stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vanha Rauma
Kaupunkikuvaa ja rakennuksia

Tunnusomaisia Vanhalle Raumalle ovat kapeat ja mutkittelevat kadut sekä epäsäännölliset tontit. Alueella sijaitsee muun muassa Suomen tiettävästi kapein katu Kitukränn, joka on vain noin kolmen metrin levyinen kuja. Vanhan Rauman jokaisella talolla on oma nimensä, jotka on kirjoitettu talon julkisivuun kiinnitettyyn soikeaan kylttiin. 
Kaupunginvaltuusto on vuonna 1982 vahvistanut käytettävät talojen nimet. Ne ovat nyt nominatiivissa, vain Hakkri (nominatiivi Hakkar, vrt. Hakkri Iiro) on raumankielisessä genetiivimuodossa.
Alueen keskus on 1900-luvun alussa nykyisiin mittoihinsa laajennettu Kauppatori. Pääkatuja ovat Vanhan Rauman halki itä-länsisuunnassa kulkevat Kuninkaankatu ja Kauppakatu, joista ensin mainittu rajaa torin pohjoisen ja jälkimmäinen etelän puolella. Näiden kahden kadun varrella sijaitsee suuri osa alueen lukuisista pienistä erikoisliikkeistä, joita on yhteensä lähes 200. Kauppatorin lisäksi Vanhassa Raumassa on myös kaksi muuta aukiota, Kalatori sekä Hauenguano. Kalatorin ympäristöön syntyi 1400-luvun alussa Rauman vanhin kaupunkiasutus, ja se säilyi kaupankäynnin keskuksena aina 1600-luvun puoliväliin saakka.
Vanhan Rauman pohjoisosassa virtaavan Raumanjoen partaalla sijaitsevan Pyhän Ristin kirkon lisäksi muita alueen nähtävyyksiä ovat muun muassa vuonna 1776 rakennettu Rauman raatihuone, vuodelta 1795 peräisin olevassa talossa toimiva Rauman taidemuseo, 1400-luvulla rakennetun Pyhän Kolminaisuuden kirkon rauniot sekä laivanvarustajan kotimuseo Marela ja rakennusperinnemuseo Kirstin talo. Kalatorin laidalla sijaitsee 1930-luvun funkistalossa toimiva Hotelli Vanha Rauma. Alueen länsilaidalla Nortamonkadun varrella on kulttuurikeskus Poselli, joka on saneerattu vuonna 1885 valmistuneeseen Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen entiseen rukoushuoneeseen.
Suojelu

Vanhan Rauman suojelemiseen herättiin vasta 1960- ja 1970-lukujen taitteessa. Vielä 1960-luvun alkupuolella kaupungissa suunniteltiin ränsistyneen puukaupunginosan purkamista ja rakennusten korvaamista modernilla rakennuskannalla. Lopulta alueelta purettiin vain yksi rakennus kauppatorin laidalta. Sen tilalle valmistui kaksikerroksinen pankkitalo vuonna 1960. Vuonna 1974 perustettiin alueen rakennusperintöä vaaliva Vanha Rauma Yhdistys ry.
Ensimmäinen Vanhan Rauman rakennuskantaa suojeleva yleiskaava vahvistettiin 1980-luvun alussa. Nykyään suojelua valvoo ns. Vanhan Rauman erityiselin, johon kuuluu kaupungin lisäksi edustajia myös Museovirastosta. Vanhan Rauman 600 rakennuksesta yhteensä 60 % on suojeltu. 1970-luvun puolivälin jälkeen on rakennettu 32 uudisrakennusta ja vuonna 2008 jäljellä oli enää kolme rakennuspaikkaa. Uudisrakennukset on suurimmaksi osaksi sijoitettu tonttien sisäpihoille. Maailmanperintökohteiden entisöintiin ja hoitoon on mahdollista saada avustusta Museovirastolta.
Unescon maailmanperintökohde

