stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Disney Cruise Line
Laivat > Tulevat

| Laiva | Luokka | Matkustajakapasiteetti | Käyttöönotto (arvio) | Vetoisuus |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Disney Treasure | Triton | 4 000 | 2024 | 144 000 |
| TBA | Triton | 4 000 | 2025 | 144 000 |
| Disney Adventure | Global |  | 2025 | 208 000 |
Laivat > Uusimmat alukset

Disney Cruise Lines ilmoitti 22. helmikuuta 2007, että kaksi uutta laivaa on tulossa vuosina 2011 ja 2012. Laivat rakennettiin Meyer Werftin telakalla Papenburgissa, Saksassa. Maaliskuussa 2009 laivat saivat nimet: Disney Dream ja Disney Fantasy. Laivat ovat 340 metriä pitkiä ja 37 metriä leveitä. Uusissa laivoissa on 1 250 hyttiä ja niihin mahtuu 4 000 matkustajaa. Näistä ensimmäinen, Disney Dream, teki neitsytmatkansa 26. tammikuuta 2011. Uuden laivan myötä Disney Wonderin kotisatamaksi muutettiin Los Angeles, ja Disney Dream korvasi Wonderin Port Canaveralissa.
Tampereen jäähalli

| Tampereen jäähalli |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Keltinkatu 2, 33530 Tampere
Koordinaatit:  61°29′45″N, 023°49′27″E
Avattu:  29. tammikuuta 1965
Remontoitu:  1981, 1990, 2001–2002, 2009, 2014
Laajennettu:  parvikatsomo
Omistaja:  Tampereen kaupunki
Kenttä:  jää
Kustannukset:  1,2 miljoonaa €  (vuoden 2005 rahassa)
Arkkitehti:  Jaakko Tähtinen
Käyttäjät
 Ilves (1965–2021) Tappara (1965–2021) Koovee (1965–83, 1988–90, 1994–97, 2018–2024) 
Katsojakapasiteetti
 Yhteensä: 7 300 Istumapaikkoja: 5 629  Seisomapaikkoja: 1 359  Aitiot: 312 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Tampereen jäähalli (myös Hakametsän jäähalli) on Tampereella, Kissanmaan kaupunginosassa sijaitseva Suomen vanhin jäähalli. Arkkitehti Jaakko Tähtisen suunnittelema halli rakennettiin vuoden 1965 jääkiekon MM-kilpailuja varten. Valmistumisensa jälkeen hallia on kunnostettu ja nykyaikaistettu useita kertoja, laajasti viimeksi vuosina 2001–2002. Vuonna 2007 Hakametsään tuli uusi tulostaulu, joka näyttää myös videokuvaa.
Tampereen jäähalli oli Mestiksessä pelaavan Kooveen kotiareena, aiemmin sitä käyttivät myös jääkiekon SM-liigassa pelaavat Ilves ja Tappara. Ilves pelasi viimeisen SM-liigaottelunsa hallissa 26. marraskuuta ja Tappara 27. marraskuuta 2021, minkä jälkeen joukkueet siirtyivät pelaamaan uudella Tampereen Kannen areenalla.
Arkkitehtuuri ja rakenne

Jäähallin suunnitteli arkkitehti Jaakko Tähtinen. Sen leimallisia piirteitä ovat satulanmuotoinen riippukatto ja päätyjen vinot vetotangot. Tähtinen teki suunnitelmassaan yhteistyötä jääkiekkoilijoiden ja muiden jääkiekkoihmisten kanssa, ja hän hyväksytti piirustuksensa paikallisilla kiekkoihmisillä.
Hallia katsomoiden alapuolella kiertävä pääkäytävä sijaitsee maanpinnan tasalla ja itse kenttä noin kolme metriä alempana. Pääkäytävän alla hallin pohjakerroksessa sijaitsevat pukuhuoneet ja muut huoltotilat sekä Ilveksen ja Tapparan kerhotiloja. Hallin toisella pitkällä sivulla on parvikatsomo, jonne (kuten seisomakatsomoihinkin) noustaan hallin kulmauksissa sijaitsevia portaita. Toisella pitkällä sivulla on kaksikerroksinen aitiorakennelma, jossa on yritysaitioiden lisäksi tiloja tiedotusvälineille ja toimitsijoille.
Pääsisäänkäynnit sijaitsevat hallin kulmissa. Lisäksi jokaisen katsomoaukon kohdalla on ovi, joka voidaan tarvittaessa avata, jos halli on tyhjennettävä nopeasti esimerkiksi tulipalon tai muun vaaratilanteen vuoksi.
Historia

