stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Imatran joukkoampuminen

| Imatran joukkoampuminen |
| --- | --- |
 Imatran kävelykatu vuonna 2010. Ravintola Vuoksenvahti erottuu takana kadunkulmauksessa.
Paikka:  Imatra, Suomi  61°10′16″N, 028°46′10″E
Kohde:  Ravintola Vuoksenvahdin edusta, Koskenparras 5
Ajankohta:  3. joulukuuta 2016  noin kello 24.00
Kuolleita:  3
Epäilty/epäillyt:  Jori Juhani Lasonen
Tekoväline:  Winchester Model 1895
Imatran joukkoampuminen tapahtui Imatralla joulukuun 3. ja 4. päivän välisenä yönä vuonna 2016, kun 23-vuotias imatralainen Jori Juhani Lasonen surmasi ampumalla kolme naista Imatrankoskella ravintola Vuoksenvahdin edessä. Uhrit olivat Imatran kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Tiina Wilén-Jäppinen ja sanomalehti Etelä-Saimaan ja paikallislehti Uutisvuoksen yhteisessä toimituksessa Imatralla työskennelleet toimittajat Katri Ikävalko ja Anne Vihavainen. Epäilty käytti aseenaan luvallista metsästyskivääriä, joka ei kuitenkaan ollut hänen omansa. Poliisi epäili, että teon taustalla ei ollut poliittista tai ideologista motiivia, vaan motiivi liittyi syrjäytymiseen ja mielenterveysongelmiin. Paikalliset kertoivat Iltalehdelle, että Lasosen vanhemmat olivat yrittäneet saada tälle apua pitkään, ja Lasonen oli käynyt myös terapiassa aikoinaan.
Lasonen oli ennen tätä tekoa syyllistynyt vuonna 2013 tapon yritykseen ja törkeään rattijuopumukseen, ja saanut niistä kolmen vuoden ja kahden kuukauden vankeusrangaistuksen.
Tapaus sai kansainvälisen median huomiota. Naapurimaissa Ruotsissa ja Norjassa tapaus nousi pääuutiseksi, ja myös Venäjällä uutisoitiin asiasta. Tunnetut uutistoimistot Reuters, AFP ja AP ovat välittäneet tietoa laajalle. Välittömästi tapahtumien jälkeen Twitteriin luotiin Imatran Uutiset -niminen trollitili, joka väitti uhreja venäläisiksi ja yritti tehdä tapauksesta venäläisvastaisen hyökkäyksen.
Oikeuskäsittely ja tuomio

Lasonen vaikeni aluksi poliisikuulusteluissa. 14. joulukuuta 2016, eli 11 päivää teon jälkeen hän lopulta tunnusti ampumiset. Lasonen kertoi epäilleensä palkkamurhaajan olevan hänen perässään, koska hänen tietokoneellensa oli murtauduttu ja laitettu keksitty huumevelka. Ampumailtana Lasonen kuvitteli, että häntä ollaan etsimässä. Uhrinsa Lasonen valitsi kuitenkin sattumanvaraisesti.
Aluksi Lasonen kertoi halunneensa ammuskelun avulla päästä poliisiputkaan turvaan. Tammikuun 2017 alkupuolella hän kuitenkin sanoi, että hän halusi päästä vankilan sijaan mielenterveyspuolelle. Sittemmin Lasonen sanoi haluavansa mielentilatutkimukseen, mihin oikeus hänet määräsikin jo ennen varsinaista käräjäoikeuden pääkäsittelyä. Tutkimuksen mukaan Lasonen on syyntakeeton sekä erittäin vaarallinen toisen hengelle ja terveydelle.
Etelä-Karjalan käräjäoikeus katsoi Lasosen syylliseksi kolmeen murhaan, mutta jätti hänet syyntakeettomuuden vuoksi rangaistukseen tuomitsematta. Lasonen sijoitettiin hoitoon Vanhan Vaasan sairaalaan.
Häviökerroin

