stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vilhelmiina (Alankomaat)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vilhelmiina Wikimedia Commonsissa
Kuningatar Wilhelmina juhlii. 40 vuotta Hollannin hallitsijana, Helsingin Sanomat, 30.08.1938, nro 232, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
'Pidän puoleni', Kuva, 31.08.1938, nro 18, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Vilhelm III | Alankomaiden hallitsija 1890–1948 | Seuraaja: Juliana |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Veikko Viisi

Veikko Viisi oli Suomen Kuvalehteen 1970-luvun alkupuolella kirjoittanut nimimerkki, joka kommentoi Suomen ulkopolitikkaa. Nimimerkin takana oli ainakin viisi Suomen ulkoasiainministeriön korkeaa virkamiestä.
Veikko Viiden kirjoitukset alkoivat ilmestyä Suomen Kuvalehdessä maaliskuussa 1972. Lehti mainosti ”Veikon” olevan hyvin perillä asioista ja tietävän etukäteen tulevistakin puheista ja teoista. Julkisuudessa nimimerkki yhdistettiin pian niin sanottuun ”tohtorikoplaan” tai ”everstijunttaan”, ulkoministeriötä johtaneiden korkeiden virkamiesten ryhmään. Arvaukset osuivat oikeaan, sillä nimimerkin taustaryhmään kuului ulkoasiainhallinnon korkeita virkamiehiä, kuten Max Jakobson, Risto Hyvärinen, Ilkka Pastinen, Keijo Korhonen ja Pasi Rutanen. Nimimerkkiä ”hallinnoi” Suomen Kuvalehden päätoimittaja Leo Tujunen, joka päätti kirjoitusten ilmestymisestä. Nimimerkki syntyi, kun Tujunen halusi Jakobsonin kirjoittavan vastauksen erääseen eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtajan Pekka Kuusen kirjoitukseen, ja nimet Kuusi ja Viisi muodostivat sanaleikin.
Veikko Viiden kirjoitukset sisälsivät niin tarkkoja tietoja, että niissä voitiin havaita yhtäläisyyksiä ulkoministeriön salaisten raporttien kanssa. Presidentti Urho Kekkonen päätteli Jakobsonin olevan Veikko Viiden takana, sillä yhdessä kirjoituksessa mainittiin asioita, joista Kekkonen oli keskustellut luottamuksellisesti vain Jakobsonin kanssa. Ulkoministeri Ahti Karjalainen ilmoitti maaliskuussa 1973 Jakobsonille, että ulkoministeriön virkamiehet eivät saaneet kirjoittaa ulkopolitiikasta ilman lupaa. Jakobson ilmoitti valtiojohdolle, että hän oli ollut alkujaan mukana nimimerkin taustaryhmässä, mutta lopettanut sillä kirjoittamisen jo ennen kuin kirjoituksista alkoi nousta suurempaa kohua. Presidentille helmikuussa 1973 lähettämässään kirjeessä Keijo Korhonen vakuutti, ettei hänellä ollut henkilökohtaisesti mitään tekemistä Veikko Viisi -nimimerkin kanssa.
Julkisuudessa Veikko Viiden kirjoituksiin tarttuivat erityisesti sosiaalidemokraatit, jotka halusivat haastaa ulkoministeriötä väitetysti johtaneen virkamiesklikin. SDP:n kansainvälisten asioiden sihteeri Paavo Lipponen kirjoitteli vuoden 1973 aikana useasti Veikko Viittä ja ”everstijunttaa” vastaan, ja epäili ulkoministeriön sanomalehtitoimiston olleen osallisena nimimerkin kirjoituksiin. Lipposen syytöksen mukaan ”Veikko Viisi antaa tällä tavoin epäviralliset ohjeet UM:n virkamiehille ohi poliittisen johdon hyväksymän koneiston”.
Suomen Kuvalehden uudeksi päätoimittajaksi syksyllä 1974 tullut Mikko Pohtola lopetti Veikko Viiden palstan, sillä hän halusi lehteen kirjoitettavan vain omalla nimellä.
Varis

