stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tarmo Manni
Ura > Morkku

Kansallisteatterin ainoa sekä yleisön että henkilökunnan käytössä ollut tila oli alakerran ravintola Morkku. Sinne Tarmo Manni saapui laulaen tai muuten kovaan ääneen kailottaen. Morkussa hän teki imitaatioesityksiä muun muassa Edvin ja Aarne Laineesta. Vaikka Manni oli lähestyttävä ja lämmin ihminen, hän saattoi pilailussaan olla hyvinkin sydämetön, lapsenomaisella tavalla julma. Tällaista piirrettä hänessä oli vaikea ymmärtää; hänen asemansa oli vankka, eikä hänellä ollut syytä henkilökohtaisiin hyökkäyksiin. Jotkut pelkäsivät Mannin pilkantekoa siinä määrin, etteivät tulleet Morkkuun lainkaan, jos tiesivät Mannin olevan siellä. Näyttelijä Martti Katajisto, ”maisteri Pitkälahti”, oli eräs pilkan kohde vaikka olikin Mannin ystävä. Hän oli niitä harvoja joiden ego kesti pilkan. ”No, Tarmo on Tarmo”, Katajiston kerrotaan todenneen rauhallisesti. Edvin Laine sen sijaan suuttui ja Aarne Laine masentui ja loukkaantui Mannin pilkasta. Mannia täytyi varoittaa, milloin hän oli mennyt liian pitkälle, jolloin hän tajusi lopettaa pilkkaamisen.
Ura > Vieraat kulttuurit

Manni oli kiinnostunut venäläisestä kulttuurista ja ihaili sen perinteikästä teatteria. Hän teki opintomatkan Neuvostoliiton Gruusiaan ja ihastui paikalliseen väkeen. Moskovassa hän joutui sappirakon tulehduksen vuoksi sairaalaan ja tutustui tuolloin meksikolaiseen taiteilijaan Diego Riveraan. Myöhemmin elämässään hän kiinnostui myös Italiasta. Häntä viehättivät maan ilmapiiri ja ihmiset sekä heidän välilleen kehittyvät tilanteet enemmän kuin muistomerkit ja klassiset nähtävyydet. Pienzan kaupungissa Toscanassa Manniin teki vaikutuksen eräs juustokauppias, joka kertoi hänelle hänen nykyisestä elämästään ja entisistä elämistä. Kauppias ennusti, että Manni kuolisi sydänkohtaukseen 82-vuotiaana.
Itävallan kulttuuriviikolla vuonna 1957 Kansallisteatteri teki vierailun Wienin Burg-teatteriin, jossa Manni näytteli Aapon roolin Aleksis Kiven Seitsemässä veljeksessä. Samalla vierailulla hän antoi vaikutusvaltaiselle kansainväliselle yleisölle imitaatioesityksen muun muassa Rudolph Valentinosta, Chaplinista ja Greta Garbosta. Esitys sai suuret suosionosoitukset, minkä seurauksena Mannille tarjottiin esiintymistilaisuuksia eri puolilla Eurooppaa. Hän harkitsi tarjousta aikansa, mutta kieltäytyi. Manni imitoi myös taitavasti eri kieliä, vaikkei osannut puhua kuin suomea. Ranskankielisen yleisön kerrotaan ihastuneen hänen ”ranskaansa”.
Ura > Jäähyväiset diivalle

