stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rasmus Takaluoman katoamistapaus
Tapahtumien kulku > Tapahtumat aikajärjestyksessä

12. marraskuuta 2022 Takaluoma poistetaan baarista ja hän lähtee paikalta kävellen
13. marraskuuta 2022 Takaluoma ilmoitetaan kadonneeksi.
21. marraskuuta 2022 poliisi tiedottaa katoamisesta
28. marraskuuta 2022 maastoetsinnät
1. joulukuuta 2022 poliisi päättää etsinnät tuloksettomina
9. joulukuuta 2022 valtakunnansyyttäjä aloittaa esitutkinnan Takaluoman ja poliisimiehen välisestä nujakoinnista
17. maaliskuuta 2023 poliisi kertoo saaneensa yli 500 vihjettä
23. huhtikuuta 2023 vapaaehtoiset etsivät Takaluomaa, tuloksettomat
6. toukokuuta 2023 Vapaaehtoinen pelastuspalvelu ja poliisi järjestävät etsinnät, tuloksettomat
16. toukokuuta 2023 poliisi tiedottaa tutkivansa niskoittelua poliisia vastaan
24. toukokuuta 2023 poliisi etsii Takaluomaa, myös veneitä ja koiria käytössä
3. heinäkuuta 2023 tutkinta siirtyy Keskusrikospoliisille (KRP)
7. elokuuta 2023 hotelliyrittäjää vastaan nostettu syyte niskoittelusta
28. elokuuta 2023 KRP etsii Takaluomaa Lapuanjoesta viikon
7. syyskuuta 2023 poliisi ilmoittaa, että sillä on vielä tutkimattomia videotallenteita
29. syyskuuta 2023 sivullinen löytää Kauhavalta Lapuanjoen varresta ihmisen jäänteitä
30. syyskuuta 2023 poliisi tiedottaa Kauhavalta löydetyn vainajan olevan suurella todennäköisyydellä Takaluoma
9. lokakuuta 2023 poliisi sai virallisen vahvistuksen siitä, että jäänteet ovat Takaluoman.
Kuolinsyyn tutkinta

Maaliskuussa 2024 poliisi sai valmiiksi Rasmus Takaluoman kuolinsyyn tutkinnan. Poliisi ei epäillyt rikosta.
Rikossyyte

Syyttäjälaitos ilmoitti 4. maaliskuuta 2024 nostaneensa syytteen Lapuanhovissa Takaluoman kanssa yhteen ottanutta vapaalla ollutta poliisia kohtaan. Käsittelypäivämäärä ei ollut tuolloin vielä tiedossa.
Poliisimies tuomittiin Etelä-Pohjanmaan käräjäoikeudessa 7.5.2024 lievästä pahoinpitelystä 20 päiväsakon suuruiseen sakkorangaistukseen. Oikeus katsoi, että poliisimies syyllistyi lievään pahoinpitelyyn, kun hän jatkoi tekoa järjestyksenvalvojan tulosta huolimatta.
Leena Peltola

Leena Peltola työpaikallaan Ateneumissa 1970.
Leena Liisa Töllevi Peltola (ent. Savolainen, o.s. Wallenius; 16. marraskuuta 1921 Rovaniemi – 27. marraskuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen kuvataidealan vaikuttaja.
Peltola opiskeli taidehistoriaa Helsingin yliopistossa vuodesta 1945 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1949. Hän oli Ateneumin taidemuseon palveluksessa 1952–1985, josta viimeiset viisitoista vuotta apulaisintendenttinä (apulaisjohtajana).
Peltola toimi uransa aikana useiden säätiöiden taideasiantuntijana ja kirjoitti runsaasti artikkeleita ja taiteilijakirjojen ja näyttelyluetteloiden tekstejä. Hänelle myönnettiin vuonna 1989 professorin arvonimi ja 1999 Lapin yliopistosta kunniaprofessorin arvo merkittävästä työstä Rovaniemen ja koko Lapin kuvataide-elämän hyväksi sekä Jenny ja Antti Wihurin rahaston kunniapalkinto vuonna 1992.
Edward Gorey

