Moskovan spartakiadit 1928
Suomi spartakiadeissa > Spartakiadiriita

Suomesta spartakiadeihin osallistui 77 urheilijan joukkue, joka lähti matkaan vastoin TUL:n sosialidemokraattienemmistöisen liittoneuvoston päätöstä. Liittoneuvosto hyväksyi aluksi kesällä 1927 RSI:n kutsun, mutta elokuussa Helsingissä kokoontunut Sosialistisen urheiluinternationaalin SASI:n kongressi kielsi jäsenjärjestöiltään osallistumisen. TUL:n kenttäväki oli vielä tuolloin puoluekannasta riippumatta valmis jatkamaan yhteistyötä Neuvostoliiton kanssa, ja liitto päättikin anoa erivapautta. Tammikuussa 1928 puheenjohtaja Väinö Mikkola vieraili Leipzigissa pidetyssä SASI:n kokouksessa, mutta kun lupaa ei myönnetty, päätti liittotoimikunta jäädä pois spartakiadeista.
TUL:n kommunistit eivät hyväksyneet päätöstä, vaan ryhtyivät Helsingin Jyryn johdolla valmistelemaan osallistumista. Seura oli jo kesällä 1927 osallistunut Moskovassa järjestettyihin esispartakiadeihin, ja lähetti ilman lupaa joukkueen myös helmikuussa 1928 pidettyihin talvispartakiadeihin. Kesäkuussa 1928 kisamatkan valmisteluja varten nimitettiin viisihenkinen spartakiaditoimikunta, johon kuuluivat muun muassa Kaarlo Ponsén ja Ontro Virtanen. Houkutellakseen urheilijoita jäämään pois Moskovasta, TUL päätti järjestää samanaikaisesti spartakiadien kanssa yleisurheilun liitto-ottelun Latvian työläisurheiluliittoa vastaan Riiassa. Mukaan ilmoittautui joukko tunnettuja sosialidemokraattisia urheilijoita, kuten Kalle Kaihari, Lauri Virtanen, Jalmari Etholén, Kustaa Wall ja Vilho Takkinen. Lisäksi sosialidemokraattisessa lehdistössä julkaistiin 128 urheilijan allekirjoittama spartakiadeja vastustanut vetoomus.
Kommunistioppositio jatkoi kuitenkin omia valmistelujaan, ja lopulta halukkaita Moskovaan lähtijöitä ilmoittautui noin 300. Suurin osa ei päässyt matkaan, kun viranomaiset hylkäsivät heidän passianomuksensa. Spartakiaditoimikunnan puheenjohtaja Kaarlo Ponsén ja Työväen Urheilulehden toimitussihteeri Oskari Lamminen neuvottelivat asiasta maaherra Bruno Jalanderin kanssa, minkä johdosta suurin osa pääkaupunkiseudun urheilijoista sai passin. Uudenmaan läänin viranomaiset hyväksyivät lopulta 69 passianomusta, Turun ja Porin läänin viisi, Kuopion läänin kaksi ja Viipurin läänin yhden. Kun muiden läänien viranomaiset hylkäsivät kaikki anomukset, karsiutui lähtijöiden määrä 77 urheilijaan. Myöskään Jalander ei suostunut myöntämään passeja kaikille, vaan Lammisen ohella esimerkiksi Iivari Rötkö ja Aarne Reini joutuivat jäämään kotiin. Rötkö olisi kisoissa ollut selkeä ennakkosuosikki pisimmillä juoksumatkoilla.
”Spartakiadiriita” johti TUL:n hajoamiseen, kun liittotoimikunta erotti kisoihin osallistuneet urheilijat. Spartakiaditoimikunnan jäsenet erotettiin jo ennen kisoja, ja muut urheilijat välittömästi niiden jälkeen syyskuussa. TUL:sta joutuivat lähtemään myös seurat, jotka jatkoivat yhteistyötä erotettujen urheilijoiden kanssa. Riidan lopputuloksena kommunistit päättivät perustaa oman liiton Työläisurheilun Yhtenäisyyskomitean, joka toimi vuoteen 1931 saakka, kunnes viranomaiset lakkauttivat sen kommunistilakien nojalla. Myöhemmin 1930-luvulla spartakiadeihin osallistueita urheilijoita otettiin takaisin TUL:n jäseniksi, mutta useat loikkasivat porvarillisen SVUL:n seuroihin, ja saivat näin mahdollisuuden kilpailla olympialaisissa.