stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Al Bangura
Turvapaikka

Banguralle myönnettiin lupa pysyä maassa alkuvuodesta 2007, mutta Britannian ulkomaalaisvirasto valitti asiasta marraskuussa 2007, koska sen mukaan hänen asema turvapaikanhakijana muuttui hänen täytettyä 18. Banguran hakemus hylättiin ja hänet määrättiin karkotettavaksi. Bangura valitti päätöksestä muun muassa kansainvälisen pelaajayhdistyksen FIFPron, Watfordin seurajohdon ja useiden poliitikkojen tukemana. Hänen sallittiin jäädä maahan työluvan hakemisen ja valituksen käsittelyn ajaksi. Tammikuussa 2008 Banguralle myönnettiin työlupa vaikka hän ei täyttänytkään jalkapalloilijan työlupaan tavallisesti vaadittavia kriteerejä.
Gianni Agnelli

Gianni Agnelli
Giovanni Agnelli, (paremmin tunnettu nimellä Gianni Agnelli, 12. maaliskuuta 1921 Torino, Italia – 24. tammikuuta 2003 Torino, Italia), oli italialainen teollisuusmies ja Fiatin pääomistaja.
Agnellista tuli isoisänsä Giovanni Agnellin perustaman Fiatin toimitusjohtaja vuonna 1963 ja hallituksen puheenjohtaja vuonna 1966. Agnelli uudisti Fiatin ja laajensi yhtiötä. Hän vetäytyi Fiatin johdosta vuonna 1996. Hänet oli sitä ennen nimitetty elinikäiseksi senaattoriksi ja hän oli Italian historian rikkain liikemies. Fiatin johtajana Agnelli hallinnoi 4,4 %:a Italian bruttokansantuotteesta (BKT), 3,1 %:a maan teollisuustyövoimasta ja 16,5 %:a sen teollisuuden tutkimusinvestoinneista.
Agnelli meni naimisiin vuonna 1953. Hänen poikansa Edoardo teki itsemurhan vuonna 2000. Agnelli kuoli vuonna 2003 eturauhassyöpään.
Agnelli toimi jalkapalloseura Juventuksen puheenjohtajana vuosina 1947–54.
Agnelli tunnettiin Italiassa lempinimellä l'Avvocato (’asianajaja’).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gianni Agnelli Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Hindou Oumarou Ibrahim

Hindou Oumarou Ibrahim on tšadilainen maantieteilijä ja ympäristöaktivisti.
Oumarou Ibrahim kuuluu wodaabejen etniseen ryhmään ja on asiantuntija siinä, miten alkuperäiskansat, paimentolaiset ja naiset voivat sopeutua ilmastonmuutokseen. Hän on järjestänyt useita kansainvälisiä tilaisuuksia, joissa puhutaan sekä tieteestä että perimätiedosta.
Oumarou Ibrahim puhuu sen puolesta, että alkuperäiskansat ja heidän tietämyksensä ja perinteensä pitää ottaa laajemmin mukaan globaaliin ilmastonmuutoksen vaikutusten torjuntaan.
Oumarou Ibrahim johtaa Tšadissa yhteisöpohjaista AFPAT-organisaatiota (l’Association des Femmes Peules et Peuples Autochtones du Tchad), joka on aktiivinen useimmissa kansainvälisissä kestävän kehityksen tavoitteissa, kuten ilmastonmuutos ja biologinen monimuotoisuus, terveys ja koulutus. Hän on johtanut useita hankkeita, jotka paransivat alkuperäiskansojen mahdollisuuksia saada perustarpeita ja edistävät samalla heidän panostaan ympäristönsuojeluun. Tällaiset projektit voivat auttaa estämään resursseihin perustuvia konflikteja yhdellä maailman köyhimmistä ja haavoittuvimmista alueista. Ibrahimin johdolla paimentolaisten ja maanviljelijöiden edustajat kartoittivat maankäyttöä, maaperää ja luonnonvaroja täydentämällä satelliittipaikannukseen perustuvaa pohja-aineistoa ja loivat näin kartan, jonka avulla voitiin sopia luonnonvarojen oikeudenmukaisesta käytöstä.
Oumarou Ibrahim on myös osallistunut yli vuosikymmenen ajan korkean tason kansainvälisiin poliittisiin keskusteluihin, joissa puolustetaan alkuperäiskansojen ympäristönsuojelua biologista monimuotoisuutta, ilmastonmuutosta ja aavikoitumista koskevien sopimusten kautta. Hän toimi Alkuperäiskansojen kansainvälisen ilmastonmuutosfoorumin (IIPFCC) puheenjohtajana ja koordinaattorina maailman alkuperäiskansojen aloitteessa ja ilmastokokousten COP21:n, COP22:n ja COP23:n paviljongissa. Hänet valittiin kansalaisyhteiskuntaa edustavaksi puhujaksi Pariisin ilmastosopimuksen allekirjoitustilaisuudessa.
Jouko Talonen

