stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sibyllan oraakkelit
Historia

Varhaisimpia Sibyllan oraakkeleista vaikuttavat olevan kirjat III-V, jotka olivat osittain Aleksandrian juutalaisten kokoamia. Kirja III vaikuttaa olevan koostettu Ptolemaios VI Filometorin aikana. Kirjat I-III saattavat olla kristittyjen kirjoittamia, mutta niidenkin tapauksessa alkuperäinen juutalainen teksti on mahdollisesti sovitettu myöhemmin kristillisiin tarkoituksiin.
Varhaiset kirkkoisät viittasivat oraakkeleihin usein. Heihin lukeutuvat Athenagoras (n. 176); Theofilos, Antiokian piispa (n. 180); Klemens Aleksandrialainen (n. 200); Origenes (200-luku); Lactantius (n. 305) ja Augustinus (n. 400). He kaikki tunsivat jonkin version sibyllakokoelmista, lainasivat niitä ja esittivät niistä kristillistettyjä mukaelmia. Jotkut katkelmalliset säkeet tunnetaan vain siksi, että joku kirkkoisistä on lainannut niitä. Se, että Sibyllan oraakkeleita käyttivät muutkin kuin kristityt, tulee ilmi esimerkiksi Josephuksen tekemistä lainauksista.
Kristinuskon vähitellen syrjäyttäessä pakanuuden kiinnostus oraakkeleihin väheni, eikä kirjoituksia enää luettu laajalti. Ne kuitenkin tunnettiin keskiajalla sekä idässä että lännessä. Pakanallisesta sisällöstään huolimatta kirjoitukset on joskus luettu apokryfisiin kirjoihin; ne eivät kuitenkaan kuulu minkään kirkon kanonisten kirjoitusten joukkoon.
Tekstit löydettiin uudelleen 1500-luvulla. Niiden julkaisu sai aikaan sensaation tutkijoiden joukossa. Vuonna 1545 Sixtus Birck (Xystus Betuleius) julkaisi Baselissa kahdeksan kirjaa käsittäneen laitoksen ja seuraavana vuonna latinankielisen laitoksen. Johannes Opsopoeus (Johannes Koch) käytti parempia käsikirjoituksia; hänen laitoksensa ilmestyi Pariisissa vuonna 1599. Seuraava julkaisu oli Andrea Gallandin sarjassa Bibliotheca Veterum Patrum (Venetsia, 1765, 1788). Vuonna 1817 Angelo Mai toimitti laitoksen, joka perustui Biblioteca Ambrosianassa säilytettävään käsikirjoitukseen (Codex Ambrosianus); myöhemmin hän löysi neljä kirjaa lisää Vatikaanin kirjastosta aiempiin nähden itsenäisestä kokoelmasta. Kirkkoisillä säilyneistä katkelmista ilmenee, että Sibyllan oraakkeleita oli aiemmin enemmänkin. 1800-luvun kuluessa julkaistiin myös parannettuja laitoksia aiemmin julkaistuista osista.
Sisältö