Suomi sai maaliskuussa 1963 järjestettäväkseen vuoden 1965 MM-kilpailut. Kisaisännyyden ehtona oli jäähalli, jonka  Helsingin kaupunki oli luvannut jo rakentaa. Pääkaupungin hallihanke viivästyi, ja kesään mennessä näytti jo selvältä, ettei halli valmistu kevääksi 1965. Jääkiekkoliiton Reijo Mannerla ja puheenjohtaja Harry Lindblad järjestivät tapaamisen Tampereen kaupunginjohtajan Erkki Lindforsin kanssa. Urheilumiehenä tunnettu Lindfors innostui asiasta ja tajusi myös ensimmäisen Suomessa järjestettyjen MM-kisojen markkina-arvon.
Tampereen jääkiekon SM-sarjaseurat olivat pelanneet ottelunsa kaupungin keskustan tuntumassa Koulukadun tekojääradalla. Laskelmien perusteella halvimmaksi vaihtoehdoksi hallille tulisi Koulukadun kattaminen. Hanketta ajoi tekojääradan rakennuttanut Tampereen keinojääratayhdistys. Kaupunki puuttui kuitenkin asiaan, sillä Koulukadun alueen pysäköintimahdollisuudet olivat olemattomat. Kaupunki piti parhaana paikkana Hakametsää.
Tampereen kaupunginvaltuusto päätti 26. kesäkuuta 1963 jäähallin rakentamisesta. Rakennustyöt aloitettiin Hakametsässä 8. tammikuuta 1964. Ensimmäinen ottelu hallissa pelattiin 29. tammikuuta 1965 Tampereen ja muun Suomen välillä. Avausmaalin teki Matti Harju. Televisioitua ottelua seurasi yli 6 000 maksanutta katsojaa. Ottelu päättyi tasan 4–4. SM-sarja siirtyi halliaikaan kaksi päivää myöhemmin Ilveksen ja Tapparan kohdatessa ottelussa, jonka Ilves voitti maalein 5–3. Ilveksen ja Tapparan lisäksi myös SM-sarjassa silloin pelannut Koovee siirtyi välittömästi käyttämään hallia.
Halli isännöi Helsingin kanssa koripallon vuoden 1967 EM-kilpailuja. Tampereella pelattiin 36 ottelua. Vuonna 1977 hallissa pelattiin lentopallossa sekä miesten että naisten EM-kilpailuja, naisten kisoista myös mitaliottelut.
Jäähallin viereen on rakennettu kaksi harjoitushallia. Hakametsä 2 valmistui 1974 ja Hakametsä 3 vuonna 1995. Hakametsä 2 vetää nykyisellään 800 katsojaa; Hakametsä 3:ssa ei ole katsomoa.
Alkuperäisessä asussaan halli veti 10 200 katsojaa, joista 1 573 mahtui istumaan. Vuosien 1981–1982 remontin aikana päätyjen pitkien sivujen seisomakatsomot muutettiin istumakatsomoiksi. Samalla rakennettiin uusi E-parvikatsomo. Yleisökapasiteetti pieneni tällöin 8 563:een. E-katsomo toimi alkujaan vuoden 1982 MM-kilpailujen lehdistökatsomona. Samana vuonna analoginen kellotaulu vaihdettiin digitaaliseen.
Kulmien seisomokatsomot korvattiin istumapaikoilla vuonna 1986, jolloin yleisömäärä pieneni 7 700 katsojaan. Neljä vuotta myöhemmin katsomoon lisättiin kolme alariviä, mikä kasvatti kapsiteetin 8 044 katsojaan. Alarivit poistettiin vuonna 1999. Vuoden 2014 remontin jälkeen katsomossa oli tilaa 7 300 katsojalle. Yleisömäärä oli pienentänyt vuoden 2009 remontti, jolloin yhteen kulmaukseen oli rakennettu kuusi uutta aitiota, ja vuoden 2014 remontti, missä C1- ja D1-katsomot palautettiin seisomokatsomoiksi. Yleisöstä 5 629 mahtui istumaan ja 1 359 seisomaan. Lisäksi aitoissa oli 312 paikkaa.
Käyttö > Jääkiekko