| Jouko Talonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. huhtikuuta 1953 (ikä 71) Vähäkyrö
Ammatti:  kirkkohistorian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (TT 1989), Oulun yliopisto(FT 1997), Turun yliopisto (VTM 1985)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  teologia (kirkkohistoria)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Jouko Talonen (s. 11. huhtikuuta 1953 Vähäkyrö) on suomalainen teologi, teologian ja filosofian tohtori. Hän toimi Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan kirkkohistorian professorina 2005–2021. Hän vastasi erityisesti Suomen ja Skandinavian kirkkohistorian oppiaineesta ja on tunnettu myös lestadiolaisen herätysliikkeen eri suuntien tutkijana ja tuntijana.lähde?
Koulutus ja tutkimustyö

Talonen valmistui 1981 filosofian maisteriksi yleisestä historiasta Oulun yliopistosta ja teologian maisteriksi samana vuonna Helsingin yliopistossa. Hän jatkoi opintoja kummassakin yliopistossa. Talonen väitteli 1988 Helsingin yliopistossa teologian tohtorin arvoa varten Pohjois-Suomen lestadiolaisuuden poliittis-yhteiskunnallisesta profiilista 1905–1929. Niin ikään hän väitteli 1997 Oulun yliopistossa filosofian tohtoriksi Neuvosto-Latvian sodan jälkeistä kirkkohistoriaa koskevalla englanninkielisellä väitöskirjallaan. Talonen toimi professorina vuodesta 2005.
Talonen on tutkinut kirkon ja politiikan välisiä suhteita, herätysliikkeitä (erityisesti lestadiolaisuutta) sekä Baltian (erityisesti Latvian) kirkkohistoriaa. Hän tuntee myös eurooppalaista teologianhistoriaa sekä arktisten alueiden kirkkohistoriaa.lähde? Häntä on usein julkisuudessa haastateltu erityisesti lestadiolaisuuteen liittyvissä kysymyksissä.
Goremykinin II hallitus

| Goremykinin II hallitus |
| --- | --- |
  Venäjän 5. hallitus
 Hallitus kesäkuussa 1915.
Toimikausi alkoi:  12. helmikuuta 1914
Toimikausi päättyi:  2. helmikuuta 1916
Valtionpäämies:  Nikolai II
Jäsenet
Hallituksen johtaja:  Ivan Goremykin
Ministerien lukumäärä:  13
Oppositiopuolueet:  Edistyksellinen blokki
Historia
Edellinen:  Kokovtsov
Seuraava:  Stürmer
Goremykinin II hallitus oli Venäjän keisarikunnan viides hallitus, jonka virkakausi oli 12. helmikuuta 1914 – 2. helmikuuta 1916. Hallitusta johtanut pääministeri Ivan Goremykin oli aikaisemmin toiminut Venäjän pääministerinä vuonna 1906.
Hallituksen kokoonpano

| Virka | Nimi |
| --- | --- |
Pääministeri: Ivan Goremykin
Sisäministeri: Nikolai Šerbakov
Sisäministeri: Aleksei Hvostov
Valtiovarainministeri: Pjotr Bark
Ulkoministeri: Sergei Sazonov
Rautatieministeri: Sergei Ruhlov
Oikeusministeri: Ivan Štšeglovitov
Sotaministeri:  Vladimir Suhomlinov
Sotaministeri: Aleksei Polivanov
Opetusministeri: Pjotr Kaufman
Hoviministeri: Vladimir Frederiks
Meriministeri: Ivan Grigorovitš
Kauppa- ja teollisuusministeri: Vsevolod Šahovskoi
Maatalousministeri: Aleksandr Krivoshein
Valtiontarkastaja: Pjotr Haritonov
Pyhän synodin yliprokuraattori: Vladimir Sabler
Pyhän synodin yliprokuraattori: Aleksandr Samarin
Pyhän synodin yliprokuraattori: Aleksandr Volžin
Kati Kulovesi

