stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neron sota Parthiaa vastaan
Parthialaisten vastahyökkäys > Rhandeian taistelu

Corbulo oli rakennuttanut sillan Eufratin yli, asettanut heittokonein varustettuja laivoja jokeen ja ryhmittänyt armeijansa joen törmälle. Vologases oli aikonut hyökätä Syyriaan, mutta huomatessaan, että Corbulon joukot olivat hyvin varustautuneita, hän siirsikin päävoimansa Armeniaan. Paetus oli samalla hyökännyt Armeniaan ja ottanut mukaansa vain kaksi legioonaa, IV Scythican ja XII Fulminatan. Corbulo hyökkäsi samalla Eufratin yli Mesopotamiaan. Paetuksen joukot marssivat Taurusvuorten läpi kohti Tigranocertaa ja valtasivat useita parthialaisten linnakkeita. Paetus oli kuitenkin järjestänyt joukkojen huollon puutteellisesti, ja roomalaisten oli peräännyttävä länteen talvehtiakseen Kappadokian rajalla. Lisäksi legioonat olivat hajallaan ja Paetus oli myöntänyt paljon lomia upseereilleen, joten roomalaiset eivät olleet valmiita kohtaamaan vihollista. Paetus joutui paniikkiin nähdessään parthialaiset ja asettui asemiin Rhandeiaan.
Moni erillään ollut roomalaisosasto kärsi tappion, jolloin Paetus luopui ajatuksesta ryhtyä taisteluun. Roomalaiset saarrettiin heidän hätäisesti rakentamiinsa asemiin Rhandeiassa. Paetus lähetti avunpyyntöjä Corbulolle, joka lähtikin pian liikkeelle joukkoineen, mutta Paetus oli jo antautunut ennen kuin Corbulo ehti avuksi. Corbuloa syytettiin siitä, että hän olisi hidastellut tahallaan saadakseen lisää kunniaa Paetuksen pelastamisesta. Ehdot olivat roomalaisille häpeälliset: Paetus suostui vetämään kaikki joukkonsa pois Armeniasta ja luovuttamaan linnoitukset ja niiden varastot parthialaisille. Legioonalaiset joutuivat myös rakentamaan sillan Arsaniasjoen yli, jolloin Vologases saisi ylittää sen norsun selässä. Varmuuden vuoksi hän kuitenkin antoi eläimen kahlata joen poikki, sillä hän pelkäsi sillan sortuvan. Tacitus kertoo, että huhujen mukaan parthialaiset panivat roomalaiset sotilaat kulkemaan ikeen alta, mikä oli suuri nöyryytys.
Pakomatkaa muistuttavan perääntymisen aikana roomalaiset joutuivat jättämään haavoittuneet ja sairaat jälkeensä. Armenialaiset myös rosvosivat vapaasti roomalaisten kuormastoa. Lyödyt legioonat palasivat lopulta takaisin leireihinsä ja Corbulo takaisin Syyriaan. Paetus yritti suostutella Corbuloa hyökkäämään kanssaan Armeniaan, mutta tämä kieltäytyi, koska ei Syyrian maaherrana ollut oikeutettu tunkeutumaan sinne.
Corbulon paluu ja rauhansopimus

