stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siirtymäliike
Siirtymäliikkeen piirteitä

Siirtymäprojektien tarkoituksena on yleisesti ottaen lisätä tietoisuutta kestävästä elämisestä ja kehittää paikallista ekologista resilienssiä. Yhteisöt etsivät tapoja pienentää ekologista jalanjälkeään ja vähentää energian kulutusta sekä riippuvutta fossiilisten polttoaineiden varaan rakennetuista ruokahuoltojärjestelmistä. Ruoka onkin liikkeen keskeisimpiä toiminta-alueita. Tähän astiset aloitteet ovat koskeneet muun muassa siirtolapuutarhojen perustamista, teollisuusjätteiden kierrättämistä sekä hajonneiden esineiden korjaamista niiden korvaamisen sijasta. Liike pitää kirjaa aloitteista sivuillaan.
Vaikka eri siirtymäkaupunkien tavoitteet ovat samat, niiden hyödyntämät keinot tavoitteiden saavuttamiseksi vaihtelevat. Totnes on ottanut käyttöön oman valuuttansa (Totnesin punta), jota voi käyttää paikallisissa kaupoissa ja jonka tarkoituksena vähentää kaukaa tulevaa tuontia ja tukea paikallisia yrityksiä. Samaa ideaa on suunniteltu hyödynnettyäväksi lisäksi kolmessa walesilaisessa kaupungissa sekä yhdessä australialaisessa kaupungissa. Siirtymäkaupungit pyrkivät noudattamaan ns. energian alenemisen toimintasuunnitelmaa (Energy Descent Action Plan, EDAC), joka on vastaus öljyhuipun aiheuttamiin haasteisiin.
Keskeinen osa siirtymäliikkeen ideologiaa on ajatus siitä, että elämä ilman öljyä saattaisi olla paljon nautittavampaa ja tyydyttävämpää kuin elämä teollisuusyhteiskunnissa: "muuttamalla ajatusmaailmaamme voimme itse asiassa nähdä tulevan halvan öljyn jälkeisen maailman mahdollisuutena eikä uhkana, ja suunnitella tulevan vähähiilisen kauden menestyväksi, resilientiksi ja runsaaksi – paikaksi, jossa on paljon parempi elää kuin nykyisessä vieraannuttavassa kulutuskulttuurissa, joka rakentuu ahneudelle, sodalle ja ikuisen kasvun myytille."
Rob Hopkins katsoo siirtymäliikkeen nopeasti kasvaneen suosion perustuneen sen myönteiseen sävyyn. Liikkeen ideologiassa painotetaan, että paikallisuus, yhteisöllisyys ja ekologinen elämäntapa ovat parannuksia ihmisten elämään, eivät huononnuksia. Hopkinsin mukaan siirtymäliike "tuntuu enemmän juhlalta kuin protestimarssilta".
Julkaisuja

Hyväntekeväisyysjärjestö Transition Network, jonka tarkoituksena on "inspiroida, rohkaista, yhdistää, tukea ja valmentaa yhteisöjä niiden omaksuessa/sopeutuessa siirtymämalliin vastauksena ilmastonmuutokseen, öljyhuippuun ja talouden supistumiseen", on toimittanut useita julkaisuja. Ne on suunniteltu auttamaan yhteisöt käynnistymisensä eri vaiheiden yli.
Järjestön oma sivusto listaa seuraavat julkaisut:
The Transition Handbook: from oil dependency to local resilience – Rob Hopkins
The Transition Timeline: for a local, resilient future – Shaun Chamberlin
Local Food: how to make it happen in your community – Tamzin Pinkerton ja Rob Hopkins
Local Money: how to make it happen in your community – Peter North
Local Sustainable Homes: how to make them happen in your community – Chris Bird
Local Communities and Local Councils: working together to make things happen – Alexis Rowell
Hopkinsin Transition Handbook oli vuonna 2008 Ison-Britannian parlamentin jäsenten viidenneksi yleisin kesälukemisekseen valitsema kirja.
Stauntonin siirtymäkaupunki Virginiassa, Yhdysvalloissa julkaisee omaa verkkolehteään Transition Voice, jonka artikkeleita ilmestyy säännöllisesti myös EnergyBulletin-sivustolla.
Siirtymäliike Suomessa

