stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vanha klinikka
Historia > Iho- ja sukupuolitaudit Vanhalla klinikalla

Klinikka tunnettiin sen alkuaikoina kaupunkilaisten keskuudessa erityisesti sen iho- ja sukupuolitautien klinikasta, jossa esimerkiksi 1840-luvulla hoidettiin enemmän potilaita kuin kaikilla muilla osastoilla yhteensä. Syfilistapauksia alkoi olla niin paljon, että ne valloittivat suhteettoman suuren osan sairaansijoista, mikä vaikeutti tulevien lääkäreiden opetusta ja professorit kieltäytyivät vastaanottamasta kaikkia kuppatapauksia sairaalaan. Tilanne johti siihen, että keisari Nikolai I määräsi vuonna 1841 perustettavaksi lääketieteen kliinistä opetusta varten kokonaan uuden laitoksen. Uusi klinikka avattiin vuonna 1848. Vanha klinikka erotettiin yliopiston yhteydestä ja toimi 12 vuotta Uudenmaan Läänin Yleisenä Hospitaalina, jonka 190 potilaspaikasta 140 oli varattu sukupuolitauteja varten.
Syfilidologian ja ihotautiopin professuuri perustettiin vuonna 1874 ja sen ensimmäinen haltija oli Anders Ludvig Wendelin (1820–1884). Hänen jälkeensä virka oli pitkään täyttämättä ja vasta 1900-luvulla viralla alkoi olla vakituisia haltijoita. Suurin osa sairaalan osastoista muutti korttelista pikku hiljaa omien rakennustensa valmistuttua muualle kaupunkiin, kuten synnytysosasto piharakennuksesta vanhaan kätilöopistoon Ullanlinnaan vuonna 1878 ja kirurginen osasto Uudelta klinikalta vuonna 1861 ensin tilapäistiloihin ja lopulta Kirurgiseen sairaalaan vuonna 1888. Viimeiset sairaalaan liittyneet rakennukset (pesularakennus vuonna 1888) kortteliin rakennettiin 1890-luvulla.
Historia > 1900-luku

Korttelissa toimi 1920-luvulla enää ainoastaan iho- ja sukupuolitautien klinikka. "Kuppaparoniksi" nimetyn professori Axel Cedercreutzin (1873–1946) kaudella 1930-luvulla ihotautien osuus hoidoista alkoi olla suurempi kuin sukupuolitautien. 1900-luvun alusta toiminut Kumpulan sukupuolitautien sairaala liitettiin vuonna 1954 iho- ja sukupuolitautien klinikkaan. Oriveden leprasairaalan lakkautuksen vuoden 1953 jälkeen sen viimeiset kolme potilasta siirrettiin Kumpulaan sen lakkauttamiseen vuonna 1962 asti. Leprapotilaat siirrettiin Vanhan klinikan piharakennukseen, jossa he elivät eristettyinä muista ihmisistä. 1990-luvulla yliopiston lääketieteellinen toiminta keskitettiin Meilahteen, minne myös iho- ja sukupuolitautien klinikka muutti vuonna 1992 laajennettuun Iho- ja allergiasairaalaan.
Sairaalatoiminnan jälkeen

Korjaustöiden jälkeen kortteliin muutti Helsingin yliopiston valtiotieteellinen tiedekunta vuonna 1994.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuvagalleria

Vanhan klinikan sivurakennuksia pihan puolelta nähtyinä
Vanha klinikka Unioninkadulta etelästä päin nähtynä
Vuonna 1888 valmistunut pesularakennus Liisankadun kulmassa
Ns. Uusi klinikka Unioninkatu 33
Aiheesta muualla

