stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erkki Tuomikoski
Teokset

Erkki Tuomikosken julkaisemat teokset ovat seuraavat:
Uura, E. 1916. Jyskyt: Muistelmakuvia. Julkaisija: Arvi A. Karisto, Hämeenlinna. 145 s.
Tuomikoski, E. 1974. Elettyä ja ajateltua. Julkaisija: Kustannusosakeyhtiö Pohjoinen, Oulu. 132 s. ISBN 951-9099-09-3
Uura, E. 1980. Tuulikannel. Omakustanne.
Tuomikoski, E. 1981. Taas koulun sauna paloi. Nuoren opettajan kokemuksia ensimmäisen maailmansodan aikana Kainuun korpikylällä. Omakustanne. Painopaikka: Liiton kirjapaino, Oulu. 245 s.
Tuomikoski, E. 1982. Rakensimme Baabelin tornia. Vepsäläisalueen yliopettajan päiväkirjamuistiinpanoja lukuvuodelta 1941–1942. Julkaisija: Pohjois-Suomen Historiallinen Yhdistys, Rovaniemi. Documenta Septentrionalia 1. 308 s. ISBN 951-95472-4-X
Tuomikoski, E. 1987. Matkanivasta Kirkkotielle. Viis veljestä ja yhet housut. Erkki Tuomikosken 95-vuotispäivänä 18.10.1987. Toimituskunta: M. Eskoniemi, A. Kalajoki, Y. Talvi, H. Wallin. Painopaikka: Pyhäjokiseudun Kirjapaino, Oulainen. 110 s. ISBN 951-99872-0-7
Muu kirjallinen toiminta

Vuodesta 1921 vuoteen 1926 Tuomikoski kuului Sanomalehti Liiton toimituskuntaan. Hän oli viikkolehti Perjantain perustaja ja toimittaja sekä toimi  Kirjapaino Oy Kannan perustajana ja kirjallisena johtajana. Vaikka hän oli päätyökseen opettaja, hän osallistui useiden teosten toimittamiseen. Oulaisten Osuuskaupan 50-vuotishistoria julkaistiin 1966, Oulun Opettajayhdistyksen 50-vuotiskertomus 1967 ja samana vuonna Nuorten Ystävät –yhdistyksen 60-vuotisjulkaisu Sallikaa lasten tulla minun tyköni.
Tuomikoski osallistui lisäksi peräti 50 vuoden aikana Oulun kansakoulun 50-,  75- ja 100-vuotisjulkaisujen toimittamiseen, eli vuosina 1924, 1949 ja 1974. K. Nordlundin kanssa hän toimitti maakunnallisen nuorisoseurojen liiton 50-vuotisjulkaisun Nuori Pohjois-Pohjanmaa  vuonna 1946 sekä K. Roustin kanssa vuonna 1959 Pohjois-Pohjanmaan maakuntalukemisto -nimisen teoksen.
Erkki Tuomikosken muuhun kirjalliseen tuotantoon kuuluvat mm. seuraavat toimitetut teokset:
Rousti, K., Tuomikoski, E. (toim.) 1959. Pohjois-Pohjanmaan maakuntalukemisto. Pohjois-Pohjanmaan maakuntaliiton julkaisuja. Julkaisija: Otava, Helsinki. 379 s.
Tuomikoski, E. (toim.) 1965. Oulun opettajayhdistyksen 50-vuotiskertomus 1916-1965. Julkaisija: Oulun Opettajayhdistys.
Tuomikoski, E. (toim.) 1966. Oulaisten Osuuskauppa: 50 vuotta 1916-1965. Julkaisija: Oulaisten Osuuskauppa.
Tuomikoski, E. (toim.) 1967. Sallikaa lasten tulla minun tyköni: Piirteitä Nuorten Ystävät -yhdistyksen 60-vuotistaipaleelta sekä sen ylläpitämien laitosten toiminnasta. Julkaisija: Nuorten ystävät, Oulu. Painopaikka: Kanta Oy, Oulu. 144 s.
Tuomikoski, E. (toim.) 1974. Sinun kaduillas koulutie. Oulun kansakoulun 100-vuotismuistojulkaisu vv. 1874-1974. Julkaisija: Oulun Opettajayhdistys. 223 s.
Tundrakurmitsa

| Tundrakurmitsa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Pluvialidae
Suku::  Kurmitsat Pluvialis
Laji::  squatatola
Kaksiosainen nimi
 Pluvialis squatarola  (Linnaeus, 1758) 

