stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Irbit
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Irbitin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Jekaterinburg

Alapajevsk | Aramil | Artjomovski | Asbest | Berjozovski | Bogdanovitš | Degtjarsk | Irbit | Ivdel  | Kamensk-Uralski | Kamyšlov | Karpinsk | Katškanar | Kirovgrad | Krasnoturinsk | Krasnouralsk | Krasnoufimsk | Kušva | Lesnoi | Mihailovsk | Nevjansk | Nižnije Sergi | Nižni Tagil | Nižnjaja Salda | Nižnjaja Tura | Novaja Ljalja | Novouralsk | Pervouralsk | Polevskoi | Revda | Rež | Severouralsk | Serov | Sredneuralsk | Suhoi Log | Sysert | Tavda | Talitsa | Turinsk | Verhni Tagil | Verhnjaja Pyšma | Verhnjaja Salda | Verhnjaja Tura | Verhoturje | Veltšansk | Zaretšnyi
Sverdlovskin alue
Dida (jalkapalloilija)

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
 Dida vuonna 2012.
Henkilötiedot
Koko nimi: Nélson de Jesus Silva
Syntymäaika: 7. lokakuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka:  Irará, Bahia, Brasilia
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 196 cm
Junioriseurat
1990:  ASA
1990–1992:  Cruzeiro de Arapiraca
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1992–1993 |  Vitória | 24 | (0) |
| 1994–1998 |  Cruzeiro | 120 | (0) |
| 1998–1999 |  Lugano | 0 | (0) |
| 1999–2000 |  Corinthians | 24 | (0) |
| 2000–2010 |  Milan | 206 | (0) |
| 2001–2002 | →  Corinthians (laina) | 8 | (0) |
| 2014–2015 |  Sport Club Internacional |  |  |
Maajoukkue
| 1995–2006 |  Brasilia | 91 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 11. helmikuuta 2011.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 11. helmikuuta 2011.
| Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Brasilia> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Atlanta 1996 | Jalkapallo |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Etelä-Korea/Japani 2002 | Jalkapallo |  |
|  Hopeaa | Ranska 1998 | Jalkapallo |  |
Nélson de Jesus Silva eli Dida tai Nélson Dida (s. 7. lokakuuta 1973 Irará, Bahia, Brasilia) on uransa lopettanut brasilialainen jalkapallomaalivahti, joka pelasi kotimaansa seurojen lisäksi Sveitsin Luganossa sekä vuosina 2000–2010 Italian Milanissa.
Dida kuului Brasilian maajoukkueeseen Atlantan olympialaisissa vuonna 1996 Brasilian voittaessa pronssia. Dida kuului myös Brasilian kokoonpanoon, kun Brasilia voitti maailmanmestaruuden vuoden 2002 MM-kisoissa, mutta hän ei pelannut turnauksessa yhtään ottelua. Vuoden 2006 MM-kisoissa Dida oli Brasilian ykkösmaalivahti. Vuoden 2006 MM-kisojen jälkeen Dida ilmoitti lopettavansa maajoukkueuransa. Dida on pelannut yhteensä 91 maaottelua.
Inter Milanon kannattaja heitti häntä roomalaisella kynttilällä selkään Serie A:n kaudella 2004–2005, mutta hän selvisi siitä säikähdyksellä.
Viimeksi Dida pelasi kotimaassaan Sport Club Internacionalissa.
George Dickie

George Dickie (12. elokuuta 1926 Palmetto, Florida – 24. maaliskuuta 2020) oli yhdysvaltalainen filosofi ja Illinoisin yliopiston (Chicago) filosofian emeritusprofessori. Hän oli merkittävä taiteenfilosofi ja esteetikko, ja on työskennellyt analyyttisen filosofian perinteessä. Hänen institutionaalinen taideteoriansa on inspiroinut sekä teorian tukijoita, jotka ovat kehittäneet omia muunnelmiaan teoriasta, että arvostelijoita.
Eräs Dickien merkittävimpiä teoksia on The Century of Taste (1996), joka on tutkimus 1700-luvun filosofien taidetta koskevista ajatuksista. Teos asettaa David Humen lähestymistavan Immanuel Kantin edelle.
Teoksia

