stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anne Frank
Perintö > Päiväkirja > Päiväkirjan ja Annen elämänvaiheiden dramatisoinnit

Päiväkirja ja Annen elämänvaiheet on dramatisoitu moneen otteeseen. Aiheesta tehtiin jo vuonna 1956 näytelmä ja 1959 elokuva, joita kumpaakaan Otto Frank ei halunnut nähdä. Elokuvan The Diary of Anne Frank ohjasi George Stevens, ja se voitti kolme Oscar-palkintoa. Myöhemmin päiväkirjasta ja Anne Frankista on tehty lisää elokuvia ja dokumentteja, muun muassa Jon Blairin Anne Frank Remembered. Vuonna 2001 tehtiin elokuva nimeltä Anne Frank.
Vuonna 2008 Espanjassa tehtiin musikaali nimeltä Anne Frank – laulu elämälle. Sen ensi-ilta oli Madridissa 28. helmikuuta 2008. Sveitsiläistä Anne Frank -rahastoa johtava Bernard Elias, joka on Frankin tyttöjen serkku, ei pidä holokaustia sopivana musikaalin aiheena. Elokuvaversiot rahasto on kuitenkin sallinut niiden realistisuuden takia. Rahasto vastaa päiväkirjan oikeuksista, mutta se ei voi kieltää musikaalia, koska siinä ei lainata päiväkirjaa suoraan. Musikaalin ohjaaja Rafael Alvero sanoo sen sijaan synkempienkin aiheiden soveltuvan musikaaleihin ja pitää esitystään uskollisena päiväkirjalle. Sovitukseen oli saatu lupa Anne Frankin kotimuseon yhteydessä Amsterdamissa toimivalta säätiöltä.
Päiväkirjan tuorein dramatisointi on BBC:llä vuonna 2009 esitetty viisiosainen televisiodraama The Diary of Anne Frank.
Anne Frankin elämä ja kirjoitukset ovat inspiroineet monia eri taiteilijoita ja yhteiskunnallisia kommentaattoreita, jotka ovat viitanneet häneen niin kirjallisuudessa, populaarimusiikissa, televisiossa kuin muissakin medioissa. Yksi esimerkki tästä on kuorokappale Annelies, joka esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 2005.
Ainoa tunnettu filmi, jossa Anne esiintyy itse, on hänen vastanaineelle naapurilleen 22. heinäkuuta 1941 kuvattu mykkäelokuva. Siinä Anne nojaa ulos toisen kerroksen ikkunasta, kun hän yrittää nähdä morsiamen ja sulhasen paremmin. Pariskunta selvisi sodasta ja antoi filmin Amsterdamin Anne Frank -museolle.
Perintö > Annen puu sekä piilopaikkamuseo

