stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Norjan laivasto
Laivueet ja jaokset > Miinajaos

Miinajaoksen miinanraivaajat ja miinantorjunta-alukset raivaavat miinoja ja torjuvat miinojen aiheuttamaa vaaraa kansallisilla ja kansainvälisillä merialueilla. Miinanraivaajat on liitetty NATOn miinantorjuntaosastoon. Miinantorjuntajaos on sijoitettu Haakonsvernin laivastotukikohtaan Bergeniin ja sen toiminta-alue kattaa koko Norjan rannikon aina kansainväliselle merialueelle saakka. Miinajaoksen sukeltajat on liitetty laivaston taistelusukeltajiin, mutta he toimivat pääasiassa miinantorjunta-aluksilla.
1. Miinanraivaajalaivue
Oksøy-luokan miinantorjunta-alukset
KNM Oksøy (M340) poistettu palveluksesta 2009
KNM Karmøy (M341)
KNM Måløy (M342)
KNM Hinnøy (M343)
Alta-luokan miinanraivaajat
KNM Alta (M350)
KNM Otra (M351)
KNM Rauma (M352)
KNM Orkla (M353) uponnut 19. marraskuuta 2002
KNM Glomma (M354) poistettu palveluksesta 2009
Miinalaiva KNM Tyr (N50)
Miinanraivausosasto (sukeltajat)
Laivueet ja jaokset > Sukellusvenelaivue

Sukellusvenelaivue on sijoitettu Haakonsvernin tukikohtaan Bergeniin. Sukellusveneet mahdollistavat laivaston operaatiot kauempana rannikosta ja ne toimivat pelotteena mahdolliselle rannikon edustalla toimivalle viholliselle. Laivue on osallistunut Active Endeavouriin. Sukellusvenemiehistöjen täydennyskoulutuskeskus tarjoaa sukellusvenemiehistöille niiden tarvitseman erikoiskoulutuksen. Sukellusvenelaivueen kuusi Ula-luokan alusta voidaan modernisoinnin jälkeen pitää palveluksessa aina vuoteen 2020 saakka.
1. Sukellusvenelaivue Ula-luokan sukellusveneet
KNM Ula (S300)
KNM Utsira (S301)
KNM Utstein (S302)
KNM Utvær (S303)
KNM Uthaug (S304)
KNM Uredd (S305)
Laivueet ja jaokset > Ohjusvenejaos

Ohjuvenejaoksen tärkeimpänä tehtävänä rauhan aikana on uskottava puolustus ja rannikkovesien turvaaminen ja siten Norjan suvereniteetin takaaminen. Alukset sopivat myös nopeina ja merikelpoisina etsintä- ja pelastustehtäviin sekä erikoisjoukkojen tukemiseen. Jaos on osallistunut Naton ja YK:n kansainvälisiin operaatioihin kuten Active Endeavour ja UNIFIL2 Libanonissa.
Jaoksen kalustona on kuusi Skjold-luokan rannikkokorvettia ja kullakin aluksella on 21 henkinen tukimiehistö. Jaoksella on oma koulutuskeskus, joka takaa sen henkilöstön koulutuksen erilaisiin tehtäviin koti- ja ulkomailla. Jaokseen kuuluu lisäksi emälaivana KNM Valkyrien (A535).
Laivueet ja jaokset > Rannikkojääkärijaos

Rannikkojääkärijaokseen kuuluvat rannikkojääkärit, rannikkopuolustus, taistelusukeltajat sekä puolustusvoimien pienveneyksikön taktinen veneviirikkö. Yhdistelemällä näitä joukkoja voidaan suorittaa erilaisia operaatioita, kuten on tehty sekä kotimaassa että ulkomailla. Kukin yksikkö kouluttaa ja valitsee henkilöstönsä itse. Yksikön toiminta on hyvin henkilöpainoitteista.
Ramsundin laivastotukikohtaan sijoitettu rannikkopuolustus, joka johtaa ja koordinoi toimintoja. Taistelusukeltajat on sijoitettu Haakonsverniin, mutta sen lisäksi sukeltajia palvelee useissa laivaston yksiköissä. Yksikkö koostuu pääosin palkatusta henkilöstöstä täydennettynä varusmiehillä.
Laivueet ja jaokset > Tukijaos

