stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Espoonlahti
Palveluja ja toimintaa > Päiväkodit, koulut ja vanhusten palvelut > Varhaiskasvatus

Kanta-Espoonlahdessa toimivia kunnallisia päiväkoteja ovat Aallonhuippu (Aallonhuippu 2), Espoonlahti (Espoonlahdentie 6), Kastevuori (Alakartanonkuja 3), Kippari (Ruorimiehenkatu 7), Laurinlahti (Kourakuja 1), Maininki (Maininkitie 23), Merenkulkija (Kipparinkatu 10), Merivesi (Merikansantie 4 C), Saapasaukio (Merisaapas 3), Soukankuja (Soukankuja 1) ja Yläkartanonkuja (Kartanonkulma 1). Näitä palveluita täydentävää ostopalveluna yksityinen päiväkoti Leikkis (Aalto 6). Yksityistä päivähoitoa tarjoavat ruotsinkielinen kielikylpypäiväkoti Kissankulma (Yläkartanontie 24) sekä päiväkodit Onnenmyyrä (Maininkitie 4 C 25), Kotilo (Kivenlahdenkatu 8), Satupuu (Merivalkama 4), Laurinlahden Ankkalampi (Ankkuritie 6), Carousel Nursery School (Merenkäynti 3) ja Merikatti (Kivenlahdenkatu 5 D). Yksityistä puistotätitoimintaa on tarjolla Laurinlahden leikkipuistossa lähellä Kourakujaa.
Palveluja ja toimintaa > Päiväkodit, koulut ja vanhusten palvelut > Peruskoulut

Kanta-Espoonlahdessa toimii 3 luokat 1-6 sisältävää alakoulua: Meritorin koulu, Laurinlahden koulu ja Soukan koulu. Luokkia 7-9 (10) opettavia yläkouluja on yksi: Espoonlahden koulu. Näiden lisäksi alueella toimii yhtenäisiä peruskouluja, joissa opetetaan luokkia 1-9. Näitä ovat Mainingin koulu, luokat 1-9 ja erityiskoulut Koulumäen koulu ja Merisaappaan koulu. Kaikissa edellä mainituissa kouluissa opetuskieli on suomi. Ruotsinkielisiä peruskoululaisia opettaa yhtenäinen peruskoulu Storängens skola. Nimi otettiin käyttöön vuonna 2015 yhdistämään alakoulu Mårtensbro skola ja Sökövikens skola -nimellä tunnettu yläkoulu.
Palveluja ja toimintaa > Päiväkodit, koulut ja vanhusten palvelut > Ammattikoulutus ja aikuiskoulutus

Espoonlahden kauppaoppilaitos perustettiin vuonna 1974. Vuodesta 2012 alkaen kauppakoulun koulutilat ovat toimineet remontoitavien peruskoulujen väistötiloina. Espoon työväenopistolla on kolme omaa toimipistettä Espoonlahdessa. Luokkatilat ovat osoitteissa Merenkäynti 3, Soukantie 4 ja nikkariverstas osoitteessa Hyljeluodontie 3.
Palveluja ja toimintaa > Muut julkiset palvelut > Kirjasto

Espoonlahdessa toimii kaksi aluekirjastoa: Kivenlahden kirjasto Pikkulaivassa (Ulappakatu 2), (Aikaisemmin Kivenlahden kirjasto toimi Kivenlahden ostoskeskuksessa, mutta homeongelmat ajoivat sen sieltä pois.) ja Soukan kirjasto (Soukantie 4). Näiden väliin jäävää aluetta palvelee kirjastoauto.
Palveluja ja toimintaa > Kaupalliset palvelut

