stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keltavatsamuuranen

| Keltavatsamuuranen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Muuraset Myrmotherula
Laji::  sclateri
Kaksiosainen nimi
 Myrmotherula sclateri  Snethlage, 1912 

Katso myös
   Keltavatsamuuranen Wikispeciesissä   Keltavatsamuuranen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltavatsamuuranen (Myrmotherula sclateri) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Keltavatsamuurasta tavataan Boliviassa, Brasiliassa ja Perussa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 3 100 000 km2. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, mutta sen arvellaan olevan vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi. Suuren levinneisyysalueen turvin se on kuitenkin luokiteltu elinvoimaiseksi.
Lyijymuuranen

| Lyijymuuranen |
| --- | --- |
 Lyijymuurasknoiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Muuraset Myrmotherula
Laji::  assimilis
Kaksiosainen nimi
 Myrmotherula assimilis  Pelzeln, 1868 

Katso myös
   Lyijymuuranen Wikispeciesissä   Lyijymuuranen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lyijymuuranen (Myrmotherula assimilis) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Lyijymuurasnaaras.
Lyijymuurasta tavataan Boliviassa, Brasiliassa, Kolumbiassa ja Perussa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 2 000 000 km2. Lajin on kuvattu olevan melko yleinen, mutta laikuttaisesti levittäytynyt. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi, mutta se on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi.
Salatut elämät – 23. esityskausi (2020–2021)

| Salatut elämät 23>  kausi (2020–2021) |
| --- | --- |
 
 Salattujen elämien tunnus vuosina 2019–2023. Otettiin käyttöön sarjan 20-vuotisjuhlakauden kunniaksi, 25.1.2019.
 
Alkuperämaa:   Suomi
Esittäminen
Verkko:  MTV3 mtv / C More
Ensimmäinen esitys:  2020-08-033. elokuuta 2020
Viimeinen esitys:  2021-06-2929. kesäkuuta 2021
Esitysten määrä:  219
Kaudet
 ← Edellinen 22. kausi (2019–2020) Seuraava → 24. kausi (2021–2022)
Salatut elämät -saippuasarjan 23. kauden esittäminen alkoi MTV3-kanavalla elokuussa 2020 ja se päättyi kesäkuussa 2021. Kaudella nähtiin sarjan 4000. jakso.
Tällä kaudella nähtiin koronapandemian vaikutukset, kun riskiryhmään kuuluvien Inkeri Mertasen ja Maija-Liisa Peuhun esittämät hahmot käsikirjoitettiin sarjasta pois. Peuhun esittämä Ulla Taalasmaa nähtiin etäyhteydellä muutamaan otteeseen kevätkauden jaksoissa.
Henkilöt > Päähenkilöt

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Esko Kovero  | … |  Ismo Laitela   |
|  Pete Lattu  | … |  Kalle Laitela   |
|  Sami Uotila  | … |  Aki Nikkinen   |
|  Inna Tähkänen  | … |  Elina Taalasmaa   |
|  Maija-Liisa Peuhu  | … |  Ulla Taalasmaa   |
|  Tommi Taurula  | … |  Kari Taalasmaa   |
|  Nora Rinne  | … |  Camilla Mustavaara   |
|  Timo Jurkka  | … |  Lasse Sievinen   |
|  Teemu Lehtilä  | … |  Aaro Vaalanne   |
|  Jasmin Voutilainen  | … |  Aino Kaukovaara   |
|  Sampsa Tuomala  | … |  Sampo Kaukovaara   |
|  Roope Puhakka  | … |  Severi Sievinen   |
|  Aaron Bojang  | … |  Benjamin Taalasmaa   |
|  Mikko Parikka  | … |  Jiri Viitamäki   |
|  Maarit Poussa  | … |  Jutta Laitela   |
|  Tiia Elg  | … |  Eva Tamminen   |
|  Emma Nopanen  | … |  Nella Tamminen   |
|  Monika Lindeman  | … |  Linda Eerikäinen   |
|  Vivi Wahlström  | … |  Viola Helenius   |
|  Raimo Grönberg  | … |  Gunnar Mustavaara   |
|  Inkeri Mertanen  | … |  Dahlia Mustavaara   |
|  Olga Heikkala  | … |  Mira Jokinen   |
|  Jarkko Miettinen  | … |  Noel Taalasmaa   |
|  Pablo Ounaskari  | … |  Ressu Mattila   |
|  Ville Kettunen  | … |  Samuli Palokoski   |
|  Ilona Chevakova  | … |  Sabrina Mustavaara   |
|  Konsta Hietanen  | … |  Miki Kajander   |
|  Tuuli Mattila  | … |  Susu Honkanen   |
|  Aku Sipola  | … |  Jere Sievinen   |
|  Sofia Lehtinen  | … |  Laila Kajander   |
|  Elmeri Ylä-Rautio  | … |  Matias Kajander   |
|  Mia Ehrnrooth  | … |  Cindy Rintala   |
|  Tuure Taskinen  | … |  Henrik Ekholm   |
|  Axel Milliam  | … |  Kristian Harju   |
|  Hanna Kinnunen  | … |  Salla Mattila   |
Henkilöt > Sivuhenkilöt

