stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Wessex (R78)

| HMS Wessex |
| --- | --- |
 HMS Wessex

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Fairfield Shipbuilding and Engineering Company, Govan
Kölinlasku:  20. lokakuuta 1942
Laskettu vesille:  2. syyskuuta 1943
Palveluskäyttöön:  11. toukokuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  Etelä-Afrikalle 29. maaliskuuta 1950 nimellä SAS Jan van Riebeeck
Loppuvaihe:  romutettavaksi 5. heinäkuuta 1971
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 730 t (standardi) 2 570 t (max)
Pituus:  110,57 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,90 m
Syväys:  3,0 m
Koneteho:  40 000 hv (29,8 MW)
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  225
Aseistus
Aseistus:  4 x QF 4,7" Mk IX CP Mk XXII -asennuksina 1 x neliputkinen QF 2 naulan Mk VIII 1 x Bofors 40 mm yksiputkisena MK III asennuksena 2 x Oerlikon 20 mm kaksiputkisena Mk V asennuksena 1 x QF 2 naulan Mk XVI -ilmatorjuntatykki 8 x 21" (533 mm) torpedoputkea 2 x kiskoa ja 4 x syvyyspomminheitintä, 70 syvyyspommille
HMS Wessex (viirinumero R78) oli Britannian kuninkaallisen laivaston W-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 3. joulukuuta 1941 9. hätälaivueessa (engl. 9th Emergancy Flotilla) Alexander Stephen and Sonsilta Govanista, missä köli laskettiin 20. elokuuta 1942 nimellä HMS Zenith. Nimi vaihdettiin HMS Wessexiksi rationalisoitaessa W- ja Z-luokkien alusten valmistusta. Alus laskettiin vesille 2. syyskuuta 1943 nimellä HMS Wessex ja valmistui 11. toukokuuta 1944.
Palvelus

Alus lähti 19. marraskuuta 1945 paluumatkalle Australiasta ja saapui 28. joulukuuta Devonportiin. Alus poistettiin palveluksesta tammikuussa 1946 ja siirrettiin reserviin Plymouthiin. Alus siirrettiin 1948 Simonstowniin Etelä-Afrikkaan, missä se luovutettiin 29. maaliskuuta 1950 Etelä-Afrikalle. Alus liitettiin Etelä-Afrikan laivastoon nimellä SAS Jan van Riebeeck.
Alus modernisoitiin 1966. Se oli palveluksessa, kunnes se sijoitettiin 1978 poistolistalle ja myytiin romutettavaksi.
HMS Weymouth (1910)