Edward Gorey kotinsa keittiössä vuonna 1999. Foto: Christopher Seufert.
Edward St. John Gorey (1925−2000) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja kuvittaja.
Goreyn teoksissa piirroskuvitus on keskeisessä roolissa. Teoksia on kuvailtu tunnelmaltaan synkiksi ja mustan huumorin sävyttämiksi. Kuvan ja tekstin yhdessä kuljettaman kerrontatyylin on sanottu muistuttavan vanhanaikaisia goottilaisia klassikoita.
Suomennettua tuotantoa

Sekopäiset serkukset ja muita tarinoita (suom. Teemu Manninen, Huuda Huuda, 2012). Sisältää teokset:
Kummallinen kyläilijä (The Doubtful Guest, 1957)
Kalmanmurun kakarat (The Gashlycrumb Tinies, 1963)
Länsisiipi (The West Wing, 1963)
Ylimielinen manaus (The Disrespectful Summons, 1973)
Sekopäiset serkukset (The Deranged Cousins, 1971)
Yrjölä

Yrjölä on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Eero Yrjölä (1925–2010), diplomaatti ja varatuomari
Eero Yrjölä (s. 1990), kuvataiteilija
Erkki Yrjölä (s. 1941),  mainosalan yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
Iivari Yrjölä (1899–1985), yleisurheilun moniottelija
Jouni Yrjölä (s. 1959), shakin suurmestari
Lassi Yrjölä (s. 1994), jääkiekkomaalivahti
Matti Yrjölä (s. 1938),  kuulantyöntäjä
Mika Yrjölä (s. 1971), helluntailainen evankelista ja seurakuntavaikuttaja
Paavo Yrjölä (1902–1980), yleisurheilija
Petri Yrjölä (s. 1972), taidemaalari
Siiri Yrjölä (s. 2004), jääkiekkoilija
Toimi Yrjölä (1909–1989), helluntailainen lähetystyöntekijä
Tuula Yrjölä (s. 1962), diplomaatti
Yrjö Yrjölä (1895–1968), taidemaalari ja kuvittaja.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
J. P. Roos

Jeja-Pekka Roos (s. 30. huhtikuuta 1945 Helsinki) on suomalainen yhteiskuntatieteilijä ja -keskustelija, joka toimi Helsingin yliopiston sosiaalipolitiikan professorina ja apulaisprofessorina vuosina 1971–2013. Joensuun korkeakoulun apulaisprofessorina hän toimi 1974–78. Roosin tutkimusaiheita ovat olleet suunnittelu, elämäntapa, elämäkerrat, matkapuhelimet, elämänpolitiikka, sukupolvet sekä hyvinvointi ja hyvinvointitutkimus, jonka alalta hän laati väitöskirjansa (Welfare Theory and Social Policy) vuonna 1973. Lisäksi hän on osallistunut välillä hyvinkin kriittisesti keskusteluun muun muassa arkkitehtuurista, liikenteestä, kurjuudesta, intellektuelleista, psykoanalyysista ja lastensuojelusta.
Tutkijanura