Mannin jäähyväisnäytöksen syksyllä 1989 ohjasi hänen ystävänsä Jukka Kajava. Esityksen sisältö oli suuri salaisuus. Mannille tilanne oli sikäli poikkeuksellinen, että hän jännitti esitystä. Tämä taasen johtui siitä, että esitystä ei voinut ennakkoon harjoitella — silloin yllätys olisi vesittynyt. Loppuunmyydylle katsomolle yllätys onnistui: kukaan ei osannut aavistaa, että Manni istuisi hiljaa paikoillaan viisikymmentäviisi minuuttia kuunnellen Gustav Mahlerin ensimmäistä sinfoniaa. Oli totuttu siihen, että Mannin, äänekkään sanataiteilijan, lähestymisen kuuli jo pitkän matkan päästä. Nyt hän hyvästeli yleisönsä ja ihailijansa olemalla melkein tunnin hiljaa.
Eläkkeelle jäätyään Manni esiintyi vielä esimerkiksi hauskuuttamalla yleisöä erilaisissa tapahtumissa eräänlaisena stand up -koomikkona, mutta taloudellisesta tilanteesta hänen ei tarvinnut huolehtia; hänelle oli myönnetty valtion taiteilijaeläke. Eräässä tuon aikaisessa haastattelussa Manni totesi: ”Teatteri tarvitsee diivoja, harvinaisia ihmisiä, jotka saavat yleisön tuntokarvat nousemaan.”
Ura > Elokuvat

Tarmo Manni esiintyi noin neljässäkymmenessä elokuvassa vuosina 1944–1987. Hänen omimpia tulkintojaan olivat omalaatuiset hahmot. Mannin elokuvaura alkoi vuonna 1944 pienellä osalla Valentin Vaalan komediassa Dynamiittityttö. 1940-luvun loppupuoliskolla hän teki useita sivuosia elokuvissa kuten Sinut minä tahdon ja Katupeilin takana (1949). Matti Kassilan elokuvassa Professori Masa (1950) Manni tulkitsi kommunistiagitaattori Eemelin vahvasti tyypitellen. Muita hänen tulkitsemiaan värikkäitä sivuhahmoja ovat muun muassa filosofi-maisteri Vaalan elokuvassa Omena putoaa... (1952) ja paljolti improvisoitu seppä Kipalan osa Kassilan elokuvassa Hilmanpäivät (1954).
Elokuvatähti Mannista tuli vuonna 1951. Tuolloin hänellä oli miespääosa Mika Waltarin kirjoittamassa ja Vaalan ohjaamassa komediassa Gabriel, tule takaisin. Manni näytteli auervaaramaista huijaria, joka rakkautta teeskennellen vei monen lemmenkipeän vanhanpiian säästöt. Elokuva oli yleisö- ja arvostelumenestys ja teki Mannista maanlaajuisesti tunnetun. Manni itse muisteli rooliaan vuonna 1992: ”Minä tiesin että Waltari oli vähän toivonut minua siihen ---. Minä osasin napata sen vaalamaisuuden, sen keveyden. Sehän Gabrielin tyyppi on aivan tyhjänpäiväinen. Tuntemattoman Honkajoessa käytin samaa ilmaisua, tämmöistä melkein olematonta ---”.
Ohjaaja Edvin Laine oli joutunut usein Mannin pilkkaavien imitaatioiden kohteeksi. Hän antoi tästä hyvästä Mannille Honkajoen roolin vuonna 1955 valmistuneessa elokuvassaan Tuntematon sotilas. Rooli oli pienehkö ja se supistui vielä leikkausvaiheessa. Muun muassa Honkajoen kuulustelukohtaus poistettiin. Honkajoki oli hieman tärähtänyt pasifisti ja ikiliikkujankeksijä – roolin oli tarkoitus nolata Tarmo Manni. Siitä tuli kuitenkin taiteellinen voitto. Mannin tulkinta Honkajoesta on sekä traaginen että koominen, osa suomalaista elokuvahistoriaa.
Maineikkaista elokuvarooleistaan huolimatta Manni profiloitui ennen kaikkea näyttämötaiteilijaksi. Elokuvakameralle hänen näyttelijänlaatunsa oli hieman vieras. Hän suoriutui filmitöistään parhaiten silloin, kun sai tulkittavakseen vahvan tyypin, kuten tasavallan presidentin Matti Kassilan elokuvassa Jäähyväiset presidentille vuonna 1987. Yleisesti Manni suhtautui elokuvataiteeseen melko välinpitämättömästi, eikä juuri ollut kiinnostunut työn lopputuloksesta.
Yksityiselämä > Kuolema

