stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luigi Pirandello

| Luigi Pirandello |
| --- | --- |
 Luigi Pirandello 1932
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. kesäkuuta 1867 Agrigento, Sisilia
Kuollut: 10. joulukuuta 1936 (69 vuotta) Rooma
Kansalaisuus:  Italia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Caliban, Giulian Dorpelli, Fernando, Emma Nevini ja Paulo Post 
Tuotannon kieli: italia 
Tyylilajit:  romantiikka, verismi
 Nimikirjoitus
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 1934 
Aiheesta muualla
pirandelloweb.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Pirandellon rintakuva palermolaisessa puistossa
Luigi Pirandello (28. kesäkuuta 1867 Agrigento, Sisilia – 10. joulukuuta 1936 Rooma) oli italialainen kirjailija, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto 1934.
Pirandello tunnetaan lähinnä näytelmistään, mutta hän kirjoitti myös romaaneja ja novelleja. Teostensa aiheet Pirandello otti kotiseutunsa Sisilian sosiaalisista olosuhteista, kuten köyhyydestä ja sen aiheuttamista jännitteistä. Hän pitää niitä kuitenkin enemmän yksilöllisinä kuin yhteiskunnallisina onnettomuuksina.
Pirandellon menestyneimmät näytelmät ovat Kuusi roolia etsii tekijää ja Henrik IV. Näytelmänsä Kuusi roolia etsii tekijää perusajatuksen Pirandello sai filosofi Arthur Schopenhauerin ideasta, että ”maailma on mielteeni” eikä objektiivista todellisuutta ole näin olemassakaan. Hän perusti oman teatteriryhmän, joka esitti hänen näytelmiään maailmankiertueella 1925–1928. Pirandello ennakoi 1900-luvun jälkipuoliskon absurdia teatteria.
Elämänvaiheita ja ajatuksia > Pirandello ja fasistit

Italian fasistidiktaattorin, Benito Mussolinin politiikka oli Pirandellosta väline jähmettyneen todellisuuden murskaamiseen. Mussolini puolestaan kehui Pirandellon tehneen aina fasistista teatteria. Kun sosialistiministeri Matteotti murhattiin vuonna 1924, Pirandello ilmaisi sille tukensa liittymällä fasistipuolueeseen. Fasistipuolueessa oli tosin henkilöitä, jotka olivat sitä mieltä, että Pirandello ei olisi sopiva henkilö puolueen jäseneksi.  Fasismin vastustajia hän hämmensi antamallaan lehtihaastattelulla, jossa vaati kansanedustajakamarin lakkauttamista ja sen korvaamista teknisistä asiantuntijoista ja virkamiehistä koostuvalla neuvostolla. Lisäksi lehdistöä pitäisi sensuroida ja politiikka puhdistettava turhasta puheesta. Jouduttuaan vastalauseiden kohteeksi Pirandello pyörsi puheitaan ja sanoi halunneensa estää turhan vihan lietsonnan.
Pirandello matkusti vuonna 1924 Yhdysvaltoihin esitelmöimään. Esitelmissään hän kumosi toistuvasti yhdysvaltalaisen yleisön mielipiteitä Mussolinista. Hänen mielestään Mussolini ja fasismi vei Italian työläiset kansallisen ja yhteiskunnallisen kehityksen tielle.  Vierailu Yhdysvaltoihin ei saanut jo entisestään omaan aikaansa skeptisesti suhtautunutta kirjailijaa vakuuttuneeksi modernisaation siunauksista. Hänen mukaansa automatisaatio on työntänyt ihmiset syrjään ja tehnyt ihmisistä kollektiivisen mentaliteetin orjia.
Fasismin ideologia ei kuitenkaan lopulta sopinut Pirandellolle. Hän oli siihen aivan liian yksilökeskeinen. Hänen kuvaamansa tragediat ovat aina yksilön tragedioita. Hän oli vakuuttunut ajatuksestaan, että myös kollektiiviset kapinat ovat yksilön murhenäytelmän peittely-yrityksiä, Hän alkoi olla jatkuvissa riidoissa fasistipuolueen johdon kanssa ja vuonna 1927 hän repi fasistipuolueen jäsenkirjan hämmentyneen puoluesihteerin edessä. Tämän jälkeen fasistisen Italian salainen poliisi OVRA valvoi Pirandelloa tämän kuolemaan saakka.
Vuonna 1929 Pirandello nimitettiin Italian akatemian jäseneksi. Kafkamaisessa, vuonna 1934 ilmestyneessä novellissaan C`é qualcuno chi ride (Tuolla on joku joka nauraa) hän kritisoi totalitarismia ja Italian akatemiaa. Nobelin kirjallisuuden palkinto hänelle myönnettiin vuonna 1934.
Elämänsä viimeiset parikymmentä vuotta Pirandello vietti matkustellen ympäri Eurooppaa ja viettäen aikaa myös Amerikassa. Amerikkaa hän käsitteli muutamassa novellissaan. Matkoillaan hän poti valtavaa koti-ikävää ja kirjoitteli sitä käsitteleviä kirjeitä lapsilleen. Hänen elämänpiirinsä oli kapeutunut käsittäen lähinnä lapset ja näyttelijätär Marta Abban. Pirandellolla oli Marta Abbaan pitkä, luultavasti täysin platoninen suhde. Martan ja Stefano poikansa kanssa hän perusti vuonna 1925 Teatro d´Arte di Roman.
”Niin on jos siltä näyttää” on Pirandellon näytelmän nimi, jota esimerkiksi Urho Kekkonen siteerasi.
Suomennettuja teoksia