Vologases vaati, että roomalaiset vetäytyisivät Eufratin vastarannalle perustamastaan sillanpääasemasta Syyriaan. Corbulo vaati puolestaan, että parthialaisten olisi ensin vetäydyttävä Armeniasta, mihin he suostuivatkin. Roomaan lähetettiin uusi parthialainen lähetystö. Roomassa tilanteen vakavuutta ei vielä ymmärretty, sillä Paetus oli raporteissaan vähätellyt tappioitaan. Parthialaisten vaatimukset ja erään centurion kuulustelut paljastivat kuitenkin todellisen tilanteen. Tacituksen omin sanoin Nero päätti "ottaa ennemmin vaarallisen sodan riskin kuin alistua häpeälliseen rauhaan". Syyriaan nimitettiin uusi maaherra Gaius Cestius Gallus, ja Armenian sota annettiin uudestaan Corbulon vastuulle. Corbulolle annettiin ennenkuulumattoman suuret valtuudet, ja hänen komentoonsa siirrettiin Legio XV Apollinaris Germaniasta. Hänen komennossaan oli yhteensä seitsemän legioonaa, apujoukkoja sekä lippukuntia Egyptistä ja Tonavalta. Rhandeiassa tappion kärsineet IV Scythica ja XII Fulminata siirrettiin kuitenkin Syyriaan varuskuntajoukoiksi. Corbulo järjesti uskonnollisen seremonian armeijan puhdistamiseksi ja piti puheen, jossa luetteli menestyksiään ja syytti Paetusta tämän tappioista Rhandeiassa.
Keväällä 63 Corbulo hyökkäsi taas Armeniaan neljän legioonan (III Gallica, V Macedonica, VI Ferrata ja XV Apollinaris) voimin. Parthialaiset solmivat mieluummin rauhan kuin olisivat käyneet taisteluun näin suurta ja hyvin johdettua armeijaa vastaan. Osapuolet sopivat tapaamisesta Rhandeiassa mukanaan 20 miehen saattue. Ne tekivät kompromissin, jonka mukaan vastedes Armenian kuningas olisi parthialainen prinssi mutta hänen nimittämisensä vaatisi hyväksynnän roomalaisilta. Näin Armeniasta tuli puskurivaltio Parthian ja Rooman välille. Tiridates laski diadeeminsa Neron patsaan juureen ja suostui matkustamaan Roomaan ottaakseen sen uudestaan vastaan Nerolta. Molemmat armeijat järjestivät paraatin esitelläkseen voimaansa, ja Corbulo selitti parthialaisille Rooman armeijan organisaatiota ja kuria. Corbulo käski Paetuksen pojan johtaman osaston haudata Rhandeian taistelussa kaatuneiden miesten jäännökset.
Sodan jälkeen

Vuonna 66 Tiridates matkusti parthialaisten ja roomalaisten ylimysten kanssa Roomaan, missä hän otti vastaan diadeeminsa. Nero käytti tilaisuutta hyväkseen lisätäkseen suosiotaan ja järjesti tapahtuman kunniaksi suuret ja kalliit juhlat. Januksen temppelin ovet suljettiin sen merkiksi, että valtakunnassa vallitsi nyt rauha. Nero lähetti myös käsityöläisiäselvennä auttamaan Tiridatesta Artaksatan jälleenrakentamisessa. Vologases piti yllä hyviä suhteita Rooman keisariin Vespasianukseen ja tarjosi hänelle 40 000 ratsujousimiestä avuksi sodassa Vitelliusta vastaan. Vaikka roomalaiset pystyivätkin valloittamaan Armenian, poliittisesti heillä ei ollut enää vaihtoehtoisia ehdokkaita Armenian valtaistuimelle. Armeniaa hallitsivat vastedes iranilaiset hallitsijat, ja vaikka Armenia oli nimellisesti Rooman vasalli, se joutui parthialaisten vaikutusvaltaan. Myöhemmät antiikin historioitsijat, kuten Festus, katsoivat Neron menettäneen Armenian parthialaisille. Rauha Parthian ja Rooman välillä kesti viisikymmentä vuotta. Se ei tosin ratkaissut Armenian kysymystä, ja alue tuli vielä vastaisuudessakin olemaan kiistakapula Rooman ja Parthian sekä myöhemmin sassanidien välillä.
Sota oli myös osoittanut, ettei Augustuksen perustama puolustusjärjestelmä idässä ollut enää kunnollinen. Alue organisoitiin lähivuosina uudelleen: legioonien määrää lisättiin, ja klienttikunnista tehtiin Rooman provinsseja. Samalla Rooman vaikutusvaltaa Kaukasian Iberiassa ja Albaniassa lisättiin tavoitteena Armenian strateginen saartaminen.
Patsaan uskotaan esittävän Gnaeus Domitius Corbuloa tai mahdollisesti Cassiusta.
Kohokuva, joka esittää parthialaista ratsastavaa jousiampujaa.
Vuodet 61–63. Tigranocertan piiritys ja Rhandeian taistelu
Roomalainen as vuodelta 66. Oikealla kuvattuna Januksen temppeli, jonka ovet ovat suljettuina valtakunnassa vallitsevan rauhan merkiksi. Rauhaa ei kuitenkaan kestänyt kauan, sillä jo samana vuonna syttyi ensimmäinen juutalaissota ja monet Armeniassa taistelleet legioonat lähetettiin juutalaiskapinallisia vastaan.
Niilo Pielinen

