stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suuri Amerikan eläimistövaihto
Saarien kautta levinneet lajit

Etelä-Amerikkaan alkoi tulla lajeja jo myöhäisoligoseenilla noin 30 miljoonaa vuotta sitten eoseeni- ja oligoseenikausilla. Leviäminen onnistui saari kerrallaan muun muassa merellä ajelehtineiden ajopuiden mukana. Tällä tavoin siirtyi lähinnä pieniä jyrsijöitä. Nämä jyrsijät korvasivat Etelä-Amerikan aikaisempien pienien pussieläinten ekologisia lokeroita ja alkoivat kehittyä itsenäisesti uusiksi lajeiksi. Tällaisia lajeja ovat muun muassa chinchilla ja vesisika. Hieman myöhemmin eli noin 25 miljoonaa vuotta sitten Etelä-Amerikkaan saapuivat myös kädelliset. Näiden kaikkien lajien uskotaan tulleen Afrikasta. Ensimmäisiä Pohjois-Amerikasta tulleita eläimiä olivat tiettävästi puolikarhut, jotka saapuivat Etelä-Amerikkaan noin 7 miljoonaa vuotta sitten. Etelä-Amerikassa kehittyi itsenäisesti uusia puolikarhuihin kuuluneita lajeja, mutta ne katosivat myöhemmin. Puolikarhujen jälkeen Etelä-Amerikkaan saapuivat muun muassa pekarit ja haisunäädät.
Mannerta pitkin levinneet lajit

Panamankannasta pitkin alkoi levitä lajeja sekä pohjoiseen että etelään sen muodostuttua noin 3 miljoonaa vuotta sitten. Pohjois-Amerikasta tuli kasvinsyöjistä esimerkiksi kameleita, tapiireja, norsuja ja hevosia. Lihansyöjistä Etelä-Amerikkaan levisivät muun muassa sapelihammaskissat, koirat ja karhut. Etelä-Amerikasta pohjoiseen levisivät esimerkiksi maalaiskiaiset, glyptodontit, vyötiäiset ja nyt jo hävinneet notoungulata-lahkon lajeja. Lajienvaihdossa pohjoisesta etelään levittäytyneet lajit osoittautuivat menestyksekkäämiksi kuin etelästä pohjoiseen levittäytyvät. Etelästä pohjoiseen menestyksekkäästi siirtyneet lajit eivät eriytyneet paljoa eteläisistä kantamuodoistaan, kun taas pohjoisesta tulleet eriytyivät tehokkaasti. Monet eteläamerikkalaiset lajit hävisivät kun taas pohjoisamerikkalaisten lajien ei tiedetä hävinneen etelästä saapuneen kilpailun tuloksena. Eteläamerikkalaisten lajien tappio koski paljolti myös paikallisia istukkanisäkkäitä. Parhaiten Etelä-Amerikan lajeista pärjäsivät opossumit, vyötiäiset ja piikkisiat, jotka levisivät suureen osaan Pohjois-Amerikkaa, ja joita tavataan siellä vieläkin. Ainoat suuret etelästä pohjoiseen levinneet petoeläimet olivat hirmulinnut, muut Etelä-Amerikan suuret petoeläimet kuten Borhyaena ja Thylacosmilus hävisivät kilpailussa pohjoisesta tulleille pedoille.
Esimerkkejä levinneistä lajeista > Etelästä pohjoiseen levinneet

Teksasinkirjoahven
Virginianopossumi
Kolibrit
Tangarat
Tyrannit
Glyptodon †
Maalaiskiaiset †
Phorusrhacos †
Esimerkkejä levinneistä lajeista > Pohjoisesta etelään levinneet

