stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ulysses S. Grant
Myöhemmät vuodet ja kuolema

Jätettyään Valkoisen talon vuonna 1877 Grant lähti perheensä kanssa kiertelemään ympäri maailmaa kahden vuoden ajaksi. Tänä aikana Grant kävi myös Suomessa ja vieraili Turussa Phoenix-hotellissa ja Helsingissä Keisarillisessa Aleksanterin yliopistossa rehtori Topeliuksen vieraana. Grant palasi Yhdysvaltoihin vuonna 1879, ja seuraavana vuonna hän oli ehdolla republikaanien presidenttiehdokkaaksi. James A. Garfield kuitenkin voitti kilpailun ja nousi myöhemmin Yhdysvaltain 20. presidentiksi.
Vuosina Grant toimi myös NRA:n puheenjohtajana vuosina 1883–1884. Hän oli myös ensimmäinen Yhdysvaltain presidentti, joka kuului kyseiseen yhdistykseen.
Vuonna 1881 Grant muutti Upper East Sidelle New Yorkiin, jossa hän sijoitti säästönsä finanssialan yritykseen yhdessä poikansa kanssa. Yhtiön toinen omistaja kuitenkin huijasi siihen sijoittaneita ihmisiä, ja yritys ajautui vuonna 1884 konkurssiin. Taatakseen perheensä toimeentulon Grant päätti ryhtyä kirjoittamaan muistelmiaan. Myöhemmin samana vuonna hänellä diagnosoitiin kurkkusyöpä. Grant sai muistelmansa lopulta valmiiksi vain muutamaa päivää ennen kuolemaansa 23. heinäkuuta 1885 Adirondackin vuoristossa. Hänen ystävänsä Mark Twain julkaisi muistelmat myöhemmin samana vuonna, ja niistä tuli valtava taloudellinen menestys. Muistelmien tyyli on hillitty ja vaatimaton, mutta ne osoittavat myös Grantin hyvän huumorintajun, ja teos on edelleen arvostettu.
Grantin hautajaismenoja New Yorkissa seurasi yli miljoona ihmistä. Hänet haudattiin Riverside-puistoon Manhattanille, jonne myös hänen vaimonsa Julia haudattiin vuonna 1902. Kenraali Grantin kansallinen muistomerkki rahoitettiin lahjoitusten turvin: noin 90 000 henkilö ympäri maailmaa lahjoitti yhteensä 600 000 dollaria, joilla muistomerkki, ja siihen kuuluva Grantin hauta, rakennettiin.
Kolme Yhdysvaltain kongressin jäsentä esitteli vuonna 2021 ehdotuksen, että Grant ylennettäisiin postuumisti General of the Armies of the United States -sotilasarvoon. Samaa arvoa ei ole myönnetty aiemmin kuin kahdelle muulle henkilölle, jotka ovat George Washington ja John J. Pershing. Ehdotus on otettu osaksi 2023 National Defense Authorization Act -asetusta, mutta ylennyksen päivämäärä on taannehtivasti 27. huhtikuuta 2022, jolloin Grantin syntymästä oli kulunut 200 vuotta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ulysses S. Grant Wikimedia Commonsissa
Ulysses S. Grant Valkoinen talo (englanniksi)
Ensimmäinen virkaanastujaispuhe (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Toinen virkaanastujaispuhe (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
U. S. Grantin henkilökohtaiset muistelmat (Arkistoitu – Internet Archive) (1885) Project Gutenbergistä (englanniksi)
Grant ja orjuus (englanniksi)
| n k Yhdysvaltain presidentit |
| --- | --- | --- |
 Luettelo Yhdysvaltain presidenteistä  Tietoja Yhdysvaltain presidenteistä  Valkoinen talo 
:  Washington  J. Adams  Jefferson  Madison  Monroe  J. Q. Adams  Jackson  Van Buren  W. Harrison  Tyler  Polk  Taylor  Fillmore  Pierce  Buchanan  Lincoln  A. Johnson  Grant  Hayes  Garfield  Arthur  Cleveland  B. Harrison  Cleveland  McKinley  T. Roosevelt  Taft  Wilson  Harding  Coolidge  Hoover  F. Roosevelt  Truman  Eisenhower  Kennedy  L. Johnson  Nixon  Ford  Carter  Reagan  G. H. W. Bush  Clinton  G. W. Bush  Obama  Trump  Biden  Trump 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Grant from West Point to Appomattox, Thure de Thulstrupin maalaus vuodelta 1885. Vasemmasta alakulmasta myötäpäivään; Valmistuminen West Pointista 1843, Chapultepecin taistelu 1847, vapaaehtoiskomppaniansa komennuksessa 1861, Fort Donelsonin taistelu 1862, Shilohin taistelu 1862, Vicksburgin taistelu 1863, Chattanoogan sotaretki 1863, ylennys kenraaliluutnantiksi 1864, kenraali Robert E. Leen antautuminen 1864.
Grantin mausoleumi New Yorkissa.
Grantin kuva on ollut 50 dollarin setelissä vuodesta 1913.
Talviolympialaiset 1932

