stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Virofagi

| Virofagi |
| --- | --- |
 Sputnik-virofagi
Virusten luokittelu
Ryhmä::  Virukset
Kunta::  Varidnaviria
Luokka::  Maveriviricetes
Lahko::  Divpevirales  Lavidavirales  Mividavirales  Priklausovirales
Suvut ja lajit
 Oviruvirus Oviruvirus palmerstonense  Mavirus Mavirus cafeteriae  Sputnikvirus Sputnikvirus mimiviri  Sputnikvirus zamilonense  Burquivirus Burquivirus flavolapense  Essdubovirus Essdubovirus chlorellae  Invirovirus Invirovirus crochense  Panaquavirovirus Panaquavirovirus qinghaense 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Virofagi on satelliittivirus, joka hidastaa tai heikentää toimivan toisen viruksen kopioitumista. Kuten muutkin satelliittivirukset, virofagi on riippuvainen toisen viruksen aikaansaamasta infektiosta.
Virofagin toiminta

Virofagien toimintaa on kuvattu lisääntyvässä määrin tieteellisessä kirjallisuudessa. On kuitenkin yhä kiistanalaista, tulisiko virofagit luokitella omaksi ryhmäkseen vai vain esimerkiksi satelliittiviruksista. Virofagien nimi tulee latinan sanasta virus (’myrkky’) ja kreikan verbistä φαγεῖν (fagein, ’syödä’). Sitä on kuitenkin pidetty jossakin määrin harhaanjohtavana, koska virofagit eivät varsinaisesti tunkeudu toisen viruksen sisään vaan kilpailevat niiden kanssa lisääntymismekanismiin vaikuttamalla.
Virofagit ovat subviraalisia partikkeleita, sillä ne eivät täytä virukselle kaikkia olennaisia kriteereitä. Ne tarvitsevat lisääntyäkseen isäntäsolun sekä ”auttaja-viruksen”, jona toimivat kaksijuosteiset jätti-DNA-virukset. Virofagit tarvitsevat replikaatioonsa auttaja-viruksen viraalista replikaatiokoneistoa, ja samaan aikaan ne inhiboivat auttaja-viruksen omaa replikaatiota. Virofagien toiminta ei aiheuta isäntäsolussa sytopaattisia muutoksia, ja tämän vuoksi niillä voi olla suojaava vaikutus isäntäsolulle virofagin ja auttaja-viruksen yhteisinfektiossa. Virofagien perimäaineksena toimii kaksijuosteinen DNA (dsDNA), joka voi integroitua isäntäsolun perimään ja jäädä sinne pysyvästi ”hiljaisena”, tai se voi aktivoitua auttaja-viruksen infektoidessa isäntäsolun. Tutkimuksissa on osoitettu, että Cafeteria burkhardae -alkueliöllä on integroituneena endogeenisiä viraalisia elementtejä mavirukselta, jotka kykenevät toimivaan antiviraalisena puolustuksena CroV-infektiota vastaan.
Taksonomia

ICTV muutti virofagien taksonomiaa lokakuussa 2023. Uuden luokituksen mukaan virofagit kuuluvat neljään eri lahkoon, ja usea epävirallinen laji sai uuden tieteellisen nimen.
Tunnettuja virofageja ovat muiden muassa:
Mavirus-virofagi
Organic Lake -virofagi
Sputnik-virofagi
Sputnik-virofagi 2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Virofagi Wikimedia Commonsissa
Pearson, Helen: 'Virophage' suggests viruses are alive. Nature, 6.8.2008, nro 454, s. 677.  doi:10.1038/454677a  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 1.8.2020. (englanniksi)
Kukkakimppu piikkilankaa

| Kukkakimppu piikkilankaa> Bouquet of Barbed Wire |
| --- | --- |
Kestoaika:  420 min
Perustuu:  Andrea Newmanin romaaniin
Alkuperämaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Esitetty:  1976 –
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  7
Tuotanto
Ohjaaja(t):  Tony Wharmby
Käsikirjoittaja(t):  Andrea Newman
Tuotantoyhtiö(t):  London Weekend Television
Aiheesta muualla
IMDb 
Kukkakimppu piikkilankaa (Bouquet of Barbed Wire) on Tony Wharmbyn ohjaama brittiläinen, seitsemänosainen television minisarja vuodelta 1976. Andrea Newmanin romaaninsa pohjalta käsikirjoittama sarja kertoo kirjankustantajaperheen hajoamisesta ja sekavista ihmissuhdekuvioista, keskiössä isän ja tyttären tiivis, ehkä insestinenkin suhde. Pääosissa näyttelevät Frank Finlay, Sheila Allen, James Aubrey ja Susan Penhaligon.
Juoni

