stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viulu-ukko
Aiheesta muualla

Yle Elävä arkisto: Kappaleen esitys Suomen karsinnassa
Suomen euroviisuedustuskappaleet
| --- | --- |
1960–luku:   Valoa ikkunassa  Tipi-tii  Muistojeni laulu  Laiskotellen  Aurinko laskee länteen  Playboy  Varjoon – suojaan  Kun kello käy  Kuin silloin ennen 
1970–luku:   1970  Tie uuteen päivään  Muistathan  Tom tom tom  Älä mene pois  Viulu-ukko  Pump pump  Lapponia  Anna rakkaudelle tilaisuus  Katson sineen taivaan 
1980–luku:   Huilumies  Reggae OK  Nuku pommiin  Fantasiaa  Hengaillaan  Eläköön elämä  Päivä kahden ihmisen  Sata salamaa  Nauravat silmät muistetaan  La dolce vita 
1990–luku:   Fri?  Hullu yö  Yamma Yamma  Tule luo  Bye Bye Baby  1995  Niin kaunis on taivas  1997  Aava  1999 
2000–luku:   A Little Bit  2001  Addicted to You  2003  Takes 2 to Tango  Why?  Hard Rock Hallelujah  Leave Me Alone  Missä miehet ratsastaa  Lose Control 
2010–luku:   Työlki ellää  Da Da Dam  När jag blundar  Marry Me  Something Better  Aina mun pitää  Sing It Away  Blackbird  Monsters  Look Away 
2020–luku:   Looking Back  Dark Side  Jezebel  Cha cha cha  No Rules 
Yliviivattu vuosiluku tarkoittaa, että Suomi ei osallistunut kilpailuun kyseisenä vuonna.
W80-ydinkärki

W80-ydinkärki on yhdysvaltalainen vetypommin sisältävä ydintaistelukärki, joka kehitettiin ydinaseella varustettujen risteilyohjusten taistelukärjeksi. Kärki on tuhovoimaltaan säädettävä, joko 5 tai 150 kilotonnia.
W80 on pohjimmiltaan modifioitu B61-ydinpommi. Kärki on kooltaan vain noin 80 cm pitkä ja 30 cm halkaisijaltaan.
Mallit

W80 mod 1 suunniteltiin 1970-luvun lopulla ilmasta laukaistavien AGM-86 ALCM ja AGM-129 ACM -ydinristeilyohjusten taistelukärjeksi. W80 mod 0 suunniteltiin 1980-luvun alussa BGM-109A Tomahawk -risteilyohjukseen. Siinä käytettiin vähemmän radioaktiivista ydinpolttoainetta. Sittemmin ACM:t ja ydinaseella varustetut Tomahawkit ovat poistettu käytöstä. W80 mod 2 ja mod 3 olivat suunnitellut elinkaaripäivitykset mod 0:lle ja mod 1:lle, mutta projekti peruttiin vuonna 2006. W80 mod 4 on Yhdysvaltojen uuteen ilmasta laukaistavaan ydinristeilyohjukseen, AGM-181 Long Range Stand Off Weaponiin kehitteillä oleva mod 1:den elinkaaripäivitetty kärki, joka otetaan käyttöön todennäköisesti vuonna 2027.
Mod 1
Mod 4
Käännös suomeksi
Väliasema