Jupiter Cormier toi siirtymäliikkeen Suomeen vuonna 2009. Hämeenkyrö on listattuna Transition Network -sivustolla siirtymähankkeeksi maailmanlaajuisella järjestysnumerolla 180, mutta liike ei ole saanut kunnallista asemaa. Liikkeellä on ollut suomenkielinen sivusto.
Aiheesta muualla

Siirtymäliike.org (Arkistoitu – Internet Archive)
Siirtymäliike suomeksi Facebookissa
Transition Network
Transition United States (Arkistoitu – Internet Archive)
Saksankielisten maiden siirtymäliike
Transition Towns Netherlands, Transition Town Rotterdam
Rob Hopkinsin haastattelu (Arkistoitu – Internet Archive)
Transition Culture – Usein päivittyviä artikkeleita siirtymäliikkeestä
Transition Towns Maleny, Australia (Arkistoitu – Internet Archive)
Transition Towns New Zealand (Arkistoitu – Internet Archive)
Transition Town Totnes (Arkistoitu – Internet Archive)
LocalPower - Ison-Britannian siirtymäkaupunkien kartta
Öljyhuippu
Operaatio Ocean Shield

USS Farragut tuhoaa 31. maaliskuuta 2010 merirosvoaluksen.
Operaatio Ocean Shield oli YK:n pyynnöstä Naton johdossa suoritettu operaatio Intian valtamerellä Afrikan sarven läheisillä merialueilla, jossa suojattiin kauppa-aluksia merirosvoukselta. Operaatio käynnistyi 17. elokuuta 2009. Vuonna 2012 tapahtui neljä epäonnistunutta merirosvojen hyökkäystä. Tammikuussa 2013 alueella ei ollut enää hyökkäyksiä, lähestymisyrityksiä tai härintää. Operaatio lopetettiin 15. joulukuuta 2016 koska sille ei ollut enää tarvetta.
Operaation historia

Yhdistyneet kansakunnat pyysi vuonna 2008 Natoa turvaamaan Adeninlahdella, Afrikan sarven rannolla ja Intian valtameressä tapahtuvaa merenkulkua koska merirosvous häiritsi kansainvälisen humanitaarisen avun toimittamista Afrikkaan. Nato aloitti kaksi operaatiota: Allied Providerin ja Allied Protectorin.
Nato aloitti elokuussa 2009 operaatio Ocean Shieldin, joka perustui näihin kahteen operaatioon. Se teki yhteistyotä Euroopan unionin sekä muiden maiden kanssa kuten: Kiinan, Japanin ja Etelä-Korean. Operaatiossa pyrittiin estämään ja häiritsemään merirosvohyökkäyksiä sekä parantamaan alueen yleistä turvallisuustilannetta. Naton aluksilta suoritettiin esimerkiksi helikopterivalvontatehtäviä, joilla pyrittiin jäljittämään ja tunnistamaan alueella liikkuvia aluksia. Nato myös auttoi estämään ja häiritsemään kaappauksia ja aseellisia ryöstöjä. Yhdistyneiden Kansakuntien pyynnöstä Nato myös saattoi tarviketoimituksia AMISOM -joukoille (African Union Mission to Somalia) tuovia aluksia Mogadishun sataman sisääntuloreitille.
Myöhemmin, kun merirosvojen taktiikat muuttuivat, muutettiin myös taktiikkaa operaatiossa. Alettiin esimerkiksi tuhoamaan merirosvojen tukialuksia.
Operaatioon pysyvän ryhmän alukset 2009–2014

