stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lassila

| Lassila> Lassas |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Lassila korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Läntinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  294
Pinta-ala:  1,04 km² 
Väkiluku:  4 644 (31.12.2020)
Väestötiheys:  4 465 as./km²
Työpaikkoja:  3 159 kpl   (31.12.2017)
Osa-alueet:  on itse osa-alue Haagan peruspiirissä
Postinumero(t):  00440
Lähialueet:  Kannelmäki, Pirkkola, Pohjois-Haaga, Etelä-Haaga, Pitäjänmäen yritysalue, Marttila, Reimarla
Lassila (ruots. Lassas) on pääosin 1980- ja 1990-luvuilla rakennettu noin 4 600 asukkaan osa-alue Haagan kaupunginosassa Länsi-Helsingissä.
Pohjoisesta Lassilaa rajaa Kehä I, jonka toisella puolella on Kannelmäki. Idässä raja kulkee Hämeenlinnanväylässä. Etelänaapureina ovat Pohjois- ja Etelä-Haaga. Lännessä Lassilan rajan määräävät Vihdintie ja alueen pohjoisosissa puistoalueen keskellä kulkeva Vantaanjoen aiempi uoma nimeltään Mätäjoki. Lassilan postinumero on 00440.
1970-luvulla valmistuneen, Lassilassa sijaitsevan Pohjois-Haagan rautatieaseman läheisyydessä on liikekeskustan tapainen alue, jossa on ruokakauppoja, apteekki, kuntosali ja muita liikkeitä. Nimestään huolimatta myös Pohjois-Haagan kirjasto sijaitsee Lassilassa. Yleisestikin alueella on varsin runsaasti pieniä ja keskisuuria yrityksiä. Lassilan koilliskulmaukseen Kehä I:n ja Hämeenlinnanväylän äärellä on suuria toimistorakennuksia (TietoEVRY). Joulukuun 2017 lopussa Lassilassa oli 3 159 työpaikkaa.
Ulkoilu- ja liikuntamahdollisuuksia tarjoaa Lassilan liikuntapuisto, jossa kesäisin pelataan useita nuorten jalkapallo-otteluita sekä talvisin jääkiekko-otteluita. Kesällä on myös mahdollista pelata tennistä ja koripalloa liikuntapuiston alueella. Ulkoilijat pääsevät Pirkkolaan ja Keskuspuistoon Hämeenlinnanväylän toiselle puolelle.
Lassilasta on yhteys Helsingin keskustaan Kehärataa kulkevalla I- tai P-junalla.
Historiaa

