stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Selim Palmgren
Musiikki

Palmgren sävelsi pianolle yli 300 kappaletta. Lisäksi hän sävelsi muun muassa kuoroteoksia, viisi pianokonserttoa sekä oopperan Daniel Hjort (1907–1910, suomenkielinen versio 1929 ja kokonaan uudistettu versio 1938), joka perustuu J. J. Wecksellin samannimiseen näytelmään.
Palmgrenin tuotannossa on vaikutteita muun muassa impressionismista. Aikalaiset kutsuivat häntä ”Pohjolan Chopiniksi”, ja hänen pianotuotantonsa onkin monipuolinen. Osa pianoteoksista on sarjoja, osa yksittäiskappaleita. Tunnetuimpia esimerkkejä ovat ”Kevät” (op. 27), ”24 preludia” (op. 17), ”Kolmikohtauksinen nokturno” (op. 72) ja ”Nuoruus” (op. 28). Ainoa teos kahdelle pianolle on ”Maskenball” (op. 36). Paljon soitettu on myös pianokonsertto nro 2, ”Virta” (op. 33), joka oli pitkään muun muassa kuuluisan pianistin Ignaz Friedmanin ohjelmistossa.
Palmgren jatkoi säveltämistä vanhoille päivilleen asti. Esimerkiksi Sonatina (op. 113) ja selloteokset op. 114 ovat syntyneet viimeisinä elinvuosina.
Kirjallisuutta

Korhonen, Kimmo: Selim Palmgren – elämä musiikissa.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35375-2
Poroila, Heikki: Selim Palmgrenin sävellykset[vanhentunut linkki]. Helsinki : Suomen musiikkikirjastoyhdistys, 2014. ISBN 978-952-5363-66-1.
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Selim Palmgren. Helsinki : Suomen musiikkikirjastoyhdistys, 2014. ISBN 978-952-5363-73-9.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Selim Palmgren Wikimedia Commonsissa
Lähdetie, Ismo: / Palmgren, Selim (1878–1951). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 10.3.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Elonet: Finlandia-katsaus 25 (1944) – alkaa 3 minuutin kuluttua filmin alusta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef  Hufvudstadsbladet
Kosti Palmqvist

Kosti Harald Palmqvist (5. marraskuuta 1890 Kalajoki – 13. maaliskuuta 1961) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli Saksassa sotilaskoulutuksensa saanut jääkäri, joka taisteli ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla ja sai tulikasteensa Misse-joella. Hän osallistui myöhemmin myös Suomen sisällissotaan sekä talvi- ja jatkosotaan.
Perhe ja koulutus

Palmqvistin vanhemmat olivat henkikirjoittaja Gustaf August Palmqvist ja Selma Katarina Ingman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Kerstin Holmbergin kanssa. Palmqvist kirjoitti ylioppilaaksi Jyväskylän klassillisesta lyseosta vuonna 1912 ja liittyi Hämäläisosakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun arkkitehtuuriosastolla vuosina 1912–1915 ja toimi samalla maanmittausharjoittelijana vuosina 1908–1913 sekä otettiin vuonna 1909 maanmittausoppilaaksi ja sai täten vanhemman maanmittausoppilaan oikeudet vuonna 1911. Opintoihinsa liittyen hän oli vuonna 1915 korjaustöiden valvojana Vaasan läänin rakennuskonttorin piiriin kuuluvalla Tarvaalan koulutilalla Saarijärvellä. Palmqvist suoritti Hyökkäysvaunukurssin vuonna 1922 ja sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1924 sekä topografiupseeritutkinnon vuonna 1928.
Jääkärikausi

Palmqvist liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 12. helmikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 10. heinäkuuta 1917 alkaen 2. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aajoella.
Suomen sisällissota

