkekaa sisälle Jumalan luvattuun pyhään maahan. Älkää kääntykö pakoon, muutoin varmaan joudutte perikatoon.”
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pyhä Maa -verkkopalvelu Israelin ja Palestiinan konfliktiin ja Pyhään maahan liittyvää aineistoa kristillisestä näkökulmasta.
Pyhän Kolminaisuuden kirkko (Kulitsa ja pasha)

Pyhän Kolminaisuuden kirkko kellotorneineen.
Pyhän Kolminaisuuden kirkko (ven. Трои́цкая  це́рьков, Troitskaja tserkov) on klassismia edustava kirkkorakennus Pietarin kaakkoisosassa lähellä Nevan rantaa. Omaperäisen ulkomuotonsa takia kirkko ja siihen liittyvä kellotorni ovat saaneet nimityksen Kulitsa ja pasha (Кули́ч и Па́сха, Kulitš i Pasha).
Ruhtinas Aleksandr Vjazemski rakennutti kirkon Pietarin lähellä omistamaansa Aleksandrovskojen kylään Katariina II:n lahjoittamilla varoilla vuosina 1785–1787. Arkkitehti Nikolai Lvov loi erikoisen rakennuskokonaisuuden, joka on samalla hienostunut ja runollinen. Kirkon muodostaa joonialaisten pylväiden reunustama kupolikattoinen rotunda (”kulitsa”). Sen vieressä on korkea pyramidimainen kellotapuli (”pasha”). Tarinan mukaan arkkitehti oli saanut innoituksensa Roomassa sijaitsevasta Vestan pyörötemppelistä ja preettori Gaius Cestius Epulon haudalle pystytetystä Cestiuksen pyramidista. Samat yksinkertaiset geometriset muodot toistuvat usein hänen tuotannossaan. Alkuperäistä sommitelmaa häiritsee jonkin verran vuosina 1857–1859 pystytetty lisärakennus.
Kirkon sisätilaa koristavat korinttilaiset pylväät ja alttarisyvennyksen yllä leijuvat enkelit. 1700-luvun puolivälistä oleva ikonostaasi on siirretty Vasilinsaarella sijainneesta Marian ilmestyksen kirkosta.
Nykyään rakennus on toimiva ortodoksinen kirkko. Sen osoite on Obuhovskoi oborony -prospekti 235. Lähin metroasema on Proletarskaja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kulitsa ja pasha Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Puuvillatehtaankatu

Vanha puutalo Puuvillatehtaankatu 4:ssä.
Puuvillatehtaankatu on Tampereen keskustassa kulkeva itä-länsisuuntainen katu, jonka pituus on nykyään noin 400 metriä. Sen itäpää sijaitsee Finlaysonin kirkon edustalla Kuninkaankadun risteyksessä. Lännessä katu ulottuu Amurin kaupunginosaan, Mustanlahdenkadulle asti. Muita Puuvillatehtaankadun poikkikatuja ovat Näsilinnankatu ja Hämeenpuisto.
Kadun nykyinen nimi Puuvillatehtaankatu on ollut kaupungin asemakaavassa vuodesta 1897 lähtien. Aikaisemmin siitä on käytetty nimiä Pohjoinen poikkikatu, Polttimonkatu, Manufaktuurinkatu ja Pumpulitehtaankatu. Puuvillatehtaankatu oli aikoinaan työntekijöiden käyttämä pääreitti Finlaysonin tehdasalueelle.
Väinö Linnan entinen kotikatu

Kirjailija Väinö Linna on asunut Puuvillatehtaankadulla kolmessa eri osoitteessa. Muutettuaan Tampereelle Urjalasta vuonna 1938 Linna majoittui aluksi tätinsä luokse, Puuvillatehtaankatu 25:een. Myöhemmin hän muutti vaimonsa Kertun kanssa tiilitaloon, joka sijaitsi Hämeenpuiston kulmatontilla Puuvillatehtaankatu 11:ssä. Kumpikin näistä rakennuksista on purettu.
Vuosina 1953–1956 Linna asui perheineen Finlaysonin tarjoamassa työsuhdeasunnossa, osoitteessa Puuvillatehtaankatu 15 B. Siellä hän kirjoitti menestysteoksen Tuntematon sotilas. Talo on edelleen olemassa, ja sen ulkoseinään on kiinnitetty kuvanveistäjä Mauno Kiviojan suunnittelema pronssinen Väinö Linna -reliefi (2004).
Rakennuksia

