stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uuno Koivisto
Luottamustoimet

Koivisto toimi Punkalaitumen kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1925–1928 ja 1932 ja kunnallislautakunnan esimiehenä vuosina 1928–1931. Hän toimi myös useiden kunnallisten lautakuntien jäsenenä ja puheenjohtajana sekä kirkkohallintokunnan puheenjohtaja useina vuosina. Hän kuuluu myös osuusmeijerin ja maamiesseuran johtokuntaan sekä puheenjohtajan ominaisuudessa osuuskassan hallintoon. Koivisto toimi Länsi-Suomen Työlaitoksen liittohallituksen jäsenenä ja johtokunnan puheenjohtajana sekä sai Punkalaitumen Osuusmeijerin hallituksen kunniapuheenjohtajuuden vuonna 1962. Punkalaitumen Säästöpankin hallituksen kunniapuheenjohtajuus myönnettiin hänelle vuonna 1966. Hän toimi myös Maamiesseuran puheenjohtajana  ja palkittiin useiden edellä mainittujen alojen ansiomerkeillä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Suojeluskuntaupseeri 7. syyskuuta 1935  Vänrikki 1940  Luutnantti 1941 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1941)  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Koivuselkä

| Koivuselkä Койвусельга, Koivuselga |
| --- | --- |
 Koivuselkä
 Koordinaatit: 61°31′24″N, 32°27′42″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Prääsän piiri
Kunta:  Vieljärvi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
Väkiluku (2018):  151
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Koivuselkä (ven. Ко́йвусельга, Koivuselga) on maaseututaajama Karjalan tasavallan Prääsän piirin Vieljärven kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Koivujärven itärannalla 44 kilometriä Vieljärveltä lounaaseen. Taajamassa oli 151 asukasta vuonna 2018. Lähistöllä on myös samanniminen kylä, jossa oli viisi asukasta.
Koivuselkä perustettiin vuonna 1949 varsinkin Valko-Venäjältä tulleiden metsätyöläisten asutukseksi. Myöhemmin sinne muuttivat myös lähikylien asukkaat. 1960-luvun vaihteessa taajamassa oli tuhat asukasta. Neuvostoliiton hajoamisen aikoihin jäljellä oli nelisen sataa. Koivuselän työmaa kuului 1980-luvulla Karellespromin metsäteollisuuspiiriin, jonka pääpaikka sijaitsi Tšalnassa. Vuonna 1992 se muutettiin yksityiseksi Šujales-yhtiöksi. Koivuselkään jäi vuonna 1995 vain työnjohtoalue, joka suljettiin hakkuiden vähennyttyä vuonna 2005. Pultšoin kylähallintoalueen keskuksena toiminut taajama liitettiin Vieljärven kuntaan vuonna 2006.
Nykyään Koivuselän ainoat työnantajat ovat kunnanhallinto ja kauppa. Koulu lakkautettiin vuonna 2004. Kunnalliset asuintalot ovat huonossa kunnossa, tieyhteys on heikko eikä julkista liikennettä ole. Taajama on vähitellen muuttumassa huvila-asutukseksi.
Kirjallisuutta

Oksa, Jukka (toim.): Koivuselkä : metsätyökylä Venäjän Karjalassa. Karjalan tutkimuslaitoksen julkaisuja, Joensuun yliopisto 1998. ISBN 951-708-721-7
Eira Varis (toim.): Karjalaiskylä Venäjän muutoksessa. Mediapinta, 2016. ISBN 978-952-236-044-1
Aiheesta muualla

