stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vesinokkaeläin
Piirteet > Myrkky

Vesinokkaeläinuroksilla on nilkoissa kannukset, jotka tuottavat lajille ominaista myrkkyseosta. Se sisältää ainakin 19 eri ainesosaa ja koostuu pääosin defensiiniä muistuttavista peptideistä (DLP), C-tyypin natriureettisistä peptideistä (CNP) ja hermokasvutekijöistä (NGF). Vesinokkaeläimen myrkky on kehittynyt itsenäisesti erillään matelijoiden myrkyn kehityksestä. Myrkkyä ei erity ympäri vuoden vaan ainoastaan vesinokkaeläinten pariutumisaikaan. Myrkkyä tuottavat rauhaset ovat kehittyneet hikirauhasista ja sijaitsevat uroksen takaraajojen polven ja jalkaterän välissä. Munuaisenmuotoiset rauhaset liittyvät molemmissa takajaloissa ohutseinäisillä tiehyillä kantaluun kannukseen. Naarasvesinokkaeläimillä on nokkasiilien tapaan kehittymättömät kannusnuput, jotka katoavat ennen ensimmäisen elinvuoden loppua. Naarailla ei ole toimivia myrkkyrauhasia.
Myrkky on pienemmille eläimille tappavaa, mutta sen teho ei riitä ihmisen tappamiseen. Myrkyn aiheuttama kipu on kuitenkin niin tuskallinen, että uhri voi lamaantua eivätkä tavalliset kipulääkkeet riitä. Haavaa ympäröivä alue turpoaa nopeasti, ja turvotus leviää asteittain koko raajaan. Tapaustutkimusten perusteella on huomattu kivun kehittyvän pitkäkestoiseksi hyperalgesiaksi, joka voi jatkua päiviä tai jopa kuukausia.
Piirteet > Sähköaisti

Nokkaeläimet ovat nokkasiilin lisäksi ainoita nisäkkäitä, joilla tiedetään olevan sähköaisti. Ne paikantavat saaliinsa tarkkailemalla lihassupistusten tuottamia sähkökenttiä. Vesinokkaeläimen sähköaisti on kaikista nokkaeläimistä kehittynein. Sähköreseptorit sijaitsevat nokan iholla kuonosta häntää kohti suuntautuvissa riveissä, kun taas kosketusta aistivat mekanoreseptorit levittäytyvät tasaisesti koko nokan alueelle. Nokassa sijaitsee yhteensä noin 60 000 mekanoreseptoria ja 40 000 sähköreseptoria. Aivokuoren sähköaistista vastaava alue sijaitsee sen tuntoa käsittelevällä alueella, ja jotkin aivokuoren solut vastaanottavat syötettä sekä sähköreseptoreilta että mekanoreseptoreilta, mikä viittaa sähkö- ja tuntoaistien läheiseen yhteyteen. Sekä nokan sähkö- että mekanoreseptorit hallitsevat vesinokkaeläimen aivokuoren kehonosanmukaista järjestystä, samalla tavalla kuin ihmisen kädet hallitsevat Wilder Penfieldin homunculusta selvennä.
Vesinokkaeläin kykenee – mahdollisesti vertailemalla signaalin voimakkuuden eroja sähköreseptoreillaan – päättelemään sähkönlähteen suunnan. Tämä on syynä eläimen tyypilliseen pään sivulta sivulle tapahtuvaan liikkeeseen sen saalistaessa. Sähköaistin ja tuntosyötteen liittyminen toisiinsa viittaa siihen, että eläin osaa arvioida saaliin liikkuessa sen etäisyyden. Tämä tapahtuisi saaliista säteilevien sähkösignaalien ja mekaanisten värähtelyiden saapumisaikojen erotuksen avulla.
Vesinokkaeläin hankkii ravintoa kaivamalla nokallaan joenpohjaa. Sähköreseptoreita se saattaa tässä tilanteessa käyttää myös elollisten ja elottomien kohteiden erottamiseksi toisistaan, kun mekanoreseptorit saavat jatkuvasti ärsykkeitä. Kun saalista häiritään, sen lihakset tuottavat supistuessaan pienen määrän sähkövirtauksia, jotka vesinokkaeläin aistii. Tutkimusten mukaan vesinokkaeläin reagoi jopa ”keinotekoiseen katkarapuun”, jos sen läpi johdetaan pieni määrä sähkövirtaa.
Levinneisyys ja elintavat

