stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suuren Pohjan sodan aikainen rutto
Tausta

Ruton paikalliset esiintymiset jaetaan kolmeen rutto­pandemiaan, joskin niiden alkamis- ja päättymis­ajat sekä joidenkin esiintymisten kuuluminen johonkin tiettyyn pandemiaan on yhä kiistan­alaista. Joseph P. Byrnen mukaan nämä pandemiat olivat:
ensimmäinen ruttopandemia noin vuosina 541–750, joka levisi Egyptistä muihin Välimeren maihin ja Luoteis-Eurooppaan ja jonka ensimmäinen vaihe oli Justinianuksen rutto
toinen ruttopandemia noin 1345–1840, joka levisi Keski-Aasiasta Välimeren­maihin ja Eurooppaan, jossa sen ensimmäinen vaihe oli musta surma, sekä toden­näköisesti myös Kiinaan
kolmas ruttopandemia vuodesta 1866 aina 1960-luvulle saakka leviten Kiinasta eri puolille maailmaa, erityisesti Yhdysvaltojen länsirannikolle ja Intiaan.
Joskus myöhäis­keski­ajan mustaa surmaa ei kuitenkaan pidetä toisen pandemian alkuna vaan ensimmäisen pandemian viimeisenä vaiheena, missä tapauksessa toisen pandemian olisi katsottava alkaneen vuonna 1361. Toisen pandemian ovat eri tutkijat myös katsoneet päättyneen eri aikoina noin vuosien 1840 ja 1890 välisenä aikana.
Suuren Pohjan sodan aikainen rutto oli osa toista pandemiaa, jonka viimeiset aallot Länsi-Euroopassa oli koettu 1600-luvun lopulla (esimerkiksi Lontoon suuri ruttoepidemia 1665–1666) ja joka 1700-luvulla hävisi suurimmasta osasta Itä-Eurooppaakin, joskin Venäjällä puhkesi epidemia vielä vuosina 1770–1772. Tämän jälkeen ruttoa esiintyi enää vain joissakin Osmanien valtakunnan satama­kaupungeissa 1830-luvulle saakka.
Euroopassa ruttoa oli edellisen kerran esiintynyt Pohjois-Saksassa vuosina 1682–1684. Kun se Suuren Pohjan sodan aikana palasi Eurooppaan, se oli todennäköisesti lähtenyt Keski-Aasiasta ja levinnyt länteen Anatolian ja Istanbulin kautta. Georg Sticker numeroi tämän kauden ruttoepidemioiden 12. jaksoksi, joka oli alkanut Ahmedabadissa vuonna 1683 ja joka vuoteen 1724 mennessä oli levinnyt alueelle, joka ulottui Intiasta Persian, Vähän-Aasian, Levantin ja Egyptin kautta toisaalta Nubiaan, Etiopiaan, Marokkoon ja Etelä-Ranskaan, toisaalta itäisen Keski-Euroopan kautta Skandinaviaan. Istanbuliin rutto saapui vuonna 1685, ja siellä tartuntoja esiintyi useiden vuosien ajan. Ajoittain vuodesta 1697 lähtien se levisi myös Puolaan ja Liettuaan, ja Suuren Pohjan sotaan osallistuneissa sotajoukoissa ensimmäiset tapaukset kirjattiin Puolassa vuonna 1702.
Ruton lisäksi sodan aikana levisivät muutkin tartuntataudit kuten punatauti, isorokko ja pilkkukuume, ja ainakin joillakin seuduilla, joihin ne levisivät, nähtiin jo sitä ennen nälkää. Jo vuosina 1695–1697 oli laajaa aluetta Pohjois-Euroopassa koetellut ankara nälän­hätä, johon Suomessa oli kuollut ainakin neljäs­osa, ehkä jopa kolmas­osa väestöstä, Virossa noin viidesosa, ja nälkää nähtiin myös Liivinmaalla ja Liettuassa. Vuosien 1648 ja 1697 välillä yli puolet Liettuan suuri­ruhtinas­kunnan väestöstä olikin menehtynyt nälän­hätien, kulkutautien ja sotien vuoksi. Lisäksi talvi 1708–1709 oli poikkeuksellisen pitkä ja ankara, mahdollisesti kylmin Keski-Euroopassa tähän mennessä koettu, minkä seurauksena Tanskassa ja Preussissa syysvilja paleltui kuoliaaksi ja maa oli keväällä kynnettävä uudestaan.
1702–1706: Etelä-Puola

