stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
NoTV

NoTV (ohjelmatiedoissa usein NO TV) oli Kolmoskanavalla vuosina 1990–1991 esitetty, Broadcastersin tuottama nuorten aikuisten ajankohtainen makasiiniohjelma. Maanantaista perjantaihin lähetettyä ohjelmaa juonsivat vuoropäivin Baba Lybeck ja Jussi Ratsula. Ohjelma nähtiin ensimmäisen kerran 3. syyskuuta 1990 ja viimeisen 24. toukokuuta 1991. Vuonna 1991 tuotettiin Kolmoskanavalle myös "NoTV music show".
Alle 30-vuotiaille kaupunkilaisnuorille suunnatussa ohjelmassa esitettiin musiikkivideoita, studiohaastatteluita, katugalluppeja sekä kolmen minuutin uutislähetys lähetyksen alussa sekä lopussa. Heimo Holopaisen huumorintajuisesti tulkitsema, subjektiivisesti uutisaiheita kommentoinut uutisankkuri Frank Pappa oli niin suosittu, että hän sai syksyllä 1991 oman nimikko-show’nsa Frank Pappa Show. Ulkomaiset musiikkivideot ja haastattelut koostettiin pääasiassa englantilaisen Vivid-musiikkiohjelman materiaalista.
NoTV:n rakenne oli tarkkaan mietitty, korostaen viihteen lisäksi ajankohtaisuutta. Ohjelma käsitteli päiväkohtaisia aiheita samaan tapaan kun Iltapäivälehdet, mutta sensaatioita ei kuitenkaan haettu. NoTV:n ohjelmablokki sisälsi myös ulkomaisia sarjoja. Maanantaisin näytettiin amerikkalaisen Me hirviöt (The Munsters) -komediasarjan jaksoja ja perjantain ohjelmistoon kuului amerikkalais-englantilainen "avantgardistinen kollaasiohjelma" Buzz. Ensimmäisenä vuotenaan ohjelman kesto oli 90 minuuttia, mutta seuraavana vuonna ohjelma-aika laski tuntiin.
NoTV:tä voidaan pitää MTV3-kanavalla vuosina 1995–2001 lähetetyn Jyrki-ohjelman eräänlaisena esikuvana ja ohjelman parissa työskenteli monta nykyistä mediapersoonaa. Tuottaja Juha Tynkkysen rooli helsinkiläisen radioasema Radio Cityn perustajajäsenenä ja toisena päätoimittajana toi NoTV:n toimitukseen monta Radio Cityn silloista toimittajaa. Yhteistyötä tehtiin myös ilmaisjakelulehti Cityn, Headline Oy:n ja tuotantoyhtiö VipVisionin kanssa. NoTV oli myös tuotantoyhtiö Broadcastersin ensimmäinen oma televisio-ohjelma. Sarjasta jäi elämään sananparsi "NoTV News, Frank Pappa, kosketelkaa toisianne", joka toistui lähetyksen lopussa.
Päätoimittaja

Juha Tynkkynen
Juontajat

Baba Lybeck
Jussi Ratsula
Toimittajat

Heimo Holopainen
Antti Isokangas
Sakke Järvenpää
Ripsa Koskinen-Papunen
Njassa
Kari Pyrhönen
Ruben Stiller
Mato Valtonen
Ohjaajat

Outi Larikko
Teija Paajamaa
Kuvaajat

Seppo Matilainen
Tomi Pulkkinen
Letti

Kolmella säikeellä letittäminen.
Hiuksiaan palmikoiva nainen Pierre-Auguste Renoirin maalauksessa vuodelta 1887.
Letti on punomalla kahdesta tai useammasta säikeestä valmistettu köysimäinen punos. Letittämällä valmistetaan esimerkiksi kampauksia (palmikko), pullapitkoja sekä vöitä tai koristenauhoja.
Tyypillisin letti tehdään kietomalla kolmea säiettä yhteen siten, että kummaltakin sivulta vuorotellen poimittu säie siirretään keskimmäisen säikeen yli. Tekniikka voidaan soveltaa myös neljälle, viidelle tai useammalle säikeelle.
Lettikampaukset

