stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viron Punaisen Ristin ritarikunta

Ritarikunnan tunnuksia
Viron Punaisen Ristin ritarikunnan (vir. Eesti Punase Risti teenetemärk) kunniamerkit perusti Viron Punainen Risti vuonna 1920. Aluksi se oli puolivirallisen kunniamerkin asemassa kuten Kotkaristin ritarikuntakin, mutta se virallistettiin 7. lokakuuta 1936. Uudelleen kunniamerkit otettiin käyttöön asetuksella vuonna 1996. Punaisen Ristin ritarikunnan kunniamerkeillä palkitaan Viron kansalaisten hyväksi tehdystä humanitaarisesta työstä ja elämän pelastamisesta. Ritarikuntaan kuuluu kuusi luokkaa, joista viisi perusluokkaa ja yksi mitaliluokka. Kaikkien luokkien merkit ovat samanmuotoisia.
Kunniamerkkiä jaetaan kuudessa luokassa, joista viimeinen on mitali:
1. luokka
2. luokka
3. luokka
4. luokka
5. luokka
mitali
Kunniamerkin kuvaus

Ritarikuntamerkki on tasapäinen risti, joka on emaloitu punaiseksi. Ristin pituus on 41 mm ja kunkin sakaran leveys 9,5 mm. Punaisen emaloinnin ulkolaidoilla on 2 mm:n levyinen valkoinen emalointi ja ristin ulkolaidoilla on 1,5 mm:n levyinen kultaus. Jokaisesta ristin kulmasta lähtee kullattu sädekimppu. Ristin keskuksessa on tyylitelty E-kirjain, joka on kullattu. Kirjainta ympäröi kahdeksankulmio, jonka väritys on sini-musta-valkoinen. Ristin kullatulla kääntöpuolella on punainen ympyrä, jossa on latinankielinen teksti ”Inter Arma Caritas” ('Aseiden keskellä laupeus'). Ympyrän sisällä on vuosiluku 1919. Ristin yläpuolella on valkoiseksi emaloitu majakkakuvio, joka on 19 mm pitkä. Majakan yläosasta lähtee kummallekin puolelle viisi kullattua sädettä. Ritarikuntaristin koko vaihtelee luokittain niin, että I II ja III luokassa on edellä mainitun kokoinen merkki, IV ja V luokkien merkit ovat pituudeltaan 38 mm.
Rintatähti I ja II luokassa on samanlainen. Se on kahdeksanhaarainen tähti, jonka halkaisija on 86 mm. Kahdeksan päähaaraa on koristeltu pyörein kohoumin, jotka suurenevat ulkolaitoja kohden. Päähaarojen välissä on timanttikuvioituja erikokoisia säteitä kuusi kappaletta jokaisen päähaaran välissä. Tähden päällä on ritarikuntaristi eli punaiseksi emaloitu tasapäinen risti, joka on mitoiltaan ritarikuntaristin mittainen.
Viron Punaisen ristin mitali on muodoltaan pyöreä ja valmistettu hopeasta. Sen halkaisija on 29 mm. Mitaliin on kuvattu kohokuviona ritarikunnan risti pituudeltaan 13,5 mm ja leveydeltään 3 mm sakaroin. Kääntöpuolella on kohokirjaimin teksti: ”Eesti Punane Rist”.
Nauhan väri noudattaa mukailtuna Viron lipun sävyjä. Nauhan leveys vaihtelee luokittain. I luokan merkin oikean olkapään yli kannettava nauha on leveydeltään 110 mm. Sen keskellä on 59 mm leveä vaaleansininen kaistale. Sen molemmin puolin on 6 mm leveä musta juova ja 7 mm leveä valkoinen juova, jonka vieressä on vielä 2 mm:n levyinen musta juova. Nauhan molemmilla reunoilla on vaaleansininen kaista, jonka leveys on 10,5 mm. II ja III luokan kaulanauha on 40 mm leveä ja siinä on keskellä 21 mm leveä vaaleansininen juova. Musta–valko–musta juovisto on 4 mm päässä reunoista ja sen mitat ovat 2–2,5–1 mm. IV ja V luokkien sekä mitalin nauha on 36 mm. Musta–valko–musta juovisto on 3,5 mm päässä reunoista ja sen mitat ovat 2–2,5–0,5 mm. IV luokan nauhaan kuuluu ruusuke.
Heimer Virkkunen

