stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Adrian Moorhouse

| Mitalit> Maa:   Iso-Britannia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Iso-Britannia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Iso-Britannia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Maa:   Iso-Britannia> Miesten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Soul 1988 | 100 m ru |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Perth 1991 | 100 m ru |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Rooma 1983 | 200 m ru |  |
|  Kultaa | Sofia 1985 | 100 m ru |  |
|  Kultaa | Strasbourg 1987 | 100 m ru |  |
|  Kultaa | Bonn 1989 | 100 m ru |  |
|  Hopeaa | Rooma 1983 | 100 m ru |  |
|  Hopeaa | Strasbourg 1987 | 4×100 m sku |  |
|  Hopeaa | Ateena 1991 | 100 m ru |  |
|  Pronssia | Split 1981 | 200 m ru |  |
|  Pronssia | Strasbourg 1987 | 200 m ru |  |
Adrian David Moorhouse (s. 24. toukokuuta 1964 Bradford) on brittiläinen kilpauimari. Hän on rintauinnin olympiavoittaja ja nelinkertainen Euroopan-mestari.
Moorhouse kilpaili olympialaisissa ensimmäisen kerran Los Angelesissa 1984. Hän sijoittui 100 metrin rintauinnissa neljänneksi, 4 × 100 metrin sekauintiviestissä kuudenneksi ja 200 metrin rintauinnissa yhdeksänneksi. Soulin olympialaisissa 1988 hän voitti 100 metrin rintauinnissa kultaa Britannian-ennätyksellä 1.02,04, millä hän voitti Unkarin Károly Güttlerin 0,01 sekunnilla. Moorhouse sijoittui sekauintiviestissä kahdeksanneksi ja 200 metrin rintauinnissa 17:nneksi. Vielä Barcelonan olympialaisissa 1992 hän sijoittui 100 metrin rintauinnissa kahdeksanneksi.
Moorhouse saavutti ensimmäisen arvokisamitalinsa Splitin EM-kilpailuissa 1981, kun hän sijoittui 200 metrin rintauinnissa pronssille. Seuraavana vuonna hän voitti Kansainyhteisön kisoissa kultaa 100 metrin rintauinnissa ja saavutti kaksi muuta mitalia. Rooman EM-kilpailuissa 1983 hän voitti kultaa 200 metrin rintauinnissa ja saavutti hopeaa 100 metrillä. Sofian EM-kilpailuissa 1985 hän voitti kultaa 100 metrin rintauinnissa. Kansainyhteisön kisat 1986 toivat kultaa 200 metrin rintauinnista ja kaksi hopeaa. Strasbourgin EM-kilpailuissa 1987 Moorhouse voitti kultaa 100 metrin rintauinnissa sekä saavutti hopeaa 4 × 100 metrin sekauintiviestissä ja pronssia 200 metrin rintauinnissa.
Olympiavoiton jälkeen Moorhouse voitti Bonnin EM-kilpailuissa 1989 kultaa 100 metrin rintauinnissa. Hän ui alkuerissä uuden maailmanennätyksen 1.01,49. Kansainyhteisön kisoissa 1990 hän voitti kultaa 100 metrin rintauinnissa sivuamalla maailmanennätystään ja sai hopeaa sekauintiviestissä. Saman vuoden heinäkuussa hän sivusi vielä kerran maailmanennätysaikaansa. Ainoan MM-mitalinsa Moorhouse saavutti Perthin MM-kilpailuissa 1991, kun hän otti 100 metrin rintauinnissa hopeaa 0,13 sekuntia maailmanennätyksen häneltä ajalla 1.01,45 vieneelle Unkarin Norbert Rózsalle hävinneenä. Ateenan EM-kilpailuissa 1991 hän saavutti vielä 100 metrin rintauinnissa hopeaa 0,39 sekuntia Rózsalle hävinneenä.
Monument a Colom