| HMS Weymouth |
| --- | --- |
 HMS Weymouth

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Armstrong Whitworth
Kölinlasku:  19. tammikuuta 1910
Laskettu vesille:  18. marraskuuta 1910
Palveluskäyttöön:  lokakuu 1911
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 2. lokakuuta 1928
Tekniset tiedot
Uppouma:  5 200 t
Pituus:  138 m
Leveys:  14,8 m
Syväys:  4,6 m
Koneteho:  22 000 shp
Nopeus:  25 solmua (46 km/h)
Miehistöä:  433
Aseistus
Aseistus:  8 × BL 6"/L50 (152,4 mm) Mk XI -tykkiä 1 × 3" (76 mm) ilmatorjuntatykki 4 × QF 3 naulan ilmatorjuntatykkiä 4 × .303" (7,7 mm) konekivääriä 2 × 18" (460 mm) torpedoputkea
HMS Weymouth oli Britannian kuninkaallisen laivaston Weymouth-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Armstrong Whitworthilta, missä köli laskettiin 19. tammikuuta 1910. Alus laskettiin vesille 18. marraskuuta ja otettiin palvelukseen lokakuussa 1911.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin koeajojen ja koulutuksen ajaksi Atlantin laivaston 3. taistelulaivaviirikköön, mistä se siirrettiin kesäkuussa 1913 Välimeren laivaston 2. risteilijäviirikköön. Alus lähetettiin elokuussa 1914 Intian valtamerelle etsimään Saksan keisarikunnan laivaston risteilijää SMS Emdeniä. Se lähetettiin helmikuussa 1915 edelleen Itä-Afrikan rannikolle etsimään risteilijä SMS Königsbergiä Rufiji-joen suistosta, missä alus oli heinäkuuhun 1915.
Joulukuusta alkaen alus oli Adrianmerellä, mistä se siirrettiin 1916 Suuren laivaston 6. risteilijäviirikköön. Aluksen sijoituspaikaksi määrättiin joulukuussa Bermuda. Vuonna 1917 alus siirrettiin Brindisiin 8. risteilijäviirikköön. Siihen osui 2. lokakuuta 1918 Durazzon edustalla Itävalta-Unkarin laivaston sukellusveneen SM U-28 laukaisema torpedo. Alus siirrettiin vaurioiden korjaamiseksi telakalle.
Kesäkuussa 1919 alus poistettiin Maltalla palveluksesta ja siirrettiin telakalle korjattavaksi. Alus liitettiin palvelukseen maaliskuussa 1920 palatessaan Etelä-Amerikkaan 7. risteilijäviirikköön, jossa se oli tammikuuhun 1921.
Alus palasi heinäkuussa Britteinsaarille, jossa se poistettiin palveluksesta ja sijoitettiin Noren reserviin. Alus palasi palvelukseen joulukuussa 1925 Noren reservin vara-amiraalin lippulaivana, kunnes se poistettiin syyskuussa 1927 uudelleen palveluksesta Portsmouthissa telakalle siirtoa varten.
Weymouth sijoitettiin 1928 poistolistalle ja myytiin lokakuussa samana vuonna.
Haavabekardi

| Haavabekardi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tityrat Tityridae
Suku::  Bekardit Pachyramphus
Laji::  minor
Kaksiosainen nimi
 Pachyramphus minor  (Lesson, 1830) 

Katso myös
   Haavabekardi Wikispeciesissä   Haavabekardi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Haavabekardi (Pachyramphus minor) eli aiemmalta nimeltään haavatyranni on tityrojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Haavabekardia tavataan laajalla alueella Etelä-Amerikan pohjoisosissa. Lajia on kuvattu harvinaiseksi, ja sen kannankehitys on laskeva. Sen ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Haavabekardin elinympäristöä ovat metsät ja niiden reunamaat. Sukupuolet eroavat hieman toisistaan ulkonäöltään.
Harri Kaasalainen

Harri Kaasalainen.
Harri Kaasalainen (29. marraskuuta 1930 Käkisalmi – 11. elokuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen runoilija.
Kaasalainen syntyi Karjalan kannaksen Käkisalmella. Vanhemmat Johannes Matinpoika Kaasalainen ja Liisa os. Musakka. Molemmat heistä olivat syntyisin Viipurin läänin Pyhäjärveltä. Äiti ja Harrin molemmat veljet kuolivat jatkosodan aikana, isä heti sodan jälkeen vuonna 1946.[lähde? ]
Lauri Viidan perinteitä aluksi seuranneen Kaasalaisen parhaimmaksi teokseksi on arvioitu hänen viimeistä runokokoelmaansa Nootti. Alkuperäiseltä ammatiltaan Kaasalainen oli kenkäkaupan myyjä ja kauppaedustaja.
Harri Kaasalainen toimi Pirkkalaiskirjailijoiden sihteerinä 1953–1965 ja oli Suomen kirjailijaliiton johtokunnan jäsen 1960–1966. Hän työskenteli Kustannus Oy Lehmuksen kirjallisena johtajana 1961–1963 ja sen jälkeen Yleisradion dramaturgina 1963–1967. Yleisradiossa hänen esimeiehenään teatteriosastolla oli aluksi Olavi Paavolainen, kirjailija, jota hän ihaili  ja jonka nimiin rekisteröidyllä pistoolilla hän myöhemmin ampui itsensä
Harri Kaasalainen kokosi myös monia kaskukokoelmia, esimerkiksi 1965 yhdessä Pekka Lounelan kanssa toimittamansa evakkokaskukokoelman Ilo pintaa vaik syvän märkänis.
Kaasalainen teki itsemurhan ampumalla. Hänen entinen vaimonsa Marjukka oli päätynyt samaan ratkaisuun kolme vuotta aiemmin.  Liitto oli lapseton ja oli ajautunut asumuseroon ennen vaimon kuolemaa. Kaasalainen on haudattu Mouhijärven kirkolle.
Teokset

