stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carmina Burana (Orff)
Vastaanotto

Ensimmäisenä Carmina Buranan esitti Frankfurtin ooppera 8. kesäkuuta 1937. Orkesteria johti Bertil Wetzelsberger, kuorona oli Cäcilienchor, ohjaaja oli Otto Wälterlin, ja puvustuksesta vastasi Ludwig Sievert. Tämän jälkeen kokemansa suosion johdosta Carl Orff kirjoitti musiikkikustantajalleen Schott Musicille:
»Voitteko ystävällisesti pyyhkiä ylitse kaiken mitä olen aiemmin kirjoittanut ja jonka te olette onnettomuudeksenne julkaisseet? Carmina Buranan myötä aloitan kootut teokseni!»
Useita eri tuotantoja nähtiin myös muualla Saksassa huolimatta natsihallinnon huolestuneisuudesta esitysten eroottisesta latauksesta, jota oli eräissä runoissa, kuin myös venäläisvaikutteista. Carmina Buranan kansansuosio kasvoi rajusti, ja siitä tuli nopeasti natsihallinnon aikaisen Saksan suosituin musiikkiesitys. Carmina Burana oli erittäin ristiriitainen, kun otetaan huomioon sen sävellysaika ja historiallinen tilanne. Natsihallinto piti sävellystä arjalaisen rodun ylistyksenä. Kuitenkin sodan jälkeen teoksen menestys yhä vain jatkoi kasvamistaan, jopa niin hyvin, että se tuli 1960-luvulla kansainväliseen klassisen musiikin repertuaariin. Vuonna 1966 Carmina Burana esitettiin ensimmäisen kerran Israelissa.
Orff oli vasta 42-vuotias menestyksen kohdatessa häntä, mutta pyyntö, jonka hän esitti kustantajalleen, on saanut maailmanmaineen ja sitä on siteerattu lukemattomissa yhteyksissä. Yksikään toinen hänen sävellyksensä ei ole saanut osakseen Carmina Buranan kaltaista suosiota. Tämän osoittaa ”O Fortunan” suosio erilaisissa populaarikulttuurin yhteyksissä kuin myös teoksen menestys klassiselle musiikille ominaisissa piireissä ja siitä tehdyt lukemattomat levytykset.
Carmina Burana populaarikulttuurissa

Carmina Buranan musiikkia ja eritoten sen kuoro-osuutta ”O Fortuna” on käytetty elokuvissa ja mainoksissa. Myös useat populaarimusiikin yhtyeet ovat sovittaneet sitä äänitteilleen.
John Boormanin ohjaama vuoden 1981 elokuva Excalibur – sankarin miekka oli ensimmäinen, jossa ”O Fortuna” -osiota käytettiin jo ennen kuin siitä muotoutui musiikillinen klisee. Tämän jälkeen musiikkia on käytetty useissa elokuvissa, muun muassa The Doors, Glory, Punaisen lokakuun metsästys ja Syntyneet tappajiksi. Kappaletta on käytetty introna amerikkalaisen death metal -yhtyeen Vital Remainsin levyllä Dechristianizesekä tanskalaisen heavy metal -yhtye Pretty Maidsin albumilla Red, hot & heavy (1984). Therion on tehnyt cover-version O Fortunasta Deggial-albumilleen.
Levytyksiä

Eugen Jochum ja Bayrischer Rundfunk sekä Gundula Janowitz, Gerhard Stolze ja Dietrich Fischer-Dieskau. Äänitetty 1968 (Deutsche Grammophon).
James Levine ja Chicago Symphony Orchestra sekä Chorus ja June Anderson, Phillip Creesh ja Bernd Weikl. Äänitetty 1984 (Deutsche Grammophon).
Zubin Mehta ja Lontoon filharmoninen orkesteri sekä The London Philharmonic Choir, solisteina: Sumi Jo (sopraano); Jochen Kowalski (kontratenori); Boje Skovhus (baritoni). Tässä levytyksessä laulaa Olim lacus colueram osan kontratenori, osa on yleensä annettu naisaltolle tai miestenorille, kyseessä on siis runo 12.
Kirjallisuus