Aesthetics: An Introduction (Pegasus, 1971)
Art and the Aesthetic: An Institutional Analysis (Cornell University Press, 1974)
The Art Circle (Haven Publications, 1984)
The Century of Taste (Oxford Press, 1996)
Evaluating Art (Temple University Press, 1988)
Art and Value (Blackwell, 2001)
Teoksia > Suomennettu teos

Dickie, George: Estetiikka: Tutkimusalue, käsitteitä ja ongelmia.  ((Aesthetics: An introduction, 1971.) Suomentanut Heikki Kannisto. Tietolipas 86. - 2. painos 1990)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1981.  ISBN 951-717-252-4
Aiheesta muualla

George Dickie, Illinoisin yliopisto (englanniksi)
Estetiikka ja taidefilosofia
| --- | --- |
Aiheet:   Taidekäsitys  Estetismi  Esteettinen arvostelma  Esteettinen kontemplaatio  Esteettinen relativismi  Maku  Tyyli 
Estetiikan teoriat:   Imitaatio  Institutionaalinen taideteoria  Mimesis  Reseptioestetiikka  Symptomaattinen taideteoria 
Esteettiset kategoriat:   Kauneus  Ylevä  Pittoreski 
Sovellettu estetiikka:   Clauden lasi  Musiikkifilosofia  Myyttikritiikki  Ympäristöestetiikka  Taidepsykologia 
Taidefilosofit:   Alexander Gottlieb Baumgarten  Arthur Danto  George Dickie  Nelson Goodman  Hegel  Yrjö Hirn  Immanuel Kant  Aarne Kinnunen  Wilhelm Worringer 
Artikkeleita aiheesta:   Abjektio  Aihe  Alkuperäisyys  Appropriaatio  Arvostelu  Autenttisuus  Arvostelija  Esittävä taide  Formalismi  Kertomus  Kitsch  Korkeasta tyylistä  Motiivi  Pastissi  Pastoraali  Representaatio  Reproduktio  Samastuminen  Taidemaailma  Taidetta taiteen vuoksi 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:George Dickie
Käännös suomeksi
Iran yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 99. | 0 | 0 | 1 | 1 |
Iran osallistui yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman ensimmäisiin maailmanmestaruuskilpailuihin vuonna 1983. Sen jälkeen se on ollut poissa kisoista vuosina 1987, 1991 ja 1997. Kiekonheittäjä Ehsan Hadadi on ainoa kahdeksan parhaan joukkoon sijoittunut iranilainen. Hän sijoittui Daegussa 2011 kolmanneksi ja Osakassa 2007 sekä Dohassa 2019 seitsemänneksi.
Iranin MM-mitalit kisoittain

| Kisavuosi ja -paikka>  | Miehet> Kulta | Miehet> Hopea | Miehet> Pronssi | Naiset> Kulta | Naiset> Hopea | Naiset> Pronssi | Yhteensä> Kulta | Yhteensä> Hopea | Yhteensä> Pronssi | Yhteensä | Yhteensä> Sijoitus mitalitilastossa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1983–2009 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| Daegu 2011 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 1 | 34. |
| Moskova 2013 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| Peking 2015 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| Lontoo 2017 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| Doha 2019 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| Eugene 2022 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| Budapest 2023 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| Yhteensä | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 1 | 99. |
Iranin MM-mitaliurheilijat

| Urheilija | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Vuodet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ehsan Hadadi | 0 | 0 | 1 | 1 | 2011 |
Dido (mytologia)

Didon kuolema. Andrea Sacchin maalaus 1600-luvulta.
Dido on antiikin mytologiassa Karthagon perustaja ja kuningatar. Tarun mukaan Dido oli Tyroksen kuninkaan Pygmalionin sisar. Kun Pygmalion oli surmannut Didon miehen, tämä pakeni Afrikkaan. Afrikassa kuningas Iarbas lupasi antaa Didolle niin suuren maa-alan, kuin tämä pystyi peittämään häränvuodalla. Dido leikkasi vuodan suikaleiksi ja ympäröi niillä alueen, jolle perusti kaupungin, joka sai nimen Karthago.
Vergiliuksen Aeneis-runoelmassa Aineias (lat. Aeneas) ajautuu Karthagoon, jossa hän ja Dido rakastuvat toisiinsa. Aineias kuitenkin joutuu lähtemään jumalten tahdosta Italiaan. Dido riistää silloin hengen itseltään.
Legenda Didosta

