Sophie Calle
Teokset ja näyttelyt (valikoima)

Filatures parisiennes, "Pariisilaisvarjostuksia" (1978/1979): Sophie Calle (SC)  seurasi tuntemattomia ihmisiä Pariisin kaduilla, valokuvasi näiden liikkeitä näiden tietämättä ja kirjoitti ylös päivittäiset varjostuskeikkansa.
Suite Vénitienne (1980): Eräänä päivänä SC tutustui juhlissa aiemmin Pariisin kaduilla varjostamaansa mieheen. Kuultuaan, että tämä oli lähdössä matkalle Venetsiaan, hän päätti seurata miestä uudelleen perille asti miehen tietämättä. SC kuvasi matkan ja kirjoitti siitä yksityiskohtaisen, kuvailevan kertomuksen.
Bronx (1980): Newyorkilainen Fashion Moda -taidetila lähestyi Callea Bronxin kaupunginosaan liittyvällä hankkeella. Calle pyysi tuntemattomia ihmisiä viemään hänet Bronxissa paikkoihin, joista nämä pitivät tai joilla oli näille erityinen merkitys. Hän valokuvasi paikat ja kirjoitti ylös ihmisten kuvaukset niistä. Näyttelyä edeltävänä päivänä taidetilaan murtauduttiin, ja sen seinät peitettiin graffiteilla. Näyttely avattiin ja pidettiin graffiteineen.
L'Hôtel, "Hotelli" (helmikuu 1981): saatuaan vuoden kestäneiden yritysten jälkeen kolmen viikon pituisen siivoojan sijaisuuden venetsialaisesta hotellista SC kuvasi hotellin vieraiden ja heidän toimiensa jälkiä (sijaamattomia vuoteita, kylpyhuoneeseen jätettyjä käytettyjä pyyhkeitä, tyhjentämättömiä roskiksia jne.).
La Filature, "Varjostus" (huhtikuu 1981): SC pyysi äitiään palkkaamaan yksityisetsivän seuraamaan häntä, ja lopulta hän esitteli näyttelyssä etsivän työn tulokset: valokuvia Callesta sekä etsivän laatiman raportin hänen liikkeistään. Niiden rinnalla hän esitti itse kirjoittamansa kertomuksen samoista päivistä.
Le Carnet d'adresses, "Osoitekirja" (1983): löydettyään kadulta osoitekirjan Calle tapasi yksitellen kirjassa luetellut ihmiset voidakseen luoda kuvan osoitekirjan omistajasta. Tapaamiset julkaistiin sarjana Libération-sanomalehdessä. Niihin pohjautuvaa näyttelyä ei kuitenkaan pidetty, sillä osoitekirjan omistaja ei antanut siihen suostumustaan.
Anatoli (1984): SC matkusti Siperian rataa pitkin Moskovasta Vladivostokiin lokakuussa 1984. Hän jakoi hytin Anatoli-nimisen venäläisen miehen kanssa. He eivät puhuneet samaa kieltä eivätkä ymmärtäneet toisiaan hyvin, mutta matkan aikana Calle sai kuitenkin tietää miehen elämästä olennaisen. Hän kirjoitti kohtaamisen pohjalta kertomuksen, ja liitti siihen valokuvia.
Les Anges, "Enkelit" (1984): SC matkusti Los Angelesiin toteuttaakseen teoksensa siellä pidettyjen olympialaisten aikana. Hän kysyi kaupungin asukkailta, että jos kaupungin nimi tarkoittaa enkeleitä, missä ovat Los Angelesin enkelit. Teos koostuu valokuvista sekä kaupungin asukkaiden vastauksista heille esitettyyn kysymykseen.
Les Aveugles, "Sokeat" (1986): SC tapasi syntymästä asti sokeita ihmisiä ja kysyi, mikä heille kuvastaa kauneutta.
Fantômes, "Aaveet" (kesäkuu 1989): SC pyysi Pariisin modernin taiteen museon Musée d'Art Moderne de la Ville de Paris'n työntekijöitä ja vierailijoita kuvailemaan Pierre Bonnardin maalausta Nu dans le bain sen ollessa tilapäisesti poissa näytiltä. Lokakuussa 1991 hän teki saman kokeilun MOMAssa New Yorkissa René Magritten, Amedeo Modiglianin, Giorgio De Chiricon, Edward Hopperin ja Georges Seurat'n pois siirrettyjen maalausten avulla.