Heinäkuussa 1702 Kaarle XII:n hallitseman Ruotsin sotajoukot olivat torjuneet Saksia, Puolaa ja Liettuaa hallinneen August II Väkevän joukkojen hyökkäykset ja voittivat ne Klissowin taistelussa Kielcen lähellä. Danzigilainen lääkäri Johann Christoph Gottwald raportoi "luotettavilta paikallisilta asukkailta" saamiensa tietojen mukaisesti, että Ruotsin sotilaisiin rutto­tartunnat levisivät ensimmäisinä läheiseen Pińczówiin perustetussa sotilas­sairaalassa. Puolassa ruttoa esiintyi eri paikkakunnilla vuoteen 1714 saakka.
Seuraavien kahden vuoden aikana rutto levisi Podoliaan ja Volhyniaan. Esimerkiksi se tappoi vuosina 1704–1705 noin 10 000 henkeä, mikä oli noin 40 prosenttia kaupungin asukkaista. Vuosina 1705–1706 ruttoa mainitaan Puola-Liettuan alueella esiintyneen myös Kolomyjassa, Stanyslavissa (nyk. Ivano-Frankivsk), Stryissä, Sambirissa, Przemyślissä ja Jarosławissa.
Leviäminen Puolaan ja Liettuaan vuoden 1706 jälkeen

Ruotsalaisten maahan­hyökkäyksen jälkeen Puola-Liettuassa vallitsi sisällissota, jonka osapuolina olivat Ruotsin tukemaa kuningas Stanisław Leszczyńskiä tukenut Varsovan konfederaatio sekä Ruotsia vastustanut Sandomierzin konferaatio, joka kannatti Venäjän tsaari Pietari Suurta ja Puolan kuningas August Väkevää, jonka Kaarle XII vuonna 1706 pakotti luopumaan vallasta.
Vuonna 1707 rutto saapui Krakovaan, jossa kolmen vuoden kuluessa kuoli eri arvioiden mukaan vähintään 12 000, mahdollisesti jopa 20 000 ihmistä  Krakovasta rutto levisi sitä ympäröivään Vähään-Puolaan, Mazoviaan Varsova mukaan luettuna sekä Suur-Puolaan ja siellä Ostrówin, Kaliszin ja Poznańin kaupunkeihin. Varsovassa vuosittaisiin epidemioihin kuoli vuosina 1707–1710 kaikkiaan 30 000 henkilöä ja Poznańissa 9 000 kaupungin silloisista 14 000 asukkaasta. Vuonna 1708 epidemia levisi myös Preussiin, sodan raatelemaan Toruńin (Thornin) kaupunkiin, jossa se tappoi 40 000 henkeä.
Kun Puolan ruttoa koskeneet uutiset saapuivat Preussin kuningaskuntaan, joka vielä silloin oli sodassa puolueeton, siellä ryhdyttiin varotoimiin, jotta tauti ei leviäisi rajan yli. Vuodesta 1704 lähtien Puolasta maahan saapuvilta vaadittiin terveys­todistus. Vuodesta 1707 lähtien entisen Preussin herttua­kunnan rajalla oli cordon sanitaire, ja rajan ylittäjät joutuivat karanteeniin. Maiden raja oli kuitenkin pitkä ja metsäinen eikä kaikkia kulkuteitä kyetty vartioimaan; niinpä sillat purettiin, pienet tiet suljettiin ja määrättiin, että henkilöt, jotka ylittivät rajan muualla kuin vartioiduilla rajan­ylitys­paikoilla, oli hirtettävä ja kaikki heidän tuomansa tavarat poltettava tai savustettava. Tästä sallittiin kuitenkin poikkeuksia monille henkilöille, jotka omistivat maata rajan molemmilla puolilla tai jotka työnsä vuoksi joutuivat ylittämään rajan.
Leviäminen Itämerta ympäröiviin maihin 1708–1713 > Brandenburg