Häviökerroin on kondensaattorilla tai kelalla (reaktiivisella komponentilla) tehollisen sarjaresistanssin suhde reaktanssiin. Häviökertoimen käänteisarvo on hyvyysluku. Eristeen häviökerroin on permittiivisyyden imaginääri- ja reaaliosien suhde ja yhtäsuuri kuin häviökulman tangentti. Tehokerroin on häviökulman sini. Komponentissa hävinnyt teho on verrannollinen tehokertoimeen.
Häviökerroin riippuu taajuudesta ja eristeillä myös lämpötilasta.
Kondensaattorin häviökerroin  {\rm {{tan}(\delta )}} lasketaan kaavasta:
missä  f on toimintataajuus,  R_{s} on sarjaresistanssi (ESR) ja  C on kapasitanssi.
Hilkka Lehtonen

Hilkka Lehtonen
Hilkka Kaarina Lehtonen (s. 2. elokuuta 1943 Helsinki) on arkkitehti ja tekniikan tohtori. Hän on saanut
professorin arvon v. 2000 Teknillisessä korkeakoulussa. Lehtonen on toiminut tutkimusprofessorina Maankäytön laboratoriossa Valtion teknillisen tutkimuskeskuksessa. Hän on vaikuttanut koko ammatillisen uransa yhdyskuntasuunnittelun parissa.
Elämänvaiheet

Hilkka Lehtosen vanhemmat olivat kansakoulun opettajat Matti Väinö Arminen ja Irma Auno Kyllikki Arminen, o.s. Puonti. Hilkka Lehtonen kävi oppikoulun Meilahden yhteiskoulussa ja valmistui sieltä ylioppilaaksi 1962. Hän aloitti opinnot Teknillisessä korkeakoulussa arkkitehtiosastolla 1963 ja oli töissä jo opiskeluaikanaan eri arkkitehtitoimistoissa. Hän valmistui kiitettävin arvosanoin arkkitehdiksi keväällä 1970 ja teki diplomityönsä professori Olli Kiviselle TKK:ssa. Tekniikan lisensiaatti hänestä tuli 1977 TKK:ssa ja tohtoriksi hän väitteli samassa opinahjossa 1994, kahdeksantena naisarkkitehtina Suomessa. Hilkka Lehtonen on naimisissa DI, kehityspäällikkö Heikki Lehtosen kanssa. Heillä on kaksi tytärtä Sari Knuuti (1971) ja Sini Lehtonen (1973). Puoluekannaltaan Lehtonen on sitoutumaton.
Lapsena ja nuorena Hilkka Lehtonen harrasti piirtämistä, lukemista, luonnon tutkimista kuten lintuja sekä partiota. Sittemmin visuaaliset taiteet, kirjallisuus ja kesäinen saarielämä ovat olleet hänen elämänvoimansa lähteinä. Eläkkeelle jäätyään hän on kirjoittanut useita sukuhistoriaan liittyviä teoksia ja harrastanut omasta ammattitaustasta kumpuavaa yhdistystoimintaa.
Työura

