stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pellavakasvit

| Pellavakasvit |
| --- | --- |
 Kalliopellava (Linum austriacum)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Ylälahko::  Rosanae
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Pellavakasvit Linaceae  Perleb, nom. cons.
Synonyymit
 Hugoniaceae Arnott 
 Pellavakasvien levinneisyysalue mustalla
Katso myös
   Pellavakasvit Wikispeciesissä   Pellavakasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pellavakasvit (Linaceae) on pienehkö kasviheimo, joka kuuluu koppisiemenisten Malpighiales-lahkoon. Suomenkielisellä nimellä tunnettuja edustajia ovat pellavat (Linum), kääpiöpellava (Radiola linoides) ja keltaliina (Reinwardtia indica).
Tuntomerkit

Pellavakasveihin kuuluu pääasiassa ruohovartisia lajeja, mutta myös puita, pensaita ja liaaneja. Lehtiasento on tavallisesti kierteinen, ja lehdet ovat pieniä, ehytlaitaisia ja korvakkeellisia. Kukinnot ovat viuhkomaisia ja niissä on kaksineuvoiset ja säteittäiset kukat. Verholehtiä on viisi, joskus neljä, joko erillisiä tai tyvestä yhdistyneitä. Terälehtiä on myös neljä tai viisi. Heteet sijaitsevat vuorottaisesti terälehtiin nähden, ja joskus on myös joutoheteitä. Palhot ovat lyhyitä ja yhtyneitä tyveltään. Sikiäin on kehänpäällinen, 2–5 emilehdestä muodostunut ja 2–10-lokeroinen; kussakin lokerossa yksi tai kaksi siemenaihetta keskisaumaistukassa. Erillisiä vartaloita on 2–5. Hedelmä on tavallisesti verhiöllinen kota, joskus luumarja. Siemenessä on suora alkio, ja endospermin määrä vaihtelee tai voi puuttuakin.
Heimossa esiintyy jonkin verran erilaisvartaloisuutta (heterostyliaa), mikä edistää ristipölytystä. Joskus ilmiöön liittyy myös ponsien ja luottien asettumista niin, että pölyttävä hyönteinen saa siitepölyä eri kohtiin kukkatyypistä riippuen.
Levinneisyys

Pellavakasveja tavataan lähinnä lauhkeassa vyöhykkeessä; puuvartiset lajit ovat trooppisia.
Luokittelu

Pellavakasvisukuja on 10–12 ja lajeja 300. Ne jaetaan kahdeksi alaheimoksi:
1. Linoideae Arnott. Alaheimon kasvit ovat yksi- tai monivuotisia ruohoja, joskus pensaita. Lehdet sijaitsevat vastakkain tai kierteisesti ja ovat ehyt- tai hammaslaitaisia ja tavallisesti korvakkeellisia. Verholehdet ovat keskenään enemmän tai vähemmän samankokoisia, terälehdet kynnellisiä. Heteitä on viisi ja ne sijaitsevat verhovastaisesti vuorotellen joutoheteiden kanssa. Siemenet ovat usein limautuvia. Alaheimon levinneisyys on lähes yleismaailmallinen, erityisesti lajeja on kuitenkin pohjoisella lauhkealla vyöhykkeellä ja subtropiikissa. Sukuja on kuusi, lajeja 240, ja niistä 180 kuuluu pellavien (Linum) sukuun.
2. Hugonioideae Hooren & Nooteboom. Alaheimo on levinneisyydeltään trooppinen ja siihen kuuluu pelkästään puuvartisia lajeja, joista monet ovat liaaneja. Lehtiasento on kierteinen tai kaksirivinen. Verholehdet ovat usein erikokoisia ja terälehdet enintään hieman kynnellisiä, usein keltaisia. Heteitä on kymmenen, joista osa on toisia pidempiä. Hedelmä on luumarja tai lohkohedelmä. Sukuja on viisi, lajeja 61; suurin suku on Hugonia ja se käsittää 40 lajia.
Heimoon kuuluvat suvut ovat:
Anisadenia Wall. ex Meisn.
Cliococca Bab.
Durandea Planch.
Hebepetalum Benth.
Hesperolinon (A.Gray) Small
Hugonia L.
Indorouchera Hallier f.
Linum L. – pellavat eli isopellavat
Philbornea Hallier f.
Radiola Hill – kääpiöpellavat, vain laji kääpiöpellava (R. linoides)
Reinwardtia Dumort. – keltaliinat
Roucheria Planch.
Sclerolinon C.M.Rogers
Tirpitzia Hallier f.
Käyttö

