stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eero Taivalsaari

| Eero Taivalsaari> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. tammikuuta 1939 Otava, Mikkelin maalaiskunta
Kuollut: 27. maaliskuuta 2015 (76 vuotta)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  toimittaja, kirjailija, kansalaisaktivisti
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Tuotannon kieli: suomi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Eero Taivalsaari (7. tammikuuta 1939 Otava, Mikkelin maalaiskunta – 27. maaliskuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, kirjailija ja kansalaisaktivisti. Hän oli Näköpiiri-lehden päätoimittaja ja kirjoitti yhteiskunnallisista aiheista runsaasti kriittisiä lehtiartikkeleita ja kantaa ottavia kirjoja. Taivalsaari toimi Ekologisen puolueen Elonkehä-lehden päätoimittajana vuodesta 1995 alkaen..
Taivalsaari vastusti 1990-luvulla Suomen EU-jäsenyyttä, koska piti taloudellista kilpailua pienten kansakuntien kohdalta huonona ja koska hän vastusti  vapaakauppaa.
Teokset

Some facts about the Cooperative commission of the metropolitan area of Helsinki päätoim. Eero Taivalsaari. The cooperative commission of the metropolitan area of Helsinki, 1972 – (Pääkaupunkiseudun julkaisusarja. ISSN 0357-1742; 1972,2)
SDP:n jäsenkirja – puolueen tilasta ja kehittämisen vaihtoehdoista, Pekka Aro, Eero Taivalsaari. Munkinseudun sosialidemokraatit : 1974 ISBN 951-99028-5-6
Uusi yhteiskunta, Otava, 1975 – (Suunta; 26). ISBN 951-1-01939-2
Lahjottu korruptiotapauksia sekä pohdintaa niiden syistä, seurauksista ja murtamisesta, Jyväskylä ; Gummerus, 1986 ISBN 951-20-2795-X
Lahjottu korruptiotapauksia sekä pohdintaa niiden syistä, seurauksista ja murtamisesta, Kansalaisten yhteistoimintaliike, 1988 ISBN 951-99995-3-1
Konsensus : johdatus Suomen 1980-luvun historiaan, Porvoo ; WSOY, 1990 ISBN 951-0-16173-X
Näennäinen demokratia, toim. Eero Taivalsaari. Art House, 1991 ISBN 951-884-067-9
Eurooppa 1992 : mitä yhdentymisestä on tiedettävä?, Tammi, 1991 ISBN 951-30-9897-4
Hyvä elämä : kirjoituksia arvoista ja elämäntavasta, Tammi, 1992 ISBN 951-31-0090-1
Suomalainen vaihtoehto EY:lle : tie uuteen hyvinvointivaltioon, Tammi, 1993 ISBN 951-31-0266-1
EU valitsi Suomen – mitä tämän jälkeen?, Kuva ja sana, 1994
Mitä EU Suomelle maksaa? Eero Taivalsaari ym. Kuva ja sana, 1994
Alaston totuus markkinavoimista : kirjoituksia aikamme umpikujasta ja ulospääsyn mahdollisuuksista, Tammi, 1997 ISBN 951-31-1029-X
Sirkuselämää : suomalainen sirkus kautta aikojen, Otava, 2006 ISBN 951-1-20907-8
Unohdettu viisaus, VS-kustannus, 2010 ISBN 978-952-67391-0-6
Lumoava Sirkus Finlandia = The enchanting Circus Finlandia / Eero Taivalsaari ; valokuvat = photographs: Kari Nieminen ... et al. ; käännös = translation: Luanne Siliämaa. Mustio : Finncirk, 2011 ISBN 978-952-92-8719-2
Aiheesta muualla

Tapio Kuosma, Toisinajattelija, (Arkistoitu – Internet Archive) Journalisti.fi 21.5.2015
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Vappu Taipale

