Charles M. Schulz
Elämä > Piirtäjänä ennen Tenavia

Schulz oli lapsesta alkaen innokas sarjakuvien lukija, ja hän kiinnostui piirtämisestä jo kouluaikanaan. Hänen lapsuutensa lempisarjakuvia olivat muun muassa Mikki Hiiri, Kippari-Kalle, Timi Topakka (Tim Tyler’s Luck), Percy Crosbyn Skippy, seikkailusarja Buck Rogers sekä Roy Cranen ja J. R. Williamsin sarjakuvat. Myöhempiä suosikkeja olivat Al Cappin Li’l Abner, Milton Caniffin sarjakuvat sekä George Herrimanin Krazy Kat, jonka Schulz tosin sanoi löytäneensä vasta sodan jälkeen. Schulz ryhtyi opettelemaan piirtämistä 11-vuotissyntymäpäivälahjakseen saamastaan sarjakuvapiirtäjä Clare Briggsin tekemästä oppikirjasta How to Draw Cartoons. Armeija-aikanaan Schulz ihaili Bill Mauldinin sotilasaiheisia pilapiirroksia. Hän viittasi myöhemmin Mauldiniin kymmeniä kertoja Tenavissa.
Ensimmäisen julkaistun piirroksensa Schulz teki jo 14-vuotiaana. Se oli lukijoiden lähettämiä tarinoita ja kuvia sisältäneessä syndikoidussa Ripleyn usko tai älä! (Ripley’s Believe It or Not!) -sarjassa 22. helmikuuta 1937 julkaistu piirros Schulzin perheen koirasta Spikesta, joka kuvatekstin mukaan ”syö neuloja, nastoja, ruuveja ja partateriä”. Schulzin ainoa varsinainen koulutus sarjakuvien piirtämiseen oli hänen vuosina 1940–1941 käymänsä kirjekurssi, ja lisäksi hän suoritti myöhemmin pari lyhyttä iltaluentokurssia. Piirtäjänuransa alkuvaiheessa Schulz kohtasi vastoinkäymisiä. Koulun päättäjäisvuonna hänet kutsuttiin osallistumaan koulunsa Saint Paulin Central High Schoolin vuosikirjan kuvitukseen, mutta yhtäkään hänen piirroksistaan ei julkaistu. Koulun jälkeen hän lähetti vuosien ajan säännöllisesti huonolla menestyksellä pilapiirroksiaan eri lehdille julkaistaviksi ja tarjosi useita kertoja sarjakuvaideoitaan sarjakuvasyndikaateille, jotka eivät kelpuuttaneet niitä.
Sodan jälkeen Schulz onnistui ensi kerran työllistämään itsensä piirtäjänä. Vuosina 1946–1947 hän toimi Saint Paulissa ilmestyneen Topix-nimisen vahvasti uskonnollisen katolisen sarjakuvalehden puhekuplien tekstittäjänä ja piirsi eräitä ruutuja saman kustantamon julkaisemaan kommunisminvastaiseen Is This Tomorrow? -sarjakuvaan. Katolisuutta vierastanut Schulz suostui työhön sillä ehdolla, että saisi piirtää kerran kuussa ilmestyneeseen Topixiin omaa sarjakuvaa. Just Keep Laughing -niminen yhden ruudun vitsejä sisältänyt vitsisarja ilmestyikin kaksi kertaa keväällä 1947, helmikuussa ja huhtikuussa, ja se oli Schulzin ensimmäinen varsinainen julkaistu sarjakuva.
Kesällä 1946 Schulz pääsi ohjaajaksi Minneapolisissa toimivaan Art Instructioniin, joka tarjosi maksullisia piirustuskirjekursseja. Schulz itse oli käynyt saman laitoksen kirjekurssin viisi vuotta aiemmin. Hänen työnään oli arvostella valmiin asteikon pohjalta kurssilaisten lähettämiä mallipiirroksia ja laatia niihin standardivastauksia. Koulu tunnettiin kautta maan lehdissä julkaisemistaan Draw me! (”Piirrä minut!”) -mainoskilpailuista, joilla ihmisiä houkuteltiin suurin lupauksin maksullisille kirjekursseille. Art Instructionissa Schulzin eräänlaisena mentorina toimi alkuvaiheessa sarjakuvapiirtäjä Frank Wing, vaikka heillä olikin erilaiset näkemykset oikeasta tyylistä. Koulun muut ohjaajat muodostivat vuosien ajan Schulzin ystäväpiirin, ja Schulz nimesi sittemmin useat Tenavien hahmoista heidän mukaansa.
Schulzin ensimmäinen pitkäikäisempi sarjakuva oli lapsihahmoista kertonut vitsisarja Li’l Folks, jonka jokainen numero sisälsi useita irrallisia yhden ruudun vitsejä. Sarja toimi monessa suhteessa Tenavien edeltäjänä, vaikka ilmestyikin eri muodossa. Ensimmäiset stripit ilmestyivät kesäkuussa 1947 Minneapolis Star Tribunessa nimellä Sparky’s Li’l Folks. Koska lehden julkaisija ei halunnut antaa sarjalle vakituista paikkaa, Schulz tarjosi sitä kilpailevalle St. Paul Pioneer Pressille, jossa sarja ilmestyi viikoittain 22. kesäkuuta 1947 alkaen naistenosaston täytteenä. Keväällä 1948 hän sai ensimmäisen kerran myös yhden pilakuvansa julkaistua The Saturday Evening Postissa. Sekin oli hassunnäköistä suuripäistä lasta esittänyt piirros. Seuraavan kahden vuoden aikana hän sai myytyä Postille kaikkiaan 17 yksittäistä piirrosta, joista viimeinen ilmestyi heinäkuussa 1950.
Heinäkuussa 1948 Scripps-yhtymään kuulunut Newspaper Enterprise Association -syndikaatti tarjoutui ottamaan Li’l Folksin levitykseensä, ja Schulz ehti jo allekirjoittaa sopimuksen. Syndikaatti kuitenkin perääntyi sopimuksesta ja maksoi hänelle sadan dollarin hyvityksen. Harmikseen Schulz ei saanut Li’l Folksista sen kolmen ilmestymisvuoden aikana minkäänlaista palautetta lukijoilta. Kun St. Paul Pioneer Pressin toimitus lisäksi kavensi sarjalle varatun tilan kolmen palstan leveydestä kahteen, Schulz päätti lopettaa sen tekemisen syksyllä 1949. Viimeiset Li’l Folks -stripit ilmestyivät tammikuussa 1950. Seuraavaksi Schulz tarjoutui piirtäjäksi kirkkonsa Church of Godin lehteen, Andersonissa Indianassa ilmestyneeseen Gospel Trumpetiin, mutta ei saanut töitä.