stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksandra Fjodorovna (Charlotte)
Lapset

Pariskunnan ensimmäinen lapsi, tuleva keisari Aleksanteri II syntyi Moskovan Kremlissä vuonna 1818. Yhteensä he saivat kymmenen lasta, joista kolme kuoli jo pienenä:
Aleksandr Nikolajevitš Romanov, tuleva keisari Aleksanteri II (1818–1881), avioitui vuonna 1841 Hesse-Darmstadtin prinsessa Marien kanssa; toinen morganaattinen avioliitto ruhtinatar Jekaterina Dolgorukovan kanssa vuonna 1880; molemmista liitoista oli jälkeläisiä
Maria Nikolajevna Romanova (1819–1876), avioitui 1839 Leuchtenbergin 3. herttua Maximilianin kanssa (1817–1852); toinen morganaattinen avioliitto aiemman rakastajan kreivi Grigori Aleksandrovitš Stroganovin (1823–1878) kanssa solmittiin 1854 salaa Nikolai I:ltä; ensimmäisestä liitosta oli seitsemän lasta ja toisesta kaksi lasta. Maria Nikolajevna oli vahvatahtoinen ja vapaasti käyttäytyvä taidetta keräävä ja itsekin maalaava nainen, josta juoruttiin seurapiireissä.
Olga Nikolajevna Romanova (1822–1892), avioitui 1846 Württembergin kuningas Kaarle I:n kanssa, ei jälkeläisiä koska aviomies oli homoseksuaali eikä ollut kiinnostunut vaimostaan. Hän adoptoi veljensä Konstantinin tyttären Vera Konstantinovna Romanovan (1854–1912), joka avioitui vuonna 1874 Württenbergin herttuan Eugenen (1846–1877), Kaarle I:n kaukaisen sukulaisen kanssa. Heille syntyi kaksoistyttäret, joilla oli jälkeläisiä.
Aleksandra Nikolajevna Romanova (1825–1844), avioitui Hesse-Kasselin maakreivi Friedrichin kanssa, kuoli heikkokuntoisena synnytyksen jälkeen 19-vuotiaana, ei jälkeläisiä.
Konstantin Nikolajevitš Romanov (1827–1892), avioitui Saksi-Altenburgin prinsessa Aleksandran kanssa, heillä oli kuusi lasta. Heidän tyttärensä on Olga Konstantinovna Romanova.
Nikolai Nikolajevitš Romanov (1831–1891), avioitui Oldenburgin herttuatar Aleksandran kanssa, heillä oli kaksi poikaa.
Mihail Nikolajevitš Romanov (1832–1909), avioitui Badenin prinsessa Cäcilian kanssa, heillä oli seitsemän lasta.
Harrastukset ja persoona

Aleksandra Fjodorovna oli innokas lukija ja nautti musiikista. Hänen suosikkinsa venäläisistä kirjailijoista oli Mihail Lermontov. Hän oli ystävällinen ja piti yksityisyydestä ja yksinkertaisuudesta. Hän pukeutui tyylikkäästi, suosi vaaleita värejä sekä keräsi kauniita jalokiviä. Aleksandra rakasti tanssimista ja oli erityisen taitava masurkassa sekä nautti hovin juhlista aamunkoittoon asti.
Aleksandra Fjodorovna ei ollut ylimielinen eikä kevytmielinen, eikä vailla älykkyyttä ja hänellä oli erinomainen muisti. Hänen lukemistonsa oli melko laajaa, hänen teki päätelmiä miehistä varmasti, mutta ironisesti. Hän ei ollut aktiivisesti kiinnostunut politiikasta ja täytti roolinsa keisarinnapuolisona sen sijaan, että olisi toiminut omana itsenään julkisesti. Aleksandra Fjodorovna rakasti perhettään erittäin paljon. Dekabristikapinan iltana joulukuussa 1825 hänelle kehittyi kasvoihin tic-oire eli tahdosta riippumattomatonta nykimistä, koska hän pelkäsi että koko keisarillinen perhe aiottiin surmata. Kasvojen tic-ilmiötä esiintyi saksalais-venäläis-brittiläisessä kuningasperheessä yleisesti. Tämän kiusallisen oireen vuoksi kruunajaisia täytyi seuraavana vuonna lykätä useaan kertaan.
Suomen-vierailu

