stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Voittamaton Maciste
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ed Fury  | … |  Maciste   |
|  Erno Crisa  | … |  šeikki Abd El Kader   |
|  Mara Berni  | … |  Zuleima, šeikin suosikkivaimo   |
|  Gisella Arden  | … |  Isabella, Malagan herttuan tytär   |
|  Massimo Carocci  | … |  Antonio, Isabellan sulhanen   |
|  Piero Lulli  | … |  Don Ramiro de Mendoza   |
|  Giuseppe Addobbati  | … |  Malagan herttua   |
|  Adriano Micantoni  | … |  Don Alfonso Alvarez   |
|  Anna Ranalli  | … |  Consuelo   |
|  Carlo Pisacane  | … |  Alì   |
|  Amedeo Trilli  | … |  laivan kapteeni   |
|  Carl Latimer  | … |  Selim   |
|  Gino Soldi  | … |  ”Musta Silmälappu”   |
|  Nazzareno Zamperla  | … |     |
|  Edy Nogara  | … |  abbedissa   |
|  Bruno Scipioni  | … |  Luis   |
|  Mimmo Poli  | … |  kamariherra   |
Tuotanto ja kritiikki

Elokuvan italialainen nimi on lainattu Mario Camerinin vuonna 1926 ohjaamasta mykkäelokuvasta, jonka sankaria esitti alkuperäinen Maciste Bartolomeo Pagano. Se on merirosvo- ja miekkamieselokuvillaan tunnetuksi tulleen Domenico Paolellan ensimmäinen ohjaustyö peplum-tyylilajissa. Elokuva on kuvattu Cinemascope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Titanuksen studiolla Roomassa sekä Tor Caldaran luonnonsuojelualueella. Se jäi nimeltään komealta kalskahtavan elokuvayhtiön ainoaksi tuotannoksi.
Voittamaton Maciste on vähillä resursseilla ja huolimattomasti toteutettu hyvin keskinkertainen peplum-seikkailu. Sitä on kenties hieman liioitellusti kutsuttu yhdeksi tyylilajin kammottavimmista elokuvista. Ursus-filmeillään suosiota saanut Ed Fury yrittää tehdä sankarista ironisen ja hauskan, mutta ei onnistu siinä kovinkaan hyvin. Parodisessa loppukohtauksessa kiinalaiset tulevat hakemaan rakastettunsa rinnalle juuri palannutta Macistea uuteen seikkailuun.
Aiheesta muualla

Voittamaton Maciste Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Voittamaton Maciste Elonet.
Vuohtjärvi (kylä)

| Vuohtjärvi Вохтозеро, Vohtozero |
| --- | --- |
 Vuohtjärvi
 Koordinaatit: 62°10′58″N, 33°13′27″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kontupohjan piiri
Kunta:  Petrovski
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2013):  13
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vuohtjärvi (ven. Во́хтозеро, Vohtozero) on kylä Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Petrovskin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee samannimisen järven rannalla 37 kilometriä Munjärvenlahdesta länteen. Kylässä on 13 asukasta (vuonna 2013).
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Vuohtjärvi muodosti lähikylineen Munjärven volostiin kuuluneen kyläkunnan, joka käsitti myös Alališton (ven. Nižneje Nelgomozero), Hamanniemen (Fominnavolok), Huroisen (Glubokoje Ozero), Kenjakan (Kenjaki), Märändyksen (Mjaranduksa), Motoran (Motorino), Nasanaisen (Naidomozero), Nasasen (Nasonovo), Nelkanjärven (Berezovoje Nelgomozero), Niemenkylän (Nimozero-Navolok), Nimjärven (Nimozero-Lazarevo), Nimjärven Lahden (Nimozero-Guba), Olkkoilan (Olkoila), Pidžulan (Pižula), Rannankylän (Titnavolok), Ruotšjärven (Rottšozero), Säpsäjärven (Sjaptšezero), Typpeen (Tjuppega, Ovtšinnyi Rutšei), Vaatšilan, Venjuran (Vendery) ja Ylälištön (Verhneje Nelgomozero) kylät. Vuonna 1905 niissä oli lähes 1 200 asukasta. Vuohtjärven kylässä oli 25 taloa, koulu ja 133 asukasta.
Neuvostoaikana perustettiin Petrovskin piirin Vuohtjärven kyläneuvosto, johon kuuluivat myös Alališto, Faddeja, Huroinen, Kohtumaa (ven. Kohtuma), Mustalampi (Mustalamba), Märändys, Nasanainen, Nasanen, Nelkanjärvi, Niemenkylä, Nimjärvi, Nimjärven Lahti, Olkkoila, Pidžula, Ruotšjärvi, Säpsäjärvi, Type, Vaatšila, Venjura, Viita (Vaidu) ja Ylälištö. Vuonna 1933 kyläneuvostossa oli 967 asukasta, joista lähes kaikki olivat karjalaisia. Vuohtjärvellä asukkaita oli 116. Vuoden 1960 asutusluettelossa kylistä mainitaan Vuohtjärven lisäksi enää Märändys, Nelkanjärvi, Ruotšjärvi ja Venjura.
Vuohtjärvelle johtaa sorapäällysteinen tie Munjärvenlahdesta, jonne on myös linja-autoyhteys. Kylän nähtävyyksiä ovat runonlaulaja Anastasija Nikiforovan kotitalo ja hauta.
FS Voltaire (1909)

