stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joensuun lyseo
Tunnettuja oppilaita ja opettajia

Lyseon tunnettuja oppilaita ja opettajia:
Ambrosius, metropoliitta
Johan Arajuuri, kenraalimajuri
Eino J. Aro, kauppaneuvos
Kaj Chydenius, säveltäjä
Antero Eloharju, kirjailija
Yrjö Eronen, kunnanjohtaja
Aaro Hakkarainen, näytelmäkirjailija
Yrjö Hakulinen, jääkiekkoilija
Kaarlo Hartiala, kansleri
Tapani Harviainen, professori
Juho Heiskanen, kenraalimajuri
Antti Leopold Hintikka, päätoimittaja, kirjailija
Ahti Hirvonen, pankinjohtaja
Arvi Hurskainen, professori
Lassi Hurskainen, jalkapalloilija, Youtube-tähti
Jorma Huuhtanen, Kelan pääjohtaja
Eino J. Härkönen, kuvataiteilija
Veikko Jalava, kuvanveistäjä (opettaja)
Jaakko Julkunen, valokuvaaja
Yrjö Juuti, päätoimittaja
Antero Jyränki, professori
Kalervo Järvelin, professori
Veikko Jääskeläinen, professori
Uolevi Kianto, kirjailija
Seppo Kimanen, sellotaiteilija
Ilmari Kivinen, pakinoitsija Tiitus
Oiva Koivisto, vara-amiraali
Vesa-Pekka Koljonen, päätoimittaja
Aku Korhonen, näyttelijä
Tapio Korjus, manageri
Paavo Kortekangas, piispa (opettaja)
Mikael Krogerus, HO:n presidentti
Antti Kukkonen, ministeri
Immo Kuutsa, hiihtovalmentaja
Terho A. Könönen, historioitsija, säveltäjä
Markku Lahtela, kirjailija
Kaarle Sanfrid Laurila, taidehistorian professori (opettaja)
Urpo Leppänen, poliitikko, ministeri
Martti Lindqvist, teologi
Kaarlo Linkola, Helsingin yliopiston rehtori
W. M. Linnaniemi, eläintieteen professori
Teemu Luoto, kuvanveistäjä (opettaja)
Veijo Martikainen, arkkitehti, professori
Karl-Erik Michelsen, professori
Jouni Mömmö, rockmuusikko
Lasse Naukkarinen, elokuvaohjaaja
Nils Neovius, KKO:n presidentti
Jaakko Nousiainen, valtio-opin professori
Onni Okkonen, taidehistorioitsija, akateemikko
Tapio Parviainen, yrittäjä, teollisuus- ja talousneuvos
Antti Pennanen, kenraaliluutnantti
Aarne Pietarinen, kenraalimajuri
Matti Piipponen, korkeimman oikeuden presidentti
Kauko Pirinen, teologi, professori
Jouko Puhakka, kirjailija
Pekka Puustinen, päätoimittaja
Tapani Raittila, taidemaalari
Iivo Riikonen, maanviljelysneuvos
Olavi Rimpiläinen, piispa (opettaja)
Jorma Rotko, toimittaja ja kirjailija
Enok Rytkönen, lasten kuvakirjojen tekijä
Sippo Ryynänen, prikaatikenraali
Kauko Räsänen, kenraaliluutnantti
Seppo Räisänen, kenraalimajuri
Seppo Sairanen, pankkiiri
Jaakko Salonoja, radiotoimittaja
Heikki Savolainen, olympiavoittaja
Jori Savolainen, teatteriohjaaja
Martti Silvennoinen, toimittaja
Seppo Sirkka, valokuvaaja
Eino Sormunen, piispa
Lauri Suomalainen, kirjailija
Seppo Tanskanen, kenraalimajuri
Esa Tarvainen, kenraaliluutnantti
Olavi Tarvainen, teologi
Erkki Timonen, eräkirjailija
Reijo Tirronen, runoilija
Eero Tuomisto, päätoimittaja
Aimo Turunen, professori
Harri Turunen, kuvanveistäjä
Pekka Turunen, valokuvaaja
Varma Kosto Turunen, kansanedustaja
Eino R. Wartiovaara, metsänhoitaja, kirjailija, saarnamies
Sakari Virkki, muusikko , Finn Trion jäsen
Kalle Väisälä, matemaatikko
Vilho Väisälä, fyysikko
Yrjö Väisälä, fyysikko, tähtitieteilijä
Annamari Vänskä, tutkija, kuraattori, tietokirjailija
Auvo Väänänen, jääkiekkoilija
Aiheesta muualla