Nikolai I ja Aleksandra Fjodorovna saapuivat 10. kesäkuuta (J: 29. toukokuuta) 1833 vierailulle tutustumaan Suomen suuriruhtinaskunnan uuden pääkaupungin Helsingin keskustan rakennustöihin. Matka tehtiin ennen näkemättömällä kulkuvälineellä, höyrylaiva Ischoralla. Matkan muistoksi pystytettiin Helsingin Kauppatorille keisarinnan kunniaksi obeliski, Keisarinnankivi.
Leskikeisarinna

Keisari Nikolai kuoli yllättäen keuhkokuumeeseen 2. maaliskuuta 1855 Talvipalatsissa. Hän oli sairastunut influenssaan oltuaan katsastamassa Krimin sotaan lähteviä joukkojaan hyisessä talvisäässä ja poti 25. helmikuuta lähtien. Keisarinna eli vielä viitisen vuotta. Hänet nähtiin enää harvoin julkisuudessa, mutta hän osallistui poikansa Aleksanteri II:n loisteliaisiin kruunajaisiin Moskovassa vuonna 1856.
Aleksandra Fjodorovna vetäytyi Aleksanterin palatsiin Tsarskoje Seloon ja pysyi hyvissä väleissä edesmenneen aviomiehensä rakastajattaren Varvara Nelidovan kanssa, jonka hän nimitti henkilökohtaiseksi lukijakseen.
Leskikeisarinnan terveys muuttui vuosien myötä yhä hauraammaksi. Koska hän ei voinut viettää ankaria talvia Venäjällä, hän oleskeli pitkiä aikoja Sveitsissä, Nizzassa ja Roomassa. Hän kirjoitti syyskuussa 1859: "Minulla on ikävä isänmaatani ja moitin itseäni siitä, että käytin niin paljon rahaa aikana, jolloin Venäjä tarvitsee jokaista ruplaa. Mutta minä yskin ja eivätkä sairaat keuhkoni selviä ilman eteläistä ilmastoa."
Palattuaan ulkomaanmatkalta heinäkuussa 1860 hän ei enää tervehtynyt. Syksyllä 1860 hänen lääkärinsä sanoivat, että hän ei kestäisi talvea, ellei matkustaisi vielä etelään. Tietoisena vaarasta hän halusi jäädä Pietariin, jotta kuolisi Venäjän maaperällä. Kuolemaansa edeltävänä iltana hänen kuultiin sanovan: "Niki, minä tulen luoksesi."
Leskikeisarinna Aleksandra Fjodorovna kuoli 62-vuotiaana nukkuessaan 1. marraskuuta 1860 Tsarskoje Selossa sijaisevassa Aleksanterin palatsissa, joka oli ollut hänen asuinpaikkansa jo pitkään. Hänet on haudattu Pietari-Paavalin katedraaliin Pietarissa.
Aleksandran aikalaiset pitivät häntä hyvänä puolisona ja äitinä, joka ei koskaan sekaantunut politiikkaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksandra Fjodorovna (Charlotte) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Elisabet Aleksejevna | Venäjän keisarikunnan hallitsijan puoliso 1825–1855 | Seuraaja: Maria Aleksandrovna |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Puola 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Yle  Biografiasampo 
Muut:  RISM  SNAC 
Fredrik Vilhelm III:n ja kuningatar Luisan perhe, Heinrich Anton Dähling 1806. Prinsessa Charlotte nojaa äitiinsä, vasemmalla prinsessa Alexandra. Isän vieressä kruununprinssi Fredrik Vilhelm, sekä prinssit Vilhelm ja Carl.
Preussin prinsessa Charlotte 12-vuotiaana. Johann Heusinger, 1810.
Suuriruhtinatar Aleksandra Fjodorovna Romanova (Preussin prinsessa Charlotte) ja suuriruhtinas Nikolai Pavlovitš Romanov hääkuvassa 1817.
Preussin prinsessa Charlotte. Gerhard von Kügelgen, 1817
Aleksandra Fjodorovna ja kaksi vanhinta lasta Aleksandr ja Maria. George Dawe n. 1821
Keisarinna Aleksandra Fjodorovna ja tytär suuriruhtinatar Maria Nikolajevna Mustanmeren rannikolla, Pjotr Fjodorovits Sokolov 1829
Keisarinna Aleksandra Fjodorovna Romanova. Christina Robertson 1840-luku, skotlantilainen taidemaalari. Eremitaašin taidemuseo, Pietari
Tsaritsin Pavilion, Tsaarittaren paviljonki, Pietarhovi Olgin-tekojärven saari (1842-1844), arkkitehti Andrei Stackenschneider
Keisarinna Aleksandra Fjodorovna Romanova, Franz Krugerin muotokuva, 1836
Leskikeisarinna Aleksandra Fjodorovna. Franz  Xavier Winterhalter, maalattu Saksassa 1856. Eremitaašin taidemuseo, Pietari
Leskikeisarinna Aleksandra Fjodorovna kuolinvuonnaan 1860
Keisarinna Aleksandra Fjodorovnan makuuhuone Talvipalatsissa, Eduard Hau 1870
Keisarinna Aleksandra Fjodorovnan buduaari Talvipalatsissa, Eduard Hau 1871
Keisarinna Aleksandra Fjodorovnan Valkoinen salonki Talvipalatsissa, Eduard Hau 1860
Keisarinna Aleksandra Fjodorovnan kylpyhuone Talvipalatsissa, Eduard Hau 1870
Keisarinna Aleksandra Fjodorovnan suuri salonki Talvipalatsissa. Eduard Hau 1871
Käännös suomeksi
D-beat

