stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pioneer 5 (P-2)
Tausta > Suunnitelma Venus-luotaimesta

Vuonna 1959 Yhdysvaltain ilmavoimat aloitti Advanced Research Projects Agencyn (ARPA) alaisuudessa yhteistyön Yhdysvaltain ensimmäisten kuuluotainten valmistajan STL:n (Space Technology Laboratory, nyk. TWR) kanssa Venus-luotaimen kehityksen. Suunnitelmana oli tutkia Venusta ja sen lähiavaruutta Venuksen ohilennon aikana. Osapuolet olivat vakuuttuneita siitä, että luotain ja sen kantoraketti olisivat valmiina kesäkuun 1959 Venuksen laukaisuikkunaa varten. Kun ARPA oli aikeissa edetä luotainhankkeessa Nasa perustettiin ja 1. lokakuuta 1958 kaikki ARPAn hallinnoimat avaruushankkeet siirrettiin Nasalle. Marraskuussa 1958 Nasa aloitti Venus-luotaimen valmistelut tavoitteenaan laukaista se kohti planeettaa tulevan laukaisuikkunan aikana.
Kuitenkin suunnitelmiin tuli muutos, kun Neovostoliiton Luna 1 -luotain laukaistiin onnistuneesti kohti Kuuta ja kun neljä Yhdysvaltain kuuluotainta olivat epäonnistuneet laukaisussa Nasa päätti laukaista yhden Venus-luotaimista Kuuhun toivossa, että se pääsisi Kuun kiertoradalle ennen Luna 1:tä. Tämä yhdessä rahoituksen puutteen sekä kantorakettien niukan saatavuuden seurauksena merkitsi sitä, että lentoa Venukseen jouduttiin lykkäämään.
Lykkäys tarkoitti sitä, että ensimmäisen Venus-luotaimen laukaisua täytyi siirtää seuraavaan laukaisuikkunaan, vuoden 1961 alkuun. Tämä merkitsi sitä, että Neuvostoliitto pystyisi lähettämään oman luotaimensa Venukseen vielä kesäkuun 1959 laukaisuikkunan aikana ja saavuttamaan ensimmäisen Venuksen ohilennon ennen Yhdysvaltoja. Tämän seurauksena Nasa hyväksyi Yhdysvaltain ilmavoimien suunnitelman kevyemmästä ja yksinkertaisemmasta Venus-luotaimesta, jonka voisi laukaista vielä vuoden 1959 laukaisuikkunan aikana vähemmän tehokkaalla, mutta paremmin saatavilla olevan Thor-Able -kantoraketin avulla. Vähemmän tehokkaamman kantoraketin takia luotaimessa olisi vain minimaalinen määrä mittalaitteita. Massarajoitus hyötykuormalle oli 36 kg. Kuitenkin jopa pienemmän luotaimen valmistuksessa kesti paljon kauemmin kuin kuusi kuukautta, joten lopulta Yhdysvallat eivät laukaisseet luotainta Venukseen kesäkuun 1959 laukaisuikkunan aikana. Myöskään Neuvostoliitto ei laukaissut luotainta Venukseen 1959 laukaisuikkunan aikana. Neuvostoliitto oli suunnitellut laukaisevansa muutaman Venus-luotaimen nimeltä 1V kesäkuun laukaisuikkunan aikana. Kuitenkin Neuvostoliittokin joutui lykkäämään luotaimen laukaisua, joten kumpikaan suurvalloista eivät laukaisseet luotainta Venukseen 1959 laukaisuikkunan aikana. Neuvostoliitto ja Yhdysvallat joutuivat odottamaan 19 kuukautta seuraavan laukaisuikkunaan.
Tausta > Muutos aurinkokeskeiselle kiertoradalle

Nasa antoi luotaimelle nimeksi P-2 ja muutti sen suunnitelmaa siten, että luotain laukaistaisiinkin 295 päivää kestävälle aurinkokeskeiselle kiertoradalle. Luotain ei matkaisi Venukseen ja pysyisi planeettainvälisessä avaruudessa. Luotaimen oli tarkoitus kerätä tietoa planeettainvälisestä avaruudesta.
Laukaisu ja matka > Laukaisun lykkäykset

