stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Theodor von Liebieg
Lapsuus ja nuoruus

Liebiegin vanhemmat olivat Theodor von Liebieg ja Angelika o.s. Clemens. Käytyään lukion Liebieg meni mukaan perheyrityksen toimintaan. Aluksi Liebieg ilmoittautui vapaaehtoiseksi töihin Antwerpeniin, Reimsiin ja Algeriin. Yrityksen vetovastuu oli luovutettu hänen isänsä kuoltua Liebiegin sedälle Heinrich von Liebiegille ja enolleen Leo Clemensille. Vuonna 1890, vain 18-vuotiaana, Liebigistä tuli 14 yrityksestä koostuneen perheimperiumin johtaja. Hän otti täyden vetovastuun vuonna 1897 Heinrichin jäätyä eläkkeelle.
Yritysjohtajana

Vuosina 1897–1904 Liebieg rakennutti pinta-alaltaan 2 500 neliömetrin suuruisen tehtaan, jonka tyylissä oli vaikutteita romantiikasta ja varhaisesta jugendista. Liebieg järjesti tehtaansa työläisille edullisia asuntoja ja palkkasi Nürnbergistä arkkitehti Jakob Schmeißerin suunnittelemaan kaavan alueelle, jolle tuli suuret puutarhatontit 150 työläiselle. Liebieg antoi maata ilmaiseksi ja myönsi edullisia lainoja talojen rakentamista varten. Vuodesta 1906 alueella toimi työntekijöiden lapsia varten tarkoitettu päiväkoti.
Nuoren Liebiegin johdolla yritys kasvoi ja kehittyi. Vuonna 1907 hän rakennutti Swarowiin 39 000 kehräintä käsittäneen puuvillatehtaan, jossa valmistettiin valkoista ja värjättyä lankaa. Samana vuonna hän osti Falkenau an der Egerissä sijainneen Ignaz Schmiegerin kampalankakehräämön, johon kuului useita tekstiili- ja laitetehtaita Böömissä ja Unkarissa sekä Hagenaussa sijainnut mattotehdas. Reichenbergin tehdas sähköistettiin vuonna 1915 ja tätä varten rakennettiin erillinen höyryturbiinivoimalaitos ja sähkölinjat. Voimalaitosta laajennettiin myöhemmin lisäämällä sinne suuremmat turbiinit ja kattilat.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeinen aika oli vaikea raja-alueella asuvalle Tšekkoslovakian puolelle jääneelle saksalaiselle liikemiehelle. Liebieg menetti aatelisarvonsa, ja yleinen taloudellinen tilanne huononi. Liebiegin yritys kärsi huomattavia tappioita. Vuonna 1920 yritys myi tekstiiliteollisuuteen kuulumattomat toimialansa, kuten Guttensteinissa sijainneen kuparitehtaan sekä kuparisulaton Rochlitzsissa, peili- ja lasitehtaan Elisenthalissa, kartanon Smirschitzissä irtaimistoineen sekä omistuksensa galitsialaisessa panimossa ja sokeritehtaassa. Näin yritys sai pääomaa ydintoimialansa vahvistamiseen, ja vuonna 1923 Budapestiin perustettiin Liebieg Textilwerke AG, jonka tehtaassa oli 30 000 kehräintä. Vuonna 1925 yritys osti 50 prosentin osuuden friedlandilaisesta puuvillakangaspainosta ja värjäämöstä. Vuonna 1927 Liebeg osallistui Ala-Itävallan Wiener Neudorfissa sijainneen Textilindustri AG:n perustamiseen. Seuraavana vuonna hän perusti budapestiläisen Ignaz Deutsch -nimisen yrityksen kanssa villatehtaan Timișoaraan ja rakennutti sitä varten erään Romanian suurimmista villatehtaista.
Vuonna 1921 Liebieg oli perustanut Wieniin rahoitusyhtiö Joh. Liebieg & Co.:n valvomaan ulkomaan sijoituksiaan. Yritys otti haltuunsa vuonna 1920 posliinitehtaan Wienin Augartenissa ja vuonna 1924 kivitavarayrityksen Ylä-Itävallan Welsissä, mutta yritys asetettiin selvitystilaan vuonna 1930. 1930-luvun laman aikana yritys joutui joksikin aikaa vaikeuksiin, mutta Liebieg onnistui pankkien avulla myymään ulkomaanomistuksensa ja pelastamaan yrityksen ydintoimialan. 1930-luvun lopulla yrityksen tila vakiintui ja se pystyi jatkamaan laajenemistaan. Vuoteen 1918 asti Liebieg & Co. oli 5 000 työntekijällään Itävalta-Unkarin suurin yritys ja sen jälkeen vuoteen 1938 asti Tšekkoslovakian suurin yritys. Toukokuussa 1945 Liebiegin poika, Johann Wolfgang internoitiin, ja hän joutui luovuttamaan tehtaan Tšekkoslovakian valtiolle.
Toiminta elinkeinoelämässä ja politiikassa

