stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raymond Loewy
Studebaker

Loewylla oli pitkä ja hedelmällinen suhde amerikkalaisen autovalmistaja Studebakerin kanssa. Studebaker Corporation teki vuonna 1936 aluksi Loewy and Associates -yhtiön kanssa sopimuksen design-konsultoinnista yhtiölle. Samassa tiimissä työskenteli amerikkalainen muodin huippusuunnittelija Helen Dryden, jonka käsialaa on vuoden 1936 Studebaker Dictator ja President-mallien sisusta. Vuonna 1939 Loewy aloitti työskentelyn Studebakerin pääsuunnittelija Virgil M Exnerin kanssa. Heidän käsialansa alkaa näkyä yhtiön automalleissa 1930-luvun lopulta. Loewy suunnitteli yhtiölle myös uuden logon, Lazy-S:n, josta myöhemmin muokattiin modernimpia versioita. Loewyn logo syrjäytti yhtiön tavaramerkkinä vuodesta 1912 olleen Turning wheel -logon.
Toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain hallitus kielsi autotehtaiden omia muotoiluosastoja kehittämästä siviiliajoneuvoja. Loewy oli kuitenkin itsenäinen toimija ja saattoi vapaasti suunnitella automalleja Studebakerille, joka onnistui näin sodan jälkeen tuomaan markkinoille ensimmäisen uuden automallin vuonna 1947, kaksi vuotta ennen Fordia, Chrysleria ja General Motorsia.
Loewyn muotoilutiimi oli luonut jotain täysin uutta, mikä tulisi määrittämään autojen ulkonäön seuraavat lähes kymmenen vuotta. Etulokasuojat oli muotoiltu osaksi koria ja kylkilinja oli tasainen. Hänen tiiminsä suunnitteli lisäksi Champion- ja Commander-mallisarjoihin uniikin, kaksiovisen Starlight-coupen, jonka huomiota herättävin piirre oli takaistuimen ympäri kiertävä takalasi.
Automuotoilun maailmassa ikoniksi nousseen, vuosimallien 1950–1951 ”luotikeula”-Studebakerin lisäksi Loewyn tiimi loi vuonna 1953 Studebakerille mallisarjan, joka oli jälleen muihin amerikkalaisiin valmistajiin verrattuna edellä aikaansa. Vuoden 1953 Champion- ja Commander-sarjojen Starliner- ja Starlight -coupet on useissa eri yhteyksissä ja teksteissä rankattu 1950-luvun tyylikkäimmiksi amerikkalaisiksi autoiksi. Mallit olivat tyyliltään aikansa valtavirrasta yhtä poikkeavia kuin vuoden 1934 Chrysler Airflow omana aikanaan. Näissä vuoden 1953 Studebakereissa, niin kuin monissa muissakin suunnittelutöissä, ”designed by Raymond Loewy” tarkoitti oikeasti että suunnittelun oli tehnyt hänen studionsa tiiminä tai jokin yksittäinen suunnittelija. 1953 Studebakerit ovat hyvin pitkälle Robert Bourken käsialaa. Hän oli Loewyn toimiston henkilökuntaa, mutta teki töitä vain Studebakerille.
Loewy ehti vielä 1950-luvulla jalostaa Starlight- ja Starliner-coupet tyylikkääksi ja taas valtavirrasta eroavaksi Hawk-sarjaksi, mallivuodelle 1956, ennen kuin hänen ja Studebakerin tiet erosivat toisistaan hetkeksi.
Studebaker > Studebaker Avanti

Keväällä 1961 Studebakerin silloinen uusi johtaja Sherwood Egbert kutsui Loewyn suunnittelemaan heidän tulevan uuden mallinsa. Mallivuodelle 1963 julkaistavaksi aiotun Studebaker Avantin piti olla dynaaminen ja puhutella erityisesti nuorempaa ostajakuntaa. Taas kerran Loewy ja Studebaker olivat edellä aikaansa. Fordilla oli vasta pieni ajatuksen poikanen ”poniauto”-luokasta ja Ford Mustang esiteltiin markkinoille huhtikuussa 1964. Vuoden 1962 huhtikuussa esitelty ja saman vuoden heinäkuussa alkanut Avantin valmistus oli kaksi vuotta edellä ensimmäistä ”virallista” poniautoa.
Lasikuitukorisesta Avantista ei tullut Studebakerille odotettua menestystä ja sen valmistus loppui joulukuussa 1963, alle 6 000:n myydyn yksilön jälkeen. Yhtenä syynä heikolle myynnille pidetään auton muotoilua, joka oli amerikkalaiselle keskivertokuluttajalle liiaksi valtavirrasta poikkeava. Lisäksi Studebaker merkkinä ei nauttinut sellaista imagoa, joka olisi houkutellut kohderyhmäksi ajateltuja nuoria aikuisia. Nykyään Avanti on yksi automaailman klassikoita ja monet pienet autopajat ovat valmistaneet siitä replika-malleja, mutta edelleen vailla suurempaa kaupallista menestystä.
Loewyn perintö