| Voltaire |
| --- | --- |
 Voltaire

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Forges et Chantiers de la Méditerranée, La Seyne-sur-Mer
Kölinlasku:  8. kesäkuuta 1907
Laskettu vesille:  16. tammikuuta 1909
Palveluskäyttöön:  5. elokuuta 1911
Poistui palveluskäytöstä:  koululaivaksi 1927 alusluettelosta 1935
Loppuvaihe:  romutettu 1938
Tekniset tiedot
Uppouma:  18 318 t
Pituus:  144,9 m
Leveys:  25,8 m
Syväys:  9,2 m
Koneteho:  22 500 shp
Nopeus:  19 solmua
Miehistöä:  681
Aseistus
Aseistus:  4 × Canon de 305 mm Modèle 1906 12 × Canon de 240 mm Modèle 1902 16 × 75 mm/65 Mle 1906 -tykkiä 10 × Hotchkiss 47 mm 2 × 450 mm torpedoputkea
Voltaire oli vuonna 1911 valmistunut Ranskan laivaston Danton-luokan pre-dreadnought-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin La Seyne-sur-Meristä Forges et Chantiers de la Méditerranéelta, missä köli laskettiin 8. kesäkuuta 1907. Alus laskettiin vesille 16. tammikuuta 1909 ja otettiin palvelukseen 5. elokuuta 1911.
Volturnon taistelu

Volturnon taistelu oli 1.–2. lokakuuta 1860 käyty taistelu molempain Sisiliain kuningaskunnan ja Giuseppe Garibaldin johtamien vapaaehtoisten Italian yhdistämistä ajaneiden joukkojen välillä käyty taistelu, joka päättyi Garibaldin joukkojen voittoon ja lopulta Italian yhdistymiseen kuningas Viktor Emanuel II:n alaisuudessa.
Tausta