Heimer Adolf Virkkunen (sukunimi vuoteen 1906 Snellman ; 27. lokakuuta 1899 Oulu – 29. joulukuuta 1968) oli suomalainen rovasti ja kirjailija.
Virkkunen toimi 1920-luvulla Helsingin NMKY:n ja Suomen Nuorten Kristillisen Liiton palveluksessa. Hänestä tuli 1930 Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ensimmäinen nuorisopastori. Vieraillessan 1927 NMKY:n Springfieldin opistossa Massachusettsissa Yhdysvalloissa Virkkunen tutustui siellä lentopalloon, ja Suomeen palattuaan hän käynnisti pelin harrastuksen erityisesti NMKY:n piirissä. Vuonna 1931 Virkkunen oli aloitteentekijänä, kun Helsingin seurakuntien kesäkotitoiminta alkoi Helsingin Mustasaaressa.
Teoksia

Pappina, ylioppilaana ja autonkuljettajana : kuvia ja kuvauksia valtameren takaa. Otava 1928
Keskustelukysymyksiä : elämänkysymyksiä käsittelevää aineistoa keskustelupiirejä varten. WSOY 1930
Henkilökohtainen sielunhoito. WSOY 1933, 2. painos 1959
Nuorukaisten sielunhoito. WSOY 1935
Poikien hartauskirja ; toim. Heimer Virkkunen. WSOY 1939, 4. painos 1953
Taisteluun nuorten puolesta. Kirkon nuoriso, Helsinki 1947
Jumala kutsuu sinua. Agricola-seuran traktaattisarja 6. Agricola-seura, Helsinki 1951
Päivittäin : raamatunlukuopas 1. Kirkon nuoriso, Helsinki 1954
Sielunhoitoavustajan opas. Kuva ja sana, Helsinki 1956
Kirjallisuutta

Raili Vihonen : Heimer Virkkunen, nuorisorovasti : Neljä vuosikymmentä seurakuntaelämää Helsingin keskustassa. Vanhankirkon seurakunta 1995 ISBN 9529069529
Villakarvajalka

| Villakarvajalka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Villakkaat Lymantriidae
Suku::  Calliteara
Laji::  pudibunda
Kaksiosainen nimi
 Calliteara pudibunda  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Villakarvajalka Wikispeciesissä   Villakarvajalka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villakarvajalka (Calliteara pudibunda) on keskikokoinen, karvainen alkukesän yöperhonen. Monien muiden villakkaiden tapaan senkin tapaa tavallisimmin toukkana.
Koko ja ulkonäkö

Aikuisen perhosen sukupuolet ovat selvästi erinäköisiä, ja naaras on huomattavasti koirasta kookkaampi. Koiras on harmaa, ja siiven keskiosa on selvästi tummempi. Naaras on paljon vaaleampi, sen etusiipien poikkiviirut erottuvat selvemmin, eikä sen siiven keskiosa ole yhtä tumma kuin koiraalla. Etusiiven keskisarakkeessa on molemmilla sukupuolilla D-kirjaimen muotoinen täplä. Takasiivet ovet molemmilla sukupuolilla vaaleanharmaat, ja niissä on paitsi selvä diskaalitäplä, myös selkeä, tumma kaarijuova. Siipiväli koiraalla on 35–47 mm ja naaraalla 46–62 mm. Lepäävä perhonen pitää etummaista, hyvin karvaista raajapariaan ojennettuna eteenpäin ja siipiään kolmiomaisesti vartalon sivuilla.
Täysikasvuisena 30–37 mm pitkiä toukkia tapaa huomattavasti aikuista perhosta yleisemmin. Nuori toukka on kirkkaan keltainen, keltaisten karvatupsujen peittämä ja selkäpuolella on neljä vaaleampaa karvatupsua. Myöhemmin selkäpuoli ja kylkien karvoitus muuttuu ensin ruskeammaksi ja lopulta lähes mustaksi. Toukan peräpäässä on oranssinpunaisten karvojen muodostama piikkimäinen tupsu.
♂
♀
Levinneisyys ja lentoaika