Pioneer 5:n Thor-Able IV -kantoraketti pystytettiin laukaisualustalle lokakuussa 1959. Lukuisten viivästysten jälkeen luotaimen laukaisua yritettiin kahdesti joulukuun puolivälissä. Viimeisin joulukuun laukaisuyrityksistä jouduttiin perumaan 36 tuntia ennen laukaisua luotaimen jännitemuuntimien vikaantumisen seurauksena. Joulukuusta laukaisupäivää siirrettiin 28. päiväksi tammikuuta 1960. Laukaisupäivää siirrettiin tammikuusta maaliskuun 1. päivään, koska Nasan insinöörit suosittelivat, että luotaimelle kannattaisi tehdä lisäkokeita ennen laukaisuyritystä. Helmikuun lopussa STL:n (nyk. TWR) insinöörit edelleen koittivat ratkaista viime hetken ongelmia luotaimen kanssa. Laukaisupäivää siirrettiin vielä 4.–8. päiväksi maaliskuuta. Kantoraketin kolmannessa vaiheessa havaittujen ongelmien vuoksi laukaisu siirrettiin 8. päiväksi maaliskuuta. 8. maaliskuuta 38 sekunnin jälkeen laukaisusta laukaisu keskeytettiin.
Laukaisu ja matka > Laukaisu ja lentorata

Kaikki ongelmat oli ratkaistu ja Pioneer 5 laukaistiin 11. maaliskuuta vuonna 1960 kello 13.00 Cape Canaveralin laukaisualusta Launch Complex 17A:sta, Floridasta Thor-Able IV -kantoraketilla. Laukaisun yhteydessä luotaimen mikrometeoroidien liikemääräspektrometri sekä valosähköinen ilmaisinkenno lakkasivat toimimasta. 322 sekunnin jälkeen kantoraketin nopeus oli 11,12 kilometriä sekunnissa. Vaikka nopeus oli 150 kilometriä sekunnissa hitaampi kuin suunniteltu, se oli tarpeeksi suuri saavuttaakseen Maan pakonopeuden jatkaen matkaansa aurinkokeskeiselle kiertoradalle. Pioneer 5:stä tuli kolmas luotain, joka saavutti aurinkokeskeisen kiertoradan Luna 1:n ja Pioneer 4:n jälkeen. Pioneer 5:n apheli oli 148,5 miljoonaa kilometriä, periheli 120,5 miljoonaa kilometriä ja kiertoaika 331,6 päivää. Kantoraketin nopeusvajauksen seurauksena luotain päätyi pidemmälle kiertoradalle ja ohittaisi lähimmillään Venuksen 12 miljoonan kilometrin päästä.
Pioneer 5 ylitti 30 päivän suunnitellun toimintaikänsä ja jatkoi tiedonvälitystä koko huhtikuun 1960 ajan. Kun luotain etääntyi Maasta sen signaalin voimakkuus heikkeni, mikä vaikeutti käyttökelpoisten tietojen saantia. Huhtikuun 30. päivään mennessä signaali oli heikentynyt niin paljon, että Pioneer 5 lopetti normaalin toimintansa ja lähetti sen jälkeen enää harvoin tietoa laitteistostaan. 8. toukokuuta 1960 luotain suoritti onnistuneesti yhteydenpitokokeen 150 watin lähettimellään ja 12,3 kilometrin etäysyydellä Maasta. Luotain lähetti viimeisen signaalinsa Maahan 26. kesäkuuta 1960 kello 11.31 UTC 36,4 miljoonan kilometrin etäisyydeltä, mikä oli silloinen pisin viestintäetäisyys. Pioneer 5 piti hallussaan ennätystä kaksi vuotta. Ennätyksen päihitti Mariner 2 -luotain.
Pioneer 5 oli toiminnassa 106 päivän ajan, yli kolme kertaa sen suunnitellun käyttöiän. Luotain lähetti yli kolme miljoonaa bittiä dataa 139 toiminnassa olleen tunnin aikana. Nasan suunnittelmat tulevista Pioneer-luotaimista, joiden oli tarkoitus matkata Venukseen peruutettiin ja Nasa hyväksyi suunnitelman lähettää suurempia ja tehokkaampia luotaimia Venukseen.
Pioneer 5 kiertää yhä Aurinkoa.
Tehtävät