Niilo Pielinen, lokki ja kissa. Copyright Marsu by Franquin
Niilo Pielinen (Gaston Lagaffe) on belgialaisen sarjakuvantekijän André Franquinin vuonna 1957 Spirou-lehteen luoma sarjakuvahahmo. Gaffe tarkoittaa ranskaksi kömpelystä.
Pielinen on Ranskassa hyvin suosittu. Franquin piirsi Niilo Pielistä kuolemaansa saakka vuoteen 1997, tosin epäsäännöllisesti 1980-luvun alusta.
Pielisen työnkuva Journal de Spiroussa on aina ollut hieman epäselvä, mutta usein hänen työnään oli postin läpikäyminen, minkä ohella hän on pitänyt huolta ainakin arkistosta. Suuren osan työajastaan hän käyttää ”hupaisiin pikku kokeisiinsa”. Niilo ja hänen lemmikkinsä (kissa ja naurulokki) estävät myös toistuvasti Fantasiota ja häntä myöhemmin Niilon esimiehenä seurannutta Kursiota (Léon Prunelle) allekirjoittamasta sopimusta johtaja Pappenskiöldin (Monsieur Demesmaeker) kanssa. Tilintarkastaja Alakielo (Monsieur Boulier) tekee toistuvasti käyntejä toimistoon, ja hän onkin suositellut kustannusjohtajalle työntekijöille vaarallisen työn lisää.
On arvoitus, miksi Pielistä ei ole erotettu; se tosin saattaa johtua siitä, ettei häntä liene koskaan virallisesti palkattukaan.lähde? Niilo vain asettui taloksi toimitukseen, koska lehti julkaisi hänen seikkailujaan sarjakuvina. Pielinen seurustelee sihteeri Johannan (Mademoiselle Jeanne) kanssa. Pielisen tunnetuin keksintö on soittoväline pielofoni, kieli- ja puhallinsoittimen yhdistelmä, jonka vähäinenkin soitto aiheuttaa esineissä ja rakenteissa valtavan resonoinnin saaden ikkunat särkymään, katot romahtamaan ja lentokoneet suistumaan reitiltään.
Ranskaksi Niilo huudahtaa aina hämmästyneenä ”M’enfin!”, suomeksi se on usein käännetty ”No mutta!”
Vuonna 1981 Ranskassa tehtiin Niilo Pielinen -elokuva Fais gaffe à la gaffe! Sen ohjasi Paul Boujenah ja pääosaa näytteli Roger Mirmont. Elokuva ei menestynyt.
Vuoden 2022 maaliskuussa ilmoitettiin Niilo Pielisen palaavan uuden piirtäjän, Marc Delafontainen (Delaf) piirtämänä. Franquinin tytär on lakiteitse pyrkinyt estämään sarjakuvan jatkamisen. Hänen mukaansa André Franquin ei olisi halunnut sarjakuvan jatkuvan kuolemansa jälkeen.
Suomessa on julkaistu myös parodia-albumi Niilo Pöljänen (Semic 1991).
Julkaisut > Lehdissä

Yksisivuisia, yleensä lehtien kolmansilla sivuilla:
Ruutu, 1973–1975
Non Stop, 1975–1979
Julkaisut > Albumit

