stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turun ja Suomen arkkipiispa
Historia

Katolinen kristinusko sai jalansijaa nykyisen Suomen alueella viimeistään 1000-luvulla. Ruotsin yhteyteen Etelä-Suomi tulee selkeästi vuodesta 1249 lähtien. Piispanistuin sijaitsi varhaisimmassa vaiheessaan Nousiaisissa, mistä se siirrettiin vuoden 1229 jälkeen Koroisiin. Turkuun piispanistuin siirrettiin 1200-luvun lopulla, viimeistään tuomiokirkon vihkimisen myötä vuonna 1300.
Piispa Henrik mainitaan legendassa Uppsalan piispana, käsitys hänen Suomen piispuudestaan on myöhäsyntyinenlähde?. Ruotsalaisissa annaaleissa ja Pyhän Botvidin legendassa 1200-luvulta mainitaan vuonna 1129 Uppsalan piispa Henrik. Hän sai surmansa Fotevikin taistelussa 1134. Palmsköldin katkelman vanhemmassa osassa 1400-luvun alusta Henrikin kuolinvuodeksi on annettu 1151. Myöhempi historiantutkimus on sitten sirotellut kuolinvuosia pitkin 1150-lukua, suosituimpia ovat olleet vuodet 1156 ja 1158, mutta muitakin on yritetty.lähde?
Käsitys siitä, että vuosina 1249–1286 Suomen hiippakuntaa olisi johtanut kolme kansleripiispaa on erehdys, joka perustuu Paavali Juustenin Suomen piispainkronikkaan 1500-luvulla tekemiin epähistoriallisiin lisäyksiin. Tosin 1400-luvun alusta peräisin oleva niin sanottu Palmsköldin katkelma nimittää Beroa kuninkaan kansleriksi, mutta Schückin mukaan nimityksellä on tarkoitettu kuninkaan kappalaista. Nämä Koroisissa asuneet piispat olivat Bero (Björn), Ragvald I ja Catillus (Kettil). Heistä ainakin Beron näyttää maallinen valta Ruotsissa paavin vuodelta 1250 peräisin olevan moitekirjeen mukaan nimittäneen piispaksi vastoin kanonisen oikeuden määräyksiä.lähde? Piispa Catillus on ensimmäinen, joka mainitaan eräissä 1270-luvun lähteissä Turun piispaksi (episcopus aboensis).
Protestanttisessa uskonpuhdistuksessa 1527 Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa irrotti – taloudellisista ja poliittisista syistä johtuen – maan kirkon paavin alaisuudesta ja perusti Ruotsin kirkon. Uskonpuhdistuksen toimeenpanijana Suomessa oli Mikael Agricola, joka toimi myös vuodesta 1554 Turun piispana.
Suomen sodan jälkeen Suomesta tuli Suomen suuriruhtinaskunta osana Venäjää, joka tunnusti luterilaisen kirkon. Vuonna 1817 Suomeen nimitettiin arkkipiispa Suomen luterilaisen kirkon johtoon. Suomen itsenäistyessä 1917 luterilaisesta kirkko sai virallisen tunnustetun aseman yhdessä ortodoksisen kirkon kanssa.
Nykyään Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa on arkkipiispan lisäksi erillinen Turun arkkihiippakunnan piispan virka. Sen ensimmäinen viranhaltija oli Ilkka Kantola (1998–2005), ja häntä ovat seuranneet Kari Mäkinen (2006–2010), Kaarlo Kalliala (2011–2021) ja Mari Leppänen (2021–).
Luettelo piispoista