Palmqvist astui Suomen armeijan palvelukseen vänrikiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Vaasaan 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin 26. huhtikuuta 1918 alkaen pataljoonan adjutantiksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurin ympäristössä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Palmqvist siirrettiin sisällissodan jälkeen 5. heinäkuuta 1918 alkaen Pioneerikoulutuspataljoonan adjutantiksi, josta hänet siirrettiin edelleen 11. huhtikuuta 1919 alkaen 2. Divisioonan adjutantiksi sekä 4. helmikuuta 1920 alkaen toimistoupseeriksi Yleisesikuntaan. Yleisesikunnasta hänet siirrettiin 11. marraskuuta 1920 alkaen Uudenmaan rykmentin 3. konekiväärikomppanian päälliköksi. Komppanianpäällikön tehtävien lisäksi Palmqvist hoiti II pataljoonan komentajan tehtäviä 29. tammikuuta – 15. huhtikuuta 1921 välisen ajan. Uudenmaan rykmentistä hänet siirrettiin 22. joulukuuta 1926 alkaen topografiupseeriksi Yleisesikunnan topografikuntaan, josta hänet siirrettiin 24. helmikuuta 1934 alkaen toimistoupseeriksi jalkaväen tarkastajan toimistoon. Esikunta tehtävistä hänet siirrettiin 6. lokakuuta 1934 alkaen Savon jääkärirykmentin aliupseerikoulun johtajaksi. Lopulta hänet nimitettiin 6. lokakuuta 1936 Pohjan rykmentin II pataljoonan komentajaksi, josta tehtävästä hän erosi 11. tammikuuta 1937. Eronsa jälkeen hänelle myönnettiin palkkiovirka 1. helmikuuta 1937 – 1. kesäkuuta 1938 väliseksi ajaksi Yleisesikunnan topografikuntaan, jonka jälkeen hän toimi rakennus- ja liikealalla vuosina 1938–1939 sekä Olympia Helsinki 1940 Järjestelytoimikunnassa hankintapäällikkönä vuonna 1939.
Talvi- ja jatkosota

Palmqvist osallistui talvisotaan YH:n aikana toimistoupseerin apulaisena IV Armeijakunnan esikunnassa ja myöhemmin T-Jalkaväkirykmentti 9 I pataljoonan komentajana, jonka jälkeen hän toimi Jalkaväen koulutuskeskus 5:n komentajana sekä pataljoonan komentajana sodan loppuun saakka. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin Päämajan Rajankäyntikomitean käyttöön sekä myöhemmin Puolustusvoimain Pääesikunnan Linnoitusosaston kartoitustoimiston kenttätöiden johtajaksi.
Jatkosodan puhjettua hän toimi Helsingin suojeluskuntapiirin esikunnassa, josta hänet siirrettiin vanhemmaksi koulutusupseeriksi Jalkaväen Koulutuskeskus 9:ään ja edelleen pataljoonankomentajaksi Jalkaväen Koulutuskeskus 11:een. Samaisessa koulutuskeskuksessa hän toimi myöhemmin vanhempana koulutusupseerina, huoltopäällikkönä sekä koulutusupseerina ja kartoittajana vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet vapautettiin palveluksesta ja työskenteli sen jälkeen toimitusjohtajana Oy Rapid Ab:ssa vuonna 1943 ja Sukosa-Suomalainen Ulkomaankauppa Oy:ssä samana vuonna.
Sotien jälkeen hän työskenteli Helsingin veroviraston ylimääräisenä verovirkailijana vuosina 1944–1951. Vuosina 1951–1952 hän työskenteli Helsingin olympialaisten parissa. Hänet haudattiin Helsingin vanhalle hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgewehrführer 19. syyskuuta 1917  Gewehrführer 24. joulukuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 11. syyskuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1920  Majuri 6. joulukuuta 1929 |       |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Olympia ansiomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Helge Palmén

Helge Palmén (10. marraskuuta 1889 Loimaa – 19. maaliskuuta 1940) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat asemapäällikkö Oskar Arthur Palmén ja Alva Elisabeth Nordström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Gertrud Maria Finkin kanssa.
Opinnot