Villakarvajalan levinneisyys jatkuu Länsi-Euroopasta Keski-Aasian poikki Itä-Aasiaan Suomessa lajin yleisyys on vaihdellut suuresti. Nykyisin se on melko harvinainen ja sen levinneisyys painottuu itäiseen Etelä-Suomeen. Aikuiset perhoset lentävät touko-kesäkuussa. Lajilta tunnetaan hyvin harvinainen toinen sukupolvi syys-lokakuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Villakarvajalkaa voi tavata havumetsistä, lehtimetsistä ja puutarhoista. Lajina se on paikallinen ja toukkien elinympäristön ulkopuolelta sitä tapaa hyvin harvoin. Koiraat lentävät innokkaasti valojen luokse, mutta naaraita on valolle lentäneistä perhosista korkeintaan 5 %.
Naaras munii noin 500 munaa 50–300 muna ryhminä. Toukat ovat yöaktiivisia ja elävät yleensä korkealla puissa, mutta pudonneita toukkia voi tavata maastakin. Uhattuna toukka kääriytyy rullalle. Toukat ovat täysikasvuisia syys-lokakuussa, ja ne koteloituvat maahan rakentamansa kotelokopan sisään. Kotelo talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka elää pääasiassa koivuilla (Betula), mutta myös monilla muilla kasvilajeilla.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Villakarvajalka
Suomen perhostutkijain seura: villakarvajalka (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q45508  Wikispecies: Calliteara pudibunda  BioLib: 54713  BOLD: 197753  CoL: 5WVN3  EoL: 635498  EPPO: DASCPU  Fauna Europaea: 447103  Fauna Europaea (new): 609b7196-8d82-4808-a72f-94bc2b514d5b  GBIF: 1819145  iNaturalist: 205294  IRMNG: 10628808  LepIndex: 49539  LoB: 5669  MaBENA: CallitPudib  NBN: NBNSYS0000006114  NCBI: 875926  Observation.org: 1780  Open Tree of Life: 325722  Laji.fi: MX.62171 
Toukka
Ilkka Virtanen

Ilkka Tapio Virtanen (s. 4. tammikuuta 1944 Paimio) on suomalainen matemaatikko ja professori, Vaasan yliopiston entinen rehtori.
Virtanen väitteli filosofian tohtoriksi Turun yliopistosta vuonna 1977 ja työskenteli Vaasan yliopistossa talousmatematiikan vt. apulaisprofessorina 1981–1983 ja professorina vuodesta 1983. Lisäksi hän toimi yliopiston rehtorina 1987–1994 ja dekaanina 1998–2007.
Virtasen tutkimusaloja ovat olleet operaatiotutkimus, matematiikan ja tilastotieteen taloustieteelliset sovellukset, tulevaisuudentutkimus, luotettavuusteoria ja jakaumateoria. Hän on julkaissut yli 100 tieteellistä tutkimusta.
Kaarlo Viljanen

| Kaarlo Viljanen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Kaarlo Ilmari Viljanen
Syntynyt: 2. syyskuuta 1893 Helsinki
Kuollut: 24. huhtikuuta 1942 (48 vuotta) Maaselänkannas Suurlahti
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärikenraalimajuri
Kaarlo Ilmari Viljanen (2. syyskuuta 1893 Helsinki – 24. huhtikuuta 1942 Maaselänkannas Suurlahti) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri. Hänen vanhempansa olivat maalarimestari Kaarlo Viljanen ja Fanny Alina Kristolin. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 musiikinopettaja Siiri Margit Elisabet Enquistin kanssa.
Opinnot

Viljanen suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Viipurin reaalilyseossa vuonna 1921 ja kävi hyökkäysvaunukurssin vuonna 1922 sekä Sotakorkeakoulun komentajakurssin vuonna 1928. Taistelukoulun orientoivan kurssin hän suoritti vuonna 1930 ja piiripäälliköiden huoltokurssin vuonna 1932 sekä piiripäälliköiden täydennyskurssin vuonna 1937, joka pidettiin Suojeluskuntain päällystökoulussa.
Jääkäriaika