Peltopellavasta (Linum usitatissimum) saadaan kuituja, öljyä sekä rehua. Syötäviä hedelmiä saadaan joistakin afrikkalaisista Hugonia-lajeista. Koristekasveina käytetään monia pellavalajeja.
Kuvia

Cliococca selaginoides
Hesperolinon congestum
Hugonia bellii -lajin kiipeilyelimiä
Kääpiöpellava (Radiola linoides)
Coco Bandicoot

| Coco Bandicoot |
| --- | --- |
 Coco Bandicoot pelissä Crash: Mind over Mutant
Pelisarja:  Crash Bandicoot
Ensimmäinen peli:  Crash Bandicoot 2
Luoja:  Naughty Dog
Ääninäyttelijä  (englanti):  Vicki Winters (1997) Hynden Walch (1999) Anna Gorduno (2000) Debi Derryberry (2001−2020) Eden Riegel (2020)
Ääninäyttelijä (japani):  Haruna Ikezawa (1997−2000) Ema Kogure (2001−2004) Satomi Arai (2005−) Risa Tsubaki (2006)
Ääninäyttelijä (suomi):  Annituuli Kasurinen (Crash of the Titans, Crash: Mind over Mutant)
Lisää peliartikkeleitavideopelien teemasivulla
Coco Bandicoot on fiktiivinen pelihahmo, joka on esiintynyt Crash Bandicoot -pelisarjan peleissä. Coco on Crashin nuorempi sisko, ja hänet nähtiin Crash Bandicoot -peleissä ensimmäistä kertaa Crash Bandicoot 2: Cortex Strikes Back -pelissä.
Hahmo > Persoona

Coco on Crashin nörtti pikkusisko ja hänen tunnusmerkkeihin kuuluu muun muassa  kannettava tietokone, usein vaaleanvioletti. Luonteeltaan hän on rauhallinen ja suvaitsevainen. Myöhemmissä peleissä, kuten Crash Tag Team Racingissa ja eteenpäin, Coco on tyttömäisempi kuin aiemmissa peleissä, eikä kanna mukanaan läppäriä. Coco näyttää myös vanhemmalta kuin ennen.
Hahmo > Rooli peleissä

Coco esiintyi ensimmäistä kertaa pelissä Crash Bandicoot 2: Cortex Strikes Back. Cocolla pääsi pelaamaan vasta ensimmäistä kertaa pelissä Crash Bandicoot 3: Warped. Hänellä pystyi pelaamaan vain muutamalla tasolla ja vain neljännellä päävastus-tasolla, jossa hän taistelee N.Giniä vastaan. Tämän jälkeen Coco on bongattu myös peleissä Crash Team Racing, Crash Bandicoot: The Wrath of Cortex, Crash Nitro Kart, Crash Twinsanity, Crash Tag Team Racing, Crash Boom Bang!, Crash Bash ja Crash: Mind over Mutant sekä Crash of the Titansissa
Coco tapasi Crash Bandicoot 3: Warped -pelissä Pura-tiikerin, johon hän kiintyi syvästi. Puraakin on nähty useassa Crash Bandicoot -pelissä. Samassa pelissä Coco otti yhteen myös Tri. N. Gin -pomovastuksen kanssa avaruudessa.
Jere Penttilä