Tapiirit
Hevoset
Saukot
Puuma
Smilodon †
Tylppäkuonokarhu †
Puolikarhut
Suzemka

| Suzemka (Суземка) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Brjanskin alue Venäjällä, alla taajaman sijainti alueella
 Suzemka
 Koordinaatit: 52.3158°N, 34.0805°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Brjanskin alue
Väkiluku (2010)  ():  9 125
Postinumero:  242190
Suuntanumero(t):  +7 48353
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suzemka (ven. Суземка) on kaupunkityyppinen taajama ja samannimisen piirin hallintokeskus Venäjän Brjanskin alueella, 134 kilometriä Brjanskista etelään. Taajamassa on rautatieasema, joka sijaitsee Brjanskista etelään Ukrainan Sumyn alueen Hutor-Mihailovskiin (Ху́тор-Миха́йловский) vievän radan varrella.  Aseman kautta kulkee esimerkiksi vilkas Moskovan ja Kiovan välinen junaliikenne. Vuonna 2010 tässä kaupunkikunnan muodostamassa taajamassa asui 9 125 ja koko Suzemkan piirissä 16 654 henkeä.
Taajamassa on toiminut juustola ja metsäalankombinaatti.
Koristeellinen puutalo Suzemkassa.
Asukasluvun kehitys

Oheinen taulukko kuvaa kaupunkimaisen taajaman väkiluvun kehitystä.
| Vuosi | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 | 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&&05465.&&&&005 465 | &&&&&&&&&&&06322.&&&&006 322 | &&&&&&&&&&&07664.&&&&007 664 | &&&&&&&&&&&09422.&&&&009 422 | &&&&&&&&&&&09712.&&&&009 712 | &&&&&&&&&&&09125.&&&&009 125 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suzemka Wikimedia Commonsissa
Suzemkan taajamaan ja piiriin keskittynyt sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (suzem.ru)
Suzemka. Tserkov Aleksandra Nevskogo (venäjäksi) (sobory.ru)
Suur-Pirkkala

Pirkkalan pitäjä 1636–1895. Vaaleanpunaisella  vuonna 1895 eronnut Ylöjärvi. Vuonna 1921 syntyivät Pohjois-Pirkkala (sinisellä) ja Etelä-Pirkkala (punaisella). Violetilla on merkitty jakamaton Messukylän ja Pirkkalan kylien jakokunta. Messukylä erosi Pirkkalasta 1636, mutta raja pitäjien välillä käytiin vasta isojaon yhteydessä 1758, jolloin alueen sai Messukylä.
Suur-Pirkkalan sijoittuminen Suomen kartalla.
Suur-Pirkkalalla tarkoitetaan entistä Ylä-Satakunnan pitäjää ja seurakuntaa. Se perustettiin 1200-luvun puolen välin tienoilla, jota ennen alue oli osa Sastamalan seurakuntaa. Ensimmäinen asiakirjamaininta Suur-Pirkkalan pitäjästä on kuitenkin vasta vuodelta 1374 (nimellä Birkala), mutta verotustietojen perusteella voidaan päätellä sen olleen olemassa jo ennen vuotta 1328. Vuoteen 1636 mennessä Suur-Pirkkala hajosi usean seurakunnan erottua siitä.
Kirkko

Pirkkalan ensimmäisen kirkkorakennuksen rakennusaikaa tai -paikkaa ei tunneta. Kirkkopitäjän perustamisen ajankohdaksi esitetään 1200-luvun puolta väliä tai loppupuolta. Yleinen käsitys on, että ensimmäinen pitäjänkirkko olisi sijainnut ns. Pirkkalan vanhan kirkon paikalla. Alueen tärkein asutuskeskus kuitenkin oli Pyhäjärven toisella puolella Nokianvirran rannalla, ja Vanhan kirkon paikan ympäristö oli 1200-luvulla rämeistä ja tulvien vaivaamaa.
Ns. Pirkkalan vanhan kirkon paikalle on rakennettu kirkko luultavasti 1540-luvulla, sillä seuraavassa kirkossa käytetyssä kellossa oli vuosiluku 1543. Todennäköisesti tätäkin ennen paikalla on ollut puukirkko. Ainoa mitä kirkon ulkomuodosta varmasti tiedetään on se, että siinä oli torni. 1540-luvulla rakennettu kirkko paloi perimätiedon mukaan vuonna 1645 ja uusi rakennettiin samalle paikalle 1647. Kuitenkin vielä 1700-luvulla paikkaa pidettiin kirkolle sopimattomana, kun pohdittiin uuden kirkon rakentamista. Uusi kirkko rakennettiin vuosina 1829–1838 Pyhäjärven pohjoispuolelle Viikinmäelle ja vanha, huonokuntoinen kirkko purettiin 1858. Pirkkalan pappila jäi kuitenkin järven eteläpuolelle, vanhan kirkon läheisyyteen. Seurakunnan jakautuessa viimeisen kerran 1921, uusi kirkko rakennettiin Pirkkalan vanhan kirkon paikalle.
Seurakunta

