stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Latomakone

Linotype-latomakone
Latomakone on kohopainotekniikassa käytettävä laite, jolla kirjasimet automatisoidusti laitetaan painolevyihin säästäen huomattavasti latojan työtä.
Kirjapainotaidossa tapahtui suoranainen mullistus latomakoneen myötä. Aikaisemmin latojat olivat kirjapainossa laittaneet kirjasimet yksitellen painolevyihin. On selvää, että sellainen painaminen oli erittäin työlästä.
Vuonna 1885 yhdysvaltalainen Tolbert Lanston (1844–1913) sai ensimmäisen patentin Monotype-latomakoneelleen, joka valoi kunkin merkin erikseen reikänauhalle tehdyn välitallennuksen perusteella.
Vuonna 1886 Ottmar Mergenthaler esitteli New York Tribunen kustantajille kehittämänsä latomakoneen. Kone teki seitsemän ammattitaitoisen latojan työn kooten painolevylle automaattisesti rivin kirjasimia, "a line o' types", josta menetelmä sai nimen Linotype. Riviin asetetuille kirjaimille valutettiin sulaa kirjasinmetallia ja saatiin näin valettua kukin tekstirivi omana metallikappaleenaan.
Vuonna 1911 Hermann Ridder perusti Linotypen kanssa kilpailleen yrityksen, Intertype, jonka alkuvaiheessa myymistä koneista suurin osa oli käytännössä uudelleenrakennettuja Linotypen koneita. Vuonna 1917 Intertypellä oli kuitenkin myynnissä kolme itse suunniteltua konemallia, joiden mekanismia oli kehitetty nopeammaksi ja varmemmaksi. Intertypen käyttämät kirjainmatriisit olivat päikseen yhteensopivia Linotypen kanssa. Intertype valmisti ja valmistutti myös useita eri kirjasintyyppejä.
Sekä Linotypen että Intertypen tuottamat valokset sopivat suoraan myös pieniin käsipainokoneisiin joissa käytettiin vanhastaan irtokirjasimia.
Intertype yhtyi myöhemmin Harris-Seyboldiin ja muodostettu Harris-Intertype -yhtiö kehitti ensimmäisen latomakoneen jolla pystyttiin yhdistämään tekstiä valokuvaan, sekä koneen jolla ladonta suoritettiin suurikokoiselle valokuvafilmille, josta tehtiin painolaatat etsaamalla.
Latojat vastustivat alussa kiihkeästi latomakoneita, mikä hidasti niiden yleistymistä huomattavasti. Pitkällä aikavälillä kehitys ei kuitenkaan ollut pysäytettävissä. Latomakone edisti merkittävästi lukutaidon yleistymistä, koska se mahdollisti pikkurahalla ostettavat sanoma- ja aikakauslehdet ja entistä halvemmat kirjat.
Muita koneita vanhemman Monotypen etuna oli muun muassa se, että ladelmasta voitiin korjata eli ladelmaan vaihtaa yksittäisiä kirjainmerkkejä tarvitsematta valaa koko riviä uudelleen. Koneen tekstintuotantonopeus oli suunnilleen Linotypen luokkaa, mutta se osoittautui käytännöllisemmäksi kirjojen tuotannossa, kun taas Linotype valtasi alaa kapeampipalstaisen sanomalehtitekstin ladonnassa.
Neljäs latomakonetyyppi oli otsikoiden ja muiden lyhyiden tekstien ladontaan soveltuva Ludlow.
Valoladonta

Kohopainosta offsetpainamiseen siirryttäessä mekaaniset metallilatomakoneet korvautuivat 1950-luvulta alkaen valokuvausmenetelmään perustuvilla valolatomakoneilla, joissa kirjainmerkit valotettiin yksi kerrallaan valoherkälle paperille tai filmille. Valoladonnan valtakausi kesti 1980-luvun lopulle, jolloin tekstintuotannossa alettiin siirtyä nykyisiin, täysin tietokonepohjaisiin menetelmiin joissa erillistä ladontavaihetta ei enää tarvita.
Aiheesta muualla

