stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hämeenlinnan verkatehdas

| Hämeenlinnan verkatehdas Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1895
Perustaja:  Henrik Holmén
Lakkautettu:  1963
Kotipaikka:  Hämeenlinna
Toimiala:  tekstiiliteollisuus
Tuotteet:  tekstiilit
Henkilöstö:  1 300 (1950- l.)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hämeenlinnan verkatehdas oli Hämeenlinnan Keinusaaressa 1800-luvun lopusta 1900-luvun puoliväliin toiminut tekstiilialan teollisuuslaitos. Nykyään tehtaan rakennuksissa toimii vuonna 2007 toimintansa aloittanut kaupungin kulttuurikeskus Verkatehdas.
Tehdas aloitti toimintansa vuonna 1895. Ensin Vanajaveden rannalla sijaitsevalle tontille rakennettiin kutomo ja voima-asema, sen jälkeen kehräämö ja korjauspajat. Sitten nousivat isännöitsijän ja teknillisen johtajan huvilat tontille. Tehtaan johtajana toimi pitkään kunnallismiehenäkin tunnettu Henrik Holmén. Se olikin pitkään kaupungin merkittävin teollisuuslaitos ja sitä laajennettiin useaan otteeseen. Kansalaissodan aikana toiminta pysähtyi olosuhteiden pakosta pariksi vuodeksi. Vuonna 1927 osakkeiden enemmistö siirtyi Amberlan suvulle ja toimitusjohtajaksi siirtyi vuorineuvos Arthur Amberla. Vuonna 1937 rakennettiin uusi karstalankakehräämö, mikä laajensi tehtaan kapasiteettia entisestään.
Sotien aikana tehdas valmisti ennätyksellisiä tuotantomääriä. Jatkosodan päätyttyä se pystyi työllistämään kaikkiaan 625 työntekijää ja kohosi näin maan suurimpien verkatehtaiden joukkoon. Tehtaan viimeinen kukoistuskausi osui 1950-luvulle, jolloin työntekijöitä oli peräti 1 300. Eurooppaa koskenut villateollisuuden lama jätti jälkensä myös Hämeenlinnan verkatehtaan toimintaan. Se liittyi Villayhtymään, jolla kituvia tehtaita yritettiin pelastaa. Toiminnan loppuminen oli kuitenkin edessä vuonna 1963. Sen jälkeen tehtaan alueella toimi yksityisiä yrityksiä.
Hämeenlinnan kaupunki osti verkatehtaan rakennukset vuonna 1978, minkä jälkeen alkoi alueen hidas kehittyminen kohti nykyistä tilaansa kulttuurikeskuksena. Tiloihin siirtyi vähitellen monenlaisia pieniä kulttuuritoimijoita, mikä enteili vuonna 2001 käynnistynyttä varsinaista Verkatehdas-projektia.
Aiheesta muualla

Pörssitiedon netissä
Horst Hrubesch

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Horst Hrubesch
Syntymäaika: 17. huhtikuuta 1951 (ikä 73)
Syntymäpaikka: Hamm, Nordrhein-Westfalen, Saksa
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1971 1971–1972 1972–1975 1975–1978 1978–1983 1983–1985 1985–1986 1987–1988 |  Germania Hamm  Hammer SpVg  SC Westtünnen  Rot-Weiss Essen  Hamburger SV  Standard Liège  Borussia Dortmund  SC Westtünnen |       48 (38) 159 (97) 43 (17) 17 (2) |
Maajoukkue
| 1980–1982 |  Länsi-Saksa | 21 (6) |
Valmennusura
1986–1987 1987–1988 1988–1989 1991 1992 1993 1994–1995 1995–1996 1997 2000 2000–2008 2008–2009 2009–2013 2013–2016 2018 2021:  Rot-Weiss Essen  SC Westtünnen  VfL Wolfsburg  FC Swarowski Tirol (apuv.)  FC Swarowski Tirol  FC Hansa Rostock  Dynamo Dresden  FK Austria Wien  Samsunspor  Saksa (apuv.)  DFB-Juniorit  Saksa U21  Saksa U19/20  Saksa U21  Saksan naiset  HSV
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Horst Hrubesch (s. 17. huhtikuuta 1951 Hamm) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. 189 senttimetriä pitkä Hrubesch oli taitava pääpelaaja ja fyysisesti voimakas hyökkääjä.
Ura pelaajana

