stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Natriumkloriitti
Valmistus ja käyttö

Natriumkloriittia valmistetaan johtamalla klooridioksidia natriumhydroksidiliuokseen. Reaktiossa on mukana pelkistin, tyypillisesti vetyperoksidi, koska muulloin reaktiossa muodostuu myös natriumkloraattia.
Tärkeimmät natriumkloriitin käyttökohteet perustuvat sen hapetuskykyyn ja klooridioksidin muodostumiseen. Sitä käytetään sellun valkaisuun paperiteollisuudessa ja  myös muiden kuitutuotteiden kuten puuvillatekstiilien valkaisussa. Ainetta voidaan käyttää vedenpuhdistuskemikaalina ja teollisuudessa desinfiointiin. Orgaanisen kemian synteeseissä natriumkloriittia käytetään aldehydien hapettamiseen karboksyylihapoiksi.
Napuen taistelu

Napuen taistelu oli suuren Pohjan sodan viimeinen Suomessa käyty kenttätaistelu. Se käytiin Isossakyrössä 19. helmikuuta 1714. Ruhtinas Mihail Golitsynin johtamat venäläiset saivat siinä merkittävän voiton kenraali Carl Gustaf Armfeltin johtamista Ruotsin karoliinijoukoista ja heitä avustaneista pohjalaisten talonpoikien nostoväkijoukoista. Taistelusta on katsottu alkaneen isonvihan aika.
Tausta

Tsaari Pietari Suuri suunnitteli alkuvuodesta 1714 hyökkäävänsä Etelä-Suomesta Tukholmaan Ahvenanmaan kautta. Hän halusi ennen hyökkäyksen aloittamista eliminoida Pohjanmaalle vetäytyneiden Armfeltin komentamien ruotsalaisjoukkojen aiheuttaman sivustauhan ja määräsi sen vuoksi ruhtinas Golitsynin hyökkäämään Pohjanmaalle ja hävittämään alueen poltetun maan taktiikkaa käyttäen, jotta ruotsalaiset eivät voisi käyttää sitä tukialuenaan. Helmikuussa 1714 Golitsyn lähti 11 000 miehen kanssa Hämeenkyrön tienoilta etenemään pitkin Kyrönkankaan talvitietä. Kun venäläisjoukot saapuivat Pohjanmaalle, Armfelt perääntyi joukkoineen Isonkyrön alueelle samalla, kun venäläiset saapuivat Ylistaroon.
Osapuolet

Ruotsalaisiin joukkoihin kuului 3 000 miehen vahvuinen jalkaväki, joka oli jaettu kolmeen taisteluryhmään, 1 500 miehen vahvuinen ratsuväki sekä 1 086 nostoväkeen kuulunutta keihäin ja kiväärein aseistautunutta pohjalaista talonpoikaa. Ruotsalaisten tykistö koostui yhdestä haupitsista ja seitsemästä rykmentinkanuunasta. Venäläisten jalkaväkeen kuului 279 upseeria, 279 aliupseeria ja 5 588 miestä sekä ratsuväkeen 205 upseeria, 205 aliupseeria ja 4 307 miestä. Tykkejä venäläisillä oli 10.
Taistelu

Armfelt ryhmitti 16. helmikuuta jalkaväen kolmeen taisteluryhmään ja sijoitti ratsuväen puoliksi kummallekin sivustalle. Talonpoikaisnostomiehet suojasivat selustaa ja kuormastoja. Taistelun alkaessa kolme päivää myöhemmin venäläiset iskivät ruotsalaisten vasempaan siipeen ratsuväen tukemana. Armfelt käänsi nyt joukkojensa rintamasuunnan ja komensi aloittamaan hyökkäyksen. Ratsuväen suojaama ruotsalaisten oikea sivusta pakotti venäläiset perääntymään, mutta ruotsalaisten vasen sivusta joutui alakynteen, ja venäläiset pääsivät saarrostamaan ruotsalaisjoukot. Venäläisten veres reservi iski ruotsalaisten selustaan, jalkaväki hakattiin maahan ja ratsuväki pakeni paikalta. Ruotsalaisista kaatui taistelussa 2 645 miestä, ja venäläisten tappiot olivat heidän oman ilmoituksensa mukaan 421 kaatunutta ja 1 057 haavoittunutta.
Seuraukset