Monument a Colom
Monument a Colom on tutkimusmatkailija Kristoffer Kolumbuksen muistomerkki Barcelonassa Espanjassa. Noin 60 metriä korkea muistomerkki sijaitsee La Ramblan satamanpuoleisessa päädyssä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Monument a Colom Wikimedia Commonsissa
Montañés (1794)

| Montañés |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Reales Astilleros de Esteiro, Ferrol
Laskettu vesille:  14. toukokuuta 1794
Palveluskäyttöön:  syyskuu 1794
Poistui palveluskäytöstä:  10. maaliskuuta 1810
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 525 t
Pituus:  52,88 m (tykkikansi)
Leveys:  14,44 m
Aseistus
Aseistus:  alempi tykkikansi: 28 x 24 naulan tykkiä ylempi tykkikansi: 28 x 18 naulan tykkiä puolikansi: 10 x 8 naulan tykkiä etukansi: 6 x 8 naulan tykkiä
Montañés oli Espanjan laivaston vuonna 1794 vesille laskettu Montañés-luokan kaksikantinen 74-tykkinen linjalaiva.
Valmistus

Alus perustui José Romero y Fernández de Landan suunnitelmiin San Ildefonso -luokasta ja saatuihin kokemuksiin, mutta Julián Martín de Retamosa lisäsi kelluvuutta. Alus tilattiin 24. marraskuuta 1792 Ferrolista ja siihen käytetyt varat luovutti Cantabrian väestö. Alus laskettiin vesille 14. toukokuuta 1794 ja otettiin palvelukseen syyskuussa päällikkönään Casimiro Vigodet. Aluksen kuparoitu pohja mahdollisti suuremman nopeuden kuin muilla aikakauden aluksilla aluksen saavuttaessa myötätuuleen jopa 14 solmun ja vastatuulen kahdeksan solmun nopeuden.
USS Montauk (1862)

| USS Montauk |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Continental Iron Works, Greenpoint, New York
Laskettu vesille:  9. lokakuuta 1862
Palveluskäyttöön:  14. joulukuuta 1862
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 750 t
Pituus:  60,96 m
Leveys:  14,02 m
Syväys:  3,2 m
Nopeus:  7 solmua
Miehistöä:  75
Aseistus
Aseistus:  1 × Dahlgren SB 15" -tykki 1 × Dahlgren SB 11" -tykki
USS Montauk oli Yhdysvaltain laivaston Passaic-luokan monitori, joka palveli Yhdysvaltojen sisällissodassa pohjoisvaltioiden puolella.
Valmistus

John Ericsson valmisti aluksen Continental Iron Worksilla Greenpointissa New Yorkissa. Alus laskettiin vesille 9. lokakuuta 1862 ja otettiin palvelukseen 14. joulukuuta New Yorkissa päällikkönään John L. Worden.
Palvelus

