stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harvey Milk
Laajemmat historialliset voimat

Haparoiva homojen oikeuksia puolustanut liike ei ollut vielä kohdannut Yhdysvalloissa järjestäytynyttä vastarintaa. Vuonna 1977 muutamat vaikutusvaltaisia henkilöitä tunteneet miamilaiset homoaktivistit saivat ajettua läpi kansalaisoikeusasetuksen, joka teki syrjinnän seksuaalisen suuntautumisen perusteella laittomaksi Daden piirikunnassa. Hyvin järjestäytynyt konservatiivisten fundamentalistikristittyjen ryhmä ryhtyi vastaiskuun laulaja Anita Bryantin johdolla. Heidän kampanjansa nimi oli Save Our Children (suom. Pelastakaa lapsemme). Bryant väitti, että asetus rikkoi hänen oikeuttaan opettaa lapsilleen raamatullisia moraaliarvoja. Bryant ja kampanja keräsivät 64 000 allekirjoitusta, jotta asiasta järjestettäisiin piirikunnassa kansanäänestys. Bryant oli Florida Citrus Commissionin puhenainen ja ryhmä osti mainosaikaa televisiosta osittain komission keräämien rahojen voimin. Mainoksissa Orange Bowl -paraati rinnastettiin San Franciscon pride-kulkueeseen ja Daden piirikunnan väitettiin muuttuvan ”homoseksuaalisuuden keskukseksi”, jossa ”miehet ... kirmailevat pienten poikien kanssa”.
San Franciscon vaikutusvaltaisin poliittinen järjestötyöntekijä Jim Foster matkusti Miamiin auttamaan kaupungin homoaktivisteja vaalipäivän lähestyessä, ja aktivistit aloittivat maanlaajuisen appelsiinimehuboikotin. Save Our Children -kampanjan viesti oli voimakas ja äänestyksen tulos murskatappio homoaktivisteille; 70 prosenttia kannatti lain kumoamista ja äänestysprosentti oli kaikkien Daden piirikunnassa järjestettyjen ylimääräisten vaalien korkein.
Laajemmat historialliset voimat > Vain politiikkaa