11. toukokuuta 1860 kaksi Giuseppe Garibaldin Genovan satamassa kaappaamaa laivaa, Piemonte ja Lombardo, saapuivat Marsalaan Sisiliassa. Mukana oli 1 217 sotilasta, jotka ottivat osaa Gabribaldin johtamaan tuhannen retkikuntaan, jonka tarkoituksena oli vapauttaa Etelä-Italia ja Sisilia Bourbonien hallitseman molempain Sisiliain kuningaskunnan hallinnasta. Garibaldin joukkoja vastassa oli kuningaskunnan 140 000 miehen armeija, joista noin 25 000 oli Sisilian saarella. Sisiliassa tuhannen retkikuntaan liittyi kuitenkin paikallisia sisilialaisia ja muita vapaaehtoisia ja sen koko kasvoi 20 000:n mieheen elokuuhun mennessä. Vapaaehtoisia tuli esimerkiksi Unkarista ja Britanniasta, jossa toivottiin yhdistyneestä Italiasta vastapainoa Itävallalle ja Venäjälle. Myös monet Bourbonien armeijan sotilaista liittyivät lopulta Garibaldin joukkoihin.
Sisilia vallattiin 19. elokuuta mennessä ja Garibaldi siirtyi mannermaalle Melitossa kahdella höyrylaivalla. Tällä kertaa hänellä oli mukanaan 4 200 miestä vihollisen 17 200:taa miestä 32:ta kanuunaa vastaan. Garibaldin joukkojen määrä kasvoi jälleen nopeasti 50 000:n mieheen, mutta vain puolet heistä oli tosiasiassa taistelukykyisiä. Bourbonien armeija ajettiin nopeasti Calabriasta ja Garibaldi marssi kohti pääkaupunki Napolia. Kuningas Frans II hylkäsi Napolin ja otti vielä komentamiensa 50 000:n miehen ja 42 kanuunan kanssa puolustusasemat Napolista pohjoiseen vahvasti linnoitettujen Capuan ja Gaetan luona. Eturintama kulki Volturnojoen rannalla ja miehiä komensi marsalkka Giosuè Ritucci. Garibaldin miehet alkoivat saapua joen etelärannalle ja uskoen sotatoimien sujuvan yhtä helposti kuin Calabriassa Gabribaldin alainen unkarilainen István Türr määräsi joukkonsa hätiköityyn hyökkäykseen, joka lyötiin takaisin. Frans ja Ritucci päättivät nyt tehdä yleishyökkäyksen Garibaldia vastaan. Suunnitelman mukaan Volturnojoki ylitettäisiin kolmelta suunnalta ja Garibaldin armeija piiritettäisiin ja tuhottaisiin. Gabribaldin ja tämän korkeimman komentajan Giuseppe Sirtorin oli pakko levittää oma puolustuslinjansa mahdollisimman leveälle saartoliikkeiden välttämiseksi. Seurasi kolme erillistä yhteenottoa, jotka tunnetaan yhdessä Volturnon taistelun nimellä.
Taistelu

Kuninkaan joukkojen hyökkäys alkoi 1. lokakuuta puolustajia vastaan Sant’Angelossa ja Santa Mariassa. Eteneminen sujui aluksi hyvin ja Garibaldin oli pakko saapua paikalle henkilökohtaisesti tilanteen kääntämiseksi. Hänen johtamansa vastahyökkäys Sant’Angelossa mursi kuninkaan armeijan ja tämän jälkeen hän kiirehti Santa Mariaan, jossa Giacomo Medici johti epätoivoista puolustusta vihollisen hyökkäyksiä vastaan. Türrin johtamat reservit määrättiin Santa Mariaan ja unkarilaisten husaarien johtama hyökkäys ajoi kuninkaat joukot täälläkin takaisin Capuan linnoitusten suojiin. Kuninkaan armeijan kaksi muuta hyökkäystä kohdistuivat itään ja ne etenivät kohti Casertaa. Täällä Nino Bixion johtamat puolustajat ajoivat kuninkaan joukot ensin takaisin, mutta toinen hyökkäyssuunta saavutti ja miehitti Caserta Vecchian pienen kaupungin, jossa joukot yöpyivät tietämättöminä muualla kärsityistä tappioista. Sirtori määräsi heitä vastaan hyökkäyksen aikaisin seuraavana aamuna ja 3 000 miestä kaupungissa surmattiin tai otettiin vangeiksi. Volturnon taistelu oli päättynyt 2. lokakuuta.
Seuraukset