Niin on jos siltä näyttää, 1917 (Così è (se vi pare))
Kuusi roolia etsii tekijää, 1921 (Sei personaggi in cerca d'autore)
Keskenjäänyt uni
Kärpänen
Mennyttä miestä.  ((Il fu Mattia Pascal, 1904.) Suomentanut Liisa Ryömä)  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-17540-4
Sitruunoita Sisiliasta ja muita novelleja.  (Suomentanut Leena Rantanen)  Helsinki:  Like, 2007.  ISBN 978-952-471-915-5
Ahdas frakki ja muita novelleja.  (Suomentanut Leena Rantanen)  Helsinki:  Like, 2009.  ISBN 978-952-01-0289-0
Vino nenä. (Uno, nessuno e centomila, 1926) Suomentanut Juuso Kortelainen. Helsinki: Impromptu Kustannus, 2018. ISBN 978-952-69071-0-9.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Luigi Pirandello Petri Liukkonen (author) & Ari Pesonen. Kuusankosken kaupunginkirjasto 2008
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Il viaggio a Reims

Mme de Staël esiintyy maalauksessa Corinnan roolissa.
Il viaggio a Reims, ossia L’albergo del giglio d’oro (Matka Reimsiin eli Kultaisen liljan majatalo) on Gioachino Rossinin säveltämä yksinäytöksinen lyyrinen ooppera Luigi Ballocchin kirjoittamaan italiankieliseen librettoon, joka perustuu osittain Madame de Staëlin teokseen Corinne ou de l’Italie. Ooppera sävellettiin Ranskan kuninkaan Kaarle X:n kruunajaisten kunniaksi. Oopperan ensiesitys oli Théatre Italienissä Pariisissa 19. kesäkuuta 1825.
Rossini ei alun perin suunnitellut oopperaa esitettäväksi neljän ensimmäisen esityksen jälkeen, ja hän käyttikin noin puolet oopperan musiikista myöhemmin uudessa oopperassaan Le comte Ory.
Esityshistoria

Ensi-iltansa jälkeen Pariisin Théâtre Italienissä 19. kesäkuuta 1825 ooppera esitettiin vain kolme kertaa. Käsikirjoitusta pidettiin jo tuhoutuneena, mutta se löytyi 1970-luvulla ja sen eri osat yhdisteltiin saman vuosikymmenen kuluessa. Musikologi Janet Johnsonin tekemä kokoamistyö tuotiin julkisuuteen vuonna 1984 Pesaro Festivalien yhteydessä.
Ooppera on lisäksi esitetty Monte Carlossa marraskuussa 2005 ja silloin esittäjien joukkoon kuuluivat June Anderson, Raùl Gimenez, Rockwell Blake ja Ruggero Raimondi. Kirov-ooppera on esittänyt oopperan Washingtonin Kennedy Centerissä tammikuussa 2007.
Matka Reimsiin -ooppera esitettiin Suomessa tammikuussa 2002 ja uusintana 2004 ja Kansallisoopperassa jälleen keväällä 2012. Dario Fon uudistama ooppera, joka keskittyi esittämään aiheen Euroopan yhdentymiseen liittyvänä satiirina, esitettiin ohjaajan kotimaassa Italiassa Genovan kaupungissa syksyllä 2003. Eräiden näkemysten mukaan italialaiseen yleisöön tehosivat esitetyt vitsit ja sutkautuksen paremmin kuin suomalaiseen. Italiassa yleisön reagoinnit vaihtelivat bravo-huudoista buuaukseen sekä terroristi- ja riittää-huutoihin saakka.
Roolit ja vuoden 1825 miehitys > Keskeiset roolit

