stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Léon Barzin
Ura

Barzin soitti teini-ikäisenä monissa pienissä orkestereissa ja muissa kokoonpanoissa. Vuonna 1921 hän pääsi New Yorkin filharmonikkojen alttoviulistiksi, jona hän soitti muun muassa Wilhelm Furtwänglerin, Willem Mengelbergin ja Toscaninin johdolla. Toscaninin rohkaisemana Barzin siirtyi orkesterinjohdon pariin ja sai myöhemmin paikan avustavana kapellimestarina American Orchestral Societysta. Jo muutama vuosi kapellimestariksi ryhtymisensä jälkeen Barzin teki yhteistyötä muiden muassa Joseph Szigetin, Ossip Gabrilowitschin, Mischa Elmanin ja Emanuel Feuermannin kanssa.
Barzin organisoi vuonna 1930 Mary Flagler Caryn ja Franklin Robinsonin kanssa uudelleen American Orchestral Societyn, jonka nimeksi tuli National Orchestral Association. Barzin pääsi sen ensimmäiseksi musiikilliseksi johtajaksi ja kapellimestariksi. Hän loi siinä opiskelijoille kilpailumahdollisuuksia, ja järjestön kasvatit alkoivatkin saada paikkoja yhdysvaltalaisista sinfoniaorkestereista ja päästä mukaan orkesterien toimintaan myös muualla maailmassa. Hänen innovatiivinen ja menestyksekäs konserttisarjansa Carnegie Hallissa vaikutti myös yhdysvaltalaisten säveltäjien, kapellimestareiden ja yleisöjen kehittymiseen.
Barzin myös johti radiolähetyksiä ja teki kouluttajan töitään televisio-ohjelmien kautta. Hän oli pienten musiikkikokoonpanojen julkisiin kouluihin tuomisen varhainen edistäjä, ja hän edisti naisten ja vähemmistöihin kuuluvien mahdollisuuksia sinfoniaorkestereissa. Vuonna 1946 Barzinista tuli New York Ballet Societyn ensimmäinen musiikillinen johtaja; kaksi vuotta myöhemmin organisaatiosta tuli New York City Ballet, jonka johdossa Barzin toimi vielä vuosikymmenen ajan. Hän teki yhteistyötä baletissa muiden muassa Lincoln Kirsteinin ja George Balanchinen kanssa. Pariisissa hän johti Pasdeloup-orkesteria ja opetti Schola Cantorumissa.
Vuonna 1968 Barzin otti vastaan tehtävät osa-aikaisena New England Conservatory of Musicin silloisen puheenjohtaja Gunther Schullerin erikoisneuvonantajana. Vuonna 1969 hänet nimitettiin konservatorion sinfoniaorkesterin kapellimestariksi ja orkesterivalmennusjaoksen puhemieheksi. Hänellä oli kysyntää Tanglewoodissa ja Aspenin musiikkijuhlilla, mutta hän jatkoi työtään myös National Orchestral Associationissa, jonka kanssa hän johti viimeisen konserttinsa huhtikuussa 1976 Carnegie Hallissa. Tämän konsertin yhteydessä hän sai kunnianosoituksena New Yorkin pormestari Abraham Beamen allekirjoittaman sertifikaatin ja Yhdysvaltain presidentti Gerald Fordilta onnittelutelegrammin. Koulutus- ja neuvonantotehtävissä Barzin toimi tämän jälkeenkin.
Barzin sai monia palkintoja ja kunnianosoituksia, kuten kultamitalin Libanonista, Kunnialegioonan jäsenyyden sekä Alice M. Ditson -palkinnon koulutustyöstään ja monien yhdysvaltalaissäveltäjien töiden esittelystä yleisöille. Hänen mukaansa nimettiin Léon Barzin -palkinto. Barzinilla oli kuitenkin ankaran opettajan maine. Sternbergin mukaan Barzin kohteli jopa nöyryyttävästi erästä opiskelijaa muiden opiskelijoiden ja orkesterin edessä. Barzinista elämäkerran kirjoittanut opiskelija Jacques Voois kertoi Barzinin painostaneen häntä jaksamisensa äärirajoille.
Yksityiselämä

