stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maria Goretti
Elämänvaiheita

Pyhän Maria Goretin elämä voidaan jakaa seuraaviin vaiheisiin:
Syntymä 16. lokakuuta 1890
Kaste 17. lokakuuta 1890
Konfirmaation sakramentti 4. lokakuuta 1896
Isän kuolema malariaan 6. toukokuuta 1900
Ensikommuunio 16. kesäkuuta 1901
Kuolema 11-vuotiaana 6. heinäkuuta 1902
Aiheesta muualla

A SAINT TO EMULATE Margaret M. Breiling (englanniksi)
Maria Goretti Network/MGN - Recovery Through Forgiveness (englanniksi)
St. Maria Goretti - The Little Saint Of Great Mercy (englanniksi)
Hopeatie

Hopeatie oli muinainen kauppareitti, joka kulki Mesopotamiasta Volgan keskivaiheilla sijainneen Bulgarin kauppakeskuksen kautta aina Vienan Karjalassa sijainneeseen Bjarmiaan.
Tärkein kauppatuote olivat pohjoisen turkikset ja maksuna käytettiin hopeaa. Hopeaa saatiin arabien kaivoksilta nykyisen Tashkentin alueelta, jossa hopeasta oli rikkaita malmiesiintymiä aivan maan pinnassa. Samaa kauppareittiä kulkeutuivat pohjoiseen myös muinaisen Babylonian tarinat ja viisaudet jo ennen kristinuskon tuloa. Idästä suomen kieleen tulleen sanan jumala, on päätelty kulkeutuneen juuri tätä hopeatietä pitkin ja juontuvan muinaisesta perialaisesta sanasta Yima ja edelleen bjarmien sanasta Jomali.
Viikingit tekivät Kalevalan Sammon ryöstöä muistuttavia ryöstöretkiä Bjarmiaan. Niistä on säilynyt Ottar Haalogalantilainensen muinaisenglantia oleva matkakertomus, joka on Paulus Orosiusksen maailmanhistorian käännöksen liitteenä.
Kirjallisuutta

Hyytinen, Timo: Juminkeko, uskomusten pitkä historia.  Jyväskylä:  Arma Fennica, 2014.  ISBN 978-952-5687-25-5.
Hippolyte Girardot

Hippolyte Girardot César 2016
Hippolyte Girardot (syntyjään Frédéric Girardot, s. 10. lokakuuta 1955 Boulogne-Billancourt, Ranska) on ranskalainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Hippolyte Girardot teki elokuvadebyyttinsä filmissä La femme de Jean (1974), mutta varsinaisen läpimurtonsa hän teki 1980-luvun rooleillaan, esimerkiksi Jean-Luc Godardin filmissä Etunimi Carmen (Prénom Carmen, 1983) ja Francis Girod'n filmissä Valta ja rakkaus (Le bon plaisir, 1984). Ura on sen jälkeen jatkunut tiiviinä 2010-luvulle ja se on laajentunut teatteri- ja televisiotuotantoihin. Hän on saanut kolme César-palkintoehdokkuutta: lupaavimman näyttelijän ehdokkuus vuonna 1985 sekä parhaan miesnäyttelijän ehdokkuus vuosina 1990 ja 1992.
Aiheesta muualla

Hippolyte Girardot Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hovimarsalkka

Hovimarsalkka on hallitsijan hovin taloudesta vastaava virkamies, joka samalla toimii hovikunnan esimiehenä. Hän on hovin talouspuolen korkein virkamies. Hovimarsalkan alaisuudessa toimii hovifuriiri, jonka tehtävänä on valvoa hovin palveluskuntaa ja hoitaa hovin päivittäistä taloutta.
Ruotsin kuninkaan hovissa on ensimmäinen hovimarsalkka, joka toimii hovimarsalkanviraston päällikkönä. Hänen alaisuudessaan työskentelee taloustavarainkamarin intendentti, kuninkaan taidekokoelmien intendentti, hovikamreeri, taloudenhoitaja, talouskirjanpitäjä, hovifuriiri ja Tukholman linnan taloudenhoitaja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Helsingin juhlaviikot

