stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Ed Hunter Tour

The Ed Hunter Tour oli brittiläisen heavy metal -yhtye Iron Maidenin konserttikiertue. Se oli ensimmäinen Iron Maidenin kiertue sen jälkeen, kun yhtyeestä vuonna 1993 eronnut laulaja Bruce Dickinson ja vuonna 1990 eronnut kitaristi Adrian Smith olivat palanneet yhtyeeseen. Kiertue oli näin myös yhtyeen uran ensimmäinen, jolla se esiintyi kuusihenkisen kokoonpanon (Bruce Dickinson, Adrian Smith, Steve Harris, Dave Murray, Janick Gers ja Nicko McBrain) voimin. Kiertueen tarkoituksena oli Dickinsonin ja Smithin paluun ohella markkinoida yhtyeen uutta kokoelma-albumia ja tietokonepeliä Ed Hunter.
Kiertue koostui 31 konsertista, ja se käynnistyi 11. heinäkuuta Kanadan Saint Johnista, New Brunswickistä. Kiertue päättyi 1. lokakuuta Ateenaan, Kreikkaan. Suomessa Iron Maiden konsertoi 15. syyskuuta 1999 Helsingin jäähallissa. Kiertueen aikana yhtyeen lämmittelijöitä olivat Pohjois-Amerikassa Voivod, Clutch, Monster Magnet, Puya ja System of a Down. Euroopassa yhtyeen lämmittelijänä soitti Megadeth.
Kitaristi Adrian Smith ei esiintynyt kiertueen 17. - 20. heinäkuuta järjestetyissä konserteissa isänsä hautajaisten vuoksi. 30. heinäkuuta kitaristi Dave Murray putosi lavalta kesken konsertin ja mursi pikkusormensa, minkä vuoksi yhtye perui kolme seuraavaa konserttiaan Yhdysvalloissa.
The Ed Hunter Tourilta ei taltioitu virallista livealbumia tai konserttivideoa. Kiertueen konserteista on kuitenkin olemassa lukuisia bootleg -tallenteita. Lisäksi kiertueen konserteista äänitettiin muutamia kappaleita vuonna 2000 julkaistujen ”The Wicker Man”- ja ”Out of the Silent Planet” -singlejulkaisujen b-puoliksi.
Settilista

Intro: Heartbeat / Transylvania / Churchill’s Speech
Aces High (albumilta Powerslave, 1984)
Wrathchild (albumilta Killers, 1981)
The Trooper (albumilta Piece of Mind, 1983)
2 Minutes to Midnight (albumilta Powerslave, 1984)
The Clansman (albumilta Virtual XI, 1998)
Wasted Years (albumilta Somewhere in Time, 1986)
Killers (albumilta Killers, 1981)
Futureal (albumilta Virtual XI, 1998)
Man on the Edge (albumilta The X Factor, 1995)
Powerslave (albumilta Powerslave, 1984)
Phantom of the Opera (albumilta Iron Maiden, 1980)
The Evil That Men Do (albumilta Seventh Son of a Seventh Son, 1988)
Fear of the Dark (albumilta Fear of the Dark, 1992)
Iron Maiden (albumilta Iron Maiden, 1980)
The Number of the Beast (albumilta The Number of the Beast, 1982)
Hallowed Be Thy Name (albumilta The Number of the Beast, 1982)
Run to the Hills (albumilta The Number of the Beast, 1982)
Kitaristi Adrian Smithin säveltämä kappale ”Stranger in a Strange Land”  vuoden 1986 albumilta Somewhere in Time soitettiin vain kiertueen viidessä ensimmäisessä konsertissa. Kappale pudotettiin pois kiertueen ohjelmistosta Smithin jäätyä sivuun kolmesta konsertista, koska kitaristi Janick Gersillä ei ollut riittävästi aikaa opetella Smithin kappaleessa soittamaa kitarasooloa. Smithin palattua takaisin kiertueelle ”Stranger in a Strange Landia” ei enää päätetty esittää, koska yhtyeen mielestä konserttien settilista toimi paremmin ilman kappaletta.
Kiertueen aikataulu

| Päivämäärä | Kaupunki | Maa | Tapahtumapaikka |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

