stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nikolai Putjata

Nikolai Putjata. Tuntemattoman tekijän akvarelli vuodelta 1831.
Nikolai Vasiljevitš Putjata (ven. Никола́й Васи́льевич Путя́та, 3. elokuuta 1802 – 10. marraskuuta 1877 Moskova) oli venäläinen muistelmakirjailija ja historioitsija.
Nikolai Putjata syntyi aatelisperheeseen. Hän sai kotiopetuksen Moskovassa, kävi aliupseerikoulun ja työskenteli pääesikunnassa. Putjata osasi tärkeimpiä eurooppalaisia kieliä ja opetteli myöhemmin ruotsin kielen. Hän osallistui Moskovan kirjallisuuselämään ja julkaisi ensimmäisen lehtikirjoituksensa vuonna 1823.
Vuonna 1824 Putjata siirtyi Helsinkiin kenraalikuvernööri Arseni Zakrevskin adjutantiksi. Siellä hänen ystäväpiiriinsä kuuluivat Aleksandr Muhanov, Alexander Armfelt ja Jevgeni Baratynski. Vuosina 1825 ja 1827 Putjata julkaisi venäläisissä lehdissä kirjeitä Suomesta, joissa hän kuvaa maata, sen kansaa ja ”synkkää luontoa”.
Putjata osallistui Venäjän–Turkin sotaan vuonna 1829 ja matkusteli sisäministeri Zakrevskin kanssa pitkin Venäjää koleran vastaisessa kampanjassa vuonna 1830. Putjata erosi armeijasta aliratsumestarina vuoden 1831 lopussa, jolloin hänet nimitettiin päällikön apulaiseksi Suomen passivirastoon Pietarissa. Vuosina 1839–1851 Putjata työskenteli osastopäällikkönä Suomen valtiosihteerinvirastossa ja vuonna 1845 hän sai todellisen valtioneuvoksen arvon.
Jouduttuaan eroamaan virastaan Putjata muutti 1850-luvun puolivälissä Moskovaan, jossa hän osallistui Venäjän kirjallisuuden ystävien toimintaan. 1860-luvulla Putjata alkoi kirjoittaa muistelmia muun muassa Vladimir Odojevskista, Nikolai Muravjovista ja Arseni Zakrevskista. Hän julkaisi myös muutamia historiantutkimuksia ja joukon Jevgeni Baratynskilta saamiaan kirjeitä. Putjatan kuoleman jälkeen julkaistiin muistelmat dekabristikapinallisten teloituksesta ja Aleksandr Puškinista.
Putjata oli luonteeltaan vaatimaton ja vältti tuomasta itseään esille muistelmissaan. Kirjallisuudentutkija Pjotr Bartenev kutsui häntä muistokirjoituksessaan ”yhdeksi Venäjän sivistyneistön ja älymystön parhaista edustajista”. Putjata oli naimisissa kenraali Lev Engelgardtin tyttären Sofjan kanssa, joka peri Jevgeni Baratynskin kartanon Muranovon. Putjatan vanhin tytär Olga meni naimisiin Fjodor Tjuttševin pojan Ivanin kanssa.
Aiheesta muualla

Nikolai Pujatan teoksia Lib.ru-sivustolla (venäjäksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Melodifestivalen 2016

| Eurovision laulukilpailu 2016  Ruotsin euroviisukarsinta> Melodifestivalen 2016 |
| --- | --- |
Päivämäärä:  6. helmikuuta - 12. maaliskuuta 2016
Tapahtumapaikat:  Scandinavium Malmö Arena Himmelstalundshallen Gavlerinken Arena Halmstad Arena Friends Arena
Juontaja(t):  Gina Dirawi Vierasjuontajat: Petra Mede Henrik Schyffert Sarah Dawn Finer Peter Jöback & Ola Salo William Spetz
Kappaleiden määrä
Alkukarsinnoissa:  27
Voittaja:  Frans ”If I Were Sorry”
Ruotsi Eurovision laulukilpailussa Virallinen verkkosivusto 
 ◄ 2015  2017 ► 
Melodifestivalen 2016 oli Ruotsissa 6. helmikuuta – 12. maaliskuuta 2016 järjestetty laulukilpailu, jossa valittiin Ruotsin edustaja Eurovision laulukilpailuun 2016. Kilpailun voitti Frans Jeppsson-Wall kappaleellaan "If I Were Sorry".
Kilpailun kulku > 1. semifinaali