Hakametsän hallin aikana sisäjäillä voitettuja mestaruuksia on Tapparalla yksitoista, Ilveksellä kolme ja Kooveellä yksi.
Mestaruus on ratkennut Hakametsässä 11 kertaa. Heti avajaisvuonna 1965 Ilves ja Porin Karhut olivat tasapisteissä, jolloin mestaruus ratkesi uusintaottelussa Hakametsässä. Karhut voitti Suomen mestaruuden numeroin 5–1. Sen lisäksi mestaruuden on voittanut Hakametsässä Tappara (1977, 1982, 1986, 1988 ja 2016), TPS (1976, 1990, 2001) ja Kärpät (1981 ja 2018).
Vaikka hallin pääasiallinen käyttötarkoitus on ollut jääkiekossa, siellä on järjestetty myös monia muitakin urheilu- ja kulttuuritapahtumia. Jääkiekkotoiminta on 2010-luvulla vastannut noin 90-prosenttisesti hallin käytöstä. Pääosa tapahtumista ovat Ilveksen ja Tapparan harjoituksia ja liigaotteluita.
Käyttö > Muut urheilutapahtumat

Kesäisin hallissa pelataan usein kansainvälisen tason lentopallo-otteluita, ja lisäksi järjestetään satunnaisesti konsertteja ja taitoluistelunäytöksiä. Kesäisin parkkialueella on myös erilaista toimintaa, kuten rantalentopalloa, katulätkää ja kirpputoreja. Suomen jääkiekkomuseo toimi hallissa vuodesta 1979 vuoteen 2001, jolloin se muutti museokeskus Vapriikkiin.
Hallissa on järjestetty jääkiekon MM-kilpailujen otteluita vuoden 1965 lisäksi vuosina 1982, 1991, 1997 ja 2003 sekä naisten MM-kilpailut vuonna 1992. Koripallossa halli on isännöinyt muun muassa vuoden 1967 EM-kilpailujen otteluita, Suomen maajoukkueen otteluita sekä Tampereen Pyrinnön SM-loppuotteluita.
Hallissa järjestettiin kreikkalais-roomalaisen painin MM-kilpailut 1965 ja vuoden 1981 nyrkkeilyn Euroopan-mestaruuskilpailut, joista kummastakin isäntämaa saavutti kaksi mitalia.
Nyrkkeilyssä hallissa on järjestetty myös vuoden 1993 MM-kilpailut ja vuoden 2000 EM-kilpailut. Lentopallon sekä miesten että naisten EM-lopputurnausotteluita halli isännöi vuonna 1977, judon EM- ja karaten MM-kilpailuja vuonna 2006, karaten EM-kilpailuja vuonna 2014, ringeten MM-kilpailuja vuonna 2010 ja rullakiekon MM-kilpailuja vuonna 2015lähde?. Vuonna 2009 hallissa järjestettiin Euroopan nuorten olympiafestivaalien avajaiset ja judokilpailut.
Hallissa on järjestetty lukuisia konsertteja. Esimerkiksi Motörhead, Hanoi Rocks, Iron Maiden, Slipknot, Korn, Slayer, Alice Cooper, Nightwish ja Deep Purple ovat soittaneet Hakametsässä.
Ensimmäinen kansainvälinen pop-konsertti oli pian kisojen jälkeen kevättalvella 1965, kun brittiyhtye Manfred Mann vieraili Hakametsässä.
Kattoon jäädytetyt paidat > Ilves

2: Jarmo Wasama
7: Aarne Honkavaara
13: Risto Jalo
14: Lasse Oksanen
16: Jorma Peltonen
30: Jukka Tammi
41: Raimo Helminen
Kattoon jäädytetyt paidat > Tappara

2: Kalevi Numminen
3: Pekka Marjamäki
7: Timo Jutila
8: Janne Ojanen
10: Timo Susi
12: Erkki Lehtonen
Kattoon jäädytetyt paidat > KOOVEE