Lähteet:
Luettelo piispoista > Katoliset piispat

| piispa | piispa | virka-aika | lisätietoa |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Henrik | 1134–1158 | Uppsalan piispa, historiallisuus epävarma |
|  | Rodolfus | 1202?–1209? | historiallisuus epävarma |
|  | Folkvinus | 1210?–1234? | historiallisuus epävarma |
|  | Tuomas | 1234?–1245 |  |
|  | Bero I (Björn I) | 1248 tai 1249–1258 |  |
|  | Ragvald I | 1258–1266 |  |
|  | Catillus | 1266–1286 |  |
|  | Johannes | 1286–1290 |  |
|  | Maunu I | 1291–1308 |  |
|  | Ragvald II | 1309–1321 |  |
|  | Pentti Gregoriuksenpoika | 1321–1338 |  |
|  | Hemming | 1338–1366 |  |
|  | Henrik Hartmaninpoika | 1366–1367 |  |
|  | Johannes Pietarinpoika | 1367–1370 |  |
|  | Johannes Westfal | 1370–1385 |  |
|  | Bero Balk | 1385–1412 |  |
|  | Maunu Olavinpoika Tavast | 1412–1450 |  |
|  | Olavi Maununpoika | 1450–1460 | tiettävästi ainut keskiajan piispoista, joka oli opiskellut yliopistossa eritysesti teologiaa |
|  | Konrad Bitz | 1460–1489 |  |
|  | Maunu III Särkilahti | 1489–1500 |  |
|  | Lauri Suurpää | 1500–1506 |  |
|  | Johannes Olavinpoika | 1506–1510 |  |
|  | Arvid Kurki | 1510–1522 |  |
Luterilaisen ajan jälkeisistä katolisista piispoista, ks. Helsingin katoliset piispat.
Luettelo piispoista > Ei-katoliset piispat ja luterilaiset piispat

| piispa | piispa | vallassa |
| --- | --- | --- |
|  | Ericus Svenonius | 1523–1527 |
|  | Martti Skytte | 1528–1550 |
|  | Mikael Agricola | 1554–1557 |
|  | Pietari Follingius | 1558–1563 |
|  | Paavali Juusten | 1563–1575 |
|  | Ericus Erici Sorolainen | 1583–1625 |
|  | Isaacus Rothovius | 1627–1652 |
|  | Aeschillus Petraeus | 1652–1657 |
|  | Johannes Terserus | 1658–1664 |
|  | Johannes Gezelius vanhempi | 1664–1690 |
|  | Johannes Gezelius nuorempi | 1690–1718 |
|  | Herman Witte | 1721–1728 |
|  | Lars Tammelin | 1728–1733 |
|  | Jonas Fahlenius | 1734–1748 |
|  | Johan Browallius | 1748–1755 |
|  | Karl Fredrik Mennander | 1757–1775 |
|  | Jakob Haartman | 1776–1788 |
|  | Jakob Gadolin | 1788–1802 |
|  | Jakob Tengström | 1803–1817 |
Luettelo piispoista > Luterilaiset arkkipiispat

| arkkipiispa | arkkipiispa | vallassa |
| --- | --- | --- |
|  | Jakob Tengström | 1817–1832 |
|  | Erik Gabriel Melartin | 1833–1847 |
|  | Edvard Bergenheim | 1850–1884 |
|  | Torsten Thure Renvall | 1884–1898 |
|  | Gustaf Johansson | 1899–1930 |
|  | Lauri Ingman | 1930–1934 |
|  | Erkki Kaila | 1935–1944 |
|  | Aleksi Lehtonen | 1945–1951 |
|  | Ilmari Salomies | 1951–1964 |
|  | Martti Simojoki | 1964–1978 |
|  | Mikko Juva | 1978–1982 |
|  | John Vikström | 1982–1998 |
|  | Jukka Paarma | 1998–2010 |
|  | Kari Mäkinen | 2010–2018 |
|  | Tapio Luoma | 2018– |
Kirjallisuutta