Loewy vetäytyi 87 vuoden iässä vuonna 1980 eläkkeelle Monacoon, jossa kuoli kuusi vuotta myöhemmin. Vuonna 1992 hänen leskensä Viola Loewy ja tupakkayhtiö British American Tobacco perustivat Raymond Loewy -säätiön Hampuriin, tehtävänä tukea teollista muotoilua Loewyn muistoa kunnioittaen. Säätiö jakaa vuosittain 50 000 euron Lucky Strike -palkinnon merkittävien muotoilijoiden elämäntyöstä. Tunnustuksen saajiin kuuluvat muun muassa Philippe Starck ja Dieter Rams. Vuonna 1998 tytär Laurence Loewy perusti Loewy Design -toimiston Georgian osavaltion Atlantaan huolehtimaan edesmenneen isänsä sopimusten edunvalvonnasta. Laurence kuoli 2008, mutta työtä jatkavat hänen leskensä ja poikansa. Perikunnan suunnitelmissa on myös oman museon perustaminen.
Loewyn muotoilutöitä

Ayrel-lentokone 1909
Gestetner-monistuskoneen kotelo 1929
Howard Hughesin omistaman Boeing 307 ”Stratoliner” -koneen sisustus
traktoreita sekä paketti- ja kuorma-autoja International Harvester -yhtiölle 1939–1954
höyryveturimuotoilua Pennsylvania Railroadille 1936–
Coldspot-jääkaappi Sears, Roebuck and Company -yhtiölle 1935
Electrolux L300 -jääkaappi 1940
osasuunnittelua Harley-Davidson -moottoripyöriin 1941
Schick-sähköparranajokone 1941
Lucky Strike -savukepakkaus 1942
Electrolux-lattiankiillotuskone 1944
dieselvetureita Fairbanks-Morse- ja Baldwin Locomotive Works -yhtiöille 1949–
Hallicrafters S38 -lyhytaaltoradio 1946
Filben Maestro -levyautomaatti 1947
Studebaker Champion -henkilöauto 1947
IBM-reikäkorttilävistin 1949
rautatieaseman uudistus Norfolk and Western -yhtiölle (Roanoke, Virginia) 1949
kaksikerroksinen Scenicruiser-bussi Greyhound Lines -yhtiölle 1951
Peace-savukepakkaus 1952
Studebaker Commander -henkilöauto 1953
väri- ja sisustussuunnitelma Northern Pacific Railwaylle 1954
Coca-Cola-lasipullon uudistus 1955 ja tölkkimuotoilu 1960
Hillman Minx -henkilöauto 1956–1959
perämoottori Royal Scott, McCulloch Motors Corporation 1957
500-sarjan traktorit Cockshutt-yhtiölle 1958
uuniastioita Le Creuset -yhtiölle 1958
Leisurama vapaa-ajan rakennuksia 1959
Dorsett-huviveneitä 1959
Yhdysvaltain presidentin Air Force One -lentokoneen ulkoinen väritys yhdessä presidentti John F. Kennedyn kanssa vuonna 1962
Yhdysvaltain presidentin lentokoneen (Air Force One) miehistön työasut 1962
Union News -kahvilan sisustus Eero Saarisen suunnittelemaan TWA Flight Centeriin 1962
Studebaker Avanti -henkilöauto 1963
John F. Kennedyn muistopostimerkki 1964
moderni DF-2000-kalustesarja 1965
Exxon-yhtiön logo 1966 (julkaistiin 1972)
New Yorkin metrojuna 1967
Lotus Compact -ompelukone Elna-yhtiölle 1968
Spar-kauppaketjun logouudistus 1968
kotkalogo Yhdysvaltain postilaitokselle 1970
Shellin simpukkalogon uudistus 1971
Air Francen Concorde-yliäänikoneen sisustus 1975
NASAn Skylab-avaruusaseman sisustus
Kirjallinen tuotanto