Roos on suomentanut Pierre Bourdieun ensimmäisen suomeksi ilmestyneen teoksen Sosiologian kysymyksiä ja muutenkin edesauttanut Bourdieun käsitteiden leviämistä suomalaisessa sosiologiassa. Hän on julkaissut noin 250 tieteellistä artikkelia ja kirjaa. Hänen tunnetuin teoksensa on 1987 ilmestynyt Suomalainen elämä, jossa esitetään kuuluisa sukupolvijaottelu: sotien ja pulan, jälleenrakennuksen ja nousun, suuren murroksen ja lähiöiden sukupolviin. Muita tärkeitä teoksia ovat olleet hänen väitöskirjansa Welfare Theory and Social Policy (1973) sekä Elämänpolitiikka (1998), Vanhemmat ja lapset (1997) ja Miehen elämää (1994). Viime vuosina Roos on jakanut aikansa varsinaisen akateemisen tutkimuksen (sukupolvet, suuret ikäluokat) ja yhteiskunnallisen debatin välillä. Hän on julkaissut jälkimmäiseltä aihealalta muun muassa Huostaanottokirjan (2004) ja  Käräjäoikeuskäsikirjan (2006). Hän on perehtynyt evoluutiopsykologiaan ja toiminut Darwin-seuran puheenjohtajana. Hän oli myös Euroopan Sosiologiliiton (ESA) puheenjohtaja 1990-luvulla.
Aleksis Kiven Seura myönsi J. P. Roosille Eskon puumerkki -palkinnon 2009.
Poliittinen toiminta

Roos oli 1970–80-luvulla Suomen kommunistisen puolueen jäsen. Hän on kertonut tuolloin muun muassa hyväksyneensä Tšekkoslovakian miehityksen. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Roos on vaikuttanut Vihreissä ja Vasemmistoliitossa. Vuoden 2004 kunnallisvaaleissa Roos oli sitoutumattomana ehdokkaana Vihreiden listalla. Vuoden 2008 kunnallisvaaleissa Roos oli Vasemmistoliiton ehdokas. Vuoden 2012 vaaleissa hän on ehdokkaana Helsingissä Vasemmistoliiton listalla. 2015 hän allekirjoitti Paavo Väyrysen kansalaisaloitteen Suomen EMUsta eroamiseen liittyen.
Yksityiselämä

Roos on kirjoittanut myös vuonna 1993 ilmestyneen juoksuharrastusta käsittelevän kirjan Maratonmiehen elämä. Hänellä on kaksi lasta edellisestä avioliitostaan Barbara Roosin (1946–2019) ja kolme lasta nykyisestä avioliitostaan Anna Rotkirchin kanssa.
Teoksia

Sosiaalipolitiikka ja hyvinvointisuunnittelu Neuvostoliitossa.  Helsinki:  Gaudeamus, 1974.  ISBN 951-662-094-9
Suomalainen elämä: Tutkimus tavallisten suomalaisten elämäkerroista.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1987.  ISBN 951-717-478-0
Roos, J. P. & Hoikkala, Tommi (toim.): Elämänpolitiikka.  Helsinki:  Gaudeamus, 1998.  ISBN 951-662-732-3
Purhonen, Semi & Hoikkala, Tommi & Roos, J. P.: Kenen sukupolveen kuulut? Suurten ikäluokkien tarina.  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-063-3
Aiheesta muualla

J. P. Roosin kotisivut.
J. P. Roosin blogi.
Roos, J. P. hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Heikki Nurminen

Heikki Nurminen
Heikki Johannes Villiam Nurminen (7. marraskuuta 1921 Tampere – 3. tammikuuta 2002 Lempäälä) oli suomalainen oopperalaulaja. Hänen äänialansa oli basso-baritoni. Nurminen oli Tampereen oopperan kantavia laulajia usean vuosikymmenen ajan. Hänen näyttelijänkyvyt tulivat myös esille puheteatterissa sekä TV-produktioissa.
Nurminen aloitti lauluopintonsa vuonna 1946 tuomiokirkon kanttorin Kalle Mäkisen opastuksella ja myöhemmin hän opiskeli professori Oiva Soinin johdolla. Macbeth oli hänen merkittävimpiä roolejaan. Nurminen oli naimisissa pianistin, säestäjän ja lastentarhanopettajan Sirkka-Liisa Paloheimon (1918–2001) kanssa. Nurmiset on haudattu Tampereelle Kalevankankaan hautausmaalle.
Roolit