Antiikin legendojen mukaan Karthago, jonne maanpakolaiset Troijan tappion jälkeen saapuivat, oli paikka Afrikan rannikolla Sisiliaa vastapäätä. Siellä oli tuolloin tyroslaisten siirtokunta, jota johti heidän kuningattarensa Dido. Tästä sai alkunsa valtio, josta myöhempinä aikoina tuli Rooman kilpailija. Dido oli Tyroksen kuninkaan Beloksen tytär ja Pygmalionin sisar, joka oli nyt vanhan isänsä valtaistuimella. Hänen miehensä oli Sykhaios, valtavan varakas mies, mutta Pygmalion, joka himoitsi tämän aarteita, sai hänet surmattua. Dido, jolla oli lukuisia ystäviä ja kannattajia, sekä miehiä että naisia, onnistui pakenemaan Tyroksesta useilla laivoilla kantaen mukanaan Sykhaioksen aarteita. Saavuttuaan paikkaan, jonka he valitsivat tulevan kotinsa asuinpaikaksi, he pyysivät seudun alkuperäisasukkailta vain sen verran maata, minkä he kykenivät ympäröimään härännahoilla. Kun tämä myönnettiin, Dido leikkasi nahan ohuiksi mutta pitkiksi nauhoiksi ja ympäröi niillä paikan, jolle hän rakennutti linnoituksen ja kutsui sitä Byrsaksi (pihaksi). Tämän linnoituksen ympärille nousi Karthagon kaupunki, ja siitä tuli pian voimakas ja kukoistava paikka.
Sellainen tilanne oli, kun Aineias troijalaisineen saapui sinne. Dido otti maineikkaat maanpakolaiset ystävällisesti ja vieraanvaraisesti vastaan. ”Tuntematon ei ole luonani ahdingossa”, hän sanoi, ”olen oppinut auttamaan onnettomia.” Kuningattaren vieraanvaraisuus näkyi juhlissa, joissa pidettiin voima- ja taitokisoja. Muukalaiset taistelivat Didon alamaistensa kanssa tasa-arvoisin ehdoin, sillä kuningatar julisti, että sillä, oliko voittaja ”troijalainen vai tyroslainen”, ei pitäisi olla väliä. Kisojen jälkeisissä juhlissa Aineias piti kunigattaren pyynnöstä esittelyn Troijan historian viimeisistä tapahtumista ja omista seikkailuistaan ​​kaupungin kukistumisen jälkeen. Dido ihastui puheeseen ​​ja ihaili hänen tekojaan. Ihailu kasvoi ja kehkeytyi kiihkeäksi intohimoksi Aineiasta kohtaan, ja tämä puolestaan ​​vaikutti tyytyväiseltä saadessaan mahdollisuuden uuteen onneen, joka nyt näytti tarjoutuneen hänelle pitkän vaelluksen jälkeen. Kuukaudet vierivät parin rakastuessa toisiinsa ja näytti siltä, ​​että mennyt oli jo unohtunut. Silloin Zeus (Juppiter) lähetti Hermeen (Mercuriuksen) välityksellä Aineiaalle viestin, jossa hän muistutti tätä kohtalostaan ja käski häntä jatkamaan matkaansa.
Aineias joutui eroamaan Didosta, vaikka tämä teki kaikkensa houkutellakseen ja suostuttellakseen hänet jäämään. Isku oli Didolle liian kova kestettäväksi ja, kun hän huomasi, että Aineias todella oli poissa, hän nostatti hautapaikkansa merkin ja, puukotettuaan itseään, lankesi sen alle. Lähtevät troijalaiset näkivät kaupungin ylle nousevan liekkejä ja, vaikka syytä ei tiedetty, ne antoivat Aineiaalle vihjeitä kohtalokkaista tapahtumista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dido Wikimedia Commonsissa
Deuterokanoniset kirjat