Vanha Rauma lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1991 Tunisian Karthagossa järjestetyssä kokouksessa. Se edusti luettelossa Pohjoismaista puutalokaupunkia – samaan aikaan otettiin mukaan myös seitsemän muuta historiallista kaupunkikohdetta eri puolilta maailmaa. Pohjoismaista nimettiin useita eri kohteita yhteisen kulttuuripiirin edustajina ja Suomen osalle tuli muun muassa puukaupunki.
Vanhan Rauman lisäksi nimityksestä kilpaili Vanha Porvoo. Museovirasto päätyi kuitenkin esittämään Raumaa, koska piti sitä maltillisemmin restauroituna sekä vilkkaan liike-elämänsä ansiosta sosiaalisempana ja Keski-Eurooppaan verrattuna omaleimaisempana ympäristönä. Lisäksi Porvoo ei ollut yhtä yhtenäinen, koska osa keskiajalta periytyvästä kaupunkirakenteesta oli hävitetty ruutukaavoituksessa 1800-luvun lopussa. Vanha Rauma puolestaan oli säilynyt kokonaisena 1600- ja 1700-lukujen tulliaidan rajaaman alueen sisäpuolella.
Maailmanperintö-statuksella on erittäin suuri merkitys Rauman matkailun kannalta. Kaupungissa muun muassa vierailee vuosittain suuria määriä ulkomaisia turisteja, jotka pyrkivät kiertämään mahdollisimman monta maailmanperintökohdetta eri puolella maailmaa.
Vanhan Rauman statusta kuitenkin uhkaa hanke rakentaa maailmanperintökohteen suojavyöhykkeelle kauppakeskus. Kauppakeskushankkeella on lainvoimainen asemakaava ja rakennuslupa, ja sen rakentaminen on mahdollista aloittaa syksyllä 2021.  Nykyisin paikalla on kauppakeskus Potkur.
Kuvia Vanhasta Raumasta

Pyhän Ristin kirkko
Rauman kauppatoria, 2000-luvulla valmistunut kioskirakennus ja taustalla raatihuone
Kauppakatu
Kauppakatu ja taustalla kauppatori
Katunäkymä Vanhasta Raumasta
Koristeellinen portti
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vanhan Rauman viralliset kotisivut
Virtuaalinen Vanha Rauma
Luettelo Vanhan Rauman rakennuksista
Viistokuva Vanhasta Raumasta, Fonecta
Rauman kaupungin viralliset sivut
Ylen Elävä arkisto: Suomen seitsemän maailmanperintökohdetta
Ylen Elävä arkisto: Vanha Rauma (21.1.1975)
Raum o viäl vanh Raum. Vanha ja iloinen merikaupunki. "Enne ol puulaevoj ja rauttasi merimiähi. Ny o rautlaevoj ja puissi merimiähi.", Helsingin Sanomat, 05.02.1939, nro 34, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Rauman kaupunginosat
Anttila
Haapasaari
Kaaro
Kappelinluhta
Kinno
Kolla
Kortela
Kourujärvi
Lakari
Lajo
Lonsi
Merirauma
Monna
Nihattula
Nummi
Otanlahti
Paloahde
Paroalho
Polari
Sampaanala
Sinisaari
Sorkka
Soukainen
Syvärauma
Tarvola
Tuomoniemi
Unaja
Uotila
Uusilahti
Vanha Rauma
Vasarainen
Vermuntila
Voiluoto
Äyhö
Iso-Longin talon nimikyltti.
Vanhan Rauman katunäkymä, kuvattuna nykyiseltä Kauppakadulta kohti Vanhaa Raatihuonetta ja nykyistä kauppatoria. Kuva on todennäköisesti 1860-luvulta ja se on yksi vanhimmista katunäkymävalokuvista Vanhan Rauman alueelta.
Koulukadun ja Kuninkaankadun risteys.
Isoraastuvankatu, taustalla kauppatori ja Pyhän Ristin kirkko.
Vyróksen rotko

Vyróksen rotko
Vyróksen rotko.
| --- | --- |
Sijainti:  Dytikí Máni, Messenia, Peloponnesos, Kreikka
| --- | --- |
Nimi alkuperäiskielellä:  Φαράγγι Βυρού
Tyyppi:  Kanjoni 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Vyróksen rotko (kreik. Φαράγγι Βυρού, Farángi Vyroú) on rotko Peloponnesoksen niemimaalla Kreikassa. Se sijaitsee Taÿ́getos-vuoren lounaisrinteessä Dytikí Mánin kunnassa Messenian alueyksikössä.
Vyróksen rotkon kokonaispituus on 19 kilometriä. Antiikin aikana rotkossa kulki niin kutsuttu Kuninkaallinen tie Spartasta Kardamylen satamaan. Tie oli spartalaisille tärkeä messenialaissotien aikana.
Rotkovaelluksen pituus on noin 12 kilometriä ja se vie noin 5,5 tuntia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vyróksen rotko Wikimedia Commonsissa
Villa Kokkonen

