11. divisioona (talvisota)
Yleiskuvaus divisioonan käymistä taisteluista > Maaliskuun 1940 taistelut

1. maaliskuuta divisioonan esikunta jakoi vastuualueensa aiemmin aiotun kahden sijasta kolmeen lohkoon. Divisioonan esikunnalla oli nyt siis käytettävissään myös sille alistettu JR 23. Oikeanpuoleisinta Sintolan lohkoa puolusti JR 4, jolle oli alistettu myös JR 63:n ensimmäinen pataljoona (I/JR 63). Lohkolla oli leveyttä noin 12 kilometriä ja lisäksi siihen kuului myös Vuoksessa olevien saarien puolustaminen. Keskellä divisioonan puolustusaluetta oli Kaskiselän lohko, jonka puolustamisesta vastasi JR 6 ja jonka leveys oli noin viisi kilometriä. Oikeanpuoleisesta naapuristaan poiketen ei suomalais- ja neuvostojoukkojen välissä ollut enää leveää virtaa. Divisioonan vasenta Vuosalmen lohkoa taas puolusti JR 23. Lohkon leveys oli osapuilleen samanlevyinen kuin oikean naapurin. Neuvostojoukkojen kovimman paineen arvioitiin kohdistuvan juuri JR 23:n lohkoa vastaan.
1. maaliskuuta neuvostojoukot aloittivat ensimmäisen varsinaisen hyökkäyksensä uutta pääasemaa vastaan Vuosalmen lohkolla. Puna-armeija ei ollut saanut vielä siirrettyä raskasta kalustoaan (lähinnä tykistöä) kyllin lähelle taistelualuetta, joten tulivalmistelu jäi tykistöaseistuksen osalta vaatimattomaksi. Puna-armeijan ilmavoimat sen sijaan pommittivat suomalaisjoukkoja kiivaasti. Jo aamulla neuvostojoukot hyökkäsivät noin pataljoonan voimin Äyräpään kirkonmäkeä vastaan, mutta suomalaisten onnistui torjua hyökkäys. Myös iltapäivällä tehdyt pienemmät hyökkäykset tulivat torjutuiksi. Muilla lohkoilla ei vielä päivän aikana ollut taisteluita JR 6:n ollessa vasta ryhmittymässä viivytyksen jälkeen puolustusasemaansa ja pohjoisimmalla lohkolla neuvostojoukot vaikuttivat etenevän lähinnä suoraan länteen, eikä divisioonan vastuualuetta kohden.
Seuraava yö oli divisioonan vastuualueella melko rauhallinen, tosin vasemmanpuoleisen lohkon alueella käytiin jonkin verran partikahakoita ja puna-armeijan todettiin siirtävän vahvoja lisäjoukkoja alueelle. Aamupäivä 2. maaliskuuta sujui vielä rauhallisissa merkeissä, mutta vastustajan todettiin iltapäivästä keskittävän lisäjoukkoja myös divisioonan keskimmäiselle lohkolle (joukkoja arvioitiin olevan noin rykmentin verran ja lisäksi noin 15 panssarivaunua). Suomalaisjoukoille tuli kiire miehittää asemat kokonaisuudessaan. Hyökkäykset pääasemaa vastaan alkoivat jälleen illalla. Neuvostojoukkojen onnistui murtautua Vuosalmen lohkolla aina joenrantaan asti, mutta JR 23:n kiireesti kokoonhaalima noin komppanian vahvuinen osasto sai pääaseman palautettua suomalaisten hallintaan. Taistelussa puna-armeijalle aiheutettiin merkittäviä tappioita. JR 6:n Kaskiselän lohkolla tehty samanaikainen voimakas hyökkäys Rommäkeä vastaan pystyttiin torjumaan.