Seppänen, Liisa: Kaupunkia pintaa syvemmältä. Arkeologisia näkökulmia Turun historiaan.  Turku:  Suomen keskiajan arkeologian seura, 2003.  ISBN 951-9129-57-X
Lehtonen, Tuomas & Joutsivuo, Timo: Suomen kulttuurihistoria 1. Taivas ja maa.  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-1841-X
Heininen, Simo Turun piispat Pyhästä Henrikistä Mikko Juvaan. Edita. Helsinki, 2008 ISBN 978-951-37-5304-7
Gardberg, C. J; Heininen, Simo; Welin, P. O. Nationalhelgedomen Åbo Domkyrka 1300-2000. Tammi förlag, Helsingfors 2000. ISBN 951-31-1706-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Turun ja Suomen arkkipiispa Wikimedia Commonsissa
| n k Turun ja Suomen arkkipiispat |
| --- | --- | --- |
| Katoliset piispat (1134–1550) |  Henrik* (1134–1158)  Rodolfus* (~1202–~1209)  Folkvinus* (~1210–~1234)  Tuomas (~1234–1245)  Bero I (~1248–1258)  Ragvald I (1258–1266)  Catillus (1266–1286)  Johannes (1286–1290)  Maunu I (1291–1308)  Ragvald II (1309–1321)  Pentti Gregoriuksenpoika (1321–1338)  Hemming (1338–1366)  Henrik Hartmanninpoika (1366–1367)  Johannes Pietarinpoika (1367–1370)  Johannes Westfal (1370–1385)  Bero Balk (1385–1412)  Maunu Tavast (1412–1450)  Olavi Maununpoika (1450–1460)  Konrad Bitz (1460–1489)  Maunu III Särkilahti (1489–1500)  Lauri Suurpää (1500–1506)  Johannes Olavinpoika (1506–1510)  Arvid Kurki (1510–1522)  Ericus Svenonius (1523–1527)  Martti Skytte (1528–1550)  |  |
| Luterilaiset piispat (1554–1817) |  Mikael Agricola (1554–1557)  Pietari Follingius (1558–1563)  Paavali Juusten (1563–1575)  Ericus Erici Sorolainen (1583–1625)  Isaacus Rothovius (1627–1652)  Aeschillus Petraeus (1652–1657)  Johannes Terserus (1658–1664)  Johannes Gezelius vanhempi (1664–1690)  Johannes Gezelius nuorempi (1690–1718)  Herman Witte (1721–1728)  Lars Tammelin (1728–1733)  Jonas Fahlenius (1734–1748)  Johan Browallius (1748–1755)  Karl Fredrik Mennander (1757–1775)  Jakob Haartman (1776–1788)  Jakob Gadolin (1788–1802)  Jakob Tengström (1803–1817)  |  |
| Luterilaiset arkkipiispat (1817–) |  Jakob Tengström (1817–1832)  Erik Gabriel Melartin (1833–1847)  Edvard Bergenheim (1850–1884)  Torsten Thure Renvall (1884–1898)  Gustaf Johansson (1899–1930)  Lauri Ingman (1930–1934)  Erkki Kaila (1935–1944)  Aleksi Lehtonen (1945–1951)  Ilmari Salomies (1951–1964)  Martti Simojoki (1964–1978)  Mikko Juva (1978–1982)  John Vikström (1982–1998)  Jukka Paarma (1998–2010)  Kari Mäkinen (2010–2018)  Tapio Luoma (2018–)  |  |
*=historiallisuus epävarmaa
| n k Suomen säädyt |
| --- | --- |
Aatelisto:  Rälssi  Ruotsin aateli  Suomen aateli  Aateliskirje 
Papisto:  Turun ja Suomen arkkipiispat 
Porvaristo:  Valtaporvarit 
Talonpojat:  Rusthollarit 
Rahvas:  Itselliset  Lampuodit  Loiset  Muonamiehet  Mäkitupalaiset  Torpparit
Frederick Brown