Tuulastulet, runoja. Otava 1955.
Ahtojäitä, runoja.  WSOY 1957.
Simultaani, runoja.  WSOY 1960.
Hymy lapselle, päätoimittaja Esko Lehmus, tekstiasu Harri Kaasalainen. Lehmus 1961.
Ikkuna Eurooppaan, näytelmä.  1962.
Nootti, runoja. WSOY 1965.
Guido Cavalcanti

Rime, 1813
Guido Cavalcanti (noin 1255 Firenze – 1300 Firenze) oli italialainen runoilija, joka oli Danten ystävä ja esikuva. Hän syntyi Firenzessä ja oli guelfi Cavalcante de Cavalcantin poika. Toisin kuin Dante, Guido Cavalcante oli ateisti. Hänen runoutensa tutkii rakkauden filosofiaa. Cavaldanti oli yksi Toscanassa alkaneen dolce stil novo ('ihana uusi tyyli') -suuntauksen johtohahmoista. Suuntaus oli tärkeä sekä maailmankirjallisuuden että italian kirjakielen kehittymiselle.
Cavalcanti oli Danten läheinen ystävä, jolle Dante omisti teoksensa Vita nuova. Hän oli myös Danten ohella uuden firenzeläisen koulun etevin runoilija. Cavalcanti otti niin innokkaasti osaa erääseen sisäiseen sotaan, että hänet ajettiin joksikin aikaa maanpakoon epäterveelliseen Sarzanaan, missä hän sai sen vaarallisen kuumetaudin, joka sittemmin koitui hänen kuolemakseen. Hänen sonettinsa, balladinsa ja canzonensa ovat parhaasta päästä syväaatteisia ja tuntehikkaan hienoja. Cavalcanti on kirjoittanut rakkauden luonteesta filosofisen ja perin kaavamaisesti järkeilevän canzonen nimeltä Donna mi priega. Se on kovin himmeä ja on antanut aihetta monenlaisiin tulkintoihin. Aikalaistensa keskuudessa Cavalcanti kävi epikurolaisesta, mikä tiesi ateistia.
Globox

| Globox |
| --- | --- |
 Globox Rayman-pelisarjan kolmannessa osassa.
Ensimmäinen peli:  Rayman 2: The Great Escape (1999)
Luoja:  Michel Ancel
Ääninäyttelijä  (englanti):  John Leguizamo Doug Rand
Lisää peliartikkeleitavideopelien teemasivulla
Globox on Ubisoftin kehittämä kuvitteellinen hahmo Rayman-pelisarjassa. Globox esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1999, jolloin julkaistiin Rayman 2: The Great Escape. Tämän jälkeen Globox on esiintynyt monissa muissa Raymanin seikkailuissa. Globoxsin ääninäyttelijänä toimii John Leguizamo.
Luonne

Globox on hyväsydäminen muttei rohkeudella pilattu. Globox pitää syömisestä ja torkkumisesta, mutta seikkailu tuo elämään mukavaa vaihtelua. Globox on huumorintajuinen hahmo, ja tuo Rayman-peleihin huumoria.
Globox saa luumumehusta erittäin vaikuttavia oireita. Luumumehun nauttimisen jälkeen Globox muun muassa venyy, hikottelee ja näkee näkyjä. Rayman: Hoodlum’s Revengessä Globox saa yllättäviä voimia luumumehusta ja tällöin pääsee raivaamaan tien läpi Hoodlum armeijan. Hoodlum’s Revenge on ainoa Rayman-tasohyppely, jossa pääsee pelaamaan Globoxsilla – lukuun ottamatta Rayman 3: Hoodlum Havocin yhtä tasoa, jossa pääsee lentämään Tower of Leptyksen läpi jonkinlaisella aluksella, jossa Globox on ohjaajana.
Perhe ja ystävät