10: Heino Pulli
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tampereen jäähalli Wikimedia Commonsissa
Tampereen kaupunki – Tampereen jäähalli
Ylen Elävä arkisto: Maamme ensimmäinen jäähalli
Ilmapanoraamakuva Tampereen jäähallista – Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com
Jääkiekon SM-liigan areenat
| --- | --- |
Nykyiset:  HIFK  HPK  Ilves  Jukurit  JYP  KalPa  KooKoo  Kärpät  Lukko  Pelicans  SaiPa  Sport  Tappara  TPS  Ässät 
Entiset:  Blues  FoPS  Jokerit  JoKP  Koovee  Kiekko-Espoo  TuTo 
Hakametsän halli ulkoa. Kuvassa näkyvät sekä riippukatto että vinot vetotangot, jotka ovat Hakametsän jäähallin tunnusomaisimpia piirteitä.
Harjoitushalli Haka 2.
Yleisradion selostamo Hakametsässä vuonna 1965.
Panoramaamakuva Hakametsän hallista.
Simhat Tora

Toora-käärö ja sen lukemiseen käytetty osoitin, jad.
Simhat Tora (hepr. ‏שמחת תורה‎) on juutalaisten viettämä Tooran ilojuhla. Sitä vietetään heti sukkot-juhlan päätyttyä, gregoriaanisen kalenterin lokakuussa.
Tooran ilojuhlassa juutalaiset iloitsevat siitä, että Toora on saatu luettua loppuun. Toora on jaettu osiin siten, että se saadaan luettua vuoden mittaan kokonaan synagogan jumalanpalveluksissa. Simhat Tora -juhlassa luetaan Tooran viimeiset jakeet ja aloitetaan lukeminen taas alusta, luomiskertomuksesta.
Tapoja ja perinteitä

Simhat Toran ilta- ja aamujumalanpalvelukset ovat tunnelmaltaan erityisen iloisia ja hilpeitä. Juhlallisuudet alkavat iltajumalanpalveluksessa. Silloin seurakunnan miehet kantavat Toora-kääröjä ympäri synagogaa seitsemän kertaa. Juutalaiset laulavat ja tanssivat synagogissa, ja ilonpito jatkuu usein vielä ulkona kaduillakin etenkin Israelissa. Monissa synagogissa lapsille annetaan lippuja, joita he voivat heiluttaa tanssin aikana. Heille saatetaan jakaa myös suklaata, karamelleja tai hedelmiä.
Iltajumalanpalveluksessa luetaan viimeinen Tooran viikoittaisista katkelmista (5.Moos 33:1-34) aivan viimeistä osaa lukuun ottamatta. Se kertoo Israelin kansan pääsystä luvattuun maahan ja Mooseksen kuolemasta.
Tooran ilojuhla jatkuu aamulla. Toora-kääröjä kannetaan taas seitsemän kierrosta synagogan ympäri. Viidennen Mooseksen kirjan viimeinen osa luetaan kokonaan ja sen jälkeen ensimmäisen Mooseksen kirjan ensimmäinen luku. Joskus ortodoksijuutalaisissa synagogissa kaikki seurakunnan miehet ja bar mitzva -iän ylittäneet pojat saavat alijan eli kunnian lukea Tooraa. Konservatiivijuutalaisten keskuudessa myös naiset voivat saada alijan. Sen jälkeen kaikki lapset saavat alijan, jota kutsutaan nimellä kol han'arim (kaikki lapset). Lapset kerääntyvät synagogan eteen, ja heidän yläpuolellaan pidetään rukousliinaa eli tallitia. On erityisen suuri kunnia päästä lukemaan Tooran viimeinen osa, samoin Genesiksen alku.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
lubavitch.fi: Simhat Tora (englanniksi)
Juutalaiset juhlapäivät
Sapatti | Roš hašana | Jom kippur | Sukkot | Simhat Tora | Hanukka | Tu bišvat | Purim | Pesah | Šavuot | Lag ba’omer | Tiša be'av
Israelin kansalliset juhlapäivät
Jom hašoa | Jom hazikaron | Jom ha'atsma'ut | Jom Jerušalajim
Pieni-Kelivaaran motti

Pieni-Kelivaaran motti syntyi IV Armeijakunnan ns. suuren vastahyökkäyksen toisen vaiheen seurauksena.
Motin synty

