stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koitere

| Koitere |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Ilomantsi
Koordinaatit:  62°58′01″N, 30°47′12″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Koitajoki
Järvinumero:  04.941.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  143,4 m
Rantaviiva:  424,22 km
Pinta-ala:  167,02 km² 
Tilavuus:  1,1 km³
Keskisyvyys:  6,71 m
Suurin syvyys:  46,46 m
Valuma-alue:  6 600 km2 
 fiKoitere 
Koitere on Ilomantsin kunnassa sijaitseva Vuoksen vesistöön kuuluva erämaajärvi. Järven rantoja reunustavat hiekkarannat ja aikoinaan ikimetsät. Rannat on hakattu kahteen kertaan, kun Koitereen vedenpintaa oli tarkoitus nostaa jopa kolme metriä. Vesioikeuskäsittely säännöstelyrajoista kesti niin kauan, että rannat jouduttiin hakkaamaan uudelleen. Lopulliseksi säännöstelyrajaksi tuli puolitoista metriä, joka sekin metrisen jään kanssa aiheuttaa kahden ja puolen metrin vaihtelun talviaikaiseen sulan veden määrään. Järven vedet laskevat Hiiskosken alapuolella Koitajokeen.
Pinta-alaltaan Koitere on 167 neliökilometriä. Järvelle on rakennettu veneilyreitistö pohjautuen uiton aikoinaan merkitsemälle väylälle. Järven keskisyvyys on 6 metriä ja syvin kohta 46,5 metriä Hiienselällä. Koitere toimii Pamilon voimalaitoksen säännöstelyaltaana.
Koitereen kalastoon kuuluvat muun muassa kuha, ahven, hauki, made, lahna, järvitaimen, järvilohi ja muikku. Ennen kuin kuha vieraslajina istutettiin Koitereen, tärkein saaliskala oli muikku. Viime vuosina kuha on noussut järven tärkeimmäksi saaliskalaksi niin verkkokalastajien kuin vetouistelijoidenkin keskuudessa. Koitere on nykyisellään Suomen saalisvarmimpia kuhajärviä.
Koitere ja Haapajoki, niin kuin monet muutkin Koitereseen laskevat joet olivat 1900-luvun alussa hyvinkin tärkeitä puunuittoväyliä aina 1960-luvun loppuun saakka. 1800–1900-luvun vaihteessa uitto tapahtui niin sanottuna irtouittona, jolloin hukkutukkien ja myrskyjen hajottamien lauttojen myötä hävikki saattoi olla suurtakin. Ketjulenkkejä puomien yhteen liittämiseen ei ollut, vaan puomit sidottiin toisiinsa näreistä kiertämällä taivutetuilla lenkeillä, jolloin usein puomit pettivät myrskyssä. Puomein varustetut lautat hinattiin hevosten pyörittämillä ponttonilautoilla hevoskierron avulla Lutista Surinkiveen, missä ne taas vapautettiin uitettavaksi. 1930-luvulla tulivat uiton avuksi höyrykoneella varustetut hinaajat, jotka hinasivat avolauttoja. Niiden höyrykoneet muutettiin 1940-luvulta alkaen polttoöljykäyttöisiksi. 1960-luvulla Koiterelle tuli niputuskoneita. Nippu-uitto lopetti puiden hukkumisen ja hajonneista lautoista johtuneet ”rannan kerruut”.
Koiteretta nimitetään Karjalan helmeksi ja Satasaariseksi. Elias Lönnrot tapasi runonlaulaja Mateli Kuivalattaren runonkeruumatkallaan 1838 Kontiovaarassa Koitereen rannalla.
Koitereen matkailuyrityksiä ovat Koitereen Helmi Kivilahdessa ja Käenkosken Erämatkailukeskus.
Koitere lauluissa ja nimenä

”Koitere Karjalan helmi” on Toivo Kärjen säveltämä ja Pasi Kauniston levyttämä iskelmä (1972). Koitereen mukaan on nimetty muun muassa Saturnuksen suurimman kuun Titanin yksi metaanijärvi ja Merikatu 3:n asuinkerrostalo Helsingin Ullanlinnassa. Koitereen Helmi on Koitereen rannalla oleva lomakylä ja leirintäalue.
Aiheesta muualla