| Kati Kulovesi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1973 (ikä 51–52)
Ammatti:  kansainvälisen oikeuden professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (OTM 1998), LSE (LL.M. 2001; LL.D. 2008)
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto
Tunnetut työt:  Suomen ilmastopaneelin jäsen (2014-2019)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Kati Kulovesi (s. 1973) on suomalainen oikeustieteilijä ja Itä-Suomen yliopiston kansainvälisen oikeuden, erityisesti kansainvälisen ympäristöoikeuden professori.  Hän on toiminut toimi Suomen ilmastopaneelissa (2014–2015 ja 2016–2019). Hän on johtanut useita kansainvälisiä ympäristöoikeuden alaan kuuluvia tutkimushankkeita ja hankkinut näille esimerkiksi tavoiteltua ERC-rahoitusta.
Kulovesi tuli ylioppilaaksi Suutarilan lukiosta (1992). Hän suoritti oikeustieteen maisterin tutkinnon Helsingin yliopistossa (1998) ja Lontoon yliopistossa (London School of Economics and Political Science: LL.M., 2001). Hän valmistui Lontoon LSE:stä myös oikeustieteen tohtoriksi (LL.D., 2008). Kuloveden englanninkielinen väitöskirjatutkimus (2008) oli otsikoitu Challenges of Environment and Legitimacy in the WTO Dispute Settlement System. Työn toimitettu versio on julkaistu vuonna 2011 Kluwer Law Internationalin kustantamana.
Teokset

Elisa Morgera & Kati Kulovesi (editors): Research Handbook on International Law and Natural Resources.  (Series: Research Handbooks in International Law)  Edward Elgar, 2016.  DOI https://doi.org/10.4337/9781783478330++ISBN 9781783478323  (englanniksi) (print), ISBN 9781783478330 (ebook)
Erkki Hollo, Kati Kulovesi & Michael Mehling (editors): Climate change and the law.  (Series: Ius gentium (Dordrecht, Netherlands), v. 21)  Dordrecht ; New York:  Springer, 2013.  ISBN 9789400754409  (englanniksi) (ebook), ISBN 9789400754393 (print)
Kati Kulovesi: The WTO Dispute Settlement System: Challenges of the Environment, Legitimacy and Fragmentation.  Global Trade Law Book 37. Kluwer Law International, 2011.  ISBN 978-9041134066  (englanniksi); saatavana myös e-kirjana
Veijo Heiskanen & Kati Kulovesi: Function and future of European law : proceedings of the International Conference on the Present State, Rationality and Direction of European Legal Integration.  (Series: Forum iuris)  Helsinki:  University of Helsinki, 1999.  ISBN 951-45-8887-8  ISSN 1456-842X  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kati Kuloveden Google Scholar -profiili (englanniksi) (google.com)
Kati Kulovesi. University of Eastern Finland, Law School (englanniksi) (researchgate.net)
Kati Kulovesi. Professor of International Law and Co-Director, Center for Climate Change, Energy and Environmental Law (CCEEL) (englanniksi) (linkedin.com)
Katja Okkonen: Tässä voi olla seuraava kaivostuska: Kanadan kaivosjättien miljardien korvausvaateet saattavat rysähtää Suomen niskaan 7.1.2019. Ilta-Sanomat, is.fi. Viitattu 15.1.2020. (suomeksi)
Ykkösaamu: Konkarikansanedustajat ja Trumpin tuleva hallinto (14.11.2016; osana ohjelmaa toimittaja Päivi Neitiniemi haastattelee professori Kati Kulovettä ja apulaisprofessori Sirkku Juholaa Pariisin ilmastokokouksen sopimuksen toteuttamisesta) (arenan.yle.fi)
Minne menet, ilmastosopimus? (Ulkopoliittinen instituutti, 21.11.2014) (fiia.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Tieteilijät:  Google Scholar 
Muut:  IdRef
Gösta Serlachiuksen taidesäätiö

