stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carrera Panamericana
Carrera Panamericana -muistoajo

Carrera Panamericana -kilpailu teki Eduardo de Léonin ja hänen taustaryhmänsä ansiosta paluun vuonna 1988 kilpailullisia erikoiskokeita sisältävän International Historic Rally-muistoajon muodossa, joka noudatteli alkuperäisen kaltaista, seitsemään etappiin jaettua 3 200 kilometrin reititystä, ja sisälsi enintään 35 kilometrin mittaisia, kilpailullisia erikoiskokeita tarkoin valvotuilla etapeilla. Muistoajo on tarkoitettu vuosina 1940-1965 valmistetuille autoille, joskin niiden tekninen päivitys on eri kilpakategorioissa sallittu mm. kilpa-autojen turvallisuuden lisäämiseksi. Uuden Carrera Panamericana-ajon voittajaksi nousi vuonna 1988 ensi kertaa meksikolainen autokunta, Morales-Rodriguez, ja meksikolaisia yleiskilpailuvoittajia on sittemmin ollut lukuisina vuosina (ks. tulosluettelo 1988-2021). Eniten kokonaiskilpailuvoittoja on saavutettu Studebakerin aerodynaamisella coupé-korilla varustetuilla, joskin tekniikaltaan mittavasti muutetuilla Turismo Mayor-luokan (2017, 2018) kilpa-autoilla: Suomen Harri Rovanperän autokunta valloitti uuden Carrera Panamericanan voiton vuonna 2010 juuri Studebaker-korisella autolla. Myös uuden kauden Carrera Panamericanasta löytyy runsaasti videomateriaalia, jossa sen ja Meksikonkin kiehtovia piirteitä tuodaan katsojalle tutuksi: Mille Miglia-muistoajon tavoin Carrera Panamericana-muistoajo on hyvin suosittu, lajissaan Meksikon tärkein. Carrera Panamericanan 35-vuotis-juhlakilpailu ajetaan 13.–19.10.2023.
Carrera Panamericana -muistoajo > Tuloksia 1988-2022

| Vuosi | Reitti | Kuljettaja | Apukuljettaja | Ajoneuvo |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1988 |  |  Eduardo Morales |  Gael Rodriguez | Ford |
| 1989 |  |  Guillermo Rojas |  Alberto Rojas Jr. | Mercury |
| 1990 |  |  Alain de Cadenet |  Gordon Currie | Jaguar |
| 1991 |  |  Jon Ward |  Shirley Ward | Kurtis |
| 1992 |  |  Peter Frank |  Mark Williams | Mercury |
| 1993 |  |  Carlos Anaya |  Eduardo Rodriguez | Studebaker |
| 1994 |  |  Carlos Anaya (2) |  Eduardo Rodriguez | Studebaker |
| 1995 |  |  Kevin Ward |  Kimberlee Augustine | Studebaker |
| 1996 |  |  Carlos Anaya (3) |  Eduardo Rodriguez | Studebaker |
| 1997 |  |  Pierre de Thoisy |  Philippe Lemoine | Studebaker |
| 1998 |  |  Pierre de Thoisy (2) |  Philippe Lemoine | Studebaker |
| 1999 |  |  Pierre de Thoisy (3) |  Jean-Pierre Gontier | Studebaker |
| 2000 | Tuxtla Gutiérrez-Nuevo Laredo |  Pierre de Thoisy (4) |  Jacques Tropenat | Studebaker |
| 2001 | Tuxtla Gutiérrez-Nuevo Laredo |  Pierre de Thoisy (5) |  Carlos Macaya | Studebaker |
| 2002 | Tuxtla Gutiérrez-Nuevo Laredo |  Doug Mockett |  Alan Baillie | Oldsmobile |
| 2003 | Tuxtla Gutiérrez-Nuevo Laredo |  Pierre de Thoisy (6) |  Pierre Schockaert | Studebaker |
| 2004 | Tuxtla Gutiérrez-Nuevo Laredo |  Juan Carlos Sarmiento |  Raúl Villareal | Studebaker |
| 2005 | Tuxtla Gutiérrez-Nuevo Laredo |  Juan Carlos Sarmiento (2) |  Raúl Villareal | Studebaker |
| 2006 | Veracruz-Monterrey |  Gabriel Pérez |  Angelica Fuentes | Ford |
| 2007 | Oaxaca-Nuevo Laredo |  Pierre de Thoisy (7) |  Frédéric Stoesser | Studebaker |
| 2008 | Tuxtla Gutiérrez-Nuevo Laredo |  Bill Beilharz |  Jorge Ceballos | Studebaker |
| 2009 | Huatulco-Nuevo Laredo |  Stig Blomqvist |  Ana Goñi Boracco | Studebaker |
| 2010 | Tuxtla Gutiérrez-Zacatecas |  Harri Rovanperä |  Jouni Närhi | Studebaker |
| 2011 | Huatulco-Zacatecas |  Ricardo Triviño |  Marco Hernández | Studebaker |
| 2012 | Veracruz-Zacatecas |  Gabriel Pérez (2) |  Ignacio Rodríguez | Studebaker |
| 2013 | Veracruz-Zacatecas |  Gabriel Pérez (3) |  Ignacio Rodríguez | Studebaker |
| 2014 | Veracruz-Durango |  Érik Comas |  Isabelle de Sadeleer | Studebaker |
| 2015 | Tuxtla Gutiérrez-Durango |  Emilio Vázquez |  Javier Marín | Studebaker |
| 2016 | Santiago de Querétaro-Durango |  Hilaire Damiron |  Laura Damiron | Studebaker |
| 2017 | Santiago de Querétaro-Durango |  Ricardo Cordeiro |  Marco Hernández | Studebaker |
| 2018 | Oaxaca-Durango |  Emilio Velásquez |  Christian Colonel | Studebaker |
| 2019 | Oaxaca-Zacatecas |  Ricardo Cordeiro |  Marco Hernández | Studebaker |
| 2020 | Oaxaca-Torréon |  Ricardo Cordeiro |  Marco Hernández | Studebaker |
| 2021 | Oaxaca-Torréon |  Ricardo Cordeiro |  Marco Hernández | Studebaker |
| 2022 | Veracruz-Durango |  Ricardo Cordeiro |  Marco Hernández | Studebaker |