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jarmo Koski  | … |  Seppo Taalasmaa   |
|  Irina Vartia  | … |  Monica Mustavaara   |
|  Esko Kovero  | … |  Kalervo Laitela   |
|  Rinna Paatso  | … |  Ritva Ryynänen   |
|  Hemmo Karja  | … |  Janne Haukkala   |
|  Pinja Kanon  | … |  Iida Mustonen   |
|  Mikko Virtanen  | … |  Lauri Rossi   |
|  Emil Hallberg  | … |  Tale Taalasmaa (Elinan kuvitelmissa)   |
|  Joonatan Suvinen  | … |  Tomi Laiho   |
|  Sienna Nord  | … |  Nadja Tamminen   |
|  Janne Mattila  | … |  Matti Virtanen   |
|  Johanna Ruonala  | … |  Kiira Lahtinen   |
|  Mimi Alén  | … |  Mirja Ilves   |
|  Heli Perttula  | … |  Päivi Helenius   |
|  Juha Svahn  | … |  Ingvar Mustavaara   |
|  Inga Sulin  | … |  Karin Ekholm   |
|  Oliver Hatava  | … |  Toivo Taalasmaa   |
|  Johanna Anttila  | … |  Joanna Lumijoki   |
|  Lauri Kortelainen  | … |  Juho   |
|  Susanna Laine  | … |  Marika Honkanen   |
|  Lenita Susi  | … |  Daniela Honkanen   |
|  ?  | … |  Konstaapeli Varalahti   |
Chilen kaivosonnettomuus 2010
Säätiö

Kaivosmiehet ovat sopineet, että kaikki heidän saamansa tulot haastatteluista ja elokuva- ja kirjasopimuksista säätiöidään ja varat jaetaan tasan heidän keskensä. Victor Segovia alkoi kaivoksessa kirjoittaa kokemuksia ja tapahtumia muistiin tavoitteena kirja. Hänen arvellaan saavan kustannussopimuksen.
Aikajana