| Villa Kokkonen |
| --- | --- |

Sijainti:  Vanhankylänniemi, Järvenpää, Suomi
Koordinaatit:  60°28′N 25°04′E﻿ / ﻿60.46°N 25.06°E﻿ / 60.46; 25.06
Rakennustyyppi:  Taiteilijakoti (d)
Suunnittelija:  Alvar Aalto
Valmistumisvuosi:  1969
 fiVilla Kokkonen 
  
Villa Kokkonen on säveltäjä, akateemikko Joonas Kokkosen Järvenpäähän vuonna 1969 rakennuttama taiteilijakoti. Sen on suunnitellut arkkitehti Alvar Aalto.
Järvenpään Vanhankylänniemessä sijaitseva puurakenteinen Villa Kokkonen on yksi harvoista arkkitehti Alvar Aallon yksityiskäyttöön suunnittelemista rakennuksista. Valoisa moderni rakennus on suunniteltu säveltäjä Kokkosen kodiksi ja työtilaksi. Voidaankin sanoa, että rakennus ikään kuin kietoutuu äänieristetyssä työhuoneessa olevan flyygelin ympärille. Myös huonekalut ovat enimmäkseen Artekin ja Alvar Aallon varta vasten Villa Kokkosta varten suunnittelemia yksittäiskappaleita. Sisustuksessa on myös käytetty joitakin Joonas Kokkosen kuuluisimman teoksen, Viimeiset kiusaukset -oopperan lavasteita.
Säveltäjän kuoleman jälkeen talo ja irtaimisto olivat vähällä joutua huutokaupattavaksi ja hajalleen, mutta vuonna 1998 Järvenpään kaupunki osti talon Joonas Kokkosen perikunnalta. Pari vuotta myöhemmin perikunta lahjoitti irtaimiston kaupungille veloituksetta. Vuodesta 2009 vuoden 2021 kesäkuuhun Villa Kokkonen toimi Järvenpään kaupungilta talon vuokranneen taiteilija-, isäntä- ja yrittäjäparin – musiikin maisteri, pianisti Elina Viitailan sekä yhteiskuntatieteiden maisteri, oopperalaulaja Antti A. Pesosen – ylläpitämänä nähtävyytenä, joka oli avoinna matkailijoille.
Villa Kokkonen suljettiin toukokuussa 2023 peruskorjauksen vuoksi. Talo on tarkoitus avata yleisölle taiteilijakotimuseona vuoden 2024 aikana.
Aiheesta muualla

Villa Kokkonen
Alvar Aallon tuotanto
| Luettelo Alvar Aallon suunnittelemista rakennuksista |
| --- | --- |
1919–1929:  Alajärven suojeluskuntatalo | Villa Väinölä | Jyväskylän työväentalo | Seinäjoen suojeluskuntatalo | Lounais-Suomen Maalaistentalo | Läntinen Pitkäkatu 20 | Jyväskylän suojeluskuntatalo | Muuramen kirkko
1930–1945:  Paimion parantola | Turun Sanomien toimitalo | Villa Tammekann | Oulun sulfiittiselluloosatehdas | Viipurin kaupunginkirjasto | Alvar Aallon kotitalo | Savoy-maljakko | Sunilan asuinalue | Sunilan sellutehdas | Tehtaanmäen asuinalue | Terassitalo | Villa Mairea | Stora Enson Anjalankosken tehtaat
1946–1959:  Strömbergin tehtaan asuinalue | Rautatalo | Insinööritalo | Otahalli | Säynätsalon kunnantalo | Oulun lannoitetehdas | Aerola | Muuratsalon koetalo | Pamilon vesivoimalaitos | Summan paperitehdas | Alvar Aallon ateljee | Jyväskylän uimahalli | Jyväskylän yliopiston päärakennus | Kansaneläkelaitoksen päätoimitalo | Hansaviertel | Aalto-paviljonki | Korkalovaaran asuinalue | Kolmen Ristin kirkko | Aalto-keskus | Kulttuuritalo | Maison Louis Carré
1960–1969:  Lieksankosken voimalaitos | Lakeuden Risti | Keski-Suomen museo | Lappia-talo | Aaltohuset | Alvar-Aalto-Kulturhaus | Aalto-Hochhaus | Pyhän Hengen kirkko ja seurakuntakeskus | Enso-Gutzeitin pääkonttori | Seinäjoen kaupungintalo | Viitatorni | Ilokivi | Pylkönmäen kirkko | Teknillisen korkeakoulun päärakennus | Seinäjoen kaupunginkirjasto | Seinäjoen seurakuntakeskus | Rovaniemen kaupunginkirjasto | Pyhän Stefanoksen kirkko | Valtion virastotalo (Seinäjoki) | Kirjatalo | Villa Kokkonen
1970–1991:  Alajärven hallintokeskus | Villa Skeppet | Pohjolan talo | Otaniemen vesitorni | Finlandia-talo | Kunsten | Alvar Aalto -museo | Sähkötalo | Ristinkirkko | Riolan kirkko | Jyväskylän kaupunginteatteri | Seinäjoen kaupunginteatteri | Essenin oopperatalo | Alajärven kaupunginkirjasto
Wagonmaster – aavikon sankari