Pacius: Kaarle-kuninkaan metsästys (Wachtmeister) 1950
Rossini: Sevillan parturi (Tohtori Bartolo) 1951
d'Albert: Alamaa (Tomasso) 1953
Nikolai: Windsorin porvareita (Hra Paaso)1954
P. Tšaikovski: Jolanta (Ebn-Jahia) 1954
Puccini: Viitta (Michele) 1955
Mozart: Ryöstö Seraljista (Selim Pasha) 1956
Madetoja: Pohjalaisia (Vallesmanni) 1956
Puccini: Tosca (Scarpia) 1957
Verdi: Rigoletto (Rigoletto) 1957
Mozart: Figaron häät (Kreivi Almaviva) 1958
Bizet: Carmen (Dancairo) 1959
Pylkkänen: Bastheba Saarenmaalla (Kuigu-Siim) 1959
Smetana: Myyty morsian (Kecal) 1960
Puccini: Lännen tyttö (Jack Rance) 1960
Auber: Fra Diavolo (Lordi Kookburn) 1961
Verdi: Trubaduuri (Kreivi Luna) 1961
Donizetti: Lemmenjuoma (Belcore) 1962
Wagner: Lentävä Hollantilainen (Hollantilainen) 1962
Rossini: Sevillan parturi (Bartolo) 1963
P. Tšaikovski: Eugen Onegin (Eugen Onegin) 1963
Puccini: Viitta (Michele) 1964
Puccini: Gianni Schicci (Gianni Schicci) 1964
Verdi: Macbeth (Macbeth)1964, Suomalainen kantaesitys
Otto Nikolai: Windsorin iloiset rouvat (Sir John Falstaf) 1965
Donizetti: Don Pasquale (Don Pasquale) 1967
Kurt Weill: Mahagonnyn kaupungin nousu ja tuho (Kolminaisuusmooses) 1968
Puccini: Tosca (Scarpia) 1968
Rossini: Veijarikreivi (Kotiopettaja) 1969
Verdi: La Traviata (Giorgio Germont) 1969
Offenbach: Hoffmannin kertomukset (Coppelius, Mirakel, Dapertutto) 1970
Menotti: Konsuli (Salaisen poliisin agentti) 1971
Madetoja: Pohjalaisia (Vallesmanni) 1972
Lorzing: Tsaari ja kirvesmies (Van Bett, pormestari) 1973
Smetana: Myyty morsian (Kecal) 1976
Puccini: Gianni Schicci (Gianni Schicci) 1976
Offenbach: Hoffmannin kertomukset (Coppelius, Mirakel, Dapertutto) 1970
Menotti: Konsuli (Salaisen poliisin agentti) 1971
Madetoja: Pohjalaisia (Vallesmanni) 1972
Roolit > Televisiossa

Oi kallis kaupunki
Näin syttyi talvisota
Sierainlaiskiainen

| Sierainlaiskiainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Pilosa
Alalahko::  Laiskiaiset Folivora
Heimo::  Choloepodidae
Suku::  Kaksivarvaslaiskiaiset Choloepus
Laji::  hoffmanni
Kaksiosainen nimi
 Choloepus hoffmanni  (Peters, 1858) 
 Sierainlaiskiaisen levinneisyys
Katso myös
   Sierainlaiskiainen Wikispeciesissä   Sierainlaiskiainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sierainlaiskiainen eli hoffmanninlaiskiainen (Choloepus hoffmanni) on kaksivarvaslaiskiaisten heimoon kuuluva nisäkäs. Lajia tavataan Keski- ja Etelä-Amerikan sademetsissä ja lehtipuissa. Sierainlaiskiaisen kuvasi tieteelle Wilhelm Peters vuonna 1858.
Elintavat

Sierainlaiskiaiset viihtyvät puissa. Ne saattavat asustaa samassa puussa vuosia. Sierainlaiskiaiset ovat aktiivisia suurimmaksi osaksi yöllä. Pitkä turkki suojaa niitä auringonpaahteelta.
Vladimir Dudintsev