Hiuksiin tehtyä lettiä kutsutaan myös nimellä palmikko, jolloin yleensä viitataan yhden letin kampaukseen. Venäläisperäisellä sanalla kassa tarkoitetaan suomen itämurteissa letitettyä tukkaa. Muita lettikampauksia ovat:
Kranssi – hyvin pitkiin hiuksiin tehtävä kampaus, jossa letti kiinnitetään pinneillä kiertämään päätä seppeleen tai kruunun muotoon
Ranskalainen letti – otsahiuksista alkava letti, joka kulkee takaraivolle ja loppuu hiustenlatvoissa tavallisena palmikkona
Kalanruotoletti – kahtia jaetuista hiuksista tehty punos, jossa siirretään ensimmäisen osion reunasta pieni määrä hiuksia saman osan yli ja yhdistetään toiseen hiusosioon ja sama toistetaan toiselta puolelta, aina vuorotellen, kunnes muodostuu pienistä säikeistä koostuva kalanruotokuvio.
Lettikampaus purkautuu, ellei sitä kiinnitetä jonkinlaisella hiuskiinnikkeellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Letti Wikimedia Commonsissa
Pekka Kalli

| Pekka Kalli |
| --- | --- |
 Kalli keväällä 2024.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Pekka Hannu Henrik Kalli
Syntynyt: 28. heinäkuuta 1954 (ikä 70) Harjavalta
Kansalaisuus:  Suomi
Koulutus ja ura
Opinnot:  Filosofian tohtori, yhteiskuntatieteiden maisteri
Opettaja:  yliopettaja
Tutkimusalue:  filosofia
Tunnetut työt:  Cassirer ja uuskantilaisuus, Tampereen yliopisto, FITTY 56, Tampere 1995 (Väitöskirja)
Pekka Hannu Henrik Kalli (s. 28. heinäkuuta 1954 Harjavalta) on suomalainen filosofi, opettaja, valokuvaaja ja kirjallisuusbloggaaja. Hän toimi Oriveden opiston opettajana, vararehtorina ja johtajana vuosina 1979-1998  ja tämän jälkeen Tampereen ammattikorkeakoulun opettajankoulutuksessa yliopettajana 1998–2017.
Eläköidyttyään 2017 hän on jatkanut kallikuvat.fi kuvasivuston toimittamista ja kirjoittanut kirjallisuusblogeja vuonna 2005 aloittamaansa Taikavuori-  blogiin lukuisia kirja- ja kirjailija-aiheisia tekstejä. Kalli asuu  Porissa. Vanhemmat ovat Hannes Kalli (1913-1993 ) ja Eeva Kalli os. Sankkila (1921-2021), sisarukset Jukka Kalli (1946), Outi Meriläinen (1947)  ja Seija Kalli (1949).
Elämänvaiheet