Sibyllan oraakkelit koostuvat heksametrisäkeistä. Kirjat yhdistelevät antiikin kreikkalaista ja roomalaista mytologiaa, lainaten aiheita Homerokselta ja Hesiodokselta; juutalaiskristillisiä kertomuksia, kuten Eedenin puutarha, Nooa ja Babylonin torni; varhaiskristillisiä ja gnostilaisia saarnoja ja eskatologisia kirjoituksia; ohuesti verhottuja viittauksia historiallisiin hahmoihin, kuten Aleksanteri Suureen ja Kleopatraan; ja viittauksia myöhemmän Rooman valtakunnan ajan tapahtumiin, usein esittäen Rooman negatiivisessa valossa. Eräät apokalyptiset kohdat vaikuttavat heijastelevan yleisiä apokalyptisen kirjallisuuden teemoja, jotka ovat näkyvissä myös Johanneksen ilmestyksessä.
Kirjojen sisällöstä ei ole varmuudella voitu päätellä, mitkä ovat juutalaista ja mitkä kristillistä alkuperää. Kirjojen järjestys ei liity niiden ikään.
Kirjat I ja II ovat mahdollisesti kristillisiä versioita alkuperäisestä juutalaisesta kirjoituksesta.
Kirja IV on yleisen näkemyksen mukaan oraakkeleista vanhin. Se on sisällöltään hyvin juutalainen.
Kirja V on joko juutalaista tai juutalaiskristillistä alkuperää, tai myöhemmän kristityn muokkaama. Sen sisällössä on kuitenkin vain vähän mitään kristillistä, joten sitä voidaan pitää juutalaisena kirjoituksena.
Kirja VI on kristillistä alkuperää ja peräisin todennäköisesti 200-luvulta. Jotkutselvennä ovat pitäneet sitä kerettiläisenä hymninä.
Kirja VII on kristillistä alkuperää.
Kirja VIII on peräisin ainakin kahdelta taholta. Ensimmäiset 216 säettä ovat todennäköisesti peräisin toisella vuosisadalla eläneeltä juutalaiselta, kun taas loppuosa (säkeet 217-500) sisältää akrostikonin, joka muodostaa kristillisen iktys-symbolin, ja on näin kristillistä alkuperää. Se on todennäköisesti peräisin 200-luvulta.
Kirja XI on peräisin juutalaiselta tai kristilliseltä taholta, mutta sai lopullisen muotonsa kristilliseltä toimittajalta. Se on kirjoitettu 200-luvulla.
Kirjat XII ja XIII saivat lopullisen muotonsa samalta kristilliseltä toimittajalta.
Kirja XIII on kristillinen.
Kirja XIV on peräisin juutalaiselta tai kristilliseltä taholta.
Kirjallisuutta

Collins, J. J.: The Sibylline Oracles of Egyptian Judaism, Missoula 1974.
Geffcken, J.: Die Oracula Sibyllina, Leipzig, Hinrichs, 1902.
Parke, H. W.: Sibyls and Sibylline Prophecy in Classical Antiquity, London, Routledge, 1988.
Aiheesta muualla

The Sibylline Oracles – koko teksti (englanniksi)
The Sibylline Oracles – koko teksti (englanniksi)
The sibylline oracles (Arkistoitu – Internet Archive) – kirkkoisien lainaamat kohdat (englanniksi)
Sibylline Oracles Early Jewish Writings (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Sibylline oracles
Käännös suomeksi
Leukippe ja Kleitofon

| Leukippe ja Kleitofon> Τὰ κατὰ Λευκίππην καὶ Kλειτoφῶντα |
| --- | --- |
 Romaanin katkelma Oksyrhynkhoksen papyruksista (P.Oxy. X 1250 cols. i–ii, 100–300-luku).
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Akhilleus Tatios
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  romaani
Julkaistu:  100-luvun jaa. jälkipuoli
Suomennos
Suomentaja:  Maarit Kaimio
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2019
ISBN:  978-951-0-44146-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Leukippe ja Kleitofon (m.kreik. Τὰ κατὰ Λευκίππην καὶ Kλειτoφῶντα, Ta kata Leukippēn kai Kleitofōnta, lat. Leucippe et Clitophon) on Akhilleus Tatioksen kirjoittama antiikin kreikkalainen romaani, joka kertoo nimihenkilöidensä rakkaustarinan. Se on ajoitettu 100-luvulle jaa.
Historia