Hilkka Lehtonen työskenteli teekkarina ja nuorena arkkitehtina professori Olli Kivisen toimistossa
1965 - 1974. Siellä hän osallistui Turun yleiskaavatyöhön, Kaarinan kuntasuunnitelman laadintaan,
Mikkelin keskustan kaavarunkotyöhön sekä Espoon keskuksen ja Malminkartanon arkkitehtikilpailuihin.
Sen jälkeen hän toimi assistenttina Yhdyskuntasunnittelun jatkokoulutuskeskuksessa YJK:ssa (myöh. YTK) Teknillisessä korkeakoulussa. Hän teki laitoksella lisensiaatin työnsä ja osallistui Suomen Akatemian kaupunkikeskustoja koskevaan tutkimushankkeeseen.
Tätä seurasi monivuotinen työskentelyjakso VTT:n Maankäytön laboratoriossa, jossa hän toimi myös ma. Laboratorionjohtajana. Viimeiset vuodet 1989- 1994 siellä hän toimi yhdyskuntasuunnittelun tutkimusprofessorina. Vuosina 1991 - 1992 hän työskenteli vierailevana tutkijana arkkitehtiosastolla Göteborgin teknillisessä korkeakoulussa. Hän teki myös stipendimatkoja niin Euroopassa kuin USA:ssa. VTT:ssä hän oli rakentamassa kokeellista, uusiin tekniikoihin
pohjautuvaa visualisointistudiota, jota hyödynnettiin myös suomalaisessa suunnitteluviennissä.
Ura jatkui vuodesta 1994 Yhdyskuntasuunnittelun tutkimus- ja koulutuskeskuksen (aiempi YJK) tutkimuspäällikkönä ja vuodesta 1997 laitoksen johtajana vuoteen 2007. Professorin arvon hän sai vuonna 2000. Hän väitteli TKK:ssa 1994, ks. julkaisut.
Työurallaan Hilkka Lehtosella on ollut todella runsaasti kotimaisia, mutta myös kansainvälisiä asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Hän on toiminut useita vuosia mm. Nordisk förening för Arkitekturforskingenin hallituksessa 1991 - 2003, AESOPIN (Association of European Schools of Planning) neuvottelukunnan jäsenenä ja toiminut Suomen edustajana pohjoismaisten rakennustutkimuslaitosten yhteistyöryhmässä NBSS, 1985-. Hän on ollut suunnittelemassa ja toteuttamassa monia kansainvälisiä tieteellisiä konferensseja ja vuosittaisia Kaupunkitutkimuspäiviä kotimaassa. Rakennustietosäätiön edustajistossa Lehtonen vaikutti 1991 - 1994, Kunnallisalan kehittämissäätiön tieteellisessä neuvottelukunnassa 1998 - 2007 ja Suomen Akatemian ympäristön
ja luonnonvarojen toimikunnassa 1999 - 2000. SA:n ekologisen rakentamisen tutkimusohjelman koordinaattorina hän työskenteli 1995 - 1999. Lehtonen on toiminut vastaväittäjänä, esitarkastajana ja ohjaajana 12 jatko-opiskelijalle ja osallistunut kahden tutkijakoulun toimintaan johtoryhmän
jäsenenä. Hän oli suunnittelemassa ja toteuttamassa myös kaksiviikkoista pohjoismaisbalttilaista arkkitehtuuri-ja asumistutkimuksen jatko-opintokurssia Göteborg - Oslo - Helsinki- Tallinna, v. 2006. Samoin hän on toiminut useita vuosia jatko- ja täydennyskoulutustilaisuuksien, kuten YTK:n ns.
pitkän eli yhdyskuntasuunnittelun erikoistumiskurssin suunnittelijana.
Toimintaa ohjanneet näkemykset

Hilkka Lehtonen näkee yhdyskuntasuunnittelun monitieteisenä ja moniammatillisena toimintana. Hän arvostaa kerroksellisia, toiminnallisesti monipuolisia ympäristöjä ja eettisesti kestävää ammatillista toimintaa. Hän pitää kaupunkien viherympäristöjä yhtä lailla vaalittavina kuin rakennettujakin. Viimeisimmässä julkaisussaan (Me - ensimmäiset väitelleet suomalaiset naisarkkitehdit 2017. Suomen Naisarkkitehtien Yhdistys Architecta Ry. hän painottaa tiedeperustan rakentamisen tärkeyttä myös arkkitehtiprofession keskuudessa.
Palkinnot ja tunnustukset