Tukijaokseen (MARLOG) kuuluu runsaasti erilaisia korjaus-, täydennys- ja kuljetusaluksia. Jaokseen kuuluvat myös laivaston maihinnousualukset KNM Sørøysund, KNM Maursund ja KNM Tjeldsund. Hallitus teki vuonna 2009 päätöksen uuden kuljetuslaivan hankkimisesta. Se on suunnitelmien mukaan merivoimien käytössä vuonna 2014.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Norjan merivoimien virallinen sivu (englanniksi)
Warsailors.com (englanniksi)
Tykkivene Ellida
KNM Olav Tryggvason
Norjan laivaston hävittäjä KNM Troll
Blücher uppoaa Oslon edustalla
Ula-luokan sukellusvene Bergenissä
Kaarlelan suomalainen seurakunta

| Kaarlelan suomalainen seurakunta |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  luterilainen
Hiippakunta:  Oulun hiippakunta
Perustettu:  1966
Liitetty:  1993
Liitettiin:  Kokkolan suomalainen seurakunta
Pääkirkko:  Kokkolan kirkko
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaarlelan suomalainen seurakunta oli vuosina 1966–1993 Kokkolan Kaarlelassa toiminut seurakunta. Seurakunta muodostettiin vuonna 1966 Kokkolan maaseurakunnan jakautuessa suomalaiseen ja ruotsalaiseen seurakuntaan. Seurakunta yhdistettiin vuonna 1993 Kokkolan suomalaiseen seurakuntaan.
Tsutomu Tomita

| Tsutomu Tomita> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. lokakuuta 1943 (ikä 81)
Kansalaisuus:   Japani
Tsutomu Tomita (冨田 務 Tomita Tsutomu) (s. 14. lokakuuta 1943) on japanilainen entinen Toyotan Formula 1 -tallin tallipäällikkö. Hänet valittiin Toyota Motorsportin puheenjohtajan John Howettin suosituksesta 66-vuotiaan Ove Anderssonin tilalle vuodeksi 2004. Huhtikuussa 2007 Tomita ilmoitti jättävän tallipäällikön tehtävän ja hänet korvasi kesäkuun lopussa Tadashi Yamashina. Sen jälkeen Tomita siirtyi Fuji Speedwayn moottoriradan uudeksi johtajaksi.
Aiheesta muualla

GrandPrix.com
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Tsutomu Tomita
Käännös suomeksi
Tomoe

Kikuchi Yōsain (1781-1878) näkemys Tomoesta.

Tomoe (s. 1157? k. 1247) (jap. 巴御前, Tomoe-gozen) oli samuraisukuun syntynyt nainen, joka ajan tavasta poiketen toimi sotilastehtävissä (onna bugeisha). Hän kuului Taira-klaaniin ja oli Minamoto-perheen vasalli 1100-luvun lopun Japanissa.
Tomoe mainitaan Heiken klaanin tarinassa (jap. 平家物語, Heike Monogatari), jonka mukaan hän oli erinomainen jousiampuja ja ratsastaja sekä kuuluisa urheudestaan ja voimistaan. Yoshinaka käytti häntä erityistehtävissä. Tomoen uskotaan selvinneen hengissä Genpei-sodasta (1180–1185) ja eläneen loppuikänsä buddhalaisena nunnana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tomoe Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja
Operaatio Barbarossa
Operaatiosuunnitelma > Saksan suunnitelmat

