stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Catherine Capdevielle

Catherine Capdevielle, 1960
Catherine Capdevielle (s. 2. syyskuuta 1938 Agnos, Pyrénées-Atlantiques, Ranska) on entinen ranskalainen pikajuoksija.
Capdeviellen juoksu-uran huippuhetki oli sijoittuminen 100 metrin juoksussa viidenneksi Rooman 1960 olympialaisissa. Hänen loppuaikansa oli 11,5 s. Samoissa kisoissa hän karsiutui 200 metrin juoksun välierissä ajalla 24,9 s. Melbournen 1956 olympialaisissa hän karsiutui 100 metrin juoksun välierissä ajalla 12,4 s – alkuerissä hän sivusi Ranskan ennätystä 11,7 s – sekä 4 × 100 metrin viestijuoksun alkuerissä ajalla 46,3 s. Tukholman EM-kilpailuissa 1958 hän karsiutui 100 metrin juoksun välierissä ajalla 11,9 s ja viestissä Ranskan joukkue hylättiin.
Capdevielle voitti Ranskan mestaruuden 100 metrin juoksussa vuosina 1955, 1956, 1958 ja 1960 sekä 200 metrillä vuonna 1960. Hän paransi vuosina 1955–1960 Ranskan ennätystä 100 metrillä neljä kertaa ja sivusi sitä seitsemän kertaa. Ensimmäinen ennätystulos oli kesäkuussa 1955 juostu 12,0 s, jolla hän sivusi Jeanine Toulousen kuusi vuotta vanhaa ennätystä, ja viimeinen ennätysparannus tapahtui elokuussa 1960, kun Capdevielle juoksi ajan 11,4 s, joka säilyi Ranskan ennätyksenä lähes yhdeksän vuotta. Lisäksi hän paransi 200 metrillä Ranskan ennätystä aikaan 24,0 s kesäkuussa 1960 sekä aikaan 23,7 s kaksi viikkoa myöhemmin. Jälkimmäinen säilyi Ranskan ennätyksenä yli kahdeksan vuotta. Capdevielle kuului neljästi myös 4 × 100 metrin viestijuoksun Ranskan ennätyksen juosseeseen joukkueeseen.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metriä: 11,4 (1960)
200 metriä: 23,7 (1960)
Dmitri Šostakovitšin muistelmat

| Dmitri Šostakovitšin muistelmat> Свидетельство |
| --- | --- |
 Dmitri Šostakovitšin muistelmien toisen painoksen kansi (1989).
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Dmitri Šostakovitš (toim. Solomon Volkov)
Kieli:  venäjä
Genre:  muistelmateos
Kustantaja:  Harper & Row
Julkaistu:  1979
Sivumäärä:  289
Suomennos
Suomentaja:  Seppo Heikinheimo
Kansitaiteilija:  Paavo Ojasti
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1980
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  368
ISBN:  951-1-05770-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Dmitri Šostakovitšin muistelmat (ven. Свидетельство, Svidetelstvo) on muistelmateos, jonka amerikanvenäläinen musiikkitieteilijä Solomon Volkov julkaisi Yhdysvalloissa lokakuussa 1979. Hän oli koonnut ja toimittanut teoksen, ja hänen mukaansa teos sisältää ainoastaan säveltäjä Dmitri Šostakovitšin puhetta, jonka hän kirjoitti puhtaaksi ja järjesti kokonaisuudeksi.
Tausta