Pajunen, Hannu: Järvisedimentit kuiva-aineen ja hiilen varastona, GTK, 2004
Rummukainen, Anu: Pohjois-Karjalan tarkoin varjeltu salaisuus  27.10.2012. Yle Pohjois-Karjala.
Kultapoika

| Kultapoika> Golden Boy |
| --- | --- |
 Alkuperäinen elokuvajuliste
Ohjaaja:  Rouben Mamoulian
Käsikirjoittaja:  Lewis Meltzer Daniel Taradash Sarah Y. Mason Victor Heerman Clifford Odets (näytelmä)
Tuottaja:  Rouben Mamoulian William Perlberg
Säveltäjä:  Victor Young
Kuvaaja:  Karl Freund
Leikkaaja:  Otto Meyer
Pääosat:  William Holden Barbara Stanwyck
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix
Ensi-ilta:  5. syyskuuta 1939 24. marraskuuta 1940 (Suomi)
Kesto:  99 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kultapoika (Golden Boy) on Rouben Mamoulianin ohjaama mustavalkoinen elokuva vuodelta 1939. Elokuva perustuu  Clifford Odetsin näytelmään Golden Boy. Pääosassa näyttelee William Holden, jonka läpimurtorooli se oli. Roolihahmo on lupaava viulisti, joka haluaa nyrkkeilijäksi. Barbara Stanwyck näyttelee hänen rakastettuaan. Muissa osissa ovat muun muassa Lee J. Cobb ja Adolphe Menjou.
Holdenin suoritus ei alkuun miellyttänyt tuottajia, ja hänet yritettiin saada pois, mutta Stanwyckin vaatimuksesta hänet pidettiin. Kun Holden ja Stanwyck olivat 39 vuotta myöhemmin yhdessä jakamassa Oscar-palkintoja, Holden keskeytti ehdokaslistan lukemisen kiittääkseen Stanwyckiä uransa pelastamisesta.
Elokuva pysyy koossa, kaikkine kliseineenkin. Käsikirjoitusta on siloteltu näytelmäversioon verrattuna, mistä studio sai syytöksiä.
Victor Young oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi alkuperäismusiikista.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Barbara Stanwyck  | … |  Lorna Moon   |
|  Adolphe Menjou  | … |  Tom Moody   |
|  William Holden  | … |  Joe Bonaparte   |
|  Lee J. Cobb  | … |  Mr. Bonaparte   |
|  Joseph Calleia  | … |  Eddie Fuseli   |
|  Sam Levene  | … |  Siggie   |
|  Edward Brophy  | … |  Roxy Lewis (nimellä  Edward S. Brody)   |
|  Beatrice Blinn  | … |  Anna 'Duchess'   |
|  William H. Strauss  | … |  Mr. Carp   |
|  Don Beddoe  | … |  Borneo   |
Koives

| Koives |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Karjala
Kunnat:  Savitaipale
Koordinaatit:  61°06′18″N, 27°15′42″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kivijärven reitin valuma-alue (14.19)
Laskuoja:  oja Nivelmyksiin 
Järvinumero:  14.194.1.011
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  99,5 m  
Pituus:  500 m  
Leveys:  200 m  
Rantaviiva:  1,31 km  
Pinta-ala:  6,956 ha  
Tilavuus:  0,000437 km³ 
Keskisyvyys:  6,28 m  
Suurin syvyys:  14,5 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiKoives 
Koives  on Etelä-Karjalassa Savitaipaleella Tornion kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 7,0 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 437 000 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 6,3 metriä ja suurin syvyys on 14,5 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Matalajärven valuma-alueeseen (14.194) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 99,5 metriä mpy.
Kommunarka