Pieleen menee
No mutta, Niilo!
Kaikenkarvaisia keksintöjä
Jo tärppäsi, Niilo!
Eläimellistä menoa
Nero nukkuu...
Toimituksen tuholainen
Kolossaalinen koheltaja
Pelastukoon ken voi!
Lintsari vailla vertaa
Juoksupojasta terroristiksi
Pielisen pikavoitto
Toivoton tapaus.  ((Le bureau des gaffes en gros, 1972.) Suom. Vesa Nykänen)  Tampere:  Semic, 1993.  ISBN 951-876-285-6
Kenelle kellot soivat, Niilo?
Vaarallinen neropatti
Ampu tulee
Passipoliisin painajainen
Keksijöiden kuningas
Kootut stripit:
Niilo Pielinen 1.  (Suom. Antti Marttinen, Vesa Nykänen ja Jukka Torvinen)  Tampere:  Egmont, 2007.  ISBN 978-952-469-646-3
Niilo Pielinen 2.  (Suom. Antti Marttinen, Vesa Nykänen ja Jukka Torvinen)  Tampere:  Egmont, 2007.  ISBN 978-952-469-647-0
Niilo Pielinen 3.  (Suom. Heikki Kaukoranta ym)  Tampere:  Egmont, 2007.  ISBN 978-952-469-648-7
Niilo Pielinen 4.  (Suom. Heikki Kaukoranta ym)  Tampere:  Egmont, 2007.  ISBN 978-952-469-649-4
Niilo Pielinen 5.  (Suom. Heikki Kaukoranta, Antti Marttinen ja Vesa Nykänen)  Tampere:  Egmont, 2007.  ISBN 978-952-469-650-0
Niilo Pielinen 6.  (Suom. Heikki Kaukoranta, Antti Marttinen ja Vesa Nykänen)  Tampere:  Egmont, 2007.  ISBN 978-952-469-651-7
Niilo Pielinen 7.  (Suom. Kirsi Kinnunen)  Tampere:  Egmont, 2007.  ISBN 978-952-469-652-4
Muissa
Julkaisut > Muissa albumeissa

Trumf-sarja n:o 9: Viiruhännät: Villiä vauhtia viidakossa (1973, Semic), lisätarinassa nimellä "Vinksu ja Vonksu". Tiettävästi ensiesiintyminen Suomessa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Gaston Lagaffen virallinen kotisivu. (ranskaksi)
Suomennetut albumit. Kimmo Lakoman sivut.
Komulainen, Matti: Toisinajattelija Niilo Pielinen pitää pintansa Turun Sanomat.  24.3.2007.
Koivurinne, Wade: Niilo Pielinen on täällä! (Arkistoitu – Internet Archive) Kvaak.fi 21.5.2007.
Luettelo pikkuplaneetoista: 207001–208000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
207001:stä ja päättyen 208000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 193001–194000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
193001:stä ja päättyen 194000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Niinivesi (Äänekoski)

| Niinivesi |
| --- | --- |
 Niiniveden pohjoispäätä eli Pistesalmea Vanhan Vaasantien varrelta nähtynä.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Äänekoski
Koordinaatit:  62°33′13″N, 25°42′06″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Niiniveden valuma−alue (14.34)
Tulouomia:  Hirvasjoki, Kuorejoki
Laskujoki:  Yläjoki Kaakkolampeen 
Taajamat:  Äänekosken keskustaajama
Järvinumero:  14.341.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  93,9 m  
Pituus:  7,6 km  
Leveys:  2,4 km  
Rantaviiva:  30,751 km  
Pinta-ala:  5,77805 km²   
Tilavuus:  0,01986184 km³ 
Keskisyvyys:  3,44 m  
Suurin syvyys:  15,5 m  
Valuma-alue:  157,88 km²  
Saaria:  24 
:  Häkinsaari, Mankkisaari
 fiNiinivesi 
Niinivesi  on Keski-Suomessa Äänekosken keskustaajamassa sijaitseva järvi.
Maantietoa

Niiniveden pinta-ala on 578 hehtaaria eli 5,8 neliökilometriä, se on 7,6 kilometriä pitkä ja 2,4 kilometriä leveä. Järvellä on kartan mukaan 24 saarta. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 19,9 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0199 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 3,4 metriä ja suurin syvyys on 15,5 metriä. Sen rantaviivan pituus on 30,8 kilometriä. Silmämääräisesti noin puolet rannosta on metsämaata ja puolet peltomaata. Äänekosken keskustaajaman asuinalueista Kannelsuo sijaitsee Kierälahden itärannassa.
Vesistösuhteet