Voitto inspiroi kristittyjä konservatiiveja, jotka näkivät tilaisuuden uudelle vaikutusvaltaiselle poliittiselle liikkeelle. Homoaktivistit järkyttyivät saamansa tuen vähäisyydestä. Yli kolme tuhatta Castron alueen asukasta osallistui vaali-iltana improvisoituun mielenosoitukseen. Mielenosoittajat huusivat vihaisina ”Ulos baareista kaduille!” (engl. Out of the bars and into the streets!), mutta he olivat samaan aikaan myös haltioissaan voimakkaasta ja intohimoisesta vastareaktiostaan. The San Francisco Examiner raportoi, että väkijoukon jäsenet vetivät ihmisiä ulos Castro Streetin ja Polk Streetin baareista korviahuumaavien kannustushuutojen säestäminä. Milk johti marssijoita kahdeksan kilometriä pitkällä reitillä kaupungin halki ja pysyi jatkuvasti liikkeessä, sillä hän ymmärsi, että jos väkijoukko pysähtyisi liian pitkäksi aikaa, syntyisi mellakka. Hän julisti: ”Tämä on homoyhteisön voima. Anita tulee saamaan aikaan maanlaajuisen homoliikkeen.” Aktivisteilla ei kuitenkaan ollut juuri aikaa toipua, sillä sama skenaario tuli toteen uudelleen ja uudelleen muilla alueilla, kun kansalaisoikeusasetuksia kumottiin äänestyksissä Minnesotan Saint Paulissa, Kansasin Wichitassa ja Oregonin Eugenessa vuosien 1977 ja 1978 aikana.
Kalifornian osavaltion senaattori John Briggs näki kristittyjen fundamentalistien kampanjassa mahdollisuuden. Hän toivoi tulevansa valituksi Kalifornian kuvernööriksi vuonna 1978 ja oli vaikuttunut Miamin äänestysvilkkaudesta. Palattuaan Sacramentoon hän kirjoitti lakiesityksen, joka olisi kieltänyt homoja ja lesboja opettamasta julkisissa kouluissa koko Kalifornian alueella. Briggs väitti yksityisesti, ettei hänellä ollut mitään homoja vastaan, ja totesi Randy Shiltsille: ”Se on politiikkaa. Vain politiikkaa.” Sattumanvaraiset hyökkäykset homoja vastaan lisääntyivät Castrossa. Koska poliisin vastatoimia pidettiin riittämättöminä, homojen muodostamat ryhmät alkoivat itse partioida kaupunginosan katuja valppaina hyökkääjien varalta. 21. kesäkuuta 1977 Robert Hillsborough -niminen homomies menehtyi 15 puukoniskuun, samalla kun hyökkääjät kerääntyivät hänen ympärilleen ja huusivat ”Hintti!” Sekä pormestari Moscone että Hillsborough'n äiti syyttivät Anita Bryantia ja John Briggsiä. Viikkoa ennen välikohtausta Briggs oli pitänyt San Franciscon kaupungintalolla lehdistötilaisuuden, jossa hän kutsui kaupunkia ”seksuaaliseksi roskakasaksi” homoseksuaalien vuoksi. Viikkoja myöhemmin San Francisco Gay Freedom Day -paraatiin osallistui 250 000 henkeä: osallistujamäärä oli suurempi kuin missään muussa gay pride -tapahtumassa siihen saakka.