Opetuselokuva Linotype-latomakoneen toiminnasta, englanniksi
Lasikotilo

| Lasikotilo |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Kotilot Gastropoda
Alaluokka::  Keuhkokotilot Pulmonata
Lahko::  Maakeuhkokotilot Stylommatophora
Heimo::  Lasikotilot Vitrinidae
Suku::  Vitrina
Laji::  pellucida
Kaksiosainen nimi
 Vitrina pellucida  (Muller, 1774) 
Synonyymit
 Helicolimax pellucidus 
Katso myös
   Lasikotilo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lasikotilo (Vitrina pellucida) on Suomessa yleinen pienehkö maakotilolaji.
Koko ja ulkonäkö

Lasikotilon litistyneen pallomainen kuori on 4,5–6,0 mm leveä. Tuoreena kuori on läpinäkyvä, korkeintaan hieman vihertävä, mutta vanhat kuoret samenevat vihertävänvalkeiksi. Kuoren pinta on kiiltävä ja sileä ja kuori itsessään on ohut ja hauras. Napa on erittäin pieni. Kierteitä on kolme ja ne laajenevat voimakkaasti suurta suuaukkoa kohti. Suuaukolla ei ole paksuuntunutta huulta eikä hammasmaisia ulokkeita. Itse eläin on noin 10 mm pitkä, väriltään harmaa ja sen pää ja tuntosarvet ovat muuta ruumista tummemmat.
Levinneisyys

Lajin levinneisyys ulottuu Euroopasta ainakin Keski-Aasiaan. Suomessa se on yksi yleisimmistä maakotilolajeista ja esiintyy koko maassa.
Elinympäristö ja elintavat

Reheväkasvuiset, kosteat paikat ovat lasikotilon ominta elinympäristöä. Se viihtyy myös kulttuuriympäristöissä, mutta välttelee pelkkiä havupuita kasvavia metsiä. Laji sietää kuivempaa ympäristöä kuin muut heimonsa edustajat. Ravinnokseen lasikotilot käyttävät pääasiassa kasviperäistä materiaalia, mutta saattavat myös saalistaa muita kotiloita. Näin tapahtuu etenkin aikaisin keväällä, jolloin hyvin kylmää sietävät lasikotilot käyttävät ravinnokseen vielä talvihorroksessa olevia kotilolajeja.
Lasikotilo elää noin vuoden, mutta elinkierron sijoittuminen vuodenaikojen suhteen vaihtelee alueittain. Esimerkiksi joillakin alueilla vain munat talvehtivat, toisilla aikuiset kotilot.
Aiheesta muualla

Lasikotilo - Vitrina pellucida Suomen Lajitietokeskus laji.fi
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1791116  BioLib: 2815  BOLD: 446975  CoL: 5BMHW  EoL: 452731  EPPO: VITRPE  EUNIS: 290318  Fauna Europaea: 431324  Fauna Europaea (new): 9f657174-1a22-47ff-88d1-94a681200d3c  GBIF: 2294290  iNaturalist: 233586  IRMNG: 11270481  ITIS: 77139  NatureServe: 2.118184  NBN: NHMSYS0020528320  NCBI: 145599  Observation.org: 18971  Open Tree of Life: 462409  WoRMS: 1002895  Laji.fi: MX.52773
Lattomeren kirkko

| Lattomeren kirkko |
| --- | --- |
 Lattomeren kirkko kesällä 2017.
Sijainti:  Lattomerentie 461, Pori
Koordinaatit:  61°24′02.1″N, 021°47′13.4″E
Seurakunta:  Länsi-Porin seurakunta
Rakentamisvuosi:  1900 (rukoushuone) 1955 (vihitty kirkoksi)
Materiaali:  puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lattomeren kirkko sijaitsee Porin Lattomerellä, noin kymmenen kilometriä kaupungin keskustan eteläpuolella. Se on rakennettu rukoushuoneeksi vuonna 1900 ja vihitty kirkoksi 1955.
Entistä rukoushuonetta laajennettiin 1921 ja 1935. L-muotoisen rakennuksen toisessa päässä on kaksinivelinen kellotorni, jonka pohjakerroksessa on kerhotiloja.
Kellotornissa on kaksi kelloa, molemmat vuodelta 1921. Kirkkosalissa on puinen taitekatto ja siellä on istumapaikkoja 250 henkilölle.
Kirkon alttaritaulun aiheena on Pietari vajoaa veteen, ja se on maalattu vuonna 1921.
Hautausmaa

Lattomeren hautausmaa on paikallisen rukoushuoneyhdistyksen ylläpitämä ja sijaitsee noin kilometrin päässä kirkosta. Hautausmaalla on sankarihauta, jonne on haudattu 19 vainajaa sekä paikalle vuonna 1952 pystytetty muistomerkki. Lisäksi hautausmaalla on sisällissodan punaisten muistomerkki.
Aiheesta muualla