Vuosina 2009–2014 alueella Ocean Shield -operaatiossa oli kaksi ryhmää joiden vuoro kesti aina kuusi kuukautta kerrallaan: Standing NATO Maritime Group 1 (SNMG1) ja Standing NATO Maritime Group 2 (SNMG2).
Kommodori Aage Buur Jensen (Tanska)
KDM Absalon  Tanska (lippulaiva)
Francesco Mimbelli  Italia
Amiraali Eugenio Diaz del Rio (Espanja)
Cristóbal Colón  Espanja (lippulaiva)
TCG Gökçeada  Turkki
Hr. Ms. Evertsen  Alankomaat
Francesco Mimbelli  Italia
TCG Gelibolu  Turkki
HMNZS Te Mana  Uusi-Seelanti
Amiraali Henning Amundsen (Norja)
KNM Fridtjof Nansen  Norja (lippulaiva)
KDM Esbern Snare  Tanska
USS De Wert  Yhdysvallat
Hr. Ms. Van Speijk  Alankomaat
Hetman Sagaidachny  Ukraina
Amiraali Antonio Natale (Italia)
ITS San Marco  Italia (lippulaiva)
USS Halyburton  Yhdysvallat
KDM Iver Huitfeldt  Tanska
USS Nicholas  Yhdysvallat
Hr. Ms. Van Speijk  Alankomaat
TCG Gokova  Turkki
Kommandori Ben Bekkering (Alankomaat)
Hr. Ms.  Evertsen  Alankomaat (lippulaiva)
USS Taylor  Yhdysvallat
Hr. Ms. Bruinvis  Alankomaat (sukellusvene)
Amiraali Sinan Tosun (Turkki)
TCG Giresun  Turkki (lippulaiva)
KDM Absalon  Tanska
Grecale  Italia
RFA Fort Victoria  Yhdistynyt kuningaskunta
USS De Wert  Yhdysvallat
USS Carney  Yhdysvallat
Amiraali Gualtiero Mattesi (Italia)
Andrea Doria  Italia (lippulaiva)
USS Carney  Yhdysvallat
USS De Wert  Yhdysvallat
NRP D. Francisco De Almeida  Portugali
Kommandori Michiel Hijmans (Alankomaat)
Hr. Ms. De Ruyter  Alankomaat (lippulaiva)
KDM Esbern Snare  Tanska
TCG Gaziantep  Turkki
USS Laboon  Yhdysvallat
Kommandori Christian Rune (Tanska)
KDM Esbern Snare  Tanska (lippulaiva)
HMS Montrose  Yhdistynyt kuningaskunta
RFA Fort Victoria  Yhdistynyt kuningaskunta
USS Kauffman  Yhdysvallat
USS Laboon  Yhdysvallat
Bersagliere  Italia
Hr. Ms. Zeeleeuw  Alankomaat (sukellusvene)
12. maaliskuuta - 30. kesäkuuta: kommodori Steve Chick (Iso-Britannia)
HMS Chatham  Yhdistynyt kuningaskunta (lippulaiva)
HS Limnos  Kreikka
Scirocco  Italia
TCG Gelibolu  Turkki
USS Cole  Yhdysvallat
1. heinäkuuta – 6. elokuuta: kommodori Michiel Hijmans (Alankomaat)
Hr. Ms. De Zeven Provinciën  Alankomaat (lippulaiva)
TCG Gelibolu  Turkki
USS Cole  Yhdysvallat
Kommandori  Christian Rune (Tanska) (Jose Pereira de Cunha (Portugali) 25. tammikuuta 2010 alkaen).
NRP Álvares Cabral  Portugali (pois lähtevä lippulaiva)
KDM Absalon  Tanska (poislähtevän tilalle saapuva lippulaiva)
HMCS Fredericton  Kanada
USS Boone  Yhdysvallat
HMS Chatham  Yhdistynyt kuningaskunta
Kommandori Steve Chick (Iso-Britannia)
HS Navarinon  Kreikka
Libeccio  Italia
TCG Gediz  Turkki
HMS Cornwall  Yhdistynyt kuningaskunta
USS Donald Cook  Yhdysvallat
Lähde:
Aiheesta muualla