Väliasema (V-asema) oli talvisodassa Karjalankannaksella sijainnut toinen puolustuslinja, joka kulki Lihaniemi–Näykkijärvi–Muolaanjärvi–Vuoksi–Kiviniemi–Kiimajärvi–Pyhäjärvi–Laatokka-linjaa pitkin ja sen rakennustyöt aloitettiin talvisodan alussa.
Mannerheim-linjan murtuessa helmikuun puolivälissä 1940 linja oli pahasti kesken. Sitä ei ollut edes linnoitettu Kiviniemi–Kiimajärvi–Pyhäjärvi–Laatokka-alueelta. 4. Divisioonan ”oma väliasema” kulki Koivistonsaari–Humaljoki–Makslahti–Uuras–Lihaniemi kautta (alue oli lähes täysin linnoittamaton helmikuun puolivälissä). Väliasemaa puolustivat suomalaiset 4.D, 5.D, 23.D, 1.D, 2.D ja 8.D. Venäläiset iskivät väliasemaa vastaan kuuden armeijakunnan voimin.
Taistelu väliasemasta kesti noin kymmenen päivää, 18.–27. helmikuuta. Venäläiset saivat syvän sisäänmurron Näykkijärvellä 21. helmikuuta 1940. Suomalaiset saivat kuitenkin pidettyä sisäänmurron kurissa. Muita sisäänmurtoja syntyi Muolaanjärven alueella. 23. helmikuuta Kannaksen armeijan komentaja Erik Heinrichs antoi vain armeijakuntien ja divisioonien komentajille käskyn valmistella siirtymistä Taka-asemaan, ja Mannerheim antoi tähän luvan 27. helmikuuta. Muiden linjojen tapaan venäläiset tuhosivat myös Väliaseman välirauhan aikana, eikä sillä ollut jatkosodassa suomalaisille merkitystä.
Västra Nylands folkhögskola

Västra Nylands folkhögskola on suomenruotsalainen kansanopisto Karjaalla Raaseporin kaupungissa. VNF on perustettu vuonna 1905, mutta nykyisellä paikallaan opisto on ollut vasta vuodesta 1978 lähtien.
Opiskelu

Opintolinjoilla, jotka kestävät vuoden verran, opiskelee vuosittain noin 150 opiskelijaa. Opetus on pääosin ruotsiksi, mutta myös suomea ja englantia käytetään. VNF tekee yhteistyötä Suomessa Åbo Akademin kanssa. Ulkomainen tärkein yhteistyökumppani on Englannissa sijaitseva University for the Creative Arts. Koululla voi opiskella taideaineita, kieliä ja oikeus- sekä luonnontieteellisiä aineita. Opistolla järjestetään myös lyhytkursseja ja avoimen yliopiston kursseja. Päärakennuksen läheisyydessä on asuntola opiston opiskelijoille.
Aiheesta muualla

http://www.vnf.fi/aloitussivu/
W50-ydinkärki

W50-ydinkärki tai W50 oli lämpöydinase, joita käytettiin räjähteinä Pershing-ohjuksissa. Sitä on myös käytetty LIM-49 Nike Zeus ballististen ohjusten torjuntaohjuksessa (ABM-ohjus), mutta tämä ohjusaseprojekti lakkautettiin ennen sen käyttöönottoa. W50 ei ole enää käytössä.
Aseesta oli kolme erilaista versiota, joiden räjähdysvoimakkuudet olivat 60, 200 ja 400 kilotonnia TNT:tä.
Aiheesta muualla

list of all U.S. nuclear warheads at nuclearweaponarchive.org
Väliaineen vastus

Väliaineen vastus on kappaleen liikettä kaasussa tai nesteessä vastustava voima. Väliaineen vastus aiheutuu siitä, että kappaleen täytyy työntää väliainetta pois tieltään ja samalla saattaa väliaine liikkeelle. Lisäksi väliaineen hankaus vastustaa kappaleen liikettä. Vuorovaikutus vaikuttaa väliaineen liikkeeseen ja jarruttaa kappaletta. Väliaineen vastuksen suuruus riippuu kappaleen nopeudesta, koosta ja muodosta sekä väliaineen tiheydestä ja sitkoisuudesta. Kappaleen muodon takia kappaleen taakse voi syntyä kappaleen liikettä vastustavia pyörteitä.
Väliaine