Hevoskastanjapuu, jonka Anne näki piilopaikkansa ikkunasta, oli määrätty kaadettavaksi marraskuussa 2007. Sen pelättiin kaatuvan jonkin lähellä olevan rakennuksen päälle, koska sienitauti oli iskenyt puun kuoreen. Hollantilainen taloustieteilijä Arnold Heertje sanoi puusta: ”Tämä ei ole mikä tahansa puu. Anne Frankin puu on sidottu juutalaisten kohtaloon”. Puusäätiö, jonka muodosti ryhmä luonnonsuojelijoita, nosti siviilikanteen estääkseen puun kaatamisen. Oikeustapaus sai maailmanlaajuista julkisuutta. Hollantilainen oikeusistuin määräsi, että kaupungin virkamiesten ja luonnonsuojelijoiden on löydettävä vaihtoehtoinen ratkaisu. Osapuolet sopivat, että puuta tuettaisiin teräsrakennelmalla, mikä pidentäisi puun ikää jopa viidellätoista vuodella. Puu kaatui myrskyssä 23. elokuuta 2010.
Nykyisin piilopaikkaan pääsee tutustumaan, koska se toimii museona. Museon taustalla olevan säätiön (holl. Anne Frank Stichting) perusti 3. toukokuuta 1957 joukko kansalaisia, mukaan lukien Otto Frank, pyrkimyksenään pelastaa Prinsengrachtin rakennus purkamiselta ja tehdä siitä yleisölle avoin. Anne Frankin talo avautui 3. toukokuuta 1960. Siihen kuuluvat Opektan varastohuone ja toimistotilat sekä salainen siipi, jotka kaikki ovat kalustamattomia, jotta vierailijat voivat kävellä vapaasti huoneiden läpi. Joitakin asukkaiden henkilökohtaisia tavaroita, esimerkiksi Annen seinälle liimaamat elokuvatähtien valokuvat, pala seinäpaperia, jolle Otto Frank merkitsi kasvavien tyttäriensä pituudet, ja seinäkartta, johon hän merkitsi liittoutuneiden etenemisen, on jätetty suojattuina paikoilleen. Peter van Pelsille kuuluneesta pienestä huoneesta lähtee käytävä, joka yhdistää rakennuksen naapurirakennuksiin. Näissä naapurirakennuksissa, jotka säätiö on myös ostanut, säilytetään Annen päiväkirjaa. Siellä järjestetään myös vaihtuvia näyttelyitä, jotka kertovat holokaustista ja nykyajan rotuennakkoluuloista ympäri maailmaa. Museosta on tullut yksi Amsterdamin tunnetuimmista turistinähtävyyksistä, ja vuonna 2005 siellä kävi 965 000 vierailijaa. Museo välittää tietoa myös Internetin välityksellä ja järjestää liikkuvia näyttelyitä niille, jotka eivät voi vierailla itse museossa. Vuonna 2005 näyttelyt matkasivat 32 maahan Euroopassa, Aasiassa, Pohjois-Amerikassa ja Etelä-Amerikassa.
Perintö > Merwedepleinin asunto

Merwedepleinin asunto, jossa Frankin perhe asui vuosina 1933–1942, pysyi yksityisomistuksessa 2000-luvun alkuun saakka, jolloin televisiodokumentti sai suuren yleisön kiinnostumaan siitä. Se oli jo pahasti ränsistynyt, kun eräs hollantilainen asuntoyhtiö osti sen ja se restauroitiin 1930-luvun asuun Frankin perheen ottamien valokuvien sekä Annen kirjeiden perusteella. Restauroinnissa auttoivat myös Teresien da Silva Anne Frankin talomuseosta ja Annen serkku Bernhard ”Buddy” Elias. Talo avattiin vuonna 2005, ja tarkoituksena on, että se toimisi suojapaikkana kirjailijalle, joka ei pysty kirjoittamaan vapaasti omassa kotimaassaan. Jokaisella valitulla kirjailijalla on oikeus asua ja työskennellä asunnossa vuoden ajan. Ensimmäinen valittu kirjailija oli algerialainen romaanikirjailija ja runoilija El-Mahdi Acherchour.
Perintö > Anne Frank -säätiö

Anne Frank -säätiö (saks. Anne Frank-Fonds) on Otto Frankin 24. tammikuuta 1963 perustama säätiö. Sen tarkoituksena on edistää hyväntekeväisyyttä ja toimia sosiaalisessa ja kulttuurisessa roolissa Anne Frankin hengessä. Otto Frankin erityisenä toiveena oli, että säätiön tulisi edistää uskontojen välistä ymmärrystä, ihmisten välistä rauhaa sekä kansainvälisiä nuorten välisiä kontakteja. Säätiö omistaa kaikkien Annen kirjoitusten tekijänoikeudet. Sen kotipaikka on Baselissa Sveitsissä. Säätiö käyttää suurimman osan tuotostaan erinäisiin Annen perinnölle sopiviin hyväntekeväisyyskohteisiin. Säätiö on muun muassa perustanut rahaston, joka tarjoaa kiireellisiä lääketarpeita vanhurskaille kansakuntien joukossa, eli niille ei-juutalaisille, jotka auttoivat juutalaisia natsivallan alla. Lisäksi Anne Frank -säätiö avustaa sekä israelilaisia että palestiinalaisia rauhanjärjestöjä ja tukee taloudellisesti myös nuorten saksalaisten, israelilaisten ja arabien välisiä tapaamisia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Aiheesta muualla > Internetissä