Lehtonen, Tuomas: Fortuna, money, and the sublunar world : twelfth-century ethical poetics and the satirical poetry of the Carmina Burana.  Finnish Historical Society, 1995.  ISBN 0-12-345678-9
Lehtonen, Tuomas M. S.: Hopeamarkkojen evankeliumi : kirjoituksia sydänkeskiajan kulttuurihistoriasta.  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-25075-9
Steinberg, Michael: Carl Orff: Carmina Burana. Oxford University Press, 2005, nro 40, s. 230–242.
Babcock, Jonathan: Carl Orff: Carmina Burana. Choral Journal, 2006, nro 11, s. 26–40.
Jalmari Holopainen

Jalmari Holopainen HJK:n mestaruuskuvassa 1911.
Hjalmar ”Jalmari” Holopainen (29. kesäkuuta 1892 Helsinki – 3. huhtikuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija, joka pelasi Suomen jalkapallomaajoukkueessa vuoden 1912 kesäolympialaisissa. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja.
Holopainen pelasi Tukholman olympialaisissa Suomen jokaisessa neljässä ottelussa, myös 9–0-tappioon päättyneessä pronssiottelussa Alankomaita vastaan. Välieräottelussa Isoa-Britanniaa vastaan Holopainen teki jalkapallon kansainvälisen arvoturnaushistorian ensimmäisen oman maalin, muutama tunti ennen Tanskan Harald Hansenia joka osui samaten omaan verkkoon välieräottelussa Alankomaita vastaan. Urallaan hän pelasi kuusi maaottelua, jotka olivat samalla Suomen kuusi ensimmäistä maaottelua.
Kotimaassaan ”Musta-Jali” Holopainen edusti Helsingin Jalkapalloklubia, jonka riveissä hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1911, 1912, 1917 ja 1918.
Alpo Holopainen

Pentti Alpo Olavi Holopainen (s. 11. syyskuuta 1947 Jyväskylä) on suomalainen liikkeenjohdon konsultti, markkinoinnin ja mainonnan kouluttaja ja mainonnan suunnittelija. Hänet palkittiin 1989 Mainonnan monitaho -palkinnolla.
Alpo Holopainen valmistui valtiotieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1970 ja toimi uransa alussa copywriterina mainostoimisto SEKissä, Anderson & Lembke Oy:ssä ja Markkinointi Viherjuurella. Vuosina 1979–1982 hän toimi SEKin suunnittelujohtajana, 1983–1988 Anderson & Lembken projektijohtajana ja 1988–1990 Taucher Young & Rubicamin luovana johtajana. Vuosina 1991–2011 hänellä oli oma mainos- ja konsulttitoimisto Holopainen & Co Oy.
Holopainen on opettanut sivutoimisesti markkinointia ja mainontaa Helsingin kauppakorkeakoulussa, Taideteollisessa korkeakoulussa, Markkinointi-instituutissa ja Rastor-instituutissa. Hän on myös kirjoittanut monia artikkeleita, kolumneja ja pakinoita alan ammattilehtiin. Hänet on palkittu suunnittelemistaan mainoksista ja kampanjoista kymmeniä kertoja suomalaisissa ja kansainvälisissä alan kilpailuissa.
HMS Charger (1894)

| HMS Charger |
| --- | --- |
 HMS Chargerin pohjapiirrustus

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yarrow and Company, Poplar
Kölinlasku:  marraskuu 1893
Laskettu vesille:  15. syyskuuta 1894
Palveluskäyttöön:  tammikuu 1896
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1912
Tekniset tiedot
Uppouma:  259 t
Pituus:  59 m
Leveys:  5,6 m
Syväys:  2,2 m
Koneteho:  3 800 ihp
Nopeus:  27 solmua
Aseistus
Aseistus:  1 x QF 12 naulan 12 cwt laivatykki 5 x QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 x 18" torpedoputkea
HMS Charger oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1896 valmistunut Charger-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin 12. lokakuuta 1893 Yarrow and Companyltä Poplarista, jolloin sen valmistusmisajankohdaksi määrättiin 12. elokuuta 1894. Aluksen köli laskettiin marraskuussa 1893 telakkanumerolla 991 ja se laskettiin vesille 15. syyskuuta 1894. Alus valmistui tammikuussa 1896.
Palvelus

Alus palveli Britteinsaarten vesillä ja se myytiin 14. toukokuuta 1912 romutettavaksi Wardille. Alus romutettiin Silvertownissa.
Mikko Holopainen