Lähteet: Wikipedia EN (1988-2016), La Carrera Panamericana (2017-2022)
Teoksia

Adriano Cimarostin kolmikielinen kirja vuodelta 1987 lie ensimmäinen klassisesta Carrera Panamericanasta kirjoitettu merkkiteos, mahdollisesti eräs katalysaattori ryhtyä järjestämään kilpailua uudelleen vuodesta 1988 alkaen, mutta alkuperäinen on saatavilla enää käytettynä ja keräilijähintaan. Aiheesta 1990-luvulla kirjansa ensi painoksen kirjoittanut Daryl E. Murphy on sittemmin kirjansa korjattua toista painosta varten voinut käyttää monien keskeisten henkilöiden haastatteluja täydentääkseen alkuperäistä kilpailusta säilynyttä heikkolaatuista, puutteellista tai osin jopa kadonnutta aineistoa, eli se lienee tällä hetkellä (2018) parhaiten pohjustettu kirja aiheesta. Carrera Panamericanasta (vanha ja uusi) on kiehtovana kilpailuna julkaistu runsaasti muutakin aineistoa niin kirjallisena kuin uutisfilmi- tai videodokumentteina: tarjonta on niin laajaa ja laaja-alaista, ettei poimintoja ole järkevää luetella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Carrera Panamericana Wikimedia Commonsissa
Daimler Media: Vuoden 1952 voiton 60v-juhlan aineistopaketti 2012, kuvia ja teksti de/en (useankymmentä Mb, yksityiskäyttöön)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
1953 Lincoln Capri 2d, OHV-V8.
Mercedes-AMG GT R ”Panamericana”-säleiköllä.
1949 Alfa Romeo 6C 2500 Freccia d`Oro.
Oldsmobile 88 Coupé (1949–1951).
Ferrari 212 Inter Vignale.
1952 Mercedes-Benz W194 -kilpa-auto.
Lancia D24 Pininfarina.
1954 Ferrari 375 Plus.
Suosittu Studebaker-korimalli.
Lancia Aurelia B20 VC 25466, Bracco + Maglioli, Mille Miglia 1951 (alkup. katto).
Kling/Klenk ja petolinnun osuma.
1953 Hansa 1500 Sportcoupé.
Käännös suomeksi
Le Parisien