Viimeisen kesänsä Tarmo Manni vietti Koskelan sairaalassa Helsingissä. Hän oli aiemmin saanut sydänkohtauksen ja lopulta halvauksen, joka teki hänet liikuntakyvyttömäksi. Hänen luonaan vierailtiin tiuhaan tahtiin, potilashuone täyttyi kirjeistä ja postikorteista. Lopuksi hänet siirrettiin saattohoitoon Laakson sairaalaan. Tarmo Mannin viimeiset sanat pitkäaikaiselle ystävälle, Kyllikki Forssellille, olivat: ”Näin unta sinusta.”
Tarmo Manni kuoli 78-vuotiaana 24. syyskuuta 1999 aivoverenkiertohäiriöiden jälkiseurauksiin. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Suot siellä

Leevi Korkkula kirjoitti Mannin värikkäästä elämästä näytelmän Suot siellä, joka sai ensi-iltansa Saarijärvellä kesäkuussa 2006. Mannia esittivät eri ikävaiheissa Joel Toivanen, Paavo Honkimäki ja Hannu Huuska. Armi Ratiaa tulkitsi Ritva Oksanen. Näytelmän ohjasi Veli-Pekka Halmila. Korkkula oli Mannin ystävä kolmenkymmenen vuoden ajan ja hän toimitti Mannista 35-vuotistaiteilijajuhlakirjan. Mannin muistopatsas Saarijärvellä on korpilahtelaista graniittia ja painaa kymmenen tonnia. Patsas seisoo kosken äärellä ja sen päältä kulkee vesivirta, joka kasvaa alaspäin laskiessaan. Patsaan on suunnitellut Mannin ystävä, akateemikko ja kuvanveistäjä Kain Tapper.
Filmografia > Muita elokuvatehtäviä

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1947 | Pikku-Matti maailmalla | reissumies junassa |
| 1948 | Laulava sydän | 3. etsiväkokelas |
| 1953 | Huhtikuu tulee | taiteilija Kiuru |
| 1959 | Kovaa peliä Pohjolassa | Mr. X |
| 1959 | Lasisydän | turisti |
| 1959 | Suuri sävelparaati | Tarmo Manni, kuuluttaja |
| 1959 | Hääyö | puolalaisen luutnantin suom. ääni |
| 1961 | Kultainen vasikka | näyttelijä kerjäläisen roolissa |
Kirjallisuutta

Korsberg, Hanna: ”Manni, Tarmo (1921–1999)”, Suomen kansallisbiografia, osa 6, s. 523–525.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-447-9  / Teoksen verkkoversio.
Manni, Tarmo: Minä, Manni.  (Toimittanut Heikki Eteläpää)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1986.  ISBN 951-26-2985-2
Aiheesta muualla

Tarmo Mannin muistokirjoitus (maksullinen) Helsingin Sanomat. Sanoma Media.
Tarmo Manni Saarijärven kunnan sivuilla.
Marjamäki, Tuomas: Tarmo Manni: Hullun roolia läpi elämän – Valkokankaan varjot 9/10 Apu.  13.11.2021.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Manni kättelemässä presidenttiparia itsenäisyyspäivänä 1965 yllään kansallispuku.
Tarmo Manni kotonaan keväällä 1966.
Emma Väänänen ja Tarmo Manni elokuvassa Gabriel, tule takaisin.
Thurgood Marshall