Pekka Kalli syntyi harjavaltalaiseen autoilija- ja opettajaperheeseen. Hänen isänsä Hannes Kalli oli maanviljelijästä autoilijaksi ryhtynyt yksittäisyrittäjä ja äitinsä Eeva Maria Kalli os. Sankkila (1921-2021) kansakoulun opettaja. Perheen neljästä lapsesta Pekka Kalli on nuorin. Kalli kävi Harjavallassa neljäluokkaisen kansakoulun, viisiluokkaisen kunnallisen keskikoulun sekä muutaman vuoden Harjavallan lukiota huonolla menestyksellä.
Kalli kertoo oman filosofisen heräämisensä tapahtuneen lukiovuosina Harjavallassa. Kiinnostus filosofiaan kiinnittyi aluksi ajan yhteiskunnalliseen toimintaan. Ensimmäiset kiinnekohdat olivat lukiovuosina Franz Fanonin, Paolo Freiren ja Regis Debrayn suomennetut teokset, mutta myös Yrjö Ahmavaaran Yhteiskuntatieteen kyberneettinen metodologia teki vaikutuksen.
Samalla hippiliikkeen jälkikaiut ja kaunokirjallisuus vaikuttivat maailmankuvan muotoutumiseen. John Steinbeckin, William Faulknerin mutta myös Henry Millerin tuotanto jäi parhaiten mieleen lukiovuosilta. Sisarustensa tavoin Kalli osallistui lukioaikoina aktiivisesti Teiniliiton toimintaan. Kalli ei kirjoittanut koskaan ylioppilaaksi.
Lyhyen Harjavallan Valimossa automaattisorvarina työskentelyn jälkeen hän pyrki ja pääsi Tampereen yliopiston yhteiskunnalliseen jaostoon. Siellä hän suoritti vaadittavat lukiokurssit ja valmistui myöhemmin vuonna 1976 sosionomiksi pääaineenaan sosiaallipolitiikka (yleinen linja). Maisterintutkintonsa (yht.kand) hän suoritti sosiaalipolitiikka pääaineena 1979 ja väitteli filosofiasta tohtoriksi 1995 Tampereen yliopistossa.
Kalli aloitti opettajana Oriveden opistossa 1978 ja toimi sitten eri tehtävissä vuodesta 1979 aina vuoteen 1998. Kalli oli yhteiskunnallisten aineiden opettaja, vararehtori ja toimi vuoden opiston johtajana, kun Kansanvalistusseura, opiston omistajayhteisö, järjesteli toimintojaan uudella tavalla. Kalli johti Oriveden opiston opiskelijamäärältään suurinta, yhteiskunnallista linjaa ja oli perustamassa ja johti sittemin myös kaksivuotista kulttuuritoiminnan linjaa 1990-luvulla. (1, s.255-256) Oriveden opiston jälkeen hän siirtyi Tampereen ammattikorkeakoulun yhteydessä toimivaan Tampereen ammatilliseen opettajakorkeakouluun 1978 yliopettajaksi, josta toimesta hän jäi eläkeelle 2017. Yliopettajan tehtävään Kalli osallistui erityisesti verkkopedagogiikan kehittämiseen sekä valokuvan pedagogiseen käyttöön opetuksessa. Kansainväliseen toimintaan Kalli osallistui erityisesti ENTER-järjestössä (European association of educational institutions in the field of teacher training for secondary and higher vocational schools of agriculture, forestry, horticulture and related subjects). Hän toimi vuosien aikana  muun muassa  hallituksen jäsenenä.
Vuonna 2005 Kalli perusti Taikavuori-blogin. Siinä esitellään ja arvioidaan romaanin taidetta, muuta kirjallisuutta sekä kirjailijoita. Kalli on ollut aktiivinen valokuvaaja vuodesta 2005 alkaen. Monipuolisena kuvaajana tunnettu Kalli on julkaissut kuviaan kallikuvat.fi -sivustolla
Luottamustoimet

Kalli oli Aikuiskasvatuksen maailma -lehden päätoimittaja vuosina 2003-2006 ja Aikuiskasvatuksen vuosikirja -kirjan toimituskunnan jäsen vuosina 1991-2009. Hän osallistui kirjojen toimitukseen ja kirjoitti myös joitain ammattikasvatukseen liittyviä artikkeleja.
Yksityiselämä

Kalli oli naimisissa Helena Alamettälän  (1982-1994), lapset Aura (1983), Juuso (1985)  ja Joonas (1992), kanssa sekä Eila Kallin os. Latva kanssa vuodesta 2002-.
Näkemyksiä