| Le Parisien |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
Kustantaja:  Le Parisien Libéré SAS
Kokonaislevikki:  283 000 (2019)
Perustettu:  1944
Kotikunta:  Pariisi
Kotimaa:  Ranska
Ilmestymistiheys:  päivittäin
Kieli:  ranska
Aiheesta muualla
Kotisivu
Le Parisien on ranskalainen vuonna 1944 perustettu päivälehti. Lehden omistaa liikemies Bernard Arnault johtama LVMH-yhtiö.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Le Parisien Wikimedia Commonsissa
Michel Houellebecq

| Michel Houellebecq |
| --- | --- |
 Michel Houellebecq Varsovassa kesäkuussa 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. helmikuuta 1958 Réunion
Kansalaisuus:  ranskalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Aiheesta muualla
michelhouellebecq.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Michel Houellebecq [miʃɛl wɛlbɛk], oik.  Michel Thomas (s. 26. helmikuuta 1958 Réunion), on ranskalainen kirjailija. Hän on Ranskan kiistellyimpiä ja tunnetuimpia kirjailijoita. Houellebecqiä on sanottu Ranskan suurimmaksi eläväksi kirjailijaksi.
Yksityiselämä

Houellebecqin äiti oli lääkäri ja isä hiihdonopettaja ja vuoristo-opas. Hän syntyi Réunionin saarella, mutta hänet lähetettiin viisikuukautisena asumaan Algeriaan äidinäidin luokse. Houellebecq on todennut katkerahkosti: ”Vanhempani menettivät kiinnostuksensa olemassaolooni hyvin varhain.” Hän asui Algeriassa vuoteen 1961 asti.lähde?
Houellebecq muutti 1961 Ranskaan asumaan isänäidin luokse. Isänäiti oli omaa sukua Houellebecq, ja Michel Thomas otti sen myöhemmin kirjailijanimekseen.lähde?
Myöhemmin Houellebecq kävi Pariisissa Lycée Henri Moissaria ja Lycée Chaptalin valmennuskursseja päästäkseen johonkin Ranskan eliittikouluista. Hän aloitti 1975 opinnot Institut National Agronomique Paris-Grignonissa ja alkoi kirjoittaa runoja. Hän valmistui vuonna 1980 agronomiksi. Hän avioitui ja liitosta syntyi poika. Avioliitto päättyi eroon, ja Houellebecq poti masennusta. Hän jatkoi kirjoittamista, ja esikoisrunokokoelma ilmestyi vuonna 1985. Vuonna 1991 hän julkaisi nuoruuden idolinsa H. P. Lovecraftin elämäkerran. Samoihin aikoihin hän työskenteli tietotekniikan parissa. Houellebeq nousi maineeseen esikoisromaanillaan Halujen taistelukenttä, joka ilmestyi vuonna 1994.lähde?
Houllebecq solmi toisen avioliiton vuonna 1998 Marie-Pierre Gauthierin kanssa. He erosivat vuonna 2010. Syyskuussa 2018 Houllebecq meni naimisiin kiinalaisen Qianyun Lysis Lin kanssa.
Tuotannosta

Contre le monde, contre la vie on H. P. Lovecraftia käsittelevä teos. Se sisältää kauhukirjailija Stephen Kingin esipuheen, Houellebecqin pitkän esseen Lovecraftin teoksista ja elämästä ja kaksi Lovecraftin pitkää novellia, ”Cthulhun kutsu” ja ”Kuiskaus pimeässä” ranskaksi käännettyinä.
Houellebecqin teos Alistuminen (Soumission) ilmestyi samana päivänä 7. tammikuuta 2015 kuin Charlie Hebdo -lehteen tehtiin hyökkäys. Houellebecqin kuva oli tuolloin tuoreimman lehden kannessa, ja hänet otettiin poliisisuojelukseen, vaikka ei ollut tiedossa, liittyikö kuva tai tuore kirja iskuun. Alistuminen sai ristiriitaisen vastaanoton. Sitä sanottiin islamofobiseksi, rasistiseksi ja seksistiseksi, ja sen väitettiin myötäilevän äärioikeistoa. Muun muassa vasemmistolaisen Libérationin päätoimittaja Laurent Joffrinin mukaan kirjan ”myötä laitaoikeiston ideat nousivat – tai tekivät paluun – vakavasti otettavaan ranskalaiseen kirjallisuuteen” ja se ”ylevöittää Kansallisen rintaman ideat”. Toisten näkemysten mukaan se kertoo avoimesti nykypäivästä tai tulevasta. Filosofi Alain Finkielkrautin mukaan Houellebecq on mies ”joka tarkkailee maailmaa avoimin silmin ja joka ei anna poliittisen korrektiuden pelotella itseään”. Houellebecq kielsi tehneensä kirjaa provokaatioksi, joskin myönsi ettei kuvaus ole todellinen ainakaan vuosikymmeniin.
Houellebecq on ilmoittanut, että Olemattomiin (Anéantir, 2022, suomennos 2024) on hänen viimeinen teoksensa. Herman Raivion mielestä teos on pitkäveteinen, ja hän toteaa kritiikissään (Parnasso), että jos niin käy, päätös ei ole komea.
Näkemyksiä politiikasta ja uskonnosta