Muistoristi Kommunarkan hautausmaan sisäänkäynnin luona.
Kommunarka (ven. Коммуна́рка) on Sosenskojen kuntaan kuuluva taajama Moskovan Novomoskovskin hallintopiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kalugan maantien varrella neljän kilometrin päässä Moskovan kehätiestä. Taajaman lähellä on samanniminen Stalinin vainojen uhrien teloituspaikka ja hautausmaa.
Paikalla sijainnut kartano toimi 1920–1930-lukujen vaihteesta lähtien OGPU:n ja NKVD:n päälliköiden maaseutuasuntona. Genrih Jagodan pidätyksen jälkeen vuonna 1937 sitä alettiin käyttää teloituspaikkana. FSB:n asiantuntijalautakunnan vuonna 1993 tekemän arvion mukaan Kommunarkaan on haudattu 10 000–14 000 vainajaa, joista alle 5 000 mainitaan nimeltä Memorial-järjestön laatimissa luetteloissa. Teloitettujen joukossa on lukuisia ulkomaalaisia poliitikkoja ja merkkihenkilöitä. Moskovan seudun muita teloituspaikkoja olivat 1930–1940-lukujen vaihteessa Butovo (20 765 teloitettua) ja Donskoin luostarin lähellä sijaitseva uusi hautausmaa (muutama sata uhria).
Kommunarkan hautausmaa siirtyi FSB:ltä Venäjän ortodoksisen kirkon hallintaan vuonna 1999. Vuonna 2007 sinne valmistui ortodoksinen kirkkorakennus.
Kommunarkassa teloitettuja

| --- | --- |
 Vladimir Antonov-Ovsejenko  Aleksandr Arosev  Eric Assmus  Jan Berzin  Andrei Bubnov  Semjon Dimanštein  Edvard Gylling  Kaarlo Halme  Mauno Heimo:  Bruno Jasieński  Vladimir Kiršon  Vilhelms Knoriņš  Kustaa Rovio  Mihail Svetšnikov  Oskar Tarhanov  Jukums Vācietis  Artjom Vesjolyi  Niilo Virtanen
Aiheesta muualla

Kommunarkassa teloitettujen luettelo (venäjäksi)
Koiton talo

| Koiton talo |
| --- | --- |
 Koiton talo Simonkadulta katsottuna
Osoite:  Simonkatu 8 / Yrjönkatu 31
Sijainti:  Helsinki
Koordinaatit:  60.168954°N, 24.936562°E
Rakennustyyppi:  liikerakennus
Valmistumisvuosi:  1907
Suunnittelija:  Nyström, Penttilä, Petrelius
Rakennuttaja:  Raittiusyhdistys Koitto
Omistaja:  Sponda
Kerrosluku:  7
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koiton talo on vuonna 1907 valmistunut jugend-tyylinen rakennus, joka sijaitsee Helsingissä Kampin kaupunginosassa, Kukko-nimisessä korttelissa, Yrjön- ja Simonkatujen kulmauksessa. Sen ovat suunnitelleet arkkitehdit Usko Nyström, Vilho Penttilä ja Albert Petrelius. Nimensä talo on saanut rakennuttajastaan Raittiusyhdistys Koitosta. Nykyään Koiton talo on osa Forumin kauppakeskusta, ja se on Spondan omistuksessa.
Historia