Pekka Ripatti: Joensuun lyseo – upseerikoulu. Kirjassa Elämää entisajan Joensuussa, toim. Pasi Tuunainen 1998
Koulukadun varrella. Joensuun lyseon lukion 125-vuotisjuhlakirja. Joensuu 1990.
Joensuun lyseon sankarivainajat 1939-1944, 1955, 154
K.A. Wegelius: Joensuun lyseon nuoret sankarit. Joensuu 1920
Entinen voimistelusali, jonka yläkerrassa oli käsityöluokka. Nykyisin rakennuksessa toimii Taidekeskus Ahjo. Rakennus on vuodelta 1911.
Lyseon vanha piharakennus, joka toimi muun muassa lyseon käymälänä ja liiterinä, sijaitsee Koulukadun puolella.
Fordson-Putilovets

| Fordson-Putilovets |
| --- | --- |

Valmistaja:  Krasnyi Putilovski Zavod, lokakuu 1924 – huhtikuu 1932, 49 568
Konserni:  Fordson-Putilovets -traktori
Tyyppi:  maataloustraktori
Seuraaja:   Universal-1  Universal-2 
Teho:  14,5 kW (20 hv)
Vaihteisto
Vaihteiden määrä:  3+1
Maksiminopeus:  2,5–11,2 km/h
Mitat ja tekniset tiedot
Massa:  2 000  kg
Fordson-Putilovets oli Neuvosto-Venäjällä ja Neuvostoliitossa 1924-1933 valmistettu Fordson F-traktorin lisenssimalli. 1919 Fordson oli solminut sopimuksen Fordsonien viennistä Neuvosto-Venäjälle, josta tuli Fordsonin suurin yksittäinen asiakas. Vuosina 1921–1927 Neuvosto-Venäjä ja Neuvostoliitto ostivat 24 000 Fordsonia.
Fordson F:n valmistusoikeudet siirrettiin lisenssillä myös Neuvostoliittoon, jossa sitä tuotettiin Punaisten putilovilaisten tehtaalla nimellä Ford-Putilovets 1924–1933. Traktorimalli auttoi kollektivisoimaan Neuvostoliiton maataloutta. Traktoria valmistettiin 36 100 kappaletta. Sen teho oli 14,5 kW (20 hv), massa 1 320 kg, vaihteet 3+1 ja nopeus 2,5–11,2 km/h.
Fordson-Putilovets toimi Neuvostoliiton traktoriteollisuuden perustavana traktorimallina.
Aiheesta muualla

Fordson-Putilovetsh kuva
| --- | --- |
: Fordson
:  F (1917–1928) • Putilovets (1924–1933) • N (1929–1945) • Major E27N (1945–1951) • Major E1A (1952–1957) • Power Major (1958–) • Dexta (1958–) • Super Major (1960–)
Sofja Tolstaja