Akhilleus Tatios ja hänen teoksensa on ajoitettu roomalaiselle kaudelle 100-luvun jaa. jälkimmäiselle puoliskolle. Kirjailijasta itsestään ei tiedetä juuri mitään. Suda, jossa nimi esiintyy muodossa ”Akhilleus Statios”, sanoo tämän olleen aleksandrialainen, joka kirjoitti myös taivaanpallosta, historiasta ja sanojen etymologiasta. Teoksen ajoitus perustuu siihen, että sen varhaisimmat papyruslöydöt ajoittuvat 100–200-luvuille, sekä tekstissä oleviin yksityiskohtiin, jotka sopivat 100-luvun jälkipuolen tilanteeseen. Aiemmin, ennen papyruslöytöjä, romaania pidettiin Heliodoroksen Etiopialaisen kertomuksen (Aithiopika) jäljitelmänä, ja se ajoitettiin niinkin myöhään kuin 500-luvulle.
Romaani on yksi viidestä nykyaikaan säilyneestä antiikin kreikkalaisesta romaanista. Sen teksti on säilynyt nykyaikaan poikkeuksellisen hyvin. Siitä tunnetaan neljä keskiaikaista käsikirjoitusta sekä seitsemän papyruskatkelmaa. Varhaisimmat käsikirjoitukset ovat peräisin 1100–1200-luvuilta. Akhilleus Tatioksen teos on kuitenkin nykyaikana ollut mainituista viidestä romaanista vähiten tutkittu, kenties siksi, että sen tulkinta on ollut vaikeaa. Se on nähty toisaalta parodiana, mutta toisaalta eroottisena viihteenä, jopa oman aikansa ”pornografiana".
Romaanilla oli vain vähän vaikutusta myöhäisantiikin kirjallisuuteen. Se vaikutti jonkin verran Musaioksen runoon Hero ja Leandros sekä Nonnoksen eepokseen Dionysiaka. Eustathios Makrembolites jäljitteli 1100-luvulla Akhilleus Tatioksen teosta omassa romaanissaan Hysmine ja Hysminias. Ensimmäinen latinankielinen käännös Leukippesta ja Kleitofonista julkaistiin vuonna 1544. Tämän jälkeen se käännettiin monille suurille eurooppalaisille kielille.
Sisältö

Romaani jakautuu kahdeksaan kirjaan. Se kertoo nimensä mukaisesti Kleitofon-nimisen nuorukaisen ja Leukippe-nimisen neidon rakkaudesta sekä seikkailuista ja vastoinkäymisistä, ennen kuin he saavat toisensa. Perusjuoni on antiikin kreikkalaisille romaaneille tyypillinen. Teos kuitenkin myös rikkoo aikansa rakkausromaanin konventioita. Merkittävin ero on se, että romaani on kirjoitettu ensimmäisessä persoonassa sen päähenkilön eli Kleitofonin näkökulmasta. Tämä tuo kerrontaan uudenlaista vivahteikkuutta. Aina tarvittaessa kertojalla on tästä huolimatta kaikkitietävän kertojan näkökulma. Kerronnassa on mukana paljon erilaista huumoria. Romaanin suomentanut Maarit Kaimio luonnehtii sen olevan ”antiikin kreikkalaisista romaaneista yllättävin ja riemastuttavin”.
Kertomus sijoittuu Välimeren itäosiin, ja siinä liikutaan pääsiassa Foinikiassa, Egyptissä sekä Vähässä-Aasiassa. Kleitofonin kuvaamat hänen elämänsä tapahtumat sijoittuvat vajaan vuoden ajalle. Romaanin kuviteltu tapahtumisaika on epäselvä. Sen täytyy sijoittua teoksessa mainitun Faroksen majakan rakentamisen (200-luku eaa.) ja romaanin kirjoittamisen (100-luku jaa.) väliseen aikaan. Erään ehdotuksen mukaan se sopisi vuoteen 47 jaa., koska tuolloin sattui kaksi romaanin mainitsemaa tapahtumaa: feeniks-linnun paluu sekä viimeinen sota Byzantionin ja Traakian välillä.
Kirjallisuutta > Suomennos

Akhilleus Tatios: Leukippe ja Kleitofon.  (Suomennos Maarit Kaimio)  Helsinki:  WSOY, 2019.  ISBN 978-951-0-44146-6
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä

Achilles Tatius: Leucippe and Clitophon.  (Translated by S. Gaselee. Loeb Classical Library 45)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1969.
Achilles Tatius: Leucippe and Clitophon.  (Translated by Tim Whitmarsh)  Oxford University Press, 2002.  ISBN 9780198152897
Αχιλλέως Αλεξανδρέως Τατίου: Λευκίππη και Κλειτοφών.  (μτφρ. Γ. Γιατρομανωλάκης)  Αθήνα:  Ίδρυμα Γουλανδρή-Χορν, 1990.  ISBN 978-960-7079-00-8
Achilles Tatius: Leucippe and Clitophon. Teoksessa Reardon, B. P. (toim.): Collected Ancient Greek Novels.  (Second Edition (First Edition 1989))  Berkeley:  University of California Press, 2008.  ISBN 9780520256552
Kirjallisuutta > Tekstilaitoksia

Achille Tatius: Le Roman de Leucippe et Clitophon.  (Toim. Jean-Philippe Garnaud. Collection Des Universites de France Serie Grecque 342)  Les Belles Lettres, 1991.  ISBN 978-2251004136
Achilles Tatius: Leucippe and Clitophon.  (Toim. Ebbe Vilborg. Studia Graeca et Latina Gothoburgensia, i)  Stockholm:  Almqvist & Wiksell, 1955.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Morales, Helen: Vision and Narrative in Achilles Tatius' Leucippe and Clitophon.  (Avustajat P. D. Garnsey, G. C. Horrocks, R. L. Hunter, M. Millett, R. G. Osborne, M. D. Reeve, D. N. Sedley. Cambridge Classical Studies)  Cambridge University Press, 2004.  ISBN 0521642647
Vilborg, Ebbe: Achilles Tatius, Leucippe and Clitophon: A Commentary.  (Acta Universitatis Gothoburgensis / Studia Graeca et Latina Gothoburgensia, nide 15)  Institute of Classical Studies, 1962.
Aiheesta muualla

Achilles Tatius: Leucippé et Clitophon. Kreikankielinen alkuteksti ja ranskankielinen käännös.
Antiikin kreikkalaiset romaanit
| --- | --- |
Varsinaiset säilyneet romaanit:  Dafnis ja Khloe  Efesoslainen kertomus  Etiopialainen kertomus  Kallirhoe  Leukippe ja Kleitofon 
Muuta proosafiktiota:  Aleksanteri-romaani  Apollonios Tyroslainen  Babylonialainen kertomus  Foinikialainen kertomus  Herpyllis  Iolaos  Kalligone  Khione  Metiokhos ja Parthenope  Miletoslainen kertomus  Ninos ja Semiramis  Sesonkhosis  Thulen takaiset ihmeet  Tinufis  Tosi tarina 
Ennallistus Aleksandrian Faroksen majakasta.
Efesoksen raunioita.
Autenttisuus (filosofia)

Autenttisuus on eksistentialistisen filosofian käsite ja sitä käytetään myös taidefilosofiassa ja psykologiassa. Eksistentialismissa tietoisen minän nähdään oppivan hyväksymään oma olemassaolonsa keskellä ympäröivää todellisuutta sekä kohtaamaan ulkoisia voimia, paineita ja vaikutteita, jotka ovat hyvin erilaisia kuin minä itse, ja edustavat sen kannalta katsottuna ”toista”. Autenttisuus on se aste missä määrin ihminen on aito suhteessa omaan todelliseen persoonallisuuteensa tai luonteeseensa näistä paineista huolimatta. Eri eksistentialistifilosofit näkevät autenttisuuden hieman eri tavoin.
Etymologia