| Varis |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidaee
Suku::  Varikset Corvus
Laji::  corone
Alalaji::  cornix
Kaksiosainen nimi
 Corvus corone  (Linnaeus, 1776) 
Synonyymit
 Corvus cornix 
Alalajit
 Corvus corone corone – nokivaris  Corvus corone cornix  Corvus corone (corone) orientalis  Corvus corone (cornix) capellanus  Corvus corone (cornix) sharpii  Corvus corone (cornix) khozaricus  Corvus corone (cornix) kaucasicus   Corvus corone (cornix) sardonius   Corvus corone (cornix) pallescens 
Katso myös
   Varis Wikispeciesissä   Varis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Varis (Corvus corone) on ihmisasutuksen lähellä viihtyvä lintu. On kahdenlaisia näkemyksiä siitä, onko nokivaris (alalajiksi tulkittuna Corvus corone corone) variksen musta muoto eli alalaji vai oma lajinsa. Suomen lintujen lajiluettelossa ei kuitenkaan toistaiseksi ole nokivarista.
Varikset kuten varislinnut yleensäkin ovat poikkeuksellisen älykkäitä eläimiä.
Tuntomerkit

Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Varis on helposti tunnistettava lintu. Variksen pituus on 44–51 cm.
Sen siipien kärkiväli on 84–100 cm ja paino 410–675 g.
Sen höyhenpeite on suurimmaksi osaksi tuhkanharmaa lukuun ottamatta kiiltävänmustaa päätä, kurkkua, nilkkaa, siipiä ja pyrstöä. Nokka ja jalat ovat mustat. Sukupuolet ovat samannäköiset. Variksen ääni on käheää ja kovaa raakuntaa.
Levinneisyys

Varis elää pohjoisessa Euraasiassa, Keski- ja Itä-Euroopassa ja Länsi-Aasiassa. Variksen levinneisyysalue rajautuu itä- ja länsisuunnassa nokivariksen levinneisyysalueeseen. Euroopassa raja kulkee Pohjois-Schleswigistä Lyypekinlahden kautta Elben keskijuoksulle ja jatkuu sitten Elbeä ja Moldauta pitkin Alpeille. Rajan pohjois-, itä- ja eteläpuolella elää tavallinen varis. Lisäksi varis elää Irlannissa ja Pohjois-Skotlannissa. Afrikassa varista esiintyy myös Egyptissä Niilin varrella.
Levinneisyysalueensa eteläosissa varis on paikkalintu, pohjoisosissa, kuten Suomessa, osittaismuuttaja. Varis on luultavasti elänyt luonnontilaisessa Suomessa vain järvien ja meren saaristoissa, ennen kuin se on ihmisen toimintaa hyödyntäen levinnyt koko maahan viljelmien ja asutuskeskusten liepeille.
Suomessa pesii 150 000–200 000 varisparia. Koko maailman kannaksi arvioidaan 42,9–224 miljoonaa yksilöä, joista 21–51 miljoonaa elää Euroopassa.
Varis kuuluu Suomessa rauhoittamattomiin lintuihin. Variksen pesimäaikaiset rauhoitusajat ovat Pohjois-Pohjanmaan, Kainuun ja Lapin maakuntien alueella 1.5.—31.7, Pohjois-Savon ja Pohjois-Karjalan maakuntien alueella 1.4.—31.7. ja muualla maassa 10.3.—31.7.
Elintavat > Ravinto

Varis on kaikkiruokainen. Se syö jätteitä, raatoja, viljaa ynnä muuta. Saaristossa se syö vesilintujen ja lokkien pesistä munia ja poikasia. Varis osaa rikkoa nilviäisten ja rapujen kuoret lentämällä ensin korkealle ja pudottamalla sitten ruoan kalliolle. Varis on oppinut hyödyntämään kaatopaikkoja ja etsimään tienvarsilta auton alle jääneitä eläimiä ja muuta syötävää.
Kaupunkiympäristössä elävillä variksilla esiintyy siipien kyynärsulkien kehityshäiriötä, ja niiden siipien kantokyky on heikentynyt tai pahimmassa tapauksessa ne ovat lentokyvyttömiä. Vioittuneet siivet ovat usein mustavalkoisen kirjavat. Häiriön uskotaan aiheutuvan yksipuolisesta ravinnosta, nimenomaan liiasta vaaleasta leivästä. Asiasta ei kuitenkaan ole varmoja todisteita.
Elintavat > Pesintä