Gösta Serlachiuksen taidesäätiö on perustettu Mäntässä vuonna 1933 hoitamaan ja ylläpitämään vuorineuvos Gösta Serlachiuksen (1876–1942) keräämää taidekokoelmaa. Säätiön tehtävinä oli myös rakentaa ja ylläpitää museota sekä kaunistaa Mänttää taiteella. Taidesäätiön kokoelmat sisältävät nykyisin yli 10 000 teosta. Se tunnetaan erityisesti Suomen kultakauden taiteen ja vanhan eurooppalaisen taiteen kokoelmistaan. Taidesäätiön kokoelmiin sisältyy myös 1900-luvun varhaista modernismia ja kasvava kokoelma nykytaidetta. Sen kulttuurihistorialliset kokoelmat sisältävät esineistöä, arkistoaineistoja ja valokuvia.
Säätiö ylläpitää Mäntässä kahta museota:
Serlachius Kartanossa esitellään taidesäätiön omia kokoelmia sekä vaihtuvia näyttelyitä.
Serlachius Pääkonttorin näyttelyissä esitellään Serlachiusten mesenaattitoimintaa, Mäntän teollisuushistoriaa sekä taidetta.
Taidesäätiön historia

Taidesäätiön juuret ovat Serlachiuksen teollisuussuvun kiinnostuksessa taiteeseen ja sen keräämiseen. Kauppaneuvos Gustaf Adolf Serlachius (1830–1901) käynnisti vuonna 1868 Mäntässä puuhiomon ja laajensi yhtiön toimintaa runsaan kolmenkymmenen vuoden ajan. Hän tutustui taidemaalari Akseli Gallen-Kallelaan ja kuvanveistäjä Emil Wikströmiin ja toimi heidän mesenaattinaan tukien heitä rahallisesti ja tilausteoksilla.
G. A. Serlachiuksen veljenpoika Gösta Serlachius (1876–1942) jatkoi setänsä elämäntyötä Mäntässä perheyrityksen johdossa ja taidemesenaattina. Nuoresta saakka taidetta kerännyt vuorineuvos Gösta Serlachius oli aikansa merkittävimpiä suomalaisia taidevaikuttajia.
Gösta Serlachius oli ystävystynyt setänsä G. A. Serlachiuksen kautta Akseli Gallen-Kallelan kanssa ja osti tämän teoksia aina kun mahdollista. Taiteilijan kuolema vuonna 1931 ja Serlachiuksen itsensä saamat sydänkohtaukset samana vuonna saivat hänet pohtimaan mittavan taidekokoelman säilymistä myös hänen kuolemansa jälkeen. Anomus taidesäätiön perustamisesta jätettiin vuonna 1933. Perustamisvaiheessa Serlachius lahjoitti säätiölle taidekokoelmansa, johon kuului yli 200 teosta. Säätiön talouden hän turvasi lahjoittamalla lähes 3 000 G. A. Serlachius Osakeyhtiön osaketta sekä kiinteistöjä taidesäätiölle.
Säätiön myötä Gösta Serlachiuksen keskeiseksi tavoitteeksi tuli taidemuseon rakentaminen Mänttään. Museota suunniteltiin läpi 1930-luvun Mäntän keskustaan, Serlachius-yhtiön pääkonttorin viereen Koskelanlammen rantaan. Museosta oli määrä tulla Serlachiuksen rakennuttajauran huipputeos. Museosuunnitelman arkkitehtina toimi Jarl Eklund, joka väsyi siihen, että Serlachius ja hänen yli-insinöörinsä Warner Silfversparre puuttuivat kaikkiin yksityiskohtiin. Kun yhteistyö ei sujunut, Serlachius alkoi harkita Alvar Aallon pyytämistä museon suunnittelijaksi. Samaan aikaan hän tutustui museorakentamiseen maailmanlaajuisesti tutustuen tilaratkaisuihin, valaistukseen sekä teknisiin ratkaisuihin kuten lämmitykseen ja ilmastointiin. Vuonna 1940 vuorineuvos tilasi lopulta uuden museosuunnitelman Toivo Anttilalta. Hänenkään suunnitelmansa ei tyydyttänyt Serlachiusta, joka antoi työn seuraavaksi Uno Ullbergille. Hänen suunnitelmansa valmistui syksyllä 1942. Kauan suunniteltu museorakennus jäi lopulta toteutumatta, kun Serlachius kuoli lokakuussa 1942. Taidekokoelma asetettiin lopulta näytteille vuorineuvoksen kodin, Joenniemen kartanon alakerran saleihin vuonna 1945.
Taidesäätiön historia > Taidesäätiö Gösta Serlachiuksen jälkeen