Aluksen ollessa tärkein käytettävissä oleva ironclad-alus hyökättäessä Charlestoniin se lähti 24. joulukuuta 1862 New Yorkista. Alus saapui Port Royaliin South Carolinaan 19. tammikuuta 1863 liittyen Etelä-Atlantin sulkulaivueeseen. Du Pont lähetti Montaukin, Senecan, Wissahickon, Dawnin ja C. P. Williamsin tulittamaan Fort McAllisteria Georgiassa testatakseen ironcladien soveltuvuutta tehtäviin. Vaikka Montauk ei kärsinyt vaurioita, vaikka siihen osui 13 tai 14 kranaattia. Ironcladit uusivat hyökkäyksen 1. helmikuuta, jolloin ne tulittivat linnaketta vaurioittaen sitä pahoin. Montaukiin osui 48 kertaa. Alus tuhosi saarronmurtaja CSS Rattlesnaken 28. helmikuuta Ogeechee-joella, mutta alus vaurioitui osuttuaan miinaan.
Alus siirtyi 1. huhtikuuta North Edison -joelle valmistautuakseen hyökkäykseen Charlestoniin. Amiraali Du Pontin ironcladit hyökkäsivät iltapäivällä 7. huhtikuuta Fort Sumteriin. Alukset joutuivat rannikkotykistön tuleen, johon ne vastasivat. Alukset vetäytyivät illalla. Alusten vauriot estivät uusimasta hyökkäystä seuraavana päivänä.
Alukset hyökkäsivät 10. heinäkuuta Fort Wagneriin Morris Islandilla, minkä valtaus oli tärkeää Charlestonin sataman puolustuksen murtamiseksi. Osasto tulitti päivittäin Fort Wagneria, kunnes konfederaation joukot evakuoivat linnoituksen 6. syyskuuta. Alukset palasivat operoimaan Fort Sumterin ja Fort Moultrien valtaamiseksi, missä ne olivat vuoden loppuun.
Alus oli Charlestonin edustalla heinäkuuhun 1864 saakka, jolloin se siirrettiin Stonojoelle. Helmikuussa 1865 alus siirrettiin Cape Fear -joelle. Sisällissodan päätyttyä alus siirrettiin Washingtoniin, missä se palveli 27. huhtikuuta John Wilkes Boothin kelluvana arkun säilytyspaikkana ja sen jälkeen kuuden salamurhaan osallistuneen vankilana.
Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1865 Philadelphiassa, jossa se oli reservissä. Alus myytiin 14. huhtikuuta 1904 Frank Samuelille.
Monikonpuro

Monikonpuro kauppakeskus Sellon vieressä.
Monikonpuro (ruots. Monikkobäcken) on Espoossa sijaitseva puro, joka virtaa Leppävaaran keskustan ja Vermon kautta Isoon Huopalahteen. Purosta käytetään myös nimiä Leppävaaranoja, Vermonoja ja Kilonoja.
Puro on ollut julkisuudessa muun muassa Leppävaaran alueen rakentamisen yhteydessä tehdyn uoman siirtämisen sekä taimenkantansa takia.
Sijainti

Monikonpuron valuma-alueen yläosiin kuuluu muun muassa Hämevaara, Laaksolahden lounaisosa, Karakallio ja Lintuvaaran länsiosa. Puro kulkee Leppävaaran ulkoilupuistossa Monikko-nimisen alueen läpi, Leppävaaran keskuksen kautta Perkkaalle ja Vermoon ja laskee Vermon eteläpuolella Iso-Huopalahteen. Puron pituus on noin 6,5 kilometriä, ja uoma on leveydeltään 1–2 metriä.
Puron keskivirtaama on noin 0,1 m³/s, mutta rankkasateiden aikainen ylivirtaama jopa 6 m³/s.
Kalakanta

Kalastusharrastajien Taimeninstituutti-niminen yhdistys istutti Monikonpuroon Inkoon Ingarskilanjoen taimenia vuonna 1994 ja kunnosti puroa useina vuosina. Vuonna 2000 purosta tavattiin myös geneettisesti alkuperäisiä taimenia. Vuosien 2002 ja 2003 kuivat kesät ja puron jäätyminen talvella aiheuttivat kuitenkin taimenkannan katoamisen, eikä taimenen poikasia ole tavattu purossa sen jälkeen.
Purossa esiintyy särkeä, seipiä, salakkaa, ahventa, haukea, kymmenpiikkiä ja kolmipiikkiä.
Uoman siirtämiset

1990-luvun lopulla Espoon kaupunki halusi siirtää Monikonpuron uomaa noin kilometrin matkalla kauppakeskus Sellon ja uuden liikenneterminaalin tieltä. Kaupunki sai vuonna 1999 Länsi-Suomen vesioikeudelta luvan puron siirtämiseen, mutta kaupungin ympäristölautakunta ja Espoon ympäristöyhdistys hakivat Vaasan hallinto-oikeudelta muutosta päätökseen. Hallinto-oikeus ei kuitenkaan muuttanut päätöstä, ja uoma siirrettiin vuonna 2001.
Myös Perkkaalle suunnitellun SuperLife Lab-keskuksen kohdalle on anottu ja saatu lupa Monikonpuron siirtämiseen. Alueen kaavamuutoksesta valitettiin Helsingin hallinto-oikeuteen, yhtenä perusteena Monikonpuron suojeleminen, mutta valitus hylättiin.
Aiheesta muualla