Pioneer 5:n tehtävät olivat:
testata tiedonvälitystä planeettainvälisessä avaruudessa.
avaruusluotaimen laukaisu Maan ja Venuksen väliselle Aurinkokeskeiselle kiertoradalle.
tutkia planeettainvälistä avaruutta:
säteilyä
kosmista säteilyä
magneettikenttiä
avaruuspölyn määrää
avaruuspölyn liikemäärää
tutkia menetelmiä mitata astronomisen yksikön etäisyyksiä.
selvittää syy Forbushin ilmiölle.
Rakenne

Pioneer 5:n rakenne muistutti palloa ja oli halkaisijaltaan 66 cm. Se oli valmistettu alumiiniseoskuoresta. Palloon oli kiinnitetty neljä melaa muistuttavia aurinkokennoja. Kennojen etäisyys toisistaan oli 244 cm. Ne koostuivat 4 800 booripinnoitetusta piiaurinkokennosta, jotka olivat sijoitettuina 48 alumiinimoduuliin, joita oli 12 jokaisessa aurinkopaneelissa. Kennot latasivat kahta 14:n nikkelikadmiumakun sarjaa, jotka tuottivat 18 volttia virtaa. Luotaimen 5 watin lähettimen tehtävänä oli lähettää tietoja Telebit -telemetriajärjestelmästä. Se pystyi lähettämään 64, 8 ja 1 bitin sekuntinopeudella riippuen etäisyydestä Maasta ja vastaanottoantennista. Lähettimen teho pystyttiin nostamaan 150 wattiin. Lähetykset tapahtuivat 278 MHz:n taajuudella. Telemetria hyödynsi diplekseriä ja, se oli digitaalista sekä kaksivaiheisesti kantoaaltoon moduloitua. Vastaanotin pystyi toimimaan laaja- tai kapeakaistaisena. Viestintä toteutui neljännesaaltodipoliantennien välityksellä. Luotaimen kokonaismassa oli 43 kg.
Rakenne > Tutkimuslaitteisto

| Tutkimuslaite | Tarkoitus | Valmistaja | Huom>  |
| --- | --- | --- | --- |
| Magnetometri | Antaa tietoa magneettikenttien voimakkuuden vaihtelusta. | STL (nyk. TWR) | Laite oli samalinen kuin Pioneer 1:ssä ja Explorer 6:ssa. |
| Ionisaatiokammio |  | Minnesotan yliopisto |  |
| Anton 302 -tyyppinen geigermittari | Havaita galaktista kosmista sätelyä sekä suurenergistä Auringon ja maanpinnan säteilyä. | Minnesotan yliopisto | Geigermittari oli samanlainen kuin aiemmissa Pioneer-luotaimissa ja Explorer-satelliiteissa. |
| Mikrometeoroidien liikemääräspektrometri |  | Air Force Cambridge Research Laboratory |  |
Valosähköinen ilmaisinkenno: 
| Verrannollisuuslaskuriteleskooppi | Selvittää syy Forbushin ilmiölle. | Chigagon yliopiston Laboratory for Applied Science |  |
Tutkimuslaitteiston kokonaismassa oli 19,5 kg.
Nasa laukaisi 7. elokuuta 1959 S-2:ksi nimetyn satelliitin, joka testasi Pioneer 5:n ja Nasan myöhempien kuuluotainten järjestelmän ja laitteiston toimintaa. Se keräsi kahden kuukauden ajan tietoa magneettikentistä, säteilystä ja otti ensimmäisen Maan kiertoradalta otetun kuvan Maasta. Satelliitti sai myöhemmin nimekseen Explorer 6.
Kirjallisuutta