Marraskuussa 1976 äänestäjät olivat päättäneet San Franciscossa järjestää kaupunginvaltuuston vaalit uudelleen niin, että valtuutetut valittiin kaupunginosista eikä kaupungin laajuisesta vaalipiiristä. Harvey Milk nousi pian Castro Streetin ympäristön viidennen kaupunginosan johtavaksi ehdokkaaksi.
Musta maanantai > Oikeudenkäynti

Dan Whiten pidätys ja oikeudenkäynti aiheuttivat sensaation ja toivat ilmi kaupungin poliisin ja liberaalin väestön väliset vaikeat jännitteet. San Franciscon poliisiin kuului pääasiassa työväenluokkaisia miehiä, joilla oli irlantilaiset sukujuuret ja jotka inhosivat kasvavaa homoväestöä ja kaupungin hallinnon liberaalia suuntaa. Kun White oli antautunut poliisille ja tunnustanut, hän istui sellissään samalla kun hänen entiset poliisikollegansa kertoivat Harvey Milk -vitsejä; poliisit käyttivät avoimesti ”Vapauttakaa Dan White” -t-paitoja murhan jälkeisinä päivinä. San Franciscon apulaisseriffi totesi myöhemmin: ”Mitä enemmän tarkkailin vankilan tapahtumia, sitä vähemmän näin Dan Whiten teon yksilön suorittamana tekona ja aloin sen sijaan nähdä sen poliittisena tekona poliittisen liikkeen sisällä.” White ei osoittanut minkäänlaista katumusta ja vaikutti haavoittuvaiselta ainoastaan soittaessaan vankilasta kahdeksan minuutin puhelun äidilleen.
Whiten oikeudenkäynnin valamiehistö koostui valkoisista, keskiluokkaisista sanfranciscolaisista, jotka olivat pääosin katolisia; homoja ja etnisten vähemmistöjen jäseniä ei päästetty valamiehistöön. Valamiehistö suhtautui syytettyyn ilmeisen myötämielisesti: jotkut sen jäsenet itkivät kuullessaan Whiten kyyneleiden täyttämän tunnustuksen, jonka lopussa kuulustelija kiitti Whitea rehellisyydestä. Whiten puolustusasianajaja Doug Schmidt väitti, ettei White ollut vastuussa teoistaan, sillä hän oli syyntakeeton: ”Hyvät ihmiset, hienot ihmiset, joilla on hieno tausta, eivät yksinkertaisesti murhaa ihmisiä kylmäverisesti.” Schmidt yritti todistaa, että Whiten ahdistunut mielentila johtui kaupungintalon poliitikkojen manipuloinnista: he olivat pettäneet ja hämmentäneet Whitea yhä uudelleen luvaten lopulta antaa hänelle hänen työnsä takaisin vain torjuakseen hänet jälleen. Schmidt sanoi, että roskaruoan syöpöttely murhaa edeltävänä yönä oli osoitus Whiten huonosta henkisestä tilasta ja pahentanut sitä, koska hänen tiedettiin yleensä pitäneen huolta ruokavaliostaan. Alueen sanomalehdet nimesivät puheenvuoron nopeasti Twinkie-puolustukseksi. White vapautettiin murhasyytteistä 21. toukokuuta 1979, mutta hänet todettiin syylliseksi molempien uhrien tappoon (engl. voluntary manslaughter) ja hänet tuomittiin vankeuteen seitsemän ja kahden kolmasosavuoden ajaksi. Koska tuomio lyheni jo istutun ajan ja hyvän käytöksen vuoksi, hän tulisi vapautumaan viiden vuoden kuluttua. Hän itki kuullessaan tuomion.
Musta maanantai > White Night -mellakat