Haastattelussa vuonna 2002 Houellebecq kutsui islamia vaaralliseksi uskonnoksi . Hän joutui oikeuteen rotuvihasta syytettynä kutsuttuaan islamia "maailman tyhmimmäksi uskonnoksi" ja koraanin lukemisen järkyttävän häntä. Oikeus vapautti hänet syytteistä. Houellebecq on sanonut olevansa islamofoobikko. Hänestä syntyperäiset ranskalaiset eivät toivo muslimien kotouttamista, vaan että he lopettavat ryöstelyn ja väkivallan. Haastattelussaan marraskuussa 2022 hän sanoi, ettei väestönvaihtoteoria ole teoria vaan fakta. Hänen mukaansa on menossa ihmisten "siirto" Afrikasta Eurooppaan, koska kukaan ei kontrolloi maahanmuuttoa. Hän uskoo ihmisten tekevän vastarintaa tätä kehitystä vastaan ja tekevän "käänteisiä Bataclaneja", millä hän viittaa Bataclan-teatterissa tapahtuneisiin islamistisiin terrori-iskuihin. Hän on väittänyt woke-kulttuurin rantautuneen Yhdysvalloista Ranskaan. Houellebecq piti Trumpia hyvänä presidenttinä ja toivoi hänen voittavan Yhdysvaltain presidentinvaalit 2024.
Teokset

Contre le monde, contre la vie, 1991.
Halujen taistelukenttä.  (Extension du domaine de la lutte, 1994)  Suomentanut Ville Keynäs. Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-34998-4
Le sens du combat, 1996.
Alkeishiukkaset.  (Les Particules élémentaires, 1998)  Suomentanut Ville Keynäs. Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-24701-4
Lanzarote, 2000.
Oikeus nautintoon.  (Plateforme, 2001)  Suomentanut Ville Keynäs. Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-27245-0
Mahdollinen saari.  (La Possibilité d’une Île, 2005)  Suomentanut Ville Keynäs. Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-31583-4
Maasto ja kartta.  (La carte et le territoire, 2010)  Suomentanut Ville Keynäs. Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38096-3
Alistuminen.  (Soumission, 2014)  Suomentanut Lotta Toivanen. Helsinki:  WSOY, 2015.  ISBN 978-951-0-41297-8
Serotoniini.  (Sérotonine, 2019)  Suomentanut Lotta Toivanen. Helsinki:  WSOY, 2020.  ISBN 978-951-0-44607-2
Olemattomiin.  (Anéantir, 2022)  Suomentanut Lotta Toivanen. Helsinki:  WSOY, 2024.  ISBN 978-951-0-49371-7
Palkinnot ja tunnustukset

Goncourt-palkinto 2010
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Michel Houellebecq Wikimedia Commonsissa
Michel Houellebecqin kotisivu.
Jarkko Tontti: Mahdollinen saari, kirja-arvio, Kiiltomato 22.1.2006.
Jan Blomstedt, Alkeishiukkaset, kirj-arvio, (Arkistoitu – Internet Archive) Hs.fi
Antti Majander, Oikeus nautintoon, kirj-arvio, Hs.fi
Antti Majander, Maasto ja kartta, kirj-arvio, Hs.fi
Putte Wilhelmsson: Maailma romahtaa omiin unelmiinsa, kirj-arvio (Mahdollinen saari). Turun Sanomat 12.7.2007.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Hanke Bruins Slot

