stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jitzhak Rabin

| Jitzhak Rabin> יִצְחָק רַבִּין |
| --- | --- |
 Jitzhak Rabin vuonna 1994.
Israelin 5. pääministeri
 13. heinäkuuta 1992 – 4. marraskuuta 1995  
Presidentti:  Chaim Herzog  Ezer Weizman
Edeltäjä:  Jitzhak Shamir
Seuraaja:  Shimon Peres
 3. kesäkuuta 1974 – 22. huhtikuuta 1977  
Presidentti:  Efraim Katzir
Edeltäjä:  Golda Meir
Seuraaja:  Menachem Begin
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. maaliskuuta 1922 Jerusalem, Palestiinan brittiläinen mandaatti
Kuollut: 4. marraskuuta 1995 (73 vuotta) Tel Aviv, Israel
Ammatti:  sotilas
Puoliso:  Leah Rabin
Tiedot
Puolue:  Työväenpuolue
Uskonto:  Juutalaisuus
Kunnianosoitukset:   Nobelin rauhanpalkinto (1994)
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Taistelut ja sodat:  Israelin itsenäisyyssota Kuuden päivän sota
Jitzhak Rabin (hepr. ‏יצחק רבין‎  kuuntele ääntämys (ohje); 1. maaliskuuta 1922 Jerusalem – 4. marraskuuta 1995 Tel Aviv) oli israelilainen kenraali ja poliitikko, joka toimi Israelin pääministerinä vuosina 1974–1977 ja 1992–1995. Hän oli myös Israelin puolustusvoimien komentaja vuosina 1964–1968 sekä puolustusministeri vuosina 1984–1990 ja 1992–1995. Hän sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1994 yhdessä ulkoministeri Shimon Peresin ja palestiinalaisjohtaja Jasser Arafatin kanssa Oslon rauhanprosessiin liittyneistä rauhanpyrkimyksistä. Israelilainen äärioikeistolainen Jigal Amir murhasi Rabinin 4. marraskuuta 1995.
Nuoruus ja sotilasura

Rabin syntyi Jerusalemissa silloisessa Palestiinan brittiläisessä mandaatissa. Venäjänjuutalaisten emigranttien poikana hän oli sabra eli Palestiinassa syntynyt juutalainen ennen Israelin itsenäisyyttä. Hän opiskeli maataloutta ja valmistui vuonna 1940. Hän liitty vuonna 1941 kibbutzilla sionististen Haganah-joukkojen Palmah-prikaatiin. Joukoissa yhdistettiin sotilaskoulutusta maataloustyöhön.
Israelin itsenäistymisen jälkeisen sodan aikana Rabin johti Jerusalemin puolustusta ja taisteli Egyptin joukkoja vastaan Negevin aavikolla. Hänestä tuli Israelin puolustusvoimien komentaja vuonna 1964. Hänen aikanaan Israel sai voiton kuuden päivän sodassa.
Poliittinen ura

Jäätyään eläkkeelle armeijasta Rabin aloitti diplomaatin uran ja oli Israelin lähettiläänä Yhdysvalloissa vuosina 1968–1973. Vuonna 1974 hänet valittiin knessetiin työväenpuolueen edustajana ja nimitettiin työvoimaministeriksi. Samana vuonna hänet valittiin puolueen johtoon ja pääministeriksi Golda Meirin seuraajana.
Rabinin koalitiohallitus kaatui kohuun, joka syntyi alkujaan neljän yhdysvaltalaisvalmisteisen F-15-hävittäjän toimituksen vastaanottamisesta sapattina, mikä oli juutalaisille uskonnollinen rike. Vaimonsa Leah Rabinin yhdysvaltalaisessa pankissa olleen laittoman dollaritilin paljastumisen jälkeen Rabin erosi.
1980-luvun lopulla Rabin oli puolustusministerinä monissa yhtenäisyyshallituksissa ja toimi jyrkästikin murskatessaan palestiinalaisten kansannousua.
Poliittinen ura > Toinen kausi pääministerinä