Alalajit
 P. s. cynosurae  P. s. squatarola  P. s. tomkovichi 
Katso myös
   Tundrakurmitsa Wikispeciesissä   Tundrakurmitsa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tundrakurmitsa (Pluvialis squatarola) on keskikokoista hieman suurempi arktinen kahlaaja. Lajin nimesi Carl von Linné 1758.
Koko ja ulkonäkö

Juhlapuvussa vatsapuoli nokasta peräaukkoon on musta, selkäpuoli harmaan pilkullinen, päälaki ja kylki valkoiset. Talvipuvussa muistuttaa kapustarintaa, josta sen erottaa ääni ja mustat kainalot. Pituus 25–30 cm, siipien kärkiväli 55–85 cm, paino 170–320 g. Ääni on tunnusomainen kolmitavuinen ’pyy–ii–ee’, joka poikkeaa kapustarinnan äänestä.
Vanhin rengastettu yksilö on ollut 14 vuotta 3 kuukautta vanha.
Levinneisyys

Turndrakurmitsa pesii arktisilla saarilla ja rannikoilla Alaskasta ja Kanadasta Siperiaan. Euroopan puoleisella Venäjällä pesii noin 10 000 paria. Koko maailman populaation koko on noin 690 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Talvehtii Argentiinassa (amerikkalaiset populaatiot), Britanniassa, Tanskassa, Pohjois-Afrikassa ja Välimerellä, osa Siperian linnuista jopa Australiassa. Venäjän pesimälinnut muuttavat Suomen yli touko–kesäkuun vaihteessa ja heinä-lokakuussa.
Elinympäristö

Tundra-alueen rannat ja muut avomaat. Muuttoaikoina viihtyy etenkin lieterannoilla ja joskus kalliosaarilla.
Lisääntyminen

Pesii maassa avoimilla alueilla. Pesii vain kerran kesässä. Munii neljä munaa, haudonta-aika on 26–27 päivää. Molemmat emot hautovat, ja haudonta voi alkaa ennen kuin munaluku on täysi. Se on sopeutuma arktisiin oloihin, jotta munat eivät jäätyisi. Poikaset ovat pesäpakoisia ja ovat lentokykyisiä noin kuukauden ikäisinä. Sukukypsä kaksi– tai kolmevuotiaina.
Ravinto

Madot, hyönteiset, äyriäiset, nilviäiset ja muut pikkueläimet.
Aiheesta muualla

Tundrakurmitsa Lintukuva-verkkopalvelussa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q18835  Wikispecies: Pluvialis squatarola  ABA: blbepl  AFD: Pluvialis_squatarola  Avibase: 27903EF7E618A6A2  BioLib: 8624  BirdLife: 22693749  BirdLife-Australia: grey-plover  BOLD: 10130  BOW: bkbplo  BTO: bob4860  CoL: 4KKPY  CMS: pluvialis-squatarola  eBird: bkbplo  EoL: 45509153  EUNIS: 1224  EURING: 4860  Fauna Europaea: 96884  Fauna Europaea (new): 4ce963bc-2c16-42a7-8370-4fadb30af858  GBIF: 2480327  GNAB: black-bellied-plover  IBC: grey-plover-pluvialis-squatarola  iNaturalist: 4892  IRMNG: 10190409  ITIS: 176567  IUCN: 22693749  NatureServe: 2.102793  NBN: NBNSYS0000000141  NCBI: 171273  Neotropical: bkbplo  NZBO: grey-plover  NZOR: 92fa0559-8c10-4293-a29b-5683af116600  Observation.org: 206  OBIS: 159137  Open Tree of Life: 917054  Paleobiology Database: 368019  Paleobiology Database: 83475  SeaLifeBase: 152182  TSA: 14191  WoRMS: 159137  Xeno-canto: Pluvialis-squatarola  Laji.fi: MX.27556 
Tundrakurmitsan muna.
Tulenkantajat