Lattomeren kirkko
| n k Perustiedot Wikidatassa: Lattomeren kirkko (Q18660506)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko, kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Pori
sijainti: Lattomeri
katuosoite: Lattomerentie 461
koordinaatit: 61°24′02″N 21°47′13″E﻿ / ﻿61.40056°N 21.78707°E﻿ / 61.40056; 21.78707

Lattomeren sankarihaudat 2012
William Laud

William Laud
William Laud (7. lokakuuta 1573 – 10. tammikuuta 1645) oli Canterburyn arkkipiispa vuosina 1633–1645. Hän vastusti radikaalia puritanismia ja antoi tukensa kuningas Kaarle I:lle, minkä vuoksi hänet teloitettiin ensimmäisessä Englannin sisällissodassa 1645. Hän on pyhimys Englannin kirkossa ja Yhdysvaltain episkopaalikirkossa ja hänen muistopäivänsä on 10. tammikuuta. Hänet on haudattu St John's Collegeen, Oxfordiin.
Kirkollisissa viroissa Laud toimi Bathin ja Wellsin piispana 1626–1628, Saint David'sin piispana 1628–1633 ja Lontoon piispana 1628–1633. Vuonna 1630 hänet valittiin kansleriksi Oxfordin yliopistoon, jonne hän perusti nimeään kantavan arabian kielen oppituolin. Hän oli Dublinin yliopiston viides kansleri 1633–1645. Arkkipiispana suvaitsemattoman Laudin vallankäytön väline oli korkea komissio, joka valvoi anglikaanisen kirkon jumalanpalveluksia ja pappeja.
Oxfordin liikkeen vaikutuksesta Laudin teokset julkaistiin 1800-luvulla uudelleen osana julkaisusarjaa Library of Anglo-Catholic Theology.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta William Laud Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Lattahai

| Lattahai |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Piikkihaikalat Squaliformes
Heimo::  Pistinhait Centrophoridae
Suku::  Deania
Laji::  calcea
Kaksiosainen nimi
 Deania calcea  (Lowe, 1839) 

Katso myös
   Lattahai Wikispeciesissä   Lattahai Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Lattahai (Deania calcea) on pistinhaihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Koko ja ulkonäkö

Lattahai voi kasvaa suurimmillaan 120–127 cm pitkäksi. Ruumiinmuodoltaan laji on pitkänomainen ja hoikka. Sen kuono on hyvin pitkä ja litteä. Kalan silmät ovat väriltään vihreät. Selkäeviä on kaksi, joista taaimmainen on korkeampi ja lyhyempi. Molempien selkäevien edessä on piikki. Lattahai on väriltään tumman ruskea tai tumman harmaa ja ihossa on pieniä piikkejä.
Levinneisyys ja elintavat

Lattahain levinneisyysalue on laaja mutta hyvin laikuttainen, ja sitä tavataan niin Atlantista, Intian valtamerestä kuin Tyynestämerestäkin. Kala liikkuu useimmiten 400–1 000 metrin syvyydessä ja syvimillään sitä on tavattu 1 500 metrin syvyydestä. Lajin ravintoa ovat erityisesti kalat mutta se syö myös äyriäisiä ja mustekaloja. Lattahai on vivipaarinen ja kerrallaan syntyy 6–12 poikasta.
Lattahaita kalastetaan kaupallisesti. Siitä hyödynnetään lihan lisäksi runsaasti skvaleenia sisältävä maksa, josta tehdään öljyä. Kalastuksen vuoksi lattahaikannat ovat laskussa ja laji luokitellaan silmälläpidettäväksi.
Simone Laudehr