Takala, Anna: Espoolaisella torilla on aukko, joka ylhäältä katsottuna paljastaa yllättävän näyn – Harva tietää, että se on kaupunki­rakentamisen tarkkaan mietitty taidonnäyte Helsingin Sanomat.  8.7.2020. Viitattu 8.7.2020.
RN Montebello

| RN Montebello |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  La Spezian laivastontelakka
Kölinlasku:  25. syyskuuta 1885
Laskettu vesille:  14. maaliskuuta 1888
Palveluskäyttöön:  21. tammikuuta 1889
Loppuvaihe:  romutettavaksi 26. tammikuuta 1920
Tekniset tiedot
Uppouma:  801 t (standardi) 955 t (kuormattu)
Pituus:  73,40 m (kokonaispituus)
Leveys:  7,88 m
Syväys:  3,31 m
Koneteho:  2 500–3 180 ihp
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  105–121
Aseistus
Aseistus:  6 × 57 mm/40 tykkiä 2 × 37 mm/20 tykkiä 4 × 14” torpedoputkea
RN Montebello (ital. Regia Nave Montebello) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1888 vesillelaskettu Goito-luokan torpedoristeilijä.
Valmistus

Benedetto Brinin suunnittelema alus tilattiin La Spezian laivastontelakalta, missä köli laskettiin 25. syyskuuta 1885. Alus laskettiin vesille 14. maaliskuuta 1888 ja liitettiin laivastoon 21. tammikuuta 1889.
Palvelus

Alus siirrettiin Venetsiaan mekaanikkojen koululaivaksi vuonna 1898, jolloin sen aseistuksena oli neljä 57 millimetrin tykkiä. Aluksen uusien tehtävien vaatimat muutokset toteutettiin vuonna 1903, jolloin alukselle asennettiin kaksi Pattisonin, kaksi Yarrow’n ja kaksi Thornycroftin öljy- ja hiilikattilaa. Samalla sen aseistukseksi jäi ainoastaan yksi 37 millimetrin tykki. Alus myytiin romutettavaksi 26. tammikuuta 1920.
Moonchild

| ”Moonchild” King Crimson |
| --- | --- | --- |

Kappaleen tiedot
 Albumilta: In the Court of the Crimson King
 Julkaistu: 10. lokakuuta 1969
 Tyylilaji: progressiivinen rock, avant-garde
 Kesto: 12.13
 Levy-yhtiö: Atlantic Records
In the Court of the Crimson Kingin muut kappaleet
| ””Epitaph”” 3 | ”Moonchild” 4 | ””The Court of the Crimson King”” 5 |
Moonchild on brittiläisen progressiivista rockia soittavan King Crimsonin kappale vuoden 1969 albumilta In the Court of the Crimson King.
”Moonchildin” alkuosa ”The Dream” on mellotronpohjainen balladi, mutta kahden ja puolen minuutin kohdalla kappaleessa alkaa täysin improvisoitu osa, ”The Illusion”, joka kestää kappaleen loppuun asti. Tämä osio koostuu pääosin satunnaisista äänistä, kuten vibrafonin äänistä.
Kokoonpano

Robert Fripp – kitara
Michael Giles – lyömäsoittimet
Ian McDonald – mellotron (”The Dream” -osiossa) sekä vibrafoni (”The Illusion” -osiossa)
Greg Lake – laulu
Peter Sinfield – sanoitukset
Montenegron romanit

| Montenegron romanit |
| --- | --- |
Väkiluku:  noin 20 000
Kielet:  romani, serbi, albania
Uskonnot:  islam
Montenegron romanit ovat Montenegrossa asuva romanivähemmistö. Vuoden 1991 väestönlaskennassa 3 282 henkilöä ilmoitti etniseksi taustakseen romanin, mutta todellisuudessa heitä arvioidaan olevan jopa 20 000. Montenegron romanit puhuvat romania, sekä serbiaa ja albaniaa.
Historia