Deuterokanoniset kirjat eli apokryfikirjat ovat katolisen ja ortodoksisen kirkon käyttämään Raamattuun kuuluvia Vanhan testamentin kirjoja, jotka eivät ole mukana heprealaisessa Raamatussa Tanakissa. Kirjat kuuluvat myös protestanttiseen Raamattuun, vaikkakin ne yleensä julkaistaan erillisinä. Nimitys deuterokanoniset kirjat (”toiseen kaanoniin kuuluvat kirjat”) on käytössä katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa, ja viittaa siihen, että kirjat luetaan näissä kirkoissa Raamatun kaanoniin kuuluviksi, vaikkakaan ei välttämättä samassa merkityksessä kuin varsinaisen kaanonin kirjat (nk. protokanoniset kirjat). Protestanttisessa perinteessä deuterokanonisista kirjoista käytetään nimitystä apokryfikirjat (sanasta ἀπόκρυφος, apokryfos, ”kätketty”), mikä viittaa siihen, ettei kirjoja käytetä samassa määrin kuin muita Raamatun kirjoja. Eri kirkkokunnilla on eri näkemys siitä, mitkä kirjat luetaan kanonisiksi deuterokanonisessa mielessä.
Deuterokanoniset kirjat täydentävät muita Vanhan testamentin tekstejä. Kirjat ovat osa laajempaa Vanhan testamentin apokryfistä kirjallisuutta eli kirjoja, jota ei lueta mukaan Raamattuun kaikissa tai missään sen versioissa. Deuterokanoniset kirjat kuitenkin eroavat muista apokryfisistä kirjoista siinä, että ne ovat usein osa Raamattua ja niillä on kirkossa tunnustettu ja vakiintunut asema (ne kuuluvat myös mm. nykyiseen viralliseen suomenkieliseen raamatunkäännökseen, joskin ne puuttuvat useimmista suomenkielisistä Raamatun painoksista), vaikkakaan niitä ei historiansa perusteella aina lueta saman arvoisiksi muiden Vanhan testamentin kirjojen kanssa. Apokryfisiin kirjoihin yleisesti kuuluu lisäksi paljon muita juutalaisia, varhaiskristillisiä yms. kirjoja, joilla ei ole samanlaista asemaa, ja joita ei ole koskaan luettu Raamattuun sen missään versioissa (katso: luettelo apokryfisistä kirjoista).
Deuterokanonisiin kirjoihin sisältyy viisauskirjallisuutta, historiankirjoitusta, runoutta, rukouksia, saarnoja ja kertovaa kirjallisuutta. Tunnustetuimmat tekstit ovat Tobitin kirja, Juditin kirja, Ensimmäinen ja Toinen makkabilaiskirja, Viisauden kirja, Sirakin kirja ja Barukin kirja. Lisäksi kirjoihin kuuluu muun muassa lisäyksiä kanonisiin Esterin ja Danielin kirjoihin.
Historia

Deuterokanoniset kirjat ovat syntyneet juutalaisuudessa hellenistisenä aikana noin vuosina 200–50 jaa. Näin ne kertovat muun Vanhan testamentin ja Uuden testamentin välisestä ajasta. Suhteellisen myöhäisen syntynsä vuoksi niitä ei luettu rabbiinisessa juutalaisuudessa osaksi heprealaista Raamattua Tanakia, kun sen kaanon vakiintui ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Uuden testamentin kirjailijat tunsivat deuterokanoniset kirjat, vaikka eivät lainaakaan niitä suoraan.
Vaikka kirjat eivät tulleet osaksi heprealaista Raamattua, ne otettiin mukaan Vanhan testamentin kreikankieliseen käännökseen Septuagintaan, joka syntyi samaan aikaan kirjojen kanssa 200-luvulta eaa. alkaen. Varhainen kirkko käytti kaikkia Septuagintaan sisältyneitä kirjoja, ja tätä kautta ne tulivat osaksi myös latinankielistä Raamattua Vulgataa. Näin deuterokanoniset kirjat ovat edelleen myös katolisen ja ortodoksisen kirkon käytössä. Katolisessa ja ortodoksisessa Raamatussa kirjat ovat hajallaan muiden Vanhan testamentin kirjojen välissä sekä lopussa.
Kirjat ovat osa myös protestanttista Raamattua, vaikkakaan ne eivät yleensä ole osa tavallisia Raamatun painoksia. Protestanttisen käsityksen mukaan apokryfikirjat ovat hyödyllisiä ja tarkoitettu luettaviksi kaikille, mutta niiden hengellinen arvovalta on varsinaiseen Raamatun kaanoniin kuuluvia kirjoja vähäisempi. Martti Luther otti kirjat mukaan omaan raamatunkäännökseensä, mutta sijoitti ne omaan osioonsa Vanhan ja Uuden testamentin väliin. Suomalaisissa Raamatuissa kirjat olivat mukana 1800-luvulle saakka. Tämän jälkeen kirjat on yleensä julkaistu erillisinä laitoksina, ja otettu mukaan vain suurikokoisiin perheraamattuihin.
Termit protokanoninen ja deuterokanoninen ovat tulleet käyttöön vasta 1500-luvulla, eivätkä näin liity Raamatun kaanonin alkuperäiseen syntyprosessiin.
Luettelo deuterokanonisista kirjoista

