stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Charlottenburgin linna

| Charlottenburgin linna> Schloss Charlottenburg |
| --- | --- |
 Pääjulkisivu pohjoiseen
Sijainti:  Berliini, Charlottenburg
Koordinaatit:  52°31′16″N, 013°17′45″E
Rakennustyyppi:  palatsi
Rakennustyöt aloitettu:  1695
Valmistumisvuosi:  1791
Suunnittelija:  arkkitehdit Arnold Nering, Johann Friedrich Eosander von Göthe
Rakennuttaja:  Preussin kuningatar Sophie Charlotte, Fredrik I
Omistaja:  Stiftung Preußische Schlösser und Gärten Berlin-Brandenburg, SPSG
Tyylisuunta:  barokki, rokokoo, uusklassismi
Runkorakenne:  tiili
Julkisivumateriaali:  rapattu tiili
Korkeus:  48 m kupoli
Kerrosluku:  3
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Charlottenburgin linna (saks. Schloss Charlottenburg) on linna Berliinin Charlottenburgin alueella. Se on suurin Berliinin jäljellä olevista linnoista ja ainoa Preussin kuninkaiden hovilinna Berliinissä.
Charlottenburgin linnan rakennusvaiheet: Altes Schloß 1695-1699, laajennus 1701-1706, orangerie 1709-1712, Fredrik Suuren siipi 1740-1743, teatteri 1788-1791, Fredrik Vilhelm IV:n paviljonki 1824-1825
Ilmakuva Charlottenburgin linnasta lounaasta nähtynä
Charlottenburgin linnan puutarhajulkisivu
Charlottenburgin linnan puisto
Rakennushistoria ja arkkitehtuuri

Linnan rakennutti alun perin Preussin kuninkaan Fredrik I:n puoliso Sofia Charlotte italialaiseen barokkityyliin arkkitehti Arnold Neringin suunnitelmien mukaan vuosina 1695-1699. Työn saattoivat loppuun arkkitehdit Martin Grünberg ja Andreas Schlüter.
Kun Fredrik vuonna 1701 kruunattiin Preussin kuninkaaksi ja Sofia Charlottesta tuli Preussin kuningatar, aloitettiin linnan laajennustyöt, joista vastasi arkkitehti Johann Friedrich Eosander von Göthe. Sofia Charlotten kuoleman jälkeen vuonna 1705 Fredrik nimesi linnan rakastamansa puolisonsa muistoa kunnioittaakseen Charlottenburgiksi.
Linnan ulkoasua hallitsee keskellä oleva torni. Sen sivuilla olevat siipirakennukset muodostavat rakennuksen edustalle kunniapihan. Linnan tämä osa on koristeltu monin kuninkuuteen viittaavin symbolein. Kupolikattoa koristaa Andreas Heidtin veistämä Fortunan patsas, jonka toivottiin tuovan onnea Hohenzollern-suvulle. Linnan takana on barokkipuutarha, jota reunustaa lampi. Charlottenburgia rajaa myös Spreejoki.
Rakennushistoria ja arkkitehtuuri > Laajennukset

Kuninkaaksi tultuaan Fredrik Suuri rakennutti vuosina 1740-1743 uuden siipirakennuksen Charlottenburgin vanhan palatsin jatkeeksi. Musiikkia harrastavalle hallitsijalle rakennettiin juhlasalien lisäksi kaksi erillistä asuntoa. Hänen seuraajansa Fredrik Vilhelm II sisustutti uusklassiset talvihuoneistot Uuteen siipeen. Vuosina 1788–1791 hän rakennutti orangerien jatkoksi arkkitehti Karl Gotthard Langhansin suunnitteleman teatterin.
Linnan puisto