Anne Frank House
Anne Frank Center (englanniksi)
Anne Frank Tree (englanniksi)
Anne Frank -fonds
YouTube: Anne Frank: the only existing film images Ainoa tunnettu filmi, jossa Anne esiintyy (nähtävissä puolessavälissä filmiä).
Elävä fossiili

-neidonhiuspuun fossiili
Elävä neidonhiuspuu ()
Elävä fossiili tarkoittaa eliölajia tai -ryhmää, joka on säilynyt nykyaikaan esihistoriallisista ajoista lähes muuttumattomana. Elävä fossiili on saanut nimityksensä siitä, että lajia tavataan luonnossa sekä elävänä että fossiileina.
Bakteereja

Stromatoliitti
Kaloja

Latimeria (Latimeria chalumnae)
Sundanlatimeria (Latimeria menadoensis)
Keuhkokalat, kuten australiankeuhkokala (Neoceratodus forsteri)
Hait
Matelijoita

Krokotiilieläimet
Tuatarat
Kilpikonnat
Nisäkkäitä

Laonastes aenigmamus -jyrsijälaji
Siilit
Pussieläimet
Nokkaeläimet
Isopanda
Lintuja

Hoatsin
Kuikkalinnut
Sorsalinnut
Selkärangattomia

Molukkiravut
Korallieläimet
Sudenkorennot
Torakat
Merililjat
Käsnäjalkaiset
Kilpikidusjalkaiset
Helmiveneet
Kasveja

Amborella trichopoda
Araukariakasvit, kuten australianwollemia (Wollemia nobilis)
Haarusanikkaiset
Ikilehti (Welwitschia mirabilis)
Kiinanpunapuu (Metasequoia glyptostroboides)
Kortteet (Equisetum)
Käpypalmut
Neidonhiuspuu (Ginkgo biloba)
Latimeria (Latimeria chalumnae)
Siili (Erinaceus europaeus)
Helmivene
Kuningassaniaisiin kuuluva Osmunda claytoniana
El Angel Caído

El Ángel Caído.
Fuente del Ángel Caído.
Jalustan alaosa.
Fuente del Ángel Caído (“Pudonneen enkelin suihkulähde”) tai Monumento al Ángel Caído (“Pudonneen enkelin muistomerkki”) sijaitsee Retiron puistossa Madridissa (Espanja), “Glorieta de Ángel Caido”:n vieressä. Itse patsaan on veistänyt Ricardo Bellver, jalustan Francisco Jareño.
Historia