Barzin oli neljästi naimisissa. Vuonna 1928 hän avioitui Marie Sherman Vandeputten kanssa; avioliitto päättyi eroon, mutta siitä syntyivät poika ja tytär. Eroihin päättyivät myös avioliitot, jotka alkoivat Jane Goodwinin kanssa vuonna 1939 ja Wilhelmina Quevlin kanssa 1949. Jälkimmäisestä liitosta syntyi vielä yksi poika. Vuonna 1956 Barzin meni naimisiin Eleanor Post Closen kanssa.
Kyläjärjestysohje

Vuoden 1742 kyläjärjestysohje, toiselta nimeltään mallikyläjärjestys,  hyväksyttiin Ruotsin vuosien 1740–41 valtiopäivillä sekä lähetettiin maaherroille kiertokirjeenä 20.2. 1742. Ohjeen tarkoituksena oli peltojen tuotantokyvyn lisääminen niin, että valtakunnan omavaraisuus turvattaisiin, koska suuressa Pohjan sodassa oli menetetty maan tärkein vilja-aitta Itämeren maakunnat. Aloite kyläjärjestysohjeen laatimiseksi lähti eteläruotsalaisista aatelisista tilanomistajista, joiden hallitsemissa kyliin oltermanneja oli valittu jo vanhastaan. Valtiopäivillä mallikyläjärjestykselle saatiin kaikkien säätyjen suostumus.
Maaherroille lähetetty kiertokirje sisältää esipuheen ja mallikappaleen, jonka pohjalta kukin kylä sai itse laatia oman kyläjärjestyksensä. Vuoden 1742 kyläjärjestysohjeessa on 37 pykälää, joista yhdeksän käsittelee kylähallinnon organisaatiota ja loput kyläyhteisön taloudenpitoon liittyvää yhteistoimintaa. Mallikyläjärjestyksessä on määräyksiä aitojen, veräjien, ojien sekä kyläteiden rakentamisesta ja kunnossapidosta, sarkajakoisten peltojen, niittyjen, yhteismetsän ja kalavesien käytöstä, paimenten pidosta ja laiduntamisesta sekä kylän paloturvallisuudesta ja yhteisestä kaivosta. Tilattoman väen kylään ottamista rajoittaa yksi pykälä.
Vuoden 1742 kyläjärjestysohje muodosti kylähallinnon perustan laajassa osassa Ruotsin valtakuntaa ja se siirsi eteläruotsalaisen perinteen maan muiden osien käyttöön. Vaikka mallikyläjärjestys oli tarkoitettu sarkajakoiseen yhteiskuntaan, se saattoi toimia tiheästi asutuissa ryhmäkylissä isonjaon jälkeen, jos jako oli toteutettu puutteellisesti. Suomessa oltermannihallinto saattoi käytännössä tulla kysymykseen ainoastaan läntisen ja eteläisen Suomen maakunnissa.
Oltermannilaitoksen juurtumista Suomeen ehkäisivät maan kieliolot. Vaikka mallikyläjärjestyksestä tehtiin lopulta useitakin suomennoksia, ne valmistuivat  hitaasti ja niistä oli jatkuvaa puutetta ainakin Pohjanmaan ulkopuolella. Suomessa oltermannihallinto saavuttikin laajimman ja yhtenäisimmän kannatuksensa vain Etelä- ja Keski-Pohjanmaan maakunnissa. Myös Satakunnassa, läntisessä Hämeessä sekä 1800-luvun lopulla myös Karjalassa kyläjärjestysohjeella oli jonkin verran vaikutusta kylien elämään. Pohjois-Pohjanmaallakin oltermanneja valittiin, mutta vain tiettyihin tehtäviin ja ajoittaisesti.
Autonomian ajan alussa Suomen senaatti ryhtyi lähinnä sekä eteläruotsalaisen että eteläpohjalaisen esimerkin innoittamana toimiin oltermannihallinnon elvyttämiseksi. Huhtikuussa 1817 senaatin kansliatoimikunta lähetti kaikille maaherroille kiertokirjeen, jossa heitä kehotettiin laatimaan ehdotus rakennus- ja kyläjärjestykseksi sekä antamaan lausuntonsa kylänvoutien (byfogde) asettamisesta kyliin järjestyksen ja tapojen ylläpitämiseksi.
Senaatin aloite raukesi 1823. Kuitenkin Oulun ja Kajaanin läänin maaherran aloitteesta syntyi koko lääniä varten yhteinen kyläjärjestysehdotus ja useita paikallisia kyläjärjestyksiä, jotka vähän elvyttivät paikallista kylähallintoa eri puolilla lääniä.
Kolonni