Naaras rakentaa pesän kuivista oksista, maasta ja savesta havupuun tai harvoin lehtipuun latvaan. Ulkosaaristossa pesät sijaitsevat matalissa pensaissa tai katajissa, usein myös maassa. Pesämaljassa on pehmusteina esimerkiksi höyheniä, karvoja, kankaanpaloja. Varis tekee joka vuosi uuden pesän, ja vanhoja pesiä hyödyntävät muut lintulajit.
Varis munii huhti–toukokuussa. Eteläisessä Suomessa muninta voi alkaa jo maaliskuun lopussa. Munia on 3–6, keskimäärin 4,6, ja ne ovat vihreitä ja ruskeapilkkuisia. Yleensä vain naaras hautoo niitä 18–19 vuorokautta, ja koiras vahtii sillä aikaa pesän lähettyvillä. Poikaset kuoriutuvat eri päivinä. Molemmat emot ruokkivat poikasiaan venyvästä kurkkupussista oksentamallaan ravinnolla. Poikaset pysyvät pesässä 31–32 vuorokautta. Varikset ovat sukukypsiä kaksivuotiaina eli kolmantena kalenterivuonna syntymästään.
Varis voi toisinaan risteytyä nokivariksen kanssa niiden levinneisyysalueiden kohtaamisvyöhykkeellä.
Elintavat > Talvehtiminen

Suomessa sekä muuttavien että talvehtivien varisten osuus on suuri. Varikset muuttavat lokakuussa, mutta Itämeri ohjaa eri alueiden varikset eri muuttoreiteille ja talvehtimisalueille. Läntisen Suomen varikset muuttavat Ahvenanmaan kautta eteläiseen Ruotsiin, Tanskaan ja Pohjanmeren alueen maihin. Itäisen Suomen varikset taas ylittävät Suomenlahden ja vaeltavat Itämeren itäpuolta Puolaan ja Saksaan. Linnut palaavat samoja reittejä maalis–huhtikuussa.
Pesimäajan ulkopuolella varikset muodostavat suuria parvia, joissa voi olla kymmeniä, satoja tai jopa tuhat lintua. Nuoret ja ilman pesimäpiiriä jääneet varikset liikkuvat myös kesäisin parvissa. Talviparvet hakevat ruokaa kaatopaikoilta ja satamista ja hajaantuvat omakotitalojen ja maatilojen tunkioille. Ihmisen tarjoamien ravinnonlähteiden ansiosta varis voi talvehtia Suomessa.
Elintavat > Muu käyttäytyminen

Varikset lentävät aamuhämärissä vakituiseen kokoontumispaikkaansa, esimerkiksi jonkin rakennuksen katolle tai korkeaan puuhun. Sieltä ne hajaantuvat etsimään syötävää. Ne kuljeskelevat vähän aikaa lajitoverinsa kanssa sellaisen tavatessaan. Muutaman yksilön varisparvet ovat tavallinen näky Suomen kaupungeissa. Yleensä ne ruokailevat yhdessä ja lähtevät sen jälkeen omille teilleen. Keskipäivällä varikset lepäilevät tuuhean puun oksien kätköissä. Iltapäivän ne kiertelevät taas ravinnonhaussa, kunnes illan tullen hakeutuvat tavanomaiseen yöpymispaikkaansa johonkin kuusikkoon tai männikköön, kaupungeissa myös puistojen lehtipuihin. Variksia saattaa kokoontua samaan paikkaan laajalta alueelta.
Varis on luonteeltaan utelias ja kekseliäs lintu. Se on lähes yhtä oppimiskykyinen kuin korppi. Suomessa varisten on havaittu osaavan vetää kalastajien avantoihin jättämiä siimoja ylös ja poimia niistä kalat. Se on todella älykäs lintu, ja varis voi oppia ymmärtämään jopa nollan käsitteen muiden matemaattisten taitojen ohella.
Varis myös tarkkailee ympäristöään tiiviisti. Varikset alkavat rääkyä petolinnun nähtyään ja hätyyttävät sitä niin kovasti, että ihmisenkin pitäisi huomata jotakin yllättävää tapahtuneen. Variksia saalistavat kettu, näätä, muutto- ja kanahaukka ja huuhkaja, mutta ne eivät uhkaa lajia sen pitkäikäisyyden ja hedelmällisyyden ansiosta.
Rengastuksissa on havaittu 17 vuoden ikäiseksi elänyt varis.
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Varis (Corvus corone cornix)
Yle Oppiminen: Varikset
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25405  Wikispecies: Corvus cornix  ADW: Corvus_corone_cornix  Avibase: F13D8350  BioLib: 44406  BirdLife: 22732283  BOW: hoocro1  BTO: bob15673  CoL: YNHH  eBird: hoocro1  EPPO: CORVCX  EUNIS: 101059  EURING: 15673  Fauna Europaea: 97144  Fauna Europaea (new): eff5b4e3-6117-4048-9552-66fc155a555d  GBIF: 2482515  iNaturalist: 144757  IRMNG: 10582519  ITIS: 179740  NBN: NHMSYS0000530314  NCBI: 181096  Observation.org: 67  Open Tree of Life: 597020  TSA: 4865  WoRMS: 567860  Xeno-canto: Corvus-cornix  ZooBank: C5A3A0D3-9B50-44B1-BB90-326FC234B05B  Laji.fi: MX.37166 
Varis etsimässä ravintoa puhkaisemastaan jätesäkistä.
Varis
Lentävä varis.
Clamator glandarius + Corvus cornix
Vasa-museo