Mikko Juhani Holopainen (20. toukokuuta 1941 Tampere – 4. helmikuuta 2016 Tampere) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1960–1965 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta.
Holopainen edusti koko SM-sarjauransa ajan Tampereen Tapparaa. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 61 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 9 + 7 = 16 ja jäähymääränsä 34 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden Tapparan joukkueessa vuosina 1961 ja 1964 sekä saavutti yhden SM-hopean ja yhden SM-pronssin.
Cham

| Cham |
| --- | --- |
 Chamin keskustaa.
 vaakuna

 Cham
 Koordinaatit: 47°12′N, 8°27′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Zugin kantoni
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  17,76 km²
Korkeus:  389–455 m
Väkiluku (31.12.2017)  (vakinaiset asukkaat):  16 571
 – Väestötiheys:  933 as./km²
 
 www.cham.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Cham on kaupunki Sveitsissä Zugin kantonissa. Kaupungissa on runsaat 16 000 asukasta.
Maantiede

Cham sijaitsee Zuginjärven luoteisrannalla ja Lorzejoen varrella.
Liikenne

Moottoritie A4 Zürichistä Altdorfiin kulkee Chamin kautta. SBB:n rautatiet Zugista Luzerniin ja Affoltern am Albisiin kulkevat Chamin kautta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cham Wikimedia Commonsissa
Morosoli, Renato: Cham (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  16.2.2005. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
| n k Zugin kantonin kunnat |
| --- | --- |
 Zugin kantonin kunnat (11 kpl, 1798–)
Zugin kantoni: Baar • Cham • Hünenberg • Menzingen • Neuheim • Oberägeri • Risch • Steinhausen • Unterägeri • Walchwil • Zug
Cato nuorempi

Cato nuorempi lukemassa Platonin Faidonia ennen kuin hän tekee itsemurhan. Ranskalainen marmoriveistos 1830-luvulta.
Marcus Porcius Cato Uticensis (95–46 eaa.), yleensä Cato nuorempi (erotuksena isoisoisästään Cato vanhemmasta), oli antiikin roomalainen valtiomies. Cato kuului optimaatteihin ja hän vastusti aluksi Julius Caesaria ja Pompeiusta. Sen jälkeen kun Caesar aloitti kansalaissodan Pompeius asettui senaatin puolelle ja Cato liittyi hänen kannattajiinsa. Cato teki itsemurhan Thapsuksen taistelun jälkeen. Cato oli muun muassa kansantribuuni, kvestori, senaattori ja maaherra.
Cato oli stoalainen. Hänet muistetaan ja muistettiin jääräpäisyydestään, äärimmäisestä Caesarin ja korruption vastustamisesta sekä tasavaltalaisuuden puolustamisesta niin Rooman aikana kuin valistusajan näytelmissäkin ja Ranskan vallankumouksessa (1789).
Cato nuoremman mukaan on nimetty 1700-luvulla tyranniaa vastustaneet ja sananvapautta filosofi John Locken hengessä puolustaneet Caton kirjeet sekä Locken perinteen markkinaliberaali yhdysvaltalainen ajatushautomo Cato-instituutti.
Lapsuus ja nuoruus

Cato syntyi 95 eaa. Marcus Porcius Catolle ja Livia Drusalle. Hän menetti vanhempansa hyvin nuorena ja muutti enonsa Marcus Livius Drusuksen luo. Drusus murhattiin Caton ollessa neljä. Eräs Caton opettajista kertoo lapsen olleen harvinaisen kuuliainen, mutta itsepäinen.lähde? Diktaattori Sulla oli perheystävä ja arvosti Caton ja hänen velipuolensa seuraa.
Muutettuaan Drusuksen perheestä perintö mukanaan Cato aloitti stoalaisen filosofian ja politiikan opinnot. Hän alkoi elää vaatimattomasti, suorastaan askeettisesti kuuluisan esi-isänsä Cato vanhemman tavoin. Hän altisti itsensä monille koettelemuksille, kylmyydelle ja kosteudelle. Hän söi vähän ja joi vain halvinta viiniä.lähde? Rahaa hänellä olisi kyllä ollut,lähde? mutta filosofinen vakaumus oli vahvempi. Catoa nähtiin vain harvoin julkisuudessa,lähde? mutta hänen retorisia kykyjään forumilla ihailtiin.
Sotilastribuunina 28-vuotias Cato lähetettiin Makedoniaan 67 eaa., jossa hän sai komentoonsa legioonan. Hän jakoi rintamalla miestensä työt, ruoan ja asuintilat. Hän jakoi ankaria rangaistuksia, mutta legioonalaiset arvostivat häntä. Hänelle tärkeä velipuoli menehtyi tänä aikana Traakiassa. Tämä oli kova isku Catolle.
Virkaura

