stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stig-Olof Grenner

Grenner (1. oikealta) Oslossa vuonna 1953
Stig-Olof Grenner (6. toukokuuta 1939 Helsinki – 14. maaliskuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen uimari.
Grenner edusti Suomea Rooman 1960 kesäolympialaisissa. Hän ui 4 × 200 metrin vapaauintiviestijoukkueessa, joka sijoittui viidenneksi. Se on vielä 48 vuotta myöhemminkin kaikkien aikojen paras suomalaisen uintiviestijoukkueen saavutus olympialaisissa. Grenner karsiutui 100 metrin selkäuinnin välierissä ja 4 × 100 metrin sekauintiviestin alkuerissä.
Grenner voitti Pohjoismaitten mestaruuden 100 metrin selkäuinnissa vuosina 1957 ja 1959 sekä 4 × 100 metrin sekauintiviestissä vuonna 1957. Suomen mestaruuden hän voitti 50 metrin radalla 13 kertaa ja 25 metrin radalla 16 kertaa. Suomen ennätyksiä hän ui 100:n ja 200 metrin selkäuinnin lisäksi 100 metrin vapaauinnissa ja 200 metrin sekauinnissa.
"Juffi" Grenner pelasi myös vesipalloa Suomen maajoukkueessa ja voitti lajissa 12 Suomen mestaruutta vuodesta 1954 vuoteen 1966. Hän toimi Suomen Uimaliiton johtokunnassa sekä vuosina 1971–1990 seuransa Helsingfors Simsällskapin puheenjohtajana. Hänen isänsä Uno Grenner voitti Suomen mestaruuksia yleisurheilussa.
Aiheesta muualla

Stig-Olof Grennerin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki]
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Bakkhantit (Euripides)

| Bakkhantit> Βάκχαι |
| --- | --- |
 Bakkhantit repivät Pentheuksen kappaleiksi. Roomalainen fresko Casa dei Vettiistä Pompejista.
Kirjoittaja:  Euripides
Kirjoitettu:  410 eaa.
Alkuperäiskieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Tyylilaji:  tragedia
Tapahtumapaikka ja -aika:  Theba, palatsin edusta
Kantaesitys:  405 eaa.
Kantaesityspaikka:  Dionysoksen teatteri, Ateena
Henkilöt
Henkilöt:  Bakkhos, jumala Teiresias, tietäjä Kadmos, Theban perustaja Pentheus, Theban kuningas sotilaita paimenia Agaue, Kadmoksen tytär ja Pentheuksen äiti
Kuoro:  bakkhantteja eli mainadeja, Bakkhoksen seuraajia
Bakkhantit (m.kreik. Βάκχαι, Bakkhai, lat. Bacchae) on Euripideen kirjoittama antiikin kreikkalainen tragedia. Sen aiheena on Theban kuninkaan Pentheuksen ja hänen äitinsä Agauen Dionysokselta saama rangaistus, koska nämä olivat kieltäytyneet palvomasta häntä.
Historia

Euripides kirjoitti Bakkhantit noin vuonna 410 eaa. Se on viimeinen hänen säilyneistä näytelmistään. Tragedian kantaesitys oli Ateenan Dionysoksen teatterilla kaupunki-Dionysia-juhlissa vuonna 405 eaa., eli noin vuosi Euripideen kuoleman jälkeen. Näytelmän esityksen toteutti tuolloin Euripideen poika (tai pojanpoika) Euripides nuorempi. Tragedia oli osa Euripideen kirjoittamaa tragediatrilogiaa, johon kuuluivat myös näytelmät Ifigeneia Auliissa ja Alkmaion Korintissa. Trilogia voitti juhlien näytelmäkilpailussa ensimmäisen palkinnon.
Bakkhantit sai suuren suosion, ja se vaikuttaa olleen antiikin aikana yksi suosituimpia tragedioita. Tämän vuoksi sitä myös lainataan usein antiikin kirjallisuudessa, ja siitä tehtiin lukuisia jäljitelmiä.
Sisältö