Vuosina 1908–1918 Liebieg istui Itävallan keisarillisen parlamentin ylähuoneessa. Vuonna 1915 hänet nimitettiin sotaministeriöön valvomaan tekstiiliteollisuutta.
Vuosina 1928–1939 Liebieg johti Reichenbergin kauppakamaria. Hän oli Reichenbergin messujen perustajajäsen ja johtaja ja johti myös Tšekkoslovakian saksalaisen teollisuuden liittoa. Vuonna 1939 hänestä tuli Saksan valtakunnan kauppakamarin johtokunnan jäsen. Liebieg kuului pitkän aikaa Reichenbergin kaupunginvaltuustoon ja istui usean teollisuusyrityksen johtokunnassa.
Liebieg tuki Konrad Henleinin johtamaa Sudeettisaksalaista puoluetta. Vuonna 1936 hän julkaisi kiistanalaisen kirjoituksen Denkschrift über die Wirtschaftslage Nordböhmen (muistio Pohjois-Böömin taloudellisesta tilanteesta). Liebieg kuoli pian sen jälkeen, kun Saksa oli miehittänyt Tšekkoslovakian Sudeettialueet.
Perhe

Liebieg meni naimisiin vuonna 1901 Marie Ida o.s. Blaschkan kanssa, joka oli böömiläisen teollisuusmies Konrad Blaschkan sekä Maria o.s. von Schmittin tytär. Heille syntyi kolme tytärtä ja kaksi poikaa: Theodora Angelika (1902), Johann Wolfgang (1904), Helene Gabriela (1906) Maria Arabella (1908) ja Theodor Alfred (1911).
Karl Benz perheineen ja Theodor von Liebieg matkalla Benz-autoilla Mannheimista Gernsheimiin vuonna 1894.
Vuonna 1900 valmistunut NW Rennzweier Prahan teknillisessä museossa.
Marie o.s. Blaschka sekä Theodor von Liebieg.
Jasnyi

Jasnyi (ven. Я́сный) on kaupunki Orenburgin alueella Venäjällä. Se sijaitsee lähellä Kazakstanin rajaa 502 kilometriä Orenburgista kaakkoon. Kaupunki on Jasnyin piirin keskus. Sen läpi kulkee Orskin ja Rudnyi Kladin välinen rautatie (Gornyi Ljonin asema). Asukkaita on 16 300 henkeä (vuonna 2009).
Kaupunki on perustettu vuonna 1979. Sen tärkein tuotantolaitos on asbestitehdas.
Ohjustukikohta ja kosmodromi

Jasnyin lähellä on Venäjän strategisten ohjusjoukkojen ohjustukikohta ja laukaisukeskus Dombarovski, jossa on mannertenvälisiä R-36M-ydinohjuksia. Keskusta on viime vuosina muutettu avaruusalusten laukaisukeskukseksi, kosmodromiksi, josta on vuodesta 2006 alkaen tosin laukaistu vain kolme kolme ulkomaista satelliittia avaruuteen ohjusraketeista muunnetuilla Dnepr-kantoraketeilla.
Aiheesta muualla