Hanke Bruins Slot vuonna 2023.
Hanke Bruins Slot (s. 20. lokakuuta 1977 Apeldoorn, Alankomaat) on ollut Alankomaiden ulkoministeri 5. syyskuuta 2023 alkaen Rutten IV hallituksessa. Aiemmin 10. tammikuuta 2022 – 5. syyskuuta 2023 hän oli sisäministeri. Slot vierailee Suomessa 10. tammikuuta 2024.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hanke Bruins Slot Wikimedia Commonsissa
Joseph Luns

Joseph Luns vuonna 1964.
Joseph Marie Antoine Hubert Luns (28. elokuuta 1911 Rotterdam, Alankomaat – 17. heinäkuuta 2002 Bryssel, Belgia) oli alankomaalainen poliitikko ja diplomaatti, joka toimi ulkoministerinä 1952–1971, lähes kaksi vuosikymmentä ja pidempään kuin kukaan muu Alankomaissa. Myös sitä seurannut jakso Naton pääsihteerinä, 13 vuotta 1971–1984, oli ennätyspitkä.
Lakitieteen tohtori Luns aloitti Alankomaiden ulkoasiainministeriössä 1938 ja toimi toisen maailmansodan aikana maan Lissabonin ja Lontoon lähetystöissä ja sodan jälkeen YK-edustustossa New Yorkissa. Vuonna 1952 Luns nimitettiin salkuttomaksi ministeriksi Willem Dreesin johtamaan hallitukseen, jossa joutuikin käytännössä hoitamaan toisen ulkoministerin tehtäviä. Vuonna 1956 Luns aloitti virallisen ulkoministerijaksonsa, joka jatkui keskeytyksettä vuoteen 1971 saakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joseph Luns Wikimedia Commonsissa
| n k  Naton pääsihteerit |
| --- | --- |
 Hastings Ismay  Paul-Henri Spaak  Dirk Stikker  Manlio Brosio  Joseph Luns  Peter Carington  Manfred Wörner  Sergio Balanzino (vt.)  Willy Claes  Sergio Balanzino (vt.)  Javier Solana  George Robertson  Alessandro Minuto-Rizzo (vt.)  Jaap de Hoop Scheffer  Anders Fogh Rasmussen  Jens Stoltenberg 
Kaarle Suuren palkinnon saajat
| --- | --- |
1950–1975:  1950 Richard Coudenhove-Kalergi  1951 Hendrik Brugmans  1952 Alcide De Gasperi  1953 Jean Monnet  1954 Konrad Adenauer  1956 Winston Churchill  1957 Paul-Henri Spaak  1958 Robert Schuman  1959 George Marshall  1960 Joseph Bech  1961 Walter Hallstein  1963 Edward Heath  1964 Antonio Segni  1966 Jens Otto Krag  1967 Joseph Luns  1969 Euroopan komissio  1970 François Seydoux de Clausonne  1972 Roy Jenkins  1973 Salvador de Madariaga 
1976–2000:  1976 Leo Tindemans  1977 Walter Scheel  1978 Konstantínos Karamanlís  1979 Emilio Colombo  1981 Simone Veil  1982 kuningas Juan Carlos I  1984 Karl Carstens  1986 Luxemburgin kansa  1987 Henry Kissinger  1988 François Mitterrand, Helmut Kohl  1989 Veli Roger (Taizé-yhteisö)  1990 Gyula Horn  1991 Václav Havel  1992 Jacques Delors  1993 Felipe González  1994 Gro Harlem Brundtland  1995 Franz Vranitzky  1996 kuningatar Beatrix  1997 Roman Herzog  1998 Bronisław Geremek  1999 Tony Blair  2000 Bill Clinton 
2001–:  2001 György Konrád  2002 Euro-valuutta  2003 Valéry Giscard d’Estaing  2004 Pat Cox, paavi Johannes Paavali II (erikoispalkinto)  2005 Carlo Azeglio Ciampi  2006 Jean-Claude Juncker  2007 Javier Solana  2008 Angela Merkel  2009 Andrea Riccardi  2010 Donald Tusk  2011 Jean-Claude Trichet  2012 Wolfgang Schäuble  2013 Dalia Grybauskaitė  2014 Herman Van Rompuy  2015 Martin Schulz  2016 paavi Franciscus  2017 Timothy Garton Ash  2018 Emmanuel Macron  2019 António Guterres  2020 Klaus Johannis  2022 Svjatlana Tsih’anouskaja, Maryja Kalesnikava, Veronika Tsapkala  2023 Volodymyr Zelenskyi, Ukrainan kansa  2024 Pinchas Goldschmidt ja Euroopan juutalaisyhteisöt 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Leo Tindemans