Motti syntyi IV Armeijakunnan aloitettua ns. suuren vastahyökkäyksensä 6. tammikuuta 1940 ja joukkojen edettyä aina Laatokan rantaan asti ja ns. toisen aallon hyökkäyksen lähdettyä käyntiin.
I/JR 37 sekä Er.P 8 etenivät Ruhtinaanmäestä etelää kohti 15. tammikuuta 1940 asti. Joukkojen komentajan havaittua alueelle jääneiden vihollisjoukkojen miehittämien vaarojen miehittämisen olevan joukkojen vähäisyyden vuoksi mahdotonta hän päätti jatkaa etenemistä vaarat sivuuttaen.
Edellä mainitut joukot jatkoivat hyökkäystään Pienen-Kelivaaran itäpuolitse ja näin eristivät sen muista neuvostojoukoista. Motti oli syntynyt.
Toimet mottia vastaan

I/JR 37 yritti toistuvasti vallata Pieni-Kelivaaran aluetta 17.–28. tammikuuta 1940 välisenä aikana, mutta puna-armeijan joukot pitivät alueella pintansa.
Motin laukeaminen

28. tammikuuta 1940 suoritetun hyökkäyksen johdosta motti viimein laukesi. Motin elossa olevat puolustajat (noin 140 miestä) antautuivat. Alueelta löydettiin noin 300 kaatunutta vihollissotilasta.
Sotasaalis

Sotasaaliina alueelta saatiin muun muassa seuraavia taisteluvälineitä:
2 pst-tykkiä
2 kenttätykkiä
9 kevyttä kranaatinheitintä
9 konekivääriä
noin 100 kivääriä
Sotasaalis oli osa Suomen talvisodassa saamaa sotasaalista, mutta huomio kiinnittyy siihen, että virallisissa luetteloissa ei esiinny yhtään pikakivääriä, jotka todennäköisesti päätyivät suoraan joukkojen omaan käyttöön.
Vorkuta

| Vorkuta (Воркута) Вӧркута, Vörkuta |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Vorkutan kaupunkipiirikunta Komin kartalla, alla kaupungin sijainti.
 Vorkuta
 Koordinaatit: 67.5036°N, 64.0629°E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Komi
Kaupunkipiiri:  Vorkutan kaupunkipiiri
Perustettu:  4. tammikuuta 1936
Kaupungiksi:  1943
Hallinto:  
 – Pormestari:  Valeri Budovski
Väkiluku:  69 000
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK) 
Postinumero:  169900– 169945
Suuntanumero(t):  +7 82151
 
 www.воркута.рф 
 Kaupunkipiirin tiedotussivusto (venäjäksi) 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vorkuta (komiksi Вӧркута, Vörkuta, ven. Воркута́, Vorkuta) on kaivoskaupunki Pohjois-Venäjän kivihiilikentillä Komin tasavallan ikiroutavyöhykkeellä, 160 kilometriä pohjoisen napapiirin pohjoispuolella.
Se sijaitsee Euroopan koillisimmassa kulmassa Petšorajoen Usa-haaran haarajoen äärellä Uralvuorten pohjoispään länsipuolella. Pohjoinen jäämeri sijaitsee vajaan 200 kilometrin päässä koillisessa. Lännessä ja pohjoisessa Vorkuta rajoittuu Nenetsian autonomiseen piirikuntaan, idässä Tjumenin alueeseen, etelässä ja lounaassa Intaan. Etäisyys Syktyvkariin on linnuntietä 904 kilometriä, rautateitse 1 030 kilometriä. Kunnollista ympärivuotista maantieyhteyttä ei tasavallan pääkaupungista ole.
Yleisesti Vorkuta tunnetaan etenkin siellä neuvostoaikana olleesta vankileiristä Vorkutlagista. Vorkuta tunnetaan myös "Euroopan kylmimpänä kaupunkina", jossa talvilämpötila voi olla jopa alle -50 celsiusastetta.
Vorkutan väestö

Vuonna 2005 perustetun Vorkutan kaupunkipiirikunnan pinta-ala on 24 200 neliökilometriä. Kaupungin lisäksi siihen kuuluu 8 taajamaa ja 7 kylää. Kaupungissa on 69 000 ja kaupunkipiirikunnassa 110 600 asukasta (vuonna 2010). Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 71,6 % on venäläisiä, 10,8 % ukrainalaisia, 3,6 % tataareja ja 2,1 % valkovenäläisiä.
Viime vuosikymmentenselvennä aikana kaupungin väkiluku on laskenut voimakkaasti (vuonna 1990 kaupunkipiirissä asui 217 000 henkeä). Neuvostoliiton hajottua myös pohjoisten kaivoskaupunkien asukkaat pääsivät aiempaa helpommin muuttamaan toisaalle.
Historiaa