Koivuselkä Vieljärven kunnan sivuilla (venäjäksi)
Pyynikki

| Pyynikki |
| --- | --- |
 Rosendahlin ranta
Kaupunki:  Tampere
Suuralue:  Keskinen suuralue
Suunnittelualue:  Keskusta
Postinumero(t):  33230
Lähialueet:  Ylä-Pispala, Pyynikinrinne
Herra Kiven kuntoilupaikan infotaulu.
Pyynikki (ruots. Pynike) on Tampereen kaupunginosa lähellä Ylä-Pispalaa (Pispala) ja Tampereen keskustaa. Kaupunginosa muodostuu suojellusta yli 90 hehtaarin harjualueesta, josta avautuu näköalat Pyhäjärvelle. Pyynikinharju on maailman korkein soraharju, joka kohoaa 162 metrin korkeuteen merenpinnasta ja 85 metriä Pyhäjärven pinnasta. Harju on valittu valtakunnallisesti arvokkaaksi maisemanähtävyydeksi vuonna 1993.
Pyynikinharjun eteläpuolella sijaitsee Pyynikin kesäteatteri, Rosendahlin hotelli, tenniskentät ja uimaranta, joka jakaantuu kahteen erilliseen hiekkarantaan. Harjulla sijaitsee 25 metriä korkea Pyynikin näkötorni, jossa monien paikallisten mielestä paistetaan Tampereen parhaat munkit, ja harjun pohjoispuolella Pyynikinrinteen kaupunginosassa 1920-luvulla rakennettu Pyynikin urheilukenttä. Näkötornista vähän matkaa lounaaseen on sijainnut 1980-luvulla hävinnyt, yhteislaulujuhlia varten aikanaan rakennettu laululava, josta on vielä jäljellä joitain katsomorakenteita sekä ”esiintymislava”, joka tosin nykyään tuo mieleen pallokentän. Parhaimmillaan yli 3 700 työntekijää työllistänyt Suomen Trikoo toimi Pyynikin rannassa vuodet 1903–1996 ja harjun kupeesta löytyy edelleen myös Varalan urheiluopisto. Myös Viikinsaari kuuluu Pyynikkiin Tampereen tilastoaluejaon mukaan.
Vuosina 1932–1939 ja 1946–1971 Pyynikillä ajettiin moottoripyöräkilpailu Pyynikinajo. MM-tasolla näitä kisoja ajettiin 1962–1963. Vuonna 1971 Pyynikinajo kiellettiin liian vaarallisina ja asukkaiden rauhaa häiritsevinä. Ajoissa sattui yhteensä kolme kuolemaan johtanutta onnettomuutta.
Pyynikin Termopyleenaukion kivipää.
Harjulla on näkötornin lähettyvillä Termopyleen aukio, joka on jo osin metsittynyt. Tämän vieressä on urheilupaikka, jossa painonnostovälineenä käytetään graniittista päätä, jonka alkuperä on tuntematon. Kiveä kutsutaan paikalla olevan infotaulun mukaan Herra Kiveksi ja tämän tulee "tarkkailla" tehtyjä liikuntasuorituksia katselemalla niitä kohti. lähde?
Historiaa