| Thurgood Marshall |
| --- | --- |

Yhdysvaltain korkeimman oikeuden tuomari
 30. elokuuta 1967 – 1. lokakuuta 1991  
Presidentti:  Lyndon B. Johnson (nimittäjä)
Edeltäjä:  Tom C. Clark
Seuraaja:  Clarence Thomas
Yhdysvaltain liittovaltion 2. piirin vetoomustuomioistuimen tuomari
 5. lokakuuta 1961 – 23. elokuuta 1965  
Presidentti:  John F. Kennedy (nimittäjä)
Edeltäjä:  perustettu
Seuraaja:  Wilfred Feinberg
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. heinäkuuta 1908 Baltimore, Maryland, Yhdysvallat
Kuollut: 24. tammikuuta 1993 (84 vuotta) Bethesda, Maryland, Yhdysvallat
Puoliso:  Vivian Buster Burey (1929–1955) Cecilia Suyat (1955–1993)
Thurgood Marshall (2. heinäkuuta 1908 Baltimore, Maryland – 24. tammikuuta 1993 Bethesda, Maryland) oli yhdysvaltalainen lakimies ja ensimmäinen afroamerikkalainen korkeimman oikeuden tuomari. Ennen korkeimman oikeuden tuomarin tehtävää Marshall toimi lakimiehenä muun muassa NAACP-järjestössä ja liittovaltion syyttäjänä. Näissä tehtävissä Marshall ajoi ja voitti korkeimman oikeuden oikeudenkäyntejä enemmän kuin kukaan muu yhdysvaltalainen.
Varhainen elämä ja opinnot

Marshall syntyi Baltimoressa vuonna 1908. Hänen isoisä oli orja, samoin kuin hänen isoisänsä isä, joka oli syntynyt nykyisen Kongon demokraattisen tasavallan alueella. Marshallin isä oli rautatieaseman kantaja ja äiti opettaja. Marshallin alkuperäinen etunimi oli Thoroughgood, mutta hän lyhensi sen toisella luokalla Thurgoodiksi. Päätettyään high schoolin vuonna 1925 Marshall lähti opiskelemaan afroamerikkalaiseen Lincolnin yliopistoon Pennsylvaniaan. Yliopistossa Marshallin tuttavapiiriin kuuluivat muun muassa Ghanan tuleva presidentti Kwame Nkrumah ja muusikko Cab Calloway.
Valmistuttuaan yliopistosta Marshall olisi halunnut opiskella Marylandin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa, mutta ei hakenut opiskelupaikkaa, koska yliopisto ei ottanut mustia opiskelijoita. Hän haki ja pääsi samana vuonna kuitenkin opiskelemaan lakia Howardin yliopistoon. Opiskeluaikana Marshall sai vaikutteita tiedekunnan dekaanilta Charles Hamilton Houstonilta, jonka tavoitteena oli korkeimman oikeuden vuonna 1898 antaman Plessy vastaan Ferguson -ennakkopäätöksen kumoaminen. Päätöksella korkein oikeus salli rotuerottelun "erillinen mutta samanarvoinen" -periaatteella.
Ura

Päätettyään lakiopintonsa Marshall muutti New Yorkiin ja hänestä tuli NAACP:n lakiosaston päällikkö. Tehtävänsä vuoksi Yhdistyneet kansakunnat ja Yhdistynyt kuningaskunta pyysivät häntä osallistumaan itsenäistyvien Ghanan ja Tansanian perustuslakien luomiseen. Marshall osallistui myös NAACP:n edustajana lukuisien korkeimman oikeuden mustien syrjintää koskevien oikeustapauksien käsittelyyn. Näistä merkittävin oli vuoden 1954 Brown vastaan Topekan koululautakunta -tapaus, joka päätti rotuerottelun yhdysvaltalaisissa kouluissa.
Vuonna 1961 presidentti John F. Kennedy nimitti Marshallin liittovaltion vetoomustuomioistuimen (engl. U.S. Court of Appeals for the Second Circuit) tuomariksi. Tuomarina hän teki yli 150 päätöstä, jotka käsittelivät muun muassa siirtolaisten oikeuksia ja yksityisyyden suojaa. Vuonna 1965 presidentti Lyndon Johnson nimitti Marshallin valta­kunnan­syyttäjäksi (engl. Solicitor General).
Ura > Korkeimmassa oikeudessa