Tragedia koostuu 1 392 runosäkeestä.
Sisältö > Tausta

Euripides kertoo tragediassaan nuoresta Dionysoksesta, joka kuolevaisiin sukulaisiinsa suuttuneena oli marssinut bakkhanttien eli metelöivän naisseurueensa kanssa Vähästä-Aasiasta Boiotian tärkeimpään kaupunkiin Thebaan kostaakseen Kadmokselle ja tämän sukulaisille, koska nämä eivät pitäneet häntä jumalana vaan äpäränä. Zeus oli nimittäin aikoinaan rakastunut Kadmokseen tyttäreeseen Semeleen ja saattanut tämän raskaaksi. Tällaisesta pelistä suivaantuneena juonikas Hera oli saanut Semelen pyytämään Zeusta ilmaantumaan kaikessa jumalallisessa loistossaan salamoineen kaikkineen. Zeus oli suostunut, mutta hänen salamansa poltti Semelen. Sikiön Zeus kuitenkin ehti pelastaa Semelestä ja ompeli sen reiteensä. Reisikohdusta syntyi sitten Dionysos, jonka Zeus luovutti lähdenymfi Dirkelle. Semelen sisar Agaue ja muu perhe ei kuitenkaan uskonut Semelen pojan isäksi Zeusta.
Sisältö > Näyttämö

Näytelmä sijoittuu Thebaan Kadmeian eli kuninkaanlinnan edustalle. Vanha kuningas Kadmos on luovuttanut vallan tyttärensä Agauen pojalle Pentheukselle. Näyttämön keskellä on Semelen muistomerkki, jonka lähistöllä näkyy yhä Zeuksen salamasta liekehtiviä rakennuksia. Näkösällä ovat myös Dirke-lähde ja Ismenos-virta. Kaukana siintävät Kithairon-vuoren huiput.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Euripides: Bakkhantit. Suomentanut Mauno Manninen. Porvoo & Helsinki: WSOY, 1967. [Vapaa näyttämäsovitus.]
Euripides: Bakkhantit. Suomentanut Pentti Saarikoski. Teoksessa Saarikoski, Pentti: Antiikin runoutta ja draamaa. Toim. H. K. Riikonen. Helsinki: Otava 2002, 65–98.
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Euripides: Bacchae.  (Edited with introduction and commentary by Eric R. Dodds. Second edition [1st ed., 1943])  Oxford:  Oxford University Press, 1960.  Tekstieditio.
Euripide: Les Bacchantes.  (Par Jeanne Roux. I: Introduction, texte et traduction; II: Commentaire. (Bibliothèque de la Faculté des Lettres de Lyon, XXI))  Paris:  Les Belles Lettres, 1970-1972.  Tekstieditio.
Euripides: Bacchae.  (Edited with an introduction, translation and commentary by Richard Seaford)  Warminster:  Aris & Phillips, 1996.  Tekstieditio.
Euripides: Bacchae. Teoksessa Euripidis fabulae.  (Vol. III (Helena, Phoenissae, Orestes, Bacchae, Iphigenia Aulidensis, Rhesus) Toim. James Diggle. Oxford Classical Texts)  Oxford University Press, 1994.  ISBN 978-0-19-814595-0  Kreikankielinen alkuteksti.
Euripides: Bacchae. Teoksessa Bacchae. Iphigenia at Aulis. Rhesus.  (Euripides Volume VI. Loeb Classical Library 495)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 2003.  ISBN 9780674996014  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Bierl, Anton F. Harald: Dionysos und die griechische Tragödie: Politische und «metatheatralische» Aspekte im Text.  Tübingen:  Narr., 1991.
Leinieks, Valdis: The City of Dionysus: A Study of Euripides' Bakchai.  Stuttgart:  Teubner, 1996.
Lesky, Albin: Die tragische Dichtung der Hellenen.  (3. p.)  Göttingen:  Vandenhoeck & Ruprecht, 1972.
Pavanetto, Cleto: De Euripideae fabulae quae «Bacchae» inscribitur indole ac natura. Salesianum, 1984, 46. vsk, s. 289–292.
Seaford, Richard: Dionysiac Drama and the Dionysiac Mysteries. Classical Quarterly, 1981, 31. vsk, s. 252–275.
Seidensticker, Bernd: Comic Elements in Euripides' Bacchae. American Journal of Philology, 1978, 99. vsk, s. 303–320.
Vernant, Jean-Pierre: Le Dionysos masqué des Bacchantes d'Euripides. L'Homme, 1985, 25. vsk, s. 31–58.
Versnel, Hendrik S.: Inconsistencies in Greek and Roman religion, I: Ter unus. Isis, Dionysos, Hermes: Three Studies in Henotheism.  Leiden:  Brill, 1990.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bakkhantit Wikimedia Commonsissa
Ευριπίδης: Βάκχαι. Wikisource. (muinaiskreikaksi)
Euripides: Bacchae. Perseus. (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Euripideen näytelmät
| --- | --- |
Säilyneet:  Alkestis · Andromakhe · Bakkhantit · Elektra · Foinikian naiset · Hekabe · Helena · Herakleen lapset · Herakles · Hippolytos · Ifigeneia Auliissa · Ifigeneia taurien mailla · Ion · Kyklooppi · Medeia · Orestes · Troijan naiset · Turvananojat · (Rhesos)
Kadonneita ja katkelmallisia:  Aiolos
Bakkhoksen nuoruus. William-Adolphe Bouguereaun maalaus vuodelta 1884.
Bakkhanttien esitys vuodelta 1997, pääosissa Ramona Reeves ja Lynn Odell, ohjaajana Brad Mays.
Agaue ja Ino raatelevat Pentheuksen. Attikalaisen lekanis-vadin kansi n. vuosilta 450-425 eaa.
Green Card (elokuva)