Hrubesch syttyi varsinaiseen tähteyteen vasta myöhemmällä iällä. Hän pelasi alasarjojen joukkueissa ennen kuin 24-vuotiaana teki sopimuksen Rot-Weiss Essenin kanssa, ja vakuuttavien esityksiensä ansiosta siirtyi pian Hampurin SV:hen, missä kasvoi erääksi Bundesliigan vaarallisimmista hyökkääjistä. Pian kutsu kävi myös Saksan liittotasavallan maajoukkueeseen. Hän pelasi Hampurissa vuoteen 1983, jonka jälkeen siirtyi Belgiaan Standard de Liègeen ja sieltä vielä kaudeksi 1985–1986 takaisin Saksaan Borussia Dortmundiin, missä pelasi kaksi ottelua.
Seurajoukkueurallaan Hrubesch voitti Euroopan Cupin vuonna 1983 ja kolmesti Saksan mestaruuden (1979, 1982 ja 1983). Kaikkiaan hän pelasi Bundesliigassa 224 ottelua joissa teki 136 maalia. Kaudella 1981–1982 hän voitti liigan maalikuninkuuden. Hrubeschin maajoukkueuran huippuhetki oli mestaruus 1980 EM-kisoissa Italiassa, missä hän loppuottelussa Belgiaa vastaan ratkaisi voiton kahdella maalillaan. Vuonna 1982 hän saavutti MM-hopeaa. Maajoukkueessa hän pelasi kaikkiaan 21 ottelua, joissa hän teki kuusi maalia.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

MM-hopeaa: 1982
Euroopan mestaruus: 1980
Euroopan cup: 1983
Hopeaa: 1980
UEFA Cup
Hopeaa: 1982
Saksan mestaruus (3): 1979, 1982, 1983
Bundesliigan maalikuningas: 1982
Ura valmentajana

Peliuransa jälkeen Hrubesch on tehnyt uraa valmentajana. Kaudella 1986–1987 hän valmensi Rot-Weiss Essenin kakkos-Bundesliigan kymmenennelle sijalle. Kaudella 1994–1995 hän valmensi Dynamo Dresdeniä ilman mainittavampaa menestystä. Nykyään hän toimii nuorisovalmentajana Saksan jalkapalloliitossa.
Alle 21-vuotiaiden EM-kisoissa 2009 Hrubesch luotsasi Saksan nuoret maan historian ensimmäiseen Euroopan mestaruuteen. Suomen kanssa samassa alkulohkossa pelannut Saksa kaatoi välierissä Italian 1–0 ja finaalissa Englannin peräti 4–0.
Marraskuussa 2009 hän siirtyi alle 19/20-vuotiaiden maajoukkuevalmentajaksi.  Kesäkuussa 2013 hän palasi takaisin alle 21-vuotiaiden päävalmentajaksi.  Hrubesch luotsasi 28 vuoden tauon jälkeen Saksan jalkapallojoukkueen olympiaturnaukseen Rion 2016 kisoihin. Hrubesch luotsasi Saksan olympialaisten jalkapalloturnauksen finaaliin, jossa isäntämaa Brasilia oli parempi rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Hrubesch päätti pitkän 30-vuotisen valmennusuransa olympiafinaaliin.
Saksan jalkapalloliitto kertoi 13.3.2018, että kokeneesta Hrubeschista tulee toistaiseksi Saksan naisten jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja. Hrubesch toimii valmennustehtävissä yhdessä Ulrike Ballwegin ja Thomas Nörenbergin kanssa. Hrubesch toimi tehtävässä marraskuuhun 2018 saakka, kunnes Martina Voss-Tecklenburg otti tehtävän hoitaakseen.
Toukokuun alussa 2021 Hrubeschista tuli HSV:n päävalmentaja loppukauden kattavalla sopimuksella. Hrubeschin johdolla HSV voitti vain kaksi ottelua ja sijoittui neljänneksi menettäen mahdollisuutensa Bundesliiga-nousuun.
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