| Sofja Tolstaja> Со́фья Толста́я |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. elokuuta 1844 Pokrovskoje-Strešnevo, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 4. marraskuuta 1919 (75 vuotta) Jasnaja Poljana, Neuvosto-Venäjä
Puoliso:  Leo Tolstoi
Kirjailija
Tyylilajit:  päiväkirja, pienoisromaanit
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kreivitär Sofja Tolstaja 1900-luvun alussa.
Sofja Andrejevna Tolstaja, os. Bers (ven. Софья Андреевна Толстая (Берс); 3. syyskuuta (J: 22. elokuuta) 1844, Pokrovskoje-Strešnevon kartano, nyk. Moskovan luoteisosa, Venäjän keisarikunta – 4. marraskuuta 1919, Jasnaja Poljana, Neuvosto-Venäjä) oli venäläinen kirjailija.
Tolstaja kirjoitti pienoisromaaneja ja päiväkirjaa, jotka on julkaistu vasta 1900-luvun lopulla. Hän oli kirjailija Leo Tolstoin vaimo, joka puhtaaksikirjoitti ja kopioi käsin miehensä käsikirjoitukset.
Lapset

Sergei (1863–1947), säveltäjä, musiikkitieteilijä.
Tatjana (1864–1950), vuosina 1917-1923 Jasnaja Poljana-museotilan kuraattori, vuodesta 1899 naimisissa Mihail Sergejevitš Suhotinin kanssa.
Ilja (1866–1933), kirjailija, muistelmien kirjoittaja. Lähti Venäjältä vuonna 1916 ja muutti Yhdysvaltoihin.
Lev (1869–1945), kirjailija, kuvanveistäjä. Eli maanpaossa Ranskassa, Italiassa ja Ruotsissa.
Maria (1871–1906), vuodesta 1897 naimisissa ruhtinas Nikolai Leonidovitš Obolenskin (1872-1934) kanssa.
Andrei (1877–1916), Tulan kuvernöörin virkamies erityistehtävissä.
Mihail (1879–1944), muutti Venäjältä vuonna 1920 ja asui Turkissa, Jugoslaviassa, Ranskassa ja Marokossa.
Aleksandra (1884–1979), isänsä avustaja.
Teokset

Sofia Andrejevna Tolstaja: Päiväkirjat 1862-1919 (Dnevniki), suomentanut Marja-Leena Jaakkola. WSOY 1992 ISBN 951-0-16278-7
Kirjallisuutta

Anne Edwards: Sonja - kreivitär Tolstaja (Sonya : the life of Countess Tolstoy), suom. Eila Salminen. Otava 1989 ISBN 951-1-10432-2
Cynthia Asquith, Kreivitär Tolstoi : kuvaus Leo Tolstoin avioliitosta (Married to Tolstoy). Suomentanut Heidi Järvenpää. Gummerus 1961
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sofja Tolstaja Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Sofja Andrejevna Bers (vas.) ja nuorempi sisar Tatjana Andrejevna Bers (oik.) 1860-luvun alussa.
Kreivitär Sofja Tolstaja ja tytär Aleksandra, Nikolai Ge, 1886
Sofja Tolstaja ja lapset vuonna 1887 sekä puoliso Leo Tolstoi.
Jasnaja Poljanassa vuonna 1892 seitsemän lapsen kanssa. Vas. Mihail, Leo Tolstoi, Ivan (kuoli lapsena), Lev, Aleksandra, Andrei, Tatjana, Sofja Tolstaja ja Maria.
Sofja Tolstaja ja Leo Tolstoi vuonna 1910.
2 Smile Sensation

| 2 Smile Sensation S/mileage |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 22. toukokuuta 2013
 Formaatti: CD, DVD
 Tyylilaji: j-pop
 Levy-yhtiö: Hachama
S/mileagen muut julkaisut
| S/mileage Best Album Kanzenban 1 2012 | 2 Smile Sensation 2013 | S/mileage / Angerme Selection Album "Taiki Bansei" 2015 |
2 Smile Sensation (jap. ②スマイルセンセーション) on S/mileagen toinen studioalbumi. Albumi julkaistiin 22. toukokuuta 2013.
Kappaleet

Kaikki kappaleet tuottanut ja sanoittanut Tsunku.
"Shin, Nippon no Susume!"
"Tabidachi no Haru ga Kita"
"Otona no Tochuu"
"Tenshin Ranman"
"Suki yo, Junjou Hankouki."
"Watashi no Kokoro"
"Yuugure Koi no Jikan"
"Nee Senpai"
"Sayonara Sayonara Sayonara"
"Samui ne."
Mukana olevat jäsenet