Operation Ocean Shield: mission success? Naval Technology.  31.3.2017. Viitattu 8.2.2020. (englanniksi)
"Ocean Shield" Achieved its Mission The Maritime Executive. Viitattu 8.2.2020. (englanniksi)
Bueger, Christian: NATO ends Operation Ocean Shields. International community thanks NATO for its contribution Lessonsfrompiracy.net.  21.12.2016. Viitattu 8.2.2020. (englanniksi)
NATO concludes successful counter-piracy mission Nato.  15.12.2016. Viitattu 8.2.2020. (englanniksi)
Tuulivoimalaitos

Noin 5 megawatin merituulivoimalaitos Belgian rannikolla vuonna 2008. Lähimmän voimalan malli on Windmills D4.
Tuulivoimalaitos eli tuulivoimala muuntaa tuulen liike-energiaa sähköenergiaksi. Tuulen etenevä liike muutetaan pyörivään akseliin kiinnitettyjen siivekkeiden eli tuuliturbiinin avulla pyörimisliikkeeksi, jolla pyöritetään akseliin kiinnitettyä sähkögeneraattoria. Akselin verkkainen pyörimisliike voidaan nopeuttaa vaihteiston avulla niin, että tuotetun sähkön vaihtojänniteen laatu tulee sopivaksi. Tuotettu sähkö johdetaan voimalasta taajuusmuuntajaan, jossa jännitteen taajuus tahdistetaan ja sen jännite nostetaan kantaverkkoon sopivaksi. Tuulivoimalaitoksia voidaan asentaa lähekkäin niin sanotuiksi tuulivoimapuistoiksi, joissa voi olla satojakin yksittäisiä tuulivoimaloita. Tuulivoimapuistoja löytyy sisämaassa, rannikolla ja merellä.
Pienet tuulivoimalaitokset voivat tuottaa sähköenergiaa yksityiseen käyttöön esimerkiksi lataamalla kesämökin akkuja. Keskisuuret tuulivoimalat voivat tuottaa energiaa paikalliseen käyttöön esimerkiksi kyläkunnalle tai yritykselle, mutta suotuisissa olosuhteissa sähköä voidaan myydä kantaverkon kautta sähkömarkkinoille. Suurimmat tuulivoimalat tuottavat energiaa vain myyntiin noudattaen sähkömarkkinoiden kysynnän ja tarjonnan tyydyttämiseen yhteisesti sovittuja sääntöjä.
Tuulivoimalla tuotetun sähköenergian määrä kasvaa koko ajan. Vuoteen 2019 mennessä oli rakennettu kapasiteetiltaan eli nimellisteholtaan noin 650 gigawattia tuulivoimaa, jota tuotti sadat tuhannet suuret tuulivoimalaitokset eri puolilla maailmaa. Suomessa tuulivoiman osuus sähköenergiasta oli 0,45 gigawattia vuonna 2013, 2,04 gigawattia vuonna 2017 ja 3,3 gigawattia vuonna 2021. Vuonna 2019 tuotettiin Suomessa tuulivoimalla lähes 6 000 terawattituntia sähköenergiaa, mikä oli 9 % Suomen sähköntuotannosta . Tuulivoima lisääntyi maailmalla vuonna 2019 noin 60 gigawattia ja koska kasvuvauhti jatkuu tulevina vuosina suurena, tulee tuulivoimasta tulevaisuudessa merkittävä energiamuoto.
Yleistä > Tuulivoima

Tuuli syntyy ilmakehässä auringon säteilyn lämmittäessä ilmaa eri alueilla epätasaisesti synnyttäen niillä lämpötila- ja paine-eroja. Lähinnä paine-erot pyrkivät tasoittumaan ja aiheuttavat ilmakehässä horisontaalisia ja vertikaalisia virtauksia. Virtauksien suuntaan vaikuttaa alueiden paine-erojen lisäksi maapallon pyöriminen. Maan- ja merenpinnan lähellä horisontaalinen virtaus koetaan tuulena, jota voidaan hyödyntää tuulivoimana.
Yleistä > Tuulivoimalaitoksien perustyypit

