stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Läntisen aavikon taistelut
Liittoutuneiden vastahyökkäys

Läntisen aavikon joukot (engl. Western Desert Force), joiden tukena oli osia Intian 4. divisioonasta sekä brittiläisestä 7. panssaridivisioonasta, aloittivat 9. joulukuuta 1940 vastahyökkäyksen koodinimellä operaatio Compass. Sen alkaessa italialaisilla oli 200 000 sotilasta, 1 600 tykkiä ja 600 panssarivaunua. Liittoutuneilla taas oli 36 000 miestä, 120 tykkiä ja 275 panssarivaunua. Kenraalimajuri Richard O’Connorin johdolla liittoutuneiden joukot hyökkäsivät italialaisten puolustuksessa olleen aukon läpi italialaisten selustaan. Kolmessa päivässä liittoutuneet saivat saaliikseen 237 tykkiä, 73 panssarivaunua ja ottivat kaikkiaan 38 300 sotavankia. He jatkoivat etenemistä pitkin Via della Vittoriaa, voiton tietä, kulkivat läpi Halfayan solan ja valtasivat uudelleen Capuzzon linnakkeen. O’Connor olisi halunnut jatkaa hyökkäystä ainakin Bengasiin asti, mutta Intian 4. jalkaväkidivisioona siirrettiin Itä-Afrikan rintamalle.
Hieman myöhemmin saapui Sudaniin siirretyn intialaisdivisioonan tilalle Australian 6. divisioona ja hyökkäys saattoi jatkua. Australialaiset valtasivat Bardian ja Tobrukin ottaen 67 0000 sotavankia ja vallaten 500 tykistöasetta menettäen ainoastaan 180 miestä kaatuneina. Helmikuun alussa italialaiset jatkoivat rantatietä pitkin perääntymistään kohti itää australialaisjoukkojen ahdistamana.
O'Connor määräsi 7. panssaridivisioona etenemään Mechilin kautta Beda Fommiin, jossa sen tuli katkaista italialaisten peräytymistie. Divisioonan komentaja kenraalimajuri Michael O’Moore Creagh lähetti erillisosaston (engl. Combe Force) pääjoukon muodostaneiden panssarijoukkojen edelle. Erillisosasto saavutti Beda Fommin noin 45 minuuttia ennen italialaisten saapumista. Benghaziin vetäytyvät italialaiset yllättyivät havaitessaan tien sulkeneen erillisosaston. Epätoivoisten läpimurtoyritysten jälkeen antautuivat alueella olleet 25 000 italialaista. Sotasaaliina kerättiin 200 tykkiä, 100 panssaroitua ajoneuvoa sekä 1 500 muuta ajoneuvoa.
Kun liittoutuneiden joukot saavuttivat El Agheilan Lounais-Kyrenaikassa, pääministeri Churchill pysäytti hyökkäyksen ja määräsi suurimman osan joukoista siirrettäväksi Kreikkaan helmikuussa 1941. Liittoutuneet onnistuivat valtaamaan Kyrenaikan, mutta eivät ajamaan italialaisia Pohjois-Afrikasta. Koko hyökkäyksessä he tuhosivat 400 panssarivaunua, 1 292 tykkiä, etenivät 800 kilometriä ja ottivat 130 000 sotavankia. Heidän sotilaistaan 494 kaatui ja 1 225 haavoittui.
Saksa puuttuu Pohjois-Afrikan sotaan