Tammik. 15 p. 1833 100-vuotias sairaala, Suomen Kuvalehti, 14.01.1933, nro 3, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Puerto Rondón

| Puerto Rondón |
| --- | --- |
 Keskuspuisto
 lippu
 Puerto Rondón
 Koordinaatit: 6°16′48″N, 71°06′01″W 
Valtio:  Kolumbia
Departementti:  Arauca
Väkiluku (2006):  3 800
 
 www.puertorondon-arauca.gov.co 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Puerto Rondón on Kolumbian kunta, joka sijaitsee Orinoquian tasangoilla (Los Llanos), Araucan departementissa. Alueen läpi virtaa myös ajoittain tulvia aiheuttava Casanarejoki, joka on yksi Orinocon sivujoista. Departementin pääkaupunki Arauca sijaitsee 230 kilometrin päässä. Lähellä sijaitsevia kuntia ovat Arauquita, Cravo Norte ja Tame. Casanaren departementti sijaitsee etelässä. Kunnassa asuu hieman yli 3800 asukasta. Enemmistö on nuorta ikäpolvea. Valtaosa Puerto Rondón asukkaista on miehiä.
Historia

Puerto Rondón perustettiin vuonna 1921. Sen perusti venezuelalainen Luis Felipe Hernández. Varsinaiset kunnan oikeudet se sai vuonna 1987.
Talous

Puerto Rondón pääelinkeino (noin 90 % kunnan taloudesta) perustuu karjatalouteen.
Ilmasto

Ilmasto kuuluu trooppiseen vyöhykkeeseen. Keskilämpötila on noin 26 astetta. Vuosittain sataa runsaasti. Vuosittainen sademäärä on 2202 millimetriä.
Nähtävyydet

Puerto Rondónissa vietetään tammikuussa ”kesän festivaalia” joen pinnan ollessa alhaalla. Kesäkuussa vietetään joropo-musiikkifestivaalia alueellisen kulttuurin säilyttämisen hengessä, jolloin siellä voi nähdä erilaisia tansseja joropon tahdissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puerto Rondón Wikimedia Commonsissa
Casanarejoki Puerto Rondónissa
Ron Dellums

Ron Dellums vuonna 1996.
Ronald Vernie ”Ron” Dellums (24. marraskuuta 1935 – 30. heinäkuuta 2018) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä Kaliforniasta vuosina 1971–1998 ja toimi vuosina 2007–2011 Oaklandin kaupungin pormestarina.
Dellums oli afroamerikkalainen ja syntyperäinen oaklandilainen. Hän istui ennen kongressiuraansa Berkeleyn kaupunginvaltuustossa vuosina 1967–1970. Hän päätyi niin kutsutulle Nixonin ”vihollisten listalle”.
Ulkopolitiikassa Dellums tuli tunnetuksi varsinkin kiivaana apartheidin vastustajana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ron Dellums Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  US Congress 
Muut:  NARA  SNAC 2  IdRef
Kosken kirkko (Perniö)

| Kosken kirkko Koskis brukskyrka |
| --- | --- |
 Kosken ruukinkirkko vuonna 2024
Sijainti:  Perniö, Salo
Koordinaatit:  60°11′00″N, 023°17′18″E
Seurakunta:  Ei seurakuntaa, yksityinen kirkko.
Rakentamisvuosi:  1786 alkun perin valmistunut 1766 Antskogiin
Materiaali:  puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kosken ruukinkirkko on kirkkorakennus entisen Perniön kunnan alueella nykyisessä Salossa Kosken rautaruukin alueella. Tasavartinen ristikirkko on alkuperältään Antskogin ruukin kirkko ja valmistunut sinne 1766. Kirkko on siirretty Koskelle 1780-luvulla ja vihitty käyttöön 1786.
Alkuperäispaikalla Antskogissa

Pohjan pitäjän Antskogin ruukin ensimmäinen kirkko valmistui 1655. Se korvattiin uudella kirkolla, joka valmistui vuonna 1766. Antskogin ruukinseurakunta lakkautettiin 1770-luvulla ja kirkko siirrettiin Perniöön Kosken ruukin kirkoksi. Antskogissa entisellä kirkonpaikalla on siirretyn kirkon perustukset ja kiviaita.
Kosken ruukinkirkoksi