Garibaldin joukot olivat kärsineet tappioina yhteensä 1 634 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, kun taas vihollinen oli menettänyt 1 128 kaatuneina ja 2 160 haavoittuneina. Garibaldin merkitys oli ollut olennainen sotaretken onnistumisen kannalta niin strategisen suunnittelun kuin joukkojen taistelutahdon nostattamisenkin kannalta. Voitto teki mahdolliseksi Italian yhdistämisen kuningas Viktor Emanuel II:n alaisuudessa, joka ei aluksi ollut edes hyväksynyt Garibaldin sotaretkeä etelään. Viktor Emanuelin saapuessa etelään hän kieltäytyi tarkastamasta Garibaldin joukkoja ja hänen maailmankatsomukseensa ei mahtunut ajatus vapaaehtoisista voiton takaajina. Pettynyt Garibaldi palasi kotiinsa Capreraan mukanaan tarinan mukaan vuoden tarpeet makaronia.
Tuhannen retkikunnan eteneminen Etelä-Italiassa ja Sisiliassa kartalla.
Garibaldi valokuvassa vuodelta 1866.
Vuhlehirsk

| Vuhlehirsk (Вуглегірське) |
| --- | --- |
 Vuhlehirskin rautatieasema (2020).
 vaakuna
 Vuhlehirsk
 Koordinaatit: 48.3124°N, 38.2677°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Donetskin alue
Piiri:  Horlivkan piiri
Perustettu:  1879 (1878)
Kaupungiksi:  1958
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  8,4 km²
Väkiluku (2022):  7 294
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vuhlehirsk (ukr. Вуглегірськ; ven. Углегорск, Uglegorsk; vuoteen 1957 asti H’atsapetivka (ukr. Хацапетівка) on kaupunki Donetskin alueen Horlivkan piirissä Itä-Ukrainassa. Kaupunki sijaitsee 60 kilometriä aluekeskus Donetskista koilliseen. Kaupunki on rautatien risteysasemapaikkakunta ja sen kautta kulkee eurooppatie E 50.
Tammikuun keskilämpötila on -7,8 °C, heinäkuun +20,8 °C. Keskimääräinen vuotuinen sademäärä 556 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 7 294 asukasta (2022). Väestönlaskennassa 2001 asukkaita oli 10 309, joista etnisesti ukrainalaisia oli 60 prosenttia ja venäläisiä 35 prosenttia.
Paikkakunta perustettiin vuonna 1879 (tai 1878) rautatienvarsiasutukseksi nimellä H’atsapetivka. Hiilikaivostominnan myötä kasvaneen asutuksen nimi vaihdettiin nykymuotoon vuonna 1957. Kaupungin aseman se sai 1958.
Kesällä 2014 kaupunki oli jonkin aikaa Venäjän tukemien separatistien miehittämänä, mutta Ukrainan asevoimat vapauttivat kaupungin. Kaupunki on Debaltseven taistelusta (2015) lähtien ollut jälleen Venäjän tai sen nukkevaltion miehittämää aluetta, Ukrainan laillisen hallinnon ja järjestyksenpidon ulkopuolella. Ukrainan kesällä 2020 hyväksytyn aluejaon mukaan kaupunki sijaitsee Horlivkan piirissä. Tätä ennen kaupungin aluetta hallinnoitiin Ukrainassa Jenakijeven kaupunkipiirin (kaupunginvaltuuston) kautta.
Johdinbussi Vuhlehirskissä (2007).
Propagandakuva kaupungista venäläismiehittäjän värein (2023).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vuhlehirsk Wikimedia Commonsissa
Vuonoksen kaivos

Vuonoksen kaivos sijaitsee Outokummussa Pohjois-Karjalassa. Maanalaisesta kaivoksesta louhittiin pääasiassa kuparia ja se oli toiminnassa vuosina 1972–1985. Avolouhoksen pääasiallinen tuote oli nikkeli ja se toimi vuosina 1971-1977. Malmin pitoisuudet olivat 2–2,5 % kuparia, 1–1,5 % sinkkiä, 22 % rautaa, 0,3 % nikkeliä ja 15 % rikkiä. Kummastakin louhittiin malmia noin 5,5 miljoonaa tonnia. Vuonoksen esiintymä löytyi Outokumpu Oy:n malminetsinnän työn tuloksena vuonna 1965 noin 5 kilometrin päästä Outokummun keskustasta. Kaivoksen rakentaminen alkoi vuonna 1967 ja rikastamo käynnistyi vuonna 1971. Hallinnollisesti Vuonoksen kaivos kuului Outokummun kaivoksen alaisuuteen.
Kaivokseen perustettiin vuonna 1985 Vuonos Oy -niminen yritys, joka viljeli herkkusieniä ja jalosti niitä. Toiminnasta ei tullut kannattavaa, ja se päättyi parin vuoden kuluttua. Outokumpu Oyj myi alueen Finnminerals Oy:lle talkin tuotantoa varten ja osittain Pielisen Betoni Oy:lle, joka perusti sinne elementtitehtaan.
Vuonoksen rikastamolla käsitellään nykyään Polvijärveltä louhittavaa talkkimalmia, joka jalostetaan rikastamon viereen rakennetulla talkkitehtaalla pääasiassa paperiteollisuuden käyttämiksi talkkituotteiksi. Rikastamon ja talkkitehtaan omistaa Mondo Minerals B.V.
Goran Vujević