Palattuaan Roomaan 65 eaa. Cato valittiin kvestoriksi. Cato otti tehtävänsä vakavasti, tutustui lakeihin ja lähes ensi töikseen pani entiset kvestorit syytteeseen korruptiosta. Cato suhtautui myös työhönsä senaatissa erittäin suurella pieteetillä. Hän oli aina läsnä istunnoissa ja haukkui tilaisuuden tullen poissaolijat. Alusta alkaen hän asettautui senaatin vanhoillisen aristokraattiliittouman optimaattien linjoille. Caton tavoitteena oli palauttaa factionsa puhtaan tasavaltalaisiin arvoihin, mutta hänen aiempi virkaintonsa oli jo aiheuttanut pahaa verta joidenkin vanhempien senaattoreiden keskuudessa.lähde?
Vuonna 63 eaa. Cato valittiin kansantribuuniksi. Tässä roolissa hän avusti vuoden konsulia Ciceroa Catilinan salaliiton nujertamisessa. Tässä yhteydessä Cato otti yhteen senaatissa myös Julius Caesarin kanssa, joka oli kannattanut lievempiä rangaistuksia salaliittolaisille. Cato syytti Caesaria salaliitosta. Tässä yhteydessä tuli myös julki, että ehtivä Caesar oli maannut Caton sisaren kanssa, mikä oli Catolle nöyryyttävää.
Verottaja

Catilinan salaliiton jälkeen Cato suuntasi tarmonsa triumvirien Pompeius, Crassus ja Caesar vastustamiseen. Caesarin tultua konsuliksi Cato vastusti tämän jokaista lakia, etenkin lakia, joka olisi taannut maata Pompeiuksen veteraaneille. Caesar pidätytti Caton. Caesar joutui kuitenkin perääntymään, kun senaattorit vastustivat tätä tavatonta tointa.
Triumvirit päättivät hankkiutua Catosta eroon ja lähettivät tämän Kyprokselle maaherraksi. Cato haukkui suunnitelman, mutta suostui lopulta lähtemään. Kyproksella hän pääsi toteuttamaan omaa ulkopolitiikkaansa, johon kuului lempeys ja oikeudenmukaisuus valloitettuja kohtaan. Toisena tavoitteenaan hän pyrki toteuttamaan kvestorikautensa uudistuksia laajemmalla alueella. Yleisen käytännön vastaisesti Cato ei pannut omiin taskuihinsa laisinkaan rahaa, vaan tilitti tulot uskollisesti Roomaan. Senaatti halusi palkita Caton hänen toimistaan, mutta hän kieltäytyi laittomina pitämistään kunnianosoituksista.
Ensimmäinen triumviraatti hajosi vuonna 54 eaa., samaan aikaan kun Cato valittiin preettoriksi. Optimaattien näkökulmasta Caesar oli nyt vaikeuksissa. Cato kumppaneineen alkoivat nyt vaatia voimakkaasti Caesarin kotiinkutsumista Galliasta ja syyttivät häntä toimivaltuuksiensa ylittämisestä. Näihin aikoihin Roomassa oli hyvin rauhatonta, kun Clodius ja muut kansankiihottajat yllyttivät väkivaltaa oman poliittisen asemansa edistämiseksi. Cato vastusti heitä, mikä johti ehkä yllättäväänkin liittoon Pompeiuksen kanssa.
Vuonna 51 eaa. Cato yritti konsuliksi, mutta häntä ei valittu. Tappio oli selviö, sillä Rooman politiikassa menestyminen edellytti korruptiota, lahjontaa ja vaalipetoksia, joihin Cato ei halunnut millään muotoa osallistua.
Voitettu