Autenttisuus juontuu terminä kreikan kielen sanasta authentikos mikä tarkoittaa "alkuperäistä, aitoa, prinsipaalia" ja vielä tarkemmin määriteltynä sanoista autos eli "itse" + hentes eli "tekijä, olija". Kreikan kielestä se on sanana kulkeutunut keskiaikaisen latinan kieleen ja sanaseksi authenticus.
Näkemykset autenttisuudesta

Nykyaikaisen autenttisuus-käsitteen tarkkaa alkuperää on vaikea määritellä. Autenttisuudesta kirjoittaneet filosofit ovat pyrkineet perustamaan ajatuksensa erilaisiin filosofian historiassa vaikuttaneisiin ajatuksiin. Kenties varhaisin ajatus autenttisuudesta on nähtävissä Sokrateen pyrkimyksessä itsensä tuntemiseen. 1800- ja 1900-lukujen mannermaisessa filosofiassa autenttisuus on ollut keskeinen käsite erityisesti Søren Kierkegaardin, Martin Heideggerin ja Jean-Paul Sartren ajattelussa. Heille autenttisuus oli yksi tapa, jolla ihminen toimii ja muuttuu vastauksena kohtaamiinsa ulkoisiin paineisiin.
Autenttisuus määrittyy usein epäautenttisuuden kautta: se on ikään kuin tila epäautenttisuuden ympärillä, ja se määritellään epäautenttista olemassaoloa kuvaavilla esimerkeillä. Esimerkiksi Sartren teoksissa päähenkilöt perustavat toimintansa usein ulkoisiin paineisiin ja odotuksiin: paineisiin olla tietynlainen ihminen, omaksua tietynlainen elämäntapa, tai hylätä omat moraaliset ja esteettiset käsitykset, jotta oma olemassaolo olisi helpompaa ja mukavampaa. Hänen päähenkilönsä eivät myöskään usein ymmärrä oman toimintansa syitä, tai jättävät keskeisiä omaa elämäänsä koskevia tosiseikkoja huomiotta, jotta välttäisivät joitain epämiellyttäviä totuuksia.
Autenttisuus on näillä filosofeilla hyvin yleisluontoinen käsite, joka ei liity mihinkään tiettyyn poliittiseen tai esimerkiksi esteettiseen näkemykseen. Tämä on oleellinen piirre autenttisuudessa: koska se liittyy ihmisen ja ulkoisen maailman väliseen suhteeseen, sitä ei voida saavuttaa pelkästään toistamalla joukko toimenpiteitä tai omaksumalla tietyt mielipiteet. Näin autenttisuus liittyy luovuuteen: alkusykäyksen kaikelle toiminnalle täytyy tulla ihmisestä itsestään, se ei voi tulla hänen ulkopuoleltaan. Heidegger vei tämän ajatuksen äärimmäisyyteen puhumalla elämänmuodoista hyvin abstraktilla tasolla. Sartre omaksui hänen terminologiansa ja yksinkertaisti sitä omissa teoksissaan. Kierkegaardilla, kuten esimerkiksi teoksessa Pelko ja vavistus, keskipisteessä olivat raamatulliset kertomukset, joita ei voi suoraan toistaa omassa elämässä. Sartre keskittyi, kuten edellä on todettu, kuvaamaan epäautenttista olemassaoloa välttääkseen sen ristiriidan, että hän olisi esittänyt ohjeita elämäntavalle, joka torjuu kaiken ulkopuolisen sanelun.
Näkemykset autenttisuudesta > Autenttinen ja epäautenttinen elämä

