stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Princessa (vuoden 1997 albumi)
Kappaleet

Try to Say I'm Sorry – 3.26
Anyone But You – 3.42
Calling You (A Message from Love City) – 3.43
Like a Nun – 4.19
Summer of Love – 4.19
Seven Days a Week – 4.17
Baila Al Ritmo – 3.27
I Do What You Want Me to Do – 4.04
The Night – 4.48
He's on the Phone – 4.01
Do You Wanna Be Loved – 4.23
Again & Again – 4.16
Rompete – 4.36
Vivo – 3.50
Me Duelen Tus Mentiras – 3.05
Desnudare – 4.19
Duerme Junto A Mi – 4.17
Calor De Amor – 4.12
Neil Wilson

Neil Wilson on seuraavien henkilöiden nimi:
Neil Wilson, yhdysvaltalainen baseballpelaaja (1935–2013)
Neil Wilson, brittiläinen taitoluistelija (s. 1978)
Neil Wilson, yhdysvaltalainen tenori (1956–2000)
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Neil Wilson”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Pistiäiset

| Pistiäiset |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Pistiäiset Hymenoptera  Linnaeus, 1758
Alalahkot
 Hoikkatyviset Apocrita  Sahapistiäiset Symphyta 
Katso myös
   Pistiäiset Wikispeciesissä   Pistiäiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pistiäiset (Hymenoptera) ovat erittäin runsaslajinen hyönteislahko, josta tunnetaan maailmanlaajuisesti yli 100 000 lajia. Pistiäisiä tavataan kaikilla mantereilla Etelämannerta lukuun ottamatta. Niille on tyypillistä takaruumiin kärjessä sijaitseva pistin, johon liittyy usein myrkkyä tuottava rauhanen. Pistiäisistä muun muassa eräät mehiläislajit ovat hyötyeläimiä.
Yleispiirteitä

Pistiäisten ruumiin pituus vaihtelee lajin mukaan huomattavasti: alle millimetristä jopa seitsemään senttimetriin. Aikuisen hyönteisen päässä on isot verkkosilmät ja päälaella kolme pistesilmää. Tuntosarvissa on 3–60 jaoketta, mutta tavallisin määrä on naaraalla 12 ja koiraalla 13 jaoketta. Siipiä on kaksi ulkonäöltään toisistaan eroavaa paria. Siivet ovat läpinäkyvät ja siipisuonitus on melko yksinkertainen. Eräillä ryhmillä siivet ovat kokonaan surkastuneet (esimerkiksi mutipistiäisiltä) tai siivellisyys kattaa vain osan hyönteisen elinkaaresta (esimerkiksi muurahaisilla). Suuosat vaihtelevat suuresti. Periaatteessa pistiäisten suuosat ovat purevat, mutta joillakin ryhmillä alahuulesta muodostunut imukärsä on pääasiallinen ravinnonottotapa.
Pistiäisten tunnusomainen piirre on takaruumiin kärjessä sijaitseva pistin. Pistin voi olla jatkuvasti esillä, tai hyönteinen voi vetää sen suojaan takaruumiinsa sisälle. Pistin on kehittynyt munanasettimesta, ja sekä saha- että loispistiäislajeilla se palvelee edelleen tätä tarkoitusta. Hoikkatyvisten alalahkossa on kuitenkin lajeja, joilla pistimeen liittyy myrkkyrauhanen. Myrkkyä käytetään yhtäältä saaliin tainnuttamiseen ja toisaalta puolustautumiseen vihollista vastaan. Joillakin lajeilla, kuten monilla muurahaisilla, pistin saattaa puuttua, mutta myrkkyrauhanen on silti olemassa.
Vapaina liikkuvat pistiäisten toukat muistuttavat melko paljon perhosten toukkia. Käsnäjalkoja on kuitenkin aina 6–8 paria, mutta perhostoukilla niitä on korkeintaan viisi paria. Pää erottuu yleensä hyvin toukan muusta ruumiista. Yhdyskuntina tai loisina elävien pistiäisten toukkien raajat ovat surkastuneet. Muodonvaihdos on täydellinen.
Elintavat