Vladimir Dmitrijevitš Dudintsev (ven. Влади́мир Дми́триевич Дуди́нцев, 29. heinäkuuta (J: 16. heinäkuuta) 1918 Harkovan alueen Kupjansk – 22. heinäkuuta 1998 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Vladimir Dudintsevin isä oli punaisten ampuma tsaarin-Venäjän upseeri. Hän valmistui Moskovan juridisesta instituutista vuonna 1940, osallistui toiseen maailmansotaan ja toimi haavoittumisensa jälkeen sotaoikeuden syyttäjänä Siperiassa. Vuosina 1946–1951 hän työskenteli Komsomolskaja pravda -lehdessä.
Dudintsevin ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1933. Ensimmäinen kertomuskokoelma julkaistiin vuonna 1952. Novyi mir -kirjallisuuslehdessä vuonna 1956 painettu, Stalinin ajan byrokratiaan törmäävästä keksijästä kertova romaani ”Ei ainoastaan leivästä” (Ne hlebom jedinym) herätti kiivasta keskustelua Neuvostoliitossa ja ulkomailla. Dudintsevin toisen, 1940-luvun lopun lysenkolaisuutta kuvaavan romaanin ”Valkeat vaatteet” (Belyje odeždy) julkaiseminen sallittiin vasta vuonna 1986.
Suomennetut teokset

Ei ainoastaan leivästä: romaani. Suom. Juhani Konkka. Jyväskylä: Gummerus, 1957.
Valkeat vaatteet. Suom. Ulla-Liisa Heino. SN-kirjat, 1987.
Aiheesta muualla

Dudintsevin teoksia Lib.ru -sivustolla (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Europeana  IdRef
Eva Dahlgren

| Eva Dahlgren |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Eva Charlotte Dahlgren-Attling
Syntynyt: 9. kesäkuuta 1960 (ikä 64) Uumaja, Ruotsi
Ammatti:  laulaja, lauluntekijä
Muusikko
Tyylilajit:  Pop
Soittimet:  laulu
Aiheesta muualla
evadahlgren.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Eva Charlotte Dahlgren-Attling (s. 9. kesäkuuta 1960 Uumaja) on ruotsalainen laulaja ja lauluntekijä.
Eva Dahlgren on ollut suosittu artisti Pohjoismaissa jo pitkin 1980-lukua, mutta vuoden 1991 albumista En blekt blondins hjärta muodostui hänen tähänastisen uransa menestyksekkäin myyntiluvuilla mitattuna. Albumilla ovat muun muassa kappaleet ”Vem tänder stjärnorna” ja ”Kom och håll om mig”. Vuoden 1995 albumi Jag vill se min älskade komma från det vilda syntyi poikkeuksellisesti yhteistyössä kapellimestari Esa-Pekka Salosen ja Tukholman sinfoniaorkesterin kanssa.
Dahlgren on osallistunut Melodifestivaleniin kahdesti. Vuonna 1979 hän sijoittui kolmanneksi kappaleella "Om jag skriver en sång" ja vuonna 1980 seitsemänneksi kappaleella "Jag ger mig inte".
Keväällä 2003 julkaistiin Dahlgrenin uuden yhtyeen Buddaboysin ensialbumi Lost Peoples Area. Dahlgren on kirjoittanut myös Lasse ja Urmas (Lars och Urban) -lastenkirjoja.
Eva Dahlgren avioitui puolisonsa Efva Attlingin kanssa vuonna 2009 heti, kun sukupuolineutraali avioliittolaki astui voimaan Ruotsissa. Sitä ennen pari oli ollut rekisteröidyssä suhteessa vuodesta 1996.
Dahlgren on yksi suosituimmista ruotsalaisista laulajista. Suomessa hän on myynyt 5 kultalevyn verran.
Tasavallan presidentti Alexander Stubb myönsi Dahlgrenille Pro Finlandia -mitalin itsenäisyyspäivänä 2024.
Sooloalbumit