U19 Euroopan mestaruus: 2008
U21 Euroopan mestaruus: 2009
Olympiahopeaa: 2016
Igor Tšudinov

| Igor Tšudinov> Игорь Витальевич Чудинов |
| --- | --- |

Kirgisian pääministeri
 24. joulukuuta 2007 – 21. lokakuuta 2009  
Edeltäjä:  Almazbek Atambajev
Seuraaja:  Danijar Usenov
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. elokuuta 1961 (ikä 63)
Tiedot
Puolue:  Ak Zhol
Igor Vitaljevitš Tšudinov (ven. Игорь Витальевич Чудинов, s. 21. elokuuta 1961, Frunze) on kirgisialainen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä 2007–2009.
Hän edusti presidentti Kurmanbek Bakijevia tukevaa Ak Zhol -puoluetta. Hänet nimitettiin 24. joulukuuta 2007 maan pääministeriksi väliaikaisesti asemassa toimineen Iskenderbek Aidaralijevin jälkeen. Tšudinov oli aiemmin energiaministeri. Hän ei tehnyt alun perin Almazbek Atambajevin eron jälkeen lokakuussa 2007 muodostettuun hallituksen suuria muutoksia. Tšudinovin pääministerikausi kesti vain syksyyn 2009, jolloin hänen seuraajakseen tuli Danijar Usenov.
Tšudinov valmistui 1983 Kirgisian valtiollisesta yliopistosta pääaineenaan matematiikka ja aloitti uransa insinööri-ohjelmoijana Frunzessa tietokonetehtaalla "50-letnija SSSR". Hän kohosi 1990-luvun alussa Kirgisian kommunistisen nuorisoliiton toiseksi sihteeriksi sekä Komsomolin talouskommission johtoon Moskovassa. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen hän kävi business-koulun ja ryhtyi liikemieheksi. Vuodesta 2005 hän oli OAO Kyrgysgazin toimitusjohtaja.
Tšudinov on kansallisuudeltaan venäläinen, eikä osaa kirgiisia.
Helmut Berger

| Helmut Berger |
| --- | --- |
 Helmut Berger vuonna 1973
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. toukokuuta 1944 Bad Ischl
Kuollut: 18. toukokuuta 2023 (78 vuotta) Salzburg
Kansalaisuus:   Itävalta
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Maria Schneider ja Helmut Berger Otto Schenkin elokuvan Le Baiser julisteessa.
Helmut Berger (oik. Helmut Steinberger, 29. toukokuuta 1944 Bad Ischl – 18. toukokuuta 2023 Salzburg) oli itävaltalainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi italialaisen ohjaajan Luchino Viscontin ohjaamista elokuvista.
Elämänvaiheet

Helmut Steinberger syntyi hotellialan yrittäjäperheeseen Itävallassa, mutta ala ei kiinnostanut häntä. Hän matkusti kahdeksantoistavuotiaana Lontooseen, jossa hän teki sekalaisia töitä samalla kun opiskeli näyttelemistä. Opiskeltuaan italian kieltä Perugiassa hän päätti muuttaa Roomaan.
Visconti

Vuonna 1964 hän tapasi elokuvan Tuhon tähdet (ital. Vaghe stelle dell'Orsa) kuvausten aikana ensimmäisen kerran italialaisohjaaja Luchino Viscontin. Tämä kohtaaminen muutti hänen koko ammatillisen ja henkilökohtaisen elämänsä, sillä hänestä tuli Viscontin elämänkumppani.
Vuonna 1967 hän sai ensimmäisen elokuvaroolinsa usean ohjaajan kooste-elokuvassa Nykypäivän noitia (ital. Le streghe, 1966), johon Visconti ohjasi osuuden La strega bruciata viva. Hän nousi kuitenkin kansainväliseen maineeseen vasta Martin von Essenbeckin roolissa Viscontin elokuvassa Kadotetut (ital. La caduta degli dei, 1969).
Tämän jälkeen hän osallistui keskeisesti Viscontin elokuvien Ludwig II (1973) ja Intohimo ja väkivalta (ital. Gruppo di famiglia in un interno, 1974) kuvaamiseen.
Muut elokuvat

Berger työskenteli Viscontin ohella muidenkin tunnettujen ja tunnustettujen ohjaajien elokuvissa. Hän kuvasi Vittorio De Sican kanssa Finzi Continin puutarha (ital. Il giardino dei Finzi-Contini, 1970), Joseph Loseyn kanssa elokuvan Romanttinen nainen (engl. The Romantic Englishwoman, 1975) sekä Yino Brassin elokuvan Salon Kitty (1977).
Vuonna 1984 Berger sai osan amerikkalaisessa televisiosarjassa Dynastia ja 1990 hän näytteli osan elokuvassa Kummisetä III. Vuonna 1993 hän palasi Baijerin kuninkaan Ludvig II:n persoonaan tulkitessaan nimiroolin elokuvassa Ludvig 1881. Viimeisimpiä osasuorituksia Bergerillä oli esimerkiksi suomalaisen ohjaajan Mika Kaurismäen elokuvassa Honey Baby (2002) ja Raines Matsutanin ohjaamassa televisioelokuvassa Damals warst du still (2005).
Teokset