Väliaine on fysiikassa ja tekniikassa käytetty käsite, jolla kuvataan ympäristöä, jossa jokin ilmiö (yleensä aallon eteneminen) tapahtuu. Yksinkertaisin väliaine on tyhjiö, jolla on vain kaksi ominaisuutta: sähköinen permittiivisyys, ε0, ja magneettinen permeabiliteetti, μ0, jotka yhdessä määräävät valon nopeuden. Kaasuilla, nesteillä ja kiinteillä väliaineilla on myös tiheys ja mekaanisia ominaisuuksia sekä virtausnopeus ja suuntaominaisuuksia. Nämä tekevät erityisesti kiinteästä väliaineesta hyvin monimutkaisen.
Historiallisesti, ennen modernin fysiikan aikakautta, kuviteltiin, että valo tarvitsisi materiaalisen väliaineen edetäkseen avaruudessa.  Tästä kuvitteellisesta väliaineesta käytettiin nimitystä eetteri.
Väliarvolause

Väliarvolause voi tarkoittaa seuraavia:
Differentiaalilaskennan väliarvolause
Integraalilaskennan väliarvolause
Jatkuvien funktioiden väliarvolause
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Väliarvolause”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Vysotskin lauluja (albumi)

| Vysotskin lauluja Heidi Vaarna & Esko Rissanen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 9. tammikuuta 2008
 Tuottaja(t): Risto Ylihärsilä
 Levy-yhtiö: Rocket Records
Vysotskin lauluja on suomalaisten näyttelijä-muusikoiden Heidi Vaarnan ja Esko Rissasen studioalbumi, joka julkaistiin 9. tammikuuta 2008.
Albumi sisältää Vladimir Vysotskin suomennettua tuotantoa, jota Vaarna ja Rissanen ovat maata kiertäen esittäneet vuodesta 1989 lähtien.
Esko Rissanen on Riihimäen teatterin näyttelijä. Heidi Vaarna on parikymmentä vuotta Joensuun kaupunginteatterissa toiminut nykyinen freelance-näyttelijä, joka on esiintynyt televisiosarjoissa Kotikatu, Elämän suola ja Sydän toivoa täynnä.
Kappaleet

Runoilijat
Jäähyväiset vuorille
Vainaja
Kirje
Ei kenenkään maa
Puhelu Moskovaan
Kirje Moskovasta
Valhe ja totuus
Susijahti
Maan laulu
Hän palannut ei taistelusta
Heitä löylyä
Ninka
Aamuvoimistelu
Nyrkkeilijä
Ystävän laulu
Löytöretkeilijä Cook
Lyyrinen laulu
Penseät hevoset
Leningradin leirit
Muusikot

Heidi Vaarna
Esko Rissanen
Risto Ylihärsilä
Tuomas Eriksson
Von Braun Stratosphärenjäger I

| Stratosphärenjäger I |
| --- | --- |
 Stratosphärenjäger I
Tyyppi:  Torjuntahävittäjä
Alkuperämaa:   Saksa
Suunnittelija:  Wernher von Braun
Valmistusmäärä:  0 kpl
Muunnelmat:  Von Braun Stratosphärenjäger II
Stratosphärenjäger I (suom. Stratosfäärihävittäjä) oli saksalaisen raketti-insinöörin Wernher von Braunin suunnitteluasteelle jäänyt rakettimoottorilla toimiva torjuntahävittäjä. Koneesta käytetään myös nimityksiä "Von Braun VTO Interceptor" (suom. Von Braunin VTO torjuntahävittäjä) ja "Rückstossjäger" (suom. Reaktiohävittäjä)
Suunnittelu ja kehitys