Ensimmäinen semifinaali kilpailtiin 6. helmikuuta Scandinaviumissa, Göteborgissa. Anna Bookin oli tarkoitus kilpailla semifinaalissa kappaleella Himmel för två, mutta kappale hylättiin, kun paljastui, että sen englanninkielinen versio oli kilpaillut jo Moldovan karsinnoissa 2014.
Kilpailun kulku > 2. semifinaali

Toinen semifinaali kilpailtiin 13. helmikuuta Malmö Arenalla, Malmössä.
Kilpailun kulku > 3. semifinaali

Kolmas semifinaali kilpailtiin 20. helmikuuta Himmelstalundshallenissa, Norrköpingssa.
Kilpailun kulku > 4. semifinaali

Neljäs semifinaali kilpailtiin 27. helmikuuta Gavlerinken Arenalla, Gävlessä.
Kilpailun kulku > Toinen mahdollisuus

Toinen mahdollisuus -karsinta kilpailtiin 5. maaliskuuta Saab Arenalla, Linköpingissä.
Kilpailun kulku > Finaali

Finaali kilpailtiin 12. maaliskuuta Friends Arenalla, Tukholmassa.
| Numero | Artisti | Laulu | Tuomaristojen pisteet | Puhelinäänestyksen pisteet | Yhteensä | Sija |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Panetoz | "Håll om mig hårt" | 14 | 39 | 53 | 8. |
| 2. | Lisa Ajax | "My heart wants me dead" | 23 | 33 | 56 | 7. |
| 3. | David Lindgren | "We are your tomorrow" | 11 | 28 | 39 | 11. |
| 4. | SaRaha | "Kizunguzungu" | 11 | 36 | 47 | 9. |
| 5. | Oscar Zia | "Human" | 89 | 43 | 132 | 2. |
| 6. | Ace Wilder | "Don't worry" | 83 | 35 | 118 | 3. |
| 7. | Robin Bengtsson | "Constellation prize" | 40 | 43 | 83 | 5. |
| 8. | Molly Sandén | "Youniverse" | 39 | 37 | 76 | 6. |
| 9. | Boris René | "Put your love on me" | 6 | 35 | 41 | 10. |
| 10. | Frans | "If I Were Sorry" | 88 | 68 | 156 | 1. |
| 11. | Wiktoria | "Save me" | 69 | 45 | 114 | 4. |
| 12. | Samir & Viktor | "Bada nakna" | 0 | 31 | 31 | 12. |
Kilpailun kulku > Finaali > Maakohtaiset raatiäänet

| Numero | Kappale |  Bosnia ja Hertsegovina |  Kypros |  Valko-Venäjä |  Alankomaat |  Viro |  Israel |  Italia |  Slovenia |  Ranska |  Norja |  Australia | Yht>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | "Håll om mig hårt" |  | 6 |  |  |  |  |  | 2 | 4 | 2 |  | 14 |
| 2 | "My Heart Wants Me Dead" |  |  | 6 |  | 2 |  | 6 | 1 | 6 |  | 2 | 23 |
| 3 | "We Are Your Tomorrow" | 1 |  | 4 |  |  | 2 |  | 4 |  |  |  | 11 |
| 4 | "Kizunguzungu" |  |  |  |  | 4 | 6 |  |  |  |  | 1 | 11 |
| 5 | "Human" | 10 | 10 | 12 | 1 | 6 | 10 | 8 | 10 | 2 | 10 | 10 | 89 |
| 6 | "Don't Worry" | 8 | 2 | 8 | 12 | 8 | 4 | 12 | 12 | 1 | 4 | 12 | 83 |
| 7 | "Constellation Prize" | 4 | 8 |  | 8 | 1 |  | 4 |  | 10 | 1 | 4 | 40 |
| 8 | "Youniverse" | 6 | 4 | 2 | 2 | 10 |  | 1 |  |  | 8 | 6 | 39 |
| 9 | "Put Your Love on Me" |  |  | 1 | 4 |  | 1 |  |  |  |  |  | 6 |
| 10 | "If I Were Sorry" | 12 | 12 |  | 10 | 12 | 8 | 10 | 6 | 12 | 6 |  | 88 |
| 11 | "Save Me" | 2 | 1 | 10 | 6 |  | 12 | 2 | 8 | 8 | 12 | 8 | 69 |
| 12 | "Bada nakna" |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | 0 |
Meimi Sevander