Pohjois-Amerikka
| 11. heinäkuuta 1999 | Saint John, New Brunswick |  Kanada | Harbour Station |  |  |
| 13. heinäkuuta 1999 | Montréal, Quebec |  Kanada | Molson Center Amphitheatre |  |  |
| 14. heinäkuuta 1999 | Quebec City, Quebec |  Kanada | L'Agora |  |  |
| 16. heinäkuuta 1999 | New York City, New York |  Yhdysvallat | Hammerstein Ballroom |  |  |
| 17. heinäkuuta 1999 | New York City, New York |  Yhdysvallat | Hammerstein Ballroom |  |  |
| 18. heinäkuuta 1999 | Boston, Massachusetts |  Yhdysvallat | Orpheum Theater |  |  |
| 20. heinäkuuta 1999 | Toronto, Ontario |  Kanada | Massey Hall |  |  |
| 21. heinäkuuta 1999 | Cleveland, Ohio |  Yhdysvallat | Nautica Theater |  |  |
| 23. heinäkuuta 1999 | Milwaukee, Wisconsin |  Yhdysvallat | Eagles Ballroom |  |  |
| 24. heinäkuuta 1999 | Clarkston, Michigan |  Yhdysvallat | Pine Knob Amphitheater |  |  |
| 25. heinäkuuta 1999 | Chicago, Illinois |  Yhdysvallat | Aragon Ballroom |  |  |
| 27. heinäkuuta 1999 | Denver, Colorado |  Yhdysvallat | Fiddlers Green |  |  |
| 30. heinäkuuta 1999 | Los Angeles, Kalifornia |  Yhdysvallat | Greek Theater |  |  |
| 31. heinäkuuta 1999 | San Jose, Kalifornia |  Yhdysvallat | Arena Theater (Peruuntui) |  |  |
| 2. elokuuta 1999 | Las Vegas, Nevada |  Yhdysvallat | The Joint (Peruuntui) |  |  |
| 3. elokuuta 1999 | Phoenix, Arizona |  Yhdysvallat | Costa Mesa Amphitheater (Peruuntui) |  |  |
| 5. elokuuta 1999 | El Paso, Texas |  Yhdysvallat | County Coliseum |  |  |
| 7. elokuuta 1999 | San Antonio, Texas |  Yhdysvallat | Sunken Garden Amphitheater |  |  |
| 8. elokuuta 1999 | Dallas, Texas |  Yhdysvallat | Bronco Bowl |  |  |

Eurooppa
| 9. syyskuuta 1999 | Pariisi |  Ranska | Palais Omnisports de Paris-Bercy |  |  |
| 10. syyskuuta 1999 | Rotterdam |  Alankomaat | Ahoy Hall |  |  |
| 12. syyskuuta 1999 | Hampuri |  Saksa | Sporthalle |  |  |
| 15. syyskuuta 1999 | Helsinki |  Suomi | Helsingin jäähalli |  |  |
| 17. syyskuuta 1999 | Tukholma |  Ruotsi | Globe Arena |  |  |
| 18. syyskuuta 1999 | Göteborg |  Ruotsi | Scandinavium |  |  |
| 20. syyskuuta 1999 | Essen |  Saksa | Grugahalle |  |  |
| 21. syyskuuta 1999 | Stuttgart |  Saksa | Schleyerhalle |  |  |
| 23. syyskuuta 1999 | Milano |  Italia | Fila Forum |  |  |
| 25. syyskuuta 1999 | Barcelona |  Espanja | Palau Olympic |  |  |
| 26. syyskuuta 1999 | Madrid |  Espanja | La Cubierta Bullring |  |  |
| 1. lokakuuta 1999 | Ateena |  Kreikka | Peristeri Stadium |  |  |
Kokoonpano