Varhaisimmissa 1500-luvun maakirjoissa Pyynikki mainitaan Pirkkalan pitäjän Tammerkosken kylään kuuluvana asutuksena, jossa oli kaksi taloa. Nämä yhdistettiin 1550-luvulla yhdeksi tilaksi ja joissakin asiakirjoissa ne mainitaan myös omana kylänään. Tilan asukkaiden lisänimi kirjoitettiin ensimmäisissä, vuoden 1540 maakirjoissa muotoon Pynickä ja myöhemmin Pynich tai Pynick. Kylän nimi oli Pynickilä. Pyynikin talo liitettiin Tammerkosken kartanoon 1650-luvulla ja sen päärakennus sijaitsi luultavasti nykyisen kesäteatterin tienoilla. Kun Tampereen kaupunki perustettiin vuonna 1779, Pyynikin tilasta tuli osa kaupungin aluetta.
Kaupungin perustamisesta lähtien Pyynikki oli kaupunkilaisten karjan yhteislaitumena. Harjulta avautuvia maisemia oli ihaillut jo Ruotsin kuningas Kustaa III vieraillessaan seudulla vuonna 1775, ja 1800-luvulla harjusta tuli kaupunkilaisten vapaa-ajan viettopaikka. Siellä sijaitsi jo 1840-luvulla paviljonki ja vuonna 1868 harjun laelle rakennettiin Ilomäki-niminen huvihuone. Joselinin ja Rosendahlin ravintolat perustettiin vuosina 1864 ja 1866. Nykyisen Jalkasaaren kohdalla oli kenttä, jossa kaupungin vapaapalokunta järjesti kansanjuhlia 1870-luvulta lähtien. Kansanvalistusseura järjesti Pyynikillä ensimmäisen valtakunnallisen laulu- ja soittojuhlan vuonna 1888.
Sisällissodan aikana Pyynikki oli Tampereen läntisen rintaman tapahtumien polttopisteessä. Tampereen teknillisen oppilaitoksen rakennuksessa toimi keväällä 1918 punaisten joukkojen esikunta. Punaisten komentaja Hugo Salmela sai surmansa esikunnassa sattuneessa, selvittämättömäksi jääneessä räjähdyksessä ”verisenä kiirastorstaina” 28. maaliskuuta 1918. Pyynikinharjun laella sijaitsevasta Thermopyleen kentästä tuli kaatuneiden punaisten tilapäinen hautausmaa, josta ruumiit siirrettiin myöhemmin joukkohautaan Kalevankankaalle.
Pyynikin nimestä

Pyynikki-nimen alkuperästä on monta selitystä. Professori Väinö Voionmaa on pitänyt Pyynikinharjua mahdollisena palvontapaikkana ja arvelee nimen liittyvän ’pyhitykseen’ ja Pyhäjärveen. Professori Viljo Nissilän mielestä Pyynikki on ehkä saksalaista alkuperää ja muunnos nimestä Biniki, Byniki tai Binnike. Historioitsija K. V. Kaukovalta pitää nimen perustana muotoa Pyy-Nikki, ja samantapaisia ovat kansanetymologiset selitykset, joiden mukaan nimen pohjana on henkilönnimi Nikki ja linnunnimi pyy. Etunimi Nikki esiintyy Tampereen seudulla jo keskiaikaisissa lähteissä, ja talonnimi Nikkilä on ollut nykyisen Tampereen alueella käytössä sekä kantatalon (Messukylän Leinolan kylässä) että torpan nimenä (Hyhkyn kylässä).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyynikki Wikimedia Commonsissa
Luonnonsuojelualueet, Pyynikki; Tampereen kaupunki
Pyynikin luonnonsuojelualue
Pyynikin ammattioppilaitos
Ilmapanoraamakuva Pyynikin alueesta Pyynikin näkötornin suunnalta nähtynä – Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com
Mikä on Pyynikin metsän kohtalo?, Aamulehti, 30.04.1939, nro 115, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tampereen suuralueet, suunnittelualueet, tilastoalueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Keskustan suuralue: Amuri: Amuri A · Amuri B · Särkänniemi Kyttälä: Jussinkylä · Kyttälä A · Kyttälä B Petsamo: Petsamo Kaleva: Kaleva · Liisankallio · Kalevanrinne · Hakametsä Kalevanharju: Kalevanharju · Järvensivu · Vuohenoja Pyynikki: Pyynikki · Pyynikinrinne · Kaakinmaa Finlayson: Finlayson · Tammerkoski Nalkala-Ratina: Nalkala · Ratina Tammela: Osmonmäki · Tammela A · Tammela B · Tulli Tampella-Lapinniemi: Lapinniemi · Lappi · Tampella Kissanmaa: Kauppi · Kissanmaa · Uusikylä Niihama: Kaupinlaakso · Niihama
Koillinen suuralue: Messukylä : Ristinarkku · Aakkula · Messukylä Olkahinen: Kumpula · Tasanne · Olkahinen Leinola: Leinola · Holvasti Atala: Atala Pappila: Pappila Linnainmaa: Linnainmaa · Hankkio Ojala: Ojala Takahuhti: Takahuhti · Ruotula · Huikas Turtola: Turtola, Viiala Kämmenniemi: Kämmenniemi Nurmi-Sorila: Nurmi · Sorila · Aitoniemi Teisko: Polso · Terälahti · Velaatta · Viitapohja
Kaakkoinen suuralue: Kaukajärvi: Kaukajärvi · Lukonmäki · Annala · Haihara Hervanta pohjoinen: Hervanta luode · Hervanta koillinen Hervanta etelä: Hervanta lounas · Hervanta kaakko Rusko: Rusko Hervantajärvi: Hervantajärvi Vehmainen: Vehmainen Hallila: Hallila
Eteläinen suuralue: Härmälä: Härmälä · Rantaperkiö Koivistonkylä: Rautaharkko · Taatala · Koivistonkylä · Veisu · Korkinmäki · Nirva Peltolammi: Lakalaiva · Peltolammi · Multisilta · Sarankulma · Lahdesjärvi Hatanpää: Hatanpää Nekala: Viinikka · Nekala · Vihioja Muotiala: Jokipohja · Muotiala Vuores: Vuores
Läntinen suuralue: Epilä: Epilä · Epilänharju · Hyhky · Kaarila Haukiluoma: Haukiluoma · Lamminpää Ikuri: Ikuri Kalkku: Kalkku Myllypuro: Myllypuro Pispala: Ylä-Pispala · Tahmela · Ala-Pispala Rahola: Villilä · Rahola Tesoma: Ristimäki · Tesomajärvi Tohloppi: Tohloppi
Luoteinen suuralue: Lentävänniemi: Lentävänniemi Lielahti: Lielahti · Niemenranta · Hiedanranta · Santalahti Lintulampi: Niemi · Pohtola · Ryydynpohja · Lintulampi
Kaupunginosat jotka eivät ole tilastoalueita: Taraste
Matti Klinge