Volkov kertoi, että hän tapasi Šostakovitšia tämä aloitteesta useita kertoja Neuvostoliitossa vuosina 1971–1974. Šostakovitš luki puhtaaksikirjoitetun tekstin ja kirjoitti jokaisen luvun alkuun: ”Lukenut. D. Šostakovitš.” Käsikirjoitus salakuljetettiin Yhdysvaltoihin ja säveltäjän toivomuksen mukaisesti teos julkaistiin lännessä vasta hänen kuoltuaan.
Dmitri Šostakovitšin muistelmat on ilmestymisestään lähtien ollut kiistanalainen teos, koska se esittää säveltäjästä toisenlaisen kuvan kuin oli osattu odottaa: Šostakovitš arvostelee Neuvostoliittoa ja erityisesti Josif Stalinin hallintoa, jonka aikana hän joutui vaikeuksiin ja hänen ystäviään surmattiin. Elinaikanaan Šostakovitšia pidettiin kommunistisen järjestelmän kannattajana, mutta muistelmateoksen mukaan hänen musiikkinsa sisältää verhottua neuvostojärjestelmän arvostelua.
Teos ilmestyi ensin englannin kielellä (kääntäjä Antonina W. Bouis), sitten saksaksi (kääntäjä Heddy Pross-Weerth) ja suomeksi (kääntäjä Seppo Heikinheimo). Vain näille kielille kirja on käännetty suoraan alkukielestä venäjästä. Muille kielille kirja on käännetty englannista tai saksasta. Kirjasta on julkaistu Suomessa kolme painosta (1980, 1989 ja 1996). Toisessa ja kolmannessa painoksessa on liitteenä Seppo Heikinheimon kirjoitus ”Kymmenen vuotta aitouskiistaa” vuodelta 1989.
Aiheesta muualla

Ho, Allan B. & Feofanov, Dmitry: The Shostakovich Wars (PDF) 31.8.2011. Southern Illinois University. Viitattu 31.8.2011. (englanniksi)
Dolinin hiihtoprikaati

Suomalaisjoukot kävivät taisteluita hiihtoprikaatia vastaan vaikeissa korpiolosuhteissa, joissa joukkojen liikkuminen perustui hiihtämiseen. Kuvassa suksilla liikkuneita suomalaisjoukkoja tilapäisiin asemiin asettuneena.
Dolinin hiihtoprikaati oli lähinnä siperialaisista koottu puna-armeijan yhtymä talvisodassa. Sen komentajana oli eversti Vjatšeslav Dmitrievitš Dolin. Prikaati muodostettiin 3. helmikuuta 1940 Neuvostoliiton 9. armeijan kolmesta hiihtopataljoonasta ja sen tehtävänä oli edetä Kuhmon taisteluissa motitetun Neuvostoliiton 54. vuoristodivisioonan avuksi. Prikaati kärsi merkittävät tappiot ja sen tehtävä jäi käytännössä suorittamatta.  Yhtymää on pidetty tietyssä mielessä eliittijoukkona, muun muassa sen hiihtotaidon ja hyvän varustelun perusteella.
Joukot

Eversti Dolinin komentamaan hiihtoprikaatiin kuuluivat muun muassa seuraavat yksiköt:
9. hiihtopataljoona
13. hiihtopataljoona
34. hiihtopataljoona
Näiden yksiköiden lisäksi prikaatiin kuului myös kolme jalkaväkikomppaniaa, konekiväärikomppania sekä viesti- ja tiedusteluosasto.
Kirjallisuutta

Palaste, Onni: Viimeiseen sissiin.  Porvoo:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-18405-5
Mononen Väinö: Kuoleman kujanjuoksu, 2006 Alfamer Oy, Helsinki, ISBN 952-472-043-4
Mononen Väinö: Erään pataljoonan sotatie, 2016 Books on Demand, Helsinki, ISBN 978-952-339-478-0
Mononen Väinö: Dolinin hiihtoprikaati: 2018 Books on Demand, Helsinki, ISBN 978-952-80-0107-2
Hjalmar Siilasvuo: Kuhmo talvisodassa, 1944 Otava, Helsinki. Äänikirja
JANO Esports