| Green Card |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Peter Weir
Käsikirjoittaja:  Peter Weir
Tuottaja:  Peter Weir
Säveltäjä:  Hans Zimmer
Kuvaaja:  Geoffrey Simpson
Leikkaaja:  William M. Anderson
Pääosat:  Andie MacDowell Gérard Depardieu
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat, Australia, Ranska
Tuotantoyhtiö:  Touchstone Pictures
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures Netflix Disney+
Ensi-ilta:  1990, Suomessa 1991
Kesto:  108 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Green Card on Peter Weirin tuottama, käsikirjoittama ja ohjaama draamakomedia vuodelta 1990. Elokuvan pääosia esittävät Andie MacDowell ja Gérard Depardieu ensimmäisessä englanninkielisessä roolissaan.
Australialais-ranskalais-yhdysvaltalaisena yhteistyönä tuotetussa elokuvassa ranskalainen Georges (Depardieu) avioituu amerikkalaisen (MacDowell) kanssa saadakseen oleskeluluvan Yhdysvaltoihin. He asuvat aluksi erillään, mutta kun viranomaiset kiinnostuvat tapauksesta, he alkavat näytellä kuin avioliitto olisi aito.
Vastaanotto

Peter Weir sai Green Cardista Oscar-ehdokkuuden parhaasta alkuperäiskäsikirjoituksesta. Golden Globessa elokuva palkittiin vuoden parhaana komedia- tai musiikkielokuvana. Myös Depardieu sai Golden Globen ja MacDowell ehdokkuuden.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano  kutsui elokuvaa ”Weirin joviaaliksi arkidraamaksi” ja antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”. Helsingin Sanomien Pertti Avolan mielestä elokuva on amerikkalaistyylisen selkeä romanttinen komedia, jonka päähahmojen ominaispiirteet tarjoillaan katsojalle jo aivan alussa, ja valitettavasti myös lopputulos on alusta asti varsin arvattava. Hän kuitenkin kehui Depardieun ja MacDowellin roolisuorituksia.
Aiheesta muualla

Green Card Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Green Card Elonet.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Gifta på låtsas
Käännös suomeksi
Frank Gresley

Frank Gresley, Derbyshire's Swarkestone Bridge with sheep
Frank Gresley (1855 - 1936) oli brittiläinen taidemaalari. Hän maalasi pääasiassa akvarellejä maisemista. Hänen tunnetuimpia töitään ovat maisemat Trent-joelta Swarkestonen kohdalta, Barrowista ja Inglebystä. Gresleyn isä James Stephen Gresley oli taiteilija ja useiden taideseurojen jäsen. Frank itse pyydettiin paikalliseen taidetoimikuntaan valitsemaan näyttelyihin teoksia. Myös Frankin kahdesta pojasta Haroldista ja Cuthbertista tuli taiteilijoita. Cuthbert maalasi posliinia Royal Crown Derbyn posliinitehtaalla, ja Harold isänsä tavoin maisemia vesiväreillä.
Gresley eli suurimman osan elämästään Derbyshiren Chellastonissa. Alfred E. Goodey lahjoitti kokoelman hänen teoksiaan Derbyn kaupunginmuseolle. Vuonna 2001 museo järjesti suuren näyttelyn Gresley taiteilijasuvun teoksista.
Aiheesta muualla