Taistelun jälkeen venäläisjoukot ryöstivät ja polttivat lähiseudun kyliä, raiskasivat naisia ja pakottivat asukkaita kidutuksen avulla paljastamaan kätketyt arvoesineet. Venäläiset vetäytyivät maaliskuussa takaisin etelään, mutta palasivat uudelleen syksyllä 1714 jatkaen tuhoamista ja ryöstelyä tähän asti säästyneillä Pohjanmaan alueilla.
Isonkyrön Napuessa sijaitsee taistelun muistomerkki (Matti Visanti, 1920). Taistelu käytiin kuitenkin viereisen Laurolan kylän alueella. Vanhoissa asiakirjoissa Napuen taistelu tunnettiin Kyrön tappeluksen (Slaget vid Storkyro) nimellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Napuen taistelu Wikimedia Commonsissa
Napuen taistelun taistelusuunnitelmat ja taistelun kulku (Pohjan Prikaatin killan sivut) (Arkistoitu – Internet Archive)
Napuen taistelu : Sotatieteellis-historiallinen tutkielma, Suom. K:lle kirj. kenraali K. Adaridi, Suomen Kuvalehti, 10.07.1920, nro 27, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aulis J. Alanen : Hajapiirteitä ryssien tihutöistä Pohjanmaalla Napuen taistelun jälkeen, Nuijasoturi, 01.01.1933, nro 1, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aulis J. Alanen : Ratsuväki Suuressa Pohjan sodassa. Pettikö sen kuri Napuella?, Hakkapeliitta, 13.04.1937, nro 15, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Napuen toinen taistelu. Kenraalikuvernööri Seynin määräämä tutkinto Napuen taistelun 200-vuotisjuhlan johdosta, Hakkapeliitta, 19.10.1937, nro 42, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
225 vuotta Napuen taistelusta, jossa Isonvihan aikainen Suomen armeija tuhoutui, Aamulehti, 19.02.1939, nro 48, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Taistelukenttää 1890-luvun piirroksessa.
Napuen taistelu, Aarno Karimon historiamaalaus 1900-luvulta.
Napuen taistelussa kuoli 141 kyröläistä talonpoikaa. Heidät on haudattu joukkohautaan Isonkyrön vanhan kirkon hautausmaalle, jonne on paljastettu muistokivi vuonna 1984.
Reunuskirjoheltta

| Reunuskirjoheltta |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Incertae sedis
Suku::  Kirjoheltat Panaeolus
Laji::  subbalteatus
Kaksiosainen nimi
 Panaeolus subbalteatus  (Berk. & Broome) Sacc. 

Katso myös
   Reunuskirjoheltta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Reunuskirjoheltta (Panaeolus cinctulus, Panaeolus subbalteatus) on kirjohelttoihin kuuluva punaruskea sienilaji. Lakki on ruskea, keskeltä vanhemmiten vaaleneva. Jalka on jopa 10 cm pitkä ja muutaman millin paksuinen. Sieni kasvaa lannassa, nurmialueilla ja puutarhoissa melko harvinaisena koko Suomessa. Reunuskirjoheltta sisältää psykedeelisiä vaikutuksia omaavaa psilosybiiniä. Sitä on käytetty myös päihteenä.
Natriumetoksidi

| Natriumetoksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  141-52-6
PubChem CID:  2723922
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H5ONa
Moolimassa:  68,05
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Tiheys:  0,868 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Natriumetoksidi eli natriumetylaatti tai natriumetanolaatti (C2H5ONa) on yksi alkoksideista ja koostuu natrium- ja etoksidi-ioneista. Yhdistettä käytetään vahvana emäksenä orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Natriumetoksidi on valkoista kiinteää ainetta, joka on vetistyvää eli hygroskooppista. Yhdiste on hyvin vahva emäs ja reagoi veden kanssa muodostaen etanolia ja natriumhydroksidia. Yhdiste liukenee eräisiin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin ja dietyylieetteriin, mutta hiilivetyihin se on liukenematon. Natriumetoksidin alkoholiliuokset hapettuvat helposti, minkä vuoksi ne muuttuvat väriltään punaisiksi tai ruskeiksi.
Valmistus ja käyttö