Kolonni on kemianteollisuuden aineensiirron yksikköoperaatioissa käytetty laite, jota käytetään aineiden erottamiseen toisistaan. Kolonni on pohjimmiltaan pystysuora putki, jossa tapahtuu kahden fluidin vastavirtaus. Aine siirtyy fluidista toiseen jakaumakertoimen sekä Raoultin lain mukaisesti. Kolonnissa oletetaan tapahtuvan täydellinen sekoittuminen. Ainakin toinen kolonnin läpi kulkevista fluideista on nestefaasissa toisen voidessa olla joko neste- tai kaasufaasi.
Kolonneja käytetään erityisesti uuttamisessa ja tislauksessa. Kolonni rakennetaan hyötysuhteen parantamiseksi yleensä joko pohjakolonniksi tai täytekappalekolonniksi. Laboratorioissa käytetään myös Vigreux-kolonneja, jossa lasiputken sisään on tehty sen pinta-alaa suurentavia nystermiä. Kolonnin toiminta perustuu ideaaliaskeliin; jokainen ideaaliaskel vastaa yhtä tislaus- tai virtauskertaa täysin tyhjän putken läpi. Kolonnin ideaaliaskelten määrä voidaan laskea Raoultin lain mukaisesti siirtyvien aineiden faasitasapainokäyrän sekä kolonnin käyttöviivan mukaisesti konsentraatioiden logaritmien avulla, tai graafisesti McCabe-Thiele-menetelmällä. Kun ideaaliaskelten määrä kerrotaan kolonnin kokonaishyötysuhteella (laskettavissa paikallis- ja Murphree-hyötysuhteen kautta), saadaan tarvittavien reaaliaskelten määrä.
Pohjakolonnissa jokainen reaaliaskel vastaa yhtä pohjaa (seula- tai nousuputkipohjaa); täytekappalekolonnissa reaaliaskel vastaa HETP-lukemaa (Height Equivalent of Theoretical Plate), joka voidaan laskea ensimmäisen kertaluvun differentiaaliyhtälöllä. Kertomalla HETP-lukema reaaliaskelten määrällä saadaan tarvittava täytekappalekerroksen korkeus.
Täytekappalekolonnien täytekappaleina käytetään kappaleita, joilla on toisaalta suuri pinta-ala, mutta joiden tilavuudesta suuri osa on tyhjää ilmaa, sillä fluidi virtaa niiden läpi. Yleisimmin käytetyt täytekappaleet ovat Raschig-renkaat, Pall-renkaat, Berl-satulat ja Intalox-satulat. Täytekappaleina on käytetty myös teräsvillaa, ruostumattomasta teräksestä valmistettuja muttereita tai jousialuslevyjä, lasimurskaa tai lasikuulia.
Maanomistajain Liitto

Maanomistajain Liitto on suomalainen maanomistajien edunvalvonta- ja neuvontajärjestö. Maanomistajain Liitto on ELO:n (European Landowners´ Organization) jäsen. Liitto on perustettu vuonna 1945.
Lydia Kavina