Kirjallisuuden ja aiemman oppineisuuden sekä elämänkokemuksen perusteella Kalli luonnehtii omaa maailmankatsomustaan eklektiseksi liberaaliksi vasemmistolaiseksi humanismiksi. Perustana on 1970-luvulla muodostunut Karl Marxin, Frankfurtin koulun, eksistentialismiin ja fenomenologiaan perustuva ajattelutapa, kaunokirjallisuuden moninaisuus - eurooppalaisen valistuksen dialektiikkan kiemurainen polku. Modernin projekti ei ole Kallin mukaan ohi, vaikka historian lopusta on käyty vilkasta väittelyä pitkään post-hegeliläisessä filosofiassa.
Kirjallisia tuotoksia

Kalli, Pekka, Hegelin filosofian historian ja filosofian käsite. Kakkuri &Patoluoto (toim.): Hegel-tutkimuksia. Tutkijaliiton julkaisusarja 30, Helsinki 1984
Kalli, Pekka, Totuuden historia. G.W.F. Hegelin filosofianhistorian käsitteen ja esityksen tarkastelu. Toim. Juha Varto. Tampereen yliopisto, matemaattisten tieteiden laitoksen julkaisuja, A 210, Tampere 1989. (Lisensiaattityö)
Kalli, Pekka, Cassirer ja uuskantilaisuus. Analyyttisen ja historiallisen ongelma filosofiassa. Tampereen yliopisto, FITTY 56, Tampere 1995 (Väitöskirja)
Kalli, Pekka, Entäpä jos filosofia onkin mies … Teoksessa Koskinen ym. (toim.), Luonto toisena, toinen luontona. Kirjoituksia Lauri Mehtosen 50-vuotispäivän kunniaksi. Filosofisia tutkimuksia Tampereen yliopistosta 60. Tampere 1996
Lisäksi Kallin kirjoittamia artikkeleita on julkaistu useissa julkaisuissa ja hän on osallistunut kirjojen toimittamiseen.
Toisen triumviraatin sota Caesarin murhaajia vastaan

Toisen triumviraatin sota Caesarin murhaajia vastaan oli Rooman sisällissota joka käytiin vuonna 42 eaa. Sota käytiin toisen triumviraatin jäsenten (Marcus Antonius ja Octavianus) ja Caesarin murhaajien Gaius Cassius Longinuksen ja Marcus Junius Brutuksen välillä. Sodan ratkaisevat taistelut käytiin Filippoin luona 3. lokakuuta (Filippoin ensimmäinen taistelu) ja 23. lokakuuta (Filippoin toinen taistelu) vuonna 42 eaa. Cassius kuoli Filippoin ensimmäisen taistelun aikana ja Brutus teki itsemurhan pian hävittyään Filippoin toisen taistelun.
Tausta

Julius Caesar murhattiin 15. maaliskuuta vuonna 44 eaa. Caesarin murhaajat, jotka kutsuivat itseään "vapauttajiksi" (liberatores), pakenivat Roomasta Caesarin kannattajien pelossa. Murhan jälkeen Caesarin konsulikumppani Marcus Antonius otti itselleen vallan Roomassa. Pian paljastui että Caesar oli testamentissaan adoptoinut sukulaisensa Gaius Octavianuksen. Lyhyen Mutinan sodan jälkeen 18-vuotias Octavianus ja Antonius solmivat liiton. Mukaan liittoon otettiin myös Marcus Aemilius Lepidus. Tämän toisen triumviraatin asema virallistettiin lailla (Lex Titia). 27. marraskuuta 43 eaa. senaatti myönsi triumvireille oikeuden säätää lakeja ilman senaatin tai kansan hyväksyntää. He saivat myös nimittää virkamiehiä mielensä mukaan. Triumvirit jakoivat valtakunnan kolmeen osaan. Octavianus sai Sisilian, Korsikan sekä Sardininan, Lepidus Hispanian ja Gallia Narbonensiksen, ja Antonius loput Galliasta.
Joukot

