stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lahnajärvi (Siikainen)

| Lahnajärvi (Siikainen) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Siikainen 
Koordinaatit:  61°46′43″N, 21°53′30″E
Järvinumero:  36.018.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  48  m 
Pinta-ala:  16,22  ha 
 fiLahnajärvi (Siikainen) 
Lahnajärvi on suhteellisen kirkasvetinen pienehkö järvi Siikaisten Leväsjoen kylässä. Matkaa Porista Lahnajärvelle on noin 50 kilometriä. Järvellä on kunnan uimaranta ja järveä ympäröi noin kymmenkunta loma-asuntoa. Vakinaista asutusta Lahnajärven rannalla oli vielä 1960-luvulla.
↑  https://beta.paikkatietoalusta.fi/tietokortit/nimisto/paikka/10229295. Tieto on haettu Wikidatasta.
Konrad Bitz

| Konrad Bitz |
| --- | --- |
 Konrad Bitz (oikealla alhaalla) kuvattuna hänen tilaamansa Missale Aboensen aloitussivulle. Kuvan keskellä on Bitz-suvun vaakuna.
Turun hiippakunnan tuomiorovasti
 1450–1460  
Edeltäjä:  Olavi Maununpoika
Seuraaja:  Henrik Freese
Turun piispa
 1460–1489  
Edeltäjä:  Olavi Maununpoika
Seuraaja:  Maunu Särkilahti
Henkilötiedot
Kuollut: 13. maaliskuuta 1489 Kuusisto
Vanhemmat:  Henrik Bitz vanhempi Anna Clausdotter (Klasintytär) Djäkn
Tiedot
Koulutus:  Maisteri
Tutkinnot:  Leipzigin yliopisto Bolognan yliopisto
Uskonto:  Roomalaiskatolilainen
Konrad Bitz (Kort Bitz) (k. 1489) toimi Turun piispana vuosina 1460–1489. Hän otti osaa Kalmarin unioniin liittyviin sotiin. Bitzin aikana painettiin hänen tilauksestaan ensimmäinen Suomea varten painettu kirja, Missale Aboense, vuonna 1488.
Tausta

Konrad (Conradus) Bitz oli syntyperältään suomalaista rälssisukua Bitz eli Bidz. Hänen isänsä Henrik Bitz vanhempi (n. 1395–1458) toimi Etelä-Suomen laamannina ja Turun linnanpäällikkönä sekä kuului valtaneuvoksena aikansa merkittävimpiin suomalaisiin rälssimiehiin. Äiti Anna Clausdotter (Klasintytär) Djäkn oli Turun mahtavan linnanpäällikön Klaus Lydekenpoika Djäknin ja Kristina Jönsdotter Garpin neljäs tytär, jonka perintöä oli Nousiaisten Nyynäinen (Nynäs) kartano Lemussa.
Konradilla oli myös ainakin kaksi veljeä, Klaus ja Erik Bitz sekä sisar Birgitta Henriksdotter Bitz (1430–1471). Birgitta nai ensin Tukholman linnanvouti Olof Draken ja sittemmin valtaneuvos Sune Sunesson Illen (n. 1360–1448). Ille oli taasen ollut aiemmin naimisissa Birgitan tädin Anna Kortsdotter Bitzin (n. 1390–1419 jälkeen) kanssa. Tästä myöhemmästä lapsettomasta avioliitosta on todisteena se, että kun Illen omaisuutta jaettiin vuonna 1463, maaomaisuuteen kuului varsinaissuomalaisten tilojen lisäksi myös Ala-Satakunnassa Kokemäen Ylistarossa sijaitseva tila ja perinnönjaossa olivat paikalla piispa Konrad ja laamanni Erik Bitz.
Opiskelu