Puuvillatehtaankadulla sijaitsee useita merkittäviä, tunnettujen suunnittelijoiden piirtämiä rakennuksia.
Puuvillatehtaankatu 2: F. L. Caloniuksen suunnittelema Finlaysonin kirkko (1879)
Puuvillatehtaankatu 3: E. J. Wennerqvistin suunnittelema Tampereen ensimmäinen postitalo (1867)
Puuvillatehtaankatu 4: E. J. Wennerqvistin suunnittelema asuinrakennus (n. 1837), siirretty tehdasalueelta 1877
Puuvillatehtaankatu 5: E. J. Wennerqvistin suunnittelema Barkerintalo (1837) ja Georg Schreckin suunnittelema Pikkutalo (1889)
Puuvillatehtaankatu 8: Fredrik Thesleffin suunnittelema Pikkupalatsi (1898)
Puuvillatehtaankatu 10: Veikko Kallion suunnittelema Länsipuiston talo (1928)
Puuvillatehtaankatu 15: Erik Bryggmanin suunnittelema kerrostalo (1952), Amurinlinnan osa; Väinö Linnan entinen kotitalo
Kuvia

Finlaysonin kirkko.
Puuvillatehtaankatu 4:n piharakennus.
Pikkupalatsi.
Länsipuiston talo.
Puu (graafiteoria)

Puu on verkkoteoriassa solmuista ja kaarista koostuva verkko, jossa minkä tahansa kahden solmun välillä on yksikäsitteinen polku. Metsä on verkko, jossa minkä tahansa kahden solmun välillä on korkeintaan yksi polku.
Puun kaaria kutsutaan myös oksiksi. Lehdiksi kutsutaan solmuja, joiden lähtöaste on nolla (eli jotka eivät ole minkään nuolen alkupisteitä).
Määritelmiä

Suuntaamaton verkko  G on puu, jos se täyttää minkä tahansa seuraavista yhtäpitävistä ehdoista:
G on yhtenäinen ja siinä ei ole syklejä.
G on syklitön ja jos  G:hen lisätään yksikin kaari, muodostuu sykli.
G on yhtenäinen ja jos  G:stä poistetaan kaari,  G ei ole enää yhtenäinen.
Minkä tahansa kahden  G:n solmun välillä on yksikäsitteinen polku.
Jos verkossa  G on äärellisen monta solmua ( n), seuraavat väittämät ovat yhtäpitäviä edellisten kanssa:
G on yhtenäinen ja siinä on  n-1 kaarta.
G on syklitön ja siinä on  n-1 kaarta.
Suuntaamaton verkko  G on metsä, jos se on syklitön.
Puu on juurellinen, jos yksi puun solmuista on nimetty juurisolmuksi eli juureksi. Tällöin kaarilla on suunta kohti juurta tai poispäin juuresta. Juurelliset puut ovat tärkeitä tietorakenteita algoritmitekniikassa.
Esimerkki

Viereisen kuvan verkko esittää puuta, jossa on seitsemän solmua ja kuusi kaarta. Yksikäsitteinen polku, joka yhdistää solmut 1 ja 7 on 1–2–4–6–7.
Kirjallisuutta

Ruohonen, Keijo: Graafiteoria.  (Opintomoniste 136)  Tampere:  TTKK, 1990.  ISBN 951-721-530-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puu (graafiteoria) Wikimedia Commonsissa
Puu
Erika Pykäläinen