Espoonlahden keskuksen yritykset edustavat voittopuolisesti vähittäiskauppaa. Palvelujen arvellaan paranevan merkittävästi kauppakeskus Lippulaivan uudistuksen myötä.
Alueelle tehdyn kehittämissuunnitelman mukaisesti Espoonlahteen sijoittuu uutta työ- paikkarakentamista Länsiväylän molemmille puolille. Erikoistavarakauppaa, ja erityisesti tilaa vaativaa kauppaa, voidaan sijoittaa Länsiväylän pohjoispuolelle, lähinnä väylälle Merituulentie-Kuitinmäentie-Martinsillantie. Kivenlahden teollisuusalueelle voitaisiin rakentaa jatkossa myös toimitiloja.
Palveluja ja toimintaa > Teattereita

Espoonlahden teatteri. Esitykset Matinkylän monitoimitalossa.
Improvisaatioryhmä Imropå keikkailee vaihtuvissa tiloissa.
Teatteri Hyökyvuori. Esitykset kesäisin Pakkasmäen ulkoilmanäyttämöllä, osoitteessa Espoonlahdentie 10.
Palveluja ja toimintaa > Uskonnollinen toiminta

Espoonlahden evankelisluterilainen seurakunta perustettiin vuonna 1975. Sen toimialue kattaa nykyisin Suur-Espoonlahden alueen, jossa sillä on kaikkiaan 31 614 jäsentä. Kanta-Espoonlahden alueella sijaitsevia seurakunnan toimitiloja ovat Espoonlahden kirkko ja Soukan kappeli, sekä Soukan keskuksen nuorisotilat Ykki ja Sode. Kirkon vuonna 2016 alkaneen remontin ja Soukan metroaseman rakentamisen vuoksi kirkolliset toimitukset on siirretty kesään 2017 asti Soukan kappeliin. Nuorisotila Ykki on puretaan tulevan metron tieltä ja nuorisotila Sode on muuttanut osoitteeseen Soukankuja 13.
Palveluja ja toimintaa > Liikunta

Espoonlahdessa on talvisin kaksi meren rannalla olevaa avantoa talviuimareita varten: Soukassa Klobben (Soukanlahdentie 15) ja Kivenlahdessa Merivalkama 11. Molemmissa on lämpimät pukukopit miehille ja naisille, mutta ei saunaa tai suihkua. Luistinkenttiä on urheilupuiston kaukalon lisäksi 6: Ala-Soukan luistinkenttä, Soukan koulun kenttä, Koulumäen luistinkenttä, Laurinlahden koulun kenttä, Kipparin kenttä ja Marin luistelukenttä. Ulkokenttien lisäksi Espoonlahdessa voi luistella tai pelata kahdessa urheilupuiston jäähallissa: kaupungin omistamassa Espoonlahden jäähallissa (Espoonlahdentie 2-4) ja Espoon kiekkoilun tuki r.y:n ylläpitämässä harjoitusjäähallissa. Lähin rakennettu hiihtolatu löytyy Hanikasta.
Väestö

Kanta-Espoonlahden väestömäärä oli vuoden 2015 päättyessa lähes 90 % suurempi kuin vuonna 1975, josta verkosta saatavat tilastot alkavat. Selkein kasvupyrähtys ajoittuu kymmenvuotisjaksoon 1975–1985, joka näkyy erityisen selvänä Espoonlahden keskuksen alueella. Vuonna 1975 siellä oli 121 asukasta ja vuonna 1980 2 349. Kasvu jatkui nopeana vielä vuoteen 1990 asti, jolloin alueen asukasluku oli 3 820. Vuoden 2015-2016 vaihteessa Espoonlahden keskuksessa asui 4470 henkeä.
Vuodenvaihteessa 2015–2016 sekä Kanta-Espoonlahden 24 403 henkilön väestöstä että Espoonlahden keskuksen 4 470 henkilön väestöstä suurin osa oli työikäisiä 25–64-vuotiaita. Heitä edusti noin puolet espoonlahtelaisista. Molemmilla alueilla on myös suhteessa saman verran alle kouluikäisiä lapsia ja peruskoulua tai toisen aseen kouluja käyviä nuoria. Yli 65-vuotiaita on kuitenkin Espoonlahden keskustassa noin 4,5 prosenttia enemmän kuin Kanta-Espoonlahden alueella yleensä. Tämän taustalla lienee Espoonlahden keskuksessa sijaitseva vanhusten palvelukeskus Puistokartano, joka valmistui 2013. Vauvoja on vuosien 1998–2015 syntynyt Kanta-Espoonlahden alueella keskimäärin 283 vuodessa, ja vaikka Espoonlahden keskustan ja Kanta-Espoonlahden alueiden huippu- ja laskuvuodet rytmittyvät hiukan eri tavoin, lapsia syntyy keskimäärin saman verran molemmilla alueilla.
| 0–5 | 6–15 | 16–24 | 25–34 | 35–44 | 45–54 | 55–64 | 65–74 | 75–84 | 85+ | Kaikki |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1607 | 2523 | 2415 | 3045 | 3179 | 3389 | 3032 | 3342 | 1454 | 417 | 24403 |
| 7 % |  10 % | 10 % | 12 % | 13 % | 14 % | 12 % | 14 % | 6 % | 2 % | 100,00 % |
Väestö > Väkiluvun kehitys