Wernher von Braun alkoi kiinnostua rakettimoottorin potentiaalisesta käytöstä lentokoneen voimanlähteenä hänen työskennellessään A-4 (V-2) rakettiohjelman parissa. Kun rakettimoottorien soveltuminen lentokoneisiin oli varmaa, suunnitteli von Braun saksan armeijan tutkimuslaitoksessa, Peenemündessa, maailman ensimmäisenä pystysuorasti lentoonlähtevän torjuntahävittäjän. Von Braun esitteli suunnitelmansa Saksan ilmailuministeriölle (RLM) 6. heinäkuuta 1939.
Lentokoneen runko oli sikarin muotoinen ja sen siivet olivat suorat, mutta suipot. Polttoainetankit olivat heti ohjaamon takana ja rakettimoottori oli rungon peräosassa. Tämä moottori käytti alkoholia ja nestemäistä happea polttoaineenaan. Moottorin suuttimen eteen oli asennettu neljä grafiitista valmistettua sivuperäsimen tapaista siivekettä, jotka ohjailivat kaasusuihkun suuntaa. Koneen pilotti istui paineistetussa ohjaamossa, jossa oli panssarilevyjä lisäsuojana. Aseistuksena tuli toimia neljä konekivääriä asennettuna siipien juuriin
RLM ei osoittanut kiinnostusta projektille, sillä he pitivät sitä epäkäytännöllisenä. Lentokoneen rakettimoottorit tarvitsivat nestemäistä happea toimiakseen, mutta sitä oli vaikea valmistaa ja säilöä. Myös koneiden säilömiseen ja laukaisemiseen erikoistuneet laitokset olisivat pitäneet rakentaa erikseen ja ne olisivat olleet helppoja kohteita vihollisen pommitukselle. RLM uskoi myös että Saksa tulisi voittamaan tulevan sodan nopeasti sen hetkisilläkin tavanomaisilla aseilla. RLM ei myöskään pitänyt suurten vihollispommikonelaivueiden uhkaa silloin todennäköisenä. Vastalauseena tälle päätti Wernher von Braun suunnitella Stratosphärenjäger II: n.
Toimintaperiaate

Von Braunin mukaan suuri määrä näitä hävittäjiä olisi varastoitu suureen halliin siivenkärjistään kahden kiskon varaan pystysuorassa asennossa. Vihollisen ilmahyökkäyksen tapahtuessa nousisivat pilotit nopeasti koneidensa kyytiin, jonka jälkeen koneet siirrettäisiin kiskoja pitkin ulos, jossa ne laukaistaisiin ilmaan suoraan kiskoilta. Koneita olisi laukaistu nopeassa tahdissa yksi toisensa jälkeen.
Laukaisun jälkeen olisi konetta ohjattu noin minuutin ajan maasta käsin Würzburg tutkan avulla viholliskohdetta kohti, noin 8000 metrin korkeuteen. Tämän jälkeen pilotin tuli ottaa ohjat käsiinsä ja kytkeä rakettimoottori lento moodiin lisäpolttokammion avulla. Lento moodi antoi riittävän lentonopeuden hyökkäämistä varten, sekä käytti jäljellä olevaa polttoainetta paljon hitaammin. Hyökkäyksen jälkeen olisi pilotti ohjannut koneen purjelentokoneen tavoin alas ja laskeutunut nurmikentälle jalaksen avulla.
Strategisesti sijoitettu laukaisukeskus ja nopeasti tapahtuvat lentoonlähdöt olisivat tehneet koko konseptista tehokkaan aseen vihollisten pommikonelaivueita vastaan.
Tekniset tiedot

Miehistö: 1
Pituus: 9.3 m
Korkeus: 3.02 m
Kärkiväli: 8.5 m
Lentoonlähtöpaino: 5000 kg
Tekniset tiedot > Suoritusarvot

Lentonopeus: 700 km/h
Nousunopeus: 151 m/sek
Lakikorkeus: 8000 m
Väliaikainen yleisvenäläinen hallitus