| JANO Esports |
| --- | --- |

Perustettu:  2021
Tyyppi:  e-urheiluorganisaatio
Toimiala:  kilpapelaaminen
Päämaja:  Vantaa
Hallituksen puheenjohtaja:  Juho-Petteri Huhtala
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
JANO Esports (Just Another Esports Organization) on 2021 perustettu suomalainen elektronisen urheilun seura.
Seuran päämääräisenä pelinä toimii Counter-Strike 2, ja sillä on ennen ollut toimintaa NHL:ssä. 3. elokuuta 2022 seura vaihtoi nimensä vanhasta AHJO Esports -nimestä nykyiseen JANO Esportsiin, ja samalla uudistivat kokoonpanonsa Alekis Jallin sekä Slaava Räsäsen ympärille. Seuran paras sijoitus Counter-Strike 2:ssa tapahtui joulukuussa 2024. Joukkue voitti aiemmin syksyllä Ninjas in Pyjamasin Elisa Masters Espoo 2024:ssa sekä Elisa Open Suomi 7- ja Elisa Esports eSM 2024 -turnaukset.
Kokoonpano

| Pelinimi | Koko nimi | Rooli |
| --- | --- | --- |
| allu | Aleksi Jalli | Tarkkuuskivääripelaaja (AWP) |
| Aerial | Jani Jussila | Avaustappaja (entry) |
| Jelo | Joel Lentonen | Kivääripelaaja (rifler) |
| HENU | Henri Ylilehto | Kivääripelaaja (rifler) |
| Airax | Jussi Airaksinen | Pelinsisäinen johtaja (IGL) |
| Twista | Slaava Räsänen | Valmentaja |
J. P. Donleavy

J. P. Donleavy vuonna 1991.
James Patrick Donleavy (23. huhtikuuta 1926 New York, Yhdysvallat – 11. syyskuuta 2017 Mullingar, Westmeathin kreivikunta, Irlanti) oli amerikkalais-irlantilainen kirjailija, taidemaalari ja näytelmäkirjailija. Hän oli New Yorkissa syntynyt irlantilaisten maahanmuuttajien lapsi ja myöhemmin Irlannin kansalainen.
Donleavyn ensimmäinen ja tunnetuin teos on vuonna 1955 ilmestynyt The Ginger Man. Vauhdikas veijariromaani kertoo nuoren amerikkalais-irlantilaisen opiskelijan Sebastian Dangerfieldin edesottamuksista Dublinissa. Ilmestyessään kirja kiellettiin Yhdysvalloissa ja Irlannissa; nykyään se luetaan modernin englanninkielisen kirjallisuuden klassikoihin. Kirja ilmestyi suomeksi vuonna 1968 nimellä Holtiton mies (Weilin+Göös) Pentti Saarikosken käännöksenä. Pekka Tarkka paljasti myöhemmin, että Saarikoski ei saanut käännöstyötään koskaan valmiiksi, ja että todellisuudessa kirjan onkin kääntänyt Erkki Haglund. Haglund on merkitty kääntäjäksi kirjan uusimpiin painoksiin.
Donleavyn teoksista on suomennettu myös Anteeksiantamaton herra Smith (Otava 1967) ja Samuel S:n surullisin suvi (Otava 1970). Donleavyä pidetään kulttikirjailijana, ja hän olikin erikoislaatuisen mustan huumorin esimerkillinen edustaja.
Suomennetut teokset

Anteeksiantamaton herra Smith, Suom. Eero Huhtala. Otava, 1967
Holtiton mies, [suomentajaksi merkitty Pentti Saarikoski] Esipuheen kirj. Paavo Lehtonen. Weilin + Göös, 1968 – 2.p. [suomentajaksi merkitty Pentti Saarikoski] Tammi, 1977 (Keltainen kirjasto 139) ISBN 951-30-3769-X., ISBN 951-30-3770-3. – 3. p. suomentanut Erkki Haglund. Tammi, 2000 ISBN 951-31-1975-0.
Samuel Sn surullisin suvi, suom. Juhani Jaskari.  Otava, 1970.
Aiheesta muualla