TKK:ssa erinomaisesti suoritettujen opintojen palkinto 1970
VTT:n stipendi tunnustuksena tieteellisestä työstä 1983
Professorin arvo TKK:ssa 2000
Suomen arkkitehtiliiton kunniamerkki 2007
Yhdyskuntasuunnittelun seuran kunniajäsen 2012
Suomen naisarkkitehtien yhdistyksen Architecta Ry:n ansiomerkki 2017.
Imatran kaupungintalo

| Imatran kaupungintalo |
| --- | --- |

Osoite:  Virastokatu 2
Sijainti:  Mansikkala, Imatra
Valmistumisvuosi:  1970
Suunnittelija:  Arto Sipinen Mane Hetzer
Omistaja:  Imatran kaupunki
Kerrosluku:  3
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Imatran kaupungintalo on Imatran kaupungin hallintorakennus. Kaupungintalo sijaitsee Imatran keskustan pohjoispuolella Mansikkalan kaupunginosassa, Vuoksen länsirannalla.
Imatran kaupungintalosta pidettiin suunnittelukilpailu vuosina 1966–1967. Kilpailun voittivat arkkitehdit Arto Sipinen ja Mane Hetzer. Voittajien suunnitelmien mukainen kaupungintalo valmistui vuonna 1970.
Kaupungintalon toimistotilat ryhmittyvät kolmessa kerroksessa sisäpihan ja keskelle jäävän kolmen kerroksen korkuisen keskushallin ympärille. Toimistotilojen väliseinät ovat kevytrakenteisia elementtejä, joten huonejakoa voidaan vapaasti tarvittaessa muuttaa. Keskushallista nousee omana kuutiona valtuuston istuntosali, joka saa päivänvalonsa koko keskushallia kattavasta valokattoarinasta. Kaupungintalon sisäpiha katettiin vuonna 2002, jolloin kaupungintalon keskelle luotiin lämpiömäinen avara keskusaulatila asiakkaiden ja henkilökunnan kohtaamispaikaksi. Aulan lattia on kiiltäväksi hiottua Amadeus graniittia. Aulatilan suunnitteli arkkitehtitoimisto Arto Sipinen Oy/ Ari Sipinen.
Valtuuston istuntosalin ulkopinta, hissitorni, portaat sekä 1-kerroksen lattia on päällystetty Imatran harmaalla graniitilla. Sama materiaali toistuu sokkeleissa. Kaupungintalon julkisivut ovat tummaksi käsiteltyä pronssia ja kolminkertaista, tummennettua umpiolasia. Vuoden 1997 Imatran kaupungin suorittamassa peruskorjauksessa muuttuivat rakennedetaljit julkisivuissa alkuperäisiä raskaammiksi.
Erä- ja luontokulttuurin museo

Imatra voitti vuonna 2021 hankekilpailun jossa päätettiin tulevan erä- ja luontokulttuurimuseon sijainnista. Kaikkiaan lähes sata kuntaa oli kiinnostunut uudentyyppisestä museosta, ja 25 kuntaa tarjoutui museon sijaintipaikaksi. Lopullisen tarjouksen hankkeen rahoittamisesta tekivät Imatran lisäksi Pyhtää ja Riihimäki.
Imatra tarjosi sijaintipaikaksi kaupungintaloa, joka muutettaisiin museoksi. Suunnitelmien mukaan rakennustöihin päästäisiin vuosina 2024–2026, museon sisällöt rakennetaan vuonna 2026-2027 ja museo avattaisiin vuonna 2027.
High Voltage (vuoden 1975 albumi)

| High Voltage AC/DC |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : marraskuu 1974 Albert Studios, Sydney
 Julkaistu: 17. helmikuuta 1975
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Harry Vanda ja George Young
 Tyylilaji: hard rock, blues rock, rock and roll
 Kesto: 39.51
 Levy-yhtiö: Albert Productions, EMI
Muut kannet
 Albumin takakansi
Listasijoitukset
  Australia: 7.
AC/DC:n muut julkaisut
|   | High Voltage 1975 | T.N.T. 1975 |
Singlet albumilta High Voltage
 ”Love Song (Oh Jene)” / ”Baby, Please Don’t Go” Julkaistu: 1975
High Voltage on australialaisen AC/DC-yhtyeen vuonna 1975 ilmestynyt esikoisalbumi, joka julkaistiin Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Kuusi albumin kahdeksasta kappaleesta kirjoittivat Angus Young, Malcolm Young ja Bon Scott. Soul Stripper -kappaleen kirjoittivat Angus ja Malcolm Young. "Baby, Please Don't Go" on coverversio Joe Williamsilta.
Albumi äänitettiin syyskuussa 1974. Vuonna 1976 julkaistiin maailmanlaajuinen versio High Voltagesta, joka sisälsi vain kaksi kappaletta tästä Australian julkaisusta. Suurin osa kappaleista oli peräisin albumilta T.N.T.
Albumilta julkaistiin single ”Love Song (Oh Jene)” / ”Baby, Please Don’t Go”.
Äänitykset