Helsingin juhlaviikot on vuosittain elo-syyskuun vaihteessa Helsingissä järjestettävä monitaidefestivaali. Juhlaviikkojen tehtävänä on tarjota laajalle kotimaiselle ja ulkomaiselle yleisölle ainutlaatuisia taide-elämyksiä: musiikkiesityksiä, teatteria, tanssia, taidenäyttelyitä, elokuvaesityksiä ja Taiteiden yö. Osa tapahtumista on Kallion Tokoinrannassa Huvilateltassa, mutta esityksiä ja taidetta nähdään koko Helsingin laajuisesti. Vuonna 2013 juhlaviikot oli Finland Festivalsin tilastojen mukaan lipunmyyntimäärältään Suomen suurin ja käyntimäärältään toiseksi suurin festivaali. Vuonna 2018 Helsingin juhlaviikoilla oli noin 236 000 käyntiä.
Juhlaviikkojen taustaorganisaationa toimii Helsingin kaupungin perustama Helsingin tapahtumasäätiö. Säätiössä toimivat Helsingin juhlaviikot ja Musica nova Helsinki. Juhlaviikkojen taiteellisena johtajana toimii Marko Ahtisaari.
Festivaalin historia > 1960-luku

Ensimmäinen Helsingin juhlaviikot järjestettiin toukokuussa kuohuvana keväänä 1968. Juhlaviikkojen yhtenä tavoitteena oli lisätä Suomen ja Helsingin tuntemusta ulkomailla. Monipuoliseen ohjelmistoon kuului konsertteja sekä ooppera- ja balettiesityksiä. Kansainvälisyys oli mukana alusta alkaen, kun suuret kulttuurilaitokset kutsuivat ulkomaisia vieraita ensi-iltoihinsa. Juhlaviikkoja edelsi vuosina 1951–1965 järjestetty klassiseen musiikkiin painottunut Sibelius-viikko -festivaali.
Vuosikymmenen mittaan juhlaviikoilla vierailivat muun muassa Borodin-kvartetti, viulutaiteilija Igor Oistrah, Cullberg-baletti, Baijerin valtionooppera, Batsheva Dance Company, säveltäjä Karlheinz Stockhausen ja kapellimestari Sergiu Celibidache.
Festivaalin historia > 1970-luku

Uudet tuulet puhalsivat yhteiskunnassa. Elokuulle siirretyn festivaalin ohjelmistoa uudistettiin kulttuurin demokratisoinnin nimissä: ilmaisohjelmaa oli paljon ja taidetta vietiin puistoihin, lähiöihin, laitoksiin ja työpaikoille. Vuoden taiteilija valittiin vuodesta 1971 alkaen. Vuonna 1972 Helsingin juhlaviikkojen yhteyteen perustettiin Helsingin kesäviikot piristämään pääkaupungin hiljaista kesäaikaa.
Artistivieraita olivat muun muassa Ravi Shankar, Emil Gilels, Svjatoslav Richter, New Yorkin filharmonikot, Taiwanin kiinalainen ooppera, Ballet du Senegal, Charles Mingus Group, Virtuosi di Roma, Ballet van Vlaanderen, Gidon Kremer, Chicagon sinfoniaorkesteri, Gorki-teatteri ja Krystian Zimerman.
Festivaalin historia > 1980-luku

Festivaalin ohjelmistoa rakennettiin vuosittain vaihtuvien teemojen ympärille, joita olivat mm. Unkari sekä Eurooppa 1920- ja 1930-luvuilla. Juhlaviikoilla vieraili klassisen musiikin maailmantähtiä. Nuoriso kokoontui heinäkuun sunnuntai-iltapäivinä Kaivopuiston ilmaiskonsertteihin. Taiteiden yö perustettiin vuonna 1989.
1980-luvun esiintyjjiä olivat Luciano Pavarotti, Wienin filharmonikot, Nuova Compagnia di Canto Popolare, Orchestre National de France, Viktoria Mullova, Jelena Obraztsova, Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesteri, Cleveland-kvartetti, Tokyo String Quartet sekä kapellimestarit Claudio Abbado, Leonard Bernstein ja Daniel Barenboim. Tanssitaidetta edustivat London Contemporary Dance Theatre, Paul Taylor Dance Company ja Carolyn Carlson Group.
Festivaalin historia > 1990-luku