The Locomotive: Its Aesthetics (1937)
Never Leave Well Enough Alone (1951) ISBN 0-8018-7211-1 autobiography
Industrial Design (1979) ISBN 0-87951-260-1
Kirjallisuutta

Bayley, Stephen. The Lucky Strike Packet (Design Classics Series), Art Books International Ltd (1998) ISBN 3-931317-72-2
Byars, Mel. "Loewy, Raymond", teoksessa American National Biography, American Council of Learned Societies (2000)
Porter, Glenn. Raymond Loewy Designs for the Consumer Culture, Hagley Museum and Library (2002) ISBN 0-914650-34-3
Schoenberger, Angela. Raymond Loewy: Pioneer of American Industrial Design, Prestel Publishing (1991) ISBN 3-7913-1449-1
Trétiack, Phillippe. Raymond Loewy and Streamlined Design, New York: Universe (1999) ISBN 0-7893-0328-0
Aiheesta muualla

Loewy Design LLC:n virallinen sivusto
LoewyMuseum.org – tulevan Raymond Loewy -museon sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
RaymondLoewy.com Virallinen sivusto
The Raymond Loewy Foundation (Arkistoitu – Internet Archive)
Raymond Loewyn muistosivusto (saksaksi ja englanniksi)
Raymond Loewy -aiheisia videoita
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  Museum of Modern Art 2  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
1953 Studebaker Commander Starliner hardtop
1950 Studebaker Starlight Coupe
Varhainen luonnos Studebaker Avanti -mallista.
1963 Studebaker Avanti.
1947 Studebaker Champion Business Coupe
International Harvester Metro Van, tässä vuodelta 1958
TWA Flight Centerin Union News -kahvila JFK-lentokentällä.
Le Creuset -uuniastioita.
Looming

Looming on vuonna 1923 perustettu, vanhin virolainen nykypäivänäkin ilmestyvä kirjallisuuslehti. Lehti julkaisee runoutta, romaaneja, novelleja, esseitä, kirjallisuustutkimuksia, arvosteluja, ynnä muuta. Lehden perustaja sekä ensimmäinen päätoimittaja oli Friedebert Tuglas 1923–1926. Neuvostoaikana lehti oli Neuvosto-Viron kirjailijaliiton äänenkannattaja. Nykyisin se on Viron Kirjailijaliiton (Eesti Kirjanike Liit) aikakauslehti, joka ilmestyy kirjailijaliiton, Viron Tasavallan Kulttuuriministeriön sekä Viron Kulttuurirahaston rahoituksella kustantamo Perioodika OY-n kautta.
Lehden päätoimittajat on alusta alkaen valittu kirjailijaliiton johtokunnassa. Neuvostoaikana päätoimittajan valinnan piti hyväksyä Viron KP Keskuskomitean korkein johtokunta (byroo). Loomingin varapäätoimittajan sekä Loomingin päätoimittajan alaisena työskentelevän Loomingin Kirjaston (Loomingu Raamatukogu) johtavan toimittajan valinnan taas piti hyväksyä saman poliittisen organisaation sihteeristö.
Lehteä julkaistaan 12 numeroa vuodessa. Lehden synnyn jälkeen sen painosmäärä oli noin tuhatkunta kappaletta per numero, vuonna 1955 – 4000, 1977 – 19 000, 1985 se oli 22 000. Vuonna 1990 Loomingin painosmäärä oli 35 500, vuonna 1992 – 6000, 1995 – 2400, 2000 – 2100, 2004 – 1700. Nykypäivänä painetaan sitä taas keskimäärin noin tuhatkunta kappaletta.
Päätoimittajat

1923–1926 Friedebert Tuglas
1927–1929 Jaan Kärner
1930–1940 Johannes Semper
1940–1941 Friedebert Tuglas
1941 (kesä) –1944: lehteä ei julkaistu, ilmestyi neljä numeroa almanakkaa otsikolla Eesti Looming
1945–1946 Jaan Kärner
1946 Mart Raud
1946–1952 August Alle
1953–1957 Ilmar Sikemäe
1957–1960 Paul Kuusberg
1960–1968 Anton Vaarandi
1968–1976 Paul Kuusberg
1976–1987 Kalle Kurg
1988–1997 Andres Langemets
1997–2005 Udo Uibo
2005–2016 Mihkel Mutt
2016–2021 Janika Kronberg
alkaen 2021 Indrek Mesikepp
Lehden linja