Vuonna 1877, kolmantena vuonnaan sisäoppilaitoksessa nimeltä Academia Española de Bellas Artes de Roma (“Espanjan taideakatemia Roomassa”) Madridista lähtöisin oleva kuvanveistäjä Ricardo Bellver (1845-1924) valoi kipsistä El Ángel Caidoksi (Pudonnut enkeli) kutsutun teoksen. Vuosi tämän jälkeen Bellver äänestettiin ensimmäisen luokan mitalin saajaksi kansallisessa taidenäyttelyssä nimeltä “Exposición Nacional de Bellas Artes”, joka järjestettiin Madridissa. Näyttelyn katalogissa mainitaan joitakin säkeitä John Miltonin Kadotetusta paratiisista, jonka kolmas ja neljäs säe toimi inspiraationa patsaalle.
Valtio osti patsaan 4 500 pesetalla, hinnalla, jonka näyttelyvalamiehistö oli määritellyt etukäteen. Patsas päätettiin lähettää Pariisin maailmannäyttelyyn vuonna 1878. Koska näyttelyyn hyväksyttiin vain marmori- ja pronssiveistokset, tuli ensimmäiseksi hankkia lupa kipsipatsaan esittämiselle näyttelyssä. Bellver ehdotti, että se valmistettaisiin Roomassa, mutta lopulta patsaan valmisti Thiebaut-Fils Pariisissa.
El Ángel Caídosta tuli myös osa Pradon museon taidekokoelmaa. Lokakuussa 1879 museon johtaja Benito Soriano Murillo ehdotti, että patsas asetettaisiin kaikkien nähtäville.
» … Pudonneen enkelin patsas antaa, mahdollisesti johtuen sen uhkarohkeasta kompositiosta, alkuperäisestä asemasta, valmistusmateriaalista ja luotaantyöntävästä vaikutelmasta, jonka patsas saa ollessaan suljettuna ahtaaseen tilaan taidenäyttelyn seinien sisälle. Yleiselle paikalle ripustettuna taas, raikkaassa ulkoilmassa tilan ja horisontin keskellä tämä kaunis luomus pääsisi oikeuksiinsa, ja samalla kertaa se toimisi koristuksena ja saisi yleisön katselemaan kauniita veistoksia, jotka niin vahvasti liittyvät kulttuuriin…  »
Ehdotukseen myönnyttiin, ja patsas jätettiin Avuntamiento de Madridille (”Madridin kunnanhallitus”), tullakseen myöhemmin sijoitettavaksi pääkaupunkiin julkisesti nähtäville. Paikka, johon patsas päätettiin sijoittaa, oli tyhjillään oleva alue Retiropuistossa. Aiemmin alue oli ollut varattuna vanhalle kuninkaalliselle posliinitehtaalle (”La China”). Britannialaiset sotajoukot olivat kuitenkin Wellingtonin johdolla tuhonneet tehtaan Napoleonin sotien aikaan vuonna 1813.
Toukokuussa 1880 vastaava arkkitehti sen aikaisessa koulutus- ja elinkeinoministeriössä, Francisco Jareño, sai määräyksen suunnitella jalusta, jolle Bellverin patsas asetettaisiin. Jalusta valmistettiin graniitista, pronssista ja kivestä, ja se muotoiltiin suihkulähteeksi, jossa oli suuri vesiallas. Taideteos kastettiin virallisesti vuonna 1885.
Ympäristö

Paikalla, jolla nykypäivänä sijaitsee Glorieta del Ángel Caído, on aikaisemmin ollut erilaisia rakennelmia. Vanhin tiedetty on San Antonion kappeli espanjalaisen Habsburg-suvun ajalta. Kun heidät oli syösty vallasta, salli Karl III aiemmin mainitun posliinitehtaan pystyttämisen, mukaillen vastaavaa taidemuseo Capodimontessa (Nepali). Tehdas tuhoutui Pyreneiden niemimaan sodassa, minkä jälkeen paikka oli tyhjillään patsaan saapumiseen saakka.
Tällä hetkellä puistossa risteää kolme asvaltoitua tietä: el Paseo del Duque Fernán Núñez, el Paseo de Cuba ja el Paseo del Uruguay.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta El Angel Caído Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:El Angel Caido
Käännös suomeksi
NHL:n varaustilaisuus

NHL:n varaustilaisuus vuonna 2006 Vancouverin General Motors Placessa. Taustalla näkyvissä tauluissa on merkitty kierroksen varausjärjestys ja varatut pelaajat. Kuvassa Calgary Flames on seuraavaksi vuorossa.
NHL:n varaustilaisuus (engl. NHL Entry Draft) on vuotuinen tapahtuma, jossa NHL-organisaatiot varaavat oikeudet vapaana oleviin nuoriin pelaajiin. Tilaisuus järjestetään kesäkuussa tai heinäkuussa NHL-kauden päätteeksi, ja se kestää nykyään kaksi päivää.
Tilaisuuden kulku