Helmut Berger ja Holde Heuer: Ich. Die Autobiographie. Ullstein, Monaco 1998.
Elokuvat

Le streghe;  Luchino Visconti 1967
I giovani tigri; Antonio Leonviola 1968
Sai cosa faceva Stalin alle donne?; Maurizio Liverani 1968
La caduta degli dei; Luchino Visconti 1969
Il Dio chiamato Dorian; Massimo Dallamano 1970
Il giardino dei Finzi-Contini; Vittorio De Sica 1970
Il bel mostro;  Sergio Gobbi 1971
Una farfalla con le ali insanguinate; Duccio Tessari 1971
Ludwig; Luchino Visconti 1972
Così bello, così corrotto, così conteso!: Sergio Gobbi 1973
Mercoledì delle Ceneri: Larry Peerce 1973
Il girotondo dell'amore: Otto Schenk 1973
Gruppo di famiglia in un interno: Luchino Visconti 1974
La testa del serpente: José G. Maesso 1975
Una romantica donna inglese: Joseph Losey 1975
Salon Kitty: Tinto Brass 1976
La lunga notte: Entebbe di Marvin Chomski 1976
La belva col mitra: Sergio Grieco 1977
Il quinto comandamento: Duccio Tessari 1978
Il grande attacco: Umberto Lenzi 1978
Le rose di Danzica: Alberto Bevilacqua 1979
Fantomas: Claude Chabrol 1980
Mia moglie è una strega: Castellano & Pipolo 1981
Die Jäger: K. Makk 1982
Victoria! La gran aventura de un poble: A. Ribas 1982
Eroina: Massimo Pirri 1983
Femmes: T. Kaleya 1983
Victoria! 2: El frenesì del 17: A. Ribas 1983
Veliki Transport: V. Bulajic 1983
Dynasty: 1983/1984
Victoria! 3: La razon y el arrebato: A. Ribas 1984
Nome in codice: Emerald (J. Sanger) 1985
I predatori della notte di Jess Franco 1988
I promessi sposi: Salvatore Nocita 1988
La puritana: Nini Grassia 1989
Il Padrino parte III: Francis Ford Coppola 1990
Adelaide: Lucio Gaudino 1992
Boomtown: Ch. Schrewe 1993
Ludwig 1881: F. Dubini / D. Dubini 1993
Il processo Dreyfuss (Y. Boisset) 1995
Teo: Cinzia TH Torrini 1996
L'ombra del faraone: S. Ben Barka 1996
Last Cut: Marcello Avallone 1996
I 120 giorni di Bottrop: Ch. Schlingensief 1997
Under the Palms: M. Kruishoop 1999
Zapping Alien (V. Zeplichal) 2002
Honey Baby: Mika Kaurismäki 2004
Damals warst du still: R. Matsutani 2005
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Helmut Berger Elonetissä.
Helmut Berger Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Historia- ja maantieteiden laitos

Itä-Suomen yliopiston Historia- ja maantieteiden laitos on tammikuussa 2010 toimintansa aloittanut, Itä-Suomen yliopiston Joensuun kampuksella toimiva, Yhteiskuntatieteiden ja kauppatieteiden tiedekunnan alaisuudessa toimiva monialainen laitos. Se rakentuu viidestä oppiaineesta: Suomen historia ja yleinen historia, maantiede ja yhteiskuntamaantiede, sekä ympäristöpolitiikka ja –oikeus.
Opiskelu