Kirjankustantaja Peter Mansonilla on arveluttavan suojeleva suhde tyttäreensä Pruehen, joka avioituu isän kauhuksi yhdysvaltalaisen Gavinin kanssa. Peter kiinnostuu Gavinin ex-tyttöystävästä Sarahista, ja vävy Gavin ennen pitkää Peterin vaimosta Cassandrasta.
Vastaanotto

Sarjaa pidetään ensimmäisenä seksuaalisuutta avoimesti käsitelleenä brittitelevision draamana, kuin maan omana Peyton Placena. Sen hahmojen löyhä seksuaalimoraali herätti esitysaikanaan melkoista kohua. Suomessa sarjaa alettiin esittää alkuvuodesta 1977 Mainostelevision ohjelmistossa sunnuntain myöhäisilloissa. Helsingin Sanomien televisiokriitikko Jukka Kajava kirjoitti toukokuussa 1977 jättäneensä monta sarjan jaksoa väliin, mutta sarjan juonessa ei ollut hänestä tapahtunut sillä välin juuri mitään. Hän piti sarjaa halpana ja todellisuudelle vieraana ”designtragiikkana” ja kirjoitti: ”Jos brittien Akatemia jakaisi myös ’Vuoden Huijaus numero 1’ - palkinnon, niin olisi voittaja miettimättä selvä.” Pertti Avola muisteli Iltalehdessä vuonna 1983, miten sarja ”jaaritteli uskomattoman hölmöä ja sekavaa tarinaa keskiluokkaisesta perheestä jossa isä, äiti, tytär ja vävypoika kuluttivat suurimman osan aikaansa kömpimällä sisään ja ulos toistensa sängyistä”.
Sarja sai jatkokseen minisarjan Another Bouquet (1977). Alkuperäisromaanin pohjalta tehtiin vuonna 2010 kolmiosainen uusintaversio, sekin nimellä Bouquet of Barbed Wire.
Athene Football Club

Athene Football Club on porvoolainen naisten jalkapalloon erikoistunut urheiluseura. Seura toimii Itä-Uudenmaan ja Uudenmaan alueilla. Se perustettiin lokakuussa 2023, kun FC Futuran naisten edustusjoukkue erotettiin omaksi seurakseen. Nimi Athene Football Club otettiin käyttöön seuraavana vuonna.
Athenen puheenjohtajana toimii Rami Niinikoski. Seuralla on Naisten Kakkosessa pelaava edustusjoukkue sekä T18-ikäisten nuorten joukkue. Seuran kotikenttä on Porvoon keskuskenttä.
Paavo Rintala

| Paavo Rintala |
| --- | --- |
 Paavo Rintala tyttärensä Rauna Marian kanssa syyskuussa 1962.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. syyskuuta 1930 Viipuri
Kuollut: 8. elokuuta 1999 (68 vuotta) Kirkkonummi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Aiheet:  Totuus, pyhyys, kauneus
Esikoisteos:  Kuolleiden evankeliumi (1954)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Paavo Olavi Rintala (20. syyskuuta 1930 Viipuri – 8. elokuuta 1999 Kirkkonummi) oli suomalainen kirjailija, jonka tuotantoon kuuluu näytelmiä, kuunnelmia ja romaaneja.
Rintala pohti kirjoissaan suuria perusasioita: totuutta, pyhyyttä, kauneutta. Ensimmäisissä kirjoissa korostuu uskonnollinen pohdiskelu. Rintalan Sissiluutnantti herätti kirjasodan, sillä siinä kerrottiin lottien tarjonneen seksipalveluita ja kenraalien tapattaneen miehiään turhautuneisuuttaan.
Paavo Rintala sai kirjallisuuden valtionpalkinnon vuosina 1956, 1963, 1966, 1972, 1973 ja 1991, Pro Finlandia -mitalin 1971 sekä Runeberg-palkinnon vuonna 1994.
Elämä

