stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Margit Slachta
Elämäkerta

Margit Slachta syntyi tuolloin Itävalta-Unkariin kuuluneessa Kassassa eli nykyisen Slovakian Košicessa 18. syyskuuta 1884. Hänen sukunsa oli peräisin Puolasta ja heistä oli tullut maanomistajia Slovakiassa. Margitit lisäksi perheeseen kuului viisi tytärtä. Perheen isä ja muutamat muut perheenjäsenet muuttivat Yhdysvaltoihin, mutta Margit jäi kotiseudulleen, jossa hän valmistui vuonna 1906 saksan ja ranskan opettajaksi.
Opiskeluaikoinaan Slachta oli alkanut kiinnostua naisten asioista ja hän liittyi vuonna 1908 kristilliseen naistenliikkeeseen. Hän alkoi kierrellä ympäri Unkaria pitäen puheita ja tehden tutkimusta eri yhteisöissä. Lopulta hän avasi oman koulunsa. Slachtaa motivoi suora käytännön työ yhteisöissä. Tämä poikkesi esimerkiksi kirkon perinteestä, jossa yhteisöä autettiin pääosin lahjoituksin. Lokakuussa 1918 hän perusti katolisten naisten liiton, joka yhdisteli hyväntekeväisyyttä kristillisiin ja kansallisiin periaatteisiin. Vuonna 1920 hänet valittiin ernsimmäisenä naisena Unkarin parlamenttiin. Toukokuussa 1923 hän perusti oman nunnajärjestönsä.
Toisen maailmansodan puhjettua Slachta vastusti natsien vaikutusvaltaa. Hän kritisoi esimerkiksi juutalaisten vastaisia lakeja valittaen viranomaisille. Kun Slovakia imloitti vuonna 1943 hankkiutuvansa eroon juutalaisista Slachta tapasi paavi Pius XII:n ja pyysi tätä puuttumaan tilanteeseen. Vuodesta 1944 lähtien Slachta piilotteli vainottuja oman nunnajärjestönsä luostarin tiloissa.
Sodan jälkeen vuonna 1945 Slachta valittiin jälleen kerran Unkarin parlamenttiin. Slachta uskoi vakauteen ja järjestykseen monarkian kautta. Hän vastusti ajatusta Unkarin tasavallasta ja halusi muodostaa uudelleen katkenneet diplomaattiyhteydet Vatikaaniin. Neuvostoliitonkasvavan vaikutusvallan takia hänen asemansa alkoi kuitenkin käydä yhä ahtaammaksi. 28. lokakuuta 1948 hän piti puheen, jonka viranomaiset tuomitsivat "valtion etujen vastaisena". Hänet suljettiin pois parlamentista 60 päivän ajaksi. 16. kesäkuuta Slachta piti viimeiseksi jääneen puheensa parlamentissa, jossa hän vastusti aikeita kansallista kirkon koulut. Kommunistien edustajat yrittivät keskeyttää puheen huutelemalla ja lopulta laki vietiin läpi äänestyksellä. Kommunistit juhlivat laulamalla kansallislaulua samalla, kun Slachta jäi istumaan. Rangaistukseksi Slachta menetti parlamentin edustajan syytesuojansa. Peläten pidätystä Slachta alkoi piilotella. Kesäkuussa 1949 hän pakeni ensin Itävaltaan ja sieltä edelleen Yhdysvaltoihin.
Maanpaossa Yhdysvalloissa Slachta yritti kiinnittää huomiota kommunististen maiden tilanteeseen. Hän vetosi esimerkiksi amerikkalaisiin piispoihin ja presidentti Harry Trumaniin. Kun Unkarin priimaskadrinaali József Mindszenty pidätettiin Slachta keräsi hänen asiansa puolesta nimikirjoituksia. Unkarin vallankumouksen jälkeen hän toimi maasta lähteneiden pakolaisten tilanteen hyväksi. Slachta kuoli New Yorkin osavaltionBuffalosa 6. tammikuuta 1974. Israelissa hänet huomiotiin vanhurskaana kansakuntien joukossa vuonna 1984.
Muistolaatta Budapestissa.
Viherinkosken kalliomaalaukset