Montenegron historiallista romaniväestöä koskevia lähteitä on vähän. Niin sanotun vanhan Montenegron alueella eli ehkä vain 500 romania, mutta heidän määränsä valtion alueella lisääntyi Montenegron laajennettua vuodesta 1878 eteenpäin. Vanhan Montenegron romanit olivat ortodokseja ja he olivat hyvin sopeutuneita ympäröineeseen yhteiskuntaan. Vanha romaniväestö sulautui pitkälle muuhun väestöön 1900-luvun aikana, mutta esimerkiksi Barissa on edelleen heistä polveutuvia vanhojen tapojen mukaan eläviä romaneja. Suurin osa Montenegron nykyisestä romaniväestöstä on kuitenkin suhteellisen hiljattain muista Balkanin osista maahan tulleita. Viimeisin suuri aalto heitä tuli Kosovon sodan yhteydessä pakolaisina. Monet romanit tulevat lisäksi Montenegroon vain jatkaakseen sieltä muualle Eurooppaan. Kosovon sodan yhteydessä maahan tuli myös ashkaleja, jotka puhuvat äidinkielenään albaniaa. Heidän yhteytensä romaneihin ei ole selvä, mutta heidät luokitellaan usein yhteen.
Montenegrossa on esiintynyt romanien vastaista mielialaa. Ehkä vakavin tapaus sattui vuonna 1995 Danilovgradissa. Tuolloin paikalliset raivostuivat 14-vuotiaan tytön raiskaustapauksesta, jonka epäiltynä oli kaksi romanimiestä. Romanit pakenivat Danilovgradista ja heidän asumuksensa poltettiin. Nykyisin lähes 40 % romaneista on työttömiä ja monet heistä asuvat paikoissa, joissa ei ole esimerkiksi puhdasta vettä. Maailmanpankin mukaan noin puolet romaneista on myös köyhyysrajan alapuolella. Erityisen huono tilanne on epävirallisissa asumuksissa asuvilla yleensä Kosovosta kotoisin olevilla romaneilla.
Kulttuuri

Romanit ovat jääneet varsin vähälle huomiolle Montenegrossa. Heillä on oma järjestönsä, mutta sen toiminta on ollut rajoittunutta. Romaninkielisiä kouluja tai sen tuntiopetusta ei ole. Alle 10 % romanilapsista käy koulua ja koulua käyvätkin eristyvät usein muista yhteisen kielen puuttuessa. Suurin osa Montenegrossa nykyisin asuvista romaneista on uskonnoltaan muslimeja .
Kartta suurimmista etnisistä ryhmistä alueittain vuoden 2003 väestönlaskennan mukaan. Romanit kartalla ruskealla.
Montenegron Yhdysvaltain suurlähetystön työntekijän ottama kuva romanilapsista.
Moment Musical

| Moment Musical Heikki Sarmanto, Tapani Kansa, Maija Hapuoja |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1978
 Julkaistu: 1978
 Formaatti: LP
 Tuottaja(t): Tommi Liuhala
 Tyylilaji: jazz
 Kesto: 49.02
 Levy-yhtiö: Hi-Hat
Muut kannet

Listasijoitukset
  Suomi: Ei listasijoitusta.
Heikki Sarmannon muut julkaisut
| Syksy ja muita lauluja 1976 | Moment Musical 1978 | New Hope Jazz Mass 1979 |
Tapani Kansan muut julkaisut
| Rokkivaari Hotanen 1978 | Moment Musical 1978 | Sua rakkaus odottaa 1979 |
Moment Musical on Heikki Sarmannon jazzalbumi vuodelta 1978. Se sisältää Sarmannon säveltämiä lauluja, jotka perustuvat Eino Leinon teksteihin. Albumin laulusolisteina ovat  Tapani Kansa ja Maija Hapuoja.
Kappaleet