Jasnyin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Orenburg

Abdulino |
Buguruslan |
Buzuluk |
Gai |
Jasnyi |
Kuvandyk |
Mednogorsk |
Novotroitsk |
Orsk |
Sol-Iletsk |
Sorotšinsk
Orenburgin alue kartalla
Jarno

| Jarno |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  26. kesäkuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Jeremias
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jarno on suomalainen miehen etunimi. Se on muunnos nimestä Jarmolähde?, joka on muunnos nimestä Jorma, joka taas on muunnos kreikkalaisperäisestä nimestä Jeremias, joka tarkoittaa 'Jahve kohottaa'.
Nimi tuli käyttöön 1900-luvun alussa, ja Jarno on ollut almanakassa vuodesta 1973 lähtien. Ensimmäinen viralliselta etunimeltään Jarno oli kirjailija Jarno Pennanen. Jarno oli suosittu nimi 1970- ja 1980-luvuilla.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan noin 8 386 miestä on saanut nimekseen Jarno.
Italialainen entinen F1-kuljettaja Jarno Trulli sai etunimensä isältään, joka ihaili suomalaista moottoripyöräilijää Jarno Saarista.
Tunnettuja Jarnoja

Luettelon henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Jarno Aaltonen, jalkapalloilija
Jarno Auremaa, jalkapalloilija
Jarno Elg, murhaaja, saatananpalvoja
Jarno Heikkinen, jääkiekkoerotuomari
Jarno Heinikangas, jalkapalloilija
Jarno Hiilloskorpi, näyttelijä
Jarno Hyökyvaara, näyttelijä ja entinen jalkapalloilija
Jarno Ihme, salibandymaalivahti
Jarno Jokihaara, aitajuoksija
Jarno Jokinen, näyttelijä
Jarno Kaksonen, pesäpalloilija
Jarno Kallijärvi, jalkapalloilija
Jarno T. Karjalainen, basisti
Jarno Kauhanen, jalkapallomaalivahti
Jarno Kivioja, seiväshyppääjä
Jarno Koivunen, seiväshyppääjä ja valmentaja
Jarno Kokko, laulaja, vuoden 2018 tangokuningas
Jarno Koskiranta, jääkiekkoilija
Jarno Kultanen, jääkiekkoilija
Jarno Kärki, jääkiekkoilija
Jarno Laasala, eräs Extreme Duudsonien jäsen
Jarno Laitinen, jääkiekkoilija
Jarno Lappalainen, Suomen ylioppilaskuntien liiton ent. puheenjohtaja
Jarno Laur, virolainen poliitikko
Jarno Leppälä, myös eräs Extreme Duudsonien jäsen
Jarno Levonen, jääkiekkotuomari
Jarno Limnéll, kyberturvallisuuden professori, poliitikko ja kansanedustaja (Kokoomus)
Jarno Lippojoki, jääkiekkoilija
Jarno Liski, toimittaja ja tietokirjailija
Jarno Majamaa, futsalpelaaja
Jarno Malinen, näyttelijä, käsikirjoittaja ja ohjaaja
Jarno Mattila, jalkapalloilija
Jarno Mattila, maalipalloilija
Jarno Mensonen, jääkiekkoilija
Jarno Mäkelä, koripalloilija
Jarno Mäkinen, kapteeniluutnantti, sotilastarkkailija
Jarno Mällinen, kirjailija, lauluntekijä ja kitaristi
Jarno Nikula, koripalloilija
Jarno Nissinen, koripalloilija
Jarno Paalasmaa, opettaja ja tietokirjailija
Jarno Parikka, jalkapalloilija
Jarno Pavén, jääkiekkoilija
Jarno Peltonen, taideasiantuntija ja museonjohtaja
Jarno Peltonen, jääkiekkoilija
Jarno Pennanen, kirjailija, toimittaja
Jarno Pihlava, uimari
Jarno Pikkarainen, jääkiekkoilija ja valmentaja
Jarno Pirinen, pesäpalloilija
Jarno Poskela, kolmiloikkaaja
Jarno Rosberg, nyrkkeilijä
Jarno Rova, jalkapalloilija
Jarno Saarinen, ratamoottoripyöräilijä
Jarno Sarjanen, laulaja, säveltäjä ja sanoittaja
Jarno Sarkula, sopraanosaksofonisti ja klarinetisti
Jarno Sinisalo, kapellimestari
Jarno Strengell, Han Moo Do -urheilija ja kunnallispoliitikko
Jarno Tenkula, jalkapalloilija
Jarno Tepora, siviilioikeuden professori
Jarno Trulli, italialainen F1-kuljettaja
Jarno Tuunainen, jalkapalloilija
Jarno Vesala, kuvanveistäjä ja kuvataiteilija
Jarno Virkki, jääkiekkoilija
Jarno Väkiparta, jääpalloilija
Kuvitteellisia Jarnoja