Väliaikaisen yleisvenäläisen hallituksen kokouspaikka, Omskin kenraalikuvernöörin virkatalo.
Väliaikainen yleisvenäläinen hallitus (ven. Временное Всероссийское правительство, Vremennoje Vserossijskoje pravitelstvo; tunnettu myös nimellä Ufan direktorio) oli Ufassa ja sen jälkeen Omskissa Siperiassa Venäjän sisällissodan aikana syyskuusta marraskuuhun 1918 toiminut Venäjän valkoisten yhteinen hallitus. Väliaikainen yleisvenäläinen hallitus oli viimeinen Venäjän sisällissodan aikaisista hallituksista, jolla oli laaja poliittinen pohja.
Päätös väliaikaisen yleisvenäläisen hallituksen perustamisesta tehtiin 23. syyskuuta 1918 Ufassa pidetyssä valtakunnankokouksessa, jonka 170 edustajaa edustivat kahta saman vuoden kesäkuussa perustettua vastavallankumouksellista hallitusta, Samarassa toiminutta sosialistivallankumouksellisten (”eserrien”) Komutš-hallitusta ja Omskissa toiminutta Siperian väliaikaista hallitusta, sekä muita pienempiä ryhmiä. Väliaikaisen yleisvenäläisen hallituksen ohjelma oli kompromissi vasemmistolaisen Komutšin ja oikeistolaisen Siperian hallituksen välillä. Se lupasi tunnustaa perustuslakia säätävän kansalliskokouksen aseman, mutta kansalliskokous voitaisiin kutsua koolle aikaisintaan tammikuussa 1919. Tätä ei lopulta koskaan tehty. Väliaikaisen hallituksen oli alkujaan tarkoitus asettua Jekaterinburgiin, mutta rintaman läheisyyden vuoksi se siirtyi 9. lokakuuta Ufasta kaukaisempaan Omskiin.
Väliaikaisen hallituksen johdossa oli viiden miehen direktorio, johon valittiin sosialistivallankumouksellisten Nikolai Avksentjev ja Vladimir Zenzinov, Siperian hallituksen johtomies Pjotr Vologodski, liberaalina tunnettu kenraali Vasili Boldyrev sekä kadettipuolueen vasemmistosiipeen kuulunut Vladimir Vinogradov. Jäseniksi valittiin alun perin myös Nikolai Astrov ja Nikolai Tšaikovski, mutta he eivät toimineet lopullisessa direktoriossa. Direktorio ei koskaan muodostunut tehokkaaksi vallankäyttäjäksi eikä sen konservatiivisena pidetty linja nauttinut useimpien sosialistivallankumouksellisten luottamusta, mikä kavensi sen tukea. Oikeisto ja Siperiassa toimineen valkoisen armeijan johto ei luottanut hallitukseen juuri sen enempää.
Väliaikainen yleisvenäläinen hallitus syrjäytettiin lopulta sotilasvallankaappauksella 18. marraskuuta 1918. Edellisenä iltana Omskin kasakkajoukot vangitsivat direktorion sosialistivallankumoukselliset jäsenet Avksentjevin ja Zenzinovin. Kun Vologodski aamulla kutsui väliaikaisen hallituksen ministerit kokoon, he päättivät hylätä direktorion, ja sotaministeri Aleksandr Koltšak julistettiin ”ylimmäksi hallitsijaksi”. Mantšuriasta saapunut amiraali Koltšak oli tullut hallituksen sotaministeriksi vain kahta viikkoa aiemmin. On epäselvää, oliko hän itse mukana kaappauksen suunnittelussa. Koltšak joka tapauksessa johti tämän jälkeen Venäjän valkoisten yhteistä hallitusta käytännössä sotilasdiktaattorina seuraavan vuoden ajan. Myöhemmässä neuvostoliittolaisessa historiankirjoituksessa myös ympärysvaltojen interventiojoukkojen komentajien on väitetty juonitelleen direktoriota vastaan.
Visa vid vindens ängar

| Visa vid Vindens Ängar Alexander Rybak |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2011
 Julkaistu: 15. kesäkuuta 2011
 Formaatti: CD
 Tyylilaji: pop, rock
 Levy-yhtiö: Universal Music
Alexander Rybakin muut julkaisut
| No Boundaries 2010 | Visa vid Vindens Ängar 2011 | Christmas Tales 2012 |
Visa vid Vindens Ängar on valkovenäläis-norjalaisen Alexander Rybakin kolmas studioalbumi, joka on julkaistu vuonna 2011. Albumi on kokonaan ruotsinkielinen.
Kappalelista

Träden i villa borghese – 3.15
Din första kyss – 3.11
Resan till dig – 4.00
Visa vid vindens ängar – 2.49
En katt på min kudde – 3.29
Den lyssnande blomman – 2.40
Maria – 3.30
I ditt sommarhus – 2.54
Till en vildmarkspoet – 4.04
Jag föddes ur havet – 4.26
Arvostelut