Ayaka Wada
Kanon Fukuda
Kana Nakanishi
Akari Takeuchi
Rina Katsuta
Meimi Tamura
Brain Blasterz

Brain Blasterz on Bon Bon Buddiesin valmistama makeisbrändi. Brain Blasterit ovat alkumaultaan kirpeitä. Brain Blastereita myydään Tanskassa, Suomessa, Saksassa, Hollannissa, Espanjassa, Ruotsissa ja Englannissa. Suomessa Brain Blasterzien maahantuoja on Prescott Oy.. Brain Blasterzeilla on myös toinen versio: Brain Burnerz. Brain Burnerz on Bon Bon Buddiesin valmistama makeisbrändi, jotka ovat alkumaultaan tulisia. Brain Burnerzeja myydään Tanskassa, Suomessa, Saksassa, Hollannissa, Espanjassa, Ruotsissa ja Englannissa.
Valmistukseen on käytetty muurahaishappoa.
Brain Blasterz ja Brain Burnerz tuotteet

Brain Blasterz Hard Candy - Dark Fruit -karkkipurkki
Brain Blasterz Candy Brain Bits
Brain Blasterz Oozing Brain Gum
Brain Blasterz Hard Candy -karkkipurkki
Brain Blasterz Spray Candy
Brain Blasterz Mega Sour Powder with Lolly Dipper
Brain Blasterz Sour Straps
Brain Blasterz Sour Straws
Brain Blasterz Brain Gunk
Brain Blasterz Nanobytes -purukumi
Brain Blasterz Chew Bar -patukka
Brain Blasterz Gum Stick
Brain Blasterz Cellz
Brain Burnerz Flamin' Hot Candy
Brain Blasterz Ice Blasters
Edvard Maanpakolainen

Edvard Maanpakolainen
Edvard Maanpakolainen (engl. Edward the Exile, s. 1016 – k. helmikuussa 1057) oli Englannin kuningas Edmund Rautakyljen ja Ealdgythin poika. Hän sai lisänimen "Maanpakolainen" vietettyään suuren osan elämästään poissa Englannista. Edvardin ollessa vain muutaman kuukauden ikäinen vallananastaja Knuut Suuri lähetti hänet Tanskaan murhattavaksi. Näin ei kuitenkaan tapahtunut, vaan Edvard kuljetettiin salaa Kiovan Rusiin suuriruhtinatar Ingegerdin ja Jaroslav I Viisaan hoviin, josta hän siirtyi Unkariin.
Unkarissa eläessään Edvardin kerrotaan avioituneen Agathan (unk. Ágota) kanssa, jonka kerrotaan olleen Tapani Pyhän sisar tai tytär. Agathan syntyperästä kertovia lähdetietoja pidetään kuitenkin epävarmoina. Heille syntyi kolme lasta: Margaret (Skotlannin Pyhä Margareta), Edgar (myöhemmin kuningas Edgar Ætheling) sekä tytär Christina.
Kuultuaan Edvardin olevan elossa Edvard Tunnustaja kutsui hänet Englantiin ja teki hänestä perillisensä. Edvard Maanpakolainen kuoli kuitenkin pian maahan saapumisensa jälkeen. Tämän jälkeen perijäksi nimettiin hänen poikansa Edgar, joka ei kuitenkaan ehtinyt hallita kuninkaana normannien vallattua Englannin vuonna 1066.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
Marketta Ristontytär Punasuomalainen