| Matti Klinge |
| --- | --- |
 Matti Klinge lokakuussa 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. elokuuta 1936 Helsinki
Kuollut: 5. maaliskuuta 2023 (86 vuotta)
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  historia
Tunnetut työt:  Ylioppilaskunnan historia (1967–68)   Helsingin yliopisto 1640–1990 (1987–90)   Suomen kansallisbiografia (päätoim. 2003–08)
Matti Klinge (31. elokuuta 1936 Helsinki – 5. maaliskuuta 2023) oli suomalainen historiantutkija ja professori. Hänet tunnettiin kirjallisesti tuotteliaana aate-, sivistys- ja kulttuurihistorian tutkijana sekä aktiivisena yhteiskunnallisena keskustelijana.
Klingen tieteelliset päätyöt ovat kaksi Helsingin yliopiston historiaan liittyvää teossarjaa, neliosainen Ylioppilaskunnan historia ja kolmiosainen Helsingin yliopisto 1640–1990. Hänen omin julkaisumuotonsa olivat kuitenkin lyhyistä historiallisista esseistä koostuneet kokoelmat. Tutkijana Klinge edusti ranskalaista perinnettä, johon kuuluvat vapaamuotoinen esseistiikka ja vakiintuneiden historiallisten tulkintojen rohkea kyseenalaistaminen ja joka poikkeaa suomalaisen historiankirjoituksen saksalaistyyppistä lähdetutkimusta edustavasta valtavirrasta.
Klingellä oli näkyvä asema sekä suomalaisessa tiedeyhteisössä että kansalaisyhteiskunnassa. Julkisuudessa hän tuli tunnetuksi ”rohkeista kannanotoistaan ja tietoisen urbaanista olemuksestaan sekä poleemisesta, kansakuntaa kasvattamaan pyrkivästä asenteestaan”. Klingen julkisia päiväkirjoja ilmestyi vuosittain vuodesta 1999 lähtien.
Elämä