| Vappu Taipale |
| --- | --- |

Sosiaali- ja terveysministeri
 Sorsan III hallitus 1.7.1982–6.5.1983  
Edeltäjä:  Jacob Söderman
Seuraaja:  Eeva Kuuskoski
Ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä
 Sorsan IV hallitus  6.5.1983 – 30.11.1984  
Edeltäjä:  Marjatta Väänänen
Seuraaja:  Matti Puhakka
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. toukokuuta 1940 (ikä 84) Vaasa
Puoliso:  Ilkka Taipale (vih. 1965)
Tiedot
Puolue:  SDP
Koulutus:  lääketieteen ja kirurgian tohtori (1980)
Vappu Tuulikki Taipale (o.s. Puustinen, s. 1. toukokuuta 1940 Vaasa) on suomalainen lääketieteilijä, poliitikko ja entinen valtioneuvoston jäsen.
Taipale toimi sosiaali- ja terveysministerinä 1.7.1982 – 6.5.1983 ja ministerinä sosiaali- ja terveysministeriössä 6.5.1983 – 30.11.1984. Tämän jälkeen hän siirtyi pääjohtajaksi Sosiaalihallitukseen, ja johti tämän jälkeen sen seuraajia Sosiaali- ja terveyshallitusta ja Stakesia aina eläkkeellejäämiseensä saakka vuonna 2008.
Taipale edustaa sosiaalidemokraatteja, ja hän oli Sosialidemokraattisten Naisten puheenjohtaja vuosina 1984–1990.
Vappu Taipaleelle myönnettiin professorin arvo vuonna 1991. Vaasan yliopisto on nimennyt Taipaleen hallintotieteiden kunniatohtoriksi vuonna 1998.
Elämä

Vappu Taipale valmistui ylioppilaaksi vuonna 1960 ja lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1966 sekä väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1980. Hän työskenteli nuorisopsykiatrina Auroran sairaalan nuorisopoliklinikalla vuosina 1970–1974 ja erikoislääkärinä Helsingin yliopistollisen keskussairaalan lastentautien klinikalla vuosina 1975–1979. Taipale on ollut dosenttina Tampereen yliopiston terveystieteen laitoksella erikoisalanaan lasten ja nuorisopsykiatria sekä Kuopion yliopistossa alanaan lastenpsykiatria. Hänen puolisonsa on Ilkka Taipale.
Vuonna 2001 ollessaan vielä Stakesin pääjohtaja Taipale aiheutti kohun, kun hän sanoi Ylioppilaslehden haastattelussa kokeilleensa opiskeluaikoinaan LSD:tä. Silloinen peruspalveluministeri Osmo Soininvaara paheksui Taipaleen lausuntoja ja piti sitä haitallisena huumeidenvastaisessa työssa.
Julkaisut

Taipale, Vappu & Valanne, Eero H.: Lastenpsykiatria.  Helsinki:  WSOY, 1971. 5. painos 1984.
Hägglund, Tor-Björn & Pylkkänen, Kari & Taipale, Vappu: Nuoruusiän kriisit.  Jyväskylä:  Gummerus, 1978.  ISBN 951-20-1512-9
Rauhan lapset.  Helsinki:  Tammi, 1982.  ISBN 951-30-5728-3
Lasten mielenterveystyö.  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-17518-8
Isoäitikirja.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26288-9
Taipale, Vappu & Hämäläinen, Hannu: Kertomuksia sosiaalisista innovaatioista.  Helsinki:  Sosiaali- ja terveysalan tutkimus- ja kehittämiskeskus, 2007.  ISBN 978-951-33-1997-7
Vanha ja vireä. Virkistyskirja vanhoille naisille.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-36897-8
Taipale, Vappu: Rakas lapsi : muistoja & ymmärrystä kasvamisesta.  Helsinki:  Into, 2019.  ISBN 978-952-351-054-8
Taipale, Vappu & Taipale, Ilkka: Taipaleella.  Helsinki:  Into, 2022.  ISBN 978-952-351-804-9
Aiheesta muualla

Vappu Taipale Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Jacob Söderman | Suomen sosiaali- ja terveysministeri 1982−1983 | Seuraaja: Eeva Kuuskoski |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Hippo Taatila