Tulenkantajat oli 1920–1930-luvulla Suomessa vaikuttanut hajanainen kirjailijaryhmittymä, joka on nimetty Nuoren Voiman Liiton julkaiseman Tulenkantajat-albumin mukaan. Tulenkantajiin tiiviisti kuuluvia kirjoittajia olivat muun muassa Uuno Kailas, Olavi Paavolainen, Elina Vaara, Katri Vala ja Lauri Viljanen. Kirjailijoiden lisäksi ryhmään kuului muun muassa muusikkoja ja kuvataiteilijoita. Ryhmä julkaisi myös omaa lehteä, jonka päätoimittajana toimi Erkki Vala. Tulenkantajien vakituinen kokoontumispaikka oli Brondinin kahvila eli ”Bronda” Helsingin keskustassa Eteläesplanadin ja Korkeavuorenkadun kulmassa.
Tulenkantajat pyrkivät ohjaamaan suomalaista kirjallisuutta uusille urille lähemmäs eurooppalaisia virtauksia. Ryhmä pyrki eroon ”korpikulttuurista” ja määritteli suomalaisuuden ensisijaisesti teollisuuden, kaupungistumisen ja modernin taiteen kautta. Tulenkantajien tunnuslause oli: ”Ikkunat auki Eurooppaan!”, joka oli lainaus Elmer Diktoniuksen esittämistä Ultra-lehden tavoitteista: ”Ikkunat auki Eurooppaan päin”. Tulenkantajien ryhmä alkoi hajota ristiriitoihin 1920-luvun lopulla. Jäsenten yhteisen taipaleen katsotaan usein päättyneen lopullisesti 1930-luvun alussa, mutta Minna Maijala haastaa tämän käsityksen ja kirjoittaa, että todellisuudessa seura ja lehti jatkoivat toimintaansa Erkki Valan johdolla läpi 1930-luvun.
Alkuvaiheet

Nuoren Voiman Liitto toimi yhdistävänä tekijänä monille tulenkantajien jäsenille. Tulenkantajat-ryhmä sai nimensä alun perin Nuoren Voiman Liiton kirjallisen harrastuspiirin samannimisestä albumista. Albumi ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1924, ja muuttui neljästi ilmestyttyään aikakauslehdeksi. Tulenkantajat-albumeissa esiteltiin kirjallisen, kuvataiteellisen ja säveltaiteellisen ryhmän saavutuksia. Tulenkantajat-lehti sen sijaan keskittyi uuden sukupolven monenlaiseen muuhun esittelyyn, mikä onkin tuonut esille kysymyksiä siitä, oliko tulenkantajat ryhmänä yksinomaan kirjallisuuteen keskittynyt. Tulenkantajat nimenä herätti jonkin verran hämmennystä: albumin nimenä se oli selvä, mutta ihmisryhmänä epämääräinen, eikä tulenkantajiin kuuluneista kirjailijoista voida vieläkään tehdä pitävää luetteloa eikä Maijalan mukaan oikeastaan ole mahdollistakaan, sillä tulenkantajilla ei ollut tiivistä ryhmäidentiteettiä.
Maijala purkaa myyttiä, jonka mukaan Olavi Paavolaisen kotona Kivennavalla järjestetyt jatkot olisivat olleet tulenkantajien synnyn merkkipaaluna. Juhlat olivat ryhmän jännitteiden vuoksi kuitenkin vähällä jäädä pitämättä, eikä niiden aikana syntynyt usein mainittua antologiaa Hurmioituneet kasvot, vaan antologia syntyi vasta juhlien jälkeen Lauri Viljasen vaatimuksesta.
Tulenkantajiin kuului joukko nuoria kirjailijoita, joiden tuotannossa ilmeni muun muassa vapaamittaisuutta, eksotiikkaa, ekspressionistista ilmaisua ja uudenlaisen elämäntunteen ylistystä. Ryhmälle oli ominaista usko ihmisyyteen ja suomalaisen kulttuurin tulevaisuuteen sekä kiinnostus uusiin ilmiöihin.
Kirjailijaryhmä