Meimi Sevander (ven. Мейми Оскаровна (Осиповна) Сева́ндер, Meimi Oskarovna (Osipovna) Sevander, engl. Mayme Sevander; 23. heinäkuuta 1923 Brule, Wisconsin – 22. huhtikuuta 2003 Uumaja) oli petroskoilainen opettaja ja kirjailija.
Syntyperältään amerikansuomalaisen Meimi Sevanderin perhe muutti Neuvostoliittoon vuonna 1934. Hänen isänsä Oscar Corgan menehtyi Stalinin vainoissa vuonna 1937.. Meimi valmistui vuonna 1948 Karjalais-suomalaisen SNT:n ja vuonna 1953 Leningradin pedagogisesta instituutista englannin kielen opettajaksi. Hän työskenteli opettajana aluksi koulussa ja vuosina 1955–1989 Karjalan pedagogisessa instituutissa. Vuosina 1962–1972 hän toimi instituutin englannin kielen laitoksen johtajana ja vuosina 1965–1967 ja 1972–1985 vieraiden kielten tiedekunnan dekaanina. Vuonna 1970 Sevander sai dosentin arvon. Hän on laatinut suomen kielen aapisen ja oppikirjan sekä englannin kielen didaktisia apuneuvoja.
Sevander toimi aktiivisesti Neuvostoliitto–Suomi-ystävyysseurassa sekä Petroskoin ystävyyskaupunkitoiminnassa varsinkin Duluthin kaupungin kanssa. Vuonna 1992 hän muutti asumaan Wisconsiniin. Hän on kirjoittanut useita Neuvostoliittoon muuttaneiden amerikansuomalaisten kohtaloita käsitteleviä teoksia. Hänen puolisonsa oli Kuuno Sevanderin poika Milton.
Teoksia

& Laurie Hertzel: They took my father: a story of idealism and betrayal. Duluth, Minn.: Pfeifer-Hamilton, 1992?
Red exodus: Finnish-American emigration to Russia. S.l.: OSCAT, 1993.
Of Soviet bondage: sequel to ”Red exodus”. Duluth, Minn.: OSCAT: Brooks Anderson, distr., cop. 1996.
Vaeltajat. Turku: Siirtolaisuusinstituutti, 2000.
Mihail Možgin

Mihail Grigorjevitš Možgin (ven. Михаил Григорьевич Можгин; 12. heinäkuuta 1890 – 22. huhtikuuta 1929) oli yksi ensimmäisistä udmurttilaisista runoilijoista.
Možgin syntyi nykyisen Tatarstanin Bavlyn piirin Potapovo-Tumbarlan kylässä talonpojan perheeseen. Vuonna 1906 hän valmistui Birskin opettajaseminaarista ja toimi sen jälkeen opettajana kotiseudullaan. Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja Venäjän kansalaissotaan. Palattuaan kotiin vuonna 1923 hän jatkoi työskentelyään opettajana.
Možgin toimi udmurttien kansanperinteen kerääjänä, kääntäjänä ja julkaisijana. Kansanperinteen pohjalta hän laati vuonna 1909 julkaistun balladin Begloi (suom. Karkuri), jota pidetään yhtenä ensimmäisistä udmurtinkielisistä kaunokirjallisista teoksista.
Paavo Lukin