Jarno Ahma, televisiosarjassa Team Ahma
Jarno, hahmo sarjassa Kyllä isä osaa.
Aleksandr Jelizarov

Aleksandr Jelizarov
Aleksandr Matvejevitš Jelizarov (ven. Александр Матвеевич Елизаров, s. 7. maaliskuuta 1952) on Neuvostoliittoa edustanut ampumahiihdon olympiavoittaja.
Jelizarov saavutti Anterselvan MM-kilpailuissa 1975 hopeaa sekä 10 kilometrillä että viestissä. Hän voitti Innsbruckin olympialaisissa 1976 viestissä ensimmäisen osuuden ampumahiihtäjänä kultaa ja saavutti 20 kilometrillä pronssia. Samana vuonna Anterselvan MM-kilpailuissa hän saavutti 10 kilometrillä hopeaa hävittyään maanmiehelleen Aleksandr Tihonoville 3,3 sekuntia. Lillehammerin MM-kilpailuissa 1977 hän voitti vielä viestissä kultaa.
Jason (sarjakuvapiirtäjä)

Jason
Jason oikealta nimeltään John Arne Sæterøy (s. 1965) on norjalainen sarjakuvapiirtäjä. Hän on tunnettu pelkistetyistä piirrostyylistään ja lähes sanattomista sarjakuvistaan. Useat teoksien hahmoista ovat antropomorfeja eli ihmisten lailla käyttäytyviä eläimiä.  Jasonin teoksia on julkaistu Norjassa, Ruotsissa, Suomessa, Tanskassa, Ranskassa, Alankomaissa, Espanjassa, Slovakiassa, Itävallassa, Saksassa ja Yhdysvalloissa.
Ensimmäisen kerran Jasonin piirroksia esiintyi norjalaisessa sarjakuvalehdessä KonK. Vuonna 1989 hän pääsi opiskelemaan graafista suunnittelua ja kuvitusta taidekoulu Strykjernetiin, Osloon. Ensimmäinen albumi Lomma ful av reng oli tyyliltään realistinen. Vuonna 1997 hän alkoi piirtää sarjakuvalehti Mjaumjauta. Jasonin sarjakuvien aiheet vaihtelevat paljonkin, Ventt litt... (2002) on koskettava nuoruuskuvaus, Jernevognen (2003) mukailee Stein Rivertonin arvoitusdekkaria ja Den hemmelighetsfulle mumie (2001) sisältää lyhyitä ja humoristisia sarjakuvia. Ainoa suomeksi julkaistu albumi Hys! sisältää kirjaimia vain kojujen kylteissä ja onomatopoeettisissa äänteissä.
Teokset > Suomennettuja

Hys!.  (Schhh!, 2000)  Suomen yrityslehdet, 2003.  ISBN 952-5449-09-2
Teokset > Suomentamattomia