Historiallisesti pistiäiset on jaettu sahapistiäisiin (Symphyta), loispistiäisiin (Parasitica) ja myrkkypistiäisiin (Aculeata). Aikuiset pistiäiset voivat olla joko petoja, kasvisperäisellä ravinnolla eläviä tai sekasyöjiä. Myös monilla kasviravintoa aikuisena nauttivilla lajeilla toukat vaativat eläinperäistä ravintoa, minkä vuoksi lahkossa on runsaasti lajeja, joilla aikuinen kerää maastosta toukkia ja muita hyönteisiä pesäänsä, vaikkei se itse syö niitä. Sahapistiäisten toukat elävät kasviravinnolla joko vapaina kasvillisuuden joukossa tai puuaineksen sisällä, ja eräät lajit ovat taloudellisesti huomattavia tuholaisia.
Erityisen yleisesti lahkossa esiintyy muiden selkärangattomien loisia, tarkalleen ottaen parasitoideja. Parasitoidit ovat erikoistuneita loisia, jotka laskevat munansa munanasettimen avulla tavallisimmin toisten hyönteisten toukkiin. Kuoriuduttuaan munasta pistiäistoukka alkaa syödä elossa olevan isäntänsä elimiä, kunnes se lopulta surmaa isännän ja kaivautuu ulos koteloitumaan. Joskus yhdessä toukassa loisii vain yksi pistiäistoukka, kun taas joillakin lajeilla, kuten vainokaisilla, yksi isäntätoukka voi saada sisälleen kokonaisen lauman pistiäistoukkia. Eräät loispistiäiset ovat jopa loistenloisia, eli niiden toukat elävät muiden loispistiäisten toukissa. Eräitä loispistiäisiä käytetään hyväksi biologisessa torjunnassa.
Lisääntyminen tapahtuu tavallisimmin suvullisesti, mutta esimerkiksi osa kiilupistiäisistä kykenee lisääntymään neitseellisesti.
Vaikka useimmat pistiäiset elävät erakkoina, joillekin lajeille on tyypillistä parvien ja yhdyskuntien muodostaminen. Erityisesti pitkälle kehittynyt aitososiaalisuus monimutkaisine yhdyskuntarakenteineen on yleinen piirre pistiäisten lahkossa.
Aiheesta muualla

Metsiemme pistiäisiä (UPM) (Arkistoitu – Internet Archive)
Pistiäisten suojelu
ITIS: Hymenoptera (englanniksi)
HymIS forum (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
BWARS – Bees, Wasps & Ants Recording Society (englanniksi)
Bees, Wasps and Ants of North America (englanniksi)
WaspWeb: Wasps of Africa and Madagascar (englanniksi)
Pronssiniskakyyhky

| Pronssiniskakyyhky |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kyyhkylinnut Columbiformes
Heimo::  Kyyhkyt Columbidae
Suku::  Kyyhkyt Columba
Laji::  iriditorques
Kaksiosainen nimi
 Columba iriditorques  Cassin, 1856 
Katso myös
   Pronssiniskakyyhky Wikispeciesissä   Pronssiniskakyyhky Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pronssiniskakyyhky (Columba iriditorques) on länsi- ja keskiafrikkalainen kyyhkylintu, jonka elinympäristö ulottuu Senegalista Nigerian kautta Luoteis-Angolaan, kattaen Kongon altaan kokonaan ja osia Zairesta ja Ugandasta. Lajin holotyypin kuvaili John Cassin Liberian St Paul's Riveriltä 1856.
Pietarjoki