Vuonna 1992 Rabin nimitettiin jälleen Israelin pääministeriksi. Hänellä oli tärkeä asema Oslon rauhanneuvotteluissa, jotka loivat palestiinalaishallinnon ja antoivat sille vallan osassa Gazan kaistaa ja Länsirantaa. Rabinin aikana hyväksyttiin myös Israelin ja Jordanian rauhansopimus.
Roolistaan rauhanneuvotteluissa Rabin sai vuonna 1994 Nobelin rauhanpalkinnon yhdessä Jasser Arafatin ja Shimon Peresin kanssa pyrkimyksistään Lähi-idän rauhan hyväksi. Rauhanprosessi jakoi israelilaisten mielipiteet, sillä jotkut näkivät Rabinin sankarina, toiset taas petturina hänen luovuttaessaan maata, jonka nähtiin kuuluvan Israelille. Rabinin hallitus pysyi myös vallassa Israelin arabipuolueiden peitellyn tuen ansiosta.lähde?
Jigal Amir -niminen äärioikeistolainen israelilainen ampui Rabinia Tel Avivin kuninkaiden torilla (nykyinen Rabinin tori) 4. marraskuuta 1995 rauhanmielenosoituksen jälkeen. Rabin kuoli hetkeä myöhemmin sairaalassa. Hänen murhapäivänsä on kansallinen muistopäivä Israelissa.
Pyhän kolminaisuuden katedraali (Pietari)

Izmailovin rykmentin kotikirkko Pietarissa kuvattuna vanhassa 1900-luvun alun postikortissa. Kirkon edessä näkyy Voitonpylväs, joka kunnioittaa Venäjän voittoa Turkin sodassa 1877-1878.
Pyhän kolminaisuuden kirkon siniset kupolit siintävät horisontissa aivan kuvan oikeassa reunassa.
Pyhän kolminaisuuden katedraali (ven. Троицкий собор, Троице-Измайловский собор) on ortodoksinen kirkko Pietarissa Venäjällä. Kirkon täydellinen nimi kuuluu Henkikaartin Izmailovon rykmentin Pyhän Kolminaisuuden katedraali (ven. собор Пресвятой Троицы лейб-гвардии Измайловского полка). Alun perin kirkko kuului Izmailovon rykmentille, joka oli yksi tsaarin henkivartiokaartin joukko-osastoista. Jokaisella oli oma kirkkonsa, kuten Preobraženskin rykmentillä Kristuksen kirkastumisen katedraali.
Izmailovin katedraali rakennettiin vuosien 1828 ja 1835 välillä arkkitehti Vasili Stasovin suunnitelmien mukaan. Korinttilaisen ristikirkon arkkitehtuuri edustaa myöhäistä empiretyyliä, ja se muistuttaa ulkoasultaan hieman Helsingin tuomiokirkkoa. Kirkkoa koristaa viisi kupolia, jotka on maalattu huomiota herättävästi sinisiksi. Kupoleissa oli aikoinaan myös kullattuja tähtiä. Katedraalin sisälle mahtuu kolme tuhatta sanankuulijaa. Vuonna 1867 kirkossa vihittiin kuuluisa venäläinen kirjailija Fjodor Dostojevski. Izmailovin Pyhän Kolminaisuuden katedraalia, joka sijaitsee lähellä Fontankaa Izmailovin prospektin ja Troitskin prospektin risteyksessä, ei tule sekoittaa toiseen pietarilaiseen Pyhän Kolminaisuuden kirkkoon, joka on osa Aleksanteri Nevskin luostaria.
Rakentaminen