Palmén kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1909 ja liittyi Eteläsuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla vuosina ja 1912–1914 Saksassa Köthenin Friedriclis-Polytechnikumissa vuosina 1912–1914, jonka paperi-insinööriosastolla hän suoritti insinöörikandidaatin tutkinnon vuonna 1913. Palmén kävi Kapteenikurssin Sotakorkeakoulussa vuonna 1927 ja hän teki opintomatkat vuosina 1936 ja 1937 optiikkaa käsitteleville luento- ja harjoituskursseille Carl Zeissin optilliseen laitokseen Jenaan.
Jääkäriaika

Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 3. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin muodostettuun Jääkäripataljoona 27:ään 31. elokuuta 1915 ja hänet sijoitettiin pataljoonan pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hänet komennettiin 29. huhtikuuta 1917 Berliiniin postisensuurin tanskan-, norjan-, suomen- ja ruotsinkielisen postin tarkastajaksi. Tehtävässä hän toimi 14. elokuuta 1917 saakka.
Suomen sisällissota

Palmén astui Suomen armeijan palvelukseen luutnantiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918, mutta palasi sairauden vuoksi Suomeen vasta 26. huhtikuuta 1918 ja toimi sisällissodan aikana aluksi 3. Jääkärirykmentin täydennyspataljoonan 1. komppanian päällikkönä sekä myöhemmin pataljoonan komentajana. Suomen sisällissodassa hänelle ei tullut taistelukokemusta.
Sisällissodan jälkeinen aika

Palmén toimi sisällissodan jälkeen kesä-heinäkuussa 1918 valtiorikosoikeuden sotilasjäsenenä Kuopiossa, josta hänet siirrettiin 23. heinäkuuta 1918 alkaen 5. Jääkärirykmenttiin, josta muodostettiin myöhemmin ensin Kuopion jalkaväkirykmentti 4 ja myöhemmin Tampereen rykmentti. Hän toimi rykmentissä aluksi rykmentin 7:nnen ja myöhemmin 5. komppanian päällikkönä. Seuraavaksi hänet siirrettiin 24. joulukuuta 1920 alkaen rykmentin talouspäälliköksi ja 21. syyskuuta 1921 alkaen rahastonhoitajaksi. Armeijasta Palmén erosi 7. maaliskuuta 1923 ja työskenteli sen jälkeen liikealalla Lahdessa ja kuului samalla Lahden suojeluskuntaan, jossa hoiti komppanianpäällikön tehtäviä. Hän astui takaisin armeijan palvelukseen 30. tammikuuta 1924 ja hänet sijoitettiin Rautatiepataljoonaan, josta hänet komennettiin heti ja siirrettiin 1. huhtikuuta 1924 alkaen Puolustusministeriöön, jossa sai tehtäväkseen järjestää perustettavaksi määrätyn teknillisen tarkastustoimiston ja hänet valittiin perustamisen jälkeen toimiston päälliköksi.
Talvisota

Palmén osallistui talvisotaan edelleen Puolustusministeriön tarkastustoimiston päällikkönä. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Luottamustoimet

Palmén toimi jäsenenä konekiväärin 09 piirustuksia tarkistamaan määrätyssä komiteassa vuonna 1924 ja vahvistettavaksi aiottuja käsikranaattimalleja kokeilemaan ja arvostelemaan määrätyssä komiteassa vuonna 1927 sekä konekiväärikomiteassa vuonna 1927 ja kiväärin- ja konekiväärinpiippujen putkituksen tutkimiskomiteassa vuosina 1927–1928. Hän toimi myös 3. Divisioonan kunniatuomioistuimen varajäsenenä vuosina 1921–1922.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hiffsgruppenführer 8. joulukuuta 1915  Gruppenführer 4. huhtikuuta 1916  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1926  Everstiluutnantti 16. huhtikuuta 1929 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Uurna