Vesinokkaeläin on semiakvaattinen laji, eli se elää pääasiallisesti maalla, mutta viettää suuren osan elinkaarestaan vedessä. Vesinokkaeläin asuttaa pieniä jokia ja puroja laajalla alueella Tasmanian kylmiltä ylängöiltä ja Australian Alpeilta aina Queenslandin rannikon trooppisiin sademetsiin ja pohjoiseen Cape Yorkin niemimaan juurelle asti. Sen sisämaan levinneisyydestä ei ole tarkkaa tietoa: se on kadonnut kokonaan Etelä-Australiasta lukuun ottamatta Kengurusaarta, jonne se on palautusistutettu, eikä sitä löydy enää pääosasta Murray-Darling-jokialuettakaan – mahdollisesti kattavan maanraivauksen ja kastelujärjestelmien aiheuttaman veden laadun heikkenemisen vuoksi.
Tarhattuna elävät vesinokkaeläimet ovat saavuttaneet 17 vuoden iän, ja vapaudessa on tavattu 11-vuotiaita yksilöitä. Luonnossa elävien aikuisten yksilöiden kuolleisuus lienee pieni. Sen luonnollisiin saalistajiin kuuluvat käärmeet, vesirotat, varaanit ja kotkat. Pohjois-Australian vesinokkaeläinkannan pienuus voi johtua krokotiilien niihin kohdistamasta saalistuksesta. Kettujen tuominen maahan jäniskannan hillitsemiseksi on saattanut vaikuttaa jonkin verran mantereen vesinokkaeläinkantaan. Vesinokkaeläintä pidetään pääasiallisesti yö- ja hämäräeläimenä, mutta jotkin yksilöt voivat olla aktiivisia myös päiväsaikaan, varsinkin kun taivas on pilvessä. Sen elinalue muodostuu joista ja ranta-alueista, joilla on sekä sen saaliseläimiä ravinnonlähteeksi että rantapengertä, johon se voi kaivaa lepo- ja pesimäkoloja. Sen liikkumasäde voi olla seitsemän kilometriä. ja uroksen reviiri ulottuu 3–4 naaraan reviirille.
Vesinokkaeläin on erinomainen uimari, ja se viettää pitkiä aikoja vedessä etsimässä syötävää. Uivan vesinokkaeläimen erottaa muista Australian nisäkkäistä siitä, ettei vesinokkaeläimellä ole näkyviä korvia. Nisäkkäille epätyypillisesti vesinokkaeläin työntää uidessa itseään etujalkojen vuorottelevalla soutuliikkeellä. Vaikka vesinokkaeläimen kaikissa jaloissa on räpylät, se ei käytä työntöliikkeessä takajalkoja, vaan pitää ne ruumista vasten ja käyttää niitä ja häntää ohjaamiseen. Vesinokkaeläin on tasalämpöinen ja ylläpitää ruumiinlämpönsä, joka on useimpia nisäkkäitä matalampi 32 °C, jopa saalistaessaan tuntikaupalla vedessä, jonka lämpötila on alle 5 °C.
Sukellukset kestävät tavallisesti puolisen minuuttia, joskus pitempäänkin. Harvoin ne kuitenkaan ylittävät arvioitua happea käyttävän ja ilman happea tapahtuvan sukelluksen välistä 40 sekunnin rajaa. Sukellusten välillä pinnalla käytetty palautumisaika on yleensä 10–20 sekuntia. Vesinokkaeläin on lihansyöjä: sen ravintoon kuuluvat nivelmadot ja toukat, makean veden katkaravut sekä ravut, joita se kaivaa nokallaan esiin joenuomasta ja ottaa uidessaan kiinni. Se kuljettaa saaliinsa poskipusseissa pinnalle syömistä varten. Vesinokkaeläimen täytyy syödä päivittäin 20 prosenttia omasta painostaan. Siksi sillä kuluu 12 tuntia vuorokaudessa ruoan etsimiseen. Kun vesinokkaeläin ei ole vedessä, se vetäytyy lepokoloon, joka sijaitsee lähellä joentörmää hieman veden pinnan yläpuolella. Lepokolo on lyhyt ja suora, poikkileikkaukseltaan soikea ja usein juurivyyhdin alla piilossa.
Fossiilit ja evoluutio