Virkaatekevä pormestari Feinstein, kaupunginvaltuutettu Carol Ruth Silver ja Milkin seuraaja Harry Britt tuomitsivat valamiehistön päätöksen. Kun se julistettiin kaupungin poliisiradiossa, joku poliisin yhtyeestä lauloi taustalla kappaletta ”Danny Boy”. Väkijoukko käveli jälleen Castro Streetiltä kaupungintalolle hoilaten ”Kostakaa Harvey Milk” (engl. Avenge Harvey Milk) ja ”Hän pääsi murhasta pälkähällä” (engl. He got away with murder). Sekasorto paheni nopeasti ja kiviä heiteltiin rakennuksen etuovia kohti. Milkin ystävät ja avustajat yrittivät estää tuhoa, mutta yli 3 000 hengen väkijoukko ei välittänyt heistä ja sytytti poliisiautoja tuleen. Mellakoijat työnsivät palavan lehtienjakelulaatikon kaupungintalon murretuista ovista sisään ja hurrasivat liekkien kasvaessa. Toimittaja kysyi eräältä mellakoitsijalta, miksi he tuhosivat kaupunkia, ja mellakoitsija vastasi: ”Kerro ihmisille vain, että söimme liian monta Twinkie-patukkaa. Siksi tämä tapahtuu.” Poliisipäällikkö käski poliiseja pitäytymään kostotoimista ja pysymään asemissaan. White Night -mellakoiksi nimetyt levottomuudet kestivät useita tunteja.
Myöhemmin samana iltana, 21. toukokuuta 1979, useita poliisiautoja täynnä mellakkavarusteisiin pukeutuneita poliiseja saapui Elephant Walk Barin eteen Castro Streetillä. Harvey Milkin suojatti Cleve Jones ja San Francisco Chroniclen toimittaja Warren Hinckle katsoivat vierestä, kun poliisit syöksyivät sisälle baariin ja alkoivat hakata sen asiakkaita sattumanvaraisesti. 15 minuutin taistelun jälkeen he lähtivät baarista ja hyökkäsivät kadulla kävelleiden ihmisten kimppuun. Poliisipäällikkö määräsi lopulta joukkonsa poistumaan kaupunginosasta. Aamuun mennessä 61 poliisia sekä sata mellakoitsijaa ja Castron homoa asukasta oli otettu sairaalaan. Kaupungintalon, poliisiautojen ja Elephant Walk Barin vahingot kohosivat yli miljoonaan dollariin.
Tuomion jälkeen piirikunnansyyttäjä Joseph Freitas joutui kohtaamaan raivostuneen homoyhteisön ja selittämään, mikä oli mennyt vikaan. Syyttäjä tunnusti, että hän oli säälinyt Whitea ennen oikeudenkäyntiä ja että hän ei ollut kysynyt Whiten tunnustuksen tallentaneelta kuulustelijalta (joka oli Whiten lapsuudenystävä ja hänen valmentajansa poliisin softball-joukkueessa) tämän ennakkoasenteista ja poliisin tuesta Whitelle, koska hän ei ollut halunnut nolata etsivää oikeudessa perheensä edessä. Freitas ei ollut myöskään kyseenalaistanut Whiten mielentilaa, mielenterveysongelmien puutetta tai tuonut esiin kaupungin politiikkaa ja ehdottanut motiiviksi kostoa. Kaupunginvaltuutettu Carol Ruth Silver todisti oikeudenkäynnin viimeisenä päivänä, etteivät White ja Milk olleet olleet ystävällisiä toisilleen, mutta hänenkin oli täytynyt ottaa itse yhteyttä syyttäjään ja pyytää päästä todistajaksi. Todistus oli ainoa, jossa valamiehistö kuuli miesten vaivautuneesta suhteesta. Freitas syytti valamiehistöä, jonka ”oikeudenkäynnin koko tunteellinen puoli” oli hänen mielestään vienyt mukaansa.
Musta maanantai > Jälkipyykki