Globoxilla on Uglette-niminen vaimo, ja hänen lapsiaan on noin 650. Globoxsin paras ystävä on Rayman, jonka kanssa Globox yleensä 
viettää päivää puun alla torkkuen, jollei Globox ole Raymanin mukana pelastamassa maailmaa Roboottimerirosvojen tai Mustien lumejen kynsistä. Rayman 2: The Great Escapessa (myös Rayman DS:ssä ja Revolutionissa) on seikkailussa mukana Ly-niminen haltiatar, joka on Raymanin ja Globoxin ystävä. Rayman 2: The Great Escapessa ensimmäisen kerran esiintyneet Teensiet ovat myös Raymanin ja Globoxin ystäviä.
Esiintymiset

Rayman 2: The Great Escape: Globox joutuu merirosvojen vangiksi muutaman kerran ja Raymanin on pelastettava hänet. Kyseessä on ainoa peli, jossa esiintyy Globoxin vaimo.
Rayman Revolution: Paranneltu versio Rayman 2:sta. Peli on julkaistu ainoastaan PlayStation 2:lle.
Rayman M: Pelissä kisataan Globoxilla ja muilla Raymanin ystävillä tappelun ja juoksun pareissa.
Rayman Arena: Amerikkalaisversio Rayman M:stä. Pelissä on mahdollista pelata myös Dark Globoxsilla.
Rayman 3: Hoodlum Havoc: Pelissä Globox nielaisee vahingossa Andrén, mutta ystävystyy tämän kanssa.
Rayman: Hoodlums’ Revenge: Jatko-osa Hoodlum Havocille. Julkaistiin vain Game Boy Advancelle.
Rayman Origins: Seitsemännen sukupolven koti- ja käsikonsoleille sekä Windowsille julkaistu peli.
Rayman Legends: Rayman Originsin jatko-osa, joka julkaistiin PlayStation 3, Xbox 360, Wii U ja PS Vita-konsoleille sekä Windowsille.
Rayman Kart: Matkapuhelimelle ilmestynyt Rayman-peli jossa ajetaan rallia Raymanilla, Globoxsilla, jäniksellä, Teensiellä, Razorbeardilla ja Hoodblasterilla.
Aiheesta muualla

Rayman Zone – Raymanin viralliset kotisivut (englanniksi)
GM Fiat Small -pohjalevy

GM Fiat Small -pohjalevy tai SCCS-pohjalevy (Small Common Components and Systems platform) on General Motorsin ja Fiatin yhteistyössä kehittämä pohjalevy etu- ja nelivetoisille autoille, joissa moottori on sijoitettu poikittain. Ensimmäinen sille perustuva malli oli Fiat Grande Punto, joka esiteltiin vuonna 2005.
Small

Alfa Romeo MiTo (2008–2018)
Citroën Nemo (2008–2015)
Fiat Fiorino III (2007–)
Fiat Grande Punto (2005–2018)
Opel Adam (2012–2019)
Opel Corsa D (2006–2014)
Opel Corsa E (2014–2019)
Opel Meriva B (2010–2017)
Peugeot Bipper (2008–2017)
Small LWB

Fiat Doblò II (2009–)
Fiat Linea (2007–2018)
Opel Combo D (2011–2018)
Ram ProMaster City (2015–)
Small Wide LWB