Finns det nån som bryr sej om (1978)
Eva Dahlgren (1980)
För väntan (1981)
Tvillingskäl (1982)
Känn mig (1984)
Ett fönster mot gatan (1984)
Ung och stolt (1987)
Fria världen 1.989 (1989)
En blekt blondins hjärta (1991)
För minnenas skull 1978 – 1992 (1992) (kokoelma-tupla)
Jag vill se min älskade komma från det vilda (1995)
Lai Lai (1999)
Snö (2005)
Petroleum och tång (2007)
Jag sjunger ljuset (2016)
Evaluation (2020)
Kirjallisuutta

Biström, Anna: Att göra äkthet: Skapandet av ”Eva Dahlgren” i pressens rockjournalistik och i Dahlgrens rocktexter åren 1980–2000.  (Diss)  Helsingfors:  Helsingfors universitet, 2015.  ISBN 978-951-51-0810-4  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Dahlgrenin kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  Europeana  IdRef
Kainkoira

| Kainkoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Japani
Määrä:  Suomessa rekisteröity 193
Rodun syntyaika:  ikivanha
Alkuperäinen käyttö:  metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästys, vahtikoira, seurakoira
Elinikä:  12–15 vuotta
Muita nimityksiä:  Kai Ken, Kai, Tora Inu, tiikerikoira
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 5 Aasialaiset pystykorvat ja sukulaisrodut #317
Ulkonäkö
Paino:  15–23kg
Säkäkorkeus:  43–53 cm
Väritys:  mustabrindle, ruskeabrindle ja punabrindle
Kainkoira (jap. 甲斐犬, Kai-ken), joulukuuhun 2012 asti pelkkä kai, on japanilainen koirarotu. Se on yksi maan kuudesta alkuperäisestä pystykorvarodusta ja kuuluu keskikokoisiin shika inu -rotuihin. Kainkoiraa pidetään kotimaassaan kansallisaarteena, ja sitä on kasvatettu vuosisatojen ajan. Se on äärimmäisen harvinainen koira jopa Japanissa ja se on sukua muille japanilaisille pystykorville. Kaikista Japanin kansallisista koirista kainkoira on ehkä epätavallisimman näköinen. Sen silmiinpistävin piirre on brindle turkki, japaniksi torage (= tiikeriturkki), minkä takia koiraan viitataan joskus sanalla tora inu, tiikerikoira, tai kai tora. Turkin värit voidaan jakaa kolmeen ryhmään pohjavärin ja raitojen vahvuuden perusteella: musta brindle (kuro tora), punainen brindle (aka tora), sekä ruskea brindle (chu tora), mutta musta brindle on yleisin.
Ulkonäkö

Kainkoira on keskikokoinen koira, jolla on kiilamainen pää ja pystyt korvat. Uroksen säkäkorkeus on 47–53 cm ja nartun 42–48 cm. Eli urosten säkäkorkeus on 50 cm ja narttujen 45 cm, sallittu poikkeama on ± 3 cm. Häntä on tiheä ja asettunut korkealle. Häntä voi olla kannettuna joko sirpillä tai kiertyneenä. Kun kainkoira metsästää, häntä joskus suoristuu taakse tai nousee suoraan ylöspäin. Hännän pitäisi olla vähintään tarpeeksi pitkä yltääkseen kintereeseen. Raajojen tulee olla vahvat ja kinnerten hyvin kehittyneet, jotta ne antaisivat oikean kuvan koiran alkuperäisestä vuoristoelämästä. Kainkoiralla on keskipitkä kaksinkertainen turkki, joka on pidempi kuin shiballa, mutta lyhyempi kuin akitalla. Peitinkarva on karheaa ja suoraa ja voi olla littanaa tai vartalosta hieman ulkonevaa. Aluskarva on tiheää ja pehmeää.lähde?
Väritys on brindle eri sävyissään: joko punabrindle (aka-tora), mediumbrindle/ruskeabrindle (chu-tora) tai mustabrindle (kuro-tora). Kaikki brindlet värit ovat samanarvoisesti hyväksyttyjä. Pennuilla on syntyessään usein mustat turkit, mutta vahvan brindlen omaavat ovat jo syntyessään selvästi raidallisia. Brindle on parhaillaan koiran ollessa 3–5-vuotias. Hyvin erottuva brindle on erittäin suositeltava. Hieman valkoista sallitaan koiran rungossa. Valkoinen ei saisi koskaan sekoittua vartalon turkkiin.
Punabrindle
Mustabrindle
Luonne ja käyttäytyminen