Corinna, kuuluisa roomalainen runoilija, sopraano, Giuditta Pasta
Markiisitar Melibea, puolalainen leski, jonka mies italialainen murhattiin hääyönä, mezzosopraano, Adelaide Sciasetti
Follevillen kreivitär, muodikas nuori leski, Sopraano, Laure Cinti-Damoreau
Madama Cortese, tirolilainen kylpylän johtaja, sopraano, Ester Monbelli
Ritari Belfiore, komea nuori ranskalainen upseeri ja vapaa-ajanmaalari, tenori, Domenico Donzelli
Libenskofin kreivi, markiisitar Melibean rakastunut venäläinen kenraali, tenori, Marco Bordogni
Don Profondo, oppinut antiikin keräilijä, Corinnan ystävä, basso, Felice Pellegrini
Trombonokin paroni, saksalainen majuri ja musiikin rakastaja, basso, Vincenzo Graziani
Don Alvaro, markiisitar Melibean rakastunut espanjalainen amiraali, basso, Nicholas-Prosper Levasseur
Don Prudenzio, kylpylän lääkäri, basso, Luigi Profesi
Roolit ja vuoden 1825 miehitys > Vähäisemmät roolit

Antonio, hovimestari, baritoni,
Maddalena, normandialainen hotellin siivooja, mezzosopraano
Delia, nuori kreikkalainen tyttö, joka on Corinnan matkakumppani, sopraano
Don Luigino, Follevillen kreivittären serkku, baritoni
Modestina, Follevillen kreivittären kamarineito, mezzosopraano
Gelsomino, kamaripalvelija, tenori
Zefirino, lähetti, tenori
Neljä huilistia
Lisäksi kuoro, joka esittää maalaisia, puutarhureita, hotellin henkilökuntaa, tanssijoita ja palvelijoita.
Suomessa

Ooppera Matka Reimsiin esitettiin Suomen kansallisoopperassa ja se sai ensi-iltansa tammikuussa 2003. Tällöin musiikin johdosta vastasi Pietro Rizzo. Esitys oli kuitenkin italialaisen Nobel-kirjailija Dario Fon juhlaa, sillä hänen oli niin ohjaus kuin lavastuskin ja yhdessä Erika Turusen kanssa hän oli suunnitellut myös esityksen puvustuksen.
Suomalainen osajako vuosina 2003 ja 2004 oli seuraava:
Corinna; Dilbèr / Tove Åman / Anna-Kristiina Kaappola
Markiisitar Melibea; Essi Luttinen / Lilli Paasikivi / Annely Peebo
Follevillen kreivitär; Tiina Vahevaara / Corinna Mologni
Madama Cortese; Ritva-Liisa Korhonen / Helena Juntunen
Ritari Belfiore; Aki Alamikkotervo / Gert-Henning-Jensen
Libenskofin kreivi; Tuomas Katajala / Timo Kuusisto / Bruce Fowler
Lordi Sidney; Hannu Forsberg / Petri Lindroos
Don Profondo; Damon Nestor Ploumis / Marc Barrard
Trombonokin paroni; Jaakko Kortekangas / Juha Kotilainen
Don Alvaro; Petteri Salomaa / Markus Nieminen / Arttu Kataja
Don Prudenzio; Jaakko Hietikko / Veli-Pekka Väisänen
Äänitykset