Konrad Bitz opiskeli Leipzigin yliopistossa, jonka matrikkeliin hänet kirjoitettiin 16.10.1438 yhdessä toisen suomalaisen opiskelijan Petrus Magnin kanssa. Luettelo suomalaisopiskelijoiden kuuntelemista kursseista osoittaa, että suomalaiset liikkuivat omana ryhmänään ja opetus oli pikemminkin kansallista kuin kansainvälistä. Suomalaiset seurasivat mieluiten omaan kansakuntaansa kuuluvien maistereiden opetusta.
Leipzigissa 1430-luvulla opiskelleista suomalaisesta vain Bitz suoritti tutkintoihin vaadittavat opinnäytteet Leipzigissa. Hän valmistui baccalaureukseksi kolmen vuoden opintojen jälkeen 7.6.1441 ja maisteriksi 31.12.1442. Tämän jälkeen hän opiskeli kanonisen oikeuden kehdossa Bolognan yliopistossa.
Kanoninen oikeus ulottui ihmiselämän ja yhteiskunnan kaikille alueille, nivoutui saumattomasti yhteen siviilioikeuden kanssa ja kirkolle kanoninen oikeus oli paras suojamuuri maallisten valtiaiden pyrkimyksiä vastaan. Johtavan papiston perehtyneisyys tähän kirkon omaan oikeusjärjestelmään oli välttämättömyys myös Suomen kirkolle.
Ruotsin kirkolliskokous päätti vuonna 1475 perustaa täysimittaisen studium generalen Ruotsiin. Tämä Uppsalan yliopisto sai paavin perustamisbullan vuonna 1477. Osoituksena siitä, että vastaperustetun yliopiston oli tarkoituksena palvella kaikkien valtakunnan hiippakuntien tarpeita, ei yksin Uppsalan arkkihiippakuntaa, oli perustamisasiakirjan allekirjoittajien suuri määrä. Sen olivat allekirjoittaneet kaikki valtaneuvokset ja piispat, myös Turun Konrad Bitz. Samanaikaisesti säätykokous sanoutui lopullisesti irti kuningas Kristian I:sta.
Turun hiippakunnan tuomiorovasti

Palattuaan opiskelemasta maisteri Bitz valittiin Turun tuomiorovastin virkaan vuonna 1450, kun virkaa aiemmin hoitanut Olavi Maununpoika valittiin Turun piispaksi. Bitz toimi tuomiorovastina siihen asti, että hänet valittiin piispaksi vuonna 1460. Tuomiorovastina häntä seurasi Pariisin yliopiston maisteri Henrik Freese.
Turun piispa