Lydia Kavina vuonna 2005
Lydia Kavina (s. 1967 Moskova) on venäläissyntyinen, Yhdistyneeseen kuningaskuntaan asettunut thereministi ja säveltäjä.
Kavina aloitti thereminin opiskelun 9-vuotiaana Leon Thereminin johdolla. Leon Theremin oli hänen isoisänsä serkku. Viisi vuotta aloittamisensa jälkeen Kavina aloitti uransa ensimmäisellä thereminkonsertilaan. Sittemmin hän on esiintynyt eri puolilla maailmaa konserteissa, teatterissa, radiossa ja televisiossa. Esiintymispaikkoja ovat olleet muiden muassa Moskovan konservatorion suuri sali, Royal Albert Hall (Lontoo), Théâtre du Châtelet (Pariisi), Concertgebouw (Alankomaat) ja Caramoor Center for Music and the Arts (Yhdysvallat). Kavina on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Alankomaiden radiofilharmonikkojen (kapellimestari: Reinbert de Lewes), Venäjän kansallisten filharmonikkojen (kapellimestari: Vladimir Spivakov), Lontoon filharmonisen orkesterin ja Düsseldorfin sinfoniaorkesterin kanssa. Hän on esiintynyt solistina Danny Elfmanin Britannian-kiertueella ja Lera Auerbachin The Little Mermaid -baletin esityksissä.
Kavinalla on Moskovan konservatoriosta saatu oppiarvo sävellyksessä. Hänen teostensa joukossa on thereminille sävelletty konsertto, jonka hän itse kantaesitti Gil Rosen johtaman Boston Modern Orchestra Projectin kanssa vuonna 1997. Kavina on myös tulkinnut vähemmän esitettyjä 1900-luvun teoksia, joihin ovat kuuluneet Edgar Varèsen Ecuatorial, Nikolai Obuhovin Testament ja Percy Graingerin teokset. Ohjelmistoon on kuulunut myös muiden muassa Olivier Messiaenin, John Cagen ja Sofija Gubaidulinan teoksia. Kavina on edistänyt aktiivisesti uuden kokeellisen musiikin tekemistä thereminille ja tilannut teoksia useilta nykysäveltäjiltä. Barbara Buchholzin ja Kammerensemble Neue Musik Berlinin kanssa hän perusti Touch! Don't Touch! -konserttiprojektin. Kavina on levyttänyt muiden muassa Bohuslav Martinůn, Joseph Schillingerin, Howard Shoren, Percy Graingerin ja Miklós Rózsan teoksia.
Kavina on pitänyt mestarikursseja sekä workshopeja ja tehnyt video-oppimateriaalin Mastering the Theremin (1994), joka on vakiintunut aloittelevien thereministien keskuudessa yleiseen käyttöön.
Káto Asítes

| Káto Asítes Κάτω Ασίτες |
| --- | --- |
 Káto Asítesin kylä.
 Káto Asítes
 Koordinaatit: 35°12′6″N, 24°59′47″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Kreeta
Alue:  Kreeta
Alueyksikkö:  Iraklion
Kunta:  Iraklion
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  7101020301
Korkeus:  459 m
Väkiluku (2011):  1 076
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Káto Asítes (kreik. Κάτω Ασίτες) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Iraklionin kuntaan, Iraklionin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Aiemmin kylä kuului Gorgolaḯniksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Iraklionin kunnan Gorgolaḯniksen kunnallisyksikköön. Kylän väkiluku on 1 076 (vuonna 2011).
Káto Asítesin Pyhän Paraskevan (Agía Paraskeví) kirkko.
Káto Asítesin kylä sijaitsee Kreetan keskiosissa noin 23 kilometriä lounaaseen Iraklionin kaupungista. Se on rakennettu Ída- eli Psiloreítis-vuoren itärinteeseen noin 459 metrin korkeudelle merenpinnasta laskettuna. Kylän nimi johdetaan Assoksesta tulleisiin ja seudulle pysyvästi asettuneisiin sotilaisiin, jotka olivat mukana palauttamassa saarta Bysantin valtaan vuonna 961. Kylän tärkeimmät kirkot on omistettu Pyhälle Paraskevalle (Agía Paraskeví) sekä Vapahtajan kirkastumiselle (Metamórfosi tou Sotíros). Kylän nähtävyyksiin kuuluu myös Gorgolaḯniksen luostari (Moní Gorgolaḯni).
Káto Asítes muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Κάτω Ασιτών, Topikí Koinótita Káto Asitón), johon kuuluu varsinaisen Káto Asítesin kylän sekä Gorgolaḯniksen luostarin lisäksi myös Nísin kylä. Koko yhdyskunnan väkiluku on 1 083.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Káto Asítes Wikimedia Commonsissa
Komagane

| Komagane (駒ヶ根市) |
| --- | --- |
 Komagane Tokuravuorelta
 lippu:  symboli
 Komaganen sijainti Naganon prefektuurissa
 Komagane
 Koordinaatit: 35°43′44″N, 137°56′02″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Chūbu, Kōshin’etsu
Prefektuuri:  Naganon prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  165,86 km²
Väkiluku (04/2020):  31 957
 – Väestötiheys:  192,7 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Japaninpunamänty
 – Kukka:  Kielo
 – Hyönteinen:  Nannophya pygmaea
 