Lassilaan, silloiseen Laurinmäkeen rakennettiin 1940-luvulla omakotialue pika-asutuslain nojalla. Tontit luovutettiin sotaveteraaneille, sotaleskille ja -orvoille. Talot rakennettiin melko suurille tonteille, ja Ruotsin valtio tuki rahallisesti näiden talojen rakentamista. Myöhemmin alueelle rakennettiin vielä lisää omakotitaloja. Vantaankosken radan valmistumisen myötä Lassilan ilme muuttui täysin, kun vanha omakotiasutus purettiin uusien taloryhmien tieltä 1970-luvun lopulla.
Kaupintien varrella sijainneen lassilalaisen omakotitalon pihalta löytyi 1960-luvulla muinaislöytöpaikka. Arkeologiset tutkimukset paikalla suoritettiin vuonna 1973 ennen sen jäämistä tietöiden alle. Kaivauksissa löydettiin saviastioiden palasia, kvartsiesineitä, pieniä kaapimia ja hiottuja kiviä. Kyseisen asuinpaikan – pinta-alaltaan noin 90 neliömetriä – iäksi arvioitiin esinelöytöjen perusteella 5 000–6 000 vuotta. Todennäköisesti tämä asuinpaikka oli käytössä vain lyhyen ajan tai kausiluonteisesti.
Lassilan talvista raittia
Pohjois-Haagan rautatieasema
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Helsinki alueittain (2005). Tietoa Haagan peruspiiristä. (pdf)
| n k Helsingin kaupunginosat  ja niiden osa-alueet suurpiireittäin |
| --- | --- | --- |
| Eteläinensuurpiiri |  1. Kruununhaka  2. Kluuvi  3. Kaartinkaupunki  4. Kamppi  5. Punavuori  6. Eira  7. Ullanlinna  8. Katajanokka  9. Kaivopuisto  13. Etu-Töölö  14. Taka-Töölö  20. Länsisatama Hernesaari  Jätkäsaari  Lapinlahti  Ruoholahti  31. Lauttasaari Koivusaari  Kotkavuori  Myllykallio  Vattuniemi  52. Suomenlinna  |  |
| Läntinensuurpiiri |  15. Meilahti  16. Ruskeasuo Pikku Huopalahti  Vanha Ruskeasuo  18. Laakso  29. Haaga Etelä-Haaga  Kivihaka  Lassila  Pohjois-Haaga  30. Munkkiniemi Kuusisaari  Lehtisaari  Munkkivuori  Niemenmäki  Talinranta  Vanha Munkkiniemi  32. Konala  33. Kaarela Hakuninmaa  Honkasuo  Kannelmäki  Kuninkaantammi  Malminkartano  Maununneva  46. Pitäjänmäki Marttila  Pajamäki  Pitäjänmäen yritysalue  Reimarla  Tali  |  |
| Keskinensuurpiiri |  10. Sörnäinen Hanasaari  Kalasatama  Sompasaari  Vilhonvuori  11. Kallio Linjat  Siltasaari  Torkkelinmäki  12. Alppiharju Alppila  Harju  17. Pasila Itä-Pasila  Keski-Pasila  Länsi-Pasila  Pohjois-Pasila  21. Hermanni Hermanninmäki  Hermanninranta  Kyläsaari  22. Vallila  23. Toukola Arabianranta  Toukola  24. Kumpula  25. Käpylä  26. Koskela  27. Vanhakaupunki  |  |
| Pohjoinensuurpiiri |  28. Oulunkylä Maunula  Maunulanpuisto  Metsälä  Patola  Pirkkola  Veräjälaakso  Veräjämäki  34. Pakila Itä-Pakila  Länsi-Pakila  35. Tuomarinkylä Haltiala  Paloheinä  Torpparinmäki  Tuomarinkartano  |  |
| Koillinensuurpiiri |  36. Viikki Latokartano  Viikinmäki  Viikinranta  Viikin tiedepuisto  37. Pukinmäki  38. Malmi Ala-Malmi  Malmin lentokenttä  Pihlajamäki  Pihlajisto  Tattariharju  Ylä-Malmi  39. Tapaninkylä Tapanila  Tapaninvainio  40. Suutarila Siltamäki  Tapulikaupunki  Töyrynummi  41. Suurmetsä Alppikylä  Heikinlaakso  Jakomäki  Puistola  Tattarisuo  |  |
| Kaakkoinensuurpiiri |  19. Mustikkamaa-Korkeasaari  42. Kulosaari  43. Herttoniemi Herttoniemenranta  Herttoniemen yritysalue  Länsi-Herttoniemi  Roihuvuori  44. Tammisalo  48. Vartiosaari  49. Laajasalo Hevossalmi  Jollas  Kruunuvuorenranta  Tullisaari  Yliskylä  50. Villinki  51. Santahamina  53. Ulkosaaret Itäsaaret  Länsisaaret  Aluemeri  |  |
| Itäinensuurpiiri |  45. Vartiokylä Itäkeskus  Marjaniemi  Myllypuro  Puotila  Puotinharju  Roihupelto  Vartioharju  47. Mellunkylä Kontula  Kivikko  Kurkimäki  Mellunmäki  Vesala  54. Vuosaari Aurinkolahti  Kallahti  Keski-Vuosaari  Meri-Rastila  Mustavuori  Niinisaari  Nordsjön kartano  Rastila  Uutela  |  |
| Östersundominsuurpiiri |  55. Östersundom  56. Salmenkallio  57. Talosaari  58. Karhusaari  59. Ultuna Landbo  Puroniitty  |  |
Helsingin alueellinen jako
Latifundio