Maatalousteknikko Otto Adiel Rintalan ja sairaanhoitaja Aino Amalia Nikulan perhe asui Antreassa. Paavo-poika syntyi Viipurissa. Rintala lähti äitinsä kanssa talvisodan alta evakkoon. Isä kuoli talvisodassa Vuosalmen taistelussa 12. maaliskuuta 1940, ja Rintala jäi äitinsä, enonsa ja mummonsa kanssa asumaan Ouluun. Keväällä 1941 he muuttivat Raksilaan tilavampaan asuntoon, enoa lukuun ottamatta. Raksilan kaupunginosa sodanaikaisine poikaporukoineen näkyykin hänen yhdessä tunnetuimmassa teoksessaan Pojat. Mikko Niskanen ohjasi 1962 kirjan pohjalta samannimisen menestyselokuvan, jossa erityisesti nuori Vesa-Matti Loiri kunnostautuu Jaken roolissa.
Rintala pääsi oppilaaksi Oulun lyseoon 1942 ja pääsi ylioppilaaksi 1951. Syksyllä hän aloitti varusmiespalveluksen, kävi reserviupseerikoulun ja yleni vänrikiksi. Palveluksen jälkeen hän opiskeli Helsingin yliopistossa teologian lisäksi kirjallisuutta ja valtiotieteitä. Opinnot keskeytyivät kuitenkin parin vuoden päästä. Presidentti Kekkosen pyynnöstä hän aloitti vuonna 1969 Suomen rauhanpuolustajien puheenjohtajana. Tässä tehtävässä hän pysyi vuoteen 1984, jolloin erosi.
Rintala avioitui Lauri Pihkalan tyttären Railin kanssa 1955. He saivat neljä tytärtä. Vuonna 1960 he muuttivat asumaan Kirkkonummelle. Vuonna 1965 Rintalat rakensivat Kirkkonummen Abramsbyhyn omakotitalon, joka sai nimen Päiväaho. Varsinaista asuinrakennusta täydensi kaksi vuotta myöhemmin käyttöön otettu tuparakennus, jossa Paavo Rintala ja hänen pianonsoitonopettajavaimonsa työskentelivät. Päiväahossa kirjailija asui kuolinvuoteensa 1999 saakka. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Rintalan kuoleman jälkeen hänen omaisensa lahjoittivat kirjailijan työhuoneen irtaimiston Oulun kaupungille. Oulun kaupunginarkistoon (Kansankatu 55 A) sisustettiin ”Kirjailija Paavo Rintalan työhuone”, joka avattiin yleisölle Paavon päivänä 25. tammikuuta 2006. Vaikka huone ei olekaan kooltaan ja muodoltaan tarkka kopio Päiväahossa olleesta työhuoneesta, antaa se oivan kuvan kirjailijan työympäristöstä.
Tuotanto

Rintalan teosten perustana on hänen uskonnollinen ja humanistinen maailmankatsomuksensa. Hänen esikuvanaan on Leo Tolstoi, joskin hän näkee Tolstoin totuus- ja rakkauskäsityksen mahdottomaksi toteuttaa. Teosten keskiössä ovat ihmiset, mutta heidän yhteiskunnallinen asemansa tuodaan myös esille ja sitä vertaillaan muihin henkilöihin. Lisäksi Rintalan kuvauksissa on kahdenlaisia ihmisiä: aitoja ja varautuneita.
Rintalan teokset voi jakaa kolmeen osaan: Alkuaika oli eeppisten romaanien ja kehityskertomusten, mutta Sissiluutnantti-romaanin (1963) jälkeen hän ei enää julkaissut epiikkaa vaan suuntautui dokumentaristiksi. Hän palasi laajan epiikan pariin 1970-luvun loppupuolella kaksiosaisella romaanilla Nahkapeitturien linjalla (1976 ja 1979), jota pidetään hänen pääteoksenaan. Se kuvaa toisen maailmansodan aikaa. Päähenkilöt edustavat Rintalalle tyypilliseen tapaan kahta eri kansankerrosta. Samoin hänen luomansa humanistinen, Tolstoista kiinnostunut pappismieshahmo on Rintalalle tyypillinen, suorastaan synteesi hänen omasta ajattelustaan.
Tuotanto > Teokset