Alkuperäinen Pirkkalan emäseurakunta palveli laajaa aluetta, sillä se oli Satakunnan itäisin seurakunta, ja rajoittui siksi etelässä ja idässä Hämeeseen, sekä pohjoisessa asumattomaan Pohjanperän erämaahan. Laaja seurakunta kuitenkin hajosi pian, kun alueen muut merkittävät (Pirkkalan lisäksi) asutuskeskukset saivat omat kirkkonsa (Vesilahti–Lempäälä 1346, Kangasala 1366, Ruovesi 1571 ja Messukylä 1636) Jäljelle jäänyt Pirkkalan pitäjä oli vieläkin laaja-alainen (joskus käytetään nimeä Vanha Pirkkala erotuksena nykyisestä ”Tynkä-Pirkkalasta”). Siitä erotettiin vuonna 1895 Ylöjärvi, jonka jälkeen vuonna 1921 kunta jaettiin Etelä- ja Pohjois-Pirkkalaan (nykyiset Pirkkala ja Nokia sekä Tampereen länsiosa).
Huomioitavaa on, että Pyhäjärven eteläranta sai ensimmäisen kivikirkkonsa vasta vuonna 1921, vaikka Suur-Pirkkalan emäseurakunnasta erotetuilla alueilla on useita keskiaikaisia kivikirkkoja tai kivisakasteja (Lempäälä, Messukylä, Nokia, Vesilahti).
Kauppapaikka

Pohjanlahdelta Ylä-Satakuntaan nouseva vesireitti haarautuu Kokemäenjoen niskassa kolmeen suuntaan: etelässä Vesilahti-Lempäälä ja Häme, idässä Kangasala ja sen erämaa-alueet sekä pohjoisessa Näsijärven erämaa-alueet. Hypoteesien mukaan alueelle tarvittiin kauppapaikka, kun viikinkien idäntie sulkeutui 1000-luvulla ja kaupankäynti vilkastui Ylä-Satakunnassa. Tämän kauppapaikan oletetaan syntyneen Suur-Pirkkalan alueelle, mutta sen sijaintia ei varmasti tunneta, vaikka Voionmaa ja Jalmari Jaakkola sijoittavat sen Pirkkalan vanhan kirkon välittömässä läheisyydessä olevaan Pirkkalankylään. Muina vaihtoehtoina on esitetty Tohlopin rantaa tai Tammerkoskea (joko kosken itä- tai länsiranta), jonne Pirkkalan muutenkin runsas saksalais- ja skandinaavisperäinen paikan- ja talonnimistö voimakkaasti keskittyy. Horsma-ahon mukaan kauppapaikan sijainti tunnetaan varmuudella 1300-luvun puolessa välissä, jolloin se siirtyi Tohlopin rannalle.
Kauppapaikka > Pirkkalankylä