Presidentti Johnson nimitti Marshallin kesäkuussa 1967 korkeimman oikeuden tuomariksi. Samalla hänestä tuli korkeimman oikeuden ensimmäinen afroamerikkalainen tuomari. Marshall työskenteli tuomarina 24 vuotta, aina vuoteen 1991 asti. Hän kuului oikeuden liberaaliin siipeen. Marshall puolusti erityisesti rikoksesta epäiltyjen oikeuksia. Marshallin mukaan kuolemanrangaistus oli kaikissa olosuhteissa Yhdysvaltain perustuslain vastainen, mutta hän oli näkemyksensä kanssa vähemmistössä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thurgood Marshall Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Marokkolaiskortteli

Mughrabi-kortteli vuosien 1898 ja 1946 välillä.
Marokkolaiskortteli eli Mughrabi-kortteli (arab. حارَة المَغارِبة‎, Ḥārat al-Maġāriba', hepr. ‏שכונת המוגרבים‎, Šxunat haMugrabim) oli vuoteen 1967 saakka pääasiassa muslimien asuttama noin 10 000 neliömetrin laajuinen alue Jerusalemin vanhankaupungin kaakkoiskulmassa. Se rajoittui idässä Temppelivuoren Länsimuuriin etelässä vanhankaupungin muuriin ja Lantaporttiin, lännessä juutalaiskorteliin ja pohjoisessa muslimikorteliin, jonka eteläisenä jatkeena sitä voitiin pitää. Sen perusti Saladin 1100-luvun lopulla.
Israelin sotajoukot hävittivät koko korttelin kuuden päivän sodan aikana 10. kesäkuuta 1967 leventääkseen Länsimuurille johtanutta kulkutietä ja muodostaakseen sen eteen laajan aukion paikalle kokoontuvia rukoilevia juutalaisia varten. Tällöin sen asukkaat joutuivat lyhyellä varoitusajalla muuttamaan pois.
Historia > Ayyubidien ja mamelukkien aikana

1400-luvun historioitsija Mujir al-Dinin mukaan korttelin perusti vuonna 1193 Saladinin poika Al-Afdal ibn Salah ad-Din Pohjois-Afrikasta Jerusalemiin muuttaneiden asuinalueeksi, jota ylläpiti hyväntekeväisyyssätiö, waqf. Hän perusti sinne myös koulun nimeltä Afdaliyyah.  Myöhemmin hurskaat pohjois­afrikkalaiset lahjoittajat laajensivat alueita perustavalla uusia waqfeja. Niinpä vuonna 1303 perustettiin Umar ibn Abdullah ibn Abdun-Nabi al-Masmudi al-Mujarradin lahjoitusvaroin uskonnollinen koulu al-Masmudia zaouia siellä asuvia pohjoisafrikkalaisia varten, ja vuonna 1320 Shuyab ibn Muhammad ibn Shuayb, Sufi-mestari Abu Madyanin pojanpoika, perusti sinne toisen zaouian, jota rahoitettiin hänen Ain Karimissa sijainneiden maidensa tuotoilla. Vuonna 1352 Marokon marinidisukuinen sulttaani Abu Inan Faris perusti pienemmän rahaston, waqf-a Qur'an, jonka hän luovutti al-Aqsan moskeijalle ja lähetti sinne edustajia varmistamaan, että päätös luettiin säännöllisesti.
Historia > Brittiläisen mandaattivallan aika

Vuonna 1919 sionistijohtaja Chaim Weizmann lähetti Britannian Foreign and Commonwealth Officelle kirjeen, jossa hän ehdotti korttelia tyhjennettäväksi ja muuria saatettavaksi juutalaisten omistukseen. Britit kuitenkin säilyttivät status quon. Muuri ja Marokkolaiskortteli pysyivät Waqfin omistuksessa, ja juutalaisilla pysyi heillä vanhastaan ollut oikeus vierailla siellä. Palestiinan vuoden 1929 mellakoiden jälkeen Iso-Britannia asetti Kansainliiton suostumuksella komission selvittämään asiaa.  Komissiokin vahvisti status quon, mutta asetti joitakin rajoituksia: juutalaiset esimerkiksi eivät saaneet pitää siellä Jom kippurin rukouksia, joihin kuului šofarin soitto, eivätkä muslimit saaneet suorittaa muurin läheisyydessä Zikr-seremoniaa, johon kuului musiikin soitto, tai häiritä rukoilevia juutalaisia.
Historia > Jordanian valtakausi