Vuoden 1932 talviolympialaiset järjestettiin Lake Placidissa, Yhdysvalloissa. Kisojen avajaiset olivat 4. helmikuuta ja päättäjäiset 13. helmikuuta 1932.
Kisat avasi virallisesti New Yorkin osavaltion kuvernööri Franklin D. Roosevelt ja urheilijoiden valan vannoi pikaluistelija Jack Shea.
Lajit

Lake Placidin talviolympialaisissa oli ohjelmassa 14 eri kilpailutapahtumaa kahdeksassa urheilulajissa.
Lajit > Rattikelkkailu

Rattikelkkailussa kilpailtiin neljän ja ensimmäistä kertaa myös kahden miehen kelkoissa. Kilpailut käytiin 8.–15. helmikuuta Mount van Hoevenbergin radalla. Neljän miehen kelkkojen avauspäivää seurasi 14 000 katsojaa, ja se oli katsojamäärältään Lake Placidin olympialaisten seuratuin tapahtuma.
Parhaiten lajissa menestyi isäntämaa Yhdysvallat, jonka urheilijat voittivat molemmat kultamitalit ja yhteensä neljä kuudesta jaossa olleesta mitalista. Stevensin veljekset John ja Curtis voittivat kahden miehen kelkoissa ja Billy Fiske uusi edelliskisojen voittonsa Yhdysvaltain neljän miehen ykköskelkan ohjaajana. Neljän miehen kelkkojen kultamiehistön Edward "Eddie" Eaganista tuli historian ensimmäinen sekä kesä- että talviolympialaisten olympiavoittoon kyennyt urheilija.
Lajit > Taitoluistelu

Lake Placidissa kilpailtiin taitoluistelussa 8.–12. helmikuuta kolmessa lajissa: miesten ja naisten yksinluisteluissa sekä pariluistelussa. Taitoluistelukilpailut käytiin ensimmäistä kertaa talviolympialaisissa sisätiloissa, Lake Placidin olympia-areenalla.
Itävalta ja isäntämaa Yhdysvallat saavuttivat taitoluistelusta kaksi mitalia. Naisten yksinluistelussa norjalainen Sonja Henie puolusti edelliskisojen olympiavoittoaan menestyksekkäästi. Miesten yksinluistelussa Itävallan Karl Schäfer voitti hopealle sijoittuneen ja kolme edellistä olympiakultaa vieneen Gillis Grafströmin. Neljännellä mitalillaan Grafströmistä tuli kuitenkin olympiahistorian menestynein taitoluistelija. Pariluistelun kultamitali meni Andrée Brunet´n ja Pierre Brunet´n voiton myötä Ranskaan.
Isoa-Britanniaa naisten yksinluistelussa edustaneesta Cecilia Colledgesta tuli 11 vuoden ja 73 päivän ikäisenä nuorin talviolympialaisissa kilpaillut urheilija.
Lajit > Näytöslajit

Näytöslajeina Lake Placidissa järjestettiin curling, naisten pikaluistelu kolmella matkalla ja koiravaljakkoajo.
Kisapaikat

Intervales Ski-hill – mäkihyppy, yhdistetty (mäkiosuus)
Lake Placid – maastohiihto, yhdistetty (hiihto-osuus)
Mt. Van Hoevenberg Bob-Run – rattikelkkailu
Olympia-areena – taitoluistelu, jääkiekko
Olympiastadion – jääkiekko, pikaluistelu
Osallistujat