Konrad Bitz vihittiin piispan virkaan vuonna 1460 Sienassa. Piispana toimiessaan Bitzin kerrotaan laiminlyöneen joitain velvollisuuksiaan. Hän esimerkiksi syyllistyi vihkivallan väärinkäyttöön ja rasitti seurakuntia ylimääräisillä veroilla. Kuitenkin hänen aikanaan myös toteutettiin hallinnollisia uudistuksia, kuten vuoden 1474 kapitulisääntö, jossa mm. määrättiin, että maaseurakuntien kirkkoherrojen tuli harjaantua tehtäviinsä toimimalla tuomiokirkon kuoripappeina. Säännöissään hän otti kantaa myös loitsimiseen, jota piti pakanallisena tapana.
Konrad Bitzin aika oli etenkin Hämeessä vilkasta kirkonrakennuskautta. Kirkkojen ja niiden sisustuksen taiteellinen ja käytännöllinen suunnittelu otettiin piispan ja tuomiokapitulin valvontaan ja vuoden 1480 tienoilla Bitz antoi säädöksen, ettei kukaan kirkkoherra saanut ottaa ilman piispan lupaa kirkkorakennusta varten muurareita, lasinleikkaajia, maalareita, puuseppiä tai muita ammattimiehiä.
Lisäksi koulujen epäkohtiin puututtiin, köyhien teinien harjoittamaa teininkulkua säädeltiin ja huonosti palkattuja rehtoreita kiellettiin vaatimasta itselleen osaa teinien keräämistä almuista. Vuonna 1462 Bitz vihki Naantalin luostarin sekä antoi säännöksen luostarielämään siirtyvän papin omaisuuden jaosta. Konrad Bitzin aikana vuonna 1466 Turun tuomiokirkon keskilaivaa korotettiin, ja se holvattiin kemiöläisen muurarimestari Pietarin johdolla.
Vuonna 1461 Bitz antoi Vesilahden kirkolle anekirjeen, jossa luvattiin etuuksia niille, jotka osallistuivat juhlakulkueisiin tai votiivimessuihin, kuuntelivat messuja, saarnoja tai hetkipalveluksia, rukoilivat kirkolle suotuisia aikoja, koko kristikunnalle rauhaa ja hyvää säätä, kiertävät hautausmaan rukoillen kuolleiden uskovien puolesta, lukevat kirkon alttarilla polvillaan Isä meidän -rukouksen ja enkelin tervehdyksen (Ave Maria), ovat läsnä hautauksissa, seuraavat mukana ehtoollisen tai viimeisen voitelun sakramenttia sairaalle kannettaessa sekä lukevat aamu- ja iltasoiton aikana kolmasti polvillaan enkelien tervehdyksen. Lisäksi anekirje mainitse ne, jotka antavat almun kirkon rakennusrahastoon.
Vasemmalla on kuva vuonna 1488 painetun messukirjan Missale Aboensen nimiölehdestä. Kuvassa esiintyvät keskellä Suomen kirkon suojeluspyhimys piispa Henrik jaloissaan murhamies Lalli sekä polvistuneina Turun tuolloinen piispa Konrad Bitz oikealla ja tuomiorovasti Maunu Särkilahti vasemmalla. Konrad Bitz pitää käsissään Turun tuomiokirkon vaakunaa. Huomattavaa on, että tuomiorovasti on kuvattu miltei piispan kokoiseksi, mikä hyvin kuvastaa miesten tasavahvaa asemaa Turun hiippakunnassa.
Bitzin vaikutus

Bitzin päämäärä oli piispan ja kirkon aseman säilyttäminen yhteiskunnassa vaikka kovin ottein. Seppo Suvanto on arvioinut, että tämä lopulta koitui myös Suomen eduksi, sillä näin maa säästyi pahimmalta hävitykseltä.
Konrad Bitz kuoli Kuusiston piispanlinnassa 13.3.1489 ja hänet on haudattu Turun tuomiokirkkoon Pormestarin kuoriin.
Aiheesta muualla

Jul. Finnberg : Mahtava keskiajan kirkkoruhtinas Konrad Bitz, joka haudastaan hankki itselleen muistomerkin Turun tuomiokirkkoon, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 16.06.1929, nro 24, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Olavi Maununpoika | Turun piispa 1460–1489 | Seuraaja: Maunu Särkilahti |
Leipzigin yliopiston sinetti.
Konrad Bitz tilasi piispana ollessaan messukirja Missale Aboensen, yhden ensimmäisistä Suomea varten painetuista kirjoista.
Kääpiöpoimulehti

| Kääpiöpoimulehti |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Poimulehdet Alchemilla
Laji::  australis
Kaksiosainen nimi
 Alchemilla australis  (Rydb.) Bomble 
Synonyymit
 Aphanes australis Rydb. 
Katso myös
   Kääpiöpoimulehti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kääpiöpoimulehti (Alchemilla australis) on ruusukasveihin kuuluva yksivuotinen pieni ruohokasvi, joka kasvaa alkuperäisenä Euroopassa ja Välimerenalueella. Se on sijoitettu vaihtoehtoisesti myös erillisenä sukuna pidettyihin poimukkeihin (Aphanes) nimenään kääpiöpoimukki.
Ulkonäkö ja koko