Nykyisen rakennuksen paikalla oli Pietari Suuren aikana puinen rukoushuone. 1754 sen paikalle pystytettiin keisarinna Elisabetin käskystä puinen kirkko, joka vihittiin 1756. Tämän kirkon suunnittelijan nimeä ei tiedetä. Uusi kivinen temppeli rakennettiin vuosina 1828-1835 tsaari Nikolai I:n yksityisillä varoilla. Kirkko otettiin käyttöön 25. toukokuuta 1835, ja se oli aikoinaan Venäjän suurin. Kirkossa säilytettiin Venäjän imperiumin Turkin sodassa saatuja muistoesineitä. Seinillä oli sodassa kaatuneiden Izmailovin rykmentin upseerien muistotaulut. Kirkossa oli aikoinaan erittäin arvostettu ikonostaasi.
Voiton muistomerkki

Vuonna 1886 kirkon itäisen julkisivun eteen Izmailovskin prospektin puolelle pystytettiin 30 metriä korkea pylväs (ven. Колонна Славы, suunnittelija arkkitehti David Ivanovitš Grimm) kunnioittamaan Venäjän voittoa Turkin sodassa 1877–1878. Pylvään sisällä kulkivat portaat ylös siivekkäälle Voiton jumalattaren patsaalle. Vanhassa matkaoppaassa vuodelta 1903 kerrotaan monumentin maksaneen 200 000 ruplaa. Muistomerkki hävitettiin tammikuussa 1930 "militarismin muistomerkkinä", ja koska se haittasi raitiovaunuliikennettä. Voitonpylväs pystytettiin uudelleen vuonna 2005 arkkitehti Georgi Šeremetjevin valvonnassa.
Kirkon kohtalo vallankumouksen jälkeen

Lokakuun vallankumouksen jälkeen kirkko joutui ilkivallan ja ryöstelyn kohteeksi, kunnes se suljettiin 1938. Kaikki kalusteet ja esineet hävisivät. Rakennuksesta kaavailtiin krematoriota - myös purkamista harkittiin. Seuraavina neuvostovallan vuosikymmeninä kirkko toimi varastona, eikä sitä edes lämmitetty. Vuonna 1990 kirkkorakennus palautettiin Venäjän ortodoksiselle kirkolle ja sitä alettiin hitaasti kunnostaa. Kunnostustyöt jatkuivat edelleen tulipalon sattuessa 2006.
Tulipalo 2006

Kirkkoa kohtasi uusi hävitys 25. elokuuta 2006, jolloin korjaustöiden aikana syttyneen tulipalon seurauksena viisikupolisen kirkon keskuskupoli romahti alas ja ainakin yksi viidestä pienemmästä kupolista tuhoutui.  Katedraali päätettiin kunnostaa, ja työn arveltiin vievän puolitoista vuotta.  Kirkko avattiin kunnostustöiden jälkeen 2010.
Kirjallisuutta