5.8. - Atacaman autiomaassa Pohjois-Chilessä San Josén kupari- ja kultakaivoksen kuilu romahtaa. Viisi ensimmäistä vuorokautta 33 miestä ovat 16 neliön suojatilassa. He eivät näe kivipölyn takia mitään edes kaivoslamppujensa valossa
10.8. - He pääsevät ulos suojastaan, kun pöly laskeutuu viiden vuorokauden kuluttua. He yrittävät poistua kaivoksesta tuuletuskuilujen kautta, mutta niistä puuttuvat vaaditut tikapuut ja myöhemmin nekin tunnelit kärsivät vahinkoa.
22.8. - Kaivosmiehiin saadaan yhteys, kun he saavat kiinnitettyä poranterään viestin, jossa he kertovat, että kaikki ovat hengissä.
23.8. - Pelastustunnelin kaivamisen arvioidaan kestävän jouluun asti.
25.8. - Chilen hallitus pyytää NASAlta apua pelastusoperaatiossa.
26.8. - Chile jäädyttää 1,8 miljoonaa dollaria kaivoksen omistavan yhtiön varoja. Rahat on tarkoitus käyttää korvauksiin, jotka maksetaan kaivokseen loukkoon jääneille kaivosmiehille.
27.8. - Mainarit lähettävät videoterveisiä koteihinsa.
28.8. - Viranomaiset ilmoittavat, että viittä kaivosmiestä vaivaa masennus.
30.8. - Herää toivonkipinä, että kaivosmiehet saataisiin pelastettua jo lokakuun puoliväliin mennessä.
31.8. - Kolmen erillisen pelastusreiän poraaminen alkaa.
1.9. - NASAn asiantuntijat neuvovat Chilen viranomaisia rehellisyyteen. Kaivosmiehille ei saa välittää turhaa toivoa.
4.9. - NASA alkaa rakentaa erikoishäkkiä nostoa varten.
12.9. - Kaivosmiehille annetaan lupa tupakoida.
15.9. - Ariel Ticonan vaimo synnyttää tyttären. Vauvan syntymä on Chilessä iso mediatapahtuma.
17.9. - Pelastustunnelin ohjausreikä saadaan poratuksi.
21.9. - Kaivosmiehille ryhdytään järjestämään mediakoulutusta julkisuuden haasteisiin.
26.9. - Pelastushäkki saapuu kaivokselle.
30.9. - Kaivosmiesten omaiset vaativat hallitukselta ja kaivosyhtiöltä jättikorvauksia. 29 perhettä esittää yhteensä 12 miljoonan dollarin korvausvaateen.
1.10. - Kaivosministeri ilmoittaa, että kaivosmiehet voitaisiin saada ylös pelastuskuilua pitkin jo lokakuun puolivälissä, viikkoja arveltua aiemmin.
4.10. - Pisimmälle ehtineen pelastustunnelin poraus hidastuu, kun vastaan tulee kova kiintokallio.
9.10. - Pora "B" saavuttaa pelastuskäytävän.
13.10. - Kaivostyöntekijöitä ryhdytään pelastamaan yksi kerrallaan.
14.10. - Kaikki 33 kaivosmiestä saadaan ylös kaivoksesta.
Jälkipyykki

Kukin miehistä sai kaivoksen johdolta 7666 euron korvauksen heti pelastumisensa jälkeen. He saivat monilta lehditä yksinoikeudella tehdyistä haastatteluista saman verran. Marraskuussa 2010 kaivosmiehet osallistuivat Los Angelesissa CNN:n erikoisohjelmaan. Joulukuussa 2010 miehet olivat Old Trafford-jalkapallostadionilla Englannissa juhlavieraina seuraamassa kun Manchester United ja Arsenal pelasivat. Tammikuussa 2011 he olivat perheineen Disneyworldissä, helmikuussa Israelissa hallituksen kutsusta ja kesäkuussa 2011 Kreikassa paikallisen kaivosyhtiön vieraina.
Heinäkuuhun 2011 mennessä puolet miehistä on työkyvyttömiä fyysisten ja psyykkisten vaivojen takia, he kärsivät pahoista nukkumisvaikeiksista. Osa on etsinyt muuta työtä, osa hakee varhaiseläkettä ja neljä on palannut kaivostyöhön, joka on tosin yli puolen ryhmän suunnitelmissa. Kesäkuussa 2011 miehistä 31 nosti yhteiskanteen Chilen valtiota vastaan saadakseen heille kullekin luvatut 380 000 euron korvaukset.
Elvistä ihaileva Edison Peña (12. pelastettu) on päässyt tutustumaan Gracelandiin ja on juossut New Yorkin ja Tokion maratonit. Hän ei vieläkään uskalla sammuttaa valoja mennessään nukkumaan ja hänellä on ollut alkoholiongelma.
Alex Vega (10. pelastettu) aiheutti ihmetystä rakennettuaan kotinsa ympärille korkean aidan.
Yonni Barrios (21. pelastettu) on ollut harmissaan, kun uutisissa kerrottiin hänen vaimostaan ja rakastajattarestaan odottamassa hänen pelastumistaan. Omien sanojensa mukaan hän on asunut jo vuosia jälkimmäisen kanssa ja ollut asumuserossa vaimostaan. Hänellä on myös todettu pölykeuhko.
Ryhmän bolivialainen Carlos Mamani (4. pelastettu) valittiin kotimaassaan Vuoden henkilöksi, mutta joutui palaamaan Chileen koska ei saanut töitä Boliviassa.
Osmán Araya (6.) ja Dario Segovia (20.) ovat aloittaneet vihanneskauppiaina ja ovat uuteen työhönsä tyytyväisiä.
Mario Sepúlveda (2. pelastettu) on menestynyt parhaiten, hän on perustanut vaimonsa kanssa yhtiön ja kulkee puhumassa kaivosturvallisuudesta ympäri maailmaa.
Pelastuneet ovat myyneet elokuvaoikeudet tarinastaan nimekkäälle Hollywood-ohjaajalle.
Elokuun alussa 2011 avattiin Washingtonissa Yhdysvalloissa museo, jossa on esillä kaivosonnettomuuteen liittyvää tavaraa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ylen teemasivusto onnettomuudesta ja pelastustoimista (Arkistoitu – Internet Archive)
Pelastuneet kaivosmiehet yhteiskuvassa presidentti Sebastián Piñeran isännöimässä tilaisuudessa Chilen presidentinlinnassa 24. lokakuuta 2010.
Oppikoulu