Alkuvuodesta 1941 brittiläisten ja kansainliiton joukkojen operaatio Compassissa Kyrenaikassa saavuttamien voittojen jälkeen sotilaallinen tilanne alueella muuttui. Wavell määräsi merkittävän osan O'Connorin käytössä olleesta XIII armeijakunnasta tukemaan Kreikkaa operaatio Lustressa. Wavellin vähentäessä joukkojaan alueella Saksan diktaattori Adolf Hitler päätti lähettää italialaisten tueksi saksalaisia joukkoja Afrikkaan operaatio Sonnenblumessa ja nimitti Erwin Rommelin Afrikan armeijakunnan komentajaksi.
Ensimmäiset saksalaisjoukot saapuivat 14. helmikuuta 1941 Tripoliin vahvistaen Libyassa olevia Italian kuutta divisioonaa muun muassa Trento ja Ariete. Aluksi joukkojen tehtävänä oli vain puolustaa Tripolitaniaa ja estää liittoutuneiden eteneminen. Rommelin havaittua liittoutuneiden puolustuksen heikkouden hän löi ensin 24. maaliskuuta brittijoukot Agheilan taistelussa, jonka jälkeen aloitettiin täysmittainen rintamahyökkäys. Se työnsi 15. huhtikuuta mennessä liittoutuneet Egyptin rajalle Sollumiin valloittaen koko Libyan Tobrukin piiritettyä kaupunkia lukuun ottamatta, missä Leslie Morshedin australialaiset jatkoivat taistelua. Saksalaiset saivat edetessään vangittua kenraalimajuri O’Connorin, kenraaliluutnantti Philip Neamen ja kenraalimajuri Michael Gambier-Parryn. Ylimmän johdon jäätyä vangeiksi alueen joukot alistettiin uudelleen muodostetulle kenraaliluutnantti Noel Beresford-Peirsen läntisen aavikon osastolle.
Rommelin ensimmäinen hyökkäys oli onnistunut ja siinä tuhottiin brittiläinen 2. panssaridivisioona. Saksalaisjoukot tekivät muutamia yrityksiä Tobrukin puolustuksen murtamiseksi, jonka jälkeen rintama vakiintui Egyptin ja Libyan väliselle rajalle.
Tobrukin piiritys

Tobruk oli Saksan valloittamasta Kreetasta etelään ollut linnoitettu satamakaupunki, jonka valtaaminen olisi lyhentänyt merkittävästi Afrikassa olevien akselivaltain joukkojen huoltoyhteyksiä ja siten mahdollistanut etenemisen Egyptiin ja edelleen Suezin kanavalle. Strategisesti valloitus mahdollistaisi Lähi-idän öljyvarojen hyödyntämisen. Tobrukia puolusti 25 000 kansainliiton sotilasta, joilla oli riittävät varastot taistelutoimiin ja Britannian kuninkaallinen laivasto täydensi varastoja niiden kuluessa. Varastoissa oli muun muassa panssariajoneuvoja sekä sotasaaliiksi saatuja italialaisia panssarivaunuja, jotka takasivat joukkojen liikkuvuuden ja mahdollistivat huollon kuljetukset. Tobrukin varuskunta esti akselivaltojen joukkojen etenemisen sitomalla joukkoja piiritykseen.
Rommel yritti heti vallata kaupungin, mutta sitä puolustaneet Leslie Morshedin Australian 9. divisioonan joukot torjuivat hyökkäyksen. Lisäviivästystä aiheutui, kun linnoitukset rakentaneet italialaiset viivyttivät karttojen toimittamisessa. Hyvin varustellut puolustajat torjuivat lukuisia heikoin voimin tehtyjä yrityksiä aiheuttaen hyökkääjille tappioita. Kolmen viikon jälkeen Rommel totesi, että hänen voimansa ei riitä linnoituksen murtamiseen. Pitkä piiritys alkoi italialaisten jalkaväkidivisioonien ottaessa vastuun valvonnasta, ja saksalaiset muodostivat liikkuvat osastot sataman etelä- ja itäpuolelle estääkseen brittijoukkojen toimet vapauttaa piiritetyt. Pattitilanne jatkui kaikkiaan kahdeksan kuukautta.
Kenraali Wavell aloitti 15. toukokuuta 1941 hyökkäyksen operaatio Brevityn luodakseen paremman lähtöaseman varsinaiselle hyökkäykselle. Britit valtasivat hetkeksi Sollumin, Capuzzon sekä Halfayan solan. Rommel sai täydennyksenä panssaripataljoonan, jonka tukemana hän teki vastaiskun lyöden hyökänneet brittijoukot. Brittijoukot vetäytyivät muualta paitsi Halfayan solasta, josta heidät lyötiin 26. toukokuuta tehdyllä vastahyökkäyksellä.
Churchill painosti Wavellia lyömään akselivaltain joukot takaisin ja Egyptiin lähetettiin hyökkäyksen tukemiseksi Välimeren poikki kulkeneessa saattueessa panssarivaunuja ja lentokoneita. Wavell tarvitsi aikaa uuden kaluston muuttamiseksi aavikkokäyttöön ja täydennysten kouluttamiseksi aavikkotaisteluun. Kesäkuussa hän antoi periksi poliittiselle painostukselle aloittaen hyökkäyksen operaatio Battleaxen, jonka tarkoituksena oli murtaa Tobrukin saartorengas. Hyökkäys pysäytettiin ja lyötiin takaisin.
Battleaxen epäonnistuttua Churchill vaihtoi Wavellin määräten uudeksi Lähi-idän joukkojen komentajaksi kenraali Claude Auchinleckin. Lisäksi alueella olleiden joukkojen täydennykseksi lähetettiin uudelleen muodostettu XXX armeijakunta. Liittoutuneiden taistelutoimista alueella otti vastuun brittiläinen 8. armeija, jonka joukot tulivat monesta maasta. Joukkoja olivat Australian 9. divisioona ja Intian 18. prikaati sekä divisioonat Etelä-Afrikasta ja Uudesta-Seelannista ja Vapaan Ranskan Marie-Pierre Koenigin johtama prikaati sekä puolalainen erillinen Karpaattien kivääriprikaati.
Operaatio Crusader