Goran Vujević
Goran Vujević (s. 27. helmikuuta 1973) on serbialainen lentopalloilija, joka pelasi seuratasolla muun muassa Perugia Volleyn joukkueessa, Italian A1-liigassa ja voitti maajoukkueen pelaajana olympiakultaa vuonna 2000.
Maajoukkueuransa lopettanut Vujević oli Serbia ja Montenegron pelin sielu yhdessä Ivan Miljkovićin kanssa. Erinomaisen hyppysyötön, nostotaidon ja iskulyönnin omaava Vujević on yksi lentopallomaailman valovoimaisimmista tähdistä.
Ura maajoukkueessa

Siitä lähtien, kun Jugoslavian joukkue voitti pronssia EM-kisoissa 1995, Vujević oli yksi joukkueen pelin kulmakivistä. Monta kertaa Maailmanliigassa palkittu yleispelaaja Vujević ei ole koskaan ollut joukkueensa pisimpiä pelaajia, mutta hyvällä ulottuvuudellaan sekä nopeudellaan hän on lyönyt itsensä läpi – oli joukkue mikä tahansa. Vujevićin syöttöä on sanottu yhdeksi maailman vaikeimmista nostajan kannalta.
Vujević muodosti Jugoslavian maajoukkueen ytimen yhdessä Ivan Miljkovićin sekä Grbicin veljesten kanssa. Joukkue nousi tähtiensä avulla nopeasti maailman huipulle ja kehittyi lähestulkoon voittamattomaksi. Hänen uransa huippuhetki oli vuoden 2000 olympiakulta Jugoslavian joukkueessa.
Vujević päätti lopettaa maajoukkueuransa vuoden 2006 MM-kisoihin, joissa Serbia ja Montenegro pelasi viimeisen kerran yhteisen valtion nimellä.
NRP Vouga (1920)

| NRP Vouga |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Lissabonin laivastontelakka
Laskettu vesille:  19. huhtikuuta 1920
Poistui palveluskäytöstä:  1. toukokuuta 1931
Tekniset tiedot
Uppouma:  515 t (standardi) 660 t (kuormattu)
Pituus:  73,2 m
Leveys:  7,2 m
Syväys:  2,3 m
Koneteho:  11 000 shp
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  80
Aseistus
Aseistus:  2 × 4"/40 tykkiä 3 × 3 naulan tykkiä 4 x 18" torpedoputkea
NRP Vouga oli Portugalin laivaston vuonna 1920 vesillelaskettu Guadiana-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Lissabonin laivastontelakalta, mistä se laskettiin vesille 19. huhtikuuta 1920.
Palvelus