Viljanen työskenteli koristemaalarina ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 12. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän haavoittui lievästi Riianlahden rannikkoasemissa 23. syyskuuta 1916. Rintamakomennuksensa jälkeen hän suoritti vuonna 1917 Polangenissa järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Jääkärikoulutuksesta takaisin Suomeen Viljanen saapui aselaiva S/S Equityllä Merikarvialle joulukuussa 1917.
Paluu tapahtui jääkäreiden etukomennuskunta 3:n mukana, josta lähdettiin matkaan 2. joulukuuta 1917 ja siihen kuuluivat Gewehrführer Kaarlo Viljasen lisäksi Gewehrführerit: Bertel Petrelius myöh. Pertamo, Volter Asplund ja  Kaarlo Kaarlonen, Hilfsgewehrführerit: Viljo Brander myöh. Paloheimo, Hans Nehrman, Pekka Heikka, Onni Purhonen ja Aarne Salminen, sekä jääkärit: Yrjö Väinönheimo, Lauri Pelkonen, Nestori Karhula, Urho Sihvonen, Toivo Pursiainen, Juhana Vakkilainen, Matti Yrjö Välikangas, Albert Rosenholm, Vilho Korte, Otto Nenonen, Lauri Rantasalo, Karl Bror Felix Dikert, Johan Benjamin Jauhiainen ja sähköttäjänä Karl Edvard Nyström.
Komennuskunnan päästyä maihin Viljanen lähetettiin kouluttamaan satakuntalaisia suojeluskuntajoukkoja, mutta tämä tehtävä peruttiin ja hänet määrättiin Suomen sisällissotaa käyvään Valkoiseen armeijaan 26. joulukuuta 1917 opettajaksi Vimpelin sotakouluun, mistä hän siirtyi koulun siirron myötä 23. tammikuuta 1918 samoihin tehtäviin juuri perustettuun Vöyrin sotakouluun. Hän toimi päällikkönä Vöyrin koulun 4. komppaniassa ja osallistui sen johtajana venäläisten aseistariisumiseen Ylistarossa ja Ilmajoella sekä taisteluihin Kristiinassa, Vilppulassa, Paarlammilla, Yli- ja Alipohjassa, Pekkalassa, Vaskivedellä, Kurussa, Aitolahdella ja Tampereella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Viljanen palveli sisällissodan päätyttyä komppanianpäällikkönä Vöyrin koulussa Helsingissä, josta hänet siirrettiin 18. heinäkuuta 1918 Karjalan kaartin rykmenttiin ja sijoitettiin 21. heinäkuuta 1918 alkaen rykmentin konekivääriupseeriksi ja 10. maaliskuuta 1919 alkaen 1. konekiväärikomppanian päälliköksi. Ensimmäisen pataljoonan komentajaksi hänet nimitettiin 6. elokuuta 1920, mutta siirrettiin takaisin 1. konekiväärikomppanian päälliköksi 3. marraskuuta 1920. Ensimmäisen pataljoonan komentajaksi hän palasi 28. toukokuuta 1921. Rykmentin komentajan apulaisena hän toimi 31. elokuuta 1927 alkaen.
Hänet komennettiin 27. kesäkuuta 1932 hoitamaan Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin päällikön virkaa, mistä tehtävästä hänet siirrettiin 26. lokakuuta 1932 Suojeluskuntain yliesikunnan koulutusosaston päälliköksi, mihin virkaan hänet nimitettiin 27. marraskuuta 1933.
Talvi- ja jatkosota

Viljanen osallistui talvisotaan aluksi Osasto Pajarin komentajan apulaisena ja myöhemmin Erillis-osasto Viljasen (Er.P 112) komentajana osallistuen taisteluihin Ägläjärvellä, Aittojoella ja Ilomantsissa. Välirauhan aikana hän toimi Jalkaväkirykmentti 16:n komentajana ja Hämeen sotilasläänin esikunnassa Salpausselän sotilasläänin komentajana. Jatkossodan puhjettua hänet komennettiin 4. divisioonan komentajaksi ja johdatti divisioonansa taisteluihin Karjalankannaksella ja Itä-Karjalassa, missä hän käveli Maaselän Suurlahdessa upseerisaattueessa omaan miinakenttään. Hän kuoli matkalla 33. kenttäsairaalaan. Hänet ylennettiin kaatumispäivänään kenraalimajuriksi. Kuollessaan hän oli kirjoilla Kouvolassa, mutta hänet haudattiin Hämeenlinnaan.
Luottamustoimet