Путеводитель по С.-Петербургу, 1903 (sivut 287-289), uusintapainos SP Ikar 1991, ISBN 5-85902-065-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
St.Petersburg.com
Kirkko vanhoissa postikorteissa
Kuvia tulipalosta
BBC News (25.8.2006) Kuvia tulipalosta
BBC News (25.8.2006) Video tulipalosta
Ilmakuva kirkosta
David Ivanovitš Grimm
Voiton pylväs
| n k Pietari |
| --- | --- | --- |
 Hallinnollinen jako  Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Yleistä |  Tulvat  Historia Pietari Suuri  Pietari-Paavalin linnoitus  Dekabristikapina  Verisunnuntai  Pietarin neuvosto  Leningradin piiritys  Leningradin juttu  |  |
| Maantiede |  Itämeri Suomenlahti  Pietarin saaret Kivisaari  Koivusaari  Vasilinsaari  Konnunlahti  Moika  Neva  Suzdalinjärvet  Tuutarinjärvi  Tulvapato  Uusi Hollanti  |  |
| Koulutus ja tiede |  Tiedeakatemia  Pietarin valtionyliopisto  Lääketieteellinen  Luoteinen lääketieteellinen  Pediatrinen lääketieteellinen  Teknologinen instituutti  Herzenin pedagoginen yliopisto  Mihailovin tykistöakatemia  |  |
| Kulttuuri |  Museot Eremitaaši  Pietarhovin palatsi  Taideakatemia  Talvipalatsi  Venäläisen taiteen museo  Musiikki Konservatorio  Orkesteri  Teatteri Mariinski-teatteri  Music Hall  Venäjän esittävän taiteen valtioninstituutti  Puistot Jusupovin puisto  Katariinan puisto  Kesäpuisto  Taurian puisto  Urheilu SKA  Spartak  Zenit  |  |
| Liikenne |  Pulkovo  Satamat Merimatkustajasatama  Morskoi vokzal  Suursatama  Kehätiet  Metro Frunze–Primorje  Kirov-Viipuri  Moskova-Petrograd  Neva-Vasilinsaari  Pravoberežnaja  Sillat  Ratayhteys Baltian asema  Laatokan asema  Leninski prospekt  Moskovan asema  Suomen asema  Varsovan asema  Vitebskin asema  Pietari–Vologda  Kadut Englantilainen rantakatu  Mohovaja ulitsa  Nevski prospekt  Palatsirantakatu  Prospekt Engelsa  |  |
| Hallinnollinen jako |  Amiraliteetti Amiraliteetti  Kolomna (Pietari)  Frunze Kupsila  Kalinin Piskarjovka  Kirov Autuansaari  Uljaala  Kolpina Kolpina  Ust-Ižora  Kraassela Kraassela  Liiha  Rötsänsilta  Krasnogvardeiski Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  Kronstadt Kronstadt  Kurort Kellomäki  Kuokkala  Siestarjoki  Terijoki  Tyrisevä  Valkeasaari  Vammelsuu  Moskova  Neva Nevskaja zastava  Tuntia  Petrograd Korpisaari  Pietarhovi Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  Pietarin keskusta Liteinyi  Primorje Juntolovo  Revonnenä  Puškin Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  Vasilinsaari  Viipuri Levassova  Parkala  Parnas  |  |
| Nähtävyydet |  Aleksanteri Nevskin luostari  Amiraliteetti  Aurora  Iisakinkirkko  Jumalanäidin ennusmerkin kirkko  Kazanin katedraali  Mars-kenttä  Pietari-Paavalin katedraali  Pyhän kolminaisuuden katedraali  Senaatinaukio  Vaskiratsastaja  Verikirkko  |  |
Uudelleenpystytetty Voiton muistomerkki
Pyhän kolminaisuuden katedraali tulessa elokuussa 2006.
Katedraali tulipalon jälkeen. Puinen keskuskupoli tuhoutui täydellisesti.
2011
Koripallon miesten SM-sarjakausi 1959

Koripallon miesten SM-sarjakausi 1959 oli 19. kausi, jolloin pelattiin miesten koripallon Suomen mestaruudesta. Hallitsevana mestarin kauteen lähti Kotkan Työväen Palloilijat. Kauden päätteeksi Pantterit voitti kolmannentoista Suomen mestaruutensa.
Tulokset > Sarjataulukko