Neuvostojoukkojen suurhyökkäys 2. divisioonaa vastaan alkoi 3. maaliskuuta leveällä rintamalla. Vuosalmen lohkolla puna-armeija hyökkäsi JR 23:n joukkoja vastaan paitsi rautatieaseman kuin myös kirkonmäen suunnassa. Lisäksi neuvostojoukot yrittivät nyt ensimmäistä kertaa päästä rykmentin lohkolla kiertämään Vuoksen jään kautta (Vasikkasaaren alueelta) puolustuksessa olevan rykmentin vasempaan sivustaan hallussaan olleelta Ruokosaarelta. Kaskiselän lohkolla neuvostojoukot hyökkäsivät jopa kokonaisen rykmentin voimin Paavolanmäessä ja noin pataljoonan voimin hieman etelämpänä Lauttalahdenmäkien alueella. Molempien lohkojen alueella tapahtuneet hyökkäykset tulivat kuitenkin torjutuiksi suomalaistykistön tukiessa torjuntaa menestyksekkäästi huolimatta niitä vaivaavasta ammuspulasta. Pohjoisimmalla Sintolan lohkolla puna-armeijan joukot olivat vielä toiminnassaan sangen passiivisia ja suomalaisilla oli vielä viivytyksessä noin komppanian suuruinen yksikkö useita kilometrejä pääaseman etupuolella. Lisäksi suomalaisjoukot päättivät muodostaa Hopeaniemeen parin joukkueen vahvuisen sillanpääaseman Vuoksen länsirannalle. Sillanpääaseman muodostaminen onnistui ilman neuvostojoukkojen häirintää.
Neuvostojoukkojen suurhyökkäys jatkui 4. maaliskuuta aamulla kello 6 alkaneelle edellispäivää merkittävästi voimakkaammalla tykistötulella Vuosalmen lohkoa vastaan. Hyökkäys lohkoa vastaan alkoi neljää tuntia myöhemmin painopisteen ollessa jälleen rautatieaseman seudulla ja kirkonmäellä. Rautatieaseman seudulla II/JR 23 sai torjuttua hyökkäykset iltapäivän kuluessa. Kirkonmäen suunnalla sitä vastoin puna-armeijan painostus jatkui koko iltapäivän ja illan ajan. Neuvostojoukot laajensivat hyökkäystään mm. Musta- ja Vasikkasaareen, joista jälkimmäiseen ne hyökkäisivät toistuvasti tullen kuitenkin lyödyiksi takaisin. Mustasaaren ja Äyräpään kirkonmäen valtaamisessa puna-armeijan joukot sitä vastoin onnistuivat yöhön mennessä. Erityisesti Äyräpään kirkonmäen menetys vaikeutti suomalaispuolustajien tilanteen muuttumisen vaikeammaksi, koska kirkonmäeltä neuvostojoukoille tarjoutuin tilaisuus tähystää ja tulittaa laajalti suomalaisten hallussa olevia asemia ja takamaastoa. Kaskiselän lohkolla päivä oli hiljainen, mutta Sintolan lohkoa vastaan alkoivat ensimmäiset hyökkäykset aiemman, vain heikon taistelukosketuksen sijaan. Neuvostojoukot suorittivat parikin tiedusteluhyökkäystä Vitsaaren luoteispäähän. Molempiin hyökkäyksiin osallistui noin komppanian suuruiset voimat, mutta suomalaisten onnistui ne torjua. Suomalaiset alkoivat lisätä merkittävästi 2. Divisioonan lohkolle epäsuoran tulen yksiköitä; ensimmäisenä paikalle saapuivat 8. D:lta saatu kranaatinheitin komppania ja yön aikana alueelle saapui myös II/KTR 21 ja seuraavana aamuna 3. ptri/RaskPsto 5. Ammuspula rajoitti kuitenkin merkittävästi suomalaistykistön toimintaa.