Vesinokkaeläinten, kuten muidenkin nokkaeläinten heimon lajien, fossiilit ovat harvinaisia, joten niiden evoluutiohistorian tutkimisessa on jouduttu tukeutumaan lähinnä molekyylitodisteisiin. Muun muassa tästä syystä vesinokkaeläintä ja muita nokkaeläinlajeja tunnetaan kovin huonosti. William King Gregory esitti 1947 teorian, että istukkanisäkkäät ja pussieläimet olisivat ensin erkaantuneet toisistaan ja nokkaeläimet olisivat myöhemmän pussieläimistä haarautumisen tulosta. Tuoreemmat tutkimukset ja fossiililöydöt ovat kuitenkin viitanneet siihen, että oletus on väärä. Nykyisen näkemyksen mukaan nokkaeläimet ovat varhain nisäkäspuusta eriytyneen haaran edustajia. Myöhemmän haaroittumisen seurauksena katsotaan olevan pussieläimet ja istukkanisäkkäät. Vesinokkaeläin kuuluu siis aikaisimpaan tunnettuun nisäkkäiden haarautumaan. Molekyylikellotutkimuksilla saadut tulokset ovat viitanneet siihen, että nokkaeläinten jakautuminen useammaksi lajiksi olisi tapahtunut hyvin nopeasti kenotsooisella maailmankaudella. Viimeisin tunnettu vesinokkaeläimen ja ihmisen yhteinen esi-isä on peräisin 166 miljoonan vuoden takaa.
Vuonna 2005 Flat Rocksilta Victoriasta löytynyt fossiili on muuttanut useita vanhempia käsityksiä vesinokkaeläimen evoluutiosta. Löydetty leukaluu on peräisin dinosaurusten hallitsemalta varhaisliitukaudelta, ja sen on laskettu olevan 121–112,5 miljoonaa vuotta vanha. Fossiili kuuluu muinaiselle teinolophos-nokkaeläinlajille, jota pidetään ensimmäisenä olemassa olleena vesinokkaeläinlajina. Niinpä vesinokkaeläin on sen perusteella yksi maailman vanhimmista nisäkkäistä. Löytö viittaa siihen, että toisin kuin molekyylikellon perusteella on aikaisemmin päätelty, nokkaeläinten lahkon haarautuminen olisi tapahtunut huomattavasti hitaammin ja vesinokkaeläimet ja nokkasiilit olisivat erkaantuneet toisistaan jo varhaisliitukaudella. Toiseksi vanhin vesinokkaeläimen sukulainen on obdurodon, jonka fossiilit ovat peräisin myöhäiseltä oligoseenikaudelta. Ensimmäiset nykyiselle vesinokkaeläimelle kuuluneet fossiilit ovat peräisin noin 100 000 vuoden takaa.
Geenitutkimus > Merkitys ja tavoitteet