Kun Jordania vuonna 1948 Israelin itsenäisyyssodan yhteydessä miehitti Jerusalemin Vanhankaupungin, Juutalaiskorttelista karkotettiin 1500 juutalaista asukasta. Sekä marokkolais- että juutalaiskortteli tuhoutuivat suurelta osin taisteluissa.
Historia > Israelin valtakausi ja korttelin purkaminen

Lauantai-iltana 10. kesäkuuta 1967, kuuden päivän sodan viimeisenä päivänä kolme päivää sen jälkeen kun Israelin armeija oli vallannut Jerusalemin vanhankaupungin, Marokkolaiskorttelin kaikki 650 asukasta saivat määräyksen tyhjentää kotinsa lyhyessä ajassa. Sotilaiden vartioimat rakennustyöläiset purkivat ensin julkisen käymälän ja sen jälkeen jäljellä olevat rakennukset, 135 asuintaloa ja uskonnollinen koulu Bou Medyan zaouia. Osa asukkaista kieltäytyi poistumasta, kunnes heidän kotitalonsa sortui. Raunioista löydettiin muuan ikääntynyt nainen, joka pian sen jälkeen kuoli.
Samalla purettiin myös Sheikki Eidin moskeija, yksi harvoista Saladinin ajoilta säilyneistä moskeijoista.
Purkamisen hyväksyi Jerusalemin pormestari Teddy Kollek, joka kertoi siitä omaelämäkerrassaan vuodelta 1978. Kirjeessään Yhdistyneille kansakunnille Israelin hallitus selitti, että rakennukset purettiin sen jälkeen, kun Jordanian hallitus oli päästänyt alueen muuttumaan slummiksi. Purkutyöt suoritettiin nopeasti, sillä alueelle odotettiin tavattoman suurta joukkoa juutalaisia rukoilijoista, jotka pääsivät Länsimuurille ensimmäisen kerran 19 vuoteen. Everstiluutnantti Yaakov Salman, purkamisesta vastannut varasotilaskuvernööri oli tietoinen siitä, että tekoa saatettaisiin Geneven sopimuksen perusteella pitää laittomana, mutta hän toimitti YK:lle Itä-Jerusalemin kunnallisilta viranomaisilta saamiaan asiakirjoja, jotka todistivat korttelin huonot terveydelliset olot ja että myös Jordania oli suunnitellut alueen tyhjentämistä.
18. huhtikuuta 1968 Israelin hallitus pakkolunasti alueen yleiseen käyttöön ja maksoi 200 Jordanian dinaaria jokaiselle sieltä muualle siirtämälleen perheelle. 
 Muutamat entiset asukkaat kirjoittivat Kollekille kiittääkseen häntä avusta heidän asuttamisessaan parempiin asunto-oloihin.
Vuonna 1967 muurin läheisyyteen jäi jäljelle vielä muutamia rakennuksia kuten Madrasa Fakhriya sekä talo, jossa 1500-luvulta saakka oli asunut Abu al-Sa'udin suvun jäseniä, mutta nekin purettiin vuonna 1969.
Muurin edessä ollut rukouspaikka, joka ennen oli ollut 28 metrin pituinen, pidennettiin yli kaksinkertaiseksi, 60 metrin pituiseksi, ja sen sijaan että muurin edessä ennen oli vain neljän metrin levyinen kuja, sinne muodostettiin 20 000 neliömetrin laajuinen Länsimuurin aukio, joka nykyisin toimii ulkoilmasynagogana.
Vuoden 1967 jälkeen monet korttelin entiset asukkaat ovat muuttaneet kuningas Hassan II:n avustuksella Marokkoon. Muut perheet on asutettu Shu'fatin pakolaisleirille sekä muihin Jerusalemin kaupunginosiin.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Moroccan Quarter
Juutalais- ja marokkolaiskorttelit 1900-luvun alussa
Mughrab-korttelin asuintaloja Valitusmuurin vierellä 1898–1914
Aukion raivaustyöt Länsimuurin edustalla heinäkuussa 1967
Käännös suomeksi
Matemaatikkoja vastaan