Vuonna 1883 perustettu Raittiusyhdistys Koitto aloitti keräämään varoja uuteen taloon vuonna 1904. Rakentamista varten perustetun osakeyhtiön suurimpia osakkeenomistajia olivat erilaisten yritysten ja yhteisöjen lisäksi senaattorit August Ramsay, J. R. Danielson-Kalmari ja A. O. Kairamo. Muita osakkaita olivat muun muassa liikemiehet Julius Tallberg, G. W. Sohlberg sekä talon suunnittelusta vastannut arkkitehti Vilho Penttilä. Viisikerroksinen rakennus valmistui lopulta vuonna 1907. Jugend-tyylisessä talossa oli myös kansallisromanttisia aineksia, kuten tornit ja linnamaiset erkkerit. Rakennuksessa sijaitsivat raittiusyhdistyksen toimitilojen lisäksi muun muassa liiketiloja, vuokra-asuntoja, ravintola, kahvila sekä voimistelu- ja juhlasali näyttämöineen.
Ensimmäinen saneeraus taloon tehtiin vuonna 1929, jolloin juhlasalia pidennettiin ja näyttämöä suurennettiin rakennuksessa toimineen teatterin tarpeita varten. Korjaustöiden suunnittelusta vastasi arkkitehti Arvo Elo. Samalla talon väritystä ja koristemaalauksia uusittiin kuvanveistäjä Wäinö Aaltosen johdolla. 1930-luvulla seinän syvennyksessä ollut metallinen taideteos joutui äärioikeistolaisen Lapuan liikkeen ilkivallan kohteeksi, mutta Aaltonen kiinnitti sen uudelleen entistä lujemmin. Jatkosodan aikana vuonna 1944 Koiton talo kärsi tuntuvia vaurioita ilmapommituksissa. 1950-luvulla valmistui lisäkerros, jonka suunnitteli arkkitehti Ilmari Ahonen ja myöhemmin 1960-luvulla vielä uusi mainostorni.
Vuonna 1974 Museovirasto suojeli rakennuksen. Samalla vuosikymmenellä taloyhtiö ajautui pahoihin taloudellisiin vaikeuksiin, koska vuokria oli pidetty liian pieninä.
Vuonna 1985 Raittiusyhdistys Koitto muutti pois rakennuksesta ja taloa korotettiin arkkitehti Timo Viikarin suunnitelmien mukaan. Sisäpihalle puolestaan nousi uusi kaksikerroksinen siipirakennus ja samassa yhteydessä sisustusarkkitehti Kaisa Blomstedt muutti juhlasalin väritystä alkuperäisen mukaiseksi.
Erilaisten omistajavaihdosten jälkeen Koiton talo päätyi vuonna 1997 suomenruotsalaisen säätiön Svenska kulturfondenin haltuun. Rakennuksessa suoritettiin jälleen Timo Viikarin suunnittelema saneeraus ja se muun muassa yhdistettiin samassa korttelissa sijaitseviin kauppakeskus Forumin tiloihin. Juhlasalin värimaailma uusittiin arkkitehti Johannes von Martensin johdolla ja se on nimetty Aktia Pankin mukaan Aktia-saliksi. Kiinteistöyhtiön uudeksi nimeksi tuli omistajanvaihdoksen myötä Fastighets Ab Gryningen I Helsingfors.
Koiton talon toimintaa

Koiton juhlasalissa aloitti toimintansa heti sen valmistumisen myötä vuotta aikaisemmin perustettu Koiton Näyttämö, josta myöhemmin 1920-luvun alussa tuli ammattiteatteri. Talon historiassa 1920- ja 1930-lukuja leimasi kommunistien ja sosialidemokraattien välinen valtataistelu rakennuksen hallinnasta. Alun perin porvarillisen wrightiläisen työväenliikkeen osana perustetun Koiton johtoon oli myöhemmin tullut sosialidemokraatteja, vaikka virallisesti se yritti pysytellä puoluepolitiikan ulkopuolella. 1920-luvulla talosta tuli kielletyn Suomen Kommunistisen Puolueen maanalaisen toiminnan keskus ja vuonna 1927 yhdistyksen puheenjohtajaksi valittiin ensimmäistä kertaa kommunisti. Kolme vuotta myöhemmin viranomaiset sulkivat rakennuksen, avaamisen ehdoksi asetettiin kommunistien erottaminen Koitosta. Toisen maailmansodan jälkeen SKP onnistui Yrjö Leinon ja Hertta Kuusisen johdolla saamaan haltuunsa lukuisia järjestötaloja, joista Koiton talo vuonna 1948 oli yksi.
1950-luvulta lähtien rakennuksessa oli vuokralla parikymmentä SKP:a tai SKDL:a lähellä olevaa järjestöä ja yhdistystä. Talossa toimi lukuisia harrastekerhoja, tunnettuja Koiton käyttäjiä olivat muun muassa laulukuoro Koiton Laulu sekä urheiluseura Helsingin Visa. Koiton salissa esiintyivät lukuisat teatteriryhmät, kuten Ryhmäteatteri, Penniteatteri, KOM-teatteri, Ahaa Teatteri ja Ylioppilasteatteri. Lisäksi Åke Blomqvistin tanssikoulu oli Koiton talossa 30 vuoden ajan. Rakennuksen liiketiloissa toimi ravintolan ohella useita yrityksiä, kuten DDR:n valtiollinen lentoyhtiö Interflug, Neuvostoliittoon matkoja järjestänyt Lomamatkat sekä Kustantamo Kansankulttuurin kirjakauppa.
Vuonna 1983 SKP myi enemmistöosuutensa 140 miljoonalla markalla talon osakkeista idänkauppaa käyneelle Fexima Oy:lle ja kolme vuotta myöhemmin omistajaksi tuli rakennusliike Haka. Kaupan taustalla oli SKP:n pyrkimys irrottautua Neuvostoliiton kommunistisen puolueen taloudellisesta otteesta.
2000-luvulla Koiton talossa ovat toimineet muun muassa yökerho ja ruokaravintola. Nykyään talon neljässä kerroksessa sijaitsee omistajanvaihdosten myötä suomenruotsalaisia järjestöjä ja seitsemännessä kerroksessa on Ruotsalaisen kansanpuolueen puoluetoimisto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koiton talo Wikimedia Commonsissa
Kolibri (yhtye)