Marketta Ristontytär Punasuomalainen (s. 1600-luvun alussa – 1658 Vaasa) oli kansanparantaja, joka tuomittiin noitana roviolla poltettavaksi.
Marketta oli mahdollisesti syntyisin Ruovedeltä, sillä hän muutti nälkävuosina Ruoveden Kukonpohjasta miehensä, talonpoika Simo Antinpojan kanssa Vaasan seudulle. Marketta elätti itseään ja miestään kerjäämällä ja ihmisiä parantamalla. Hänen maineensa kasvoi ja vuonna 1655 talonpojat tekivät hänestä valituksen piispalle. Käräjillä kukaan ei uskaltanut todistaa häntä vastaan. Vaasan kappalainen Jacob Vasenius ryhtyi vainoamaan Markettaa ja sai hänet haastettua oikeuteen. Päivää ennen oikeudenkäyntiä Vasenius kuitenkin kuoli ja koska Marketan oli kuultu kiroavan kappalaista, syytettiin häntä noituudesta.
Vuonna 1657 Simo Antinpoika meni vaimonsa puolesta oikeuden eteen ja syytti Vaseniuksen lankoa, kauppias Hannu Tuurenpoikaa Marketan pieksämisestä. Tästä oikeudenkäynnistä oli seurauksena, että muutkin uskaltautuivat nousta todistamaan Markettaa vastaan, ja niinpä raastuvanoikeus tuomitsi Marketan poltettavaksi roviolla. Vuonna 1658 hovioikeus vahvisti tuomion. Marketta Punasuomalainen oli ensimmäisiä noituudesta kuolemaan tuomittuja naisia.
Marketalla ja Simolla oli tytär Kaarina, joka joutui vuonna 1659 oikeuden edessä puhdistamaan mainettaan, koska ihmiset olivat syyttäneet häntä noita-akan tyttäreksi.
Suomen senaatti

| Keisarillinen Suomen senaatti> Historia |
| --- | --- |
Perustettu:  18. elokuuta 1809
Lakkautettu:  27. marraskuuta 1918
Seuraaja:  Valtioneuvosto Korkein oikeus Korkein hallinto-oikeus
Johto
Puheenjohtaja:  Suomen kenraalikuvernööri
Kokouspaikka
 Entinen Senaatintalo, nykyinen Valtioneuvoston linna Helsingin Senaatintorilla.
 Senaatintalo
Keisarillinen Suomen senaatti oli vuosina 1809–1918 toiminut Suomen suuriruhtinaskunnan korkein siviilihallintoelin ja tuomioistuin. Se jakautui kahteen erilliseen osastoon, talousosastoon ja oikeusosastoon, jotka vastasivat nykyisiä valtioneuvostoa ja korkeinta hallinto-oikeutta (talousosasto) ja korkeinta oikeutta (oikeusosasto). Talousosasto oli edelleen jaettu toimituskuntiin, jotka vastasivat nykyisiä ministeriöitä. Senaatin jäseniä kutsuttiin senaattoreiksi vuodesta 1858 alkaen. Senaattorin tehtävä oli luottamustoimi, ei virka.
Senaatti perustettiin vuonna 1809 nimellä Keisarillinen hallituskonselji. Nimi muuttui 1816 Keisarilliseksi senaatiksi. Sen virallisena puheenjohtajana toimi Suomen kenraalikuvernööri, mutta hän ei yleensä käytännössä osallistunut sen työskentelyyn. Vuodesta 1822 kummassakin osastossa toimi erityinen varapuheenjohtaja, joka tosiasiallisesti johti käytännön toimintaa. Sitä ennen osastoja oli johtanut niiden vanhin jäsen. Senaatin talousosaston varapuheenjohtaja vastasi periaatteessa nykyistä Suomen pääministeriä ja korkeimman hallinto-oikeuden presidenttiä. Senaatin oikeusosaston varapuheenjohtaja vastasi korkeimman oikeuden presidenttiä.
Senaatti oli luonteeltaan keisarillinen hallintovirasto, jonka jäsenet olivat vastuunalaisia ainoastaan keisarille, eikä sillä ollut parlamentaarista vastuuta säätyvaltiopäiville tai eduskunnalle ennen keisarivallan kukistumista maaliskuussa 1917. Senaattorit nimitettiin keisarillisella valtaluvalla periaatteessa kolmeksi vuodeksi kerrallaan, joskin erityisesti autonomian ajan lopulla senaattia uusittiin tiheämminkin. Toisaalta samat henkilöt saattoivat jatkaa senaattoreina vuosikymmenten ajan luvan aina uusiutuessa. Senaatti jatkoi toimintaansa vielä jonkin aikaa Suomen itsenäistymisen jälkeen. Loppuvuodesta 1918 senaatin talousosasto nimettiin valtioneuvostoksi ja senaattorit ministereiksi. Oikeusosaston tilalle oli vähän aiemmin perustettu korkein oikeus. Talousosaston lainkäyttötehtävät siirtyivät samoin 1918 perustetulle korkeimmalle hallinto-oikeudelle.
Senaatin myöhempi historia > Uusi ohjesääntö