Triumvireillä oli sodan alussa 43 legioonaa. Näistä ehkä 40 oli tarkoitus käyttää idässä. Ainoastaan 21 tai 22 legioonaa osallistui lopulta sotatoimiin ja näistäkin Filippoin taistelussa mukana oli vain 19.
Tasavaltalaisilla oli noin 21 legioonaa, joista 19 taisteli Filippoin sotaretkellä.
Sodan kulku > Proskriptiot

Triumvirit aloittivat heti veriset proskriptiot, joissa kolmesataa senaattoria ja parituhatta ritarisäätyistä menetti omaisuutensa ja joutui maanpakoon tai tapettiin. Puhdistus ulottui laajalle Caesarin salaliittolaisten piirin ulkopuolelle, ja sen syynä lienee ollut myös tarve hankkia pikaisesti varoja sotaväen pitämiseen tyytyväisenä.
Sodan kulku > Esivalmistelut

Antonius ja Octavianus aloittivat nyt sotaretken itään paenneita Brutusta ja Cassiusta vastaan. Yhteensä triumvireilla oli 43 legioonaa, joista noin 22 osallistui idän sotaretkeen. Triumvirit lähettivät vuoden 42 eaa. alussa kahdeksan legioonaa Adrianmeren yli. Näitä legioonia johti Gaius Norbanus ja Lucius Decidius Saxa. Octavianus ja Antonius aikoivat seurata perässä pääarmeijan kanssa. Heidän vastustajiensa laivasto aloitti kuitenkin pian toiminnan Adrianmerellä ja esti tehokkaasti armeijaa ylittämästä merta. Pian triumviirejä vastassa oli 130 laivaa, joita johti Lucius Staius Murcus ja Gnaeus Domitius Ahenobarbus. Oli selvää että triumvirien olisi vaikea saada armeijansa pääjoukko meren yli.
Norbanuksen ja Saxan kahdeksan legioonaa etenivät tästä huolimatta Via Egnatiaa pitkin Makedoniaan ja sieltä edelleen Filippoista eteenpäin. He leiriytyivät paikkaan jossa oli hyvät puolustusmahdollisuudet.
Sodan kulku > Sota Sextus Pompeiusta vastaan

Samalla Sextus Pompeiuksen valta kasvoi entisestään. Sextuksen osuus Caesarin jälkeisiin tapahtumiin oli ollut vähäpätöinen, mutta hänen nimensä oli ollut triumvirien proskriptiolistoilla. Oli selvä että hän ajautuisi triumvirien vastustajien leiriin. Vuoden 42 eaa. mennessä hän oli saanut Sisilian valtaansa ja koonnut suuren laivaston. Monet proskriptioita paenneet kokoontuivat Sextuksen luokse. Octavianus lähetti laivaston kukistamaan Sextusta. Laivastojen välinen taistelu päättyi ilman selvää voittajaa. Sextus ei kuitenkaan sekaantunut sotaan enää tämän jälkeen.
Octavianus lähetti nyt Salvidienus Rufuksen hyökkäämään Sextuksen laivastoa vastaan. Messinansalmessa käytiin suuri taistelu, joka kuitenkin loppui ilman selvää voittajaa. Tämän jälkeen Sextuksen osuus "vapauttajien" sotaan oli hyvin pieni. Kesään mennessä triumvirien pääarmeija oli valmis ylittämään Adrianmeren. Murcuksen johtama laivasto oli estänyt Antoniuksen legioonia ylittämästä merta ja Antonius oli joutunut odottamaan Octavianuksen laivaston paluuta Brundisiumissa. Kun Octavianus saapui paikalle oli triumvirien laivasto tarpeeksi voimakas turvaamaan armeijan kuljetuksen meren yli. Pian tämän jälkeen Ahenobarbus saapui paikalle mukanaan loput tasavaltalaisten laivastosta. Murcuksen ja Ahenobarbuksen laivastot katkaisivat triumvirien yhteydet Italiaan. Triumvirien ainut toivo oli saavuttaa nopea voitto tasavaltalaisia vastaan maalla.
Samalla kun Octavianus ja Antonius lähtivät itään jäi Lepidus Italiaan. Myös Antoniuksen kannattaja Calenus jäi Italiaan kahden legioonan kanssa. Myös Gallia Cisalpinassa oli vahva armeija, jota johti Pollio.
Sodan kulku > Cassiuksen ja Brutuksen valmistelut