Pirkkalankylä oli Pyhäjärven eteläpuolisen Pirkkalan tärkein asutuskeskus. Varmaa Pirkkalankylän osalta on ainoastaan se, että aikaisemmin suhteellisen harvaanasutun alueen väestö kasvoi voimakkaasti ja nopeasti 1200-luvun alussa. Oliko syynä sitten kauppapaikka tai uuden kirkon sijainti on epävarmaa. Erään teorian mukaan alue oli hämäläisten muinaisuskossa ollut pyhä, joka rajoitti alueen väestön toimintaa Pyhäjärven etelärannalla. Tähän viittaa itse nimi Pyhäjärvi, kuten alueen monet hiisi- alkuiset paikannimet. Kristinuskon saapuessa alueelle tämä rajoittava tabu olisi sitten poistunut. Perimätiedon mukaan kirkon rakentamisen jälkeen alueella asunut Hiisi muutti järven pohjoispuolelle, jossa se ahdisteli erityisesti kirkkoonmatkaavia naisia.
Hiisinimet Pirkkalankylän välittömässä läheisyydessä osoittavat joka tapauksessa alueella olleen muinaisen palvontapaikan, jonka myös perimätieto vahvistaa. (Hiidenmäki, Hiidenlähde, Hiidenmaa, Hiidenlaidun ja ikivanha Hiidentie, lisäksi Tursiannotko, Pyhäjärvi ja Pyhäjoki) Ja koska tällaiset pitäjien yhteiset palvontapaikat, eli hiidet, toimivat kauppapaikkoina esihistoriallisella ajalla, voidaan Pirkkalankylää pitää mahdollisena kauppapaikkana. Myös tapa rakentaa kirkko vanhalla pakanalliselle palvontapaikalle mahdollistaa ensimmäisen kirkon sijainnin Pirkkalankylässä, vaikka asutuksen painopiste olikin järven pohjoispuolella.
Pirkkalan nimi

Nimen Pirkkala tai Birkala alkuperä on ongelmallinen. Asiasta on esitetty erilaisia teorioita: Pehr Adrian Gadd mainitsi 1750-luvulla ilmestyneessä kertomuksessaan Ylä-Satakunnan oloista, että Pirkkala olisi saanut nimensä sanasta bircka 'käydä kauppaa' tai pirkkalaisista, joilla Gaddin mukaan olisi ollut seudulla ensimmäinen oleskelupaikkansa. Henrik Gabriel Porthan esitti, että Pirkkala olisi ollut Mälarenin Björkön saarella sijainneen Birkan kauppiaiden perustama ruotsalainen siirtokunta. Jalmari Jaakkola esitti vuonna 1923 teoksessaan Pirkkalaisliikkeen synty, että Pirkkalan nimi tulisi pohjoiseen levinneestä länsieurooppalaisesta kaupankäyntijärjestelmästä (bjärköarätt, Bjärkön oikeus), jossa erikoisasemassa olleet kauppapaikat tunnettiin Pohjois-Euroopassa birkoina tai samantapaisilla nimillä. Lappalaisia Pohjois-Ruotsissa verottaneet pirkkamiehet eli pirkkalaiset olivat Jaakkolan käsityksen mukaan lähtöisin Pirkkalan pitäjästä: hän otaksui että verottajat nimettiin lähtöalueensa mukaan. Myöhemmässä vaiheessa pirkkalalaislähtöisiä verottajia olisi tämän teorian mukaan asettunut Perämeren alueen jokilaaksoihin pysyvästi asumaan.
Toisen teorian mukaan sekä pirkkamiehet että Pirkkala saivat toisistaan riippumatta nimensä suoraan birk-sanasta. Jouko Vahtola puolestaan katsoo, että pirkkamiesten ja Pirkkalan nimillä ei ole etymologista yhteyttä. Hänen mukaansa pirkkamiesten nimeen sisältyy "erioikeutta" tarkoittava sana. Pirkkamiehet olivat ryhmä, joka oli saanut 1200-luvun lopulla privilegion lappalaisten verottamiseen ja kaupankäyntiin Lapissa.. Vahtolan mukaan Peräpohjolan ja Norrbottenin pirkkamiehillä ei ole mitään erityistä yhteyttä muinaiseen Suur-Pirkkalaan, vaikka Pirkkalankin väki harjoitti eränkäyntiä kaukana kotoa. Pirkkalan nimestä Vahtola taas esittää, että se tulisi henkilönimestä Pirkka. Pirkka taas tulisi alasaksan nimistä Birck tai Bircke. Horsma-ahon mukaan tätä teoriaa eivät kuitenkaan tue Pirkkalan asutus- tai henkilönimet. Myös Seppo Suvanto pitää Birck-teoriaa kaukaa haettuna. Hän pitää teoriaa birk- tai bjärk-termistä oikeana. Tätä teoriaa eivät kielentutkijatkaan ole kumonneet. Suoraan ruotsalaisesta Birkan kaupungista Pirkkalan nimi ei kuitenkaan ole voinut tulla, sillä Birka menetti merkityksensä jo 900-luvulla.
Kaukovallan mukaan Pirkkalan nimi tulee pirkasta (pykäläpuu, jota käytettiin oikeusuhteiden selvittämiseen tai esimerkiksi velkakirjana).
Nykyinen maakunta Pirkanmaa on saanut nimensä vasta 1900-luvulla keksittynä.
Šventoji (Nerisin sivujoki)