Neuvostoliittoa vastaan kohdistuvan sodan valmistelut alkoivat heinäkuun viimeisinä päivinä 1940 salaisessa Saksan korkeimman sotilasjohdon kokouksessa. Suunnittelu alkoi välittömästi operaationimellä Aufbau Ost, joka annettiin elokuussa. Jatkosuunnittelussa operaatiosta käytettiin koodinimiä Otto ja Fritz. Marraskuussa Adolf Hitler määräsi voimaan Führerin käskyn numero 18, jonka mukaan idän hyökkäyksen suunnitelmia tuli jatkaa oli poliittisten neuvottelujen tulos mikä tahansa. 18. joulukuuta Hitler antoi käskyn 21, jossa hyökkäys ja sen strategiset tavoitteet määriteltiin. Operaatio sai koodinimen ”Barbarossa”.
Operaatiosuunnitelma > Välien kiristyminen Neuvostoliiton kanssa

Marraskuussa 1940 Neuvostoliiton ulkoasiainkansankomissaari Vjatšeslav Molotov oli käynyt valtiovierailulla Saksassa. Josif Stalin oli määrännyt Molotovin ulkoasiankomissaariksi, koska tämän edeltäjä Maksim Litvinov oli juutalainen ja altis Saksan lehdistön antisemitistiselle kirjoittelulle. Molotov vaati muun muassa Saksalta suostumusta Suomen kysymyksen päättämiseksiselvennä, mihin valtakunnankansleri Adolf Hitler ei ollut antanut lupaa. Saksan ja Neuvostoliiton erimielisyydet kärjistyivät keväällä 1941. Jugoslavian kuningaskunnassa tapahtui vallankaappaus, jossa saksalaissuuntausta ajanut hallitus vaihtui saksalaisvastaiseen, mikä haittasi saksalaisten pyrkimystä auttaa Italiaa sodassa Albaniaa ja Kreikkaa vastaan. Neuvostoliitto teki Jugoslavian kanssa sopimuksenselvennä Saksan uhan vuoksi, ennen kuin Saksa yllätyshyökkäyksellä valloitti Jugoslavian.
Operaatiosuunnitelma > Saksan etupiirin mahdolliset liittolaiset ja kanssasotijat

Suomi, Unkari ja Romania laskettiin suunnitelmassa todennäköisiksi liittolaisiksi. Hitler rakensi suunnitelmansa salamasodan (saks. Blitzkrieg) varaan. Suunnitelman lähtökohtana oli suorittaa hyökkäys leveällä Suomenlahti–Mustameri-linjalla. Hitlerin tavoitteet perustuivat pääosin poliittisiin ja sotataloudellisiin arviointeihin. Hitlerin ensimmäinen tavoite oli Leningradin valtaus. Toiseksi hän tavoitteli Ukrainan raaka-aineita ja Donetsin seudun sotatarviketeollisuuden haltuunottoa. Saksan maavoimien esikunta (OKH) oli tavoitteista eri mieltä Hitlerin kanssa; OKH piti tärkeimpänä tavoitteena pääkaupunki Moskovaa.
Operaatiosuunnitelma > Kolme armeijaryhmää

Operaatiota varten luotiin kolme armeijaryhmää. Pohjoinen armeijaryhmä komentajanaan tammikuusta 1941 alkaen Wilhelm Ritter von Leeb sai kohteekseen Leningradin. Fedor von Bockin komentaman keskustan armeijaryhmän kohteena ja koko operaation päätavoitteena oli aluksi Moskova, mutta Hitler muutti mielensä asiasta useita kertoja operaation aikana. Etelässä toimi etelän armeijaryhmä komentajanaan aluksi Gerd von Rundstedt, jota seurasi Walter von Reichenau, joka kuitenkin kuoli muutaman viikon päästä ja johtoon nousi von Bock. Etelän armeijaryhmän tehtävänä oli Ukrainan ja Kiovan valtaus sekä Donbassin teollisuusalueiden haltuunotto. Hitler uskoi operaation kestävän neljä kuukautta.
Operaatiosuunnitelma > Suomen osuus