Kapellimestari Claudio Abbado levytto vuonna 1984 Pesaro Festivaalien esityksen, jossa musiikista vastasi Chamber Orchestra of Europe. Äänityksen rooleissa esiintyvät: Cecilia Gasdia (sopraano), Katia Ricciarelli (sopraano), Lella Cuberli (sopraano), Lucia Valentini Terrani (mezzosopraano), Edoardo Gimenez (tenori), Francisco Araiza (tenori), Samuel Ramey (basso), Ruggero Raimondi (basso), Enzo Dara (basso), Leo Nucci (baritoni), Giorgio Surjan (baritoni), Oslavio di Credico (tenori), Raquel Pierotti (mezzosopraano), Antonella Bandelli (mezzosopraano), Bernadette Manca di Nissa (kontra-altto), Luigi de Corato (baritoni), Ernesto Gavazzi (tenori) sekä William Matteuzzi (tenori). Äänityksen on julkaissut DGG (415498).
Claudio Abbado on tehnyt toisenkin äänityksen samasta oopperasta ja tällä kertaa orkesterina oli Berliinin Filharmonikot ja äänitysvuosi oli 1993.
Tällä kertaa rooleissa esiintyivät Sylvia McNair, Lucia Valentini Terrani, Luciana Serra, Cheryl Studer, Raul Gimenez, William Matteuzzi, Samuel Ramey, Ruggero Raimondi, Enzo Dara, Lucio Gallo, Giorgio Surian, Guglielma Mattei, Nicoletta Curiel, Barbara Frittoli, Claudio Otelli sekä Bojidar Nikolov. Äänitteen tuotti Sony.
Oopperasta on valmistettu myös DVD-versio Barcelonan Liceu-oopperan esityksestä. Taltiointi tapahtui vuonna 2003 ja musiikillisesta johdosta vastasi kapellimestari Jesús López Cobos ja sen oli ohjannut Sergi Belbel. Keskeisissä rooleissa esiintyivät Elena de la Merced, Maria Bayo, Kenneth Tarver ja Nicola Ulivieri. DVD:n on tuottanut TDK DVUSOPVAR.
Aiheesta muualla

University of Chicago Press (Arkistoitu – Internet Archive)
Italiankielinen libretto
Matka Reimsiin, Suomen kansallisoopperan esityksen juliste
Marjaliisa Pitkäranta

Marja-Liisa (Marjaliisa) Pitkäranta (o.s. Raittinen, ent. Rinne, 27. syyskuuta 1941 Virrat – 9. tammikuuta 2003 Virrat) oli suomalainen kuvittaja.
Elämä

Virtain Killinkoskella syntynyt Pitkäranta kävi myynti- ja mainoskoulun somistajalinjan vuosina 1959–1960, jonka jälkeen hän työskenteli somistajana muun muassa Tampereen Stockmann-tavaratalossa. Vusoina 1970–1972 Pitkäranta opiskeli Mainosgraafikkojen koulussa sekä suoritti useita kursseja Suomessa ja Sveitsissä. Mainostoimistotyöskentelyn jälkeen hän jäi 1970-luvun alkupuolella vapaaksi taiteilijaksi.
Pitkäranta teki kirjankuvituksia Otavalle, WSOY:lle, SLEY:lle, Kirjapajalle ja Karistolle. Hän piirsi myös kahdeksan postimerkkiä sekä kahdeksan puhelinkorttia. Pitkäranta suunnitteli muun muassa vuosien 1990 ja 1991 joulupostimerkit. Hän piti näyttelyitä vuodesta 1988 lähtien lähes vuosittain. Pitkäranta piirsi pari tuhatta postikorttia, joista on luettelotieto vuoden 1998 kevääseen asti Sinikka Lehtisen tekemässä Korttiluettelossa. Pitkärannan ihailijakerho on päivittänyt luetteloa kerhojulkaisussaan. Hän kuvitti myös kuusi lastenkirjaa.
Pitkärannan ihalijakerho perustettiin vuonna 1998 Lempäälässä. Perustamiskokouksessa mukaan liittyi 139 jäsentä. Vuoden 2009 lopussa jäseniä oli 333. Pitkäranta testamenttasi elämäntyönsä säätiölle, jonka hallussa on yli 2 000 postikorttia tekijänoikeuksineen. Säätiö tukee taidekasvatuksellista nuorisotyötä ja jakaa nuorille apurahoja. Pitkärannan kaksi tytärtä Lea ja Sanna Pitkäranta toimivat säätiön hallituksessa ja omistavat oikeudet osaan Pitkärannan töistä.
Kuvitetut teokset

Loruaapinen, 2001
Pupu Tupuna piilosilla, 2001
Lasten oma metsäkirja, 1999
Ai Ai veitikkaa, 1998
Siiri-hiiri keittiössä, 1990
Siiri-hiiri sairaanhoitajana, 1990
Kuvitetut teokset > Kuvittajana