Charlottenburgin linnan puutarhan rakennutti vuonna 1695 älykäs ja kosmopoliittinen Brandenburgin vaaliruhtinatar Sofia Charlotte. Hän tilasi Siméon Godeaun, Versailles'n hovipuutarhurin André Le Nôtren oppilaan, luomaan saksankielisen maailman siihen asti nykyaikaisimman puutarhan.
Ranskalaiseen tyyliin suunniteltua barokkipuutarhaa laajennettiin pian, koska Preussin kuningatar Sofia Charlotte laajentamaan palatsiaan. Fredrik Suuren seuraajat tilasivat muodin mukaisesti englantilaisen maisemapuutarhan, josta suuri osa on säilynyt tähän päivään asti.
Linnan puistossa on kolme huomattavaa rakennusta: Arkkitehti Carl Gotthard Langhansin suunnittelema Belvedere-paviljonki vuodelta 1788 toimii posliinimuseona, jossa on maailman suurin kokoelma Fredrik Suuren vuonna 1763 perustaman Königliche Porzellanmanufakturin (KPM) tuotteita 1700–1800-luvuilta.
Uuden paviljongin eli Schinkel-paviljongin kiinalais- ja etruskityylinen sisustus vuodelta 1824-1825 on arkkitehti Karl Friedrich Schinkelin suunnittelemaa antiikkivaikutteista tyyliä, joka rakennettiin Fredrik Vilhelm IV:n kesäasunnoksi.
Vuonna 1810 34-vuotiaana kuollut kuningatar Luise nousi Napoleonin sotien aikana isänmaallisen palvonnan kohteeksi, ja vuonna 1815 valmistunut uusklassinen Kuninkaallinen mausoleumi rakennettiin hänen muistokseen, jonne myös aviopuoliso Fredrik Vilhelm III haudattiin. Mausoleumia on vuonna 1888 laajennettu, jotta myös muita kuninkaallisia kuten keisari Vilhelm I ja keisarinna Augusta voitiin haudata sinne.
Entistäminen

Toisessa maailmansodassa Charlottenburgin linna kärsi merkittäviä vaurioita. Vuodesta 1945 alkaen sitä korjattiin, ja nykyisin se on museona. Restauroinnista tuli kylmän sodan aikana kunnia-asia Länsi-Saksalle sen jälkeen, kun Itä-Saksassa purettiin vuonna 1950 lievästi vaurioitunut Berliner Stadtschloss, joka oli toiminut kuninkaan kaupunkilinnana‎.
Restaurointi oli suuri työ, sillä monet rakennuksen osat olivat tuhoutuneet täysin. Linnan kappelin kattomaalaukset entistettiin värivalokuvien perusteella, mutta muissa tiloissa olleita Antoine Pesnen tekemiä kattomaalauksia ei voitu palauttaa entiselleen. Entistäminen valmistui 1980-luvulla.
Toisessa maailmansodassa lähes tuhoutunut ja vuonna 1960 uudelleen rakennettu Uusi paviljonki on ollut avoinna vuodesta 2011 lähtien laajan korjaustyön jälkeen. Toisessa maailmansodassa tuhoutunut ja vain ulkoapäin kunnostettu Belvedere paviljonki on ollut avoinna vuodesta 1972 lähtien. Teatterirakennus on korjattu vain ulkoapäin ja on nykyisin museokäytössä.
Toisen maailmansodan tuhon jälkeen linnan läheisyyteen palautettiin entisen barokkipuutarhan tunnelma, maisemapuutarhan maalaukselliset näkymät entisöitiin ja luotiin uusia alueita nykyaikaiseen käyttöön, kuten lasten leikkipuisto.
Linnan edustalla on Andreas Schlüterin veistämä suuren vaaliruhtinaan eli Fredrik Vilhelmin ratsastajapatsas. Patsas sijaitsi alkujaan Kurfürstenbrücke-sillalla Mittessä. Se siirrettiin Charlottenburgiin toisen maailmansodan jälkeen.
Vuodesta 2004 vuoden 2006 alkuun linna oli jonkin aikaa Saksan presidentin virka-asuntona, kun Bellevuen linna oli korjattavana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charlottenburgin linna Wikimedia Commonsissa
Kuninkaallinen mausoleumi linnanpuistossa, arkkitehti Karl Friedrich Schinkel ja Heinrich Gentz 1815
Charlottenburgin linna toisen maailmansodan tuhojen jäljiltä vuonna 1943
Teehuoneeksi valmistunut Belvedere paviljonki, Carl Gotthard Langhans 1788
Charlottenburgin linnan orangerie eli kasvihuone 1709-1712
Charlottenburgin linnan uusi siipi 1740-1743
Charlottenburgin linnan teatteri, Karl Gotthard Langhans 1788-1791
Andreas Schlüterin veistämä vaaliruhtinas Fredrik Vilhelmin ratsastajapatsas linnan edustalla.
Uusi paviljonki eli Schinkelin paviljonki 1824-1825
Kyösti Lampinen