Tulenkantajien kokoonpanosta ei saada tyhjentävää tietoa, ja myös tutkijat ovat tulenkantajiin kuuluneiden jäsenten määrittelyn suhteen erimielisiä. Osa jäsenistä kuului ryhmään tiiviimmin, osa väljemmin. Voidaan puhua myös sisärenkaasta ja ulkojäsenistä. Tulenkantajiin tiiviisti kuuluvia kirjoittajia olivat muun muassa Uuno Kailas, Katri ja Erkki Vala, Yrjö Jylhä, tulenkantajien keulakuva Olavi Paavolainen, lyyrikko Lauri Viljanen, Ilmari Pimiä ja Elina Vaara. Ryhmään luetaan usein tiiviisti kuuluneeksi myös Martti Haavio (taiteilijanimeltään P. Mustapää), joka kuitenkin on itse sanonut mahdollisesti kuuluneensa ryhmään vain siksi, että useat sen jäsenet tulivat hänen hyviksi ystävikseen. Muitakin nimiä on useasti mainittu tulenkantajien yhteydessä, kuten Onni Halla ja Antero Kajanto sekä ekspressionistit Arvi Kivimaa ja Mika Waltari.
Ritva Haavikko on toimittanut tulenkantajien kirjailijahaastatteluantologian Kirjailijat puhuvat: tulenkantajat (SKS 1976), jossa haastateltavat käsittävät tulenkantajuuden eri tavoin ja nimeävät ryhmään kuuluviksi eri henkilöitä.
Tulenkantajat oli ryhmänä väljä, ja siihen voitiin katsoa kuuluvan erilaisia kerrostumia. Ryhmän ydinjäsenistö pysyi suhteellisen muuttumattomana, mutta ulompaan kehään kuuluvat jäsenet vaihtelivat. Ydinryhmä oli esteettisesti ennakkoluuloton ja avosylinen, joten uudet ystävät otettiin vastaan vailla ennakkoluuloja.
Yleensä tulenkantajista puhutaan kirjailijaryhmänä, mutta samaan ystäväpiiriin kuului myös kuvataiteilijoita, lausujia, muusikkoja, sanomalehtimiehiä sekä monenlaisia taiteen harrastajia. Taiteilijat Sylvi ja Väinö Kunnas kuvittivat nuorten runokokoelmia, albumeja ja lehtiä. Säveltaiteilijoita ja lausujia kuului läheisesti ystäväpiiriin, ja heistä muun muassa Eero Salola ja Helinä Svensson-Timari tekivät suuren palveluksen tuomalla lausuntailloissaan uutta lyriikkaa sitä lukemattomien tietoisuuteen. Ryhmään liittyy kiinteästi myös Yrjö Gustafson, joka ei itse kirjoittanut, mutta antoi herätteitä muille. Gustafsonin sanotaan olleen hienosyisin henki ja keskeinen persoonallisuus nuoren kirjailijapolven piirissä.
Kirjallisuus > Lyriikka