Bruce Dickinson - laulu
Steve Harris - basso, taustalaulu
Dave Murray - soolo- ja rytmikitara
Adrian Smith - soolo- ja rytmikitara, taustalaulu
Janick Gers - soolo- ja rytmikitara
Nicko McBrain - rummut
Eugenia (nimi)

| Eugenia |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  16. kesäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Eusenia, Keenia, Niia, Senni, Jenny 
Vastineita eri kielissä:  Eugenie, Eugénie, Jevgenia 
Nimen alkuperä:  Eugenin sisarnimi 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eugenia on naisen etunimi, joka on johdettu miehennimestä Eugen. Taustalla on kreikan kielen sana eugenes, joka merkitsee ’jalosyntyistä’.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on joulukuuhun 2024 mennessä tilastoitu noin 660–670 Eugeniaa.
Nimipäivät

Mikael Agricola mainitsi Eugenia-nimen joulukuun 23. päivän kohdalla vuoden 1544 rukouskirjassaan. Hän viittasi 250-luvulla surmattuun neitsytmarttyyri Eugeniaan, jonka kuolinpäivänä pidetään joulupäivää.
Ruotsissa Eugenia-nimi otettiin almanakkaan vuonna 1812. Nimipäivä oli 10. helmikuuta. Se oli Eugenian nimipäivä myös suomenkielisessä Haaparannan almanakassa (1812, 1830–1900) ja sitä seuranneessa Luulajan almanakassa (1901–1918).
Nykyään Eugenian nimipäivä on suomenruotsalaisessa almanakassa 16. kesäkuuta ja Ruotsin almanakassa 5. marraskuuta.
Tunnettuja Eugenioita

Eugenia Burzio (1872–1922), italialainen oopperalaulaja
Eugenia Charles (1919–2005), Dominican pääministeri v. 1980–1995
Eugenia Errázuriz (1860–1951), chileläinen muotialan vaikuttaja, malli ja mesenaatti
Eugenia Kalnay (1942–2024), Yhdysvalloissa vaikuttanut argentiinalaissyntyinen meteorologi
Eugenia Osterberger (1852–1932), espanjalainen säveltäjä ja pianisti
Eugenia Tanaka (s. 1987), australialainen sulkapalloilija
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Eugenia (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Luettelo lentoyhtiökoodeista

Tämä on luettelo lentoyhtiöiden koodeista. Taulukossa on lueteltu IATA:n kaksimerkkiset lentoyhtiökoodit ja ICAO:n kolmimerkkiset lentoyhtiökoodit sekä lentoyhtiöiden kutsumerkit radioliikenteessä. Luettelo sisältää myös lakkautettuja lentoyhtiöitä.
VW Fridolin

1974 VW Typ 147, Sveitsin postilaitos
Volkswagen Fridolin, virallisesti Typ 147 Kleinlieferwagen l. pieni jakeluauto, oli Saksan liittotasavallan postilaitoksen l. Bundespostin aloitteesta ja sen jakelu- ja kuljetustarpeisiin 1960-luvun alussa luotu, ja vuosina 1964–1974 valmistettu pieni pakettiauto. Sitä oli edeltänyt samaan tarkoitukseen jo 1950-luvulla Goggomobil-pienoisauton pohjalta luotu, edullinen ja postin tarpeisiin sovitettu Goggomobil Transporter, mikä oli varustettu ilmajäähdytteisellä 395 cm³ -kaksitahtimoottorilla, ja minkä valmisti baijerilainen Glas. Valittu moottori oli kuitenkin liian heikko, eikä se kestänyt suurten kuormien ja lyhyiden, katkonaisten ajojen rasitusta. Epätyydyttävän ensi yrityksen jälkeen Bundespost kääntyi Volkswagen-yhtymän puoleen, mikä osoitti kiinnostusta projektiin, ja keksi ulkoistaa toteutuksen Rheda-Wiesenbrückissä toimivalle, muun muassa matkailuvaunuista ja -autoista tunnetulle Westfalia-yritykselle. Westfalia suoritti jo tuolloin muutostöitä Bundespost-ajoneuvoihin.
Kehityspolku