Fiat 500L (2012–)
Fiat Tipo (2015–)
Fiat Toro (2016–)
Small Wide 4×4

Fiat 500X (2014–)
Jeep Renegade (2014–)
Small Wide 4×4 LWB

Alfa Romeo Tonale (2022–)
Jeep Commander (2021–)
Jeep Compass (MP) (2016–)
Germanwingsin lento 9525

| Germanwingsin lento 9525 |
| --- | --- |
 Onnettomuuskone kesäkuussa 2014.
Yhteenveto
Päivämäärä:  24. maaliskuuta 2015
Onnettomuustyyppi:  tahallinen maahantörmäys
Tapahtumapaikka:  Le Vernet, Ranska
 :  44°16′48.3″N, 6°26′19.5″E
Lähtöpaikka:  Barcelonan lentoasema, Barcelona, Espanja
Määränpää:  Düsseldorfin lentoasema, Düsseldorf, Saksa
Kuolleita:  150
Loukkaantuneita:  0
Eloonjääneitä:  0
Lentokone
Konetyyppi:  Airbus A320-200
Lentoyhtiö:  Germanwings
Rekisteritunnus:  D-AIPX
Matkustajia:  144
Miehistöä:  6
Germanwingsin lento 9525 oli reittilento, joka törmäsi vuoreen Etelä-Ranskan Le Vernet’ssä lähellä Digne-les-Bainsia tiistaina 24. maaliskuuta 2015. Lennolla oli 144 matkustajaa ja kuusi miehistön jäsentä. Kaikki lennolla olleet kuolivat törmäyksessä. Koneesta ei lähetetty hätäkutsua ennen onnettomuutta. Lennonjohto päätteli koneen olevan hädässä, kun siihen ei saatu yhteyttä. Torstaista 26. maaliskuuta lähtien onnettomuuden todennäköisenä syynä on pidetty lentoperämiehen tahallista toimintaa.
Tausta > Lentokone

Onnettomuuskone oli malliltaan Airbus A320-211, rekisteritunnukseltaan D-AIPX ja sarjanumeroltaan 147. Se oli ollut ennen Germanwingsiä palveluksessa Lufthansalla 1991–2014. Koneella oli lennetty onnettomuuspäivään mennessä 58 313 tuntia yhteensä 46 748 lennolla. Kone oli varustettu kahdella CFM Internationalin valmistamalla CFM56-5A1-suihkumoottoriturbiinilla.
Tausta > Ohjaamomiehistö

Lennon molemmat lentäjät olivat Saksan kansalaisia. Kapteenina toimi 34-vuotias Patrick Sondenheimer. Hän oli lentänyt onnettomuuspäivään mennessä yhteensä 6 783 tuntia, joista 3 811 Airbus A320 -mallilla. Niistä 259 tuntia hän oli lentänyt kapteenina. Hän oli saanut liikennelentäjän lupakirjan tammikuussa 2014 ja suorittanut konetyypin tyyppikoulutuksen saman vuoden heinäkuussa. Hän oli käynyt viimeisimmässä terveystarkastuksessaan lokakuussa 2014, ja se oli voimassa onnettomuusvuoden loppuun.
Turmaan syylliseksi osoittautunut perämies Andreas Günter Lubitz (s. 1987) oli kotoisin Montabaurista Frankfurt-am-Mainin läheltä, jossa hän asui vanhempiensa omakotitalossa. Hänellä oli toinen asunto Düsseldorfissa. Lubitz harrasti muun muassa juoksemista. Ennen onnettomuutta hänellä oli lentotunteja 630. Lubitz oli myös kuulunut pitkään Westerwaldin lentokerhoon. Hän aloitti Lufthansan lentäjäkoulutuksen Bremenissä vuonna 2008, ja hänen oli seuraavana vuonna määrä siirtyä lentoharjoituksiin Yhdysvaltojen Arizonaan. Lubitzilla diagnosoitiin kuitenkin vakava masennus, ja hän joutui yhdeksäksi kuukaudeksi psykiatriseen sairaalaan. Kesällä 2009 Lubitzia hoitanut lääkäri arvioi hänet koululle lähettämässään suosituskirjeessä ”täysin toipuneeksi”. Myöhemmin Lubitz jäi kiinni valheesta, kun hän kielsi Yhdysvaltain ilmailuvirastolle lähettämässään hakemuksessa koskaan käyttäneensä psyykelääkkeitä. Rike oli suuri, mutta siitä ei koitunut hänelle seuraamuksia.
Vuonna 2013 Lubitz oli saanut lentäjänkoulutuksensa päätökseen ja työskenteli perämiehenä Germanwingsin Euroopan-lennoilla. Hänen psyykkiset ongelmansa kuitenkin jatkuivat, ja hänen todettiin kärsineen luulosairaudesta. Lubitzia oli muutaman vuoden sisällä hoitanut 41 eri lääkäriä, mutta Saksan terveydenhuollossa määrätyn vaitiolovelvollisuuden takia yksikään heistä ei ilmoittanut hänen vakavista mielenterveysongelmistaan työnantajalle Germanwingsille. Samasta syystä terveydenhuollon eri osapuolet eivät olleet tietoisia toistensa antamista diagnooseista ja hoidoista.
Lubitz kärsi vuonna 2015 ilmeisesti yhä masennuksesta ja oli Bild-iltapäivälehden mukaan hiljattain eronnut kihlatustaan. Saksan syyttäjänviraston mukaan Lubitz salasi mielenterveysongelmansa työnantajaltaan. Hänen kotoaan löytyi revittyjä sairausloma- ja työkyvyttömyystodistuksia, joista tuoreimman mukaan hänen olisi pitänyt olla sairauslomalla turmapäivänä.
Tausta > Matkustajat