| Espoonlahden väestönkehitys 1975–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1975 | 1975 |    | 6 545 | 6 545 |
| 1980 | 1980 |    | 9 824 | 9 824 |
| 1985 | 1985 |    | 13 453 | 13 453 |
| 1990 | 1990 |    | 14 441 | 14 441 |
| 1995 | 1995 |    | 15 126 | 15 126 |
| 2000 | 2000 |    | 15 950 | 15 950 |
| 2005 | 2005 |    | 15 730 | 15 730 |
| 2010 | 2010 |    | 16 030 | 16 030 |
| 2015 | 2015 |    | 16 342 | 16 342 |
| 2020 | 2020 |    | 16 562 | 16 562 |
Lähde: Helsingin seudun avoimet tilastotietokannat.
Virkistys > Retkeily

Merenrannan rantaviivaa pitkin kulkee Espoon rantaraitti, joka ulottuu aina Helsingin vastaiselta rajalta Kirkkonummen rajalle. Espoonlahden alueella sijaitsee kaksi luonnonmuistomerkkiä. Martin mänty sijaitsee Espoonlahdentien itäpuolella ja on iältään noin 300-vuotias. Puu on nimetty kaupungininsinööri Martti Tieahon mukaan ja rauhoitettu vuonna 2003. Markuksen mänty sijaitsee Ristiniementien viereisellä puistoalueella ja on iältään noin 300-vuotias. Puu on nimetty katupäällikkö Markus Rönnyn mukaan.
Kuvia Espoonlahdesta