Mutinan taistelun jälkeen Brutus lähti Adrianmeren rannikolta itään. Brutus soti Traakiassa ja sai siellä paikalliset päälliköt puolelleen. Brutus sai käsiinsä myös suuria summia rahaa. Syyriassa Cassius kukisti Publius Cornelius Dolabellan taistelussa vuoden 43 eaa. heinäkuussa ja piiritti tätä Laodikeiassa. Toivonsa menettänyt Dolabella otti oman henkensä. Tämä jälkeen Cassius pakotti Tarsuksen maksamaan 1 500 talentin sakot. Myös Kappadokian kuningas Ariobarzanes vastusti Cassiusta. Kappadokiassa oli levotonta aina vuoden 42 eaa. puoliväliin asti, jolloin Ariobarzanes murhattiin Cassiuksen käskystä. Kun Cassius sai kuulla triumvirien liitosta lähti hän marssimaan länteen. Vuoden 43 eaa. lopulla Brutus saapui  Smyrnaan, jossa hän tapasi Cassiuksen. Tasavaltalaisten hallussa oli nyt miltei koko itä. Ainoastaan Egypti, Rodos ja Lykia eivät vielä olleet heidän vallassaan.
Sodan kulku > Filippoin taistelut

Kesällä 42 eaa. triumvirien pääarmeija pääsi ylittämään Adrianmeren. Octavianus sairastui ja joutui jäämään Dyrrhachiumiin. Antonius lähti tästä huolimatta etenemään.
Triumvirien joukot kohtasivat nyt itään paenneet Brutuksen ja Cassiuksen Filippoin luona Traakiassa syyskuussa. Octavianus oli tuolloin sairastunut ja seurasi armeijaa vähän jäljempänä. Antonius pystytti leirinsä röyhkeän lähelle vastustajien armeijan leiriä. Octavianus saapui paikalle kymmenen päivää myöhemmin. Armeijat olivat miltei tasavertaisia. Filippoin ensimmäinen taistelu käytiin lokakuun alussa 42 eaa. Octavianuksen joukot kärsivät tappion Brutuksen joukkoja vastaan. Toisella siivellä triumvirien Antoniuksen johtamat joukot kukistivat Cassiuksen, joka tietämättä Brutuksen voitosta teki itsemurhan. 23. marraskuuta armeijat kohtasivat jälleen, ja triumvirit kukistivat lopullisesti Brutuksen, joka hänkin teki itsemurhan taistelun jälkeen.
Marcus Brutus oli yksi Julius Caesarin murhaajista.
Triumvirit Antonius ja Octavianus kuvattuna kolikkoon. Etupuolella Antoniuksen pää ja teksti ”M ANT IMP AVG III VIR R P C M BARBAT”. Kääntöpuolella Octavianuksen pää ja teksti ”CAESAR IMP PONT III VIR R P C”
Filippoin tasanko, Filippoin taisteluiden paikka. Taustalla kaupungin akropolis.
Filippoin ensimmäinen taistelu käytiin syksyllä 42 eaa.
Ruokojärvi (Punkalaidun)

| Ruokojärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Punkalaidun
Koordinaatit:  61°11′40″N, 23°06′09″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Sammunjoen valuma−alue‎ (35.18)
Tulo-oja:  Ruokostenoja
Laskuoja:  Ruokostenoja Sammaljokeen
Järvinumero:  35.183.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  94,2 m  
Pituus:  600 m  
Leveys:  180 m  
Rantaviiva:  1,43 km  
Pinta-ala:  4,634 ha  
Saaria:  ei saaria
 fiRuokojärvi 
Ruokojärvi on Pirkanmaalla Punkalaitumella Kestilänkulman ja Sastamalan Anttilankulman välissä sijaitseva järvi.
Maantiede