Lomma full av regn (1995)
Den hemmelighetsfulle mumie (2001)
Ventt litt... (2002)
Jernevognen (2003)
Si meg en ting (2003)
Du går feil vei 2004
Mitt liv som zombie 2004
La meg vise deg noe 2004
Hemingway 2006
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Korea  Puola 
Muut:  Europeana  IdRef
Jelettijärvi

| Jelettijärvi Елетьозеро, Jeletozero |
| --- | --- |
 Jelettijärvi
 Koordinaatit: 66°6′38″N, 31°53′50″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Louhen piiri
Kunta:  Kiestinki
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen kylä
Väkiluku:  0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jelettijärvi (ven. Елетьо́зеро, Jeletozero) on entinen kylä Karjalan tasavallan Louhen piirin Kiestingin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsi samannimisen järven rannalla 54 kilometriä Kiestingistä maanteitse pohjoiseen.
Kuolan kihlakuntaan kuulunut Jelettijärven uudiskylä mainitaan ensimmäisen kerran vuosina 1608–1611. Tuolloin kylässä oli viisi taloa. Vuonna 1679 taloluku oli kasvanut yhdeksään. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Jelettijärvi kuului Kiestingin volostin Heinä­järven kyläkuntaan. Vuonna 1905 kylässä oli 37 taloa ja 348 asukasta.
Neuvostoaikana perustettiin Kiestingin piiriin kuulunut Jelettijärven kyläneuvosto, joka käsitti myös Ahvenlahden (ven. Okuneva-Guba), Lamakkavaaran (Lomanka-Varaka) ja Särkiniemen eli Tiikšijärven (Tikšozero) kylät. Vuonna 1933 kyläneuvostossa oli 552 asukasta, joista lähes kaikki olivat karjalaisia. Jelettijärvellä asukkaita oli 245. Sen kylänosia olivat Jyrinniemi, Metšipelto, Onttolanniemi ja Poroniemi. Jelettijärven kyläneuvosto liitettiin Suurijärven kyläneuvostoon vuonna 1958.
Jelettijärveltä on löydetty rauta-, nefeliinisyeniitti ja titaaniesiintymät. Kylän paikalle suunnitellaan lomakylää.
Robert Jenkins (merimies)

Robert Jenkins oli 1700-luvulla elänyt merenkulkija. Hänet muistetaan erityisesti miehenä, joka antoi nimen brittien Espanjaa vastaan käymälle sodalle Jenkinsin korvasta.
9. huhtikuuta 1731 Robert Jenkinsin priki Rebecca oli matkalla Jamaikasta Lontooseen, kun Espanjan rannikkovartioston alus San Antonio (alias Isabela) nousi Rebeccaan lähellä Havannaa. Jenkinsin mukaan espanjalainen kapteeni Juan de León Fandiño ryösti hänen lastinsa, syytti Jenkinsiä salakuljetuksesta, Britannian ja Espanjan välisen kauppaoikeussopimuksen rikkomisesta ja merirosvouksesta ja leikkasi hänen toisen korvansa irti. Jenkins ei antanut tätä koskaan anteeksi, vaan kanniskeli korvaa mukanaan kertoen tarinaansa, kampanjoiden Espanjaa vastaan ja vedoten jokaiseen mahdolliseen korkeampaan tahoon. Myöhemmin esitellessään korvaansa parlamentin alahuoneelle Jenkins kertoi Fandiñon loukanneen sanallisesti myös kuningasta. Brittilehdistö asettui voimakkaasti Jenkinsin puolelle ja vaati sotaa tästä ja muista vastaavista tapahtumista. Poliittisena syynä sodalle oli orjien ja tavaroiden kauppaoikeussopimus asiento, jonka perusteella britit saivat luvan kuljettaa Amerikkaan rajattoman määrän orjia sekä sovitun määrän kauppatavaraa. Britit eivät olleet enää tyytyväisiä sopimuksen asettamiin rajoihin ja Espanjan harrastamaan merivalvontaan. Britannia julisti sodan Espanjalle lokakuussa 1739. Jenkinsistä ei tiedetä mitään muuta.
"Korvan vuoksi käydyssä sodassa" menestynyt englantilainen kaappari Thomas Frankland kaappasi Fandiñon komentaman saattueen 15. kesäkuuta 1742, ottaen vangiksi miehen, jota tuolloin pidettiin syypäänä sotaan. Myöhemmin sodan jälkeen Jenkinsin kertomaa tarinaa tai osia siitä on ruvettu pitämään myyttinä.
Jazygit