Frank Gresley (1855-1936) Invaluable (teoskuvia)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Muut:  Europeana
Grettir Väkevän saaga

Grettir valmiina taisteluun. Kuva on islantilaisesta käsikirjoituksesta 1600-luvulta.
Grettir Väkevän saaga (Grettis saga) on islantilainen saaga. Se kertoo islantilaisen lainsuojattoman Grettir Ásmundarsonin elämästä. Se on yksi tunnetuimmista keskiaikaisista islantilaissaagoista (Íslendingasögur), jotka kertovat Islannin asuttaneista suvuista ja heidän jälkeläisistään vuosina 870–1030. Grettis saga on kirjoitettu vuosien 1320‒1330 välisenä aikana, mutta sen säilyneet pääkäsikirjoitukset ovat 1400-luvulta.
Muiden islantilaissaagojen tavoin myös Grettis saga pohjautuu suulliselle kertomusperinteelle. Keskiajan Islannissa se oli osa historiankirjoitusta, joka kertoi saaren asuttaneista esi-isistä ja näiden jälkeläisistä. Grettis saga on, kuten monet muutkin islantilaissaagat, kuitenkin saanut vaikutteita myös eurooppalaisesta kirjallisuudesta.  Aiemmat tutkijat ovat katsoneet, että Grettis sagan kirjoittaja oli oppinut henkilö, mahdollisesti jopa kirkonmies, joka tunsi islantilaisten saagojen lisäksi hyvin myös keskiaikaisen eurooppalaisen kirjallisuuden. Kirjoittaja oli saanut vaikutteita ainakin yhdestä eurooppalaisesta ritariromanssista, Tristanin ja Isolden tarinasta, joka oli käännetty Norjassa 1200-luvun alussa (Tristrams saga ok Ísöndar). Grettis sagasta on myös löydetty yhteneväisyyttä muinaisenglantilaisen runoelman Beowulf kanssa.  Saaga sisältää myös jonkin verran enemmän kansantarinoille tyypillisiä fantasiaelementtejä kuin monet 1200-luvulle ajoitetut islantilaissaagat. Se muistuttaa näiltä osin myös suullisesta perinteensä ammentaneita muinaissaagoja (fornaldarsögur), joiden tapahtumat sijoittuivat kaukaiseen skandinaaviseen menneisyyteen ennen Islannin asuttamista. Tämän vuoksi Grettis saga on luokiteltu niin sanotuksi postklassiseksi islantilaissaagaksi, joita on yleisesti pidetty klassisina pidettyjä islantilaissaagoja nuorempina ja joiden on katsottu sisältävän näitä enemmän epärealistisia fantasiaelementtejä. Islantilaissaagojen erittely tälla tavoin on kuitenkin osoittautunut hankalaksi.
Grettis saga on ilmestynyt suomeksi Antti Tuurin kääntämänä nimellä Grettir Väkevän saaga.
Aiheesta muualla

Kuitunen, Kalevi: Lainsuojattomien tyly kohtalo. Helsingin Sanomat 4.5.2003.
Nathanael Greene

| Nathanael Greene |
| --- | --- |
 Charles Willson Pealen maalaus.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. elokuuta 1742 Potowomut, Rhode Islandin siirtokunta
Kuollut: 19. kesäkuuta 1786 Chathamin piirikunta, Georgia
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1775–1783
Taistelut ja sodat:  Yhdysvaltain vapaussota
Sotilasarvo:  kenraalimajuri
 Nimikirjoitus
Nathanael Greene (7. elokuuta 1742 – 19. kesäkuuta 1786) oli yhdysvaltalainen sotilas. Hänellä oli huomattava rooli Yhdysvaltain vapaussodassa, jossa hän toimi kenraalimajurina, ja osallistui moniin taisteluihin pohjoisilla ja eteläisillä taistelukentillä.
Lyhyt historia