Simone Laudehr
Simone Laudehr (s. 12. heinäkuuta 1986 Regensburg) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Saksan maajoukkueessa 103 maaottelua, joissa hän on tehnyt 26 maalia.
Laudehr esiintyi ensimmäisen kerran Saksan maajoukkueessa heinäkuussa 2007. Hän on voittanut maailmanmestaruuden vuonna 2007 sekä Euroopan-mestaruuden vuosina 2009 ja 2013. Vuoden 2007 MM-kisojen loppuottelussa Brasiliaa vastaan hän teki Saksan toisen maalin. Vuoden 2011 MM-kilpailuissa hän pelasi Saksan kaikissa neljässä ottelussa ja teki yhden maalin. Vuoden 2013 EM-kisojen puolivälieräottelussa Italiaa vastaan hän teki ottelun ainoan maalin.. Vuoden 2015 MM-kilpailuissa hän pelasi kuudessa Saksan seitsemästä ottelusta ja teki niissä yhden maalin. Laudehr saavutti olympiapronssia vuonna 2008 ja voitti olympiakultaa vuonna 2016 sekä oli vuonna 2004 voittamassa alle 19-vuotiaitten maailmanmestaruutta.
Seuratasolla Laudehr edustaa Bayern Münchenia. Hänen aiempia seurojaan ovat FC Tegernheim, SC Regensburg, 1. FFC Frankfurt sekä FCR 2001 Duisburg, jossa hän voitti UEFA Cupin vuonna 2009 sekä Saksan cupin vuosina 2009 ja 2010.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Simone Laudehr Wikimedia Commonsissa
Saksan joukkue – Jalkapallon naisten EM-kilpailut 2009
1 Angerer |
2 Stegemann |
3 Bartusiak |
4 Peter |
5 Krahn |
6 Laudehr |
7 Behringer |
8 Grings |
9 Prinz |
10 Bresonik |
11 Mittag |
12 Holl |
13 Okoyino |
14 Kulig |
15 Fuss |
16 Müller |
17 Hingst |
18 Garefrekes |
19 Bajramaj |
20 Zietz |
21 Weiß |
22 Schmidt |
Valmentaja Neid
Saksan joukkue – Jalkapallon naisten MM-kilpailut 2011
1 Angerer |
2 Schmidt |
3 Bartusiak |
4 Peter |
5 Krahn |
6 Laudehr |
7 Behringer |
8 Grings |
9 Prinz |
10 Bresonik |
11 Popp |
12 Holl |
13 Šašić |
14 Kulig |
15 Faißt |
16 Müller |
17 Hingst |
18 Garefrekes |
19 Bajramaj |
20 Goeßling |
21 Schult |
Valmentaja Neid
Saksan joukkue – Jalkapallon naisten EM-kilpailut 2013
1 Angerer |
2 Schmidt |
3 Bartusiak |
4 Maier |
5 Krahn |
6 Laudehr |
7 Behringer |
8 Keßler |
9 Lotzen |
10 Marozsán |
11 Mittag |
12 Schult |
13 Okoyino |
14 Linden |
15 Cramer |
16 Leupolz |
17 Henning |
18 Huth |
19 Bajramaj |
20 Goeßling |
21 Benkarth |
22 Wensing |
23 Däbritz |
Valmentaja Neid
Saksan joukkue – Jalkapallon naisten MM-kilpailut 2015
1 Angerer |
2 Schmidt |
3 Bartusiak |
4 Maier |
5 Krahn |
6 Laudehr |
7 Behringer |
8 Bremer |
9 Lotzen |
10 Marozsán |
11 Mittag |
12 Schult |
13 Šašić |
14 Peter |
15 Cramer |
16 Leupolz |
17 Henning |
18 Popp |
19 Petermann |
20 Goeßling |
21 Benkarth |
22 Kemme |
23 Däbritz |
Valmentaja Neid
Saksan joukkue – Kesäolympialaiset 2016
1 Schult |
2 Henning |
3  Bartusiak |
4 Maier |
5 Krahn |
6 Laudehr |
7 Behringer |
8 Goeßling |
9 Popp |
10 Marozsán |
11 Mittag |
12 Kemme |
13 Däbritz |
14 Peter |
15 Islacker |
16 Leupolz |
17 Kerschowski |
18 Benkarth |
19 Huth |
Valmentaja Neid
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Lasipalatsin salava

Alkuperäisen Lasipalatsin salavan pistokkaasta samalle paikalle istutettu puu toukokuussa 2014
Muistolaatta uutta Lasipalatsin salavaa ympäröivässä aidassa
Lasipalatsin salava oli isoriippasalava (Salix × pendulina 'Lasipalatsi'), joka alun perin istutettiin vuonna 1830 Helsingin Kamppiin tuolloin rakenteilla olleen Turun kasarmin pohjois­puolelle, nykyiselle Salomon­kadulle. Salava rauhoitettiin vuonna 1924 luonnonmuistomerkkinä. Sitä on usein sanottu Helsingin tunnetuimmaksi puuksi. Alku­peräinen salava kaatui myrskyssä vuoden 2003 lopulla, mutta sitä ennen siitä oli otettu pistokkaita, ja vuonna 2011 yksi niistä istutettiin kaatuneen salavan entiselle paikalle.
Puukujanne