Valmistustavan tultua selvitetyksi Bundespost esitteli ensimmäisessä projektia koskevassa keskustelussa helmikuussa 1962 toiveluettelonsa.
Bundespostille valmistettavan moottoriajoneuvon:
piti tarjota kahden kuutiometrin kuormatila
piti tarjota 350–400 kilon hyötykuorma
sen pituuden olla 3 750 millimetriä
sen leveyden olla 1 440 millimetriä
sen korkeuden olla 1 700 millimetriä, ja
ajoneuvo piti varustaa molempien korisivujen liukuovilla, sillä tavanomaisten ovien avaamiseen tarvittu tila oli todettu kaupunkikatujen ahtaissa oloissa kriittiseksi ongelmaksi.
Volkswagen-yhtiö olisi vastuullinen valmistaja. Komponentit perustuisivat laajalti Volkswagenin eri ajoneuvojen sarjatuotanto-osiin, joita Volkswagen tai Karmann toimittaisivat siltä osin kuin Westfalia ei kykenisi valmistamaan niitä itse. Komponentit olisivat samoja kuin malleissa Typ 1 l. VW Kupla, Typ 14 l. VW Karmann Ghia, Typ 2 l. Volkswagen_Transporter_(T2) tahi Typ 3 l. Volkswagen 1500.
Uusi ajoneuvo nimeltään Sonderfahrzeug Post kulki aluksi kehitystehtävänä tunnuksella EA 149 (Entwicklungsauftrag), kunnes se sai virallisen VW-tyyppitunnuksen 147. Epävirallisen mutta yleisesti käytetyn Fridolin-lempinimen alkuperää ei ole pystytty selvittämään, eräs selitys on, että korin mittasuhteet näyttivät tavaratilan kokovaatimuksen vuoksi tahattoman koomisilta. Jakeluauton saama hilpeä Fridolin-lempinimi osoittautui tarttuvaksi, ja se saavutti nopeasti kansalaisten suosion, joissain määrin Bundespostin väen harmiksi. Fridolin-tavaratila oli toteutuneessa autossa hieman tavoitetta suurempi: varsinaisen tavaratilan volyymi oli 2,3 kuutiometriä, minkä lisäksi apulaisen/matkustajan penkki oli taitettavissa 0,6 kuutiometrin lisätilaksi, eli kuljetustarpeisiin oli tarjolla jopa 2,9 kuutiometrin tila. Ohjaamon varustelu oli spartalaisen karu.
Tuotanto alkaa

Westfalia pystyi jo huhtikuussa 1962 esittämään ensimmäiset konstruktiopiirrokset Postiministeriölle, ja myös muovimalli mittakaavassa 1:8 oli tuolloin jo näytteillä. Tammikuussa 1963 päättäjille voitiin esitellä täysikokoinen malli korista tutkittavaksi: kattoa oli tuolloin jo laskettu 9 senttimetrillä. Yksityiskohtaiset neuvottelut johtivat helmikuussa 1963 korjatun mallikorin uuteen katselmukseen muutoksista, ja kuun lopulla Westfalia sai toimeksi valmistaa ensimmäiset kolme koeajettavaa prototyyppiä, sekä myöhemmin vielä kaksi lisäkappaletta. Elokuussa 1963 Fridolinin ensimmäiset prototyypit 1 ja 2 saavuttivat Hannoverin TÜV-katsastuslaitoksen (Technischer Überwachungsverein) tyyppihyväksynnän. Volkswagen jatkoi ensimmäisen koeajoja, kun taas toinen siirrettiin testeihin Darmstadtissa sijaitsevan Postiteknisen keskusviraston toimipaikkaan. Tämä auto siirrettiin sittemmin syyskuussa 1963 IAA-automessujen ajaksi Frankfurt_am_Mainin keskuspostiviraston sisäpihalle, missä Typ 147:iä voitiin esitellä joidenkin ulkomaiden postilaitoksille: uutuus herätti suurta mielenkiintoa. Lokakuussa 1963 valmistui kolmas prototyyppi, mikä vastasi suurilta osin jo tuotantoversiota. Tämä salli tuotannon aloittamisen valmistelun, eli valmistustyökalujen valmistamisen, tyyppihyväksynnän ja käyttöönottoluvan. Tyyppi 147:n valmistus Westfalian tehtaalla saattoi siten alkaa vuonna 1964.
Erikoispiirteitä