Deuterokanoniset kirjat ovat eri kirkkokunnilla seuraavat:
| Katolinen kirkko | Ortodoksinen kirkko | Protestanttisuus |
| --- | --- | --- |
| Vulgatassa | Septuagintassa (laajimmissa versioissa) | Lutherin Raamatussa ja muissa laitoksissa (silloin kun mukana) |
Tobitin kirja
Juditin kirja
Esterin kirjaan lisäykset (Kreikkalainen Esterin kirja)
Ensimmäinen makkabilaiskirja
Toinen makkabilaiskirja
Viisauden kirja
Sirakin kirja
| Barukin kirja (Jeremian kirje 6. lukuna) | Barukin kirja | Barukin kirja (Jeremian kirje 6. lukuna) |
| Barukin kirja (Jeremian kirje 6. lukuna) | Jeremian kirje | Barukin kirja (Jeremian kirje 6. lukuna) |
| Danielin kirjan lisäykset: Asarjan rukous ja Kolmen miehen kiitoslaulu (Dan. 3:24–90)  Susanna (Dan. 13.)  Bel ja lohikäärme (Dan. 14.) | Danielin kirjan lisäykset: Susanna  Bel ja lohikäärme  Asarjan rukous ja Kolmen miehen kiitoslaulu (Dan. 3:24–90)  | Danielin kirjan lisäykset: Susanna  Danielin maineteot ja koettelemukset (= Bel ja lohikäärme)  Asarjan rukous ja Kolmen miehen kiitoslaulu |
Vulgatan liitteenä: 
| Manassen rukous | Manassen rukous (osa Oodien kirjaa) | Manassen rukous |
| Kolmas Esran kirja (Kreikkalainen Esran kirja) | Ensimmäinen Esran kirja (Kreikkalainen Esran kirja) |  |
Neljäs Esran kirja (Latinalainen Esran kirja eli Esran ilmestys): 
|  | Psalmi 151 |  |
|  | Kolmas makkabilaiskirja |  |
|  | Septuagintan liitteenä |  |
|  | Neljäs makkabilaiskirja |  |
Deuterokanoniset kirjat eri kaanoneissa

Vanhan testamentin apokryfiset kirjat sisältyvät kreikankieliseen käännökseen, Septuagintaan, mutta eivät juutalaisten käyttämään hepreankieliseen Raamattuun. Ne ovat kokonaan tai osittain mukana myös vanhoissa kristillisissä käsikirjoituksissa kuten Codex Vaticanus ja Codex Sinaiticus sekä katolisen kirkon käyttämässä latinankielisessä raamatunkäännöksessä, Vulgatassa.
Vanhoissa käsikirjoituksissa ja muun muassa Vulgatassa apokryfiset kirjat on sijoitettu muiden Vanhan testamentin kirjojen joukkoon, ja esimerkiksi Danielin ja Esterin kirjojen apokryfisiksi katsotut lisäykset ovat näiden kirjojen yhteydessä. Sitä vastoin Martti Luther sijoitti ne laatimassaan Raamatun saksankielisessä käännöksessään omaksi ryhmäkseen Vanhan ja Uuden testamentin väliin. Samoin on myöhemmin usein menetelty, paitsi luterilaisten, myös anglikaanisen kirkon parissa, erityisesti vuonna 1611 julkaistussa Raamatun englanninkielisessä käännöksessä, King James Bible.
Deuterokanoniset kirjat eri kaanoneissa > Gutenbergin Raamattu