 https://www.city.komagane.nagano.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Komagane (jap. 駒ヶ根市, Komagane-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Kōshin’etsun alueella Naganon prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin eteläosassa Tenryūjoen varrella. Kaupungin keskusta on rakentunut Inan altaan keskiosaan. Lännessä kaupungin alue nousee Kisovuorille, huomattavimpana Komagatakelle, jolta kaupunki on saanut nimensä. Komaganessa on 31 957 asukasta (huhtikuussa 2020) ja sen pinta-ala on 165,86 neliökilometriä.
Komaganen kaupunki perustettiin vuonna 1954 liittämällä yhteen Akahon maaseutukaupunki ja kolme muuta kuntaa. Akaho kehittyi historiallisesti yhtenä Iidaan johtaneen tien postiasemista. Kehruuteollisuus oli aiemmin tärkeä elinkeino, mutta sittemmin kaupunkiin on sijoittunut metalli-, kone-, elektroniikka- ja elintarviketollisuutta. Maaseutualueilla viljellään riisiä ja hedelmiä, kuten omenoita, omenapäärynöitä ja viinirypäleitä. Turismilla on kaupungin taloudelle kasvava merkitys.
Komagane toimii porttina Komagatakelle suuntautuvalle vuorikiipeilylle. Vuorelle johtaa nykyisin 2 700 metrin korkeuteen nouseva kaapelivaunu. Kaupungin rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluu Kōzen-jin buddhalainen temppeli, joka tunnetaan puutarhastaan. Komaganea palvelee ja JR Tōkain Iida-linja.
Kuvia

Hōkenvuori
Kōzen-jin temppeli
Iida-linja ylittää Ōtagirijoen
Komagataken kaapelivaunu
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Komagane Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Luettelo Yhdysvaltain presidenttien ulkomaanmatkoista (2010–nykyaika)

Tämä on luettelo Yhdysvaltain presidenttien ulkomaanmatkoista 2010 - nykyaika. Tässä artikkelissa on luettelo Yhdysvaltain presidenttien ulkomaanmatkoista Barack Obamasta alkaen hänen virkakautensa loppuun vuoteen 2017.
Luettelo on osa artikkelikokonaisuutta, joka on sivulla Luettelo Yhdysvaltain presidenttien ulkomaanmatkoista. Sivulla ovat linkit Yhdysvaltain presidenttien muilla vuosikymmenillä tekemiin ulkomaanmatkoihin. Luettelo on kronologinen eli vuodesta 2010 nykyhetkeen.
Kolonjën piirikunta

| Kolonjën piirikunta Rrethi i Kolonjës |
| --- | --- |
 Sijainti
Valtio:  Albania
Prefektuuri:  Korçë
Lakkautettu:  2000
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Ersekë
Pinta-ala:  805 km²
Väkiluku (2001):  17 179
 – väestötiheys:  21,3 as./km²
Kolonjën piirikunta (alb. Rrethi i Kolonjës) oli yksi Albanian 36:sta piirikunnasta vuoteen 2000 saakka, jolloin se lakkautettiin. Se kuului Korçën prefektuuriin, joka vastaa nykyistä Korçën maakuntaa. Piirikunnan pinta-ala oli 805 neliökilometriä ja vuoden 2001 väestönlaskennassa siellä oli 17 179 asukasta.
Piirikuntaan kuuluivat seuraavat kunnat: Barmash, Çlirim, Ersekë, Leskovik, Mollas, Piskal-Novoselë, Qendër Ersekë ja Qendër Leskovik. Pääkaupunkina toimi Ersekë.
Maisemaa Kolonjëssa
Kivisuon lampi (läntinen)

| Kivisuon lampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Joutsa
Koordinaatit:  61°53′27″N, 25°56′42″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Rutajoen valuma-alue (14.236)
Laskuoja:  oja Kivisuonlampeen 
Järvinumero:  14.236.1.051
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  130,7 m  
Pituus:  300 m  
Leveys:  260 m  
Rantaviiva:  1,658 km  
Pinta-ala:  4,838 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKivisuon lampi 
Kivisuon lampi on Keski-Suomessa Joutsassa Kivisuon kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 4,8 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Ristiselän alueella (14.23), jonka Rutajoen valuma-alueeseen (14.236) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 130,7 metriä mpy.
Krookka