Vuonna 49 eaa. Caesar ylitti Rubikonin Legio XIII Geminan kanssa ja sisällissota alkoi. Caesar oli julistettu valtion viholliseksi ja häntä vastassa oli Pompeius, jonka taakse Cato ja muut optimaatit olivat asettuneet. Kun Pompeius vetäytyi Kreikkaan, Cato seurasi hänen mukanaan. Dyrrhakhionin taistelussa Cato johti sataman joukkoja. Kun Caesar sitten kukisti Pompeiuksen Farsaloksen taistelussa, Cato ja Metellius Scipio kieltäytyivät tunnustamasta tappiota ja vetäytyivät edelleen Afrikkaan nykyisen Tunisian alueelle. Seurattuaan ensin Pompeiusta Egyptiin ja todettuaan tämän tulleen murhatuksi, Caesar suuntasi nyt katseensa Metellius Scipion suuntaan. Hän löi Scipion joukot 46 eaa. Caesar tappoi Scipion joukkoineen viimeiseen mieheen näiden antauduttua, Caesarkaan ei aina ollut armollinen.
Kuultuaan Scipion tappiosta, Cato teki johtopäätöksensä. Hän ei halunnut elää Caesarin hallitsemassa maailmassa eikä halunnut antaa Caesarille valtaa päättää hänen kohtalostaan, vaikka Caesar olisi hänet todennäköisesti armahtanut. Hän teki itsemurhan. Plutarkhoksen mukaan Cato yritti tappaa itsensä ensin miekalla, mutta ei onnistunut vanhan käsivamman takia, vaan haavoitti itseään pahasti.lähde tarkemmin? Orja löysi hänet ja kutsui lääkärin ompelemaan Caton haavat. Cato odotti kunnes muut olivat poistuneet ja repi sitten haavat uudelleen auki ja veti omat sisälmyksensä ulos.
Muisto

Cato muistetaan stoalaisena filosofina ja Rooman tasavallan arvojen puolustajana. Myös hänen poliittiset vastustajansa arvostivat hänen moraalista selkärankaansa. Cicero kirjoitti Catolle ylistyspuheen, joka ei ole säilynyt. Caesar vastasi tähän omalla pamfletillaan. Keisarikaudella Vergilius teki Catosta sankarin Aeneis-eepokseensa. Seneca ihannoi Catoa filosofissa teoksissaan, kuten myös Neron kaudella kirjoittanut Lucanus. Lucanukselta on säilynyt epigrammi "Victrix causa diis placuit sed victa Catoni" ("Voittanut syy miellytti jumalia, mutta voitettu Catoa").
Danten Jumalaisessa näytelmässä Cato on laitettu vahtimaan pääsyä mereltä kiirastuleen.
Valistuksen aikana Catoa pidettiin esimerkillisenä ihmisenä ja tasavaltalaisuuden marttyyrinä ja hänestä kirjoitettiin näytelmiä sekä tehtiin taidemaalauksia ja veistoksia.
Perhe

Ensimmäinen vaimo Atilia noin 73 eaa., ero 63 eaa. Atilian sopimattoman käytöksen ja Atilian aviorikoshuhujen vuoksi.
kaksi lasta, Porcia ja Marcus Porcius Cato
Toinen ja kolmas vaimo Marcia 63 eaa. (s. noin 80 eaa.), jolla Plutarkhoksen mukaan oli "loistava maine ja josta puhuttiin mitä runsaimmin". Heillä oli kaksi tai kolme lasta. Historioitsijoiden kuvaukset puolisoiden suhteista toisiinsa ovat myönteisiä. Caton ihailija ja ystävä Quintus Hortensius Hortalus halusi yhdistää suvut ja pyysi siksi saada naida Caton tyttären, mutta ikäeron ja jo solmitun liiton vuoksi Cato kieltäytyi. Hän sitten suostui Hortensiuksen pyynnöstä sen sijaan eroamaan ja antamaan Marcian vaimoksi Hortensiukselle 56 eaa. Marcian isän suostumuksella, ja osallistui häihin osoittaen näin kaiken tapahtuneen sovussa. Appiuksen mukaan Hortensius olisi vedonnut siihen, että Catolla oli jo perillisiä mutta Hortensiuksen vaimo oli lapseton. Tosin Hortensiuksella oli jo poika liitosta Lutatian kanssa. Hortensius kuoli 50 eaa. ja Marcia peri tämän. Sisällissodan puhjettua 49 eaa. Marcia muutti takaisin Caton luokse ja Plutarkhoksen mukaan he solmivat taas liiton, jotta perinnöllä rikastunut Marcia huolehtisi Caton nuorista tyttäristä ja kotitaloudesta, kuten Marcia tekikin. Appius taas kirjoitti, että uutta avioliittoa ei silti olisi solmittu. Lucanuksen mukaan (Pharsalia, 2, 326-373) Marcian ehdot liitolle olisivat olleet, että liitto olisi vain nimellinen, sukupuoliyhteyttä ei olisi ja Marcia muistettaisiin Caton vaimona, ja Hortensiuksen kuoltua Marcia tuli pyytämään Catoa puolisokseen. Caesar syytti Marcian toista liittoa keinoksi saada Hortensiuksen omaisuus Caton talouteen.
Caton tytär Porcia oli naimisissa Caesarin murhanneen Marcus Junius Brutuksen kanssa, ja Caton äiti oli ensimmäisestä liitostaan tämän isoäiti.
Kirjallisuutta