Suomen senaatin toimintaa ohjasi sille annettu ohjesääntö. Alkuperäisen hallituskonseljin ohjesääntö annettiin elokuussa 1809, ja se oli voimassa osittain muutettuna vuoteen 1892 saakka. Uusi senaatin ohjesääntö annettiin 13. syyskuuta 1892, jolla korvattiin aiempi ohjesääntö.
Senaatin myöhempi historia > Senaatin jäsenet

Hallituskonseljin alkuperäisen ohjesäännön mukaan senaatin jäsenistä puolet tuli olla aatelisia ja puolet aatelittomia. Kuitenkin jo vuonna 1820 aatelisia oli jäsenistä kaksi kolmannesta ja suurimmillaan 1800-luvun puolivälissä kolme neljännestä. Vuonna 1840 talousosaston jäsenistä lähes 90 prosenttia oli aatelisia. Aatelisten osuus laski lopulta alle puoleen sekä talous- että oikeusosastossa 1890-luvulta alkaen. Vuonna 1906 talousosaston 11 jäsenestä aatelisia oli 6, mutta oikeusosaston 10 jäsenestä vain 2. Ensimmäinen aateliton talousosaston varapuheenjohtajana oli vuonna 1828 nimitetty Anders Henrik Falck, tosin hänet aateloitiin kaksi vuotta myöhemmin. Emil Streng oli tehtävässä ensimmäinen, jota ei aateloitu lainkaan. Oikeusosaston ensimmäinen aateliton varapuheenjohtaja oli Johan Gustaf Sohlman. Vuonna 1918 toiminut viimeinen talousosasto eli Paasikiven senaatti oli ainoa, jossa ei ollut yhtään aatelista jäsentä.
Senaatin jäseneksi voitiin nimittää vain Suomen kansalainen. Sortokausien aikana, venäläisten tahtoessa nimittää suorastaan venäläisiä (pelkkä venäläismielisyys tai suomalaisen puolueen jäsenyys ei enää riittänyt), tämä oli kiusallinen perustuslaillinen rajaus. Ratkaisuksi löytyi nimittää Venäjällä pitkään oleskelleita, täysin venäläistyneitä Suomen kansalaisia, etenkin Venäjän upseereita, senaattoreiksi. Näin valikoitui jäseniä mm. niin kutsuttuun amiraalisenaattiin. Senaatin johtoon nousi Suomeen muuttaneen venäläisen poika, kenraali Vladimir Markov, joka oli syntyperäinen Suomen kansalainen.
Senaatin myöhempi historia > Toiminta > Sotilasasiaintoimituskunta

Vuonna 1858 perustettiin uudelleen armeijan hallinnollisia ja taloudellisia asioita hoitava sotilasasiaintoimituskunta, joka oli lakkautettu vuonna 1841. Ruotuväkiarmeijan vuonna 1867 tapahtuneen hajottamisen jälkeen sotilasasiaintoimituskunnan tehtäväksi jäi valvoa Suomen kaartia, meriekipaasia ja kadettikoulua.
Senaatin myöhempi historia > Toiminta > Kauppa- ja teollisuustoimituskunnan perustaminen