Gutenbergin vuonna 1455 painama Raamattu on latinalaisen Vulgatan mukainen ja noudattaa käsikirjoituksia, joihin se perustuu. Siinä ei ole erillistä apokryfikirjojen osastoa. Sen Vanhassa testamentissa ovat mukana ne kirjat, joita Hieronymus oli pitänyt apokryfisina ja jotka Klemens VIII myöhemmin siirsi erilliseksi liitteeksi. Manassen rukous oli siinä Aikakirjojen jäljessä, Kolmas ja Neljäs Esran kirja (Kreikkalainen Esran kirja ja Esran ilmestys) sekä Salomonin rukous taas Sirakin kirjan jäljessä.
Deuterokanoniset kirjat eri kaanoneissa > Lutherin Raamattu

Martin Lutherin saksankielinen raamatunkäännös ilmestyi vuonna 1534. Se oli ensimmäinen Raamatun painos, jossa apokryfit oli sijoitettu omaksi osastokseen. Kirjat ja kirjojen osat, joita ei esiintynyt juutalaisessa masoreettisessa tekstissä, oli erotettu Vanhasta testamentista tähän osastoon, joka sijoitettiin Vanhan ja Uuden testamentin väliin. Kolmas ja neljäs Esran kirja samoin kuin Kolmas makkabilaiskirja jätettiin kokonaan pois.
Deuterokanoniset kirjat eri kaanoneissa > Klemens VIII:n Vulgata

Vuonna 1592 paavi Klemens VIII:n käskystä julkaistiin uusi Vulgatan laitos, joka tunnetaan nimellä Vulgata Clemtina. Siinä Manassen rukous sekä kolmas ja neljäs Esran kirja, joita Trenton kirkolliskokouksessa ei ollut hyväksytty Raamatun kaanoniin kuuluviksi, siirrettiin erilliseksi liitteeksi, sillä niiden ei haluttu kokonaan unohtuvan. Kaanoniin hyväksytyt deuterokanoniset kirjat sitä vastoin sijoitettiin perinteiselle paikalleen Vanhaan testamenttiin.
Deuterokanoniset kirjat eri kaanoneissa > King James Bible

Englanninkielinen King James Bible vuodelta 1611 seurasi Lutherin esimerkkiä ja sijoitti apokryfikirjat Vanhan ja Uuden testamentin väliksi omaksi osastokseen, jonka nimilehdellä oli teksti ”Books called Apocrypha”.
Deuterokanoniset kirjat eri kaanoneissa > Nykyaikaiset painokset

Apokryfikirjat olivat mukana kaikissa ennen vuotta 1666 julkaistuissa King James Biblen painoksissa. Vuonna 1826 Britannian ja ulkomaiden raamattuseura (British and Foreign Bible Society) päätti kuitenkin olla rahoittamatta apokryfikirjojen painattamista. Siitä lähtien ne on jätetty pois useimmista englanninkielisistä Raamatun painoksista.
Deuterokanoniset kirjat eri kaanoneissa > Suomalaiset Raamatut

Apokryfikirjat ovat vanhastaan sisältyneet suomen­kielisiin raamatun­käännöksiin Lutherin Raamatun mukaisessa laajuudessa. Ne on kuitenkin jätetty pois useimmista Raamatun painoksista, suurikokoisia perheraamattuja ja joitakin erikois­painoksia lukuun ottamatta. Tähän on suuresti vaikuttanut, että monet painokset on julkaistu Britannian ja ulkomaiden raamattuseuran (British and Foreign Bible Society) painattamina tai sen avustuksella, eikä se ole myöntänyt tukea apokryfikirjojen julkaisemiseen. Kirjat kuuluivat  edelliseen viralliseen raamatunkäännökseen (Vanha testamentti vuodelta 1933). Nykyiseen, vuoden 1992 raamatun­suomennokseen ne eivät alun perin sisältyneet, mutta kirkko asetti vuonna 1999 komitean kääntämään ne suomeksi. Käännös hyväksyttiin kirkolliskokouksessa vuonna 2007. Samalla päätettiin, että nämä voidaan painaa kirkkoraamattuihin erillisenä liitteenä. Suomennokseen sisältyivät nyt myös Kolmas ja Neljäs makkabilaiskirja, Kreikkalainen Esran kirja ja Psalmi 151, mutta niitä ei päätöksen mukaan julkaista Raamatun liitteenä vaan erillisinä painoksina. Ne ovat mukana muun muassa teoksessa Vanhan testamentin apokryfikirjat (2009).
Suomen evankelis-luterilainen kirkko käyttää jumalanpalveluksissa muutamia katkelmia Sirakin kirjasta ja Viisauden kirjasta.
Kirjallisuutta > Tekstit