Niinivesi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Leppäveden–Kynsiveden alueen (14.3) Niiniveden valuma-alueella (14.34), jonka Niiniveden lähialueeseen (14.341) se kuuluu. Valuma-alueen pinta-ala on 158 neliökilometriä ja sen järvisyys on 8,12 %.Järven vedenpinnan korkeus on 93,9 metriä mpy.
Luettelo pikkuplaneetoista: 198001–199000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
198001:stä ja päättyen 199000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 20001–21000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 20001:stä ja päättyen 21000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 204001–205000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
204001:stä ja päättyen 205000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Niittykummun koulu

| Niittykummun koulu |
| --- | --- |
 Koulun etupiha
Sijainti:  Niittykumpu, Espoo
Tyyppi:  alakoulu
Perustettu:  1948
Rehtori:  Maija Sinisalo
Luokat:  1–6
Oppilaita:  noin 400
Verkkosivut
Niittykummun koulu on Espoon Niittykummussa sijaitseva noin 400 oppilaan alakoulu. Syksyllä 1948 aloittanut koulu oli Etelä-Espoon ensimmäinen kansakoulu. Sen rehtori on Maija Sinisalo.
Koulun takajulkisivu
Historia

Niittykummun koulua ja opettajien asuntolaa alettiin rakentaa vuonna 1947 Gräsan kartanon maille Jorvaksentien (nykyinen Länsiväylä) pohjoispuolelle arkkitehti Erich von Ungern-Sternbergin suunnittelemana. Koulurakennuksessa toimi myös Mankkaan ruotsin- ja suomenkielinen koulu, joka nimi muuttui myöhemmin Gräsan kansakouluksi. Koulua laajennettiin 1954 saman arkkitehdin piirtämällä voimistelu- ja juhlasalisiivellä sekä toisella opettaja-asuntolalla. Samaan aikaan koulun nimi muuttui Olarin kansakouluksi, ja ruotsinkieliset oppilaat siirtyivät omaan kouluunsa Matinkylään. Koulun nimi vaihtui vielä Niittykummun kouluksi Espoon siirtyessä peruskoulujärjestelmään. Koulu on toiminut siitä lähtien peruskoulun alakouluna.
Aiheesta muualla

Niittykummun koulun sivut Espoon kaupungin sivustossa
Hagerlund.net: Espoon koulut: Niittykummun koulu
Luettelo pikkuplaneetoista: 214001–215000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
214001:stä ja päättyen 215000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Nika-kapina

Nika-kapina (m.kreik. ἡ στάσις τοῦ Νίκα) tapahtui Bysantin valtakunnan pääkaupungissa Konstantinopolissa tammikuussa 532. Kapinan yhteydessä suuria osia kaupungista paloi maan tasalle ja peräti 30 000–50 000 ihmistä sai surmansa.
Antiikin Roomassa ja Bysantissa hevosurheilu oli suosittua ja vaunukilpa-ajojen katsojat olivat järjestäytyneet niin sanottuihin sirkuspuolueisiin. Roomassa puolueita oli ollut neljä, ja ne oli nimetty suosikkijoukkueen käyttämän värin mukaan. 500-luvun Bysantissa oli vain jäljellä kaksi puoluetta, ”siniset” ja ”vihreät”. Kummallakin puolueella oli paljon vaikutusvaltaa. Sirkuspuolueita voitaisiin verrata niin huligaaneihin kuin poliittisiin puolueisiinkin. Sinisten johtajat edustivat maanomistajaluokkaa ja vihreiden johto lähinnä kauppaa ja teollisuutta.
Puolueiden jäsenillä oli muun muassa tapana huudella keisarille omia vaatimuksiaan kilpa-ajojen yhteydessä. Konstantinopolin hippodromi oli tavallaan koko kaupungin olohuone. Puolueiden kannattajissa oli myös korkea-arvoisia henkilöitä. Esimerkiksi keisari Justinianus I oli sinisten kannattaja. Sirkuspuolueilla oli tapana mellakoida ja esimerkiksi keisari Anastasioksen aikana tapahtui peräti kymmenen mellakkaa, jotka voidaan liittää sirkuspuolueisiin.
Konstantinopolin palatsi- ja hippodromialue.
Nika-kapinan taustana oli se, että vuonna 531 eräät sinisten ja vihreiden edustajat tuomittiin murhasta ja heidät oli tarkoitus hirttää. Muutama tuomittu pääsi karkaamaan 10. tammikuuta 532. He pakenivat kirkkoon, jonka ympärille kerääntyi kiihtynyt ihmisjoukko. Keisari Justinianus neuvotteli juuri rauhasta persialaisten kanssa ja nyt pääkaupungissa oli samalla syntynyt mahdollinen kriisi. Kansa oli myös raivoissaan korkeasta verotuksesta. Rauhoittaakseen tilannetta Justinianus julisti kilpa-ajot pidettäväksi 13. tammikuuta ja perui tuomiot.
Kilpa-ajot pidettiin niin kuin oli luvattu. Aluksi ihmiset vain huusivat erilaisia solvauksia Justinianukselle, mutta päivän lopulla katsojat alkoivat huutaa ”Nika!” (suom. ”Voitto!”) tavanomaisten ”vihreä” ja ”sininen”-huutojen sijaan. Tämän jälkeen alkoi yleinen mellakka. Ihmismassat yrittivät hyökätä keisarilliseen palatsiin, mutta eivät onnistuneet. Seuraavien päivien ajan palatsi oli käytännössä piiritettynä.
Eräät senaattorit näkivät nyt tilaisuutensa päästä eroon Justinianuksesta, jota pidettiin nousukkaana. Senaatin tukemana mellakoitsijat vaativat, että Justinianus erottaisi kansan erityisesti vihaamia virkamiehiä. Nämä olivat verotuksesta vastaava prefekti Johannes Kappadokialainen ja lainsäädännön uudelleenkirjoittamisesta vastaava kvestori Tribonianus. Lopulta he julistivat uudeksi keisariksi Hypatiuksen, joka oli entisen keisari Anastasiuksen veljenpoika.
Justinianus oli jo valmis pakenemaan pääkaupungista, mutta keisarinna Theodora sai hänet jäämään paikalleen. Tämän jälkeen Justinianus määräsi kenraalinsa Belisariuksen ja kamariherra Narseksen kukistamaan kapinan. Kapinalliset saatiin koottua Hippodromiin, jossa heistä teloitettiin arviolta 30 000. Myös kapinalliset senaattorit ja Hypatius teloitettiin.
Niitty-yökkönen