Kyösti Lampinen (s. 28. kesäkuuta 1956 Rovaniemi) on suomalainen urheiluvalmentaja. Hän on vuodesta 2011 lähtien työskennellyt Eerikkilän urheiluopistossa toimivan Sami Hyypiä Akatemian johtajana, jonne hän siirtyi Suomen Urheiluopiston apulaisrehtorin tehtävästä.
Lampinen on aikaisemmin työskennellyt usean eri lajin parissa. 1980-luvulla hän toimi valmennusjohtajana Suomen Squashliitossa. Lampisen aikana muun muassa Sami Elopuro nousi squashin maailmanlistalla kuudenneksi, joka on kaikkien aikojen korkein suomalaispelaajan saavuttama sijoitus. Squashliitosta hän siirtyi Suomen Hiihtoliiton palvelukseen alppilajien valmennusjohtajaksi ja oli mukana nostamassa Kalle Palanderia ja Tanja Poutiaista maailman huipulle. Vuonna 1999 hän julkaisi Kalle Palanderin urasta kertovan kirjan Tie voittajaksi.
Lampinen on myös pitkään toiminut Saku ja Mikko Koivun henkilökohtaisena valmentajana.
Teoksia

Tie voittajaksi, (Ajatus 1999) ISBN 9519440917
Laatua käytännön valmennukseen, (yhdessä Hannele Forsmanin kanssa, VK-kustannus 2008) ISBN 9519147543
Laitesukellus

Sukeltaja.
Viestilippu A:lla varoitetaan muita vesillä liikkujia sukeltajasta. Sitä käytetään pääosin Euroopassa ja Kainsainyhteisön maissa.
Sukeltajan lippua käytetään muun muassa Yhdysvalloissa varoittamassa sukeltajasta.
Sukeltajat valmistautuvat töihin -teos Isosta-Britanniasta vuodelta 1873
Laitesukellus on sukeltamista, jossa käytetään apuvälineinä hengityslaitetta – tyypillisesti paineilmapulloa tai kaasupulloa ja siihen yhdistettyä hengitysilman annostinta eli regulaattoria.
Historiaa

Ensimmäinen kaupallinen laitesukelluslaite (Scuba-laite = Self Contained Underwater Breathing Apparatus) ilmestyi markkinoille vuonna 1878. Laitteen kehitti H.A. Fleuss, ja kyseessä oli suljetun kierron sukelluslaite. Siinä käytettiin hengityskaasuna puhdasta happea. Happi muuttuu myrkylliseksi jos sitä hengitetään yli kahden baarin paineessa (10 m). Happea käytettiin, koska sitä tarvittiin suhteellisen vähän, joten sen ajan heikkoseinäisiä säiliöitä voitiin käyttää. 
Laitetta kehitettiin ensimmäisen maailmansodan aikana lisäämällä siihen hengitysrytmin mukaan säätyvä annostin ja rakentamalla happisäiliöitä, jotka kestivät 150 baarin paineen.
Ensimmäinen todella turvallinen sukelluslaite tehtiin vuonna 1943. Sen kehittivät ranskalaiset Jacques-Yves Cousteau ja Emil Cagnan. Laite perustui avoimeen kiertoon, ja siinä käytettiin hengityskaasuna paineilmaa. Laitetta käytettiin menestyksekkäästi 60 metrin syvyydessä ja kokeiluluontoisesti jopa 90 metrin syvyydessä.
Nykyiset yleisimmät sukellusvälineet ovat periaatteeltaan juuri tuon laitteen kaltaisia.
Suomen ensimmäiset paineilmalaitteet koottiin romukaupasta löytyneistä entisistä ilmavoimien happipulloista ja itse suunnitelluista hengityssäätimistä. Hengityssäätimet valmisti John Stenbergin mekaaninen verstas. Laitteissa käytettiin sairaaloiden hengityskoneisiin tarkoitettuja letkuja. Ilmapullot olivat duralumiinia, ja niiden kapasiteetti oli 3 x 2 litraa 150 ilmakehän täyttöpaineella. Kovemmalle paineelle ei silloinen ainoa täyttöpaikka, AGAn tehdas, suostunut pulloja täyttämään. 200 ilmakehän täyttöpaine tuli käyttöön vasta, kun sukeltajat alkoivat saada omia kompressoreita. Aluksi kompressorit olivat ilmavoimien poistomyynneistä ostettuja käytettyjä laitteita, mutta uusien sukeltajille suunniteltujen korkeapainekompressorien maahantuonti alkoi varsin varhain. Alkuaikojen suosituin malli oli saksalainen Bauer Nereus (100 litraa/minuutti).
Nykyaikaiset välineet