Erika Pykäläinen vuonna 2024.
Erika Pykäläinen (s. 2001) on suomalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Hyvinkään Slalomseura Sukkulaa. Hän kilpailee lähinnä pujottelussa ja suurpujottelussa. Pykäläinen kuuluu Suomen naisten B-maajoukkueeseen.
Pykäläinen kilpaili ensimmäistä kertaa alppihiihdon maailmancupissa lokakuussa 2018 Söldenin suurpujottelussa. Hän karsiutui toiselta kierrokselta. Ensimmäisen pujottelun maailmancuposakilpailunsa Pykäläinen laski saman vuoden marraskuussa Levillä. Kauden kahdessa muussakaan suurpujottelun osakilpailussa hän ei päässyt toiselle kierrokselle. Aktiivisemmin hän kilpaili maailmancupissa kaudella 2021–2022 mutta ei edelleenkään päässyt yhdessäkään kilpailussa toiselle kierrokselle.
Pykäläinen kilpaili vuoden 2019 maailmanmestaruuskilpailuissa Åressa. Hän sijoittui suurpujottelussa 38:nneksi ja keskeytti pujottelun ensimmäisellä laskukierroksella. Hän oli mukana myös joukkuekilpailussa. Cortina d’Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 Pykäläinen sijoittui suurpujottelussa 29:nneksi ja keskeytti pujottelun ensimmäisellä kierroksella. Myöskään parisuurpujottelu ja joukkuekilpailu eivät tuoneet menestystä. Pekingin olympialaisissa 2022 Pykäläinen keskeytti sekä pujottelun että suurpujottelun avauskierroksella.
Pykäläinen sijoittui alppihiihdon nuorten MM-kilpailuissa 12:nneksi suurpujottelussa vuonna 2018, kahdeksanneksi supersuurpujottelussa ja yhdeksänneksi suurpujottelussa vuonna 2021 sekä viidenneksi joukkuekilpailussa, kuudenneksi suurpujottelussa ja 14:nneksi alppiyhdistetyssä vuonna 2022. Eurooppa-cupissa hänen paras suorituksensa on neljäs sija suurpujottelussa tammikuussa 2019 Tignes'ssä. Pykäläinen otti ensimmäisen voittonsa FIS-kilpailuista joulukuussa 2017 ja myöhemmin samalla kaudella vielä kolme lisää. Kaikkiaan hän on voittanut 11 FIS-kilpailua.
Pykäläinen on voittanut Suomen-mestaruuden vuonna 2018 suurpujottelussa sekä vuonna 2019 supersuurpujottelussa ja alppiyhdistetyssä. Lisäksi hän on voittanut Alpecimbra FIS Cupin alle 16-vuotiaiden tyttöjen sarjassa suurpujottelun, sijoittunut pujottelussa toiseksi ja ollut mukana voittamassa joukkuekilpailua Suomen joukkueessa.
Pyhän Ristin kirkko (Tampere)

| Pyhän Ristin kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Amurinkuja 21 A 33230 Tampere
Seurakunta:  Pyhän Ristin seurakunta
Rakentamisvuosi:  1969 
Suunnittelija:  Jaakko Ilveskoski 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhän Ristin kirkko Tampereen Amurissa on katolisen Pyhän Ristin seurakunnan kirkkorakennus. Se sijaitsee tavallisen kerrostalon sisällä niin, että ulkopuolelta on vaikea havaita rakennukseen kuuluvan kauniina pidettykenen mukaan? kirkkotila. Kirkon ikkunoissa on lasimaalauksia, ja ristintien asemat esitetään veistoksin.
Tampereelle perustettiin katolinen seurakunta 3. syyskuuta 1957, mutta oman kirkon seurakunta sai vasta 22. marraskuuta 1969, kun Pyhän Ristin kirkko vihittiin käyttöön. Rakennukseen kuuluu lisäksi myös mm. seurakuntasali ja pappila.
Kirkossa vietetään messu viikon jokaisena päivänä vähintään yhden kerran.
Aiheesta muualla

Kuvaus kirkosta Oikoumenen sivuilla
Pyhän Ristin seurakunnan kotisivut
Pylkönmäen vaakuna

Pylkönmäen vaakuna (1962–2008)
Pylkönmäen vaakuna oli Pylkönmäen kunnan tunnus. Sen aihe kuvaa peltoja ja metsiä, ja vaakunan tyviö viittaa kunnan nimen jälkiosaan. Risti symboloi nähtävyytenäkin mainittua pitäjän puukirkkoa, joka on vihittiin käyttöön 1864.
Vaakunan selitys on ”hopea-sinisessä kuusikorokatkoisessa kilvessä kaarellinen kultatyviö, saatteena hopeisessa yläkentässä sininen kreikkalainen risti.” Vaakunan on suunnitellut Kaj Kajander, ja Pylkönmäen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 20. heinäkuuta 1961. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 19. tammikuuta 1962.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Pylkönmäen kunta liittyi osaksi Saarijärven kaupunkia.