Useimmat kaupunkien valtiolliset oppikoulut rakennettiin 1920- ja 1930-luvuilla ja niiden arkkitehtuuri edusti klassismia. Kuvassa Kemin lyseo.
Oppikoulu oli Suomessa ennen vuosien 1972–1981 peruskoulu-uudistusta valtioneuvoston luvalla ylempää koulusivistystä varten perustettu valtion, kunnallinen tai yksityinen oppilaitos, johon saattoi pyrkiä kansakoulua 4–6 vuotta käytyään. Siihen saattoivat kuulua ylioppilastutkintoon johtava ja sitä kautta korkeakouluopintoihin valmentava lukio, sekä keskiasteen opintoihin oikeuttava keskikoulu.
Kokonaisuutena oppikoulu oli kahdeksan-, tytöille ehkä yhdeksänvuotinen (koska mm. käsityö- ja kotitaloustunteja oli enemmän kuin pojille) oppilaitos. Se jakautui vuodesta 1914 alkaen viisi- tai kuusivuotiseen keskikouluun sekä kolmivuotiseen lukioon – tyttökouluissa keskikoulu saattoi kestää kuusi vuotta, koska muun muassa kotitalous- ja käsityötunteja oli enemmän ja ylimmillä keskikoululuokilla luettiin useampaa kieltä kuin yhteiskouluissa tai poikakouluissa. Oppikoulu yhtenäisenä kokonaisuutena poistui vuosien 1972–1981 suuressa koulu-uudistuksessa, jossa keskikoulu sulautui kansa- ja kansalaiskoulun kanssa peruskouluksi ja lukiosta tuli itsenäinen toisen asteen yleissivistävä koulu.
Oppikouluun saattoi pyrkiä kansakoulun neljännen luokan jälkeen pääsykokeiden kautta; osa oppilaista pyrki sinne kansakoulun viidennen ja joskus vasta kuudennen luokan jälkeen.
Järjestelmän rakenne