Richter, Henry L. Jr.: Instruments and Spacecraft, October 1957 - March 1965: Space Measurements Survey, s. 85–89. Nasa, 1966. Teoksen verkkoversio (englanniksi)
Aiheesta muualla

Linkkejä Pioneer 5:ttä käsitteleviin tiedostoihin STL:n (nyk. TWR) arkistossa
Preliminary Results from the Space Probe Pioneer V (PDF)
Pioneer-ohjelma
Pioneer 0
Pioneer 1
Pioneer 2
Pioneer 3
Pioneer 4
Pioneer P-1 (W)
Pioneer P-3 (X)
Pioneer P-30 (Y)
Pioneer P-31 (Z)
Pioneer 5 (P-2)
Pioneer 6, 7, 8 ja 9
Pioneer E
Pioneer 10
Pioneer 11
Pioneer H
Pioneer Venus -ohjelma
Venus
Pioneer 5:n laukaisu
Pioneer 5:lle tehdään testejä.
Poikkileikkauskuva Pioneer 5:stä (englanniksi)
Septimius Severuksen sota Parthiaa vastaan

Septimius Severuksen sota Parthiaa vastaan käytiin vuosina 193–199. Septimius Severuksesta tuli keisari vuonna 193. Vuonna 195 Severus kukisti vastakeisari Pescennius Nigerin Issoksessa. Tämän jälkeen hän hyökkäsi Mesopotamiassa asuneita osrhoeni- ja adiabeni-heimoja vastaan, jotka olivat hyökänneet Rooman liittolaiskaupunkia Nisibisia vastaan sisällissodan aikana. Parthia oli tuolloin heikentynyt, eikä se pystynyt hallitsemaan sen ja Rooman rajalla asuvia heimoja. Severus kukisti pian rajalla asuvat heimot ja otti voittonsa kunniaksi itselleen lisänimet Arabicus ja Adiabenicus. Mesopotamian pohjoisosat liitettiin Rooman valtakuntaan provinssina. Vuonna 197 Nisibis joutui taas hyökkäyksen kohteeksi ja Severus kokosi uuden armeijan, johon kuului kolme uutta legioonaa. Severuksen armeija valtasi helposti Mesopotamian ja tuhosi Seleukeian, Babylonin ja Ktesifonin. Vuonna 198 Severus otti itselleen lisänimen Parthicus Maximus.
Aiheesta muualla

Septimius Severus – An Online Encyclopedia of Roman Emperors (englanniksi)
Miika Tenkula

| Miika Tenkula> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. maaliskuuta 1974 Oulu
Kuollut: 18. helmikuuta 2009 (34 vuotta) Muhos
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  M. Steelgrave
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1989–2005
Tyylilajit:  metalli, hard rock
Soittimet:  kitara, koskettimet, basso
Yhtyeet:  Sentenced
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Miika Juhana Tenkula (6. maaliskuuta 1974 Oulu – 18. helmikuuta 2009 Muhos) oli suomalainen muusikko, joka tunnetaan vuosina 1989–2005 toimineen Sentenced-yhtyeen soolokitaristina.
Ura