Kääpiöpoimulehti on hento- ja rentovartinen ja kasvaa 3–10 senttimetriä korkeaksi. Lehdet ovat syvälle kolmiliuskaisia, kolmesta viiteen millimetriä pitkiä. Kukat ovat pieniä, 1,2–1,8 millimetriä, nelilukuisia ja teriöttömiä. Ne kasvavat tiheästi lehtihangoissa jääden korvakkeiden väliin piiloon. Hedelmänä on pähkylä, joka leviää kuivuneen verhiön avulla.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Kääpiöpoimulehden (Alchemilla australis) levinneisyys Suomessa.
Suomen Lajitietokeskus: Kääpiöpoimulehti – Alchemilla australis
Lars Dufholm

Lars Herbert Dufholm (1. tammikuuta 1920 Helsinki – 4. syyskuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen lainsäädäntöneuvos ja suomenruotsalainen yhteiskunnallinen ja poliittinen vaikuttaja.
Dufholm kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1939 ja suoritti Helsingin yliopistossa ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1950 sekä oikeustieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1951. Hän palveli sotavuosina rintamalla. Dufholm toimi Studentbladetin päätoimittajana vuonna 1948, Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan varapuheenjohtajana vuosina 1951–1953 ja eduskunnan ruotsinkielisen kanslian vt. notaarina sekä valiokuntien tulkkina vuosina 1950–1958. Vuodesta 1959 eläkkeelle jäämiseensä saakka hän oli oikeusministeriön lainsäädäntöosaston tarkastustoimiston lainsäädäntöneuvoksena. Hän oli myös eduskunnan suuren valiokunnan vt. sihteerinä vuosina 1964, 1967 ja 1968 sekä Helsingin teknillisen oppilaitoksen yhteiskunta- ja lainopin opettajana vuosina 1957–1967.
Dufholm oli Paasikivi-seuran sihteeri vuosina 1958–1967 ja sen varapuheenjohtaja vuosina 1968–1974. Hän vaikutti Ruotsalaisessa Kansanpuolueessa (RKP) ja hänet valittiin Urho Kekkosen vaaliliiton valitsijamieheksi vuoden 1962 presidentinvaaleissa. Dufholm kuului suomenruotsalaisten sosiaaliliberaalien ryhmään ja oli Svensk socialliberal samling -yhdistyksen hallituksen puheenjohtaja vuosina 1955–1956 sekä Nyliberala studentförbundet -opiskelijajärjestön puheenjohtaja vuosina 1957–1959. Hän erosi RKP:stä 1970-luvulla vastalauseena puolueen oikeistosiiven toiminnalle, ja oli vuoden 1975 eduskuntavaaleissa Liberaalisen Kansanpuolueen (LKP) ehdokkaana. Dufholm kuului Nya Argus -lehden toimituskuntaan. Hän oli myös Nylands Nation -osakunnan kuraattori vuosina 1952–1954.
Dufholm oli vuosina 1972–1975 puolustuslaitoskomitean puheenjohtaja. Sadankomitea myönsi hänelle vuonna 1986 rauhantyön palkinnon, koska hän oli virkamiehenä vastustanut valmiuslainsäädäntöhanketta, joka olisi rajoittanut kansalaisten perusoikeuksia. Dufholm arvosteli julkisesti myös poliisin käyttämää väkivaltaa sen hajottaessa kesäkuussa 1970 Helsingissä Iranin šaahin Mohammed Reza Pahlavin vastaisen mielenosoituksen.
Teoksia

60-luvun perspektiivi (toim. yhdessä Ralf Fribergin ja Nils-Börje Stormbomin kanssa). Alkuteos Perspektiv på sextiotalet, 1961.
Komárno

| Komárno Komárom |
| --- | --- |

 vaakuna
 Komárno
 Koordinaatit: 47°45′45″N, 18°07′46″E 
Valtio:  Slovakia
Alue (kraj):  Nitran alue
Piiri:  Komárno
Ensimmäinen maininta:  1075
Hallinto:  
 – Pormestari:  Béla Keszegh
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  103.16 km²
Korkeus:  109 m
Väkiluku:  32,643
 – Väestötiheys:  317.98 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  945 01
Suuntanumero(t):  +421 35
 