Petäjä, Jukka: James Patrick Donleavy 1926–2017. Helsingin Sanomat, 23.9.2017.
The J.P. Donleavy Compendium
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Devonikausi

| Devonikauden jako> kausi | Devonikauden jako> epookki | Devonikauden jako> vaihe | Devonikauden jako> ikä (mvs) |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kivihiili | Mississippi | Tournai | nuorempi |  |  |
| Devoni | myöhäis | Famenne | 372,2–358,9 |  |  |
| Devoni | myöhäis | Frasne | 382,7–372,2 |  |  |
| Devoni | keski | Givet | 387,7–382,7 |  |  |
| Devoni | keski | Eifel | 393,3–387,7 |  |  |
| Devoni | varhais | Ems | 407,6–393,3 |  |  |
| Devoni | varhais | Praha | 410,8–407,6 |  |  |
| Devoni | varhais | Lochkov | 419,2–410,8 |  |  |
| Siluuri | Pridoli |  | vanhempi |  |  |
Devonikauden jako ICS:n mukaan tammikuussa 2013.
Taiteilijan näkemys devonikautisesta maisemasta.
Devonikausi on geologinen aikakausi, joka kesti siluurikauden lopulta 419,2 ± 3,2 miljoonaa vuotta sitten kivihiilikauden alkuun 358,9 ± 0,4 miljoonaa vuotta sitten.
Devonikautta pidetään usein kalojen valtakautena, sillä kalalajisto kehittyi tuolloin huomattavan monipuoliseksi. Meriin ilmestyi hai- ja luukaloja sekä nilviäisiin kuuluneita ammoniitteja. Lonkerojalkaiset, sulkakorallit ja trilobiitit olivat yhä tavallisia merieläimiä. Ensimmäiset hyönteiset ja sammakkoeläimet kehittyivät maalle devonikaudella. Siemenkasvit levittäytyivät kauden lopulla laajoiksi metsiksi.
Devonikaudella tapahtui neljä pienempää joukkosukupuuttoa, joissa kaikissa tuhoutui alle 30 prosenttia lajistosta. Kahdessa viimeisessä sukupuuttoaallossa lajeista hävisi yli 60 prosenttia.
Nimen tausta

Devonikausi on nimetty Lounais-Englannissa sijaitsevan Devonin kreivikunnan mukaan. Englantilainen geologi William Lonsdale esitti vuonna 1837, että hänen Etelä-Devonin Torquaysta kalkkikivestä löytämänsä fossiloituneet korallit näyttivät edustavan välimuotoa jo entuudestaan tunnetuista siluurisysteemin ja kivihiilisysteemin fossiileista. Geologit Adam Sedgwick ja Roderick Murchison nimesivät vuonna 1839 Lounais-Englannista löytämiensä kivien kerroksen devonisysteemiksi Lonsdalen ajatusta seuraten.
Maantiede ja ilmasto