Mikko "Hippo" Taatila (s. 1981 Loimaa) on suomalainen kirjailija ja toimittaja, joka työskentelee Suomen koripallomaajoukkueen Susijengin tiedottajana.
Taatila aloitti kirjallisen uransa koripalloaiheisilla tietokirjoilla Seppo Kuuselasta ja Susijengistä. Hänen esikoisromaaninsa, omaelämäkerrallisvivahteinen Isipappablues julkaistiin vuonna 2014. Vuotta aikaisemmin hän oli suomentanut G. I. Gurdjieffin kirjan Kohtaamisia merkittävien henkilöiden kanssa. Hän on kirjoittanut myös tietokirjoja. Kesästä 2015 kesään 2016 Taatila kirjoitti Miika Särmäkarin Koripalloelämää-blogiin yhteensä 42 julkaisua häntä itseään kiinnostaneista koripalloaiheista. Perusteellisia blogijulkaisuja siteerattiin muun muassa YLE Urheilussa.
Helmikuussa 2017 julkaistiin YUP – Helppoa muisteltavaa, Taatilan kirjoittama historiikki rock-yhtye YUP:sta. Syyskuussa 2017 julkaistiin Taatilan kirjoittama henkilökuva koripalloilija Petteri Koposesta. Syksyllä 2019 Taatilalta julkaistiin kaksi kirjaa: kiitelty Teflon Bible, joka kertoo suomalaisen hip hopin syntyhistorian Teflon Brothers -yhtyeen sekä siihen kuuluvien artistien (Pyhimys, Heikki Kuula, Voli) näkökulmasta sekä Kokkolan Halpa-Hallin 50-vuotisjuhlateos Talo, jonka Esko rakensi. Vuoden 2020 aikana Taatila kirjoitti NBA-koripalloliigan kulttuuri-ilmiöistä ja historiasta kertovan artikkelisarjan Veikkauksen X-lehteen.
Taatilan kirja Tähtien sota -saagassa Chewbaccaa näyttelevästä Joonas Suotamosta ilmestyi helmikuussa 2021. Elokuussa 2022 julkaistiin Taatilan kirjoittama kirja Martina Aitolehdestä.
Koulutukseltaan Taatila on uskontotieteilijä ja filosofian tohtoriopiskelija. Hän on toiminut aiemmin toimittajana muun muassa Basso- ja Rumba-lehdissä sekä tiedottajana Sodankylän elokuvajuhlilla. Koripalloilija Veli Taatila ja rehtori/kirjailija Vesa Taatila ovat Hippo Taatilan isoveljiä.
Teokset > Romaanit

Isipappablues.  Into Kustannus, 2014.  ISBN 978-952-264-323-0
Teokset > Tietokirjat

Hyppyheitto – Seppo Kuuselan tarina.  WSOY, 2010.
Susijengi – pohjolan perukoilta Euroopan huipulle.  Tammi, 2014.  (Mika Wickströmin kanssa)
Pallo savessa – 50 vuotta loimaalaista korikonkarihistoriaa.  LoKoKo ry, 2015.  (Kimmo Parikan kanssa)
YUP: Helppoa muisteltavaa. Like, 2017. ISBN 978-952-01-1545-6.
Petteri Koponen - Malmin jääräpää. Tammi, 2017. ISBN 978-951-31-9390-4.
Teflon Bible. Johnny Kniga, 2019. ISBN 978-951-04-3313-3.
Roar! Elämäni wookieena. Johnny Kniga, 2021. ISBN 978-951-045-259-2. (Joonas Suotamon kanssa)
Pyhimys. Sanat ja tarinat. Johnny Kniga, 2021. ISBN 978-951-046-478-6. (Pyhimyksen kanssa)
Martina - taistelija. WSOY, 2022. ISBN 978-951-048-259-9. (Martina Aitolehden kanssa)
Susijengi 2023 - Pohjolan perukoilta maailman huipulle. Tammi, 2023. ISBN 978-952-04-5378-7. (Mika Wickströmin kanssa)
Teokset > Yrityshistoriateokset

Talo, jonka Esko rakensi. Otava, 2019. ISBN 978-951-135-354-6.
Yhteen hitsattu - Pemamekin ensimmäiset viisi vuosikymmentä 1970-2020. Pemamek, 2021. ISBN 978-952-945-573-7.
Teokset > Suomennokset

G. I. Gurdjieff: Kohtaamisia merkittävien henkilöiden kanssa.  Sammakko, 2013.  ISBN 978-952-483-250-2
Teokset > Toimittamat teokset

Henrik Dettmann: Kopautuksia. Kirjoituksia elämästä ja urheilusta.  WSOY, 2021.  ISBN 978-951-047-579-9
Teokset > Muita julkaistuja tekstejä