Fanpop.com:
Svenska Dagbladet:
Kruonisin pumppuvoimalaitos

| Kruonisin pumppuvoimalaitos    Kruonio hidroakumuliacinė elektrinė |
| --- | --- |

Valtio:  Liettua 
Sijainti:  Kruonis (d) 
Koordinaatit:  54°47′56″N, 24°14′53″E
Rakentaminen alkoi:  1978
Sähköverkkoon:  1992
Valmistunut:  2000 (joulukuu)
Omistaja:  Lietuvos Energija 
Operaattori:  Ignitis Gamyba 
Pato
Tyyppi:  gravitaatiopato (betonia), maapato
Joki tai koski:  Niemen 
Pituus:  6 300 m  
Juoksutuskanavia:  ei ole 
Yläpuolinen patoallas
Pinta-ala:  3,03 km²  
Kokonaistilavuus:  0,048 km³  
Sääntelytilavuus:  0,041 km³ 
Inaktiivinen tilavuus:  0,007 km³
Keskikorkeus:  147 m  mpy. 
:  (140,0–153,5 m mpy.)
Alapuolinen allas
Nimi:  Kaunasin patojärvi, Niemen
Pinta-ala:  63,5 km²  
Keskikorkeus:  24,6 m 
Voimalaitos
Tyyppi:  pumppuvoimalaitos
Käyttötarkoitus:  säätövoima
Pudotuskorkeus:  103,5 m  
Rakennevirtaama:  904 m³/s  
Kapasiteetti:  900 MW  
Pumpputurbiinit:  4 × Francis (220/225 MW)
Pumppausvirtaama:  756 m³/s 
Varaston tyhjennys:  12 h 
Pumppaushyötysuhde:  74 %
Vuosittainen varastointi:  661 GWh (v. 2014)
 fiKruonisin pumppuvoimalaitos 
Verkkosivut:  www.kruoniohae.lt 
Commons:  luokka
Kruonisin pumppuvoimalaitos on pumppuvoimalaitos Liettuan Kruonisin kauppalassa. Energian varastoimiseen käytetään Niemenjoen vettä, joka pumpataan varastoaltaaseen yli 90 metrin korkeuteen. Pumppuvoimalaitos toimii yhdessä Kaunasin vesivoimalaitoksen kanssa. Voimalaitoksen omistaa Liettuan valtion omistama Lietuvos Energija ja sitä operoi Ignitis Gamyba.
Varastoaltaat > Yläallas

Yläallas on rakennettu mäen lakialueelle maapadolla, jonka pituus yhdessä betonisen gravitaatiopadon kanssa on 6,3 kilometriä. Sen sisälle jää varastoallas, jonka pinta-ala on täyteen pumpattuna 3,03 neliökilometriä. Altaaseen mahtuu vettä 48 miljoonaa kuutiometriä, josta sähköntuotannossa voidaan käyttää 41 miljoonaa kuutiometriä. Altaan vedenkorkeus laskee tällöin 153,5 metristä mpy. 140,0 metriin.
Varastoaltaat > Ala-allas

Voimalaitoksen ala-altaana toimii Niemenjoen Kaunasin patojärvi, joka on muodostunut Kaunasissa sijaitsevan Kaunasin vesivoimalaitoksen padon taakse. Itämereen virtaavan joen patojärvessä on aina riittävästi vettä varastoaltaan täyttämiseksi, mutta samalla pumppaus voi pienentää patojärven vesimäärää. Joen keskivirtaama on 616 m³/s, joten useimmissa tapauksissa pumpattavan veden tilalle tulee lähes saman verran lisää.
Pumppuvoimalaitos