Adolf Hitler esitti näkemyksiään hyökkäyksestä Neuvostoliittoon muun muassa kenraalikunnalleen pitämässään puheessa Berliinin valtakunnankansliassa 30. maaliskuuta 1941.
Puheessa Hitler esitti Suomen hyökkäävän kohti Leningradia. Liittolaisena Suomi olisi Hitlerin mukaan miesluvultaan vähäinen ja heikosti aseistettu, mutta taistelisi urheasti. Kaksi- ja puolituntinen hyökkäyksen läpikäynti sisälsi myös esityksen Uralin länsipuolisen alueen tulevasta kohtalosta: Hitlerin mukaan alueen pohjoinen osa tulisi kuulumaan Suomeen.
Suomalaisten omien suunnitelmien tavoite oli vaatimattomampi: toukokuussa saksalaisten tiedusteltua Suomen tulevia rajatoiveita Päämaja laati viisi vaihtoehtoa, joista suppein käsitti Karjalan palautuksen ja vuoden 1939 rajojen voimaantulon. Muut vaihtoehdot laajensivat Suomen aluetta asteittain: viidennessä vaihtoehdossa raja kulki Äänisjärven itäpuolella ja Syvärin eteläpuolella. Poliittiseksi perusteluksi saksaksi Jalmari Jaakkola kirjoitti 84-sivuisen WSOYn kustantaman kirjan Die Ostfrage Finnlands, Suomen idänkysymys, 1941. Toisen maailmansodan jälkeen Arvi Korhonen kehitti Suomen osallistumiselle perustelemiseksi ajopuuteorian.
Pohjois-Norjassa ja Pohjois-Suomessa olevien saksalaisjoukkojen päätehtäväksi kaavailtiin vallatun Norjan sekä Petsamon malmikaivosten ja malmialueen Pohjanmaan satamiin yhdistävän Jäämerentien suojaaminen. Toissijainen tehtävä oli yhdessä suomalaisten kanssa hyökätä ja katkaista Muurmannin rata. Suunnitelmassa mainittiin useamman saksalaisdivisioonan ryhmittyvän hyökkäykseen Suomen alueella, Rovaniemen eteläpuolella.
Suomen korkeinta sotilasjohtoa vieraili 25. toukokuuta 1941 Saksan pääesikunnassa Salzburgissa, jossa saksalainen sotilasvaltuuskunta johtajanaan kenraali Alfred Jodl selosti Neuvostoliittoon suunnitteilla olevaa hyökkäystä. Saksalaiset esittelivät yhteistyösuunnitelmaa Saksan ja Suomen taistelujoukkojen välille. Suomea pyydettiin sitomaan Neuvostoliiton joukkoja rajoillaan. Leningradia vastaan suunnattuun hyökkäykseen suomalaiset eivät suostuneet sitoutumaan. Eri aselajien välillä käydyissä jatkoneuvotteluissa Berliinissä 26.–28. toukokuuta vaihdettiin teknisiä ja taktisia tietoja. Kesäkuussa 1941 ennen operaation alkua joukkoja oli Rovaniemen lähistöllä yli 40 000 sotilasta. Suunnitelmassa arveltiin Ruotsin antavan rauta- ja maantiensä käytettäviksi saksalaisjoukkojen kuljetuksiin.
Operaation toimeenpano

Sunnuntaiaamuna 22. kesäkuuta 1941 kello 03.15 operaatio Barbarossa alkoi akselivaltojen lentokoneiden pommitettua Neuvostoliiton hallussa olevia puolalaisia kaupunkeja. Taisteluun osallistuneiden joukkojen todellisia vahvuuksia on vaikea esittää tarkasti, koska saksalaisten vahvuuksiin sisällytetään myös sotaretkelle varatut reservit. Hyökkäyksen alkaessa saksalaisjoukkojen vahvuus oli noin 3,5 miljoonan sotilasta, yli 3 300 panssarivaunua ja noin 2 500 lentokonetta. Joukkoja vastassa oli hieman heikommat neuvostojoukot, joista vain harvat olivat saaneet varoituksen tulevasta hyökkäyksestä.
Operaation toimeenpano > 1. vaihe (22. kesäkuuta – 3. heinäkuuta 1941)