Senaatti sai vuonna 1883 oikeuden antaa lupia yhdistysten perustamiseen. Keisari Aleksanteri III siirsi muutenkin senaatin päätösvaltaan asioita, joiden katsoi olevan merkitykseltään vähäarvoisia. Senaatin tehtävien lisääntyessä niitä siirrettiin toimituskunnille, joiden määrää oli mahdollista lisätä. Kauppa- ja teollisuustoimituskunta perustettiin vuonna 1888.
Senaatin myöhempi historia > Toiminta > Ensimmäinen sortokausi

Senaatin ja kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin välinen yhteistyö vaikeutui helmikuun manifestin ja kielimanifestin jälkeen, minkä seurauksena senaatin asema joutui kyseenalaiseksi. Kielimanifestin aiheuttaman kriisin yhteydessä Bobrikov suunnitteli oikeusosaston muuttamista korkeimmaksi oikeudeksi, talousosaston muuttamista kenraalikuvernöörin neuvostoksi ja senaattorin virkojen vähittäistä täyttämistä venäläisillä. Suomalaisten annettua periksi akuutti kriisi meni kuitenkin ohitse. Ministerivaltiosihteeri Vjatšeslav von Plehwen johtaman komitean vuosina 1902 ja 1903 valmistelemien kenraalikuvernöörin ja senaatin uusien ohjesääntöjen mukaan senaatti tuli jatkossa työskentelemään kenraalikuvernöörin johdolla. Keskeisten asioiden ratkaisu oli sen jälkeen mahdollista vain kenraalikuvernöörin tai hänen apulaisensa läsnä ollessa. Bobrikov ryhtyi lokakuusta 1903 alkaen henkilökohtaisesti johtamaan senaatin istuntoja.
Marraskuun manifesti keskeytti helmikuun manifestin voimassaolon, ja senaatti sai tehtäväkseen laatia kansanvaltaisen valtiopäiväjärjestysehdotuksen ja yleiset kansalaisvapaudet turvaavat lait. Vanhasuomalainen Strengin senaatti erosi, ja tilalle muodostettiin Leo Mechelinin johtama perustuslaillinen senaatti. Valtiopäiväjärjestysehdotusta laatimaan senaatti asetti Robert Hermansonin johtaman komitean.
Senaatin myöhempi historia > Toiminta > Toinen sortokausi

Kysymykset Venäjän yleisvaltakunnallisen lainsäädännön asemasta Suomessa, uudesta esittelyjärjestyksestä sekä niin sanottujen Nevan miljoonien ja sotilasmiljoonien maksamisesta aiheuttivat senaatissa kitkaa vuodesta 1908 lähtien. Senaattiin nimitettiin vuonna 1912 yhdenvertaisuuslain perusteella syntyperäisiä venäläisiä. Suomi julistettiin sotatilaan heinäkuun viimeisenä päivänä vuonna 1914, minkä jälkeen senaattia sitoivat sotatilalait.
Senaatin myöhempi historia > Toiminta > Vuosi 1918

Eduskunta antoi 12. tammikuuta senaatille valtuudet ryhtyä niihin toimenpiteisiin, joita se katsoo tarpeelliseksi lujan järjestysvallan luomiseksi. Päätös syntyi eduskunnassa äänestyksen jälkeen, ja sosiaalidemokraatit reagoivat siihen jyrkästi. Senaatti aloitti saamiensa valtuuksien pohjalta sotilaallisen johdon organisoinnin, sotalaitoksen perustamisen ja aseiden hankinnan. Lisäksi se jatkoi poliisilaitoksen rakentamista. Sisällissodan aikana 29. tammikuuta – 3. toukokuuta 1918 senaatti toimi Vaasassa (Vaasan senaatti).
1. lokakuuta 1918 voimaan tulleella lailla senaatin oikeusosasto lakkautettiin, ja sen tilalle perustettiin korkein oikeus. Samalla perustettiin myös korkein hallinto-oikeus, jolle siirtyivät ne hallinto-oikeudelliset valitusasiat, jotka aiemmin oli ratkaistu senaatin talousosastossa.
27. marraskuuta 1918, samalla kun Ingmanin I hallitus nimitettiin, senaatin nimi muutettiin valtioneuvostoksi ja toimituskunnat ministeriöiksi. Puheenjohtajasta tuli pääministeri ja muista senaattoreista ministereitä. Senaatin kanslia muutettiin valtioneuvoston kansliaksi ja prokuraattori valtioneuvoston oikeuskansleriksi.
Senaatin myöhempi historia > Suomen senaatit luettelona