Albumi äänitettiin noin kymmenen yön aikana, keikkojen jälkeen, keskiyöstä varhaiseen aamuun. Tuottajana toimivat entiset The Easybeats -jäsenet George Young ja Harry Vanda, joista Young soitti albumilla bassoa monien keikkojen tapaan. Rumpuja kuudella levyn kahdeksasta kappaleesta soittaa The 69’ers -yhtyeen Tony Currenti.
Kappaleet

A-puoli
Baby, Please Don't Go – 4.50
She's Got Balls – 4.52
Little Lover – 5.40
Stick Around – 4.39
B-puoli
Soul Stripper – 6.25
You Ain't Got a Hold On Me – 3.31
Love Song – 5.14
Show Business – 4.46
Kokoonpano

Angus Young – soolokitara
Malcolm Young – soolo- ja rytmikitara
Bon Scott – laulu
George Young – basso, taustalaulu
Harry Vanda – taustalaulu
Rob Bailey – basso
Tony Currenti – rummut
Peter Clack – rummut kappaleessa ”Baby, Please Don’t Go”
John Proud – rummut
Arvostelut

All Music Guide lehden arvostelu:
Aiheesta muualla

High Voltage (vuoden 1975 albumi) Discogsissa. (englanniksi)
Hämekoski

Hämekosken voimalatyömaa heinäkuussa 2009.
Hämekoski (ven. Хямекоски) on koski Jänisjoessa Suomen Neuvostoliitolle luovuttamassa Laatokan Karjalassa. Siellä on myös samanniminen tehdasalue, jossa on toiminut Hämekosken kartonkitehdas. Toiselta nimeltään Hämekoski on Jananuskoski. Muut Harlussa sijaitsevat Jänisjoen suuret kosket ovat alempana sijaitsevat Leppäkoski ja Läskelänkoski.
Hämekosken vesivoimala

Hämekoskessa on alun perin tehtaisiin liittynyt vesivoimala, joka toimii edelleen. Voimalassa oli alun perin viisi Asean valmistamaa koneistoa vuodelta 1903.  Voimalaitoksen omistaa TGK-1. Voimalan nykyinen nimi on Hämekoski HPS-21 ja sen teho on 2,68 MW.[lähde? ]
Voimalaitos on peruskorjattu 2000-luvulla.
Häijää