Eteläistä pallonpuoliskoa peitti devonikaudella jättiläismanner Gondwana. Pohjoisessa oli pienikokoinen Siperia sekä sen ja Gondwanan välissä varhainen manner Euramerikka. Britteinsaarten devonihiekkakivi (engl. Old Red Sandstone) on syntynyt devonikaudella. Euramerikkaa kutsutaan tämän vuoksi ”vanhaksi punaiseksi mantereeksi”. Sekä Euramerikka että Gondwana liikkuivat kohti pohjoista ja lähestyivät toisiaan. Tämän seurauksena useimmat mantereet olivat hyvin lähellä toisiaan kauden lopussa.
Noin 367 miljoonaa vuotta sitten devonikauden lopulla tapahtui Alamon asteroiditörmäys nykyisen Nevadan alueella. Törmäyksen seurauksena syntyi noin 190 kilometrin läpimittainen kraatteri. Törmäyksen vuoksi tapahtui luultavasti jonkinkokoinen eläinten joukkotuho Frasne-vaiheessa noin 2,5 miljoonaa vuotta ennen Frasne- ja Fammene-vaiheiden välistä suurta joukkotuhoa. Asteroidin törmäyskohdassa oli osuman aikana luultavasti matalaa merta. Alamon törmäyksen on arvioitu sulattaneen ja räjäyttäneen ilmaan noin tuhat kuutiokilometriä kiveä. Maan ilmakehän hiilidioksidimäärä laski mahdollisesti maakasvien leviämisen vuoksi noin 360 miljoonaa vuotta sitten.
Kauden ilmasto oli enimmäkseen kuiva ja lämmin. Napojen ja päiväntasaajan väliset lämpötilaerot olivat nykyistä pienemmät. Ilmasto kosteni kauden loppua kohti ainakin päiväntasaajan tuntumassa. Mannerjäätiköitä ei esiintynyt ainakaan kauden alku- ja keskivaiheilla. Merenpinta oli pääosin korkealla. Mantereella sijainnut etelänapa jäätiköityi vasta myöhäisellä devonikaudella. Ilmasto pysyi kuitenkin keskimäärin 2–3 celsiusastetta nykyistä lämpimämpänä.
Devonikaudella esiintyi lukuisia kerrostumahäiriöitä, joihin liittyi monesti merenpinnan muutoksia, satunnaisia hapettomia kausia ja mustan, eloperäisen aineen kasautumista merenpohjaan. Useimmat häiriöt tapahtuivat laajalla alueella. Jotkut niistä olivat osallisina lajien joukkotuhoissa, joista yksi tapahtui heti Frasne-vaiheen alussa. Kauden lopussa tapahtui kaksiosainen Kellerwasser-tapahtuma, jossa hävisi muun muassa lukuisia trilobiitti- ja lonkerojalkaisryhmiä. Tapahtuman uskotaan liittyneen merenpinnan laskemiseen, merten hapenpuutteeseen tai asteroiditörmäyksen aiheuttamaan auringonvalon häviämiseen, minkä vuoksi yhteyttävät eliöt sekä niitä syöneet otukset kuolivat. Niin ikään kauden loppupuolella syntyneessä Hangenbergin tapahtumassa monet ammoniitit tuhoutuivat ja merissä esiintyi hapenpuutetta.
Devonikauden simpukoista tehtyjen tutkimusten mukaan vuodessa oli kauden aikana noin 400 vuorokautta Maan nykyistä nopeammasta pyörimistahdista johtuen. Kuun kiertoaika oli noin 30,5 vuorokautta.
Kasvillisuus