Paavo Lukin, oikealta nimeltään Pavel Osipovitš Lukin (ven. Павел Осипович Лукин; 23. syyskuuta 1922 nykyisen Prääsän piirin Kala-Jaakoin kylä – 25. huhtikuuta 1988) oli karjalainen kirjailija.
Paavo Lukin opiskeli Vieljärven keskikoulussa ja Petroskoin opettajainstituutissa, josta hän valmistui vuonna 1941. Hän osallistui toiseen maailmansotaan ja työskenteli sen jälkeen opettajana ja rehtorina Prääsän, Aunuksen ja Mujejärven piirin kouluissa. Vuonna 1961 hän valmistui etäopiskelijana Karjalan pedagogisesta instituutista.
Lukinin ensimmäiset teokset ilmestyivät 1930-luvun lopussa karjalankielisessä Karelija-aikakauslehdessä. Vuonna 1971 Punalipussa julkaistiin hänen ensimmäiset suomenkieliset kertomuksensa. Lastenkirja APR ilmestyi erillisenä kirjana vuonna 1975. Myöhemmin Lukin kirjoitti lastenrunoja ja kertomuksia aunuksen murteella. Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi hänet hyväksyttiin vuonna 1982.
Teoksia

APR: Novelli koulupojasta Voitto Rantalasta ja hänen ystävistään. Petroskoi: Karjala, 1975. Toinen painos, 1983.
Tuhkimus: Sanelemista karjalan livvin kielel. Petroskoi: Karjala, 1981.
Mindäh kägöi kukkuu: Suarnua lapsih näh. Petroskoi: Karjala, 1990.
Iče minä: Karjalaizii runoloi lapsih näh. Petroskoi: Karjala, 1996.
Fjodor Isakov

Fjodor Trofimovitš Isakov (ven. Фёдор Трофи́мович Иса́ков; 1918 nykyisen Kontupohjan piirin Koikarin kylä – 1941) oli karjalainen runoilija.
Fjodor Isakov syntyi monilapsiseen talonpoikaisperheeseen. Koulun jälkeen hän opiskeli Petroskoin opettajaopistossa, josta hän valmistui vuonna 1937. 1930-luvun lopulla hän työskenteli karjalankielisen Karelija-aikakauslehden sihteerinä.
Isakov alkoi kirjoittaa runoja ja kertomuksia vuonna 1935. Karelija-lehdessä julkaistiin hänen runonsa Bohatteriloin jälgilöillä (”Sankarien jäljillä”), Kokko lindu (”Kotka”), Nurmella, Väinämöizen pajo (”Väinämöisen laulu”) ym. Vuonna 1939 ilmestyi Isakovin ja Nikolai Laineen (Gippijev) yhteinen runokokoelma Huondes (”Aamu”). Runoilija käänsi karjalaksi mm. Šota Rustavelin, Mihail Lermontovin, Taras Ševtšenkon, Nikolai Nekrasovin, Kosta Hetagurovin, Vladimir Majakovskin, Vasili Lebedev-Kumatšin sekä Neuvosto-Karjalan venäjänkielisten runoilijoiden teoksia. Vuonna 1939 hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi.
Isakov sai surmansa toisen maailmansodan taisteluissa Tallinnan lähellä.
Teoksia

Huondes. Petrozavodsk: Kargosizdat, 1939.
Rakettu on raudalla, tulesta on tuotu. Neuvosto-Karjalan suomenkielistä runoutta vuosilta 1917–1940. Petroskoi: Karjala, 1976, s. 129–133.
Iivo Nikutjev

Iivo Nikutjev, oikealta nimeltään Ivan Ivanovitš Nikutjev (ven. Иван Иванович Никутьев; 3. syyskuuta 1904 Uhtuan kihlakunnan Akonlahden kylä – 20. lokakuuta 1939) oli karjalainen kirjailija.
Koulunkäynnin jälkeen Nikutjev liittyi Arvi Pakarisen (Nummi) Uhtualla ohjaamaan kirjallisuuskerhoon. Hän jatkoi kirjallisuusharrastusta opiskellessaan Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa Leningradissa ja työskennellessään sen jälkeen NKP(b):n Uhtuan puoluekomitean sihteerinä. Vuonna 1935 Nikutjevin kertomus Marfa sai ensimmäisen palkinnon Kustannusliike Kirjan järjestämässä karjalankielisessä kirjoituskilpailussa ja seuraavana vuonna se julkaistiin erillisenä kirjana.
Vuodesta 1935 lähtien Nikutjev työskenteli Petroskoissa Punainen Karjala -lehden kääntäjänä. Hänet pidätettiin 26. huhtikuuta 1939, tuomittiin kuolemaan vakoilusta Suomen hyväksi ja ammuttiin. Tuomio kumottiin vuonna 1959.
Teoksia