| Teos | Ilmestymisvuosi | Huomautuksia |
| --- | --- | --- |
| Kuolleiden evankeliumi | 1954 | romaani |
| Rikas ja köyhä | 1955 | romaani |
| Lakko | 1956 | romaani |
| Pojat | 1958 | romaani; Mikko Niskanen ohjasi elokuvan Pojat tämän pohjalta |
| Pikkuvirkamiehen kuolema | 1959 | romaani |
| Jumala on kauneus | 1959 | romaani |
| Mummoni ja Mannerheim | 1960 | romaani talonpoikaisesta kansannaisesta ja aristokraattisesta upseerista |
| Mummoni ja marsalkka | 1961 | romaani |
| Mummon ja marskin tarinat | 1962 | romaani |
| Eino | 1963 | novelli – yhteisjulkaisussa Seitsemän novellia |
| Sissiluutnantti | 1963 | romaani; teoksen pohjalta Mikko Niskanen ohjasi elokuvan Sissit |
| Palvelijat hevosten selässä | 1964 | proosaa |
| Keskusteluja lasten kanssa | 1965 |  |
| Sukeltaja | 1965 | romaani |
| Sotilaiden äänet | 1966 | romaani |
| Sodan ja rauhan äänet | 1967 | romaani |
| Leningradin kohtalosinfonia | 1968 | romaani ja kuunnelma |
| Napapiirin äänet | 1969 | proosaa |
| Paasikiven aika | 1969 | romaani |
| Vietnamin kurjet | 1970 | haastatteluraportti |
| Kekkosen aika | 1970 | romaani |
| Valitut teokset | 1970 |  |
| Viapori 1906 | 1971 | romaani; pohjautuu elokuvaan Viaporin kapina, jonka Rintala käsikirjoitti yhdessä Sergei Kolosovin kanssa |
| Uu ja poikanen | 1972 | lastenkirja |
| Paavalin matkat | 1972 | romaani |
| Kesäkuu 44 | 1974 | kooste |
| Romeo ja Julia häränvuonna | 1974 | romaani |
| Se toinen Lili Marlen | 1975 | romaani |
| Nahkapeitturien linjalla I | 1976 | romaani |
| Nahkapeitturien linjalla II | 1979 | romaani |
| Dostojevskin galleriat | 1981 | näytelmä ja proosaa |
| Velkani Karjalalle | 1982 | proosaa |
| Puolan malja | 1982 | novelli |
| Valehtelijan muistelmat | 1982 | romaani |
| Maatyömies ja kuu | 1983 | kertomus |
| Eläinten rauhanliike | 1984 | romaani |
| Porvari Punaisella torilla | 1984 | kertomus |
| Vänrikin muistot | 1985 | romaani |
| Carossa ja Anna | 1986 | kaksi kertomusta |
| St. Petersburgin salakuljetus | 1987 | romaani |
| Minä, Grünewald | 1990 | romaani |
| Sarmatian Orfeus | 1991 | romaani (Finlandia-palkintoehdokas) |
| Aika ja uni | 1993 | romaani (Finlandia-palkintoehdokas) ja oopperalibretto |
| Marian rakkaus | 1994 | romaani |
| Faustus | 1996 | romaani |
Tuotanto > Käännökset

| Kirjailija | Teos | Kustantaja | Ilmestymisvuosi | Huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Viktor Krivulin | Runoja | Pohjoinen | 1994 | suom. Paavo Rintala, Aleksandr Volodin ja Jukka Malinen |
Filmatisoinnit

| Elokuva | Ohjaaja | Ilmestymisvuosi | Huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- |
| Pojat | Mikko Niskanen | 1962 | Elokuva Rintalan samannimisen romaanin pohjalta. |
| Sissit | Mikko Niskanen | 1963 | Perustuu Rintalan romaaniin Sissiluutnantti. |
| Jumala on kauneus | Hannu Heikinheimo | 1985 | Televisioelokuva taiteilija Vilho Lammesta Rintalan samannimimisen romaanin pohjalta. |
Kirjallisuutta