Lake Placidin talviolympialaisiin osallistui 252 urheilijaa 17 maasta, urheilijoista 231 oli miehiä ja 21 naisia.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Belgia   Iso-Britannia   Italia   Itävalta   Japani   Kanada  |   Norja   Puola   Ranska   Romania   Ruotsi   Saksa  |   Suomi   Sveitsi   Tšekkoslovakia   Unkari   Yhdysvallat  |
Mitalitaulukko

Vuoden 1932 talviolympialaisten menestynein maa oli Yhdysvallat.
| Vuoden 1932 talviolympialaisten mitalitaulukko> Sija | Vuoden 1932 talviolympialaisten mitalitaulukko> Maa | Vuoden 1932 talviolympialaisten mitalitaulukko> Kultaa | Vuoden 1932 talviolympialaisten mitalitaulukko> Hopeaa | Vuoden 1932 talviolympialaisten mitalitaulukko> Pronssia | Vuoden 1932 talviolympialaisten mitalitaulukko> Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Yhdysvallat | 6 | 4 | 2 | 12 |
| 2 |  Norja | 3 | 4 | 3 | 10 |
| 3 |  Ruotsi | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 4 |  Kanada | 1 | 1 | 5 | 7 |
| 5 |  Suomi | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 6 |  Itävalta | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 7 |  Ranska | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 8 |  Sveitsi | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 9 |  Saksa | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 10 |  Unkari | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Yhteensä | Yhteensä | 14 | 14 | 14 | 42 |
Lähde: Lake Placid 1932 olympic.it. Viitattu 19.1.2016. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ylen Elävä arkisto: Chamonix´sta Sankt Moritziin
| n k  Olympialaiset |
| --- | --- | --- |
| Kesäolympialaiset |  1896  1900  1904  1906  1908  1912  1916  1920  1924  1928  1932  1936  1940  1944  1948  1952  1956  1960  1964  1968  1972  1976  1980  1984  1988  1992  1996  2000  2004  2008  2012  2016  2020  2024  2028  2032  2036  |  |
| Talviolympialaiset |  1924  1928  1932  1936  1940  1944  1948  1952  1956  1960  1964  1968  1972  1976  1980  1984  1988  1992  1994  1998  2002  2006  2010  2014  2018  2022  2026  2030  2034  |  |
1932 talviolympialaisten kilpailulajit
Jääkiekko
|
Maastohiihto
|
Mäkihyppy
|
Pikaluistelu
|
Rattikelkkailu
|
Taitoluistelu
|
Yhdistetty
Näytöslajit:
Valtiot talviolympialaisissa 1932
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Belgia |  Italia |  Itävalta |  Japani |  Kanada |  Norja |  Puola |  Ranska |  Romania |  Ruotsi |
|  Saksa |  Suomi |  Sveitsi |  Tšekkoslovakia |  Unkari |  Iso-Britannia |  Yhdysvallat |  |  |  |
Vuoden 1932 talviolympialaisten rattikelkkailukilpailuja mainostanut juliste.
Sonja Henie ja Karl Schäfer, Lake Placidin talviolympialaisten naisten ja miesten yksinluistelujen olympiavoittajat.
Lake Placidin rattikelkkailurata on sittemmin uusittu kahdesti. Kuva vuodelta 2005.
Berylliumhydroksidi

| Berylliumhydroksidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  13327-32-7
PubChem CID:  25879 ja 518753
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Be(OH)2
Moolimassa:  43,026
Ulkomuoto:  Valkoinen amorfinen tai kiteinen aine
Sulamispiste:  138 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,92 g/cm3 (α-muoto)
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Berylliumhydroksidi (Be(OH)2) on beryllium- ja hydroksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Sitä voidaan käyttää metallisen berylliumin ja berylliumyhdisteiden valmistuksessa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa berylliumhydroksidi on valkoista kiinteää ainetta. Siitä tunnetaan geelimäinen α-muoto, joka muuttuu hitaasti kiteiseksi alkeiskopiltaan ortorombiseksi β-muodoksi. Välivaiheena on metastabiili tetragonaalinen muoto. Yhdiste ei liukene veteen. Berylliumhydroksidin α-muoto on amfoteerista eli liukenee sekä happoihin että emäksiin. Aineen β-muoto on niihinkin liukenematon. Kuumennettaessa berylliumhydroksidi hajoaa berylliumoksidiksi. Berylliumhydroksidi on myrkyllistä.
Valmistus ja käyttö