| Viherinkosken kalliomaalaukset |
| --- | --- |
 Maalauskohteen A siirtolohkare, jonka oikealla sivulla maalaukset ovat.
Sijainti
 Viherinkosken kalliomaalaukset
Koordinaatit:  61°43′43.0706″N, 026°11′10.2842″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Aiheesta muualla
  Viherinkosken kalliomaalaukset Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Maalaukset ovat haalistuneet ja peittyneet jäkälään ja sammaleeseen.
Viherinkosken virtaama on Kissakosken kanavan takia vähentynyt muinaisesta virtaamastaan.
Viherinkosken kalliomaalaukset sijaitsevat Keski-Suomessa Joutsassa. Kohde käsittää kaksi läheistä kohdetta. Kosken itärannalla on pienessä kallionseinämässä (kohde B) hirven kuva ja vastarannan siirtolohkareessa (kohde A) on mahdollisesti hirvi ja ihminen.
Maalaukset sijaitsevat Joutsan kirkolta on noin 4 km itäkaakkoon Pertunmaalle vievän tien varressa Viherinkosken sillan kohdalla. Maalauksille, jotka ovat yksityismailla, pääsee vanhan museosillan eli Viherin sillan länsipäästä vanhalta tieltä n. 20 m pohjoiseen polkua pitkin (kohde A). Sillan itäpäästä polkua pitkin n. 20 m pohjoiseen, suunnilleen kohteen A kohdalla vastarannalla, on vajaan kolmen metrin korkeudella vesirajasta kohde B, jota ei yletä näkemään maalta.
Löytyminen ja tutkimus

Jo vuonna 1990 todettiin kallion juuressa vesirajassa punaväriläiskä. Siirtolohkareen maalauksen ilmoitti Pekka Kivekkäälle vuonna 1995 Pekka Mäkelä. Paikan tarkistivat Timo Sepänmaa ja Pekka Kivikäs vuonna 1996. Kohteen inventoinnin ja tarkastuksen tekivät vuonna 2005 Timo Jussila, Timo Sepänmaa ja Mirja Miettinen. Paikkaa ei ole vielä tutkittu.
Maalauksien ikää ei ole arvioitu.
Muinainen ympäristö

Läheinen Puula laski jo kivikaudella vetensä Sysmän reittiä pitkin Päijänteeseen. Vuosina 1831−54 yhdistettiin Puulavesi Kissakosken kanavalla Mäntyharjun reittiin , joka alensi Puulaa 2,5 metriä ja syntyi erilliset järvet Viheri, Suontee ja Jääsjärvi. Samalla Puulan laskusuunta Päijänteeseen tyrehtyi ja sen vedet päätyivät Mäntyharjun reitille. Viherinkosken vedet tulevat Suonteesta ja laskevat Viheriin. Veden määrä on luonnollisesti vähentynyt Kissakosken kanavaa edeltäneistä ajoista.
Maalaukset sijaitsevat Puulaveden muinaisen lasku-uoman varrella salmipaikassa Viherinkosken länsirannalla. Paikka oli kulkureittinä Puulaveden ja Päijänteen välillä. Maalauspaikan pohjoispuolella sijaitsee 560 metrin päässä Karjolahden kivikautinen asuinpaikka. Noin 1,5 kilometriä pohjoisessa sijaitsee kolme Rakkolan asuinpaikkaa ja noin 2 kilometrin päässä Lapinsalmen asuinpaikka, jotka ovat myös kivikautisia.
Maalaukset > Viherinkoski A