Marfa. Petroskoi: Kirja, 1935. Teoksen verkkoversio
Marfan vassukset: katkelma romaanista ”Marfa”. Teoksessa Karjalan kertojat. Helsinki: Kirjayhtymä, 1979, s. 111–114.
Artelie perustamah. Riijon ruunalla metshäh: katkelma kerdomuksesta ”Marfa”. Teoksessa: Karjalan pagin: kauniskirjutuksen antologii. Petrozavodsk: Periodika, 2003, s. 57–65.
Veikko Ervasti

Veikko Ervasti (ven. Вейкко Карлович Эрвасти, Veikko Karlovitš Ervasti, salanimi Valter Vuoksi; 18. huhtikuuta 1914 Kuusamo – 4. maaliskuuta 1947 Petroskoi) oli neuvostoliitonsuomalainen kirjailija.
Ervasti syntyi metsurin perheeseen. Koulunkäynti jäi lyhyeksi, koska kotitalo myytiin velkojen takia ja Ervasti joutui yksitoistavuotiaana metsätöihin. Vuonna 1931 hän muutti Neuvostoliittoon. Vuodesta 1932 Ervasti opiskeli Petroskoin kasvatustieteellisessä instituutissa, josta valmistuttuaan hän toimi opettajana Vienan Karjalassa. Vuonna 1940 hän palasi Petroskoihin, jossa työskenteli Punalipun toimitussihteerinä. Jatkosodan aikana hänet evakuoitiin Permin alueelle, josta hän siirtyi Totuuden toimittajaksi Belomorskiin.
Tekijän ensimmäiset runot ilmestyivät vuonna 1935 nimellä Valter Vuoksi Rintama ja Kipinä -lehdissä sekä Kevätvyöry-almanakassa. Vuodesta 1940 lähtien hän kirjoitti runoja, kertomuksia ja kuvauksia sekä kokeili voimiaan myös näytelmäkirjailijana. Erillisinä kirjoina julkaistiin runokokoelmat Laulu onnesta (1948) ja Säteitä (1964). Ervasti toimi myös klassisen venäläisen kirjallisuuden sekä neuvostorunouden suomentajana. Vuonna 1944 hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi.
Teoksia

Laulu onnesta: Runoja. Petroskoi: KSSNT:n valtion kustannusliike, 1948.
Säteitä: Runoja. Petroskoi: Karjala, 1964.
Runoja. Teoksessa Rakettu on raudalla, tulesta on tuotu: Neuvosto-Karjalan suomenkielistä runoutta vuosilta 1917–1940. Petroskoi: Karjala, 1976, s. 357–361.
Runoja. Teoksessa Minun maani: Neuvosto-Karjalan suomenkielistä runoutta vuosilta 1941–1979. Petroskoi: Karjala, 1980, s. 33–41.
Runoja teoksessa Laulu lokakuulle, Karjala-kustantamo, Petroskoi 1987. 207 s.
Bacău

| Bacău |
| --- | --- |
 Bacăun piirikunnan hallintorakennus
 lippu:  vaakuna
 Bacău
 Koordinaatit: 46°35′N, 26°55′E 
Valtio:   Romania
Piirikunta:  Bacău
Kehittämisalue:  Nord-Est
Historiallinen alue:  Moldavia
Ensimmäinen asiakirjamaininta:  1408
Hallinto:  
 – Pormestari:  Romeo Stavarache
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  43.1 km²
Väkiluku (2011):  133 460
 – Väestötiheys:  4 064 as./km²
 – Metropolialue:  272 803
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 www.primariabacau.ro 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bacău [baˈkəu̯] (unk. Bákó) on kaupunki Romanian itäosassa, Karpaattien juurella. Siellä on noin 133 000 asukasta.  Kaupungista pääsee Transilvanian puolelle Ghimeşin solaa pitkin.
Historiankirjojen ensimmäinen maininta Bacăusta on vuodelta 1408. Kaupungissa on paljon keskiaikaisia ja goottilaista tyyliä edustavia rakennuksia. Sen nähtävyyksiin kuuluvat ortodoksinen munkkiluostari ja romanttinen ruusupuisto.
Ensimmäisen maailmansodan aikana romanialaisten päämaja sijaitsi Bacăussa. Nykyisin kaupunki on Romanian rautatieverkon solmukohta ja yksi vilkkaimmista asemista.
Tunnettuja bacăulaisia