Kaikki sävellykset Heikki Sarmanto.
Kappaleet > A-puoli

Yli metsän koitti jo aamunkoi – 4.21
Hyljätyn valitus – 6.07
Meri kuutamolla – 2.58
Moment Musical – 2.03
Hautaus – 5.30
Iltarukous – 3.35
Kappaleet > B-puoli

Minä metsän polkuja kuljen – 3.59
Marjatan laulu – 5.27
Talvilaulu – 2.59
Hanget soi – 2.54
Kun kello soi – 4.03
Rauha – 5.03
Muusikot

Tapani Tamminen – basso
Aino Porra – englannintorvi
Matti Koskiala – rummut, lyömäsoittimet
Juhani Aaltonen – huilu, saksofoni
Esa-Pekka Salonen – käyrätorvi
Heikki Laurila – kitara
Maija Hapuoja – laulu (raidat: A3, A6, B1, B2, B4 ja B6)
Tapani Kansa – laulu (raidat: A1, A2, A4, A5, B3 ja B5)
Heikki Sarmanto – piano
Jouset – Erkki Hiltunen, Jorma Bergman, Jouni Heinonen, Karoly Garam, Mikko Luolajan-Mikkola, Olli Kangas, Seppo Ristolainen, Ulf Hästbacka
Muusikot > Tuotanto

Tommi Liuhala – tuottaja
Iain Churches – äänitys
Aiheesta muualla

Moment Musical discogs.com -sivustolla
USS Montgomery (C-9)

| USS Montgomery |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Columbia Iron Works, Baltimore
Kölinlasku:  helmikuu 1890
Laskettu vesille:  5. joulukuuta 1891
Palveluskäyttöön:  21. kesäkuuta 1894
Poistui palveluskäytöstä:  16. toukokuuta 1918
Loppuvaihe:  myyty 14. marraskuuta 1919
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 105 t (standardi) 2 247 t (kuormattu)
Pituus:  82,25 m
Leveys:  11 m
Syväys:  4,42 m
Koneteho:  5 400 ihp
Nopeus:  17 solmua
Miehistöä:  279
Aseistus
Aseistus:  2 × 6"/40 tykkiä 8 × 5"/40 tykkiä 6 × 6 naulan tykkiä 2 × 1 naulan tykkiä 2 × .45" Gatling-konekivääriä 3 × 18" torpedoputkea
USS Montgomery (runkonumero C-9) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1891 vesille laskettu Montgomery-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Columbia Iron Worksiltä Baltimoresta Marylandistä, missä köli laskettiin helmikuussa 1890. Alus laskettiin vesille 5. joulukuuta 1891 kumminaan neiti sophia Smith ja otettiin palvelukseen 21. kesäkuuta 1894 Norfolkin laivastontelakalla päällikkönään Charles W. Davis.
Palvelus

Alus liitettiin palvelukseen otettaessa Pohjois-Atlantin laivueeseen ja palveli Yhdysvaltain itärannikolla ja Karibianmerellä. Espanjan–Yhdysvaltain sodassa alus risteili huhtikuussa 1898 lähellä Kuubaa ja Haitia ja toukokuussa se liittyi Havannaa piirittävään laivastoon. Alus valtasi 5. toukokuuta kaksi alusta, Lorenzon ja Frasquiton. Alus myös tulitti viikkoa myöhemmin espanjalaisten hallussa pitämiä linnakkeita.
Huhtikuussa 1899 alus siirrettiin Etelä-Atlantin laivueeseen, jolloin se operoi pitkin Etelä-Amerikan Atlantin puoleista rannikkoa ennen paluutaan Yhdysvaltoihin. Alus poistettiin palveluksesta 15. syyskuuta 1900 New Yorkissa.
Alus palautettiin palvelukseen 15. toukokuuta 1902, jolloin se liitettiin Pohjois-Atlantin laivueen Karibian-divisioonaan. Alus oli Länsi-Intian saaristossa, kunnes se poistettiin palveluksesta 15. syyskuuta 1904 Philadelphiassa.
Alus palautettiin palvelukseen 2. tammikuuta 1908, ja se operoi 5. laivastoalueella torpedoiden koealuksena. Vuosina 1914–1918 alus kuului Maryland Naval Militiaan. Alus nimettiin 14. maaliskuuta 1918 uudelleen USS Annistoniksi ja se liitettiin Yhdysvaltain laivaston partio-osaston 2. divisioonaan valvomaan merialuetta ja suojaamaan saattueita Atlantin rannikolla ja Karibianmerellä. Alus poistettiin palveluksesta 16. toukokuuta 1918 Charlestonissa Etelä-Carolinassa. Alus poistettiin 25. elokuuta 1919 alusluettelosta ja myytiin 14. marraskuuta.
Charles Moore