Fridolin-malli erottui muotoilultaan merkittävästi Bundespostin muista ajoneuvoista. Sen laatikkomainen teräskori oli hyötytilan maksimoinnin nimissä kulmikas, ja molemminpuoliset liukuovet sekä takaluukku helpottivat niin kuormaamista/purkua kaupunkien sokkeloissa kuin jakelua maaseudun postilaatikoilla. Peräpeilissä oli lisäksi alempi luukku moottorin arkitarkastuksia varten. Prässätyistä teräsosista koostuva kori oli pultattu Volkswagen Karmann Ghia-mallin (Typ 14) levennettyyn pohjalevyyn. Akselistot, 1,2-litrainen 34 DIN-hevosvoiman moottori sekä vaihteisto olivat samoja kuin Volkswagen Kupla -mallissa. Moottorin luukku sekä jotkut lisäosat olivat peräisin Transporter- l. Typ 2 T2-pakettiautosta, kun taas ajovalot ja joitain muitakin komponentteja olivat Typ 3:sta.
Käyttö ja valmistusmäärät

Ajokuntoisena Fridolinin paino oli 935 kiloa, eli se oli 200 kg painavampi kuin Kupla-vientiversio. Fridolinin suorituskyky ei siten ollut huimaava, mutta seikka oli merkityksetön. Merkityksellisiä olivat sen sijaan mallin kookas, helppokäyttöinen kuormatila ja pienet käyttökulut. Käytännössä Fridolin – virallisemmin Sonderfahrzeug Post – täytti kaikki sille asetetut odotukset. Yli vuosikymmenen ajan Typ 147 oli perusajoneuvo kaikilla Bundespostin toiminta-alueilla, ja monikäyttöisyytensä vuoksi hyvin suosittu. Mallia toimitettiin myös muille virastoille tai yrityksille, vaikkapa Lufthansan lentokenttäpalveluiden ajoneuvona.
Fridolinia valmistettiin Länsi-Saksan käyttöön vuoteen 1972 mennessä 6 139 kappaletta, joista 85% meni Bundespost:ille ja loput moniin muihin tarkoituksiin: yksi jopa Osloon Norjan VW-maahantuojan yksityiskäyttöön. 1950-luvulta lähtien erikoiskorilla varustettua Vauxhall Postfourgon-jakeluautoa käyttänyt Sveitsin Liittoposti PTT tilasi 1 201 kappaletta vuosina 1965-1974 (viimeisiä kappaleita PTT otti käyttöön aina vuoteen 1977 asti), joskin Sveitsi-Fridolinit saivat erinäisiä muutoksia: 1,3-litrainen moottori tuotti 44 hv, vuoristoajon rasituksia varten Fridolin sai levyjarrut, ja lisävarusteita olivat lohkolämmitin, kattoluukku, peruutuspeilit ikkunankarmin sijaan etulokasuojien päällä, erikoissisustuksen, ja viimein suuremman takaikkunan sekä lisäikkunat korin sivuille näkyvyyden helpottamiseksi ahtaissa paikoissa. Valitettavasti Fridolin-korin ajalle vielä tyypillinen heikko ruostesuojaus, Länsi-Saksassa tuolloin runsaasti käytetty teiden liukkauden poisto l. suolaus, ja ehkä käyttäjien välinpitämättömyyskin tarkoittivat Typ 147:n kannan suurta katoa. Käyttökuntoiset Fridolinit ovat enää vähälukuisia: arvio "survivor"-määrästä on noin 200 kappaletta.
Samankaltaisia