 [www.komarno.sk] 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Komárno (unk. Komárom, saks. Komorn, serb. Коморан (Komoran)) on kaupunki Nitran alueella Slovakiassa. Vuonna 2021 siellä asui noin 32 000 asukasta. Sen kaksoiskaupunki on Unkarin puolella sijaitseva Komárom.
Sijainti

Komárno sijaitsee Tonava- ja Váh-jokien yhtymäkohdassa.
Väestö

Komárno on tärkeä kaupunki Slovakian unkarilaisvähemmistölle. Vuonna 2011 kaupungin asukkaista noin 53% oli unkarinkielisiä.
Historia

Komárnon alue on asututettu yhtäjaksoisesti jo varhaiselta pronssikaudelta alkaen. Se kuului sekä Rooman valtakuntaan, Nitran ruhtinaskuntaan että suur-Määriin kunnes unkarilaiset valtasivat alueen 1000-luvulla. Unkarin kuningas Béla IV myönsi Komárnolle kaupunkioikeudet vuonna 1265.
Komárnon linna rakennettiin 1546–1557. Sen jäänteet ovat Keski-Euroopan suurin linnakekokonaisuus. Turkkilaiset polttivat kaupungin vuosina 1529 ja 1594, mutteivät pystyneet valloittamaan sitä.
Kaupunki kukoisti 1700-luvulla. Se oli 10 000 asukkaallaan Itävallan kymmenenneksi suurin kaupunki ja sen talous perustui kaupankäynnille, käsitöille sekä laivanrakennukselle. Vuonna 1745 Maria Teresia myönsi Komárnolle vapaan kuninkaallisen kaupungin aseman.
Tšekkoslovakian itsenäistymisen jälkeen Komárnon asema oli jonkin aikaa epäselvä. Lopulta Trianonin rauhansopimus vuonna 1920 jakoi kaupungin Tonavan mukaisesti keskeltä kahtia Tšekkoslovakian ja Unkarin välillä. Koko kaupunki siirrettiin väliaikaisesti takaisin Unkarille Wienin ensimmäisessä välitystuomiossa, mutta akselivaltojen hävittyä toisen maailmansodan raja palasi erottamaan kaupungin. Sodan jälkeen tapahtuneen Slovakian ja Unkarin välisen väestönvaihdon aikana noin 6000 Komárnon unkarilaista siirrettiin Unkariin. Tšekkoslovakian jakautumisen jälkeen Komárno on kuulunut Slovakiaan.
Komárno on ollut monta kertaa Unkarin ja Slovakian kahdenvälisten suhteiden keskipisteessä. Vuonna 1990 kaupungissa osoitettiin mieltä Slovakian hallitusta vastaan kun se oli ilmoittanut aikomuksestaan tehdä slovakista maan ainoan virallisen kielen. Vuonna 2009 Unkarin presidentti László Sólyom ilmoitti tulevansa Komárnoon paljastamaan Tapani I:n patsaan tämän muistopäivänä 20. elokuuta. Slovakian hallitus ilmoitti ettei se tulisi päästämään Sólyomia maahan vedoten päivämäärän olevan sama kuin Tšekkoslovakian miehityksellä vuonna 1968, mihin myös Unkari oli ottanut osaa. Lopulta Solyóm piti puheen Komárnon ja Komáromin välisellä sillalla, joka oli sama silta, jonka kautta Unkarin armeija oli edennyt Slovakiaan 50 vuotta aiemmin.
Teollisuus