Loomingiin kirjoittaa enemmistö Viron tunnetuista kirjailijoista, esseisteistä sekä kriitikoista ja kirjallisuustieteilijoista. Sen perusteella on lehteä nimitetty parlamentaariseksi lehdeksi. Lehden perustajan Friedebert Tuglasin idea oli, että Looming kutsutaan eloon julkaisemaan Viron kirjailijoita “seinästä seinään”, jolla hän tarkoitti tarvetta välttää nurkkakunta-kirjallisuuspolitiikkaa. Sitä periaatetta on virolaisen kirjallisuustieteilijan Pärt Liasin mukaan johdonmukaisesti ajaneet Tuglas itse ja myöhemmin päätoimittajat Paul Kuusberg sekä Kalle Kurg. Kirjailija Veiko Märkan mukaan Friedebert Tuglasin, Johannes Semperin sekä Kalle Kurgin aikana lehdella oli “niitten johtajien kasvot”, eivätkä he jääneet julkaisemansa materiaalin varjoon. Lehdellä oli alusta asti virolaista kulttuuria edustava sekä kehittävä asenne. Tiukan neuvostosensuurin oloissakin lehti ajoi omaa itsenäistä julkaisulinjaansa, säilyttäkseen virolaisen kulttuurin perusarvot sekä avaraan katseen maailmaan. Kirjallisuustieteilija Maie Kalda näkee “avartumista” siinä, että vuosina 1976–1987 lehti omisti enemmän huomiota kirjoituksille, jotka käsittelivät uusista ja siihen asti vallanpitäjien epäsuosion alla olleista näkökulmista ajakohtaisia sekä periaatteellisia sosiaalisia, filosofisia ym. kysymyksiä omilta sekä ulkomaalaisilta tekijöiltä. Kalle Kurgin mukaan "Loomingin tulee jatkuvasti olla luova.”
Valvonta ja sensuuri

Sodan aikana vuosina 1941–1944 Looming-lehteä ei julkaistu. Neuvostomiehityksen aikana Looming oli kommunistisen puolueen sekä sensuurin tiukan valvonnan alla, sotaa edeltävät numerot vuosilta 1923–1944 oli teljetty tutkimuslaitosten sekä museoitten suljettuihin osastoihin ja niitä lukeakseen tarvittiin erillinen lupa, jota käyttivät pääasiallisesti kirjallisuustutkijat. Lehti oli jopa niin kovassa puristuksessa, että sen merkkipäiviä ei virallisesti vietetty, niistä pikemminkin vaiettiin. Suunnanmuutoksen saavutti päätoimittaja Kalle Kurg vuonna 1983, kun hän poliittisena keinona tavoitteli kansainvälistä huomiota ja pyysi suomalaisia kulttuuritekijöitä osallistumaan merkkipäivän ohjelmaan. Merkkipävän yhteydessä onnistuttiin jopa julkaisemaan Loomingin bibliografia, jota kommunistipuolue piti ei-toivottuna, vaikka bibliografia ehtikin lukijan käsiin vasta vuonna 1987.
Neuvostoaikana lehden alituiseksi ongelmaksi koitui kommunistipuolueen valvonnan sekä sensuurin ohittaminen. Vuonna 1981 Looming julkaisi Taideakatemian ylioppilaan Andrus Rõukin runon, jossa rivien ensimmäiset kirjaimet muodostivat sanan sinimustavalkoinen (sinimustvalge). Lehden päätoimittajaa Kalle Kurgia rankaistiin puolueen korkeimalla tasolla ja ylioppilas poistettiin vuosiksi korkeakoulusta. Kuri, jonka pauloissa Neuvostoliiton kulttuuriihmisiä pidettiin jatkuvasti Josif Stalinin jälkeenkin läpi niisanottujen liennytyskausien ja stagnaatio-ajan, ei lieventynyt ennen vuotta 1988, vaikka puolueen silmälläpito sekä sensuuri perestroikan aikana modernisoitui ja löysi itselleen uusia valvonta- sekä painostusmuotoja. Keväällä ja kesällä 1987, kun Looming julkaisi materiaaleja, jotka sisälsivät tähän saakka kiellettyinä pidettyjä kysymyksenasetteluja ja niitten huipentumana ensimmäisen kokonaisena kyyditysteemalle omistetun romaanin, painostus lehdelle meni äärimmäisuuksiin. Se oli aika, jolloin NKP:n Keskuskomitea aloitti kampanjan Baltian "nationalisteja sekä separatisteja" vastaan. Paikallisen korkeimman puoluejohdon käskystä pysäytettiin välillä jopa painokoneetkin, joilla lehteä painettiin ja päätoimittaja menetti paikkansa.” 3.12.1987 kirjoitti NKP-n äänenkannattaja Pravda, että aikakauslehdissä Vikerkaar sekä Looming vietetään “neuvostovastaista bakkanaalia”.Vuoden 1988 alusta valvonta kuitenkin menetti voimansa, heikentyi astettain vuoden sisällä ja lakkautettiin vuonna 1989, kunnes sensuurivirka (Glavlit) vuonna 1990 lakkautettiin Virossa kokonaan.
Suomalainen kirjallisuus Loomingissa

