Lennart Forstén (Reitkalli)
Uusi ura eläkkeellä > Kahnaus torpparien kanssa ja konkurssi

Aluksi elämä uuden omistajan alaisuudessa sujui hyvin. Forstén lyhensi työajan 11 tuntiin, mutta pian alkoivat vaikeudet. Halla Oy oli kieltänyt torppareilta metsän käytön ja karjalaiduntaminenkin oli yhtiön ja Forsténin välisessä kauppakirjassa myönnetty alustalaisille vain vuodeksi ja keväällä 1900 se evättiin kokonaan. Samoin torpparien asema oli heikentynyt jo kesällä 1899, kun Forsténin Halla Oy:ltä ostamat maat merkittiin rajapyykeillä. Forstén ei halunnut tai kyennyt lunastamaan kaikkia metsiä, joten niitä jäi yhtiölle,, samoin heinämaita, joilla torpparit olivat kasvattaneet heinää karjaansa varten ja ruokkineet lehmiään. Ja kun peltotilkut olivat pieniä, niitäkään ei voitu laittaa heinäviljelyyn.
Vielä Liikkalassa asuessaan Forstén järjesti usein talkookekkereitä. Kerran hän järjesti tällaisen tilaisuuden raittiustaloon, jonne oli kutsuttu torppareita ja alustalaisia ja juhlassa tarjottiin teetä, pulla ja rinkeleitä. Tässä tilaisuudessa Forstén piti puheen, jossa aluksi valitti verotaakkaa ja työpäivän pituutta, ja kertoi tämän jälkeen, että Halla Oy antoi työväelle lehmien laitumet sekä metsistä kaiken roskapuun vapaasti poltettavaksi. Käytäntö kuitenkin osoitti, ettei everstin puheilla ollut katetta, sillä kesän 1899 jälkeisessä rajanvedossa lähes 30 torpparia menetti niittypalstansa Halla Oy:lle; palstat sijaitsivat yhtiön metsien keskellä. Tätä puutetta ei voitu viljelyksiää korvata, sillä maat olivat laihoja, vaativat runsaasti työväkeä ja viljelyksiä ei oltu hoidettu järkiperäisesti ainaisen häädön uhan vuoksi.
Talvella ilmeni toinen pettymys, kun yhtiö ilmoitti, ettei sen metsistä saanut ottaa polttopuuta ilmaiseksi, kuten Forstén oli luvannut. Keväällä 1900 Halla OY kielsi torppareilta lehmälaitumet ja torppareiden alkoi kuulua napinaa siitä, että pitää suorittaa raskaat verot mutta isännän puolelta ei saa mitään ja lopulta osa torppareista kieltäytyi menemästä taksvärkkiin. Tässä vaiheessa Forstén kutsui avuksi Viipurin läänin kuvernöörin Nikolai von Rechenbergin, joka uhkailulla ja maanittelulla yritti puhua alustalaisia suorittamaan taksvärkkinsä. Luottaen Forsténin raittiustalolla esittämiin lupauksiin torpparit valitsivat joukostaan lähetystön, joka meni Kotkaan Halla Oy:n konttoriin sopimaan asioista. Yhtiön vastaus oli kuitenkin: "ei jalkaakaan saa asua yhtiön maille". Retken jälkeen torppareista suurin osa päätti mennä lakkoon. Asiaa puitiin sitten Forsténin ja torpparien välillä kiihtyneessä ilmapiirissä, mutta lopulta eversti lupasi puhua yhtiölle tai tarvittaessa itse kustantaa laidunmaan.