Vesinokkaeläimen lajinkehityksen aikainen eroaminen muiden nisäkkäiden kehityslinjasta tekee vesinokkaeläimestä tärkeän linkin nisäkkäiden sekä lintujen ja matelijoiden välille. Vertailemalla vesinokkaeläimen genomia muiden jo selvitettyjen genomien kanssa voidaan päätellä, mitkä geenit ovat periytyneet varhaisilta esi-isiltä ja mitkä puolestaan ovat kehittyneet myöhemmässä vaiheessa. Vertailun avulla voidaan löytää myös täysin uusia geenejä. Vesinokkaeläimen ja ihmisen genomeja vertailemalla tutkijat uskovat saavansa parempaa tietoa muun muassa ihmisen immuniteettijärjestelmän evoluutiosta, sukupuolikromosomien kehityksestä ja tarkoituksesta sekä X-kromosomin inaktivaatiosta. Nokkaeläimiä tutkimalla tutkijat toivovat selvittävänsä myös syyn siihen, miksi kehittyi leimautuminen eli geenin aktiivisuuden määräytyminen sen mukaan, kummalta vanhemmalta geeni on periytynyt.
Vesinokkaeläimen geeniperimän oletetaan auttavan lääketeollisuutta lääkemetabolian ja autoimmuunireaktioiden ymmärtämisessä ja ihmisille sopivien rokotteiden valmistuksessa. Myös vesinokkaeläimen myrkyllä arvellaan ominaisuuksiensa vuoksi olevan farmaseuttisia käyttömahdollisuuksia esimerkiksi kivun lievittämisessä.
Geenitutkimus > Genomi

Vesinokkaeläimen genomin purkamista ehdotettiin vuonna 2003, ja sen luonnos julkaistiin Naturessa 8. toukokuuta 2008. Genomin luovuttanut vesinokkaeläinnaaras sai nimekseen Glennie. Genomi on noin 2,2 miljardin emäsparin kokoinen ja siinä on 18 527 geeniä. Genomia tutkimalla selvisi, että vesinokkaeläimen geeneistä on 82 prosenttia yhteisiä siihen verrattujen ihmisen, hiiren, koiran, opossumin ja kanan kanssa. Genomista löytyi myös matelijoiden kanssa yhteneviä piirteitä.
Ryhmä Australian kansallisen yliopiston tutkijoita sai vuonna 2004 selville, että vesinokkaeläimellä on kymmenen sukupuolikromosomia. Myöhemmin nokkasiilillä vahvistettiin olevan samantapainen sukupuolikromosomisto. Valtaosalla nisäkkäistä on kaksi sukupuolikromosomia (XX/XY). Vesinokkaeläinuroksen kromosomit ovat aina XYXYXYXYXY. Vesinokkaeläimellä ei ole useimpien muiden nisäkkäiden sukupuolen määräävää geeniä SRY, mutta nisäkkäillä tyypillisesti autosomaalisena esiintyvä geeni Dmrt1 on vesinokkaeläimellä X1-sukupuolikromosomissa. Linnuilla sama geeni sijaitsee Z-sukupuolikromosomissa ja vaikuttaa sukupuolen kehitykseen. Epäselvää on, vaikuttaako Dmrt1 vesinokkaeläimen sukupuolikehitykseen, sillä normaalistikin nisäkkäiden sukupuolikromosomien geeneistä valtaosa on sukupuolineutraaleja. Toisaalta myös yksi vesinokkaeläimen Y-kromosomeista sisältää samoja geenejä kuin lintujen ZZ/ZW sukupuolikromosomit.
Vesinokkaeläimen karyotyyppi on sukupuolesta riippumatta 52 ja poikkeaa ominaisuuksiltaan muiden nisäkkäiden karyotyypeistä useammalla tavalla. Vesinokkaeläimen geeneissä on, kuten eläimen ulkomuodossakin, nisäkkään piirteiden lisäksi piirteitä sekä linnuista että matelijoista. Karyotyyppi muodostuu muutamasta isohkosta ja useasta pienemmästä kromosomista. Poikkeuksellisesti karyotyyppiin kuuluu useita parittomia kromosomeja. Nämä kromosomit muodostavat meioosissa ketjun, johon kuuluu myös 17 pientä vaikeasti erotettavaa kromosomiparia.
Esiintyminen kulttuurissa