Kolibri on kuopiolainen tanssiorkesteri, jolla on kokemusta musiikista ja esiintymisistä sekä Suomessa että esimerkiksi Ruotsin laivoilla ja Amerikassa. Kolibrilta on ilmestynyt nyt 5 levyä; Neiti XL vuonna 1999, Kolibri 1998, Kaikki anteeks 1998, Everstin Ronski-Riitta 1997 ja Kolibri 1994. Tässä kokoonpanossa soittavat Veli-Matti Kurkinen (rummut, laulu), Anssi K. Laitinen (haitari, basso, piano, laulu), Pete Rissanen (kitara, basso, laulu) ja Vexi Väisänen (koskettimet, harmonikka, laulu). Kolibri on esiintynyt useita kertoja myös televisiossa muun muassa suosituissa Kesäillan valssi -tansseissa pääsolistina ja Huomenta Suomi -lähetyksessä, jossa yhtyeen hanuristi Anssi Laitinen teki Guinnesin maailmanennätyksen harmonikan soitossa. [vanhentunut linkki]
Julkaisut

Neiti xl (1999)
Neiti X (XL-kokoinen)
Maininki Valssi
Legenda jo eläessään
Kolibri (1998)
Pullosta korkki me avataan
Kaikki anteeks
Everstin Ronski-Riitta
Ei tuu mittään
Viheltäin
Miksi, miksi
Rasvaa
Lasolii ja shamppanjaa
VPK-talolla
Puhtaat munat ja vilpitön mieli
Ruma mies
Elja, Elja
Kaikki anteeks (1998) (single)
Everstin Ronski-Riitta (1997) (single)
Kolibri (1994)
Miksi miksi juuri minä
Kanssas vain
Missä tulee
Kitara soikoon
Korukävyt

| Korukävyt |
| --- | --- |
 Korukäpy (Eranthemum pulchellum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Yläluokka::  Euphyllophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Ylälahko::  Asteranae
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Akanttikasvit Acanthaceae
Suku::  Korukävyt Eranthemum  L.
Synonyymit
 Daedalacanthus T.Anderson  Pigafetta Adans.  Upudalia Raf. 
Katso myös
   Korukävyt Wikispeciesissä   Korukävyt Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Korukävyt (Eranthemum) on aasialainen kasvisuku, joka kuuluu akanttikasvien heimoon.
Tuntomerkit

Korukävyt ovat pensaita ja monivuotisia pystykasvuisia ruohoja, joissa on kystoliittejä. Lehdet ovat ruodillisia ja ehyt- tai nyhälaitaisia. Kukinnot sijaitsevat tavallisesti terminaalisesti ja ovat tähkiä; ne voivat olla haaraisiksi röyhyiksi ryhmittyneitä. Kukinnon suojuslehdet ovat joskus värillisiä ja kookkaita, kukkien esilehdet ovat pieniä ja kapeita. Verhiö on viisiliuskainen, liuskat kapeita ja erikokoisia. Teriö on laakea, putkimainen osa liereä, pitkä, kapea ja laide viisiliuskainen; liuskat ovat vastapuikeita ja erikokoisia, nupussa kierteisesti. Heteitä on kaksi ja ne kiinnittyvät teriön nielun alapuolelle. Ponnet koostuvat kahdesta rinnakkaisesta osasta, teekasta. Joutoheteitä on kaksi nuijamaista tai rihmamaista. Sikiäimessä on kaksi siemenaihetta lokerossaan, ja vartalo on rihmamainen, kalju tai karvainen, luotti epätasaisesti kaksiliuskainen. Hedelmä on nelisiemeninen kota, jossa kiekkomaiset ja litteät siemenet ovat kovissa kannattimissa, retinakuloissa. Siemeniä peittää kosteuteen reagoiva solukarvoitus.
Levinneisyys