Frederick Brown: Omakuva, maalattu vuonna 1911.
Frederick Brown (1851 - 1941) oli englantilainen taidemaalari sekä taideopettaja. Hän perusti vuonna 1886 New English Art Clubin, jonka jäsenet olivat Pariisissa koulutettuja taidemaalareita ja omasta mielestään jääneet syrjään Ison-Britannian taidemaailmassa.
Brown opiskeli ensin South Kensington Schoolissa ja sen jälkeen Pariisissa Académie Julianissa vuodet 1883-1884.
Kotimaahansa palattuaan Brown ryhtyi uudistamaan kotimaansa taideopetusta, jota hän piti vanhakantaisena. Toimittuaan opettajana Westminster School of Artissa, hänet nimitettiin Slade School of Artin professoriksi vuonna 1892. Ajanjaksoa pidetään nykyään koulun parhaana aikana. Opettajana hän panosti opiskelijoiden oman, yksilöllisen tyylin löytymiseen ja kehittämiseen. Hänen oppilaistaan mainittakoon Ethel Walker ja Henry Tonks
Professorina ollessaan Brown käytti kaikki suhteensa taidemaailmassa saadakseen oppilaiden töitä julkisuuteen. Professorin virasta hän jäi eläkkeelle vuonna 1917 ja nimitti seuraajakseen Tonksin.
Brown oli myös taidekeräilijä. Hän keräili aikalaistaiteilijoiden ja oppilaidensa töitä. Hänen omia töitään on Tate-gallerian kokoelmissa.
Marja Merisalo

Marja Merisalo (s. 3. huhtikuuta 1965 Oulu) on suomalainen koreografi, tanssija ja ohjaaja. Koulutukseltaan hän on tanssitaiteen maisteri Teatterikorkeakoulun tanssitaiteen laitokselta. Hän on suuntautunut teatteriin, tanssiin (mm. nykytanssiin ja intialaiseen tanssiin), projektien tuottamiseen sekä lastenkulttuuriin. Tanssijana, koreografina, näyttelijänä ja ohjaajana hän on työskennellyt vuodesta 1982 alkaen lukuisissa teatteri-, tanssi- ja musiikkiproduktioissa, mm. Q-teatterissa, Helsingin kaupunginteatterissa, Ylioppilasteatterissa ja Suomen Kansallisteatterissa.
Merisalo on kuulunut vuodesta 2006 kansainväliseen ammattilaisteatteriryhmä TEV:iin (Theatre of Eternal Values), joka toimii Italiasta käsin. Hän on kiertänyt TEV-teatterin produktioissa muun muassa Lontoossa (West End), New Yorkissa (Manhattan), Milanossa, Roomassa, Genevessä, Baselissa ja Istanbulissa.
Hän on esiintynyt myös Australiassa, Intiassa, Baltian maissa ja Venäjällä.
Merisalo toimi Porissa Satakunnan taidetoimikunnassa lastenkulttuurin läänintaiteilijana vuosina 2009–2011. Vuonna 2013 hän toimi myös Taiteen edistämiskeskuksen ja Artova ry:n taidekoordinaattorina Helsingin Arabiassa. Hänen toimenkuvaansa on kuulunut myös lukuisten kulttuuriprojektien ja -hankkeiden ideointi, suunnittelu ja tuottaminen, esimerkkinä Hei Hiekkalinna - lasten Itämeren suojelu- ja hiekkalinnojen rakentamistapahtuma Porin  Yyterissä.
Koreografioita