| Pietarjoki |
| --- | --- |
Alkulähde:  Saarikonjärvi  61°6.172′N, 22°1.132′E 
Laskupaikka:  Turajärvi  61°8.438′N, 21°54.351′E 
Maat:   Suomi
Pituus:  11,3  km
Alkulähteen korkeus:  54,3  m
Valuma-alue:  47,6  km²
Pietarjoki on Satakunnassa Eurassa 11,3 kilometriä pitkä joki, joka laskee vetensä Turajärveen. Pietarjoki on Haajanojan ja Naarjoen valuma-alueen laskujoki ja sen valuma-alueen pinta-ala on 47,6 km². Se kuuluu laajempaan Eurajoen vesistöön. Koko vesistön laskujoki on Eurajoki, joka purkaa vetensä Selkämereen Eurajoensalmessa Eurajoen kunnassa.
Nimitys

Nimitystä Pietarjoki käytetään vain joen alajuoksusta. Jo 4 kilometrin päässä Turajärven kylän peltoaukealla sen suoraksi oikaistua uomaa nimitetään Haajanojaksi. Sen nimisenä se esiintyy Isosuolta asti.
Joen kulku

Pietarjoki laskee Turajärveen sen kaakkoiskulmassa ja joen suu sijaitsee 28,1 metriä merenpinnan yläpuolella. Noin 5,1 kilometriä ylempänä uomaan liittyy vasemmalta Naarjoen oja. Yhtymäkohta sijaitsee 37,5 metriä merenpinnan yläpuolella. Viimeisellä osuudellaan joki putoaa siten 9,4 metriä ja on siitä vain 1,3 kilometriä yli 5 metriä leveä.
Joen lähde on Saarikonjärvi, joka sijaitsee myös Eurassa ja jonka vedenpinnankorkeus on 54,3 metriä. Laskujoki aloittaa ensin metsäpurona, joka luikertelee 300 metriä ensimmäisen pellon laitaan, ja jatkaa sitten ojitettuna uomana 1,3 kilometriä Välimaan tilan kohdalle. Tässä pisteessä puron korkeus on pudonnut 14,3 metriä, pääasiassa sen metsäosuudella. Tästä eteenpäin 4,6 kilometrin matkalla Naarjoen yhtymäkohtaan pudostusta kertyy enää 2,5 metriä.
Valuma-alueen kuvailua

Pietarjoki syntyy pääasiassa kahden suuren ojan Haajanojan ja Naarjoen tuomista vesistä. Pietarjoen osuudella siihen valuu vain muutama oja. Naarjoen yhtymäkohdasta ylöspäin joen kulkua voidaan tarkastella kumpaakin haaraa erikseen.
Noin 6,3 kilometriä pitkä Haajanoja, jonka valuma-alueen pinta-ala on 15,72 km², virtaa idässä Isosuon läpi ja sen lähteenä on pieni metsälampi Saarikonjärvi. Tällä uomalla on laaja valuma-alue, sillä laajalta ja ojitetulta Isosuolta kertyy paljon sadevettä. Myös Välimaan tilan peltojen läpi kulkeva johto-oja yhtyy Haajanojaan sen vasemmalta puolelta tuoden Hankasuon ja peltoaukeansa sadevedet siihen. Oja alittaa valtatien 12.
Noin 6,4 kilometrisen Naarjoen valuma-alue on pinta-alaltaan 17,9 km² ja se kerää vetensä lähinnä Turajärven eteläpuolelta. Naarajoen lähteenä on Loukonen, jonka pohjoisrannan luusuasta erkanee puro, joka ohittaa osittain pelloksi kuivatetun Naarjärven kosteikon ja kulkee sitten Naarjoen kylän peltoaukean läpi. Naarjoki on ainakin peltoalueella koko matkaltaan syvennettyä ja oikastua ojaa. Oja alittaa valtatien 12 kahdesti.
Naarjärven eteläpäässä Naarjokeen yhtyy Nikunoja, joka kerää Suokorven pellon ja Läpikäytänsuon vedet Rauman kaupungin puolelta. Hieman alempana Naarjokeen yhtyy vielä Heinorkonoja.
Pistinripsiäiset
Aiheesta muualla