Tulenkantajien väljään ryhmään kuului hyvin monenlaisia lyyrikoita. Tulenkantajien lyriikalla on kuitenkin yhteisiä tyypillisiä piirteitä, joita ovat muun muassa vapaa mitta, eksotiikka ja koneromantiikka. Tunnetuimpia vapaan mitan käyttäjiä on Katri Vala, joka piti loppuun saakka kiinni tästä hänelle luontaisesta ilmaisumuodosta. Valan tunnettuja teoksia ovat muun muassa Kaukainen puutarha (1924) ja Sininen ovi (1926). Valan runouden keskeisenä vaikutustekijänä on myös eksoottinen ja aistimusvoimainen kuva, johon liittyvät muun muassa intensiiviset väriläikät, sekä lämmön ja valon aistimukset. Tulenkantajien eksotiikkaa yleensä hallitsee usein vaisto ja voimakkaat tunneaistimukset. Tulenkantajien aikaan suomalaisessa kirjallisuudessa kukkivat värikkäät kukat, puutarhat tuoksuivat ja teksteissä oli mielikuvituksellisia kaukonäkyjä. Tulenkantajien lyriikassa eksotiikalla on yleensä tehtävänä korostaa vaistonvaraista tunnetta ja primitivismiä, mikä tietyllä tavalla merkitsee pakoa nykyajan rationaalisuudesta. Eksoottinen maisema teki selvän eron aiempaan suomalaiseen kirjallisuuteen.
Tulenkantajista muun muassa Olavi Lauri (Paavolainen) ja Mika Waltari olivat innostuneet koneromantiikasta. Tulenkantajien lyriikassaan kuvaamat koneet ovat pääosin matkustamiseen ja vapaa-aikaan liittyviä laitteita, eivät niinkään työvälineitä. Koneromantiikassa koneita ja tekniikkaa pidettiin sekä vapauttavana että ihmiskuntaa yhdistävänä voimana. Ajateltiin, että tekniikka mahdollistaa tulevaisuuden utopian toteuttamisen, eli tässä tapauksessa globaalin ihmisyhteisön syntymisen. Koneiden avulla maailma voitiin tuntea pieneksi ja hallittavaksi, ja samalla torjuttiin ajatuksia rappiosta ja perikadosta. Kirjalliseksi muotiautoksi tulenkantajat löysivät espanjalaisen Hispano-Suizan, vaikka Suomessa ei tiedetä olleen yhtään sen merkkistä autoa.
Tulenkantajien lyriikassa näkyy vahvasti elämän voiman korostaminen eli vitalismi, johon liittyy myös ihmisruumiin palvonnan kohteeksi tuleminen, sekä terveen ihmisruumiin ja sen viettien noudattamisen hyveellisyys. Vitalismin vastapainona nuorten lyyrikoiden runoissa on myös ahdistusta ja säälimättömän kuoleman kauhukuvia. Muun muassa Yrjö Jylhän kokoelman Ruoskanjäljet runoissa toistuvat kuoleman, väkivallan ja itsemurhan teemat, ja Katri Valan kokoelmassa Kaukainen puutarha on peräti erillinen ”Kauhu”-niminen osasto. Tällaista kauhun kuvaamista on selitetty muun muassa sillä, että nuoret lyyrikot halusivat aiheuttaa reaktioita vanhemmassa sukupolvessa. Todennäköisempi syy on kuitenkin sotien vaikutus lyyrikoiden ajatuksiin. Ensimmäinen maailmansodan ja kansalaissodan kokemusten on sanottu tulevan näkyviin näissä kauhukuvissa. Ensimmäinen maailmansota muutti ihmisten ajatusmaailmaa ja rikkoi vakiintuneita käsityksiä ihmisen elämästä. Usko tieteen ja järjen hallitsemaan maailmaan horjui ja elämän perustotuuksien tilalle tuli alituinen epävarmuus.
Kirjallisuus > Proosa