Pumppuvoimalaitos ei tuota itse yhtään uutta sähköenergiaa, koska kaikki sen tuottama energia on peräisin yläaltaaseen pumpatusta vedestä. Pumppauksessa kulutetusta energiasta saadaan sähköntuotannossa takaisin 74 % hyötysuhteella. Yläaltaan betonipadosta tulee neljä 840 metriä pitkää paineputkea mäen rinnettä alas Niemenjoen tasalla sijaitsevaan tuotantorakennukseen. Putkien sisähalkaisija on 7,5 metriä ja ulkohalkaisija 8,4 metriä. Tuotantorakennuksessa, joka on 127 metriä pitkä, 70 metriä korkea ja 50 metriä leveä, sijaitsee neljä pumpputurbiinia. Voimalan rakennusvaiheessa on vielä jätetty tilaa neljälle lisäputkelle ja pumpputurbiinille.
Pumpputurbiinit ovat vesiturbiineja, joita voidaan sähköntuotannon lisäksi käyttää myös veden pumppaamiseen takaisin ylös. Pumppauksessa sähkömoottoreina toimivat sähkögeneraattorit, joiden rakenne mahdollistaa molemmat toiminnot. Niiden mekaaninen kapasiteetti sähköntuotannossa on 225 megawattia (MW) ja pumppaamisessa 220 MW. Pystyasennossa toimivat Francis-turbiinit on toimittanut venäläinen Leningradin metallitehdas (ven. Ленинградский металлический завод) ja sähkögeneraattorimoottorit Pietarin Elektrosila (ven. Электросила). Vesiturbiinit ovat mallia RONT-115-V-630 ja sähkögeneraattorit VGDS-1025/245/40UHL . Generaattorit tuottavat sähköä 15 750 voltin jännitteellä, joka nostetaan muuntamolla siirtoverkkoa varten 330 000 volttiin. Yksiköiden toimintaa voidaan säätää sähköntuottamiseen 0–225 megawatin tehoalueella, mutta pumppaamisessa toimitaan kiinteällä 220 megawatin teholla. Yksi vesiturbiini voi päästää vettä läpi 226 kuutiometriä sekunnissa (m³/s) ja pumppauksessa sen virtaama on 189 m³/s. Täyteen pumpatun varastoaltaan tyhjennys täydellä teholla kestää 12 tuntia. Pumppuvoimalan vuosituotanto on vuonna 2014 ollut 661 gigawattituntia (GWh) ja vuonna 2015 se on ollut 670 GWh.
Toiminta

Pumppuvoimalaitoksen tehtävä on toimia Liettuassa sähköverkon kulutusvaihteluiden aikana tuotantoa tukevana sähköreservinä ja sähkökatkosten aikana varavoimana. Tässä tehtävässä se pystyy huolehtimaan 94% kaikesta säätövoiman tarpeesta. Matalan kulutuksen aikana, jollainen esiintyy esimerkiksi öisin, voimala ostaa sähköenergiaa ja pumppaa sillä vettä yläaltaaseensa. Suuremman kulutuksen aikana, joka on yleensä päiväsaikaan, se päästää vettä takaisin ala-altaaseen ja tuottaa vedestä sähköä sähköverkkoon. Koska yösähkö on halvempaa kuin päiväsähkö, on pumppaustoiminta hyötysuhteesta huolimatta yleensä kannattavaa. Sähköntuotanto voidaan käynnistää kahden minuutin varoitusajalla. Voimalan toinen tehtävä on osallistua sähköverkon taajuuden ja jännitteen pitämiseen vakaana.
Historiaa

Huhtikuussa 1960 päätettiin Neuvostoliitossa rakentaa Liettuaan suuri lämpövoimalaitos ja lisäksi myöhemmin suunniteltiin sen rinnalle ydinvoimalaitos. Näiden kanssa tarvittiin vielä tasapainottava voimalaitos, joka pystyisi toimimaan säätövoimana ja tarvittaessa korvaamaan toisen suuremman voimalaitoksen pysähtymisen. Paikan valintaan vaikuttivat Kaunasin patojärven suuruus ja mahdollisen yläaltaan paikan valinta. Neljän vuoden aikana laaditut suunnitelmat hyväksyttiin vuonna 1978 ja rakentamislupa annettiin vuonna 1984. Aluksi oli tarkoitus rakentaa 1 600 MW:n voimala kahdeksalla 200 MW:n pumpputurbiinilla, mutta suunnitelmaa pienennettiin neljään 225 MW:n pumpputurbiiniin. Ensimmäinen pumpputurbiini alkoi toimintansa vasta Liettuan itsenäistyttyä helmikuussa 1992, toinen elokuussa 1992, kolmas elokuussa 1994 ja neljäs kesäkuussa 1998. Patoaltaan viimeiset työt valmistuivat joulukuussa 2000.
Viidennen yksikön rakentamista on suunniteltu pitkään ja sen piti olla valmiina vuonna 2014. Hanke kuitenkin siirtyi, koska Liettuan sähköverkko liitettiin NordBalt- ja Litpol-kaapeleilla naapurimaiden sähköverkkoihin vuonna 2014.
Huomioita