Vasa-museon pohjoisenpuoleinen julkisivu, 2008
Vasa-museo (ruots. Vasamuseet) on merihistoriallinen museo eteläisen Djurgårdenin (ruots. Södra Djurgården) alueella Galärvarvetissa Tukholmassa. Museo on rakennettu historiallisen Vasa-laivan ympärille, joka upposi Tukholman edustalle vuonna 1628 ja nostettiin merenpohjasta vuonna 1961. Museo kuuluu Ruotsin valtion merimuseoihin (ruots. Statens maritima museer).
Kuninkaallinen laiva ja museoalus

Vasa-museossa on näytteillä 1600-luvulta peräisin oleva Kuninkaallinen laiva Vasa, joka päätettiin pelastaa vuonna 1961. Meriteknikko Anders Franzén oli samana vuonna löytänyt hylyn ja kampanjoinut pitkään sen pelastamiseksi. Alussa Vasa oli esillä Wasavarvet-nimisessä tilapäisrakennuksessa hieman nykyistä museorakennusta kauempana Djurgårdenin eteläpuolella.
Museon ulkopuolella on satama, jossa on neljä museoalusta Jagarpiren-nimisessä laiturissa. Laiturissa ovat kiinni seuraavat alukset:
majakkalaiva Finngrundet, joka poistui käytöstä vuonna 1969
torpedovene HMS Spica (T121), joka tuli satamaan vuonna 2002
jäänmurtaja Sankt Erik, joka on ollut laiturissa vuodesta 1980 lähtien
meripelastusalus Bernhard Ingelsson, joka on kuulunut museolle vuodesta 1996 lähtien.
Wasavarvet-telakka

Tilaa, jossa Vasamuseo toimi aikaisemmin, kutsuttiin nimellä ”Wasavarvet”. Se toimi museon tilapäisrakennuksena Liljevalchin taidehallin läheisyydessä, noin 300 metriä etelään nykyisestä museorakennuksesta. Vasan lopullista sijoituspaikkaa ruvettiin suunnittelemaan vuonna 1959 eli kaksi vuotta ennen laivan lopullista pelastamista. Rakennuksen arkkitehtina toimi ruotsalainen Hans Åkerblad, ja se valmistui vuonna 1961. Museon käyttöön rakennettiin kaksi yhtä matalaa rakennusta, jotka sisälsivät tilat sekä näyttelyille että henkilökunnalle. Saltsjö-järveen sijoitettiin poikittainen ponttoni, jonka päälle rakennettiin suojus Vasaa varten.
Wasavarvet-rakennus rakennettiin lasista ja betonista. Ulkoseinissä käytettiin sinisenä välkehtivää alumiiniaaltolevyä. Rakennuksen kattoa kannattelivat betonielementtipalkit, ja katossa oli aukko, josta valo pääsi valaisemaan sisätiloja. Myös rakennuksen julkisivuissa oli aukkoja päivänvalon sisäänpääsyä varten. Selvästi kaarevaa kattoa oli korotettava muutaman kerran sitä mukaa, kun laivaa koottiin. Ilman katon korottamista laiva ei olisi korkeutensa puolesta mahtunut rakennukseen.
Kahtena ensimmäisenä vuonna laivassa ei vielä ollut mastoa eikä kantta. Lisäksi laivaa ympäröi säilöntäainesumu, jonka hengittämistä museovierailijat eivät voineet välttää. Tilapäisrakennus purettiin vuoden 1988 lopussa Vasan purjehdittua viimeisen kerran nykyiseen sijoituspaikkaansa.
Wasavarvetin paikalle avattiin vuonna 1991 Aquaria-vesimuseo ja Alkärrshallenin raitiovaunuvarikko. Jotkin osat Wasavarvet-rakennuksesta ovat kuitenkin yhä samalla paikalla.
Vasa-museo