| Wagonmaster – aavikon sankari> Wagon Master |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Ford
Käsikirjoittaja:  Patrcik Ford Frank S. Nugent
Tuottaja:  Merian C. Cooper John Ford
Säveltäjä:  Richard Hageman
Kuvaaja:  Bert Glennon
Leikkaaja:  Jack Murray
Tuotantosuunnittelija:  James Basevi
Pääosat:  Ben Johnson Harry Carey, Jr. Joanne Dru
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Argosy Pictures
Levittäjä:  RKO Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1950
Kesto:  86 min
Alkuperäiskieli:  Englanti
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Wagonmaster – aavikon sankari (Wagon Master) on yhdysvaltalainen lännenelokuva vuodelta 1950. Elokuva kertoo mormonien vankkurikaravaanin matkasta kohti Utahia. Elokuvan ohjasi ja tuotti John Ford.
Elokuva sai Suomen ensi-iltansa vuonna 1951, ja se on esitetty useita kertoja televisiossa. Vuoden 2010 tv-esityksessä Yle Teemalla elokuvasta käytettiin nimeä Rajarosvojen voittaja.
Aiheesta muualla

Wagonmaster – aavikon sankari Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Vysoké Tatry

| Vysoké Tatry |
| --- | --- |

 vaakuna
 Vysoké Tatry
 Koordinaatit: 49°8′51″N, 20°13′39″E 
Valtio:  Slovakia
Alue:  Prešov
Piiri:  Poprad
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kaupunki
 – Pormestari:  Ján Mokoš
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  379,9 km²
Korkeus:  1 010 m
Väkiluku (31.12. 2006):  4 718
 – Väestötiheys:  12.42 as./km²
 
 www.vysoketatry.sk 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vysoké Tatry, suom. Ylä-Tatra, on kaupunki Slovakiassa Prešovin alueella. Kaupungin pinta-ala on 379,9 neliökilometriä, ja sen väkiluku on 4 718 (2006). Kaupunki perustettiin vuonna 1947, ja sen virallinen nimi vuoteen 1999 oli Starý Smokovec, joka on myös yksi kunnan merkittävimmistä asutuskeskuksista.
Kaupunki perustettiin 1990 nimellä Starý Smokovec uudestaan, ja vuonna 1999 se nimettiin Vysoké Tatryksi. Jo 1947–1960 oli kuitenkin ollut vähän suuremmalla alueella Vysoké Tatryn kunta. Myös vuosina 1964–1990 oli entisen yhtenäisen kunnan alueen erillisillä kunnilla (Starý Smokovecilla oli kaupungin asema) edelleen yhteinen hallinto Starý Smokovecissa.
Vysoké Tatry sijaitsee Tatravuorilla Ylä-Tatraksi kutsutussa vuoriston osassa, jonka slovakiankielisestä nimestä kaupunki on saanut nykyisen nimensä. Vysoké Tatry sijaitsee Ylä-Tatran keskisessä osassa, ja se muodostuu 15:stä alkujaan itsenäisestä osasta. Vysoké Tatry on Tatravuorten suosituimpia matkailukohteita.
Vysoké Tatry on suosittu talviurheilukeskus. Kaupunkiin kuuluvassa Štrbské Plesossa on järjestetty useita maastohiihtokilpailuita. Siellä käytiin muun muassa vuoden 1970 maailmanmestaruuskilpailut.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vysoké Tatry Wikimedia Commonsissa
Kaupungin kotisivut (slovakiksi)
Viitalampi (Viitasaari)

| Viitalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Viitasaari
Koordinaatit:  62°58′30″N, 25°46′52″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Keiteleen keskiosan alue (14.42)
Laskupuro:  Viitapuro Tiihaanlampeen 
Järvinumero:  14.421.1.024
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  148,4 m  
Pituus:  250 m  
Leveys:  130 m  
Rantaviiva:  0,701 km  
Pinta-ala:  2,177 ha  
Tilavuus:  0.000029 km³ 
Keskisyvyys:  1,32 m  
Suurin syvyys:  2,3 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiViitalampi 
Viitalampi  on Keski-Suomessa Viitasaarella  Lonnikon lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 250 metriä pitkä, 130 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,2 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 28 800 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,3 metriä ja suurin syvyys on 2,3 metriä. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Keiteleen keskiosan alueella (14.42), jonka Keski-Keiteleen lähialueeseen (14.421) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 148,4 metriä mpy.
Vellamo Kuivalainen

Vellamo Kuivalainen (24. tammikuuta 1926 Metsäpirtti, Karjalankannas – 18. tammikuuta 2012) oli ilomantsilainen kirjailija ja runonlausuja, joka oli tullut evakkona luovutetulta alueelta. Kuivalainen kävi Vuokselan Hirvisaaren kansakoulua 1939 ja jatkokurssit 1940 Töysässä. Hän asui Ilomantsin Tokrajärven kylässä vuodesta 1945. Kuivalainen toimi myös sekatyöläisenä, liikeapulaisena ja talon emäntänä.
Tausta

Vappu Katri Vellamo Kuivalainen (o.s. Laulajainen) syntyi kaikkiaan seitsenlapsisen kalastajaperheen toiseksi vanhimpana lapsena, Metsäpirtin Taipaleenjoella. Kuivalaisen vanhemmat olivat maanviljelijä ja kalastaja Matti Laulajainen ja Elisa Huuska. Hän oli naimisissa Tauno Kuivalasen kanssa vuodesta 1945 alkaen.
Varhaislapsuutensa Kuivalainen vietti Taipaleen kylässä Laatokan rannalla. Kouluun hän pääsi nuorempien sisaruksien hoidolta 9-vuotiaana muutettuaan Vuokselaan Hirvisaareen tätinsä luo. Lukemaan hän oli oppinut jo 3-vuotiaanaa mummonsa fraktuuralla painetusta virsikirjasta ja luki salaa Raamattua ja kotiin tulleita lehtiä. Vuokselassa lahjakas tyttö siirtyi opettajan luokse asumaan ja kävi karjanhoidon ohella koulua. Siellä lukemisharrastus laajeni opettajan ja kunnan kirjaston kirjoihin. Kesäisin hän luki paimenessa ollessaan Myöhemmin hän pääsi tutustumaan kirjallisuuteen perheissä, joissa asui evakkona ollessaan.
Talvisota katkaisi ankaran ja työntäyteisen lapsuuden ja koulunkäynnin. 13-vuotias tyttö joutui erossa perheestään  evakkotaipaleelle, joka kulki Laviassa, Jämijärvellä, Vilppulassa, Kankaanpäässä, Vuokselassa, Töysässä ja Pyhäjärvellä. Päästyään vanhempiensa luokse Töysään hän suoritti kesken jääneet koulun jatkokurssit ja sai päästötodistukseen kympin kirjallisuudesta.
Evakkoaikana ja sen jälkeen Vellamo Kuivalainen työskenteli liikeapulaisena ja konttoristina vuosina 1942—1945. Vuonna 1945 hän avioitui Tauno Kuivalaisen kanssa ja muutti miehensä kotitilalle Ilomantsin Tokrajärven Kalliovaaraan. 61 vuotta kestänyt avioliitto päättyi Tauno Kuivalaisen kuolemaan vuonna 2007. Avioliitosta syntyi kolme lasta. Vellamo Kuivalainen toimi pienviljelijän emäntänä vaikeasta allergiastaan huolimatta karjaa hoitaen eläkeikään asti.
Tuotanto