| Niitty-yökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Tarhayökköset Hadeninae
Suku::  Cerapteryx
Laji::  graminis
Kaksiosainen nimi
 Cerapteryx graminis  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Niitty-yökkönen Wikispeciesissä   Niitty-yökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Niitty-yökkönen (Cerapteryx graminis) on yökkösten heimoon kuuluva perhoslaji. Sen toukka eli niittymato tunnetaan pelloille ja nurmikoille haittaa aiheuttavana tuhohyönteisenä.
Koko ja ulkonäkö

Niitty yökkösen siipien kärkiväli on n. 25–35 mm ja niiden pohjaväri vaihtelee. Lajin kuitenkin tunnistaa helposti vaaleasta pitkittäisviirusta, joka kulkee siiven takanurkasta etusiiven tyveen. Niitty-yökkösen naaras on koirasta isompi, ja molemmilla siipien pohjaväri vaihtelee harmaasta tai vaaleanruskeasta tummanpunaruskeaan.
Toukka on 3–4 senttiä pitkä ja väriltään aluksi vaaleanruskea ja vanhempana tummanruskea. Toukan ruumiissa on seitsemän vaaleaa, kellanharmaata pitkittäisjuovaa ja sen alapuoli on kellahtava.
Levinneisyys ja lentoaika

Yleinen koko Suomessa. Lentää heinä- ja elokuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Perhoset viihtyvät heinä-elokuun iltoina esimerkiksi katulamppujen läheisyydessä. Laji on levinnyt ympäri Suomea ja perhonen on aktiivinen myös päiväsaikaan. Niitty-yökkösen toukat vahingoittavat merkittävästi heinänurmia. Ne saattavat jopa kaluta kokonaisen heinäpellon paljaaksi. Niitä torjuttiin muun muassa kaivamalla jyrkkäreunaisia ojia niityille. Nykyisillä viljelymenetelmillä ne eivät enää pääse aiheuttamaan suurta haittaa pelloille, vaikka ovatkin hyvin yleisiä Suomessa.
Talvehtiminen tapahtuu munana heinämättäässä.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat nurmilauha (Deschampsia cespitosa), metsälauha (Deschampsia flexuosa) sekä erilaiset nadat (Festuca sp.).
Luettelo pikkuplaneetoista: 21001–22000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 21001:stä ja päättyen 22000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Niisnova

| Niisnova Нежново, Nežnovo |
| --- | --- |
 vaakuna
 Niisnova
 Koordinaatit: 59°41′19″N, 28°47′2″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  153,23 km²
Väkiluku (2018):  944
 