Onnettomuuslennolla oli yhteensä 150 ihmistä, joista 67 oli saksalaisia. Heidän joukossaan oli 16 oppilaan lukioluokka ja heidän kaksi opettajaansa pienestä Halternin kaupungista Ruhrin alueelta. Muista matkustajista ilmeisesti 45 oli espanjalaisia, ja mukana oli myös Alankomaiden, Belgian, Argentiinan, Israelin, Kazakstanin, Australian, Tanskan, Kolumbian, Britannian, Meksikon, Japanin ja Turkin kansalaisia. Kaksoiskansalaisuuksien vuoksi laskenta on hankalaa.
Uhrien joukossa oli kaksi oopperalaulajaa, kazakstanilais–saksalainen bassobaritoni Oleg Bryjak sekä saksalainen altto Maria Radner aviomiehensä ja pienen vauvansa kanssa.
| Kansalaisuus | Yhteensä |
| --- | --- |

 Saksa: 72
 Espanja: 51
 Argentiina: 3
 Iso-Britannia: 3
 Kazakstan: 3
 Yhdysvallat: 3

 Australia: 2
 Iran: 2
 Japani: 2
 Kolumbia: 2
 Marokko: 2
 Meksiko: 2
 Venezuela: 2
 Alankomaat: 1
 Belgia: 1
 Chile: 1
 Israel: 1
 Tanska: 1
Tausta > Törmäystä edeltäneet tapahtumat

Germanwingsin lento 9525 nousi 24. maaliskuuta 2015 kello 10.00 (CET) Barcelonan lentoaseman kiitotieltä 07R. Perämies Lubitz oli lentovuorossa. Yhteensä lennolla oli kuusi miehistön jäsentä ja 144 matkustajaa. Sama miehistö oli lentänyt aiemmin lennon Düsseldorfista Barcelonaan.
Törmäys