Vellamo Kuivalaisen runoja oli julkaistu jo aikaisemmin eri lehdissä, kun hän vuonna 1975 voitti Ilomantsin kunnan 100-vuotisjuhlan kirjoituskilpailun toisen palkinnon runollaan Koitajoellani.
Kuivalaisen runo Kevät ilmestyi vuonna 1976 Omaehtoisen kulttuuritoiminnan liiton antologiassa Asemalaiturilla minusta pusertui kaikki.
Runokokoelma Teen laulustani toivonsillan ilmestyi vuonna 1980 Kuivalaisen voitettua Otavan Maria Jotunin syntymän100-vuotisjuhlakilpailun  Jaetun ensimmäisen palkinnon kaksi muuta voittajaa olivat Kaarina Valoaalto ja Seija Heino. Kokoelma sisältää 35 runoa, jotka valottavat naisen tietä evakkojunasta pientilan emännäksi.Runoilija käyttää siinä aineksina omia kokemuksiaan ja elämäntilannettaan, johon kuuluvat puoliso, lapset, emännän työ ja sen raskaudestaan huolimatta tuoma tyydytys unohtamatta luonnon tarjoamia elämyksiä. Lyyrisestä minä-muodostaan huolimatta kokoelman runot voisivat kertoa kenen tahansa pienviljelijän emännän ja  siirtolaisen elämästä. Osa runoista on tunnelmarunoutta ja elämäntilitystä kuten Kankaani, Mustamaalinen kynäni, Minä suostuin, Kukka-asiani, Näkökulmastani, Minua hirvitti, Mietin, Tasapainoinen, Kävihä mie, Otin ylleni toisen kuoren ja nimiruno Teen laulustani toivonsillan. Runojen yleispätevä ydin kantaa pitkälti oman elämänpiirin yli kuten runoissa Siinä osoitteessa, Tämän tien päässä, Kertasimme lait, Tämän tien mutkat, Tähän maisemaan valkenee aamu, Näin on. Jotkut runoista ovat tuokiokuvia lähiympäristöstä , eläimistä, kasveista ja puista. Ilmaisutapa on sävyltään koruton ja rauhallinen. Ironia pilkahtaa esiin esimerkiksi käsiteltäessä maatilan emännän aseman epäkohtia ja maalais- ja kaupunkilaiselämän eroja.
Runo Kaksijalkainen käveli.julkaistiin Saisipa sanani siivet –antologiassa, johon koottu Kalevalan juhlavuonna 1985 pidetyn kalevalaisten runojen parhaimmistoa
Runo Ukin aitta on yhä ennallaan ilmestyi rauhanrunoista kootussa antologiassa Leivoslaatikko Titanicin kannella (Lasten keskus 1985).
Teen laulustani toivonsillan –kokoelman runoja julkaistiin myös teoksessa Finlandia : Otavan iso maammekirja vuonna 1985 Finlandia : Otavan iso maammekirja. 4, Kaakkois-Suomi, Pohjois-Karjala, Otava 1985, s. 512-515.
Vellamo Kuivalaisen runoja on julkaistu myös useissa Pohjois-Karjalan kirjailijayhdistys Ukrin antologioissa.
Novelli Merta täytyi kunnioittaa enemmän kuin isää, joka osallistui Maaseudun sivistysliiton ja Suomen maakuntakirjailijoiden Riihimäen erämessujen yhteydessä järjestettyyn eräkirjoituskilpailuun, julkaistiin vuonna 1989 antologiassa Kitisen kontio: eräkirjoituskilpailun parasta satoa
Vellamo Kuivalaisen omaelämäkerta julkaistiin nimellä Tuuleen viskattu Suomalaisen kirjallisuuden seuran v. 2004 ilmestyneessä kokoelmateoksessa Se minkä jaksat kantaa – karjalaisten naisten ja miesten elämäkertoja. Elämäkerta voitti toisen palkinnon Karjalan liiton ja Suomalaisen kirjallisuuden seuran järjestämässä kirjoituskilpailussa.
Muu toiminta

Vellamo Kuivalainen toimi aktiivisesti muiden äitien kanssa, jotta Tokrajärven kylälle saatiin koulu. Hän toimi myös luottamustehtävissä mm. Ilomantsin kulttuuri- ja kirjastolautakunnissa vuosina 1977-1992. Ilomantsin maatalousnaiset valitsivat hänet vuoden kulttuuriemännäksi vuonna 1980.
Meriitit