Maakasvit olivat kehittyneet jo ordoviki- ja siluurikauden aikana, mutta niiden valtakausi alkoi vasta devonikaudella. Ensimmäiset metsät syntyivät kauden aikana. Kasvit kehittyivät monimuotoisemmiksi kauden keskivaiheilla ja niiden lajimäärä kasvoi. Devonikauden ensimmäiset kasvit olivat luultavasti korkeintaan muutaman senttimetrin korkuisia, juurettomia, lehdettömiä ja liekomaisia. Kausi oli itiökasvien kukoistusaikaa. Ensimmäiset siemenkasvit ilmestyivät kauden loppupuolella. Siemen merkitsi merkittävää sopeutumista maaelämään.
Alkeellisilla sanikkaismaisilla maakasveilla ei ollut juuria tai lehtiä. Ne luikertelivat maassa ja niistä nousi ylöspäin haarautuvia varsia, joiden päässä oli siitepölytin. Kasvien liekomaisesta osasta saattoi ulottua heikkoja juurentapaisia osia. Kaukainen katinlieon edeltäjä Zosterophyllum oli alkeellinen maakasvi, joka kehittyi luultavasti Cooksonian kaltaisesta haarusanikkaisesta devonikauden alussa. Rhyniophyta-suvun lajit olivat liekomaisia ja lehdettömiä, maassa luikertavia kasveja, joista kohosi enintään puolen metrin mittaisia haarautuvia, siitepölyttimellä varustettuja varsia. Ensimmäiset kehittyneet maakasvit muistuttivat saniaisia, katinliekoa, mähkää ja lahnanruohoja. Niille oli kehittynyt juuret sekä lehdet, ja useat niistä kasvoivat melko paljon korkeutta.
Noin 385 miljoonaa vuotta sitten keskidevonikaudella ilmestyivät ensimmäiset pehmeävartiset, Cladoxylopsida-ryhmään kuuluneet Wattieza-puut, joissa oli jo ligniiniä. Frasne-vaiheeseen siirryttäessä puille oli kehittynyt jo suuria juurakoita. Syväjuurisia puita esiintyi jo noin 370 miljoonaa vuotta sitten. Ne kiihdyttivät maaperän eroosiota. Varhainen saniaispuu Archaeopteris sisälsi oikeaa puuainesta ja kasvoi suureksi. Kauden kenties tunnetuin kasvi on kortteita ja liekoja muistuttanut Rhynia. Ensimmäiset metsät kasvoivat noin 360 miljoonaa vuotta sitten.
Keskidevonin lopussa ja Frasne-vaiheessa ilmestyivät esipaljassiemeniset kasvit. Myöhäisdevonin Fammene-vaiheessa ilmestyivät vuorostaan paljassiemeniset kasvit. Kauden lopussa tapahtui kasvien rivakka lajiutuminen, jonka aikana kehittyi sekä saniaisia, siemensaniaisia, Calamites-sukuisia kortepuita, liekoja että sinettipuita. Palmukasvien ja havupuiden edeltäjät haarautuivat devonikaudella luultavasti omiksi linjoiksiin. Myöhäisdevonikaudella esiintyi jopa 30 metriä korkeita puita.
Siemenkasvit ilmestyivät kauden lopussa ja lajiutuivat räjähdysmäisesti devonikauden lajiräjähdyksessä. Hyönteisten ja siemenkasvien keskinäinen riippuvuus, pölytys, on peräisin devonikaudelta. Kasvillisuuden leviäminen maalle kutisti ilmakehän hiilidioksidipitoisuutta, sillä kasvien yhteyttäminen vähentää hiilidioksidia. Maapallon keskilämpötila aleni sen seurauksena kasvihuoneilmiön heikennyttyä, minkä vuoksi myöhäisdevonin joukkotuho saattoi tapahtua.
Eläimistö

Simpukkamaiset lonkerojalkaiset, yhdyskuntia muodostaneet graptoliitit, korallit ja sammaleläimet olivat yhä laajalle levinneitä merieläimiä devonikaudella. Punaleviä kasvoi paikoissa, joihin ei paistanut runsaasti auringonvaloa. Merieläimistöön kuului simpukoita sekä erilaisia meritähden sukuisia piikkinahkaisia, joihin yhä liittyvät merililjat olivat tavallisia. Myös pieniä niveljalkaisia trilobiitteja esiintyi vielä, vaikka niiden määrä olikin vähentynyt aiempien kausien runsauteen nähden. Syyksi epäillään kalojen, erityisesti haiden alkanutta trilobiittien käyttöä ravintonaan. Koralleihin kuului muun muassa nykyisistä lajiryhmistä poikkeavia levykoralleja sekä sarvikoralleja.
Leuattomat panssarikalat kehittyivät leuallisiksi panssarihaiksi devonikauden keskivaiheilla. Panssarihaista tuli pian suurikokoisia petoja. Leualliset luukalat kehittyivät ja varsieväiset ilmestyivät. Leualliset kalat syrjäyttivät alkeellisemmat ja hitaammat leuattomat kalat. Ensimmäiset rustokalat eli hait ilmestyivät, joista yksi oli Cladoselache.
Devonikauden kalkkikuoriset eliöt olivat suureksi osaksi erilaisia kuin nykyiset. Mustekaloille ja helmiveneille sukua olleet kuorelliset nilviäiset ammoniitit ilmestyivät. Niveljalkaiset trilobiitit, lonkerojalkaiset ja suurikokoiset sulkakorallit olivat edelleen yleisiä. Myöhäisdevonikauden joukkotuho koetteli enimmäkseen merieläimiä sekä erityisesti lämpimässä ja matalassa merivedessä eläneitä lajeja. Suurin vaikutus kohdistui riutanrakentajalajeihin, mutta myös esimerkiksi trilobiitit, ammoniitit, lonkerojalkaiset ja leuattomat kalat kärsivät paljon. Tuho oli luultavasti melko hidas kestäen noin kolme miljoonaa vuotta.
Kalasammakko Ichthyostega nousi maalle myöhäisellä devonikaudella. Sen arvellaan kehittyneen varsievä- tai keuhkokalaa muistuttaneesta kalasta. Hämähäkkieläimet ja satajalkaiset olivat valloittaneet jo maaperän ja siivettömät hyönteiset seurasivat perässä.
Devonikauden jako