Natriumetoksidia valmistetaan natriummetallin ja etanolin välisellä reaktiolla.
Natriumetoksidia käytetään joko kiinteänä tai etanoliliuoksena, jossa sitä on 21 massaprosenttia. Yhdistettä käytetään voimakkaana emäksenä useissa reaktioissa, esimerkiksi kondensaatioreaktioissa, kuten Claisen-kondensaatiossa, maloniesterisynteesissä, Williamsonin eetterisynteesissä ja toisiintumisreaktioissa.
Aiheesta muualla

Natriumetoksidin kansainvälinen kemikaalikortti
Naniwa-luokka

| Naniwa / 浪速 |
| --- | --- |
 Kaavakuva luokan aluksista.

Tekniset tiedot
Uppouma:  3 709 t
Pituus:  91,4 m (vesiraja)
Leveys:  14 m
Syväys:  6,4 m
Koneteho:  7 604 ihp
Nopeus:  18,5 solmua
Miehistöä:  357
Aseistus
Meritorjunta:  2 × Krupp 260 mm/35 -tykkiä 6 × Krupp 150 mm/35 -tykkiä 6 × 57 mm Nordenfelt-tykkiä 10 × 25,4 mm Nordenfelt-tykkiä 4 × kymmenenpiippuista 11 mm Gatling-konekivääriä 4 × 356 mm torpedoputkea
Naniwa-luokka (jap. 浪速) oli keisarillisen Japanin laivaston kahden aluksen panssarikansiristeilijäluokka, jonka alukset tilattiin Armstrong Whitworthilta Elswickistä osana vuoden 1883 hankintoja.
Taustaa

Aikana, jolloin ainoa keisarillisen Japanin laivaston hallinnoima telakka Yokosukassa kykeni valmistamaan maksimissaan 1 500 tonnin puu-metalli-runkoisia aluksia, laivasto tilasi kaksi teräsrunkoista panssarikansiristeilijää brittiläiseltä Armstrong, Mitchell and Companyltä Elswickistä. Suunnitelma perustui Armstrongin uskoon, että suurin arvo ostajalle olisi niiden kyky korvata panssaroidut puurunkoiset alukset.
Japanin laivasto oli yksi maailman pienimmistä, mutta sen naapurimaa Kiina oli juuri hankkinut kaksi saksalaisvalmisteista taistelulaivaa. Japanin laivastoon kuuluivat panssarifregatti Fusō ja kaksi panssarivyöllä varustettua Kongō-luokan korvettia, mutta niistä ei olisi vastusta taistelulaivoille. Sen vuoksi kolme panssarikansiristeilijää sisällytettiin vuoden 1883 viidenteen laivaston laajennusohjelmaan. Näistä kaksi tilattiin välittömästi hyväksynnän jälkeen Britanniasta ja kolmas hieman myöhemmin Ranskasta.
Suunnittelu > Pääaseet

Luokan pääaseina oli kaksi Kruppin valmistamaa 35 pituuskaliiperin 26 senttimetrin tykkiä, jotka oli asennettu torneihin.
Suunnittelu > Apuaseet

Alusten apuaseina oli Kruppin valmistamat 35 pituuskaliiperin 15 senttimetrin tykit, jotka oli asennettu etukilvellä varustetuille Vavasseur-keskiakselijalustoille. Asennustavan oli suunnitellut J. Vavasseur 1880-luvun alussa, ja sen tyyppiominaisuutena oli hydraulipainejarru, joka koostui jalustaan asennetusta hydraulisylinteriparista ja luistiin kytketyistä laakeroiduista tapeista. Tappien avulla voitiin säätää rekyylinpituutta. Ylöspäin suunnattu luisti palautti tykin gravitaatiolla. Tykkien sivusuuntaus ja korkeuden säätö tehtiin käsipyörillä.
Tykit oli aluksella sijoitettu kummallekin kyljelle valmistettuihin kolmeen sponsoniin, mikä mahdollisti 130 asteen ampumakulman kansirakenteista huolimatta. Heikkoutena oli kuitenkin se, että ainoastaan puolet tykeistä oli käytettävissä laidoille ammuttaessa.
Torpedoveneitä vastaan aluksille asennettiin kaksi nopean tulen mahdollistavaa tykkiä, Naniwalle kaksi 57 millimetrin Nordenfelt-tykkiä ja Takachiholle QF 3 naulan Hotchkiss -tykkiä, jotka asennettiin komentosillan eteen. Aseistusta täydennettiin kymmenellä 25,4 millimetrin nelipiippuisella Nordenfelt-konekiväärillä, jotka asennettiin kannelle riittävän ampuma-alan mahdollistaviin paikkoihin. Kummankin maston tulenjohtolavalle asennettiin 11 millimetrin kymmenpiippuinen Gatling-konekivääri.
Suunnittelu > Torpedot

