Ääntötapa
Konsonanttien ääntötavat

Klusiili muodostetaan pysäyttämällä ilmavirta niin suun kuin nenänkin kautta. Tämän jälkeen keuhkoista tullut ilma tavallisesti päästetään purkautumaan äkillisesti poistamalla ääntöväylällä oleva este. Joissakin kielissä esiintyy tosin myös purkauksettomia klusiileja. Klusiileja ovat muun muassa äänteet [p t k] (soinnittomia) ja [b d ɡ] (soinnillisia). Klusiilin ääntämisen umpivaiheessa (okkluusio) ilmaa ei liiku suun kautta ulos, joten sen aikana voi kuulla ainoastaan mahdollisen sointiäänen. Muuten umpivaihe on täysin hiljainen. Klusiilien tunnistamisen kannalta tärkeimmät auditiiviset vihjeet sen ääntöpaikasta kuullaankin siirtymävaiheessa edellisestä äänteestä klusiiliin (imploosio) ja mahdollisessa purkaumassa (eksploosio). Kaikissa maailman kielissä on tiettävästi klusiileja.
Nasaalia muodostettaessa luodaan suuhun täysi sulkeuma mutta pidetään nenäväylä avoinna ilman ulostuloa varten. Sulkeuman paikka suussa vaikuttaa kuitenkin nasaalin ominaisuuksiin, sillä äänihuulista tulevan sointiäänen osasävelet vahvistuvat ja heikentyvät kielen tai huulten asennon mukaan. Nasaaliäänteitä ovat muun muassa [m], [n] ja [ŋ] (suomen oikeinkirjoituksen n tai g). Lähestulkoon kaikista maailman kielistä löytyy nasaaleja. Tunnetuimpana poikkeuksena nasaaleja ei esiinny lainkaan Puget Sound -nimisen alueen alkuperäiskielissä Yhdysvaltain länsirannikolla.
Frikatiivi muodostetaan luomalla johonkin kohtaan suuta niin pieni rako, että ilmavirta pääsee sen läpi vain vaivoin. Tällä tavalla syntyy frikatiiville ominainen hankaushäly. Suomessa kotoperäisiä frikatiiveja on kiistattomasti vain yksi: [s]. Muita frikatiiveja ovat esimerkiksi [f] ja saksan kielestä tutut [x] ja [z] (sanoissa Bach ja Sie). Useimmissa maailman kielissä on frikatiiveja, vaikkakin monissa niitä on vain yksi. Australialaisista kielistä frikatiivit puuttuvat kokonaan.
Sibilantti on frikatiiviäänne, jossa ilmavirta ohjataan kielellä muodostettuun kourusupistumaan. Sibilantin hankaushäly on hyvin vahvaa. Sibilantit ovat maailman kielissä frikatiiveista yleisimpiä. Kielen kärjellä muodostetut frikatiivit ovat usein sibilantteja. Sibilantteja ovat esimerkiksi [s] ja [ʃ] (suomen oikeinkirjoituksen š tai sh) sekä [z] ja [ʒ] (suomen oikeinkirjoituksen ž, joka lausutaan kuten englannin kielen s sanassa measure tai ranskan kielen j sanassa jour).
Spirantti on frikatiiviäänne, jossa ilmavirta kulkee kielen keskilinjaa pitkin ilman kourusupistumaa. Spirantteja ovat muun muassa [f] ja [x] sekä [ɣ] ja [ð] (espanjan kielen sanoissa agua ja cada).
Lateraalifrikatiivi on frikatiiviäänne, jossa ilmavirta kulkee kielen keskilinjan sijasta kielen molemmilta laidoilta tai vain toiselta. Lateraalifrikatiivit ovat maailman kielissä suhteellisen harvinaisia. Soinniton lateraalifrikatiivi [ɬ] esiintyy muun muassa kymrin (oikeinkirjoituksen ll) ja zulun kielissä (oikeinkirjoituksen hl).
Affrikaatta on foneettisesti klusiili, joka purkautuu frikatiiviksi. Klusiilin laukeamisvaiheessa suuhun jätetään siis niin pieni rako, että sen kautta kulkeva ilmavirta muodostaa voimakasta hankaushälyä. Affrikaataksi kutsutaan tavallisesti sellaista äännettä, jonka kyseisen kielen puhujat hahmottavat yhdeksi foneemiksi. Toisissa kielissä sama affrikaatta voitaisiin tulkita peräkkäisiksi klusiiliksi ja frikatiiviksi. Affrikaattoja ovat esimerkiksi englannin kielen [t͡ʃ] ja [d͡ʒ] sanoissa chin ja gentle.
Tremulantti on klusiilia tai monen samassa paikassa lausuttavan klusiilin sarjaa muistuttava äänne. Siinä ilmanpaine ja aktiivinen lihasvoima saavat aikaan huulten, kielen tai kitakielekkeen nopean edestakaisliikkeen Bernoullin efektin seurauksena. Suomen [r] on esimerkki tremulantista, joka voi toisinaan esiintyä yksitäryisenä (esimerkiksi sanassa tavara) ja muutoin monitäryisenä (sanoissa parta tai kerros).
Puolivokaali on frikatiivin tapaan muodostettava konsonantti, jonka yhteydessä syntynyt hankaushäly on kuitenkin hyvin vähäistä. Suomen [ʋ]- (oikeinkirjoituksen v) ja [j]-äänteitä pidetään usein puolivokaaleina samoin kuin englannin kielen [w]:tä ja [ɹ]:ää sanoissa well ja right. Nimitys puolivokaali johtuu siitä, että puolivokaalit muistuttavat kuulokuvaltaan ja äänteellisiltä ominaisuuksiltaan läheisesti vokaaleita vaikka tarkalleen ottaen ovatkin konsonantteja. Esimerkiksi [j]- ja [i]-äänteiden ero ei ole kovin suuri. Joidenkin espanjan kielen äänteiden hankaushäly on niin heikkoa muttei kuitenkaan olematonta, että ne voitaisiin luokitella frikatiivien ja puolivokaalien välimaastoon.
Lateraali on vähähälyinen puolivokaalia muistuttava äänne, jossa ilmavirta kulkee kielen keskilinjan sijaan kielen molemmilta laidoilta tai vain toiselta. Suomen kielen ainoa lateraali on [l]. Lateraalit muodostavat yhdessä tremulanttien kanssa likvidoiden luokan.