Kapteeni kertoi perämiehelle käyvänsä vessassa kello 9.30.08 ja pyysi perämiestä huolehtimaan radiokommunikoinnista. Perämies sulki ohjaamon oven kello 9.30.24 ja alkoi ohjaamaan konetta laskuun sekä laski moottoreiden tehoja. Hän esti kapteenin paluun ohjaamoon. Perämiehen toimenpiteiden seurauksena kone törmäsi vuorenseinämään. Mustan laatikon äänitallenteen perusteella selvisi, että perämies oli koko ajan tajuissaan mutta ei vastannut miehistön tai lennonjohdon yhteydenottoihin. Matkustajien kauhunhuutoja kuullaan tallenteelta vasta vähän ennen törmäystä.
2. huhtikuuta toinenkin musta laatikko löytyi.
Kahdeksan minuutin liu’un ja lentokorkeuden menettämisen päätteeksi kone törmäsi jyrkässä kulmassa vuorenseinämään Ranskan Alpeilla vaikeakulkuisella alueella Le Vernet’n kunnassa noin 2 000 metrin korkeudessa merenpinnasta. Kaikki matkustajat ja miehistön jäsenet kuolivat välittömästi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Germanwingsin lento 9525 Wikimedia Commonsissa
Koneen lentoreitti animaationa Yle Uutiset.  24.3.2015. Arkistoitu 2.4.2015. Viitattu 24.3.2015.
Kuvagalleria pelastustöistä  24.3.2015. The Guardian.
← 2014  Vuoden 2015 lento-onnettomuudet ja vaaratilanteet  2016 →
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Syyrian ilmavoimien An-26-onnettomuus (18.1.)  Los Llanosin F-16-onnettomuus (26.1.)  TransAsia Airwaysin lento 235 (4.2.)  Delta Air Linesin lento 1086 (5.3.)  Villa Castellin helikopterionnettomuus (9.3.)  Eglin AFB:n helikopterionnettomuus (10.3.)  Germanwingsin lento 9525 (24.3.)  Air Canadan lento 624 (29.3.)  |  Carson Airin lento 66 (13.4.)  Asiana Airlinesin lento 162 (14.4.)  Turkish Airlinesin lento 1878 (25.4.)  Pakistanin armeijan Mi-17-onnettomuus (8.5.)  Sevillan A400M-onnettomuus (9.5.)  Indonesian ilmavoimien C-130-onnettomuus (30.6.)  Moncks Cornerin yhteentörmäys (7.7.)  Blackbushen Phenom 300 -onnettomuus (31.7.)  |  Kolumbian poliisin UH-60-onnettomuus (4.8.)  Trigana Airin lento 267 (16.8.)  Červený Kameňin yhteentörmäys (20.8.)  Shorehamin lentonäytösonnettomuus (22.8.)  Ceiba Intercontinental Airlinesin lento 71 (5.9.)  British Airwaysin lento 2276 (8.9.)  Aviastarin lento 7503 (2.10.)  Dynamic Airwaysin lento 405 (29.10.)  |  Kolavian lento 9268 (31.10.)  Juban An-12-onnettomuus (4.11.)  Fox Glacierin Eurocopter AS350 -onnettomuus (21.11.)  Avia Traffic Companyn lento 768 (22.11.)  Sukhoi Su-24:n alasampuminen (24.11.)  Indian rajavartioston King Air -onnettomuus (22.12.)  Services Airin A310-300-onnettomuus (24.12.)  |
Lennon reitti.
Lentokorkeus.
GP3 Turkin Grand Prix

|  GP3 Turkin Grand Prix |
| --- | --- |

Rata:  İstanbul Park
Sijainti:  Istanbul, Turkki
Ratatyyppi:  Moottorirata
Radan pituus:  5,334 km
Kilpailun pituus:  15 kierrosta,  km
Ensimmäinen tapahtuma:  2010
Viimeisin tapahtuma:  2011
Eniten voittoja
Kuljettajat:    Esteban Gutiérrez  Rio Haryanto  Nigel Melker  Alexander Sims (1) 
Tallit:  ART Grand Prix Manor Racing RSC Mücke Motorsport Status Grand Prix (1)
Viimeisin kilpailu (2011):
Voittaja:   Alexander Sims   (Status Grand Prix)
Voittoaika:  27.03,624
Toinen:   Michael Christensen   (RSC Mücke Motorsport)
Kolmas:   Nigel Melker   (RSC Mücke Motorsport)
Paalupaikka
Kuljettaja:   Tom Dillmann   (Carlin)
Paaluaika:  1.45,391
Nopein kierros
Kuljettaja:   Alexander Sims   (Status Grand Prix)
Kierrosaika:  1.47,601 (kierroksella 6) 
GP3 Turkin Grand Prix oli GP3-sarjan osakilpailu, joka ajettiin vuosina 2010–2011 İstanbul Parkin moottoriradalla Turkissa.
Voittajat