Lõuna! (Etelä!), Tallinna ja Viimsi, Viro, 2024, Tanssiteatterinäytelmä viron kielellä, osa Tanssia Rajoilla (Dance on the Borders) -projektikokonaisuutta, kaikissa Suomen rajavaltioissa.
GAM, Tana bru, Norja 2023. Tanssiteatterinäytelmä saamelaislasten ja ammattilaisten esittämänä norjaksi ja saameksi.
Ilmatar Intiassa, Sortavala, Karjalan tasavalta, Venäjä 2019. Taideresidenssiprojekti Sortavalan KARN-residenssissä (Karelian Art Residence Network)
Kaikuja Karjalasta, Terijoki (Zelenogorsk) sekä Sortavala, Venäjä 2015,2019, Ruotsi 2016, Italia 2018
Tid och Energi, Vantaa 2008, Pori 2011. sekä
The Tyger, Lontoo 2007, Genova, Italia 2007.
Adimaya, Sydney, Australia 2006.
Elefanttimetsä, Tanssiteatteri Raatikko 2004.
O Lal Meri, Italia 2004.
Mahamaya, Mumbai, Intia 2003, Italia 2003.
Mustalaisleiri muuttaa taivaaseen, Lappeenrannan kaupunginteatteri 1997.
Kevät saapuu, Finlandia-talo 1995.
Echoes from Finland, Espoon Teatteri 1994.
Ohjauksia

Tid och Energi, Martinus-sali Vantaa 2008, Promenadisali Pori 2011.
Tuulen poika, Poikkilaakson koulu 2007, Arabian peruskoulu 2013
Apinakuningas Hanuman, Keinutien ala-aste 2006.
Zum Zum Zananana, EU Urban II -projekti 2005.
Tiikeri tanssii, Raatikko (Taikalamppu) 2003.
Pikkubussilla alkuräjähdyksestä atomiaikaan, Ateneum-sali 1996. (Yhteisohjaus Emilia Pokkisen kanssa).
Ilveilijän testamentti, Ylioppilasteatteri 1992.
Teatteriproduktioita

Theatre of Eternal Values: Eternity in an Hour, Helsingin juhlaviikot 2008, Italian kiertue, mm. Milano, Rooma 2009, Sveitsin kiertue Geneve, Basel, 2009New York Fringe Festival, New York 2010, Theater Basel 2010,  kiertue Turkin kansallisteattereissa Istanbul, Ankara, Bursa 2011.
Theatre of Eternal Values: William Blake´s Divine Humanity, New Player´s Theatre, West End, Lontoo, 2007.
Teatterikorkeakoulu: Paalu, 1994.
Ylioppilasteatteri: Ilveilijän testamentti, 1992.
Ylioppilasteatteri: Vanja-eno, 1992.
Q-teatteri: Sudenhetki, Helsinki 1990.
Kansallisteatteri: Kullervo´s Story, 1989.
Ylioppilasteatteri: Zoo, 1989.
Helsingin kaupunginteatteri: Kalevala, 1985.
Josip Račić

Josip Račić: Omakuva, maalattu vuonna 1908.
Josip Račić (22. maaliskuuta 1885 Zagreb - 19. kesäkuuta 1908 Pariisi) oli kroatialainen taidemaalari. Vaikka Račić kuoli nuorena ja teki maalauksensa lähinnä opiskelutöinään, häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä kroatilaisista moderneista taiteilijoista. Račić toi maalauksiinsa itsetietoisuutta ja ihmisen elämän synkkiäkin pohjavirtoja. Hän kutsui tyyliään puhtaaksi maalaamiseksi.
Elämänvaiheita

Käytyään koulunsa loppuun Zagrebissa Račić meni oppiin litografiapuotiin. Vuonna 1904 hän muutti Müncheniin, missä opiskeli yksityisessä taidekoulussa. Siellä hänen opettajansa Anton Ažbe huomasi Račićin kyvyt ja rohkaisi tätä ryhtymään taidemaalariksi. Ennen täysiaikaista taideopiskelua hän työskenteli Berliinissä painotalossa.
Račić palasi Müncheniin vuosiksi 1905- 1908. Siellä hän opiskeli taideakatemiassa, missä hänen opettajiaan olivat Hugo von Habermaan sekä Johann ja Ludwig Herterich. Suurimmaksi vaikuttajaksi taiteeseensa Račić nimesi Edouard Manet´n. Taideakatemiassa oli tuolloin kolme muutakin kroaattiopiskelijaa; Miroslav Kraljević, Vladimir Becić ja Oskar Herman. Yhdessä miehet muodostivat ryhmän nimeltä Die Kroatische Schule.
Pariisiin Račić siirtyi vuonna 1908 ja maalasi kaupungin näkymiä. Epäillään, että hän kävi yksityisessä taidekoulussa opiskelemassa. Syistä, jotka eivät ole koskaan selvinneet Račić teki itsemurhan hotellihuoneesaan.
Teoksia