| D-beat |
| --- | --- |
Alkuperä:  Hardcore punk   Anarcho-punk   NWOBHM
Alkuperämaa:  Englanti   Ruotsi
Kehittymisen ajankohta:  1980-luvun alulla
Tyypillisiä soittimia:  laulu, sähkökitara, basso, rummut
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  Crust punk   Thrashcore
D-beat (myös discore, mangel tai käng Ruotsissa) on 1980-luvun alulla syntynyt hardcore punkin alalaji, jonka isänä pidetään Discharge-yhtyettä, joka myös genren nimesi. Discharge oli ottanut paljon vaikutteita Motörheadilta, jolloin syntyi D-beat-musiikki. Kuitenkin ensimmäisenä D-beat-yhtyeenä pidetään The Varukers-nimistä yhtyettä. D-beatin vokaalista puolta on innoittanut erilaiset slooganit. D-beat on tunnettua lyhyistä sanoistaan, sillä D-beatissa keskitytään lähinnä soittamiseen. D-beat toimii läheisesti samankaltaisen crust punkin kanssa. Crust punk on D-beatia raskaampi ja monipuolisempi muoto. D-beat-yhtyeet ovat tyypillisesti sotaa vastaan, anarkistisia ja seuraavat kiihkeästi 1980-luvun anarcho-punk-yhtyeitä. D-beat kukoisti Ruotsissa ja siellä syntyi monia yhtyeitä, kuten Anti Cimex, Mob 47, Driller Killer ja Wolfbrigade. Totalitär, Avskum, Skitsystem ja Disfear olivat ruotsalaisia D-beat-yhtyeitä. Muita D-beat-yhtyeitä olivat muun muassa japanilainen Disclose, yhdysvaltalainen Crucifix ja Final Conflict, brasilialainen Ratos de Porão ja espanjalainen MG15.
Suomalainen toimittaja Jyrki "Spider" Hämäläinen on työskennellyt the Varukers yhtyeen dokumentin parissa, joka kattaa myös genren historiaa.
Ruotsalainen D-beat

Ensimmäinen ruotsalainen D-beat-kappale oli "Marquee", jonka oli soittanut tukholmalainen yhtye Rude Kids vuonna 1979. Anti Cimex levytti 7-raitaisen EPn Raped ass, joka oli yksi rajuimmista ja vihaisimmista hardcore-julkaisuista koskaan. Muita samankaltaisia yhtyeitä olivat Shitlickers, Moderat Likvidation, Mob 47 ja Asocial. Mob 47 sekoitti Dischargea ja amerikkalaista hardcorea keskenään. Monet näistä klassisista D-beat-yhtyeistä alkoivat harjoittaa enemmänkin crust punkia. Skandinavialaiset yhtyeet, kuten Driller Killer, Totalitär, Skitsystem, Wolfbrigade ja Disfear olivat tunnetuimpia D-beat-yhtyeitä.
Perimä