Jere Petteri Penttilä (s. 13. huhtikuuta 1972 Helsinki) on Joensuun nykyinen kaupunginjohtaja. Hän aloitti virassa 1. marraskuuta 2023 ja toimi vs. kaupunginjohtajana lokakuun 2023.
Ennen Joensuuta Jere Penttilä toimi Riihimäen kaupunginjohtajana 15. maaliskuuta 2021 – 31. toukokuuta 2022. Riihimäen kaupunginvaltuusto valitsi Penttilän tehtävään äänin 36–7. Kesäkuun 2022 alussa Penttilä aloitti Keskon Itä-Suomen aluejohtajana. 29. toukokuuta 2023 Joensuun kaupunginvaltuusto valitsi Penttilän Joensuun kaupunginjohtajaksi äänin 36–7. Hän toimi vs. kaupunginjohtajana 1.–31. lokakuuta 2023 ja aloitti vakinaisessa virassa 1. marraskuuta 2023 lähtien.
Vuosina 2013–2021 Penttilä työskenteli Kontiolahden kunnanjohtajana. Hän on toiminut myös muun muassa Joensuun liiketoimintajohtajana, Pyhäselän kunnanjohtajana ja Varkauden henkilöstöpäällikkönä. Koulutukseltaan hän on yhteiskuntatieteiden maisteri.
Eino Penttilä (sotilas)

Eino Penttilä syyskuussa 1942 palattuaan miehineen partiomatkalta 28.8.–7.9.1942. Matka ulottui Tungutjärven seutuville. Taustalla sotavanki Feodor Tihonovitsh Luzikov, jonka Tauno Lukkarin osapartio sieppasi. Sotavanki oli 14. Divisioonan 1130:s. Kuva: SA-kuva
Eino Valfrid Penttilä (28. joulukuuta 1914 – 30. lokakuuta 1992) oli Mannerheim-ristin ritari numero 79. (14. Divisioonan kaukopartio-osaston johtaja). Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 9. elokuuta 1942. Sotilasarvoltaan Penttilä oli ritarinimityksen aikaan luutnantti. Vuoden alussa 1943 Penttilä siirtyi Rajajääkäripataljoona 6:een ja sieltä edelleen heinäkuussa 1943 Penttilä aloitti Kadettikoulun (nyk. Maanpuolustuskorkeakoulu) oppilaana. Jatkosodan loppuvaiheessa hän osallistui taisteluihin Ontrosenvaarassa.
Kenraalimajuri Erkki Raappana esitti Penttilän nimittämistä ritariksi toukokuussa 1942:
– 15.1.1942 luutnantti Penttilä sai määräyksen osastoineen hyökätä Koivuniemen kylään. Matkalla kohtasi 10-miehisen vihollispartion, jonka osasto tuhosi viimeistä miestä myöten ja sai haltuunsa muun muassa karttoja, joissa oli merkintöjä vihollisen sijoituksista.
Talvisodassa Penttilä taisteli Erillinen pataljoona 14 (ErP 14) riveissä Kuhmon suunnalla.
Sotien jälkeen Penttilä palveli Suomen rajavartiolaitosta vuoteen 1962 saakka; ensin Porkkalan vuokra-alueen rajan vartioinnissa vuosina 1945-1956 ja sen jälkeen Kainuun ja Lapin rajavartiostossa.
Irene Pepperberg