Viljanen toimi Karjalan kaartin rykmentin kunnianeuvoston puheenjohtajana vuosina 1920 ja 1923–1927 ja 3. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1925–1927 sekä Viipurin kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1931–1932. Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston jäsenenä hän toimi vuonna 1937.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgewehrführer 18. heinäkuuta 1917  Gewehrführer 12. elokuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 15. huhtikuuta 1918  Majuri 16. toukokuuta 1921  Everstiluutnantti 26. lokakuuta 1932  Eversti 1940  Kenraalimajuri 24. huhtikuuta 1942 |       |  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan 2. lk. Rautaristi  Saksan haavoittumismerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Latvian Suojeluskuntain ansioristi |
Jääkäripataljoona 27 pataljoonaharjoituksen tauolla Lockstedt Lagerissa hieman ennen rintamalle siirtymistä vuonna 1916.
Aselaiva S/S Equity
Suojeluskuntain Yliesikunnan käsivarsikilpi.
Virtahepopuolustus

Virtahepopuolustus on avaussysteemi, jossa musta siirtää useita sotilaitaan kuudennelle riville, mutta ei yhtäkään viidennelle. Musta usein siirtää ratsunsa ruutuihin d7 ja e7 sekä sivustoi lähettinsä. Systeemillä syntyy vakaa, mutta passiivinen asema. Mustan strategiaan liittyvät  usein läpimurrot siirroilla c5 ja e5.
Aiheesta muualla

Youtube: Unusual Opening: The Hippo! (variation of B06)
Youtube: Unusual Opening: The Hippo Part 2 B06
Vilnan rautatieasema

| Vilnan rautatieasema,   Vilniaus geležinkelio stotis |
| --- | --- |
 Vilnan rautatieaseman edustaa
Perustiedot
Sijainti:  54°40′12.6″N, 025°17′03.9″E
Osoite:  Geležinkelio gatvė 16, 02007 Vilna, Liettua
Kunta:  Vilna
Valtio:  Liettua
Etäisyydet:  Varsova 578 km,  Šeštokai 198  km, Kaunas 104 km; Kaliningrad 339/342 km, Kybartai 187/190 km; Trakai 28 km; Vilnan lentoasema 4 km; Šiauliai  km, Klaipėda 376 km; Turmantas 147 km, Daugavpils 173 km, Pietari 718/981 km; Kena 29 km, Minsk 193 km, Moskova 943 km, Kiova 826 km, Harkova 1041 km, Sevastopol 1804 km; Tšeljabinsk 2934 km
Avattu:  1860
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Liettuan rautatiet; kansainväliset reitit mm. Valko-Venäjän rautatiet ja Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  eri puolille Liettuaa ja ulkomaille Latviaan (Daugavpils), Valko-Venäjälle (Minsk) ja Venäjälle (mm. Kaliningrad, Pietari ja Moskova)
Paikallisjunat:  ainakin Vilnan lentoasemalle, Naujoji Vilniaan ja Trakain suuntaan 
Vaihtoyhteydet:  Vilnan linja-autoasema 150 m rautatieasemalta länteen
Pysäköinti:  P-paikkoja aseman edustalla ja linja-autoaseman eteläpuolella
Asemarakennus
Lipunmyynti:  kyllä, myös kansainvälisille reiteille
Vilnan rautatieasema (liett. Vilniaus geležinkelio stotis) on Liettuan pääkaupunki Vilnan keskeinen rautatieasema. Asema samalla Liettuan rautateiden (Lietuvos Geležinkeliai) matkustajaliikenteen keskusasema.
Historiaa