Kenraaliluutnantti Alan Cunninghamin johtama brittiläinen 8. armeija aloitti 18. marraskuuta 1941 hyökkäyksen länteen eli operaatio Crusaderin, jonka tavoitteena oli Tobrukin piirityksen murtaminen. Rommelin johtama Saksan Afrikan armeijakunta saavutti taktisia voittoja, jotka lopulta johtivat Auchinleckin vaihtamaan operaation johtoon kenraalimajuri Neil Ritchien. Etenevät joukot kuitenkin vapauttivat Tobrukin sekä pakottivat Bardian ja Sollumin varuskunnat antautumaan. Rommelin oli ensimmäistä kertaa pakko vetäytyä aina El Agheilaan saakka, jossa akselivaltojen joukot ryhmittyivät puolustukseen.
Rommelin toinen hyökkäys

Japanin hyökättyä Pearl Harboriin 7. joulukuuta 1941 Australia veti joukkonsa läntiseltä aavikolta Tyynelle valtamerelle. Saman aikaisesti siirrettiin lepoon 7. panssaridivisioona ja siihen kuulunut 7. panssariprikaati Burmaan. El Agheilan puolustuksesta vastaamaan siirrettiin vain vähän taistelukokemusta omaava 1. panssaridivisioona.
Tammikuussa 1942 muutama Tripoliin saapunut täydennyssaattue toimitti akselivaltojen joukkojen tarvitsemat täydennysjoukot ja -tarvikkeet, joten Rommel saattoi aloittaa vastahyökkäyksensä 21. tammikuuta. Täydennysten ja vihollisjoukkojen kokemattomuuden vuoksi akselivaltojen joukot mursivat brittijoukkojen hajanaisen puolustuksen lähes tuhoten keskitetyllä hyökkäyksellään 2. panssariprikaatin sekä 201. Kaartin motorisoidunprikaatin. Akselivaltojen joukot valloittivat Kyrenaikan niemimaan brittijoukkojen vetäytyessä hajalle lyötynä, mikä pakotti luopumaan Msusista ja Benghazista .
Helmikuussa rintama vakiintui Tobrukin länsipuolelle Gazalaan. Akselivaltojen joukoista jäi asemiin ainoastaan valvontaan riittävä osasto ja pääosa saksalaisjoukoista vetäytyi taaemmas valmiusasemiin. Kevään aikana brittijoukot kokosivat varusteita ja joukkoja kesällä tehtävään hyökkäykseen. Akselivallat kokosi saman aikaisesti miehiä ja varusteita, mutta pienemmässä mittakaavassa.
Kesäkuussa 1942 Rommel aloitti uuden hyökkäyksen juuri ennen brittien hyökkäyksen alkua kaapaten itselleen toimintavapauden. Akselivaltojen joukot voittivat liittoutuneet Gazalan taistelussa, jonka jälkeen tappion kokeneet liittoutuneet vetäytyivät Mersa Matruhin kautta El Alameinin vahvalle puolustuslinjalle. Tobrukin puolustuksesta vastaamaan jäi Etelä-Afrikan 2. divisioona. Auchinleck luuli, että Tobruk kestäisi piirityksen kuten aikaisemminkin, mutta kaikkien yllätykseksi se antautui 21. kesäkuuta vain viikon piirityksen jälkeen. Akselivallat saivat yli 25 000 vankia, joukossa useita kenraaleja.
Tobrukin valtauksen jälkeen Rommelin joukot etenivät Egyptiin ja 1. heinäkuuta hyökkäsivät Alameinin linjalle El Alameinin ensimmäinen taistelussa. Liittoutuneiden puolustus kesti Rommelin joukkojen ensimmäisen iskun, jonka jälkeen tuloksettomat hyökkäykset ja vastahyökkäykset seurasivat toisiaan. Auchinleck määräsi 31. heinäkuuta joukkonsa luopumaan hyökkäyksistä ja valmistelemaan puolustusasemia odotettavissa olevan suurhyökkäyksen varalle.
Liittoutuneiden vastaisku