Jazygit (Iazyges tai Jazyges) oli sarmaatteihin kuulunut paimentolaisheimo, joka siirtyi noin 200 eaa. Keski-Aasiasta nykyisen Ukrainan ja Romanian alueelle. Heidän kielestään tiedetään vähän, mutta todennäköisesti se kuului iranilaisiin kieliin.
Kreikkalainen maantieteilijä Strabon kertoo jazygien asuneen Asovanmeren rannoilla. Antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset kutsuivat merta nimellä Maeotis, ja siksi myös Klaudios Ptolemaios mainitsee heimon nimellä Iazyges Metanastae. Sieltä he siirtyivät Mustanmeren rannikkoa pitkin länteen, kohti nykyisen Ukrainan lounaisosia.
Jazygit olivat ensimmäisen vuosisadan eaa. alussa Pontoksen kuningas Mithridates VI:n liittolaisia hänen sotiessaan roomalaisia vastaan 88–65. Siksi roomalaiset lähettivät rangaistusretkikuntia Tonavan yli pelotellakseen jazygeja, mutta mitään vakavampia yhteenottoja ei tapahtunut.
Ensimmäisellä vuosisadalla jazygit asettuivat Tonavan alueelle Rooman Moesian ja Pannonian provinssien rajoille ja tunkeutuivat Daakian kuningaskuntaan. Roomalaisia se ei aluksi haitannut, koska heimon liikkeet heikensivät Rooman vihollista Daakiaa. Ensimmäisen vuosisadan lopulla jazygit liittoutuivat Daakian kuningas Decebaluksen kanssa, jolloin molemmista kansoista tuli merkittävä uhka Rooman herruudelle Tonavalla. Jazygit tunkeutuivat vuonna 92 Tonavan yli Moesia Inferiorin provinssiin ja tuhosivat Legio XXI Rapaxin taistelussa. Tosin ei ole varmuutta olivatko taisteluun osallistuneet sarmaatit roksolaaneja vai jazygeja. Rooman keisari Trajanus valloitti Daakian vuosina 101–102 ja 105–106 ja alisti jazygit. Hadrianuksen aikana heistä tuli Rooman liittolaisia.
Keisari Marcus Aureliuksen aikana 160–170-luvulla jaa. sarmaatit olivat taas Rooman vihollisia. He liittoutuivat muiden naapuriheimojen kanssa ja hyökkäsivät roomalaisia vastaan. Sota oli verinen, mutta sarmaatit kukistettiin.
Myöhemmin 200-luvun lopulla ja 300-luvun alussa Diocletianus asutti jazygeja Tonavan eteläpuolelle, Balkaneille. Romanialaisen Iașin (Jassy) kaupungin nimen arvellaan juontuvan jazygeista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jazygit Wikimedia Commonsissa
Japanin parlamentti