"KIITOS Jimi Tenor and His Shamans 1986-1992" teoksessa Kirjoituksia kellareista vol. 2, Hiljainen OY, 2024. ISBN 978-952-680-156-8.
"Mitä Perttu löysi Spinozasta" teoksessa Perttu Häkkinen - valonkantaja, Salakirjat, 2023. ISBN 978-952-7204-46-7.
"Succumb to Dark: The Oral History of Demigod", Svart Records, 2023.
"Planeettojen tanssi ja sodan syklit: yksilön kehitysmahdollisuudet G.I. Gurdjieffin filosofiassa", Porvoon Kipinä II, Salakirjat, 2022. ISSN 2737-2464.
"Suomen paras NBA-juttusarja", X-lehti, 2020-2022: .
Jørgen Moe

| Jørgen Moe |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1813 Buskerud, Hole, Norja
Kuollut: 27. maaliskuuta 1882 (68 vuotta) Kristiansand, Norja
Kansalaisuus:  norjalainen
Ammatti:  kirjailija, pappi, folkloristi
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jørgen Engebretsen Moe (22. huhtikuuta 1813 Buskerud, Hole, Norja – 27. maaliskuuta 1882 Kristiansand, Norja) oli norjalainen kirjailija, pappi ja kansanperinteen kerääjä.
Moen merkitys norjalaisessa kulttuurissa perustuu erityisesti hänen yhdessä Peter Christen Asbjørnsenin kanssa keräämäänsä ja julkaisemaansa uraauurtavaan kansantarinoiden kokoelmaan. Mutta hän on merkittävä kuitenkin myös itsenäisenä kaunokirjailijana. Hän kirjoitti rakastettuja runoja ja kertomuksia, kuten I Brønden og i Kjærnet', jota D. A. Seipin mukaan on ”ensimmäinen varsinainen lastenkirjamma, lapsista ja lapsille”. Hän oli merkittävä myös kirkollisen työnsä ansiosta, sillä hän toimi ensin seurakuntapappina yli 20 vuotta, sitten piispana.
Moe valmistui teologian kandidaatiksi 1839. Hänen lastenkirjansa I Brønden og i Kjærnet (1851) perustuu lapsuudenmuistoihin kotikaupungista, kuten myös monet hänen runonsa. Digte (1848) sisältää uskonnollista ja luontolyriikkaa. 1830-luvulta alkaen Moe keräsi yhteistyössä Asbjørnsenin kanssa kansantarinoita. Ensin hän käytti tarinoita oman tuotantonsa aineistona, mutta myöhemmin hänestä tuli tutkija. Osa kerätystä aineistosta ilmestyi nimellä Norske Folkeeventyr i (1841–1844).
Jørgen Moen poika oli kansanperinteen kerääjä Ingebret Moltke Moe (1859–1913).
Suomennetut teokset

Satukirja lapsille: norjalaisia kansansatuja, Peter Kristen Asbjörnsen ja Jörgen Moe; suom. Lyry. Porvoo: WSOY, 1885. - 2. p. WSOY, 1890.
Satukirja lapsille. 1–3, P. Chr. Asbjörnsen ja Jörgen Moe; norjan kielestä suomentanut Alli Nissinen. Helsinki: Agricola, 1909, 1910, 1913
Kultalintu ja muita satuja, P. Chr. Asbjörnsen, Moe Jörgen; kuvittanut Gunnel Wahlfors. Helsinki: Otava, 1940. (Meidän lasten kirjasto; 16.).
Tuhkimo ja hyvät apulaiset: norjalaisia satuja, P. Chr. Asbjörnsen, Moe Jörgen; kuvittanut Helga Sjöstedt. Helsinki: Otava, 1941. (Meidän lasten kirjasto; 18.).
Kolme kuninkaantytärtä ynnä muita satuja, P. Chr. Asbjörnsen, Jörgen Moe; kuvittanut Helga Sjöstedt; norjan kielestä suom. Alli Nissinen. Helsinki: Otava, 1944. (Meidän lasten kirjasto; 24.).
Kaksitoista villisorsaa: kuvasatu, P. Chr. Asbjörnsen; kuvittanut G. Bratlie. Tampere: Artko, 1948.
Kuninkaan jänispaimen, norjalaisia kansansatuja P. Chr. Asbjørnsenin ja Jørgen Moen mukaan; suom. L. Aro ... ja muita ; kuv. E. Werenskiöld ja Th. Kittelsen. Porvoo: WSOY, 1955. (Lasten oma kirjasto; 21.).
Merkillinen lipas, Peter Christen Asbjørnsenin ja Jørgen Moen kertomia norjalaisia kansansatuja; suom. Kirsi Kunnas; kuv. Per Teigen. Porvoo: WSOY, 1955. - 5. painos, kuvitus: Per Teigen; suomennos: Kirsi Kunnas. Helsinki : WSOY, 1990 ISBN 951-0-04093-2.
Mies, jonka piti hoitaa kotia, Peter Asbjørnsen, Jørgen Moe; kuvittanut Svend Otto S.; suomentanut Auli Hurme-Keränen . Karkkila: Kustannus-Mäkelä, 1992. ISBN 951-873-345-7.
Kolme rohkeaa pukkia, Peter Asbjørnsen, Jørgen Moe; kuvittanut Svend Otto S.; suomentanut Pirjo Santonen . Karkkila: Kustannus-Mäkelä, 1994. ISBN 951-873-420-8.
Puuhameinen tyttö: mukailtu norjalaisesta kansansadusta, Veronica Leo; suomentanut Ritva Toivola. Helsinki : Lasten keskus, 2005 ISBN 951-627-544-3.
Jørgen Moe 
 Christian Skredsvigin maalaus (1896)
Norske Folkeeventyr 
Asbjørnsen ja Moe (1874)
Barne-eventyr 
Asbjørnsen ja Moe (1915)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jørgen Moe Wikiaineistossa (englanniksi)
Jørgen Moen teoksia Projekti Runebergissä
Jørgen Moen teoksia Internet Archivessa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Taas tapaamme Suomisen perheen