| Leonard Clemence “Leo” Tindemans |
| --- | --- |
 Leo Tindemans vuonna 2006.
Belgian 42. pääministeri
 25. huhtikuuta 1974 – 20. lokakuuta 1978  
Edeltäjä:  Edmond Leburton
Seuraaja:  Paul Vanden Boeynants
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. huhtikuuta 1922 Zwijndrecht, Belgia
Kuollut: 26. joulukuuta 2014 (92 vuotta) Edegem, Belgia
Tiedot
Puolue:  Christen-Democratisch en Vlaams - CD&V
Leonard Clemence ”Leo” Tindemans (16. huhtikuuta 1922 – 26. joulukuuta 2014) oli belgialainen kristillisdemokraattinen poliitikko. Hän syntyi Zwijndrechtissä flaamialueella.
Tindemans toimi vuosina 1965–1973 Edegemin pormestarina ja vuosina 1974–1978 Belgian pääministerinä. Pääministerinä hän esitti johtavaa osaa pyrkimyksissä estää Euroopan yhteisön hajoaminen kansainvälisen talouskriisin paineessa. Sisäpolitiikassa Tindemans jatkoi sovintopolitiikkaa flaamien ja vallonien välillä. Hän istui vuosina 1979–1981 ja 1989–1999 Euroopan parlamentissa.
Aachenin kaupunki myönsi Tindemansille kansainvälisen Karlspreisinsa vuonna 1976. Hän sai lisäksi vuoden 1994 Heinrich-Brauns-Preisin yhdessä saksalaisen Adolf Schmidtin kanssa.
Ben Bot

Ben Bot Pentagonissa 2005.
Bernard Rudolf (Ben) Bot (s. 21. marraskuuta 1937 Batavia) on hollantilainen poliitikko ja kristillisdemokraattisen CDA-puolueen (Christen-Demokratisch Appèl) jäsen. Hän oli Alankomaiden ulkoministeri 3. joulukuuta 2003 alkaen aina 22. helmikuuta 2007 saakka.
Ben Bot opiskeli oikeustiedettä Leidenin yliopistossa ja Harvardin oikeustieteellisessä tiedekunnassa Cambridgessa Massachusettsissa. Hän väitteli tohtoriksi Leidenin yliopistosta 1968.
Vuodesta 1963 lähtien Bot työskenteli Alankomaiden ulkoministeriössä. Hän kuului 1964–1970 Alankomaiden edustajistoon Euroopan yhteisöissä ja työskenteli sitten Alankomaiden suurlähetystöissä ensin Buenos Airesissa 1973 asti ja Itä-Berliinissä 1976 asti. Seuraavat kuusi vuotta hän oli ulkoasiainministeriössä Haagissa, jonka jälkeen neljä vuotta maansa pysyvän edustajan sijaisena Natossa Brysselissä. 1986 alkaen hän oli maansa suurlähettiläänä Turkin Ankarassa, ja sen jälkeen vuodesta 1989 ulkoministeriön pääsihteerinä. Vuodesta 1992 lähtien Bot oli Alankomaiden pysyvä edustaja Euroopan unionissa, kunnes jäi eläkkeelle 1. tammikuuta 2003.
Botin 10 vuotta kestänyt edustajantoimi EU:ssa oli poikkeuksellisen pitkäaikainen. Jäätyään eläkkeelle hän liittyi kumppaniksi Brysseliläiseen konsulttitoimistoon Praaning Meines. Jo samana vuonna Jan Peter Balkenenden toinen hallitus vaihtoi ulkoministeriä, kun Jaap de Hoop Scheffer jätti paikkansa. Ben Bot seurasi häntä Alankomaiden ulkoministerinä 3. joulukuuta 2003. Hän jatkoi Balkenenden väliaikaisessa kolmannessa hallituksessa, muttei enää marraskuun 2006 ennenaikaisten vaalien jälkeisten neuvottelujen tuloksena syntyneessä Balkenenden neljännessä hallituksessa. Botia seurasi ulkoministerinä Maxime Verhagen myös kristillisdemokraateista 22. helmikuuta 2007.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Regering.nl - CV
Parlement.com - biografie
Alankomaiden ulkoministeriö
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
Kahvi