| Šventoji |
| --- | --- |

Alkulähde:  Samanisjärvi
Laskupaikka:  Nerisjoki
Maat:   Liettua
Pituus:  246 km

Šventoji on Itä-Liettuassa virtaava Nerisjoen sivuhaara. Šventoji on 246 kilometrin mittaisena yksi pisimmistä kokonaan Liettuassa virtaavista joista. Joki yhtyy Nerisiin, joka on puolestaan Niemenjoen sivuhaara.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta  Šventoji (Nerisin sivuhaara) Wikimedia Commonsissa
Sursillin suku

Sursillin suku (lat. Genealogia Sursilliana) on vanha ja laaja suomalainen sukututkimus pohjalaisista suvuista, jotka polveutuvat 1500-luvulla eläneestä länsipohjalaisesta talonpojasta. Sursillin suku pitää sisällään sekä mies- että naislinjaiset jälkeläiset.
Sursillit

Sukuteoksen lähtökohtana on uumajalainen vauras talonpoika ja lautamies Erik Ångerman, jota kutsuttiin nimellä Sursill (hapansilli). Hänen puolisonsa lienee ollut Dordi-niminen henkilö. Ångerman eli 1500-luvun alkupuolella ja lienee kuollut noin 1550 ja on kantaisä laajalle jälkeläisverkostolle myös Suomessa.
Erik Sursillin lukuisista lapsista viisi hajautui nykyisen Suomen alueelle: Catharina, Magdalena, Östen, Carl ja Margareta. Heistä Östen Erikssonilla, joka toimi Uumajan voutina ja siirtyi myöhemmin mitä todennäköisimmin lastensa kanssa Suomeen, oli seitsemän tytärtä: Anna, Catharina, Christina, Margareta, Brita, Barbro ja Magdalena. Näistä seitsemästä tyttärestä alkavaa sukuhistoriaa kutsutaan esimerkiksi 1950-luvun painoksessa ”Seitsemän Sursill-sisaruksen sukuluetteloksi”.
Barbro Sursill avioitui Tukholmaan erääseen kauppiassukuun ja Margareta naitiin Laihialle. Muut tyttäret muuttivat myös Suomeen, ilmeisesti isänsä Östenin mukana, ja avioituivat pohjalaisiin pappis- ja virkamiessukuihin. Pohjalaisia sukujuuria selvittävän sukututkijan kannattaakin perehtyä huolella uusimpaan Sursill-sukuteoksen painokseen sekä siihen tehtyihin korjauksiin ja lisäyksiin etsiessään esivanhempia. Sursillin suku on erityisen tiheä esiintymältään Koillismaalla, missä Sursillin jälkeläiset saattavat muodostaa jopa valtaosan pitäjiensä asukkaista. Pohjanmaan rannikko aina Kaskisia myöten on Sursillien asuttamaa.
Genealogia Sursilliana käsittelee muun muassa seuraavia sukuja: Aejmelaeus, Alcenius, Cajanus, Calamnius, Castrén, Forbus, Frosterus, Lithovius, Mathesius, Nylander, Roos, Schroderus, Snellman, Stenbäck, Toppelius, Wacklin, Wegelius.
Kantaisästä viisi lasta aloittavat seuraavat sukuhaarat, joita voi seurata Genealogia Sursillianasta:
| suku- haara nro | kantavanhempi | jälkeläisten sukunimiä mm>  |
| --- | --- | --- |
| 1 | Catharina, k. Pietarsaari | Fordell, Westzynthius |
| 2 | Magdalena, kuolinpaikasta Suomessa ei varmuutta | Blackman, Salonius, Tawast, Tenalensis |
| 3 | Östen | Alstadius, Arctophilacius, Calamnius, Forbus, Gumse, Hoffrenius, Houru, Kalling, Laihelius, Lauraeus, Limingius, Lithovius, Mathesius, Paldanius, Pictorius, Siniluoto, Tysk, Wallenstierna, Walstenius, Wasaeus |
| 4 | Carl, k. Kokkola | Skepperus, Witting |
| 5 | Margareta, k. 1614 Kalajoki | Wernberg |