Looming on osoittanut paljon huomiota suomalaiselle kirjallisuudelle. Muun muassa Friedebert Tuglas asuikin välillä Suomessa ennen Toista maailmansotaa. Tunnettu fennofiili on myös virolainen kirjailija (runoilija, prosaisti), kriitikko ja kääntäjä Kalle Kurg. Lehdessä on ilmestynyt tai kirjoituksissa käsitelty mm. Juhani Ahon, Tuomas Anhavan, Jan Blomstedtin, Pentti Haanpään, Paavo Haavikon, Maria Jotunin, Arvid Järnefeltin, Aino Kaasisen, Aino Kallaksen, Ilmari Kiannon, Railu Kilpin, Väinö Kirstinän, Aleksis Kiven, Leena Krohnin, Kai Laitisen, Hannu-Pekka Lappalaisen, Joel Lehtosen, Eino Leinon, Väinö Linnan, Elias Lönnrotin, Eeva-Liisa Mannerin, Veijo Meren, Hannu Mäkelän, Kai Niemisen, Eeva Niinivaaran, Lassi Nummin, Erno Paasilinnan, Olavi Paavolaisen, Irja Ranen, Paavo Rintalan, Pentti Saarikoskin, Pentti Saaritsan, Anja Salokanteleen, Juhani Salokanteleen, Frans Eemil Sillanpään, Elvi Sinervon, Väinö Tannerin, Sirkka Turkan, Arvo Turtiaisen, Antti Tuurin, Mika Waltarin, Anja Vammelvuon, Hella Wuolijoen, Armas Äikiän, Claes Anderssonin, Bo Carpelanin, Elmer Diktoniuksen, Jörn Donnerin, Lars Huldénin, Aili Nordgrenin, Hagar Olssonin, Johannes Salmisen, Solveig von Schoultzin, Lars Sundin, Jutta Zilliacuksen, Caj Westerbergin jt. tuotantoa.
Kirjallisuutta

Rausmaa, Heikki: ”Looming-aikakauslehden 60-vuotisjuhla”, Tuglaksen tuli palaa. Tuglas-seuran ja suomalais-virolaisten suhteiden historiaa, s. 72–74.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.
Katrin Raid, "Loomise lugu. Eesti aeg". (Looming-lehden perustaminen ja historia sekä Viron Kirjailijaliitto vuosina 1922–1940) Tallinna, Eesti Kirjanike Liit, 2002, s. 151–167.
Ülo Tonts, "Friedebert Tuglas ja "Loomingu" algus" – Looming 1966, nr. 2.
August Eelmäe, "Vaimu võimetuse päevil" (Looming 1940.–1950 luvulla) – Looming 2003, nr. 4, s. 570–578
Kalle Kurg, "Viimne panoptikonlane. Looming 80" (Sensuurista perestroikan aikana.) – Keel ja Kirjandus 2003, nr. 4, s. 281–284.
Aiheesta muualla

Lehden kotisivut (viroksi)
Matias Saxberg

Matias Saxberg (1787 – 1. lokakuuta 1861 Keuruu) oli suomalainen lukkari ja murhamies Keuruun pitäjästä.
Elämä