Kosken ruukin ensimmäinen kirkko oli rakennettu 1680-luvulla. Se korvattiin Antskogista siirretyllä kirkolla, joka vihittiin käyttöön 1786. Kirkko on säilynyt kutakuinkin alkuperäisessä asussa. Kirkon barokkityylinen alttarilaite on kuitenkin muualta. Se on hankittu Koskelle vuonna 1800 ja tehty alun perin ilmeisesti Tukholmassa vuonna 1694 nykyisen Östhammarin kunnan alueella toimineelle Forsmarkin tehtaan seurakunnalle. Sivusakaran päässä on toinen alttarilaite, jonka uskotaan olevan turkulaista puusepäntyötä 1670- tai 1680-luvulta ja peräisin joko Kosken tai Antskogin ruukin ensimmäisestä kirkosta. Hirsirakenteisen ristikirkon tynnyriholvit kohoavat korkealle. Kirkossa on alkuperäiset penkit.
Ristikirkon vesikatto on matala ja aumattu sakaroiden päästä. Katolla on pieni kattoratsastaja. Ristisakarat ovat leveät, joten kirkko vaikuttaa tukevanoloiselta.
Kosken kirkko 1800-luvun lopussa, tai 1900-luvun alussa.
Klemettilä (Vaasa)

| Klemettilä> Klemetsö |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Klemettilä korostettuna.
Kaupunki:  Vaasa
Suuralue:  Vöyrinkaupungin suuralue
Kaupunginosa nro:  4
Väkiluku:  168 (1.1.2015)
Klemettilä (ruots. Klemetsö) on Vaasassa, Vaasan keskustan ja rautatien itäpuolella sijaitseva osa-alue, joka kuuluu Vaasan 4. kaupunginosaan. Alueella on pääasiassa teollisuus- ja liiketiloja sekä muun muassa Vaasan kaupunginsairaala ja pääterveyskeskus, Vaasan ammattiopisto ja Pohjanmaan pelastuslaitos.
Vaasan kaupunginhallinnon tilastoalueista Klemettilä kuuluu Vöyrinkaupungin suuralueeseen. Vuonna 2015 Klemettilän alueella oli 168 asukasta.
Klemettilän luoteisena rajana Vöyrinkaupungin suuntaan on Sepänkyläntie, koillisrajana Yhdystie, kaakkoisrajana Huutoniementie ja lounaisrajana Ratakatu. Kuitenkin esimerkiksi asuntomarkkinoinnissa Sepänkyläntien pohjoispuolisia uusia kerrostaloja markkinoidaan Klemettilän nimellä.
Historiaa

Klemettilä on saanut nimensä Vaasan palon 1852 jälkeen kaupungille valitusta uudesta sijaintipaikasta Klemetsöstä. Aluetta kutsutaan nimellä Kokkoböle vuoden 1414 asiakirjassa, jolla Jomalan kirkkoherra Matts Olafsson vahvisti kuolleen veljensä Bengt Olafsonin testamenttimääräyksen Kokkobölen tilasta Turkuun perusteilla olleelle Pyhän Annan luostarille. Hanke toteutuikin Naantalin luostarina, jonka omistuksessa Kokkoböle sen myötä pitkään oli. Klemetsö-nimen alue sai sinne perustetun Klemetsögård-nimisen tilan mukaan. Nimi ehkä viittaa johonkin monista Klemens-nimisistä paaveista.
Entisiä yrityksiä

Klemettilän teollisuuskortteleissa toimivat 1900-luvulla monet kauppa- ja teollisuusyritykset, suurimpina maatalouskaupan toimijat:
Varastokatu 1 ja 5–7: Kesko
Varastokatu 2–4: SOK (nyk. Kansallisarkisto)
Varastokatu 5–7: Aino Lindemanin perustama mallastehdas ja Vaasan Huutokauppakamari
Varastokatu 6: Pohjanmaan Kauppiaat
Varastokatu 8–10, 9 ja 11: Keskusosuusliike Hankkija
Varastokatu 9: polkupyöräliike Oy G. L. Hasselblatt Ab
Varastokatu 11: Wasa Lantbruks Ab
Varastokatu 12: Voinvienti-osuusliike Valio
Myllykatu 7: Tukku Tulimaa ja Pohjanmaan Tukku
Myllykatu 9: Vaasan Lokasuojatehdas (myöh. Waasan Vanne, nyk. Procons Oy)
Myllykatu 11: Alfred Erikssonin leipomo
Myllykatu 15: Turkisteollisuus Oy
Myllykatu 18: Vaasan teknillinen tehdas Oy (myöh. Rakennus Oy Tekno)
Myllykatu 19: Vaasan Rakennustoimisto Oy:n sementtivalimo
Myllykatu 20: Vaasan Sähkömylly ja leipätehdas
Pitkänlahdenkatu 45: Vaasan Tukkukauppa Oy ja Backlund & Co.
Pitkänlahdenkatu 49–51: Agros ja Vaasan Vilja- ja Siemenkauppa
Pitkänlahdenkatu 53 ja Varastokatu 12: Labor-maatalouskauppa
Pitkänlahdenkatu 55: Suomen Maanviljelijäin Kauppa ja Kansan Ääni -lehti.
Tuure Niskanen