Gösta Serlachiuksen kuoleman jälkeen taidesäätiötä johti vuosina 1943–1976 hänen poikansa, vuorineuvos Ralph Erik Serlachius (1901–1980). Myös hänen aikanaan säätiön taidekokoelmia kartutettiin perustamiskirjassa määritellyn hankintapolitiikan mukaisesti. Joenniemen kartano siirtyi vuonna 1972 Gösta Serlachiuksen perillisiltä taidesäätiön omistukseen. Vuonna 1973 taidesäätiölle palkattiin ensimmäinen päätoiminen museoalan koulutuksen saanut intendentti, Maritta Pitkänen, josta tuli sittemmin museon johtaja vuoteen 2009 asti.
Vuonna 1976 R. Erik Serlachiuksen pojasta, Gustaf Serlachiuksesta (1935–2009) tuli taidesäätiön isännistön puheenjohtaja ja taidesäätiön hallituksen puheenjohtaja vuonna 1980. 1990-luvun alku oli taidesäätiölle taloudellisesti hankala, ja siksi museo suljettiin säästösyistä talvikaudella 1991–1992. Gustaf Serlachiuksen kaudella taidesäätiö osti vuonna 2000 Mäntästä G. A. Serlachius Osakeyhtiön entisen pääkonttorin ja perusti Serlachiusten, suomalaisen metsäteollisuuden ja Mäntän tehdasyhteisön historiaa esittelevän museon, joka tunnetaan nykyisin Serlachius Pääkonttorina.
Vuonna 2009 säätiön hallituksen puheenjohtajana aloitti Gösta Serlachiuksen tyttären pojanpoika, diplomiekonomi Henrik de la Chapelle. Hänen johdollaan taidesäätiölle laadittiin uusi strategia, jonka pohjalta kahden museon organisaatiot yhdistettiin.
Taidesäätiölle myönnettiin vuonna 2014 Pirkanmaan palkinto, jonka Pirkanmaan maakuntahallitus myöntää vuosittain Pirkanmaan maakunnan hyväksi tehdystä merkittävästä työstä.
Taidesäätiön historia > Gösta Serlachiuksen taidekokoelma

Tehtaanperustajan veljenpoika, Gösta Serlachius (1876–1942) jatkoi setänsä tehtaan johtajana. Ensimmäiset taideteoksensa hän hankki 1800-luvun loppupuolella. Vuorineuvos oli intohimoinen taideharrastaja ja aikansa merkittävimpiä suomalaisia taidevaikuttajia. Hän halusi tuoda taiteen koko kansan saataville. Hän oli tutustunut setänsä kautta Gallen-Kallelaan, josta tuli hänen ystävänsä, mutta myös keskeinen taiteilija hänen kokoelmaansa: hän hankki kaikkiaan noin 70 Gallen-Kallelan teosta. Muita Serlachiuksen hyviä taiteilijaystäviä olivat Eric O. W. Ehrström, taiteilija ja konservaattori, joka neuvoi vuorineuvosta tämän taidehankinnoissa.
Vaikka Serlachiuksen tulot kasvoivat, hänellä ei ollut koskaan varaa kaikkien häntä kiinnostavien teosten hankintaan. Ajoittain tiukoissakin taloustilanteissa hän kuitenkin hankki tärkeäksi kokemansa teokset. Hänen taidekokoelmansa käsitti hänen viimeisinä vuosinaan noin 500 teosta.
Kokoelman arvokkain osa muodostuu kymmenistä kotimaisen taiteen kultakauden ajan merkkiteoksista, joita ovat tehneet muun muassa. :
Hannes Autere,
Gunnar Berndson (Taiteentuntijat Louvressa)
Marcus Collin,
Albert Edelfelt (esimerkiksi Porilaisten marssi),
Magnus Enckell,
Akseli Gallen-Kallela (esimerkiksi Symposion),
Pekka Halonen,
Jussi Mäntynen,
Helene Schjerfbeck (Hiekassa leikkivä tyttö),
Lennart Segerstråle,
Hugo Simberg,
Ville Vallgren,
Viktor Westerholm (Kuusankoski-aihe)
Maria Wiik ja
Emil Wikström.
Vanhemman eurooppalaisen taiteen keräämisestä Gösta Serlachius kiinnostui työnsä kautta matkustellessaan sotien välisenä aikana niin Lontoossa, Pariisissa, Tukholmassa, Venäjällä ja Saksassa. Vaikka hän käyttikin teoshankintojensa tukena asiantuntijoina, hän luotti kuitenkin viime kädessä omaan keräilijänvaistoonsa.
Kokoelmaan kuuluu noin sata vanhan eurooppalaisen maalaustaiteen arvoteosta, joista vanhimmat ovat 1500-luvulta. Kokoelmaan kuuluu myös muinaisen Egyptin ja Kiinan esineitä, taidetta, jotka edustavat impressionismia ja 1900-alun modernismia sekä puureliefejä, seinämaalauksia, kivi- ja pronssiveistoksia ja ajankohtaista nykytaidetta.
Kulttuurihistoriallinen kokoelma