Thrash metal-yhtyeet, kuten Metallica, Anthrax ja Sepultura ottivat vaikutteita 1980-luvun D-beatista ja osa D-beat-yhtyeistä, kuten Discharge, taas otti vaikutteita thrash metallista. Kuitenkaan D-beat ei aina ollut samanlaista, toisin kuin vaikkapa amerikkalainen hardcore. Suosittu yhtye Rancid soitti myös hieman D-beatia. Heidän 2000-luvulla julkaistussa viidennessä albumissaan oli vivahteita D-beatista.
Yhtyeet saavuttivat tyylinsä 1980-luvun alulla soittaen Dischargen, skandinavialaisen ja japanilaisen hardcoren innoittamaa musiikkia. Useimmat näistä yhtyeistä kääntyivät myöhemmin crust punkiin, kuten Wolfbrigade ja Tragedy. Musiikista tuli synkempää ja melodisempaa, johon vaikuttivat yhtyeet Discharge ja Amebix.
↑  Tutek: News of the week – LOP vol. 3 (Varukers) Lost Data Productions. 09.09.2021. Lost Data Productions. Viitattu 09.03.2025. ENG
Where It All Begins

| Where It All Begins The Allman Brothers Band |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : tammikuu 1994, BR Ranch Studios, Jupiter, Florida
 Julkaistu: 3. toukokuuta 1994
 Formaatti: CD
 Tuottaja(t): Tom Dowd
 Tyylilaji: southern rock, blues, blues rock
 Kesto: 55.59
 Levy-yhtiö: Sony Music
The Allman Brothers Bandin muut julkaisut
| An Evening with the Allman Brothers Band: First Set 1992 | Where It All Begins 1994 | An Evening with the Allman Brothers Band: 2nd Set 1995 |
Where It All Begins on yhdysvaltalaisen rockyhtye The Allman Brothers Bandin levy vuodelta 1994.
Kappaleet

All Night Train – 4.04 (säv. Gregg Allman, Warren Haynes, Chuck Leavell)
Sailin' 'Cross the Devil's Sea – 4.57 (säv. Allman, Haynes, Allen Woody, Jack Pearson)
Back Where It All Begins – 9.12 (säv. Dickey Betts)
Soulshine – 6.44 (säv. Warren Haynes)
No One to Run with – 5.59 (säv. Dickey Betts, John Prestia)
Change My Way of Living – 6.15 (säv. Dickey Betts)
Mean Woman Blues – 5.01 (säv. Dickey Betts)
Everybody's Got a Mountain to Climb – 4.01 (säv. Dickey Betts)
What's Done Is Done – 4.09 (säv. Gregg Allman, Allen Woody)
Temptation Is a Gun – 5.37 (säv. Gregg Allman, Jonathan Cain, Neal Schon)
Kokoonpano

Gregg Allman – urut, laulu
Dickey Betts – soolokitara, laulu
Warren Haynes – soolokitara, laulu
Allen Woody – basso
Jaimoe – rummut, lyömäsoittimet
Butch Trucks – rummut
Marc Quinones – lyömäsoittimet
Arviot

Allmusic:
Aiheesta muualla

Where It All Begins discogs.com -sivustolla
Veiko-Vello Palm

| Veiko-Vello Palm |
| --- | --- |
 Palm vuonna 2022
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. toukokuuta 1971 (ikä 53)
Kansalaisuus:  Viro
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Viro
Palvelusvuodet:  1992-2024
Komentajuudet:  Viron divisioona Kaitseväen pääesikunta Viron 1. jalkaväkiprikaati
Taistelut ja sodat:  Afganistanin sota
Sotilasarvo:  Kenraalimajuri
Kunniamerkit:  Kotkaristin ritarikunta Viron puolustusvoimien kunniamerkki Viron puolustusministeriön kunniamerkki
Veiko-Vello Palm (s. 29. toukokuuta 1971) on entinen Viron puolustusvoimien kenraalimajuri.
Yksityiselämä ja koulutus

Palm on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta. Viron lisäksi hän puhuu englantia, venäjää ja suomea.
Hän kävi Tallinnan 21. koulua, josta hän valmistui vuonna 1989.
Yksityiselämä ja koulutus > Sotilaskoulutus

