Kroatian historia
Itsenäinen Kroatia > Itenäistyminen ja sota

Slovenian ja Kroatian kommunistit sopivat vuonna 1989 monipuoluevaaleista. Franjo Tuđmanin oikeistokansallinen Kroatian demokraattinen liitto voitti Kroatian vuoden 1990 vaalit. Kroatian uusi perustuslaki hyväksyttiin 22. joulukuuta 1990, mutta se epäonnistui vähemmistöjen oikeuksien takaamisessa. Tämän jälkeen monet serbit ulostettiin Kroatian julkisen hallinnon tehtävistä. Serbien pelkoja nostivat Belgradista tulleet syytökset Kroatian paluusta toisen maailmansodan aikaiseen fasismiin ja serbien vastaiseen väkivaltaan.
Kroatia julistautui itsenäiseksi 25. kesäkuuta 1991, jolloin myös serbien asuttama Krajinan serbitasavalta julistautui itsenäiseksi. Sitä seurasi nopeasti aseellisia yhteenottoja serbialueilla. Se tapahtui samaan aikaan kuin Jugoslavian kansanarmeijan vetäytyi hätäisesti Sloveniasta. Armeija kääntyi vastustamaan Kroatian itsenäistymistä ja tukemaan puolisotilaallisia serbijoukkoja. Kun Kroatia oli sulkenut kaikki liittovaltion instituutiot, Jugoslavian asevoimat saartoivat Adrianmeren rannikon ja käynnistävät Vukovarin piirityksen. Noin neljäsosa Kroatiasta oli jäänyt kesän 1991 aikana Jugoslavian armeijan ja puolisotilaallisten joukkojen hallintaan. Liittovaltion armeija ja montenegrolaiset sotilaat hyökkäsivät Dubrovnikiin vuoden 1991 lopulla. Vukovarin kaupunki kaatui pian tämän jälkeen yhdessä sodan verisimmissä tapahtumissa.
YK:n välittämä aselepo alkoi 3. tammikuuta 1992, jolloin liittovaltion armeija vetäytyi omiin tukikohtiinsa. Euroopan unioni ja Yhdysvallat tunnustivat Kroatian itsenäisyyden vuoden alkupuolella. YK:n rauhansuunnitelman päämääränä oli laskea serbien puolisotilaalliset joukot aseista. Tilanne kuitenkin jäätyi, kunnes Kroatian armeija aloitti tammikuussa 1993 yllättäen offensiivin Krajinan eteläosissa. Krajinan serbit ilmoittivat kesäkuussa 1993, etteivät koskaan liittyisi Kroatiaan ja aloittivat pian tämän jälkeen kroaattien häätämisen. Krajinaan jäi vain noin 900 kroaattia alkuperäisestä noin 44 000:sta.
Kroatia liittyi myös Bosnian sotaan, jossa Jugoslavian armeija ja serbimilitantit käyttivät samaa taktiikkaa kuin Kroatiassa. Bosnian kroaatit ja muslimit olivat alkujaan liittoutuneet yhteisen vihollisen alla, mutta pian he alkoivat sotia myös toisiaan vastaan. Bosnian kroaatit saivat tukea Zagrebista ja olivat vastuussa monista sotarikkomuksista.
Kroatian armeija ja poliisi tunkeutui 1. toukokuuta 1995 Slavonian länsiosiin ja ottivat sen haltuunsa muutamassa päivässä. Krajinan serbit vastasivat Zagrebin pommittamisella. Kun Kroatian armeija otti Slavonian entistä tiukemmin haltuunsa, noin 15 000 serbiä pakeni maasta, vaikka Kroatian hallitus vakuutti heidän olevan turvassa. Belgradista ei tapahtumiin vastattu, joten Kroatiassa oletettiin, että Krajinan serbit olivat menettäneet tukensa. Kroatialaiset käynnistivät 4. elokuuta hyökkäyksen alueen pääkaupunkiin Kniniin. Seurauksena serbiarmeija ja noin 150 000 siviiliä pakeni Bosnian pohjoisosiin ja alue joutui usean kuukauden sekasortoon, jonka aikana monet serbikylät poltettiin ja ryöstettiin. Daytonin rauhansopimus solmittiin joulukuussa 1995, mutta siinä ei päästy selkeään yhteisymmärrykseen loppujenkin serbien vetäytymisestä Kroatiasta. Jugoslavian presidentti Slobodan Milošević suostui 1996 luopumaan vaatimuksista itäisessä Slavoniassa. Kroatia sai täyden vallan itäisessä Slavoniassa 1998 ja koko alueestaan 2002, kun viimeisetkin YK-joukot lähtivät Prelavkan niemimaalta.