Matti Klingen äiti Aune oli farmaseutti, joka työskenteli Helsingin yliopiston apteekissa. Isä Paul oli pankkivirkailija Kansallis-Osake-Pankissa ja kohosi myöhemmin pankin johtokuntaan.
Klinge toimi Helsingin yliopiston historian ruotsinkielisen professuurin viranhaltijana vuosina 1975–2001. Hän työskenteli Suomen akatemian humanistisen toimikunnan tutkijana vuosina 1968–1970 ja 1972–1975 sekä Suomen kirjallisuuden ja kulttuurin vierailevana professorina Pariisissa vuosina 1970–1972 ennen valintaansa Helsingin yliopiston historian ruotsinkieliseksi professoriksi vuonna 1975. Tästä virasta Klinge jäi eläkkeelle vuonna 2001 toimittuaan 1990-luvulla joitakin vuosia myös historian laitoksen esimiehenä.
Klingen arkisto ja siihen kuuluvat yksityispäiväkirjat on talletettu Kansalliskirjastoon, mutta perhe ei ole antanut lupaa niiden käyttöön.
Klinge on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Historiantutkimus

Klinge väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1967 väitöskirjalla Kansalaismielen synty. Hän toimi Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan historiantutkijana vuosina 1960–1968 ja kirjoitti Ylioppilaskunnan historian osat I–IV. Yliopistohistoria sekä kansallisuusaate kuuluvat Klingen uran keskeisiin tutkimuskohteisiin, ja hän palasi samoihin aiheisiin muun muassa yliopistohistoriikissä Helsingin yliopisto 1917–1990 (1990).
Klinge osallistui Paasikivi-seuran perustamiseen vuonna 1958. Vuosina 1985–1986 Klinge kokosi ja toimitti yhdessä professori Yrjö Blomstedtin kanssa presidentti J. K. Paasikiven päiväkirjat vuosilta 1944–1956 julkaistaviksi kahtena niteenä.
Historioitsijana Klinge tunnetaan kenties parhaiten suurelle yleisölle tarkoitetuista yleisesityksistä. Niitä ovat muun muassa seitsemälletoista kielelle käännetty Katsaus Suomen historiaan (1977), Suomen valtiollista symboliikkaa tarkasteleva Suomen sinivalkoiset värit (1981) sekä Itämeren alueen historiaa luotaavat Muinaisuutemme merivallat (1983) ja Itämeren maailma (1994). Klingen teokset ovat saaneet useita palkintoja, kuten tiedonjulkistamispalkinnon 1976 ja Tieto-Finlandian kunniamaininnan 1991 kirjasta Kuningatar Kristiina. Aikansa eurooppalainen (julkaistu vuonna 1990 yhdessä Maria-Liisa Nevalan, Laura Kolben ja Päivi Setälän kanssa). Hänen huomattavimpiin töihinsä sisältyy kymmenosaisen Suomen kansallisbiografian päätoimittaminen.
Kulttuurivaikuttaja

Klinge tunnettiin aktiivisena ja näkyvänä kulttuurikeskustelijana. Hän julkaisi vuodesta 1999 lähtien päiväkirjasarjaa, joka saavutti huomiota. Hän toimi myös Suomen Tiedeseuran puheenjohtajana sekä presidentin neuvonantajana kunniamerkki- ja arvonimiasioissa.lähde?
Kritiikkiä

Uutta näkökulmaa Klingeen tuo Kansalliskirjaston ylikirjastonhoitajana toimineen Kai Ekholmin kirja Mies jolla on Matti Klingen kasvot. Kirjassa esittävät Ekholmin lisäksi näkemyksiään Klingestä monet tämän tunteneet. Jyrki Vesikansa muistuttaa, että Klingen koki monia tappioita pyrkiessään muun muassa yliopiston rehtorin ja kanslerin virkoihin. Häntä ei valittu Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi eikä akateemikoksi. Vesikansan mukaan Klinge kompensoi julkisuuskuvallaan kokemiaan tappioita. Hänellä ei ollut akateemista perhetaustaa, mutta samastumalla eliittiin hän rakensi itseluottamusta. Myös H. K. Riikonen ottaa esille Klingen tavan rakentaa julkisuuskuvaansa tuomalla itseään esille omaelämäkerrallisten tekstien ja esiintymisten kautta: "Suomessa ja yleismaailmallisestikin katsoen Klinge on tämmän itsensä esittelyn julkisena hahmona vienyt erityisen pitkälle."
Ekholmin kirjassa tutkijat esittävät, ettei Klingellä ollut teoreettista sivistystä. Klinge teki arkistotyön sijasta mieluummin tilaustöitä, joilla sai julkisuutta. Hän turvautui toisen käden tulkintoihin ja hylkäsi viitteiden käytön. Kun hän ei saanut tieteellistä tunnustusta, hän vähätteli toisia historioitsijoita. Hänen jälkimainettaan rasittaa Vladimir Putinin puolustaminen. Hänen työtään kannustavana opettajana ja Kansallisbiografian päätoimittajana kuitenkin arvostetaan.
Poliittisia näkemyksiä