Häijään vanha Vapaa Valinta -myymälä
Häijään koulu
Häijää on kylä ja taajama Sastamalan kaupungissa, entisen Mouhijärven kunnan alueella. Vuoden 2020 lopussa taajamassa asui 414 asukasta  ja samannimisellä postinumeroalueella 1031 asukasta. Häijää on Sastamalan yksi suurimmista kasvualueista asukasmääränsä suhteen ja vilkas maantieliikenteen pysähdyspaikka. Se valittiin Pirkanmaan vuoden kyläksi vuonna 2003.
Häijää sijaitsee Tampereen ja Porin välisen valtatie 11:n ja Keikyästä Kyröskoskelle kulkevan seututie 249:n risteyksessä. Aikanaan Häijään alueella Salmin kylässä sijaitsi valtateiden 9 ja 11 risteys: Turusta tullut valtatie 9 ja Porista tullut valtatie 11 yhtyivät ja jatkuivat samaa reittiä Siuron kautta Tampereelle. Häijäästä on matkaa Sastamalan keskustaan 20 kilometriä, entisen Mouhijärven keskustaajamaan Uotsolaan viisi kilometriä, Kyröskoskelle 20 kilometriä, Tampereelle 40 kilometriä ja Poriin 75 kilometriä.
Häijään palveluihin kuuluvat mm. ABC Häijää -liikennemyymälä, Herkkujuustola, Kauppakeskus Häijään Äijä, Säästömarket, Häijään Urheilutarvike, Häijään koulu ja päiväkoti, Mouhijärven kumikorjaamo, Lantmännen Agro, Mouhijärven Kukka, Neste Express -kylmäasema, Muoti- ja lahjatavaraliike Kultalyhty, kirpputori-kahvila, Häijään Tanssikrouvi, kultasepänliike, fysioterapia sekä useita parturi-kampaamoita.
Häijään läheisyydessä sijaitsevat Särkijärven uimaranta sekä Otamussillan virkistysalue.
Häiriintynyt syöminen

Häiriintynyt syöminen on syömiskäyttäytymistä, jossa on syömishäiriöille tyypillisiä piirteitä, mutta jonka perusteella ei vielä voida diagnosoida syömishäiriötä. Häiriintyneen syömisen kuvataan joskus olevan terveen syömisen ja syömishäiriön välissä, ja oireilu on syömishäiriöön verrattuna vähemmän vakavaa tai tapahtuu harvemmin. Se voi edeltää syömishäiriön puhkeamista ja vaikuttaa kielteisesti oireilevan henkilön fyysiseen terveyteen tai mielenterveyteen.
Häiriintynyt syömiskäyttäytyminen voi ilmetä monella eri tavalla. Joitain ilmenemistapoja ovat ruokailuun liittyvät rituaalit, säännöt tai rajoitukset, ruoanvalmistuksen yhteydessä pakonomainen punnitseminen ja kalorien laskeminen, tiukan ateriasuunnitelman noudattaminen tai aterioiden toistuva väliin jättäminen. Myös ahmiminen ja syömisen jälkeinen oksentelu voi kuulua häiriintyneeseen syömiseen. Henkilö saattaa kokea syyllisyyttä syömisestään ja vertailla sitä muihin ihmisiin. Kaiken kaikkiaan häiriintyneessä syömiskäyttäytymisessä ruokailun ajattelu ja suunnittelu saattaa viedä kohtuuttoman paljon aikaa.
Osa asiantuntijoista katsoo, että minkä tahansa laihdutuskuurin noudattaminen edustaa häiriintynyttä syömiskäyttäytymistä. Monet muotidieetit kannustavatkin sellaiseen syömiskäyttäytymiseen, joka tavallisesti nähtäisiin häiriintyneeksi. Sellaisiin laihdutuskuureihin saattaa kuulua esimerkiksi kokonaisten ruokaryhmien pois jättämistä, paastoamista, vain yhden ruoka-aineen syömistä, kalorien rajoittamista tai ei-syötäväksi tarkoitettujen asioiden syömistä.
Jopa viidenneksellä nuorista urheilijoista ja neljänneksellä aikuisurheilijoista esiintyy häiriintynyttä syömiskäyttäytymistä. Urheilijoiden tapauksessa siihen johtaa usein pyrkimys syödä terveellisesti, parantaa omaa suorituskykyä tai muokata kehonkoostumusta. Häiriintynyttä syömistä esiintyy erityisesti sellaisissa urheilulajeissa, joissa on painoluokat, kestävyyslajeissa, esteettisissä lajeissa ja sellaisissa lajeissa, joissa urheilijalle on etua matalasta painosta.
Häipyy etäisyys