Josef Carl Grund, UllaMari Kellomäki
Joulu tulla saa (Das goldene Weihnachtsbuch), 1991
Heli Karjalainen
Joulupukin maa, 1987
Joulumaan tonttujen tarinat, 1989
Vuokko Niskanen
Satu ihmislapsesta, 1997
Terttu Ollikka
Kotimetsän siivoustalkoot, 2001
Muuttolinnut saapuvat, 2001
Suopojan saappaanjäljet, 2001
Talventaikaa kotimetsässä, 2001
Aiheesta muualla

Marja-Liisa Pitkärannan säätiön sivut
Marjaliisa Pitkärannan Fanit
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Pitkäranta suunnitteli Virtain Killinkosken Wanhaan tehdasmiljööseen Killi Jättiläisen ja Killi Koskenhaltijan patsaan.
Sukellusvene Vesikko

| Vesikko |
| --- | --- |
 Vesikko Suomenlinnassa

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Crichton-Vulcan, Turku
Kölinlasku:  10. elokuuta 1931
Laskettu vesille:  10. toukokuuta 1933
Palveluskäyttöön:  30. huhtikuuta 1934
Poistui palveluskäytöstä:  1944
Tila:  museoitu 1973
Tekniset tiedot
Uppouma:  250 t (pinnalla) 298 t (sukellus)
Pituus:  40,9 m
Leveys:  4,1 m
Syväys:  5,0 m
Koneteho:  700 hv 360 hv
Propulsio:  2 × Siemens dieselmoottoria 2 × MWM-sähkömoottoria
Nopeus:  13 solmua (pinnalla) 8 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  1 300 mpk@10 solmua (pinnalla) 40 mpk@4 solmua (sukellus)
Aseistus
Aseistus:  3 × 535 mm torpedoputkea 1 × 20 mm ilmatorjuntatykki 1 × 12,7 mm ilmatorjuntakonekivääri
Vesikko oli Suomen laivaston 10. toukokuuta 1933 vesillelaskettu sukellusvene. Vuoteen 1936 asti veneen nimenä oli vain telakkanumero CV-707. Alankomaalainen insinööritoimisto Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw oli tilannut aluksen Turusta Crichton-Vulcanin telakalta lokakuussa 1930 kaupallisen sukellusveneen prototyyppinä. Suomen valtio osti sen vuonna 1936, jolloin vene nimettiin Vesikoksi.
Tausta

Versailles’n rauhansopimus kielsi 1930-luvulla Saksalta sukellusveneet, joten kehitystyö oli siirrettävä ulkomaille. Sukellusveneiden rakentamiseen liittyvän osaamisen säilyttämiseksi ja kehittämiseksi perustettiin peiteyrityksiä muun muassa Ruotsiin, Sveitsiin ja Alankomaihin, jonne vuonna 1922 perustettu Ingenieurskantoor voor Scheepsbouwin (IvS) suunnitteli sukellusveneitä Turkille, Ruotsille ja Neuvostoliitolle.
Saksan laivasto päätyi sukellusveneiden kehityksessä kolmeen eri tyyppiin: kevyt rannikko- ja koulutussukellusvene, miinavene ja valtameriolosuhteisiin soveltuva hyökkäyssukellusvene. Veneiden tuli olla nopeasti valmistettavia. Rannikkosukellusveneen uppoumaksi laivasto päätti 200-300 tonnia.
Saksan laivaston salaisena yhdysupseerina Suomessa oli komentajakapteeni evp Karl Bartenbach, jonka virallinen nimitys oli Suomen puolustusvoimien laivastoasiantuntija. Saksan laivastolle tuli suunnitella 200–250 tonnin alus, joka silti vastaisi iskukyvyltään 496 tonnin Vetehis-luokan sukellusveneitä. Vesikko oli Saksan laivaston IIA-luokan sukellusveneen prototyyppi.
Valmistus