Säätiöllä on myös kulttuurihistoriallisia kokoelmia. Näihin kuuluvat esimerkiksi yhtiön toimintaa ja tuotteita esittelevät esineet ja tuotenäytteet sekä alueen paikallishistoriaa ja henkilöitä kuvaavat valokuvat, Serlachiusten kirjearkistot ja muistitietokokoelma
Organisaatio

Vuonna 2019 taidesäätiön hallitukseen kuuluivat  Serlachiuksen sukuyhdistyksen edustajina: 
puheenjohtaja Henrik de la Chapelle, varapuheenjohtaja Susanna Serlachius-Pressler, Christina Serlachius-Reenpää ja Gösta Serlachius. Antti Linnovaara edustaa Suomen Taideakatemiaa, Marie-Sofie Lundström Åbo Akademitä ja Anna-Kaisa Ant-Wuorinen Suomen taiteilijaseuraa.
Hallituksessa on ollut monia tunnettuja taiteilijoita, kuten Marcus Collin, Emil Wikström, Lennart Segerstråle, Jaakko Sievänen ja Heikki Häiväoja. Asiantuntijajäseninä taas on ollut muun muassa Bertel Hintze, Sakari Saarikivi, Lars-Ivar Ringbom, Bengt von Bonsdorff, Edvard Richter ja Olli Valkonen.
Aiheesta muualla

Gösta Serlachiuksen taidesäätiö (Arkistoitu – Internet Archive)
Mäntän museon taideaarteet. Vuorineuvos Gösta Serlachiuksen suurlahjoitus, Suomen Kuvalehti, 28.07.1934, nro 31, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Porilaisten marssi, yksityiskohta, Albert Edelfelt, 1892
Claude Monet, Heinäsuova ilta-auringossa, 1891, Gösta Serlachiuksen taidesäätiö. Kuva: Rauno Träskelin
Jyväskylän vankila

| Jyväskylän vankila |
| --- | --- |
 Jyväskylän vankila helmikuussa 2025.
Osoite:  Ramoninkatu 4, 40100, Jyväskylä
Koordinaatit:  62.2462°N, 25.7627°E
Rakennustyyppi:  vankila
Perustettu:  2020
Huoneistoala:  Miesvangeille 52 paikkaa ja 18–20-vuotiaille miehille kahdeksan paikkaa.
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jyväskylän vankila on Jyväskylän Tourulassa sijaitseva avovankila.
Vankila korvasi Laukaan vankilan vuonna 2020. Vankilan siirtoa Laukaasta Jyväskylään suunniteltiin jo vuonna 2012. Siirron syynä oli se, että Laukaan rakennukset olisivat vaatineet isoja peruskorjauksia.
Gradia järjestää vankilassa ammatillista koulutusta.
Vankilassa on miesvangeille 52 paikkaa ja 18-20-vuotiaille miehille kahdeksan paikkaa.
Formula 1 ja suomalaiset