Tuulivoimalaitokset voidaan luokitella tuuliturbiinin (myös roottorin) tyypin mukaan pääasiassa vaaka-akselisiin (aksiaalisiin) ja pystyakselisiin (vertikaalisiin). Vaaka-akselisella tuuliturbiinilla on pyörimisakseli vaakasuorassa ja sen siivet pyörivät tuulen suunnassa akselin navan ympäri. Vaaka-akselisten voimaloiden tuuliturbiineja voidaan kutsua lyhenteellä HAWT (engl. horisontal-axis wind tubine). Ne vievät varsin paljon tilaa, niissä käytetään yleisesti kolmisiipistä tuuliturbiinia (siipeä kutsutaan myös lavaksi) ja tubiini on aina käännettävä kohti tuulta. Se on yleisin käytössä oleva tuulivoimaratkaisu. Pystyakelisella tuuliturbiinilla pyörimisakseli on pystysuorassa ja sen pystyasentoiset siivet pyörivät akselinsa ympäri. Pystyakselisten voimaloiden tuuliturbiineja voidaan kutsua lyhenteellä VAWT (engl. verical-axis wind tubine). Nämä voimalat ei vie kovin paljon tilaa eikä niitä tarvitse kääntää kohti tuulta. Ne ovat pienempiä, kuin vaaka-akseliset voimalat. On kehitetty muitakin tuuliturbiinityyppejä, jotka toimivat edellä kerrotusta poikkeavalla tavalla. Toinen tapa on jaotella tuulivoimalat maa- ja merituulivoimaloihin, sillä niiden rakenteet ovat hieman erilaiset. Kolmas tapa on jaotella ne vakionopeuksisiin ja muttuvanopeuksisiin tuulivoimaloihin.
Yleistä > Tuulivoimalaitoksen yleisrakenne

Tuulivoimalaitokset rakennetaan maalle tai merelle. Voimaloiden koon kasvaessa niiden tärkein ominaisuus on seisominen perustuksensa varassa. Perustuksen tulee olla riittävän massivinen, jottei korkea voimalaitos ala huojumaan. Merellä voimalat rakennetaan merenpohjaan valetun peurustuksen varaan. On myös kelluvia voimalaitoksia, mutta ne ovat pienempiä. Tuulen voima kasvaa korkeuden myötä, joten voimalaitokset kannattaa rakentaa korkeiksi. Pystyakselisia voimalaitoksia vaivaavat tuulen aiheuttaman vääntömomentin hallintavaikeudet ja tärinän aiheuttamat rasitukset sen rakenteisiin. Niiden pystyasentoa tuetaan monesti vaijereilla, mutta tästäkin huolimatta niiden koko on jäänyt pieneksi. Nykyiset vaaka-akseliset voimalat on voitu rakentaa yli 150 metriä korkeiksi niiden rakenteiden siitä kärsimättä. Vaaka-akselisten voimaloiden tuuliturbiinit pyörivät pystyasennossa, joten korkean voimalan torni voidaan rakentaa puolet lyhyemmäksi kuin pystyakselisella voimalalla. Tuuliturbiinin siivet ovat taidokkaita rakentaa ja niitä pitäisi voida kääntää eri asentoihin tuulen voimakkuuden muuttuessa. Pystyakselisten voimaloiden siivet ovat joko suoria tai kaarevia eikä niiden asentoa tarvitse tuulen voimakkuuden vuoksi kääntää. Pystyakselisen voimalan sähkögeneraattori ja muut tuotannonohjaukseen liittyvät laitteet voidaan sijoittaa maan pinnalle, kun taas vaaka-akselisten voimaloiden vastaavat laitteet sijoitetaan tornin huipulla sijaitsevaan konehuoneeseen. Sen sijaan sähköverkkoon kytkeminen tehdään kaikissa voimaloissa maan pinnalla sijaitsevassa yksikössä.
Yleistä > Sanastoa