Kauppakeskus Lippulaiva, julkisivu länteen 2005.
Espoonlahdenkadun ja Lokirinteen risteys 2005, suunta kohti Espoonlahdenrantaa. Taustalla Ulappatorin rakennuksia.
Uudistuva Ulappatorin kortteli vuonna 2014.
Kivenlahden rantatorni vuonna 2011. Taustalla amfitalot.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Espoonlahti-sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) Espoon verkkosivuilla
Kivenlahden kirjasto (Arkistoitu – Internet Archive)
Soukan kirjasto (Arkistoitu – Internet Archive)
Vuorinen, Asko: Espoonlahti, merellinen kaupunginosa. Ekoenergo 2016. Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Espoo |
| --- | --- | --- |
 Uusimaa  Helsingin seutukunta  Pääkaupunkiseutu 
| Pohjois-Espoo |  Bodom  Kalajärvi  Lahnus  Lakisto  Luukki  Niipperi  Perusmäki  Röylä  Vanhakartano  Velskola  |  |
| Suur-Espoonlahti |  Espoonlahti  Kaitaa  Latokaski  Nöykkiö  Saunalahti  Soukka  Suvisaaristo  |  |
| Suur-Kauklahti |  Espoonkartano  Kauklahti  Kurttila  Vanttila  |  |
| Suur-Leppävaara |  Karakallio  Kilo  Laaksolahti  Leppävaara  Lintuvaara  Lippajärvi  Sepänkylä  Viherlaakso  |  |
| Suur-Matinkylä |  Henttaa  Matinkylä  Olari  |  |
| Suur-Tapiola |  Haukilahti  Laajalahti  Mankkaa  Niittykumpu  Otaniemi  Pohjois-Tapiola  Tapiola  Westend  |  |
| Vanha-Espoo |  Espoon keskus  Gumböle  Högnäs  Järvenperä  Karhusuo  Karvasmäki  Kaupunginkallio  Kolmperä  Kuurinniitty  Muurala  Nupuri  Kunnarla  Nuuksio  Siikajärvi  Vanha-Nuuksio  Ämmässuo  |  |
Kauppakeskus Lippulaiva vuonna 2014. Keskus purettiin 2017 ja tilalle rakennettiin uusi Lippulaiva.
Amiraalinmäen asuinrakennuksia
Amiraalinpuiston korttelin rakenne vaimentaa liikenteen melua puistossa.
Kongsberginpuisto on nimetty ystävyyskaupungin mukaan. Kuvan keskellä matala ja tummanpuhuva kauppakeskus Pikkulaiva ja sen työmaa.
Espoonlahden koulu ja lukio vuonna 2014 peruskorjauksen valmistuttua.
Espoonlahden kaupallinen pääkatu on Espoonlahdenkatu.
Espoonlahden keskuksen ja Kanta-Espoonlahden väestökehitys 1975–2015.
Richard Faltin vanhempi

Richard Faltin vanhempi.
Friedrich Richard Faltin (5. tammikuuta 1835 Danzig – 1. kesäkuuta 1918 Helsinki) oli suomensaksalainen säveltäjä, urkuri, kapellimestari ja musiikkipedagogi.
Henkilöhistoria

Kauppiaan poikana syntynyt Faltin aloitti musiikkiopintonsa Saksassa jo seitsemänvuotiaana. Kimnaasiopintojen päätyttyä hän opiskeli Dessaussa tunnetun teoreetikon, säveltäjän ja kapellimestarin Friedrich Schneiderin johdolla. Tämän kuoltua hän siirtyi Leipzigin konservatorion oppilaaksi vuonna 1854, jossa hänen pääaineinaan olivat musiikinteorian eri haarat sekä pianon- ja urkujensoitto. Hän päätti opintonsa Leipzigin konservatoriossa vuonna 1856, jolloin hän siirtyi Suomeen. Toimittuaan aluksi musiikinopettajana Viipurissa saksankielisessä Behmin koulussa hän muutti vuonna 1869 Helsinkiin ollen aluksi lyhyen aikaa Ruotsalaisen teatterin kapellimestarina. Hän tuli toukokuussa 1871 Nikolainkirkon (nykyinen Helsingin tuomiokirkko) urkuriksi ja vuonna 1868 kuolleen Rudolf Lagin seuraajaksi yli 40 vuoden ajaksi, vuoteen 1913 saakka. Vuosina 1870–1879 hän toimi myös Suomalaisen Oopperan kapellimestarina, vuosina 1871–1896 musiikinopettajana Helsingin yliopistossa ja vuodesta 1882 urkujensoiton opettajana Helsingin musiikkiopistossa.
Faltinin oppilaina olivat monet myöhemmin hyvinkin tunnetuiksi tulleet suomalaiset musiikkimiehet kuten Martin Wegelius, Robert Kajanus, Jean Sibelius ja Ilmari Krohn. Faltin oli toivonut Sibeliuksesta työnsä jatkajaa Helsingin yliopistossa, mutta virkaan nimitettiin Kajanus, Sibeliuksen ainainen kilpailija. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1896.
Faltin perusti Helsinkiin vuonna 1870 pianoliikkeen, jonka hän myi vuonna 1896 maisteri Robert Emil Westerlundille. Westerlund laajensi liikkeen toimintaa tuntuvasti ja muodosti siitä osakeyhtiön vuonna 1908. Oy Westerlund Ab:sta kehittyi vuosien mittaan suuryhtiö, johon kuuluivat nuotti- ja soitinkauppa, musiikkikustantamo, konserttitoimisto ja pianotehdas. Sillä oli sivuliikkeet Suomen suurimmissa kaupungeissa. Viimeisinä vuosinaan nimellä Oy Westerlund & Pukkila Ab toiminut yhtiö siirtyi vuonna 1971 Musiikki-Fazerin omistukseen.
Richard Faltinin ruotsinkielinen elämäkerta Richard Faltin och hans samtid ilmestyi joulun alla 1934 Faltinin syntymän satavuotispäiväksi. Karl Flodin aloitti elämäkerran kirjoittamisen ja hänen kuoltuaan työn saattoi päätökseen säveltäjä Otto Ehrström. Teos perustui Faltinin tyttären, senaattorinrouva Lisbeth Hjeltin huolellisesti järjestämään runsaaseen aineistoon.
Faltinin puoliso vuodesta 1863 oli Olga Alina Holstius (1843−1901). Heidän poikansa oli kirurgian kehittäjänä tunnettu Richard Faltin (1867–1952).
Taiteellinen tuotanto