Henrikson, Alf: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Tuomisto, Pekka: Rooman diktaattorit.  Karisto, 2003.  ISBN 951-23-4442-4
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Cato the Younger
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
FS Charlemagne (1895)

| Charlemagne |
| --- | --- |
 Charlemagne

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Brest
Kölinlasku:  2. elokuuta 1894
Laskettu vesille:  17. lokakuuta 1895
Palveluskäyttöön:  15. syyskuuta 1897
Poistui palveluskäytöstä:  1. marraskuuta 1917
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 1923
Tekniset tiedot
Uppouma:  11 275 t
Pituus:  117,7 m
Leveys:  20,3 m
Syväys:  8,4 m
Koneteho:  14 500 hv
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  727
Aseistus
Aseistus:  4 × 305 mm Mle 1893 -tykkiä 10 × 138 mm Mle 1893 -tykkiä 8 × 100 mm Mle 1893 -tykkiä 20 × 47 mm Mle 1885 Hotchkiss -tykkiä 4 × 450 mm torpedoputkea
FS Charlemagne oli Ranskan laivaston vuonna 1895 vesillelaskettu Charlemagne-luokan taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 2. elokuuta 1894. Alus laskettiin vesille 17. lokakuuta 1895 ja se valmistui 12. syyskuuta 1897. Alus otettiin palvelukseen 12. syyskuuta.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1. marraskuuta 1917 ja se poistettiin alusluettelosta 21. kesäkuuta 1920. Alus myytiin romutettavaksi vuonna 1923.
Holland-luokka (ulkovartiolaiva)

| Holland-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  3 750 t (kuormattu)
Pituus:  108,4 m (kokonaispituus) 102,40 m (vesiraja)
Leveys:  16,0 m
Syväys:  4,6 m
Koneteho:  2 x MAN 12V28/33D -dieselmoottoria á 5 460 kW
Nopeus:  21,5 solmua
Miehistöä:  50
Aseistus
Meritorjunta:  1 x OTO Melara 76 mm Super Rapid 2 x 12,7 mm OTO Melara Hitrole NT -konekivääriä
Ilmatorjunta:  1 x OTO Melara 30 mm Marlin WS -ilmatorjuntatykki
Holland-luokka on Alankomaiden kuninkaallisen laivaston neljän ulkovartiolaivan muodostama alusluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hr. Ms. Holland | Damen Schelde Naval Shipbuilding, Vlissingen | 8. joulukuuta 2008 | 2. helmikuuta 2010 | 12. toukokuuta 2011 | I-masto asennettu marraskuussa 2011 palvelukseen 6. heinäkuuta 2012 |
| Hr. Ms. Zeeland | DSNS | 5. lokakuuta 2009 | 20. marraskuuta 2010 | 20. lokakuuta 2011 | I-masto asennettu tammikuussa 2013 palvelukseen 22. elokuuta 2013 |
| Hr. Ms. Friesland | Damen Galati | 26. marraskuuta 2009 | 4. marraskuuta 2010 | 11. huhtikuuta 2012 | I-masto asennettu elokuussa 2014 palvelukseen 22. tammikuuta 2013 |
| Hr. Ms. Groningen | Damen Galati | 9. huhtikuuta 2010 | 21. huhtikuuta 2011 | 16. tammikuuta 2013 | I-masto asennettu huhtikuussa 2013 palvelukseen 29. marraskuuta |
Sydney Earle Chaplin