| Senaatti | Toimiaika |
| --- | --- |
Mannerheimin senaatti: 1822–1826
von Bornin senaatti: 1826–1828
Falckin senaatti: 1828–1833
Hjärnen senaatti: 1833–1841
von Haartmanin senaatti: 1841–1858
Nordenstamin senaatti: 1858–1882
af Forsellesin senaatti: 1882–1885
von Troilin senaatti: 1885–1891
Tudeerin senaatti: 1891–1900
Linderin senaatti: 1900–1905
Strengin senaatti: 1905
Mechelinin senaatti: 1905–1908
Hjeltin senaatti: 1908–1909
Markovin senaatti: 1909–1913
Borovitinovin senaatti: 1913–1917
Tokoin senaatti: 1917
Setälän senaatti: 1917
Svinhufvudin senaatti: 1917–1918
Paasikiven senaatti: 1918
Senaatin oikeusosasto

Senaatin oikeusosasto toimi Suomen korkeimpana oikeutena ja ratkaisi viime kädessä kaikki asiat, jotka alemmista oikeuksista tulivat sen tutkittavaksi. Sillä oli myös muita lainvalmisteluun ja oikeudenkäyttöön liittyviä tehtäviä.lähde?
Senaatin puheenjohtajat ja varapuheenjohtajat

| --- | --- |
 Talousosaston varapuheenjohtajat Carl Erik Mannerheim (1822–1826)  Samuel Fredrik von Born (1826–1828)  Anders Henrik Falck (1828–1833)  Gustaf Hjärne (1833–1841)  Lars Gabriel von Haartman (1841–1858)  Johan Mauritz Nordenstam (1858–1882)  Edvard Gustaf af Forselles (1882–1885)  Samuel Werner von Troil (1885–1891)  Sten Carl Tudeer (1891–1900)  Constantin Linder (1900–1905)  Emil Streng (1905)  Leopold Henrik Stanislaus Mechelin (1905–1908)  Edvard Immanuel Hjelt (1908–1909)  August Johannes Hjelt (1909), vt.  Anders Wirenius (1909), vt.  Vladimir Ivanovitš Markov (1909–1913)  Mihail Mihailovits Borovitinov (1913–1917)  Anders Wirenius (16.03.1917–26.03.1917), vt.  Oskari Tokoi (26.3.1917–17.8.1917)  E. N. Setälä (17.8.1917–27.11.1917), vt. :  Oikeusosaston varapuheenjohtajat C. E. Gyldenstolpe (1822–1831)  Axel Gustaf Mellin (1831–1854)  Lars Sackleen (1854–1865)  Otto Reinhold af Schultén (1865–1874)  R. I. Örn (1874–1877)  Johan Philip Palmén (1877–1896)  Robert Montgomery (1896–1898)  C. A. T. Cederholm (1898–1900)  August af Nyborg (1900–1902)  J. G. Sohlman (1902–1905)  R. A. Wrede (1905–1909)  D. W. Åkerman (1910–1913)  Felix Saarikoski (1913–1917)  August Nybergh (1917–1918)
Senaatin puheenjohtajat ja varapuheenjohtajat > Senaatin puheenjohtajat

P. E. Svinhufvud (27.11.1917–27.5.1918)
J. K. Paasikivi (1918) (varapuheenjohtaja, johti hallitusta pj:n ollessa myös valtionhoitaja)