| Tuure Niskanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. elokuuta 1899 Laukkala, Pielavesi
Kuollut: 1. tammikuuta 1978 (78 vuotta) Pielavesi
Arvonimi: Mestaripelimanni
Muusikko
Tyylilajit:  pelimanni, kansanmusiikki
Soittimet:  viulu
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Tuure Niskanen (3. elokuuta 1899 Laukkala, Pielavesi – 1. tammikuuta 1978 Pielavesi) oli suomalainen mestaripelimanni. Hänen kotitilansa nimi oli Koskenkorva. Koskenkorvantila oli vanha kievari, joka toimi maaseutu- yhteisön kokoontumispaikkana. Tuuren kertoman mukaan Pielaveden Laukkalan kylässä nähtiin usein – melkein joka kuukausi – kiertäviä pelimanneja, jotka kiersivät talosta taloon soittamassa. Näin tapahtui myös Koskenkorvan tilalla. Niinpä Tuure sai jo pienenä poikana kuunnella hyvin erilaisten soittajien musiikkia. Tuuren musiikilliset lahjat periytyivät suvulta, jossa oli useita musiikkimiehiä, kanttoreita ja musiikinopettajia. Tuuren äiti, Liisa Niskanen, oli pitäjällä tunnettu hyvänä laulajana ja isä, Lauri Niskanen, soitti virsikannelta ja oli niin ikään hyvä laulaja.
Soittouran alku

Tuure Niskanen on tunnettu ennen kaikkea viulunsoittajana. Kuitenkin hänen ensimmäinen soittimensa oli enoltaan saamansa huuliharppu, jota hän soitteli jo viisivuotiaana läheisessä kaupassa makeispalkalla. Ensimmäinen virallisempi esiintyminen oli Tuuren omien sanojen mukaan ”riihinkaton” konsertti. Tuure oli alle kymmenen vuoden ikäinen, kun hän nousi vanhan hyvä-äänisen laulumiehen kanssa riihen katolle ja laulumiehen sylissä istuen säesti häntä huuliharpulla. Soittopelejä ei Tuure-pojalta puuttunut, sillä kahdeksanvuotiaana Tuure sai langoltaan yksirivisen haitarin. Haitari tuli postitoimistoon Tuuren ollessa paimenessa.
”Se oli pitkä se aeka ja paemenessa olova olin sillon, ja naapurissa oli postitoimisto ja sieltä huuvettiin että: ”Nyt tuleppas Tuure hakemaan  hanuria, nyt se on tullunna!” Tuota niin, lehmät unehtu sinne viljapellon viereen ja ne mäni mänöjään. (Malinen.) ”
Ensimmäisen kerran Tuure oli tekemisissä viulun kanssa kolmevuotiaana sisarensa häissä. Häissä oli soittamassa pielavetinen kansansoittaja Antti Oravainen (1863 – 1933), josta tuli myöhemmin Tuuren oppi-isä. Oravaisen mentyä tauolle Tuure uskaltautui kokeilemaan tämän sängyn päälle jättämää viulua. Tuure muistelee olleensa jo toisella kymmenellä kun hänen veljensä tilasi hänelle viulun - joka silloin maksoi kymmenen markkaa - Vaasasta Teodor Vuorion liikkeestä. Useammassa muussa lähteessä Tuuren kerrotaan saaneen ensimmäisen viulunsa kahdeksanvuotiaana. Antti Oravainen kunnosti kyseisen soittimen, jota Tuure moitti lastuviuluksi. Viulun ääni oli huononlainen, mikä ei innostanut nuorta poikaa soittamaan. Viulu jäi muutamiksi vuosiksi seinäkoristeeksi, kunnes Tuuren serkku alkoi sillä soitella. Tämä sai Tuuren jälleen innostumaan soittamisesta, ja muutaman viikon harjoiteltuaan ”Ensimmäinen polkka” jo soi. ”Hu! Poejasta tulloo pelmanni” oli Antti Oravainen todennut, kuultuaan Tuuren viulun soittoa ensimmäisen kerran. Hän kehotti myös hankkimaan pojalle uuden, paremman viulun. Vuonna 1928 Tuure osti eräästä ilomantsilaisesta talosta Ole Bull -merkkisen viulun osat. Sittemmin tätä toistasataa vuotta vanhaa viulua kunnostettiin useampaan otteeseen ja siitä tuli Tuuren suosikkiviulu.
Soittouran alku > Tuure Niskasen opettajat