https://laji.fi/taxon/MX.232205/images
ITIS: Terebrantia (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Terebrantia (englanniksi)
Pistiöt

| Pistiöt |
| --- | --- |
 Blepharis attenuata -pistiölaji
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Yläluokka::  Euphyllophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Ylälahko::  Asteranae
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Akanttikasvit Acanthaceae
Suku::  Pistiöt Blepharis  Juss.
Katso myös
   Pistiöt Wikispeciesissä   Pistiöt Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pistiöt (Blepharis) on trooppinen ja subtrooppinen ruohokasvisuku, joka kuuluu akanttikasvien (Acanthaceae) heimoon.
Tuntomerkit

Pistiöt ovat pääasiassa monivuotisia ruohoja, harvemmin yksivuotisia tai pensaita. Lehdet ovat keskenään erikokoisia, lähes tai kokonaan ruodittomia ja sijaitsevat neljän valekiehkuroissa, joskus vastakkaisesti; lapa on ehyt- tai hammaslaitainen. Kukat sijaitsevat yksittäin lehtihangoissa tai ryhmittyneinä terminaalisiksi tiheiksi mykerömäisiksi tähkiksi. Kukinnon nahkeat ja usein väkäskarvahampaiset suojuslehdet ovat usein viiden parin ryhmissä limittäin. Verhiö on joko kahden esilehden sisällä tai paljaana; sen neljä liuskaa sijaitsevat kahtena erikokoisena vastakkaisparina ja ovat paksuuntuneita ja kovia tyveltään. Teriötorvi on laidetta lyhyempi, tyvestä laajentunut, ylempää kuroutunut; laide on yksihuulinen, ja huuli on pitkänomainen ja 3–5-liuskainen. Kaksivaltaisessa hetiössä on neljä hedettä, jotka kiinnittyvät teriötorven suulle tai sen lähelle; palhot ovat kovia, ja kaksi niistä on käyriä, leveitä ja litteitä, tavallisesti kärjestään lisäkkeellisiä; ponnet ovat yksiteekaisia ja karvaisia. Sikiäin on kalju, siinä on kaksi siemenaihetta lokerossaan; luotti on halkoinen. Kota on varreton, pitkänomainen tai soikiomainen, 2–4-siemeninen; siemenet ovat kovan varren, retinakulumin, päässä ja ovat kiekkomaisia ja kosteuteen reagoivien pitkähaaraisten karvojen peitossa.
Levinneisyys

Pistiöt ovat kotoisin Vanhan maailman trooppisista ja subtrooppisista osista.
Luokittelu

Pistiöitä tunnetaan noin 130 lajia, tunnetuimpana afrikkalainen nauhapistiö (Blepharis linariifolia).
Blepharis ciliaris
Blepharis maderaspatensis
Blepharis mitrata
Ponte sul Taro

| Ponte sul Taro |
| --- | --- |
 Maalaus sillasta
Ylittää:  Taro
Sijainti:  Parman maakunta, Italia
Siltatyyppi:  holvisilta
Pituus:  565,5 m
Avattu liikenteelle:  1821
Koordinaatit:  44°49′21.6″N, 10°13′26.5″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Ponte sul Taro on silta Pohjois-Italiassa olevassa Ponte Taron kylässä Parman maakunnassa Emilia-Romagnan alueella. Silta ylittää Pojoen sivujoen Taron. Silta on osa roomalaista tietä Via Emiliaa. Sillan rakennutti määräyksellään Parman ruhtinatar Marie Louise vuosina 1816-1821. Silta on 565,5 metriä pitkä ja valmistuessaan se oli aikansa pisimpiä Euroopassa. Silta rakennettiin muutenkin näyttäväksi. Sen molemmissa päissä on kaksi marmoripatsasta.
Nishi-Hongan-ji