Latifundio tarkoittaa tehotuotantoon keskittyvää suurta maatilaa Latinalaisessa Amerikassa. Nykyisenlainen latifundiolaitos alkoi syntyä paikoin jo siirtomaa-ajalla, mutta vasta alueen valtioiden itsenäistymisen jälkeen systeemi kehittyi nykyiselleen.
Toisia nimiä latifundioille ovat/olivat espanjankielisissä Boliviassa, Meksikossa, Venezuelassa, Chilessä, Kuubassa hacienda, espanjankielisissä Argentiinassa ja Uruguayssa estancia ja Brasiliassa fazenda. Yli 500 hehtaarin laajuisten latifundioiden vastakohtana ovat Latinalaisessa Amerikassa olleet minifundiot, monesti alkuperäisasukkaiden alle 5 hehtaarin suuruiset tilat.
Latifundioita on pidetty yhtenä Keski- ja Etelä-Amerikan maiden epätasaisen tulonjakautumisen syynä.
Latifundiot, orjuus ja pakkotyö

Brasiliassa 1800-luvulla kahvinvientiin erikoistuneet fazendat edistivät orjuutta, mutta toisaalta mahdollistivat maan keskiluokan osittaisen elintason kasvun ja maan teollistumisen alkamisen. Kun Atlantin orjakauppa lakkasi, orjuus jatkui virallisesti vuoteen 1888. Käytännössä pakkotyö jatkui yhä tämän jälkeenkin. Vielä 2000-luvullakin arvioitiin, että jopa 50 000 Brasilian maatyöläistä elää orjuutta muistuttavissa oloissa. Muutenkin Latinalaisessa Amerikassa latifundioiden omistajaperheet ovat olleet rikkaita, ja työläiset köyhiä ja monesti alipalkkaisiakin. Joissain Etelä-Amerikan maissa latifundioita on haluttu pilkkoa osiin maareformein.
Estée Lauder

Estée Lauder ja asiakas (1966).
Estée Lauder (1. heinäkuuta 1908 New York – 24. huhtikuuta 2004 New York) oli yhdysvaltalainen liikenainen ja kosmetikkateollisuuden edelläkävijä, joka perusti omaa nimeään kantavan kosmetiikkayrityksen Estée Lauderin, joka on nykyisin myyntinsä perusteella yksi maailman suurimpia.
Lauder syntyi Josephine Esther Mentzerina Queensissa New Yorkissa. Hänen vanhempansa olivat Unkarin juutalaisia maahanmuuttajia. Hän meni naimisiin Joseph Lauterin kanssa vuonna 1930, sai hänen kanssaan kaksi poikaa, erosi vuonna 1939 ja avioitui uudestaan entisen puolisonsa kanssa vuonna 1942. Lauterin perhe muutti sukunimensä Lauderiksi 1930-luvun loppupuolella. Parin avioliitto kesti vuoteen 1982 asti, jolloin Joseph menehtyi.
Estée Lauder haaveili nuoruudessaan ihotautilääkärin urasta, mutta mentyään naimisiin kemisti Lauderin kanssa elämä sai uuden käänteen. Yhdessä he alkoivat kehitellä ihonhoitotuotteita naisille.
Estée Lauder alkoi myydä setänsä, kemisti John Schotzin, sekoittamia ja myöhemmin myös itse sekoittamiaan ihovoiteita 1930-luvulla, mutta yritys perustettiin vasta vuonna 1946. Sen ensimmäinen varsinainen läpimurto oli Youth Dew -tuoksu, joka lanseerattiin vuonna 1953. Tuotekehittelyn lisäksi Lauder oli erittäin kiinnostunut myös yhtiön tuotteiden ulkonäöstä ja pakkauksista. Juuri hän valitsi yhtiön käyttämän sinisen värisävyn, jonka omistaja arveli sointuvan asiakkaiden kylpy- ja makuuhuoneiden sisustukseen.
Estée Lauder oli ainoa nainen Time-aikakauslehden vuonna 1998 julkaisemassa luettelossa 1900-luvun 20 vaikutusvaltaisimmasta liikealan taiturista. Hänelle myönnettiin myös Yhdysvaltain korkein siviilikunniamerkki Presidential Medal of Freedom. Lauder kuoli Manhattanin asunnossaan sydänongelmiin 97-vuotiaana, mutta hänen merkityksensä kosmetiikkateollisuudessa on edelleen jäljellä. Perustajansa nimeä kantava tuotemerkki on saatavana enemmässä kuin sadassa maassa.
Aiheesta muualla