Milkin ja Mosconen murhat ja Whiten oikeudenkäynti muuttivat kaupungin politiikkaa ja Kalifornian lakijärjestelmää. Vuonna 1980 San Francisco päätti lopettaa suorat kaupunginvaltuuston vaalit, koska syvästi jakautuneen valtuuston pelättiin vahingoittavan kaupunkia ja sen ajateltiin olleen yksi murhiin vaikuttanut tekijä. 1990-luvun puolivälissä syntynyt ruohonjuuritason liike vaalien palauttamiseksi onnistui tavoitteessaan ja kaupunki alkoi valita valtuustoonsa edustajia kaupunginosista jälleen vuonna 2000. Dan Whiten oikeudenkäynnin jälkeen äänestäjät päättivät Kaliforniassa muuttaa lakia, jotta syytetyt eivät pääsisi yhtä todennäköisesti vapaalle jalalle, jos he tiesivät mitä olivat tekemässä mutta väittivät olleensa täyttä ymmärrystä vailla. Syyntakeettomuutta (engl. diminished capacity) ei enää hyväksytty puolustukseksi, mutta oikeusistuimet ottivat vastaan siitä kertovia todisteita pohtiessaan, miten jo tuomittua syytettyä tulisi rangaista. ”Twinkie-puolustuksesta” on tullut osa yhdysvaltalaista mytologiaa ja sillä tarkoitetaan yleensä oikeusjuttua, jossa murhaaja pääsee pälkähästä, koska hän on syöpötellyt roskaruokaa. Tarina Twinkie-puolustuksesta jättää huomiotta Whiten huonot poliittiset taidot, hänen suhteensa George Mosconeen ja Harvey Milkin ja sen, mitä San Francisco Chroniclen kolumnisti Herb Caen on kuvannut poliisin pandeemiseksi ”vastenmielisyydeksi (vähättely) homoseksuaaleja kohtaan”.
Dan White vietti vankilassa hieman yli viisi vuotta. Puolitoista vuotta vapautumisensa jälkeen 22. lokakuuta 1985 White löydettiin kuolleena käynnissä olleesta autosta entisen vaimonsa autotallista. Hän oli 39-vuotias. Whiten puolustusasianajaja kertoi toimittajille, että White oli ollut allapäin menetettyään perheensä ja surkutellut aiheuttamaansa tilannetta. Asianajaja lisäsi: ”Tämä oli sairas mies.”
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harvey Milk Wikimedia Commonsissa
The James C. Hormel Gay & Lesbian Center San Franciscon kirjastossa: (Arkistoitu – Internet Archive) Harvey Milk Archives – Scott Smith Collection (englanniksi)
Huomattava kokoelma valokuvia ja Milkiä käsittelevää historiaa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Harvey Milk City Hall Memorial (englanniksi)
Harvey Milk Opera (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Milk ja The Times of Harvey Milk Internet Movie Databasessa (englanniksi)
The Gay, Lesbian, Bisexual, Transgender Historical Society, jolla on Milkin omaisuutta (englanniksi)
Harvey Milk Civil Rights Academyn peruskoulu San Franciscossa (englanniksi)
Harvey Milk High School New Yorkissa (englanniksi)
Otteita Milkin "Hope"-puheesta (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz  Photographers' Identities 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC 2  IdRef 
Harvey (oikealla) ja hänen isoveljensä Robert vuonna 1934.
Milk kälynsä kanssa Castro Cameran edessä vuonna 1973. 1960-luvun vastakulttuuri oli muuttanut Milkiä. Hänet vuonna 1973 ensimmäisen kerran tavannut Dianne Feinstein ei enää tunnistanut häntä tavatessaan hänet uudelleen vuonna 1978.
Vuoden 1975 kampanjaan mennessä Milk oli päättänyt leikata hiuksensa ja käyttää pukua. Kuvassa Milk (oikealla) kampanjoi San Franciscossa ahtaajien kanssa ennen Kalifornian edustajainhuoneen vaaleja vuonna 1976.
Kuva: Daniel Nicoletta
Milk tuurasi pormestari George Mosconea päivän ajan vuonna 1978, kun pormestari oli lomalla.
Kuva: Daniel Nicoletta
Mellakoitsijoita San Franciscon kaupungintalon ulkopuolella 21. toukokuuta 1979.
Kuva: Daniel Nicoletta
Sateenkaarilippu Harvey Milk Plazan yllä Castron kaupunginosassa.
John Badenin laatima Harvey Milkiä esittävä seinämaalaus osoitteessa 575 Castro Street, jossa Milkin liike Castro Camera sijaitsi. Maalauksen aseesta tulee Milkin sitaatti: ”Jos luoti lävistää aivoni, tuhotkoon se jokaisen kaapin oven.”
Persian porttien taistelu