Alus tuhoutui 1. toukokuuta 1931.
Tapani Vuorenhela

Tapani Aimo Vuorenhela (s. 15. syyskuuta 1947 Somero) on entinen suomalainen kilpapyöräilijä.
Vuorenhela osallistui Münchenin 1972 olympialaisissa 182 kilometrin maantiepyöräilyyn, jossa hän keskeytti. MM-kilpailuihin hän osallistui vuosina 1969 ja 1971; jälkimmäisellä kerralla hän sijoittui 100 kilometrin joukkueajossa kymmenenneksi. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuihin hän osallistui vuosina 1968–1972 ja saavutti 100 kilometrin joukkueajossa pronssia vuonna 1971. Hän osallistui Varsova–Berliini–Praha-ajoon vuosina 1970–1972.
Seuratasolla "Tapsa" Vuorenhela edusti Porin Tarmoa ja Turun Urheiluliittoa. Hän voitti Suomen mestaruuden henkilökohtaisessa maantieajossa sekä radalla 4 000 metrin joukkuetakaa-ajossa vuonna 1971. Maantieajossa hän saavutti SM-hopeaa vuonna 1969 sekä 1 000 metrin aika-ajossa SM-pronssia vuosina 1969 ja 1970.
Tapani Vuorenhelan poika Turo Vuorenhela on saavuttanut joukkuekilpailuissa Suomen mestaruuksia pyöräilyssä ja triathlonissa.
Vuopalan tauti

Vuopalan tauti (LAAHD, Lethal arthogryposis with anterior horn cell disease) on  peittyvästi periytyvä oireyhtymä, joka on alleelinen  Hervan taudin kanssa. Taudin oireisto muistuttaa Hervan taudissa tavattavaa mutta on lievempi. Osa sikiöistä kuolee sikiöaikana. Osa syntyy täysiaikaisina mutta menehtyy. Hengitysavustuksen kanssa lapset saattavat elää muutamia viikkoja.
Vuopalan tauti kuuluu  suomalaiseen tautiperintöön.
Vuonokylä

Vuonokylä oli kylä Suomen Neuvostoliitolle vuonna 1944 luovuttaman Petsamon kunnan pohjoisosassa. Vuonokylä oli yksi Petsamon 16 kyläkunnasta, jotka muodostettiin valtioneuvoston vuonna 1930 vahvistamassa Petsamon uudessa kyläjaossa. Kyläkuntajaossa Vuonokylän alueeksi määriteltiin Petsamonvuonon ja Peuravuonon seudut. Vuonokylään ei kuitenkaan kuulunut Petsamonvuononperukka, vaan Vuonokylän naapurikyliä olivat etelässä Petsamonvuonon länsirannalla Trifona (Petsamo) ja itärannalla Kaakkuri. Vuonokylän alueen suurimmat kylät olivat Liinahamari Petsamonvuonon länsirannalla, Porovaara Petsamonvuonon itärannalla ja Peuravuono samannimisen vuonon pohjukassa.
Jäämerentie päättyi Vuonokylän alueelle Petsamonvuonon länsirannalla sijaitsevaan Liinahamariin. Liinahamarissa sijaitsi Suomen ainoa valtamerisatama, joka oli jäätön ympäri vuoden. Vuonokylän alue kuului Petsamon ensimmäisessä koulupiirijaosta vuodelta 1921 kirkonkylän eli Parkkinan koulupiiriin. Vuonna 1927 Parkkinan piirin pohjoisosa erotettiin omaksi Vuonokylän koulupiiriksi. Vuonokylän kansakoulu sijaitsi Trifonassa. Koulu toimi aluksi vain alakouluna, vuonna 1931 siitä tuli supistettu ja vuonna 1936 täydellinen kansakoulu.
Kun Suomi menetti talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 Raja-Karjalan ja Suojärven myötä siihen astisen itäisimmän kylänsä Ignoilan sekä Petsamon koillisosan, tuli Vuonokylästä Suomen itäisin kylä jatkosodan päättäneeseen Moskovan välirauhansopimuksen solmimiseen 1944 saakka.
|  | Vuonokylä | Porovaara | Peuravuoro | Vuonokylä yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1921 | 35 | 62 | 11 | 108 |
| 1925 | 33 | 37 | 7 | 77 |
| 1930 | 43 | 29 | 6 | 78 |
| 1935 | 135 | 57 | 4 | 196 |
| 1939 | 265 |  |  | 265 |
Vuosina 1921-1935 Vuonokylä, Porovaaraa ja Peuravuonoa laskettiin erilleen, mutta vuonna 1939 niitä ei enää eritelty.
NRP Vouga (1933)