Lyhenteet: # = Sijoitus runkosarjassa, O = Pelatut ottelut, V = Voitot, T = Tasapelit H = Häviöt, P+ = Tehdyt pisteet , P- = Päästetyt pisteet , P = Pisteet
| # |  | O | V | T | H | P+ | P- | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Pantterit | 22 | 19 | 1 | 2 | 1700 | 1399 | 39 |
| 2 | Torpan Pojat | 22 | 17 | 0 | 5 | 1496 | 1251 | 34 |
| 3 | Kotkan Työväen Palloilijat | 22 | 15 | 0 | 7 | 1560 | 1318 | 30 |
| 4 | Lahden NMKY | 22 | 14 | 0 | 8 | 1629 | 1411 | 28 |
| 5 | Tampereen Pyrintö | 22 | 14 | 0 | 8 | 1492 | 1902 | 28 |
| 6 | Helsingin Jyry | 22 | 10 | 2 | 10 | 1548 | 1535 | 22 |
| 7 | Helsingin Urheilijat -41 | 22 | 9 | 1 | 12 | 1340 | 1507 | 19 |
| 8 | Helsingin Ilves | 22 | 8 | 0 | 14 | 1407 | 1458 | 16 |
| 9 | Sörnäisten NMKY | 22 | 8 | 0 | 14 | 1418 | 1526 | 16 |
| 10 | Työväen Maila-Pojat | 22 | 8 | 0 | 14 | 1356 | 1617 | 16 |
| 11 | Helsingin Kisa-Toverit | 22 | 5 | 2 | 15 | 501 | 1565 | 12 |
| 12 | Vaasan Salama | 22 | 2 | 0 | 20 | 1214 | 1682 | 4 |
Erkki Raatikainen

Erkki Raatikainen vuonna 1967.
Erkki Raatikainen (24. toukokuuta 1930 Jyväskylä – 30. tammikuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, toimittaja ja kirjailija, joka toimi Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) puoluesihteerinä vuosina 1967–1969 ja Yleisradion pääjohtajana vuosina 1970–1979.
Uran alkuajat

Raatikaisen isä oli SDP:n kansanedustajana ja ministerinä toiminut toimittaja Jussi Raatikainen.
Raatikainen pääsi ylioppilaaksi 1948 ja toimi Suomen Sosialidemokraatin ulkomaanosaston toimittajana 1950–1955. BBC:n maailmanpalvelun suomenkielisen osaston toimittajana Lontoossa Raatikainen työskenteli 1955–1958, Yleisradion tiedotuspäällikkönä 1958–1961 ja Suomen Television uutispäällikkönä 1961–1964.
Raatikainen toimi Suomen Sosialidemokraatin toisena päätoimittajana vuosina 1964–1966 ja SDP:n puoluesihteerinä vuosina 1967–1969. Hän loi puoluesihteerinä osaston, jonka tehtävänä oli hyödyntää tieteellistä tutkimusta SDP:n politiikan suunnittelussa. Puoluesihteerikaudellaan Raatikainen sanoi SDP:lla olevan ”luurankoja kaapissa”, ja termi ”sosialismin luuranko” eli poliittisten pilapiirtäjien ansiosta vuosia.
Poliittiselta kannaltaan Raatikainen oli vasemmistososialidemokraatti, ja hän veti kaudellaan puolueeseen nuoria radikaaleja. Puolueura päättyi kuitenkin lyhyeen, kun hän sai tarjouksen Yleisradion pääjohtajaksi.
Yleisradion pääjohtajuus

Eino S. Revon pääjohtajakautena Yleisradion sisällön katsottiin olleen liiaksi vasemmalla, joten Raatikainen ja Keskustapuolueen Pekka Silvola kutsuttiin Raatikaisen luonnehdinnan mukaan ”normalisoimaan” tilanne. Raatikaisen pääjohtajakaudella (1970–1979) Yleisradion taloudelliset ja henkilöresurssit kasvoivat samalla kun yhteydet länteen ja itään laajenivat. Sosialidemokraatit halusivat kuitenkin vaihtaa puolueen mandaatilla olleen pääjohtajan. Hänen seuraajansa oli Sakari Kiuru. Raatikainen palasi toimittajaksi. Hyvät neuvostosuhteet kuitenkin säilyivät, ja Raatikainen seurasi puoluekokouksia aitiopaikalta. Raatikaisen muistelmista käy ilmi, että hän otti raskaasti syrjäyttämisensä Ylen pääjohtajan paikalta.
Pääjohtajakautensa jälkeen Raatikainen aloitti radiossa Eurooppalaisia puheenvuoroja -ohjelmasarjan, jonka rinnalle tulivat sittemmin sarjat Amerikkalaisia puheenvuoroja ja Kolmannen maailman puheenvuoroja.
Kirjailijaura