Irene Pepperberg (s. 1. huhtikuuta 1949 New York) on yhdysvaltalainen etologi. Hän on tullut tunnetuksi tutkimuksistaan eläinten, varsinkin papukaijojen, kognitioon liittyvistä aiheista.
Irene Pepperberg syntyi Brooklynissä New Yorkissa. Hän opiskeli kemiaa, valmistui kandidaatiksi Massachusetts Institute of Technologysta 1969 ja maisteriksi Harvardin yliopistosta 1971. Hän väitteli filosofian tohtoriksi fysikaalisen kemian alalta Harvardissa 1976. Pepperberg on Brandeisin yliopiston psykologian dosentti sekä luennoitsija Harvardin yliopistossa. Hän on pyrkinyt ensimmäisten tutkijoiden joukossa edistämään eläinten kielenoppimista.
Kansainvälisesti Irene Pepperberg tunnetaan varsinkin Alex-harmaapapukaijasta, jota hän koulutti yli 20 vuotta. Alexille kehittyi yllättävän laaja sanavarasto, jota se osasi myös käyttää asianmukaisesti. Linnun kykyjä tällä alueella on kuvattu kaksivuotiaan lapsen kykyjä vastaavaksi, älykkyydeltään se oli 4–5-vuotiaan lapsen tasoa. Alex kuoli äkillisesti 7. syyskuuta 2007.
Alex-tutkimusta tukeakseen Irene Pepperberg perusti Alex Foundationin.
Pekka ja Pätkä -elokuvat

Pekka ja Pätkä -elokuvat ovat Suomen Filmiteollisuuden (SF) vuosina 1953–1960 tuottama sarja humoristisia elokuvia, joissa esiintyivät Pekka Puupää -sarjakuvan hahmot. Pekka Puupäätä esitti kaikissa elokuvissa Esa Pakarinen, hänen ystäväänsä Pätkää Masa Niemi ja vaimoaan Justiinaa Siiri Angerkoski. Yleensä Pekka ja Pätkä joutuvat kaikenlaisiin kommelluksiin jatkuvan rahapulansa ja hyväuskoisuutensa takia. Pekka ja Pätkä -elokuvia tehtiin kaikkiaan kolmetoista, ja niistä kaikki paitsi ensimmäisen ja viimeisen ohjasi Armand Lohikoski. Kolmea lukuun ottamatta elokuvien nimet alkavat sanoilla ”Pekka ja Pätkä”. Lisäksi ohjaaja Visa Mäkinen teki 1980-luvulla Pekka Puupäästä televisiosarjan ja kaksi elokuvaa, joista kahden ensimmäisen nimet muistuttavat Pekka ja Pätkä -elokuvien nimiä.
Elokuvasarjan synty

Pekka Puupään muokkaaminen elokuvaksi oli SF:n käsikirjoittajan Reino Helismaan idea. Elokuvaa enteili Toivo Kärjen säveltämä, Helismaan sanoittama ja Esa Pakarisen vuonna 1952 levyttämä hieman haikea jenkka Pekka Puupää, joka oli tarkoitettu vastineeksi rillumarei-huumorin tuominneille kriitikoille. SF:n johtaja T. J. Särkkä ilmestyi pian Ola Fogelbergin kuoleman jälkeen tämän lesken Laura Fogelbergin luo, esittäytyi tämän miesvainajan ystäväksi ja tarjoutui ostamaan Puupää-hahmon elokuvausoikeudet 50 000 markalla. Särkkä mitä ilmeisimmin huijasi leskeä kaupanteossa: suullisesti puhuttiin vain yhdestä elokuvasta, mutta tammikuussa 1953 allekirjoitettu sopimuspaperi antoi SF:lle pysyvät oikeudet Pekka Puupäähän ja muihin Fogelin luomiin hahmoihin.
Ensimmäinen elokuva Pekka Puupää tehtiin 1953, ohjaajana Ville Salminen, käsikirjoittajana Helismaa ja päärooleissa Esa Pakarinen (Pekka), Masa Niemi (Pätkä) ja Siiri Angerkoski (Justiina). Kun elokuva sai suuren suosion ja sille ryhdyttiin suunnittelemaan jatko-osaa Pekka Puupää kesälaitumilla, Ville Salminen kieltäytyi, koska ei halunnut jumiutua ”Puupää-ohjaajaksi”, ja siirtyi toiseen elokuvayhtiöön. Tilalle otettiin SF:n palvelukseen juuri tullut Armand Lohikoski, joka sittemmin ohjasi sarjan kaikki elokuvat viimeistä lukuun ottamatta ja sai harteilleen ”Puupää-ohjaajan” viitan.
Sarjan loppu