Kainkoira tarkkaavainen, valpas ja herkkä koira. Se on jykevä, lihaksikas koira, jolla on poikkeuksellinen rohkeus ja kunto. Kainkoiran tiedetään jopa kiipeävän puihin ja uivan saalista tavoitellessaan. Perinteiset japanilaiset kirjoitukset kuvaavat kaita luonnollisena metsästäjänä, luotettavana vartijana ja erittäin omistautuneena isännälleen, josta kumpuaa vahva halu yhteistyöhön omistajansa kanssa. Uskotaan myös, että mikäli sen omistajan henki on uhattuna, kainkoira taistelee kuolemaansa saakka puolustaessaan isäntäänsä.
Kainkoirat voivat olla varautuneita/pidättyväisiä vieraita ihmisiä kohtaan, mutta ne ovat silti ystävällisiä. Yksilöstä riippuen kainkoira voi tarvita hieman aikaa uusiin ihmisiin tutustuessa; osalle se on 5 minuuttia, osalle tunti, joku saattaa vaatia useamman tutustumiskerran. Varautuneisuus ei kuitenkaan ole sama asia kuin arka, mitä kainkoiran ei tulisi olla. Tuttujen kanssa kait ovat ystävällisiä, jopa hassuttelevia.
Kainkoirat voivat muiden alkukantaisten koirien tavoin olla pentuna ja nuorena koirasosiaalisia muille koirille, mutta on hyvin tyypillistä, että kainkoira ei ole enää aikuistuttuaan varauksetta kaveri kaikille vieraille koirille, etenkin saman sukupuolen edustajille. Ne vaativat paljon sosiaalisuutta heti pennusta lähtien, jotta koira tottuu erilaisiin ääniin, hajuihin, ympäristöihin ja ihmisiin, ja tuota sosiaalistumista tulee ylläpitää koko koiran eliniän. Lisäksi on tärkeää panostaa yksinolon opetteluun heti pennusta asti, sillä rodussa esiintyy eroahdistusta.
Kainkoirat ovat myös lapsiystävällisiä aivan kuten muunkin rotuiset koirat, kunhan ne totutetaan lapsiin pennusta asti. Se on usein yhden omistajan koira: se kiintyy mieluummin vain yhteen omistajaan kuin koko perheeseen. Kainkoirat tarvitsevat järkähtämätöntä ja rakastavaa koulutusta kärsivälliseltä omistajalta. Rotu oppii nopeasti ja sillä on hyvä arviointikyky; joitain kainkoiria on koulutettu jopa pelastuskoiriksi. Se saattaa näyttää villiltä, mutta on hyvä ymmärtämään omistajansa tunteita. Kainkoirat ovat enemmän pehmeitä, kuin kovia koiria. Ne muistavat hyvin huonot kokemukset ja mahdollisen kaltoinkohtelun.
Alkuperä