Persian porttien taistelu käytiin vuoden 330 eaa. tammikuussa. Aleksanteri Suuri hyökkäsi Persian valtakunnan sisäosiin voitettuaan Persian kuninkaan Dareios III:n Gaugamelan taistelussa. Aleksanteri jakoi joukkonsa kahteen osaan. Parmenion sai johdettavakseen suurimman osan armeijasta jonka piti kiertää Zagros-vuoret turvallisempaa eteläistä reittiä pitkin. Aleksanteri itse otti valikoidun joukon sotilaita joiden tarkoitus oli ylittää Zagros päätietä pitkin, joka johti niin sanotun Persian porttien solan kautta. Aleksanterin joukkoon kuuluivat Arrianoksen mukaan makedonialainen jalkaväki, toveriratsuväki, kevyt ratsuväki, agrianit ja jousimiehet.
Persiksen maakunnan satraappi Ariobarzanes piti kuitenkin solan ja aikoi estää makedonialaisten pääsyn sen läpi. Arrianoksen mukaan persialaisilla oli 40 000 jalkaväkeä ja 700 ratsuväkeä. Ariobarzanes oli antanut rakentaa muurin solan läpi.
Taistelu

Aleksanteri aloitti tekemällä hyökkäyksen joka kuitenkin epäonnistui. Pian makedonialaiset kuitenkin löysivät polun joka johti solan ohi. Muun muassa Arrianos kertoo tarinan persialaisesta vangista joka kertoi makedonialaisille polusta. Tarina muistuttaa hyvin paljon Herodotoksen vastaavaa kertomusta kreikkalaisesta joka kertoi Thermopylain solan ohi johtaneesta polusta Kserkses I:lle Thermopylain taistelun aikana.
Aleksanteri jätti Krateroksen leiriin ja lähti yöllä itse kiertämään persialaisten selustaan pienemmän joukon kanssa. Aleksanterin joukkoon kuului hypaspistit, Perdikkaan jalkaväkiosasto, kevyiten aseistetut jousimiehet, agrianit, toveriratsuväen kuninkaallinen osasto ja vielä yksi ratsuväkiosasto. Kierrettyään vihollisen asemien ohi Aleksanteri hyökkäsi aamun sarastaessa persialaisten leirin kimppuun samalla kun Krateros teki hyökkäyksen persialaisten muuria vastaan. Persialaiset eivät alkaneet taisteluun vaan pakenivat vuoristoon. Ariobarzanes pääsi myös pakenemaan muutaman miehen kanssa.
Taistelun jälkeen Aleksanterin joukot valtasivat Persepoliin ja Pasargadain.
Al-Mutaffifin

Suuran 83 nimi arabialaisena symbolina
Al-Mutaffifin (arab. المطففين‎, al-muțaffifīn, suom. Väärentäjien suura) on Koraanin 83. suura. Theodor Nöldeken luokituksessa se on "mekkalainen"  järjestysnumerolla 37. Suurassa on 36 jaetta. Nimensä se on saanut ensimmäisessä jakeessa olevasta sanasta.
Islamilainen perimätieto kertoo suuran laskeutumisesta seuraavaa:
Kun Profeetta saapui Medinaan, he olivat painojen ja mittojen suhteen kaikkein epärehellisimpiä ihmisiä. Sitten Allah, Ylistetty olkoon Hän, ilmoitti: "Voi niitä, jotka vilpillisesti mittaavat ja punnitsevat!"  Tämän jälkeen he  olivat rehellisiä mitoissa ja painoissa.
Sisältö

Jakeet 1–6 kertovat säälittelevät mittojen väärentäjiä. Heille käy huonosti tuomiopäivänä.
Jakeet 6–17 kuvailevat syntisten kohtaloa. He tulevat korventumaan tulenhehkussa.
Jakeet 17–28 kertovat hurskaiden osasta. He asuvat autuudessa, makaavat vuoteilla katsellen autuaasti ympärilleen, ja heille annetaan viiniä myskillä sinetöidyistä ruukuista. Viini on sekoitettu Tasminin veteen, josta enkelit juovat.
Jakeet 29–36 kertovat, miten uskottomat naureskelevat uskoville, mutta tuomiopäivänä osat vaihtuvat.
Tulkintoja

Islamin Paratiisi on usein maallisen oikeauskoisuuden vastakohta, sillä siellä on sallittua moni asia, joka maan päällä on kiellettyä, kuten viini.
Suura 83 resitaationa
Kauppakeskus Chydenia

| Chydenia |
| --- | --- |

Sijainti:  Kokkola, Suomi
Avattu:  2006
Omistaja:  Agore Kiinteistöt, Aberdeen European Balanced Property Fund ja Samla Capital
Liikkeiden määrä:  45
Kerrosten määrä:  2-6
Kävijämäärä:  2,0 Milj. (2020)
Vuosimyynti:  20,0 Milj. € (2020)
Pysäköintipaikkoja:  274
Kotisivu
Kauppakeskus Chydenia on Kokkolan keskustassa sijaitseva kauppakeskus. Keskuksen ensimmäinen osa valmistui vuonna 2006, kolmas 2009. Kauppakeskus on osittain Tehtaankadulla, Rantakadulla ja Rautatienkadulla. Kauppakeskuksen ensimmäisessä osassa on kolme kerrosta, toisessa osassa kaksi ja kolmannessa kuusi, joista kaksi on liikekäytössä.
Kauppakeskuksessa on liki 300 pysäköintipaikkaa. Pysäköinti on maksutonta molemmissa pysäköintihalleissa pysäköintikiekolla.
Liikkeet > 1. kerros