Historia- ja maantieteiden laitoksella opiskelee noin 560 perustutkinto-opiskelijaa ja 100 jatko-opiskelijaa. Vastaavasti laitoksen henkilökuntaan kuuluu (alkuvuonna 2019) 11 professoria, 7 yliopistonlehtoria, sekä vaihteleva määrä tutkijatohtoreita ja nuorempia tutkijoita, sekä tutkimus- ja opetushenkilökuntaa, kuten dosentteja.
Laitoksen tarjoama koulutus jakautuu perus- ja jatkokoulutukseen. Historia-aineissa alempi korkeakoulututkinto on humanististen tieteiden kandidaatin tutkinto, maantieteessä luonnontieteiden kandidaatin tutkinto; kaikissa näistä kolmesta ylempi korkeakoulututkinto on filosofian maisterin tutkinto. Yhteiskuntamaantieteessä suoritetaan yhteiskuntatieteiden kandidaatin ja maisterin tutkinnot. Ympäristöpolitiikassa ja -oikeudessa voidaan suorittaa joko yhteiskuntatieteiden tai hallintotieteiden kandidaatin ja maisterin tutkinnot suuntautumisesta riippuen.
Tutkimus

Laitoksen tutkimuksen painoalat ovat yhteiskunnallinen ympäristötutkimus, kulttuurilliset ja maantieteelliset rajat ja reuna-alueet, sekä humanistis-yhteiskunnallinen hyvinvoinnin tutkimus. Laitoksella tehdään tutkimustyötä neliportaisen tutkijanuramallin kaikilla tasoilla. Tutkimus konkretisoituu julkaistuissa tutkimuksissa, opinnäytetöiden tieteellisessä tasossa, sekä yksikön henkilökunnan saamassa tutkimusjulkisuudessa.
Muut suuntautumisvaihtoehdot ja monitieteiset ohjelmat

Laitos koordinoi monitieteistä geoinformatiikan opintokokonaisuutta, jota suositellaan sivuaineeksi opiskelijoille, jotka haluavat oppia hyödyntämään paikka- ja aluetietoa sekä oppia sen tuottamista, analyysiä ja soveltamista. 
Laitoksella annetaan arkistoalan opetusta, joka vastaa Asiakirjahallinnon ja arkistotoimen perustutkintoja sekä Ylempää arkistotutkintoa.
Laitoksella toimii kolme kansainvälistä, oppiainerajat ylittävää opintokokonaisuutta. Human Geography Programme on maisteri-vaiheen opiskelijoille, vaihto-opiskelijoille, sekä PhD-opiskelijoille suunnattu maisteriohjelma, joka käsittelee eurooppalaista yhdentymistä, varsinkin Pohjois-Euroopassa. Karelia, Russia and Baltic Area käsittelee Suomen, Neuvostoliiton ja sittemmin Venäjän, sekä Karjalan suhteita historiassa ja nykyhetkessä. Venäjä- ja rajatutkimus käsittelee Venäjää, sen rajoja ja raja-alueita, tarkoituksenaan kehittää opiskelijan kykyä arvioida ja ymmärtää, millainen toimija Venäjä on tänä päivänä sekä millaiset poliittiset, taloudelliset, sosiaaliset, kulttuuriset ja historialliset prosessit ovat vaikuttaneet ja vaikuttavat venäläisen yhteiskunnan kehitykseen.
Hugo 2

| Hugo 2 |
| --- | --- |

Kehittäjä:  ITE Media
Julkaisija:  ITE Media
Tuottaja:  Ivan Sølvason   Lars Rikart Jensen   Piet N. Kargaard
Suunnittelija:  Mario Gomes   Peter Eide Paulsen   Poul Engelbrech Madsen
Taiteilija:  Claus Friese   Chadi Freigeh   John Madsen
Säveltäjä:  David A. Filskov   Christian Steen Jensen   Klaus Mulvad Nielsen
Pelisarja:  Hugo
Julkaistu:  EU 1999
Alusta:  PlayStation
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK        : 
Hugo 2 on ITE Median kehittämä ja julkaisema videopeli joka julkaistiin PlayStationille vuonna 1999. Se on kokoelma uudelleentehtyjä Hugo-minipelejä paremmilla grafiikoilla ja äänillä. Siinä ovat käytössä lähes samat repliikit kuin Hugo Classic -peleissä.
Pelaaminen