Pakkotyöllä ylläpidetyt hiilikaivokset perustettiin 1930–1931, ja 1932 sai alkunsa Vorkutan pakkotyöleiri, joka lakkautettiin 1957. Se oli yksi Neuvostoliiton suurimmista leireistä (gulag). Vorkutassa tai sen läheisyydessä oli kolme suurempaa pakkotyöleiriä sekä ainakin yksi pienempi. Intassa ja muualla Komin alueella toimi yli kymmenen muuta pakkotyöleiriä.
Neuvostoliiton johtaja Stalin teki Vorkutan seudusta suuren vankileirin jo 1930-luvun kuluessa. Yksistään kaivos- ja rakentamistyöhön keskittyneellä Vorkutinski ITL -työleirillä kirjattiin olleen enimmillään 72 000 vankia. Seudun merkitys kasvoi huomattavasti toisen maailmansodan aikana, kun vuodesta 1934 alkaen pakkotyöläiset rakensivat Komin läpi rautatien näin yhdistäen keskellä tundraa olevan Vorkutan muuhun maailmaan. Jopa 102 000 vangin pakkotyöleiri (Severo-Petšorski ITL) rakensi suuren osan Komin läpäisevän rautatien luoteisosasta. Rautateitse siihen yhdistettiin muut lähiseudun keskitysleirit, ja Vorkutasta tuli kaupunki 1943. Sen jälkeen se oli Euroopan puoleisen Neuvostoliiton tärkein gulag ja Petšoran alueen pakkotyöleirien hallinnollinen keskus.lähde?
Sodan jo loputtua Neuvostoliitto kiristi otettaan esimerkiksi valloittamissaan Baltian maissa. Paljon ihmisiä pakkosiirrettiin 1945–1949 Siperiaan ja Pohjois-Venäjälle tuhansien kilometrien päähän kotoaan. Vorkutan seudulle päätyi esimerkiksi sittemmin tunnetuksi tullut kirjailija Jaan Kross. Vankileirien olot olivat hirvittävät, ja talvisin lämpötilat saattoivat laskea –60 asteeseen. Vuonna 1953 eräällä leirillä vangit nousivat kapinaan, jonka NKVD ja Puna-armeija verisesti tukahduttivat. Kuitenkin kun Stalin samana vuonna kuoli ja valta Moskovassa siirtyi hänen seuraajilleen, alettiin vankileirien saaristoa hiljalleen karsia ja vankeja vapauttaa. Virolaiset pääsivät palaamaan Vorkutasta kotimaahansa 1954–1956 ja 1960-luvulle tultaessa useimmat Vorkutan vankileirit oli suljettu. Näyttää tosin siltä, että tiettyjä vankeja pidettiin siellä vielä 1980-luvullekin tultaessa.lähde?
Vankileiriajan jälkeen Vorkutasta tuli melko tavallinen tundran kaivoskaupunki, jossa oli parhaimmillaan yli 200 000 asukasta. Tunnetuin kaupungissa syntynyt on nykyisin Ranskaa edustava shakkimestari Andrei Sokolov. Vorkutan kaivosteollisuus alkoi hiipua Neuvostoliiton hajotessa lähinnä toiminnan kalleuden takia. Kaivostyöläiset ovat sen jälkeen usein menneet lakkoon maksamattomien palkkojen vuoksi.lähde?
Vorkutan väkiluku on vähentynyt neljännekseen huippuajoista. Monet ovat nykyisen Venäjän aikana muuttaneet pois kylmän sään, syrjäisyyden  ja työpaikkojen rajallisuuden takia.
Liikenne

Vorkutan maantieverkko on paikallinen, sillä ei ole yhteyttä esimerkiksi tasavallan pääkaupunkiin eikä Uralin itäpuolelle. Kaukaa lounaasta, Arkangelin alueen Kotlasista johtava 1 700 kilometriä pitkä, aikoinaan paljolti pakkotyöläisten voimin rakennettu rautatie on kaupungin avain ulkomaailmaan. Radasta lähtee Vorkutan kaupungin lounaispuolella sivuhaara myös Uralin taakse Jamalin Nenetsian Labytnangiin Objoen länsirannalle. Lisäyhteyksiä tuo myös Vorkutan lentoasema, josta voi lentää valtion tukemilla lennoilla paitsi tasavallan sisäisiä lentoja, Mi-8 kopterilla myös pienemmille paikkakunnille. Vorkuta-Sovetskin lentotukikohta sijaitsee noin 12 kilometriä kaupungin keskustasta itään.
Elinkeino- ja kulttuurielämää