Estée Lauderin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Muut:  SNAC  IdRef
Lassi (nimi)

| Lassi |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  10. elokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Lauri, Lasse
Vastineita eri kielissä:  Lars, Laurenz, Laurent, Lawrence, Larry, Lorenzo
Nimen alkuperä:  Laurentius
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lassi on jo 1500-luvulla käytössä ollut suomalainen miehen etunimi, Laurentius- tai Lauri-nimen muunnelma. Lassin nimipäivää vietetään 10. elokuuta. Silloin on myös Lassen ja Laurin nimipäivä.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Lassi on Suomessa 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 6 521 henkilölle.
Tunnettuja Lassi-nimisiä

Lassi Alhorinne (s. 1971), näyttelijä
Lassi Alvesalo (s. 1939), hammaslääketieteen professori
Lassi Erkkilä (s. 1953), lyömäsoittaja
Lassi Etelätalo (s. 1988), keihäänheittäjä
Lassi Haimi (s. 2003), kilpauimari
Lassi Heininen, arktisen alueen asiantuntija ja professori
Lassi Hiekkala (1888–1951), toimittaja, Edistyspuolueen ja Suomen kansanpuolueen kansanedustaja
Lassi Hirvonen (s. 2002), lapsinäyttelijä ja tanssija
Lassi Hurskainen (s. 1987), jalkapallomaalivahti
Lassi Huuskonen (s. 1979), mäkihyppääjä
Lassi Hyvärinen (s. 1981), runoilija
Lassi Jaakkola (s. 1953), päätoimittaja
Lassi Järvenpää (s. 1996), jalkapalloilija
Lassi Kilpi (1920–2007), juristi ja hallintoneuvos
Lassi Kilpinen (s. 1993), koripalloilija
Lassi Kinnunen, hanuristi ja laulaja
Lassi Kivinen (s. 1983), Liberaalipuolue – Vapaus valita -puolueen puheenjohtaja
Lassi Kokkala (s. 1989), jääkiekkoilija
Lassi Koponen (1928–2022), nuortenkirjailija
Lassi Kämäri (s. 1961), kirjailija
Lassi Laakso (s. 1983), jääkiekkoilija
Lassi Laitinen (1831–1888), maanviljelijä ja valtiopäivämies
Lassi Lappalainen (s. 1998), jalkapalloilija
Lassi Lehtinen (s. 1999), jääkiekkomaalivahti
Lassi Lehto, Jimi Tenor (s. 1965), säveltäjä ja multi-instrumentalisti
Lassi Lintula (s. 1997), futsalpelaaja
Lassi Luoto (s. 1986), jalkapalloilija
Lassi Mattila (s. 1987), jääkiekkoilija
Lassi Nikko, elektronisen musiikin tekijä (taiteilijanimiä Brothomstates ja Dune)
Lassi Noponen (s. 1963), yritysjohtaja
Lassi Nummi (1928–2012), kirjailija, runoilija ja kääntäjä
Lassi Nurila (s. 1987), taitolennokkiurheilija
Lassi Nurmos (s. 1994), jalkapalloilija
Lassi Parkkinen (1917–1994), pikaluistelija
Lassi Päivärinta (s. 1954), matematiikan professori
Lassi Raitanen (s. 1994), jääkiekkoilija
Lassi Rajamaa (1944–2023), urkuri, Sibelius-Akatemian rehtori 1993–1999
Lassi Raunio (s. 1983), kymmenottelija
Lassi Rautiainen (s. 1957), luontovalokuvaaja, kirjailija ja matkailuyrittäjä
Lassi Saressalo (s. 1948), folkloristi, tietokirjailija ja kriitikko
Lassi Sidoro (s. 1976), sideshow-taiteilija ja kehonmuokkausartisti
Lassi Sinkkonen (1937–1976), kirjailija
Lassi Tara, oik. Lauri Rintala (1916–1994), kirjailija
Lassi Thomson (s. 2000), jääkiekkoilija
Lassi Toivola (1931–2022), painituomari
Lassi Tokkola (1899–1975), taidemaalari
Lassi Toriseva (s. 1994), salibandymaalivahti
Lassi Tuovi (s. 1986), koripallovalmentaja
Lassi Urpilainen (1700-luvulla), voimamies ja karhunkaataja
Lassi Utsjoki (1893–1957), toimittaja ja lauluntekijä
Lassi Valtonen (s. 1990), laulaja
Lassi Vanhatalo (s. 1998), jääkiekkoilija
Lassi Vasarainen (s. 2001), pesäpalloilija
Lassi Vierikko (s. 1983), elokuvakäsikirjoittaja ja näyttelijä
Lassi Viholainen (s. 1999), jalkapalloilija
Lassi Virtanen (s. 1955), oopperalaulaja
Lassi Vänttinen (s. 1980), salibandypelaaja
Lassi Yrjölä (s. 1994), jääkiekkomaalivahti
Kuvitteellisia Lasseja