Nykyinen museorakennus syntyi vuonna 1981 järjestetyn pohjoismaisen arkkitehtikilpailun tuloksena. Kilpailun voitti ruotsalainen arkkitehtitoimisto Månsson & Dahlbäck Arkitektkontor, ja museo rakennettiin sen suunnitelmien mukaan vuosina 1986–1990. Museon rakennusurakoitsijana toimi rakennusyhtiö NCC. Kuningas Kaarle XVI Kustaa vihki museon käyttöön 15. heinäkuuta 1990. Museolle myönnettiin samana vuonna ruotsalainen arkkitehtuuripalkinto, Kasper Salin -palkinto.
Museorakennus sijaitsee vuonna 1878 rakennetun Tukholman sotasataman kuivatelakka-alueen paikalla. Ennen rakennustöiden alkamista rakennuksen sijaintia arvosteltiin. Arvostelijoiden joukossa oli muun muassa kansanedustaja Henrik S. Järrel. Hän oli sitä mieltä, ettei rantaviivaa saisi katkaista ja että museo häiritsisi Galärvarvetin hautausmaan rauhaa. Siksi olisi parempi, jos museo rakennettaisiin Beckholmenin saarelle lähelle Tukholman keskustaa. Museorakennuksen valmistumisen jälkeen arvostelu kuitenkin loppui, ja Vasa-museosta on pitkine katon läpi työntyvine mastoineen tullut osa Tukholman kaupunkikuvaa. Rakennuksesta pilkistävän korkeimman maston pituus on yhtä suuri kuin Vasan isomaston pituus olisi ollut, sillä se ulottuu kölistä mitattuna 52,5 metrin korkeuteen.
Ulkoa katsottuna rakennus on sekoitus eri suuntiin lähtevistä erivärisistä puupaneeleista. Paneelit ovat faluninpunaisia, mustia, sinisiä ja keltaisia. Museon kuparipellistä valmistettu katto puolestaan koostuu monenkorkuisista ja -suuntaisista pulpettikatoista. Sisäänkäynnin ylle ulottuva teräväkärkinen betonirakennelma on rakennettu muistuttamaan aluksen keulaa.
Luonnonmateriaalien käyttö jatkuu rakennuksen sisäpuolella. Esimerkiksi lattialankut koostuvat suovatusta puulattiasta. Rakennuksen ulkopintojen värimaailma jatkuu sisätiloissa, sillä puupaneelit ja osa betonista on maalattu samoilla sävyillä. Vain suuret betoniset seinäpinnat ja katto on jätetty käsittelemättä. Museon sisätilan valaistus on himmeä, joten vie jonkin aikaa, ennen kuin silmä tottuu hämäryyteen. Museossa on kuusi kerrosta, joista vierailijat voivat ihastella Vasaa. Näyttelytilan sisäpuolinen korkeus on 34 metriä, mikä on mahdollistanut aluksen pystyssä olevan purjevälineistön eli takilan asettamisen oikeaan asentoon. Lisäksi museorakennuksessa on palveluita sekä kävijöille että henkilökunnalle: esimerkiksi lahjatavarakauppa, kahvila, ravintola ja luentosali. Museorakennuksen kokonaispinta-ala on yhteensä 12 700 m².
Kävijämäärät

Vasa-museo on yksi Tukholman suosituimmista matkailukohteista. Vuonna 2008 museossa kävi yli 1 140 000 henkeä. 26. huhtikuuta 2008 rikkoutui 15 miljoonan kävijän raja, ja vuoden 2001 kävijämäärä oli yli 1,2 miljoonaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Virallinen sivusto (suomeksi)
Tukholman virallinen matkailuopas
Statens maritima museer (ruotsiksi)
Valtion merimuseot (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Kuva laivan sisätiloista vuodelta 1965.
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Vatikaaniin liittyvät salaliittoteoriat