Siirtolohkare sijaitsee n. 10 metrin päässä rannasta ja 2,7 metriä vedenpinnan yläpuolella. Se on kooltaan 8×5×4 metriä . Sen laki on voimakkaasti sammaloitunut ja sammal peittääkin maalaukset niin, että vain jotkin kohdat pilkistävät sen alta. Maalauksia on eri puolilla itään katsovaa sivua. Maalaus vaikuttaa pahoin turmeltuneelta ja manipuloiduista digitaalivalokuvista ei erota kuvioita.
Tarkastuksen tehneet Timo Sepänmaa ja Pekka Kivikäs havaitsivat heikkoja kuvioita. He mainitsevat ainakin tikku-ukon, toisen ihmishahmon ja osittaisen hirven.
Antti Lahelma käyttää Viherinkosken siirtolohkaretta esimerkkinä siitä, miten kiven tai kallion antropomorfinen eli ihmistä muistuttava muoto sai ihmiset valitsemaan sen luonnonuskonnossaan palvonnan kohteeksi. Hän ilmoittaa kuvioiksi 1−2 hirveä, ihmisen, epäselvän kädenpainaman ja muita kuviokatkelmia.
Maalaukset > Viherinkoski B

Veteen päättyvän kalliokielekkeen (kuva s. 221) maalauksen näkee vain veneestä käsin. Se on lähinnä punaväriläiskä, josta ei erotu kuvioita. Maalaus on todettu tuhoutuneeksi.
Pekka Kivikäs on havainnut maalauksessa hirven, mutta Antti Lahelma kertoo läiskiä olevan kaksi kappaletta noin metrin välein. Läiskät sijaitsevat 2,2 ja 3,0 metriä vedenpinnan yläpuolella. Jäkälän peittämiä kuvioita on vaikea havaita, mutta Lahelma ilmoittaa yhden venekuvion ja pitkähäntäisen eläimen (susi tai koira?).
Aiheesta muualla

Luettelo Suomen kalliomaalauksista ja ns. punamultaläikistä Suomen muinaistaideseura ry. Arkistoitu 30.10.2013. Viitattu 1.5.2011.
Luukkainen, Ismo: Suomen kalliomaalauksia, valokuvia
Sleepy Sleepers Sings Elvis

| Sleepy Sleepers Sings Elvis Sleepy Sleepers |
| --- | --- | --- |

Tribuuttialbumin tiedot
 Julkaistu: 1989
 Kesto: 46.30
 Levy-yhtiö: Johanna Kustannus
Listasijoitukset
  Suomi: 7. (toukokuu 1989)
Sleepy Sleepersin muut julkaisut
| Turakaisten paratiisi 1988 | Sleepy Sleepers Sings Elvis 1989 | Pers'puolet 1989 |
Sleepy Sleepers Sings Elvis on Sleepy Sleepersin albumi. Albumin kappaleet ovat humoristisia, suomenkielisiä cover-versioita Elvis Presleyn kappaleista.
Koko levy äänitettiin 1989 Memphisissä, Elviksenkin paljon käyttämässä Sun Studiossa.
Kappaleet

Tutti frutti – 1.50
Mä oon teddy – 1.50
Elvis puhuu – Part 1 – 2.53
Mä jäin kii – 2.06
Tunne hellin voimakkain – 2.31
Jumalainen nainen – 2.32
Elvis puhuu – Part 2 – 2.01
Kaduttava homma – 2.21
Nyt tai ei koskaan – 3.24
Nainen järvessä – 2.13
Koira – 2.09
Kaikki hyvin äiti – 2.18
Ootko yksin sä nyt – 2.44
Elvis puhuu – Part 3 – 1.31
Lähden rokkaamaan – 1.50
Särkyneen sydämen hotelli – 2.19
Sä et kai raukka oo – 2.08
Elvis puhuu – Part 4 – 3.09
Rehtorin lentävä mälli – 1.50
Vankilarock – 2.42
Vihorevka