Nuorten prosaistien osuus tulenkantajissa oli väljempi kuin lyyrikoiden kiinteä yhtenäisyys. Prosaistien osuus oli illanistujaisissa vaatimattomampi myös siksi, että he tulivat kirjalliseen julkisuuteen vasta ryhmän muodostumisen jälkeen. Prosaistien asemaan kirjailijaryhmässä vaikutti muiden seikkojen ohella myös se, ettei heidän tuotannossaan ole niin leimallisesti tulenkantajamaisia aiheita kuin nuorilla lyyrikoilla. Kuvaavana voidaan pitää Mika Waltarin mainintaa siitä, miten hän 1920-luvulla uskoi vakaasti olevansa runoilija, kunnes Joel Lehtosen neuvosta ryhtyi kirjoittamaan proosaa. Waltarista tulikin tulenkantajien ikäpolven näkyvin prosaisti, ja myöhemmin parhaiten ulkomailla tunnettu suomalainen kirjailija. Tulenkantajien kärkipään prosaisteihin kuului myös Olavi Paavolainen. Paavolainen esitteli ajan uusia ilmiöitä muun muassa monissa lehtiartikkeleissa, ja julkaisi tärkeimmät, ensisijaisesti ensimmäisen maailmansodan jälkeistä aikaa kartoittavat, artikkelinsa esseekokoelmassaan Nykyaikaa etsimässä (1929). Kokoelmassaan Paavolainen toi esille myös suuren maailman muoti-ilmiöt, kuten futurismin, dadaismin ja alastonkulttuurin, sekä sodanjälkeisen tilanteen kulttuuriset ristiriidat.
Loppuvaiheet > Ryhmän hajoaminen

Tulenkantajien ryhmässä oli nähtävissä rakoilua jo 1920-luvun viimeisinä vuosina, jolloin ryhmän sisäiset ristiriidat kasvoivat poleemiseksi sananvaihdoksi. Arvovaltakiistat ja poliittiset mielipide-erot tulivat entistä tärkeämmiksi. Selviä hajoamisen merkkejä olivat Tulenkantajat-lehden ilmestymisen lakkaaminen kesken vuotta 1930, ja kustantajayhtiön ajautuminen konkurssiin. Tulenkantajat-lehden kirjallinen ja taiteellinen yhteisö repesi erilaisiin poliittisiin ja ideologisiin kiistoihin.
Ryhmän hajoamiseen oli kuitenkin muitakin syitä. Suomeen ulottui maailmalla lamaannuttava talouspula, joka lamakauden aiheuttaman sisäpoliittisen kriisin myötä vaikutti voimakkaasti 1930-luvun vaihteen yleiseen mielialaan. Eniten talouspulasta kärsi lyriikka. Elannon ansaitsemiseksi kirjailijat tekivät suomennoksia, koska omia kokoelmia ei kannattanut tarjota. Muun taiteen mukana myös kirjallisuus kaupallistui, ja käsitys sen merkityksestä sivistystekijänä heikentyi. Useilla 1920-lukua inspiroineilla aatteilla, kuten eksotiikalla ja koneromantiikalla, ei ollut sellaisenaan mahdollisuuksia jatkuvuuteen. Monet uudet ja innoittavat aiheet oli kulutettu loppuun. Huomattiin, että yhteisiä teemoja ei enää ole, vaan jokaisen on kehitettävä omaa erikoislaatuaan, mikä näkyykin jo kirjailijoiden 1930-luvun tuotoksissa.
Loppuvaiheet > Suursiivous

1920-luvun kirjallisen elämän tärkeä hahmo ja tulenkantajien kärkeen kuulunut prosaisti Olavi Paavolainen kirjoitti vuonna 1932 teoksensa Suursiivous eli kirjallisessa lastenkamarissa. Tässä pamfletissa hän moitti aikalaiskirjallisuutta ja nuoren kulttuurin ilmiöitä, joissa oli itsekin ollut mukana. Paavolaisen mielestä kirjallisuuden taiteellinen taso oli laskenut. Erityisesti proosa sai tuimaa kritiikkiä, Paavolainen moitti sitä muun muassa puolivillaisuudesta, pinnallisesta muodikkuudesta, yhteiskunnallisen näkemyksen heikkoudesta ja mauttomasta sensaationtavoittelusta. Paavolaisen mielestä kirjallisuus oli taantunut 1890-luvulle, ja vaikka nuoret olivat hänen mukaansa muototajultaan hienostuneempia, vanha suomalainen passiviteetti ja epä-älyllisyys oli jäänyt jäljelle. Paavolaisen mukaan kärpäset likasivat hyvin nopeasti ruudun Eurooppaan.
Loppuvaiheet > Saavutukset