| Kausi | Lähtö | Kuljettaja | Talli | Raportti |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2010 | 1. lähtö |  Esteban Gutiérrez | ART Grand Prix | Raportti |
| 2010 | 2. lähtö |  Rio Haryanto | Manor Racing | Raportti |
| 2011 | 1. lähtö |  Nigel Melker | RSC Mücke Motorsport | Raportti |
| 2011 | 2. lähtö |  Alexander Sims | Status Grand Prix | Raportti |
Guido Breña López

Guido Breña López (9. heinäkuuta 1931 – 9. heinäkuuta 2013) oli perulainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin dominikaanien papiksi 11. joulukuuta 1954 ja nimitettiin Ican hiippakunnan piispaksi 5. lokakuuta 1973. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Juan Landázuri Ricketts, jota avustivat Alberto Maria Dettmann y Aragón ja Jesús Mateo Calderón Barrueto.
Breña López jäi eläkkeelle 31. lokakuuta 2007.
Grid-verkko

Grid-verkko tai Grid-laskenta (engl. grid computing) on tietotekniikassa ja tietojärjestelmätieteessä nimitys tieteelliseen laskentaan käytettävälle tietokoneryhmälle. Carl Kesselman ja Ian Foster ovat määritelleet grid-verkkoa vuonna 1998: "laitteiston ja ohjelmiston infrastruktuuri, joka tuottaa luotettavia, täsmällisiä ja edullisia pääsyjä korkeatasoisiin laskennallisiin ominaisuuksiin".
Verkkoa voi määritellä sanoilla:
hajautettu
koordinoitu jakaminen
suuri mittakaava
ei-triviaali
Grid-verkon kehitykseen ovat vaikuttaneet rinnakkaislaskennan ja hajautetun laskennan tutkimukset.
CERN toimii grid-laskentaverkon tier 0 -keskuksena. Raakadata ja esikäsitelty data välitetään yhdelletoista eri maissa sijaitseville 1-tason tier 1 -keskukselle.
Kirjallisuutta

Ian Foster & Carl Kesselman: The grid: blueprint for a new computing infrastructure.  Morgan Kaufmann Publishers.  ISBN 1-55860-475-8.  (englanniksi)
Generalissimus

Generalissimus Albrecht von Wallenstein. Antoon van Dyckin maalaus, 1629.
Generalissimus (ital. generalissimo, lat. generalissimus, esp. generalísimo) on eräissä maissa sotamarsalkkaa korkeampi sotilasarvo, jonka haltija on sotavoimien ylipäällikkö tai poikkeuksellisin valtuuksin varustettu kenraali. Arvo myönnettiin ensimmäisenä Albrecht von Wallensteinille vuonna 1630. Arvoa vastaava merivoimien arvo on admiralissimus.
Sotilasarvon nimi on johdettu italian sanasta generale romaanisten kielten superlatiivin päätteellä.
Generalissimuksia

Albrecht von Wallenstein, Pyhän Saksalais-roomalaisen keisarikunnan generalissimus ja admiralissimus, 1630
Aleksandr Suvorov, Venäjän ja Itävallan joukkojen komentaja, 1799
Joseph Joffre, généralissime, 1914
Ferdinand Foch, ympärysvaltojen joukkojen ylin komentaja ensimmäisessä maailmansodassa, 1918
Tšiang Kai-šek, kaikkien kiinalaisten joukkojen komentaja, 1928
Francisco Franco, Espanja, 1936
Josif Stalin, Neuvostoliitto, arvo olisi myönnetty 1945; kieltäytyi ylennyksestä
George Washington, Yhdysvallat, generalissimusta vastaava armeijojen kenraali, 1976 (postuumisti)
Kim Il-sung, Pohjois-Korea, 1992
Kim Jong-il, Pohjois-Korea, 2012 (postuumisti)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Generalissimus Wikimedia Commonsissa