Suositut kesä- ja puistokonsertit jatkuivat. Vuonna 1995 Juhlaviikot uudistui ja festivaalin maamerkiksi muodostui ensimmäistä kertaa Tokoinrantaan kohoava Huvila-teltta. Art goes Kapakka sekä kulinaristinen ulkoilmatapahtuma Makujen piazza saivat alkunsa 1990-luvulla.
Juhlaviikkojen esiintyjiä 1990-luvulla olivat Kiri Te Kanawa, Jevgeni Nesterenko, Jessye Norman, Kazuo Ohno & Company, Kronos-kvartetti, Emerson-kvartetti, Eva Dahlgren, rockyhtyeet Radiohead, Massive Attack, HIM ja Apocalyptica, gambisti Jordi Savall, kapverdeläinen laulaja Cesaria Evora sekä kapellimestarit Pierre Boulez ja Simon Rattle.
Festivaalin historia > 2000-luku

Juhlaviikot jatkoi kehittymistään yhä kansainvälisemmäksi monitaidefestivaaliksi: lisääntynyt yhteistyö niin kulttuurin kuin talouden toimijoiden kanssa mahdollisti festivaalin kasvun. Senaatintorilla nähtiin kolme suosittua ylipormestarin populaarikonserttia vuosina 2001–2003. Linja-autoliikenteestä tyhjentyneellä Lasipalatsin aukiolla järjestettiin näyttelyitä ja esitettiin elokuvia.
Helsingin juhlaviikoilla nähtiin 2000-vuosikymmenellä muun muassa Mariinski-teatterin orkesteri, fadolaulaja Mariza, kuvanveistäjä Anish Kapoorin näyttely, Pietarin filharmonikot, Dmitri Hvorostovski, Christian Tetzlaff, Patti Smith, Oslon filharmonikot, Los de Abajo, Patricia Kaas, Tero Saarinen, Pina Bausch, Kaija Saariaho, Gotan Project, Kristian Smeds, Juliette Gréco, Mamma Andersson, Luc Tuymans, Jane Birkin, pianisti-kapellimestari András Schiff, teatteriohjaaja Peter Sellars ja Berliinin filharmonikot.
Festivaalin historia > 2010-luku

Yhteisöllisyys ja osallistavuus loivat pohjaa suurille kaupunkitapahtumille. Taiteiden yössä nähtiin kaupunkilaisten yhteisiä ponnistuksia kuten Eläimet kylässä -kulkue ja Dominot-spektaakkeli.  Klassisen musiikin konsertit siirtyivät suureksi osaksi vuonna 2011 valmistuneeseen Musiikkitaloon. Rakennuksen viereen levittäytyvä Kansalaistori tarjosi paraatipaikan suosituille Leffapiknikeille ja vuoden 2014 suurhankkeelle, pop up -kaupunkikeidas KoeHelsingille.
Artistivieraita 2010-luvulla olivat brasilialaismuusikko Caetano Veloso, pianisti Jevgeni Kisin, Martha Wainwright, DakhaBrakha, R&B-muusikko Allen Toussaint, Fatoumata Diawara, gambisti Jordi Savall, Rodrigo y Gabriela, Leipzigin Gewandhaus-orkesteri, jazzkitaristi Bill Frisell, James Thiérrée, minimalistisäveltäjät Steve Reich ja Philip Glass, käsitetaiteilijat Yoko Ono ja muusikko Thurston Moore, jazztrumpetisti Hugh Masekela, alankomaalainen Concertgebouw-orkesteri, Los Lobos, Laurie Anderson ja Kronos-kvartetti, rockrumpali Ginger Baker, Wienin filharmonikot, hittituottaja Giorgio Moroder, sitarsoittaja Anoushka Shankar ja kanadalaismuusikko Daniel Lanois.
Kävijämäärät