La Couleur aveugle, "Sokea väri" (1991): SC kysyi sokeilta ihmisiltä, mitä he havaitsevat, ja asetti heidän kuvailunsa vasten Yves Kleinin, Gerhard Richterin ja Piero Manzonin tekstejä, jotka käsittelevät monokromaattista taidetta.
Last seen (1991): SC kuvasi taideteosten poissaoloa museossa, josta oli varastettu taideteoksia.
No Sex Last Night yhteistyönä Georg Shephardin kanssa (1992): Vuoden yhteiselon jälkeen SC:n ja GS:n parisuhde oli näivettynyt eivätkä he puhuneet enää toisilleen. SC tahtoi matkustaa Yhdysvaltojen halki, ja houkutellakseen poikaystävänsä mukaansa hän sai idean tehdä yhdessä elokuva - yhdellä ehdolla: kummallakin olisi mukana oma kameransa, jolle he purkaisivat kaikki turhautumisensa matkan aikana. Matkan päätteeksi he menisivät naimisiin.
Le Rituel d'anniversaire, "Syntymäpäivärituaali" (1980-1993): joka vuosi syntymäpäivänään SC järjesti merkkipäivänsä kunniaksi juhlat, jonne hän kutsui yhtä monta vierasta kuin hän täytti vuosia - ja joka vuosi yhden tuntemattoman vieraan kutakin kutsuvierasta kohden. Jokaista syntymäpäiväjuhlaa varten hän valmisti vitriinin, joka sisälsi syntymäpäivälahjoja (ei kuitenkaan oikeita sytymäpäivälahjoja), ja vitriinissä oli kuvaus sen sisältämistä lahjoista. Kirjailija Grégoire Bouillier esittelee tämän syntymäpäivärituaalin ja kehittelee sitä teoksessaan l'Invité mystère (2004).
Gotham Handbook yhteistyönä Paul Austerin kanssa (1994): teos yhdistelee todistuksia, Callen valokuvia sekä kertomuksia kohtaamisista ja kokemuksista. Austerilta oli vastikään ilmestynyt romaani Leviathan (1992), jonka Maria-nimisen fiktiivisen hahmon luomisessa hän oli innoittunut tietyistä jaksoista Sophie Callen elämässä. Gotham Handbookissa SC pyrkii puolestaan muistuttamaan Mariaa noudattamalla Austerin hänelle lähettämiä henkilökohtaisia ohjeita. Kokeilun seurauksena syntyi Callen teos Le régime chromatique, "Kromaattinen ruokavalio" (1997), jota varten hän laati, valokuvasi ja söi aterioita, jotka koostuvat vain tietynvärisestä ruoasta ja ruokailuvälineistä, sekä teos Des journées entières sous le signe du B, du C, du W (1998), jossa hän viettää kokonaisia päiviä edellä mainittujen kirjainmerkkien läheisyydessä.
L'Érouv de Jérusalem (1996): SC pyysi Jerusalemin asukkaita, juutalaisia ja palestiinalaisia, viemään hänet kaupungissa julkisiin paikkoihin, jotka asukkaiden mielestä kuuluivat jollain lailla yksityisen piiriin. Hän oli innoittunut eruvista, juutalaisesta laista, jonka mukaan julkinen tila voidaan muuntaa yksityiseksi alueeksi ympäröimällä se langalla. Teos on näytteillä Pariisin Juutalaisen taiteen ja historian museossa.
Appointment with Sigmund Freud (1998): saatuaan kutsun pitää näyttely talossa, jossa Freud asui ennen kuolemaansa, SC toi taloon esineitä, joilla oli hänelle tunnearvoa ja joita hän oli käyttänyt omaelämäkerrallisissa kertomuksissaan.
Vingt ans après, "Kaksikymmentä vuotta myöhemmin" (2001): SC:n ystävä Emmanuel Perrotin tilasi varjostuskeikan juhliakseen Callen teoksen vuosipäivää ja koska uskoi ideansa miellyttävän Callea. SC suhtautui ideaan ensin varauksellisesti mutta suostui viimein kokeiluun. SC piti päiväkirjaa toiminnastaan varjostuskeikan aikana.