Autenttisuus on liitetty useisiin erilaisiin inhimillisen toiminnan muotoihin. Heideggerille autenttisuus näyttäytyi  kehittyneestä tekniikasta vapaassa elämänmuodossa, kun taas tekniikan hän katsoi vääristävän autenttisen suhteen luontoon. Sartrelle jazz-musiikki oli vapauden ilmentymä, mahdollisesti siksi, että se liittyi afroamerikkalaiseen kulttuuriin. Näin se asettui länsimaista kulttuuria, jota Sartre piti toivottoman epäautenttisena, vastaan. Theodor Adorno kuitenkin katsoi, että jazz oli yhtä sidoksissa ulkoiseen ja vaikutelmaan ja yleisöön kuin monet muutkin taidemuodot.
Monet epäautenttisuudesta kirjoittaneet ovat nähneet vallitsevien kulttuuristen normien olevan epäautenttisia; ei pelkästään siksi, että ne vaikuttavat ihmisille pakotetuilta, vaan myös siksi, että ne vaativat, että ihmiset käyttäytyvät epäautenttisesti omia halujaan kohtaan ja hämärtävät toiminnan todelliset syyt. Eräs esimerkki oli mainostaminen: se pyrki antamaan ihmisille syyn tehdä jotain mitä he eivät olisi muuten tehneet. Rotujen väliset suhteet olivat toinen autenttisuuden rajoite, koska ne vaativat ihmisiä suhtautumaan toisiin ulkoisten seikkojen perusteella. Karl Marxin ”vieraantumisen” käsitteen voidaan nähdä liittyvän myöhempään keskusteluun epäautenttisuuden luonteesta.
Ne, jotka pyrkivät elämään autenttisesti päätyivät usein elämään vallitsevia kulttuurisia normeja rikkovaa elämää. 1960-luvulla tapahtunut vastakulttuurin nousu länsimaissa näyttäytyi monille uutena mahdollisuutena saavuttaa autenttinen olemassaolo. Monet ovat kuitenkin huomauttaneet, ettei pelkkä erikoinen elämä tarkoita sitä, että ihminen eläisi autenttisesti.
Näkemykset autenttisuudesta > Autenttisuuden sisältö

Jos autenttisuus voidaan määritellä vain hyvin abstraktilla tavalla, tai vain epäautenttisuuden kautta, onko mitään mitä siitä voidaan sanoa suoraan? Kaikki ajattelijat ovat yhtä mieltä siitä, että autenttisuus on:
Jotakin, johon tulee pyrkiä päämääränä sinänsä, oleellisena osana ”hyvää elämää”.
Vaikeaa saavuttaa, toisaalta ulkoisten sosiaalisten paineiden ja toisaalta ihmisen oman luonteen vuoksi.
Paljastava tila, jossa ihminen oivaltaa itsensä, muut ihmiset, ja joskus jopa asiat, radikaalisti uudella tavalla.
Monet, joskaan eivät kaikki, ovat katsoneet autenttisuuden myös:
Vaativan itsensä tuntemista.
Muuttavan radikaalisti ihmisen suhteita muihin ihmisiin.
Tuovan mukanaan oman joukkonsa moraalisia velvoitteita.
Olevan mahdollista saavuttaa riippumatta yhteiskuntaluokasta, sukupuolesta tai rodusta.
Autenttisuuden ongelmat

Autenttisuudessa on paradoksaaliset osatekijänsä. Sartre huomautti ristiriidasta sen välillä, että toisaalta minä nähdään yksilöllisenä ja erilaisena suhteessa maailmaan; mutta minä on kuitenkin osa maailmaa, joka selvästi sisältää muita samanlaisia olentoja.
Jos autenttisuus esitetään oppina, sen voidaan katsoa olevan itsensä kumoava. Määriteltynä siitä tulee osa toista, minän ulkopuolista, ja sitä voidaan ehkä vain tutkia metodologisesti monien muiden asioiden tavoin. Tämä asettuu sitä vastaan, että yksilö etsisi omaa ratkaisuaan itsenäisesti, riippumatta mistään ulkopuolisista kilpailevista ideologioista.
Autenttinen olemassaolo voi vaatia kompromissien tekoa, jotta yksilöt voisivat olla olemassa yhdessä tavalla, joka on kaikkien hyväksyttävissä. Näin syntyvä julkinen etiikka ja moraliteetti voivat olla rajoitteita autenttisuudelle.
Käännös suomeksi
Hurja muodonmuutos