Tuure Niskanen palveli Sortavalassa armeijan kantahenkilökunnassa vuosina 1924 – 1926. Tänä aikana hän opetteli nuotit, opettajinaan Vilho Siukonen ja venäläinen Klein -niminen muusikko. Toisen tietolähteen mukaan hän sai viulutunteja eräältä saksalaiselta, mutta kielivaikeudet olivat ylivoimaisia, joten viulunsoitonopinnot eivät edenneet alkua pidemmälle. Tuuren isä, Lauri, oli miettinyt pojalleen kanttorin koulutusta, mutta pitäjän kanttori oli todennut koulutuksen olevan kallis ja palkkojen huonot. Myös opettajaseminaariin Tuure oli lähdössä, mutta viime hetkellä hänen isänsä tuli siihen tulokseen että Koskenkorvantilalla tarvittiin työmiestä ja tulevaisuudessa myös isäntää. (Malinen; Kolehmainen 1992; KIÄ 2392 – 2396.)
Tuure Niskasen merkittävimmät opettajat olivat Oravaisen veljekset Antti, Aapeli ja Fabian, jotka asuivat Pielaveden Jylhän kylässä. Heistä merkittävin opettaja oli Antti Oravainen, joka kävi usein Koskenkorvassa soittamassa ja jota Tuure arvosti suuresti soittajana. Tuure oppi Antti Oravaiselta viulunsoiton perusteet, merkitsi muistiin monia oravaissäveliä ja siirsi näin Oravaisen musiikkiperinteen tuleville sukupolville. Pääasiassa Tuure kuitenkin opetteli viulunsoiton ”omin päin” ja melodiat korvakuulolta. Suuri osa Tuuren soitteista on peräisin Oravaisen veljeksiltä. Tuure muistaa Antti Oravaisen opettaneen soittajan olevan valmis, kun on soittanut niin kauan, ettei ole enää hiuksia päässä. Antti Oravainen oli itse kalju. Ensimmäisen kappaleensa Tuure sävelsi vuonna 1919. Hän muistelee sen olleen jokin valssin tapainen kappale. (Malinen; Kolehmainen 1992, 135 - 138; KIÄ 2392 – 2396.)
Soittouran alku > Tuure Niskanen pelimannina