Alkuperäisen sopimuksen mukaan luokan aluksille ei asennettu torpedoputkia, mutta sopimusta täydennettiin helmikuussa 1885 torpedoputkien asennuksella. Siten valmistuessaan aluksilla oli neljä saksalaisen Schwartzkopf-yhtiön toimittamaa 356 millimetrin torpedoputkea, jotka oli asennettu hiilibunkkereiden etu- ja takapuolelle panssarikannelle, kaksi kummallekin kyljelle. Ne olivat kiinteitä ja siten torpedot kyettiin laukaisemaan vain kyljen suuntaan.
Torpedoputkissa käytettäviä Schwartzkopf-torpedoita, joiden japanilaisena tyyppimerkintänä oli type 84, oli aluksilla kaikkiaan 12. Vuonna 1908 otettiin käyttöön uudemmat tyypin 88 torpedot.
Suunnittelu > Valonheittimet

Aluksille asennettiin neljä brittiläistä Gramme-valonheitintä. Ne sijoitettiin nostettaville jalustoille etu- ja takakannen siltojen sivuille. Asennus mahdollisti aluksen ympäristön valaisemisen, ja siten paransi suojaa yöllisissä torpedohyökkäyksissä. Valonheittimien tarvitsema sähkö tuotettiin neljällä Gramme-generaattorilla (80 V, 75 A, 24 kW), jotka oli asennettu konehuoneisiin. Generaattorit vaihdettiin kahteen Edison-generaattoriin (80 V, 200 A), ja oletettavasti myös valonheittimet vaihdettiin tällöin Siemensin toimittamiin.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Naniwa | Armstrong Whitworth, Elswick | 27. maaliskuuta 1884 | 18. maaliskuuta 1885 | 1. joulukuuta 1885 | ajoi karille 1912 |
| Takachiho | Armstrong Whitworth, Elswick | 27. maaliskuuta 1884 | 16. toukokuuta 1885 | 1. joulukuuta 1885 | upotettiin 17. lokakuuta 1914 |
Revisio

Revisio voi tarkoittaa seuraavia:
tarkastus, tilintarkastus
tarkistus, uudelleen muovailu
(oikeustiet.) nosto, joka oli aiemmin Suomessa oikeudellinen muutoksenhakukeino (ruots. revision)
ohjelmiston versio (engl. revision)
vuosihuolto (ydinvoimalassa tai muussa laitoksessa)
Harry Revel

Harry Revel (21. joulukuuta 1905 Lontoo – 3. marraskuuta 1958 New York) oli englantilainen populaarimusiikin säveltäjä. Hänet tunnetaan erityisesti sanoittaja Mack Gordonin kanssa 1930-luvulla tekemästään elokuvamusiikista.
Revel opetteli pianonsoittoa lapsesta lähtien ja aloitti musiikkiuransa teini-ikäisenä. Hän sävelsi Lontoossa ja Berliinissä kevyttä populaari- ja teatterimusiikkia 1920-luvulla. Vuonna 1929 hän muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän aloitti yhteistyön sanoittaja Mack Gordonin kanssa.
Revel ja Gordon tekivät musiikin Broadway-näytelmään Fast and Furious (1930) ja sävelsivät joitakin kappaleita seuraavan vuoden Ziegfeld Follies -revyyhyn. Heidän vuonna 1932 julkaisemansa ”Underneath the Harlem Moon” tuli suosituksi standardiksi jazzmusiikissa ja sen ovat nauhoittaneet lukuisat artistit. Vuonna 1932 he muuttivat Yhdysvaltain länsirannikolle ja ryhtyivät tekemään musiikkia elokuviin.
Vuosina 1933–1936 Revel ja Gordon työskentelivät Paramount Pictures -tuotantoyhtiön lauluntekijöinä. Heidän kirjoittamiaan hittejä olivat muun muassa ”Did You Ever See a Dream Walking” (1933), ”Stay as Sweet as You Are” (1934), ”Paris in the Spring” (1935) ja ”Goodnight My Love” (1936). 1930-luvun loppupuolella Revel ja Gordon tekivät musiikkia tuotantoyhtiö 20th Century Foxille.
1940-luvulla Gordon lyöttäytyi yhteen säveltäjä Harry Warrenin kanssa ja Revel työskenteli muiden sanoittajien kanssa. Revel oli kahdesti ehdolla parhaan laulun Oscarin saajaksi, kappaleilla ”There’s a Breeze on Lake Louise” (1942, san. Mort Greene) ja ”Remember Me to Carolina” (1944, san. Paul Francis Webster). Revel sävelsi uransa loppupuolella myös instrumentaalimusiikkia ja julkaisi musiikkia oman kustantamonsa kautta. Viimeisiin hänen säveltämiinsä hitteihin kuuluu Nat King Colen äänittämä kappale ”Jet” (1951).
Harry Revel kuoli marraskuussa 1958 New Yorkissa. Hänet valittiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1970.
FS Résolue (1863)