Nathanael Greene syntyi Potowomutissa Rhode Islandin siirtokunnassa 27. heinäkuuta 1742. Greenen suku oli muuttanut Englannista Amerikkaan 1600-luvun alkupuolella, ja ollut eräs  Rhode Islandin siirtokunnan perustajista. Greenet olivat kveekareita, ja omistivat useita myllyjä ja kaupan. Perheen isä ei arvostanut kirjasivistystä, eikä halunnut lähettää lapsiaan yliopistoon. Koulutuksesta huolehti kotiopettaja, joka opetti lukemista, kirjoittamista ja laskentoa. Nuori Greene luki paljon Raamattua, josta hän omaksui moraalisia ihanteita ja käytöstapoja omaan elämäänsä. Isänsä estelyistä huolimatta hän opiskeli omatoimisesti, ja luki muun muassa historiallisia kirjoja. Historian ohella hän oli kiinnostunut sodankäyntiin liittyvistä asioista ja katseli mielellään oman paikkakuntansa miliisin järjestämiä sotilasparaateja.
Heinäkuussa 1774 Greene nai Catharine Littlefieldin, mutta ei juuri päässyt nauttimaan perhe-elämästä, sillä amerikkalaisten ja Britannian välit olivat kärjistyneet sodan partaalle. Siirtokunnat alkoivat valmistella aseellista vastarintaa ja Greene oli vuonna 1774 mukana perustamassa oman kotiseutunsa joukkoja. Sodan sytyttyä Rhode Island kokosi 1500 miehen vahvuisen prikaatin, jonka komentajaksi Greene nimitettiin prikaatinkenraalin palvelusarvolla. Nimitys kenraaliksi oli yksimielinen, vaikka hänellä ei ollutkaan sotilastaustaa. Greene liittyi Bostonin piiritykseen kesällä 1775. Piirityksen alkuvaiheessa Greene tapasi Siirtokuntien armeijan tulevan ylipäällikön George Washingtonin ja miesten välille syntyi elinikäinen ystävyys. Siirtokuntien armeijan perustamisen yhteydessä Greenestä tuli kenraalimajuri, ja hän oli valmis palvelemaan Washingtonin alaisuudessa.
Greene oli sodassa koko sen kahdeksanvuotisen historian ajan (1775–1783). Hän kuitenkin kieltäytyi sotaministerin tehtävästä. Hänelle myönnettiin kongressin kultamitali 1781.
Greene menehtyi saatuaan vaikean auringonpistoksen 43-vuotiaana.  Lukuisia kohteita Yhdysvalloissa on nimetty hänen mukaansa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nathanael Greene Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Louis Harold Gray

| Louis Harold Gray> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. marraskuuta 1905 Richmond-upon-Thames, Iso-Britannia
Kuollut: 9. heinäkuuta 1965 (59 vuotta) Northwood, Lontoo, Iso-Britannia
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Cambridgen yliopisto, Trinity College
Väitöstyön ohjaaja:  James Chadwick
Instituutti:  Tukholman yliopisto
Tutkimusalue:  radiobiologia
Louis Harold Gray (10. marraskuuta 1905 Richmond-upon-Thames, Iso-Britannia – 9. heinäkuuta 1965 Northwood, Lontoo, Iso-Britannia) oli englantilainen fyysikko ja radiobiologi. Hän tutki varsinkin säteilyn vaikutuksia biologisiin järjestelmiin.  Hän otti myös käyttöön absorboituneen annoksen käsitteen ja määritteli sille mittayksikön, radin. Myöhemmin rad on korvattu SI-järjestelmässä sata kertaa suuremmalla yksiköllä, joka on saanut hänen mukaansa nimen gray.
Gray mittayksikkönä

Grayn mukaan on saanut nimensä absorboituneen annoksen SI-yksikkö gray. Yksi gray on yksi joule kilogrammaa kohti. Yksikön nimen vahvisti 15. yleinen paino- ja mittakonferenssi vuonna 1975.
Gray itse oli ottanut käyttöön absorboituneelle annokselle yksikön nimeltä rad. Se määriteltiin alun perin cgs-yksiköiden avulla siten, että yksi rad oli yksi ergi grammaa kohti. Koska yksi joule on 100 000 ergiä, on yksi gray yhtä suuri kuin sata radia.
Käännös suomeksi
Autuas Gregorius X