Tuuren kotona suhtauduttiin soittoharrastukseen myönteisesti. Tuuren kertoman mukaan ainoastaan kirkkoaikaan ei tanssikappaleita saanut soittaa. Tätä kieltoa Tuure noudatti vanhuuteensa saakka. Tuure ei koskaan toiminut varsinaisesti tanssisoittajana. Kotona oltiin kielletty rahasta soittaminen, koska ajateltiin että pidoissa tarjottaisiin viinaa. Jos sattui niin ettei iltamiin tilattu pelimanni ilmestynytkään paikalle tai oli humalassa, haettiin Tuure paikalle soittamaan. Harvinaisena tilaisuutena Tuure muistelee vuonna 1917 soittamiaan vallankumoustansseja. Naapurin rengiltä haettiin haitari lainaan, Tuure odotti kotona kunnes vanhemmat olivat menneet nukkumaan ja lähti sitten suksilla kohti tanssipaikkaa. Tanssikansa keräsi rahaa soittajalle, vaikka Tuurea hirvittikin tämä, kun kotona oltiin kielletty rahan tienaaminen soittamalla. Tuure muistelee menneensä kotiin ja tyhjentäneensä taskut lanteista hevosen aperuuheen. (Malinen; KIÄ 2392 – 2396.)
Vaikka Tuure soitti sekä haitaria että viulua, hän piti itseään ennen kaikkea viulistina, eikä arvostanut haitaria kovin suuresti. Eniten hän arvosti taidemusiikkia, hengellistä musiikkia sekä pelimannimusiikista eniten kaustislaista musiikkia. Mestaripelimanni Tuure Niskanen kuoli 1.1.1978. Hänen muistonsa ja soittoperinteensä vaalimiseksi on vuodesta 1979 Pielavedellä järjestetty ”Tuuren sottiisi” -nimistä tapahtumaa. Tapahtuma järjestetään vuosittain Tuuren syntymäpäivän aikoihin. (KIÄ 2392 – 2396; Kolehmainen 1992.)
Yksityiselämä

Tuure oli naimisissa Bertta Marian kanssa, tämän kuolemaan vuonna 1937 asti. Heillä oli yksi yhteinen lapsi: Liisa.
Myöhemmin Tuure meni naimisiin Anja Tuulikin kanssa ja oli naimisissa hänen kanssaan kuolemaansa saakka. Heillä on kaksi yhteistä lasta: Ossi ja Raino. Ossi ja Raino Niskanen soittivat yhdessä Tuure isän kanssa lapsuus- ja nuoruusvuosinaan. Heidän soittimenaan oli Kontrabasso, eli ns. läskibasso.
Huomionosoitukset

Tuure osallistui elämänsä aikana muutamiin soittokilpailuihin hyvällä menestyksellä. Kuopiossa olleisiin nuorisoseuran keskusseuran henkisiin kilpailuihin Tuure ei ollut suostuvainen lähtemään, mutta naapurin poika oli kävellyt Niskasen tupaan pakkassäällä, jättänyt ulko-oven selälleen ja ilmoittanut ettei lähde pois ennen kuin Tuure lupaa osallistua kilpailuun. Vaikka kilpailu jännitti Tuurea ja hän epäili ettei kansanmusiikki ole kelvollista soitettavaa, hän voitti ensimmäisen palkinnon. Vuonna 1961 Porissa järjestetyissä valtakunnallisissa soittokilpailuissa Tuure voitti ensimmäisen sijan haitarilla. Tuurelle luovutettiin Kalevala-seuran palkinto ja kunniakirja 3.11.1968 sekä seuraavana vuonna Kansalais- ja työväenopistojenliiton 50-vuotisjuhlaplaketti tunnustuksena kansanmusiikin hyväksi tehdystä työstä. Lisäksi Tuurelle on myönnetty Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kunniakirja ja valtion taiteilijaeläke. (KIÄ 2392 – 2396; Jokisalmi 1999.)
Kaustisen kansanmusiikkijuhlien hallitus nimeää vuosittain muutamia ansioituneita kansanmusiikin taitajia mestaripelimanneiksi. Ensimmäiset nimitykset tehtiin vuonna 1970. Silloin mestaripelimanneja nimettiin neljä; Konsta Jylhä, Otto Hotakainen, Kustaa Järvinen ja Tuure Niskanen. Sen lisäksi että he kaikki olivat viulisteja, heitä yhdisti myös jo lapsena alkanut soittoharrastus. Konsta Jylhä oli kotoisin Kaustiselta, Otto Hotakainen Kaustisen naapurikunnasta Halsualta, Kustaa Järvinen Eurasta ja Tuure Niskanen Pielavedeltä. (Asplund, Hoppu, Laitinen, Leisiö, Saha & Westerholm 2006, 496–501.)
Type 97 HMG