Suomalaiset suunnittelivat vastahyökkäystä Äyräpään kirkonmäen takasinvaltaamiseksi aamuyöksi 5. maaliskuuta, mutta hyökkäykseen määrätyn yksikön (KevOs 8) myöhästyttyä suunnitellusta h-hetkestä siirrettiin hyökkäyksen alku valoisaan ajankohtaan. Luoteesta harjannejonoa pitkin suunnattu hyökkäys kilpistyi kuitenkin neuvostojoukkojen tuleen. Kevyt Osasto 8 kärsi hyökkäyksessä raskaita tappioita ja kirkonmäki jäi nyt lopullisesti puna-armeijan haltuun. Puna-armeija jatkoi omaa hyökkäystään Vuosalmen lohkolla em. vastahyökkäyksestä huolimatta. Aamupäivällä kello 10 menettivät suomalaiset myös Vasikkasaaren neuvostojoukoille ja neuvostojoukkojen eteneminen mantereelle pystyttiin estämään vain vaivoin (ottamalla ilman käskyä alueella ollut divisioonan reservikomppania ja haalimalla kokoon kaikki irrotettavissa olevat mm. huoltomiehet). Kaskiselän lohkolla jatkui edelleen kiivas neuvostotykistön tuli, mutta maavoimat eivät osoittaneet muuten suurta aktiivisuutta. Sintolan lohkolla havaittiin selviä merkkejä puna-armeijan aktiivisuuden lisääntymisestä ja III armeijakunnan esikunta tulkitsi niiden merkitsevän puna-armeijan suunnittelevan läpimurtoa nimenomaan mainitulla lohkolla. Neuvostojoukot suorittivat päivän aikana mm. hyökkäysvaunujen tukeman tiedusteluhyökkäyksen, joka tosin epäonnistui ensimmäisenä etenevän panssarivaunun upottua Vuokseen ja neuvostojalkaväen etenemisen pysähdyttyä suomalaistuleen.
Vuosalmen lohkolla suomalaiset aloittivat oman vastahyökkäyksensä 6. maaliskuuta Vasikkasaaren takaisinvaltaamiseksi. Vastahyökkäys pysähtyi kuitenkin mainitun saaren pohjoisosaan hyökkäävien joukkojen myöhästyttyä hyökkäykseenlähdössä ja tulivalmistelun mentyä näin osin hukkaan. Toisena syynä hyökkäyksen pysähtymiseen oli mm. neuvostojoukkojen tuli jo aiemmin niille menetetyltä Äyräpään kirkonmäeltä ja sen läheisiltä harjanteilta suomalaisten hyökkäyksen sivulta ja osin jopa takaa. Suomalaisjoukkojen tykistöltä loppuivat lisäksi ammukset ja hyökkäyksen tukeminen muuttui näin mahdottomaksi. Suomalaisjoukot vetäytyivät takaisin mantereen puolelle ja onnistuivat siellä torjumaan puna-armeijan uudet hyökkäysyritykset puolustajien sivustasta näiden selustaan. Kaskiselän lohkolla neuvostojoukot onnistuivat tunkeutua aikaisin aamulla suomalaisasemiin parin komppanian suuruisella joukolla, mutta neuvostojoukot tulivat tulivat tuhotuiksi jo aamupäivän aikana. Sintolan lohkolla neuvostojoukot hyökkäsivät Vuoksen jään yli noin kaksi kilometriä leveällä rintamalla Hopeasalmen ja Vitsaaren välisellä alueella. Hopeasalmella puna-armeijan hyökkäys torjuttiin jo ennen rantaviivaa, mutta etelämpänä neuvostojoukot pääsivät etenemään harvan rantavarmistuksen läpi jopa kilometrin päähän Vuoksen rannasta. Suomalaisten onnistui kuitenkin vastahyökkäyksellään painaa neuvostojoukot takasinpäin kohti Vuoksea ja seuraavan yön aikana suomalaisasemiin tunkeutuneet puna-armeijan yksiköt tulivat tuhotuiksi samoin kuin Vitsaareen hyökkäyksen suorittaneet vastustajan joukot. Päivän kuluessa alueella tapahtui johtosuhteiden muutos siten, että 21. Divisioona otti rintamavastuun Vuosalmen lohkolla. Samalla mainitulla lohkolla taistelleet joukot otettiin mainitun yhtymän komentoon. 2. divisioonan esikunta pystyi nyt keskittymään taisteluihin Sintolan lohkolla.
Divisioonan kaventuneen rintamavastuualueen joukot saivat edes lyhyen hengähdystauon, jonka aikana taistelutoiminta oli vähäisempää. Vitsaareen kohdistui 7. maaliskuuta aamun pimeydessä yksi, noin komppanian voimin tehty hyökkäys, joka kuitenkin torjuttiin. Puna-armeijan tykistön tuli kiihtyi iltaa kohden jopa tulivalmistelun mittaan.
Vitsaareen kohdistui suurempaa painetta myös 8. maaliskuuta neuvostojoukkojen taholta voimakkaan tykistötulen ja kahden noin komppanian vahvuisin voimin tehdyn hyökkäyksen muodossa. Suomalaiset vahvistivat mainitun saaren puolustusta illan ja yön aikana.