Pelissä on kaksi pelitilaa: TV-versio ja pelihalliversio. TV-versiossa pelaaja voi pelata joko yhden tai kahden pelaajan pelinä jotakin seuraavista peleistä: Lumilauta, Kelkka, Jääluola, Kaivos, Suo (Hugo Classicissa Nummi), Vuorenjyrkänne ja Salama (perustuu Hugo Classicin Noita-loppukohtaukseen). Pelihalliversiossa on toteutettu vaikeammat versiot TV-version tasoista ja siinä pelataan peräkkäin läpi kaikki pelin seitsemän tasoa samoilla lisäelämillä ja pisteillä. Mentyään pelihalliversiossa läpi yhden tason pelaaja voi halutessaan tallentaa tilanteensa ja jatkaa myöhemmin.
Hawker Typhoon

| Hawker Typhoon |
| --- | --- |
 Hawker Typhoon
Tyyppi:  torjuntahävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Hawker Aviation, Gloster
Ensilento:  Maaliskuu 1940
Esitelty:  1941
Hawker Typhoon oli toisen maailmansodan aikainen Hawker Aviationin vuonna 1940 kehittämä, Hurricanen seuraajaksi tarkoitettu torjuntahävittäjä. Moottorin suorituskyky korkealla ei ollut riittävän hyvä aiottuun tehtävään, mutta erinomainen suorituskyky matalalla, toiminta-aika ja voimakas aseistus johtivat tyypin käyttöön maahyökkäys- ja maavoimien tukitehtävissä.
Taustaa

Hawker -yhtiön pääsuunnittelija Sydney Camm luonnosteli 1937 Hurricanelle seuraajaa ennakoiden Ilmailuministeriön huomaavan pian tarpeen suunnitella seuraaja torjuntahävittäjäksi. Ministeriö julkaisi spesifikaation F.18/37.
Siinä määriteltiin torjuntahävittäjä, joka käyttäisi uutta Napier Sabre tai Rolls Royce Vulture -moottoria. Ne olivat 24-sylinterisiä, aiotulta teholtaan noin 2 000:n hevosvoiman moottoreita. Aseistuksena olisi 12 konekivääriä. Hawker valmisti kaksi 1938 tilattua prototyyppiä kummallekin moottorille. Vulture-prototyypin ensimmäinen lento oli lokakuussa 1939, Sabre -version helmikuussa 1940.
Vulture-moottoria käyttävä sai nimen Tornado ja Sabre -moottorinen nimen Typhoon. Molemmat moottorit kärsivät ongelmista, mutta Napier -yhtiöllä oli parempi mahdollisuus kehittää Sabre-moottori luotettavammaksi. Rolls-Roycen paine kehittää ja tuottaa yhä tehokkaampia Rolls-Royce Merlin -versioita ei mahdollistanut Vulturen vastaavaa kehitystyötä, joka lopetettiinkin vuonna 1941. Tämä johti kokeiluihin muilla moottoreilla, mikä vaikutti myöhemmin Hawker Tempestin kehitystyöhön.
Kehitystyö, palvelukseen

Toukokuussa 1940 prototyypin koelennolla sattui täpärä tilanne rungon pettäessä. Koneesta kehitettiin kaksi versiota, Mk 1 A aseistettuna 12:lla konekiväärilla sekä Mk 1 B jossa oli neljä 20 mm:n tykkiä. B -version ensilento oli 3. toukokuuta 1941. 
Ensimmäinen varsinainen tuotantokone oli Mk 1 A, ja se lensi toukokuun 27. päivänä 1941. Koneen päätuotantoyhtiö oli
Gloster Hawkerin keskittyessä tuottamaan Hurricanea sodan yleistilanteen vuoksi. Ensimmäisenä koneita sai 56. laivue syyskuussa 1941. Palveluskäytössä paljastui osaksi vakavia lastentauteja, jotka johtivat onnettomuuksiin. Lisäksi useat Glosterin koelentäjät saivat surmansa onnettomuuksissa. Tämä osoitti, etteivät ongelmat johtuneet palveluskäytön oloista, ja tyypin poistamista palveluksesta ehdotettiin. Hawkerin tutkimuksissa syyksi osoittautui metallin väsyminen, mikä johti pyrstön irtoamiseen kokonaisuudessaan. Rakennetta vahvistettiin rungon ympäri metalliliuskoilla, jotka näkyivät pyrstön edessä. Muita ongelmia olivat epävakaus suurilla nopeuksilla, pakokaasujen vuotaminen ohjaamoon ja moottorin epäluotettavuus. Kone saatiin luotettavammaksi vuoden 1942 loppuun mennessä, mutta ongelmia ei täysin saatu ratkaistuksi tyypin palvelusaikana.
Tekniset tiedot