Kun Preussin kuningas Fredrik I marraskuussa 1709 palasi Venäjän tsaari Pietari Suuren kanssa pitämästään tapaamisesta Berliiniin, hän joutui kokemaan merkillisen kohtauksen henkisesti häiriintyneen vaimonsa Sophia Louisen kanssa, joka valkoisessa puvussa ja kädet verissä osoitti häntä sanoen, että rutto tulisi vaatimaan uhrikseen Babylonin kuninkaan. Koska jo ennestään oli tunnettu legenda "Valkoisesta rouvasta" (engl. White Lady, saks. Weiße Frau), jonka väitettiin ennustavan Hohenzollernien kuolemat, Fredrik otti vaimonsa sanat vakavasti ja määräsi, että hänen kotikaupungissaan oli ryhdyttävä varotoimiin. Hän muun muassa määräsi, että kaupunginmuurin ulkopuolelle oli rakennettava ruttosairaala, Berliinin Charité.
Berliini kuitenkin välttyi rutolta, mutta se levisi Brandenburgin provinssin koillisosiin kuten Neumarkiin vuonna 1710 ja Uckermarkin alueelle, jossa muun muassa Prenzlauhun 3. elokuuta 1710. Siellä Preussin armeija pani pakolla toimeen karanteenin ja naulasi niiden talojen ovet kiinni, joissa asui tartunnan saaneita henkilöitä. Tammikuuhun 1711 mennessä Prenzlaussa oli ruttoon kuollut 665 henkilöä, jotka haudattiin kaupungin muuriin, ja karanteeni oli voimassa saman vuoden elokuun 10. päivään saakka.
Leviäminen Itämerta ympäröiviin maihin 1708–1713 > Suomi, Gotlanti ja Keski-Ruotsi