Pekka Tarkka: Paavo Rintalan saarna ja seurakunta, Otava 1966.
Alhoniemi, Pirkko: Minuuden liitupiiri: Tutkimus Paavo Rintalan myöhäisvaiheen proosatuotannosta.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1132)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-917-3
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Paavo Rintalan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Oulun kaupunginkirjasto: Pohjoista kirjallisuutta – Paavo Rintala
Kirjasampo.fi: Paavo Rintala
Kansallisbiografia (maksullinen artikkeli)
Paavo Rintala Ylen Elävässä arkistossa:
Paluu Ithakaan – Paavo Rintala ja Eeli Aalto matkaavat junassa pohjoiseen, kohti Oulun Raksilaa
"Paasikiven aika" Paavo Rintalan kertomana
Paavo Rintala ja »Leningradin kohtalonsinfonia»
Pappi ja vastarintamies – Paavo Rintala ja toimittaja Aulis Kallio keskustelevat Dietrich Bonhoefferin perinnöstä
Tuhlaajapojan päiväkirja
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Karjakatu 24 Oulun Raksilassa, Rintalan koti nuoruusvuosina.
Olaudah Equiano

Olaudah Equiano
Olaudah Equiano (orjanimeltään Gustavus Vassa; n. 1745–1797) oli orja ja kirjailija. Hän oli kotoisin todennäköisesti Nigeriasta, josta hänet kidnapattiin ja vietiin vuonna 1756 ensin Barbadokselle ja sitten Yhdysvaltojen Virginiaan. Hänen virginialainen omistajansa antoi hänelle nimen Gustavus Vassa Ruotsin 1500-luvun kuninkaan mukaan – mitään ruotsalaisyhteyttä orjalla ei kuitenkaan ollut. Equiano sai ostettua itselleen vapauden ja muutti Lontooseen, jossa liittyi orjuuden vastaiseen liikkeeseen. Hänen omaelämäkertansa The Interesting Narrative of the Life of Olaudah Equiano (1789) kertoo hänen matkastaan Atlantin yli orjuuteen.
Linnaoikeus

Linnaoikeus on Ruotsissa aiemmin käytössä ollut nimitys erikoistuomioistuimista, joita oli kahdenlaisia.
Linnaoikeus oli tiettyihin tiloihin kuuluva oikeusaste, jossa tilojen aateliset omistajat käyttivät pitkälle menevää tuomiovaltaa alustalaisiinsa nähden. Linnaoikeuksissa tuomittiin sekä maanlain että kartano-oikeuden mukaan, ja tuomioita annettiin myös hengellisissä asioissa. Tällaiset linnaoikeudet lakkautettiin vuonna 1692.
Linnaoikeudeksi kutsuttiin myös kuninkaan hovia ja palvelusväkeä koskevia asioita käsitellyttä tuomioistuinta, joka oli toiminnassa 1681–1844. Tuomioistuimen puheenjohtajana toimi maaherra, ja jäseninä oli kuusi miestä. Loppuaikoina tuomioistuin oli kaksiosastoinen eli se käsitti alemman ja ylemmän linnaoikeuden.
Joni Mitchell

| Joni Mitchell |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Roberta Joan Mitchell
Syntynyt: 7. marraskuuta 1943 (ikä 81) Fort Macleod
Ammatti:  kuvataiteilija, laulaja-lauluntekijä, muusikko, tuottaja
Muusikko
Aktiivisena:  1967–
Tyylilajit:  folk, jazz, rock
Soittimet:  kitara, piano, dulcimer
Levy-yhtiöt:  Reprise (1968–1971, 1994–2000) Asylum (1972–1981) Geffen (1982–1992) Nonesuch (2001–)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.jonimitchell.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Joni Mitchell 2014.
Roberta Joan ”Joni” Mitchell (alk. Roberta Joan Anderson, s. 7. marraskuuta 1943 Fort Macleod, Alberta) on kanadalainen kitaristi, laulaja ja lauluntekijä, jonka musiikki yhdistetään lähinnä folk rock -tyyliin. Hänet tunnetaan myös kuvataiteilijana.
Uransa jo 1960-luvulla aloittanut Mitchell on tunnetuimpia ja arvostetuimpia laulaja-lauluntekijöitä ja muusikoita. Hänen tunnetuimpia levyjään ovat Ladies of the Canyon (1970), Blue (1971), Court and Spark (1974) ja Hejira (1976), jolla vierailivat muun muassa Neil Young ja Jaco Pastorius.
Rolling Stone -lehden mukaan Blue on vuoteen 2003 mennessä paras naisen tekemä albumi ja kokonaissijoitus on 30. Vuonna 2007 Mitchellin albumi For the Roses (1972) valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Elämä ja ura > Varhaisvuodet