1992-1994 Viron maanpuolustusakatemia
1997-2005 Suomen maanpuolustuskorkeakoulu (maisterin tutkinto)
2007 NATO-koulu, taisteluvalmiuden arviointikurssi (CERVAL)
Sotilasura

Hän komensi 1. jalkaväkiprikaatia 30. heinäkuuta 2015 elokuuhun 2018 asti. Sen jälkeen hän toimi puolustusvoimien esikuntapäällikön, kenraalimajuri Martin Heremin sijaisena. Joulukuun 5. päivänä 2018 hänestä tuli puolustusvoimien esikuntapäällikkö Heremin siirryttyä puolustusvoimien ylipäälliköksi.
Palm palveli Afganistanissa 2007-2008 ja toimi 2018-2021 Viron pääesikunnan päällikkönä.
Palm toimi Viron asevoimien varakomentajana kesäkuusta 2021 ja tammikuussa 2023 hänet nimitettiin Viron divisioonan komentajaksi.
Palm ilmoitti maaliskuussa 2024 eroavansa asevoimista. Taustalla uskotaan olleen puolustusvoimien komentajan Martin Heremin ero kesken komentajakautensa ja hänen seuraajansa valinta. Puolustusvoimien komentajaksi valittiin virkaiältään nuorempi eversti Andrus Merilo, joka ohitti valinnassa yhdeksän kenraalia. Puolustusvoimien kakkosmies Palm haukuttiin ja nolattiin iltapäivälehti Õhtulehdessä nimettömiksi jääneiden asevoimien edustajien haastattelussa. Haastattelussa korkea-arvoinen virolaisupseeri sanoi, etteivät hänen joukkonsa seuraisi sotatilanteessa Palmin johtoa.
Kunniamerkit

Kotkaristin ritarikunta, helmikuu 2018
Viron puolustusvoimien ansioristi
Viron puolustusministeriön ansioristi
Maavoimien ansioristi, upseerin hopeatähti
Katariina de’ Medici

Ranskan kuningatar Catherine de’ Medici 36-vuotiaana n. 1555, François Clouet (attr.)
Katariina de’ Medici (ital. Caterina de’ Medici lausuttuna [kateˈriːna de ˈmɛːditʃi]; ransk. Catherine de Médicis lausuttuna [katʁin də medisis]); (13. huhtikuuta 1519 Firenze, Firenzen tasavalta – 5. tammikuuta 1589 Blois'n linna, Ranskan kuningaskunta) oli italialainen aatelisnainen, joka oli Ranskan kuningatar Henrik II:n puolisona vuosina 1547–1559 sekä toimi tämän sijaishallitsijana vuonna 1552. Hän toimi myös alaikäisen poikansa Kaarle IX:n sijaishallitsijana vuosina 1560–1574.
Hänen syntymänimensä oli Caterina Maria Romola di Lorenzo de’ Medici ja hän kuului kuuluisaan italialaiseen Medicien mahtisukuun. Catherine oli Ranskan kuninkaan puoliso sekä kolmen Ranskan kuninkaan äiti. Hänen toiseksi vanhimman poikansa Kaarle IX:n hallituskaudella järjestettiin Pärttylinyön verilöyly joukkomurha vuonna 1572.
Suku ja koulutus