Oppikouluista säädettiin vuonna 1872 annetussa asetuksessa, Koulujärjestyksessä, joka oli useaan kertaan muutettuna voimassa peruskouluun siirtymiseen, lukioiden kohdalla eräiltä osin vuoteen 1983, saakka. Oppikoulujärjestelmä oli lähtökohtaisesti valtiollinen. Valtio perusti 1800-luvun lopulla kaikkiin suurimpiin kaupunkeihin koulut, jotka olivat yleensä pelkästään poikia kouluttavia lyseoita tai tyttölyseoita. Samaan aikaan pienemmissä kaupungeissa perustettiin yleensä yksityisiä oppikouluja, jotka kouluttivat sekä poikia että tyttöjä. Näitä oppilaitoksia kutsuttiin yleensä yhteiskouluiksi. 1920-luvulla moni näistä kouluista siirtyi valtion huostaan ja ne muutettiin lyseoiksilähde?, mutta samaan aikaan uusia yksityisoppikouluja perustettiin kiihtyvällä tahdilla lisää. Yleensä yksityiset oppikoulut toimivat säätiö- tai yhdistysmuotoisina, joskus myös osakeyhtiömuodossa.
Oppikouluun meneminen ei riippunut pelkästään oppilaan älynlahjoista. Erityisesti maaseudulla ja pikkukaupungeissa oppikoulu oli yksityinen ja sen maksut olivat yleiseen palkkatasoon nähden korkeat, joten vähävaraisilla perheillä ei ollut varaa laittaa lastaan sinne. Usein myös työläisperheissä haluttiin lapset mahdollisimman nopeasti työhön, mikä onnistui parhaiten käymällä pelkkä kansakoulu ja kenties sen jälkeen ammattikoulu.
Valtion oppikouluissa lukukausimaksut olivat edullisemmat, mutta verrattuna maksuttomaan kansakouluun lapsen laittaminen oppikouluun merkitsi taloudellista uhrausta. Koulukirjat oli joka tapauksessa ostettava itse eikä maksutonta kouluruokailuakaan ollut. Maaseudun oppikouluverkko oli harva, mikä merkitsi suurempia matka- tai asumiskustannuksia. Valtionavun ehtona niin valtion kuin yksityisissäkin oppikouluissa oli kuitenkin vapaaoppilas- ja puolivapaaoppilaspaikkoja, joita myönnettiin vähävaraisten perheiden hyvin koulussa menestyneille lapsille. Tällä järjestelyllä pyrittiin turvaamaan, että myös vähävaraisten perheiden lapsilla olisi mahdollisuus päästä opiskelemaan oppikouluihin.
Kuntien merkitys oppikoulujärjestelmässä oli vähäinen. Valtiolliset oppikoulut olivat suoraan läänin kouluhallinnon alaisia (lukuun ottamatta suoraan kouluhallituksen alaisia normaalikouluja), kun taas yksityiskoulut toimivat omien johtokuntiensa alaisina. Suurimman osan rahoituksestaan kaikki oppikoulut saivat valtionavustuksina, ja kouluhallinto tarkasti säännöllisesti niiden opetuksen tasoa. Vasta 1940-luvulta alkaen kunnat alkoivat itse perustaa keskikouluja maan syrjäseuduille. Hiljalleen näitä seurasivat myös kunnalliset yhteislukiot.
Oppikouluun pääseminen

Oppikouluun valmistautuminen tapahtui 1800-luvulla suurilta osin kaupunkien yksityisissä valmistavissa kouluissa, mutta jo 1905 säädettiin, että ylemmän kansakoulun kahden ensimmäisen vuosikurssin suorittaminen muodostaa pohjan oppikoulun sisäänpääsytutkinnolle. Kansakoulu muodostuikin nopeasti useimpien oppilaiden peruskoulutukseksi, mutta valmistavien koulujen toiminta jatkui suurimmissa kaupungeissa 1940-luvulle saakka. Tällöin säädettiin, ettei oppivelvollisuusikäistä saa ottaa oppilaaksi muuhun kuin kansakoulun tai oppikoulun opetussuunnitelmaa noudattavaan kouluun.
Oppikouluun pyrkiminen tapahtui kevään pääsykokeissa. Järjestelmän loppuaikoina kokeeseen kuuluivat ainekirjoitus ja matematiikan koe. Koska oppikouluun pääseminen oli ainoa tie korkeampaan koulutukseen, kokeet olivat melko vaativat ja stressaavat. Myös jatko oli raskas: luokalle jääminen oli yleistä eikä oppilaiden eroaminen huonon koulumenestyksen vuoksi ollut mitenkään tavatonta.
Opetussuunnitelma ja opettajat