Australian alkuperäiskansoilla on tarinoita vesinokkaeläimen synnystä. Usein niissä vesinokkaeläimen kerrotaan syntyneen sorsan ja vesirotan jälkeläisenä. Erään tarinan mukaan kyseessä oli kahden sielun kielletty liitto, josta rangaistuksena pari muutettiin sorsaksi ja vesirotaksi ja heidän jälkeläisistään tuli vesinokkaeläimiä. Toisen tarinan mukaan yksinäinen vesirotta Biggoon pakotti nuoren kauniin yksin uimassa olleen sorsan vaimokseen. Sorsa eli vesirotan vankina, kunnes lopulta pääsi pakenemaan ja palaamaan heimonsa luo. Sorsan munista ei kuitenkaan kuoriutunut lintuja vaan vesinokkaeläimiä. Sorsa ajettiin pois heimonsa luota, mutta sen poikaset asettuivat asumaan omilleen ja lisääntyivät.
Uudesta Etelä-Walesista peräisin oleva tarina kuvaa vesinokkaeläimen outoa asemaa eläinkunnassa. Tilanpuutteen piinaamat eläimet kokoontuivat keskustelemaan siitä, kuinka ongelma voitaisiin ratkaista. Kokoukseen kyllästynyt kauluslisko aiheutti valtavan tulvan, joka tuhosi kaikkein runsaslukuisimman lajin, vesinokkaeläimet. Myöhemmin kävi ilmi, että yksi vesinokkaeläin selvisi tulvasta. Muut eläimet päättivät selvittää, ketkä olivat vesinokkaeläimelle lähintä sukua ja siten auttaisivat sitä. Kaikki kuitenkin löysivät yhteneviä piirteitä itsensä ja vesinokkaeläimen välillä, linnut muita enemmän. Lopulta ongelman ratkaisemiseksi vesinokkaeläimelle tarjottiin morsianta sen itse valitsemasta heimosta. Halutessaan päästä eroon lintujen heimosta vesinokkaeläin valitsi vaimokseen pussimäyrän. Vesinokkaeläimen onnistui päästä eroon höyhenistään, mutta sille jäi edelleen nokka ja räpylät ja sen vaimo muni edelleen munia. Lopulta vesinokkaeläin antoi periksi yrityksissään erota muista eläinheimoista ja vetäytyi omiin oloihinsa haluamatta olla sen suuremmin tekemisissä muiden lajien kanssa.
Cape Yorkin niemimaalta, josta vesinokkaeläin on kuollut sukupuuttoon, on löydetty eläintä kuvaava luolamaalaus. Syntytarinansa lisäksi vesinokkaeläin esiintyy myös monissa muissa alkuperäisväestön tarinoissa. Sen kerrotaan muun muassa olleen osallisena Snowyjoen syntyyn. Vuonna 1899 julkaistu australialainen lastenkirja Dot and the Kangaroo kertoo vesinokkaeläimen vetäytyneen omiin oloihinsa, koska sitä ei moninaisen ulkomuotonsa vuoksi päästetty Nooan arkkiin.
Vesinokkaeläintä sanotaan joskus todisteeksi siitä, että Jumalalla on huumorintajua. Lausahdus on esimerkiksi Dogma-elokuvassa. Vesinokkaeläimen nähtyään Charles Darwin kirjoitti 1836 päiväkirjaansa, että epäuskoinen voisi epäillä Maan eliöiden olevan kahden eri Luojan luomuksia. Vesinokkaeläin on ainutlaatuisuutensa vuoksi suosittu monien etenkin australialaisten yritysten, järjestöjen ja tapahtumien tunnuksena. Se on Australian Uuden Etelä-Walesin osavaltion kansalliseläin. Vesinokkaeläin ″Syd” oli yksi Sydneyn kesäolympialaisten 2000 kolmesta maskotista. Applen Darwin BSD -käyttöjärjestelmän maskotti on vesinokkaeläin Hexley. Kuvitteellisia vesinokkaeläimiä esiintyy myös television piirrossarjoissa, kuten Väpä Vili Vilperissä ja Nokkaeläin Perry Finias ja Ferbissä.
Aiheesta muualla