Kaupungissa sijaitseva jokivenetelakka on Keski-Euroopan suurimpia.
Urheilu

Koripalloseura BC Komárno pelaa Slovakian korkeimmalla sarjatasolla.
Opiskelu

Unkarinkielinen Selye Jánosin yliopisto on toiminut Komárnossa vuodesta 2004.
Kuuluisia asukkaita

Ľudovít Ódor, Slovakian pääministeri
Ystävyyskaupungit

Lähde
Komárom, Unkari
Lieto, Suomi
Weißenfels, Saksa
Kralupy nad Vltavou, Tšekki
Blansko, Tšekki
Terezín, Tšekki
Sebes, Romania
Aiheesta muualla

Kaupungin kotisivut (slovakiksi)
Lahnajärvi (järvi Salossa)

| Lahnajärvi |
| --- | --- |

Valtiot:   Suomi
Paikkakunta:  Suomusjärvi, Salo
Koordinaatit:  60°22′25″N, 23°42′13″E
Järvinumero:  24.034.1.013 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  65  m 
 fiLahnajärvi 
Lahnajärvi elokuussa 2013.
Lahnajärvi huhtikuussa 2014.
Lahnajärvi on pieni järvi Lahnajärven kylässä entisessä Suomusjärven kunnassa, nykyisessä Salon kaupungissa. Lahnajärvi sijaitsee suunnilleen Helsingin ja Turun puolivälissä, ja sen ohi kulkevat sekä nykyinen moottoritie (valtatie 1), jolla siellä on liittymä, että sen vieressä oleva entinen valtatie, nykyinen seututie 110.
Lahnajärven rannalle valtatien varteen perustettiin 1950-luvulla Suomen ensimmäinen taukopaikka, jossa oli muun muassa kahvila, ravintola ja huoltoasema ja jonka kohdalla linja-autojen pikavuorotkin pysähtyivät. Lahnajärven taukopaikka oli toiminnassa, mutta suljettiin kun moottoritie valmistui vuonna 2008 ja oli suljettuna aina vuoden 2015 syksyyn asti, jolloin avautui uudelleen. 1980-luvulla Lahnajärvelle perustettiin myös vesipuisto, joka kuitenkin jäi lyhytikäiseksi.
Järvi kuuluu Kiskonjoen–Perniönjoen vesistöön.
Järven pinta-ala on 0,769 km², syvyys 7,4 m, rantaviivan pituus 4,99 km ja järven korkeus merenpinnasta 64,8 m.
Lady

| Lady> The Lady |
| --- | --- |
 Norma Talmadge ja Wallace MacDonald
Ohjaaja:  Frank Borzage
Käsikirjoittaja:  Frances Marion
Perustuu:  Martin Brownin näytelmään
Tuottaja:  Norma Talmadge Joseph Schenck
Kuvaaja:  Tony Gaudio
Tuotantosuunnittelija:  William Cameron Menzies
Pukusuunnittelija:  Clare West
Pääosat:  Norma Talmadge Wallace MacDonald
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Norma Talmadge Film Corporation
Levittäjä:  First National
Ensi-ilta:   26. tammikuuta 1925 New York City, New York 8. helmikuuta 1925 maanlaajuinen  2. marraskuuta 1925
Kesto:  96 minuuttia
Alkuperäiskieli:  mykkä (välitekstit englanniksi)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lady (engl. The Lady) on vuonna 1925 ensi-iltansa saanut Frank Borzagen ohjaama yhdysvaltalainen mykkä draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge ja Wallace MacDonald. Norma Talmadge Film Corporation toimi elokuvan tuotantoyhtiönä ja First National Pictures levittäjäyhtiönä.
Lady perustuu vuosina 1923–1924 esitettyyn Martin Brownin samannimiseen Broadway-näytelmään The Lady, joka sai ensi-iltansa Empire-teatterissa 4. joulukuuta vuonna 1923. Näytelmän pääosissa olivat Mary Nash Polly Pearlina ja Elisabeth Risdon Fanny Le Clarena, jota Doris Lloyd näytteli elokuvassa. Näytelmä suljettiin helmikuussa vuonna 1924, ja sen tuottajana toimi A. H. Woods. Näytelmässä näytellyt Junior Durkin sai myöhemmin kuuluisuutta elokuvissa. Näytelmän pohjalta Frances Marion laati elokuvan käsikirjoituksen. Lady kuvattiin lokakuussa vuonna 1924.
Lady sai Yhdysvaltain ensi-iltansa New Yorkissa 26. tammikuuta vuonna 1925, jonka jälkeen elokuvan maanlaajuinen ensi-ilta oli 8. helmikuuta. Suomessa elokuva sai ensi-illan 2. marraskuuta vuonna 1925. Vuonna 1933 näytelmästä filmatisoitiin elokuva Naisen salaisuus, jonka pääosassa on Irene Dunne. Ladyn yhtä kopiota säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjastossa. Kongressin kirjaston versiosta puuttuu yksi kela.
Juoni