Faltin sävelsi kuoro- ja yksinlauluja sekä kirkkomusiikkia, mm. alkusoiton kirkkovuoden alussa laulettavaan Georg Joseph Voglerin Hoosianna-hymniin. Hänen vuonna 1871 toimittamansa Rudolf Lagilta alun perin kesken jäänyt koraalikirja oli käytössä Suomen evankelisluterilaisen kirkon suomenkielisissä seurakunnissa vuoteen 1943 saakka, ruotsinkielisissä vieläkin pitempään. Vuoden 1986 virsikirjassa Faltinin sävellyksiä ovat virret 126, 275 ja 363.
Kirjallisuutta

Flodin, Karl – Ehrström, Otto: Richard Faltin och hans samtid.  Helsingfors:  Schildt, 1934.
Lappalainen, Seija: ”Faltin, Richard (1835–1918)”, Suomen kansallisbiografia, osa 2, s. 731–733.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-443-6  / Teoksen verkkoversio.
Siltanen, Riikka: ”För gedigen musik”: Richard Faltin Suomen musiikkielämän rakentajana.  (Diss)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2020.  ISBN 978-951-51-6154-3  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuka kukin oli. Wikiaineisto.
Faltin, Richard hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Fallen Timbersin taistelu

Fallen Timbersin taistelu (myös kaatuneiden puiden taistelu) oli Yhdysvaltain armeijan ja Isojenjärvien alueen intiaanien välinen yhteenotto, joka käytiin Eriejärven länsirannalla 20. elokuuta 1794. Vain tunnin kestäneen yhteenoton aikana kenraalimajuri Anthony Waynen johtamat joukot onnistuivat ajamaan intiaanit pakoon. Taistelu oli merkittävä voitto Yhdysvalloille, sillä se lopetti alueen sodat vuosina 1812–1815 käytyyn Yhdysvaltain–Ison-Britannian sotaan asti.
Sodan taustat

Yhdysvaltain vapaussodan päättyminen Pariisin rauhansopimukseen ei taannut pysyvää rauhaa vastaperustetulle valtiolle. Alueen intiaanit olivat tyytymättömiä siirtolaisasutuksen nopeaan kasvuun ja tämä lisäsi rajaseutujen jännitettä. Kongressi käsitteli intiaanikansoja samanvertaisena uusien valtioiden kanssa, ja kielsi uudisasukkaita muuttamaan Ohiojoen pohjoispuolelle. Kielto ei miellyttänyt alueen siirtolaisia ja määräyksiä rikottiin. Vuosina 1783–1790 intiaanit surmasivat yli 1500 Ohiojoen varsilla asuvaa tai siellä liikkunutta valkoista amerikkalaista.
Irokeesien vaikutusvaltainen päällikkö Joseph Brant matkusti Englantiin asti pyytämään tukea intiaanien taistelulle Yhdysvaltoja vastaan, mutta hänen yrityksensä torjuttiin. Myös irokeesit itse kieltäytyivät. Algonkinkieliä puhuvat Isojenjärvien intiaanit sen sijaan lisäsivät väkivaltaisia iskuja amerikkalaisten haja-asutuksille. Monet Ohion englantilaislinnakkeet tukivat intiaanien hyökkäyksiä ja järjestivät näille ruokatarvikkeita ja ammuksia. Hyökkäysten torjumiseksi Ohiojoen pohjoisrannalle rakennettiin ensimmäinen varsinainen valkoisten asutuskeskus Campus Marius (Marietta) 1788.
Yhdysvaltain armeija intiaaneja vastaan