Vatikaaniin liittyvät salaliittoteoriat ovat Vatikaaniin ja paaveihin liittyviä salaliittoteorioita.
Giuseppe Siri ja salaliittoteoriat

Genovan arkkipiispa Giuseppe Siri oli vahvoilla vuoden 1958 konklaavissa eli uuden paavin valinnassa. Konklaavin ensimmäisen päivän illalla Sikstuksen kappelista näytti tulevan valkoista savua, mikä on perinteinen merkki siitä että uusi paavi oli valittu. Mitään ilmoitusta ei kuitenkaan tullut ja puolentoista tunnin jälkeen tulikin mustaa savua. On väitetty, että Siri olisi tullut valituksi ja ottanut nimen Gregorius XVII, mutta pakotettu luopumaan valinnasta.
Johannes XXIII ja salaliittoteoriat

Joidenkin salaliittoteoreetikkojen mukaan Johannes XXIII oli ennen paaviksi tuloaan liittynyt ruusuristiläisiin vapaamuurareihin ja täten hylännyt kristillisen uskonsa ennen paaviksi tuloaan. Täten kanonisen lain mukaan Johannes XXIII:ta ei olisi voitu valita paaviksi vuoden 1958 konklaavissa, minkä seurauksena paavinistuin olisi ollut tyhjänä Pius XII:n kuoltua 1958, eikä kukaan hänen seuraajistaan olisi ollut oikea paavi. Useat nykyajan vastapaavit ovat perustelleet julistautumistaan vastapaaviksi juuri tällä väitteellä.
Lisäksi joidenkin salaliittoteoreetikkojen mukaan Johannes XXIII olisi pimittänyt tulevaisuuteen liittyviä Neitsyt Marialta saatuja ilmestyksiä. Mahdollisesti tähän liittyy myös 1990-luvulla internetissä levinnyt väite, jonka mukaan Johannes XXIII:n päiväkirja olisi sisältänyt tulevaisuutta koskevia profetioita, muun muassa tiedon Jeesuksen toisesta tulemisesta New Yorkin kaupungissa vuonna 2000. Johannes XXIII:lla oli päiväkirja, mutta ei ole minkäänlaista näyttöä siitä, että se olisi tosiaan sisältänyt profetioita tulevaisuudesta.
Johannes Paavali I ja salaliittoteoriat

Joidenkin mielestä Vatikaani murhasi paavi Johannes Paavali I:n (paavina 1978), koska se piti häntä liian uudistusmielisenä. Virallisen selityksen mukaan paavin lääkkeistä ei ollut huolehdittu. Johannes Paavali I:n kuolema hyvin pian valintansa jälkeen (34. hallituspäivänään) on tietysti herättänyt paljon spekulaatiota paavia vastaan muodostetusta salaliitosta.
Vuonna 1984 David Yallop julkaisi kirjan In God’s Name. An Investigation into the Murder of Pope John Paul I. Kirjassa Yallop esitti, että paavin kuoleman takana oli salaliitto, ja että Johannes Paavali I:n kuolema liittyi tämän uudistushaluihin Vatikaanissa. Kirjan mukaan paavi puuttui Vatikaanin pankin väärinkäytöksiin, minkä lisäksi hän aikoi myös siirtää syrjään muutaman johtavan kardinaalin, joilla kirjan mukaan oli mafiayhteyksiä ja suhteita vapaamuurareihin. Yallop myös nimesi kirjassaan pääsyyllisen murhaan, ja hänen mukaansa murha tehtiin myrkyttämällä. Salaliiton sieluna Yallop piti kardinaalivaltiosihteeri Jean Villot’a, joka ei kuulemma ollut hyvissä väleissä uuden paavin kanssa.
Kirjallisuutta