| Type 97 |
| --- | --- |

Tyyppi:  raskas konekivääri
Valmistusmaa:   Japani
Valmistusvuodet:  1937–1945
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  7,7x58 mm Arisaka
Aseen pituus:  1 145 mm
Piipun pituus:  700 mm
Paino (tyhjänä):  12,4 kg
Lipas:  tankolipas
Kapasiteetti:  20 patruunaa
Ammuksen lähtönopeus:  724 m/s
Tehokas kantama:  540 m
Teoreettinen kantama:  3 420 m
Tulinopeus (laukausta/min):  500
Type 97 heavy tank machine gun (jap. 九七式車載重機関銃, Kyū-nana-shiki shasai jū-kikanjū) on japanilainen raskas konekivääri, joka toimi Keisarillisen Japanin armeijan panssarivaunujen ja panssaroitujen ajoneuvojen konekiväärinä toisessa maailmansodassa. Ase perustui suurelta osin tšekkiläiseen ZB vz. 26 -konekivääriin. Ase käytti 7,7x58 mm Arisaka -kaliiperin patruunoita. Type 97 pystyttiin muuttamaan hieman kevyemmäksi versioksi jalkaväen käyttöön, mutta tämäkin versio painoi lähes 11 ja puoli kiloa, eikä se tullut jalkaväen yleiseen käyttöön. Asetta valmistettiin noin 18 000 kappaletta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Type 97 HMG Wikimedia Commonsissa
Connor Bunnaman

| Connor Bunnaman |
| --- | --- |
 Connor Bunnaman ensimmäisen NHL-maalinsa jälkeen tammikuussa 2020.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. huhtikuuta 1998 (ikä 26) Guelph, ON, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Bunny, Buns
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  185 cm
Paino:  94 kg
Seura
Seura:  Mountfield HK
Sarja:  Tšekin Extraliga
Pelinumero:  74
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2019–
Aik. seurat:  Lehigh Valley Phantoms (AHL) Philadelphia Flyers (NHL) Charlotte Checkers (AHL) Kärpät (SML)
NHL-varaus:  109. varaus, 2016 Philadelphia Flyers
Connor Bunnaman (s. 18. huhtikuuta 1998 Guelph, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Tšekin Extraligan Mountfield HK:ssa. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta Bunnaman osaa pelata myös laidassa. Hän on pelannut urallaan aiemmin myös NHL-seura Philadelphia Flyersissa yhteensä 54 runkosarjaottelua tehopistein 1+2=3 ja neljä playoff-ottelua ilman tehopisteitä.
Ura > Juniorivuodet

Bunnaman pelasi kaudella 2013–2014 Guelph Jr. Gryphonsin U16 AAA-joukkueessa, jonka varakapteenina hän toimi. Bunnaman voitti OHL Gold Cupin. Kitchener Rangers varasi hänet 31. pelaajana OHL:n varaustilaisuudessa 2014. Bunnaman siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2014–2015. Hänen tulokaskautensa toi 67 runkosarjaottelussa tehot 10+5=15 ja kuudessa playoff-ottelussa tehot 1+1=2. Kaudella Bunnaman teki OHL:n runkosarjassa 38 tehopistettä.
Philadelphia Flyers varasi Bunnamanin neljännellä kierroksella 109. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2016. Kaudella 2016–2017 hän oli tehoilla 37+25=52 Kitchener Rangersin OHL-joukkueen paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. Pudotuspeleissä Bunnaman oli neljällä osumallaan joukkueen paras maalintekijä. Kauden päätteeksi hänet palkittiin Rangersin joukkueen herrasmiespelaajana Blueline Club Awardilla. Huhtikuussa 2017 Bunnaman teki kolmivuotisen NHL-tulokassopimuksen Flyersin kanssa. Hän jatkoi kaudella 2017–2018 Rangersin vahvuudessa ja nousi joukkueen kapteeniksi. Bunnaman oli joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 27+23=50.