Varaustilaisuudessa on seitsemän kierrosta. Varausjärjestys sovitaan painotetussa arvonnassa, jossa NHL:ssä viimeiseksi sijoittuneella joukkueella on paras mahdollisuus saada ensimmäinen varausvuoro. Käännetyn järjestyksen tavoitteena on pitää liiga tasaisena. Varattavan pelaajan tulee täyttää viimeistään 15. syyskuuta varausvuotta 18 vuotta. Pohjoisamerikkalaiset pelaajat eivät saa olla yli 20-vuotiaita varausvuoden loppuun mennessä. Tilaisuudessa NHL-joukkueet huutavat vuorollaan valitsemansa pelaajan. Järjestys ei kuitenkaan välttämättä ole sama kuin arvonnan jälkeen, sillä joukkueilla on mahdollisuus myös kaupata vuorojaan yhdessä pelaajien kanssa.lähde?
Erityisen tarkasti seurataan ensimmäisenä sekä ylipäätään ensimmäisellä varauskierroksella varattuja pelaajia.
Historiaa

Ensimmäinen varaustilaisuus järjestettiin vuonna 1963. Alkujaan tapahtuman nimi oli "Amateur Draft". Vuonna 1979 sen nimeksi tuli "Entry Draft", jotta myös NHL:n kanssa kilpailleissa sarjoissa pelanneet ammattilaiset voisivat tulla varatuiksi. Näin toimittiin lähinnä lopettaneen WHA-liigan takia. Ennen varaustilaisuuden käyttöönottoa NHL tuki rahallisesti juniorijoukkueita suoraan ja hankki uusia pelaajia sitä kautta. Tuosta käytännöstä luovuttiin vuodesta 1969 alkaen. Sitä ennen varaustilaisuudessa varattiin pelaajia, jotka eivät siihen mennessä olleet saaneet NHL-sopimusta. Vuodesta 1980 asti yleisö on päässyt tilaisuuteen. Vuonna 1984 Canadian Broadcasting Corporation televisioi tapahtuman ensimmäistä kertaa.lähde?
Vuoden 1983 varaustilaisuutta lukuun ottamatta kaikki NHL:ssä mukana olevat joukkueet ovat osallistuneet kaikkiin varaustilaisuuksiin. Vuonna 1983 St. Louis Blues jättäytyi pois varaustilaisuudesta, koska joukkueen omistajien ja NHL:n välit olivat tulehtuneet sen jälkeen, kun NHL oli estänyt joukkueen myymisen Saskatooniin.
Kansainvälinen merkitys

Varaustilaisuus heijastelee myös jääkiekkoilun kansainvälistä tasoa, koska varausten perusteella voidaan seurata, miten eri maat tuottavat huippujääkiekkoilijoita. Keskeistä on tarkastella, minkä maan pelaaja valitaan ensimmäisenä ja minkä maan pelaajia valitaan ensimmäisellä kierroksella.
Kansainvälinen merkitys > Suomalaispelaajat

Vuosina 1969–2022 Suomesta on varattu kymmeniä pelaajia. Vuonna 1969 varattiin yksi pelaaja. Seuraava varaus tehtiin vuonna 1974. Vuonna 1975 varattiin useita pelaajia, yhteensä kolme. Vuonna 1979 varauksia ei tullut, mutta sen jälkeen suomalaisia on varattu joka vuosi. 1980-luvulla eniten suomalaispelaajia varattiin vuonna 1981, eli 12 kappaletta. Vähiten heitä oli vuonna 1989, jolloin varattiin kolme pelaajaa. 1990-luvulla vastaavat vuodet ja määrät ovat vuosi 1999, jolloin varauksia oli 18, ja vuosi 1991, jolloin varauksia oli kuusi. 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä eniten varauksia osui vuodelle 2002, ja se on ollut 26 varauksellaan koko 2000-luvun suurin määrä. Vuonna 2007 varattiin neljä pelaajaa. 2010-luvulla vähiten suomalaispelaajia varattiin vuonna 2010, jolloin heitä oli seitsemän. Vuonna 2017 varattiin 23 suomalaista. Vuonna 2019 varauksia oli 22, ja tuosta vuodesta alkaen määrä on ollut laskussa. Vuonna 2020 varauksia oli 17, vuonna 2022 14.
Yhtäkään suomalaispelaajaa ei ole varattu tilaisuuden ensimmäisenä. Vuonna 2002 Kari Lehtonen valittiin toisena, samoin Aleksander Barkov vuonna 2013, Patrik Laine vuonna 2016 ja Kaapo Kakko vuonna 2019. Vuonna 2017 Suomesta varattiin kuusi pelaajaa ensimmäisellä kierroksella, vuonna 2020 yksi ja vuonna 2021 ei yhtään. Määrien laskusuunta on ajoittain herättänyt keskustelua Suomessa 2020-luvulla.
Aiheesta muualla