Japanin ja Kauko-Idän markkinoilla on ollut tarjolla Daihatsu Cuore-mallin Mira-niminen pakettiautoversio Kei-kevytautoluokkaan useassa sukupolvessa, ja näitä on viety myös esimerkiksi Yhdysvaltain markkinoille .
Ruotsin Posti ryhtyi vuonna 1969 luomaan pientä, DAF 44-mallin tekniikkaan pohjautuvaa Tjorven 44-jakeluautoa, virallisemmin KVD 440/441, mitä valmisti Kalmar Verkstad reilut 2 000 kappaletta. DAF 33-tekniikkaan pohjautuvien KVD400-Prototyyppien (19 kpl) jälkeen jakeluauton pelti- tai alumiinikori vaihtui lasikuitukoriksi. Sen lempinimi juontuu Astrid_Lindgrenin hahmostatarvitaan parempi lähde. Tjorvenissa ratti oli oikealla puolella: ei kuitenkaan Ruotsin vasemmanpuoleisen liikenteen vuoksi, mikä oli päättynyt vuonna 1967, vaan jotta kuljettajan olisi helpompi jakaa lähetykset tien varren postilaatikkoihin. Postinkeltainen erikoisauto oli varustettu liukuovilla, ja se oli korkeakattoinen.
Ranskassa CGE (Compagnie Générale d’Electricité) valmisti pientä postin sähköjakeluautoa Grégoire-Charbonneaux vuosien 1972–1974 ajan. Auton tekniikan loi etuvedon pioneeri Jean-Albert Grégoire (ks. Hotchkiss Grégoire 1950–1954, jota valmistui vain 247 kappaletta). Kulmikkaan, lievästi korotetun ja liukuovilla varustetun muovikorin loi muotoilija Philippe Charbonneaux, jonka luomuksiin kuului mm.  toisen maailmansodan jälkeinen uusi loistoauto Delahaye 235 sekä myöhemmin Renault_8. Ajoneuvon sähkömoottorin teho oli 20 hevosvoimaa, sen huippunopeus oli 75 km/t, ja sen toimintamatka oli 100 kilometriä. Valmistusmäärä oli vain 20 kappaletta.
Yhdysvalloissa Grumman valmisti alumiinikorista LLV- l. Long-Life Vehicle -jakeluautoa 1980-luvulla, joiden tekniikka perustui Chevrolet S10- ja Blazer- mallien tekniikkaan. Niiden käyttöiäksi oli suunniteltu 24 vuotta, mutta käyttöikää jatkettiin 30 vuoteen niin kotimaansa kuin Kanadan postilaitoksissa.
Suomessa Posti on tietenkin myös käyttänyt jakelutehtävissä monenlaisia ajoneuvoja, esimerkkinä sähkötoiminen Elcat Cityvan ja sen kehitysversio Elcat 200.
Markkinahinnan jyrkkä nousu

Oldtimer Markt -lehden automallien hintataso-erikoislenti OLDTIMER MARKT Preise 2023 päiväyksellä 21.3.2023 esittää, että vielä joitain vuosia sitten nelinumeroisella summalla kaupattu VW Fridolin on kokenut yllättävän voimakasta arvonnousua: kuntoluokka 2:n hintatasoksi se mainitsee 81 000 Euroa, ja moitteettomien kuntoluokan 1 yksilöiden hintatasoksi julkaisu mainitsee peräti 120 000 Euroa . "Oldtimer Markt"-lehden hinta-arviota on toisissa kirjoituksissa myös paljoksuttu .
Galleria