| Vihorevka Вихоревка |
| --- | --- |
 Vihorevkan vanha rautatieasema
 lippu

 Vihorevka
 Koordinaatit: 56°07′N, 101°10′E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Irkutskin alue
Piiri:  Bratsk
Väkiluku (2009):  24 500
Aikavyöhyke:  UTC+8 (MSK+5)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vihorevka (ven. Ви́хоревка) on kaupunki Irkutskin alueen Bratskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Angaran sivujoen Vihorevkan varrella 916 kilometriä Irkutskista luoteeseen ja 35 kilometriä Bratskista lounaaseen. Kaupungin kautta kulkee Baikalin–Amurin rautatie. Asukkaita on 24 500 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1957 rautatien rakentamisen yhteydessä. Vuonna 1966 siitä tuli kaupunki. Nykyään Vihorevkassa toimii lähinnä rautatieliikenteen yrityksiä.
Slīteren kansallispuisto

Syksyinen näkymä Slīteren majakan tornista kansallispuistoon.
Slīteren kansallispuisto (latv. Slīteres nacionālais parks) on latvialainen vuonna 1999 perustettu suojelualue, joka sijaitsee Kurzemen niemen pohjoisessa kärjessä. Puisto sijaitsee Dundagan kunnassa ja se on 163,6 neliökilometrin laajuinen. Se käsittää Itämeren rannan mäntykankaita ja hiekkarantoja. Puiston yhtenä osana on Liivinrannan vanha kalastajakylä, joka on kulttuurihistoriallisesti arvokas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Slīteren kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Specially protected nature territories. Daba.gov.lv.
Latvian kansallispuistot
Gaujan kansallispuisto
Ķemerin kansallispuisto
Rāznan kansallispuisto
Slīteren kansallispuisto
Viialan vaakuna

Viialan vaakuna (1955–2006)
Viialan vaakuna oli Viialan kunnan tunnus. Vaakunan kaateinen polviorsi viittaa kunnan nimen alkukirjaimeen, ja siinä käytetty koro kunnan viila- ja muuhun teollisuuteen.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä punainen, kaateinen, nirhakoroinen polviorsi.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Viialan kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 14. kesäkuuta 1955. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 5. syyskuuta samana vuonna.
Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2007, kun Viiala ja Toijala yhdistyivät Akaan kaupungiksi.
Slobozia

| Slobozia Slobodzeja (Слободзея) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Slobozia
 Koordinaatit: 46.7428°N, 29.6931°E 
Valtio:   Moldova
Itsehallinnollinen alue:   Transnistria
Piiri:  Slobozia
Kaupungiksi:  2002
Väkiluku (2014):  14 618
Aikavyöhyke:  UTC+2
Suuntanumero(t):  +373 557
 
 www.slobodzeya.org 
 Slobozian piirin ja kaupungin viralliset sivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Slobozia eli Slobodzeja (ven.  ja ukr. Слободзе́я) on kaupunki ja Slobozian piirin hallintokeskus Transnistrian eteläosassa, itäisessä Moldovassa, Dnestrin itärannalla, vajaa 15 kilometriä Tiraspolista etelään.
Slobozian piirin sijainti Transnistrian eteläosassa.
Vuoden 2014 alussa Slobozian kaupungissa asui 14 618 ja piirissä 87 085 henkeä. Piiriin kuuluu Slobozian kaupungin ohella kaksi taajamaa, joiden asukkaat luokitellaan kaupunkilaisiksi: Krasnoe (3 553 as.) ja Pervomaisk (2 610 as.). Pääosa piirin asukkaista (66 304 as.) löytyy maaseutukylistä ja sovhooseista. Väkiluku oli pienentynyt vuosikymmentä varhaisempaan väestönlaskentaan (2004) verrattuna, sillä asukasluku oli tuolloin kaupungissa 16 062 ja koko piirissä 95 742.
Slobozia on eräs Transnistrian paikkakunnista, jossa myös turisti voi (kesäaikaan) päästä melomaan (tilanne 2010). Kaupungin muut palvelut matkailijalle ovat vähäisiä: Sheriff-ruokakauppa on, mutta hotellia ei.
Slobozian piirin, Tiraspolin ja Benderin kartta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Slobozia Wikimedia Commonsissa
Piirihallinnon sivut (venäjäksi) (slobadmin.ru)
Tiraspolin ja Slobzian seudun topografiakartta 1:100 000 (Moldovan SNT, 1989) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (berkeley.edu)
Vihreän Kotkan viimeinen lento