Nykyisen Salomon­kadun itäosan paikkeilla sijaitsi 1800-luvulla puu­kujanne, joka johti Turun kasarmin ja Arkadia-teatterin välitse silloisen Läntisen Henrikin­kadun (nykyisen Mannerheimin­tien eteläosa) päästä nykyisen Narinkka­torin ja Hotelli Presidentin paikkeilla sijainneelle sotaväen harjoitus­kentälle.
Puu­rivistön muut puut kaatuivat toden­näköisesti Helsingissä 28. elokuuta 1890 riehuneessa hirmu­myrskyssä, mutta yksi niistä jäi pystyyn ja julistettiin vuonna 1924 luonnon­muisto­merkiksi. Kun Suomen sisällissodassa suurelta osin tuhoutuneen Turun kasarmin paikalle 1930-luvulla rakennettiin Lasipalatsi, alettiin sen vieressä kasvanutta vanhaa salavaa nimittää ”Lasipalatsin salavaksi”.
Luonnonmuistomerkki

Salava rauhoitettiin Rolf Palmgrenin aloitteesta vuonna 1924, ja se oli kaupungin ensimmäinen viran puolesta rauhoitettu luonnon­muisto­merkki. Tällöin se oli jo jäänyt keskelle Salomon­kadun ajo­rataa, mutta sen ei katsottu häiritsevän liikennettä tai olevan muutoinkaan haitaksi, koska katu oli huomattavan leveä ja johti rauhalliseen kaupungin­osaan. Perusteluina rauhoitus­päätökselle esitettiin myös, että vaikka puu ei ollutkaan vuosi­satoja vanha, se oli kaunis, elinvoimainen ja hyvän muotoinen.
Vuonna 1980 salavan välittömään läheisyyteen pystytettiin Harry Kivi­järven suunnittelema J. K. Paasi­kiven muisto­merkki Itä ja länsi. Samalla Arkadian aukion nimi muutettiin Paasikiven aukioksi, ja samoihin aikoihin aukion länsi­reunaan, Hankkijan talon edustalle, istutettiin joukko lehmuksia suoraan riviin Lasi­palatsin salavan kanssa.
Lähelle perustetun linja-autoaseman vuoksi Salomon­kadusta tuli 1900-luvun loppu­puolella tärkeä joukko­liikenne­väylä. Varsinkin linja-auton­kuljettajat, mutta ajoittain myös kaupungin rakennus­virasto vaativatkin 1980-luvulla rauhoitus­päätöksen purkamista ja puun kaatamista.. Tätä perusteltiin toisaalta sillä, että sen katsottiin sijaintinsa vuoksi haittaavan linja-auto­liikennettä ja linja-autojen oli sitä hankalasti väistettävä, mutta toisaalta myös sillä, että puu oli jo huonossa kunnossa ja saattoi vaarantaa sen läheisyyteen myöhemmin istutettujen lehmustenkin terveyden. Lisäksi sen arveltiin joka tapauksessa lahoavan muutamassa vuodessa. Muun muassa Helsingin kaupunginmuseon johtaja Marja-Liisa Lampinen asettui kuitenkin vastustamaan aietta, ja puu jäi paikoilleen.
Puu kaatui myrskyssä 29. joulukuuta 2003. Tapaus sai lehdistössä ja kaupunki­laisten keskuudessa osakseen varsin runsasta huomiota. Seuranneena uuden­vuoden­yönä ilotulitusraketti sytytti siitä jääneen kannonkin sisä­osiltaan tuleen, ja se paloi osittain hiillokselle. Kanto siirrettiin myöhemmin Vuo­saaren täyttö­mäelle
Kanta

Lasipalatsin salava kuului Venäjältä 1800-luvulla tuotuun pajukantaan, joka vuonna 2004 vahvistetussa Viljelys­kasvien nimistössä sai nimen Salix × rubens 'Lasipalatsi'. Tämän luokittelun mukaan Lasipalatsin salava oli siis jokisalava eli kujasalava (Salix × fragilis, syn. Salix × rubens), joka on valkosalavan (Salix alba) ja silosalavan (Salix euxina) risteymä. Koska Lasipalatsin salava on kasvutavaltaan melko riippuva, on se mahdollisesti kuitenkin vielä kolmannen lajin, itkusalavan (Salix babylonica), risteymä. Suomen Lajitietokeskuksen mukaan lajike onkin nimeltään isoriippasalava (Salix × pendulina 'Lasipalatsi'). Riippasalava (Salix × pendulina) on valkosalavan, itkusalavan ja silosalavan risteymä.
Pistokkaat ja uusi salava