Mitchell syntyi Fort Macleodissa, Albertassa 7. marraskuuta 1943. Hänen vanhempansa ovat Myrtle ja William Anderson; Mitchell oli heidän ainoa lapsensa. Vuonna 1954 perhe asettui Saskatooniin, Saskatchewanin provinssiin, jota Mitchell on pitänyt kotikaupunkinaan siitä lähtien.
Vähän ennen 10. syntymäpäiväänsä Mitchell sairastui polioon, ja vietti kuusi viikkoa sairaalassa. Sairaus vammautti hänen selkärankaansa, ja Mitchellin omien sanojen mukaan teki hänen sormistaan tavallista kankeammat. Hänen myöhemmin kehittämänsä innovatiiviset kitaraviritykset ovat ainakin osittain seurausta tästä.
Kouluaikanaan Mitchell oli kiinnostunut musiikista, runoudesta, kuvataiteista ja muodista. Hän kiinnostui folkmusiikista teini-ikäisenä, ja hankki ensimmäiseksi omaksi soittimekseen baritoniukulelen. Pete Seegerin ohella hänen varhaisiin musiikkivaikutteisiinsa kuuluu jazzvokaaliyhtye Lambert, Hendricks and Ross; Mitchellin mukaan "he olivat minun Beatlesini".
Elämä ja ura > Musiikkiuran alku

Mitchell aloitti laulajanuransa pienissä yöklubeissa Saskatchewanissa ja muualla läntisessä Kanadassa ja sitten katulaulajana Torontossa. Vuonna 1965 hän muutti Yhdysvaltoihin missä jatkuvan keikkailun myötä alkoi saada mainetta itse kirjoittamillaan lauluilla. Muut folk-artistit levyttivät monia niistä (”Urge for Going”, ”Chelsea Morning”, ”Both Sides, Now” ja ”The Circle Game”), minkä ansiosta Reprise Records kiinnitti hänet vuonna 1968 tekemään esikoisalbumia. Mitchell asettui Etelä-Kaliforniaan, ja hänen suositut laulunsa kuten ”Big Yellow Taxi” ja ”Woodstock” olivat tarkasti kiinni ajassa ja kuvastivat hänen sukupolvensa tuntoja.
Elämä ja ura > Ura laulaja-lauluntekijänä

Musiikillisesti ”levoton” Mitchell vaihtoi levy-yhtiötä ja alkoi vähitellen kulkea kohti jazzillisempaa ilmaisua. Vuoden 1974 albumi Court and Spark, hänen myydyin LP-levynsä, sisälsi Yhdysvalloissa radiohiteiksi nousseet kappaleet ”Help Me” ja ”Free Man in Paris.” Mitchellin laaja laulurekisteri ja omaleimainen sävellystyyli kehittyivät harmonisesti ja rytmillisesti monimutkaisemmiksi sitä mukaa kun kuvaan tuli vaikutteita jazzista, klassisesta musiikista ja maailmanmusiikista entisten folk- ja rock-vaikutteiden lisäksi. Mitchell teki kaksi kokeellista jazz-tyylistä albumia (The Hissing of Summer Lawns 1975 ja seuraavan vuoden Hejira), jotka hämmensivät monia ja laskivat hänen myyntilukujaan mutta jotka on sittemmin arvostettu korkealle.
1970-luvun puolestavälistä alkaen Mitchell alkoi työskennellä yhdessä nimekkäiden jazz-muusikoiden kanssa. Heihin kuuluivat Jaco Pastorius (joka soitti nauhatonta bassokitaraansa jo monilla Hejira-albumin raidoilla), Wayne Shorter, Herbie Hancock, Pat Metheny sekä Charles Mingus, joka pyysi Mitchelliä mukaan omiin viimeisiksi jääneisiin levytyksiinsä. Tämän jälkeisissä töissään Mitchell suuntautui taas enemmän pop-tyyliin mutta otti mukaan elektronisia aineksia sekä sanoituksiinsa poliittista protestia. Mitchell myös tuotti itse useimmat albuminsa, muun muassa koko 1970-luvun tuotannon. Läpi uransa hän on myös itse vastannut albumiensa kansitaiteesta.
Mitchell alkoi vuosituhannen vaihteessa kritisoida voimakkaasti musiikkiteollisuutta, lopetti kiertueet ja julkaisi seitsemännentoista, sanojensa mukaan viimeiseksi jäävän uusia lauluja sisältävän albuminsa Shine vuonna 2007. Nyt hän asuu Brittiläisessä Kolumbiassa Kanadan länsirannikolla ja kutsuu itseään ”olosuhteiden takia raiteilta suistuneeksi taidemaalariksi”. Mitchell sairastui maaliskuussa 2015 aivovaltimon pullistumaan ja joutui olemaan toista kuukautta sairaalahoidossa.
Elämä ja ura > Mitchellin musiikillinen perintö