Useiden hallituksen sisäisten neuvottelujen jälkeen tehtiin 1930 päätös Vesikon rakentamisesta. Koska Liliput-projekti oli Versaillesin rauhansopimuksen vastainen, asiakirjoissa ei mainittu Saksaa ja päätettiin, että sukellusvenettä ei saisi myydä kuin Kansainliittoon kuuluville ja kyseiseen aseeseen oikeutetuille valtioille. Suomen valtio sai veneeseen etuosto-oikeuden.
Veneen köli laskettiin 1931 Turussa Crichton-Vulcanin telakalla. Teknisesti veneestä tuli aikansa kehittyneimpiä: sen sukellussyvyys oli kaksinkertainen verrattuna aikaisempiin saksalaisiin sukellusveneisiin ja runko rakennettiin ilman niittausta sähköhitsaamalla, mikä lisäsi paineenkestävyyttä, vähensi vuotoja ja nopeutti rakentamista. Saksalaiset testasivat venettä Turun saaristossa purjehduskausina 1933 ja 1934.
Suomen merivoimille

Suomen puolustusministeriön ja Crichton-Vulcanin välisessä sopimuksessa Suomella oli veneen osto-optio vuoteen 1937 asti, ja Suomen valtio otti aluksen käyttöönsä syksyllä 1934 ja purjehti sillä kauden 1935. Kun eduskunta hyväksyi hankinnan, alus liitettiin vuonna 1936 Vesikko-nimisenä Suomen laivastoon. Talvisodan aikana Vesikko partioi joulukuussa 1939 Suomenlahdella.
Palvelus

Rannikkolaivasto määrättiin 9. syyskuuta 1939 puolueettomuusvartiointiin. Vesikko, Iku-Turso ja Saukko määrättiin valvontatehtäviin läntiselle Suomenlahdelle tukeutuen Helsinkiin ja Inkoon saaristoon. Talvisodan alettua Vesikko partioi aluksi Vesihiiden kanssa Hangon edustalla. Merivoimien komentaja määräsi 18. joulukuuta veneen Viipurinlahdelle Koivistoon, missä oli käynnissä taistelu Saarenpään linnakkeen ja kahden Neuvostoliiton Itämeren laivaston taistelulaivan välillä. Seuraavana iltana Vesikon saapuessa Viipurinlahdelle taistelu oli kuitenkin jo päättynyt. Kova pakkanen vaikeutti sukellusvenetoimintaa, joten Vesikko palasi 22. joulukuuta telakalle Helsinkiin, mihin päättyi sen osallistuminen talvisotaan.
Kesäkuussa 1941 sukellusveneet vastaanottivat taisteluvarustuksen ja siirtyivät valmiusasemiin Suomenlahdelle. Vesikon tukeutumispaikaksi määrättiin Vahterpää Loviisan edustalla. Jatkosodan alettua 25. kesäkuuta kaikki veneet määrättiin partiointitehtäviin itäiselle Suomenlahdelle. Vesikko upotti 3. heinäkuuta Suursaaren itäpuolella neuvostoliittolaisen kauppalaiva Vyborgin torpedoimalla sen 700 metrin etäisyydeltä. Kahdesta ammutusta torpedosta jälkimmäinen meni ohi, mutta ensin laukaistu osui laivan peräosaan, mikä aiheutti sen uppoamisen. Kolme neuvostoliittolaista vartiomoottorivenettä aloitti Vesikon takaa-ajon ja yritti tuhota sen syvyyspommeilla, mutta Vesikko pääsi vahingoittumattomana takaisin tukikohtaansa Vahterpäähän. Loppuvuoden 1941 Vesikko operoi Helsingistä käsin ja teki kolme partiointimatkaa Viron rannikolle. Purjehduskaudella 1942 alus suoritti saattuepalvelusta Ahvenanmerellä ja sukellusvene-etsintöjä Helsingin edustalla. Kesäkuun alussa 1944 Vesikko suojasi evakuointikuljetuksia Karjalankannaksella. Suomen ja Neuvostoliiton aselevon jälkeen se määrättiin 19. syyskuuta 1944 palaamaan satamaan. Merivoimien sota-aluksena Vesikko purjehti viimeisen kerran joulukuussa 1944.
Vesikon päälliköinä sodan aikana toimivat luutnantti Kauko Pekkanen (1939), kapteeniluutnantti Olavi Aittola (1940 ja 1941), kapteeniluutnantti Antti Leino (1942), kapteeniluutnantti Pentti Airaksinen (1942), kapteeniluutnantti Eero Pakkala (1943), kapteeniluutnantti Olavi Syrjänen (1943) ja kapteeniluutnantti Lauri Parma (1944).