Koristeellinen uurna
Uurna eli hautauurna eli tuhkauurna on yleisimmin savesta tai metallista valmistettu kannellinen vaasi, jonka alaosa on usein kapeampi kuin yläosa. Uurnassa ei yleensä ole kantokahvoja.
Monissa vanhoissa kulttuureissa uurniin säilöttiin kuolleen ihmisen tuhkat. Antiikin roomalaisilla oli erillisiä uurnaholveja, joihin uurnat asetettiin siistiin riviin.
Nykyisinkin on tapana säilöä polttohaudatun vainajan tuhka uurnaan. Tuhkauurnia voidaan säilöä esimerkiksi uurnaholvissa, hautausmaiden uurnalehdoissa, perhehaudoissa tai tuhkan voi sirotella muistolehtoon. Tuhkauurnan voi säilöä myös kotona. Suomessa kuitenkin on tuhka haudattava tai muuten sijoitettava pysyvästi vuoden kuluessa tuhkauksesta (hautaustoimilain 7 luvun 19 § mukaan). Lakia tulkitaan niin, ettei Suomessa vainajan tuhkaa saa säilöä kotona.
Vaaleissa säiliötä, johon äänestysliput laitetaan, kutsutaan vaaliuurnaksi, vaikka se ei yleensä ole uurnan muotoinen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uurna Wikimedia Commonsissa
Uudenkaarlepyyn vankileiri

Uudenkaarlepyyn vankileiri oli Suomen sisällissodan aikana Uudessakaarlepyyssä toiminut vankileiri. Valkoisten perustamalla leirillä oli vangittuna lähes 2 000 Venäjän armeijan sotilasta, joista kuoli noin 140. Kaikki sotilaat olivat sisällissodan syttyessä antautuneet ja luovuttaneet aseensa vapaaehtoisesti.
Leirin toiminta

Leirin perusti paikallinen suojeluskunta 2. helmikuuta 1918. Vangit sijoitettiin aluksi muun muassa raatihuoneen yhteyteen rakennettuun aitaukseen, kaupungin kahdelle kasarmille sekä työväentalolle, mutta pian otettiin käyttöön Uudenkaarlepyyn seminaarin tilat, jotka aidattiin piikkilangalla. Alun perin kaupunkiin piti perustaa viiden tuhannen vangin leiri, mutta Uudenkaarlepyyn suojeluskunnan esikunta suostui ottamaan vain kaksi tuhatta. Loput Etelä- ja Keski-Pohjanmaalla vangituista sotilaista sijoitettiin Vaasan vankileirille. Maaliskuun alussa saapuneita uusia vankeja varten otettiin käyttöön vielä keskustassa sijainnut pelastusarmeijan talo.
Ensimmäiset 85 Venäjän armeijan sotilasta oli vangittu jo 28. tammikuuta Andra sjönin tykistöasemalta sekä Ringin kasarmilta. Naapuripitäjistä tuotiin 4.–8. helmikuuta noin 1 500 vankia. Sen jälkeen vankileirille saapui vielä muutamia satoja vankeja pienimmissä erissä, niin että yhteensä heitä tuotiin huhtikuun alkuun mennessä 1 938. Vangeista lähes puolet oli venäläisiä, sen lisäksi joukossa oli virolaisia, latvialaisia, ukrainalaisia, puolalaisia, inkeriläisiä sekä tataareja.
Vankiryhmät erotettiin leirillä toisistaan. Vaarallisimpina pidetyt matruusit sijoitettiin raatihuoneelle, virolaiset Ringin kasarmille ja latvialaisia puolestaan pidettiin Östra Esplanadgatanilla sijainneessa talossa. Myös seminaarin alueella erotettiin ukrainalaiset ja venäläiset vangit toisistaan. Vaikka leiriin tuli lisää vankeja aina huhtikuun alkuun saakka, kotiutettiin ensimmäiset jo helmikuun aikana, jolloin 600 vankia lähetettiin Venäjälle. Lopullisesti leiri tyhjennettiin touko-kesäkuun vaihteessa. Viimeiset 170 sotilasta lähtivät 4. kesäkuuta.
Ruokaa vankileirille tilattiin runsaasti, mutta päätilat seminaarin talossa olivat sietämättömän ahtaat, sillä 1 300 vankia oli ahdettu vain 3 600 kuutiometrin kokoiseen rakennukseen. Luokkahuoneet täytettiin neli- ja viisikerroksisilla kerrossängyillä; juhlasalissa lavereita oli seitsemässä kerroksessa ja kattoon oli puhkaistava reikä ilman vaihtumiseksi. Kunnollisia käymälöitä ei ollut, ja leirin löyhkä häiritsi koko kaupunkia.
Johtajat