Vanhan testamentin apokryfikirjat, se on: kirjat, jotka eivät ole samanarvoisina pidetyt kuin Pyhä Raamattu, mutta kuitenkin hyödylliset ja hyvät lukea.  Suomentanut Raamatunkäännöskomitea. Sortavala:  Sortavalan evankelinen seura, 1937.
Vanhan testamentin apokryfikirjat.  (Toimituskunta: Juhani Pihkala ym. 2. korjattu painos (1. painos 2009))  Helsinki:  Kirjapaja, 2010.  ISBN 978-951-607-780-5
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Raamattu ja sen kulttuurihistoria, 6. nide: Vanha testamentti, Apokryfiset kirjat.  (Toimituskunta: Svend Holm-Nielsen, Bent Noack ja Sven Tito Achen)  Helsinki:  Otava, 1971.  ISBN 951-1-03209-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Deuterokanoniset kirjat Wikimedia Commonsissa
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon selityssivu ja linkki Apokryfikirjoihin ( Arkistoitu – Internet Archive) .
Kuusi apokryfikirjaa: Tobitin, Juditin, Barukin ja Jeremian kirjat, Kreikkalainen Esterin kirja, Danielin kirjan lisäykset. (PDF)
Kaksi apokryfikirjaa: Viisauden kirja, Ensimmäinen makkabilaiskirja. (PDF)
Sirakin kirja heprealaisen ja kreikkalaisen tekstin mukaan  (PDF)
Finbible Apokryfikirjat 1642, 1776 ja 1938 erikseen ja rinnakkain sekä suomalaiset Raamatunkäännökset 1933/38, 1776, 1642 ja Se Wsi Testamentti 1548 ja Vanha Testamentti 1552, niiltä osin kuin se on käännetty.
Delos

Deloksen saarta (oikealla) ilmasta.
| --- | --- |
Sijainti:  37°24′00″N, 25°16′00″E, Mýkonos Mýkonos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Kykladit
Korkein kohta:  Kýnthos, 112 m
Pinta-ala:  3,4 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  24
Kieli:  kreikka
Luokitus:  Luetteloitu arkeologinen kohde Kreikassa 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Delos (kreik. Δήλος, Dílos) on Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään ja sijaitsee sen keskellä. Saaren pinta-ala on 3,4 neliökilometriä ja asukasluku 24 (vuonna 2011). Hallinnollisesti Delos kuuluu Mýkonoksen kuntaan, Mýkonoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Antiikin aikana Delos oli kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) ja yksi merkittävimmistä panhelleenisistä eli yleiskreikkalaisista kulttipaikoista. Se tunnetaan Apollonin ja Artemiin pyhäkköalueestaan sekä siitä, että se antoi nimen Deloksen meriliitolle. Delos on Kreikan merkittävimpiä arkeologisia alueita. Se on myös Unescon maailmanperintökohde vuodesta 1990.
Deloksen kulttikeskus sijaitsee arkeologisen alueen pohjoisosassa ja asuinkorttelit ja kaupallinen alue eteläosassa. Alueen nähtävyyksiä ovat muun muassa useiden temppelien (muun muassa suuri Apollonin temppeli), agoroiden, stoien ja hienosti koristeltujen yksityistalojen rauniot sekä Pyhä järvi ja sen Leijonaterassin leijonapatsaat. Arkeologisen alueen yhteydessä toimii Deloksen arkeologinen museo.