| Résolue |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Cherbourg
Kölinlasku:  22. lokakuuta 1846
Laskettu vesille:  18. kesäkuuta 1863
Palveluskäyttöön:  1864
Poistui palveluskäytöstä:  1990
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 579 t
Pituus:  48,25 m
Leveys:  13,05 m
Syväys:  5,70 m
Koneteho:  400 ihp
Nopeus:  10 solmua
Miehistöä:  437
Aseistus
Aseistus:  12 × 160 mm modèle 1860 -tykkiä
Résolue oli Ranskan laivaston vuonna 1863 vesillelasketusta 42-tykkisestä purjefregatista muutettu potkurikorvetti.
Valmistus

Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakka ja sen köli laskettiin 22. lokakuuta 1846. Alus laskettiin vesille 18. kesäkuuta 1863 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1864.
Palvelus

Aluksen höyrykone poistettiin ja se oli purjekoululaivana aina vuoteen 1913.. Alus poistettiin alusluettelosta 1990.
Natriumheksafluorisilikaatti

| Natriumheksafluorisilikaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  16893-85-9
PubChem CID:  28127
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Na2SiF6
Moolimassa:  188,07
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Tiheys:  2,68 g/cm3
Liukoisuus veteen:  7 g/l (25 °C)   24,6 g/l (100 °C)
Natriumheksafluorisilikaatti (Na2SiF6) on natrium- ja heksafluorisilikaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa veden fluorauksessa ja lasin valmistuksessa.
Ominaisuudet

Natriumheksafluorisilikaatti on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vain hieman kylmään veteen ja sen liukoisuus kasvaa lämpötilan noustessa. Kuumennettaessa yhdiste hajoaa natriumfluoridiksi ja piitetrafluoridiksi. Vahvojen happojen kuten rikkihapon vesiliuokset reagoivat natriumheksafluorisilikaatin kanssa muodostaen natriumfluoridia, natriumsuolaa ja piidioksidia.
Valmistus ja käyttö

Natriumheksafluorisilikaattia voidaan valmistaa neutraloimalla fluoripiihappoa natriumkarbonaatilla tai fluoripiihapon ja natriumkloridin välisellä reaktiolla. Jälkimmäisessä tapauksessa natriumheksafluorisilikaatti saostuu huonon vesiliukoisuutensa vuoksi ja voidaan erottaa suodattamalla. Kolmas tapa valmistaa yhdistettä on natriumfluoridin ja piitetrafluoridin välinen reaktio.
Natriumheksafluorisilikaatin pääasiallinen käyttökohde on veden fluoraus, mihin sitä käytetään erityisesti Yhdysvalloissa. Muita käyttökohteita ovat hyönteisten- ja tuhoeläinten hävitys, lasin etsaus ja emalien valmistus, berylliumin ja tinan elektrolyyttisessä valmistuksessa apuaineena ja piitetrafluoridin ja synteettisen kryoliitin valmistus.
Aiheesta muualla