Berylliumhydroksidia saostuu berylliumliuoksista emästen avulla. Teollisesti bertrandiittimineraali liuotetaan rikkihappoon ja berylliumhydroksidi saostetaan karbonaateilla tai hydroksideilla.
Berylliumhydroksidia käytetään metallisen berylliumin ja berylliumyhdisteiden kuten berylliumoksidin tai berylliumfluoridin valmistukseen.
Helen Garner

| Helen Garner |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. marraskuuta 1942 (ikä 82) Geelong, Victoria, Australia
Kansalaisuus:  australialainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Helen Garner (s. 7. marraskuuta 1942 Geelong, Victoria, Australia) on palkittu australialainen kirjailija.
Garner vietti lapsuutensa Geelongissa, opiskeli Melbournen yliopistossa englannin ja ranskan kieltä ja valmistui 1965. Hän työskenteli opettajana vuoteen 1972, jolloin osavaltion opetusministeriö erotti hänet, kun hän oli vastannut seksiä koskeviin oppilaiden kysymyksiin. Hän toimi sen jälkeen vapaana toimittajana ja kirjoitti merkittäviin australialaisiin lehtiin.
Esikoisromaanistaan Monkey Grip (1977) Garner sai National Book Councilin palkinnon. Teos on myös filmattu. Romaanien aiheet liikkuvat nykyajassa, ja niissä hän käsittelee moderniin kaupunkilaiselämään liittyviä kysymyksiä. Garner tutki 1990-luvulla Melbournen yliopistossa Ormond Collegessa tapahtunutta seksuaalista häirintää. Hän kirjoitti aiheesta kiistellyn menestyskirjan The First Stone (1995), joka herätti vastakkaisia julkisia reaktioita. Hän julkaisi 2001 muistelmaluonteisen journalistisen esseekokoelman.
Palkinnot ja tunnustukset

2006 voittaja: Melbourne Prize – Melbourne Prize for Literature
2016 voittaja: International Awards – Windham Campbell Prizes
2017 voittaja: Walkley Award – Print Text Feature Writing Long teoksesta Why She Broke: The Woman, her Children and the Lake
Suomennetut teokset

Vierashuone (Spare room, 2008), suomentanut Taina Wallin. Jyväskylä: Atena, 2015 ISBN 978-952-300-111-4
Kirjallisuutta

Kerryn Goldsworthy: Helen Garner, OUP 1996
Aiheesta muualla

Helen Garner, Centre for Writing (Archive.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Australian Women's Register  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Robert S. Garnett

Robert Selden Garnett
Robert Selden Garnett (16. joulukuuta 1819 – 13. heinäkuuta 1861) oli Yhdysvaltain armeijan ammattisotilas ja etelävaltioiden armeijan kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Hän oli ensimmäinen sisällissodassa kaatunut kenraali.
Lapsuus ja nuoruus

Garnett syntyi perheplantaasilla Essex Countyssä Virginiassa. Kuten serkkunsa Richard B. Garnett, Robert meni Yhdysvaltain sotilasakatemiaan West Pointiin New Yorkiin, valmistuen 27. luokkansa 52 kadetista. Seitsemän hänen luokkatovereistaan, mukaan lukien hänen serkkunsa kaatui sisällissodassa. Hänet nimitettiin 2. luutnantiksi 4. USA:n tykistöön heinäkuussa 1841. Hän vietti vuoden pohjoisella rajaseudulla Kanadan rajariitojen aikana palvellen Buffalossa ja Fort Ontariossa New Yorkissa ennen kuin sai komennuksen varuskuntapalvelukseen Fort Monroeen kotiosavaltioonsa Virginiaan. Vuonna1843 Garnettista tuli avustava taktiikkaopettaja West Pointiin ennen kuin hänestä tuli armeijan värvääjä ja leiriadjutantti kenraali John E. Woolille. Garnett palveli Meksikon-Yhdysvaltain sodassa Zachary Taylorin alaisena ja sai hyvästä palveluksesta kaksi väliaikaista ylennystä, yhden Monterreyn ja toisen Buena Vistan taistelussa.
Sotilasuran alku