Rautatien saapuminen ja aseman rakentaminen Vilnaan oli seurausta Venäjän tsaarihallinnon vuoden 1851 helmikuussa tekemästä päätöksestä Pietari-Varsova-rautatien rakentamiseksi.  Latviasta Kaliningradin alueelle ulottuvan Daugavpils-Vilna-Kaunas-Virbalis-linjan rakentaminen käynnistyi vuonna 1858. Aluksi rakennettiin runsaan 19 kilometrin radanpätkä Vilnan lähelle. Kesän 1860 loppuun mennessä oli rataosuus Daugavpilsistä Vilnaan valmis. Ensimmäinen juna saapui Vilnaan tätä rataa pitkin syyskuun 16 päivänä 1860 (juliaanisen kalenterin mukaan syyskuun 4 päivä).
Vilnan rautatieaseman yhteydessä toimii vuonna 1966 perustettu Liettuan rautatiemuseo.
Tärkeimmät junareitit

länteen: Kaunas, josta voi jatkaa kauemmas länteen Kaliningradiin (Venäjä) tai lounaaseen Marijampoleen ja edelleen kohti Puolan Varsovaa (raideleveyden muutoksen takia ennen rajaa telin/junan vaihto Šeštokaissa)
länsiluoteeseen: Jonava–Kėdainiai–Šiauliai–Telšiai–Kretinga–Klaipėda
koilliseen Ignalinaan ja sitten Latvian Daugavpilsiin, josta edelleen Riikaan tai Venäjän Pihkovaan ja Pietariin
etelään Valko-Venäjälle: Lida–Baranavitšy (Valko-Venäjä, henkilöliikenne kausiluonteista)
kaakkoon Valko-Venäjälle: Maladzetšna–Minsk (Valko-Venäjä), josta edelleen esimerkiksi Moskovaan (Venäjä) tai Ukrainaan
Liityntäliikenne

Rautatieasemalta liikennöi paikallisjuna Vilnan lentoasemalle, jota kautta pääsee maailmalle. Kansallisia ja kansainvälisiä linja-autoreittejä löytää puolestaan Vilnan linja-autoasemalta, joka löytyy 150 metriä rautatieasemalta länteen, eli asemarakennuksen edessä olevan aukion länsilaidalta. Täältä pääsee pikavuoron busseilla esimerkiksi Latvian Riikaan ja Viron Tallinnaan ennen kuin Rail Baltica -hankkeen myötä raideliike Baltian muihin pääkaupunkeihin sujuvoituu.
Mikäli ei halua kävellä, paikallisliikenteen bussilla 26 tai johdinbusseilla 1, 2, 5 tai 7 pääsee Vilnan keskustaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vilnan rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Liettuan rautateiden reittihaku (englanniksi) (litrail.lt)
Aikatauluhaku Vilnasta lähtevät junat (englanniksi) (poezda.net)
Baltian  rataverkon kartta (englanniksi)
Liettuan rataverkon kartta (venäjäksi) (railwayz.info) (venäjäksi)
Valokuvia Vilnan aseman historiasta ja lähistöltä (venäjäksi) (railwayz.info) (venäjäksi)
Vilna-Minsk junavuoroja (englanniksi)
Vipassana

Vipassana on vanhimpia buddhalaisuudessa tunnettuja meditaatiotekniikoita. Paalinkielinen sana 'vipassana' tarkoittaa asioiden selkeää havaitsemista (eng. 'insight meditation').
Tämä niin sanottu oivallusmeditaatio on buddhalaisuuden Theravada-koulukunnassa käytetty meditaatiotekniikka. Vipassana-meditaatio johtaa valaistumiseen tarjoten ymmärryksen ilmiöiden väliaikaisuudesta. Paali-kaanon korostaa vipassana-meditaation yhdistämistä samadhiin (mielentyyneyden tilaan).
Vipassana-meditaatiossa keskitytään tietoisuuden avulla (mindfulness) tarkkailemaan esimerkiksi hengitystä, kehoa tai fyysisiä tuntemuksia tai mielenilmiöitä.
Keho Vipassana meditaation kohteena

Mindfulnessin (tarkkaavaisuuden) kohteena on yksi tai useampi elementti, jotka yhdessä muodostavat kehon:
Maa-elementti (pruṭhavī-dhātu), (kiinteät kehonosat)
Vesi-elementti (āpa-dhātu), (kuten sylki)
Tuli-elementti (teja-dhātu), (kehon lämpö)
Ilma-elementti (vāyu-dhātu), (liike, kuten käsien ja jalkojen liikkuminen tai ilma, joka kulkee keukoissa)
Koko materiaalinen maailma keho mukaan lukien koostuu näiden neljän elementin yhdistelmästä tilassa (avaruus).
Kehoon liittyvässä vipassana-meditaatiossa opitaan ymmärtämään mm.
Kehossa tapahtuvaa jatkuvaa muutosta
Kehon ja mielen yhteys toisiinsa
Se, mistä keho ja materiaalinen maailma koostuu
Suomessa vipassana-meditaatiota voi harjoittaa muun muassa Nirodha ry:n järjestämillä kursseilla ja retriiteillä.
Tunnettuja vipassanaopettajia