Tenkula syntyi 6. maaliskuuta 1974 Oulussa, josta hän muutti perheensä kanssa Muhokselle saman vuoden loppupuolella. Tenkula alkoi soittaa ensin rumpuja mutta siirtyi kielisoittimiin löydettyään viisivuotiaana mummolastaan ukulelen. Hieman myöhemmin hän sai Landola-kitaran. Hän oli itseoppinut kitaristi ja kiinnostunut melodioista ja säveltämisestä alusta alkaen. Yksi hänen suurimmista esikuvistaan oli Iron Maiden. Soolonsa hän kehitti useimmiten studiossa improvisoiden. Harvoin haastatteluja antanut Tenkula kuvaili itseään virkkeellä ”Olen hiljainen ja ujo ihminen, annan mieluummin kitaran puhua”. Tenkula oli Sentencedin jäsenistä ainoa, joka oli suorittanut varusmiespalveluksen.
Tenkula oli Sentencedin ja sen edeltäjän Utmost Deformityn perustajajäsen. Hän sävelsi suurimman osan Sentencedin musiikista, kun taas sanoitukset teki rytmikitaristi Sami Lopakka. Tenkula myös lauloi yhtyeen demoilla ja esikoisalbumilla Shadows of the Past (1991), jolloin yhtye soitti vielä death metalia ja laulu oli sille ominaista murinaa. Sen jälkeen laulajaksi ryhtyi ensin basisti Taneli Jarva ja sitten Ville Laihiala. Albumeilla North from Here (1993), Amok (1995) ja Frozen (1998) Tenkula soitti lisäksi koskettimia ja albumilla Down (1996) bassoa. Sentencedin ensimmäisien levyjen kansilehdissä Tenkula esiintyi nimellä Müka Tenkula ja kappaleen ”Suicider” tekijätiedoissa nimellä M. Steelgrave.
Tenkulan viimeinen julkaistu sävellys on The Funeral Albumin (2005) päättävä ”End of the Road”, jonka sooloon lahjakkaaksi ja tyylitajuiseksi kuvaillun kitaristin osaamisen on sanottu huipentuneen. Tenkula jatkoi säveltämistä Sentencedin lopettamisen jälkeenkin, ja hän suunnitteli uuden yhtyeen perustamista rumpali Vesa Rannan kanssa.
Kuolema

Sentencedin lopettamisen jälkeen Tenkula vetäytyi julkisuudesta. Hän kuoli perinnöllisen sydänvian aiheuttamaan sydänkohtaukseen kotonaan Muhoksella 18. helmikuuta 2009. Hänet haudattiin 35-vuotissyntymäpäivänään Kirkkosaaren hautausmaalle Muhokselle.. Hän oli ollut sairaalassa sydänvikansa vuoksi jo aikaisemmin.
Tenkulan yhtyetoverit muistivat häntä Sentencedin verkkosivustolla 22. helmikuuta julkaistussa muistokirjoituksessa seuraavasti:
»Sentenced mourn the loss of Miika Tenkula, a dear friend, a truly remarkable artist and musician, and the very soul of what used to be Sentenced. Rest now, brother – in your music and our hearts you will live forever.

R.I.P. Miika Tenkula [1974–2009]»
Miika Tenkulalle järjestettiin avoin muistotilaisuus Oulun Club Teatriassa 18. huhtikuuta 2009. Musiikkipitoisessa tilaisuudessa esitettiin Buried Alive -konserttielokuva, joka oli kuvattu Sentencedin ja Tenkulan viimeisessä konsertissa samassa paikassa lokakuussa 2005. Tilaisuudessa soitettiin myös levyltä Tenkulalle tärkeiden artistien musiikkia, ja siellä esiintyivät Sentencedin musiikkia akustisesti versioinut Lotta Jääskelä yhtyeineen ja Forever One -coveryhtye vierailevine laulajineen.
Tenkulan elämäkerta Melankolian mestari julkaistiin maaliskuussa 2024. Elämäkerran on kirjoittanut Nefertiti Malaty.
Soittimet ja välineet

Tenkula käytti konserteissa EMG:n 81- ja 89-mikrofoneilla varustettua Gibsonin Les Paul Studio -kitaraa, Laneyn GH100L-vahvistinta ja BOSSin GT-3-efektiä.
Aiheesta muualla

Miika Tenkula Meteli.netissä
Sentenced
|  Sami Kukkohovi  Ville Laihiala  Sami Lopakka  Vesa Ranta  Miika Tenkula >  Taneli Jarva  Lari Kylmänen  |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Shadows of the Past  North from Here  Amok  Down  Frozen  Crimson  The Cold White Light  The Funeral Album 
Minialbumit:  The Trooper  Love & Death 
Kokoelmat:  Greatest Kills  Manifesto of Sentenced 
Singlet:  Killing Me, Killing You  No One There  Routasydän  Ever-Frost 
DVD:t: Buried Alive
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Itä-Karjalan partisaanitaistelut 1942
Neuvostoliittolaisen 1. Partisaaniprikaatin kokoonpano

