Suur-Zimbabwe
Historia > Poliittinen taistelu ja modernit tutkimukset

Caton-Thompsonin jälkeen alueella tehtiin melko vähän kaivauksia. Merkittävintä olivat vuoden 1958 Roger Summersin ja Keith Robinsonin johtamat tutkimukset. Kaivauksien tarkoitus oli lähinnä varmistaa stratigrafisia jaksoja ja tehdä radiohiiliajoituksia. 1950–1970-lukujen kaivaukset kuitenkin varmistivat lopullisesti Suur-Zimbabwen afrikkalaisen alkuperän, ja niissä tehdyt löydökset ovat keskeisiä myös koko madzimbabwe-perinteen tutkimisessa. Arkeologit ovat 1960-luvun jälkeen keskittyneet rakenteiden arkeologisiin ja arkkitehtonisiin tulkintoihin.
Vaikka tutkijat alkoivat olla yksimielisiä Suur-Zimbabwen rakennuttajista, valkoihoiset siirtolaiset pitivät yllä edelleen myyttiä sen foinikialaisesta alkuperästä. Ajatus nousi esille varsinkin, kun Rhodesia julistautui itsenäiseksi 1965. Rhodesian Front -puolue valvoi 1965–1980 kaikkia julkaisuja ja pyrki estämään sen, ettei tieto Suur-Zimbabwen afrikkalaisesta alkuperästä leviäisi. Vuonna 1971 arkeologi Peter Garlake erosi muistomerkkien tarkistajan virasta, kun hallinto oli antanut salaisen määräyksen, jonka mukaan viralliset tahot eivät saaneet väittää Suur-Zimbabwea afrikkalaiseksi rakennelmaksi. Rhodesian valkoinen hallinto oli erityisen huolestunut siitä, että monumentti oli noussut maassa enemmistönä olleiden tummaihoisten kulttuurihistorialliseksi symboliksi. Kansallisliike näki Suur-Zimbabwen arvon, ja esimerkiksi poliittisia puolueita nimettiin sen mukaan.
Rhodesian sisällissodan aikana 1976–1980 suurin osa arkeologisista kohteista jätettiin hoitamatta. Maan itsenäistyessä vuonna 1980 sen nimeksi tuli Zimbabwe, ja uusi hallitus näki Suur-Zimbabwen kansallisen ylpeyden aiheena ja potentiaalisena turistikohteena. Se pysyi edelleen poliittisena välineenä, ja hallitus pyrki nostamaan afrikkalaista kansallistunnetta. Suur-Zimbabwesta löydetyt esineet muodostuivat kansallisiksi symboleiksi, ja ne päätyivät muun muassa rahoihin, postimerkkeihin ja maan lippuun.
Ensimmäisiä laajempia tulkintoja Suur-Zimbabwesta julkaisivat Peter Garlake ja Thomas Huffman, jotka ovat esitelleet ajatuksiaan 1970-luvulta lähtien. Garlaken ja Huffmanin tulkinnat eroavat joiltakin osin. He ovat erimielisiä erityisesti soikean rakennuksen käyttötarkoituksesta. Huffman on tutkinut eteläafrikkalaista vendakansaa, joilla on eräänlainen tyttöjen initaatiokoulu. Hänen mukaansa naiset käyttivät soikeaa rakennusta hallitsijaperheiden tyttäreiden kouluttamisessa ja rakennuksen arkkitehtoniset elementit olivat eräänlaisia symboleja: suuri kartionmuotoinen torni edusti vanhemman miehen asemaa ja pienempi torni sen vieressä naisen asemaa. Garlake puolestaan pitää soikeaa rakennusta kukkulalinnoituksen seuraajana hallitsijoiden asuinpaikkana. Kukkulalinnoituksesta olisi sen jälkeen tullut henkimaailmaan yhteydessä olleiden meedioiden koti.
Suur-Zimbabwessa ei ole 1970-luvun jälkeen tehty ainuttakaan yhtenäistä ja laajaa arkeologista tutkimusta. Tutkimukset ovat olleet yleensä yksittäisiä, ja tieteelliset kirjoitukset ovat yleensä keskittyneet vain alueen suojelun tutkimiseen. Monumentin suojelu on kuitenkin muuttunut kansainväliseksi, kun Unesco valitsi 1986 Suur-Zimbabwen maailmanperintöluetteloon. Vaikka tutkijat ovat nykyään yksimielisiä siitä, että rakennus on afrikkalaista alkuperää, vastakkaisiakin väitteitä esiintyy edelleen. Eteläafrikkalaisten lembojen perimästä löytyi 1990-luvulla mahdollisia juutalaisia vaikutteita. Muutamat tutkijat ovat katsoneet tämän tukevan teoriaa Suur-Zimbabwen seemiläisestä alkuperästä.