Vaikka taksvärkkiasia ratkesi, ainainen huoli toimeentulosta johti siihen, että torpparit kääntyivät lakimies Wreden puoleen saadakseen purkaa von Daehnin ja Halla Oy:n välisen kaupan saadakseen itse ostaa maansa, kuten von Daehn oli aiemmin esittänyt. Tuomari kuitenkin ilmoitti, että kaupan purkamiseen olisi tarvittu von Daehnien rintaperilliset, mutta nämä asuivat Italiassa eikä mitään ollut enää tehtävissä. Seuraavana keväänä 1901 Forstén kielsi niiden laidun- ja heinämaiden käytön, joita edelliskesänä oli annettu torppareille. Muutaman viikon tämön jälkeen eversti ilmoitti torppareille tahtonsa myydä hovin maat ja rakennukset valtiolle ja valtio myisi ne torppareille sopuhintaan. Koska valmisteltuun kauppasopimukseen sisältyi ehto torpparien irtisanomisesta heinäkuun alusta, tarjosi Forstén tästä hyvitystä, mikäli näin kävisi. Hänellä oli myös valmiiksi kirjoitettu sopimuspaperi mukanaan, mihin torpparit kirjoittivat nimensä tai puumerkkinsä. Kotimatkalla torpparit rupesivat kuitenkin epäilemään sopimusta ja käännyttyään lakimiehen puoleen sopimus purettiin. Nyt Forstén tarjosi verohelpotuksia niille taloille, joiden niityt olivat jääneet Halla Oy:n alueelle. Helpotuksen määrä ei kuitenkaan tuntunut kohtuulliselta, joten torpparit ryhtyivät harkitsemaan töistä poisjääntiä. Tämän kuultuaan Forstén heti sanoi irti 20 torpparia, ainoastaan 9 torpparia sai "armon". Kun torpparit olivat saaneet häädön, eivät he menneet taksvärkkiin, mutta ryhtyivät omien peltojensa viljankorjuuseen. Sitä ei kuitenkaan sallittu, sillä eversti lähetti hovin rengit ja kuusi "armonsaanutta" torpparia naisineen pehtoorin johdolla häädettyjen torpparien viljoja korjaamaan.
Tässä vaiheessa torpparit lähettivät edustajansa Helsinkiin lakimies Castrenin luo ja aloittivat käräjöinnin Forsténia vastaan. Välit kiristyivät entisestään ja kun samana kesänä syttyi yhtä aikaisesti useita metsäpaloja, oli kyseessä ilmeisesti tuhopolttoja. Nämä puolestaan kohdistuivat Halla Oy:n, mikä ei pystynyt todistamaan palojen tahallisuutta, joten se juttu kuivui kasaan. Lopulta Forstén tuomittiin korvauksiin, mutta Halla Oy:n kanssa kävi toisin ja torpparit joutuivat maksumiehiksi. Tällöin torpparit vetosivat suoraan maan hallitukseen, mikä lähettikin 1902 edustajansa Sippolaan tapausta tutkimaan.
Torpparit anoivat Suomen hallitukselta 200 000 markan lainaa torppansa ostaakseen, mutta hallitus ei halunnut tehdä asiassa juridisesti hankalaa ennakkotapausta, vaan osti torpat Forsténilta ja myi ne torppareille. 
Everstille jäi koulukäytössä olleet hovin rakennukset maineen sekä noin 80 hehtaaria metsää. Torpparien itsenäistyttyä Forsténilla oli monia vaikeuksia Sippolan hovin hoidossa. Tilat oli nyt hoidettava pelkästään palkkatyövoiman turvin ja menot olivat suuremmat kuin tulot. Metsää alettiin myydä tukkipuuksi, vanhat maatalouskoneet kaupattiin ja hovin 150-päistä kautta maan tunnettua Ayshire-karjaa myytiin suurissakin erissä. Koska Sippolan karjanhoitokoulun valtionavun ehtona oli juuri tämän Ayshire-karjan jalostus, yritti eversti paikata vajetta ostamalla tilalle halvempaa savolaista karjaa. Näin lypsytulot kuitenkin pienenivät ja lopulta Forstén ajautui konkurssiin ja joutui luovuttamaan Sippolan ja Liikkalan kartanot sekä loputkin alun perin laajasta maaomaisuudestaan pietarilaiselle velkojalleen Edwarsille ja hovineuvos Bjuggille.