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Helsingin kesäolympialaiset 1952. |  Helsingin kesäolympialaiset 1952. |  Helsingin kesäolympialaiset 1952. |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | 400 m aidat |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1952 | 4×400 m |  |
Charles Hewes Moore, Jr. (12. elokuuta 1929 Coatesville, Pennsylvania – 8. lokakuuta 2020 Laporte, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen 400 metrin aitajuoksija ja olympiavoittaja.
Charles Moore hallitsi 400 metrin aitajuoksua vuodet 1949–1952. Hän voitti tuona aikana kaikki 23 aitakilpailuaan. Jo uransa kolmannessa aitakilpailussa vuonna 1949 hän sivusi maailman kaikkien aikojen toiseksi parasta aikaa 51,1 s. Hän oli maailmantilaston ykkönen myös vuosina 1950 (51,5 s), 1951 (51,4 s) sekä 1952, jolloin hän olympiakarsinnoissa juoksi uransa parhaan ajan 50,7 s jääden vain yhden kymmenyksen päähän maailmanennätyksestä. Kaikkiaan hän alitti 51 sekunnin rajan viisi kertaa.
Helsingin 1952 olympialaisissa Moore voitti kultaa ajalla 50,8 s, johon hän ylsi loppukilpailun lisäksi jo puolivälierissä. Hän sai hopeaa 4 × 400 metrin viestijuoksussa, jossa hän kolmannella osuudella joutui päästämään Jamaikan Herb McKenleyn ohitseen.
Moore käytti ensimmäisenä aitajuoksijana 13 askeleen rytmiä aitaväleillä. Hän totesi leikkisästi aitajuoksussa menestymisensä salaisuudeksi, että hänen 6-vuotiaana loukkaamansa jalan tikkeihin oli käytetty kengurunnahkaa. Hänen isänsä Charles ”Crip” Moore oli 110 metrin aitajuoksussa Yhdysvaltain joukkueen varamiehenä Pariisin 1924 olympialaisissa.
Henkilökohtaiset ennätykset

400 metrin aitajuoksu 50,7 s
220 jaardin aitajuoksu (suoralla) 22,7 s
440 jaardia 47,0 s
Mongolit

Mongolit ovat itäaasialainen kansa, joka puhuu mongolilaisia kieliä. Mongoleita on noin 10 miljoonaa, joista 2,4 miljoonaa Mongoliassa, 5,8 miljoonaa Kiinan Sisä-Mongoliassa ja 500 000 Venäjällä. Mongolit olivat yksi Mongolivaltakunnan perustaneista heimoista.
Historia