| Sydney Earle Chaplin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 31. maaliskuuta 1926 Beverly Hills, Los Angeles, Kalifornia
Kuollut: 3. maaliskuuta 2009 (82 vuotta) Rancho Mirage, Kalifornia
Puoliso:  Margaret Beebe
Näyttelijä
Aktiivisena:  1952–1977
Palkinnot
 Tony: 1957 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Sydney Earle Chaplin (31. maaliskuuta 1926 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat – 3. maaliskuuta 2009 Rancho Mirage, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuva- ja teatterinäyttelijä. Hän oli Charles Chaplinin toinen lapsi tämän toisesta avioliitosta teini-ikäiseen Lita Greyn kanssa. Hänellä oli myös vanhempi veli Charles nuorempi (1925–1968) sekä kahdeksan nuorempaa sisarpuolta isänsä neljännestä avioliitosta Oona O'Neillin kanssa. Vanhemmat erosivat vuonna 1927, jolloin Greylle myönnettiin lasten huoltajuus. Chaplin nimettiin setänsä Sydney Chaplinin mukaan, mutta eron jälkeen äiti kutsui häntä aina Tommyksi. Äidin nuoruuden ja kiertävän laulajan uran takia äidinäiti Lillian Spicer McMurray huolehti lapsista näiden ollessa pieniä. Isäänsä he alkoivat tavata viikonloppuisin 1930-luvulla.
Chaplin taisteli toisessa maailmansodassa George S. Pattonin Yhdysvaltain maavoimien 3. armeijassa, ja palattuaan Kaliforniaan perusti vuonna 1946 ystäviensä kanssa pienen The Circle -teatterin, jonka näytelmissä hän alkoi myös näytellä. Teatteri on edelleen toiminnassa El Centro -nimellä.
Chaplin näytteli ensimmäisen kerran elokuvissa isänsä elokuvassa Parrasvalot (1952), jossa sai yhden tärkeimmistä sivurooleista. Hän näytteli myöhemmin sivuosassa myös isänsä viimeisessä elokuvassa Hongkongin kreivitär (1967), mutta muuten sai lähinnä vaatimattomia rooleja B-luokan elokuvissa. Sen sijaan hän oli tunnettu näyttelijä Broadwaylla, esiintyen muun muassa musikaaleissa Bells Are Ringing, josta hän voitti parhaan musikaalissa esiintyneen miessivuosanäyttelijän Tony-palkinnon vuonna 1957, ja Funny Girl, josta oli ehdolla saman palkinnon voittajaksi vuonna 1964.
Chaplin vetäytyi näyttelemisestä 1970-luvulla. Hänellä oli 1980-luvulla Chaplin's-ravintola Palm Springsissä.
Chaplin oli elämänsä aikana kahdesti naimisissa, 1960-luvulla ranskalaisen balettitanssija Noëlle Adamin kanssa ja vuodesta 1998 kuolemaansa asti pitkäaikaisen naisystävänsä Margaret Beeben kanssa. Hänellä oli ensimmäisestä avioliitosta poika Stephan Chaplin.
Chaplin kuoli 82-vuotiaana aivoverenkiertohäiriöön kotonaan Rancho Miragessa.
Broadway-musikaalit

Bells Are Ringing (1956–1959)
Goodbye, Charlie (1959–1960)
Subways Are for Sleeping (1961–1962)
In the Counting House (1962)
Funny Girl (1964–1967)
Valikoitu filmografia

Parrasvalot (Limelight; 1952)
Kuningaskuntani naisesta (Abdulla the Great; 1955)
Faaraoitten maa (Land of the Pharaohs; 1955)
Sinetöity tunnustus (Confession; 1955)
Punaisen taivaan alla (Pillars of the Sky; 1956)
4 tyttöä tulee kaupunkiin (Four Girls in Town; 1957)
Taistelu aavekaupungissa (Quantez; 1957)
Hongkongin kreivitär (A Countess from Hong Kong; 1967)
A doppia faccia (1969)