Leirin päällikkönä toimi aluksi muutaman päivän ajan luutnantti Axel Wikberg, jonka jälkeen tehtävään nimitettiin majuri Robert von Kraemer. Häntä pidettiin ankarana kurin ja järjestyksen miehenä, jota on myöhemmin kuvailtu raaimmaksi ja julmimmaksi kaikista sisällissodan aikaisista vankileirien johtajista. Von Kraemerin ohjeena pienissäkin välikohtauksissa sanottiin olleen vangin ampumisen ja lisäksi hänen aikanaan vankeja ruoskittiin. Uudenkaarlepyyn asukkaat pitivät yleisestikin vankien kohtelua huonoa ja syyttivät siitä nimenomaan von Kraemeria. Kenraali Mannerheim vapautti lopulta hänet johtajan tehtavistä 30. huhtikuuta, jonka jälkeen von Kraemer siirrettiin vastaavaan tehtävään Riihimäen vankileirille. Von Kraemerin ero ei tosin johtunut päämajan epäluottamuksesta, vaan erehdyksestä, sillä hänen luultiin virheellisesti siirtyneen Tampereen poliisimestariksi hänen mentyään lomalle Tampereelle.
Von Kraemerin seuraajaksi nimettiin voimistelunopettaja Lennart Wegelius, joka ei myöskään saavuttanut kaupunkilaisten suosiota. Wegeliusta muun muassa pilkattiin Österbottniska Postenissa julkaistussa kirjoituksessa. Syynä oli, että suojeluskunnan esikunta lähinnä vain "ryyppäsi, juhli ja jakoi tuomioita". Myös seminaarin johtajana toiminut K. J. Hagfors solvasi muutamaan otteeseen kirjoituksissaan von Kraemeria sekä muuta suojeluskunnan johtoa.
Teloitukset ja leirillä kuolleet

Maaliskuun alussa vangit uhkasivat nälkälakolla puutteellisen ruokahuollon parantamiseksi. He myös uhkasivat ampumisesta huolimatta lähteä marssimaan kohti Venäjää, mikäli lakko ei tuota tulosta. Nälkälakko kukistettiin teloittamalla 16 vankien johdossa ollutta sotilasta. Lupa siihen oli tullut Seinäjoella toimineesta valkoisten päämajasta ja sen oli antanut vangeista vastannut etappipäällikkö Gösta Theslöf. Päätös ilmeisesti oli tehty yhteisymmärryksessä Mannerheimin kanssa. Varsinaisen päätöksen teloituksista teki sotaoikeus, johon kuuluivat von Kraemerin lisäksi pormestari Oscar Calamnius sekä suojeluskunnan esikuntaan kuuluneet apteekkari Oskar Wilkman ja opettaja Henrik Wik. Tuomion vahvisti päämajan sotapoliisipäällikkönä toiminut varatuomari Ossian Procopé.
Vappuna ammuttiin kuusi pakoa yrittänyttä matruusia. Toinen massateloitus tapahtui toukokuun puolivälissä, kun juopuneet esikuntaupseerit ampuivat 14 vankia Uudenkaarlepyyn hautausmaalla. Paikalla on nykyään muistoristi. Lisäksi oli ainakin yksi joukkohauta, josta vuonna 1970 siirrettiin hautausmaalle noin kymmenen ihmisen jäännökset. Yhteensä Uudenkaarlepyyn vankileirillä kuoli teloituksiin arviolta 40 vankia. Kulkutauteihin ja muihin sairauksiin on arveltu kuolleen noin sata. Mahdollisesti joukossa on myös nälkäkuolemia. Ainoastaan kolmen kuolleen vangin henkilöllisyys on tiedossa.
Venäläisvangit itse kokivat Mannerheimin pettäneen heidät. Ennen antautumista hän oli luvannut venäläisille sotilaille vapaan matkan kotimaahan sekä suojan vangitsemisia ja hyökkäyksiä vastaan. Lupaus täyttyi lopulta kuitenkin vain upseereiden osalta, jotka saivat leirin sijasta asua yksityisasunnoissa, ja Svinhufvudin hallitus maksoi heille myös palkkaa.
Kirjallisuutta