| Nishi-Hongan-ji |
| --- | --- |
 Nishi-Hongan-jin Goeidō- ja Amidadō-hallit
Maailmanperintökohde
Sijainti:   Japani  34°59′31″N, 135°45′06″E
Tyyppi:  Kulttuurikohde
Kriteerit:  II, IV
Tunnusnumero:  688
Valintahistoria
Valintavuosi:  1994
Nishi-Hongan-ji (jap. 西本願寺) on buddhalainen temppeli Kioton kaupungissa Japanissa. Se sijaitsee Shimogyōn suuralueella Kioton rautatieaseman luoteispuolella Horikawa-kadun varrella. Temppelin virallinen nimi on Ryūkokuzan Hongan-ji (龍谷山 本願寺). Tuttavallisesti se tunnetaan Kiotossa myös nimellä O-Nissan (お西さん). Nishi-Hongan-ji on Puhtaan maan buddhalaisuuden Jōdo-shinshū-lahkon Honganji-haaran päätemppeli.
Nishi-Hongan-jin historia ulottuu 1200-luvun puoliväliin Kamakura-kaudelle saakka, kun Jōdo-shinshūn perustajalle Shinranille rakennettiin hautamausoleumi. Myöhemmin mausoleumista tehtiin Hongan-jin buddhalainen temppeli, joka vähitellen nousi vaikutusvaltaiseen asemaan. Se joutui muuttamaan useita kertoja kärsittyään tuhoja eri konflikteissa. 1590-luvulla temppeli rakennettiin nykyiselle paikalleen Kiotoon, mutta 1600-luvun alussa se jakautui läntiseen (nishi) ja itäiseen (higashi) haaraan; itäisen haaran päätemppeli Higashi-Hongan-ji sijaitsee edelleen muutaman korttelin päässä Nishi-Hongan-jistä Kioton keskustassa.
Nishi-Hongan-jin rakennuksista useita on valittu Japanin kansallisaarteiksi. Vuonna 1994 temppeli otettiin yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”muinaisen Kioton historialliset monumentit”.
Historia > Ennen Edo-kautta

Nishi-Hongan-jin temppelin juuret ovat Jōdo-shinshū-lahkon perustajan Shinranin hautamausoleumissa. Shinran kuoli vuonna 1262 tai 1263, ja hänet haudattiin Ōtaniin Higashiyaman alueelle Kioton itäpuolelle. Kymmenen vuotta myöhemmin Shinranin tytär Kakushinni kuitenkin siirsi hänen luunsa kuusikulmion muotoiseen mausoleumiin, johon asetettiin myös Shinranin patsas. Tämä rakennus tunnettiin nimellä Ōtani-byōdō (大谷廟堂), ja se sijaitsi nykyisen Chion-inin temppelin alueella. Myöhemmin mausoleumista huolehtivat Kakushinnin poika Kakue ja pojanpoika Kakunyo. Temppelin nimeä Hongan-ji siitä alettiin käyttää 1300-luvun alkupuolella, sillä nimi esiintyy vuonna 1321 kirjoitetussa dokumentissa. Vuonna 1336 mausoleumi tuhoutui Ashikaga Takaujin joukkojen aiheuttamassa tulipalossa. Viimeistään tämän jälkeen siitä tehtiin muodollisesti buddhalainen temppeli ja myös sen arkkitehtuuri sai tyypillisen temppelin piirteitä.
Apotti Zonnyon aikaan temppeliin perustettiin erillinen Amida-halli Amida-buddhan palvomista varten ja Goeidō-halli, jonne pyhitettiin Shinrania esittävä veistos. Vastaavat hallit temppelillä on nykyäänkin käytössä. Sen opetukset kuitenkin joutuivat Hieivuoren munkkien vihan kohteeksi, ja Zonnyoa seuranneen apotin Rennyon aikaan vuonna 1465 se tuhottiin. Rennyo joutui pakenemaan Echizenin provinssiin, mutta perusti myöhemmin vuonna 1478 Kioton Yamashinan alueelle uuden Hongan-jin temppelin, joka tunnettiin nimellä Yamashina Hongan-ji (山科本願寺).
1500-luvun alkupuolella temppelin vaikutusvallan kasvusta huolestui vuorostaan daimio Hosokawa Harutomo, joka poltti sen vuonna 1532 Rokkaku Sadayorin ja Nichiren-munkkien avustuksella. Sen jälkeen apotti Shōnyo siirsi temppelin Osakaan aiemman Ōsaka-gobō-luostarin (大坂御坊) paikalle. Tätä temppeliä kutsuttiin nimellä Ishiyama Hongan-ji (石山本願寺). Vuosisadan lopulla se joutui taisteluihin Oda Nobunagan kanssa niin sanotussa Ishiyama Hongan-jin sodassa (Ishiyama-kassen), mutta Nobunagan seuraajan Toyotomi Hideyoshin tuella se sai vuonna 1591 alueen Kioton Horikawa-kadun varrelta, jossa Nishi-Hongan-ji nykyäänkin sijaitsee.
Historia > Itäinen ja läntinen haara