On arveltu, että nykypäivänä Sursillin sukuun kytkeytyviä suomalaisia saattaisi olla 30 000 – 500 000.
Teos Genealogia Sursilliana > Terserus

Genealogia Sursillianan alullepanija on Turun piispa Johannes Terserus (1605–1678). Toimiessaan piispana 1658–1678 hän teki tarkastusmatkan Pohjanmaan seurakuntiin 1660 ja kiinnitti huomiota alueen pappissukujen voimakkaasti vaikuttavaan sukulaisuusverkostoon. Asiasta kiinnostuneena Johannes Terserus aloitti muistiinpanojen keräämisen alueen seurakunnista ja kokosi yhteen Sursillien sukututkimuksen perustan 150 vuoden ajalta. Terseruksen muistiinpanoissa oli sukututkimukselle vallankumouksellinen ajatus, sillä hän merkitsi sukupuuhun myös tyttärien avioliitot, ei ainoastaan poikien.
Terseruksen jälkeen sukutietojen keräämistä jatkettiin Pohjanmaalla, eritoten Raahen ja Limingan seurakunnissa. Näissä suurissa seurakunnissa sukuluetteloista ilmenivät muun muassa sukujen alkuvaiheet; pappissukujen ensimmäisten pappien talonpoikaisten isien etu- ja sukunimet, heidän kantatalojensa nimet ja sijainnit. Näistä alkavat merkinnät jatkuivat kohti nykypäivää päivämäärin varustettuina. Lisäksi selostettiin henkilöiden yleisiä elämänvaiheita, avioliitot, lapset, hautakirjoitukset, sekä erikoiset tapahtumat.
Muistiinpanojen merkitystä lisää se, että useat vielä tuolloin käytössä olleet kirjalliset lähteet ovat vuosisatojen kuluessa tuhoutuneet tai kadonneet. Terseruksen haastattelemat henkilöt ovat kuolleet viimeistään isonvihan aikoihin.
Teos Genealogia Sursilliana > Kerätyt tiedot elävät omaa elämäänsä