Cristina Bontaș, telinevoimistelija
Mihaela Melinte, moukarinheittäjä
Costel Pantilimon, jalkapallomaalivahti
Gabriela Potorac, telinevoimistelija
Doru Sechelariu, autourheilija
Valeria Ștefănescu, pika-aitajuoksija ja pituushyppääjä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bacău Wikimedia Commonsissa
Pekka Perttu

Pekka Perttu (ven. Пётр Алексеевич Пертту, Pjotr Alekseevitš Perttu; 14. lokakuuta 1917 – 10. elokuuta 1992) oli Neuvostoliitossa asunut suomeksi kirjoittanut vienankarjalainen kirjailija.
Perttusten runonlaulajasukuun kuulunut Pekka Perttu syntyi Köynäsjärven kylässä Vienan Karjalassa. Hän valmistui Uhtuan keskikoulusta 1937 ja lähti sitten Petroskoihin opiskelemaan opettajaksi. Talvisodan aikana Perttu oli asepalveluksessa työskennellen rintamalehdessä. Jatkosodan vuosina hän palveli hävittäjäpataljoonassa sekä sissiosastossa. Perttu haavoittui 1944 ja siirtyi sen jälkeen siviiliin Totuus-lehden osastonjohtajaksi. Perttu opiskeli 1950–1955 Moskovan Gorki-kirjallisuusinstituutissa ja palattuaan Moskovasta Karjalaan hän oli toimittajana Punalippu-lehdessä vuoteen 1968 saakka ja toimi Karjalan kirjailijaliiton konsulttina.
Pertun ensimmäinen kertomuskokoelma Ruuhka ilmestyi 1955, ja sen jälkeen hän kirjoitti useita novelleja, esseitä ja kertomuksia. Pertun teosten aiheet tulivat Karjalan luonnosta, Kalevalasta sekä karjalaisesta kansanperinteestä. Hän kirjoitti myös pakinoita vienankarjalan murteella ja niitä julkaistiin kokoelmassa Vesiperän paikinoita.
Pekka Perttu oli naimisissa inkerinsuomalaisen kansanrunouden tutkijan Unelma Konkan kanssa. Heidän poikansa on kirjailija Arvi Perttu, joka on asunut vuodesta 2001 Suomessa.
Teokset

Ruuhka. 1955
Kesäöitä. 1955
Poutaa. 1959
Mäntyjen tarina. 1961
Kalevalan tulia. 1963
Aarre. 1970
Riiko Marttinen. 1970
Maiseman silmä. 1973
Viehkatie. 1977
Vuosien saatossa, toimittajana. 1978
Väinämöisen venehen jälki. 1978
Vesiperän pakinoita. 1980
Aikojen viestiä. 1984
Kotirannat. 1989
Valhekellot. 1993
Etsin kultaista kuurnaa. 1996
Väinämöisen venehen jälki: Essee ja kertomuksia.  (Taiteilija: Vitali Nakonetšnyi. Karjalan kirjallisuuden klassikot. Juminkeon julkaisuja n:o 39)  Kuhmo:  Juminkeko (Petroskoi: Periodika), 2004.  ISBN 952-5385-21-3
Mihail Timašov