| Taas tapaamme Suomisen perheen |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Toivo Särkkä
Käsikirjoittaja:  Serp
Tuottaja:  Toivo Särkkä
Säveltäjä:  Harry Bergström
Kuvaaja:  Olavi Tuomi
Leikkaaja:  Armas Vallasvuo
Lavastaja:  Aarre Koivisto
Pääosat:  Lasse Pöysti Maire Suvanto Elina Salo Matti Oravisto Marjatta Kallio
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus
Ensi-ilta:  25. joulukuuta 1959
Kesto:  99 minuuttia
Alkuperäiskieli:  Suomi
Edeltäjä:  Suomisen Olli yllättää
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Taas tapaamme Suomisen perheen on Toivo Särkän ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1959. Se on kuudes ja viimeinen elokuva sarjassa Suomisen perhe.
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat Suomisen perheen kesäasunnon eli Kesärannan maisemiin. Kesän vietossa siellä ovat Suomisen Aino, Olli, Pipsa ja kaksoset Matti ja Marja sekä Karin-mummo ja Volmar-vaari. Tarinasta puuttuvat perheen esikoinen Elina ja perheen isä Väinö Suominen. Kotiapulainen Hilda on sen sijaan vahvasti läsnä ja vielä sukunimen kera. Juoni rakentuu köyhän pienviljelijän mailla sijaitsevan uraaniesiintymän ympärille. Hyveellisen Ollin vastavoimana on paheellinen Aarne Lokka. Luokkarajoista ei neljätoista vuotta edellisen Suomisen perhe -elokuvan jälkeen valmistuneessa teoksessa olla yhtä tarkkoja kuin sarjan vanhemmissa osissa. Isäntäväki ja palvelusväki mahtuvat mainiosti saman kahvipöydän ääreen.
Näyttelijät > Suomiset ystävineen

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Lasse Pöysti  | … |  Olli Suominen   |
|  Maire Suvanto  | … |  Pipsa Suominen   |
|  Elsa Turakainen  | … |  Aino Suominen   |
|  Jyrki Lappi-Seppälä  | … |  Matti Suominen   |
|  Ulla-Riitta Jämsä  | … |  Marja Suominen   |
|  Eine Laine  | … |  Karin-mummu   |
|  Arvo Lehesmaa  | … |  Volmar-vaari   |
|  Siiri Angerkoski  | … |  Hilda Männistö   |
|  Elina Salo  | … |  Laura Sorri   |
|  Aili Tikka  | … |  Iida   |
Näyttelijät > Lokat ystävineen