Lähde: [lähde? ]
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&09.07500009,75 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&012.070000012,7 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.07000004,7 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&025.092000025,92 m²
Tyhjäpaino: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”&”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”&”.3 992 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Napier Sabre IIA -H24-moottori; 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”&”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”&”.1 626 kW (0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”&”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”&”.2 180 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0652.&&&&00652 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0821.&&&&00821 km
Aseistus
12 × 7,7 mm Browning-konekivääriä (Mk.IA)
4 × 20 mm Hispano-tykkiä (Mk.IB)
2 × 450 kg pommia tai 8 rakettia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hawker Typhoon Wikimedia Commonsissa
Hawker Typhoon Mk IB
Hawker Typhoonia aseistetaan raketeilla keväällä 1944.
Hugo Ahlberg

| Hugo Wilhelm Ahlberg |
| --- | --- |
 Suomen Tietotoimiston uutistenlukijoita vuonna 1962: Hugo Ahlberg, Kaj Lindén ja Kaj Wessman.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. helmikuuta 1930 Helsinki
Kuollut: 9. lokakuuta 1996 (66 vuotta) Turku
Arvonimi: kauppaneuvos
Hugo Wilhelm Ahlberg (25. helmikuuta 1930 Helsinki – 9. lokakuuta 1996 Turku) oli suomalainen radio- ja televisiojuontaja ja yritysjohtaja. Hän työskenteli Oy Scan-Auto Ab:n  mainospäällikkönä ennen kuin hänestä tuli yrityksen pääjohtaja.
Ahlberg esiintyi äänellään 1950-luvun lopulta alkaen muun muassa Saabin ja Fazerin mainoksissa sekä Suomen Tietotoimiston uutistenlukijana. Hän selosti myös useita luonto- sekä matkailuaiheisia filmejä, ja esimerkiksi presidentti Urho Kekkosen 60-vuotiselokuvassa. Hugo Ahlberg juonsi monen monta Miss Suomi-kisaa ja häntä kutsuttiinkin "Mr. Ääneksi". Hän selosti monta "Eläintarhan ajoa" ja oli kiinnostunut autourheilusta ja saikin jo 16-vuotiaana ajokortin erikoisluvalla presidentiltä. Hän selosti tunnetuksi tullutta automatkailuaiheista televisiosarjaa Nelostie. Ahlbergin viimeiseksi juontotyöksi jäi Yle TV2:n sarja Suomen Parhaat, jossa etsittiin eri alojen parhaita ammattilaisia. Ahlberg toimi Suomen Tietotoimiston radiotoimituksen päällikkönä vuosina 1956–1963.
Scan-Autossa Ahlberg työskenteli tiedotuspäällikkönä vuosina 1963–1969, henkilöauto-osaston päällikkönä vuosina 1969–1977, virkaatekevänä toimitusjohtajana vuosina 1977–1978 ja vakituisena toimitusjohtajana vuodesta 1978. Työnsä ohella hän oli muun muassa Autoalan Tiedotuskeskuksen ja Autotuojat ry:n hallituksen jäsenenä, Mainostajien liiton johtokunnan jäsenenä, vakuutusyhtiö Fennian hallintoneuvoston jäsenenä sekä Mainonnan neuvottelukunnan puheenjohtajana.
Ahlberg sai kauppaneuvoksen arvonimen vuonna 1987.
Aiheesta muualla

Hugo Ahlberg Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tie kuin elämä, Hugo Ahlberg esittelee uutta Nelostie-ohjelmasarjaa 1965, 2 min, Elävä muisti -sivusto
Igor Bezrodnyi

Igor Semjonovitš Bezrodnyi (ven. Игорь Семёнович Безродный; 7. toukokuuta 1930 Tbilisi, Transkaukasian SFNT, Neuvostoliitto – 30. syyskuuta 1997 Helsinki) oli neuvostoliittolainen viulutaiteilija ja professori, lisäksi hän opetti ja johti orkestereita. Hän johti Moskovan akateemista kamariorkesteria 1976–1981 ja Turun kaupunginorkesteria 1986–1990. Hän opetti Sibelius-Akatemiassa vuodesta 1990 aina kuolemaansa vuonna 1997 asti. Moskovan konservatoriossa Bezrodnyi ehti hoitaa professuuria yli 40 vuotta. Bezrodnyin äiti oli viulupedagogi Tatjana Pogozeva.
Hillosensalmen rautatieasema

Hillosensalmen rautatieasema (lyh. Hls) on rautatieliikennepaikka Kouvolan Hillosensalmella Savon radalla Vuohijärven rannan läheisyydessä.