Terseruksen aloittamaa työtä jatkoi erityisesti Raahe-Saloisten kirkkoherra Martinus Henrici Peitzius (1655–1726) ja hänen poikansa, Kempeleen pitäjänapulainen Gabriel Martini Peitzius (1681–1752). Erityisesti Gabriel Peitzius kunnostautui Terseruksen sikermän täydentäjänä, ja säilyneet käsikirjoitukset näyttävätkin perustuneen juuri nuoremman Peitziuksen muokkaamaan Sursillien sisarusparven sukukronikkaan. Gabrielin poika Kälviän kirkkoherra Martinus Gabrielis Peitzius (1716–1782) myi isänsä kuoltua tämän keruutyön tulokset Turun tuomiokapitulille, mutta ne tuhoutuivat Turun palossa 1827. Sekä Kansallisarkistossa että Kansalliskirjaston käsikirjoituskokoelmassa on säilynyt varhaiset kopiot Peitziuksen Sursillianasta. Turun tuomiokapitulin kirjediaareista käy ilmi kyseisen version levinneen jo Peitziuksen eläessä laajasti Pohjanmaalle. Peitziuksen työ noteerattiin jopa emämaassa Ruotsissa. Valtakunnanarkkivaari Anders Anton von Stiernman kirjoitti kaikkiin hiippakuntiin 1749 kirjeen, jossa tämä kehotti kirkkoherroja laatimaan piirroksia ja kuvauksia pitäjiensä muinaisjäännöksistä. Samaan aikaan sijoittuu myös Ruotsin antikviteettikollegion perustaminen. Eräässä yksityiskirjeessään von Stiernman kuvailee ihastellen Peitziuksen valtavaa antikviteettikokoelmaa sekä ”ukon” intoa sen piilotteluun lukkojen takana.
Tuomiokapituli siis osti Peitziuksen kokoelmat, joihin kuului myös 55-sivuinen Sursilliana-käsikirjoitus, vuonna 1753. Tuomiokapituli lähetti käsikirjoituksen Pyhäjoen seurakunnan rovastille Petter Niclas Mathesiukselle, jotta tämä täydentäisi sitä puuttuvilta osiltaan. Turun tuolloinen piispa, professori Karl Fredrik Mennander katsoi teoksen julkaisemisen aiheelliseksi, ja siksi tämä täydennyspyyntö. Mennanderin jälkeen vielä piispa Jakob Tengström ja professori ja ns. Suomen historian isä Henrik Gabriel Porthan myös suunnittelivat teoksen julkaisemista.
Kukaan näistä hyvistä aikojista ei kuitenkaan saanut aikaan painettua versiota. Turun herrojen suunnitellessa painatusta levisi käsikirjoitus useina versioina maan, eritoten Pohjanmaan seurakunnissa. Tämä käsikirjoituksen oma elämä, erityisesti Vaasan ja Oulun välisellä alueella, todennäköisesti pelasti sen nykypolville, sillä se ei tuhoutunut muiden käsikirjoitusten ja teosten mukana Turun palossa vuonna 1827.
Teos Genealogia Sursilliana > Alcenius

Turun herrojen painosuunnitelmien kanssa samanaikaisesti aloitti myös Kalajoen kappalainen Elias Robert Alcenius (1796–1875) Terseruksen aloittaman sukuhistorian täydentämisen ja käytti tässä apunaan Pohjanmaalla siihen tehtyjä lisäyksiä. Myös hänellä oli vakaana tarkoituksena saattaa teos painokuntoon.
Alceniuksen täydentämän teoksen henkilötiedot jatkuivat aina 1840-luvulle saakka. Näin osa kirjaan päässeistä henkilöistä oli elossa vielä 1900-luvun puolellakin. Jo ennestäänkin suureen sukupuuhun lisättiin 2 000 uutta sukunimeä, lähes 20 000 henkilöä, joista kertyi keskimäärin 11–13 uutta sukupolvea.
Alceniuksen kaksi vuosikymmentä kestäneen suurtyön myötä teoksen suuruudeksi tuli 366 painosivua, ja tekijä itse kustansi sen. Tappioita välttääkseen hän keräsi 412 ennakkotilaajaa, jotka olivat pääsääntöisesti Pohjanmaan pappeja ja virkamiehiä. Mutta myös muualta maasta samojen virkaryhmien jäsenet tilasivat kirjaa. Tilaajista on luettelo teoksen alussa. Kirjan painos lienee ollut noin 500. Sen säilyneet kappaleet ovat kirjaharvinaisuuksia ja omistajiensa suuria aarteita.
Koska Alceniuksen urakka oli suuri, niin esittelyssä hän päätyi henkilöiden elämänvaiheissa vain pääpiirteiseen kuvaamiseen. Sikäli kun on saatu selville, niin henkilöstä mainitaan tarkat henkilötiedot, tärkeimmät opinnot ja päätoimi sekä saadut arvonimet. Kirjan tekijällä oli realistinen käsitys mahdollisuuksistaan, sillä onhan vielä tänäänkin täydellisen sukututkimusteoksen aikaansaaminen mahdottomuus.
Teos Genealogia Sursilliana > 1900-luku