Mihail Nikolajevitš Timašov (ven. Михаил Николаевич Тимашёв; 25. lokakuuta 1905 – 1938) oli udmurttilainen kirjailija.
Mihail Timašov syntyi talonpojan perheeseen nykyisen Udmurtian Alnašin piirin Jelkibajevon kylässä. Hän kävi opettajakurssin Jelabugassa, valmistui Možgan opettajaopistosta ja toimi sen jälkeen opettajana, koulutarkastajana sekä kulttuuritalon ja teatteriopiston johtajana Iževskissä. Možgassa työskennellessään hänestä tuli NKP(b):n jäsen. Hän kuului Udmurtian proletaarikirjailijoiden yhdistykseen ja kirjallisuuslehti Keńešin toimitusneuvostoon.
Timašov alkoi kirjoittaa opiskeluaikoinaan. Hänet tunnetaan ensimmäisen udmurtinkielisen musiikkinäytelmän Naśtok (1928) tekijänä. Hänen tärkeimmät teoksensa ovat historiallinen runoelma Kamit (1931) ja pienoisromaani Tyr toleź uljosyn (”Täydenkuun alla”, 1929), joissa – kuten vielä vuonna 1989 ilmestyneessä hakuteoksessa todetaan – tekijä syyllistyi ”venäläisten ja udmurttien välisten suhteiden historian yksittäisten tapahtumien virheelliseen tulkintaan” sekä ”vallankumouksen jälkeisen vuosikymmenen udmurttimaaseudun arjen naturalistiseen kuvaukseen”.
Timašov pidätettiin ns. ”Gerdin jutun” yhteydessä ja hän kuoli vankilassa.
Työväenkulttuuri

Työväenkulttuuri muodostui, kun teollistumisen myötä (Suomessa noin vuosina 1870–1950) syntyi tehdastyöväestö ja kun se alkoi työväenliikkeen myötä saada vähitellen oikeuksia. Korjattiin pahimpia työväen kokemia epäkohtia, kuten lapsityötä ja ylipitkää työaikaa. Lisääntynyt vapaa-aika synnytti tehdaspaikkakunnille omaehtoista kulttuuria työväentalojen piirissä teattereineen, iltamineen ja symboleineen. Tämä työväenliike antoi vähävaraisille mahdollisuuden osallistua erilaisiin taide- ja liikuntamuotoihin.
Historia > Tausta ja työväenkulttuurin synty

Työväestön henkisen kulttuurin edelläkävijöitä Suomessa olivat nimettömät köyhälistörunoilijat ja -laulajat 1700- ja 1800-luvun vaihteesta sekä työväestön järjestötoiminta luku-, laulu-, soitto- ja näytelmäseurojen merkeissä 1860- ja 1870-luvuilta lähtien. Omaleimainen joukkoilmiö työväenkulttuurista syntyi 1800- ja 1900-luvun vaihteessa, jolloin marxilais-sosialistiset opit levisivät Suomeen, itsenäinen työväenpuolue syntyi ja työväenliike saavutti suurlakon myötä joukkoliikkeen luonteen. Ominaista liikkeelle oli yhtenäinen luokkaluonne.
Historia > Liikkeen jakautuminen

Vuoden 1918 sisällissodan jälkeen työväenliike jakautui marxilais-reformistiseen (SDP) ja marxilais-leniniläiseen (SKP, vasemmistososialistit) suuntaan, joista kumpikin julistautui työväenluokan ainoaksi edustajaksi. Liikkeen jakautuminen merkitsi myös työväen kulttuuritoiminnan kahtiajakoa. Kahtiajakoa syvensi vielä myös se, että äärivasemmisto oli 1920-luvulla osin ja 1930–1944 kokonaisuudessaan julistettu laittomaksi. Vaikka kommunistit saivat vuonna 1944 täydet toimintaoikeudet takaisin, se ei pystynyt palauttamaan kulttuuritoiminnan yhtenäisyyttä.
Kuvaus