Churchill oli menettänyt luottamuksensa Auchinleckin kykyyn saavuttaa voitto Pohjois-Afrikassa, minkä vuoksi hän määräsi uudeksi Lähi-idän joukkojen komentajaksi kenraali Harold Alexanderin ja 8. armeijan komentajaksi aiemmin XIII armeijakunnan komentajana toimineen kenraali William Gottin, jota kuljettaneen lentokoneen Saksan ilmavoimien Messerschmitt Me109E -hävittäjät ampuivat alas paluulennolla Kairosta taistelualueelle. Gottin saatua maahansyöksyssä surmansa hänen tilalleen määrättiin kenraaliluutnantti Bernard Montgomery.
Montgomery aloitti joukkojen täydentämisen ja tehokkaan koulutusohjelman valmistellessaan hyökkäystä. Hän saavutti elokuussa Rommelin yrittäessä läpimurtoa Alam Halfan taistelussa puolustusvoiton, joka valoi luottamusta joukkoihin ja poliittiseen johtoon. Taistelun jälkeen joukkoja vahvennettiin edelleen ja varastoja täydennettiin suunnitellun hyökkäyksen mahdollistamiseksi.
Montgomeryn aloitti 23. lokakuuta suurhyökkäyksensä, jolloin El Alameinin toinen taistelu alkoi. Se päättyi 3. marraskuuta liittoutuneiden murskavoittoon. Yritys saartaa akselivaltojen joukot Mersa Matruhiin epäonnistui sateen vuoksi. Akselivaltojen motorisoidut joukot poistuivat pussista 7. marraskuuta. Rannikkotie oli katkaistu, mutta Halfayan sola saatiin helposti vallattua, minkä jälkeen Egypti oli vapautettu. Akselivaltojen rintaman keskustassa ja eteläosissa olleet italialaiset moottoroimattomat jalkaväkiosastot joutuivat pääosin antautumaan varusteiden erityisesti veden puutteen vuoksi.
Etenemistä jatkettiin Kyrenaikaan ja Tobruk vallattiin 13. marraskuuta, mutta akselivaltojen joukkojen saartaminen epäonnistui. Benghazi vallattiin 20. marraskuuta, minkä jälkeen kumpaakin satamakaupunkia käytettiin etenevien joukkojen huoltamiseen. Yritys saartaa Agedabiassa kilpistyi Rommelin joukkojen vastaiskuun.
Saksalaiset ja italialaiset joukot vetäytyivät valmisteltuihin asemiin El Agheilaan. Akselivaltojen huolto oli mahdollista ainoastaan Tunisian kautta. Rommelin johtamilla joukoilla oli pulaa lähes kaikesta, mikä esti vastahyökkäykseen ryhtymisen. Hitler antoi käskyn, että Agheilan linjaa ei saa luovuttaa viholliselle mistään hinnasta. Rommel oli kuitenkin suunnitellut vetäytyvänsä viivyttäen parempaan puolustusasemaan Gabésin kapeikkoon. 14.–16. joulukuuta käytyjen taistelujen jälkeen Rommel antoi määräyksen vetäytyä parempiin puolustusasemiin.
Montgomeryn johtamilla joukoilla oli tässä vaiheessa lähin käyttökelpoinen satama Tobruk 640 kilometrin päässä selustassa, mikä aiheutti lisääntyviä on ongelmia joukkojen huollossa. Liittoutuneet kuitenkin jatkoivat painetta saksalaisten asemia vastaan akselivaltojen joukkojen vetäytyessä Bueratiin, joka ei ollut yhtä hyvin linnoitettu kuin aiempi puolustuslinja. Tripoli vallattiin 23. tammikuuta 1943 ja sen satama saatiin huollon käyttöön helmikuun puolivälissä. Tobrukin satama vastaanotti noin 3 000 tonnia tarvikkeita päivittäin hyökkäyksen jatkuessa.
Rommelin joukkojen vetäytyminen jatkui, vaikka Italian sodanjohto vastusti sitä. Liittoutuneiden joukot ylittivät 4. helmikuuta Tunisian rajan ja pian sen jälkeen Rommel kutsuttiin Saksaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjois-Afrikan sota toisessa maailmansodassa Wikimedia Commonsissa
Läntinen aavikko 1940-1942.
11. husaarirykmentin upseereita Libyan aavikolla 26. heinäkuuta 1940.
Italialaisjoukkojen eteneminen ja linnoitetut leirit sekä brittijoukkojen vastahyökkäys
Brittien keveitä panssarivaunuja aavikolla 1940
Italialaisia sotavankeja marssilla vankeuteen.
Saksalainen Pzkw III
Leicestershiren rykmentin Bren pesäke lähellä Tobrukia marraskuussa 1941
Operaatio Crusader
Bernard Montgomery, 8. armeijan komentaja.
Rommel Tobrukin lähellä 16. kesäkuuta 1942
Brittiläiset sotilaat etenevät.
Matti Kokkonen