Helsinki Festivalin kävijämäärät vuodesta 2009 alkaen.
| Vuosi | Yhteensä |
| --- | --- |
2009: 288 000 
2010: 261 000 
2017: 212 800 
2018: 236 000 
2022: 100 000
Aiheesta muualla

Helsingin juhlaviikot -tapahtuman kotisivut
Festivaalin 2019 ohjelma
Hippolyte Le Bas

Hippolyte Le Bas
Louis Hippolyte Le Bas tai Lebas (1782–1867) oli ranskalainen arkkitehti. Hänen päätyönsä on Notre-Dame de Loretten kirkko Pariisissa (1824). Hän tuli 1840 École des beaux-artsiin professoriksi ja johti samalla Pariisin huomattavinta ateljeeta, jonka oppilaita olivat muun muassa veljekset Henri ja Théodore Labrouste ja Charles Garnier.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hippolyte Le Bas Wikimedia Commonsissa
Marmori

Pala marmoria
Marmori (kreik. marmaros, loistava kivi) tarkoittaa kaikkia karbonaattipitoisia kivilajeja, joilla on sellainen kovuus ja kiillotettavuus, että niitä voidaan käyttää rakentamiseen ja veistoksiin. Marmori on kalkkikivestä muuttunut eli metamorfinen kivilaji. Marmoria on pitkään käytetty rakennuskivenä. Enimmäkseen sitä käytetään sisustamisessa, pöytätasoina sekä seinä- ja lattialaatoissa.
Alvar Aalto suunnitteli Helsinkiin marmoripintaisia rakennuksia, kuten Finlandia-talon ja nykyisen Stora Enson pääkonttorin. Niiden julkisivumateriaalina käytettiin kuuluisaa Carraran marmoria.
Suomessa marmoria ei yleensä suositella käytettäväksi ulkotiloissa, koska Suomen rajuja sään vaihteluita kestää vain muutama marmorilajike. Marmoripintaisia rakennuksia on kuitenkin toteutettu, esimerkiksi Finlandia-talo, jonka taipuvat marmorilevyt uusittiin 1999 ja uusitaan jälleen 2020-luvulla.
Suomessa on louhittu marmoria esimerkiksi Särkisalossa ja Ruskealassa. Ruskealan marmoria on käytetty muun muassa Pietarin Iisakin kirkossa ja Talvipalatsissa sekä Helsingissä Yleisradion ja Säästöpankin rakennuksissa.[lähde? ]selvennä
Merkittävimpiä esiintymisalueita

Burkina Faso
Italia
Jemen
Kreikka
Kypros
Portugali
Syyria
Togo
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta marmori Wikimedia Commonsissa
Heidi Köngäs

| Heidi Köngäs |
| --- | --- |
 Heidi Köngäs Akateemisessa kirjakaupassa Helsingin Taiteiden yössä 2012.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Heidi Maritta Köngäs
Syntynyt: 15. syyskuuta 1954 (ikä 70) Tukholma, Ruotsi
Ammatti:  ohjaaja, kirjailija
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Heidi Maritta Köngäs (o.s. Myntti, s. 15. syyskuuta 1954 Tukholma, Ruotsi) on suomalainen ohjaaja ja kirjailija.
Elämä ja ura

Tukholmassa syntynyt Köngäs kirjoitti ylioppilaaksi 1974, opiskeli Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa 1975–1979 ja Sanoman toimittajakoulussa 1979–1980. Hän opiskeli ohjaamista Yleisradion ammattioppilaitoksessa 1980 ja suoritti televisioalan opintoja Lontoossa 1993–1994. Köngäs työskenteli Helsingin Sanomien toimittajana 1980–1984 ja on vuodesta 1984 lähtien työskennellyt Yleisradion TV1:n toimittajana, tuottajana ja ohjaajana.
Elämä ja ura > Ohjaajana