Kainkoiraa käytettiin aikanaan metsästämiseen. Rotu on alun perin kotoisin nykyisestä Yamanashin prefektuurista, entisestä Kai no kunista (mistä nimikin on lähtöisin), ennen kuin se levisi eteläisille Japanin Alpeille. Kainkoirat voitiin jakaa kahteen kategoriaan sen perusteella, mitä riistaa ne koulutettiin metsästämään: villikarjutyyppiin ja peuratyyppiin. Rodun on arveltu kehittyneen Ashiyasun kylässä, joka koostui suurimmaksi osaksi metsästävistä perheistä. Kylän selviytyminen riippui täysin voimakkaista ja hurjista koirista, jotka pystyivät metsästämään pienissä laumoissa. Kyläläiset omistautuivatkin koirilleen olennaisena osana elämäänsä. Tämä saattoikin vaikuttaa siihen, että kainkoira on hyvin puhdas ja tasapainoinen rotu. Siitä tehtiin suojelukohde 1933, aiemmin kuin mistään muusta japanilaisesta koirarodusta. Kai Ken Aigokai (Kai Dog Protection Society - KKA) on vanhin ja ylivoimaisesti suurin Kai-rekisteri, ja se rekisteröi joka vuosi noin 800–900 pentua. Heidän toimistonsa sijaitsee edelleen Yamanashissa, ja klubilla on vuosittain kaksi kelloa (näyttelyä) keväällä ja syksyllä.
Kainkoira Suomessa

Ensimmäinen kainkoira tuotiin Suomeen vuonna 2009, minkä jälkeen kanta on tasaisesti kasvanut. Suomen ensimmäinen kainkoirapentue syntyi joulukuussa 2012. Kainkoira on neljästä shika inu -rodusta Suomessa kaikkein yleisin, käytännössä lähes yhtä yleinen kuin toisena oleva kishunkoira.
Aiheesta muualla

Kai Ken Society of America
Canada's Guide To Dogs, Kai Ken
Suomen Nihonken ry
| n k Japanilaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  akita  hokkaidonkoira  japanese chin  japaninpystykorva  japaninterrieri  kainkoira  kishunkoira  shiba  shikokunkoira  tosa 
Harvinaiset:  iwatenkoira  kawakaminkoira  koshijinkoira  riukiunkoira  sahalininhusky  sanshu  satsumankoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  aizunkoira  awankoira  koshikijimankoira  sanininkoira  takayasunkoira 
Käännös suomeksi
Kronotyyppi
Terveys

Iltavirkkumisesta on haittaa ja terveysriskejä myös niille, joilla on mahdollisuus nukkua pitkään aamulla. Se aiheuttaa muuan muassa sydän- ja verisuonitauteja. Nukkumaanmeno kello 22-24 on ravitsevampaa. Suositeltavaa on herätä samaan aikaan joka aamu. Jos nukkuu viikonloppuisin 3-4 tuntia myöhempään, se on kuin lentäisi toiselle aikavyöhykkeelle viikoittain.
Iltavirkku unilääkäri Henri Tuomilehto huomasi, että yötyöskentelyn lopettaminen tehosti työpäiviä, vähensi väsymystä ja paransi keskittymiskykyä niin, että hän sai työt tehtyä jo työajalla ja äreyskin katosi.
Iltavirkkuun kronotyyppiin kuuluvilla on aamuvirkkuihin verrattuna kaksinkertainen riski kärsiä alentuneesta työkyvystä. Suurin riski on kaikkein iltavirkuimmilla. Iltavirkut sairastuvat aamuvirkkuja useammin esimerkiksi aikuistyypin diabetekseen ja verenpainetautiin ja kuolevat keskimäärin nuorempina kuin aamuvirkut.
Vuonna 2019 julkaistussa tutkimuksessa huomattiin, että iltavirkkuus lisää ylipainoisuuden ja kakkostyypin diabeteksen riskiä vain silloin, kun iltavirkut eivät pysty noudattamaan sisäisen kellonsa määräämää luontaista vuorokausirytmiään.
Viivästynyt unijakso (diagnoosikoodi G47.21) (VUJ) eli myöhästyvän univaiheen oireyhtymä on iltavirkun äärimuoto, harvinainen neurologinen sairaus, josta kärsii noin puolitoista promillea (tuhannesosaa) väestöstä.