Iranin historia
Pahlavi-dynastia > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan syttyessä Iran julistautui puolueettomaksi. Tämä ei kuitenkaan estänyt Irania ajautumasta sotatoimien kohteeksi. Britannia oli ärsyyntynyt siitä, että Iran kieltäytyi liittoutuneiden vaatimuksista karkottaa maasta kaikki Saksan kansalaiset. Kun Hitler hyökkäsi Neuvostoliittoon vuonna 1941, britit ja Neuvostoliitto liittoutuivat, ja niille tuli tarpeelliseksi kuljettaa sotatarvikkeita Iranin läpi Neuvostoliittoon. Tämä olisi loukannut Iranin puolueettomuutta ja sekä Neuvostoliitto että Britannia hyökkäsivät samanaikaisesti Iraniin elokuussa 1941, Neuvostoliitto luoteesta ja Britannia Irakin puolelta lännestä ja Persianlahden eteläosasta. Iranin valtaus sujui nopeasti ja Iranin armeija teki vain nimellistä vastarintaa ja Reza Khan määräsi armeijan luopumaan vastarinnasta. Liittoutuneet valtasivat Teheranin 17. syyskuuta 1941. Reza Khan ymmärsi, etteivät liittoutuneet antaisi hänen enää pysyä vallassa, ja hän luopui valtaistuimesta poikansa Mohammad Reza Pahlavin hyväksi. Reza Khan Pahlavi kuoli vuonna 1944.
Iranin valtaus osoittautui liittoutuneille elintärkeäksi huoltoreittien kannalta. Saksa miehitti suuren osan Eurooppaa, mikä tarkoitti että Britannian ja Neuvostoliiton väliset huoltoreitit olivat joko vaarallinen arktinen reitti Murmanskin kautta, tai vaihtoehtoisesti etelästä Iranin kautta. Yhdysvallat ryhtyi sotaan Britannian ja Neuvostoliiton rinnalle ja vuonna 1942 Yhdysvallat liittyi myös Irania miehittäviin joukkoihin. Liittoutuneet pitivät vuonna 1943 Teheranissa konferenssin, missä he vahvistivat sitoutuvansa Iranin itsenäisyyteen, ja vakuuttivat että liittoutuneiden joukot vetäytyisivät maasta kuuden kuukauden sisällä sodan päättymisestä. Todellisuudessa sodan aikana Pahlavi-dynastian valta oli hyvin rajallinen. Majlisin vaalit järjestettiin kuitenkin ensimmäistä kertaa sitten 1920-luvun vuonna 1944. Niissä menestyivät maanpaosta palannut Sayyid Zia Tabatabai ja Muhammad Mossadeq.
Sodan vaikutukset Iraniin olivat erittäin haitallisia. Maassa oli pulaa elintarvikkeista ja muista välttämättömistä hyödykkeistä. Ulkomaisten joukkojen läsnäolo nostatti maassa muukalaisvihaa. Myöskään briteille tärkeän Anglo-Iranian Oil Companyn epätasainen voittojen jako brittien eduksi, ei ollut omiaan nostamaan miehittäjävaltojen suosiota. Majlis teki vain vähän työtä olosuhteiden parantamiseksi. Reza Khanin kauden poliittista sensuuria poistettiin, mikä teki tietä kommunistisen Tude-puolueen ja muiden vasemmistolaisten puolueiden nousulle, jotka vaativat taloudellisia ja sosiaalisia uudistuksia.
Neuvostoliitto pyrki hyötymään kommunistisen Tude-puolueen suosiosta, mikä kasvatti Iranissa poliittista eripuraa ja kylmän sodan aikaista vastakkainasettelua. Syksyllä 1944 Neuvostoliitto neuvotteli öljyä koskevista myönnytyksiä maan pohjoisosissa, missä Tuden asema oli vahvin. Etelässä samoista eduista taas neuvottelivat yhdysvaltalaiset yritykset. Majlis kuitenkin kielsi öljyä koskevat myönnytykset ennen kuin sota oli ohitse. Tämä johti Neuvostoliiton propagandahyökkäyksiin Iranin hallintoa vastaan ja alkoi myös näyttää siltä, että neuvostojoukot eivät aio vetäytyä Iranin Azerbaidžanista sodan päätyttyä. Neuvostoliitto rohkaisi alueen separatistisia azereita ja kurdeja, tavoitteenaan luoda Iranin pohjoisosiin neuvostomyönteinen vyöhyke. Azerbaidžanin kriisi oli kylmän sodan ensimmäisiä näytöksiä, kun Neuvostoliitto esiintyi Pohjois-Iraniin syntyneiden Kurdistanin tasavallan ja  Azerbaidžanin demokraattisen puolueen perustaman separatistisen hallinnon suojelijana. Neuvostojoukot estivät Iranin hallituksen joukkojen pääsyn alueelle painostaen näin Iranin hallintoa.
Sodan päätyttyä Britannia ja Yhdysvallat vetäytyivät Iranista sopimuksen mukaisesti, mutta neuvostojoukot pysyivät maassa. Iran joutui lopulta Neuvostoliiton painostuksen edessä taipumaan ja Azerbaidžanin kriisi ratkesi rauhanomaisesti. Majlis allekirjoitti öljysopimuksen Neuvostoliiton kanssa. Lopulta myös Neuvostoliitto taipui Britannian, Yhdysvaltojen ja YK:n painostuksen alla ja vetäytyi Iranista vuonna 1946. Neuvostojoukkojen vetäydyttyä Iranin armeija marssi maan pohjoisosiin ja separatistiset liikkeet kukistettiin. Azerbaidžanin kriisi teki Neuvostoliitosta epäsuositun iranilaisten silmissä, mistä hyötyi Yhdysvallat, joka pystyi lisäämään maassa vaikutusvaltaansa tekemällä Iranin kanssa sopimuksen sotilaallisesta avusta. Kommunistinen ideologia ei Iranista hävinnyt Neuvostoliiton armeijan vetäytymisen myötä, mutta vuonna 1949 Tude-puolue julistettiin laittomaksi sen jäsenten syyllistyttyä šaahin salamurhayritykseen.