Neuvostojoukot aloittivat 9. maaliskuuta viimeisen laajan yrityksensä päästä läpimurtoon 2. Divisioonan puolustusalueella. Puna-armeijan hyökkäyksen painopiste oli selvästi Sintolan lohkolla, jossa puolustuksesta vastasi JR 4 sille muualta alistettujen joukkojen turvin. Divisioonan toinen Kaskiselän lohko oli sodan loppuun saakka hiljaisempi. Tykistöä suomalaisjoukoilla oli alueella vain kahdeksan patterin verran (32 putkea), joiden ammustilannekin oli lähes lohduton. Näistä syistä vastuu puolustuksesta kohdistui lähes kokonaisuudessaan jalkaväkijoukoille. Mainitun päivän aamuna kello 6 neuvostojoukot aloittivat hyökkäyksensä suoraan Vuoksen jään yli kohti Saarvalahtea noin pataljoonan voimin, mutta hyökkävät joukot pysähtyivät suomalaisten torjuntatuleen jääden kuitenkin makaamaan jäälle ja uudistaen hyökkäysyrityksensä vielä kahdesti päivän aikana. Molemmat hyökkäysyritykset torjuttiin ennen rantaviivaa. Vitsaaressa neuvostojoukkojen onnistui nousta maihin aamupäivän aikana saaren molemmissa päissä (saari on noin 2 kilometriä pitkä ja kokonaisuudessaan alle kilometrin levyinen sekä suunnaltaan kaakosta luoteeseen). Saarta puolustanut Kev.Os. 21 onnistui karkottamaan puna-armeijan joukot saaren kaakkoisesta osasta päivän aikana, mutta luoteispään taistelut jatkuivat koko yön.
10. maaliskuuta neuvostojoukot saivat vahvistuksia Vitsaareen ja aloittivat vyöryttämään suomalaisten taisteluasemia kaakkoon. KevOs 21 onnistui kuitenkin pysäyttää puna-armeijan eteneminen saaren keskivaiheille. Saaren oli todettu jo aiemmin olevan hankala puolustaa sen mataluuden ja laakeuden vuoksi. Tästä syystä saaresta luopumista ryhdyttiin valmistelemaan päivän aikana. Uudeksi pääpuolustuslinjaksi määrättiin pitkä ja kapea Juoksemasaari Vitsaaren ja mantereen välissä. Hieman pohjoisempana, Saarvalahden alueella, neuvostojoukot uusivat yrityksensa hyökätä Vuoksen yli, mutta hyökkääjät tulivat torjutuiksi jo jäälle.
11. maaliskuuta taisteluita käytiin edelleen Vitsaaressa koko päivän ajan, mutta illan saapuessa KevOs 21 vetäytyi saaresta lopullisesti siirtyen taemmaksi divisioonan esikunnan käyttöön. Jo saman päivän aikana onnistui neuvostojoukkojen nousta maihin myös Juoksemasaaren pohjoisosaan. Rintamavastuussa ollut I/JR 4 onnistui kuitenkin rajoittamaan vastustajiensa etenemistä aloittaa myös omat vastatoimensa. Saarvalahden alueella ei päivän aikana ollut merkittävää taistelutoimintaa.
12. maaliskuuta aamulla neuvostojoukot yrittivät jälleen läpimurtoa Vuoksen jään yli Saarvanlahdella, mutta suomalaiset torjuivat hyökkäyksen tuottaen hyökkääjälle jälleen raskaita tappioita. Tämän jälkeen tilanne Saarvalahden alue hiljeni lukuun ottamatta jatkuvaa tykistötulta. Taistelu Juoksemasaaresta jatkui sen sijaan sodan loppumiseen seuraavana päivänä asti. Suomalaisten onnistui painaa neuvostojoukot aina vain ahtaammalle alueelle ja lopulta puna-armeijan hallussa oli enää noin sadan metrin levyinen kaistale mainittua saarta.
2. divisioona onnistui sille määrätyssä tehtävässään ja sai estettyä neuvostojoukkojen läpimurron niiden eräässä painopistesuunnassa sodan lopulla.