Klinge oli Mauno Koiviston valitsijamiehenä vuosien 1982 ja 1988 presidentinvaaleissa.
1970-luvulla oikeistoprofessorit pitivät Klingeä epäilyttävänä, Urho Kekkosen hännystelijänä tai jopa kommunistina. Vuonna 2014 julkaistussa päiväkirjassaan Klinge totesi Krimin siirtämisen vuonna 1954 Venäjän federaatiosta Ukrainan neuvostotasavaltaan olleen Venäjän kannalta virhe. Helsingin Sanomien toimittaja Jukka Rislakin mukaan Klingen mielestä Latvia ei ollut Neuvostoliiton miehittämä.
Luottamustehtäviä ja tunnustuksia

Klinge toimi lukuisissa luottamustehtävissä suomalaisessa tiede- ja historiamaailmassa. Tieteellisistä ansioistaan hän sai Suomen Leijonan ja Suomen Valkoisen Ruusun ritarikuntien 1. luokan komentajamerkit, useita korkeita ulkomaisia kunniamerkkejä sekä kaksi kunniatohtoriutta. Hänelle myönnettiin lukuisia tieteellisiä palkintoja.
Helsingin yliopisto on vuodesta 1996 jakanut vuosittaista Matti Klinge -stipendiä. Stipendi on väitöskirjan tekijälle suunnattu vuoden mittainen tutkimusapuraha. Väitöskirjan tulee käsitellä joko Helsingin yliopiston asemaa, historiaa tai yhteiskunnallista merkitystä tai yleisesti yliopistoja tai yliopistokysymystä.
Klinge toimi Eteläsuomalaisen osakunnan kuraattorina ja inspehtorina.
Luottamustehtäviä ja tunnustuksia > Luottamustehtäviä

Tieteellisen kirjallisuuden käännöslautakunnan jäsen vuodesta 1963, puheenjohtaja 1984–1989
Valvojan toimituskunnan jäsen 1963–1968
Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Leijonan ritarikuntien hallituksen jäsen 1978–1992
Niilo Helanderin säätiön hallituksen jäsen 1978–
Kustannusosakeyhtiö Otavan kirjallisen neuvottelukunnan jäsen vuodesta 1978, puheenjohtaja 1989–2001
Valtion arvonimilautakunnan jäsen 1982–2006, varapuheenjohtaja 2000-2006
Mika Waltari -muistomerkkivaltuuskunnan puheenjohtaja 1982–1985
Suomen Valtiokalenterin toimituskunnan jäsen 1985–, puheenjohtaja 1996-2010
Suomen Ranskan-instituutin säätiön hallituksen puheenjohtaja 1985–1993
Suomalais-ruotsalaisen kulttuurirahaston hallituksen jäsen 1987–1998
Helsingin kaupungin historialautakunnan puheenjohtaja vuodesta 1990
Suomen 1700-luvun tutkimuksen seuran puheenjohtaja 2001–2003
Marcel Proustin ystävien puheenjohtaja 2001–2008, kunniapuheenjohtaja 2017
Suomen Tiedeseuran puheenjohtaja 2004–2007
Suomen Tiedeakatemiain valtuuskunnan puheenjohtaja 2005–2006
Luottamustehtäviä ja tunnustuksia > Palkintoja

Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 1976
Eesti Üliopilaste Seltsin palkinto 1986
Suomalais-ruotsalaisen kulttuurirahaston palkinto 1986
Lauri Jäntin säätiön palkinto 1988 (osuudesta Helsingin yliopiston historia -sarjan kirjoitustyössä)
Ruotsin akatemian Suomi-palkinto 1989
Helsingin yliopiston J. V. Snellman -palkinto, 1990
Tieto-Finlandian kunniamaininta 1991 (teoksesta Kuningatar Kristiina – aikansa eurooppalainen)
Urho Kekkonen -tunnustuspalkinto 1996
Svenska Litteratursällskapetin Forskning och vitterhet –mitali, 1998
Sanomalehdistön kunniamitali, 1999
Helsingin kaupungin tiedepalkinto 2000
Suomen Tiedeseuran E. J. Nyström -palkinto, 2000
Suomen Kulttuurirahaston mitali, 2003
Svenska Litteratursällskapetin palkinto, 2005
Tiedonjulkistamisen elämäntyöpalkinto 2007
Luottamustehtäviä ja tunnustuksia > Arvonimiä ja kunniamerkkejä

filosofian kunniatohtori, Uppsalan yliopisto, 1989
filosofian kunniatohtori, Greifswaldin yliopisto, 2006
Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. luokan komentaja, 2008
Suomen Leijonan ritarikunnan 1. luokan komentaja, 1990
Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan puheenjohtajiston merkki purppuranauhassa, 2001
Ruotsin Pohjantähti-ritarikunnan komentaja
Ranskan Kunnialegioonan ritari, 1996; upseeri 2015
Venäjän Ystävyyden kunniamerkki, 2013
Tuotanto > Muiden kanssa kirjoitetut historiateokset

Ylioppilaslehti (Maunu Harmon kanssa, Gaudeamus 1983)
Maisemia Suomesta.  (Z. Topeliuksen ja hänen taiteilija-aikalaistensa kuvateoksen uudelleen toimittaneet Matti Klinge ja Aimo Reitala. Kuvat Finland framställdt i teckningar -teoksen (1845–1852) väritetystä laitoksesta)  Helsingissä:  Otava, 1987 (2. painos 1995).  ISBN 951-1-09356-8
Helsingin yliopisto 1640–1990, osa I. Kuninkaallinen Turun akatemia 1640–1808 (Rainer Knapasin, Anto Leikolan ja John Strömbergin kanssa, Otava 1987)
Helsingin yliopisto 1640–1990, osa II. Keisarillinen Aleksanterin Yliopisto 1808–1917 (Rainer Knapasin, Anto Leikolan ja John Strömbergin kanssa, Valtion painatuskeskus 1989)
Helsingin yliopisto 1640–1990, osa III. Helsingin yliopisto 1917–1990 (Rainer Knapasin, Anto Leikolan ja John Strömbergin kanssa, Otava 1990)
Kuningatar Kristiina. Aikansa eurooppalainen.  (Päivi Setälän, Maria-Liisa Nevalan ja Laura Kolben kanssa)  Helsingissä:  Otava, 1990.  ISBN 951-1-11402-6
Suomen ylioppilas.  (Laura Kolben kanssa)  Helsingissä:  Otava, 1991.  ISBN 951-1-11828-5
Helsinki, Itämeren tytär. Lyhyt historia.  (Laura Kolben kanssa. Uudistettu laitos)  Helsingissä:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-21812-8
Tuotanto > Päiväkirjat