Vihreän Kotkan viimeinen lento on kokeellinen suomalainen rikosromaani, joka on ilmestynyt vuonna 1996. Sen on kustantanut Book Studio Oy ja julkaissut Dekkarimaraton ry. Kirjan tuotolla kerättiin rahaa Unicefille ja sitä kautta Nepalin naisten ja lasten luku- ja kirjoitustaidon hyväksi. Kirjan tehneen Dekkarimaratonin keskuspaikkana oli Kalvolan Pirttikosken lintutorni vuonna 1995, ja kirjaan kirjoitti lukuja kymmeniä enemmän ja vähemmän tunnettuja suomalaisia.  Tasavallan presidentti Martti Ahtisaari tervehti tapahtumaa, ja tervehdys on kirjassa. Ensimmäisen luvun kirjoitti Arto Paasilinna ja sitä jatkettiin Internetin avulla. Lukuja kirjan tekivät muun muassa Eija Vilpas, Kati Juurus, Panu Rajala, Eve Hietamies, Pekka Vennamo, Simo Salminen, Pekka Haavisto, Jani Uhlenius, Esko Riihelä, Veikko Aaltonen, Erja Tikka, Raija Oranen, Irina Krohn, Riku Suokas sekä monet muut, jotkut ryhmätyönä. Viimeisen luvun kirjoitti Pirttikosken kyläpäällikkö Seppo Holttinen.
Lähtökohta on Vihreä Kotka eli Satupäivi Lonttinen-Jukola, joka lentää viimeisen kerran Uikkulammella. Murhaa ryhtyy ratkaisemaan Suojelupoliisin tutkija Antero Happonen. Ratkaisukin löytyy.
Sky Divers: tappajat taivaalta

Sky Divers: tappajat taivaalta on Wexi Korhosen 1984 kirjoittama sotilaallis-poliittinen jännitysromaani.  Sky Divers oli Korhosen esikoisteos.
Tausta

Sky Divers sijoittuu vuoden 1968 kesään. Romaanin tapahtumat kytkeytyvät Tšekkoslovakian miehitykseen ja sen vaikutuksiin Suomen ja Neuvostoliiton suhteisiin.
Juoni

Suomen puolustusvoimien tiedustelupäällikön apulainen katoaa ollessaan peitetehtävässä Neuvostoliitossa. Hän onnistuu lähettämään viestin, josta selviää hänen olevan neuvostoviranomaisten vankina. Suomen poliittinen ja sotilaallinen johto käynnistävät salaisen operaation tiedustelu-upseerin paljastumisesta aiheutuvan kriisin välttämiseksi. Tehtävään valitaan Laskuvarjojääkärikoulun erikoiskoulutettu yksikkö, Sky Diver -ryhmä. Ryhmää johtaa Ranskan muukalaislegioonassa erikoiskoulutusta saanut yliluutnantti Janne Vaarni. Ryhmään kuuluvista alkujaan seitsemästä värvätystä kersantista Tyko Rämö esiintyy myös Korhosen romaanissa Viimeinen sukellus.
Tehtävää varten kehitetään menetelmä laskuvarjohyppyjen tekemiseksi Iljušin Il-28 -pommikoneesta, jotta ryhmä saadaan huomaamattomasti Neuvostoliiton alueelle. Romaanin alkuosa kuvaa Sky Diver -ryhmän valmistautumista tehtäväänsä.  Ryhmä suorittaa sille valmistellun erityisharjoituksen, jota seuraa puolustusvoimain korkea johto. Harjoituksen tarkoituksena on todeta ja viimeistellä ryhmän valmiudet suorittaa vaativa tehtävänsä. Ryhmän toiminta liitetään suomalaisten sissien ja kaukopartioiden perinteeseen tiedustelupäällikön pitämässä puhuttelussa.
Tehtävä annetaan ja käynnistyy luvussa VI. Luvusta VII alkavassa jaksossa Punainen salama -koodinimellä tunnettu ryhmä etsiytyy tappioita koettuaan toiminta-alueelle ja valmistautuu vangittuun tiedustelu-upseeriin liittyvään tehtäväänsä. Romaanin toiminnallisin osa on luku IX, jossa näkökulma vaihtuu tehtävän suorittamisesta sen jälkeisiin vaiheisiin, joissa kuvataan useaan osaan jakautuneen ryhmän paluumatkoja Suomeen.
Sarjakuva-albumi