Chambre avec vue, "Näköalahuone" (5.-6. lokakuuta 2002, Pariisin Taiteiden yö): SC rakensi huoneinstallaation Eiffel-tornin neljänteen kerrokseen. Hän kutsui ihmisiä kertomaan hänelle tarinoita, jotka pitäisivät hänet hereillä yön, ja kuunteli niitä sängyssä maaten.
Voyage en Californie, "Kalifornian-matka" (2003), yhteistyönä Josh Greenen kanssa: kesäkuussa 1999 nuori kalifornialaismies kirjoitti Callelle ja pyysi saada tulla tämän luokse toipumaan sydänsuruistaan nukkumalla Callen sängyssä. SC kannatti kokeilua, joskin pelkäsi, ettei pitäisi tuntemattomasta miehestä, joten sen sijaan lähetti tälle sänkynsä ja lakanoita, joissa oli nukkunut. Muutaman kuukauden kuluttua, kun miehen sydänsurut olivat helpottaneet, hän palautti Callelle tämän sängyn lakanoineen.
Évaluation psychologique, "Psykologinen arviointi", Damien Hirstin idean pohjalta (2003): tavatessaan Damien Hirstin ensimmäisen kerran vuonna 1989 Glasgow'ssa SC pyysi tätä kirjoittamaan hänelle rakkauskirjeen, ja saikin Hirstiltä viisisivuisen intohimoisen epistolan, vaikka he tuskin tunsivat toisiaan. Vuotta myöhemmin Hirst pyysi Callea haastattelemaan häntä näyttelyluetteloa varten. SC ei ollut käytettävissä, joten hän pyysi Hirstiä sen sijaan keksimään kysymyksiä, joita SC olisi voinut tälle esittää. Kuviteltu haastattelu julkaistiin. Kaksitoista vuotta myöhemmin tilanne oli päinvastainen, kun SC pyysi Hirstiä toimimaan haastattelijana Pompidou-keskuksessa pidettävän näyttelynsä katalogia varten. Hirst lähetti Callelle psykologisen testin, joka hänen ja hänen perheenjäsentensä oli tehtävä. Psykiatrien analyysit testeistä julkaistiin.
M'as-tu vue, "Oletko nähnyt minua", näyttely Pompidou-keskuksessa (2003-2004).
Prenez soin de vous, "Pidä huolta itsestäsi" (2007): saatuaan eroviestin sähköpostitse SC kutsui 107 omalla alallaan tunnettua naista (asianajajia, tanssijoita, psykiatreja, olympiaurheilijoita...) kommentoimaan kirjettä ammatillisesti. Näyttely esitettiin Venetsian biennaalissa.
Rachel, Monique (2010): näyttely Pariisin Palais de Tokyossa SC:n kuolleen äidin kunniaksi.
Rachel, Monique (7.-28. heinäkuuta 2012): näyttely Avignonin festivaaleilla. SC kehitti Pariisin-näyttelyä niin, että hän luki näyttelyssä äitinsä hänen haltuunsa uskomia päiväkirjoja kahdenkymmenen vuoden ajalta.
Où pourriez-vous m’emmener, "Mihin voisitte viedä minut", ja Migrants, "Siirtolaiset" (11.9.-26.10.2014.)
Pour la dernière et pour la première fois, "Viimeistä ja ensimmäistä kertaa", (5.2.-10.5.2015) Montrealin nykytaiteen museo.
Beau doublé, Monsieur le Marquis ! (10.10.2017-11.2.2018) Pariisin metsästys- ja luontomuseo.
Cinq, "Viisi" (26.1.2019-22.4.2019) näyttely SC:n teoksista useissa paikoissa ympäri Marseillen kaupunkia.
À toi de faire ma mignonne, "Sinun vuorosi, kultaseni", Pariisin Picasso-museo. SC juhli omalla tavallaan Pablo Picassoa viidenkymmenen vuoden kuluttua espanjalaistaiteilijan kuolemasta ottaen haltuunsa Pariisin Picasso-museon neljä kerrosta omaperäisellä näyttelyehdotuksellaan.