komentaja maj Grigorjev
Poliittinen komissaari Aristov
kapt Kolesnikov
Tiedustelujoukkue
3 ryhmää
Lääkintäjoukkue
lääkäri, 7 ryhmää
Pioneerijoukkue
Os ”Antikainen”
Os ”Kostajat”
Os ”Tsapajev”
Os ”Aseveljet”
Os ”Isänmaan puolesta”
Os ”Myrskylintu”
Neuvostoliittolaisen 1. Partisaaniprikaatin kokoonpano > Aseet ja varusteet

Osastoilla viestivälineinä radio, kompasseja ja valopistooleja. Tiedustelujoukkueella 12 konepistoolia, muilla osaston miehillä puoliautomaattikiväärit. Lääkintäjoukkueen miehet varustettu pistooleilla ja yhdellä teltalla. Taisteluosastoilla kullakin yksi pikakivääri, yhdeksän konepistoolia, muilla kivääri. Repussa 20 päivän kuiva muona.
Liberian ensimmäinen sisällissota

Liberian ensimmäinen sisällissota käytiin vuosina 1989–1997 aluksi Liberian hallituksen ja kapinallisten välillä, myöhemmin kapinallisten kesken.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Liberian ensimmäinen sisällissota Wikimedia Commonsissa
Keijo Korhonen (urheilija)

Keijo Korhonen (s. 7. lokakuuta 1956 Leppävirta) on entinen suomalainen mäkihyppääjä.
Korhonen oli Suomen joukkueen varamiehenä Lake Placidin talviolympialaisissa 1980. Hän voitti pronssia joukkuemäessä Oslon MM-kisoissa 1982. Keski-Euroopan mäkiviikolla hän oli kaudella 1979–1980 kuudestoista, mikä oli paras suomalaissijoitus.
Korhonen edusti Leppävirran Viriä ja Puijon Hiihtoseuraa. Hän voitti kansallisella tasolla nuorten SM-kultaa sekä myöhemmin suurmäen SM-hopeaa kaudella 1981–1982. Korhonen lopetti uransa polvivamman takia 27-vuotiaana.
Aiheesta muualla

Keijo Korhonen (urheilija) Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Eveliina Lappalaisen surma

Eveliina Lappalaisen surma oli Imatralla 14. marraskuuta 2000 tapahtunut henkirikos. Oikeudessa katsottiin näytetyksi, että 14-vuotias Kaisa Eveliina Lappalainen (s. 27. maaliskuuta 1986) tuli pahoinpitelyn ja kuristamisen seurauksena tekoaikaan samaa koulua ylemmällä vuosiluokalla käyneen 15-vuotiaan Otto Aleksi Martikaisen surmaamaksi. Korkein oikeus tuomitsi Martikaisen nuorena henkilönä tehdystä taposta. Teon motiivi ei selvinnyt.
Teko ja tutkimukset