Seine-joki
Kahvilassa.
Tyttö peilin edessä.
Nainen mustassa puvussa.
Lisää aiheesta

http://byronsmuse.wordpress.com/2018/05/03/josip-racic-watercolours-paris-through-the-eyes-of-a-stranger/
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Europeana  IdRef
Sheri-Ann Brooks

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Sheri-Ann Brooks |  Sheri-Ann Brooks |  Sheri-Ann Brooks |  |
Maa:   Jamaika
Naisten yleisurheilu
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Moskova 2013 | 4×100 metriä |  |
|  Hopeaa | Osaka 2007 | 4×100 metriä |  |
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Doha 2010 | 60 metriä |  |
Sheri-Ann Brooks (s. 11. helmikuuta 1983) on jamaikalainen pikajuoksija.
Brooks voitti 2005 NCAA-mestaruuden 200 metrin juoksussa, mutta karsiutui myöhemmin samana vuonna Helsingin MM-kisoissa 200 metrin alkuerissä ajalla 24,20. Seuraavana vuonna hän voitti Melbournen Kansainyhteisön kisoissa kultaa 100 metrin juoksussa ajalla 11,19 ja sijoittui 200 metrillä viidenneksi ajalla 23,07. Jamaikan joukkueessa 4 × 100 metrin viestijuoksussa hän voitti kultaa. Osakan MM-kisoissa 2007 hän karsiutui 100 metrin henkilökohtaisessa kisassa välierissä, mutta oli mukana Jamaikan joukkueessa, joka voitti MM-hopeaa 4 x 100 metrin viestijuoksussa.
Pekingin olympialaisissa 2008 hän juoksi alkuerissä Jamaikan pikaviestijoukkueessa. Loppukilpailussa toisella kokoonpanolla ilman Brooksia juossut joukkue keskeytti.
Kesällä 2009 Brooksin Jamaikan mestaruuskilpailuiden yhteydessä otetusta dopingnäytteestä löytyi kiellettyä metyyliksantiini-piristettä. Hänet kuitenkin vapautettiin dopingepäilyistä, kun B-näyte oli tutkittu ilman hänen lupaansa ja ilman hänen tai edustajansa läsnäoloa. Samassa yhteydessä kiinni jäänneet pikajuoksijat Yohan Blake, Marvin Anderson, Allodin Fothergill ja Lansford Spence saivat kolmen kuukauden kilpailukiellon.
Dohan sisäratojen MM-kisoissa 2010 Brooks sijoittui 60 metrin juoksussa alun perin jaetulle neljännelle sijalle Ruddy Zang Milaman kanssa, mutta he nousivat pronssisijalle kun toiseksi sijoittunut LaVerne Jones-Ferrette hylättiin myöhemmin dopingkäryn takia.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metrin juoksu: 11,05 (2007)
200 metrin juoksu: 22,70 (2008)
400 metrin juoksu: 53,95 (2006)
50 metrin juoksu: 6,21 (2010)
60 metrin juoksu: 7,14 (2010)
200 metrin juoksu: 23,45 (2005)
Arsi Ruuskanen