Liivinmaalta ja Virosta rutto levisi pakolaisten mukana Keski-Ruotsiin ja Suomeen, joka vielä silloin oli osa Ruotsin valtakuntaa. Kesäkuussa 1710 rutto saapui todennäköisesti erään Pernausta saapuneen laivan mukana Tukholmaan, jossa terveyskomissio (Collegium Medicum) kuitenkin kiisti aina elokuun 29. päivään saakka, että kyseessä oli rutto, vaikka paiseita näkyi sairastuneissa sekä laivassa että kaupungissa. Rutto raivosi Tukholmassa vuoteen 1711 saakka, ja siihen sairastuivat varsinkin vanhankaupungin ulkopuolella köyhissä kaupunginosissa asuneet naiset (45,3 % kuolleista) ja lapset (38,7 % kuolleista). Tukholman noin 55 000 asukkaasta menehtyi noin 22 000.
Tukholmasta rutto levisi elo- ja syyskuussa 1710 muualle Uplantiin, muun muassa Uppsalaan ja Enköpingiin, sekä Södermanlandiin. Elokuussa hovi evakuoitiin Salaan, syyskuussa valtiopäivät Arbogaan. Vaikka epidemia Uplannissa näytti talvella jo lakanneen, maaseudulla se raivosi vielä koko vuoden 1711. Rutto levisi myös etelään. Muun muassa Jönköpingissä siihen menehtyi useita satoja ihmisiä.
Syyskuussa 1710 rutto levisi Tallinnasta lähteneiden laivojen mukana Suomenlahden yli Helsinkiin ja Porvooseen. Helsingissä nykyisen Vanhan kirkkopuiston alueelle haudattiin lyhyessä ajassa 1 185 ruttoon kuollutta, osa heistä kaupungin ulkopuolella asuneita, ja epidemian jälkeen kaupungissa oli asukkaita enää 387. Porvoossa siihen kuoli kaupungin lähiympäristö mukaan luettuna 652 henkilöä. Vielä saman kuukauden aikana rutto levisi myös Tammisaareen ja Turkuun, Suomen silloin suurimpaan kaupunkiin, jossa oli noin 6 000 asukasta. Tammikuussa 1711 siihen kuoli 2 000 henkeä. Sen jälkeen rutto levisi pohjoiseen, ja samana tai viimeistään seuraavana vuotena se oli levinnyt Uuteenkaupunkiin, Raumalle, Poriin, Naantaliin, Pietarsaareen, Kokkolaan ja Ouluun sekä laajalti maaseudulle Oulun ja Kajaanin väliselle linjalle saakka. Kun ruton syytä ei tunnettu, sairastuneita yritettiin parantaa puhkaisemalla paiseet, ja taudilta koetettiin välttyä pakenemalla taikka sytyttämällä suuria tulia ilman kosteuden vähentämiseksi, minkä uskottiin vähentävän vaaraa joutua ruttoa aiheuttavan "pahan ilman" vaikutuksen alaiseksi.
Vuosina 1710–1712 rutto levisi myös Gotlantiin. Sen satamakaupungissa Visbyssä siihen kuoli yli 450 henkilöä, suunnilleen viidesosa väestöstä.
Leviäminen Itämerta ympäröiviin maihin 1708–1713 > Skåne ja Blekinge

Skåneen rutto saapui 20. marraskuuta 1710 (juliaanisen kalenterin mukaan), jolloin eräs tartunnan saanut Västanåssa asunut merimies palasi kotiin. Skåne ei ollut vielä täysin toipunut Skoonen sodasta, kun sitä olivat sodan jälkeen koetelleet isorokko vuosina 1708–1709, Tanskan armeijan hyökkäys vuonna 1709, tämän armeijan karkotus Helsingborgin taistelun jälkeen, sotaväenotto Ruotsin armeijaan ja pilkkukuume vuonna 1710. Pohjoisesta leviäviltä tartunnoilta Skånea suojasi sen ja Smålandin väliin muodostettu cordon sanitaire, mutta rutto pääsi silti leviämään sinne meritse, ei ainoastaan Västanåhon vaan tammikuussa 1711 myös Domstenin ja Allerumin pitäjiin, joiden asukkaat olivat kiellosta huolimatta käyneet tapaamassa Tanskan puolella, varsinkin Helsingørissä asuneita asuvia sukulaisiaan ja tuttaviaan. Lisäksi ruton toi Ruotsin Pommerista 19. kesäkuuta Ystadiin eräs tartunnan saanut sotilas. Ruttoepidemia jatkui Skånessa vuoteen 1713, mahdollisesti vuoteen 1714 saakka.
Blekingeen rutto levisi elokuussa 1710, kun sotaväenosastoja siirrettiin Karlskronaan, Ruotsin keskeiseen laivastotukikohtaan, ja sieltä muualle. Vuoden 1712 alkuun mennessä noin 15 000 sotilasta ja siviilihenkilöä oli kuollut, ei ainoastaan Karlskronassa vaan myös Karlshamnissa ja muilla Blekingen paikkakunnilla.
Leviäminen Itämerta ympäröiviin maihin 1708–1713 > Habsburgien valtakunta ja Baijeri