Elokuvan Pekka ja Pätkä mestarimaalareina jälkeen Lohikoski suunnitteli poliittista satiiria nimeltä Pekka ja Pätkä politiikan pyörteissä. Särkkä piti kuitenkin aihetta sopimattomana ja syrjäytti Lohikosken seuraavan Puupään tuotannosta. Tilalle kutsuttiin Reino Helismaa ja ohjaaja Aarne Tarkas, jotka tekivät sarjan kolmannentoista ja viimeisen elokuvan Pekka ja Pätkä neekereinä. Pätkää esittänyt Masa Niemi teki itsemurhan pian elokuvan valmistumisen jälkeen. lähde?
1970-luvun alussa Lohikoski suunnitteli Esa Pakarisen ehdotuksesta vielä yhtä Pekka ja Pätkä -elokuvaa. Pekka ja Pätkä palokuntalaisina nimellä työstettyyn elokuvaan kaavailtiin muiden muassa Pätkäksi Leo Jokelaa ja Justiinaksi Ritva Valkamaa. Elokuva ei toteutunut.
Sarjan jälkimaine

Vaikka elokuvakriitikot haukkuivat Pekka ja Pätkä -elokuvat, niistä tuli suuria kansansuosikkeja, joita näytetään yhä säännöllisesti televisiossa. Kritiikki oli tyrmäävää elokuvien valmistumishetkestä useita vuosikymmeniä eteenpäin mutta vaimentui kuitenkin ajan mittaan. Kritiikkiin pettynyt ohjaaja Armand Lohikoski, jota loukkasi etenkin väite elokuvien tekemisestä huitaisten, kutsui – turhaan – kriitikot seuraamaan elokuvan tekoa. Esimerkiksi Pekka ja Pätkä pahassa pulassa -elokuvan ensi-illan jälkeen eräs arvostelija kirjoitti otsikolla ”Yhä niitä vain riittää”: ”Pahinta on, että kun nämä Pekka ja Pätkä -filmit kerran tuottajankin taholta tahdotaan leimata lapsi-filmeiksi (jota ne eivät suinkaan ole), niiden käsikirjoitukseen kuitenkin sijoitetaan naimailmoituksia ja höökiviä, miehenkipeitä vaimonpuolia.” Toisaalta Lohikoski ja muut tekijät pääsivät naureskelemaan eräälle Pekka ja Pätkä Suezilla -elokuvan arvostelleelle kriitikolle, joka oli valittanut, että ”Lohikoski ei viitsinyt Suezilla sen enempää kuvata sikäläisiä maisemia” – tosiasiassa kuvaukset oli tehty Rudus-yhtiön hiekkakuopalla pahvikulisseissa.
Vuoden 1957 kotimaisiin elokuviin katsauksen laatinut Kari Uusitalo mainitsee toimitusjohtaja T. J. Särkän sanoneen, ettei SF:n kannattanut tehdä muita kuin rahasammoksi muodostuneita Puupää-elokuvia. Uusitalo toteaa Pekka ja Pätkä salapoliiseina -elokuvan tuottaneen Oulussa viikon aikana enemmän lipputuloja kuin Aarne Tarkaksen elokuva Herra sotaministeri Helsingissä koko kesän aikana. Eräs syy yleisösuosiolle oli se, että Pekka ja Pätkä -elokuvat ovat olleet määrällisesti merkittävä osa suomalaista lastenelokuvaa, mutta samalla ne kuitenkin olivat koko perheen elokuvia.kenen mukaan?
Elokuvien näyttelijävalintoja on kiitetty. Tv-maailman kriitikko totesi vuonna 2014, että sarja on loistavasti roolitettu.
Myöhemmät elokuvat