Sukelluslaitteisto mahdollistaa hengittämisen veden alla. Laitteisto koostuu paineilmasäiliöstä ja hengityssäätimestä.
Avoimen kierron paineilmalaite tai lyhyemmin paineilmalaite on yleisimmin käytetty sukelluslaite. Se on paineilmaa sisältävä säiliö, jonka ilmaa hengitetään hengityssäätimen (regulaattorin) kautta. Uloshengityksen aikana ilma puhalletaan hengityssäätimen kautta veteen, ja se näkyy pintaan nousevana kuplapilvenä.
Suljetun kierron laitteessa (rebreather) hengityskierto on suljettu. Laite perustuu siihen, että ihmisen elimistö ei käytä hyväkseen kaikkea sisäänhengitysilman happea. Normaalin ilman happipitoisuus on noin 21 %, ja uloshengitysilmassa happea on edelleen jäljellä 16–17 %. Suljetun kierron laitteisto ottaa uloshengitysilman talteen. Laitteisto suodattaa siitä pois elimistössä syntyneen hiilidioksidin. Lisäksi laitteisto tarkkailee hengityskaasun happipitoisuutta ja lisää siihen tarvittavan määrän happea. Koska sama hengityskaasu käytetään useaan kertaan, se riittää pitempiin sukelluksiin kuin avoimen kierron laitteissa. Suljetun kierron laitteet ovat myös hiljaisempia, koska uloshengityskuplia ei juurikaan ole. Suljetun kierron sukelluslaitteita käytetään muun muassa sotilassukelluksessa.
Puolisuljetun kierron laitteet toimivat samalla perusperiaatteella kuin suljetun kierron laitteet, mutta ne kierrättävät vain osan hengityskaasusta. Puolisuljetun kierron laitteissa hengityskaasu tuoreistetaan eli happea lisätään yleensä tietyllä vakiovirtauksella. Puolisuljetun kierron laitteesta poistuu jatkuvasti tietty määrä kaasua, mutta kuitenkin huomattavasti vähemmän kuin avoimen kierron laitteista.
Nykyaikaiset välineet > Paineilmasäiliö

Sukeltamisessa käytetään alumiinista tai teräksestä valmistettuja säiliöitä. Säiliöitä kutsutaan yleisesti sukellus- tai ilmapulloiksi. Tavalliset maksimitäyttöpaineet Suomessa ovat 200 ja 300 baaria. Yleisimmät säiliökoot ovat 10, 12 ja 15 litraa 200 baarin täyttöpaineella sekä 8, 10 ja 12 litraa 300 baarin täyttöpaineella. Myös tuplapulloja (esimerkiksi 2 x 7 litraa à 200 bar tai 2 x 7 litraa à 300 bar) käytetään.
Nykyaikaiset välineet > Hengityssäädin

Hengityssäätimen eli regulaattorin tehtävä on alentaa paineilmasäiliössä olevan ilman korkea paine ympäröivän paineen tasolle, niin että sukeltaja voi hengittää ilmaa. Hengityssäädin myös annostelee ilman sukeltajalle, kun tämä hengittää sisään. Hengityssäädintä kutsutaan usein hiukan virheellisesti paineenalentimeksi, joka itse asiassa on vain yksi hengityssäätimen osa.
Nykyaikaiset välineet > Mittaristot

Mittarilaitteikseen sukeltaja tarvitsee vähintään kellon, syvyysmittarin ja sukelluspulloon liitetyn painemittarin. 2000-luvulla sukellustietokone on osittain korvannut kellon ja syvyysmittarin, jotkut mallit myös painemittarin. Tarpeellinen on myös kompassi.
Nykyaikaiset välineet > Sukelluspuku