| NRP Vouga |
| --- | --- |
 NRP Vouga

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Lissabonin laivastontelakka
Laskettu vesille:  25. tammikuuta 1933
Palveluskäyttöön:  24. kesäkuuta 1933
Poistui palveluskäytöstä:  3. kesäkuuta 1967
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 239 t (standardi) 1 563 t (kuormattu)
Pituus:  98,45 m
Leveys:  9,45 m
Syväys:  3,35 m
Koneteho:  34 000 shp
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  147
Aseistus
Aseistus:  4 × BL 4,7" -tykkiä 3 × QF 2 naulan Mk VIII -ilmatorjuntatykkiä 8 x 21" torpedoputkea
NRP Vouga oli Portugalin laivaston vuonna 1933 vesillelaskettu Douro-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Lissabonin laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille 25. tammikuuta 1933 ja otettiin palvelukseen puolisen vuotta myöhemmin 24. kesäkuuta.
Palvelus

Alus poistettiin laivastoluettelosta 3. kesäkuuta 1967.
HMAS Voyager (D04)

| HMAS Voyager |
| --- | --- |
 Lentotukialus HMAS Melbourne sivuillaan HMAS Voyager ja HMAS Vendetta

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cockatoo Dock and Engineering Company, Sydney
Kölinlasku:  10. lokakuuta 1949
Laskettu vesille:  1. toukokuuta 1952
Palveluskäyttöön:  12. helmikuuta 1957
Poistui palveluskäytöstä:  upposi kolaroituaan 10. helmikuuta 1964
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 800 t (standardi) 3 560 t (kuormattu)
Pituus:  118,6 m
Leveys:  13,1 m
Syväys:  3,9 m
Koneteho:  54 000 shp (40 MW)
Nopeus:  yli 30 solmua
Miehistöä:  20 upseeria ja 300 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  6 × 4,5″/L45 QF Mk V (114 mm) -tykkiä kaksiputkisina UD Mk VI -asennuksina 4 × 40 mm/L60 Bofors -ilmatorjuntatykkiä kaksiputkisina STAAG Mk II -asennuksina 2 × 40 mm/L60 Bofors -ilmatorjuntatykkiä yksiputkisina asennuksina 4 × .50″ Browning-konekivääriä 5 × 21″ torpedoputkea 1 × Limbo-sukellusveneentorjuntaheitin
HMAS Voyager (viirinumero D04) oli Australian kuninkaallisen laivaston vuonna 1957 palvelukseenotettu Daring-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Cockatoo Docks and Engineering Companylta Sydneystä ja sen köli laskettiin 10. lokakuuta 1949. Alus laskettiin vesille 1. toukokuuta 1952 kumminaan pääministeri Robert G. Menziesin puoliso Patti Menzies ja se otettiin palvelukseen 12. helmikuuta 1957 ensimmäisenä päällikkönään G. J. B. Grabb.
Palvelus

Alus upposi 10. helmikuuta 1964 kolaroituaan lentotukialus HMAS Melbournen kanssa. Onnettomuudessa sai surmansa 82 henkeä, neljätoista upseeria mukaan lukien aluksen päällikkö, 67 merimiestä ja yksi telakan siviilityöntekijä. Aluksen hylky on 20 merimailia Cape Perpendivularista.
Vouvatusjärvi (kylä)

Vouvatusjärvi oli kylä Suomeen vuosina 1920-1944 kuuluneen Petsamon kunnan länsiosassa, Neuvostoliitolle sodan jälkeen luovutetulla alueella. Vouvatusjärvi sijaitsi Paatsjoen laajentuman Vouvatusjärven itäpuolella. Vouvatusjärven naapurikyliä olivat pohjoisessa Pitkäjärvi ja etelässä Höyhenjärvi. Lännessä kylä rajoittui Norjaan, sillä valtakunnan raja kulki Paatsjokea pitkin. Valtioneuvoston vuonna 1930 vahvistaman Petsamon uuden kyläjaon mukaan Vouvatusjärvi tuli kuulumaan Pitkäjärven kyläkuntaan. Nykyisin Pitkäjärven alueella ei ole asutusta.
Kyläkuva