Puolasta rutto oli vuonna 1708 levinnyt kolmeen otteeseen Sleesiaan, joka tuolloin kuului Habsburgien monarkiaan osana Böömiä. Ensin sen toi Goergenbergiin (nyk. Miasteczko) eräs krakovalainen ajuri. Myöhemmin se ilmaantui Rosenbergiin (nyk. Olesno), jossa se tappoi kaupungin 1700 asukkaasta 860 sekä kahteen kylään lähellä Militschiä (Milicz), joista se levisi läheiselle Wartenbergin (Sycówin) alueelle. Sen jälkeen kun Ruotsi vuonna 1709 oli hävinnyt Pultavan taistelun, Puolasta lähteneet pakolaiset, joihin kuului myös Joseph Potockin johtamia ruotsalaisia ja puolalaisia sotajoukkoja, ylittävät Sleesian rajan, samoin kuin heitä takaa ajaneet venäläisetkin. Seurauksena oli, että tartuntoja ilmeni 25 kylässä Oelsin ja Militschin alueilla, ja vaikka rutto helmikuussa 1710 näytti jo hiipuneen pois, se palasi keväällä vielä ankarampana, ja seuraavaan talveen mennessä siihen oli kuollut 3000 Oelsin asukasta ja monia myös läheisissä kylissä. Vuonna 1712 rutto levisi Sleesiaan viimeisen kerran Puolan Zdunystä, ja ennen kuin se vuoden 1713 alkuun mennessä oli hävinnyt, tartunnan olivat saaneet Oelsin seudulla monet Luzinin kylän asukkaat, joista 14 kuoli. Samaan aikaan Sleesiassa esiintyi lisäksi karjaruttoa.
Rutto levisi muuallekin Habsburgien monarkian alueille, vaikkei valtakunta osallistunutkaan suureen Pohjan sotaan. Vuonna 1713 ruttoa esiintyi Habsburgien alueilla etenkin Böömissä, jossa pelkästään Prahassa siihen kuoli 37 000 henkeä, sekä Itävallassa, Määrissä ja Unkarissa.
Habsburgien alueilta rutto levisi vuonna 1713 myös Baijeriin, etenkin Nürnbergin ja Regensburgin vapaakaupunkeihin.
Kuolleisuusluvut alueittain

Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Great Northern War plague outbreak
Aiheesta muualla

Mustia muistoja kahden vuosisadan takaa, Seura, 19.08.1936, nro 34, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Samuel Donnet: Kuva suuresta rutosta Danzigissa 1709, aikalaisen puupiirros, johon liittyy huomautus suuresta kuolleisuudesta
Ruttoa kuvaava maalaus Pyhän Pietarin ja Paavalin kirkossa Vilnassa. Maalaus esittää Neitsyt Mariaa särjetyt Jumalan vihan nuolet käsissään.
Muistolaatta Helsingin Vanhan kirkkopuiston portissa. Vuoden 1710 epidemian aikana alueelle haudattiin Helsingissä ruttoon kuolleet, minkä vuoksi puistoa nykyisinkin kutsutaan toisinaan myös Ruttopuistoksi.
Hampurin ruttolääkäri Majuksen käyttämä nokan muotoinen naamari
Käännös suomeksi
Jehu-luokan maihinnousuvene

| Jehu |
| --- | --- |
 Jehu-luokan ensimmäinen alus U701
Tekniset tiedot
Uppouma:  32 t
Pituus:  19,9 m
Leveys:  4,3 m
Syväys:  1,1 m
Koneteho:  2 x 662 kW
Nopeus:  35+ solmua
Miehistöä:  6
Toimintamatka:  200+ mpk
Aseistus
RWS:  12,7 mm NSV ilmatorjuntakonekivääri tai 40 mm Heckler & Koch GMG -kranaattikonekivääri  7.62mm PKM-konekivääri
Ilmatorjunta:  2 x 12,7 mm NSV-ilmatorjuntakonekivääri
Jehu-luokka (tunnetaan myös U-700 -luokkana) on Suomen merivoimien 12 Marine Alutechin valmistaman Watercat M18 AMC -tyyppisen maihinnousuveneen muodostama alusluokka. Veneet ovat monitoimialuksia, joiden mahdolliset tehtävät vaihtelevat taistelusta, partiointi- ja saattotehtäviin sekä johto-, tuki- ja logistiikkatehtäviin. Luokan veneet ovat huomattavasti isompia ja paremmin aseistettuja kuin niitä edeltäneet Jurmo-luokan joukkojenkuljetusveneet.
Historia