Sukelluspukuna voidaan käyttää eri paksuista märkäpukua tai kuivapukua. Puvun valintaan vaikuttaa erityisesti veden lämpötila.
Märkäpuvun lämmönhukkaa vähentävä vaikutus perustuu eristävään neopreenikerrokseen ja siihen, että puku vähentää ihoa vasten olevan veden määrää. Märkäpuvussa ihon ja puvun väliin pääsee ohut kerros vettä, mutta koska oikeankokoinen märkäpuku on melko tiukka, vesikerros ihon ja puvun välissä ei juurikaan vaihdu, ja kehon lämpö lämmittää veden nopeasti.
Erittäin lämpimissä vesissä sukelluspuvun materiaalina käytetään myös pelkää lycra- tai nylonkangasta. Tällainen puku ei juurikaan eristä kylmältä, mutta se suojaa esimerkiksi naarmuilta ja auringolta.
Kuivapuku on vesitiivis, joten sukeltaja pysyy täysin kuivana. Kuivapuvun lämmöneristys perustuu puvun alla käytettävään eristävään vaatekerrokseen, puvun sisään jäävään ilmaan tai eristekaasuun sekä puvun omaan materiaaliin.
Nykyaikaiset välineet > Tasapainotusliivi eli nostoliivi ja painot

Märkäpuvulla sukellettaessa nosteen kontrollointiin käytetään tasapainotusliiviä eli nostoliiviä. Liiviin lisätään tai siitä poistetaan ilmaa tarpeen mukaan. Kuivapuvulla sukellettaessa nostetta voidaan kontrolloida lisäämällä ja poistamalla puvun sisältämää ilmaa. Myös kuivapuvulla sukellettaessa voidaan käyttää tasapainotusliiviä nosteen säätelyn lisänä, mutta se ei ole välttämätöntä.
Tasapainotusliivejä on eri tyyppisiä: takkimallinen ja wings-tyyppinen eli siipi. Näiden lisäksi on omana liivityyppinä voidaan nähdä ns. selkälevyllinen hihnastoratkaisu, johon eri varusteet (kuten pullot ja painot) on kiinnitetty. Yksi hihnastoratkaisuun perustuva tekniikkasukelluksessa käytettävä konfiguraatio on ns. Sidemount-varustus, jossa pullot sijaitsevat sukeltajan molemmilla sivuilla selän sijasta.
Sukeltaja pyrkii mahdollisimman neutraaliin nosteeseen, jotta hän ei kellu eikä uppoa. Silloin liikkuminen veden alla on vaivatonta ja miellyttävää, ja myös hengityskaasun kulutus on pienempi.
Yleensä sukeltaja joutuu kompensoimaan varusteidensa ja vartalonsa positiivista nostetta eli kelluvuutta lyijypainoilla. Painot kiinnitetään tavallisesti erilliseen painovyöhön tai tasapainotusliiviin. Myös erilaisia nilkka- ym. painoja on saatavilla.
Nykyaikaiset välineet > Muut välineet

Hengityslaitteiden ja mittariston lisäksi sukeltaja tarvitsee yleensä varusteikseen märkä- tai kuivapuvun painovöineen, tasapainotusliivin, maskin, snorkkelin, räpylät ja sukelluspuukon sekä sukellusvalaisimen. Tarkka varustus riippuu sukelluskohteista ja siitä, millaisia sukelluksia tehdään. Varsinkin vaativammissa sukelluksissa mukana pidetään usein myös varavarusteita laiterikkojen varalta.
Viestintä

Veden alla ollessaan laitesukeltajat kommunikoivat keskenään muun muassa käsi-, valo- tai köysimerkeillä tai erityisillä sukeltajan puhelimilla. Merkit vaihtelevat jonkin verran.
Esimerkkejä
Käsimerkki "OK"
Käsimerkki "Pysy tässä syvyydessä"
Käsimerkki "Ylös"
Käsimerkki "Paineentasausvaikeuksia"
Urheilusukellus