Jäämerentie kulki kylän kautta. Vouvatusjärvellä ei ollut omaa koulua. Petsamon ensimmäisessä koulupiirijaossa vuonna 1921 Vouvatusjärvi kuului Salmijärven koulupiiriin. Vouvatusjärven eteläpuolelle Höyhenjärvelle perustettiin koulu vuonna 1932.
Väestö

Vuoden 1929 henkikirjoituksen mukaan Vouvatusjärvellä oli 32 asukasta, joista suomalaisia ja kolttasaamelaisia kumpiakin oli 16.
Asukasluvun kehitys:
27 (1921)
29 (1925)
32 (1929)
35 (1930)
Vuoden 1930 jälkeen Vouvatusjärven väestö laskettiin yhteen Pitkäjärven kanssa.
Juho Vuori

Juho Vuori
Juho Viktor Vuori (21. elokuuta 1889 – 30. huhtikuuta 1918) oli akaalainen räätäli ja Toijalan punakaartin lentävän komppanian päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän komensi yhdessä rykmentinpäällikkö Otto Laxin kanssa punakaartilaisjoukkoa, joka suoritti puhdistuksia Toijalassa ja sen ympäristökunnissa, ja Marko Tikan tutkimusten mukaan tappoi noin satakunta valkoista tai muuten punaisten vastustajaksi tiedettyä henkilöä Toijalan teloituksissa. Ensimmäinen surmattu oli käräjätuomari August Kärävä. Vuoren joukkion tunnetuin surma oli Honkolan kartanon isännän asessori Elis Furuhjelmin, tämän veljen everstiluutnantti Otto Furuhjelmin ja kahden kartanosta vangitun valkoisen lakimiehen ampuminen. Sodan jälkeen Vuori jäi kiinni, joko Hämeenlinnassa tai Nuutajärvellä, jonka jälkeen hänet heti ammuttiin.
Voiskovitsa

| Voiskovitsa Войсковицы, Voiskovitsy |
| --- | --- |
 Voiskovitsan rautatieasema.
 vaakuna
 Voiskovitsa
 Koordinaatit: 59°31′42″N, 29°57′37″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Hatsinan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  31,27 km²
Väkiluku (2017):  6 800
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Voiskovitsan kunta Hatsinan piirin kartalla.
Voiskovitsa (ven. Во́йсковицы, Voiskovitsy) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Leningradin alueen Hatsinan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee yhdeksän kilometriä Hatsinasta länteen. Kunnassa on 6 800 ja taajamassa 3 900 asukasta (vuonna 2017).
Maantiede

Voiskovitsan kunnan pinta-ala on 31,27 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä ja etelässä Hatsinan piirin Suuren-Kolppanan, lounaassa Jelisavettinan, luoteessa Sääskelän ja pohjoisessa Puutostin kuntiin. Pinta-alasta 34,3 % on metsää, 28,5 % maatalousmaata, 16,5 % teollisuus- ja muuta erikoisaluetta ja 15,5 % asuinaluetta.
Suurin osa kunnasta sijaitsee Inkerin ylängöllä. Se on pinnanmuodostukseltaan kaakkoon viettävää moreenitasankoa. Huomattavampia vesistöjä ei ole. Hyötykaivannaisiin kuuluvat dolomiitti, savi, hiekka ja turve.
Asutus

Kuntaan kuuluu viisi asutuskeskusta: Voiskovitsan ja Novyi Utšhozin taajamat sekä Karstalan (ven. Karstolovo), Rääpisin eli Räpisin (Rjabizi) ja Tääkelin kylät. Lisäksi on kaksi puutarhapalsta-aluetta. Novyi Utšhozissa on varuskunta-alue, joka asukkaita ei ole otettu huomioon kunnan tilastoissa. Voiskovitsan taajaman ja Karstalan välissä sijaitsevaa entistä varuskuntaa ollaan sirtämässä kunnan haltuun. Voiskovitsan kylä kuuluu Sääskelän kuntaan.