Caterina de’ Medicin vanhemmat olivat Urbinon herttua Lorenzo de’ Medici nuorempi ja ranskalainen perijätär, Boulognen kreivitär Madeleine de la Tour d’Auvergne (1498–1519), joka oli Jean III de La Tourin (1467–1501) Auvergnen ja Lauraguaisin kreivin ja Bourbonin herttuatar Jeannen (1465–1511) nuorempi tytär. Caterina oli heidän ainoa lapsensa, jonka syntymästä iloittiin kuin hän olisi ollut poika. Lisäksi hänellä oli avioton velipuoli Alessandro de’ Medici, isän suhteesta mustan palvelijattaren kanssa, josta tuli myöhemmin ensimmäinen Firenzen herttua. Vanhempien avioliiton järjestivät Ranskan kuningas Frans I ja Lorenzon setä, Medici-sukuinen paavi Leo X. Pian Caterinan syntymän jälkeen tämä mahtisukujen välinen avioliitto loppui, sillä sekä Caterinan isä kuoli sairauteen (rutto tai kuppa) 26-vuotiaana viisi päivää vaimonsa jälkeen, äiti kuoli synnytyksen jälkeiseen infektioon (tai ruttoon) kaksi viikkoa tytön syntymän jälkeen.
Hänet kasvatettiin tiukasti ja korkeatasoisesti firenzeläisessä Santissima Annuziata delle Murate luostarissa vuosina 1526-1529, mikä oli hänen elämänsä onnellisimmat kolme vuotta ja keisari Kaarle V:n joukkojen tekemän Firenzen piirityksen ja valtauksen jälkeen vuonna 1530 roomalaisessa luostarissa.
Paavi Leo X:n serkku kardinaali Giulio de’ Medici valittiin paaviksi vuonna 1523 nimellä Klemens VII. Hänen sukulaistyttärenään ja Medicien suvun jäsenenä Caterina oli pienestä pitäen puheenaiheena eurooppalaisten kuninkaallisten avioliittoneuvotteluissa. Muun muassa Skotlannin kuningas Jaakko V kosi häntä lähettiläänsä välityksellä puolisokseen. Klemens VII:n onnistuikin järjestämään suojatilleen erinomaisen avioliiton.
Ranskan kuningatar

Vuonna 1547 dauphine Catherinesta tuli Ranskan kuningatar 28-vuotiaana, puoliso Henrik II:n noustua nousi valtaistuimelle isänsä kuoltua. Hänet kruunattiin Ranskan kuningattareksi Saint-Denis'n basilikassa 10. kesäkuuta 1549. Vuonna 1552 kuningatar Catherine toimi miehensä sijaishallitsijana tämän lähdettyä sotimaan Metziin, mutta hänen valtansa oli hyvin rajallinen, sillä rakastajatar Diane de Poitiers’lla oli edelleen suunnattomasti vaikutusvaltaa. Catherinen neuvokkuutta ja kaunopuheisuutta ylistettiin kun vuonna 1557 Saint-Quentinin taistelussa saavutettiin voitto espanjalaisista Picardiessa, mistä mahdollisesti johtui hänen Espanjaa kohtaan tuntemansa pelkonsa, mikä vaikutti hänen päätöksiinsä.
Taiteellista, energistä ja ekstroverttiä sekä hienovaraista, rohkeaa ja iloista Catherinea arvostettiin suuresti Frans I:n loistavassa hovissa, josta hän sai sekä poliittiset asenteensa että intohimonsa rakentamiseen. Chenonceaun linna oli keskeneräinen mestariteos hänen linnasuunnittelemistaan, joihin kuului myös Tuileries’n linna. Kun Henrik II kuoli 40-vuotiaana heinäkuussa 1559 vanhimman tyttären Élisabetin häitä juhlistamaan järjestetyissä turnajaisissa saamaansa vammaan, kuningatar Catherine antoi karkottaa Diane de Poitiers'n hovista. Hänen leskeytensä kesti kaiken kaikkiaan 30 vuotta.
Sijaishallitsija ja kuningataräiti > Pärttylinyön verilöyly 1572

Kysymys sodasta tai rauhasta Alankomaissa liittyi läheisesti pärttylinyön verilöylyyn Pariisissa 23.–24. elokuuta 1572. Tässä tilaisuudessa hugenottijohtaja, amiraali Gaspard de Colignyn henkeä vastaan tehdyn epäonnistuneen murhayrityksen jälkeen hän ja joukko hänen johtavia päälliköitään sekä useita tuhansia hugenotteja tapettiin.
Kuningatar Catherinea on perinteisesti syytetty joukkomurhan tapahtumista, joka on muokannut tulkintaa hänen myöhemmästä, mutta myös hänen aikaisemmasta politiikastaan. Tämä on johtanut myyttiin ilkeästä ja jumalattomasta italialaisesta kuningattaresta. Tähän on kaksi pääasiallista syytä. Ensinnäkin, jonkinasteisen epäröinnin ja epäjohdonmukaisuuden jälkeen kuningas Kaarle IX otti vastuun 26. elokuuta Pariisin parlamentissa antamallaan julistuksella, ja käsite ”kruunu” on otettu tarkoittamaan Catherinea. Toinen syy perinteiseen Catherinen syyttelemiseen ovat ajan poliittiset pamfletit ja tapahtuman historiankirjoituksen kiistanalainen luonne. On mahdotonta määrittää hugenottijohtaja Gaspard de Colignyyn kohdistuneen hyökkäyksen alkuperää, mutta hovin – kuningasperheen ja neuvoston – jäsenenä Catherine kuului niihin, jotka näyttävät antaneen luvan ei itse verilöylyyn vaan amiraalin ja tämän tärkeimpien seuraajien kuolemaan.
Viimeiset vuodet ja perintö