Urheilusukellus (engl. Recreational diving , scuba diving) on sukelluslaitteiden kanssa tapahtuvaa veden alla liikkumista. Sukellusten teemana voi olla esimerkiksi suunnistus tai hylyllä käynti. Myös pelkkä veden alla liikkuminen sekä maisemien tai kalojen tarkkailu ovat mielenkiintoisia ja mieleenpainuvia kokemuksia. Urheilusukellus harrastuksena alkaa aina yhteydenotolla sukellusseuraan tai sukellusliikkeeseen.
Urheilusukellukseen on erilaisia koulutusjärjestelmiä, ja niillä on omat luokitussysteeminsä eritasoisille sukelluskursseille. Suomessa tavallisimmat koulutusjärjestelmät ovat CMAS ja PADI. CMAS-koulutusjärjestelmän korttiluokitukset ovat P1, P2 ja P3. P1 on ensimmäinen kurssi. Sen jälkeen sukeltaja saa sukeltaa korkeintaan 15 metrin syvyyteen, ja sukellusparin on oltava vähintään P2-kortin suorittanut sukeltaja. P2 on jatkokurssi, jonka jälkeen maksimisyvyys on 30 metriä. Tämä riittää yleensä kaikkeen normaaliin harrastussukellustoimintaan. P3 on syventävä jatkokurssi. Muissa koulutusjärjestelmissä (esimerkiksi NAUI ja PADI) on vastaavat luokitukset ja sukelluskortit. Esimerkiksi CMAS:n P3-kurssi vastaa PADIn Divemaster-luokitusta.
Tekniikkasukellus

Tekniikkasukellus vaatii oman erityskoulutuksensa, pitkän sukelluskokemuksen sekä tekniikkasukellukseen soveltuvat varusteet.
Tekniikkasukelluksiin kuuluvat yli 40–50 m syvät sukellukset sekä vaativat luolasukellukset ja hylkysukellukset. Usein tekniikkasukellukset ovat dekompressiosukelluksia. Erityisvälineistöön kuuluvat esimerkiksi erillinen argonkaasupullo jota käytetään kuivapuvun täyttökaasuna lämmöneristävyyden parantamiseksi, sekä esimerkiksi neljä erillistä sukelluskaasupulloa omine annostimineen sukelluksen eri vaiheisiin. Varusteita kuten mittareita, lamppuja yms. on mukana kaksinkertainen määrä laiterikkojen aiheuttamien vaaratilanteiden minimoimiseksi.
Tekniikkasukelluksessa käytetään usein eri hengityskaasuseoksia eri syvyyksissä. Tavoitteena on maksimoida typen poistuminen ja estää happimyrkytys. Käytetyt kaasuseokset ovat:
puhdas happi: 0–6 m (turvaraja hapen osapaine dekoissa 1,6 bar = 6 m, muutoin 1,4 bar = 4 m 100 % happi)
happirikastettu ilma (nitroksi eli nitrox): riippuu seoksesta, yleensä 0–30 m
paineilma: 0–50 m
hapen, typen ja heliumin seos, (trimiksi eli trimix): syvät ja erittäin syvät sukellukset
Hengityskaasu vaihdetaan toiseksi kesken sukelluksen vaihtamalla kaasusäiliötä/hengityssäädintä (regulaattoria). Suljetun kierron laitteissa hengityskaasu voi vaihtua myös automaattisesti.
Typen poistumista nopeutetaan hapella ja nitroksilla, happimyrkytystä ja typpinarkoosia eli syvyyshumalaa estetään trimiksillä.
Työsukellus, raskassukellus

Pintailmajärjestelmiä tai raskassukellusjärjestelmiä käytetään erityisesti työsukeltajien keskuudessa. Pintailmajärjestelmässä sukeltajan käyttämä ilma johdetaan sukeltajalle pinnalta letkuyhteyden avulla.
Saturaatiosukellus

Saturaatio- eli kyllästesukellukset ovat pitkäkestoisia työsukelluksia. Ne tehdään seoskaasulla.
Ihmiskehon kudoksiin voi imeytyä ainoastaan tietty määrä kaasua. Saturaatiosukelluksessa saavutetaan saturaatiopiste, jonka jälkeen kehoon ei enää imeydy enempää kaasua. Saturaatioon tarvittava aika riippuu kaasuseoksesta ja sukellussyvyydestä. Yleensä saturaatioon tarvittava aika vaihtelee 24 ja 36 tunnin välillä. Saturaatiosukeltajaa voidaan pitää sukellussyvyydessä ilman että dekompressioaikaa tarvitsee kasvattaa.
Rajat sukelluksen kestolle asettaa sukeltajan henkinen ja fyysinen sietokyky.
Saturaatiosukelluksissa sukeltajat voidaan laskea sukelluskellolla säilytyssyvyyteen. Itse sukellukset tapahtuvat huomattavasti tätä syvemmällä. Näissä syvyyksissä suhteelliset paineen muutokset ovat pieniä, ja sukeltajat palaavat kelloon suoranousulla.
Toinen saturaatiosukellusmenetelmä on sukellussyvyydessä tapahtuva saturaatio. Sukeltajat viettävät koko sukellusajan sukellussyvyyttä vastaavassa paineessa. 
Saturaatiosukelluksen päättyessä sukeltajat joutuvat useita päiviä kestävään dekompressioon.
Sukeltajantauti