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Matti Oravisto  | … |  Aarne Lokka   |
|  Marjatta Kallio  | … |  Anita Lokka   |
|  Matti Aulos  | … |  johtaja Lokka   |
|  Unto Salminen  | … |  insinööri Kivi   |
Näyttelijät > Pitäjäläisiä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Pentti Irjala  | … |  konstaapeli Jaatinen   |
|  Aarne Laine  | … |  Pullin isäntä Santeri Pulli   |
|  Emma Väänänen  | … |  Pullin emäntä   |
|  Martta Kinnunen  | … |  Selma Löytty   |
|  Raakel Laakso  | … |  Loviisa Nyyttinen   |
|  Paavo Jännes  | … |  ukkotuomari   |
Juoni

1950-luku lähenee loppuaan. Suomisen Olli on lukenut tuomariksi ja toimii nimismiehen sijaisena samassa kunnassa, jossa perheen kesäasunto sijaitsee. Tullessaan töistä kotiin konstaapeli Jaatinen seuranaan Olli löytää tienpientareelta kirjan nimeltä Uraaninetsijän opas ja geigermittarin käyttö. Kirjan omistaa muuan Aarne Lokka, jonka perhe on ostanut Saarenpään kartanon Suomisten naapurista kesäasunnokseen. Aarne on kiinnostunut Pullinsaaren kallioista, jotka omistaa köyhä pienviljelijäpariskunta. Aarnella on sisko Anita, jonka halusta Lokat vierailevat Suomisilla. Tanssiaisissa Olli tekee lähempää tuttavuutta Anitan kanssa. Konstaapeli Jaatisen ja Hildan välille syntyy pientä romanttista väreilyä. Yöllä Pullinsaaren lato syttyy tuleen ja rehut palavat sen mukana. Palopaikalla Aarne toistaa tarjouksensa ostaa kalliot.
Ollin naisystävä Laura Sorri saapuu vierailulle Kesärantaan. Rapukesteillä Saarenpäässä Laura tuntee olonsa yksinäiseksi, kun Anita pitää Ollia varattuna omiin tarkoituksiinsa. Anita esittelee Ollille kamarinsa ja Aarnen huoneen, josta löytyy geigermittari. Geigermittari ja ladon kengänjäljet viittaavat siihen, että uraania himoitseva Aarne on polttanut Pullin isännän ladon. Yhdessä Lauran ja veljensä kanssa Olli käy noutamassa Aarnen veteen upotetut kengät. Lokan perheen koiran ansiosta hän kykenee todistamaan Aarnen syylliseksi. Anita ja isä-Lokka yrittävät lahjoa Ollia pelastamaan Aarnen vankilalta, mutta Olli ei taivu. Volmar-vaari on ylpeä lahjomattomasta tyttärenpojastaan.
Tuotanto ja julkaisu

Särkkä tarttui elokuvan tekoon, kun pitkäaikainen kuunnelmasarja päättyi, ja ohjasi tällä kertaa sen itse. Muista Suomisen perhe -elokuvista poiketen Serp (Seere Salminen) käsikirjoitti Taas tapaamme Suomisen perheen -elokuvan yksin; elokuvien toinen käsikirjoittaja Elsa Soini oli kuollut vuonna 1952. Perheen isää Väinö Suomista aikaisemmissa elokuvissa esittänyt Yrjö Tuominen oli kuollut vuonna 1946. Taas tapaamme Suomisen perheen oli Pipsa-tytärtä esittäneen, jo aikuiseksi varttuneen Maire Suvannon ensimmäinen elokuva yli kymmeneen vuoteen ja samalla se jäi hänen viimeiseksi esiintymisekseen valkokankaalla.
Suomisen isoäidin etunimi on Karin, kun se 1940-luvun Suomisen perhe -elokuvissa on Sofia. Volmar-vaaria eli Ainon isää tulkitsee Arvo Lehesmaa, roolin alkuperäinen esittäjä Hugo Hytönen kuoli vuonna 1944. Kolmessa ensimmäisessä Suomisen perhe -elokuvassa Elinan sulhasta Lasse Lehtovaaraa näytellyt Unto Salminen nähdään insinööri Kivenä, Lokkain perhetuttuna. Ollin avoauto kuuluu autourheilija Asser Walleniukselle.
Elokuvan ensi-ilta oli 25. joulukuuta 1959 Helsingissä Rexissä ja Tuulensuussa. Taas tapaamme Suomisen perheen yleisömenestys oli verrattain hyvä. Televisiossa elokuva esitettiin ensimmäisen kerran 26. joulukuuta 1963. Taas tapaamme Suomisen perheen on mustavalkoinen ja se on julkaistu DVD:nä.
Arviot