Vuonna 1848 Garnett siirrettiin 7. USA:n jalkaväkeen ja hän palveli Seminole-sodissa Floridassa ennen kuin suuntasi Montereyhyn Kaliforniaan. Hän oli vähän aikaa pääkaupungissa Washingtonissa ja palveli sitten kapteeniksi ylennettynä Texasin rajaseudulla. Hän palasi West Pointiin kadettien komendantiksi ennen kuin siirtyi varuskuntapalvelukseen Virginiaan. Kapteeniksi nimettynä 1. USA:n ratsuväkeen hän palveli jälleen kerran rajaseudulla. Paljon matkustanut Garnett ylennettiin majuriksi 9. USA:n jalkaväkeen ja hän meni länteen Washingtonin territorioon, missä hän palveli 1856 Yakima-tutkimusmatkalla ja 1858 taisteli Puget Soundin intiaaneja vastaan. Hän suunnitteli ja neuvoi Fort Simcoen rakentamista. Hän pyysi ja sai pitkän loman, sillä hänen vaimonsa ja poikansa kuolivat sairauteen ja hän matkusti itään hautaamaan heidät. Yhä surevana hän matkusteli Euroopassa kun Amerikan konfederoituneet valtiot perustettiin.
Sisällissota

Kun Virginia erosi Yhdysvalloista Garnett erosi palveluksesta huhtikuussa 1861 ja hänestä tuli Virginian joukkojen kenraalin adjutantti Robert E. Leen alaisuuteen. Kesäkuussa hänet ylennettiin vakinaisen armeijan prikaatinkenraaliksi. Sisällissodan alussa Unionin joukot olivat tuskin ylittäneet Ohio-jokea valloitaakseen osan alueesta, joka nykyisin kuuluu Länsi-Virginiaan, kun saivat avainvoiton Phillipin taistelussa. 15. kesäkuuta Lee nimitti Garnettin uudelleenorganisoimaan konfederaation joukot alueella. Hän jakoi joukkonsa elintärkeisiin kohtiin Staunton-Parkersburg Turnpiken varteen, toivoen puolustavansa elintärkeää tarvikelinjaa liittovaltion joikkoja vastaan. Seurasi sarja pieniä yhteenottoja, joissa konfederaation joukot joutuivat vetäytymään kenraali George B. McClellanin unionin joukkojen paineessa.
Viimeiset vaiheet

Rich Mountainin tappion jälkeen Garnett vetäytyi Laurel Hillin asemista pimeyden suojissa, toivoen vetäytyvänsä Pohjois-Virginiaan 4 500 miehensä kanssa. Kuitenkin hän sai myöhemmin vääräksi osoitettua tietoa siitä, että unionin joukot olivat tukkineen hänen pakoreittinsä Beverlyyn. Hän marssi sen sijaan koilliseen ja seurasi harjanteita ja laaksoja enemmän kiertävällä reitillä. Kun 20 000 Unionin miehstä oli monta päivää jahdannut Garnettia, hän pysähtyi useilla puronylityspaikoilla hidastaakseen takaa-ajajiaan. Ohjatessaan takavartiotaan viivytystoimintaan Corrick's Fordissa, Garnett ammuttiin Unionin hyökkäyksessä. Hänen ystävänsä Unionin armeijasta löysi Garnettin jäänteet kun hänen eloonjääneet miehensä olivat paenneet.
Tunnustuksena Garnettin palveluksista Meksikon-Yhdysvaltain sodassa liittovaltion kunniavartiosto kuljetti hänen ruumistaan tulitaukolipun alla hänen sukulaisilleen, jotka hautasivat hänet Baltimoreen Marylandiin. Hänen jäänteensä siirrettiin myöhemmin hänen vaimonsa viereen Green-Woodin hautausmaahan Brooklyniin New Yorkiin. Hän on toinen kahdesta sinne haudatusta etelävaltioiden kenraalista. Hänen hautakivessään lukee: "Vaimolleni ja lapsilleni".
Käännös suomeksi
Albert Akulov