Saksan pohjoista armeijaryhmää (saks. Heeresgruppe Nord) vastassa oli kaksi Neuvostoliiton armeijaa. Armeijaryhmään kuulunut 4. panssariryhmän 600 panssarivaunua tunkeutui armeijoiden väliin tavoitteenaan ylittää Niemen- ja Väinäjoki, jotka olivat suurimmat maastoesteet edettäessä Leningradiin. Joukot ylittivat ensimmäisenä päivänä 80 kilometriä edettyään Niemen-joen. Raseiniain lähellä Neuvostoliiton III ja XII mekanisoitu armeijakunta tekivät vastahyökkäyksen saksalaisten panssarikärkeä vastaan ja seuranneiden neljän vuorokauden taisteluiden aikana saksalaisjoukot saartoivat ja tuhosivat polttoaine- ja ammuspulasta sekä yhtenäisen johdon puutteesta kärsivät neuvostopanssarit. Ensimmäisen viikon taisteluissa tuhoutui 90 prosenttia rintamalla olleista Neuvostoliiton panssarijoukoista. Saksalaisjoukot ylittivät Väinäjoen lähellä Daugavpilsiä päästen iskuetäisyydelle Leningradista. Hitler määräsi huoltotilanteen heikennyttyä panssarijoukot pysähtymään ja niiden tuli odottaa eteneviä jalkaväkijoukkoja. Etenemisen pysähtyessä neuvostojoukot ryhmittivät joukkonsa uudelleen puolustamaan Leningradia.
Saksan keskustan armeijaryhmään kuuluivat 2. ja 9. armeija, 2. ja 3. panssariryhmä sekä muita joukkoja. Niitä vastassa oli neljä Neuvostoliiton armeijaa eli 3., 4., 10. ja 11. armeija. Panssariryhmien tavoitteena oli Minskin valtaus ja samalla estää neuvostojoukkojen vetäytyminen. 3. panssariryhmä murtautui kahden neuvostorintaman saumasta ylittäen Neiman-joen ja saman aikaisesti 2. panssariryhmä ylitti Bug-joen. Ryhmien hyökätessä 2. ja 9. armeija piirittivät Białystokissa puolustukseen asettuneet neuvostojoukot. Panssariryhmät kohtasivat 27. kesäkuuta edettyään 320 kilometriä Minskissä muodostaen suuren motin Minskin ja Puolan rajan väliselle alueelle. Motissa oli kaikkiaan 32 kivääri-, kahdeksan panssari-, motorisoidun-, ratsuväki- ja tykistödivisioonan jäännökset. Kolmen saarretun armeijan jäännökset tuhottiin 3. heinäkuuta mennessä.
Armeijaryhmän jatkaessa etenemistään se kohtasi Dniepr-joella puolustukseen ryhmittyneenä viisi Neuvostoarmeijaa (16., 19., 20., 21. ja 22. armeija), joista kolme saarrettiin ja lopulta tuhottiin Smolenskissa. Kaksi muuta armeijaa kärsivät kovia tappioita, mutta niitä ei kyetty tuhoamaan. Taistelut kuitenkin kuluttivat eteneviä saksalaisjoukkoja, joka menetti 2. elokuuta mennessä kaikkiaan 74 500 sotilasta saaden täydennyksenä vain 23 000.
Saksan etelän armeijaryhmää vastassa oli kolme Neuvostoarmeijaa (5., 6. ja 26. armeija). Alueen neuvostojohto reagoi nopeammin kuin muualla ja saksalaiset kohtasivat kovempaa vastarintaa. Saksalaiset läpäisivät puolustuksen armeijoiden saumoista 1. panssariryhmän läpäistessä Neuvostoliiton 6. armeijan rintaman tavoitteenaan Brody. Neuvostojoukot aloittivat 26. kesäkuuta panssariryhmän pysäyttämiseksi viiden mekanisoidun armeijakunnan voimin vastahyökkäyksen, jonka seurauksena kumpikin osapuoli kärsi kovia tappioita.
Operaation toimeenpano > 2. vaihe (3. heinäkuuta – 5. elokuuta 1941)