Mitchellillä on ollut vahva vaikutus mitä erityylisimpien musiikintekijöiden ilmaisuun, ja kriitikot arvostavat hänen tuotantoaan suuresti. Allmusic-verkkosivustolla mainitaan, että ”kunhan pöly laskeutuu, saatetaan hyvinkin huomata Joni Mitchell 1900-luvun jälkipuoliskon merkittävimmäksi naispuoliseksi musiikintekijäksi”.
Albumit

1968 Song to a Seagull
1969 Clouds
1970 Ladies of the Canyon
1971 Blue
1972 For the Roses
1974 Court and Spark
1975 The Hissing of Summer Lawns
1976 Hejira
1977 Don Juan's Reckless Daughter
1979 Mingus
1982 Wild Things Run Fast
1985 Dog Eat Dog
1988 Chalk Mark in a Rain Storm
1991 Night Ride Home
1994 Turbulent Indigo
1998 Taming the Tiger
2000 Both Sides Now
2002 Travelogue
2007 Shine
Kirjallisuutta

Marom, Malka: Joni Mitchell omin sanoin. Lauluntekijän elämä.  Nemo, 2015.  ISBN 978-952-240-287-5
Karppinen, Anne: The Songs of Joni Mitchell: Gender, Performance and Agency.  Routledge, 2016.  ISBN 9781472465948  (englanti)
Aiheesta muualla

jonimitchell.com
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Ammunnan maailmanmestaruuskilpailut 1947

Vuoden 1947 ammunnan maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Tukholmassa, Ruotsissa. Kilpailut olivat 33. ammunnan maailmanmestaruuskisat kaikissa lajeissa. Kisojen ajankohta oli 1. -11. elokuuta 1947. Kilpailujen ylijohtaja oli kenraaliluutnantti Archibald Douglas. Kilpailupaikkoina Tukholmassa olivat kivääri- ja pistooliammunnalle Stora Skugganin-ampumarata, sotilaskivääriammunnalle Kaknäsin ampumarata ja haulikkolajeille Djursholmin alue.
Argentiina-pokaalin voitti Sveitsin joukkue pistein 5 500 ja vastaavan kilpailun vakiokiväärillä voitti Ruotsi.
Tom Hanén

| Tom Hanén> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. kesäkuuta 1969 (ikä 55)
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1995–
Komentajuudet:  Suomenlahden merivartiosto 2015–2019
Sotilasarvo:  kontra-amiraali
Kunniamerkit:  SVR R I SL K Sot.am
Ylennykset:  kommodori 2015 lippueamiraali 2020 kontra-amiraali 2024
Aiheesta muualla
CV
Tom Kristian Hanén (s. 6. kesäkuuta 1969) on suomalainen kontra-amiraali. Hän on toiminut Rajavartiolaitoksen apulaispäällikkönä 1. helmikuuta 2025 alkaen. Sitä ennen hän toimi Rajavartiolaitoksen esikunnan henkilöstöosaston osastopäällikkönä.
Hanén on suorittanut upseerin virkatutkinnon vuonna 1995 ja yleisesikuntaupseerin tutkinnon vuonna 2005. Hän on aiemmin toiminut muun muassa Suomenlahden merivartioston komentajana ja ulkoasiainministeriön rajavalvonta-asiantuntijana.