Ennen kuin puu kaatui, siitä oli otettu useita pistokkaita, joita kasvatettiin Hongiston taimistossa Tl. Kosken kunnassa Varsinais-Suomessa.. Yhdestä tällaisesta pistokkaasta istutettiin 13. huhtikuuta 2011 uusi salava alkuperäisen salavan paikalle.  Puu on ympäröity järeällä suoja-aidalla.
Kun Kampin keskus rakennettiin, alueen liikenne­järjestelyt muuttuivat ja Salomon­katu voitiin muuttaa kävelykaduksi. Kadun Mannerheimin­tien-puoleisessa päässä on kuitenkin taksiasema, jonne saapuessaan taksit joutuvat kiertämään salavan ympäri.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lasipalatsin salava Wikimedia Commonsissa
Hankkijan talo 1930-luvulla; kuvan vasemmassa laidassa myöhemmin Lasipalatsin salavana tunnettu puu.
Latvian ukrainalaiset

Latvian ukrainalaiset ovat Latviassa asuvia ukrainalaisia. He ovat verrattain nuori vähemmistö verrattuna Latvian muihin vähemmistöryhmiin, mutta määrällisesti he ovat kolmanneksi suurin vähemmistö ryhmä heti venäläisten ja valkovenäläisten jälkeen.
Historia

Yksittäistapauksia lukuun ottamatta ensimmäiset ukrainalaiset alkoivat saapua Latviaan 1800-luvulla opiskelijoina, sotilaina ja virkamiehinä. Vuonna 1911 Latviaan perustettiin ukrainalainen kulttuuriseura Gromada, johon kuului muun muassa kuoro ja teatteriryhmä. Tilaisuuksia järjestettiin Latvialaisen seuran tiloissa. Ensimmäisen maailmansodan aikana moni ukrainalainen taisteli Latvian alueella ja monet Riian tehtaat evakoitiin Ukrainaan Donbasiin, Jekaterinolaroviin ja Odessaan. Vuonna 1935 Latviassa oli 1844 ukrainalaista, eikä heillä ollut virallista kulttuuriautonomiaa, tai omia kouluja muiden suurempien vähemmistöryhmien tapaan. Vuonna 1933 perustettiin Latvialais-ukrainalainen ystävyysseura, mutta sen toiminta lakkautettiin neuvostomiehityksen myötä vuonna 1940. Puna-armeijan mukana Latviaan tuli monia ukrainalaisia. Suurin osa nykyisistä Latvian ukrainalaisista on muuttanut vuoden 1959 jälkeen, jolloin oli aloitettu Latvian laajamittainen teollistaminen, johon tarvittiin työvoimaa Latvian ulkopuolelta. Ukrainalaisia työskenteli pääasiassa teollisuustöissä, rakennuksilla ja liikenteessä. Lisäksi ukrainalaisia palveli edelleen Latviaan sijoitetuissa neuvostojoukoissa. Suurin osa ukrainalaisista asettui kaupunkeihin, maaseudulla heitä oli vain vähän. Vuoden 1989 tilastojen mukaan ukrainalaisista 76% oli syntynyt Ukrainassa ja vain 19% Latviassa. Latvian kansallisen heräämisen yhteydessä perustettiin ukrainalainen kulttuuriseura Dnipro vuonna 1988. Latvian kansanrintamaan kuuluneet ukrainalaisnuoret perustivat vuonna 1989 kerhon, jonka tarkoituksena oli ylläpitää siteitä Ukrainan kansanrintamaan. 1989 perustettiin ensimmäinen ukrainalainen sunnuntaikoulu, jossa annettiin ukrainan kielen opetusta.
Nykypäivä