Työväenkulttuuri jakautuu kolmijakoisesti, mutta sen myöhemmän ajanjakson tarkastelua vaikeuttaa liikkeen sisäinen jakautuminen, joka oli ajoittain hyvinkin vihamielistä. Työväenkulttuuriin on luettu työväenliikkeessä harjoitettu sivistystoiminta eri tasoineen sekä sen aatemaailmasta nousseet luovan kulttuurin, ajattelun ja taiteen ilmiöt.
Alkuaan tehtaan työnantaja muodosti holhoavan ja läheisen (patriarkaalisen) suhteen työntekijöihinsä. Se ilmeni niin, että työnantaja oman etunsa mukaisesti kustansi ’omille’ työntekijöilleen asuntoja, kouluja ja  terveydenhoitoa. 1890-luvulta alkaen tämä suhde alkoi murtua, ja huolenpito siirtyi yhteiskunnalle ja työntekijän omalle vastuulle. Työväestö halusi ottaa vastuun ja vallan päättää asioistaan.
Työväenkulttuuri on osa kansankulttuuria. Maaseudun kansankulttuuri pysyi työväenkulttuurin osana, mutta työväestö vieraantui siitä vähitellen. Työväellä oli voimakas halu sivistää ja kehittää itseään. Se ei kuitenkaan omaksunut eikä hyväksynyt yläluokan tai keskiluokan ajatusmaailmaa, vaan työväenkulttuuri oli niille rinnakkainen tai vastakkainen (vastakulttuuri tai alakulttuuri). Työväestö ei mielellään liittynyt esimerkiksi porvarillisiin urheiluseuroihin, vaan perusti työväen urheiluseuran.
Owsley Stanley

| Owsley Stanley> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1935 Kentucky
Kuollut: 13. maaliskuuta 2011 Cairns, Australia
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Aiheesta muualla
Kotisivu
Owsley Stanley (oik. Augustus Owsley Stanley III, 1935 Kentucky – 13. maaliskuuta 2011 Cairns, Australia) oli yhdysvaltalainen äänittäjä ja äänentoistolaitteiden kehittäjä, joka tuli tunnetuksi vaihtoehtokulttuurissa LSD:n massavalmistajana. Stanley tunnettiin lempinimellä Bear. Stanleyn isoisä oli kongressiedustaja, kuvernööri ja senaattori Augustus Owsley Stanley.  Stanley harjoitti nuorena insinööriopintoja, työskenteleli Jet Propulsion Laboratoryssa Kaliforniassa, teki kesätöitä lähetysinsinöörinä TV- ja radioasemilla Los Angelesissa ja harrasti radioamatööritoimintaa. Stanley myös opiskeli balettia, ranskaa ja venäjää.
LSD:n valmistajana

Stanley törmäsi LSD:n reseptiin Berkeleyn yliopiston kemian lehdessä ja päätti ryhtyä valmistamaan tuolloin vielä laillista ainetta.
Stanleyn väitetään valmistaneen jopa 1,25 miljoonaa LSD-annosta vuosina 1965–1967. Tom Wolfe kirjoitti hänestä kirjassaan The Electric Kool-Aid Acid Test (1968), ja hän innoitti myös Jefferson Airplanen laulua ”Bear Melt”, Steely Danin laulua ”Kid Charlemagne” (1976) ja Grateful Deadin laulua ”Alice D Millionaire”. Stanleyn valmistamien Monterey Purple -annosten väitettiin innoittaneen Jimi Hendrixin ”Purple Haze” -hittiä, minkä Hendrix tosin tiukasti kielsi. Käyttäjät jopa nimesivät huumeen uudelleen Purple Hazeksi. Kun LSD lopulta kiellettiin, Stanley sai ensin ehdonalaisen tuomion ja vuonna 1970 kolmen vuoden ehdottoman vankeustuomion. Vankilassa olleessaan hän opetteli korujen valmistusta ja myi korujaan kuuluisuuksille kuten Keith Richards ja Jackson Browne.
Oxford English Dictionary -sanakirjassa ”Owsley” on substantiivi, joka kuvaa LSD:n erityisen puhdasta muotoa.
Ääniteknikkona

Stanley äänitti muiden muassa Miles Davisin, Jimi Hendrixin, Johnny Cashin ja Janis Joplinin esiintymisiä. Hän kehitti tehokkaampia äänentoistolaitteita, joiden avulla yhtyeet saattoivat esiintyä entistä suuremmille yleisömassoille. Stanley myös rahoitti LSD-tuloillaan Grateful Dead -yhtyeen toimintaa.
Myöhemmät vaiheet

Stanley muutti 1970-luvun lopulla Australiaan, jossa hän eli valmistamiaan koruja ja taide-esineitä myymällä. Hän sai surmansa auto-onnettomuudessa 13. maaliskuuta 2011 Cairnsissa menetettyään myrskyssä autonsa hallinnan.