Natriumheksafluorisilikaatin kansainvälinen kemikaalikortti
Retšytsa

| Retšytsa, Retšitsa (Рэчыца, Речица) |
| --- | --- |
 Retšytsaa talvisen Dnepr-joen rannalla, näkymä luoteeseen
 vaakuna
 Retšytsa, Retšitsa
 Koordinaatit: 52°22′00″N, 30°24′00″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Homelin alue
Perustettu:  1213 maininta asutuksesta, kutsutaan kaupungiksi Novgorodin aikakirjassa (1016–1471)
Korkeus:  110–130 m
Väkiluku (10/2009):  64 731
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 rechitsa.by 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Retšytsa (valkoven. Рэчыца, IPA ['rɛtʂɨtsa]) eli Retšitsa (ven. Речица; puol. Rzeczyca) on keskikokoinen kaupunki ja hallintopiiri Homelin alueella Valko-Venäjän eteläosissa. Homel sijaitsee 50 kilometriä Retšytsan itäpuolella. Vuoden 2009 väestönlaskennassa kaupungin asukasluku oli 64 731 ihmistä. Kaupungin nimeä kantavan hallintopiirin asukasluku oli 104 781, mihin sisältyivät Retšytsan kaupunki, Vasilevitšyn pikkukaupunki (3 923 as.) ja Zaretštšan kaupunkityyppinen taajama (2 447 as.) sekä ympäröivä maaseutu kylineen.
Retšytsa on tärkeä rautatieasema Valko-Venäjän eteläosia halkovalla Brest-Homel radalla.
Retšytsaa talvisen Dnepr-joen rannalla, näkymä kaakkoon.
Dnepr-joen länsipenkereellä sijaitseva Retšytsa mainitaan asiakirjoissa jo 1213 ja 1200-luvun loppupuolella paikalla oli linnoitettua asutusta. Jo Novgorodin aikakirjoissa (1016-1471) paikkaa kutsuttiin kaupungiksi. Vuonna 1511 kaupungille määriteltiin Magdeburgin lain nojalla kaupungeille tyypillinen kaupankäyntioikeus.
Vesiyhteys on ollut kautta historian tärkeä tälle Dneprin rantakaupungille. Nykyisin kaupunkia yhdistää myös Valko-Venäjän eteläosat toisiinsa kytkevä Brest-Kobryn-Pinsk-Homel-rautatie. Samansuuntainen M10-valtatie kulkee muutaman kilometrin päässä Retšytsan eteläpuolitse ja yhdistää kaupungin Homelin alueen suurimpiin kaupunkeihin (Homel ja Mazyr). Luoteeseen vievä kantatie P82 tuo yhteyden Svetlahorskin, Babruiskin ja edelleen Minskin suuntaan.
Retšytsa on teollisuuskaupunki, jossa sijaitsee mm. telakka, tekstiilitehdas, panimo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Retšytsa Wikimedia Commonsissa
Retšytsan piirin ja kaupungin viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Lyhyt kuvaus kaupungista (englanniksi) (BYcity.org)
Kaupunkikartta (venäjäksi) (BYcity.org)
Rechitsa - Short description (englanniksi) (belarustourism.by)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi)
Valokuvia Retšytsasta (englanniksi) (Radzima.org)
Tiivis kuvaus Retšytsasta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Naskalivyömesikko

| Naskalivyömesikko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Mesikot Meliphagidae
Suku::  Vyömesikot Acanthorhynchus
Laji::  tenuirostris
Kaksiosainen nimi
 Acanthorhynchus tenuirostris  (Latham, 1802) 
Alalajit 
 A. t. cairnsensis  A. t. dubius  A. t. halmaturinus  A. t. tenuirostris 
Katso myös
   Naskalivyömesikko Wikispeciesissä   Naskalivyömesikko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Naskalivyömesikko (Acanthorhynchus tenuirostris) on Australian itäosissa tavattava mesikkoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan naskalivyömesikko on 15–16 cm. Lajin pää on musta. Silmä on väriltään punainen ja nokka on pitkä ja alaspäin kaartuva. Rinta ja kurkku ovat linnulla väriltään valkoiset ja kurkussa on punaruskea läikkä. Vatsa ja selkä ovat naskalivyömesikolla vaalean punaruskeat. Naaras muistuttaa ulkonäöltään koirasta, mutta rinnan kuviointi on epäselvempi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Naskalivyömesikkoa tavataan Australian itärannikolla. Lajia tavataan alueelta, joka ulottuu Queenslandista rannikkoa pitkin Etelä-Australian itäosiin. Lisäksi lajia tavataan Tasmaniassa ja Kengurusaarella. Linnun elinympäristöä ovat metsät, metsiköt ja nummet. Naskalivyömesikkoa voidaan tavata myös puistoissa ja puutarhoissa.
Ravinto