Japanin parlamentti (jap. 国会, kokkai, suom. valtionkokous) on Japanin korkein lakiasäätävä poliittinen elin, joka valitsee Japanin pääministerin. Se koostuu Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin tavoin alahuoneesta tai edustajainhuoneesta (jap. 衆議院, shūgiin) ja ylähuoneesta (jap. 参議院, sangiin). Molempien osien jäsenet valitaan yleisillä vaaleilla. Japanin parlamentin rakennus sijaitsee Tokiossa Chiyodan erillisalueella Nagatachōn kaupunginosassa. Parlamentti kokoontui ensimmäistä kertaa 29. marraskuuta 1890 sen perustaneen Meiji-perustuslain astuttua voimaan edellisenä vuonna.
Jokainen 18 vuotta täyttänyt Japanin kansalainen voi äänestää parlamentin valitsevissa vaaleissa. Vaaleissa täytettävät paikat jaetaan kahteen ryhmään, jotka molemmat valitaan eri metodeilla; vaaleissa merkittävin ero parlamentin huoneiden välillä on näiden ryhmien koko ja niiden valintatapa. Äänestäjien täytyy myös antaa kaksi ääntä: toinen yksittäiselle ehdokkaalle vaalipiirissä ja toinen puolueen vaalilistalle.
Alahuoneessa on 480 jäsentä, joista 300 valitaan yhden paikan vaalipiireistä enemmistövaalitavalla ja 180 yhdestätoista vaaliblokista puolueiden listoilta suhteellisella vaalitavalla.
Ylähuoneessa on 242 jäsentä, joista 146 valitaan 47 prefektuuri-vaalipiiristä ja loput 96 koko valtion alueelta puolueiden listoilta.
Alahuone on parlamentin voimakkaampi osa. Vaikka ylähuoneen hylkäämän lakiesityksen hyväksymiseen tarvitaan alahuoneessa kahden kolmasosan enemmistö, ylähuone voi vain viivyttää alahuoneen hyväksymää budjettia tai sopimusta, eikä ylähuoneella ole valtaa estää alahuonetta valitsemasta sen haluamaa pääministeriä. Pääministerillä on kuitenkin täysi valta hajottaa alahuone mutta ei ylähuonetta. Viimeksi näin tapahtui vuonna 2017.
Historia

Japanin ensimmäinen nykyaikainen lakiasäätävä kokous oli Keisarillinen parlamentti (jap. 帝國議会, Teikoku-gikai), joka perustettiin vuosina 1889–1947 voimassa olleen Meiji-perustuslain mukaisesti. Perustuslaki hyväksyttiin 11. helmikuuta 1889 ja parlamentti kokoontui ensimmäisen kerran 29. marraskuuta 1890, kun laki tuli voimaan. Parlamentti koostui alahuoneesta ja ylähuoneesta, jonka nimi oli Kizoku-in (jap. 貴族院, engl. House of Peers). Alahuone valittiin suorilla vaaleilla, joskin äänioikeutettuja oli rajallinen määrä; yleinen äänioikeus miehille otettiin käyttöön vuonna 1925. Ylähuone oli samantyyppinen kuin brittiläinen House of Lords ja koostui ylhäisaatelin jäsenistä.
Meiji-perustuslaki pohjautui suureksi osaksi 1800-luvun Preussin perustuslailliseen monarkiaan ja uusi parlamentti muotoiltiin osin Saksan valtiopäivien ja osin brittiläisen Westminster-järjestelmän mukaan. Toisin kuin Japanin nykyisessä perustuslaissa, Meiji-perustuslaissa keisarille annettiin todellista poliittista valtaa, vaikka käytännössä keisarin vallankäyttöä pitkälti ohjasikin genrō-nimellä tunnettu ryhmä oligarkkeja.
Tullakseen laiksi perustuslain lisäyksellä tuli olla sekä parlamentin että keisarin hyväksyntä. Vaikka keisari ei voinutkaan enää säätää lakeja itse, hänellä oli siis veto-oikeus parlamentissa. Keisari sai myös valita vapaasti pääministerin ja hallituksen, ja niinpä Meiji-perustuslain aikana pääministereitä ei useinkaan valittu parlamentista eivätkä he nauttineet sen luottamusta. Keisarillisella parlamentilla oli myös vain rajalliset valtaoikeudet muuttaa valtion budjettia. Vaikka parlamentti voikin käyttää veto-oikeuttaan budjettiin, edellisen vuoden budjetti pysyi voimassa, jos mitään budjettia ei hyväksytty.
Sodan jälkeen vuonna 1947 hyväksytty uusi Japanin perustuslaki loi aiempaa demokraattisemman järjestelmän ja sen mukaan parlamentti nimettiin Valtionkokoukseksi. Äänioikeus laajennettiin ensimmäistä kertaa koskemaan naisia, Kizoku-in lakkautettiin ja sen tilalle perustettiin suorilla vaaleilla valittava ylähuone. Keisarin valtaoikeuksia supistettiin ja hänelle jäi vain nykyinen seremoniallinen rooli. Parlamentti julistettiin "valtiovallan korkeimmaksi elimeksi" (artikla 41). Kaikki parlamentin vaalit järjestettiin siirtämättömän yhden äänen vaalitavalla.
Suhteellisen vaalitavan käyttöönotto ylähuoneen vaaleissa vuonna 1982 oli ensimmäinen merkittävä vaaliuudistus sodanjälkeisen perustuslain aikana. Sen sijaan että äänestäjät olisivat äänestäneet yksilöitä koko maan käsittävästä vaalipiiristä, kuten aiemmin, he äänestivät nyt puolueita. Puolueet tekevät listan ehdokkaistaan ennen vaaleja ja yksittäiset edustajat valitaan puolueiden koko maassa saamien äänimäärien suhteiden perusteella. Järjestelmä otettiin käyttöön, jotta ehdokkaiden ei tarvitsisi käyttää niin paljon rahaa kampanjointiin koko maan alueella. Kriitikkojen mukaan uusi järjestelmä kuitenkin hyödytti kahta suurinta puoluetta, LDP:tä ja sosialistista puoluetta, jotka olivatkin tukeneet uudistusta.
Toiminta