Lappalaisen isä löysi tyttärensä kuolleena pyörätien ojanpenkasta läheltä Imatrankosken urheilukenttää surmaa seuranneena aamuna 15. marraskuuta. Poliisi aloitti surman tutkinnan vaikeista lähtökohdista: teolla ei ollut silminnäkijöitä, varsinaista epäiltyä tai motiivia. Vasta vuoden ja kahden kuukauden kuluttua selvisi, että Lappalaisen surmaaja oli häntä vuotta vanhempi Otto Martikainen, joka ilmoittautui poliisille itse. Tekijä oli syksyllä 2000 käynyt Lappalaisen kanssa samaa Kosken yläastetta Imatralla, mutta oli ollut tätä ylemmällä luokalla. Surma oli tutkinnan perusteella edennyt nyrkeillä lyömisestä ja siitä aiheutuneesta tajuttomuudesta kuristamiseen. Lopullinen kuolinsyy oli tukehtuminen mutaiseen veteen.
Poliisi oli tutkinnan alkuvaiheessa kuullut Martikaista todistajana, jolloin tämä oli sanonut, ettei hän tiennyt tapahtuneesta mitään. Kaikkiaan kuulusteltiin useita satoja lähiseudun asukkaita. Surmatyön jälkeen tekijä oli jatkanut elämäänsä normaalisti, ja myöhemmin hänen opettajansa kertoi, ettei hänen käytöksessään ja koulumenestyksessään ollut tapahtunut mitään havaittavia muutoksia. Pari viikkoa tapahtuneen jälkeen Imatran poliisi alkoi saada apua Keskusrikospoliisilta, ja lopulta KRP otti päävastuun rikoksen tutkinnasta. Poliisin mukaan tutkimuksissa edettiin runsaan vuoden ajan askel askeleelta tekijän profiloinnin avulla. Oikeuslääketieteellisen ruumiinavauksen tehneen lääkärin lausunnon nojalla uhrin kuolinaika saatiin rajatuksi neljän tunnin aikaikkunaan, ja lopullinen varmuus tekijän henkilöllisyydestä saatiin DNA-tutkimuksella.
Lukiossa opiskellut Martikainen vangittiin 9. tammikuuta 2002, ja hänen alaikäisyytensä vuoksi vangitsemisoikeudenkäynti pidettiin suljetuin ovin. Uusissa kuulusteluissa kävi ilmi, että pyöräillessään sählyharjoituksista kotiin 14. marraskuuta 2000 Martikainen oli kohdannut tanssitunnilta palanneen Lappalaisen pyörätiellä hieman kello 19 jälkeen, kääntynyt tämän perään ja ajanut tätä takaa noin 300–500 metrin matkan. Tämän jälkeen hän oli hyökännyt tytön kimppuun, hakannut tämän paljain nyrkein ja jättänyt tajuttomana ojaan makaamaan. Martikainen ja Lappalainen olivat tunteneet toisensa vain ulkonäöltä. Mitään järkevää syytä teolleen Martikainen ei kertonut, vaikka sitä kysyttiin häneltä useaan kertaan.
Eräs Martikaisen koulutoveri kertoi esitutkinnassa, että tämä oli kerran koulun välitunnilla Lappalaisesta juteltaessa sanonut ”se olin minä” ja levitellyt käsiään. Kukaan ei kuitenkaan ollut uskonut Martikaista.
Oikeudenkäynti ja tuomio

Tapauksen oikeuskäsittely alkoi Imatran käräjäoikeudessa 5. maaliskuuta 2002. Lappalaisen omaisia oikeudenkäynnissä avusti Heikki Lampela, ja Martikaisen asianajajana toimi Jarmo Salmi. Lappalaisen omaiset vaativat Martikaiselle 12 vuoden vankeutta nuorena henkilönä tehdystä murhasta ja 100 000 euron korvauksia henkisistä kärsimyksistä. Martikainen itse katsoi syyllistyneensä pahoinpitelyyn sekä törkeään kuolemantuottamukseen, ja toivoi enintään kahden vuoden rangaistusta. Imatran käräjäoikeus tuomitsi Martikaisen nuorena henkilönä tehdystä taposta seitsemäksi vuodeksi vankeuteen 19. kesäkuuta 2002. Sekä Martikainen että Lappalaisen omaiset valittivat tuomiosta Kouvolan hovioikeuteen. Mielentilatutkimuksessa oli todettu Martikaisen toimineen täydessä ymmärryksessä.
Hovioikeudessa todistajana kuullun, tutkintaa johtaneen rikosylikonstaapelin mielestä ihmisen kuristaminen käsin ja hukuttaminen ojaan vaati poikkeuksellisen voimakasta surmaamistahtoa ja suurta fyysistä voimaa. Martikaisen itsensä teolle esittämiä motiiveja rikosylikonstaapeli piti epäuskottavina. Tämän nojalla hovioikeus katsoi Martikaisen syyllistyneen murhaan, ja rangaistusta kovennettiin yhdeksäksi vuodeksi vankeutta 30. joulukuuta 2002. Martikainen sai korkeimmalta oikeudelta valitusluvan. Korkein oikeus palautti käräjäoikeuden asettaman seitsemän vuoden rangaistuksen taposta 22. kesäkuuta 2004. Korkeimman oikeuden mielestä teko ei täyttänyt murhan tunnusmerkistöä. Se katsoi teon olleen tahallinen, mutta ei vakaasti harkittu. Tekoa ei myöskään voinut korkeimman oikeuden mukaan pitää rikoslaissa tarkoitetulla tavalla erityisen raakana ja julmana.
Vankeusrangaistuksen lisäksi Martikainen tuomittiin korvaamaan Lappalaisen vanhemmille ja toiselle sisarelle henkisestä kärsimyksestä yhteensä 35 000 euroa. Lappalaisen vanhempien osuus oikeuden tuomitsemasta korvaussummasta oli kummallekin 14 000 euroa ja sisaren osuus 7 000 euroa. Lisäksi Martikainen velvoitettiin korvaamaan asianomistajille hautajaiskuluina 6 000 euroa ja oikeudenkäyntikuluja yhteensä 6 000 euroa sekä valtiolle oikeuslääketieteellisen ruumiinavauksen kustannuksina ja todistajapalkkioina yhteensä runsaat 826 euroa. Yhteensä korvauksia määrättiin 47 826 euroa. Lappalaisen vanhemmille oikeudenkäynnit maksoivat 50 000 euroa heidän hävittyään asian korkeimmassa oikeudessa.
Reaktioita