Devonikausi jaetaan tavallisesti alempaan, keskiseen ja ylempään alakauteen kerrostumien perusteella. Alakausista käytetään nimityksiä varhais-, keski- ja myöhäisdevoni.
Ylädevoni : 385–359 miljoonaa vuotta sitten
Famenne-vaihe (375–359 miljoonaa vuotta sitten)
Frasne-vaihe (385–375 miljoonaa vuotta sitten)
Keskidevoni : 398–385 miljoonaa vuotta sitten
Givet-vaihe (392–385 miljoonaa vuotta sitten)
Eifel-vaihe (398–392 miljoonaa vuotta sitten)
Aladevoni : 416–398 miljoonaa vuotta sitten
Ems-vaihe (407–398 miljoonaa vuotta sitten)
Praha-vaihe (411–407 miljoonaa vuotta sitten)
Lochkov-vaihe (416–411 miljoonaa vuotta sitten)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Devonikausi Wikimedia Commonsissa
Maapallon geologinen historia
Maapallo noin 380 miljoonaa vuotta sitten keskidevonikaudella.
Taiteilijan näkemys devonikautisesta merestä.
Selkärankaiset nousivat maalle devonikaudella. Kuvassa Tiktaalik roseae, devonikautinen keuhkokala.
Dijkstran algoritmi

Dijkstran algoritmi selvittää lyhyimmän mahdollisen polun pisteiden a ja b välillä.
Dijkstran algoritmi on Edsger Dijkstran kehittämä, vuonna 1959 julkaistu algoritmi, joka etsii graafille lyhyimmän polun yhdestä pisteestä kaikkiin muihin pisteisiin. Algoritmi toimii suunnatuilla graafeilla, joiden särmien painot ovat ei-negatiivisia. Algoritmia käytetään muun muassa tietoliikenneverkkojen reitityksessä.
Algoritmin selitys