Lassi, 6-vuotias poika sarjakuvassa Lassi ja Leevi
Lasse (kirjasarja)

Lasse-kirjasarja on Anders Jacobssonin ja Sören Olssonin tekemä lastenkirjasarja, jonka päähenkilö on Kalle ”Lasse” Rudolf Andersson (ruots. Karl Sune Rudolf Andersson eli Sune). Hän on tarinoissa 7–12-vuotias, ja myös kirjat on suunnattu 7–12-vuotiaille. Lasse-sarja alkaa kirjasta Lasse, ekaluokkalainen (Sagan om Sune, 1984). Kirjoja on ilmestynyt Ruotsissa viitisenkymmentä, joista on suomennettu parikymmentä. Lasse-kirjoja kustantaa Suomessa Otava. Sarjan ensimmäisen osan on suomentanut Lisa Berg ja muut osat Tuula Kallioniemi.
Kirjasarjan pohjalta on tehty elokuvat Lassen kesäloma (Sunes sommar, 1993), Sunen perhe (Sunes familj, 1997), Lasse Kreikassa (Sune i Grekland – all inclusive, 2012), Lasse autolomalla (Sune på bilsemester, 2013), Sune i fjällen (2014) ja Lasse vs Lasse (Sune vs Sune, 2018) sekä televisiosarjat Sune (1987–1988), Sunes jul (1991) ja Sune och hans värld (animaatio, 2002–2003). Kirjoista on syntynyt myös keittokirjoja, tietokonepeli ja koko perheen musikaali.
Vuonna 2009 kirjasarjan ensimmäinen osa Lasse, ekaluokkalainen pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Lassen pikkuveljestä Håkanista on oma noin 30-osainen kirjasarjansa, jota ei ole suomennettu. Hänestä kertoo myös elokuva Poika ja kilpikonna (Håkan Bråkan & Josef, 2004).
Lassen elämä > Koti ja perhe

Lasse asuu Glimmerdaggissa, joka on kuvitteellinen ruotsalainen pikkukaupunki. Yhdeksänvuotiaana hän muuttaa vähäksi aikaa pois sieltä, mutta palaa pian vanhaan kotikaupunkiinsa.
Lassen perheeseen kuuluvat vanhemmat Rudolf ja Karin Andersson sekä muut lapset: vanhempi sisar Anna, ärsyttävä nuorempi veli Håkan sekä kirjassa Selvä peli, Lasse syntynyt nuorempi sisar Isabelle. Lasse käy Eteläistä koulua. Lassella on vaaleat hiukset ja siniset silmät.
Lassen elämä > Luonne