Oppikoulun opetussuunnitelmat olivat luonteeltaan pitkäikäisiä. Niitä uudistettiin vain muutamien vuosikymmenten välein ja samat perusoppikirjat kuluivat jopa useiden sukupolvien käsissä. Oppikouluja leimasi 1900-luvun alusta jako reaalikouluihin ja klassillisiin lyseoihin. Reaalilyseoissa luettiin "uusia" eli maailmankieliä sekä luonnontieteitä, kun taas klassillisissa lyseoissa keskeisiä oppiaineita olivat klassiset kielet (latina ja klassinen kreikka). Molemmissa koulutyypeissä opetettiin lisäksi matematiikkaa, joka oli luonteeltaan varsin teoreettista. Kielten opetuksessa kirjallinen kielitaito oli pääosassa. Opetus tähtäsi lähinnä virkamiesten kouluttamiseen. Oppikoulun viimeinen opetussuunnitelma (vuodelta 1963) pysyi käytössä vielä jonkin aikaa peruskoulu-uudistuksen jälkeenkin, vuoteen 1982 saakka lukion ja osin peruskoulun yläasteen osalta.
Oppikoulun opettajat olivat kansakoulunopettajiin verrattuina korkeasti koulutettuja. Heillä oli pääsääntöisesti joko ylempi tai joissain tapauksissa alempi korkeakoulututkinto. Virkarakenne sisälsi nuoremman ja vanhemman lehtorin virkoja, joihin päästiin muutaman vuoden ylimääräisenä opettajana toimimisen jälkeen. Naisille opettajan työ oli yksi harvoista akateemisista uramahdollisuuksista. Peruskouluun siirtymisen jälkeen oppikoulun opettajat muuttuivat joko lukioiden tai yläasteiden lehtoreiksi.
Oppikoulun suurimpana ongelmana oli opetettavan aineksen teoreettisuus. Opetussuunnitelmaan ei alkujaan sisältynyt lainkaan käsityötä, ja lukuaineiden opetus oli varsin teoriapainotteista. Kun 1950-luvulta alkaen yhä suurempi osa ikäluokasta siirtyi oppikouluun, alkoi käydä ilmeiseksi, että opetussuunnitelmaa olisi uudistettava vastaamaan paremmin käytännön elämän tarpeita.
Eräänä ratkaisuna tähän olisi voinut olla kansakoulun kuudennen luokan jälkeen aloitettava kolmivuotinen keskikoulu, jota oli kokeiltu 1930–1950-luvulla eräissä syrjäseudun kunnissa. Tämä ei kuitenkaan ollut mahdollista, sillä kansakouluissa ei opetettu lainkaan vieraita kieliä. Ensimmäinen vieras kieli olisi tällöin aloitettu vasta 13-vuotiaana.
Ratkaisuksi valittiin 1950-luvun lopussa ruotsalaismallinen peruskoulujärjestelmä, joka täytti paremmin alueellisen ja sosiaalisen oikeudenmukaisuuden vaatimukset sekä mahdollisti entistä suuremman valinnaisuuden. Peruskoulujärjestelmään siirryttiin 1970-luvun aikana vaiheittain koko maassa, jolloin suurin osa valtiollisista ja yksityisistä oppikouluista kunnallistettiin. Keskikoulut ja kansalaiskoulut yhdistettiin peruskoulun yläasteeksi, jossa opettajat olivat aineenopettajia.
Lukio

Lukioon ei oppikoulujärjestelmässä ollut nykyisen kaltaista karsintaa tai erillistä pääsykoetta keskikoulusta. Kuitenkin keskikoulun viimeisen luokan lukuvuoden päättyessä jaettiin erityinen keskikoulun päästötodistus. Melko suuri osa oppikoululaisista lopettikin opinnot keskikoulun jälkeen ja he menivät joko töihin tai ammattikoulutukseen. Keskikoulu sinällään avasi jo ovet moneen sellaiseen ammattioppilaitokseen, joihin pelkkä kansakoulu tai se ja lisäksi vain kansalaiskoulu ei antanut mahdollisuutta.
Toisin kuin nykyään, lukiot olivat yleensä linjajakoisia. Yleisimmät vaihtoehdot ovat olleet kielilinja, reaalilinja ja matematiikkalinja. Kaikilla linjoilla opetettiin sekä vieraita kieliä että matematiikkaa, mutta tuntimäärät olivat eri suuruiset ja kielilinjalaisille opetettiin useampaa kieltä kuin muille.
Yksittäisiä kouluja