Top billing for platypus at end of evolution tree Nature.com. (englanniksi)
Platypus Australian museo. (englanniksi)
Vesinokkaeläimen genomi, Ensembl (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Ornithorhynchus anatinus:  Wikidata: Q15343  Wikispecies: Ornithorhynchus anatinus  ADW: Ornithorhynchus_anatinus  AFD: Ornithorhynchus_anatinus  ARKive: ornithorhynchus-anatinus  BOLD: 27252  CoL: 74WBV  EoL: 323858  GBIF: 2433376  iNaturalist: 43236  IRMNG: 10218352  ITIS: 552524  IUCN: 40488  MDD: 1000001  MSW: 10300020  NCBI: 9258  Observation.org: 86112  Open Tree of Life: 962377  Paleobiology Database: 166835  Paleobiology Database: 166835 
Platypus anatinus:  Wikidata: Q125495145  GBIF: 5816567  ZooBank: 572D025B-A6A8-4960-BC2F-623FA4F51496 
Uros levittää myrkkyä takajalkansa kantaluun kannuksella.
Vesinokkaeläin käyttää nokkaansa aistimiseen.
Uidessaan vesinokkaeläin käyttää eturaajojaan liikkumiseen ja takaraajoja ja häntää ohjaamiseen.
Vesinokkaeläimen kuvaus Saksassa 1798 julkaistusta lapsille tarkoitetusta kirjasta.
Vesinokkaeläimen luuranko Melbournen museossa.
Vesinokkaeläimen, nisäkkäiden, lintujen ja matelijoiden yhteiset piirteet eivät ole vain ulkoisia.
Vesinokkaeläimen myrkyssä esiintyviä defensiiniä muistuttavia peptideitä (DLP).
Vesinokkaeläin ei lisäänny tarhaolosuhteissa kovin helposti.
Vesinokkaeläin kertoo tarinaa Dotille ja kengurulle lastenkirjassa Dot and the Kangaroo.
Tervajärvi (Jyväskylä)

| Tervajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Jyväskylä
Koordinaatit:  62°22′03″N, 25°42′52″E
Mittaustietoja
 fiTervajärvi 
Tervajärvi on kuivatettu järvi Jyväskylässä Tikka-Mannilan lähellä, valtatien 4 itäpuolella. Tervajärvi kuivattiin 1940- ja 1950-lukujen aikana, jonka jälkeen ojia on kunnostettu vielä 1960-luvulla.
Kuivatettuun järveen laskee Laukaan puolelta Alasesta alkava Isojoki eli Kuokanjoki, jonka jälkeen vedet laskevat Tervajokea pitkin Lehesjärveen. Se sijaitsee Kymijoen vesistössä Tuomiojärven–Palokkajärven valuma-alueen Makkarajoen valuma-alueella (vesistöaluetunnus 14.296).
Historiaa

Tervajärvi esiintyy kuivaamattomana vielä vuoden 1930 pitäjänkartalla. Järveen oli jo johdettu oja Tikka-Mannilan peltoaukealta Liinalammen suunnasta, jonka lisäksi Kuokanjoessa oli esteenä Kuokankosken sähkölaitos. Järven pinta-ala ennen kuivaamista on ollut 20 hehtaaria. Sitä kuivattiin 1940- ja 1950-lukujen aikana, mutta ojia kunnostettiin vielä 1960-luvun puolella. Kuivatettu järvi on ollut Tikka-Mannilan kylän yhteismaata, lukuun ottamatta Jokelan tilan laidunmaaksi lunastamaa viittä hehtaaria. Vuonna 2002 yhteisomistuksessa olleelle 15 hehtaarin laajuiselle alueelle perustettiin Natura 2000-luonnonsuojelualue. Suojelualue on nykyään 24 hehtaarin kokoinen.
Luontoarvot