Tarpeenniemi, Miikka: Murhattu paavi? : Salaliittoteoriat ja katolisen kirkon vaietuin kohtalo. Reuna Publishing House, 2023. ISBN 978-952-355-153-4.
Vastaus (elokuva)

| Vastaus |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Viljo Lampela
Käsikirjoittaja:  Viljo Lampela
Tuottaja:  Viljo Lampela
Säveltäjä:  Jean Sibelius
Kuvaaja:  Per-Olof Jansson Niilo Harju
Leikkaaja:  Viljo Lampela
Pääosat:  Viljo Lampela Leea Vannas
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi
Ensi-ilta:  21. maaliskuuta 1952
Kesto:  110 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  11 000 000 – 12 000 000 vmk
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vastaus (Svaret) on suomalainen elokuva vuodelta 1952. Pääosin harrastelijavoimin tehty elokuva propagoi niin sanottua Moraalisen varustautumisen ideologiaa, joka rantautui Suomeen toisen maailmansodan jälkeen. Juonen runkona on erään tehtaan maltillisten ja kiihkomielisten työntekijöiden välille kehittyvä konflikti. Lemmenrintamalla seurataan tehtaan sovittelevan pääluottamusmiehen ja tehtaan omistajan tyttären suhteen syvenemistä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Unto Ikonen  | … |  seppä Puranen   |
|  Unto Laitila  | … |  Kalle Mäenpää   |
|  Viljo Lampela  | … |  Esko Mäenpää   |
|  Pentti U. Lehtinen  | … |  työtapaturman uhri   |
|  Matti Louhivuori  | … |  Matti Hakanen   |
|  Leea Vannas  | … |  Laura Hillman   |
Juoni

Vuorineuvoksen tytär Laura Hillman ja vuorineuvoksen omistaman tehtaan pääluottamusmies Esko Mäenpää tutustuvat toisiinsa eräässä "maailmanparannustilaisuudessa", jonka pääteemana on se, että työnantajien ja työntekijöiden yhteistyö nostaa tuotantolukuja. Seuraavana päivänä Esko joutuu tekemisiin arkisten pulmien kanssa, jotka liittyvät työturvallisuuteen ja palkkaukseen. Hän on puheenjohtajana tuotantokomiteassa, joka edustaa sekä työnantajia että -tekijöitä. Hänen onnistuu selvittää vaikeatkin ristiriidat ja hän saa kotonaan kiitosta äidiltään, muttei isältään, joka on vanhakantainen kommunisti. Esko joutuu miettimään asemaansa kahden tulen välissä. Lauran kanssa hän piipahtaa Suomen sisällissodan punaisten hautausmaalla. Ympäristö innostaa heitä puhumaan uudesta maailmasta, jossa sisällissodan kaltainen tilanne ei toistu. Suhde syvenee, ja jonkin ajan kuluttua Esko myöntää Ruhrilta palanneelle insinööri Hakaselle, että "minun elämäni alkoi, kun ensimmäisen kerran tapasin hänet".
Tehtaalla Eskon vastavoimana on seppä Puranen, joka vaatii uutta luottamusmiesvaalia. Suuria palkankorotuksia vaativa Puranen pitää Eskoa "luokkapetturina", ja lopulta hän syrjäyttää Eskon luottamusmiehen pallilta. Eräässä työmaakokouksessa Puranen agitoi työmiehiä lakkoon. Vuorineuvos Hillman ja Laura ovat myös paikalla. Kun Esko alkaa puhua "todellisen demokratian ja epäitsekkyyden" puolesta "vihaa ja materialismia" vastaan, joku työmiehistä heittää häntä trasseliin käärityllä pultilla. Esko joutuu sairaalahoitoon. Puranen tekee oman ratkaisunsa ja alkaa tehdä jälleen työtään tavallisena seppänä.
Arvostelut

Vastaus sai pääasiassa myönteisen vastaanoton aikalaiskriitikoilta. Ilta-Sanomat piti elokuvaa "myönteisenä yllätyksenä": "Aatteen ja omaksutun ajattelu- ja uskomustavan sanelema innoitus ei ole eksyttänyt elokuvan tekijöitä fanaattiseen julistamiseen ja tyrkyttämiseen, vaan tulokseksi on saatu onnistuneen kiihkoton ja arkinen yhteiskuntakuvaus, joka omalla painollaan houkuttelee katsojan miettimään annettua 'vastausta'". Suomen Sosialidemokraatti suhtautui Vastaukseen melko suopeasti, mutta sen vasemmalla puolella olevat lehdet tyrmäsivät elokuvan täysin. Helsingin Sanomat antoi tunnustusta Lampelalle "elokuvan eheälinjaisesta kokoonpanosta".