Bundespostin Goggomobil TL (1957–1965).
Lufthansan Boeing_747, kenttäpalvelu-Fridolinit, München-Riemin_lentoasema.
Siviili-Fridolin, Wheels Day, Aldershot (GB).
Daihatsu Mira (Kei-auto).
Tjorven-jakeluauto (Ruotsi, inva-varustelu).
Kanadan Postin Grumman LLV 1980-luvulta (USA).
1969 Grégoire-Charbonneaux-jakeluauto (Ranska).
Elcat Turussa vuonna 1999 (Suomi).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta VW Fridolin Wikimedia Commonsissa
VW Fridolin-yhteisö (saksaksi), (englanniksi)
Classic-Car.TV; Volkswagen Fridolin-esittely- ja ajo-video; 3.10 min, selostus (saksaksi)
Kalmar Tjorven Bil ajo-video; 3:36 min, ei selostusta
Nilssons Garage, Tjorven-auton herättelyä ja ajo; 20:18 (ruotsiksi)
Tjorven i postverkets tjänst; Vanha Tjorven-postiauton esittely ja selostus; 6:08 min, selostus (englanniksi)
Tjorven Café & Museum, Bölevägen 1 , Rockneby 39593, Ruotsi.
Volkswagenin automallit
| --- | --- |
Nykyiset mallit:  Henkilöautot: Arteon ·  Atlas ·  Atlas Cross Sport ·  Bora (2018–) ·  C-Trek ·  Gol ·  Golf ·  ID.3 · ID.4 ·  ID.5 ·  ID.6 ·  Jetta ·  Lamando ·  Lavida ·  Passat ·  Phideon ·  Polo ·  Saveiro ·  T-Cross ·  T-Roc ·  Taigo ·  Taigun ·  Talagon ·  Tayron ·  Tharu ·  Tiguan ·  Touareg ·  Touran ·  up! ·  Viloran ·  Virtus  Hyötyajoneuvot: Amarok ·  Caddy ·  Crafter ·  Transporter
Lopetetut ilmajäähdytteiset mallit:  181 (Kurierwagen/Trekker/Thing/Safari) ·  1500/1600 (Typ 3) ·  411/412 (Typ 4) ·  Kupla (Typ 1) ·  Brasilia ·  Country Buggy (Sakbayan) ·  Hebmüller Cabriolet ·  Karmann Ghia ·  Kommandeurwagen ·  Kübelwagen ·  Schwimmwagen ·  SP2 ·  Type 18A ·  VW-Porsche 914
Lopetetut vesijäähdytteiset mallit:  Ameo ·  Apollo ·  Beetle ·  Bora ·  Citi Golf ·  CC ·  Corrado ·  Derby ·  Eos ·  Fox ·  Golf Plus ·  Golf Sportsvan ·  Iltis ·  K70 ·  LT ·  Lupo ·  New Beetle ·  Parati ·  Phaeton ·  Pointer/Logus ·  Routan ·  Scirocco (1974–1992) ·  Scirocco (2008–2017) ·  Sharan ·  SpaceFox ·  Taro ·  Vento
Konseptimallit:  1-Litre Concept ·  up!/space up!/space up! blue/E-Up!/Up! Lite ·  GX3 ·  Iroc ·  EcoRacer ·  Concept A ·  Concept R ·  New Beetle Ragster ·  EDAG Biwak ·  Microbus Concept ·  W12/Nardo ·  Stanley ·  Concept BlueSport
Tulevat mallit: 
Volkswagen-pohjaiset (asuntoautot, kit-carit, kilpa-autot):  Herbie ·  Formula Vee ·  Baja Bug ·  Meyers Manx ·  EMPI Imp ·  Westfalia Campervans
Fridolin-ohjaamo ja kuormatila
Kiinannakkeli

| Kiinannakkeli |
| --- | --- |
 Koreassa kuvattu kiinannakkeli.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Nakkelit Sittidae
Suku::  Nakkelit Sitta
Laji::  villosa
Kaksiosainen nimi
 Sitta villosa  Verreaux, 1865 

Katso myös
   Kiinannakkeli Wikispeciesissä   Kiinannakkeli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kiinannakkeli (Sitta villosa) on nakkelien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Kiinannakkelia tavataan Kiinassa, Pohjois-Koreassa ja Venäjän kaakkoisosissa. Lajin ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elli Aaltonen

Elli Sinikka Aaltonen (o.s. Leskinen, s. 28. joulukuuta 1953 Sääminki) on suomalainen yhteiskuntatieteiden tohtori ja Kelan pääjohtaja vuoden 2017 alusta vuoden 2019 loppuun saakka, jolloin hän jäi eläkkeelle.
Vuosina 2020–2023 hän toimii osa-aikaisena työelämäprofessorina Tampereen yliopistossa. Hänet valittiin Suomen Punaisen Ristin puheenjohtajaksi vuoden 2020 syyskuussa.
Työura