Aukia
Gina Tricot
Glitter
Suomalainen kirjakauppa
Espresso House
Click Shoes
Subway
Luhta Brand Store
H&M
Hesburger
Jungle Juice Bar
Liikkeet > 2. kerros

Actilife Kuntokeskus
Arnold's
Telia Kauppa
Dressman
Cubus
H&M
Hairlekiini
Robbis Hobby Shop
Spice Ice
Rosso
Blossom
Specsavers
Timanttiset
BikBok
KappAhl
Liikkeet > 3. kerros

Mehiläinen
Intersport Kokkola
Aiheesta muualla

Chydenian kotisivut
Kauppakeskus Chydenia I, II ja III[vanhentunut linkki]
Kuvia Kauppakeskus Chydeniasta
Soili Nystén-Haarala

| Soili Nystén-Haarala> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. joulukuuta 1958 (ikä 66) Lohja
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kauppaoikeuden, erityisesti Venäjän kauppaoikeuden professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Turun kauppakorkeakoulu (KTM 1981), Turun yliopisto (OTK 1984, OTL 1988), Lapin yliopisto (OTT 1998)
Instituutti:  Lapin yliopisto
Aiheesta muualla
Kotisivu
Soili Päivikki Nystén-Haarala (ent. Haarala, o.s. Nystén; s. 25. joulukuuta 1958 Lohja) on suomalainen oikeustieteilijä (OTT) ja kauppatieteen maisteri, joka työskentelee Lapin yliopistossa kauppaoikeuden, erityisesti Venäjän kauppaoikeuden professorina. Hän on ollut valtakunnallisten tiedotusvälineissä haastateltavana muun muassa vahingonkorvaus- ja sopimusoikeuteen liittyvistä teemoista.
Nystén-Haarala opiskeli Turun kauppakorkeakoulussa ja valmistui kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1981. Hän valmistui sitten Turun yliopistosta oikeustieteen maisteriksi ja lisensiaatiksi (OTM 1984, OTL 1988). Oikeustieteen tohtoriksi hän tuli vuosikymmen myöhemmin Lapin yliopistosta (OTT 1998). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (1998) oli otsikoitu The long-term contract : contract law and contracting. Nystén-Haarala nimitettiin Lapin yliopiston Venäjän oikeuden dosentiksi vuonna 2006. Sittemmin hänet nimitettiin Helsingin kauppakorkeakoulun (nyk. Aalto-yliopisto) kauppaoikeuden (kansainvälinen kauppa- ja sopimusoikeus) dosentiksi vuonna 2000 ja Itä-Suomen yliopiston kansainvälisen kauppaoikeuden dosentiksi vuonna 2015.
Työurallaan Nystén-Haarala on toiminut muun muassa Joensuun yliopiston, sittemmin Itä-Suomen yliopiston siviilioikeuden professorina vuosina 2005–2012.. Lapin yliopiston kauppaoikeuden, erityisesti Venäjän kauppaoikeuden professoriksi hänet nimitettiin Lapin yliopiston rehtorin kutsusta tammikuusta 2013 lähtien.
Saksan evankelinen kirkko