Albert Petrovitš Akulov (ven. Альберт Петрович Акулов) oli neuvostoliittolainen diplomaatti ja KGB:n residentti, joka toimi Suomessa Neuvostoliiton suurlähetystössä yhteensä 23 vuotta.
Ensimmäisen kerran hän saapui Helsinkiin syyskuussa 1954. Akulov puhui täydellistä suomea. Hänet karkotettiin maasta 1973, mutta hän palasi kymmenen vuotta myöhemmin "toivottuna vieraana" takaisin.
Toiminta

1970-luvulla Akulov oli virallisesti lehdistöavustaja ja KGB:n eversti.
Akulov luovutti Päivän Sanomat -lehden päätoimittaja Eero Santalalle (KGB:n koodinimi "Samuel") kansanedustaja Georg C. Ehrnroothin kirjeenvaihtoa, joka julkaistiin lehdessä tavoitteena Ehrnroothin mustamaalaus. Jo pelkästään kirjeenvaihto Yhdysvaltain republikaanipuolueen jäsenen kanssa riitti Suomessa Ehrnroothin leimaamiseksi fasistiksi, jopa hänen oman puolueensa RKP:n toimesta.
Akulov karkotettiin Suomesta keväällä 1973 yrityksestä rekrytoida Turkin suurlähettilään autonkuljettaja KGB:n kuriiriksi.
Viimeisellä komennuksellaan Akulov oli lähetystöneuvos.
Teoksia

Akulov on kirjoittanut muistelmateoksen Vuodet Tehtaankadulla (20 лет на Техтаанкату), joka ilmestyi 1996 Esa Adrianin suomentamana ja Otavan kustantamana (ISBN 9511140299).
Gauss–Krüger-projektio

Gauss-Krüger-projektio poikittaisella lieriöllä.
Kun lieriö avataan, näkyy kartalla kaksi napaa ja keskellä ekvaattori.
Gauss-Krüger-projektio on saksalaisten matemaatikoiden Carl Friedrich Gauss ja Johann Heinrich Louis Krüger mukaan nimetty karttaprojektio. Se kuuluu poikittaisiin Mercator-projektioihin.
Karttaprojektion konstruktio

Gauss-Krüger-projektio on oikeakulmainen lieriöprojektio. Se konstruoidaan samaan tapaan kuin Mercatorin projektio. Erona on kuitenkin, että Mercatorin projektiossa karttatasoksi avattava lieriö sivuaa maapalloa päiväntasaajaa pitkin, Gauss-Krüger-projektiossa se sivuaa jotakin pituuspiiriä, jota kutsutaan kartan keskimeridiaaniksi.
Projektiossa keskimeridiaani kuvautuu suorana. Muut pituuspiirit kuvautuvat kaareutuvina viivoina, jotka yhtyvät navoilla. Leveyspiirit kuvautuvat kaareutuvina pituuspiirit kohtisuorassa leikkaavina viivoina.
Yleensä projektio ulottuu itä-länsisuunnassa nauhamaisesti vain muutaman pituusasteen etäisyydelle keskimeridiaanista, koska projektion mittakaavavirhe kasvaa nopeasti etäännyttäessä keskimeridiaanista.
Projektiossa yhdistyvät etuina Mercator-projektion oikeakulmaisuus ja hyvä mittatarkkuus keskimeridiaanin lähettyvillä. Toisaalta projektion konstruoimiseen tarvittavat kaavat ovat ellipsoidipinnalla verraten monimutkaiset.
Projektion käyttöalue ja -tapa

Projektio on suosittu sellaisissa valtiossa, joiden maantieteellinen alue pohjois-eteläsuunnassa on verraten suuri verrattuna itä-länsi-suuntaiseen ulottuvuuteen. Tällaisia valtioita ovat muun muassa pohjoisella pallonpuoliskolla Suomi, Ruotsi ja Norja ja eteläisellä pallonpuoliskolla Chile ja Argentiina.
Yleinen käytäntö on isomittakaavaisia karttoja valmistettaessa jakaa valtion alue useaan kapeahkoon projektiokaistaan. Tällöin mittavirheet pysyvät pieninä. Esimerkiksi Suomessa kartastokoordinaattijärjestelmään perustuvat maastokartat ulottuivat aiemmin 1,5 pituusasteen etäisyydelle keskimeridiaanista, eli projektiokaistan leveys on 3 astetta. Valtion alueen kattamiseksi tarvitiin tällöin useita rinnakkaisia projektiokaistoja, joiden välissä oli saumakohta.
Pienimittakaavaiset kartat saatetaan ulottaa useiden asteiden päähän keskimeridiaanista. Tällöin kartan reuna-alueilla napaluvunkorjaus on suuri, eli karttapohjoinen (kartan reunan suunta) ja napapohjoinen (suunta kohti Maan pohjoisnapaa) poikkeavat toisistaan merkittävästi.
Myös valtakunnallisissa suurimittakaavaisissa kartoissa Suomessa nykyään käytössä vain yksi kaista vaikka käytetäänkin poikittaista Mercatorin projektiota.
Mittakaavavirhe