Könkään ohjaustöihin kuuluvat Hyväntekijä (2014), Liian paksu perhoseksi (1998) ja Viimeiset mitalit (2000), jotka perustuvat Sisko Istanmäen alkuperäisteoksiin. Tappava säde perustuu Leena Lehtolaisen samannimiseen romaaniin. Könkään ohjaustöihin kuuluvat tv-sarjat Kirje isältä, Tauno Tukevan sota (käsikirjoittajina Laila ja Eve Hietamies) ja Punahilkka. Yhdessä Sinikka Nopolan ja Pirjo Toikan kanssa Köngäs käsikirjoitti ja ohjasi kolme Ylen komediasarjaa: Hellapoliisit (1989), Heikompi astia (1993) ja Rakkauden jano (1995). Könkään ohjaajauraa on muistettu Venla-, Koura- ja Telvis-palkinnoilla. Vuonna 1998 Prix Europa -erikoispalkinto myönnettiin Könkään elokuvalle Liian paksu perhoseksi.
Elämä ja ura > Kirjailijana

Könkään esikoisromaani Luvattu (2000) kuvaa maalaiskylässä elävän nuoren naisen luvatonta rakkautta. Se oli Runeberg-palkintoehdokas. Toinen romaani, Vieras mies (2002), liikkuu pienessä maalaiskaupungissa samojen teemojen – etenkin epäsovinnaisen rakkauden – ympärillä. Teos on julkaistu myös saksaksi (Persona Verlag, 2006). Dora, Dora (2012) oli Finlandia-palkintoehdokkaana. Se on käännetty myös viroksi.
Köngäs on kirjoittanut myös kolme lastenkirjaa, jotka Liisa Kallio on kuvittanut.
Tuotanto > Ohjaustyöt

Ohjaukset on tuotettu TV:lle ellei toisin mainita.
Pilat palat pois (1986) (tv-sarja)
Musta kanava (1986) (tv-sarja)
Viimeinen ilta (1987)
Rengasmatka (1988)
Hellapoliisit (1989) (tv-sarja)
Suklaasydän (1991)
Heikompi astia (1993) (tv-sarja)
Kalliolle kukkulalle (1993)
Rakkauden jano (1995) (tv-sarja)
Gabriel (1996)
Liian paksu perhoseksi (1998)
Viimeiset mitalit (2000)
Tappava säde (2002)
Kirje isältä (2003) (tv-sarja)
Varpuset (2005)
Punahilkka (2007) (tv-sarja)
Virginie (2009)
Tauno Tukevan sota (2010) (tv-sarja)
Hyväntekijä (2014)
Punainen kolmio (2015) (tv-sarja)
Nuoruustango (2017)
Tuotanto > Romaanit

Luvattu (2000)
Vieras mies (2002)
Hyväntekijä (2006)
Jokin sinusta (2008)
Dora, Dora (2012)
Hertta.  Otava, 2015.  ISBN 978-951-1-28991-3.
Sandra.  Otava, 2017.  ISBN 978-951-1-31403-5.
Mirjami.  Otava, 2019.  ISBN 978-951-1-34563-3.
Siivet kantapäissä.  Otava, 2021.  ISBN 978-951-1-40700-3.
Tango Frisk.  Otava, 2024.  ISBN 978-951-1-49544-4.
Tuotanto > Lastenkirjat

Henkselirouva ja hänen koiransa Korkki (2010)
Henkselirouva ja Pusu-Sammakko (2011)
Henkselirouva ja sinivärinen Pupu (2013)
Aiheesta muualla

Heidi Köngäs Otavan sivuilla
Heidi Köngäs Kirjasampo.fi:ssä
Heidi Köngäs Elonetissä.
Heidi Köngäs Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Heidi Köngäs Turun kirjamessuilla 2008.
Herschel (kraatteri)

Herschel
Herschel on iso kraatteri Mimaksessa. Se on nimetty 1700-luvun tähtitieteilijä William Herschelin mukaan, joka löysi Mimaksen vuonna 1789. Se on 139 km leveä ja sen seinät ovat 5 km pitkät.
Luolajan Kajastus