Uusi maihinnousualusluokka tilattiin lokakuussa 2012 täydentämään Jurmo- ja Uisko-luokkien veneitä. Tilauksen hinta on noin 34 miljoonaa euroa.
Ominaisuudet

Luokan veneet ovat 19,9 metriä pitkiä ja 4,3 metriä leveitä, syväyksen ollessa 1,1 metriä. Täydessä lastissa uppouma on 32 tonnia. Veneiden voimanlähteenä toimivat kaksi 900 hevosvoiman (662 kW) Scania DI16 007 dieselmoottoria, jotka käyttävät kahta Rolls-Royce 40A3 vesisuihkupropulsioyksikköä. Veneiden maksiminopeus on yli 40 solmua (74 km/h) ja normaali matkanopeus 35 solmua (65 km/h) täydessä lastissa. Veneet ovat alumiinirunkoisia ja niiden kansirakenteet on valmistettu komposiittimateriaaleista, jotka antavat veneelle ballistisen suojaustason, joka vastaa tai ylittää Patria Pasi miehistönkuljetusajoneuvon suojaustason.
Aluksen kuuden hengen miehistöön kuuluu kaksi vakinaista upseeria ja neljä varusmiestä tai reserviläistä. Vene pystyy kuljettamaan 25 täysin varustettua taistelijaa katetussa ja suojatussa matkustamossa. Maihinnousu- ja taisteluoperaatioiden lisäksi alus on helposti muunnettavissa esimerkiksi esikunnan komentopaikaksi tai sairaankuljetusalukseksi. Matkustamo on varustettu mikroaaltouunilla, vedenkeittimellä ja vesivessalla. Aluksessa on lämmitys- ja ilmanvaihtojärjestelmät sekä CBRN-suojausjärjestelmä (kemiallisilta, biologisilta ja säteilyuhkilta suojaava järjestelmä).
Veneiden aseistus sisältää kauko-ohjattavan Saab Trackfire aseyksikön (RWS), johon voidaan asentaa joko 12,7 mm NSV ilmatorjuntakonekivääri tai 40 mm Heckler & Koch GMG kranaattikonekivääri sekä lisäksi koaksiaalinen 7.62mm PKM konekivääri Modulaariseksi rakennetussa veneessä on lisäksi jalustat kahdelle NSV-konekiväärille miehistön käyttöön sekä valmius merimiinakiskojen ja meritorjuntaohjusjärjestelmän asentamiseen.
Daniel Grillfors

| Daniel Grillfors |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. heinäkuuta 1982 (ikä 42) Enköping, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Grillen, Grilli
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  184 cm
Paino:  83 kg
Seura
Seura:  Mora IK
Sarja:  HockeyAllsvenskan
Tehtävä:  apuvalmentaja
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2006–2018
Seurat:  Enköpings SK (Ruotsi II) Västerås IK/VIK Västerås HK (Ruotsi II/Ruotsi I/Allsv.) HV71 (SEL) Linköping HC (SEL/SHL) SC Bern (NLA) HIFK (SML) Mora IK (SHL)
Henry Daniel Grillfors (s. 2. heinäkuuta 1982 Enköping, Ruotsi) on ruotsalainen entinen jääkiekkopuolustaja, joka toimii nykyään apuvalmentajana Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskan-joukkue Mora IK:ssa. Hän pelasi omalla urallaan Elitserienissä/SHL:ssä yhteensä 444 runkosarjaottelua tehopistein 34+69=103 ja 93 playoff-ottelua tehopistein 4+7=11. Grillfors voitti Ruotsin-mestaruuden HV71:ssä vuosina 2008 ja 2010. Hän pelasi myös kolme kautta Suomessa sekä yhtenä kautena Sveitsissä.
Ura