| Matemaatikkoja vastaan> Πρὸς μαθηματικούς.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Sekstos Empeirikos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  filosofia
Julkaistu:  100-luku
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Matemaatikkoja vastaan (m.kreik. Πρὸς μαθηματικούς, Pros mathēmatikūs; lat. Adversus mathematicos) on Sekstos Empeirikoksen kirjoittama filosofinen teos, joka edustaa pyrrhonistista skeptisismiä. Teos tunnetaan myös nimillä Professoreita vastaan ja Oppineita vastaan.
Teos koostuu osista, jotka on suunnattu erilaisia tiedon lajeja vastaan, ja niitä vastaan, jotka katsovat omaavansa jotain tietoa. Teoksen nimen mathēmatikos tarkoittaa oppineita yleensä, mutta sen voidaan katsoa viittaavan erityisesti platonilaisiin. Kirjat laajentavat Sekstoksen teoksen Pyrrhonismin pääpiirteet kirjojen II ja III esitystä aiheesta.
Sisältö

Teokseen Matemaatikkoja vastaan luetaan joko kuusi tai yksitoista kirjaa. Tämä on seurausta siitä, että säilyneissä käsikirjoituksissa yksitoista Sekstokselta säilynyttä kirjaa on luettu yhteen otsikon Matemaatikkoja vastaan alle. Nimellä Matemaatikkoja vastaan on kuitenkin alun perin tarkoitettu viitata vain kuuteen ensimmäiseen kirjaan. Tämä käy ilmi ensimmäisen kirjan alusta ja kuudennen kirjan lopusta.
Teoksen kuusi ensimmäistä kirjaa tunnetaan perinteisesti myös omilla nimillään:
Grammaatikkoja vastaan (Πρός γραμματικούς, Pros grammatikous) (kirja I)
Reetoreja vastaan (Πρός ῥήτορας, Pros rhētoras) (kirja II)
Geometrikkoja vastaan (Πρός γεωμέτρας, Pros geōmetras) (kirja III)
Aritmeetikkoja vastaan (Πρός ἀριθμητικούς, Pros arithmētikous) (kirja IV)
Astrologeja vastaan (Πρός ἀστρολόγους, Pros astrologous) (kirja V)
Muusikkoja vastaan (Πρός μουσικούς, Pros mousikous) (kirja VI)
Teoksen kirjat VII–XI ovat säilyneet epätäydellisesti. Tutkijat ovat arvelleet, että tämän kirjajoukon alusta puuttuu ainakin yksi ja mahdollisesti jopa viisi kirjaa. Säilyneitä kirjoja on kutsuttu perinteisesti seuraavilla nimillä:
Loogikkoja vastaan (Πρός λογικούς, Pros logikous) (kirjat VII-VIII)
Fyysikkoja vastaan (Πρός φυσικούς, Pros fysikous) (kirjat IX-X)
Eetikkoja vastaan (Πρός ἠθικούς, Pros ēthikous) (kirja XI)
Nämä kirjat erotetaan joskus erilliseksi teokseksi kirjoista I–VI käyttämällä niistä nimitystä Dogmaatikkoja vastaan (Πρός δογματικούς, Pros dogmatikous). Tällöin Loogikkoja vastaan muodostaa tämän teoksen kirjat I–II, Fyysikkoja vastaan kirjat III–IV ja Eetikkoja vastaan kirjan V, huolimatta siitä, että todellisuudessa teoksen alkuosa puuttuu. Dogmaatikkojen voidaan tässä katsoa viittaavaan erityisesti stoalaisiin. Sekstos itse käyttää näistä viidestä kirjasta nimitystä Skeptika hypomnēmata (Σκεπτικά ὑπομνήματα) viitatessaan niihin muualla. Ne vaikuttavat olevan kirjoja I–VI varhaisempia.
Nimet Matemaatikkoja vastaan ja Dogmaatikkoja vastaan eivät esiinny alkuperäisissä käsikirjoituksissa, vaan ne on kehitetty myöhemmin.
Maskun rautatieasema