Vuonna 1790 presidentti George Washington valtuutti Ohion luoteisterritorion kuvernöörin Arthur St.Clairin kokoamaan joukko-osaston Ohion levottomuuksien rauhoittamiseksi. Tehtävän johtoon valittiin prikaatinkenraali Josiah Harman, joka sai komentoonsa 320 vakinaista sotilasta ja 1100 vapaaehtoista Kentuckystä, Pennsylvaniasta ja Virginiasta. Päälliköiden Little Turtlen ja Blue Jacketin komennossa toimineet shawneet, miamit ja delawaret keskeyttivät Harmanin joukkojen etenemisen verilöylyyn, jossa 183 amerikkalaista sai surmansa.
Kesällä 1791 Yhdysvaltain hallitus päätti uusien joukkojen lähettämisestä intiaaniterritorioon. Kuvernööri St. Clair määrättiin jalkaväkiosaston komentajaksi. Hän värväsi noin 2000 vapaaehtoista sotilasta, joista monet ottivat mukaan vaimonsa ja lapsensa. Matkan aikana osa värvätyistä kyllästyi marssimaan ilman kunnon palkkaa ja karkasi. Marraskuussa 1791 intiaanit saartoivat ja surmasivat 623 St. Clairin rangaistusretkikunnan jäsentä. Surmattujen joukossa oli 56 naista.
Ratkaisevan taistelun valmistelut

Kuvernööri St. Clairin tappion jälkeen Yhdysvaltain armeija pysyi pois Ohiosta kahden vuoden ajan. Vuonna 1792 presidentti Washington valitsi St. Clairin seuraajaksi kenraalimajuri Anthony Waynen, joka oli Yhdysvaltain vapaussodan sankari ja tunnettiin kovana kurinpitäjänä. Wayne sai taakseen 3000 sotilasta ja nimitti armeijansa Yhdysvaltain legioonaksi (Legion of United States). Tähän sotaväkeen kuuluivat jalkaväki, ratsuväki ja tykistö. Waynen tehtävänä ei ollut vain intiaanien tuhoaminen, vaan hän valmistautui samalla mahdolliseen sotaan Ohion englantilaisia linnakkeita vastaan. Yhdysvallat yritti Waynen toimien ohella lähestyä intiaaneja diplomaattisin keinoin. Kesällä 1793 Sanduskyssä pidetty neuvottelu ei johtanut kuitenkaan toivottuihin tuloksiin, sillä intiaanit eivät suostuneet luopumaan Ohiojoen pitämisestä asutusten rajaviivana.
Wayne koulutti miehiään yli vuoden ja rakennutti useita tukikohtia, joista Fort Greenville toimi hänen päämajanaan. Viimeisenä rakennettu Fort Recovery saatiin valmiiksi alkuvuodesta 1794. Se nousi samalle paikalle, jossa St. Clairin joukot olivat kärsineet tappionsa. Kesällä 1794 Little Turtle sotureineen teki epäonnistuneen hyökkäyksen linnaketta vastaan. Vain joitakin viikkoja myöhemmin hänen paikkansa korvasi päällikkö Turkey Foot.
Waynen viivyttely antoi Blue Jacketille aikaa koota lähes 2000 soturia asemiin Yhdysvaltain joukkojen ja brittiläisen Fort Miamin väliin. Intiaanien valitsema paikka oli Fallen Timbers, joka oli myrskyn kaatamista puista muodostunut metsäalue Eriejärven länsirannalla. Fallen Timbersin takana odotti yli viisikymmentä kapteeni William Caldwellin vapaaehtoista kanadalaista intiaaneiksi pukeutuneina ja valmiina liittymään Blue Jacketin joukkoihin.
Huonoksi muuttuneet sääolosuhteet viivyttivät taistelua. Waynen miesten pysytellessä teltoissaan joutuivat metsään majoittuneet intiaanit etsimään suojaa jatkuvalta sateelta. Osa sotureista kyllästyi toimettomaan olotilaansa ja poistui Fallen Timbersistä takaisin kyliinsä. Yhä useampi Blue Jacketin alaisista jätti asemansa myös hakeakseen ruokaa noin kilometrin päähän pystytetystä brittien tilapäisestä kenttäkeittiöstä. Samalla joukko intiaaneja lähetettiin Fort Miamiin pyytämään englantilaisten tukea taisteluissa. Waynen tiedustelijat laskivat vihollisen määrän pudonneen hetkellisesti lähes puolella ja lähettivät tiedon tästä tukikohtansa komentajalle.
Fallen Timbersin taistelu