Lasse on melko avoin ja sosiaalinen ”naistenmies”, ja hänet mainitaan monessa kirjassa parantumattomana likkojenhurmaajana. Hänen paras ystävänsä on naapuriperheen tyttö Sophie Blixt, jonka kanssa hän tekee mielellään kaikkea romanttista (muun muassa pussailee). Lassella on muitakin ihastuksia, kuten Jennifer Blomberg, Maria Perez, Åsa Leipänen, norjalainen Sissel, Cornelia jne. Lasse pitää Håkanin ärsyttämisestä sekä Annan poikaystäväasioiden urkkimisesta.
Sarjassa ilmestyneet suomennetut kirjat

Lasse, ekaluokkalainen, 1993, suom. Lisa Berg (Sagan om Sune, 1984)
Lasse, tokaluokkalainen, 1994 (Sune börjar tvåan, 1985)
Selvä peli, Lasse, 1995 (Självklart, Sune 1986)
Lasse ja Hämärämies, 1995 (Sune och Svarta Mannen, 1989)
Lasse likkojenhurmaaja, 1996 (Tjejtjusaren Sune, 1989)
Tosi siistiä, Lasse, 1996 (Duktigt, Sune! 1991)
Lassen kesäloma, 1997 (Sunes sommar, 1994)
Lasse superkyttä, 1997 (Supersnuten Sune, 1994)
Lasse + Sophie = totta, 1998 (Sune älskar Sophie, 1995)
Lassen hepulit, 1998 (Sunes hjärnsläpp, 1996)
Lassen salaisuudet, 1999 (Sunes hemligheter, 1997)
(Gult är fult, Sune! 1998)
Lasse lukutoukka, 1999 (Plugghästen Sune, 1998)
Lasse ja tunari-isä, 2000 (Sune och Klantpappan, 1999)
Lassen joulu, 2000 (Sunes jul, 1992)
Lassen rakkauslista, 2001 (Sunes största kärlekar, 2000)
Lasse sukset ristissä, 2002 (Släkten är värst, Sune, 2001)
Lasse ja superäiti, 2003 (Sune och mamma mysko, 2002)
Lasse ja teinihirviö, 2004 (Sune och tant tonåring, 2003)
Elämä on ihanaa, Lasse, 2005 (Allt är guld, Sune, 2004)
Lasse ja vampyyrisisko, 2006 (Sune och syster vampyr, 2005)
Kesähuumaa, 2006
Lasse menee kouluun, 2008
Lasse Kreikassa, 2013
Philip Larkin

Humphrey Oceanin maalaus Philip Larkinista.
Philip Arthur Larkin (9. elokuuta 1922 Coventry – 2. joulukuuta 1985 Kingston upon Hull) oli brittiläinen runoilija. Häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä 1900-luvun loppupuolen brittirunoilijoista. Vuonna 2008 The Times nimesi hänet Britannian merkittävimmäksi sodanjälkeiseksi kirjailijaksi.
Larkin valmistui Oxfordin yliopistosta 1943. Larkinin esikoisrunoteos The North Ship ilmestyi 1945 ja esikoisromaani Jill vuonna 1946. Toinen romaani, A Girl in the Winter ilmestyi 1947. Andrew Motion on luonnehtinut hänen runojaan "hyvin englantilaisiksi".lähde?
Vuodesta 1955 Larkin työskenteli Hullin yliopiston kirjastonhoitajana. Hän toimi myös The Daily Telegraphin jazz-kriitikkona vuosina 1961–1971.
Vuonna 1992 julkaistiin Larkinin kirjeitä, jotka pönkittivät ristiriitaisia näkemyksiä hänen elämästään, ja niistä paljastuneet vanhoilliset näkemykset nostattivat kohua. Lisa Jardine on kuvannut häntä rasistiksi ja naisvihaajaksi.lähde?
Larkin oli henkilönä hyvin vakavamielinen. Hän ei kaivannut mainetta, eivätkä kirjalliset piirit onnistuneet houkuttamaan häntä.lähde?
Tuotanto