huippukäyttöaika: se kuvitteellinen tuotantoaika, jolla voimalaitos tuottaisi vuotuisen energiansa käyttäen koko kapasiteettaiaan eli nimellisteoaan. Kapasiteettikerroin kuvaa saman asian prosentteina.
häiriöaika: se aika, jolloin voimalaitos on poissa käytöstä johtuen hollosta, vian korjauksesta, tms.
offshore, onshore: vastaavasti maatuulivoiman ja merituulivoiman määre
napakorkeus: korkeusero maasta tuuliturbiinin pyörimisakselille
naselli eli konehuone: tornin päässä sijaitseva huone, jossa pyörii voimalaitoksen aksli, generaattori ja johon kiinnittyy tuuliturbiini eli roottori
pyyhkäisykorkeus tai kokonaiskorkeus: korkeusero maasta tuuliturbiinin pyörivän siiven korkeimpaan kohtaan
tuulenottoalue: tuulivoimalaitoksen ympärillä oleva vaikutusalue, jossa tuulen nopeus on ympäristöään alempi. Alempi tuulennopeus johtuu ilmavirtauksen liike-energian vähenemisestä, kun tuulivoimalaitos hyödyntää sitä sähköenergian tuotannossa.
tuuliturbiini eli roottori: siivistä eli lavoista ja navasta muodostuva kokonaisuus, joka hyödyntää tuulen virtausta
tehokäyrä: kuvaaja, jossa tuotettu sähköteho (MW) esitetään tuulen nopeuden (m/s) funktiona
Perustukset

Perustusten tarkoituksena on sekä estää tuulivoimalaitosta uppoamasta maahan että estää sen kallistuminen ja samalla myös kaatuminen. Perustusta suunnitellessa huomioidaan voimalaitoksen ympäristö ja maaston rakenne. Perustus voidaan tarvittaessa paaluttaa, jos maaperä on pehmeää. Suurin vaikutus on kuitenkin perustuksen suurella massalla, josta vaaka-akselisen voimalan kokonaismassasta on 70 prosenttia maan alla. Tuulivoimalaitoksen perustus voi olla halkaisijaltaan 30-metrinen ja ulottua 3–4 metrin syvyyteen. Se on voitu valmistaa yli tuhannesta kuutiometristä raudoitettua betonia. Suomessa on vuonna 2022 toiminnassa olevissa tuulivoimaloissa käytetty yli miljoona kuutiometriä betonia ja yli 145 000 tonnia terästä. Pystyakselisen voimalan perustus ei tarvitse olla yhtä massiivinen, jos pystyakselia tuetaan eri suuntiin jännitetyillä vaijereilla eli haruksilla. Käytännössä vaijerit voivat olla suhteellisen ohuita, koska pystyakseliset voimalat ovat vaaka-akselisia merkittävästi pienempiä.
Torni tai masto

Pienet pystyakseliset tuulivoimalaitokset tarvitsevat lyhyen ja kapearakenteisen maston, jolla voimalan rakenteet tuetaan maahan ja jolla siipien tuottama momentti ohjataan tyvessä sijaitsevaan sähkögeneraattoriin. Suuret vaaka-akseliset tuulivoimalaitokset rakennetaan korkeiksi ja niiden pitkäsiipiset tuuliturbiinit vaativat vankan tornin, joka kestää tuulen aiheuttamat vääntömomentit ja kestää yläpuoliset raskaat rakenteet. Tornin pääasiallinen tehtävä on nostaa tuulitubiini mahdollisimman korkealle nopeamman tuulen ulottuville. Myös maaston muotojen aiheuttamat turbulenssit vähenevät korkeammalle noustessa.
Vaikka tuulivoimalaitoksen torni on korkea, tulee huoltohenkiläkunnan käyttää liikkumiseen tornin sisällä olevia tikkaita. Jos torni on putken sijasta ristikkorakenteinen, ovat tikkaat sään armoilla. Huoltotehtävät voivat vaatia laitteiden raskaiden osien vaihtamista eikä niitä voi kantaa mukanaan tikkaita ylös kiivetessä. Konehuoneen katolla on tätä varten huoltoluukku, josta konehuoneeseen voidaan toimittaa tarvikkeita nosturilla tai helikopterilla tuoden. Merellä toimivissa merituulivoimaloissa käytetään hankalassa merenkäynnissä usein helikopteria.
Konehuone eli naselli