| Autuas Gregorius X |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Theobald Visconti
Syntynyt: 1210 Piacenza, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Kuollut: 10. tammikuuta 1276 Arezzo, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Paavi
Paavius alkoi:  1. syyskuuta 1271
Paavius päättyi:  10. tammikuuta 1276
Edeltäjä:  Klemens IV
Seuraaja:  Autuas Innocentius V
Paavi Gregorius X:n vaakuna.
Paavi Gregorius X:n hauta.
Gregorius X (syntymänimeltään Theobald Visconti; n. 1210 – 10. tammikuuta 1276) oli paavina 1. syyskuuta 1271 – 10. tammikuuta 1276.
Gregorius X nousi paaviksi istuimen oltua tyhjillään kolme vuotta (1265–1268), sillä kardinaalit eivät olleet tuona aikana päässeet yksimielisyyteen uudesta paavista. Ranskalaiset ja italialaiset kardinaalit tahtoivat kummatkin paaviksi oman maansa edustajan. Lopulta italialainen Teobaldo valittiin nimellä Gregorius X, kun kardinaalit oli lukittu kolmeksi päiväksi tekemään valintaa.
Gregorius X:n virkakausi jäi melko lyhyeksi. Hän ehti kuitenkin kutsua kokoon idän ja lännen kirkkojen skismaa pohtineen kokouksen sekä Pyhän maan tilannetta pohtivan neuvonpidon.
Gregorius XV

| Gregorius XV |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Alessandro Ludovisi
Syntynyt: 9. tammikuuta 1554
Kuollut: 8. heinäkuuta 1623 (69 vuotta)
Paavi
Paavius alkoi:  9. helmikuuta 1621
Paavius päättyi:  8. heinäkuuta 1623
Edeltäjä:  Paavali V
Seuraaja:  Urbanus VIII
Gregorius XV:n hauta.
Gregorius XV (9. tammikuuta 1554 – 8. heinäkuuta 1623) syntymänimeltään Alessandro Ludovisi oli paavina 9. helmikuuta 1621 – 8. heinäkuuta 1623.
Hän oli viimeinen paavi, joka valittiin avoimella äänestyksellä (ei lippuäänestyksellä). Ludovisi sai perusopetuksensa jesuiitoilta. Tämän jälkeen hän opiskeli Bolognan yliopistossa lakia ja kirkkolakia.
Paavina hän oli taitava haalimaan omaisuutta ja asemaa sukulaisilleen. Hän puuttui Euroopan politiikkaan vain vähän. Hän lievensi noituudesta määrättyjä rangaistuksia, ja rajoitti kuolemantuomion niihin, jotka olivat todistettavasti liittoutuneet paholaisen kanssa ja käyttäneet noitavoimia sivullisten surmaamiseen.
Gotthardin rautatie

Gotthardin rautatie kulkee Sveitsin halki.
Pohjoisessa rampissa on spiraalitunneleita Wassenissa ja Gurtnellenissä.
Gotthardin rautatie (saks. Gotthardbahn) on osa sveitsiläisen SBB-rautatieyhtiön rataverkkoa Keski- ja Etelä-Sveitsissä välillä Immensee-Chiasso. Gotthardin rautatie on otettu koko pituudeltaan käyttöön 1.6.1882. Rataosuuden pituus on 206 kilometriä. Merkittävimmät paikkakunnat rautatien varrella ovat Schwyz, Altdorf, Biasca, Bellinzona ja Lugano.
Historia

1800-luvun puolivälissä selvitettiin Alpit ylittäviä kulkureittejä monin paikoin. Vuonna 1863 Sveitsin 15 kantonia ja kaksi rautatieyhtiötä perustivat yhdistyksen (saks. Gotthardvereinigung) rautatieyhteyden rakentamiseksi Gotthardin reitille. Hanke pääsi vauhtiin vuonna 1871, jolloin yhdistys perusti yhtiön sen jälkeen kun Sveitsin, Italian ja Saksan valtiot olivat päässeet sopimukseen radan rakentamisesta ja käytöstä vuonna 1871. Vuosina 1871–1878 hanketta johti saksalaisten ja italialaisten yhteistyön varmistanut valtiomies Alfred Escher.
Gotthardin ratayhtiö rakensi varsinaisen Gotthardin rautatien lisäksi liityntäratoja niin, että yhtiön rataverkon laajuus oli vuonna 1897 yhteensä 273 km. Gotthardbahn-Gesellschaft yhdistettiin osaksi valtiollista SBB-CFF-FFS-yhtiötä vuonna 1.5.1909.
Reitti

Runkoradan pohjoinen pää on Luzernin lähellä Immenseen kylässä Küssnachtissa, Schwyzin kantonissa, Zuginjärven länsirannalla. Radan eteläinen pää on Chiassossa, Ticinon kantonissa, Italian ja Sveitsin rajalla. Alkuperäinen rata alittaa Alpit Gotthardin solan alapuolella Gotthardin tunnelissa Göschenenin ja Airolon välillä. Uusi, alempana kulkeva Gotthardin pohjatunneli alittaa Alpit Erstfeldin ja Biascan pohjoispuolella sijaitsevan Bodion välillä.
Runkorataan yhdistyviä liityntäratoja on useita:
Luzern–Immensee
Zug–Arth-Goldau
Giubiasco–Locarno/Luino.
Radan rakentaminen