Tulenkantajat ja heidän aikalaisensa olivat ensimmäinen suomenkielinen lyyrikkopolvi. Heidän lyriikkansa ei kuitenkaan voida sanoa mullistaneen runouden ilmaisukeinoja tai edistäneen kirjallisuuden kehitystä samalla tavoin kuin suomenruotsalaisen modernistin Edith Södergranin runot tekivät. Tulenkantajien huomattavimmat tuotokset eivät olleetkaan ryhmähengen aikaansaamia, vaan toisistaan varsin paljonkin poikkeavien kirjailijoiden yksilöllisiä saavutuksia.
Kirjallisuutta

Järvelä, Juha: Tulenkantajat - taiteilijat ja kaupunki.  Helsinki:  Avain, 2024.  ISBN 978-952-304-548-4
Kantokorpi, Otso (toim.): Tulenkantajat 1928–1930: Pääkirjoitukset, ohjelmalliset artikkelit, julistukset ja iskulauseet, sisällysluettelo.  Helsinki:  JB-kustannus, 1995.
Mauriala, Vesa: Uutta aikaa etsimässä: Individualismi, moderni ja kulttuurikritiikki tulenkantajien elämässä 1920- ja 1930-luvulla.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Gaudeamus, 2005.  ISBN 951-662-934-2
Mäkinen, Kari: Unelma jälkikristillisestä kulttuurista ja uskonnosta: Tulenkantajien oppositio kansankirkollista arvomaailmaa vastaan 1924–1930.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Suomen kirkkohistoriallinen seura, 1989.  ISBN 951-9021-73-6
Mieskonen, Matti: Kirjallisuuteen kietoutunut käsite: Tulenkantajien historiakuvan rakentuminen 1924–1987. Väitöskirja: Turun yliopisto. Turku: Scripta Lingua Fennica Edita, 2020. ISBN 978-951-29-8022-2.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Ohjelmointi

Ohjelmointia Java-ohjelmointikielellä
Ohjelmointi tarkoittaa tietokoneelle tai vastaavalle ohjelmoitavalle laitteelle jollakin tavalla, tyypillisesti kirjoittamalla, annettavia toimintaohjeita formaalilla kielellä eli ohjelmointikielellä. Tietokoneet ymmärtävät niille annettavia käskyjä, joista muodostuu tietokoneelle suoritettavaksi annettu toimintaohje eli tietokoneohjelma.
Ohjelmoimalla saadaan aikaiseksi tietokoneohjelman konekielinen koodi, symbolista konekieltä oleva koodi tai korkeamman tason käännettävä lähdekoodi. Ohjelmointi kehittyi 1950-luvulta 1970-luvulle matalan tason ohjelmointikielistä käännettävien ohjelmointikielten suuntaan, sillä niiden symbolinen logiikka, loogiset rakenteet ja avainsanat ovat ihmisen helpommin ymmärrettävissä ja ohjelmointivirheet silmämääräisesti korjattavissa.
Korkeamman tason kieltä käyttämällä on lähdekoodi käännettävissä useammille kohdesuorittimille, kun taas konekieli ja symbolinen konekieli ovat sidoksissa tiettyyn suoritinarkkitehtuuriin ja siirrettävyys toiselle arkkitehtuurille on siksi heikko.
Perusteet