Paikallisten asukkaiden suhtautumista tapauksen selviämiseen kuvaa, että tutkintaryhmä sai tekijän vangitsemisen jälkeen kiitoskortteja ja yhteydenottoja useilta sellaisilta henkilöiltä, jotka eivät olleet edes tunteneet uhrin perhettä.
Tuomio herätti keskustelua Suomen oikeuslaitoksen toiminnasta, ja silloinen oikeusministeri Johannes Koskinen kehotti korkeinta oikeutta miettimään linjauksiaan uudestaan. Keskustelun kohteena oli erityisesti, voidaanko henkirikoksen kaltaisista teoista ylipäätään tuomita ketään ensikertalaisena. Keskusteluun osallistui myös silloinen eduskunnan puhemies, Imatralta kotoisin ollut Riitta Uosukainen. Martikaisen vangitsemispäivänä television Huomenta Suomi -ohjelmassa haastateltu Suomen Mielenterveysseuran toiminnanjohtaja Pirkko Lahti toivoi tapauksen herättävän perheissä sisäistä arvokeskustelua oikeasta ja väärästä. Lahti arveli, että lapset ja nuoret eivät välttämättä todella ymmärtäneet väkivaltaisten tekojen seurauksia.
Koska Martikainen oli ensikertalainen, hän kärsi rangaistuksestaan puolet. Martikaisen vangitsemispäätös tehtiin tammikuussa 2002, joten hän vapautui ehdonalaiseen 20-vuotiaana 7. heinäkuuta 2005. Rangaistus päättyi kokonaisuudessaan tammikuussa 2009. Vankeutensa Martikainen vietti Pyhäselän vankilassa.lähde?
Tapauksen jälkimaine

PMMP-yhtyeen kappale ”Kovemmat kädet” kertoo nuoren ihmisen murhasta. Kappale julkaistiin yhtyeen samannimisellä albumilla vuonna 2005. Yhtyeen toinen solisti ja toinen kappaleen sanoittajista, Paula Vesala, kertoi Vain elämää -ohjelmassa syksyllä 2014, että kappale oli saanut inspiraationsa Lappalaisen surmasta.
Mikko Aspan industrial noise-akti Grunt on käsitellyt tapausta kappaleessaan ”Dead Beauty”.
Aiheesta muualla

Korkeimman oikeuden päätös 2004:63
Riika Nykänen ja Olli Söderkultalahti: Eveliina Lappalaisen surmasta 20 vuotta – poliisi pääsi tekijän jäljille yli vuosi veriteon jälkeen 14.11.2020. Ilta-Sanomat.