Varaustilaisuuden viralliset sivut (englanniksi)
| n k NHL:n varaustilaisuus |
| --- | --- |
1963 1964 1965 1966 1967 1968 1969 1970 1971 1972 1973 1974 1975 1976 1977 1978 1979 1980 1981 1982 1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 1994 1995 1996 1997 1998 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005 2006 2007 2008 2009 2010 2011 2012 2013 2014 2015 2016 2017 2018 2019 2020 2021 2022 2023 2024 2025
Jennifer Lopez

| Jennifer Lopez |
| --- | --- |
 Jennifer Lopez Toronton elokuvafestivaaleilla 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. heinäkuuta 1969 (ikä 55) New York, Yhdysvallat
Ammatti:  laulaja, näyttelijä, musiikkituottaja, tanssija, muotisuunnittelija, televisiotuottaja, liikenainen
Puoliso:   Ojani Noa  (vih. 1997; ero 1998)  Cris Judd  (vih. 2001; ero 2003)  Marc Anthony  (vih. 2004; ero 2014)  Ben Affleck  (vih. 2022) 
Lapset:  2
Muusikko
Taiteilijanimi:  J.Lo
Laulukielet:  englanti, espanja
Aktiivisena:  1986–
Tyylilajit:  pop, R&B, dancepop, latinopop
Levy-yhtiöt:  Epic Records 1999–2010    Island Records 2010–
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
jenniferlopez.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jennifer Lynn Affleck, taiteilijanimeltään Jennifer Lopez (s. 24. heinäkuuta 1969 New York), tunnetaan myös taiteilijanimellä J.Lo, on yhdysvaltalainen laulaja, näyttelijä, tanssija, tuottaja ja muoti-ikoni.
Lopezin ura alkoi tanssijana television komediasarjassa In Living Color ja myöhemmin hän sai tunnustusta vuoden 1995 toimintatrilleristä Junakytät. Lopezin ensimmäinen päärooli oli elämäkerrallisessa draamaelokuvassa Selena (1997), mistä hän sai erinomaisen näyttelijättären ALMA-palkinnon. Toisen ALMA-palkintonsa hän sai suorituksestaan rikoselokuvassa Mieletön juttu (1998). Lopez on jatkanut näyttelijänuraansa useissa kaupallisesti menestyneissä elokuvissa, kuten Häät mielessä (2001), Unelmien Manhattan (2002), Saanko luvan? (2004), Anoppi on pahin (2005) ja Varasuunnitelma (2010). Musiikkiuransa ohella hän on yksi Hollywoodin parhaiten palkatuista naisnäyttelijöistä.
Lopez sai näkyvyyttä musiikkiteollisuudessa esikoisalbuminsa, On the 6 (1999), julkaisun jälkeen. Albumilta julkaistu kappale ”If You Had My Love” menestyi monessa maassa ja se myi kultaa muun muassa Sveitsissä, Saksassa ja Ranskassa sekä platinaa Yhdysvalloissa ja Australiassa. Vuonna 2001 julkaistiin Lopezin menestynein albumi J. Lo, vuonna 2002 kolmas albumi This Is Me... Then ja vuonna 2005 neljäs albumi Rebirth. Aiempia heikommin menestyneen Brave-albumin jälkeen Lopez vaihtoi levy-yhtiötä ja julkaisi vuonna 2011 seitsemännen albuminsa Love?, jonka singlestä ”On the Floor” tuli hänen suurin hittinsä. Kaikkiaan Lopezin albumeja on myyty noin 80 miljoonaa kappaletta.
Lopez oli aikakauslehti People en Españolin ”100 vaikutusvaltaisinta latinalaisamerikkalaista” -listan kärjessä helmikuussa 2007. Musiikin ja näyttelemisen lisäksi Lopez on toiminut vaate- ja hajuvesisuunnittelijana. Viihdeteollisuuden ulkopuolella hän puolustaa ihmisoikeuksia ja tukee rokotteita sekä Los Angelesin lastensairaalaa.
People-lehti nimesi keväällä 2011 Jennifer Lopezin maailman kauneimmaksi naiseksi. Vuonna 2018 Time-lehti nimesi hänet yhdeksi maailman vaikutusvaltaisimmista ihmisistä.
Lopez sai 20. kesäkuuta 2013 oman tähtensä Hollywood Walk of Famelle. Se oli järjestyksessään Walk of Famen 2500. tähti.
Varhaiselämä