Ilomantsin kunnan 100-vuotisjuhlan kirjoituskilpailun toinen palkinto vuonna 1975 runolla Koitajoellani.  Otavan runokilpailun ensimmäinen palkinto vuonna 1980 kokoelmalla Teen laulustani toivonsillan . Ilomantsin kulttuuripalkinto 1989. Toinen palkinto Karjalan liiton ja Suomalaisen kirjallisuuden seuran järjestämässä kirjoituskilpailussa. elämäkertakirjoituksella Tuuleen viskattu, joka julkaistiin teoksessa Se minkä jaksat kantaa.
Nocturne

Nocturne voi viitata seuraaviin asioihin:
nokturno, sävellystyyppi
Nocturne, The Human Abstractin albumi
Nocturne, vuoden 1995 Eurovision laulukilpailun voittajakappale
Nocturne, Eino Leinon runo
Nocturne, Oliver Nelsonin albumi
Nocturne, videopeli.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Nocturne”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Natanael Broman

Carl Natanael Broman (11. joulukuuta 1887 Kolsva – 27. elokuuta 1966 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä ja pianisti.
Broman syntyi maanviljelijä Per Johan Bromanin ja Augusta Charlotta Bergströmin perheeseen. Hän opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa pianonsoittoa Hilda Thegerströmin ja Lennart Lundbergin johdolla sekä sävellystä Ernst Ellbergin ja Andreas Hallénin johdolla vuosina 1902–1911. Vuosina 1912–1913 Broman suoritti Berliinissä täydentäviä opintoja pianonsoitossa Ignaz Friedmanin ja sävellyksessä Karl Kämpfin johdolla.
Broman työskenteli Radiotjänstin musiikillisena johtajana vuosina 1925–1951. Pianistina hän tulkitsi varsinkin romanttista ohjelmistoa ja aikansa ruotsalaista musiikkia. Broman teki kiertueita Skandinaviassa ja Saksassa. Hän työskenteli usein myös säestäjänä. Vuonna 1924 Broman perusti Charles Barkelin ja Carl Christiansenin kanssa pianotrion. Hänet valittiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi vuonna 1930. Hän istui Kuninkaallisen musiikkiakatemian hallituksen jäsenenä vuosina 1941–1948 ja kuului myös Tukholman Konserföreningin hallitukseen vuosina 1942–1950.
Broman oli vuodesta 1919 naimisissa Gunhild Maria Lalin-Nilssonin (s. 1896) kanssa. Lalin-Nilsson oli valtiopäiväedustaja Karl August Nilsonin tytär.
Teoksia

Fritiof och Ingeborg (sävelruno, 1912)
Kung Lif och Drottning Död (balladi baritonille ja orkesterille, 1913)
yksinlauluja
soolopianokappaleita, kuten Rokoko (äänitetty 1928, julkaistu 1938)
viulusonaatti, d-molli
pianosonaatti
Romanssi viululle ja pianolle
Natriumaskorbaatti

Natriumaskorbaatti on yksi askorbiinihapon (C-vitamiinin) suoloista. Aineen molekyylikaava on C6H7NaO6, moolimassa 198,11 g/mol ja CAS-numero 134-03-2. Natriumaskorbaattia käytetään hapettumisenestoaineena, ja lisäainekoodiltaan se on E301. C-vitamiinilisissä käytetään askorbiinihapon vaihtoehtoina myös natriumaskorbaattia ja kalsiumaskorbaattia.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Sodium ascorbate (englanniksi)
ChemBlink: Sodium ascorbate (englanniksi)
Nattavaara

| Nattavaara |
| --- | --- |
 Nattavaaran rautatieasema
 Nattavaara
 Koordinaatit: 66°45′22″N, 20°57′25″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Norrbottenin lääni
Maakunta:  Lappi
Kunta:  Jällivaaran kunta
Pinta-ala:  
 – Maa:  0,31 km²
Väkiluku:  58
 – Väestötiheys:  187 as./km²
 Tilastotiedot koskevat pientaajamaa ja niiden lähteenä on Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluku ja maapinta-ala ovat ajankohdan 31.12.2020 mukaiset. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nattavaara (luulajansaameksi Nahtavárre) on pientaajama Jällivaaran kunnassa Norrbottenin läänissä Pohjois-Ruotsissa.