Maskun rautatieasema (lyh. Mku, ratakm 217+347) on Uudenkaupungin radan varressa sijaitseva lakkautettu rautatieasema. Se perustettiin Maskun kirkonkylään vuonna 1923. Asema sijaitsi liikenteellisesti keskeisellä paikalla, lähellä Rauman valtatietä ja siltä erkanevaa Naantaliin vievää tietä. Myös tie Ruskolle sai alkunsa aseman läheltä.  Aseman eteläpuolelta vedettiin sivuraide Kankaisten sorakuopille, joista otettiin 1920-luvulla runsaasti soraa myös radan rakennustyömaalle. Vuonna 1974 sivuraidetta jatkettiin teollisuusalueella sijainneelle pintakäsittelylaitokselle asti. Sivuraide suljettiin vuonna 1996 ja se on myöhemmin purettu.
Asema muutettiin laiturivaihteesta miehittämättömäksi seisakevaihteeksi 1.6.1967. Tavaraliikenne asemalta lakkautettiin vuonna 1976 ja henkilöliikenne koko radan myötä vuonna 1993. Asema rakennuksineen siirtyi Senaatti-kiinteistöjen myyntilistalle vuonna 2007, jolloin myyntiin tuli 0,25 hehtaarin määräala ja sillä oleva laiturirakennus. Ne siirtyivät uudelle omistajalle vuoden 2008 alkupuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia Maskun rautatieasemasta Vaunut.org -sivustolla
Umberto Masetti

Umberto Masetti
Umberto Masetti (4. toukokuuta 1926 Borgo delle Rose, Italia ­­­– 29. toukokuuta 2006 Maranello, Italia) oli italialainen ratamoottoripyöräilijä ja lajin maailmanmestari 500-kuutioisissa vuosina 1950 ja 1952.
Ura

31 TT-lähtöä
6 voittoa
21 palkintosijaa
154 MM-pistettä
500-kuutioisten maailmanmestari 1950 ja 1952
Tilastot

1949–250cc - Benelli - 10. - 1 kilpailu - 7 pistettä - 1 palkintosija
1949–125cc - Morini - 3. - 2 kilpailua - 13 pistettä - 1 palkintosija
1950–500cc - Gilera - 1. - 5 kilpailua - 28 pistettä - 2 voittoa - 4 palkintosijaa
1951–500cc - Gilera - 3. - 4 kilpailua - 21 pistettä - 1 voitto - 3 palkintosijaa
1952–500cc - Gilera - 1. - 4 kilpailua - 28 pistettä - 2 voittoa - 4 palkintosijaa
1953–250cc - NSU - 15. - 1 kilpailu - 1 piste
1954–500cc - Gilera - 10. - 1 kilpailu - 6 pistettä - 1 palkintosija
1955–250cc - MV Agusta - 5. - 3 kilpailua - 11 pistettä - 2 palkintosijaa
1955–500cc - MV Agusta - 3. - 4 kilpailua - 19 pistettä - 1 voitto - 3 palkintosijaa
1956–350cc - MV Agusta - 14. - 1 kilpailu - 2 pistettä
1956–500cc - MV Agusta - 6. - 2 kilpailua - 9 pistettä - palkintosija
1957–350cc - MV Agusta - 10. - 1 kilpailu - 3 pistettä
1957–500cc - MV Agusta - 15. - 1 kilpailu - 2 pistettä
1958–500cc - MV Agusta - 13. - 1 kilpailu - 3 pistettä