Ruokojärven pinta-ala on 4,6 hehtaaria, ja sen pituus on 600 metriä ja leveys 180 metriä. Se on muodostunut Ison Seinäkallion ja Nätkinpervonkankaan väliseen notkoon. Sen etelä- ja pohjoispuolen alavilla maille on kehittynyt suoaleet. Pohjoispuolella sijaitsee laajempi ja ojitettu Ruokostensuo. Iso Seinäkallio kohoaa yli 25 metriä vedenpinnasta. Järven rantaviiva on 1,4 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Järvi on autio eikä siinä ole saaria. Sastamalan puoleinen kuntaraja kulkee aivan järven pohjoispään vierestä.
Vesistösuhteita

Ruokojärvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Sammunjoen valuma-alueella (35.18). Järvellä on kymmenkunta tulo-ojaa lähinnä suolta, joista yksi on nimeltään Ruokostenoja. Järven luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkunsa 4,4 kilometriä pitkä Ruokostenoja, joka laskee Sammaljokeen. Järven vedenpinnan korkeus on 94,2 metriä.
Historiaa

Vuosina 1855–1856 valmistuneessa Kalmbergin kartastossa se on nimetön, Ruokostensuon etelälaidalla sijaitseva autio järvi. Suon laitaa virtaavan puron lounaispuolelta on raivattu heinäniittyjä. Vuoden 1930 Tyrvään seudun taloudellisessa kartassa heinäniitty on peltomaana, jota on laajennettu. Peltoalueella on kaksi maatilaa. Järven eteläpäähän on raivattu rantaan ulottuva peltomaata. Vuonna 1961 julkaistussa peruskartassa on Ruokostensuon ojitus päässyt alkuun, kun suon läpi on kaivettu johtoja Pitkäkankaalle asti ja sille joitakin sivuojia. Samalla on Ruokostenojaa jatkettu eteläiselle suolle asti.
Marokon historia

Marokon kartta
Marokon historia alkaa nuoremmalla kivikaudella, jolloin alue sai ensimmäiset asukkaansa. Seutu alkoi saada Algeriasta ja Tunisiasta poikkeavaa alueellista identiteettiä myöhäisellä 700-luvulla, jolloin sinne syntyi poliittisia valtakeskuksia. Useiden islamilaisten berberi- ja beduiinidynastioiden jälkeen 1600-luvulla valtaan tuli nykyinen alaviittidynastia, ja siitä pitäen maan identiteetti on määrittynyt sen pohjalta.
Vuoret jakavat Marokon kolmeen maantieteelliseen alueeseen: Atlantin runsassateiseen alankoon, vuoristoiseen sisämaahan ja Saharaan kohti laskevaan puolikuivaan ja kuivaan aro- ja aavikkomaastoon maan itä- ja eteläosissa. Atlantin alanko on vakiintuneeseen maanviljelyyn sopivaa aluetta, kun taas vuoristoja ja Saharan aluetta ovat hallinneet itsenäiset paimentolaiskansat. Jako on näkynyt Marokon poliittisessa elämässä siten, että heimoalueet, jotka tunnetaan nimellä siba eli ”kapina”, ovat Ranskan siirtomaa-aikaan asti menestyksellä vastustaneet urbaaneja valtakeskuksia, vaikka marabouttinen islam on periaatteessa ollut kaikkia yhteen liittävä aate.
Marokon historia jakautuu kolmeen vaiheeseen: 1) perinteiseen yhteiskuntaan, joka ulottui vuoteen 1912 ja siitä eteenkin päin, 2) ranskalaiseen siirtomaa-aikaan ja 3) itsenäisyyteen vuosista 1955/1956 alkaen.
Perinteinen yhteiskunta –1912