Perustuslain mukaan parlamentin täytyy kokoontua ainakin kerran vuodessa. Teknisesti ainoastaan alahuone hajotetaan ennen vaaleja, kun taas alahuoneen ollessa hajotettuna ylähuone on yleensä "suljettu". Keisari sekä kutsuu parlamentin koolle että hajottaa alahuoneen, mutta hänen täytyy tehdä se noudattaen hallituksen neuvoa. Hätätilassa hallitus voi kutsua parlamentin ylimääräiseen istuntoon, jollaisen voi kutsua koolle myös vähintään neljäsosa kumman tahansa huoneen jäsenistä. Jokaisen istuntokauden alussa keisari lukee erityisen puheen, jossa hän kertoo hallituksen tulevaa vuotta koskevista suunnitelmista, valtaistuimeltaan ylähuoneessa.
Parlamentti on päätösvaltainen, jos kolmasosa kumman tahansa huoneen jäsenistä on paikalla, ja istunnot ovat julkisia, ellei ainakin kaksi kolmasosaa paikalla olevista edustajista päätä toisin. Kumpikin huone valitsee oman puhemiehensä, joka ratkaisee äänestyksen tasapelitilanteessa. Molempien huoneiden jäsenillä on tietynlainen suojaus pidätystä vastaan, kun parlamentin istuntokausi on käynnissä, ja parlamentissa puhutut sanat ja annetut äänet nauttivat parlamentaarista etuoikeutta. Kumpikin huone päättää omista säännöistään ja on vastuussa omien jäsentensä rankaisemisesta. Edustaja voidaan erottaa kahden kolmasosan äänienemmistöllä. Jokaisella hallituksen jäsenellä on oikeus puhua kummassa tahansa parlamentin huoneessa lakiehdotuksesta, ja kummallakin huoneella on oikeus kutsua paikalle hallituksen jäseniä.
Japanin parlamenttiin on valittu ensimmäisenä länsimaalaisena jäsenä 2002 suomalaissyntyinen Marutei Tsurunen (syntyjään Martti Turunen). Parlamentissa Tsurunen edustaa demokraatteja.