Kuppi mustaa kahvia.
Kahvi on juoma, jota valmistetaan uuttamalla paahdetuista ja jauhetuista kahvipensaan siemenistä eli kahvipavuista. Kahvi on nautintoaine, joka sisältää piristävää alkaloidia kofeiinia.
Kahvia voi valmistaa esimerkiksi pannussa keittämällä, kahvinkeittimessä suodattamalla tai pressopannussa puristamalla. Kahvi nautitaan usein kuumana. Kahvia voi juoda sellaisenaan eli mustana, mutta siihen voi lisätä esimerkiksi maitoa, kermaa, sokeria tai muita mausteita.
Kahvin keksijöinä pidetään arabeja, jotka valmistivat kahvia luultavasti jo 1200-luvun tienoilla Jemenissä. Eurooppaan kahvi tuli 1600-luvulla. Kahvia tuotetaan runsaasti Keski- ja Etelä-Amerikassa, kuten Brasiliassa, Kolumbiassa ja Guatemalassa. Muita merkittäviä kahvintuottajamaita ovat esimerkiksi Vietnam, Etiopia ja Indonesia. Suurin kahvintuottajamaa Brasilia tuottaa noin kolmasosan maailman kahvista. Yleisimmin viljeltyjä kahvilajeja ovat arabiankahvi ja kongonkahvi, joista arabiankahvia pidetään maukkaampana.
Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa juodaan eniten kahvia maailmassa väkilukuun suhteutettuna.
Etymologia

Sana kahvi ja sen vastineet muissa kielissä ovat peräisin arabian kielen sanasta qahwa, joka tarkoittaa kasveista valmistettua viiniä. Kahvin nimesivät jemeniläiset, jotka aloittivat sen viljelyn. Sana tuli eurooppalaisiin kieliin italian kielen kautta. Kahvin arabiankielinen nimi on saatettu lainata Etiopian Kaffan maakunnan nimestä, sillä kahvipensas on kotoisin niiltä seuduilta.
Historia > Keksiminen Etiopiassa ja leviäminen Arabiaan

Etiopialaisten arvellaan nauttineen kahvipapuja ensimmäisenä jo ennen 1000-lukua. He jauhoivat kahvimarjoja, sekoittivat jauheen eläinrasvaan, ja käyttivät näin saatuja patukoita energiaa antavina matkaeväinä. Jotkut syövät Etiopiassa edelleen tällaista ruokaa. Kahvin keksimisestä kerrotaan tarinaa, jossa etiopialainen vuohipaimen nimeltä Kaldi havaitsi vuohiensa valvovan öitä, kun ne olivat syöneet kahvipensaan marjoja. Luostarissa marjoista ryhdyttiin tekemään juomaa, jonka maine kiiri hitaasti Arabiaan.
Arabien on arveltu oppineen kahvin paahtamisen jo 1200-luvulla. Sitä ei tiedetä, miten kahvi levisi Etiopiasta Arabiaan. Kahvia tiedetään viljellyn Jemenissä viimeistään 1400-luvulla ja luultavasti paljon aikaisemminkin. Ensimmäiset kahvihuoneet (arab. qahveh khaneh) avattiin Mekassa, ja pian kahviloita oli koko arabimaailmassa. Kahvilat olivat yhteisöllisen ja liike-elämän keskuksia, mutta kun niistä tuli myös poliittisen toiminnan keskuksia, ne kiellettiin. Myöhemmin kielto korvattiin kahvi- ja kahvilaverolla. Jemenistä kahvinviljely levisi 1500-lukuun mennessä Persiaan, Egyptiin, Syyriaan ja Turkkiin. Turkkilaiset levittivät kahvikulttuuria ympäri Lähi-itää vallatessaan uusia alueita, ja pääkaupunki Konstantinopoliin syntyi runsaasti uusia, ylellisiä kahvihuoneita.
Arabit pyrkivät pitämään viljelyn itsellään ja kielsivät siemenpapujen viennin. Vasta vuonna 1616 hollantilaiset onnistuivat tuomaan kahvipapuja muualla viljeltäväksi. Hollantilaiset yrittivät viljellä kahvia aluksi Intian Malabarissa 1600-luvun lopulla ja paremmalla menestyksellä Jaavan Bataviassa vuonna 1699. Jaavalta he laajensivat kahvinviljelyään Sumatraan ja Sulawesiin, ja hollantilaisista tuli nopeasti Euroopan johtavia kahvintoimittajia.