Raatikainen kirjoitti kolumneja muun muassa Apu-lehteen, ja vielä viimeisinä elinvuosinaan hän toimi ajoittain kolumnistina Ylen Ykkösen Ykkösaamu- ja  Radio Suomen Ajantasa-ohjelmissa.
Raatikainen kirjoitti pääjohtajauransa jälkeen useita kirjoja, muun muassa puoluetovereistaan Mauno Koivistosta ja Kalevi Sorsasta sekä sisäministerinäkin toimineesta, Alzheimerin tautia sairastaneesta vaimostaan Kaisa Raatikaisesta. Neuvostoliitosta hän kirjoitti kolme kirjaa.
Teokset

Kuinka presidentti tehdään.  Helsinki:  Tammi, 1964.
Kuin punainen varjo vain eli Pienesti pirullisia profiileja luurankokaapista.  Espoo:  Weilin + Göös, 1980.  951-35-2187-7
Oi Amerikka. Mitä jokaisen tytön ja pojan tulee tietää Yhdysvaltain politiikasta.  Espoo:  Weilin + Göös, 1981.  ISBN 951-35-2242-3
Mauno Koivisto ja kaikki kuninkaan miehet.  Espoo:  Weilin + Göös, 1982.  ISBN 951-35-2819-7
Raju on ajan riento.  Espoo:  Weilin + Göös, 1982.  ISBN 951-35-2723-9
Vankempi poika. ”Sinä ja Sorsan Kale, kaverukset maailmalla”.  Helsinki:  Tammi, 1985.  ISBN 951-30-6353-4
Rajumpi on ajan riento.  Helsinki:  Tammi, 1986.  ISBN 951-30-6576-6
Voi Venäjä, eli, ”Aika jo menneestä jäljenkin vei”.  Helsinki:  Tammi, 1991.  ISBN 951-30-9913-X
Se ruusu on puhdasta purppuraa. Elegia.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-24632-8
Aiheesta muualla

Erkki Raatikaisen haastattelu 25.4.1969. Ylen Elävä Arkisto.
Raatikainen, Erkki hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kaarlo Pitsinki | Sosialidemokraattisen puolueen puoluesihteeri 1966–1969 | Seuraaja: Kalevi Sorsa |
Ylen pää- ja toimitusjohtajat
| --- | --- |
Pääjohtajat:: Hjalmar Woldemar Walldén (1944–1945) • Hella Wuolijoki (1945–1949) • Einar Sundström (1950–1964) • Eino S. Repo (1965–1969) • Erkki Raatikainen (1970–1979) • Sakari Kiuru (1980–1989) • Reino Paasilinna (1990–1994)
Toimitusjohtajat:: L. M. Viherjuuri (1926–1927) • Yrjö Koskelainen (1927) • Armas Deinert (1927) • Hjalmar Woldemar Walldén (1927–1944) • Arne Wessberg (1994–2005) • Mikael Jungner (2005–2010) • Lauri Kivinen (2010–2018) • Merja Ylä-Anttila (2018–)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Ragnarök

Friedrich Wilhelm Heine, Tuomittujen jumalten taistelu. Etualalla Odin taistelee Fenris-suden ja Thor Jörmungandrin kanssa.
Ragnarök on skandinaavisen mytologian mukaan maailmanlopun taistelu, jossa maailma ja lähes kaikki sen elolliset olennot tuhoutuvat. Sana ragnarök merkitsee yleisimmin hyväksytyn etymologian mukaan ”jumalten tuhoa” tai ”jumalten kohtaloa”, mutta muitakin käännöksiä on esitetty.
Ragnarökin tapahtumat