Grillfors on Enköpings SK:n kasvatti. Hän pelasi joukkueessa ensimmäiset miesten pelinsä vain 15-vuotiaana Ruotsin II-divisioonassa kaudella 1997–1998. Kaudeksi 1998–1999 Grillfors siirtyi Västerås IK:n junioreihin. Hän nousi Västeråsin miesten II-divisioonajoukkueeseen kaudella 2000–2001, jolloin Grillfors toimi vain 18-vuotiaana joukkueen kapteenina. Hän oli kauden päätteeksi nostamassa Västeråsia I-divisioonaan. Vain vuotta myöhemmin Grillfors nousi joukkueen kanssa sarjatasoa ylemmäs Allsvenskaniin.
Västeråsin ensimmäisellä Allsvenskan-kaudella 2001–2002 Grillfors voitti joukkueensa sisäisen tehotilaston lukemalla +14. Kaudella 2004–2005 hän oli Västeråsin tehokkain puolustaja tehoilla 11+21=32, joilla Grillfors sijoittui koko Allsvenskanin puolustajien pistepörssissä neljänneksi. Kaudeksi 2005–2006 Västerås IK Ungdom muutti nimensä VIK Västerås HK:ksi. Grillfors oli tehoilla 6+12=18 joukkueen tehokkain puolustaja Rikard Ekströmin kanssa ja jakoi Västeråsin sisäisen tehotilaston voiton Patrik Juhlinin kanssa lukemalla +9. Siirtotakarajalla hän siirtyi kuitenkin Elitserien-joukkue HV71:een, jossa Grillfors pelasi yhdeksän ottelua sekä runkosarjassa että pudotuspeleissä tehden yhteensä tehot 1+2=3.
Ensimmäisellä kokonaisella Elitserien-kaudellaan 2006–2007 Grillfors teki 50 runkosarja- ja 14 playoff-ottelussa tehot 2+5=7. Kauden 2007–2008 päätteeksi hän voitti Ruotsin-mestaruuden. Kausi 2008–2009 päättyi Elitserien-hopeaa ja kausi 2009–2010 taas Ruotsin-mestaruuteen. Kaudella 2011–2012 Grillfors teki Elitserienin yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 11+9=20. Hän oli HV71:n eniten maaleja tehnyt puolustaja.
Kaudeksi 2012–2013 Grillfors siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Linköping HC:hen. Runkosarjan 2013–2014 lopulla, helmikuussa 2014 hän siirtyi loppukaudeksi Sveitsin National League A:ssa pelaavaan SC Berniin. Kaudeksi 2015–2015 Grillfors siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella SM-liigajoukkue Helsingin IFK:hon. Helmikuussa 2015 hän teki joukkueen kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Kaudeksi 2015–2016 Grillfors nimettiin HIFK:n varakapteeniksi. Hän pelasi kuitenkin loukkaantumisten takia vain 43 runkosarja- ja kuusi playoff-ottelua. Grillfors voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Toukokuussa 2016 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen HIFK:n kanssa. Kaudella 2016–2017 Grillfors voitti Mestarien liigassa joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +4.
Grillfors palasi kaudeksi 2017–2018 kotimaahansa ja siirtyi kaksivuotisella sopimuksella SHL:n (ent. Elitserien) nousijajoukkue Mora IK:hon. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Grillfors oli loukkaantumisen vuoksi sivussa koko kauden 2018–2019, joka päättyi Moran putoamiseen takaisin Allsvenskaniin. Toukokuussa 2019 hänen ilmoitettiin lopettaneen pelaajauransa ja siirtyvän joukkueen apuvalmentajaksi uuden päävalmentajan, Jeff Jakobsin johtamaan valmennustiimiin.
Muuta