Saksalaisten eteneminen jatkui 3. heinäkuuta, mutta siihen mennessä vetäytyneet neuvostojoukot oli ryhmitetty uudelleen. Lisäksi rankat sateet hidastivat saksalaisjoukkojen etenemistä. Neuvostojoukot aloittivat Smolenskiin pyrkivää Keskustan armeijaryhmää vastaan hyökkäyksen ja seuranneissa taisteluissa joutui kolme neuvostoarmeijaa pihteihin kahden saksalaisen panssariarmeijan väliin, mutta saksalaiset saivat saartorenkaan suljettua vasta 26. heinäkuuta. Kaikkiaan 300 000 neuvostosotilasta joutui sotavankeuteen, mutta noin 100 000 sotilasta pääsi saartorenkaan aukosta pakenemaan.
Operaation toimeenpano > 3. vaihe (5. elokuuta – 2. lokakuuta 1941)

Heinäkuun puoliväliin mennessä saksalaisjoukot olivat edenneet lähes Kiovaan. 1. panssariarmeija jatkoi etenemistään kohti etelää ja 17. armeija iski itään saartaen kolme neuvostoarmeijaa lähellä Umania. Motin murruttua joukot jatkoivat kohti pohjoista ylittäen Dniepr-joen. Keskisen armeijaryhmästä irrotettu 2. panssariarmeija ylitti Desna-joen 2. armeijan suojatessa joukkojen oikean sivustan. Panssariarmeijoiden väliselle alueelle jäi saarroksiin neljä neuvostoarmeijaa sekä osia kahdesta muusta.
Leningradiin pyrkivää 4. panssariarmeijaa täydennettiin Keskisen armeijaryhmän panssariyhtymillä. Vaunut murtautuivat 8. elokuuta neuvostojoukkojen ryhmityksen läpi, jolloin 16. armeija eteni koilliseen ja 18. armeija puhdisti Viron metsäveljien kanssa Viron alueen neuvostojoukoista edeten Peipsijärvelle. Elokuun loppuun mennessä 4. panssariarmeija oli edennyt 48 kilometrin päähän Leningradista. Saman aikaisesti suomalaisjoukot olivat edenneet Laatokan kahta puolta saavuttaen vanhan valtakunnan rajan.
Hitler antoi määräyksen Leningradin valtaamisesta ilman vankien ottamista. Pohjoinen armeijaryhmä aloitti 9. syyskuuta hyökkäyksen, joka eteni kymmenessä päivässä 11 kilometrin päähän kaupungista. Tämän jälkeen eteneminen hidastui ja tappioiden kasvaessa Hitler määräsi kaupungin näännytettäväksi valtauksen osoittauduttua odotettua vaikeammaksi. Keskisen armeijaryhmän luovutettua panssarinsa se ryhmittyi puolustukseen torjuen useita neuvostojoukkojen vastahyökkäyksiä ja kärsien ensimmäisen taktisen tappion etenemisen alettua. Hitler määräsi armeijaryhmän jatkamaan etenemistään kohti Moskovaa. 3. ja 4. panssariryhmä irrotettiin Leningradin piirityksestä ja ne siirrettiin Keskiselle armeijaryhmälle.
Ennen hyökkäyksen jatkamista piti saattaa päätökseen Kiovan alueen taistelut. Puolet armeijaryhmän joukoista siirrettiin etelään Kiovan selustaan ja saman aikaisesti Etelän armeijaryhmä aloitti hyökkäyksen Dniepr-joen sillanpäästä kohti pohjoista. Kiovan alueella olleet neuvostojoukot jäivät mottiin armeijaryhmien kohdatessa 19. syyskuuta. Kymmenen seuraavan päivän aikana motti tyhjennettiin saksalaisten saadessa lähes 600 000 sotavankia. Neuvostoliiton 5., 21., 26. ja 37. armeija menettivät taistelussa 452 000 miestä ja 3 867 tykistöasetta.
Operaation loppu