B-luokan englantilaisvarieteeteatterin laulajatar Polly Pearl (Norma Talmadge) avioituu vastuuntunnottoman aristokraatin pojan Leonard St. Aubyns Juniorin (Wallace MacDonald) kanssa. Aubynsin isä Leonard St. Aubyns Senior (Brandon Hurst) jättää poikansa perinnöttömäksi tämän naitua varieteeteatterin laulajan. Nuorempi Aubyns menettää viimeiset rahansa uhkapeleihin Monte Carlossa, ja kuoltuaan hän jättää Pollyn ja nuoren poikansa rahattomaksi. Kun Pollyn entinen appi yrittää saada pojanpoikansa huoltajuuden itselleen, Polly jättää poikansa englantilaisille tuttavilleen, jotka palaavat Englantiin tämän kanssa. Pian Polly matkustaa Lontooseen vaatimaan poikaansa takaisin ja etsii häntä viikkojen ajan, mutta ei löydä yhtään johtolankaa pojastaan tai englantilaisista tuttavistaan. Vuosia myöhemmin Pollysta on tullut Le Havressa sijaitsevan kahvilan omistaja. Polly todistaa tappelun, missä englantilaissotilas tappaa vahingossa humalaisen toverinsa. Polly tunnistaa englantilaissotilan pojakseen ja haluaa ottaa syyt omille niskoilleen. Englantilaisherrasmiehen tavoin poika kieltäytyy äitinsä uhraustarjouksen ja pakenee viranomaisia Amerikkaan uuden elämän perässä jättäen äitinsä taakseen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Norma Talmadge  | … |  Polly Pearl   |
|  Wallace MacDonald  | … |  Leonard St. Aubyns, Jr.   |
|  Brandon Hurst  | … |  Leonard St. Aubyns, Sr.   |
|  Paulette Duval  | … |  madame Adrienne Catellier   |
|  Emily Fitzroy  | … |  madame Blanche   |
|  Johnny Fox  | … |  Freckles   |
|  Alfred Goulding  | … |  Tom Robinson   |
|  George Hackathorne  | … |  Leonard Cairns   |
|  John Herdman  | … |  John Cairns   |
|  Doris Lloyd  | … |  Fannie St. Clair   |
|  Walter Long  | … |  Blackie   |
|  Miles McCarthy  | … |  herra Graves   |
|  Marc McDermott  | … |  herra Wendover   |
|  Margaret Seddon  | … |  rouva Cairns   |
Aiheesta muualla

Lady Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Lady Elonet.
Lady AllMoviessa. (englanniksi)
Lady TCM Movie Databasessa (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kurt Roger