Matti August Kokkonen (24. helmikuuta 1932 Rautalampi – 13. lokakuuta 1992 Rautalampi) oli suomalainen radiosähköttäjä ja kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkiä Martti Nora.
Kokkosen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Martti Eino Vilhelm Kokkonen ja Kaisa Elmiina Kettunen. Hän oli naimisissa vuodesta 1957 kansakoulunopettaja Pirkko Marja Hyttisen kanssa.
Teoksia

Keksintö vaarassa : nuorten jännitysromaani. Gummeruksen nuorten kirjasto 14. Gummerus 1955
Lentokone lähtee yöllä : Näätä-vartio uusissa seikkailuissa. Gummeruksen nuorten kirjasto 23. Gummerus 1956
Säteilevän salaisuuden vartijat. Seikkailusarja 4. Valistus, Helsinki 1956 (nimimerkillä Martti Nora)
Näätä-vartio Helmijoella : nuorten seikkailuromaani. Gummeruksen nuorten kirjasto 35. Gummerus 1958
Salojen salakyttä : seikkailukertomus pojille. Gummeruksen nuorten kirjasto 45. Gummerus 1959
Sirkus Braunin vangit : seikkailuromaani pojille. Gummeruksen nuorten kirjasto 49. Gummerus 1959
Sukella syvälle sammakkomies : seikkailuromaani. Seikkaliusarja 17. Valistus, Helsinki 1962
Pitäjänkokous : näytelmä. Sumiainen 1963
Ei taivahalla kuolon vaaraa : rikosromaani. Gummerus 1970
Tuonen tuutunen parempi : rikosromaani. Gummerus 1971
Kenen kynsi kylmeni : rikosromaani. Gummerus 1974
Suomennoksia