Luolajan Kajastus on hämeenlinnalainen lentopalloseura, jolla on takanaan maineikas historia. Seura on perustettiin vuonna 1921 Luolajan työväentalolla silloisessa Vanajan kunnassa Luolajan kivityömiesten toimesta.
Luolajan Kajastus tänään

Kajastus on urheiluseura, joka keskittyy nykyisin miesten ja poikien lentopallotoimintaan. Seuran jäsenmäärä on n. 200 henkilöä ja runsas puolet heistä on mukana aktiivitoiminnassa tavalla tai toisella. Juniorijoukkueiden määrä on ollut viimevuosina kasvussa ja sarjoihin tai turnauksiin osallistuu vuosittain 4-6 juniorijoukkuetta. Miesten joukkue on pelannut viime vuosina enimmäkseen 2-sarjassa, mutta ei osallistu sarjoihin kaudella 2021-2022 lähinnä koronan aiheuttamien vaikeuksien takia. Arvokasta työtä tekeviä valmentajia ja muita joukkueiden taustahenkilöitä on sopivasti harrastajamäärään nähden. Urheilutoiminta keskittyy Hämeenlinnan koulujen liikuntasaleihin ja Loimua Areenalle. Seuran hallitus kokoontuu n. 10 kertaa vuodessa. Tavoitteena on, että junioritoimintaa voidaan edelleen kehittää ja laajentaa sekä saada miesten joukkue mukaan kilpailutoimintaan. Kajastus on aktiivisesti mukana  kouluyhteistyössä ja tekee yhteistyötä myös muiden paikallisten liikunta-alan järjestöjen kanssa.
Historia > 1920-luku

Luolajan Kajastuksen syntysanat lausuttiin Luolajan työväentalolla 31.8.1921 lähinnä työläisnuorison toimintatarpeen tyydyttämiseksi. Seuran nimeksi valittiin V- ja U- seura Luolajan Köntys. Nimen valinta johtui siitä, että seuran tulevat puuhamiehet olivat ammatiltaan kivityömiehiä ja he pitivät itseään köntyksinä. Seuran lajeina olivat kesällä yleisurheilu ja talvella hiihto ja voimistelu. Seuran nimen muuttaminen tuli ajankohtaiseksi vuonna 1928, kun varsinkaan seuran nuoret voimistelijatytöt eivät pitäneet siitä, että heitä kutsuttiin köntyksiksi. Järjestettiin nimikilpailu, jonka seurauksena uudeksi nimeksi valittiin Luolajan Kaiku. Uusi nimi astui voimaan vuoden 1929 alusta. Uusina lajeina tulivat mukaan paini, nyrkkeily ja pesäpallo.
Historia > 1930-luku

Vuoden 1931 keväällä kävi Janakkalan nimismies naulaamassa Luolajan työväentalon ovet kiinni ja takavarikoi Luolajan Kaikun asiakirjat. Vuonna 1932 Kaiku lopullisesti lakkautettiin oikeusistuimen päätöksellä kommunistilakien perusteella. Toimintaa jatkettiin Länsi-Vanajan työväenyhdistyksen alaisena. Vuonna 1934 päätettiin seuran toiminnan jatkamisesta entisiä periaatteita noudattaen. Pantiin toimeen uusi nimikilpailu. Ehdotuksia tuli 42 kpl. Nimeksi hyväksyttiin äänestyksen jälkeen: Länsi-Vanajan työväenyhdistyksen voimistelu- ja urheiluseura Kajastus. Vuodesta 1935 alkaen seura itsenäistyi ja jatkoi toimintaa nimellä Luolajan Kajastus. Tässä vaiheessa seura liittyi myös TUL:n jäseneksi. Vuonna 1939 puhjennut talvisota katkaisi seuran toiminnan.
Historia > 1940-luku