Aamupäivällä 20. elokuuta 1794 Wayne antoi miehilleen hyökkäyskäskyn. Kentuckyn vapaaehtoisjoukot saavuttivat ensimmäisinä kaatuneiden puiden alueen, jossa intiaanien kiväärien yhteislaukaus pysäytti heidän etenemisensä. Eloonjääneet perääntyivät ja törmäsivät armeijan oikeaa siipeä johtaneen prikaatinkenraali James Wilkinsonin miehiin. Wilkinson ja vasenta siipeä johtava Wayne järjestivät taistelulinjat kuntoon ja onnistuivat rauhoittamaan tilanteen.
Vaikka intiaanit käyttivät kaatuneita puita suojanaan, onnistuivat Waynen joukot iskemään hajalle heidän puolustuksensa. Metsän kätköissä käyty taistelu oli tunnissa ohi. Nälkiintyneet intiaanit näkivät Yhdysvaltain joukkojen ylivoiman ja pakenivat moniin eri suuntiin. Kentuckyn vapaaehtoinen ratsuväki järjesti nopean takaa-ajon, mutta ei tavoittanut pakenevia. Blue Jacketin puolella sotineet Kanadan vapaaehtoiset ja heihin liittyneet wyandotit jäivät taistelemaan Waynen legioonaa vastaan samalla kun Blue Jacketin soturit juoksivat metsän suojaan. Tiedot intiaanien menetyksistä vaihtelevat noin 40:stä useaan sataan. Waynen sotilaista 44 menehtyi, 89 haavoittui.
Blue Jacket antoi sotureilleen määräyksen vetäytyä Fort Miamiin, mutta linnakkeen komentaja sulki portit turvapaikanhakijoiden edestä. Waynen sotaväki majoittui seuraavaksi yöksi runsaan kilometrin päähän Fort Miamista, joka käsitti 250 miestä ja oli varustettu tykein ja kanuunoin. Wayne ei uskaltanut antaa miehilleen tulituskäskyä koska tiesi, että olisi teollaan saattanut aloittaa uuden Yhdysvaltain ja Ison-Britannian välisen sodan. Fort Miamissa vartiomiehet seurasivat tarkkaan Yhdysvaltain joukkojen liikkeitä. Waynen, Wilkinsonin ja luutnantti William Henry Harrisonin ratsastaessa lähelle linnakkeen porttia yritti eräs englantilainen upseeri laukaista kanuunan ratsumiehiä kohti. Viime hetkellä Fort Miamin komentaja sai estettyä teon. Hän oli saanut ylemmältä taholta selvät ohjeet olla aloittamasta taistelua.
Fallen Timbersin taistelu lopetti alueen intiaanisodat yli 15 vuoden ajaksi. Vuotta myöhemmin elokuussa 1795 monien Ohion sotiin osallistuneiden heimojen päälliköt kävivät allekirjoittamassa sopimuksen Fort Greenvillessä. He luovuttivat neuvotteluissa koko Ohion ja suuren palan Indianaa Yhdysvaltain hallitukselle.
Kenraalimajuri Anthony Wayne
Peter Carl Fabergé