Larkinin esikoiskokoelma The North Ship ilmestyi 1945. Seuraavaksi hän julkaisi romaanit Jill (1946) ja A Girl in Winter (1947) ja jälleen runokokoelmia, muun muassa The Less Deceived (1955), mutta runotuotanto oli suppea. Hän oli The Movement -ryhmän jäsen. Ryhmä korosti runon puhekielenomaisuutta, proosamaisuutta sekä aiheiden arkisuutta. Hän julkaisi myös esseitä ja kirjoitti artikkeleita jazzista.
Suomennettuja runoja

Larkinin runojen suomennoksia on julkaistu antologiassa: Maailman runosydän toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
Menossa (Going), suom. Jyrki Kiiskinen
Mihin päiviä tarvitaan? (Days), suom. Jyrki Kiiskinen
Puhutaan vuoteessa (Talking in Bed), suom. Jyrki Kiiskinen
Puut (The Trees), suom. Risto Ahti
Tässä sinulle säkeet (This be the Verse), suom. Risto Ahti
Lisäksi on julkaistu runo
Seuraava, olkaa hyvä (Next, please), suom. Pekka Sauri, antologiassa Mies joka luki runon: suomalaisten miesten valitsemia runoja, toim. Salme Saure, Helsinki: Otava 1995 ISBN 951-1-13946-0 (sis. myös alkutekstin)
Aiheesta muualla

Philip Larkin Poetry Foundationin sivuilla (englanniksi)
Philil Larkin Society (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Matti Lauerma

Matti Väinö Antamo Lauerma (23. marraskuuta 1922 Helsinki – 17. kesäkuuta 1983 Turku) oli suomalainen historiantutkija ja professori.
Lauerman vanhemmat olivat tehtaanjohtaja, taidemaalari Väinö Aadolf Lauerma (1887–1929) ja Fanny Lyydia Valonen (1888–1985). Hän pääsi ylioppilaaksi 1941 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1947, lisensiaatiksi 1956 ja tohtoriksi 1957.
Lauerma toimi Keravan yhteiskoulun historian ja suomen kielen opettajana 1952–1965 ja oli koulun rehtorina 1957–1965. Hän oli Helsingin yliopistossa sotahistorian dosenttina vuodesta 1957 alkaen ja oli yleisen historian vt. apulaisprofessorina 1962–1965. Sen jälkeen hän oli Turun yliopiston yleisen historian apulaisprofessorina 1965–1980 ja professorina 1980–1983. Lauerma tutki erityisesti sotahistoriaa ja jääkäriliikkeen historiaa.
Lauerma oli naimisissa vuodesta 1952 filosofian maisteri Helvi Inkeri Jokipiin kanssa. Heidän poikansa on psykiatri Hannu Lauerma.
Teoksia

L'artillerie de campagne française pendant les guerres de la révolution: évolution de l'organisation et de la tactique. Diss. Annales Academiae scientiarum Fennicae, 96. Helsinki: Suomalainen tiedeakatemia, 1956. ISSN 0066-2011
Jacques-Antoine-Hippolyte de Guibert (1743–1790). Annales Academiae scientiarum Fennicae, 229. Suomalainen tiedeakatemia, 1989. ISSN 0066-2011 ISBN 951-41-0495-1.
Lauerma, Matti: Jääkärien tie. Toimittaneet Markku Onttonen ja Hilkka Vitikka. WSOY, 1984. ISBN 951-0-12588-1.
Jääkäriliike. Jääkärien kotimaahan paluun nelikymmenvuotismuistoksi julkaissut Helsingin yliopiston ylioppilaskunta. Helsinki: Helsingin yliopiston ylioppilaskunta, 1958.
Jääkärin tie. Vuonna 1975 julkaistuun Suomen jääkärien elämäkerrastoon sisältyvä jääkärien tervehdys sekä Matti Lauerman selostus jääkäriliikkeestä ja Jääkäripataljoona 27:stä. Jääkäripataljoona 27:n perinneyhdistys, 1975.
Keravan yhteiskoulu 1921–1961. Kerava: Keravan yhteiskoulu, 1962.
Lauerma, Matti – Mäkelä, Aimo: Keravan yhteiskoulu 1921–1971. Kerava, 1971.
Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27: Vaiheet ja vaikutus. WSOY, 1966.
Lauantaitanssit