Tietokoneen suoritin ymmärtää suoraan vain ohjelmia, jotka on kirjoitettu konekielellä. Konekieli koostuu yksinkertaisista operaatioista, esimerkiksi "vähennä rekisterin 3 arvosta rekisterin 5 arvo". Ohjelmointi suoraan konekielellä on mahdollista, mutta hyvin hidasta ja virhealtista johtuen laitteiden eroavaisuuksista. Konekielellä ohjelmia kirjoitetaan usein vain poikkeustapauksissa. Useammin käytetään symbolista konekieltä (ks. assembly). On huomattavaa, että myös symbolinen konekieli kääntyy viime kädessä ykkösiksi ja nolliksi, jotka vastaavat prosessorin transistoreiden päälle/pois tilaa.
Tavallisesti tietokonetta ohjelmoidaan käyttämällä jotakin ohjelmointikieltä. Ohjelmointikielissä käytetään luettavia symboleja ja sovittuja koodeja. Esimerkiksi Pascal-kielisen ohjelman rivi palkka := palkka-vero; voisi kääntyä edellä mainituksi konekielen operaatioksi. Ohjelmointikielellä kirjoitettu lähdekoodi joko käännetään konekielelle tai tulkataan kieltä suorittavalla ohjelmalla. Käännettäessä koko ohjelma muutetaan kerralla konekieleksi, jonka tuloksena saatu ohjelma voidaan suorittaa ilman kääntäjää. Tulkattaessa tyypillisesti käännetään osa kerrallaan ja suoritetaan se, jonka jälkeen käännetään seuraava osa. Tulkattavan ohjelman suoritus vaatii siis joka kerta tulkin. Molemmissa tavoissa on mahdollista käyttää välikieltä apuna.
Ohjelmointiparadigmat ovat ohjelmointikielien taustalla olevia tapoja ajatella ja mallintaa ratkaisu. Eri kielet tukevat eri paradigmoja eri tavoin: osa kielistä on moniparadigmaisia, jolloin niillä voi ohjelmoida useilla eri tavoilla. Eräs merkittävä paradigma on olio-ohjelmointi.
Historia

Ennen tallennetun ohjelman tietokonetta muutokset ohjelmassa tarkoittivat muutoksia johdoissa ja kytkimissä (ks. Colossus).
Ennen vuotta 1954 lähes kaikki ohjelmointi tehtiin matalan tason ohjelmointikielillä kuten konekielellä tai assemblyllä. Suuri osa ohjelmoijien työstä liittyi tuon ajan tietokoneiden rajoitteisiin. Vuonna 1954 tietokonekeskukseen liittyvien ohjelmoijien kustannukset olivat tavallisesti lähes yhtä suuret kuin itse tietokoneen kustannukset, joka oli yksi motivaatio FORTRANin kehittämiselle.
Margaret Hamiltonin työ Apollo Guidance Computerin ohjelmoinnissa ja kehitetyt konseptit olivat edelläkävijänä huippuluotettavien ohjelmistojen suunnittelulle. 
Nykyisin ohjelmistoja käytetään myös turvakriittisissä järjestelmissä osana koko järjestelmää, jossa henkilöstön turvallisuus (engl. safety, koneturvallisuus) on mukana (erona muunlaisesta turvatekniikasta (engl. security)).
Laitteistoabstraktion kannalta neljännen sukupolven ohjelmointikielet saavuttivat täyden riippumattomuuden laitteistoalustasta. Neljännen sukupolven kieliä on myös kritisoitu laitteistoresurssien tuhlaavasta käytöstä, etenkin suoritusajan.
1980-luvulla Japanissa aloitettiin projekti viidennen sukupolven tietokonejärjestelmän kehittämiseen, jonka merkittävin vaikutus oli mahdollisesti lukuisien ihmisten kouluttaminen tietotekniikkaan.
Ohjelmiston laatu

Ohjelmoinnissa tuotetun ohjelmakoodin laatua voidaan arvioida useilla eri mittapuilla:
luotettavuus
suoritustehokkuus
turvallisuus
ylläpidettävyys
Näihin pyrkiessä voidaan käyttää apuna erilaisia ohjelmointikäytäntöjä. Käytännöt liittyvät muun muassa koodin helppoon luettavuuteen, yhdenmukaisuuteen nimeämisessä ja ymmärrettävyyteen myös pitkän ajan jälkeen. Käytännöillä parannetaan ohjelmoinnin tehokkuutta, vähennetään projektin riskejä ja helpotetaan ylläpitoa.
Suoritustehokkuus

Suoritustehokkuus vaikuttaa muun muassa virran käyttöön ja suoritusaikaan: huono suorituskyky aiheuttaa muita haittavaikutuksia.