Tervajärven luonnonsuojelualue koostuu koivu- ja pajuvaltaisesta tulva- ja luhtametsästä sekä entisestä laidunniitystä. Alue on merkittävä muuttolintujen, etenkin sorsien ja kahlaajien levähdyspaikkana, johon vaikuttaa myös läheiset suuret peltoalueet. Tervajärvi tulvii etenkin keväisin sekä sateisina kesinä, jolloin 3,1 hehtaarin kokoinen laidunniitty ja läheiset pellot jäävät veden alle. Niittyä ei käytetä enää laitumena, mutta sitä on kuitenkin hoidettu niittämällä suojelualueen monimuotoisuuden säilyttämiseksi. Lähellä sijaitsevan Kuokankosken alueelle on myös suunniteltu kosteikon perustamista.
David Milne

David Milne
David Milne: Billboards.
David Milne (8. tammikuuta 1882 – 26. joulukuuta 1953) oli kanadalainen taidemaalari, taidegraafikko ja kirjailija.
Elämäkerta

Hän syntyi lähellä Paisleyä, Ontariossa vuonna 1882. Hän kasvoi Kanadassa, mutta muutti taideopiskelujen vuoksi New Yorkiin, jossa hän työskenteli muotoilijana ja maalasi vapaa-ajallaan. Myöhemmin hän palasi takaisin Kanadaan. Vuonna 1917 hän liittyi Kanadan armeijaan ja hänet lähetettiin Eurooppaan osallistumaan Ensimmäiseen maailmansotaan. Milnen työ sotataiteilijana Englannissa ja Ranskassa vuonna 1919 tuotti lähes 70 teosta, enimmäkseen akvarellejä.
Milne valitsi töihinsä yksinkertaisia ja tavallisia aiheita, joihin hän maalaamalla lisäsi arvokkuutta ja tärkeyttä. Toistuva mustan värin käyttö on hänen maalaustuotantonsa ominaispiirre.
Milne kehitti oman värillisen kuivaneulagrafiikan painomenetelmän. Jokaista väriä varten on oma painolaattansa, jonka Milne pyyhki rätillä niin, että kaivertamattomille laatan osille jäi myös epätasaisia väripintoja.
Milne kuoli Bancroftissa, Ontariossa 26. joulukuuta 1953. Vaikka Group of Seven -taiteilijaryhmä saattoi hänet varjoon hänen uransa alkuaikoina, pidetään Milneä nykyisin yhtenä Kanadan tärkeimmistä taiteilijoista.
Aiheesta muualla

Milnen kirjeitä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Vatikaani 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  National Gallery of Canada  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Wayne Shorter

| Wayne Shorter |
| --- | --- |
 Shorter vuonna 1977.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. elokuuta 1933 Newark New Jersey
Kuollut: 2. maaliskuuta 2023 (89 vuotta) Los Angeles, Kalifornia
Muusikko
Aktiivisena:  1958–2018
Tyylilajit:  fuusiojazz, hard bop, modaalinen jazz
Soittimet:  saksofoni
Yhtyeet:  The Jazz Messengers, Miles Davisin orkesteri, Weather Report
Levy-yhtiöt:  Blue Note 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Wayne Shorter (25. elokuuta 1933 Newark New Jersey – 2. maaliskuuta 2023 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen jazz-saksofonisti ja säveltäjä, joka oli jazz rockin edelläkävijöitä sekä yksi vaikutusvaltaisimpia hard bopin ja modaalisen jazzin soittajia. Shorter oli mukana kolmella 1900-luvun arvostetuimpiin kuuluneessa yhtyeessä, The Jazz Messengersillä, Miles Davisin 1960-luvun kvintetillä ja fuusioyhtye Weather Reportilla.
Nuoruus ja opiskelu