Krookan pienvenesatamaa ja taustalla kalasatamaa.
Krookka on Merikarvialla sijaitseva kylä, joka on osa kunnan keskustaajamaa. Se sijaitsee Merikarvian kirkonkylän länsipuolella Krookanlahden rannalla. Krookassa on vierasvene- ja kalasatama, joiden ohella alueella toimii erilaisia matkailupalveluita kuten ravintola, kahvila, kesäteatteri, taidegalleria sekä kalansavustamo myymälöineen. Krookassa sijaitsee myös Selkämeren kansallispuiston infopiste. Krookka ja Krookanlahti on merkitty seutukaavaan kulttuurihistoriallisesti arvokkaaksi alueeksi.
Yleistä

Krookan kulttuuriympäristö alkaa Kauppatieltä Pohjanlahden rantatien risteyksestä ja jatkuu reilun kilometrin verran Krookanlahden rannalle. Suurin osa alueen rakennuskannasta on muodostunut 1900-luvun alussa, mutta vanhimmat ovat 1800-luvulta. Krookan kalastushistoriasta kertovat rantahuoneet, suolaamot ja kalansavustamot. Ranta-alueen ympärillä on vanhoista puutaloista muodostuva tiheästi rakennettu asuinalue, jonka väestö koostui alun perin kalastajista ja mäkitupalaisista. Alueella sijaitsevat muun muassa vuonna 1898 valmistunut kaksikerroksinen Sataman koulu sekä Brandin tilan päärakennus.
Krookan sataman muodostavat 80-paikkainen pienvenesatamana sekä vieressä sijaitseva kalasatama, joka peruskorjattiin vuosina 2012–2013. Satamasta on kesäisin venekuljetuksia Ouran saaristoon. Erilaisten matkailupalvelujen ohella Krookassa on 500-paikkainen kesäteatteri, joka valmistui vuonna 2002 Arvo Salon kirjoittaman Ouraoopperan esityksiä varten. Krookassa on myös vuonna 2020 paljastettu maankohoamisen muistomerkki. Krookan eteläpuolella sijaitsevat Merikarvian satama sekä Metsä Woodin omaistama Merikarvian saha. Merikarvian kalastusmuseo toimii Krookanlahden vastarannalla Brändöön saaressa.
Historia

Krookan nimi tulee ilmeisesti ruotsin koukkua tarkoittavasta sanasta ”krok”, jonka merenkävijät antoivat Krookanlahden koukkumaisen muodon perusteella. Alueen vanhin asutus syntyi 1300-luvulla ja seuraavalta vuosisadalta lähtien se tunnettiin laivanrakentajistaan ja käsityöläisistään. 1700-luvun jälkipuoliskolla turkulaiset porvarit yrittivät muodostaa Krookasta kauppalaa, mutta porilaisten vastustaessa hanketta kuningas Kustaa III hylkäsi anomuksen 1772, eikä kylästä kehittynyt varsinaista laivanrakennus- ja kauppakeskusta. 1830-luvulla Merikarvian seudulle syntyi lukusia sahoja, jotka käyttivät Krookkaa vientisatamanaan. Sataman vilkas liikenne ja Merikarvialle vuosisadan puolivälissä syntynyt laivanrakennusteollisuus synnyttivät vielä toisen kauppalahankkeen, joka torpattiin 1870-luvulla. 1920-luvulla seudulla alkoi suurten höyrysahojen aikakausi. Lähes kaikilla Merikarvian sahoilla oli Krookassa omat lastauslaiturit ja varastot.
1900-luvun alkupuolella Krookasta tuli myös Suomen silakanpyynnin keskus, jossa vaikutti parhaimmillaan lähes 200 kalastajaa. Samalla Krookkaan syntyi lukuisia tynnyreitä ja kalansäilytysastioita valmistaneita verstaita. Lisäksi Krookkaan perustettiin kalansuolaamoja ja -savustamoja, joita oli muun muassa Osuusliike Kansalla sekä Satakunnan Osuuskaupalla. Osuusliikkeillä oli myös omat myymälänsä ja Krookassa toimi majataloja kalastusteollisuuden käyttämän tilapiäistyövoiman tarpeisiin. Kieltolain aikana Krookka oli yksi Selkämeren rannikon salakuljetuksen keskuksista. Sotavuosien jälkeen Krookka menetti elinvoimaansa, kun kalastus hiipui suolasilakan menekin vähennyttyä, ja 1950–1960-luvuilla se alkoi muuttumaan omakotimaiseksi asuinalueeksi.
Aiheesta muualla