Sukelluksen yhtenä riskinä on sukeltajantauti (dekompressiotauti), jonka syynä on liian nopea paineen väheneminen. Sukeltajantauti johtuu vereen liuenneiden kaasujen, erityisesti typen, muuntumisesta kaasukupliksi paineen vähentyessä. Paine vähenee pintaa kohti noustaessa, ja liian nopeassa nousussa typpi ei ehdi poistua hengitysilman kautta. Silloin typpi kaasuuntuu kupliksi verenkiertoon. Kuplat voivat aiheuttaa esimerkiksi verisuonten tukkeutumisen ja johtaa pahimmassa tapauksessa tajunnan menetykseen, kuolemaan tai esimerkiksi halvaantumiseen. Oikein toteutetuissa harrastesukelluksissa sukeltajantaudin riski on kuitenkin melko pieni. Sukeltajantaudille altistavia tekijöitä ovat muun muassa ylipaino, väsymys, nestehukka ja kylmyys. Useimmiten syynä onnettomuuksille on liian vähäinen kokemus sukelluksen vaativuuteen nähden tai piittaamattomuus turvallisuusohjeista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
www.sukellus.info
Tekniikkasukeltaja luolassa
Walter Benjamin

Walter Benjamin vuonna 1928.
Walter Bendix Schönflies Benjamin (15. heinäkuuta 1892 Berliini – 27. syyskuuta 1940 Port Bou, Espanja) oli saksanjuutalainen marxilainen kirjallisuuskriitikko, esseisti, kääntäjä ja filosofi.
Benjamin yhdistettiin jonkin aikaa Frankfurtin koulukuntaan, ja hän sai myös paljon vaikutteita Bertolt Brechtiltä ja Gershom Scholemin juutalaisesta mystiikasta. Vaikka hän itse syntyi koulutettuun perheeseen, akateemista asemaa hän ei kuitenkaan saavuttanut.
Yhteiskunta- ja kulttuurikriitikkona Benjamin yhdisteli ajatuksia historiallisesta materialismista, saksalaisesta idealismista ja juutalaisesta mystiikasta ja antoi tällä tavalla hyvin omalaatuisen panoksensa länsimaiseen ja marxilaiseen filosofiaan ja estetiikan teoriaan.lähde? Benjaminin ja filosofi, sosiologi ja taideteoreetikko Theodor W. Adornoin suhde oli vuorovaikutteinen, mutta Adorno sai merkittävästi vaikutteita Benjaminilta.
Benjamin tutki Charles Baudelairea ja käänsi jo varhain hänen runojaan ja myöhemmin muun muassa esseitään ja Marcel Proustin romaaneja.lähde?
Benjamin teki itsemurhan jouduttuaan Espanjan poliisin käsiin natseja paetessaan. Benjamin haudattiin Port Bouhun, ja siellä on hänen muistomerkkinsä.lähde?
Anna Kortelainen on kirjoittanut pääosin kuvitteellisen kertomuksen Benjaminin matkasta 1930-luvulla Norjassa ja Suomessa (Kulkija, Tammi 2023). Jukka Koskelainen kiittää arviossaan, että "romaani on pieni ihme".
Teokset

Goethes Wahlverwandtschaften, 1922.
Ursprung des deutschen Trauerspiels, 1928.
Einbahnstraße, 1928.
Das Kunstwerk im Zeitalter seiner technischen Reproduzierbarkeit, 1936, suom. Taideteos teknisen uusinnettavuutensa aikakaudella, Teoksessa Messiaanisen sirpaleita, 1989.
Über den Begriff der Geschichte, 1939.
Das Paris des Second Empire bei Baudelaire, 1938.
Berliner Kindheit um 1900, 1950 (postuumi).