Antti Tuuri: Surmanpelto Otava 2008 ISBN 978-951-1-24948-1 Uudenkaarlepyyn vankileiristä kertova romaani
Pertti Palmroth

Pertti Palmroth vastaanottaa vieraita Hämeen kenkätehtaalla 1979
Pertti Pauli Ilmari Palmroth (12. elokuuta 1931 Pirkkala – 29. maaliskuuta 2020 Tampere) oli suomalainen kenkäsuunnittelija ja kenkätehtailija. Hän erikoistui korkealaatuisten naistenkenkien ja -saappaiden suunnitteluun.
Tunnustuksia

Coupe D'or du Bon Gout Francais -palkinto vuonna 1965
Tasavallan presidentien vientipalkinto vuonna 1980
Yksityiselämä

Pertti Palmroth oli vuosina 1952–1986 naimisissa Marja-Leena Miettisen kanssa ja vuodesta 1988 Hannele Paasosen kanssa. Palmrothilla oli viisi lasta ensimmäisen ja kaksi lasta toisen vaimonsa kanssa. Hänellä oli yhteensä 15 lastenlasta. Palmroth asui suurimman osan elämästään Pirkkalassa ja kuoli vuonna 2020 Tampereella.
Moottoriurheilija ja kenkäsuunnittelija Tero Palmroth on Pertti Palmrothin poika, Partolan kartanon omistaja Hannes Palmroth oli hänen isoisä ja kenkätehtailija Pentti Palmroth isä.
Aiheesta muualla

Palmrothin tehtaan sivut
Pertti Palmrothin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland 
Pertti Palmroth
Fredrik Pacius

| Fredrik Pacius |
| --- | --- |
 Fredrik Pacius
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. maaliskuuta 1809 Hampuri
Kuollut: 8. tammikuuta 1891 (81 vuotta) Helsinki
Ammatti:  säveltäjä
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera 
Merkittävät teokset:  Maamme Kaarle-kuninkaan metsästys
Soittimet:  viulu 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Fredrik Pacius (alk. Friedrich Pacius; 19. maaliskuuta 1809 Hampuri – 8. tammikuuta 1891 Helsinki) oli saksalainen säveltäjä ja musiikinopettaja, joka asui suurimman osan elämästään Suomessa. Häntä pidetään suomalaisen taidemusiikin isänä, ja hän on säveltänyt myös Suomen kansallislaulun Maamme.
Elämänvaiheet