Eric Leyland ja T. E. Scott-Chard : Taivaanrannan hyeenat : Hunter Hawkin lentoseikkailuja 1. Gummerus 1959 (alkuteos Outlaws of the air)
Eric Leyland ja T. E. Scott-Chard : Atomikoneen arvoitus : Hunter Hawkin lentoseikkailuja 2. Gummerus 1959 (alkuteos Atom plane mystery)
Alonso

Alonso on seuraavien henkilöiden etunimi:
Alonso Berruguete (1488–1561), espanjalainen renessanssinajan taidemaalari, kuvanveistäjä ja arkkitehti
Alonso Cano (1601–1667), espanjalainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja arkkitehti
Alonso Edward (s. 1989), panamalainen pikajuoksija
Alonso de Ercilla y Zúñiga (1533–1594), baski aatelismies, sotilas ja runoilija
Alonso Fernández de Lugo (k. 1525), espanjalainen konkistadori
Alonso Gerardo Garza Treviño (s. 1947), meksikolainen katolinen piispa
Alonso Llano Ruiz (1931–2015), kolumbialainen katolinen piispa
Alonso Lobo (1555–1617), espanjalainen renessanssiajan säveltäjä
Alonso López de Cerrato, Guatemalan audiensian presidentti 1548–1554
Alonso Mudarra (1510–1580), espanjalainen säveltäjä ja vihuelisti.
Alonso Álvarez de Pineda (1494–1520), espanjalainen tutkimusmatkailija
Alonso Solís (s. 1979), costaricalainen jalkapalloilija
Alonso de la Veracruz (1507–1584), espanjalais-meksikolainen tomistinen filosofi ja augustiini
Alonso on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Alicia Alonso (1920–2019), kuubalainen ballerina ja koreografi
Carlos Alonso, Santilliana (s. 1952), espanjalainen jalkapalloilija
Carlos Manuel Gonçalves Alonso, Kali (s. 1978), angolalainen jalkapalloilija
Chelo Alonso, oik. Isabella García (1933–2019), kuubalainen tanssija ja elokuvanäyttelijä
Dámaso Alonso (1898–1990), espanjalainen runoilija, filologi ja kirjallisuuskriitikko
Daniella Alonso (s. 1978), yhdysvaltalainen näyttelijä
Fernando Alonso (s. 1981), espanjalainen kilpa-autoilija
Giovanni Francesco Alonso, Giovanni Alfonso Borelli (1608–1679), italialainen fysiologi ja fyysikko
Ireneo García Alonso (1923–2012), espanjalainen katolinen piispa
Iván Alonso (s. 1979), uruguaylainen jalkapalloilija
Joaquín Alonso (s. 1956), espanjalainen jalkapalloilija
José Alonso (s. 1957), espanjalainen juoksija
José González Alonso (s. 1940), espanjalais-brasilialainen katolinen piispa
Manuel A. Alonso (1822–1889), puertoricolainen runoilija ja journalisti
Marcos Alonso Imaz (1933–2012), espanjalainen jalkapalloilija
Marcos Alonso Peña (s. 1959), espanjalainen jalkapalloilija, edellisen poika
Marcos Alonso Mendoza (s. 1990), espanjalainen jalkapalloilija, edellisen poika
Maria Conchita Alonso (s. 1957), kuubalainen laulaja ja näyttelijä
Martha Erika Alonso Hidalgo (1973–2018), meksikolainen poliitikko
Martín Alonso Pinzón (1441–1493), espanjalainen merikapteeni ja tutkimusmatkailija
Mikel Alonso (s. 1980), espanjalainen jalkapalloilija
Norberto Alonso (s,. 1953), argentiinalainen jalkapalloilija
Pedro Sanz Alonso (s. 1953), espanjalainen kansanpuolueen poliitikko
Víctor Pérez Alonso (s. 1988), espanjalainen jalkapalloilija
Xabi Alonso (s. 1981), espanjalainen jalkapalloilija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Alonso”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Mika Piispa

| Mika Piispa> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1972
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
Elonet
Mika Piispa (s. 1972) on suomalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt näyttelijänä Lahden kaupunginteatterissa ja useissa muissa teattereissa.
Ura