Arsi Ruuskanen (s. 21. syyskuuta 1999) on suomalainen maastohiihtäjä. Ruuskanen voitti alle 23-vuotiaiden maailmanmestaruuden Lygnassa Norjassa vuonna 2022. Kultaa tuli 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa. Ruuskanen on sijoittunut maailmancupissa kahdesti kymmenen parhaan joukkoon henkilökohtaisessa kilpailussa. Davosissa 20 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa vuonna 2022 sekä Val di Fiemmessä Tour de Skin loppunousussa Alpe Cermisissä vuonna 2024.
Ruuskanen valittiin edustamaan Suomea aikuisten MM-kisoihin Planicaan, Sloveniaan vuonna 2023. Ruuskanen ajoi kuitenkin ulos ladulta heti ensimmäisessä kilpailussaan, miesten 30 kilometrin skiathlonissa, ja loukkasi jalkaansa vakavasti osuessaan mainosaitaan. Ruuskasen kausi päättyi siihen. Trondheimin MM-kilpailuissa 2025 hän sijoittui 50 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 14:nneksi, 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 19:nneksi ja 20 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 35:nneksi.
Şihabetdin Mərcani

| Şihabetdin Mərcani> Шиһабетдин Мәрҗани شہاب الدین مرجانی Şehâbeddin Mercanî |
| --- | --- |
 Mardzhani 1800-luvun puolivälissä
Henkilötiedot
Muut nimet:  Šihāb al-Dīn ibn Bahāʼ al-Dīn ibn Subḥān ibn ʻAbd al-Karīm ibn ʻAbd al-Tawwāb ibn ʻAbd al-Ghanī ibn ʻAbd al-Quddūs ibn Jediš ibn Jediger ibn ʻUmar
Syntynyt: 1818 Kazan, Kazanin kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 1889
Şihabetdin Bahawetdin ulı Mərcani (tat. Шиһабетдин Баһаветдин улы Мәрҗани, ven. Шигабутдин Багаутдинович Марджани, Šigabutdin Bagautdinovitš Mardžani; 1818–1889) oli tataarien islamilainen teologi ja historioitsija, jolla oli "merkittävin vaikutus tataariyhteiskunnan henkisen kulttuurin kehitykseen 1800-luvun jälkipuoliskolla". Hänen mukaansa on nimetty muun muassa Kazanissa toimiva Mardžanin moskeija (Мәрҗани мәчете, Mərcani məçete), joka alun perin rakennettiin vuosina 1766–1770 Katariina Suuren henkilökohtaisella luvalla.
Aiheesta muualla

The works of Shihab ad-din al-Marjani on Islamic scholastic theology
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Muut:  IdRef  İslâm Ansiklopedisi
The Sufferer & the Witness

| The Sufferer & the Witness Rise Against |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : tammi–huhtikuu 2006
 Julkaistu: 4. heinäkuuta 2006
 Tuottaja(t): Bill Stevenson, Jason Livermore
 Tyylilaji: melodinen hardcore   punk rock
 Kesto: 42.51
 Levy-yhtiö: Geffen Records
Listasijoitukset
  21. (16. heinäkuuta 2006)   75. (11. elokuuta 2006)   98. (16. heinäkuuta 2006)   10.
Rise Againstin muut julkaisut
| Siren Song of the Counter Culture 2004 | The Sufferer & the Witness 2006 | Appeal to Reason 2008 |
The Sufferer & the Witness on yhdysvaltalaisen Rise Against-yhtyeen vuonna 2006 julkaistu albumi. Albumi julkaistiin Geffen Records -levy-yhtiön kautta. Singleinä albumilta julkaistiin kappaleet: "Ready To Fall", "Prayer of the Refugee" ja "The Good Left Undone".
Kappaleet

Intro/Chamber the Cartridge – 3.34
Injection – 3.19
Ready to Fall – 3.48
Bricks – 1.30
Under the Knife – 2.45
Prayer of the Refugee – 3.19
Drones – 3.02
The Approaching Curve – 3.45
Worth Dying For – 3.19
Behind Closed Doors – 3.15
Roadside – 3.21
The Good Left Undone – 4.11
Survive – 3.41
Kokoonpano