Neuvostoliitto aloitti 5. joulukuuta vastahyökkäyksen, joka työnsi saksalaisjoukkoja noin 320 kilometriä länteen. Saksalaisjoukot olivat vuoden 1941 aikana kärsineet itärintamalla yli 210 000 miehen tappiot kaatuneina ja kadonneina sekä 620 000 sotilasta haavoittuneina. Kolmannes tappioista oli tullut lokakuun alun jälkeen.
Neuvostoliiton kykyyn torjua Moskovan alueella Moskovan kaupunkia poliittisena, teollisena ja liikenteellisenä rautatiekeskuksena vastaan vaikutti Neuvostoliiton varmistuminen siitä, että sillä on varaa vetää Siperiasta erittäin talvitoimintakykyisiä joukko-osastoja ilman Japanin hyökkäyksen uhkaa Kaukoidässä Neuvostoliittoa vastaan. Osaltaan tähän on uskottu vaikuttaneen Saksan Tokion suurlähetystössä toimineen Neuvostoliiton tiedustelijan Richard Sorgen lähettämät tiedot.
Itärintama operaation jälkeen

Epäonnistuneen Moskovan taistelun jälkeen Hitler keskitti katseensa Kaukasukseen Bakun öljykentille. Kesäkuussa 1942 Saksa aloitti jälleen etenemisen rintaman eteläosalla ja saavutti elokuun loppuun mennessä Volgan rannalla olevan Stalingradin kaupungin. Kaukasuksella saksalaisjoukot etenivät alle sadan kilometrin päähän Kaspianmerestä. Stalingradin taistelussa akselivallat menettivät noin 850 000 sotilasta, mikä merkitsi käännekohtaa toisessa maailmansodassa. Tämän jälkeen aloite siirtyi puna-armeijalle, jolloin Kaukasukselle edenneet joukot joutuivat vetäytymään välttyäkseen laajaan mottiin joutumiselta. Heinäkuussa 1943 käydyssä Kurskin taistelussa Saksan sodankäynti muuttui jatkuvaksi perääntymiseksi.
Operaatio populaarikulttuurissa

Hyökkäystä motivoimaan valmistettiin muun muassa ”Von Finnland bis zum Schwarzen Meer” (Suomesta Mustalle merelle) -marssilaulu, jossa ”Führer befiehl, wir folgen dir!”. Laulun sävelsi Norbert Schultze. Laulu on nykyään kuunneltavissa mm. YouTubessa.
Kirjallisuutta

Korhonen, Arvi: Barbarossa-suunnitelma ja Suomi.  Porvoo:  WSOY, 1961.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Operaatio Barbarossa Wikimedia Commonsissa
Itärintama 9. heinäkuuta – 5. joulukuuta 1941.
Saksalaisten hyökkäyksen eteneminen 22. kesäkuuta – 25. elokuuta 1941.
Risuke Ōtake

Risuke Ōtake
Risuke Ōtake (jap. 大竹利典, Ōtake Risuke) (10. maaliskuuta 1926 – 6. kesäkuuta 2021) oli japanilainen taistelutaitojen opettaja. Hän on Tenshin shōden Katori shintō-ryū bujutsu koulukunnan shihan eli pääopettaja.
Risuke Ōtake otettiin vuonna 1942 Tenshin shōden Katori shintō-ryūn edellisen pääopettajan Hayashi Yazaemonin (1892–1964) oppilaaksi. 1967 Ōtakelle myönnettiin gokui kaiden, perinteen korkein oppiarvo ja samalla hänestä tuli koulukunnan pääopettaja.lähde?
Ōtake asui ja opetti maaseudulla, Chiban prefektuurissa. Hän on kirjoittanut laajan teoksen The Deity and the Sword Tenshin shōden Katori shintō-ryūsta, joka on julkaistu japanin lisäksi myös englannin ja ranskan kielellä.lähde?
Viini