1 2 3 4 5 6  Tiedot on luettu liettuankielisen wikipedian artikkelista lt:Kruonio hidroakumuliacinė elektrinė.
↑  Tiedot on luettu liettuankielisen wikipedian artikkelista lt:Kauno marios.
Käännös suomeksi
Visage

| Visage |
| --- | --- |
 Visagen laulaja Steve Strange esiintymässä.
Tiedot
Toiminnassa:  1978–1985 2004–2010 2012–2015
Tyylilaji:  synthpop, uusi aalto
Kotipaikka:  Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Levy-yhtiö:  Polydor Radar Blitz Club / Control Room
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Visage oli brittiläinen synthpop-yhtye, joka perustettiin Lontoossa vuonna 1978. Yhtye yhdistettiin läheisesti 1980-luvun alun New Romantic -tyyliin. Visage on tunnetuin hittikappaleestaan ”Fade to Grey”, joka julkaistiin vuoden 1980 loppupuolella. Britanniassa kaksi yhtyeen albumia, Visage ja The Anvil, sijoittui Britannian albumilistan kahdenkymmenen parhaimman joukkoon ja viisi yhtyeen singleä sijoittui Britannian singlelistan kolmenkymmenen parhaimman joukkoon. Yhtye hajosi vuonna 1985 heidän kolmannen albuminsa Beat Boy epäonnistuessa kaupallisesti.
Laulusolisti Steve Strange lämmitteli Visagea erilaisissa nostalgiabileet Britanniassa ja muualla Euroopassa. Vuonna 2013 ilmestyi kokonaan uutta musiikkia sisältänyt albumi ”Hearts and knives”. Vuonna 2014 julkaistiin vanhoja hittikappaleita lämmittelevä ”Orchestral” -albumi, jolla musiikin soittaa sinfoniaorkesteri. Visagen viides ja viimeinen studioalbumi ”Demons to diamonds” julkaistiin marraskuussa 2015 postuumisti, sillä Steve Strange kuoli 55-vuotiaana sydänkohtaukseen saman vuoden helmikuussa.
Jäsenet

Steve Strange – laulu (1978–1985, 2004–2010, 2012–2015)
Rusty Egan – rummut, lyömäsoittimet (1978–1985)
Midge Ure – kitara, syntetisaattori (1978–1982)
Billy Currie – koskettimet, syntetisaattori, viulu (1978–1984)
Dave Formula – koskettimet, syntetisaattori (1978–1984)
John McGeoch – kitara (1978–1981)
Barry Adamson – bassokitara (1978–1979)
Steve Barnacle – bassokitara (1982–1985, 2012–2015)
Gary Barnacle – saksofoni (1984–1985)
Andy Barnett – kitara (1984–1985)
Sandrine Gouriou – koskettimet, syntetisaattori, laulu (2004–2010)
Rosie Harris – koskettimet, syntetisaattori, laulu (2004–2010), bassokitara (kiertueella vuonna 2013)
Ross Tregenza – koskettimet, syntetisaattori, laulu (2004–2010)
Steven Young – koskettimet, syntetisaattori, laulu (2004–2010)
Lauren Duvall – laulu (2012–2015)
Robin Simon – kitara (2012–2015)
Logan Sky – koskettimet, syntetisaattori (2014–2015)