Kriitikot ottivat Suomisen perheen uuden tulemisen melko suopeasti vastaan. Valma Kivitie kirjoitti Elokuva-Aitassa: ”Sivistyneen virkamiesperheen kotoinen elämä on Serpin kuvaamana totta ja kaunista.” Serpin käsikirjoitus sai kiitosta muiltakin kriitikoilta. Osa kriitikoista arvioi tarinan liian tutunomaiseksi. Helmikuun 2012 televisioesityksen yhteydessä julkaistussa arviossa eräs kriitikko piti elokuvan asetelmia velttoina.
Johanna Moisander

Johanna K. Moisander on suomalainen professori. Hän on ollut vuodesta 2010 organisaatioviestinnän professori Aalto-yliopiston johtamisen laitoksella.
Moisander on  valmistunut Helsingin Kauppakorkeakoulusta kauppatieteiden maisteriksi, lisensiaatiksi ja tohtoriksi. Hän on saanut vuonna 2011 Vuoden väitöskirjaohjaaja -palkinnon.
Moisanderin väitöskirja käsittelee vihreää kuluttamista.
Julkaisut

Representation of green consumerism: a constructionist critique. [Helsinki] : Helsinki School of Economics and Business Administration, 2001 (Acta Universitatis oeconomicae Helsingiensis 185. ISSN 1237-556X) ISBN 951-791-602-7. Väitöskirja, Helsingin kauppakorkeakoulu
Mika Taanila

| Mika Taanila |
| --- | --- |
 Mika Taanila elokuussa 2024.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. toukokuuta 1965 (ikä 59) Helsinki
Ammatti:  elokuvaohjaaja kuvataiteilija
Ohjaaja
Palkinnot
 Ars Fennica (2015) 
Aiheesta muualla
mikataanila.com
IMDb 
Elonet
Mika Taanila (s. 22. toukokuuta 1965 Helsinki) on suomalainen elokuvaohjaaja ja kuvataiteilija.
Taanilan teokset sijoittuvat dokumenttielokuvan, avantgarden ja videotaiteen välimaastoon. Tunnetuimpia niistä ovat elokuvat Mannerlaatta (2016), Atomin paluu (2015, ohj. yhdessä Jussi Eerolan kanssa), Optinen ääni (2005), Tulevaisuus ei ole entisensä (2002) ja Futuro – tulevaisuuden olotila (1998).
Ura ja teokset

Taanila opiskeli kulttuuriantropologiaa Helsingin yliopistossa 1986-88 ja valmistui artenomiksi Lahden Muotoiluinstituutin videokuvauksen osastolta 1992. 1990-luvulla hän ohjasi parikymmentä musiikkivideota kotimaisille artisteille, muun muassa Kauko Röyhkälle, 22-Pistepirkolle ja Circlelle.
Toden ja fantasian välillä liikkuvissa elokuvissaan Taanila käsittelee usein teknologisia utopioita ja tulevaisuusvisioita. Elokuviensa raaka-aineena Taanila käyttää usein erilaisia arkistomateriaaleja, kuten amatöörifilmejä tai tieteellistä koemateriaalia.
Perinteisen elokuvamuodon lisäksi hän esittää teoksiaan myös filmi- ja videoinstallaatioina gallerioissa ja taidemuseoissa.
Taanila on myös aktiivinen audiovisuaalisen kulttuurin tuntija ja toimi muun muassa Avanto – Helsinki Media Art Festivalin elokuvaohjelmiston suunnittelijana koko tapahtuman ajan 2000-2008.
Taanila on osallistunut lukuisiin kansainvälisiin ryhmänäyttelyihin, kuten Aichi Triennale, Nagoya (2013), Arctic Hysteria, PS.1, New York (2008), Shanghai Biennale (2006), Berlin Biennale (2004) ja Manifesta 4 (2002). Yksityisnättelyihin kuuluvat mm. Padiglione de L'Esprit Nouveau Bolognassa (2020), Kiasma (2013–2014), TENT Rotterdam (2013), Badischer Kunstverein, Karlsruhe (2008), Dazibao, Montréal (2007) ja Migrosmuseum, Zûrich (2005).lähde?
Vuonna 2017 Taanila oli yksi Pohjoismaisen paviljongin kuudesta taiteilijasta Venetsian biennaalissa teossarjallaan Film Reader.