Koska projektio ei ole oikeamittainen, kartan todellinen mittakaava on ilmoitetun mukainen vain keskimeridiaanilla. Muualla vallitsee mittakaavavirhe, joka usein ilmoitetaan miljoonasosina (ppm, parts per million). Mittakaavavirhe saatetaan myös ilmoittaa millimetreinä kilometriä kohden. Esimerkiksi 100 ppm:n virhe on 100 millimetriä yhden kilometrin matkalla.
Mittakaavavirhe riippuu etäisyydestä keskimeridiaanista, ja se kasvaa suhteessa etäisyyden neliöön.
Napaluvunkorjaus

Projektiossa ainoastaan keskimeridiaani on yhdensuuntainen karttapohjoisen kanssa. Kartan muissa osissa napapohjoinen eli meridiaanin suunta poikkeaa karttapohjoisesta ja napaluvunkorjaus (meridiaanikonvergenssin vastaluku) ilmoittaa poikkeaman suuruuden. Napaluvunkorjauksen suuruus riippuu leveysasteesta, etäisyydestä keskimeridiaanista ja käytetystä vertausellipsoidista.
Esimerkiksi sellaisissa kartoissa, jotka on laadittu Gauss-Krüger-projektioon ja joiden keskimeridiaani on 27° itäistä pituutta, napaluvunkorjaus Suomen alueella on suurimmillaan vajaat 7 astetta.
Projektio Suomesta konstruoidaan sijoittamalla yksi Suomen kautta kulkeva pituuspiiri sivuamaan lieriön sisäpintaa ekvaattorin kohdalla.
Suomi Gauss-Krüger-projektiossa, keskimeridiaani 27 astetta itäistä pituutta
Kolmen asteen levyinen projektiokaista, keskimeridiaani 27 astetta itäistä pituutta
Mittakaavavirhe eri etäisyyksillä keskimeridiaanista
Albert Gebhard

| Albert Gebhard |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1869 Toholampi
Kuollut: 15. toukokuuta 1937 (68 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Taiteilija
Ala:  kuvataide
Albert Gebhard (29. huhtikuuta 1869 Toholampi – 15. toukokuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, kuvittaja sekä sanomalehti- ja pilapiirtäjä. Hän vaikutti Suomen taiteen kultakaudella.
Elämäkerta

Gebhardin vanhemmat olivat metsänhoitaja Albert Fredrik Gebhard ja Olivia Ottiliana o.s. Ohberg. Hän oli naimisissa neljä kertaa. Ensimmäinen puoliso oli Emma Fredrika Hämäläinen o.s. Kekoni, toinen puoliso Sanni Maria o.s. Friberg, kolmas Elin Maria o.s. Idström ja neljäs Terttu Maria o.s. Makkonen.
Gebhard aloitti taiteen opiskelun Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä vuosina 1887–1889 ja jatkoi opintojaan Pariisissa Atelier Cormonissa 1890–1891 ja Académie Julianissa 1898 sekä Italiassa Firenzessä Scuola liberassa 1897–1898. Hän osallistui Pietarissa 1898 Venäläisten ja suomalaisten näyttelyyn. Gebhardin maalaukset kuvasivat usein tavallisen kansan elämää. Hän maalasi myös runsaasti muotokuvia.
Gebhardin johdolla perustettiin vuonna 1933 Suomen Taidepiirtäjäliitto (nykyinen Grafia). "Jeppe" toimi myös Helsingissä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun opettajana ja rehtorina. Hän piirsi pilakuvia ja karikatyyrejä muun muassa Tuulispäähän, Kurikka-lehteen, Garmiin sekä Eric Vasströmin perustamaan Hovnarren-lehteen.