Romaanin on sovittanut sarjakuva-albumiksi Samson osana Vaaran vuosien Korkeajännitys -sarjaa. Teos ilmestyi nimellä Hiljainen kuolema taivaalta vuonna 2003.
HMS Sköld

| HMS Sköld |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bergsunds Mekaniska Verksktad
Laskettu vesille:  11. marraskuuta 1868
Palveluskäyttöön:  27. helmikuuta 1871
Poistui palveluskäytöstä:  27. helmikuuta 1906
Tekniset tiedot
Uppouma:  262 t
Pituus:  31,84 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,96 m
Syväys:  2,29 m
Koneteho:  17 hv
Nopeus:  3,75 solmua
Miehistöä:  40
Aseistus
Aseistus:  1 x 267 mm rihlattua M/66 -kanuunaa
HMS Sköld oli alun perin saaristotykistölle (ruots. Kungliga Skärgårdsartilleriet) ja sen Ruotsin laivastoon liittämisen jälkeen vuodesta 1872 alkaen laivaston monitori. Ruotsissa alus luokiteltiin 3. luokan panssarilaivaksi (ruots. Pansarbåtar af 3:e klassen ja vuodesta 1895 alkaen ruots. 3:e klass pansarbåt).
Valmistus

Alus laskettiin vesille 11. marraskuuta 1868 ja se otettiin palveluksen 27. helmikuuta 1871.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 27. helmikuuta 1906.
Pierre Vidal-Naquet

Pierre Emmanuel Vidal-Naquet (23. heinäkuuta 1930 Pariisi – 29. heinäkuuta 2006 Nizza) oli ranskalainen historioitsija, joka tunnetaan useiden epäkohtien vastustajana: hän vastusti Algerian sodan kidutuksia, Kreikan sotilasjunttaa ja holokaustin kiistämistä.
Vidal-Naquet oli professori École des hautes études en sciences sociales -korkeakoulussa (EHESS) ja toimi myös sen johtajana.
Elämäkerta