| ”Häipyy etäisyys” Kikka ja Kari Tapio |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Ota vaatteet pois ja Laulaja
 B-puoli: ”Haavetango”
 Äänitetty : 1994
 Julkaistu: 1994
 Formaatti: LP, CD
 Tekijä(t): Veikko Samuli (säveltäjä) Kari Jalkanen (sanoittaja)
 Tyylilaji: pop, iskelmä
 Kesto: 03.47
 Levy-yhtiö: AXR (Audiovox Records)
Kikan muut singlet
| ”Käyrä nousemaan” 1993 | ”Häipyy etäisyys” 1994 | ”Ota vaatteet pois” 1994 |
Häipyy etäisyys on Kikan ja Kari Tapion duetto vuodelta 1994. Kappaleen duettoversio julkaistiin singlenä ja se on mukana Kari Tapion albumilla Laulaja. Kikan laulama sooloversio on mukana Kikan albumilla Ota vaatteet pois. Kari Tapion sanoittaman kappaleen on säveltänyt Veikko Samuli.
Kari Tapio ja Kikka esittivät kappaletta yhdessä televisiossa, muun muassa Ylen ohjelmissa Suomen suosikit ja Kansanhuvit. Tyylillisesti hidas balladi poikkesi Kikan aiemmasta omasta tuotannosta, mutta osoitti tämän kiistattomat taidot myös herkempien kappaleiden tulkitsijana. Kansanhuvit-ohjelman haastattelussa Kari Tapio kertoi pyytäneensä Kikkaa duetoimaan kanssaan kappaleen, koska Kikka oli hänen mielestään viehättävä ja erinomainen taiteilija, ja hän tiesi tämän osaavaan laulaa upeasti myös hidasta balladia. Kikka kertoi samassa haastattelussa laulaneensa aiemminkin balladeja, mutta arveli niiden jääneen vähäiselle huomiolle hänen muiden kappaleiden joukossa.
Inkerikot, setot ja vatjalaiset – Kansankulttuuri, kieli ja uskomusperinteet

| Inkerikot, setot ja vatjalaiset – Kansankulttuuri, kieli ja uskomusperinteet |
| --- | --- |

Kirjailija:  Kati Kallio (toim.)  Riho Grünthal (toim.)  Lassi Saressalo (toim.)
Kieli:  suomi
Genre:  tietokirjallisuus
Kustantaja:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
Julkaistu:  2021
Sivumäärä:  504
Sarja: Suomalaisen Kirjallisuuden Toimituksia 1467
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Inkerikot, setot ja vatjalaiset – Kansankulttuuri, kieli ja uskomusperinteet on vuonna 2021 julkaistu inkerikkoja, setoja ja vatjalaisia käsittelevä tietokirja, jonka ovat toimittaneet Kati Kallio, Riho Grünthal ja Lassi Saressalo ja jonka on julkaissut Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Sisältö

Teos on ensimmäinen suomenkielinen yleisteos inkerikoista, setoista ja vatjalaisista. Se esittelee näiden ortodoksista uskontoa harjoittavien itämerensuomalaisten kansanryhmien historiallista kulttuuria, uskomusperinteitä ja kieliä. Kirja esittelee sekä uusia tutkimustuloksia että uutta kokoaa yhteen aiempaa moniaalle hajautuvaa tutkimusta.
Kirjassa esitellään aiemmin vähälle huomiolle jäänyttä kansanomaista ortodoksisuutta ja aineellista kulttuuria. Kirjoittajat käsittelevät myös suullisen perinteen lajeja sekä inkeroisen, vatjan ja seton kielimuotojen tunnusomaisia piirteitä ja tutkimushistoriaa.
Kirja jakaantuu viiteen eri kokonaisuuteen, joissa kussakin on kolmesta viiteen artikkelia: Inkerinmaa, Inkerikot, Vatjalaiset, Setot ja Ortodoksinen kansanusko.
Grünthal kirjoittaa inkeroisen kielestä, Heinike Heinsoo vatjan kielestä ja Karl Pajusalu seton kielestä. Lauluperinne, runolaulu, itkut, kertomusperinne ja perinteiset soittimet esitellään kaikkien kolmen kansan osalta. Niistä kirjoittavat Anneli Asplund, Kati Kallio, Aili Nenola, Ingrid Rüütel, Kristi Salve ja Senni Timonen.
Taisto Raudalainen kirjoittaa teoksessa Inkerinmaan historiasta ja Marjukka Patrakka Soikkolan inkerikkojen 1900-luvun historiasta. Kirjassa käsitellään myös vatjalaisten ja inkerikkojen kansanomaista uskontoa. Ernst Ernitsin kirjoittaa teoksessa vatjalaisten aineellisesta kulttuurista. Teoksen laajimpia artikkeleita on Mare Pihon kirjoitus setojen aineellisesta kulttuurista.
Teoksen kustantaneen Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran mukaan kirja soveltuu kaikille kaikenlaisista etnisistä vähemmistöistä tai Itämeren seudun historiasta kiinnostuneille lukijoille.
Arvioita