1600-luvun alussa syntyi kiista apotti Kennyon vanhimman pojan Kyōnyon ja kolmannen pojan Junyon välille. Riidan taustalla olivat aiemmat Ishiyama Hongan-jin sodan aikaiset tapahtumat. Kyōnyo sai vuonna 1602 Tokugawa Ieyasulta alueen oman temppelinsä perustamista varten, ja syntyi Higashi-Hongan-jin temppeli Nishi-Hongan-jin itäpuolelle. Nishi-Hongan-jin apottina jatkoi Junyo. Hongan-ji jakautui siis läntiseen (nishi) ja itäiseen (higashi) haaraan.
Nishi-Hongan-jiin oli rakennettu uudet Amidadō- ja Goeidō-hallit jo 1590-luvun alussa, mutta Goeidō romahti vuoden 1596 maanjäristyksessä, ja molemmat hallit tuhoutuivat jälleen vuonna 1617 pesuhuoneesta alkunsa saaneessa tulipalossa. 1630-luvulla temppelille siirrettiin Toyotomi Hideyoshin Jurakudai-palatsista Hiunkaku-paviljonki. On väitetty, että temppelin kiinalaistyylinen portti (karamon) ja luentohalli (shoin) olisi siirretty sinne samoihin aikoihin Fushimin linnasta. Uusi Goeidō-halli temppeliin valmistui vuonna 1636, Amidadō vasta vuonna 1760. Bakumatsun aikaan Edo-kauden lopulla Nishi-Hongan-jistä tuli shinsengumi-poliisijoukkojen tukikohta.
1600-luvulta lähtien temppelissä on harjoitettu koulutoimintaa. Sinne valmistui lahjoitusvaroin opiskelija-asuntola vuonna 1639. 1700-luvun lopussa toiminta joutui vaikeuksiin harhaoppisina pidettyjen opettajien vuoksi, mutta Meiji-restauraation jälkeen Nishi-Hongan-ji alkoi panostaa jälleen koulutukseen, ja temppelille perustettiin seminaari vuonna 1875. Nykyisin temppeliorganisaatio hallinnoi jopa yhdeksää yliopistoa.
Nishi-Hongan-ji suojeltiin valtion muinaisjäännöksenä ja liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1994.
Temppelialue