Fredrik Pacius syntyi Saksan Hampurissa 19. maaliskuuta 1809 viinikauppias Ludvig Paciuksen ja Margareta Schumacherin poikana. Hänen sukunsa oli ilmeisesti peräisin Italiasta ja alkuperäiseltä nimeltään di Pazzi. Varakkaan perheen poikana Pacius sai huolellisen kasvatuksen, ja myös hänen isänsä harrasti soittoa. Vanhemmat laittoivat Paciuksen aluksi kauppaharjoittelijaksi liikemiehen uralle, mutta viisitoistavuotiaana hän pääsi hampurilaisen muusikko-säveltäjän A. G. Methfesselin suosittelemana säveltäjä ja viulisti Louis Spohrin oppilaaksi. Pacius opiskeli viulunsoittoa Louis Spohrin sekä sävellystä ja teoriaa M. Hauptmannin johdolla Kasselissa vuosina 1824–1827.
Opiskelun jälkeen Pacius konsertoi Pohjois-Saksan kaupungeissa. Vuonna 1828 hän muutti Tukholmaan, jossa yleni hovisoittokunnan jäseneksi ja sooloviulunsoittajaksi. Vuosina 1828–1834 hän toimi Tukholman Kuninkaallisen hoviorkesterin ensiviulistina ennen kuin muutti Helsinkiin ja ryhtyi opettamaan musiikkia Helsingin yliopistossa vuonna 1834. Turussa oli musiikkia harrastettu jo aikaisemmin, mutta Helsingissä oli Paciuksen saapuessa vain yksi kaksitoistamiehinen orkesteri. Pacius perusti Helsinkiin musikaalisen yhdistyksen, mieskuoron Akademiska Sångföreningenin 1838 ja orkesterin. Vuonna 1848 hän sävelsi kuorolaulun Maamme Johan Ludvig Runebergin runoon ”Vårt Land”, minkä lisäksi hän sovitti taiteellisesti myös eräitä suomalaisia kansansävelmiä. Hieman vähemmän tunnettuja Paciuksen isänmaallisia sävelmiä ovat isänmaallinen mieskuorolaulu Suomen laulu sekä sävellys Runebergin runoon Sotilaspoika. Myös Viron kansallislaulu Mu isamaa, mu õnn ja rõõm ja liiviläisten kansallislaulu Min izāmō käyttävät Paciuksen sävelmää.lähde?
Vuonna 1852 Pacius sävelsi ensimmäisen suomalaisen oopperan Kaarle-kuninkaan metsästys, joka Maamme-laulun tavoin edustaa kansallisromanttista tyyliä. Libreton kirjoitti Zacharias Topelius yhteistyössä Paciuksen kanssa. Hänet kutsuttiin myös Tukholman Musiikkiakatemian jäseneksi, ja Suomessa hän sai kunniatohtorin ja kunniaprofessorin arvon.
Pacius kuoli 81-vuotiaana Helsingissä 8. tammikuuta 1891. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Perhe

Paciuksen puoliso oli vuodesta 1842 valtioneuvos Johan Gabriel Martinin ja Carolina Margareta Almqvistin tytär Nina Lucia Martin, joka kuoli vuonna 1907. Heidän neljästä lapsestaan vanhin, laulaja ja laulunopettaja Maria Margareta, avioitui vuonna 1871 kirjailija ja säveltäjä Karl Collanin kanssa. Poika Johannes Edvard Pacius avioitui Elna Herminia Aminoffin kanssa, joka oli eversti, valtiopäivämies Berndt Adolf Carl Gregori Aminoffin tytär.
Muistaminen

Vuonna 1895 Helsingin Kaisaniemen puistossa paljastettiin Emil Wikströmin veistämä pronssinen Paciuksen rintakuva, ja jo neljä vuotta aiemmin oli Helsingin yliopiston musiikkisaliin pystytetty Ville Vallgrenin tekemä marmorinen rintakuva, jonka jalustaan on nuotein hakattu Suomen laulun alkutahdit. Vuonna 2009 Jyväskylän yliopiston professori Matti Vainio kirjoitti uuden elämäkerran Pacius: Suomalaisen musiikin isä säveltäjän 200-vuotisjuhlien kunniaksi. Hampurissa on Paciuksen muistoksi kiinnitetty muistolaatta paikalle, jossa Paciuksen lapsuudenkoti ja isän viiniliike sijaitsivat. Muistolaatan puuhamiehinä toimivat Hallen yliopiston professori Tomi Mäkelä ja väitöskirjaa Paciuksesta tekevä Silke Bruns. Mäkelä on julkaissut myös ruotsinkielisen Pacius-elämäkerran Fredrik Pacius, kompositör i Finland (2009), jonka perusteella tähän asti vallinnut Pacius-kuva muuttuu monilta osin. Esimerkiksi Paciuksen suhde uskontoon, hänen opintonsa Saksassa ja monien teosten piilomerkitykset ovat Mäkelän kirjassa tarkastelun kohteena. Kirjassa on käytetty runsaasti uutta lähdeaineistoa.
Sävellyksiä

Aleks Wilkko, Salonkiorkesteri Graco
Äänitiedostojen kuunteluohjeet