Itsenäinen elokuvatuottaja Visa Mäkinen yritti 1980-luvun puolivälissä elvyttää Pekka Puupään hahmoa ja teki televisiosarjan Pekka ja Pätkä (1986) sekä elokuvat Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti (1985) ja Pekka Puupää poliisina (1986). Televisiosarja menestyi kohtalaisen hyvin, mutta elokuvat menestyivät huonosti ja moni piti niitä ”alkuperäisten” Puupäiden halventamisena.
Ohjaaja Pekka Lehto sai vuonna 2005 Suomen elokuvasäätiöltä 10 000 euron kehittämistuen työnimeltään Pekka ja Pätkä levottomina -nimiseen elokuvaan, jonka oli tarkoitus kertoa kansankomediamaisesti homouteen kohdistuvista peloista. Elokuvaa ei tehty.
Filmografia > Alkuperäiset Pekka ja Pätkä -elokuvat

Pekka Puupää (Ville Salminen, 1953)
Pekka Puupää kesälaitumilla (Armand Lohikoski = AL, 1953)
Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä (AL, 1954)
Pekka ja Pätkä puistotäteinä (AL, 1955)
Kiinni on ja pysyy (AL, 1955)
Pekka ja Pätkä pahassa pulassa (AL, 1955)
Pekka ja Pätkä ketjukolarissa (AL, 1957)
Pekka ja Pätkä salapoliiseina (AL, 1957)
Pekka ja Pätkä sammakkomiehinä (AL, 1957)
Pekka ja Pätkä Suezilla (AL, 1958)
Pekka ja Pätkä miljonääreinä (AL, 1958)
Pekka ja Pätkä mestarimaalareina (AL, 1959)
Pekka ja Pätkä neekereinä (Aarne Tarkas, 1960)
Filmografia > Visa Mäkisen tuotannot

Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti (Visa Mäkinen = VM, 1985)
Pekka ja Pätkä (televisiosarja, VM, 1986)
Pekka Puupää poliisina (VM, 1986)
Niilo Perander

Nils August ”Niilo” Perander (4. kesäkuuta 1850 Kuopio – 17. marraskuuta 1906 Viipuri) oli suomalainen varatuomari, joka toimi Viipurin hovioikeuden hovioikeudenneuvoksena vuosina 1890–1902 sekä edelleen vuonna 1906 juuri ennen kuolemaansa. Ensimmäisen sortokauden aikana 1902 Perander erotettiin virastaan poliittisista syistä. Hänen isänsä oli Kuopion pormestari Nils Fredrik Perander ja sisar runoilija Emma Åkerman.
Opiskeluaikoinaan Perander esitti Aramin roolin Aleksis Kiven näytelmän Lea kantaesityksessä, joka nähtiin Helsingin Nya Teaternissa 10. toukokuuta 1869. Ensi-iltaa on myöhemmin pidetty suomenkielisen ammattiteatterin syntyhetkenä. Ohjaaja Kaarlo Bergbomille Peranderin esitteli hänen opiskelutoverinsa Johan Jacob Ahrenberg, jonka enon luona Perander asui opiskellessaan Helsingin yliopistossa.
Anneli Penttilä

Anneli Penttilä 19-vuotiaana.
Anneli ”Luumu” Penttilä (o.s. Linna; 30. kesäkuuta 1932 Vimpeli – 4. toukokuuta 1994 Heinola) oli suomalainen ilma-akrobaatti ja laskuvarjohyppääjä. Hän oli 
Pilvien huimapäät  -nimisen lentävän sirkuksen jäsen 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alussa. ”Luumu” voimisteli kaksitasoisen lentokoneen siipien välissä, ratsasti yläsiiven päällä, roikkui nuoratikkailta lentokoneen alla ja hyppi laskuvarjolla (ajan tavan mukaan ilman varavarjoa).kenen mukaan?
Luumu oli naimissa ilmavoimien lentäjän Erkki Penttilän kanssa, joka sai Suomen parhaan lentäjän Harmon patsaan vuonna 1962. Heillä oli neljä lasta: Antti (1954), Pekka (1956), Risto E. J. (1959) ja Mia (1966). lähde?
Aiheesta muualla