Nishi-Hongan-jin alue sijaitsee Horikawa-valtakadun länsipuolella. Kadun ja temppelin välissä virtaa maan pinnalla pieni Horikawajoki. Etelässä alue rajautuu Kitaōji-katuun, pohjoisessa Hanayachō-katuun. Temppelialuetta ympäröi muuri, jonka tärkeimmät portit antavat etelään Kitaōji-kadulle (Karamon-portti) ja itään Horikawa-kadulle (Goeidōmon-, Amidadōmon- ja Onarimon-portit). Pääportti (sōmon) sijaitsee Horikawa-kadun vastapuolella. Osa temppelin rakennuksista sijaitsee tämän alueen ulkopuolella, kuten Dendōin-talo korttelin päässä Horikawa-kadulta.
Monet Nishi-Hongan-jin rakennuksista on valittu kansallisaarteiksi, loput tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi. Kansallisaarteita ovat Amidadō- ja Goeidō-päähallien lisäksi shoin-luentohalli, Hiunkaku-paviljonki ja Karamon-portti. Temppelialueella kasvava suuri, 400-vuotias neidonhiuspuu on suojeltu luonnonmuistomerkkinä. Se tunnetaan muotonsa vuoksi ”ylösalaisena neidonhiuspuuna” (sakasa-ichō). Legendan mukaan puusta olisi suihkunnut vettä, kun temppelin rakennukset olivat syttyneet tuleen.
Temppelialue > Päähallit

Goeidō-halli (御影堂) eli perustajan halli on rakennettu vuonna 1636. Hallissa on Jōdo-shinshūn perustajan Shinranin patsas, ja siellä säilytetään myös muita lahkon historialle tärkeitä henkilöitä esittäviä veistoksia. Halli on 29 metriä korkea, sen pituus on 62 metriä ja leveys 48 metriä.
Nykyinen Amidadō-halli (阿弥陀堂) on valmistunut vuonna 1760, ja siellä palvotaan bodhisattva Amidaa esittävää veistosta. Hallissa säilytetään myös useita muita patsaita, jotka esittävät bodhisattvoja, historiallisesti tärkeitä munkkeja ja prinssi Shōtokua. Amidadō on 25 metriä korkea, sen pituus on 45 metriä ja leveys 42 metriä, joten se on Goeidōta pienempi. On epätavallista, että perustajan halli on rakennettu suuremmaksi kuin temppelin palvonnan kohteelle omistettu päähalli.
Molemmat päähallit on valittu Japanin kansallisaarteiksi. Goeidō-halli on restauroitu vuonna 2009, Amidadō vuonna 1985 ja jälleen vuosina 2017–2022.
Nishi-Hongan-jin Amidadō-halli
Amidadōn sisätilaa
Goeidō-halli
Amidadōn ja Goeidōn yhdistävä käytävä
Temppelialue > Shoin