Päiväkirjastani MCMXCIX. Fin de siècle 1999.  Helsingissä:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16341-8
Eurooppaa. Päiväkirjastani 1999–2000.  Helsingissä:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16929-7
Luen ja matkustan. Päiväkirjastani 2000–2001.  Helsingissä:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-17512-2
Humanistin iltapäivä. Päiväkirjastani 2001–2002.  Helsingissä:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18272-2
Kirjoitan muistiin. Päiväkirjastani 2002–2003.  Helsingissä:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18879-8
Teetä ja suurmiehiä. Päiväkirjastani 2003–2004.  Helsingissä:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19747-9
Rooma, Moskova, Sesenheim. Päiväkirjastani 2004–2005.  Helsingissä:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20487-4
Miksi? Päiväkirjastani 2005–2006.  Helsingissä:  Otava, 2006.  ISBN 951-1-21331-8
Savo, rajat, papukaija. Päiväkirjastani 2006–2007.  Helsingissä:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-22105-0
Nainen kävi parvekkeella. Päiväkirjastani 2007–2008.  Helsingissä:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-23047-2
Onko omaisuus varkautta? Päiväkirjastani 2008–2009.  Helsinki:  Siltala, 2009.  ISBN 978-952-234-024-5
Jupisteeri. Päiväkirjastani 2009–2010.  Helsinki:  Siltala, 2010.  ISBN 978-952-234-043-6
Tanskan sää. Päiväkirjastani 2010-2011.  Helsinki:  Siltala, 2011.  ISBN 978-952-234-082-5
Sirkka ja muurahainen. Päiväkirjastani 2011–2012.  Helsinki:  Siltala, 2012.  ISBN 978-952-234-134-1
Tuhoutuiko Rooma? Päiväkirjastani 2012-2013.  Helsinki:  Siltala, 2013.  ISBN 978-952-234-176-1
Pinaatti ja Saint-Simon. Päiväkirjastani 2013–2014.  Helsinki:  Siltala, 2014.  ISBN 978-952-234-238-6
Hyppikää ilosta! Päiväkirjastani 2014–2015.  Helsinki:  Siltala, 2015.  ISBN 978-952-234-323-9
Palmyran rauniot. Päiväkirjastani 2015–2016.  Helsinki:  Siltala, 2016.  ISBN 978-952-234-375-8
Paššan epäsuosio. Päiväkirjastani 2016–2017.  Helsinki:  Siltala, 2017.  ISBN 978-952-234-475-5
Niin siinä kävi. Päiväkirjastani 2017–2018.  Helsinki:  Siltala, 2018.  ISBN 978-952-234-540-0
Canicula. Päiväkirjastani 2018–2019.  Helsinki:  Siltala, 2019.  ISBN 978-952-234-610-0
Mannerheimin unet. Päiväkirjastani 2019–2020.  Helsinki:  Siltala, 2020.  ISBN 978-952-234-726-8
Terätön veitsi ilman kahvaa. Päiväkirjastani 2020–2021.  Helsinki:  Siltala, 2021.  ISBN 978-952-234-894-4
Tuotanto > Muistelmat

Kadonnutta aikaa löytämässä. Muistelmia 1936–1960.  Helsinki:  Siltala, 2012.  ISBN 978-952-234-136-5
Upsalasta Pariisiin. Muistelmia 1960–1972.  Helsinki:  Siltala, 2014.  ISBN 978-952-234-237-9
Anarkisti kravatti kaulassa. Muistelmat 1972–1982.  Helsinki:  Siltala, 2015.  ISBN 978-952-234-322-2
Yliopistoa ja Itämerta. Muistelmia 1982–1990.  Helsinki:  Siltala, 2017.  ISBN 978-952-234-433-5
Euroopan murros, Proust ja Kross. Muistelmia 1990–2001.  Helsinki:  Siltala, 2018.  ISBN 978-952-234-539-4
Täysinpalvellut. Muistelmia 2001–2020.  Helsinki:  Siltala, 2021.  ISBN 978-952-234-824-1
Tuotanto > Toimitteita

Suomen kansallisbiografia.  (Studia Biographica, 3)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003–2008.  ISSN 1456-2138  ISBN 978-951-746-441-3
Suomen valtiokalenteri. 1995–2010. Helsingin yliopisto. ISSN 0355-2462