| Formula 1 ja suomalaiset |
| --- | --- |

Kuljettajia: 10
Mestaruuksia: 4
Mestareita: 3
Voittoja: 80
Voittajia: 6
Tämä artikkeli kertoo Formula 1 -sarjasta suomalaisten näkökulmasta. Näkyvimmässä roolissa suomalaiset ovat olleet Formula 1:ssä kuljettajina. Ensimmäinen suomalainen F1-kuljettaja oli Leo Kinnunen, joka osallistui yhden kilpailun lähtöön vuonna 1974. Ensimmäisenä suomalaisena vakituisesti ajoi Keke Rosberg, joka myös on ensimmäinen suomalainen maailmanmestari. Hänen lisäkseen F1-sarjan maailmanmestaruuden on voittanut suomalaisista kahdesti Mika Häkkinen ja kerran Kimi Räikkönen. Muut sarjassa ajaneet suomalaiset ovat Mikko Kozarowitzky, Jyrki Järvilehto, Mika Salo, Heikki Kovalainen ja Valtteri Bottas. Kozarowitzky tosin ei selviytynyt karsinnoista kertaakaan lähtöön. Suomalaisia F1-kuljettajia on ollut sarjan historiassa kaikkiaan kymmenen, kun Saksan kilpailulisenssillä ajava Nico Rosberg lasketaan mukaan. Hänet on laskettu kansalaisuutensa vuoksi tämän artikkelin tilastoihin.
Suomalainen Ossi Oikarinen on toiminut insinöörinä ja Aki Hintsa lääkärinä F1-sarjan eri talleissa. Kaudella 1974 sarjassa oli suomalainen talli AAW Racing Team, ja suomalaiset yritykset ovat toimineet F1-tallien sponsoreina silloin, kun niillä on ollut suomalainen kuljettaja.
Formula 1 on viime aikoina ollut Suomessa hyvin suosittua, ja tv-lähetykset ovat saaneet runsaasti katsojia suhteessa väkilukuun. Lajista on uutisoitu Suomessa jo 1950-luvulla, mutta suosio ja näkyvyys tiedotusvälineissä kasvoi Keke Rosbergin menestyksen myötä. 1960-luvun puolivälistä lähtien kilpailuja on näytetty Suomessa televisiosta aluksi erittäin satunnaisesti ja laajemmin 1980-luvun alusta lähtien. Keke Rosberg ja Mika Häkkinen on myös valittu vuoden urheilijoiksi.
Kimi Räikkösestä tuli kolmas suomalainen maailmanmestari, kun hän voitti kauden 2007 päätöskilpailun Brasilian GP:n.
Suomalaiskuljettajat

Ensimmäinen suomalainen Formula 1 -kuljettaja oli Leo Kinnunen vuonna 1974, ja ensimmäinen suomalainen maailmanmestari oli Keke Rosberg vuonna 1982. Kimi Räikkönen voitti mestaruuden kaudella 2007, mutta suomalaisista F1-kuljettajista menestynein on kaksinkertainen maailmanmestari Mika Häkkinen. Yhteensä suomalaisia F1-kuljettajia on ollut kymmenen, mikäli Keke Rosbergin poika Nico Rosberg lasketaan mukaan, sillä hän on sekä Saksan että Suomen kansalainen, vaikka hän kilpailikin Saksan lipun alla.
Suomalaiset ovat voittaneet neljä maailmanmestaruutta, olleet toisia viidesti ja kolmansia viidesti. Erikoista on, että kaikki suomalaisten voittamat mestaruudet ovat ratkenneet vasta kauden päättäneessä kilpailussa. McLaren-tallissa on kilpaillut eniten suomalaisia kuljettajia. Neljäs suomalaiskuljettaja McLarenilla oli kaudeksi 2008 talliin siirtynyt Heikki Kovalainen. Sauber-tallissa on kilpaillut kolme suomalaista (neljä, jos laskee mukaan Valtteri Bottaksen siirtymisen tallin muutettua nimensä Alfa Romeo Racingiksi). Kaudella 2024 yhteistyö Alfa Romeon kanssa päättyi ja tallin nimi vaihtui takaisin Sauberiksi ja sponsoriksi tuli Stake.
Suomalaiskuljettajat > Leo Kinnunen ja Mikko Kozarowitzky

Leo Kinnunen oli ensimmäinen F1:n MM-sarjaan osallistunut suomalainen kuljettaja. Hän ajoi suomalaisen yksityistallin AAW Racing Teamin Surtees TS16 -autolla. Kinnunen osallistui kuuteen GP:hen ja pääsi kerran lähtöruutuun asti. Tämä ainoa kilpailu, johon hän selviytyi esikarsinnoista ja aika-ajoista, oli Ruotsin Grand Prix 1974.
Muutama vuosi Kinnusen jälkeen Mikko Kozarowitzky osallistui RAM-tallissa kahteen Grand Prix -viikonloppuun, joista toisessa hän onnistui pääsemään esikarsinnoista aika-ajoihin. Aika-ajoissa hän kuitenkin karsiutui, joten hän ei osallistunut kertaakaan itse kilpailun lähtöön. Kozarowitzkyn F1-saavutuksiksi jäi siis kaksi GP:tä, mutta ei yhtään lähtöä.