Hildén, Leo, Perälä, Reijo ym.: Ilma-akrobatiaa ja taitolentoa purjekoneilla Taitoa ja rohkeutta – lentonäytös Jämijärvellä 1951. 13.9.2010, 1.11.2015. Lii-Filmi, Yle / Elävä arkisto. Viitattu 31.7.2016.
Mustonen, Harri ym.: Tosi tarina: Pilvien huimapäät 3.11.2015, 05.11.2015. Yle Asiaohjelmat, Yle / Elävä arkisto. Viitattu 31.7.2016.
Sulo-Weikko Pekkola

| Sulo-Weikko Pekkola |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1890 Pornainen
Kuollut: 10. helmikuuta 1931 (40 vuotta) Porvoo
Ammatti:  metsänhoitaja, jääkärikapteeni ja kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Tuotannon kieli: suomi
Aikakausi:  1927-1931
Esikoisteos:  Herrana ja heittiönä. Pommarin ja värvärin muistelmia sotavuosilta (1927)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sulo-Weikko Pekkola (23. maaliskuuta 1890 Pornainen – 10. helmikuuta 1931 Porvoo) oli suomalainen kirjailija ja jääkärikapteeni.
Perhe, opinnot ja nuoruusvuodet

Pekkolan vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Henrik Johan Pekkola ja Anna Maria Sparvin. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Aino Sofia Ellen Lindbergin kanssa. Pekkola kirjoitti ylioppilaaksi Porvoon suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1909 ja liittyi Eteläsuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan viljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1911–1913 ja suoritti metsänhoitotutkinnon vuonna 1913.
Hän työskenteli opintojensa päätyttyä avustajana leimaustöissä useilla valtion metsänhoitoalueilla Karjalassa ja Kainuussa vuosina 1913–1914, jonka jälkeen hän hoiti Jongunjoen hoitoalueen aluemetsänhoitajan virkaa vuosina 1914–1915. Hän erosi metsähallituksen palveluksesta 13. helmikuuta 1915 tähtäimessään liittyä Saksaan lähteviin jääkäriaktivisteihin.
Jääkärikausi

Pekkola liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 2. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Keväällä 1915 Pekkola poistui kurssilta ja matkusti Norjaan, missä hän työskenteli touko- kesäkuun uittotöissä. Norjasta hän palasi takaisin Lockstedtin leirille 2. elokuuta 1915 ja hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan, missä hän toimi konekivääriryhmän apulais- ja ryhmänjohtajana.
Pataljoonasta Pekkola komennettiin 19. lokakuuta 1915 värväystehtäviin Suomeen, missä hän muun muassa järjesti aktivistien tiedonantoverkoston kesällä vuonna 1916 ja osallistui Kilpisjärven sabotaasi-iskun valmisteluun. Myöhemmin hän oli Saksan meriesikunnan palveluksessa ja teki sen toimeksiannosta useita tiedustelumatkoja Suomeen. Kevättalvella vuonna 1916 hän teki muun muassa kolme kuukautta kestäneen tiedustelumatkan Kannanlahteen, Petsamoon ja Norjan Vuoreijaan yhdessä tulevan jääkärin Yrjö Ponton kanssa. Takaisin 1. konekiväärikomppaniaan Pekkola palasi 13. huhtikuuta 1917 ja hänet siirrettiin vasta perustettuun pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917. Hän osallistui Berliinissä pidetyille räjäytyskursseille ja vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Salaisena kouluttajana Suomessa

Suomessa alkoi sisäpoliittinen tilanne muodostua vakavaksi vuoden 1917 kuluessa, ja lopulta marraskuussa 1917 Pekkola pääsi takaisin kotimaahansa, kun pieni jääkäriryhmä kuljetettiin saksalaisella UC-57 sukellusveneellä Porvoon lähelle Hamnskäriin jonne he saapuivat 17. marraskuuta 1917. Suomessa Pekkola alkoi kouluttaa suojeluskuntalaisia Kannaksella sekä Porvoon seudulla.
Sisällissodassa