Aaltonen kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan tyttölyseosta vuonna 1973. Hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1986 ja filosofian kandidaatiksi vuonna 1988. Hän väitteli yhteiskuntatieteiden tohtoriksi vuonna 1999 Joensuun yliopistosta. Vuodesta 2005 Aaltonen on ollut Kuopion yliopiston (vuodesta 2010 Itä-Suomen yliopiston) dosentti. Hän oli myös Itä-Suomen yliopiston hallituksen jäsen vuosina 2009–2013.
Vuosina 1976–1979 Aaltonen oli Kotikallion vanhainkodin johtaja Punkaharjulla ja vuosina 1982–1985 Savonlinnan kaupungin sosiaalisihteeri. Vuosina 1985–1993 hän oli Nurmeksen kaupungin sosiaalijohtaja ja vuosina 1993–1994 sosiaali- ja terveysministeriön selvityshenkilö sekä vuosina 1995–1998 EU-asiantuntija ja projektipäällikkö. Vuosina 1995–2005 Aaltonen oli Itä-Suomen lääninhallituksen sosiaalineuvos ja vuosina 2005–2009 sosiaali- ja terveysneuvos.
Vuosina 2007–2009 Aaltonen oli sosiaaliturvan kokonaisuudistusta valmistelleen Sata-komitean jäsen ja toimi vuosina 2008–2009 Sosiaali- ja terveydenhuollon tuotevalvontakeskuksen ja Terveydenhuollon oikeusturvakeskuksen yhdistämisprojektin erityisasiantuntijana. Vuonna 2009 Aaltonen johti Itä-Suomen aluehallintovirastoa valmistelevaa työryhmää. Hän on ollut vuodesta 2008 Kansaneläkelaitoksen hallituksen jäsen. Aaltonen istui kahdeksan vuotta Kelan hallituksessa keskustan mandaatilla. Vuosina 2008–2013 Aaltonen oli Kelan hallituksen varapuheenjohtaja. Vuodesta 2013 hän on ollut Vanhustyön keskusliiton hallituksen puheenjohtaja. Keväällä 2015 Aaltonen oli mukana Sipilän hallituksen hyvinvointityöryhmässä, joka käsitteli hyvinvointipalveluja ja sosiaaliturvaa.
Aaltonen nimitettiin Itä-Suomen aluehallintoviraston ylijohtajaksi vuoden 2010 alusta lähtien. Hänet valittiin jatkokaudelle vuonna 2014.
Työura > Kelan pääjohtajaksi

Itä-Suomen aluehallintoviraston ylijohtajana toimiessaan Aaltonen haki  Kelan pääjohtajan virkaa. Kelan valtuustossa Aaltosen puolelle asettuivat keskustan, Sdp:n ja vihreiden edustajat. Valtuutettujen äänet jakautuivat tasan 6–6 Aaltoselle ja Outi Antilalle, joka oli sosiaali- ja terveysministeriön osastopäällikkö. Aaltosesta tuli Kelan pääjohtaja arvan avulla.  Antilaa kannattivat kokoomus ja perussuomalaiset.
Kelan pääjohtajana oli ollut keskustan tai maalaisliiton edustaja yhtäjaksoisesti 62 vuoden ajan. Elli Aaltosella ei ole keskustan jäsenkirjaa, mutta hän pitää itseään "alkiolaisena keskustalaisena".
Aaltonen valittiin Kelan pääjohtajaksi lokakuussa 2016. Hän seurasi virassa Liisa Hyssälää, joka jäi eläkkeelle vuoden 2016 lopussa.
Aaltosen noustua Kelan pääjohtajaksi vuonna 2017 hänen verotettavat tulonsa olivat yhteensä 207 423 €, josta pääomatuloja oli 14 341 € ja ansiotuloja 193 082 €. Hänen veroprosenttinsa oli 45,1.
Aaltonen jäi itse eläkkeelle joulukuussa 2019, ja hänen seuraajanaan Kelan pääjohtajana aloitti Outi Antila.