Hurja muodonmuutos (Extreme Makeover) on yhdysvaltalainen tosi-tv-sarja, jota esittää Suomessa Nelonen. Sarjassa muutetaan ihmisten ulkonäköä muun muassa plastiikkakirurgien, hammaslääkärien, hius- ja meikkitaiteilijoiden sekä stylistien avustuksella.
Sarjasta on tehty myös sisarsarja Hurja remontti (Extreme makeover: Home edition), jossa muutoksen saa kokea talo.
Aiheesta muualla

Sarjan suomalaiset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Sarjan viralliset kotisivut
Home editionin kotisivut
Internet movie database
Internet movie database (home edition)
The Battle Hymn of the Republic

The Battle Hymn of the Republic on yhdysvaltalainen patrioottinen laulu, joka tuli tunnetuksi Yhdysvaltain sisällissodan aikana. Sanat siihen on kirjoittanut Julia Ward Howe. Howe ja hänen mukaan matkustanut pappi kuulivat pohjoisvaltioiden sotilaiden laulavan laulua nimeltä John Brown's Body, joka oli todella suosittu sotilaiden keskuudessa. Howen mukana matkustanut pappi pahastui kuulleessaan laulun sanat ja kertoman mukaan pyysi Howea kirjoittamaan laululle uudet ja sopveliaammat sanat.
Alun perin se oli kuitenkin hengellinen laulu, jota kutsuttiin nimellä "Canaan's Happy Shore" tai "Brothers, Will You Meet Me?". Laulun sävelsi ja sanoitti eteläcarolinalainen William Steffe. Sittemmin sävelmä levisi ympäri Yhdysvaltoja ja siihen sanoitettiin lukuisia eri sanoituksia.
Työväenliike ja Yhdysvaltain vasemmisto on käyttänyt samaa sävelmää suositussa laulussa "Solidarity forever". Suomeksi laulun sävelellä lauletaan marssilaulua "Kalle Kustaan muori" ja lastenlaulua "Pikku-Matin autosta on kumi puhjennut".
Sanat

Laulun sanat englanniksi:
Lehtomaitikka

| Lehtomaitikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Näivekasvit Orobanchaceae
Suku::  Maitikat Melampyrum
Laji::  nemorosum
Kaksiosainen nimi
 Melampyrum nemorosum  L. 
Katso myös
   Lehtomaitikka Wikispeciesissä   Lehtomaitikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehtomaitikka (Melampyrum nemorosum) on tuoreissa metsissä ja lehdoissa kasvava yksivuotinen maitikkalaji. Se kasvaa 20–40 senttimetriä korkeaksi ja kukkii Suomessa kesä–heinäkuussa.
Koko ja ulkonäkö

Lehtomaitikan kukan 15–20 millimetriä pitkä teriö on kullankeltainen ja käyrätorvinen. Kukkien tukilehdet ovat väriltään violetit, harvoin kellanvalkoiset.  Lehtiasento on vastakkainen ja lehtiruodit ovat lyhyitä. Lehdet ovat muodoltaan suikeita tai puikeita. Lehdet ovat yleensä ehytlaitaisia, mutta ylälehdet ovat tyvestä liuskahampaisia. Kukinto on alaosasta harsumainen ja yläosasta tiheä ja toispuoleinen. Kukan verhiössä on vaalkoista karvaa ja teriö on muodoltaan kaksihuulinen. Kodat ovat soikeita, pitkiä ja litteitä.
Esiintyminen