Mytologian mukaan Ragnarökiä edeltää kolme ankaraa talvea, joita kutsutaan nimellä Fimbulvetr, ’talvien talvi’. Talvien välillä ei ole kesiä lainkaan, ja yleinen moraali rappeutuu.
Vuosina 536—545 Euroopassa tapahtui äkillinen auringon sumentanut ja vuodenajat sekoittanut ilmastonmuutos, joka saattaa liittyä asiaan.
1200-luvulla muistiinmerkityn Proosa-Edda-eepoksen kolmannen osan, Gylfaginningin mukaan Ragnarök tapahtuu seuraavalla tavalla:
Fimbulvetrin jälkeen kolme kukkoa herättää jumalat, jättiläiset, ihmiset ja muut olennot viimeiseen taisteluun. Punainen Fjalar-kukko herättää jättiläiset, kultainen Gullinkambi-kukko herättää jumalat ja einherjarit, ja ruosteenpunainen kukko kutsuu kuolleet taistoon Helin valtakunnassa.
Ragnarökin viimeisen taistelun alkaessa Heimdall-jumala näkee muita jumalia vastaan kapinoivan Loki-jumalan armeijan saapumisen ja puhaltaa Gjallarhorn torveensa. Silloin kaikki jumalat ja einherjar valmistautuvat taisteluun. Loki saapuu kuolleiden kynsistä rakennetulla Nagelfar-laivalla tuhoamaan maailman, apunaan vainajien armeija, jättiläiset ja monia hirviöitä, kuten Midgårdin jättiläiskäärme Jörmungandr ja Fenris-susi.
Kaikki olennot kokoontuvat Vigridin valtavalle taistelukentälle. Taistelun tiimellyksessä jumalat ja hirviöt saavat surmansa. Thor surmaa Midgårdin jättiläiskäärmeen, mutta kuolee itse yhdeksän askelen jälkeen käärmeen myrkkyyn. Fenris-susi nielaisee Odinin, jumalten päällikön. Odinin poika Vidar repii suden kappaleiksi. Tyr-jumala kuolee surmatessaan paholaiskoira Garmin. Heimdall ja Loki surmaavat toisensa. Tulijättiläinen Surtur sytyttää maailman liekkeihin palavalla miekallaan. Aurinko muuttuu mustaksi, tähdet putoavat alas taivaalta ja maa vajoaa kiehuvaan mereen. Lähes kaikki jumalat, jättiläiset, kääpiöt, ihmiset ja muut olennot tuhoutuvat.
Maailmanlopun jälkeen maailma syntyy uudelleen. Lifista ja Lifthrasirista, kahdesta ainoasta henkiin jääneestä ihmisestä, alkaa uusi ihmiskunta. Myös muutamat jumalat säilyvät hengissä, kuten Odinin veli Vili, Odinin pojat Vidar ja Váli sekä Thorin pojat Modi ja Magni. Uudessa maailmassa ei ole pahuutta ja ihmiset ja jumalat elävät ikuisuuksiin rauhassa ja sopusoinnussa.
Eräät tutkijat uskovat, että ajatus maailmanlopun jälkeisestä onnelasta on kristinuskon vaikutusta eikä kuulunut alkuperäiseen pessimistiseen Ragnarök-myyttiin. Toisen teorian mukaan Ragnarök-myytti itsessään on syntynyt kristillisen tuomiopäiväopin vaikutuksesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ragnarök Wikimedia Commonsissa
Kaunokirjallisuutta

Sørensen, Villy: Ragnarök: Jumalten tuho.  (Ragnarok, en gudefortælling, 1982)  Suomentanut Mika Siimes. Helsinki:  Nemo, 1998.  ISBN 952-5180-09-3
Ragnarökin alkunäytös, färsaarelainen postimerkki.
Reino Korpi