Toukokuussa 1944 Gestapo pidätti Vidal-Naquet’n vanhemmat Marseillessa ja heidät kuljetettiin Auschwitziin, mistä he eivät koskaan palanneet.
Vidal-Naquet opiskeli historiaa ja väitteli filosofian tohtoriksi sekä suoritti agrégation-tutkinnoselvennä. Hänen tutkimuksensa keskittyi antiikin Kreikkaan, juutalaisten historiaan sekä nykyhistoriaan. Vidal-Naquet erikoistui juuri antiikin Kreikan historiaan, joka oli hänen erityismieltymyksensä. Kuitenkin hän työskenteli myös nykyhistorian historian parissa ja julkaisi teoksia Algerian sodasta sekä holokaustista.
Vidal-Naquet oli intellektuelli, joka sitoutui voimakkaasti ihmisoikeuksien puolustamiseen ja toimi Algerian sodassa käytettyä kidutusta vastaan. Hän oli perustamassa sodan aikana Audin-komiteaa. Vidal-Naquet toimi elämänsä loppuun saakkaa holokaustin kiistämistä vastaan.
Vidal-Naquet oli myös anti-stalinistinen marxilainen ja oli lyhyen aikaa Michel Rocardin johtamassa Yhdistyneessä sosialistipuolueessa (PSU). Hän suosi myös kannanotoillaan ja kirjoituksillaan Socialisme ou barbarie -lehteä.
Vidal-Naquet julkaisi yhdessä Michel Foucaultin ja Jean-Marie Comenachin kanssa 8. helmikuuta 1971 manifestin vankiloiden olosuhteista ja tarpeellisuudesta. Hän toi myös Yhdistyneiden kansakuntien julistaman rauhankulttuurin ja väkivallattoman vuosikymmenen ranskalaisessa toimintaryhmässä.
Heinäkuussa vuonna 2003 Vidal-Naquet julkaisi yhdessä useiden juutalaisten kanssa julistuksen ”Toisenlainen juutalainen ääni”, jossa selkeästi tuettiin palestiinalaisia.
Teoksia – valikoima > Antiikin Kreikasta

Pierre Vidal-Naquet & Jean-Pierre Vernant: La Grèce ancienne - Du mythe à la raison.  Le Seuil, 1990.
Pierre Vidal-Naquet & Jean-Pierre Vernant: La Grèce ancienne - L'espace et le temps.  Le Seuil, 1991.
Pierre Vidal-Naquet & Jean-Pierre Vernant: La Grèce ancienne - Rites de passage et transgressions.  Le Seuil, 1992.
Pierre Vidal-Naquet & Jean-Pierre Vernant: Mythe et tragédie en Grèce ancienne.  La Découverte, 2000.
Pierre Vidal-Naquet: Les Grecs, les historiens et la démocratie.  La Découverte, 2000.
Pierre Vidal-Naquet & Jean-Pierre Vernant: Œdipe et ses mythes.  Complexe, 2001.
Pierre Vidal-Naquet: La Démocratie grecque vue d'ailleurs.  Flammarion, 2001.
Pierre Vidal-Naquet: Le Chasseur noir - Formes de pensées et formes de société dans le monde grec.  La Découverte, 1991.
Pierre Vidal-Naquet: Le Miroir brisé : tragédie athénienne et politique.  Les Belles Lettres, 2001.
Pierre Vidal-Naquet & Jean-Pierre Vernant: Travail et esclavage en Grèce ancienne.  Complexe, 2002.
Pierre Vidal-Naquet: Le Monde d'Homère.  Perrin, 2002.
Pierre Vidal-Naquet: Fragments sur l'art antique.  Agnès Viénot, 2002.
Pierre Vidal-Naquet: L'Atlantide. Petite histoire d'un mythe platonicien.  Les Belles Lettres, 2005.  ISBN 2-251-38071-X
Pierre Vidal-Naquet & Michel Austin: Économies et sociétés en Grèce ancienne. Périodes archaïque et classique.  Armand Colin, 1972.
Pierre Vidal-Naquet: Le Bordereau d'ensemencement dans l'Égypte ptolémaïque.  Fondation Égyptologique Reine Élisabeth, 1967.
Teoksia – valikoima > Algerian sodasta

Pierre Vidal-Naquet: L'Affaire Audin, 1957-1978.  Éditions de Minuit, 1989.
Pierre Vidal-Naquet: La Torture dans la République : essai d'histoire et de politique contemporaine (1954-1962).  Éditions de Minuit, 1972.
Pierre Vidal-Naquet: Les Crimes de l'armée française Algérie 1954-1962.  La Découverte, 2001.
Pierre Vidal-Naquet: La Raison d'État.  La Découverte, 2002.
Teoksia – valikoima > Juutalaisista, holokaustista ja holokaustin kiistämisestä