Naskalivyömesikon ravinto koostuu pääasiassa kukkien medestä ja hyönteisistä. Muiden mesikoiden tavoin kielessä on harjamainen pää, joka sopii hyvin medellä ruokailuun. Puutarhoissa laji imee muun muassa kamelioiden ja verenpisarojen mettä. Mettä imiessään naskalivyömesikot voivat lentää paikallaan kolibrien tapaan.
Pesintä

Naskalivyömesikkojen pesimäkausi kestää elokuusta tammikuulle. Pesä on pieni ja kuppimainen ja rakennetaan tikuista, ruohosta ja puunkuoresta. Pesä sidotaan yhteen hämähäkinseitin ja eläinten karvojen avulla. Naaras munii kahdesta kolmeen vaaleanpunertavaa munaa, joissa on punaisia tai kastanjanruskeita pilkkuja. Naaras hautoo yksin, mutta koiras auttaa ruokkimaan poikasia hyönteisravinnolla.
Natriumdikromaatti

| Natriumdikromaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10588-01-9
PubChem CID:  25408 ja 129628287
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Na2Cr2O7
Moolimassa:  261,98 g/mol
Ulkomuoto:  Kellanoransseja kiteitä
Sulamispiste:  356,7 °C
Kiehumispiste:  400 °C (hajoaa)
Tiheys:  2,52 g/cm3
Liukoisuus veteen:  238 g/100 ml (0 °C) 508 g/100 ml (80 °C)
Natriumdikromaatti (Na2Cr2O7) on natrium- ja dikromaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Ainetta käytetään kromin ja kromiyhdisteiden valmistuksessa hapettimena orgaanisessa synteesissä ja tekstiiliteollisuudessa.
Valmistus

Natriumdikromaattia tuotetaan kromiittimalmista kuumentamalla sitä emäksen esimerkiksi natriumkarbonaatin kanssa, jolloin muodostuu natriumkromaattia. Natriumkromaatista natriumdikromaattia saadaan käsittelemällä natriumkromaatin vesiliuosta rikkihapolla tai hiilidioksidilla. Tällöin keltainen natriumkromaatti muuttuu oranssiksi natriumdikromaatiksi. Vesiliuos väkevöidään ja natriumdikromaatti kiteytetään alipaineessa.
Näin saatu tuote on kidevedellistä dihydraattia Na2Cr2O7·2H2O, josta kidevesi poistuu, kun se kuumennetaan 100 °C:n lämpötilaan.
Käyttö

Natriumkromaattia käytetään valmistettaessa kromimetallia ja kromiyhdisteitä, kuten kromi(III)oksidia. Orgaanisen kemian synteeseissä sitä käytetään hapettimena. Se on hieman halvempaa kuin kaliumdikromaatti, mutta ongelmana on natriumdikromaatin hygroskooppisuus. Yhdistettä käytetään myös nahan parkitsemisessa ja analyyttisenä reagenssina laboratorioissa.
Turvallisuus

Natriumdikromaatti on myrkyllistä ja ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Yhdisteen on todettu olevan karsinogeeninen ja aiheuttavan mutaatioita.
Resoluutio (kemia)

Resoluutio tarkoittaa kemiassa erotusmenetelmää, jota käytetään puhtaiden enantiomeerien erottamiseen raseemisesta seoksesta. Resoluutio perustuu joko enantiomeerien erilaisiin kemiallisiin johdannaisiin tai enantiomeereista johdettujen diastereomeerien erilaisiin fysikaalisiin ominaisuuksiin. Resoluutiota käytetään laajasti kemianteollisuudessa esimerkiksi lääketeollisuudessa enantiomeerien seokseen, vaikka kaikkien resoluutiomenetelmien huono puoli verrattuna asymmetriseen synteesiin on korkeintaan 50% saanto.