Tim McIlrath – laulu, kitara
Chris Chasse – kitara, laulu
Joe Principe – basso, laulu
Brandon Barnes – rummut
Arvostelut

AbsolutePunk: 86%
Allmusic:
Alternative Press:
Entertainment Weekly: B+
Rolling Stone:
Tim Merlier

| Tim Merlier |
| --- | --- |
 Tim Merlier Belgian-mestaruuskilpailuissa 2022.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. lokakuuta 1992 (ikä 32)
Kansalaisuus:   Belgia
Pyöräilijä
Pituus:  188 cm
Joukkue:  Soudal-Quick Step
Laji:  maantie, cyclocross
Rooli:  ajaja
Ura
Amatöörijoukkue(et)
2010:  CT DJ Matic Kortrijk VZW
Ammattilaisjoukkue(et)
2011–5/2015  6/2015–2016  2017−2018 1–5/2019  5/2019–2022  2023–:  Sunweb-Revor / Sunweb–Napoleon Games Vastgoedservice–Golden Palace / Crelan–Vastgoedservice Vérandas Willems–Crelan Pauwels Sauzen–Vastgoedservice Corendon–Circus / Alpecin-Fenix / Alpecin–Deceuninck  Soudal-Quick Step
Suurimmat voitot
 Maantieajon Euroopan-mestaruus 2024 Classic Brugge–De Panne 2022 Brussels Cycling Classic 2020 Nokere Koerse 2022, 2023, 2024 Scheldeprijs 2024 Ranskan ympäriajo, etappi Italian ympäriajo, 4 etappia  Maantieajon Belgian-mestaruus 2019, 2022 
 Tiedot päivitetty: 13. tammikuuta 2025 
Tim Merlier (s. 30. lokakuuta 1992 Wortegem-Petegem) on belgialainen maantiepyöräilijä ja cyclocrossajaja. Hän on 2020-luvun puolivälissä yksi maantiepyöräilyn parhaista sprinttereistä.
Merlier aloitti maantiepyöräilyn ammattilaisuransa Sunweb-Revor -joukkueessa vuonna 2011 ja edusti sittemmin Sunweb–Napoleon Games -nimellä tunnettua tallia toukokuuhun 2015 saakka. Seuraavat puolitoista vuotta hän kilpaili Vastgoedservice–Golden Palace / Crelan–Vastgoedservice -joukkueessa ja vuodet 2017−2018 Vérandas Willems–Crelan -tallissa. Alkuvuoden 2019 hän edusti Pauwels Sauzen–Vastgoedservice -joukkuetta, kunnes siirtyi toukokuun puolivälissä Corendon–Circus / Alpecin-Fenix / Alpecin–Deceuninck -talliin, jota edusti vuoteen 2022 saakka. Kaudesta 2023 alkaen hän on kilpaillut Soudal-Quick Step -tallissa.
Merlier voitti maantieajon Euroopan-mestaruuden Belgian Limburgissa 2024 oltuaan nopein massakirissä. Kahta vuotta aiemmin hän oli saanut EM-pronssia. Hän voitti UCI World Touriin kuuluneen Classic Brugge–De Panne -kilpailun 2022. Hän on voittanut Ranskan ympäriajossa etapin vuonna 2021 sekä Italian ympäriajossa yhden etapin 2021 ja kolme etappia 2024. Maantieajon Belgian-mestaruuden hän on voittanut vuosina 2019 ja 2022.
Merlier kilpailee myös gravel-pyöräilyssä. Hän saavutti lajin EM-hopeaa 2023.
Saavutuksia > Maantiepyöräily

Lähteet: Pro Cycling Stats, Cyclebase
Saavutuksia > Cyclocross

Lähteet: Pro Cycing Stats, CycleBase
Saavutuksia > Gravel-pyöräily

Lähteet: Pro Cycling Stats, CycleBase