Lopez syntyi Bronxissa, New Yorkissa ja kasvoi Blackrock Avenuella New Yorkin Castle Hillin kaupunginosassa. Hänen vanhempansa Guadalupe Rodríguez ja David López ovat kotoisin Puerto Ricosta. Lopez on keskimmäinen kolmesta lapsesta ja hänellä on kaksi siskoa, Lynda ja Leslie. Lopez kasvatettiin katolilaiseksi ja hän opiskeli katolisissa oppilaitoksissa, kuten Preston High Schoolissa. Lopez aloitti laulu- ja tanssitunnit viisivuotiaana. Koulussa hän harrasti voimistelua ja oli kansallisen tason pikajuoksija.
Lopez rahoitti omat laulu- ja tanssituntinsa 19-vuotiaasta saakka ja käytyään Baruch Collegea yhden lukukauden ajan, hän jakoi aikansa notaarina työskentelemisen, tanssituntien ja Manhattanin yökerhojen tanssiesitysten välillä. Vastoin vanhempiensa tahtoa, Lopez muutti pois kotoa ja nukkui tanssistudion lattialla siihen asti, että pystyi maksamaan tanssijan työllään vuokraa. Käytyään lukuisissa koe-esiintymisissä, hän pääsi tanssijaksi rap-musiikkivideoille ja taustatanssijaksi New Kids on the Block -bändille. Myöhemmin Lopezista tuli ”Fly Girl” television komediasarjaan In Living Color vuonna 1990 ja Janet Jacksonin taustatanssija.
Musiikkiura > On the 6

Levy-yhtiö Sony Music kiinnostui Lopezista Selena-elokuvan menestysroolin jälkeen, ja tarjosi hänelle levytyssopimusta. Lopezin debyyttialbumin esikoissingle ”If You Had My Love” julkaistiin 11. toukokuuta 1999 ja se sijoittui ensimmäiseksi Billboard Hot 100 -listalla. Singleä myytiin Australiassa ja Yhdysvalloissa platinaa sekä kultaa muun muassa Ranskassa, Saksassa ja Sveitsissä.
Lopezin esikoisalbumi On the 6 julkaistiin Yhdysvalloissa 1. kesäkuuta 1999 ja Euroopassa 5. kesäkuuta 1999 ja se oli kymmenen parhaan joukossa Billboard 200 -listalla. Albumin nimi viittaa metrolinjaan 6, jota Lopez käytti asuessaan Castle Hillissä. Toinen albumilta julkaistu single oli espanjankielinen duetto ”No Me Ames”, jonka lauloivat Lopez ja Marc Anthony. Vaikka kappale julkaistiin vain Latinalaisen Amerikan radioissa, se sijoittui ensimmäiseksi Billboard Hot Latin Tracks -listalla. Albumin kolmas single ”Waiting for Tonight” julkaistiin 28. kesäkuuta 1999 ja se sijoittui Billboard Hot 100 -listalla kahdeksanneksi. Sitä on myös pidetty yhtenä Lopezin parhaista kappaleista.
On the 6 -albumilla oli mukana vierailevia artisteja kuten Big Punisher ja Fat Joe kappaleella ”Feelin’ So Good”. Albumin viimeinen single oli ”Let’s Get Loud”, joka julkaistiin 15. kesäkuuta 2000. Se oli myös Grammy-ehdokkaana ”paras tanssikappale” -kategoriassa vuonna 2001. Edellisenä vuonna Lopez oli ehdokkaana samassa kategoriassa kappaleellaan ”Waiting for Tonight”.
Musiikkiura > J.Lo, remix-albumi ja This Is Me... Then