| Saksan evankelinen kirkko Evangelische Kirche in Deutschland |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  protestantismi
Teologia:  luterilaisuus reformoitu kirkko yhdistynyt kirkko
Johtaja:  Heinrich Bedford-Strohm
Yhteistyötahoja:  Kirkkojen maailmanneuvosto Luterilainen maailmanliitto
Toiminta-alue:  Saksa
Perustettu:  1948
Jäseniä:  19 725 000 (23,7 %) (2021)
Aiheesta muualla
www.ekd.de
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
EKD:n lippu.
Heinrich Bedford-Strohm.
EKD:n muodostavat maakirkot kartalla.
Saksan evankelinen kirkko (saks. Evangelische Kirche in Deutschland, EKD) on 20 itsenäisen saksalaisen maakirkon yhteenliittymä, johon kuuluu luterilaisia, reformoituja ja yhdistyneitä kirkkoja (saks. unierte Kirche). Kirkoilla on keskenään rajoittamaton sakramentaalinen yhteys tunnustuksellisista eroista huolimatta. Kirkon hallinto on sijoittunut Hannoveriin.
Jäsenkirkot kuuluvat lisäksi tunnustuskunnastaan riippuen myös Saksan yhdistyneeseen evankelisluterilaiseen kirkkoon tai evankelisten kirkkojen unioniin.
Kirkon toimielimet ovat synodi, neuvosto ja kirkolliskokous, jotka vastaavat kirkon tehtävien suorittamisesta.
EKD:hen kuuluvien kirkkojen jäsenmäärä on 19 725 000 eli 23,7 % Saksan väestöstä (31. joulukuuta 2021).
Evankelisten kirkkojen yhteistyö ja lähentyminen Saksassa alkoi jo 1800-luvulla keskustelujen tasolla. 1900-luvulla yhteistyö tiivistyi ja johti kirkkojen liiton muodostamiseen (saks. Deutscher Evangelischer Kirchenbund), joka kokosi silloiset 28 protestanttista maakirkkoa yhteen. kansallissosialistien vaikutuksesta syntyi 1933 Saksan evankelinen kirkko (saks. Deutsche Evangelische Kirche), jossa kansallissosialistit pitivät valtaa ja josta piti tulla johtava uskonnollinen instituutio, Reichskirche. Vain kolme maakirkkoa onnistui pysyttelemään rakennelman ulkopuolella: Württemberg, Baijeri ja Hannover. Valtakunnanpiispaksi (saks. Reichsbischof) nimitettiin Ludwig Müller, joka oli kansallissosialisti. 1934 muodostettiin Tunnustuskirkko, joka oli natsihallintoa vastaan kamppaileva protestanttinen kirkkokunta. Sen johdossa toimivat Martin Niemöller ja Dietrich Bonhoeffer.
Toisen maailmansodan päätyttyä käynnistettiin yritys koota evankeliset maakirkot saman katon alle. Näin syntyi vuonna 1945 Treysassa (nyk. Schwalmstadt) Hessenissä kirkkopäivillä EKD, jonka kirkkojärjestys hyväksyttiin 13. heinäkuuta 1948 Eisenachissa.
Uusi kirkkokunta pyrki yhdistämään koko Saksan kirkot, mutta Saksan jako aiheutti uudelle kirkkokunnalle suuria ongelmia. Käytännössä kirkon yhtenäinen johtaminen ja toiminta kävi mahdottomaksi. Vuonna 1969 syntyi DDR:n evankelisten kirkkojen liitto, joka Saksan yhdistymisen jälkeen liittyi jälleen EKD:n yhteyteen.
Kirkon hallinto

Kirkon rakenne heijastaa saksalaisen hallinnon monitasoista federaatioperiaatetta sikäli, että jäseninä olevat maakirkot vastaavat kirkollisesta elämästä itsenäisesti omalla alueellaan. EKD vastaa jäsenkirkkojen sille luovuttamista yhteisistä tehtävistä. EKD:n hallinnossa näiden tehtävien toteutusta ohjaavat synodi, neuvosto ja kirkolliskokous, jotka ovat demokraattisesti valittuja.
Berliinin, Brandenburgin, Sleesian ja Oberlausitzin evankelisen kirkon piispa Wolfgang Huber toimi kirkon neuvoston puheenjohtajana (johtavana piispana) 2003–2009. Hänen seuraajakseen valittiin Margot Käßmann, joka oli Hannoverin evankelisen kirkon piispa. Käßmann, joka oli ensimmäinen nainen kirkon johtavana piispana, joutui eroamaan tehtävästään 23.2.2010 jäätyään kiinni rattijuopumuksesta.  Nykyisin johtavana piispana toimii Heinrich Bedford-Strohm.