Konehuone (myös naselli) erottuu vaaka-akselisessa voimalaitoksessa tornin yläpäässä sijaitsevana koppina, johon on kiinnitetty tuuliturbiini. Pystyakselisessa voimalassa konehuone on maassa tai maan alla. Konehuoneessa tuuliturbiinin hitaasti pyörittävän pääakselin pyörimisliike laakeroidaan kiinni konehuoneen jäykkään tukirakenteeseen. Pyörivän akselin liike johdetaan suoraan, tai vahdelaatikon välityksellä, sähkögeneraattorin akselille. Vaihdelaatikon tehtävänä on muuttaa pääakselin pyörimisnopeus sähkögeneraattorille sopivaan nopeuteen. Konehuoneen katolla tai maston huipulla sijaitsevat varoitusvalot lentoliikenteelle, tuulen nopuden mittarit eli anemometrit sekä tuulen suuntaa ilmaisevat tuuliviirit. Niiden antama tieto syötetään kontrolleriin, joka huolehtii tuulivoimalaitoksen automatiikasta. Automatiikan eräänä tehtävänä on kääntää vaaka-akselisen tuulivoimalaitoksen konehuone ja samalla sen tuuliturbiini kohti tuulta. Siihen käytetään tornissa olevaa kääntölaitteistoa. Automatiikka huolehtii usein myös kääntyväsiipisten voimaloiden siipien asennoista. Siipiä käännetään turbiinin nupissa sijaitsevilla kääntölaitteistoilla. Kun voimalaa huolletaan, eivät siivet saa pyöriä. Ne pysäytetään ensin sopivalla tavalla ja lopuksi pääakselilla kytketään seisontajarru päälle.
Sähkögeneraattori

Sähkögeneraattoreissa on kaksi pääkomponenttia: staattori, joka ei pyöri, ja roottori, jota vaihteistosta tuleva akseli pyörittää. Generaattoreina käytetään nykyään yleisesti joko epätahtigeneraattoria tai tahtigeneraattoria.
Epätahtigeneraattori on näistä yleisempi ja siitä käytetään myös nimityksiä induktiogeneraattori tai oikosulkugeneraattori. Sen etuja ovat edullisuus, yksinkertaisuus ja kestävyys. Huono puoli on se, että se tarvitsee reaktiivista magnetoimisvirtaa staattorin sähkömageetteihin, mikä saadaan aikaan kolmivaihevirralla. Ensiksi, reaktiivisen virran tehtävä on saattaa staattorissa pyörivä magneettikenttä samaksi roottorin pyörimistaajuuden kanssa.  Toiseksi, staattorin magneettikenttä tulee olla hieman epätahdissa roottorin pyörimisliikkeeseen nähden, jotta induktiolla syntyvä sähkövirta olisi suurin mahdollinen. Tästä syystä generaattorista käytetään epätahti-nimitystä. Sähköenergia siirtyy roottorille ainaostaan induktioperiaatetta käyttämällä, mistä tulee sen induktio-nimitys. Ja kolmanneksi, roottorin käämitys on toteutettu alumiinitangoilla, jotka on oikosuljettu molemmista päistään oikosulkurenkailla. Tästä juontaa generaattorin oikosulku-nimitys.
Tahtigeneraattori on mekaanisesti mutkikaampi ja se on kalliimpi rakentaa kuin epätahtigeneraattori. Sen etuna on kuitenkin se, ettei se tarvitse sähköverkosta otettavaa staattorin magnetoivaa syöttövirtaa vaan se on järjestetty toisella tavalla. Kestomagneettitahtigeneraattorissa (engl. permanent magnet synchronous generator, PMSG) roottorissa pyörivät kestomagneetit indusoivat staattorin käämeissä tuotettavaa sähkövirtaa. Tällä generaattorityypillä on hyvä hyötysuhde, mutta sen kestomagneetit ovat kalliita. Lisäksi kestomagneettien magnetismi ei säily kuumassa, joten sitä on koko ajan jäähdytettävä. Toinen ratkaisu on ollut käyttää liukurengastahtigeneraattoria (engl. wound rotor synchronous generator, WRSG). Staattorin magneettikenttä saadaan aikaiseksi samaan akseliin kiinitetyn pienemmän sähkögeneraattorin avulla. Sen tuottama vaihtosähkövirta ensin tasasuunnataan ja sitten johdetaan liukurenkaiden ja liukuharjojen välityksellä roottorin käämitykseen. Roottorin käämit magnetoituvat ja magneettikenttä seuraa staattorin pyörivää magneettikenttää samassa tahdissa ja samalla taajuudella.
Tuuliturbiini > Yleistä