Korukävyt ovat kotoisin trooppisesta ja subtrooppisesta Aasiasta.
Luokittelu

Korukäpyjen sukuun kuuluu noin 15 lajia, joista tunnetuin on korukäpy (Eranthemum pulchellum).
Eranthemum laxiflorum
Eranthemum wattii
Konstantin Wikman

Konstantin Wikman (27. joulukuuta 1815 Hamina – 3. marraskuuta 1890 Pietari) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.
Wikmanin vanhemmat olivat liikemies Tobias Wikman ja Elisabet Juliana Boisman ja puoliso vuodesta 1844 Alexandra Carolina von Ammondt, kenraaliluutnantti Otto Wilhelm von Ammondtin tytär. Konstantin Wikman tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1831, valmistui koulusta kurssinsa priimuksena, ylennettiin vänrikiksi ja määrättiin palvelukseen Henkivartioväen Liettuan rykmenttiin. Hänet ylennettiin aliluutnantiksi 1837, luutnantiksi 1840, alikapteeniksi 1842, kapteeniksi 1847 ja everstiksi 1851. Vuoden 1855 alussa Wikman määrättiin 3. jalkaväkidivisioonan reservijääkärirykmentin komentajaksi, mutta hänet siirrettiin vielä saman vuoden lopulla Ruhtinas Barclay de Tollyn karabinieerireservirykmentin komentajaksi. Seuraavana vuonna hän sai siirron H.M. Itävallan Keisari Franz I:n krenatöörireservirykmentin komentajaksi ja muutamaa kuukautta myöhemmin kenraalisotamarsalkka, ruhtinas Vorontsovin krenatöörirykmentin komentajaksi.
Wikman oli sairauslomalla melkein koko vuoden 1857 ja joutui luopumaan rykmentin komentajuudesta. Vuonna 1858 hänet siirrettiin armeijan jalkaväkeen sijoitettuna Pietarissa toimivan ns. komissariaattikomission jäseneksi. Seuraavana vuonna Wikman sai eron sotapalveluksesta kenraalimajurina ja hänet nimitettiin Suomen tullitoimiston esimieheksi Pietariin. Tästä tehtävästä hän siirtyi 1865 Suomen tullihallituksen pääjohtajaksi. Eläkkeelle Wikman jäi tullihallituksesta vuonna 1881.
Kulhia MK 1a

| Kulhia MK 1a |
| --- | --- |

Tyyppi:  urheilukone
Alkuperämaa:   Suomi
Suunnittelija:  Mikko Kulhia
Ensilento:  joulukuu 1928
Muunnelmat:  Kulhia MK 1b
Kulhia MK 1a oli Mikko Kulhian ja hänen veljestensä Yrjön ja Sakarin rakentama sarjassaan ensimmäinen lentävä kone 1920-luvun loppupuolelta.
Historia