1900-luvulla sukututkimus harrastuksena yleistyi. Genealogia Sursilianasta otettiin kaksi uutta painosta, jotka suuresti poikkeavat toisistaan.
Ensiksi ehtivät Martti Wiljakkala (Wilander) ja Atte Kalajoki (Calamnius), jotka julkaisivat Alceniuksen julkaisun näköispainoksen 1959. Toimittajien osaksi tuli teoksen historian ja käytön selvittely.
Vuosikymmen myöhemmin Eero Kojonen sai Koneen Säätiön tukemana julkaistuksi toistaiseksi uusimman kirjallisen version Genealogia Sursillianasta (1971). Kirjan kirjoittaja otti käyttöön Alceniuksen menetelmän ja lisäsi siihen uusia sukuhaaroja. Lisäksi hän säilytti alkuperäisen sukutietojen merkitsemistavan.
Teoksen ilmestymisen jälkeen siihen julkaistiin Suomen Sukututkimusseuran Genos-aikakauskirjassa lisäyksiä ja korjauksia. Uusia löytöjä Sursillien jälkeläisistä on tehty jatkuvasti. Suomen sukututkimusseura on käynnistänyt vuonna 2010 uudelleen Sursillianan korjaushankkeen, jotta internetissä leviävien osittain vanhentuneiden ja virheellisten Sursill-tutkimusten korjaukset voitaisiin dokumentoituine lähteineen julkaista kootusti ja luotettavasti.
Kirjallisuutta

Alcenius, Elias Robert: Genealogia Sursilliana. Helsingfors: J. C. Frenckell, 1850
Alcenius, Elias Robert: Genealogia Sursilliana. [näköispainoksen toim. Martti Wiljakkala & Atte Kalajoki]. Oulu: Kustannusyhtiö Sursilliana, 1959
Sursillin suku = Genealogia Sursilliana. (täyd. ja toim. Eero Kojonen. Helsinki: Weilin + Göös, 1971
Nieminen, Johanna; Genealogia Sursillianan etunimistö 1600–1800-luvuilla : vertailuaineistona Jaakko Ilkan suvun etunimistö 1600- ja 1700-luvuilla. Turku, 1985
Häkkinen, Toivo Ernest: Sursill-suku : sukukirja : yhteiset juuret. Hyvinkää 2009 ISBN 978-952-92-3928-3
Kirjallisuutta > Artikkeleita

Wold Backman: Något om ståndscirkulationen inom den sursillska släkten. Genos 8. vsk. 1937, s. 6-13.
Georg Luther: Genealogia Sursilliana rediviva. Genos 42 (1971), s. 33–35.
Miettinen, Tiina: Kuka löysi Sursillien suvun? Genealogian alkuvaiheita Ruotsissa ja Suomessa. Genos 3/2010.
Miettinen, Tiina: Sursill-suvun alkupolvet Uumajassa ja Pohjanmaalla. Genos 1/2017, s. 2-19.
Aiheesta muualla

Sursill.net
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Philip Suuronen

Philip (Wilppu) Suuronen (26. maaliskuuta 1864 Kangasniemi – 21. toukokuuta 1909 Helsinki) oli suomalainen juristi, jonka elämäntyön kohteena olivat osuustoimintaliike ja eduskunta.
Kirjallinen tuotanto

Miten osuuskassa perustetaan ja hoidetaan: lisävihko, (toim. Hannes Gebhard, Viktor Fagerström, Philip Suuronen) 1904
Kansalaisen vaaliopas, 1906
Osuuskuntien toimitsijain vastuunalaisuudesta, 1908
Kaksitoista neuvoa osuuskaupan perustajille, 1909
Om sysslomännens i andelslagen ansvarighet, 1909
Kirjallinen tuotanto > Suomennokset

Gabriel Lagus: Kuvauksia Wiipurin historiasta, 1893
René Descartes: Metafyysillisiä mietelmiä, 1899.