Suomen sisällissota oli kestänyt vasta muutaman päivän, kun Pekkola haavoittui Keravan taistelussa 31. tammikuuta 1918. Sota ei kuitenkaan hänen osaltaan loppunut, vaan Pekkola osallistui ns. Pellingin retkeen mennen pääjoukon mukana Viroon. Täältä hän palasi suomalaisen etappipataljoonan mukana Hankoon osallistuen sitten niin Hangon kuin Helsinginkin valtaukseen.
Armeijasta Pekkola erosi vuonna 1919 jääkärikapteenina. Hän toimi suojeluskunnan aluepäällikkönä aina vuoteen 1926 asti. Samalla hän hankki elantoa myös metsänhoidosta. Vuonna 1926 Pekkola ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi. Vuonna 1918 hän oli solminut avioliiton porvoolaisen Aino Sofia Ellen Lindbergin kanssa. Perheeseen syntyi kaikkiaan kolme lasta.
Pekkolan ensiteos oli huumoripitoinen "Herrana ja heittiönä". Vuonna 1928 Pekkola teki matkan maapallon ympäri, minkä aikana hän kirjoitti Uuden Suomen sunnuntainumeroihin kuvauksia matkan kokemuksista. Parhaat kirjoituksista julkaistiin sittemmin kolmena matkakirjana Hyvästi Porvoo – morjens Kalkutta! (Gummerus 1928), Terveeks’ – Buddha! (Gummerus 1929) ja Ylistetty Etelä (Gummerus 1929). Matkan aikana hän sairastui Intiassa malariaan maaten viikkokaupalla kovassa kuumeessa.
Kirjailijana

Kirjailijaksi ryhdyttyään Pekkola oli ostanut Porvoon Sikosaaresta Tuulensuun huvilan kirjoittaakseen siellä talvet ja hoitaakseen puutarhaa kesäisin. Palstalleen hän perusti hedelmäpuutaimiston. Pekkolan kirjailijanura jäi kesken, kun hän ampui itsensä 10. helmikuuta 1931.
Aikalaishuhut kertoivat, että Pekkolan kuoleman syynä oli arvannosto, jossa hänestä tuli arvan määräämänä Lapuan liikkeen vihaaman entisen presidentin K. J. Ståhlbergin ampuja. Murha piti tehdä siinä tapauksessa, että Ståhlberg valittaisiin tasavallan presidentiksi vuoden 1931 vaaleissa. Lapuan liikkeen Aktivisti-lehti julkaisi Pekkolan kuvan Ståhlbergin uhrien muistokirjoituksessa.
Tuotanto

Herrana ja heittiönä. Pommarin ja värvärin muistelmia sotavuosilta. Jyväskylä: Gummerus, 1927
Hyvästi Porvoo – morjens Kalkutta! Jyväskylä: Gummerus, 1928
Ihmisten kiusana. Jyväskylä: Gummerus, 1928
Terveeks’ – Buddha! Jyväskylä: Gummerus, 1929
Ylistetty Etelä. Jyväskylä : Gummerus, 1929
Heittääpi suolavettä – ynnä muutakin. Jyväskylä: Gummerus, 1930
Petsamoa perimässä. Porvoo: WSOY, 1930
Kalterijääkärit. I–II. Porvoo: WSOY, 1930–1931
Roald Amundsen: Elämäni ja tutkimusretkeni. Porvoo: WSOY, 1928 (suomentaja)
Owen Wister: Virginialainen, tasankojen ratsumies. Helsinki: WSOY, 1957 (suomentaja)
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgewehrführer 10. tammikuuta 1916  Gewehrführer 18. heinäkuuta 1917  Yliluutnantti (Kapteeni) 11. helmikuuta 1918. |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi |
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Sulo-Weikko Pekkola on Wikiaineistossa  Luettelo Uusi Suomi -lehdessä ilmestyneistä matkakirjeistä ja muista lehtiartikkeleista
Vapaasti ladattavia Sulo-Weikko Pekkolan e-kirjoja Projekti Lönnrotilta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo