stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Thomas Homer-Dixon
Kirjat > Environment, Scarcity, and Violence

Homer-Dixonin vuonna 1999 ilmestynyt kirja Environment, Scarcity, and Violence vetää yhteen hänen edeltäneiden kymmenen vuoden tutkimuksensa. Teos käsittelee ympäristöllisen stressin ja sosiaalisen konfliktin yhteyksiä. Käyttäen esimerkkejä Kiinasta, Saharan eteläpuolisesta Afrikasta sekä Meksikosta Homer-Dixon osoittaa, kuinka uusiutuvien luonnonvarojen niukkuus ja epätasainen jakautuminen johtavat pahenevaan köyhyyteen, suuriin muuttoliikkeisiin, syveneviin sosiaalisiin jakoihin sekä instituutioiden heikentymiseen. Hän kuitenkin huomauttaa, että tämä ympäristön vaikutus sosiaaliseen maailmaan on usein epäsuora ja ongelmia voidaan vähentää poliittisilla ratkaisuilla. Teos sai useita positiivisia arvioita.
Kirjat > The Ingenuity Gap

Vuonna 2000 ilmestynyt Homer-Dixonin teos The Ingenuity Gap käsittelee yhteiskunnallista ongelmanratkaisua ja kompleksisuutta. Kirjan perusteesin mukaan modernin sivilisaation kompleksisuuden taso on kasvanut niin suureksi, että sen ymmärtäminen ja hallitseminen on muuttunut lähes mahdottomaksi. Asiantuntijatkaan eivät ole perillä siitä, ”missä mennään”. Ihmiskunta on lajina päästänyt valloilleen sellaisia voimia, joita se ei hallitse ja jotka eivät ole hallittavissa. Tämä kekseliäisyyskuilu johtaa siihen, että kasvavaan ongelmanratkaisun tarpeeseen ei ole tarjolla riittävästi ideoita.
Homer-Dixonin mukaan erityisesti köyhät maat kärsivät kekseliäisyyskuilusta, mutta rikkaatkaan maat eivät ole sille enää immuuneja. Kasvavan kekseliäisyyden tarpeen ja pahenevan keksimisen epävarmuuden erotuksen aiheuttamat ongelmat koskevat kaikkia. Kuilun leventyessä seurauksena voi olla poliittinen hajoaminen sekä väkivaltainen mullistus.
Kirjat > The Upside of Down: Catastrophe, Creativity, and the Renewal of Civilization

Homer-Dixonin vuonna 2006 julkaisema teos The Upside of Down käsittelee yhteiskuntien kasvua, kriisiytymistä ja uudistumista. Teoksen mukaan nykypäivän kasvavat ympäristöongelmat ja energiatalouden kriisi saattavat johtaa kansallisen ja globaalin järjestyksen murtumiseen, mikä voi pahimmillaan vahingoittaa miljardeja ihmisiä. Homer-Dixon kuitenkin katsoo, että tämä lopputulos ei ole välttämätön ja on olemassa keinoja estää se. Vanhan järjestyksen murtuminen ei nimittäin ole pelkkä uhka, vaan myös mahdollisuus. Ennakkoluulottomuus ja valmistautuneisuus mahdollistavat luovan ja rohkean yhteiskunnallisen uudistamisen.
Teoksessaan Homer-Dixon erittelee viisi ”tektonista jännitettä”, jotka kerääntyvät syvällä globaalin sivilisaation pinnan alla:
energiajännite, erityisesti maaöljyn lisääntyvä niukkuus
taloudellinen jännite, joka syntyy globaalista taloudellisesta epävakaudesta ja kasvavasta kuilusta rikkaiden ja köyhien välillä
väestöllinen jännite, joka syntyy erilaisista väestönkasvuluvuista rikkaiden ja köyhien maiden välillä sekä suurkaupunkien kasvusta köyhissä maissa
ympäristöllinen jännite, joka seuraa kasvavista maa-alueiden, vesialueiden, metsien ja kalavarantojen tuhoista
ilmastojännite, joka seuraa maan ilmakehän koostumuksen muutoksista
Viidestä tekijästä energiajännite on Homer-Dixonin mukaan pahin, koska energia on ihmiskunnan tärkein resurssi. Kun energiasta on niukkuutta ja se on kallista, vaikeutuvat kaikki yhteiskuntien yritykset turvata tarpeensa, kuten ruoan tuottaminen, makean veden saanti, tiedon hankkiminen ja käsittely sekä puolustautuminen. Kompleksisuuden vaatimat energiakustannukset ja energian tuottamisen EROEI-suhde ovat olennaisia tekijöitä yhteiskunnan selviytymisen kannalta.
Viiden jännitteen muodostaman uhan moninkertaistavat modernien yhteiskuntien kasvava keskinäinen riippuvaisuus ja yhteyksien nopeus sekä pienten ryhmien kehittyvä kyky aiheuttaa valtavaa vahinkoa – jopa tuhota kokonaisia kaupunkeja. Homer-Dixon vertaa nykyistä kriisiä Rooman valtakunnan 2000 vuotta sitten kokemaan kriisiin. Hän väittää, että viisi jännitettä yhdessä voimistavien tekijöiden kanssa ovat tappava yhdistelmä. Ne lisäävät hyvinvointimme kannalta olennaisten systeemien ketjureaktion omaisen romahduksen riskiä. Tällaista romahdusta Homer-Dixon kutsuu ”synkronoiduksi kaatumiseksi”. Yhteiskuntien on tehtävä kaikkensa estääkseen sitä tapahtumasta. Toisaalta, jos ihmiset ovat siihen valmistautuneita, he voivat lieventää romahduksen vaikutuksia ja käyttää tilaisuutta instituutioiden, yhteiskunnallisten suhteiden, teknologioiden ja vakiintuneiden tapojen syvälliseen uudistamiseen. Tämä on Homer-Dixonin mukaan todennäköisesti paras tapa varmistaa tulevaisuuden hyvinvointi ja inhimillisyys.
Palkinnot

Lynton Caldwell Prize 2000, teoksesta Environment, Scarcity, and Violence
Governor-General's Non-Fiction Award 2001, teoksesta The Ingenuity Gap
National Business Book Award 2006, teoksesta The Upside of Down
Kirjajulkaisut

Homer-Dixon, Thomas: The Upside of Down: Catastrophe, Creativity, and the Renewal of Civilization.  Washington, DC.:  Island Press, 2006.  ISBN 0-676-97722-7
Homer-Dixon, Thomas: The Ingenuity Gap.  New York:  Knopf, 2000.  ISBN 0-375-40186-5
Homer-Dixon, Thomas: Environment, Scarcity, and Violence.  Princeton:  Princeton University Press, 1999.  ISBN 0-691-02794-3
Homer-Dixon, Thomas: Population and Conflict.  Liège:  International Union for the Scientific Study of Population, 1994.  ISBN 2-87108-032-1
Homer-Dixon, Thomas: Environmental Scarcity and Global Security.  New York:  Foreign Policy Association, 1993.  ISBN 0-87124-152-8
Aiheesta muualla

The Upside of Down (Arkistoitu – Internet Archive)
Virallinen kotisivu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
E. A. Tuomivaara

Eino Aarne (E. A.) Tuomivaara (sukunimi vuoteen 1906 Hägglund) (13. helmikuuta 1887 Säkkijärvi – 17. kesäkuuta 1975 Ikaalinen) oli suomalainen poliitikko, joka toimi Maalaisliiton ja IKL:n kansanedustajana sekä ministerinä. Koulutukseltaan hän oli agronomi.
Tuomivaaran vanhemmat olivat kauppalaivuri Karl Teodor Hägglund ja Alina Ahonen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1907 ja suoritti agronomin tutkinnon 1912. Tuomivaara oli Alhaisten kartanon tilanhoitajana Hattulassa 1908–1910, Marlebäckin tilanhoitajana 1912–1916 Iitissä ja Lahden kansanopiston maatalousaineiden opettajana 1913–1919. Vuosina 1919–1940 Tuomivaara toimi Viipurin läänin Uudenkirkon maamieskoulun johtajana ja maatalousaineiden opettajana. Hän oli myös Itä-Hämeen ja Viipurin läänin maanviljelysseurojen kesäkonsulenttina 1914–1918 ja 1920–1924, Itä-Hämeen maanviljelysseuran vs. sihteerinä 1918, Lahden kasvitarha- ja talouskoulun johtajana 1918 ja Uudenkirkon kotitalouskoulun johtajana 1929–1933.
Talvisodan jälkeen Tuomivaara toimi Loimaan maamieskoulun johtajana ja opettajana 1940–1952 sekä Loimaan kotitalouskoulun johtajana 1950–1952. Tämän ohella Tuomivaara oli sotavuosina pika-asutustoimikunnan jäsenenä 1940–1941 ja Tuomolan koulutilan va. hoitajana 1941–1944. Vuodesta 1953 lähtien hän eli talonomistajana Ikaalisissa elämänsä loppuun saakka.
Politiikassa Tuomivaara oli Maalaisliiton kansanedustajana Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä 1924–1930 ja IKL:n kansanedustajana Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä 1933 ja Viipurin läänin itäisestä vaalipiiristä 1933–1939 ja 1941–1945. Hän tuli edustaja Aleksanteri Koskenheimon tilalle 25. helmikuuta 1933 ja edustaja Paavo Susitaipaleen tilalle 3. tammikuuta 1941.  Maalaisliittoon kuuluessaan Tuomivaara oli sosiaaliministerinä Svinhufvudin II hallituksessa 1930–1931.  Tuomivaara oli myös presidentin valitsijamiehenä vuosien 1925, 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa.
Timo P. Nieminen

Timo P. Nieminen Tampereella vuonna 2006.
Timo Paavo Tapani Nieminen (s. 20. tammikuuta 1944 Turku) on suomalainen kunnallispoliitikko ja hallintomies. Nieminen on ollut Tampereen kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 1973, porvarillisen valtuustoryhmän puheenjohtaja 1985−1993 ja kaupunginhallituksen puheenjohtajana vuodesta 1995. Nieminen valittiin Tampereen pormestariksi kaupunginjohtaja Jarmo Rantasen jäätyä eläkkeelle vuonna 2007. Ensimmäinen pormestarikausi kesti vaalikauden, eli vuoden 2008 loppuun. Alkuvuodesta 2009 uusi kaupunginvaltuusto valitsi Niemisen uudestaan nelivuotiskaudeksi. Vuonna 2003 Nieminen sai kaupunkineuvoksen arvonimen.
Ennen pormestarin tointa Nieminen työskenteli Tampereen vuokratalosäätiön talousjohtajana 1976−2007. Nieminen on koulutukseltaan merkonomi ja puoluekannaltaan kokoomuslainen.
Tampereen kaupunginvaltuuston suorittamassa pormestarinvaalissa 6. syyskuuta 2006 Timo P. Nieminen sai 39 ääntä ja Hanna Tainio 28 ääntä. Ensimmäisessä äänestyksessä Timo P. Nieminen sai 29 ääntä, Hanna Tainio 23 ja Oras Tynkkynen 15 ääntä.
Timo P. Nieminen on ollut Henkivakuutusyhtiö Suomen hallituksen jäsenenä vuodesta 2007 ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 2013.
Aiheesta muualla

Helsingin Sanomat: Nieminen valittiin Tampereen pormestariksi, Reijo Hietanen, 7. syyskuuta 2006
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Jarmo Rantanen (kaupunginjohtaja) | Tampereen pormestari 2007–2012 | Seuraaja: Anna-Kaisa Ikonen |
Pilvenpiirtäjä

New Yorkissa sijaitseva Empire State Building oli maailman korkein rakennus vuosina 1931–1972.
Pilvenpiirtäjä (engl. skyscraper) on korkea yhtenäisesti ihmisten oleskeluun soveltuva rakennus. Pilvenpiirtäjälle ei ole virallista tai vakiintunutta korkeuskriteeriä; kiinteistöinformaatioyhtiö Emporiksen määritelmän mukaan pilvenpiirtäjä on vähintään 100 metriä korkea kerrostalo. Rakennusten luokittelussa käytetään joskus myös 500 jalan (152,4 metriä) tai 150 metrin rajaa.
Pilvenpiirtäjät Suomessa

Helsingissä käytiin kiistaa pilvenpiirtäjien rakentamisesta 1920-luvulla. Kyse oli kuitenkin melko matalista rakennuksista, sillä suunniteltu Suomi-Filmin Kino-Palatsi-rakennus Pohjois-Esplanadin ja Keskuskadun kulmaan olisi ollut 17–18-kerroksinen, mutta se sai luvan vain 12-kerroksisena eikä toteutunut. Toteutunut Hotelli Tornin torniosa on vain 14-kerroksinen, ja se rakennettiin ennen rakennusluvan saantia, sillä asian käsittely oli vielä kesken Korkeimmassa oikeudessa.
Helsingin asemakaava-arkkitehtina oli tuolloin Bertel Jung, joka oli piirtänyt Hotelli Tornin rakennuksen. Hän vastusti Suomi-Filmin Kino-Palatsi-hanketta, jonka takana olleet tulkitsivat, että kyse oli ruotsinkielisten arkkitehtien ja liikemiesten hyökkäyksestä suomenkielistä yritystoimintaa vastaan aikana, jolloin kielikiistat olivat kuumimmillaan. 1930-luvun lama pani pisteen pilvenpiirtäjähankkeille, ja jo 1929 hyväksytty rakennusjärjestys otti rakennuskorkeuteen tiukemman kannan.
2000-luvulla Suomeen on alettu rakentaa yli 20-kerroksisia rakennuksia kuten Helsingin Cirrus ja Tampereen Hotelli Torni. Helsingin Kalasatamaan ja Keski-Pasilaan, Espoon Keilaniemeen ja Tampereelle on kaavoitettu korkeiden rakennusten ryhmiä. Korkeimpiin on suunniteltu noin 40 kerrosta. Suomen ensimmäinen pilvenpiirtäjä on syksyllä 2019 valmistunut 134 metriä korkea Majakka Helsingin Kalasatamassa.
Nykyaikainen pilvenpiirtäjä

Rakenteellisena haasteena pilvenpiirtäjissä on rakenteiden kantavuuden lisäksi rungon riittävä jäykistys tuulikuormia vastaan. Nykyaikaisissa pilvenpiirtäjissä on tavallisesti teräksestä ja lujitetusta betonista valmistettu jäykistävä keskirunko. Keskirungon yhteydessä sijaitsevat hissikuilut, porraskäytävät ja pystysuorat ilmastointikanavat. Tämäntyyppinen rakenne kestää hyvin tuulikuormia ja ehkäisee rungon värähtelyjä. Pohjois-Amerikassa on käytetty pääasiassa teräsrunkorakenteita, muualla on rakennettu myös betonirunkoisia pilvenpiirtäjiä.lähde?
Suomeen 2010-luvulla suunnitellut korkeat tornit on kaikki suunniteltu betonirunkoisiksi. Julkisivumateriaaleina käytetään tyypillisesti alumiinia ja lasia, sekä komposiittirakenteita kevytrakenteisissa julkisivuissa, tai betonirakenteita.lähde?
Paloturvallisuus

Korkeat rakennukset tehdään paloturvallisemmiksi kuin matalat. Pilvenpiirtäjissä käytetään poikkeuksetta automaattista palonsammutusjärjestelmää. Porras- ja hissikuilut palo- ja savueristetään ja niiden edessä on savueristetty aula, kun matalissa kerrostaloissa huoneistot ja hissit avautuvat yleensä suoraan porrashuoneeseen. Kun aikaisemmin hissien käyttö poistumiseen paloevakuoinnissa kiellettiin, uusi hissitekniikka mahdollistaa nyt niiden käytön evakuointiin, ja tavasta on tulossa normi. Hissien sähkönsaanti turvataan palosuojatuilla kaapeleilla ja sähkökatkon varalta talon omalla virtalähteellä. Tulipalon yhteydessä evakuoidaan yleensä vain lähimmät kerrokset, ellei sprinklerijärjestelmä  ole sammuttanut tai rajoittanut paloa niin ettei evakuointia tarvita. Hissien käyttö merkitsee sitä, että liikuntarajoitteisten on helpompi poistua modernista pilvenpiirtäjästä kuin vanhasta kerrostalosta, jonka hissien käyttö palotilanteessa on kielletty ja porrashuone täyttyy savulla.lähde?
Pelastusalan asiantuntijoiden mukaan automaattisilla sammutusjärjestelmillä varustetut tornitalot eivät ole vähemmän paloturvallisia kuin matalat rakennukset.
Korkeimpia rakennuksia lähihistoriasta tähän päivään

| Rakennettu | Nimi | Kaupunki | Maa | Korkeus (m) | Kerroksia | Huipun korkeus (m) | Rakennuksen tila |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1873 | Equitable Life Building | New York |  Yhdysvallat | 43  | 8 |  | Purettu |
| 1889 | Auditorium Building | Chicago |  Yhdysvallat | 82  | 17 | 106  | Käytössä |
| 1890 | New York World Building | New York |  Yhdysvallat | 94  | 20 | 106  | Purettu |
| 1894 | Manhattan Life Insurance Building | New York |  Yhdysvallat | 106  | 18 |  | Purettu |
| 1899 | Park Row Building | New York |  Yhdysvallat | 119  | 30 |  | Käytössä |
| 1901 | Philadelphian kaupungintalo | Philadelphia |  Yhdysvallat | 155,8  | 9 | 167  | Käytössä |
| 1908 | Singer Building | New York |  Yhdysvallat | 187  | 47 |  | Purettu |
| 1909 | Met Life Tower | New York |  Yhdysvallat | 213  | 50 |  | Käytössä |
| 1913 | Woolworth Building | New York |  Yhdysvallat | 241  | 57 |  | Käytössä |
| 1930 | 40 Wall Street | New York |  Yhdysvallat | 282,5 | 72 | 283  | Käytössä |
| 1930 | Chrysler Building | New York |  Yhdysvallat | 282  | 77 | 319  | Käytössä |
| 1931 | Empire State Building | New York |  Yhdysvallat | 381  | 102 | 449  | Käytössä |
| 1972 | World Trade Center (pohjoistorni) | New York |  Yhdysvallat | 417  | 110 | 526,3  | Tuhoutunut |
| 1974 | Willis Tower | Chicago |  Yhdysvallat | 442  | 108 | 527  | Käytössä |
| 2003 | Taipei 101 | Taipei |  Taiwan | 448  | 101 | 509  | Käytössä |
| 2010 | Burj Khalifa | Dubai |  Yhdistyneet arabiemiraatit | 828 | 162 | 818 | Käytössä |
Kuuluisia pilvenpiirtäjiä

Bank of China Tower
Burj Khalifa
Chrysler Building
Empire State Building
Jin Mao Tower
John Hancock Center
Kingdom Centre
One World Trade Center
Petronas Towers
Taipei 101
Torre Latinoamericana
Willis Tower
World Trade Center
Home Insurance Building, 1884, Chicago.
Chrysler Building, 1930, New York
Willis Tower, 1974, Chicago.
Messeturm, 1990, Frankfurt.
Taipei 101, 2004, Taipei, Taiwan.
Q1 (Queensland Number One), 2005, Gold Coast, Australia.
World Trade Centerin kaksoistornit, 1970-2001, New York, Yhdysvallat.
Turning Torso, 2005, Malmö, Ruotsi
Bank of China Tower, 1990, Hongkong
Kirjallisuutta

Silja Laine: ”Pilvenpiirtäjäkysymys” – Urbaani mielikuvitus ja 1920-luvun Helsingin ääriviivat. Turun yliopisto 2011 (väitöskirja).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pilvenpiirtäjä Wikimedia Commonsissa
Arttu Brummer

Arttu Brummer luennoimassa.
Kaarle Arttu Brummer-Korvenkontio (alk. Karl Artur Brummer; 10. toukokuuta 1891 Hämeenlinna – 4. maaliskuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen muotoilija ja suomalaisen taideteollisuuden keskeinen vaikuttaja. Hän oli Taideteollisen keskuskoulun opettaja ja vuodesta 1944 sen taiteellinen johtaja. Taideteollisuusyhdistys Ornamo on perustanut hänen mukaansa nimetyn Brummer-palkinnon.
Brummer perusti oman suunnittelutoimiston vuonna 1913 valmistuttuaan huonekalusuunnittelijaksi. Taideteollisuuskeskuskoulussa hänen opetusaineitaan olivat yleinen sommittelu (vuodesta 1919 alkaen), huonekalusommittelu (1928 alkaen) sekä muoto-oppi (1944 alkaen). Lisäksi Brummer opetti oman kiinnostuksensa pohjalta heraldiikkaa. Hän oli aktiivinen kirjoittaja ja kriitikko. Brummer edusti konservatiivista vastapoolia 1930-luvun funktionalismille, jota puolestaan edusti muun muassa Alvar Aalto. Hänen tyylinsä sijoittui art decon sekä 1920-luvun klassismin välimaastoon. Brummer suunnitteli sisustuskokonaisuuksia muun muassa Eduskuntataloon sekä  Helsingin yliopiston päärakennuksen uudelle puolelle. Hänen suunnittelemansa lasiesineet olivat uniikkitöitä.
Brummerin vanhemmat olivat filosofian maisteri, latinan ja suomen kielen lehtori Karl Emil Fabian Brummer ja Hildur Helena Maria Nordenswan. Hän oli naimisissa kahdesti, vuosina 1921–1923 tekstiilitaiteilija Eva Anttilan kanssa ja 1926–1951 tekstiilitaiteilija Eva Brummerin kanssa. Heidän poikansa oli professori Markus Brummer-Korvenkontio (1931–2024).
Kirjallisuutta

Aav, Marianne (toim.): Arttu Brummer: Taideteollisuuden tulisielu. Taideteollisen korkeakoulun julkaisuja B 20, 1991.
Ateneum maskerad: Taideteollisuuden muotoja ja murroksia. Taideteollinen korkeakoulu 130 vuotta. 1999
Kalha, Harri: Muotopuolen merenneidon pauloissa: Suomen taideteollisuuden kultakausi – mielikuvat, markkinointi, diskurssit. 1997
Priha, Päikki: Rakkaat ystävät: Suomen Käsityön Ystävät 120 vuotta. 1999.
Huovio, Ilkka, 1991. Näkijä ja tekijä. Arttu! 3/1991. Taideteollisen korkeakoulun tiedotuslehti.
Aiheesta muualla

Arttu Brummer Designforumin sivuilla. (Arkistoitu – Internet Archive)
Arttu Brummerin suunnittelemia lasiesineitä.
Brummer-Korvenkontio, Arttu hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Aktinoidi

| Järjestysluku | Alkuaine | Merkki |
| --- | --- | --- |
| 89 | Aktinium | Ac |
| 90 | Torium | Th |
| 91 | Protaktinium | Pa |
| 92 | Uraani | U |
| 93 | Neptunium | Np |
| 94 | Plutonium | Pu |
| 95 | Amerikium | Am |
| 96 | Curium | Cm |
| 97 | Berkelium | Bk |
| 98 | Kalifornium | Cf |
| 99 | Einsteinium | Es |
| 100 | Fermium | Fm |
| 101 | Mendelevium | Md |
| 102 | Nobelium | No |
| 103 | Lawrencium | Lr |
Aktinoidit ovat alkuaineiden jaksollisessa järjestelmässä joukko peräkkäisiä jakson 7 alkuaineita, joiden järjestysluku on 89–103, aktiniumista lawrenciumiin. Lawrenciumia lukuun ottamatta ne kaikki kuuluvat jaksollisen järjestelmän f-lohkoon. Aktinoidit ovat kaikki radioaktiivisia metalleja, mutta kemiallisesti ne ovat samankaltaisia skandiumin, yttriumin ja lantanoidien kanssa.
Korkean järjestysluvun aktinoidit amerikiumista lähtien ovat synteettisiä eli niitä ei ole maapallolla luonnonvaraisina. Sarjan alkupäänkin alkuaineista luonnossa esiintyy runsaasti vain uraania ja toriumia. Aktinoideja voidaan valmistaa keinotekoisesti pommittamalla raskaita alkuaineita neutroneilla ydinreaktoreissa tai muilla hiukkasilla hiukkaskiihdyttimissä. Uraania ja plutoniumia käytetään paitsi voimaloissa myös ydinaseissa, ja ydinräjähdys voi tuottaa myös muita sarjan alkuaineita. Aktinoidien isotoopeista suurimman osan puoliintumisaika on lyhyt.
Aktinoidit, samoin kuin lantanoidit, merkitään usein jaksollisen järjestelmän alle omille riveilleen. Aktinoidista käytetään myös nimitystä aktinidi, mutta IUPAC pitää muotoa aktinoidit suositeltavampana, koska idi-päätteellä merkitään tavallisesti anioneja eli negatiivisia ioneita.
Ominaisuudet > Aktinoidien elektroniverhon rakenne

Lantanoidien tavoin aktinoidit ovat sisäsiirtymäaineita. Jokaisella on 86 elektronia järjestäytyneenä samoin kuin viimeisellä niitä edeltävällä jalokaasulla, radonilla, ja näiden lisäksi kolme elektronia, jotka sijoittuvat eri tavoin uloimmille 6d ja 7s -atomiorbitaaleille. Nämä toimivat pääasiallisina valenssielektroneita, jotka osallistuvat kemiallisten sidosten muodostumiseen. Alkuaineen järjestysluvun kasvaessa uusi elektroni sijoittuu aktinoideilla atomin kolmanneksi uloimman eli 5. kuoren f-orbitaalille. Nämä sisemmät 5f-elektronit pääasiassa erottavat eri aktinoidit toisistaan. Ne eivät juurikaan vaikuta alkuaineen kemiallisiin ominaisuuksiin tai osallistu sidosten muodostumiseen.
Ominaisuudet > Hapetusluvut

Monessa suhteessa aktinoidit muistuttavatkin lantanoideja. Ne kaikki ovat metalleja. Kaikki aktinoidit voivat lantanoidien tapaan esiintyä yhdisteissään hapetusluvulla +III. Aktiniumilla tämä onkin ainoa hapetusaste. Myös sarjan loppupään alkuaineilla kaliforniumista eteenpäin +III on pääasiallisin hapetusluku; tosin ainakin fermiumille, mendeleviumille ja nobeliumille tunnetaan +II hapetusluvun yhdisteitä, ja nobeliumin liuoksille nämä ovatkin poikkeuksellisesti vakaampia kuin +III.
Sarjan alkupään alkuaineista muutamilla ovat kuitenkin korkeammat hapetusluvut pysyvämpiä, esimerkiksi toriumilla +IV, protaktiniumilla +V, uraanilla +IV ja jopa +VI. Tämä antaa niille jossakin määrin myös ryhmien 4, 5 ja 6 alkuaineita muistuttavia ominaisuuksia. Esimerkiksi uraani muistuttaa eräiltä ominaisuuksiltaan ryhmään 6 kuuluvia kromia, molybdeenia ja volframia. Tämän vuoksi, ja koska uraania raskaampia alkuaineita eli transuraaneja ei 1900-luvun alkuvuosina tunnettu, aktinoidit tunnistettiinkin vasta 1940-luvulta alkaen lantanoideja vastaavaksi erityiseksi alkuaineryhmäkseen. Ensimmäinen löydetty transuraani oli neptunium (1940), jota valmistettiin pommittamalla metallista uraania neutroneilla. Aikaisemmin torium, protaktinium ja uraani olivatkin jaksollisessa järjestelmässä sijoitettu ryhmiin 4–6, hafniumin, tantaalin ja volframin alapuolelle. Aktinoidien käsitteen esitti Glenn Seaborg 1944 ja se on nykyään yleisesti hyväksytty tapa järjestellä nämä alkuaineet jaksolliseen järjestelmään.
Ominaisuudet > Kemialliset ominaisuudet

Aktinoidien ionisäde on hyvin suuri. Lantanoidien tavoin aktinoideillekin on tyypillistä ionien värillisyys, ionisäteen pieneneminen järjestysluvun kasvaessa ja kaksoissuolat.
Ominaisuudet > Fysikaaliset ominaisuudet

Puhtaassa muodossaan aktinoidit ovat tyypillisiä metalleja. Ne ovat yleensä väriltään hopeisia tai valkoisia ja tummuvat ilmassa. Ne ovat pehmeitä ja niitä voidaan muotoilla, venyttää, takoa sekä seostaa muihin metalleihin. Toriumin kovuus on samaa luokkaa kuin pehmeän teräksen, joten siitä voidaan muotoilla levyjä tai vetää sitä langaksi. Joitain aktinoideja taas voi leikata veitsellä. Sarjan loppupään alkuaineita fermiumista alkaen ei ole koskaan pystytty valmistamaan makroskooppisia määriä, joten niiden tarkkoja fysikaalisia ominaisuuksia ei tunneta.
Aktinoidien tiheys on yleensä suuri. Torium on puoliksi niin tiheää kuin uraani tai plutonium, mutta on näitä kovempaa. Kaikki aktinoidit ovat radioaktiivisia sekä paramagneettisia ja johtavat sähköä ainakin jonkin verran. Aktinoidit ovat pyroforisia hienoksi jauhettuina. Kaikilla paitsi aktiniumilla on useita allotrooppisia muotoja: plutoniumilla peräti kuusi, kun taas uraanilla, neptuniumilla ja kaliforniumilla kolme.
Yhdisteet > Oksidit

Monet aktinoidit voivat muodostaa useita oksideja, kuten An2O3, AnO2, An2O5 ja AnO3. Aktiniumille tunnetaan kuitenkin vain yksi oksidi: aktinium(III)oksidi (Ac2O3).
Toriumdioksidi (ThO2) on valkoinen heijastava materiaali, jonka sulamispiste on kaikista oksideista korkein (3390 °C).
Protaktiniumille tunnetaan protaktinium(IV)oksidi (PaO2), joka on mustaa, ja protaktinium(V)oksidi (Pa2O5), joka on valkoista.
Uraanin oksideja ovat muun muassa uraanidioksidi (UO2), uraanitrioksidi (UO3) ja triuraanioktaoksidi (U3O8).
Plutonium, neptunium ja amerikium muodostavat kaksi oksidia: An2O3 ja AnO2. Neptuniumtrioksidi ei ole stabiili yhdiste, vaan ainoastaan Np3O8 on kyetty syntetisoimaan. Plutoniumdioksidia voidaan käyttää ydinpolttoaineena MOX-polttoaineissa yhdessä uraanidioksidin kanssa. Sitä käytetään myös radioisotooppisissa termosähkögeneraattoreissa esimerkiksi avaruusluotainten voimanlähteenä.