Grillforsin pikkuveli Jonas pelasi jääkiekkoa hyökkääjänä Ruotsin alemmissa sarjoissa.
Tilastot

Grillfors (nro 8) Helsingin IFK:n paidassa Mestarien liigan ottelussa HC Davosia vastaan lokakuussa 2015. Kiekosta taistelemassa Sven Ryser.
Yrjö Kouti

Yrjö Leo Kouti (vuoteen 1951 Kankaanpää, 16. elokuuta 1903 Helsinki  – 10. helmikuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, radiotoimittaja, tietokirjailija, elokuvaaja, viestintäalan toimija ja rakennusalan vaikuttaja. Hänen vanhempansa olivat Kauhavalta kotoisin olevat kirvesmies Elias Kankaanpää ja Matilda Kankaanpää. Hän solmi 1950 avioliiton Pirkko Tuulikki Jokelan (1929–2009) kanssa, josta liitosta hänellä on kaksi lasta: Ilkka Tapani (1951–2011) ja Satu Elina (s. 1956).lähde tarkemmin?
Koulutus

Kouti suoritti Yhteis­kunnallisessa korkeakoulussa valtio-opin, kansainvälisen politiikan, sanomalehtiopin ja teknisen tutkinnon opintoja. Vuodesta 1932 hän toimi erilaisissa liike-elämän piiriin kuuluvissa tuonti- ja vientitehtävissä.
Toimittaja

Yleisradion vapaana toimittajana Kouti (Kankaanpää) työskenteli vuosina 1936–1948. Hän toimi myös Asuntopolitiikka-lehden päätoimittajana ja useiden muiden lehtien kirjeenvaihtajana ja kirjoitti artikkeleita muun muassa Suomen raittiusravintoloiden ja -hotellien pää-äänenkannattajaan Kunto-lehteen.
Ministeriön tiedottaja

Vuosina 1944–1949 hän toimi Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön tiedotussihteerinä työvoima-asiain osastolla ja vuodesta 1946 myös rakennusasiain osastolla (KYMRO). Ministeriön alaisena virastona toimi silloin muun muassa asuntorakennustuotannon valtuuskunta eli Arava.
Toiminta tiedotusmiehet ry:ssä

Kouti oli  Tiedotusmiehet-yhdistyksen perustajajäsen (myöhemmin kunniajäsen) ja toimi sen ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1947–1951. Tiedotusmiehet oli ensimmäinen Eurooppaan perustettu viestintäalan järjestö.
Muita tehtäviä tiedottajana

Yrjö Kouti toimi oman toimen ohella muun muassa vuosina 1949–1950 talousneuvoston tiedotussihteerinä ja vuosina 1951–1953 valtion taloudellisen tiedotustoimikunnan jäsenenä. Hänen kuului jäsenenä useisiin muihinkin valtiohallinnon asettamiin asunto- ja rakennusalaa käsitelleisiin komiteoihin ja toimikuntiin. Hän oli lisäksi mukana suunnittelemassa ja toteuttamassa lukuisia valtakunnallisia rakennus- ja asuntoalan kampanjoita vuosina 1941–1950.
Väestöliiton toimistopäällikkö ja Aravan kehitys

Kouti oli Väestöliiton asuntoasiain toimiston toimistopäällikkönä vuosina 1949–1952. Hän oli sodanjälkeisinä vaikeina, valtavan asuntopulan vuosina mukana Aravan eli valtion asunto­rahoitus­järjestelmän kehittämisessä. Aravajärjestelmä saatiin käyttöön vuonna 1949. Tilanteen vakavuutta kuvasi se, että laki aravajärjestelmästä saatiin valmiiksi lopulta vain kolmessa kuukaudessa. Väestöliiton vuosinaan Koutin keskeisiä ja tärkeimpiä työtehtäviä oli vaikuttaa puutarhakaupunki Tapiolan rakentamisen liikkeellelähtöön.