Tuglas-seuran arviossa Tapio Mäkeläinen toteaa, että Inkerikot, setot ja vatjalaiset – Kansankulttuuri, kieli ja uskomusperinteet on pitkän kirjoitus- ja toimitustyön tulos ja luonnehtii teosta komeaksi kokonaisuudeksi.
Iivinan tulva-alue

Iivinan tulva-alue (ven. Ивинский Разлив, Ivinski Razliv) tai Ylä-Syvärin tekojärvi (ven.  Верхнесвирское водохрани́лище, Verhnesvirskoje vodohranilištše) on Syvärin juoksulle syntynyt tekojärvi Venäjän Leningradin alueella, Äänisestä noin 30 km alavirtaan. Tekojärvi syntyi kun Koskenalan kaupunkiin rakennettiin vesivoimalaitos  1951-1952. Tekojärven alle jäivät mm. Iivinän (Iviny), Knäsön (Шипы, Šipy) ja Ahnuksen (Остречино, Ostretšino) kylät.
Tulva-alueen keskimääräinen syvyys on vain 2,5 - 3 metriä, ja siksi järven pinta-ala vaihtelee huomattavasti. Tulva-alue sijaitsee 20 x 25 kilometrin alueella ja vesi peittää noin 230 km². Suurin syvyys on 18 m ja tilavuus 0,7 km3. Alue on hyvin kalaisa ja on suosittu urheilukalastajien keskuudessa, mutta tulva-alueelle pääsy on hankalaa. Nykyisin ainoa tie järvelle lähtee Koskenalasta itään entiseen Ahnuksen kylään, jossa on venevalkama.
Tulva-alue on käytännössä samassa tasossa Äänisen kanssa, ja termillä Ylä-Syvärin tekojärvi onkin viitattu laajemmin tulva-alueen ja Äänisen vesialtaan muodostamaan kokonaisuuteen, jonka pinta-ala on 9930 km² ja tilavuus 260 km3.
Iivarinen

Iivarinen on suomenkielinen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Juha-Matti Iivarinen (s. 1983), lentopalloilija
Matti Iivarinen (s. 1964), pesäpallon pelinjohtaja ja entinen pesäpalloilija
Otto Iivarinen (Saksassa Ivarsson, 1895–1931), jääkärimajuri
Sasu Iivarinen (s. 1990), pesäpalloilija, Matti Iivarisen poika
Timo Iivarinen (1936–1998), jalkapalloilija
Ville Iivarinen, talouskriitikko.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Iivari Yrjölä

Iivar Herman "Iivari" Yrjölä (10. syyskuuta 1899 Hämeenkyrö – 11. marraskuuta 1985 Vilppula) oli suomalainen yleisurheilun moniottelija. Hän edusti Suomea vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa sekä viisiottelussa että kymmenottelussa, mutta joutui jättämään molemmat ottelut kesken. Seuratasolla Yrjölä edusti Tampereen Pyrintöä.
Myös Iivari Yrjölän veli Paavo Yrjölä oli kymmenottelija, joka saavutti olympiakultaa vuoden 1928 olympialaisista Amsterdamista.