Kaupunki on merkittävän hiilikaivosalueen keskus. Siellä toimii Pietarin kaivosinstituutin haarapiste. Kaupungissa on muun muassa konealan yrityksiä, sementtitehdas ja rakennusmateriaalien tuotantolaitos. Korkeakulttuuria tarjoaa esimerkiksi teatteri, nukketeatteri ja historiallinen museo.
Kirjallisuus

Jukka Rislakki: Vorkuta! Vankileirin kapina ja sen suomalainen johtohahmo, WSOY, 2013 ISBN 978-951-0-39776-3
Ville Ropponen, Ville-Juhani Sutinen: Luiden tie: Gulagin jäljillä, Like, 2019 ISBN 978-952-01-1842-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vorkutaan keskittynyt portaali (venäjäksi) (vorcuta.ru/)
Lyhyitä videotunnelmia kaupungista (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (russianfootage.com)
Neuvostoliiton aikainen (1966) topografiakartta 1:500k Vorkutan seudusta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Inta | Jemva | Mikun | Petšora | Sosnogorsk | Uhta | Usinsk | Vorkuta | Vuktyl
Inta •
Ižma •
Knjažpogost •
Koigorodok •
Kortkeros •
Petšora •
Priluzje •
Sosnogorsk •
Syktyvdin •
Syktyvkar •
Sysola •
Troitsko-Petšorsk •
Udora •
Uhta •
Usinsk •
Ust-Kulom •
Ust-Tsilm •
Ust-Vym •
Vorkuta •
Vuktyl
Oppilaitos Vorkutassa.
Venäläinen Mi-8 helikopteri Vorkutan lentoasemalla
Ul. Leninan jouluvaloja Vorkutan kaamoksessa.
Komin lippu
Simca

Vuonna 1961 esitelty Simca 1000 oli hyvin suosittu Suomessakin.
Simca on ranskalainen automerkki, jonka valmistus on lopetettu. Simca on lyhennys sanoista Société Industrielle de Mécanique et de Carrosserie Automobile. Simca-autoja on valmistettu paitsi Ranskassa myös Brasiliassa, Espanjassa ja Suomessa.
Suomessa Simca -perinnettä vaalii Club Simca & Vedette Finland.
Simcan perusti vuonna 1934 Henri Pigozzi. Simca valmisti Fiatin automallien jäljitelmiä aina 1950-luvulle saakka, jolloin ensimmäinen Simcan oma automalli, Simca Aronde, otettiin tuotantoon. Arondesta tuli Simcan myydyimpiä automalleja. Aronde (pääskynen) sai nimensä Simcan logossa esiintyvästä valkoisesta pääskysestä.
1954 Simca osti ranskalaisen Ford-tehtaan Poissyssa, ja amerikkalaistyylisestä isosta 8-sylinterisestä Ford Vedettestä tulikin Simca Vedette.
Vuonna 1958 Simca osti Talbotin. 1960-luvulla Simca päätyi Euroopan Chryslerin konserniin. Ensimmäinen Chryslerin tähtilogolla varustettu Simca, Simca 1100, oli 1970-luvun alussa Ranskan myydyin automalli.
Ensimmäinen eurooppalainen Chrysler oli vuonna 1971 esitelty 160/180-sarja. Auto oli suunniteltu Britanniassa ja sen muotoilussa oli samoja piirteitä kuin Hillman Avengerissa. Alun perin tästä mallista kaavailtiin uutta Humberia, mutta se päätyi valmistettavaksi Ranskassa. Chrysler 160/180:ssa käytettiin muun muassa Simcan vaihteistoa.
Chrysler Corporationin myydessä pois Euroopan toimintonsa Simca päätyi PSA Peugeot Citroënin omistukseen vuonna 1977. Simcan valmistamat Alpine/1307- ja Horizon-mallit sinnittelivät 1980-luvun ensimmäisen puoliskon Talbotin merkin alla.  1990-luvun alussa PSA luopui Talbot-brändistä ja sitä myöten myös Simcan toiminta tuli päätökseen.