Gotthardin rautatie on rakennettu monissa vaiheissa: ensin rakennettiin yksittäisiä ja yksiraiteisia osuuksia, jotka myöhemmin yhdistettiin, sähköistettiin ja rakennettiin kaksiraiteisiksi.
| Osuus | Käyttöönotto | Sähköistys | 2-raiteinen | Oikaisutunnelit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| * Luzern–Rotkreuz | 1.6.1897 | 1922 | osittain 1963–1996 |  |
| * Rotkreuz–Immensee | 1.6.1882 | 1922 | 1963 |  |
| Immensee–Arth-Goldau–Brunnen | 1.6.1882 | 1922 | 1904 |  |
| Brunnen–Flüelen | 1.6.1882 | 1922 | 1943–1948 |  |
| Flüelen–Erstfeld | 1.6.1882 | 1922 | 1896 |  |
| * Zug–Arth-Goldau | 1.6.1897 | 1922 | - |  |
| Erstfeld–Göschenen | 1.6.1882 | 1920 | 1892–1993 | Gotthardin pohjatunneli 2016– |
| Gotthardin tunneli, Göschenen–Airolo | 1.1.1882 | 1920 | 1883 | Gotthardin pohjatunneli 2016– |
| Airolo–Biasca | 1.6.1882 | 1920 | 1890–1892 | Gotthardin pohjatunneli 2016– |
| Biasca–Bellinzona | 6.12.1874 | 1921 | 1896 |  |
| Bellinzona–Giubiasco | 20.12.1874 | 1922 | 1883 |  |
| * Giubiasco–Cadenazzo–Locarno | 20.12.1874 | 1936 | osittain 1953–2003 |  |
| * Cadenazzo–Luino | 4.12.1882 | 1960 | - |  |
| Giubiasco–Lugano | 10.4.1882 | 1922 | 1922–1946 | Cenerin pohjatunneli 2019– |
| Lugano–Chiasso | 6.12.1874 | 1922 | 1900–1965 |  |
Tekninen rakenne

Rautatie on kaksiraiteinen. Se on normaalilevyinen (1 435 mm) ja sähköistetty (15 kV, 16,7 Hz). Radan suurin jyrkkyys on 28 ‰, eikä siinä ole hammasrataosuuksia.
Liikenne

Radalla on henkilö- ja tavaraliikennettä.
Greatest Hits (Abban albumi)

| Greatest Hits Abba |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : maaliskuu 1972 –  maaliskuu 1975
 Julkaistu: 17. marraskuuta 1975
 Tuottaja(t): Benny Andersson & Björn Ulvaeus
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 36.09
 Levy-yhtiö: Polar
Listasijoitukset
  1. (11 viikkoa, 1976)   1. (4 viikkoa, 27.11.1975)   1. (3 viikkoa, joulukuu 1975)   1. (1 viikko, viikko 53, 1975)   2. (1976)   5. (2. syyskuuta 1976)   48. (1976)
Abban muut julkaisut
| Abba 1975 | Greatest Hits 1975 | Arrival 1976 |
Greatest Hits  on Abba-yhtyeen ensimmäinen virallinen kokoelmalevy, joka julkaistiin marraskuussa 1975.
Levyn ehkä huomiota herättävin piirre on sen kansitaide, jonka on piirtänyt Hans Arnold. Albumin kannessa ovat yhtyeen jäsenet piirrettyinä hieman psykedeeliseen tyyliin. Sisäkannessa on valokuva yhtyeestä, jonka jäsenet istuvat syksyisellä puistonpenkillä. Se vaihdettiin albumin kanneksi Britanniassa. Albumi on myöhemmin julkaistu myös CD:nä.
Greatest Hits oli ensimmäinen Abba-albumi, joka nousi Britanniassa listaykköseksi, 11 viikon ajaksi. Se oli siellä seuraavan vuoden 1976 myydyin albumi sekä koko 1970-luvun myydyin levy Simon & Garfunkelin albumin Bridge over Troubled Water jälkeen.