Ukrainalaisten kansallistunne Latviassa on melko heikko ja he ovatkin kovaa vauhtia venäläistymässä. Ukrainan kielen on korvannut paljolti venäjä ja seka-avioliitot venäläisten ja ukrainalaisten välillä ovat tavallisia. Ukrainan kielellä on Latviassa noin 25 000 puhujaa. Latvian kieltä osataan huonosti, mistä syystä kansallisuuden saaminen on ollut vaikeaa. Ukrainalaisista suhteellisen pienellä osalla onkin Latvian kansalaisuus. Ukrainalaiset ovat kuitenkin hyvin koulutettuja ja vain Latvian juutalaiset ovat vähemmistöryhmistä heitä koulutetumpia. Riiassa toimii Latvian ainoa ukrainalainen koulu, mutta suurin osa ukrainalaisista koululaisista käy venäläistä koulua. Noin puolet ukrainalaisista asuu Riiassa ja loput asuvat hajallaan ympäri Latviaa.
Lasíthi (alueyksikkö)

| Lasíthin alueyksikkö Περιφερειακή ενότητα Λασιθίου> Alueyksikkö |
| --- | --- |
 Sijainti
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Kreeta
Alue:  Kreeta
Kuntia:  4
Perustettu:  1.1.2011
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Ágios Nikólaos
Pinta-ala:  1 823 km²
Väkiluku (2011):  75 381
 – väestötiheys:  41,35 as./km²
Lyhenteet:  
 – NUTS:  EL432
 
www.lassithi.gr
Lasíthi (kreik. Λασίθι) eli Lasíthin alueyksikkö (kreik. Περιφερειακή ενότητα Λασιθίου, Perifereiakí enótita Lasithíou) on yksi Kreikan alueyksiköistä. Se sijaitsee Kreetan alueella ja sen hallinnollinen keskus on Ágios Nikólaos. Alueyksikön pinta-ala on 1 823 neliökilometriä ja asukasluku 75 381 (vuonna 2011).
Alueyksikkö sijaitsee Kreetan saaren itäosassa. Se perustettiin vuoden 2011 alusta Kallikrates-suunnitelman myötä ja se korvasi tuolloin lakkautetun Lasíthin prefektuurin (Νομός Λασιθίου, Nomós Lasithíou).
Maantiede

Lasíthin alue rajautuu etelässä Välimereen kuuluvaan Libyanmereen ja pohjoisessa vastaavasti Egeanmereen, joka myös on osa Välimerta. Lännessä alue rajautuu Iraklionin alueyksikköön.
Alueen länsiosassa sijaitsevat Díktivuoret. Alueen suosituin rantalomakohde on pääkaupunki Ágios Nikólaos, johon matkailijoita alkoi saapua suuressa määrin 1960-luvulta alkaen. Ágios Nikólaos on Kreetan viidenneksi suurin kaupunki ja se on toiminut alueen pääkaupunkina 1900-luvun alusta lähtien. Muita suuria kaupunkeja ovat Siteía ja etelärannikon Ierápetra. Muita nähtävyyksiä ja käyntikohteita ovat esimerkiksi Váin uimaranta, Káto Zákros, Spinalónga sekä Lasíthin ylätasanko.
Kunnat

Alueyksikkö jakaantuu neljään kuntaan seuraavasti:
Kunnat > Entisen prefektuurin kunnat

Ennen vuoden 2011 aluehallintouudistusta alue jakaantui yhdeksään kuntaan seuraavasti:
| Kunta (dímos) | Väkiluku (2001) |
| --- | --- |
Ágios Nikólaos: 19 500
Ierápetra: 23 700
Ítanos: 2 500
Léfki: 2 200
Makrý Gialós: 4 200
Neápoli: 5 500
Oropédio Lasithíou: 3 150
Siteía: 14 350
Vrachási: 1 275
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Περιφερειακή ενότητα Λασιθίου (Arkistoitu – Internet Archive). Lasíthin alueyksikön kotisivu. (kreikaksi) (englanniksi)
Kreetan alue
| --- | --- |
Chanián alueyksikkö:   Apokóronas  Chaniá  Gávdos  Kántanos-Sélino  Kíssamos  Plataniás  Sfakiá 
Iraklionin alueyksikkö:   Archánes-Asteroúsia  Chersónisos  Faistós  Górtyna  Iraklion  Malevízi  Minóa Pediáda  Viánnos 
Lasíthin alueyksikkö:   Ágios Nikólaos  Ierápetra  Oropédio Lasithíou  Siteía 
Réthymnon alueyksikkö:   Ágios Vasíleios  Amári  Anógeia  Mylopótamos  Réthymno 
Entisen Lasíthin prefektuurin kunnat.