Tuulivoiman historian aikana on pohdittu ja kokeiltu vaaka-akselisten tuuliturbiinien siipien eri lukumääriä. Yleinen käsitys on, ettei siipiä tule ainakaan olla parillinen lukumäärä, koska silloin jää kumpaankin puoliympyrän sektoriin saman verran siipiä. Tuuli puhaltaa maanpinnan tasolla korkealla nopeammin kuin matalalla. Kierroksen alaosassa kääntyvät siivet kohtaavat pienemmän tuulenpaineen kuin ylhäällä kääntyvät siivet. Kierroksen alaosaan sijoittuu tornivarjoksi kutsuttu ilmiö, jossa voimalan tornin aiheuttama tuuleen vastapainetta ja tuuli hidastuu. Kun siipi kääntyy tornin eteen, vähenee tuulen paine selvästi edellä kuvatuista kahdesta syystä johtuen. Kun turbiinissa on parillinen määrä siipiä, asettuu kaksi siipeä toistuvasti samanaikaisesti pystysuoraan asentoon, eli toinen siipi on ylhäällä kovassa tuulessa ja toinen alhaalla tornivarjossa. Tämä aiheuttaa turbiinin akselille epäsymmetrisen väännön, joka rasittaa akselin laakereita. Kysesitä vääntöä voidaan vähentää käyttämällä paritonta siipimäärää. Silloin ei pystysuorassa ole koskaan kahta siipeä. Kun alin siipi on tornivarjossa, on ylhäällä kaksi siipeä vinossa asennossa eivätkä ne ylety vielä aivan korkeimmalle. Siksi pariton siipimäärä on vakiinnuttanut asemaansa. Lisäksi pariton siipimäärä on vakiintunut kolmeen siipeen, vaikka useampi siipi parantaisi tuulivoiman hyötysuhdetta. Lisäsiipien määrä kasvattaa hyötysuhdetta kuitenkin vähemmän kuin mitä siipien lisäkustannukset kasvavat. Siivet ja niiden käyttökoneistot ovat tällä hetkellä kalliita valmistaa ja huoltaa, joten siipien lukumääräksi on vakiintunut kolme.
Tuuli aiheuttaa tuuliturbiinin siipiin vääntömomenttia, joka saa turbiinin pyörimään. Mitä suurempi on tuulen nopeus, sitä suuremmaksi kasvaa vääntömomentti ja pyörimisnopeus. Tämä siksi, että tuuliturbiinin siipiin muodostuu samanlainen nosto- ja vastusvoimailmiö kuin lentokoneen siivissä. Siiven eri puolille muodostuu nostavaa ja vastustavaa voimaa, joiden yhteisvaikutuksesta siipi nostaa lentokoneen ilmaan. Tuuliturbiinin tapauksessa siiven nosto ja vastusvoiman vaikutuksesta siipi kääntyy sivullepäin aiheuttaen akselia kiertävän vääntömomentin. Vaikutus on samalainen sekä vaaka-akselisilla että pystyakselisilla tuuliturbiineilla.