Mongolit polveutuvat nykyisten Mongolian ja Siperian alueilla eläneistä nomadikansoista. He olivat vielä ennen 1200-lukua vain pieni ja epämerkittävä ryhmä muiden saman alueen nomadikansojen joukossa. Nimitys mongoli tulee ehkä mengwu-heimon nimestä, joka kuului shiwei-kansaan 900-luvulla. Mongolit alkoivat käyttää itsestään tätä nimitystä vasta 1200-luvulla Kublai-kaanin aikana 40 vuotta Tšingis-kaanin jälkeen. Sana tarkoittaa mongolin kielessä hopeaa ja kiinassa hirviömäistä tai kannibaalia.
Tšingis-kaani yhdisti 1200-luvulla mongoliheimot ja monet muut nomadiheimot. Hän perusti kauhua herättäneillä valloitusretkillään valtavan Mongolivaltakunnan, joka ulottui Koreasta Wieniin ja Siperiasta Kaakkois-Aasiaan. Mongolit hallitsivat Kiinaa sadan vuoden ajan Yuan-dynastiana ja siirsivät pääkaupunkinsa Karakorumista Pekingiin. Kublai-kaanin kuoltua 1294 Mongolivaltakunta jaettiin neljään kaanikuntaan, jotka olivat Kiinan Yuan-dynastia, Venäjän Kultainen orda, Persian Il-kaanien valtakunta ja Keski-Aasian Tšagatain kaanikunta. Kaanikuntien kaaduttua mongolit jatkoivat nomadista elämäänsä Mongolian aroilla. Kiinalaiset rakensivat pohjoisrajoilleen Kiinan muurin suojaksi tulevilta hyökkäyksiltä.
Mongolivaltakunnan peruja on se, että mongolikansoja elää nykyisinkin eri puolilla Venäjää, Kiinaa ja muuta Aasiaa. Mongolit ovat myös sulautuneet paikallisiin väestöihin, ja yksi Tšingis-kaanin aikoihin elänyt mies on periyttänyt Y-kromosominsa peräti kahdeksalle prosentille kaikista Aasian miehistä.
Mantšut valloittivat Mongolian ja koko Kiinan vuonna 1644. Ulko-Mongolia itsenäistyi Kiinan vallasta vuonna 1911 ja uudelleen vuonna 1921, minkä jälkeen Mongolia on ollut itsenäinen valtio. Mongolian eteläpuolella sijaitseva Sisä-Mongolia kuuluu edelleen Kiinalle, mutta etnisten kiinalaisten muuttoliikkeen seurauksena sen väestöstä mongoleja on enää 17 prosenttia. Mongolian valtion asukkaista noin 90 prosenttia on khalkhamongoleja.
Talous ja kulttuuri

Mongolit ovat perinteisesti nomadeja tai puolinomadeja paimentolaisia, jotka ovat paimentaneet hevosia, vuohia, lampaita, nautoja ja kameleita. Myös metsästyksestä on saatu elantoa. Laajamittaiseen maanviljelyyn Mongolian ankarat ilmasto-olot eivät ole sopineet, mutta jokien lähettyvillä on viljelty viljaa, juureksia ja omenoita. Koska Mongolia sijaitsee Euroopan ja Kiinan kauppareiteillä, moni mongoli on toiminut kauppiaana myyden eläintuotteita.
Naadam on mongolien perinteinen juhla, jossa miehet kisailevat jousiammunnassa, painissa ja ratsastuksessa.
Yhteiskunta

Mongolien perinteinen heimoyhteiskunta koostui patrilineaarisesta laajennetusta perheestä, usean perheen muodostamasta ail-perheryhmästä, 200–600 perheen muodostamasta klaanista, sekä 20–30 tuhannen perheen muodostamasta heimosta. Nykyisin noin puolet mongoleista asuu kaupunkialueilla.
Uskonto

Mongolit harjoittivat šamanismia, johon liittyi usko taivaanjumala Tengriin. Kuolleensa mongolit hautasivat jättämällä ruumiit villieläinten syötäväksi. Valloittamillaan alueilla mongolit kääntyivät paikallisiin uskontoihin, kuten islamiin, buddhalaisuuteen ja taolaisuuteen. Nykyisen Mongolian väestö on etupäässä buddhalaisia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mongolit Wikimedia Commonsissa
Paini on mongolien perinteinen suosikkilaji etenkin naadam-juhlissa.