| Lauantaitanssit |
| --- | --- |
Tyyli:  musiikkiohjelma
Kestoaika:  30 minuuttia
Pääosissa:  Heikki Hietamies Åke Blomqvist
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  TV1
Esitetty:  1970 – 21. joulukuuta 1985
Tuotanto
Tuottaja(t):  Paavo Einiö
Vastaava(t) tuottaja(t):  Päiviö Pyysalo
Ohjaaja(t):  Eino Virtanen
Tuotantoyhtiö(t):  MTV Viihdetoimitus
Aiheesta muualla
IMDb 
Lauantaitanssit on Mainostelevision ohjelmistossa TV1-kanavalla vuosina 1970–1985 esitetty musiikkiohjelma. Studiossa kuvattu Lauantaitanssit käsitti vaihtuvien artistien musiikkiesityksiä sekä yleisönä olleita tanssijoita, jotka olivat niin sanotusti tavallisia ihmisiä. Joka toinen tai kolmas viikko lauantain alkuillassa esitetty ohjelma oli yksi Suomen kaikkien aikojen suosituimpia televisio-ohjelmia, jota seurasi parhaimmillaan jopa 1,5–2 miljoonaa katsojaa.
Lauantaitanssien pitkäaikaisin ja tunnetuin juontaja oli sitä ennen radion kesäkuukausien Lavalauantaita vetänyt Heikki Hietamies, joka juonsi Lauantaitansseja kahdeksan vuotta. Juontajina toimivat eri aikoina myös Ossi Ahlapuro, Kai Hyttinen, Kaj Lind, Harri Melasniemi ja Inga Sulin. Lisäksi ohjelmassa oli tärkeä rooli tanssinopettaja Åke Blomqvistilla, joka muun muassa valikoi tanssijat ja ohjasi heitä nauhoituksissa.
Ohjelma sai alkunsa Paavo Einiön vuonna 1964 Mainostelevisiolle tuottamista Vapputansseista. Einiö kehitteli ajatusta tanssiravintoloissa suosituksi tulleista iltapäivätansseista televisiossa lauantaisin, ja ohjelma alkoikin vuonna 1970 nimellä Päivätanssit. Pian ohjelma siirrettiin kuitenkin alkuiltaan ja sen nimi vaihdettiin Lauantaitansseiksi.
Ohjelman musiikkisisältö oli suomalaista ja suomeksi laulettua, lukuun ottamatta kunkin jakson äänilevyltä soitettua kansainvälistä diskohittiä. Yhdessä jaksossa oli yleensä kolme laulusolistia, kaksi tunnettua ja yksi uudempi tulokas. Kerralla nauhoitettiin samana päivänä kaksi ohjelman jaksoa. Tanssijoiksi Åke Blomqvist valikoi monennäköisiä tavallisia ihmisiä eri puolilta Suomea, riippumatta tanssitaidoista. Tanssijat eivät saaneet palkkioita eivätkä edes matkakulukorvauksia. Miesten vaatetukseksi vaadittiin kokopukua.
Lauantaitanssien viimeinen jakso lähetettiin lauantaina 21. joulukuuta 1985. Suositun ohjelman lopettaminen herätti aikanaan suurta hämmästystä. MTV:n silloisen viihdepäällikön Päiviö Pyysalon mukaan MTV:n johdon päätös asiasta oli yksimielinen, koska ohjelman katsojaluvut olivat laskeneet ja mainostajilta oli tullut kritiikkiä ”vääränlaisista” eli mainostajien kannalta liian iäkkäistä katsojista. TV2 alkoi heti tämän jälkeen tuottaa omia tanssiohjelmiaan, ja Heikki Hietamies toteaa muistelmissaan sarkastisesti, että ”MTV antoi puolitoista miljoonaa katsojaa pois eikä saanut vaihdossa mitään”.
MTV:n arkistossa on säilynyt 1970-luvun ohjelmista yksi tai kaksi jaksoa ja 1980-luvun ohjelmista muutamia jaksoja.
Aiheesta muualla

Ohjelman päätösjakso