Algoritmi tarvitsee lähtötiedoiksi graafin  G ja lähtöpisteen  s. Funktiolla  w(u,v) kuvataan kahden pisteen  u ja  v välistä painoa mikäli viiva on olemassa. Graafista oletetaan että viivojen painot ovat ei-negatiivisia ( w(u,v)\geq 0).  V[G] kuvaa graafin kaikkien pisteiden joukkoa.
Algoritmi etsii lyhyimmän polun pisteestä  s kaikkiin muihin pisteisiin. Aluksi merkitään lyhin tunnettu polku pisteestä  s itseensä nollaksi, ja etäisyydet pisteestä  s muihin pisteisiin äärettömäksi. Tämän jälkeen käydään graafia läpi kierroksittain. Jokaisella kierroksella pyritään etsimään uusi polku pisteeseen  s joka on lyhyempi kuin jokin aikaisemmin tunnettu. Erityisesti jokaisella kierroksella aloitetaan tarkastelemaan jotain sellaista pistettä johon jo tunnetaan lyhin mahdollinen polku. Kun kyseisestä pisteestä aloitetaan uusi kierros, ei siitä pisteestä enää aloiteta millään myöhemmällä kierroksella. Ensimmäisellä kierroksella aloitetaan pisteestä  s, koska siihen tunnetaan triviaalisti lyhyin polku. Seuraavalla kierroksella aloitetaan pisteestä  u joka on pisteen  s lähin naapuri. Voidaan osoittaa että mikään kiertopolku ei tuota lyhyempää polkua pisteeseen  u, koska kaikki viivojen painot ovat ei-negatiivisia, ja jolla on käsittelemättömien pisteiden joukossa pienin polkupituus.
Pseudokoodi

Oheisessa algoritmissa u := Extract-Min(Q) etsii ja palauttaa sellaisen pisteen u pistejoukosta Q, jolla on pienin mahdollinen arvo d[u]. Piste u ei ole välttämättä yksikäsitteinen. Tämän lisäksi Extract-Min funktio poistaa pisteen u joukosta Q.
1   function Dijkstra(G, w, s)
2      for each vertex v in V[G]      // Alustetaan etäisyydet
3         do d[v] := infinity
4            previous[v] := undefined
5      d[s] := 0                      // Alkupisteen matka = 0
6      S := empty set                 // Käsiteltyjen pisteiden joukko
7      Q := set of all vertices       // Kaikki pisteet jonoon
8      while Q is not an empty set
9         do u := Extract-Min(Q)
10           S := S union {u}
11           for each edge (u,v) outgoing from u
12              do if d[v] > d[u] + w(u,v)
13                 then d[v] := d[u] + w(u,v)    // Lyhyempi reitti
14                      previous[v] := u
Jos algoritmin tuloksessa kiinnostaa vain lyhyin polku pisteiden s ja t välillä, voi rivillä 9 lopettaa etsinnän mikäli u = t.
Lyhyin polku pisteiden s ja t välillä määritetään seuraavalla koodilla. Koodi muodostaa jonon S pisteistä jotka muodostavat lyhimmän polun tarkasteltujen pisteiden välille.
1 S := empty sequence 
2 u := t
3 while defined u                                        
4    do insert u to the beginning of S
5       u := previous[u]
Laskennallinen vaativuus

Dijkstran algoritmin laskennallinen vaativuus riippuu sen toteutustekniikasta. Suorituskyvyn suhteen avainasemassa ovat funktio Extract-Min ja sijoitus d[v] := d[u] + w(u,v).
Mikäli Extract-Min funktio toteutetaan yksinkertaisella listan läpikäymisellä (vaativuus  O(V)) saadaan algoritmin kokonaisvaativuudeksi  O(V^{2}).
Algoritmi voidaan toteuttaa kekoa käyttäen siten että sen kokonaisvaativuudeksi saadaan  O((E+V)\;\log(V)). Vieläkin suorituskykyisempi toteutus saadaan käyttäen Fibonacci-kekoa jolloin vaativuudeksi saadaan  O(V\log(V)+E). Kummassakin tapauksessa kekoa täytyy päivittää aina kun tehdään sijoitus d[v] := d[u] + w(u,v).
Kirjallisuutta

Cormen, T. H.; Leiserson C. E.; & Rivest R. L. (1990) Introduction to Algorithms . MIT Press. ISBN 0-262-03141-8
Perusteos tietojenkäsittelyn algoritmeista. Tämän artikkelin pseudokoodi on alun perin mukailtu tästä kirjasta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ruohonen, Keijo: Graafiteoria (PDF) (Tampereen teknillisen yliopiston opintomoniste) math.tut.fi. 2013. Arkistoitu 30.12.2020.