Pärttylinyön verilöylyn jälkeen Catherine oli enemmän huolissaan toiseksi nuorimman poikansa Anjoun herttua Henrin valinnasta Puolan valtaistuimelle toukokuussa 1573 kuin neljännen sisällissodan osapuolten syytteeseenpanosta. Poika Kaarle IX:n kuoltua vuotta myöhemmin hänestä tuli valtionhoitaja parlamentin tuella, kunnes Henrik III palasi Puolasta elokuussa vain kolme kuukautta kruunaamisensa jälkeen. Catherine asetti suuria toiveita suosikkipojalleen Henrikille Ranskan uudestisyntymisestä. Koska hän tiesi poikansa luonteen heikkouden ja altistumisen katolisten politiikkojen vaikutusvallalle, Catherine ei pyrkinyt hallitsemaan Henrikiä tai hallitsemaan tämän sijasta, vaan antoi tämän käyttää itseään hyväkseen ja korjasi jatkuvasti poikansa puutteita. Nuorimman poikansa Alençonin herttua François'n kuolemaan saakka vuonna 1584 suurin osa hänen huomiostaan oli omistettu Henrikin vaaralliseksi osoittautuneen kunnianhimon hillitsemiseen, mikä uhkasi saattaa Ranskan mukaan vihollisuuksiin Espanjaa vastaan.
Guise-suvun ja Espanjan välisen Joinvillen rauhansopimuksen joulukuu 1584 jälkeen Catherine, vaikka olikin jo vakavasti sairas, kohtasi Henrikin pyynnöstä uudelleen nämä kaksi uhkaavaa voimaa. Välttääkseen julkisen välirikon Ranskan kruunun ja Guise-suvun välillä, hänet velvoitettiin Nemoursin rauhansopimuksella heinäkuussa 1585 sitomaan kuningas sotaan hugenotteja vastaan. Epäonnistuttuaan Guise-suvun kanssa hallitsija kääntyi protestanttien johtaja, Navarran kuningas Henrikin puoleen, joka kruununperillisenä oli kiinnostunut valtaistuimen säilyttämisestä. Heinäkuussa 1586 Catherine teki vaivalloisen matkan tavatakseen hänet Saint-Bricessä lähellä Cognacia.
Leskikuningatar Catherine de' Medici kuoli 69-vuotiaana tammikuussa 1589 Blois'n linnassa todennäköisesti vesipöhöön. Hänen kuolemansa jälkeen poika Henrik III salamurhattiin elokuussa 1589, mihin päättyi Valois'n dynastian aika Ranskan valtaistuimella, koska Henrillä ei ollut jälkeläisiä tai enää elossa olevaa veljeä. Hänen viimeinen saavutuksensa oli pelastaa valtakunta juuri niin pitkäksi aikaa, jotta Henrik IV de Bourbonin kruununperimys varmistettiin, ja jonka avulla kuninkaan auktoriteetti palautettiin Ranskaan.
Hänen arkkunsa sijoitettiin ensin väliaikaisesti Blois’n linnan kappeliin, koska Pariisi oli kruunun vihollisten käsissä. Hänen jäännöksensä siirrätti tytärpuoli Angôulemen herttuatar Diana myöhemmin Saint-Denis’n basilikaan puoliso Henrik II:n viereen hautaholviin, josta väkijoukot vuonna 1793 heittivät ne ulos samaan kuoppaan muitten hallitsijoitten kanssa Ranskan vallankumouksen jälkeen.
Kirjallisuutta

Frieda, Leonie: Catherine de Medici. London: Phoenix, 2005. ISBN 0-75-382039-0.
Knecht, R. J.: Catherine de' Medici. London and New York: Longman, 1998. ISBN 0-582-08241-2.