Kurt Roger (3. toukokuuta 1895 – 4. elokuuta 1966) oli säveltäjä. Hän syntyi Itävallassa wieniläisille vanhemmille ja sai Wienissä opetusta Guido Adlerilta ja Karl Weigliltä. Hän opiskeli myös Arnold Schönbergin luokalla, vaikkakaan ei omaksunut tämän kaksitoistasäveljärjestelmää. Vuosina 1923–1938 Roger opetti Wienin konservatoriossa. Anschlussin pakottamana hän muutti Lontoon kautta Yhdysvaltoihin; Yhdysvaltain kansalaisuuden hän sai vuonna 1945.
Roger opetti New Yorkissa ja Washington DC:ssä. Hän luennoi useilla yliopistoilla ja puhui radiossa. Vuonna 1948 hänet kutsuttiin takaisin Itävaltaan luennoimaan muun muassa Mozarteumiin. Vuonna 1964 hänestä tuli Queen's Universityn (Belfast) vieraileva professori. Itävallan hallitus teki hänestä vuonna 1965 Ansioritarikunnan ensimmäisen luokan jäsenen. Säveltäjä kuoli matkalla Wieniin, josta hän myös sai kunniahaudan.
Rogerin teosten esityksiä johtivat muiden muassa kapellimestarit Rafael Kubelík, Erich Leinsdorf, Sir Charles Groves ja Jac van Steen.
Levytys

ROGER: Chamber Music (Naxos 8.572238); Clarinet Quintet, Piano Trio, Piano Sonata, Variations on an Irish Air
Lascăr Catargiu

Lascăr Catargiu, D. Williamin piirros vuodelta 1881.
Lascăr Catargiu (13. marraskuuta 1823 Iași, Moldavia – 11. huhtikuuta 1899 Bukarest) oli romanialainen valtiomies, joka toimi Romanian pääministerinä neljä kertaa vuosina 1866, 1871–1876, 1889, 1891–1895.
Catargiusta tuli vuonna 1858 jäsen niin sanottuun ad hoc -divaaniin, joka oli perustettu päättämään Moldavian ja Valakian ruhtinaskuntien tulevasta hallinnosta. Vuonna 1859 konservatiivit kannattivat häntä Moldavian ruhtinaaksi, mutta häntä ei valittu tähän tehtävään. Moldavian ja Valakian yhdistyttyä Romanian ruhtinaskunnaksi Catargiu osallistui ensimmäisen ruhtinaan Alexandru Ioan Cuzan syrjäyttämiseen ja Hohenzollern-Sigmaringen-sukuisen Kaarle I:n valitsemiseen tämän tilalle. Catargiu kuului helmikuusta toukokuuhun 1866 Romaniaa hallinneeseen kolmijäseniseen valtionhoitajakuntaan. Kaarle I:n noustua valtaistuimelle toukokuussa 1866 Catargiu nimitettiin pääministeriksi, mutta hän joutui väistymään jo saman vuoden heinäkuussa.
Kuningasta vastaan suuntautuneiden levottomuuksien riehuessa Romaniassa Catargiu nimitettiin toisen kerran pääministeriksi vuonna 1871 ja tällä kertaa hän pysyi vallassa viisi vuotta. Vuosina 1876–1888 hän oli oppositiossa ja arvosteli hyvin jyrkästi tuolloin vallassa olleita liberaaleja. Liberaalien hallinto yritti myös asettaa hänet ja hänen entisen hallituksensa syytteeseen. Catargiu oli vuodesta 1880 konservatiivien johtaja ja hän edesauttoi liberaalin Ion Brătianun syrjäyttämistä pääministerin paikalta vuonna 1888. Catargiu oli sen jälkeen itse vielä kahdesti pääministerinä, huhtikuusta marraskuuhun 1889 ja joulukuusta 1891 lokakuuhun 1895. Hänen viimeinen hallituksensa toteutti joitain maltillisia taloudellisia ja maanomistusta koskeneita uudistuksia. Hän johti konservatiivipuoluetta kuolemaansa asti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lascăr Catargiu Wikimedia Commonsissa