Nishi-Hongan-jin shoin eli luentohalli on hyvin säilynyt esimerkki loisteliaasta shoin-zukuri-arkkitehtuurista, joka sai alkunsa Momoyama-kaudella. Rakennus on koristeltu lukuisin seinämaalauksin ja värikkäästi maalatuin kaiverruksin. Alun perin shoin koostui kahdesta eri rakennuksesta, jotka olivat Taimenjo (対面所) eli vastaanottohalli ja Shiroshoin (白書院) eli ’valkoinen shoin’; ensimmäinen valmistui Kan’ei-kaudella 1620–1640-luvuilla, jälkimmäinen on jonkin verran vanhempi. Myöhemmin rakennukset on liitetty yhteen.
Shoinin tiloista suurin on vastaanottohalli, joka jakautuu 162 tatamimaton laajuiseen alaosaan ja korotettuun yläosaan. Tila tunnetaan myös ’metsähanhien huoneena’ (Hishikui no ma), koska sen seinän yläosassa on suuri metsähanhia esittävä kaiverrus. Vastaanottohallin länsipuolella on kolme pienempää tilaa: Suzume no ma eli ’pikkuvarpusten huone’, Gan no ma eli ’villihanhien huone’ ja Kiku no ma eli ’krysanteemien huone’. Huoneiden seinät on koristeltu kullatuin, pikkuvarpusia, hanhia ja krysanteemin kukkia esittävin maalauksin. Myös huoneiden kattosyvennykset on maalattu: Suzu no ma -huoneen kattoa koristavat pyöreään muotoon maalatut, yksityiskohtaiset neljän vuodenajan kukat, Gan no ma -huonetta Clematis florida -kärhöt, Kiku no ma -huonetta värikkäät viuhkat.
Shiroshoin on vastaanottohallia pienempi tila: se koostuu 24 tatamin kokoisesta päähuoneesta ja kahdesta pienemmästä huoneesta, jotka muodostavat tilasarjan. Tiloja käytettiin seremonioihin ja vieraiden kestitsemiseen. Myös Shiroshoin on kauttaaltaan koristeltu loisteliain maalauksin; kolmatta tilaa, jota voitiin käyttää myös nōteatterin lavana, koristavat riikinkukkojen kuvat. Shiroshoinin koillispuolella sijaitsee vielä siihen käytävällä liitetty, yksityisempi Kuroshoin-rakennus (黒書院) eli ’musta shoin’. Se edustaa vapaamuotoisempaa sukiya-tyyliä ja sen seinillä on Kanō Tan’yūn tussimaalauksia.
Sekä shoinin pohjois- että eteläpuolella on nōteatterin esittämiseen käytetty ulkolava. Pohjoinen lava, joka lienee valmistunut vuonna 1581, on Japanin vanhin jäljellä oleva nōlava. Se on valittu shoinin tavoin kansallisaarteeksi. Eteläinen lava on rakennettu Edo-kauden alkupuolella 1600-luvulla. Lisäksi shoiniin liittyy erityisenä maisemakohteena suojeltu Kokei-puutarha (虎渓). Se on tyyliltään kuiva karesansui-puutarha, jonka nimi viittaa Kiinan Jiangxissa sijaitsevaan Luvuoreen. Puutarhan tapauksessa vuorta edustaa lainattuna maisemana Goeidō-hallin katto.
Shoin-rakennus
Osa vastaanottohallista eli metsähanhien huoneesta
Shiroshoin
Pohjoinen nōlava
Temppelialue > Hiunkaku

Hiunkaku-paviljonki (飛雲閣, ’lentävien pilvien paviljonki’) sijaitsee Nishi-Hongan-jin temppelialueen kaakkoisnurkassa. Se kuului alun perin Toyotomi Hideyoshin Jurakudai-palatsiin, josta se siirrettiin temppelille 1630-luvulla. Hiunkakua ympäröi Tekisui-en-niminen (滴翠園) puutarha, jonka lammen rannalle se on rakennettu. Rakennus on kolmikerroksinen ja sillä on paanukatto. Toinen ja kolmas kerros ovat pohjakerrosta pienempiä, ja ne on sijoitettu pohjakerroksen suhteen epäsymmetrisesti. Katto on hyvin monimuotoinen. Nimen Hiunkaku paviljonki lienee saanut siitä, että sen pilarit ovat hyvin ohuita, minkä vuoksi se vaikuttaa ikään kuin leijuvan ilmassa.
Paviljongissa on useita tiloja: pohjakerroksessa esimerkiksi päätila Shōkenden (招賢殿) ja jälkeenpäin rakennettu teehuone, toisessa kerroksessa Kasen no ma eli ’wakarunoilijoiden huone’, jonka seinille on maalattu 36 suuren wakarunoilijan (sanjūrokkasen) kuvat, ja kolmannessa kerroksessa Tekiseirō (摘星楼) eli ’tähtienpoimintatorni’. Paviljonkiin on käytävällä liitetty Ōkakudai-siipi (黄鶴台), jonka yhteydessä on myös erillinen kylpytila japanilaistyylisine saunoineen (mushiburo). Hiunkaku on valittu kansallisaarteeksi, Ōkakudai tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi. Paviljonki on restauroitu vuosina 2017–2020.