Tara Brach
Buddhadasa
Ajahn Chah
Gil Fronsdal
S. N. Goenka
Joseph Goldstein
Henepola Gunaratana
Jack Kornfield
Dipa Ma
U Nārada
Sharon Salzberg
Mahasi Sayadaw
Nyanaponika Thera
Kirjallisuutta

Sangharakshita: Opas Buddhan polulle. Suomentaja Lauri Porceddu (dharmachari Sarvamitra) - Helsinki : Like, 2000 ISBN 951-578-685-1
↑  What is vipassana? buddho.org. Viitattu 25.1.2025.
↑  Vipassana-meditaatio wisdomlib.org. Viitattu 25.1.2025.
↑  Vipassana encyclopediaofbuddhism.org. Viitattu 25.1.2025.
↑  the four Great Elements en.wikipedia.org. Viitattu 25.1.2025.
↑  Maha-satipatthana Sutta: The Great Frames of Reference accesstoinsight.org. Viitattu 25.1.2025.
↑  Sopako Bodhi Bhikkhu: Elements vipassanadhura.com. Viitattu 25.1.2025.
↑  Burgs: Advanced Vipassana advancedvipassana.com. Viitattu 26.1.2025.
↑  The Foundations of Mindfulness Tipitaka. Viitattu 25.1.2025.
Virtanen-tyyppi

Virtanen-tyyppi on suomalainen, ensisijaisesti länsisuomalainen sukunimityyppi, johon kuuluvat nimet on muodostettu yhdistämällä jokin luontoaiheinen sana (ei kuitenkaan eläinlajin nimi) ja vanhoista itäsuomalaisista sukunimistä saatu pääte -nen. Sirkka Paikkala on nimennyt nimityypin Virtasen, yleisimmän siihen kuuluvan nimen ja Suomen toiseksi yleisimmän (vuoteen 2009 yleisimmän) sukunimen mukaan.
Virtasen lisäksi yleisiä tyypin nimiä ovat (järjestyksessä yleisimmästä alkaen) Nieminen, Mäkinen, Koskinen, Järvinen, Lehtonen, Lehtinen, Saarinen, Salminen, Heinonen (sanasta heinä, ei etunimestä Heino), Salonen, Tuominen, Rantanen, Jokinen, Lahtinen, Leppänen, Ahonen, Aaltonen ja Laaksonen.
Nimityyppi vakiintui 1800-luvulla, kun tämäntapaisista nimistä tuli muodikkaita ja sitten hyvin monet ottivat itselleen sellaisen. Osa niistä, kuten Ahonen, Järvinen, Kivinen, Lampinen ja Lehtonen, oli ollut olemassa jo aikaisemmin, mutta paljon harvinaisempina. Osa 1800-luvulla Virtanen-tyypin nimen ottaneista ei ottanut tyyppiä aivan tyhjästä, vaan esimerkiksi Sysmässä otettiin nimeksi Saarinen johtaen Saarenkylän nimestä.
Virtanen-tyypin kulta-ajan mentyä sitä seurasi Laine-tyyppi, jonka loiston aikaa oli 1800-luvun loppu ja 1900-luvun alku.
Aiheesta muualla

Sirkka Paikkala: Se tavallinen Virtanen: suomalaisen sukunimikäytännön modernisoituminen 1850-luvulta vuoteen 1921; Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 959. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki, 2004. ISBN 951-746-567-X
Emil Virtanen (jääkäri)

Emil Virtanen
Emil Virtanen ent. Wagnström (19. huhtikuuta 1889 Kärkölä – 14. toukokuuta 1948) oli suomalainen jääkäri ja punakaartin komppanianpäällikkö sekä autonkuljettaja.