Saxberg toimi Keuruun pääseurakunnan lukkarina vuosina 1816–1861. Hänen veljenpoikansa oli kansanpelimanni Herman Saxberg.
Saxbergin sanotaan olleen virkaansa sopimaton. Hän harjoitti laajaa rahanlainaustoimintaa, ja kerrotaan, että hänellä olisi ollut parikymmentä aviotonta lasta eri puolilla pitäjää .
Murha

Lukkarina toimiessaan hän murhasi paljain käsin pahoinpitelemällä nuoren paimentytön 23.8.1839. Murha tapahtui hänen viran puolesta saamallaan pellolla lähellä hänen omaa Könttärin tilaansa. Paimentyttö oli 21-vuotias Eeva Maria Matintytär ja hänen paimentamansa karja oli päässyt lukkarin pellolle syömään. Eeva Marian ruumiinavauksen suoritti sen aikainen piirilääkäri Wolmar Schildt.
Oikeudessa Saxberg tuomittiin aluksi kuolemaan, samoin Vaasan hovioikeudessa, mutta senaatin oikeusosaston käsittelyn jälkeen tuomio muutettiin 144 hopearuplan sakkorangaistukseksi ja yhden päivän kirkkorangaistukseen (ts. häpeärangaistukseksi kirkon häpeäpenkissä).
Tuomion jälkeinen elämä

Kuolemantuomion muututtua sakkorangaistukseksi Saxberg jatkoi Keuruun pääseurakunnan lukkarina. Vuonna 1861 Saxberg avopuolisoineen joutui kaksoismurhan uhriksi. Murhat teki kolme Antti Könttärin palkkaamaa työmiestä. Syynä murhiin pidettiin kiistaa syytingistä.
Murhasta kirjoitettu

Murhasta ja sen vaikutuksista on kirjoitettu varmuudella ainakin kaksi arkkiveisua. Professori Matti Peltonen on löytänyt arkistoista yhden. Toisen arkkiveisun löysi bibliofiili Pekka Moisio vuonna 2009 eräästä 1840-luvulla käsinkirjoitetusta laulukirjasta .
Murhasta kerrotaan Lydia Hällforsin muistelmissa, joka on ensimmäinen suomenkielisen naisen kirjoittama omaelämäkerta .
Louhioja

Louhitalo ja kesän taideleirin ympäristöteos 2007.
Louhioja on kylä ja taajama, joka sijaitsee Joensuuntien ja Joensuu–Kontiomäki-radan varrella Joensuun Enossa. Vuoden 2019 lopussa taajamassa asui 232 asukasta. Eno oli itsenäinen kunta vuoden 2008 loppuun saakka, ja vuoden 2009 alusta se on ollut osa Joensuuta. Louhiojalta on Enon keskustaan noin 3 kilometriä ja Joensuun kaupunkikeskustaan noin 30 kilometriä.
Louhiojalla on uimaranta aivan Joensuuntien varrella. Rannalla on nykyaikaiset kylmävesisuihkut- ja wc-tilat. Harrastustoimintaa varten Louhiojalla on hiihtolatu, jääkiekkokaukalo, luontopolkuja ja Louhitalo-niminen kulttuuritalo.
Historia

Ensimmäiset merkinnät Louhiojan alueen asutuksesta löytyvät 1700-luvun alkupuolelta, jolloin alueella oli kaksi taloa. Vuonna 1810 Louhiojalla oli kahdeksan taloa. 1800-luvun jälkimmäisellä puolella kylä alkoi kasvaa voimakkaasti. Kaltimon kanavan rakentaminen aloitettiin vuonna 1876 ja Kaltimon puuhiomo perustettiin ja tehtaan rakentaminen aloitettiin vuonna 1897. Louhiojalla alkoi myös sahaustoiminta ja Joensuu-Lieksa-rautatie valmistui vuonna 1910. Työpaikkojen lisääntyminen ja kulkuyhteyksien parantuminen kasvattivat koko Enon pitäjää, myös Louhiojaa.
Ensimmäinen kauppa perustettiin Louhiojalle vuonna 1875. Sodan jälkeen 1950- ja 1960-luvuilla oli kylällä jopa neljä kauppaa. Louhiojalle perustettiin koulu puuhiomon aloitteesta vuonna 1910. Koulu toimi ensin tehtaan vuokraamissa tiloissa, mutta muutti myöhemmin uusiin tiloihin Heikuranvaaralle. Koulu paloi vuonna 1953 ja uusi, nykyisen koulun paikalle rakennettu koulu valmistui vuonna 1957.
Kylällä toimi Enon työväentalo vuodesta 1925 alkaen. Työväentalo oli käytössä 1950-luvulle asti, kunnes kirkonkylälle rakennettiin uusi talo.
Louhioja on ollut myös lestadiolaisten suuntien merkittävää toiminta-aluetta. Uusi rukoushuone valmistui Louhiojalle vuonna 1997, ja vanha rukoushuone myytiin Enon kunnalle. Kulttuuriyhdistys Louhi ry osti talon kunnalta vuonna 2006, ja entinen rukoushuone on nykyään Louhitalo-nimellä toimiva kulttuuritalo.
Louhiojan asukasmäärä oli suurimmillaan sotien jälkeisinä vuosina. Nykyään kylällä toimii aktiivinen kyläyhdistys.
Nähtävyydet