| Peter Carl Fabergé |
| --- | --- |
 Peter Carl Fabergé
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. toukokuuta (J: 30. toukokuuta) 1846 Pietari, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 24. syyskuuta 1920 (74 vuotta) Lausanne, Sveitsi
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  kultaseppä
Vanhemmat:  Gustav Fabergé ja Charlotte Jungstedt
Puoliso:  Auguste Julie Jacobs (vih. 1872) (1851–1925)
Lapset:  Eugen, Agathon, Alexander ja Nicholas Fabergé
Aiheesta muualla
Kotisivu
Fabergén mestari Mihail Perhinin valmistama Azov-laiva-aiheinen pääsiäismuna 1891.
Fabergén mestari Henrik Wigströmin Aleksanteri III:n muistolle valmistama pääsiäismuna 1910.
Fabergén mestarin Mihail Perhinin valmistama pääsiäismuna Madonnanliljat (1899).
Peter Carl Fabergé (alun perin Karl Gustavovitš Fabergé, Карл Густавович Фаберже, 18. toukokuuta (J: 30. toukokuuta) 1846 Pietari – 24. syyskuuta 1920 Lausanne, Sveitsi)lähde? oli venäläinen kulta-, hopea- ja jalokiviseppä. Fabergé tunnetaan parhaiten Fabergén pääsiäismunista.
Sukutausta

Hänen vanhempansa olivat kultaseppä Gustav Fabergé ja tanskalaissyntyinen Charlotte Jungstedt. Hänen isoisänsä oli Peter Fabergé ja suku kuului hugenotteihin, jotka pakenivat Ranskasta niin sanotun Fontainebleaun ediktin ja vainojen vuoksi Saksaan 1600-luvulla. Vuonna 1800 suku muutti Liivinmaahan Venäjän keisarikunnan balttilaiseen provinssiin ja sieltä Peter Fabérge oli muuttanut Viroon Pärnuun, missä Carlin isä Gustav oli syntynyt.lähde?
Elämänvaiheita

Carl Fabergé syntyi Pietarissa vuonna 1846.lähde?  Lopetettuaan koulunsa Carl Fabergé meni oppipojaksi isänsä Gustav Fabergén yhtiökumppanille ja työnjohtajalle, suomalaiselle kultaseppä Peter Hiskias Pendinille (Pöntinen). Suoritettuaan kisällin tutkinnon hän teki useita opintomatkoja Englantiin, Italiaan ja Ranskaan opiskellen taiteita ja taloustieteitä.
Vuonna 1860 Fabergét muuttivat Dresdeniin, Saksaan, jossa Carl opiskeli kultasepäksi. Vastuu yhtiön liiketoiminnasta siirtyi Pendinille. Vuonna 1864 perhe palasi Pietariin, jossa Carl auttoi isäänsä Gustavia perheen liiketoiminnassa. Carl otti vastuun liikkeen johdosta vuonna 1872 ollessaan 26-vuotias, niin että hänen isänsä pystyi jäämään eläkkeelle.
Vuonna 1872 Fabergé avioitui Keisarillisten Huonekaluverstaiden johtajan Gottlieb Jacobsin tyttären Auguste Julie Jacobsin kanssa ja heille syntyi neljä poikaa: Eugen Gottlieb (1874–1960), Agathon Theodor (1876–1951), Alexander Julius (1877–1952) ja Nikolai Leopold (1884–1939), jotka kaikki tulivat aikanaan mukaan isänsä liikkeeseen.