Mika Piispa on koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri. Hän on ollut vuodesta 2002 Nälkäteatterin jäsen ja työskennellyt Lahden kaupunginteatterin näyttelijänä 2007–2012. Lisäksi hän on työskennellyt muun muassa Tampereen Työväen Teatterissa.
Piispan teatterirooleja ovat olleet muun muassa Luigi (Ei makseta ei makseta), Jallu (Viisas neitsyt) ja Olavi (Pesärikko). Hän on näytellyt useita rooleja komedioissa Varasto ja Mielensäpahoittajan Suomi. Televisiossa Piispa on näytellyt kahdeksanosaisessa komediasarjassa Testosteriili (2011) ja eräissä muissa tuotannoissa.
Valikoitu rooliluettelo

Närpiön Kalle (Albatrossin tarina, 1995)
Luigi (Ei makseta ei makseta, 2002)
Kustaa (Merimiehen leski, 2004)
Alastalo (Härkäniemen piiput, 2005)
Kyösti (Omat koirat, 2008)
Jallu (Viisas neitsyt, 2009)
Tomas (Ampiaiskesä, 2010)
Olavi (Pesärikko, 2011)
Iso Kiltti Jätti (Iso kiltti jättiläinen, 2015)
Killeri (Jykevää on rakkaus: Agents-musiikkikomedia, 2017)
Anttoni (Vaahteramäen Eemeli, 2018)
Josef II (Amadeus, 2022)
Mike Bell

Michael Patrick Bell on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja ja animaattori, sekä satunnainen tuottaja, animaatio-ohjaaja ja ääninäyttelijä, joka palkittiin Anniella Paavo Pesusienen jaksosta "Fear of a Krabby Patty". Hän sai myös Emmy-ehdokkuuden samasta jaksosta. Paavo Pesusienen lisäksi Bell on työskennellyt elokuvan Tiikerin oma elokuva parissa, sekä animaatiosarjoissa My Life as a Teenage Robot, Tehotytöt, Foster's Home for Imaginary Friends ja Chowder. Äänirooleja hän on tehnyt muun muassa Paavo Pesusieneen, Tehotyttöihin ja Samurai Jackiin.
Maybach Landaulet

| Maybach 62 Landaulet |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Saksa
Valmistaja:  Maybach
Konserni:  Daimler AG
Valmistusvuodet:  2008–2012
Tuotantomäärä:  20
Korimalli:  4-ovinen landaulet
Luokka:  F-segmentti
Teknisesti samankaltaisia:  Maybach 62S
Maybach Landaulet
Maybach Landaulet tai Maybach 62 Landaulet on Maybachin vuosina 2008–2013 valmistama loistoauto. Valmistus päättyi kun Daimler lakkautti Maybach-brändin. Auto pohjautuu Maybach 62S -autoon.
Matti Koistinen

| Matti Koistinen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. tammikuuta 1986 (ikä 38) Outokumpu, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Masa
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  182 cm
Paino:  92 kg
Pelinumero:  47
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2005–2012
Seurat:  Warkis (II-div./S-S) Tappara (SML) Jukurit (Mestis) Hokki (Mestis) D Team (Mestis) JYP (SML) KalPa (SML) Jokipojat (Mestis) Kopla (II-div.)
Matti Koistinen (s. 18. tammikuuta 1986 Outokumpu) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelasi viimeksi II-divisioonajoukkue Karjalan Koplassa. Koistinen on pelityyliltään peruspuolustaja.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Kanada 2006 | jääkiekko |  |
Koistinen pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2006 voittaen pronssia. Yhteensä hän on pelannut 27 nuorten ja 15 poikien maaottelua.