Nykyinen Marokon alue on ollut asutettu neoliittiselta kaudelta lähtien. Varhaiset asukkaat olivat pääasiassa berbereitä. Ensimmäinen paikallisvaltio oli Mauretanian kuningaskunta, joka sai alkunsa viimeistään 110 eaa. Rooman valtakunta valloitti nykyisen Marokon pohjoisosan viimeisellä vuosisadalla eaa., ja teki siitä Mauretania Tingitana -nimisen provinssin. Roomalaiskauden aikana osa väestöstä oli kristittyjä tai juutalaisia.
Perinteinen yhteiskunta –1912 > Beduiinivalloitus

600-luvun viimeisinä vuosina Marokon alueelle tulivat Lähi-idästä beduiinivalloittajat, jotka myöhemmin alkoivat kutsua itseään arabeiksi. 700-luvun alussa he Pohjois-Afrikan berberien tukemana valtasivat edelleen Pyreneiden niemimaan. Umaijadien hallinto Damaskoksessa ei saanut lujaa otetta sille liian kaukaisesta Marokon alueesta. Pohjois-Afrikan berberit nousivat kapinaan uusia arabi-isäntiään vastaan jo 740-luvulla. Kapinoivat berberit ja beduiinit perustivat pitkin rannikkoa 700-luvun kuluessa itsenäisiä valtioita, jotka olivat umaijadeista riippumattomia. Marokossa salihidit perustivat sellaisen Nekoriin Välimeren rannikolle 700-luvulla.
Perinteinen yhteiskunta –1912 > Islamisoituminen

Beduiinivalloitus kohtasi 600-luvun lopussa uskonnollisesti kirjavan väestön. Välimeren etelärannikon alueelle olivat levinneet sekä kristinusko että paikoitellen juutalaisuus, kun taas enin osa sisämaassa asuvista berbereistä oli animismia ja polyteismia harjoittavia pakanoita. Valloittajien uskonnosta on ristiriitaisia tietoja. Islamilaisen perimätiedon mukaan he olivat muslimeja, mutta valloittajien uskonnosta kertova tärkein aikalaisdokumentti, vuonna 691 rakennettu Kalliomoskeija Jerusalemin Temppelivuorella, osoitti, että arabien pyhä kaupunki oli Mekan asemesta Jerusalem, eikä pyhäkön seinäkirjoitus anna yksiselitteistä kuvaa uskonnon sisällöstä. Todisteita islamista ei löydy vielä arabivalloituksen ensimmäiseltä vuosisadalta 700-luvulta. Espanjassa (al-Andalus) varhaisimmat viittaukset siihen ilmaantuvat lähteisiin vasta  800-luvulla. Valloituksen jälkeen kristinuskon katoamiseen meni vuosisatoja niin, että vasta uudella tuhat-luvulla väestön enemmistö oli kääntynyt islamiin.  Esimerkiksi Marokon Fèsissä toimi vielä 800-luvulla kristillinen kirkko. Marokkolaiset olivat silti nopeita omaksumaan valloittajien kulttuuria jo 700-luvulla, mistä todistavat uudet hautaustavat ja sianluitten vähäisyys tunkioissa.  Islamiin kääntyminen tapahtui usein heimoittain.
Marokossa varhainen dynastia oli idrisit, jonka valtakeskus rajoittui sisämaahan Fèsin ympärille. 800-luvulla Fèsistä tuli idrisien pääkaupunki ja uskonnollinen keskus. Islamin yleistyessä idrisit korostivat olevansa šarifeja eli profeetta Muhammedin jälkeläisiä, tässä tapauksessa Muhammedin tyttären Fatiman ja Muhammedin vävyn Alin kautta. Tällaisia sukutauluja oli helppo tehdä, sillä faktoja oli mahdoton tarkistaa. Marokossa sukulaisuudesta Muhammediin tuli yleinen tapa legitimoida hallitsijan valta. Perustelua heikensi vain se, että Marokko oli täynnä Muhammedin jälkeläisiä.