Ajatusten polku. Koko perheen 1,8 km:n luontorunopolku Pielisjoen rannalla Pielistien päässä. Lähtö entiseltä mattolaituripaikalta. Vuosittain vaihtuvat runotaulut v. 2010 lähtien. Nuotiopaikka pilkkeineen.
Louhitalo on aivan Joensuuntien varressa sijaitseva kulttuuritalo, jossa järjestetään esimerkiksi taidenäyttelyitä, teatteriesityksiä ja konsertteja. Kulttuuriyhdistys Louhi ry:n ylläpitämä talo on vuokrattavissa juhliin ja muihin yksityistilaisuuksiin.
Mustavaara on 270 metriä korkea vaara ja osa Kaltimonkierron reitistöä.
Riuttakallio oli ennen suosittu nuorison kohtauspaikka, jossa on järjestetty muun muassa juhannusjuhlia ja tansseja. Riuttakallio sijaitsee Riuttalammen rannalla.
Kylätoimikunta, kyläyhdistys

Aloite kylätoimikunnan aloittamisesta tuli kuntaan valitulta maatalouden kehittämistoimilautakunnalta, joka järjesti kokouskierroksen eri kylille. Louhiojalla kokous kutsuttiin koolle 1. helmikuuta 1979.
Louhiojan kyläyhdistys on julkaissut kolme kyläkirjaa:
Louhiojalta, hyvää päivää (2012)
Muuan kyläkirja (2016)
Ojasta louhittua (2018)
Kulttuuriyhdistys Louhi ja Louhiteatteri

Kulttuuriyhdistys Louhi on aktiivinen toimija Louhiojalla, ja sen vaikutuspiiri ulottuu myös Enon ulkopuolelle. Louhiojan Kulttuuriyhdistys Louhi ry on perustettu vuonna 2006, ja samana vuonna yhdistys osti silloiselta Enon kunnalta entisen esikoislestadiolaisten rukoushuoneen. Yhdistys järjestää Louhitaloksi kutsutussa kulttuuritalossa esimerkiksi taidenäyttelyitä, konsertteja, teatteriesityksiä, yhteislaulutilaisuuksia ja kirpputoripäiviä. Teatteriesitykset tuotetaan Louhiteatterin nimellä, ja tuotantoja on keväisin sekä marras-joulukuussa. Louhitalolla on myynnissä muun muassa Louhiojan kyläkirjoja eri vuosilta, kierrätysmateriaalikoruja ja vanhoista enolaisista valokuvista painettuja postikortteja.
Louhitaloa voi vuokrata koulutuksia, juhlia ja muita yksityistilaisuuksia varten.
Aiheesta muualla

Louhiojan kylän sivut
Kulttuuriyhdistys Louhen sivut
Louhiojalta, hyvää päivää : kyläkirja. Tapani Tavi, Jorma Leppänen, Päivi Harinen (toim.). Eno : Louhiojan kyläyhdistys, 2012. ISBN 978-952-93-1327-3.
Muuan kyläkirja: Louhiojan kyläyhdistys ry. Tapani Tavi, Seija Antikainen, Väinö Hyttinen, Tuula Joro (toim.). Louhioja: Tapani Tavi, 2016. ISBN 978-952-68051-3-9.
Ojasta louhittua: Louhiojan kyläkirja. Seija Antikainen (toim.). Louhioja: Louhiojan kyläyhdistys, 2018.
Louhiojan kyläkauppa Anneli (nykyään suljettu)