Punaviiniä ja valkoviiniä tyypillisissä laseissaan.
Viini on tuoreista viinirypäleistä tai rypälemehusta käyttämällä valmistettu mieto alkoholijuoma. Viineissä on alkoholia yleensä 10–15 prosenttia, ja niiden alkoholi on yksinomaan käymisteitse muodostunut. Viinejä ovat punaviini, valkoviini ja roseeviini sekä hiilidioksidia sisältävät kuohuviinit. Väkevät viinit, kuten sherry, portviini ja vermutti, valmistetaan viinistä lisäämällä siihen tislattua väkiviinaa ja usein myös rypälemehua.
Viiniä nautitaan ruoka- ja seurustelujuomana. Viininmaistelu on harrastusmuotoista viinin maun, tuoksun ja ulkonäön arviointia. Viinillä on myös suuri merkitys erilaisissa seremonioissa: kuohuviinimaljoilla toivotetaan onnea, ja kristillisessä ehtoollisessa nautitaan leipää ja viiniä.
Viinin valmistus keksittiin Iranin ja Kaukasuksen seuduilla noin 7000 vuotta sitten, ja viinin viljely levisi Eurooppaan jo antiikin aikoina. Maailman suurimmat viinintuottajamaat ovat Ranska, Italia ja Espanja, mutta myös esimerkiksi Yhdysvallat, Argentiina, Chile, Etelä-Afrikka, Australia ja Kiina tuottavat paljon viiniä.
Historia > Varhaishistoria

Vanhimmat todisteet viinistä ovat löytyneet Zagrosvuorten pohjoisrinteiltä nykyisen Iranin alueelta yli 7 000 vuoden takaa. Kaukasukselta Kaspianmeren rannalta on tehty sitäkin vanhempia löytöjä, mutta niissä on voinut olla kyse luonnonvaraisesta eikä viljellystä viinirypäleestä. Maailman varhaisimman tunnetun viininvalmistamon jäännökset on löydetty syrjäisestä luolasta Armenian eteläosasta noin 6 100 vuoden takaa.
Kaksoisvirtainmaan ensimmäiset korkeakulttuurit toivat viinejä Kaukasukselta, sillä Kaksoisvirtainmaassa oli liian kuuma ja kuiva ilmasto viininviljelyyn. Uusassyrialaisen valtakunnan aikana viininviljely oli jo levinnyt maassa laajalle. Myös muinaisessa Egyptissä viljeltiin jonkin verran viiniä, etenkin uskonnollisiin menoihin. Koko Lähi-idässä käytettiin tuolloin lähinnä punaviiniä. Anatolian viininviljely oli kehittynyt etenkin heettien myötä laaja-alaiseksi. Viininviljely levisi myös itään ja saavutti Kiinan viimeistään 100-luvulla eaa.
Eurooppaan viini levisi etenkin foinikialaisten ansiosta, jotka kävivät syyrialaisella viinillä merikauppaa koko Välimeren alueella. Kreetan saaren minolainen kulttuuri tunsi viinin jo vuoden 1700 eaa. tienoilla. Kreetan valloittaneet mykeneläiset omaksuivat viinin 1400-luvulla eaa. ja antoivat sille sen nykyisen nimen.
Historia > Kreikka

Kreikassa viini tuli suosituksi jo mykeneläisenä aikana. Viiniuhrit ja viinijuhlat mainitaan muun muassa Ilias- ja Odysseia-eepoksissa, jotka kuvaavat tapahtumia jo toiselta vuosituhannelta eaa. Myöhemmin Kreikassa syntyi viinin jumalan Dionysoksen suosittu kultti, ja viiniviljelmät olivat koko maassa yleisiä jo viimeistään 700-luvulla eaa.