Reino Korpi
Reino Kalervo Korpi (9. toukokuuta 1917 Noormarkku – 29. toukokuuta 1958 Helsinki) oli Mannerheim-ristin ritari numero 74. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 9. elokuuta 1942. Sotilasarvoltaan Korpi oli majuri ja koulutukseltaan valtiotieteen maisteri. Nimityshetkellä Korpi oli sotilasarvoltaan luutnantti ja toimi komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 30:n ensimmäisessä pataljoonassa.
Raanujärvi (järvi)

| Raanujärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Ylitornio ja Pello 
Koordinaatit:  66°41′10″N, 24°42′23″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Jolmakoski 
Järvinumero:  67.962.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  96,3 m  
Rantaviiva:  49,1028 km  
Pinta-ala:  25,431 km²  
Tilavuus:  0,15984538917 km³  
Keskisyvyys:  6,26 m  
Suurin syvyys:  25,93 m  
Saaria:  5 
 fiRaanujärvi 
Raanujärvi  on Lapissa Ylitorniolla ja Pellossa Raanujärvellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Tornionjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 2 540 hehtaaria eli 25,4 neliökilometriä. Se on 11,9 kilometriä pitkä ja 4,4 kilometriä leveä. Sen järvenselkää kutsutaan Raanuseläksi. Se on 5,0 kilometriä pitkä ja 3,3 kilometriä leveä. Se päättyy etelässä Kyläniemeen ja Konttasaareen, ja pohjoisessa Raanusaareen. Järvi jakautuu pohjoispäässään kahdeksi lahdeksi, joista luoteeseen työntyy 2,5 kilometriä Vuoksunlahti ja pohjoiseen 2,6 kilometriä Ylipäänlahti. Eteläpäässä Kyläniemen itäpuolelle jää Konttasaaren ja Säikkäränniemen linjan itäpuolelle Syvälahti ja länsipuolelle Konttalahti.
Järven ympärillä sijaitsee monia vaaroja. Länsipuolella löytyy pohjoisesta Palovaara, siitä etelään Kuusi-Romakka ja eteläpäässä Jolmavaara. Ylipäänlahden päässä kohoaa Lompolovaara, sitten tulee etelään mennessä Mättäänrova, Paljasvaara, Tupivaara, Palorova ja Palovaara.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 159,8 miljoonaa kuutiometriä eli 0,16 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 6,3 metriä ja suurin syvyys on 25,9 metriä. Syvin kohta vaikuttaa sijaitsevan järven itärannan tuntumassa Palorovan edustalla. Järvessä on viisi saarta. Niiden yhteispinta-ala on 54,3 ha, mikä on noin 2,1 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista kaksi, Raanusaari ja Konttasaari, ovat yli hehtaarin kokoiset ja kolme pienempää ovat vain yli aarin kokoisia.
Järven rantaviivan pituus on 49,1 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 5,9 kilometriä. Alueen asutksen haja-asutus on harvaa, mutta talouksia on tiheämmin Romakkaniemen, Ylipäänniemen, Lahdenperän kulmakunnissa sekä Raanujärvellä Kyläniemessä. Rannoille on rakennettu runsaasti vapaa-ajan asuntoja. Niille tulee tiet kantatieltä 83 sekä siitä haarautuvilta yhdysteiltä 19679 ja 19681 sekä Lahdenperältä pohjoiseen itärantaa seuraavalta tieltä. Pellon ja Ylitornion välinen kuntaraja kulkee edestakaisin Raanuselän pohjoisosissa. Ylitornion puolelle jää yli puolet Raanujärvestä.
Säännöstely

Raanujärveä alettiin säännöstelemään vuonna 1955, kun Jolmankosken vesivoimalaitos valmistui. Järven vedenpinnankorkeus on 96,3 metriä mpy, mutta vedenpintaa pyritään säännöstelemällä pitämään rajojen 95,0 ja 97,0 metrin sisällä. Vuotuinen pinnankorkeuksien vaihteluväli on siten kaksi metriä. Todellinen kesäaikainen vedenkorkeus on todennäköisesti 96,7 metriä mpy..