 Kunnan sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Niisnovan kunta Jaaman piirin kartalla.
Niisnova (ven. Нежно́во, Nežnovo) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Jaaman piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Siestajoen varrella 50 kilometriä Jaamasta koilliseen. Kunnassa on 944 ja kylässä 308 asukasta (vuonna 2018).
Maantiede

Niisnovan kunnan pinta-ala on 153,23 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä ja lounaassa Jaaman piirin Kattilan ja luoteessa Viistinän kuntiin, pohjoisessa Suomenlahteen ja idässä Lomonosovin piirin Kaprion kuntaan. Pinta-alasta 61,3 % on metsää, 28,3 % maatalousmaata, 6,8 % vesistöjä ja 3,2 % asuinaluetta.
Kunta sijaitsee Suomenlahden rannan ja muinaisen rantavallin välisellä alangolla. Pinnanmuodostusta leimaavat kukkulat ja harjut sekä kumpuileva tasanko. Tärkeimmät vesistöt ovat Kaprionlahti, Koppananjärvi ja Siestajoki. Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve, hiekka ja sora. Kunnan alueella sijaitsee osa Kattilan rauhoitusalueesta.
Asutus

Kuntaan kuuluu 21 kylää: Ikäpäivösi, Ilmola, Järvenperä (ven. Zaozerje), Keski-Raikkova (Sredneje Raikovo), Kolokka (Golovkino), Koppana, Kylmäoja (Holodnyje Rutšji), Luisina (Luizino), Muiskula, Namasteri, Niisnova, Novoje Ustje, Nurmisto, Paavela (Pavlovo), Peipiä (Peipija), Pieni-Raikkova (Maloje Raikovo), Pätsinä (Pjattšino), Suuri-Raikkova (Bolšoje Raikovo), Suuri-Somero (Bolšoje Stremlenije), Taatsoi (Semeiskoje) ja Vassakara. Puutarhapalsta- ja huvila-alueita on seitsemän.
Niisnova on väkiluvultaan Jaaman piirin pienin kunta (yksi prosentti piirin väestöstä). Sen asukasmäärä on kuitenkin kasvanut muuttovoiton ansiosta. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan 3 810 henkeä.
Historia

Alue on entistä inkerikkojen, vatjalaisten ja inkerinsuomalaisten asuinseutua. Inkerikot olivat tunnettuja saviesineiden valmistajina. Nykyään heidän jälkeläisensä ovat venäläisiin. Suomalaiset kuuluivat Kaprion, Kattilan ja Soikkolan luterilaisiin seurakuntiin. Järvenperän kylässä oli Soikkolan seurakunnan kirkko. Niisnovan kartanossa on syntynyt ja viettänyt lapsuutensa venäläinen taiteilija Orest Kiprenski.
Liikenne, talous ja palvelut

Kunnan läpi kulkevat Pietarin ja Ruutsian, Kaprion ja Ruutsian, Kattilan ja Nurmiston sekä Pätsinän ja Peipiän väliset maantiet. Kylistä on linja-autoyhteydet Jaamaan, Kattilaan, Laukaansuuhun ja Sosnovyi Boriin.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka tuottaa varsinkin viljaa ja vihanneksia. Koppananjärvellä toimii kalankasvattamo. Muita elinkeinoja ovat julkiset ja yksityiset palvelut. Yli puolet työvoimasta työskentelee Pietarissa, Sosnovyi Borissa tai Laukaansuun satamassa.
Niisnovan lapset käyvät koulua Kattilan taajamassa. Keskuskylän palveluihin kuuluvat kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema, posti ja kaksi kauppaa.
Matkailu ja nähtävyydet

Koppananjärven hiekkarannat ovat suosittu lomanviettopaikka. Järven läheisyydessä toimii lasten kesäleiri, Leningradin ydinvoimalan parantola ja kaksi lomakylää. Historialliset kohteet liittyvät muinaisten hautapaikkojen lisäksi Venäjän sisällissotaan ja toiseen maailmansotaan.