Sota-aikana Luolajan työväentalo oli sotilaiden majoituspaikkana. Kajastuksen kalustokaappi oli Luolajan työväentalolla ja sotilaat hävittivät kaiken; kaapin, kaluston, kaikki urheiluvälineet ja puvut. Sotien jälkeen toimintaa päätettiin jatkaa ja lajeina olivat voimistelu ja yleisurheilu. Toiminta oli vaikeaa ilman omaa tilaa, sillä seura heitettiin ulos Luolajan työväentalolta. Uutena lajina tuli 1947 mukaan lentopallo, kun demokraattisten nuorten lentopallon harrastajat liittyivät Kajastukseen. Ensimmäiseen joukkueeseen kuuluivat Erkki Ahlbom, Matti Kukkonen, Paavo Kukkonen, Yrjö Kukkonen, Ahti Mölsä ja Väinö Roisko. Kajastus sai toimitilan juuri valmistuneen Kansantalon suojista. Kajastuksen lentopallon isänä voidaan pitää Ahti Mölsää.
Historia > 1950-luku

Kajastus keskittyi 1950-luvulla ensisijaisesti lentopalloon. Muita urheilulajeja pidettiin yllä lähinnä harrastus- ja kuntoilumielessä. Kajastus pelasi seuraotteluita sekä otti osaa piirin- ja TUL:n mestaruuskilpailuihin. Kajastus sijoittui miesten SM-sarjassa neljänneksi vuosina 1957 ja 1958. Pelaajat olivat nuoria. Uusina pelaajina tulivat mukaan Erkki Mattila ja Heikki Varjonen sekä toimintaan Eino Virtanen ja Olavi Ruusunen. Myös naisten joukkue tuli mukaan kuvioihin ja voitti piirin mestaruuden 1959. Myös junioritoiminta oli menestyksekästä ja 15-vuotisten sarjassa kajastus voitti TUL:n mestaruuden 1959. Joukkueessa pelasivat muun muassa Heikki Heino, Mauno Paavilainen ja Kalevi Roisko. Seuran jäsenistössä oli myös 9 henkilöä, joilla oli erotuomarikortti. Heikki Varjonen oli Kajastuksen edustajana liiton lentopallojaostossa. Pääasiallisena kotisalina toimi 1950-luvulla Tuomelan koulu.
Historia > 1960-luku

1960-luku muodostui Kajastuksen nousukaudeksi. A-pojat voittivat SM-hopeaa 1961, SM-kultaa 1962 ja SM-pronssia 1963. Miesten edustusjoukkue nousi SM-sarjaan 1965. Joukkue voitti SM-pronssia 1967, SM-hopeaa 1968 ja SM-kultaa 1969. Mestarijoukkueessa pelasivat Heikki Heino, Reino Heino, Toivo Laakso, Erkki Mattila, Mikko Mäkinen, Jukka Palomäki, Markku Palomäki, Kalevi Roisko ja Jouko Siira. Pelinjohtajana toimi Erkki Mattila ja huoltajana Olavi Ruusunen. Ratkaisevassa ottelussa oli 1167 katsojaa. Parhaina palkittiin Heikki Heino, Jukka Palomäki ja Jouko Siira. Suomen Cupin voittoja tuli 1968 ja 1969. Myös kansainväliset ottelut tulivat mukaan kuvioihin ja Kajastus pelasi kotonaan italialaista, neuvostoliittolaista ja tšekkoslovakialaista joukkuetta vastaan. Kajastus vieraili Tallinnassa vuosina 1966, 1968 ja 1969. Myös ikämiehet olivat asialla ja voittivat SM-pronssia 1968. Kajastuksen ansiokkaana puheenjohtajana toimi Olavi Ruusunen vuosina 1961–1970. Seuran sihteereinä toimivat 1960-luvulla Eino Virtanen ja Eero Björklund. Naiset pelasivat 1960-luvulla lähinnä TUL:n sarjoissa. 1960-luvun lopulla Kajastuksen naiset osallistuivat piiri- ja SM-sarjan väliin perustettuun 2-sarjaan ja samalla alkoi tehokas valmennus Reijo Saarisen johdolla. Kotisalina toimi 1960-luvun alussa valmistunut Hämeenkaari.
Historia > 1970-luku