Shorter syntyi 1933 Newarkissa New Jerseyssä. Hän alkoi soittaa 15-vuotiaana klarinettia mutta keskittyi myöhemmin saksofoniin. Hän innostui veljensä Alanin kanssa bepopista. Wayne Shorter meni opiskelemaan musiikkikasvatusta. Hän suoritti 1956 alemman korkeakoulututkinnon New Yorkin yliopistosta ja palveli sen jälkeen kaksi vuotta Yhdysvaltain maavoimissa.
Ura > Miles Davisin orkesterissa huipulle

Shorter soitti 1950-luvun loppupuoliskolla lyhyen aikaan sekä Horace Silverin kvintetissä että Maynard Fergusonin big bandissä. Shorterin ensimmäinen merkittävä yhtye oli Art Blakeyn hard bop -yhtye The Jazz Messengers, jossa hän soitti 1959–1963. Siinä olivat Art Blakeyn lisäksi mukana muun muassa Lee Morgan ja Freddie Hubbard. Shorter sävelsi monia kappaleita yhtyeelle ja toimi myös loppuaikana sen musikiillisena johtajana.
Vuonna 1964 Shorter liittyi Miles Davisin kvintettiin. Davisin, Shorterin, Herbie Hancockin, Ron Carterin ja Tony Williamsin muodostama yhtye oli 60-luvun merkittävimpiä jazz-kokoonpanoja. Se julkaisi monia kokeellisia albumeita, ja Shorter oli säveltämässä muun muassa Nefertiti- ja E.S.P.-albumien nimikkokappaletta.
Shorter oli jo vuonna 1959 julkaissut ensimmäisen sooloalbuminsa, ja esimerkiksi vuonna 1964 hän äänitti kolme arvostettua albumia, Night Dreamerin, JuJun ja Speak No Evilin. Shorterin musiikki muuttui 1960-luvun puolivälissä vapaammaksi ja atonaalisemmaksi. Hän alkoi myös yhdistää jazziin rockia ja latinalaisen Amerikan musiikkia sekä muita tyylejä.
Ura > Weather Report ja muita yhteistöitä

Shorter ja Joe Zawinul perustivat 1970 fuusiojazzyhtyeen Weather Report, joka oli kasassa 16 vuoden ajan. Siinä soittivat muun muassa Jaco Pastorius ja Miroslav Vitouš. Yhtye sekoitti jazziin funkia ja rhythm and bluesia. Weather Report sai myös kaupallista menestystä, sillä sen Heavy Weather -albumi (1977) myi Yhdysvalloissa platinaa.
Shorterin ja Joni Mitchellin yhteistyö alkoi vuonna 1977 albumilla Don Juan’s Reckless Daughter. Shorter soitti tämän jälkeen vielä seitsemällä Mitchellin albumilla. Hän oli mukana myös muun muassa Steely Danin vuoden 1977 albumilla Aja ja Don Henleyn vuoden 1989 albumilla The End of the Innocence.
Ura > Viimeiset vuodet

Weather Report hajosi vuonna 1986, ja Shorterin 1990-luvun merkittävin yhtye oli Miles Davisin 60-luvun kvartetin uusi tuleminen nimellä V.S.O.P. Herbie Hancockin kanssa Shoerter muodosti 1997 duon, jonka albumilla 1+1 oli kappale ”Aung San Suu Kyi”, josta duo sai Grammy-palkinnon.
Shorterin ensimmäinen pysyvä yhtye oli vuonna 2000 perustettu kokoonpano, jossa olivat mukana Brian Blade, Danilo Pérez ja John Patitucci. Yhtye julkaisi neljä albumia, joista viimeinen Emanon ilmestyi vuonna 2018. Shorter ilmoitti tuona vuonna myös lopettavansa uransa heikon terveyden takia. Hän ehti voittaa uransa aikana muun muassa 12 Grammyä. Shorter vieraili viimeksi kesällä 2015 Porin jazzfestivaaleilla.