Lehtomaitikkaa tavataan Keski- ja Itä-Euroopassa sekä paikoin Ruotsissa ja Etelä-Suomessa. Yleisiä kasvupaikkoja ovat lehdot, kosteat kangasmetsät ja rinteillä sijaitsevilla niityillä.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Lehtomaitikka (Melampyrum nemorosum)
Kasviatlas 2022: Lehtomaitikan (Melampyrum nemorosum) levinneisyys Suomessa.
Pohjolan kasvien pauloissa: Melampyrum nemorosum - lehtomaitikka
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Lehtomaitikka (Melampyrum nemorosum)
ITIS (englanniksi) (Melampyrum-suvun taksonomia)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q164024  Wikispecies: Melampyrum nemorosum  BioLib: 40893  CoL: 3Z5CT  EoL: 5672961  EPPO: MEANE  EUNIS: 183034  GBIF: 7331666  iNaturalist: 57500  IPNI: 805704-1  ISC: 115551  NCBI: 374717  Open Tree of Life: 404928  PalDat: Melampyrum_nemorosum  PFI: 4928  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:805704-1  Tropicos: 29205317  WFO: wfo-0000451413  Laji.fi: MX.39631
Parat

| Parat |
| --- | --- |

Perustettu:  2005
Tyyppi:  ammattiliitto
Päämaja:  Oslo
Toiminta-alue:  Norja
Jäsenet:  n. 43 000 (2024)
Puheenjohtaja:  Unn Kristin Olsen
Kattojärjestö:  Yrkesorganisasjonenes Sentralforbund
Jäsenlehti:  Parat
Aiheesta muualla
Sivusto
Parat on norjalainen ammattiliitto. Se on perustettu 2005 ja sillä oli noin 43 000 jäsentä vuonna 2024. Parat ei edusta mitään tiettyä ammattiryhmää, vaan sillä on useita alajaostoja muun muassa farmaseuteille, vakuutusvirkailijoille ja lentokoneiden matkustamohenkilökunnalle.
Aiheesta muualla

Liiton verkkosivut (norjaksi)
| n k Norjan ammattiliitot |
| --- | --- |
LO:  Arbeiderbevegelsens Presseforbund  Creo – forbundet for kunst og kultur  Dramatikerforbundet  EL og IT Forbundet  Fagforbundet  Fellesforbundet  Fellesorganisasjonen  Forbundet for Ledelse og Teknikk  Forfatterforbundet  Handel og Kontor  Industri Energi  Kabinansattes Forbund  Norges offisers- og spesialistforbund  Norsk Arbeidsmandsforbund  Norsk Fengsels- og Friomsorgsforbund  Norsk Flygerforbund  Norsk Jernbaneforbund  Norsk Lokomotivførerforbund  Norsk Manuellterapeutforening  Norsk Nærings- og Nytelsesmiddelarbeiderforbund  Norsk Sjømannsforbund  Norsk Sjøoffisersforbund  Norsk Tjenestemannslag  Norske Idrettsutøveres Sentralorganisasjon  Skolenes landsforbund 
Unio:  Akademikerforbundet  Bibliotekarforbundet  Det Norske Diakonforbund  Det norske maskinistforbund  Forskerforbundet  Norsk Ergoterapeutforbund  Norsk Fysioterapeutforbund  Norsk Radiografforbund  Norsk Sykepleierforbund  Politiets Fellesforbund  Presteforeningen  Skatterevisorenes forening  Utdanningsforbundet 
Akademikerne:  Arkitektenes Fagforbund  Den norske legeforening  Den norske tannlegeforening  Den norske veterinærforening  Econa  Krigsskoleutdannede offiserers landsforening  Norges Juristforbund  Norsk Lektorlag  Naturviterne  Norsk Psykologforening  Samfunnsviterne  Samfunnsøkonomene  Tekna 
YS:  AVYO  Befalets Fellesorganisasjon  Delta  Farmasiforbundet  Finansforbundet  Kriminalomsorgens Yrkesforbund  Lærernes Yrkesforbund  Negotia  Norges Politilederlag  Norske Meierifolks Landsforening  Norsk Tollerforbund  Parat  Personellforbundet  SAFE  Skatteetatens landsforbund  Skolelederforbundet  STAFO  Yrkestrafikkforbundet