Suomen vanhin suomenkielinen oppikoulu oli keisarillisella päätöksellä perustettu, 1. lokakuuta 1858 toimintansa aloittanut Jyväskylän yläalkeiskoulu. Tämän oman aikansa "kokeilukoulun" oppilaiksi pääsivät vain pojat. Ensimmäiset ylioppilaat tästä koulusta kirjoittivat vuonna 1865. Vuonna 1873 koulun nimi muuttui Jyväskylän lyseoksi. Vuonna 1973 tämä sata vuotta valtion oppikouluna toiminut poikalyseo siirtyi Jyväskylän kaupungin omistukseen. Koulun viralliseksi nimeksi tuli Jyväskylän Lyseon lukio ja opiskelijoiksi alkoivat päästä myös tytöt.
Vuonna 1886 toimintansa aloittanut Helsingin Suomalainen Yhteiskoulu (SYK) on Suomen vanhin suomenkielinen yhteiskoulu.
Suomen ensimmäinen yksityinen oppikoulu oli 18. maaliskuuta 1853 Savonlinnaan perustettu Fruntimmers-skolan i Nyslott (1853–1894), tunnettu myöhemmin nimillä Savonlinnan yksityinen tyttökoulu (1894–1931) ja Savonlinnan yksityinen tyttölyseo (1931–1950). Koulu perustettiin ruotsinkielisenä 1-luokkaisena kouluna. Vuodesta 1874 koulu toimi 2-luokkaisena, vuodesta 1881 alkaen kolmiluokkaisena ja 1895 alkaen viisiluokkaisena. Laajentumisluvan 9-luokkaiseksi koulu sai 22. toukokuuta 1931. Koulu otettiin valtion haltuun 6. huhtikuuta 1950 valtioneuvoston antamalla asetuksella. Koulun valtion haltuun ottamisen jälkeen toimintaa jatkettiin Savonlinnan tyttölyseon nimellä, vuodesta 1972 Savonniemen yhteislyseo, vuodesta 1975 Savonniemen yläaste ja lukio.
Vanhin maaseudulle perustettu oppikoulu oli 1899 toimintansa aloittanut ja tammikuussa 1900 keisarilliselta senaatilta toimiluvan saanut Forssan yhteislyseo.
Suomen nuorin yksityinen oppikoulu on 1. elokuuta 2001 perustamisluvan saanut Klaukkalan aikuislukiolähde?. Toimilupa periytyy Käpylän iltaoppikoululta, joka perustettiin 10. toukokuuta 1962.
Paranmuuranen

| Paranmuuranen |
| --- | --- |
 Paranmuuraskoiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Muuraset Myrmotherula
Laji::  klagesi
Kaksiosainen nimi
 Myrmotherula klagesi  Todd, 1927 

Katso myös
   Paranmuuranen Wikispeciesissä   Paranmuuranen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Paranmuuranen (Myrmotherula klagesi) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Paranmuurasnaaras.
Paranmuurasta tavataan Brasilian pohjoisosassa várzea-metsissä, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 289 000 km2. Lajia uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen ja se on luokiteltu vaarantuneeksi.
Robert Koch -instituutti

| Robert Koch -instituutti Robert Koch-Institut |
| --- | --- |

 Robert Koch -instituutin päärakennus vuonna 1900 (tuolloin Kuninkaallinen preussilainen tartuntatauti-instituutti).
Tutkimuslaitoksen tiedot
Perustettu:  1891
Sijainti:  Berliini ja Wernigerode, Saksa
Pääkonttori:  Nordufer 20, 13353 Berliini, Saksa  52.5391°N, 13.3472°E
Ministeriö:  Saksan terveysministeriö
Tutkimusala:  tartuntataudit, kansanterveys
Työntekijöiden määrä:  1 100
Johtaja:  Lothar H. Wieler
Robert Koch -instituutti (saks. Robert Koch-Institut, lyhennys RKI) on Saksan kansallinen tartuntatautien asiantuntijalaitos. Saksan terveysministeriön alaisuudessa toimiva instituutti on keskeinen kansanterveyden alan tutkimuslaitos kotimaassaan ja alansa johtavia tutkimuslaitoksia myös Euroopassa. Laitoksen palveluksessa on noin 1 100 henkeä. Vuodesta 2015 lähtien instituuttia on johtanut professori Lothar H. Wieler.
Instituutilla on neljä toimitilaa, josta kolme sijaitsee Berliinissä ja yksi Wernigeroden kaupungissa.
Robert Koch -instituutin uudempia toimitiloja Berliinin Weddingin piirissä Föhrer Straßen varrella.
Robert Koch -instituutin tiloja Berliinin Weddingin piirissä (Seestraße 10).
Tutkimuslaitos on nimetty nobelpalkitun (1905) saksalaisen lääkärin ja mikrobiologin Robert Kochin mukaan, jonka johdolla laitoksen toiminta myös sai alkunsa (johtajana vuodet 1891–1904).