Mikko Kulhia pääsi oppikoulun kolmannelta luokalta keväällä 1924, ja ryhtyi rakentamaan suunnittelemaansa liitokonetta kahden veljensä kanssa. Kone oli suunniteltu jossain määrin vesilentokelpoiseksi, sillä mäeltä aloitettavien koelentojen laskeutumispaikaksi kaavailtiin lähellä sijainnutta Vanajavettä. Liitokone ei tosin kerennyt lentämään kertaakaan, sillä sen runko tuhoutui myrskyssä korjauskelvottomaan kuntoon.
Liitokoneen tuho ei kuitenkaan sammuttanut Kulhioiden ilmailuintoa, sillä Mikko aloitti kesällä 1926 työt uuden koneen rungon parissa perheen kesäpaikassa Hattulassa. Voimalaitteeksi kaavailtiin tällä kertaa T-Fordin moottoria. Tämäkin projekti jäi tosin lopulta keskeneräiseksi töiden keskeydyttyä vuoden 1926 syksyllä.
Veljekset jatkoivat lentokoneprojektejaan seuraavana kesänä rakentamalla kärkiväliltään kymmenmetrisen siiven Hattulan puimaladossa. Siipiprofiili oli suunnittelijoiden omasta päästä. Koneeseen kaavailtiin tässä vaiheessa myös lentovenemallista runkoa, mutta suunnitelma jäi lopulta toteutumatta. Veljekset rakensivat keveämmän rungon yhdessä kaupunkiasuntonsa huoneista seuraavan talven aikana.
Voimalaitteeksi tilattiin Isosta-Britanniasta kaksisylinterinen 33-hevosvoimainen (25 kW) British Anzani Summit V2-moottori, jonka iskutilavuus oli 1,1 litraa. Potkurin piirustukset hankittiin Niilo Karhumäeltä.
Kulhia MK 1a:ksi nimetty kone valmistui keväällä 1928, mutta lentopaikan puuttuessa jouduttiin jäämään odottamaan talvea ja järvien jäätymistä. Ensimmäinen koelento päästiin lentämään lopulta joulukuussa 1928, [lähde? ] kun jäät olivat vahvistuneet tarpeeksi. Mikko Kulhialla ei ollut minkäänlaista aiempaa lentokoulutusta. Ensilennolle lähdettiin Kulhioiden kesäpaikan rannasta Hattulassa. Koneen vauhti kiihtyi nopeasti, ja ilma-alus nousi parhaimmillaan muutaman metrin korkeuteen. Laskeutumisen yhteydessä vastaan tuli kuitenkin betonisilta, ja vaihtoehdoiksi jäivät sulaan veteen tai rantalepikkoon laskeutuminen, joista ohjaaja valitsi jälkimmäisen. Koneen siipi ja peräsimet kärsivät laskeutumisessa jonkin verran vaurioita.
Suomen ilmavoimissa ohjaajakoulutuksen saanut reservin vänrikki G. Ekholm korjasi vaurioituneen koneen vuoden 1929 alulla, ja teki sillä muutamia lyhyitä lentoja.
MK 1a -kone toimi Mikko Kulhian opiskelujensa ohessa suunnitteleman MK 1b -jatkokehitelmän pohjana. [lähde? ]
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Pituus: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”~”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”~”.~5,5 m  [lähde? ]
Kärkiväli: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”~”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”~”.~10 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&020.&&&&0020 m²  [lähde? ]
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × British Anzani Summit -V2-moottori; &&&&&&&&&&&&&025.&&&&0025 kW (&&&&&&&&&&&&&033.&&&&0033 hv)
Kuoleman vaellus

| Kuoleman vaellus |
| --- | --- |

Nimi:  Kuoleman vaellus
Tekijä:  Magnus Enckell
Valmistumisvuosi:  1896
Teostyyppi:  Maalaus
Materiaali:  Lyijykynä, paperi (maalauspohja) ja vesiväri
Korkeus:  50,5  cm
Leveys:  67,5  cm
Kokoelma:  Kansallisgalleria
Sijainti:  Ateneum
Kuoleman vaellus on taiteilija Magnus Enckellin symbolistinen lyijykynä- ja vesivärityö paperille vuodelta 1896. Kooltaan työ on 50,5 cm × 67,5 cm, ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin, jonne se hankittiin vuonna 1926.
Akvarellissaan Kuoleman vaellus Magnus Enckell tarkastelee ohi kiiruhtavaa kuolemaa etäältä, ikään kuin ulkopuolisena. Kuolema-hahmo kulkee siinä aukealla talvimaisemassa, yksinäisenä, kohmeisena, paljain käsin ja jaloin. Luonnosmaisesti maalattu kuolema on pukeutunut synkkiin mustiin vaatteisiin ja luo realistisen, läheisen tunnun talven hiljaista maisemaa vasten. Aika on jähmettynyt koskemattomaan lumen pintaan ja hiljaisuuteen, mutta kuolema ei levähdä vaeltaessaan. Enckellin vaeltava kuolema aihe oli tuttu Suomessa, varsinkin sen itäosissa. Siellä eli voimakkaana kuva personoidusta kuolemasta, joka kulki kylästä kylään, milloin ruton milloin horkan, ruven tai tautiukon lailla. Sen Magnus Enckell kuvaa tässä työssään tutuksi, mutta kuitenkin niin ei-toivotuksi vieraaksi talvimaisemaan.
Keväällä 1896 Enckell oleskeli usean kuukauden ajan Pietarissa. Aivan varmaa ei ole, onko akvarelli maalattu tuon matkan aikana vai jo vähän sitä ennen; kuitenkin tiedetään, että se valmistui kevättalvella 1896.
Aiheesta muualla

Teos Suomen Kansallisgallerian sivuilla. (Arkistoitu – Internet Archive)