Pierre Vidal-Naquet: Les Assassins de la mémoire.  Le Seuil, 1995.
Pierre Vidal-Naquet: Les Juifs, la mémoire et le présent.  Le Seuil, 1995.
Pierre Vidal-Naquet  & Arno Mayer: La Solution finale dans l'histoire.  La Découverte, 2002.
Teoksia – valikoima > Jean Moulinista

Pierre Vidal-Naquet  & Arno Mayer: Le Trait empoisonné.  La Découverte, 1993.
Teoksia – valikoima > Muistelmat

Pierre Vidal-Naquet  & Arno Mayer: Mémoires t.1 - La brisure et l'attente 1930-1955.  Le Seuil, 1998.
Pierre Vidal-Naquet  & Arno Mayer: Mémoires t.2 - Le trouble et la lumière 1955-1998.  Le Seuil, 1998.
Aiheesta muualla > Artikkelit

Pierre Vidal-Naquetin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Faurissonista ja Chomskyista (Arkistoitu – Internet Archive), 21. marraskuuta 1980
Peperinen Eichmann, 1980
Une fidélité têtue. Ranskalainen vastarintaliike Algerian sisällissodassa Vingtième siècle, no 10, 1986
Lucien Vidal-Naquet 15. syyskuuta 1942 – 29. helmikuuta 1944 pitämän päiväkirjan esittely, Annales 1993
Aiheesta muualla > Haastattelut

L’État n’a pas à dire comment enseigner l’histoire / Valtio ei määrää miten historiaa opetetaan) Haastattelijana Hervé Nathan, Libération, 14. huhtikuuta 2005.
La Vérité de l’indicatif (Ohjeellinen totuus) Vacarme, nro 17, syksy 2001.
Pierre Vidal-Naquet  (Arkistoitu – Internet Archive) Haastattelijana Thierry Paquot, tammikuu 1998.
L’encouragement direct de Papon (Paponin suora rohkaisu[vanhentunut linkki] Haastattelijana Jean-Paul Pierot, L'Humanité, 17. lokakuuta 1997.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Pierre Vidal-Naquet
Käännös suomeksi
Skýros (kunta)

| Skýros Skýroksen kunta Σκύρος Δήμος Σκύρου |
| --- | --- |
 Skýroksen kaupunki eli Chóra.
 Kunnan sijainti
 Skýros
 Koordinaatit: 38°53′N, 24°31′E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Thessalia jaKeski-Kreikka
Alue:  Keski-Kreikka
Alueyksikkö:  Euboia
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunta
 – Kallikrates-koodi:  2908
 – Kuntakeskus:  Skýros
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  223 km²
Väkiluku (2011):  2 994
 – Väestötiheys:  13,43 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  340 07
Suuntanumero(t):  22x0
Rekisterikilpi:  ΧΑ
 
 www.skyros.gr 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Skýros (kreik. Σκύρος eli Δήμος Σκύρου, Dímos Skýrou) on kunta, joka sijaitsee Euboian alueyksikössä Keski-Kreikan alueella. Kunnan pinta-ala on 223 neliökilometriä ja väkiluku 2 994. Varsinaisen Skýroksen kylän väkiluku on 1 657 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Skýros eli Chóra.
Skýroksen kunta käsittää koko Skýroksen saaren. Sen lisäksi siihen kuuluvat pienemmät saaret Ágios Ermólaos, Atsítsa, Diavátesin saaret (mm. Éxo Diavátis ja Mésa Diavátis), Éxo Podiés, Kalogriá, Koúlouri, Lakkonísi, Lakkonísian saaret, Mésa Pódia, Platý, Ríneia, Sarakinó, Skyropoúla, Válaxa ja Vrykolakonísian saaret. Saaret sijaitsevat Egeanmeressä Euboian saaren itäpuolella, Pohjoisista Sporadeista kaakkoon.