Lopezin toinen studioalbumi, J. Lo, julkaistiin 23. tammikuuta 2001 ja se sijoittui kärkeen ensimmäisellä listaviikollaan. Albumi oli urbaanimpi kuin Lopezin esikoisalbumi On the 6. Kun Häät mielessä -elokuva, jossa Lopez oli mukana, saavutti ensimmäisen sijan vähän myöhemmin, Lopezista tuli ensimmäinen naisnäyttelijä-laulaja, jonka elokuva ja albumi ovat olleet sijalla yksi samalla viikolla. J. Lo:n ensimmäinen single, "Love Don't Cost a Thing", oli Lopezin ensimmäinen Ison-Britannian singlelistan kärjessä ollut kappale. Kappale sijoittui myös viiden parhaan joukkoon Yhdysvaltojen Billboard Hot 100 -listalla. Albumin seuraava single oli "Play", joka sijoittui samalla listalla kahdenkymmenen parhaan joukkoon ja kolmanneksi Isossa-Britanniassa. Kaksi seuraavaa singleä, "I'm Real" ja "Ain't It Funny" sijoittuivat myös singlelistoille. Lopez pyysi The Inc. Recordsia tekemään kappaleista remix-versiot, joilla olivat mukana rap-artistit Ja Rule, joka oli mukana molemmissa kappaleissa, ja Cadillac Tah, joka oli mukana "Aint It Funny" -kappaleen remix-versiossa. Kummatkin remix-versiot olivat Billboard Hot 100 -listalla muutaman viikon. Lopez julkaisi J. Lo -albumin uudelleen 32. syntymäpäivänään, jolloin albumilla oli mukana "I'm Real" -kappaleen remix-versio bonusraitana. "Que Ironian" menestyksen ansiosta myös "Si Ya Se Acabó" julkaistiin Espanjassa. Vuonna 2001 Lopez esiintyi kiertueellaan Let's Get Loud "Live in Puerto Rico" Concert -konsertissa.
J. Lo -albumin uudelleen julkaisun menestyksen jälkeen Lopez päätti omistaa kokonaisen albumin remix-versioille. 5. helmikuuta 2002 julkaistiin J to that L-O!: The Remixes -albumi ja se sijoittui ensimmäisellä listaviikollaan Billboard 200 -listan kärkeen. Albumista tuli historian ensimmäinen listan kärjessä ollut remix-albumi. J to that L-O!: The Remixes -albumilla esiintyivät Lopezin lisäksi P. Diddy, Fat Joe ja Nas, ja kappaleet olivat harvinaisia aiempien singlejen tanssi- ja hip hop -versioita. Albumi on kaikkien aikojen neljänneksi myydyin remix-albumi historiassa Michael Jacksonin Blood on the Dance Floor: HIStory in the Mix, The Beatlesin Love ja Madonnan You Can Dance -albumien jälkeen.
Lopez julkaisi kolmannen studioalbuminsa, This Is Me... Then, 26. marraskuuta 2002. Albumi sijoittui Billboard 200 -listan sijalle kaksi ja siltä julkaistiin neljä singleä: "Jenny from the Block", "All I Have", "I'm Glad" ja "Baby I Love U!". This Is Me... Then -albumilla oli cover-versio Carly Simonin vuoden 1978 kappaleesta "You Belong To Me".