Krookan satama (Krookka, Merikarvia) (Arkistoitu – Internet Archive) Selkämeren kansallispuisto.
Maankohoamisen muistomerkki.
Vanha kalansavustamo, joka on nykyään ravintolana.
Líf ja Lífþrasir

Líf ja Lífþrasir Lorenz Frølichin piirroksessa vuodelta 1895
Líf ja Lífþrasir (nykyruotsiksi Liv ja Livtrasir) ovat skandinaavisessa mytologiassa nainen ja mies, jotka tulevat selviämään Ragnarökin tuhosta ja kansoittamaan maailman uudelleen. Heistä kerrotaan sekä Runo-Eddan runossa Vafþrúðnismál että Proosa-Eddan luvussa Gylfaginning.
Eddojen kertomukset

Vafþrúðnismálissa aasa Odin esittää jotun Vavtrudnerille kysymyksiä maailmankaikkeudesta ja tulevasta Ragnarökistä. Odin kysyy muun muassa, ketkä kuolevaiset tulevat selviämään Ragnarökistä ja sitä edeltävästä talvesta Fimbulvetristä. Vavtrudner vastaa, että Líf ja Lífþrasir tulevat selviämään piilossa Hoddmímirin metsässä, jossa he ravitsevat itseään aamukasteella. Heistä kasvaa uusi ihmiskunta.
Gylfaginningissa toistetaan pitkälti samat asiat. Tässä kertomuksessa tarkennetaan Lífin ja Lífþrasirin selviävän metsässään paitsi Fimbulvetristä myös Surturin tulesta. Lisäksi heidän jälkeläistensä mainitaan täyttävän koko maailman.
Nimien etymologia

Nimi Líf tarkoittaa elämää ja Lífþrasir elämän rakastajaa. Nimi Hoddmímir on yhdistelmä sanoista hodd eli "aarre" tai "kulta" sekä jumalan nimestä Mímir.
Komaki

| Komaki (小牧市) |
| --- | --- |
 Komakin keskustaa
 lippu:  Symboli
 Komakin sijainti Aichin prefektuurissa
 Komaki
 Koordinaatit: 35°17′28″N, 136°54′44″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Chūbu, Tōkai
Prefektuuri:  Aichin prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  62,81 km²
Väkiluku (04/2020):  152 842
 – Väestötiheys:  2 433,4 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Machilus thunbergii
 – Kukka:  Atsalea
 
 https://www.city.komaki.aichi.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Komaki (jap. 小牧市, Komaki-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Tōkain alueella Aichin prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin luoteisosassa Nōbin tasangolla. Kaupungin itäosat ovat vuoristoisia. Komakissa on 152 842 asukasta (huhtikuussa 2020) ja sen pinta-ala on 62,81 neliökilometriä.
Komaki kehittyi vuodesta 1563 Oda Nobunagan perustaman Komakiyaman linnan aluskaupunkina. Myöhemmin Edo-kaudella siitä tuli yksi Inuyamaan johtaneen tiereitin postiasemista (shukuba). Vanhastaan tärkeä elinkeino on Irukajärven vettä hyödyntävä maa- ja karjatalous, joka tuottaa esimerkiksi daikon-retiisejä ja kaktuksia. Toisen maailmansodan jälkeen kaupungista on tullut merkittävä logistiikkakeskus ja sinne on sijoittunut muun muassa kone-, kumi- ja keramiikkateollisuutta. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Komaki sai kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 1955. Se on kasvanut voimakkaasti Nagoyan esikaupunkina ja sinne on rakennettu suuri Tōkadai New Town -lähiö.
Komakin kulttuuriperintöön kuuluvat esimerkiksi Komakivuori linnanraunioineen ja Tagata-jinjan šintolaisen pyhäkön Hōnen-festivaali. Kaupungissa toimii Menard-taidemuseo. Komakia palvelee Nagoya-rautateiden Komaki-linja. Nagoyan lentoasema sijaitsee osittain kaupungin alueella.
Kuvia

Tōkadain lähiötä
Shōgen-ji
Hōnen-matsuri
Komakin rautatieasema
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Komaki Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)