Kajastuksen urheilullinen menestys oli suurinta 1970-luvulla. Miehet voittivat SM-kultaa vuosina 1970, 1971 ja 1972. SM-hopeaa tuli vuosina 1973 ja 1974 sekä SM-pronssia 1974. Lisäksi tuli Suomen Cupin voitto 1972. Naisten joukkue sai SM-pronssia kolmena vuotena, 1974, 1978 ja 1979. Lisäksi naiset voittivat Suomen Cupin 1977. Myös juniorijoukkueet menestyivät, sillä sekä A-tytöt että C-pojat voittivat SM-kultaa 1972 ja B-pojat vuorostaan 1978. Myös muita mitalisijoja tuli. Menestystä riitti ikämiehillekin, sillä he voittivat SM-kultaa vuosina 1978 ja 1979. Seuran puheenjohtajina toimivat 1970-luvulla Eero Björklund, Erkki Mattila, Tero Laine ja Matti Mäkelä. Sihteereinä toimivat muun muassa Marjatta Toivonen ja Seija Peltola. Valmennusasioista vastaavina olivat Erkki Mattila, Heikki Heino, Reijo Saarinen ja Teuvo Mölsä. Etenkin miesten otteluissa riitti katsojia ja katsojien määrä oli enimmillään jopa 1180 henkilöä ratkaisuotteluissa. Pääsylipputulojen vähennyttyä ajautui seura 1970-luvun lopulla taloudellisiin vaikeuksiin.
Historia > 1980-luku

1980-luvulla seuran toiminta jatkui vilkkaana. Miesten joukkue pelasi ykkössarjassa ja oli karsimassa noususta SM-sarjaan 1984. Sen jälkeen alkoi alamäki ja miesten joukkue putosi 2-sarjaan 1986. Naisten joukkue jatkoi 1980-luvulla pelaamistaan SM-sarjassa. Joukkue putosi ykkössarjaan 1989 ja hajosi pian sen jälkeen. Parhaiten menestyivät 1980-luvulla juniorijoukkueet, joiden ansiokkaina valmentajina toimivat mm. Heikki Heino ja Kalevi Roisko. Heikki Heinon valmentama ryhmä voitti 1980-luvulla SM-kultaa D-, C- ja B-pojissa sekä SM-hopeaa A-pojissa. Myös ikämiesten joukkue saavutti 1980-luvulla useita Suomen mestaruuksia. Heikki Heino valittiin vuoden erotuomariksi 1982. Samana vuonna hän voitti SM-kultaa sekä junioreiden valmentajana että ikämiesten joukkueen pelaajana. Seuran puheenjohtajana toimivat 1980-luvulla mm. Airi Leino, Jouko Uschanoff, Mauno Pirinen, Martti Lähdesmäki, Paula Mutta ja Juhani Manninen. Sihteerinä toimi mm. Seija Peltola. Seuran toiminta oli laajaa ja eri sarjoihin osallistui enimmillään yhteensä 15 Kajastuksen joukkuetta. Muusta toiminnasta kannattaa mainita seuran järjestämät tanssit ja osallistumiset erilaisiin talkoisiin. Niiden avulla kerättiin rahaa urheilutoimintaa varten.
Historia > 1990-luku

Kajastuksen naisten toiminta hiipui 1990-luvun alkupuolella. Miesten ja poikajuniorien toiminta oli erittäin aktiivista. Miesten joukkue nousi takaisin 1-sarjaan kaudeksi 1993-1994 ja menestyi kohtalaisen hyvin. Kaudelle 1996-1997 perustettiin liigan ja 1-sarjan väliin lentopallon SUPER-sarja, johon myös Kajastus osallistui. Kajastus oli keväällä 1997 sarjan kärkipäässä ja lähellä jopa nousua liigaan. Seuran puheenjohtajana toimi suurimman osan 1990-lukua Juhani Manninen. Hänen johdollaan ja puolisonsa Irma Mannisen isolla panoksella saatiin seuran talous kuntoon. Mannisen jälkeen toimivat puheenjohtajina Reijo Antikainen ja Ritva Oinonen.