stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Linda Hutcheon

Linda Hutcheon (s. 24. elokuuta 1947) on kanadalainen tieteilijä, jonka alaa ovat kirjallisuusteoria ja kirjallisuuskritiikki, ooppera ja Kanadan tutkimus. Hän on professori emerita Toronton yliopistossa, jossa hän on opettanut vuodesta 1988 englannin kielen osastolla ja vertailevan kirjallisuustieteen keskuksessa. Hänet valittiin vuonna 1999 Modern Language Associationin 117. puheenjohtajaksi, ja hän on tehtävässä kolmas kanadalainen ja ensimmäinen kanadalainen nainen. Hänet tunnetaan kehittämistään postmodernismin teorioista.
Hän on sukujuuriltaan italialais-kanadalainen. Hän opiskeli ensin Toronton yliopistossa ja suoritti B.A.-tutkinnon. Sen jälkeen hän jatkoi Cornellin yliopistossa ja suoritti siellä M.A.-tutkinnon. Hän sai Ph.D.-arvon Toronton yliopistossa 1975 vertailevan kirjallisuustieteen alalla tekemästään tutkimuksesta. Hän opetti sen jälkeen eri yliopistoissa ja julkaisi kirjallisuusteoriaa koskevia kirjoja. Hän palasi 1988 Toronton yliopistoon. Hän on ollut vierailevana professorina Italiassa, Puerto Ricossa ja Yhdysvalloissa ja luennoinut niin Pohjois-Amerikassa kuin Euroopassakin.
Hutcheonin puoliso on tohtori Michael Hutcheon, jonka kanssa hän on tehnyt tutkimusyhteistyötä.
Hutcheon kutsuttiin vuonna 2010 Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi.
Teokset

Narcissistic Narrative: The Metafictional Paradox. Wilfrid Laurier University Press, 1980
Formalism and the Freudian Aesthetic: The Example of Charles Mauron.Cambridge University Press, 1984
A Theory of Parody: The Teachings of Twentieth-Century Art Forms. Methuen, 1985
A Poetics of Postmodernism: History, Theory, Fiction. Routledge, 1988
The Canadian Postmodern: A Study of Contemporary English-Canadian Fiction. Oxford University Press, 1988
The Politics of Postmodernism. Routledge, New Accents, 1989
Splitting Images: Contemporary Canadian Ironies. Oxford University Press, 1991.
Irony's Edge: The Theory and Politics of Irony. Routledge, 1994.
A Theory of Adaptation. Routledge, 2006; 2. uud. painos 2013.
Käännös suomeksi
Levylaulaja

| Levylaulaja Kari Peitsamo |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1980
 Julkaistu: 1980
 Formaatti: LP-levy; CD-painos vuonna 2004
 Tuottaja(t): Pekka Nurmikallio
 Tyylilaji: Folk, rock
 Kesto: 41.57
 Levymerkki: Johanna
Kari Peitsamon muut julkaisut
| Pölypilleri 1980 | Levylaulaja 1979 | Greatest Hits 1980 |
Levylaulaja on Kari Peitsamon vuonna 1980 julkaistu kuudes albumi. Levy on Peitsamon ensimmäinen albumi, joka julkaistiin Johannan kautta Love Recordsin mentyä konkurssiin edellisenä vuonna. Kappaletta "Ei kiveä kiven päälle" käytettiin vuonna 1984 Douglas Adamsin kuunnelmasarjan Linnunradan käsikirja liftareille viidennessä osassa Milliwaysin, maailmanlopun ravintolan, taustamusiikkina.
Levyn kappaleita muiden esittäminä

Vuonna 1980 Agents-yhtye nauhoitti omat versionsa viidestä levyn kappaleesta käyttäen pohjamateriaalina Peitsamon nauhoituksia. Kappaleet julkaistiin vuonna 2003 albumilla In the Beginning - Johanna Years 1979-1984. Sipe Santapukki on levyttänyt version kappaleesta "Ritari Q". Myös Peitsamon kappaleiden soittamiseen erikoistunut Aku Ankkuli -yhtye on levyttänyt omia versioitaan monista levyn kappaleista.
CD-julkaisu

Vuonna 2004 julkaistulla levyn CD-versiolla on mukana demoversiot kappaleista "DM" ja "Loistohotelli" sekä alkuperäistä pidempi versio alun perin vuonna 1979 Kultakuoriainen-singlellä julkaistusta kappaleesta "Lentokone talon yllä". CD-versio on Esa Santosen uudelleen masteroima. Masteroinnissa on käytetty Microvox-studion alkuperäistä Osmo Monosen modifioimaa Revox A77-nauhuria.
Kappaleet > A-puoli

Loistohotelli – 1.52
Saat kaiken itsestään – 1.47
Mimmit pihtaa – 1.11
Ilmakuvia – 2.48
Jouduin eksyksiin – 2.19
En tiedä – 1.37
Kauneuden puu – 1.41
Ensimmäinen tuska – 2.25
Harry hevonen – 1.42
Lihakirves – 1.53
Tammikuu – 2.11
Kappaleet > B-puoli

Uusi poni – 3.35
Syksy – 1.33
DM – 2.02
Koira – 1.45
Kuulin pöllön kutsuvan – 1.55
Bändi joka ei liiku – 1.43
Ritari Q – 1.38
Olen tänään hämy – 1.03
Höyhen – 1.28
Ei kiveä kiven päälle – 1.57
Maanvaiva – 0.49
Kappaleet > CD-versio

DM (Demo 1979) – 1.59
Loistohotelli (Demo 1979) – 2.30
Lentokone talon yllä – 9.50
Kaikki sävellykset, sanoitukset ja sovitukset Kari Peitsamo
Tekijät

Kari Peitsamo – kitara, laulu; huuliharppu (A5), basso sekä rummut (kappaleet 23–25)
Pekka Nurmikallio – tuottaja, äänittäjä (Microvox-studio, 1980)
Heikki Silvennoinen – tuottaja, äänittäjä (JJ-studio, 1979, kappaleet 23–25)
Luhtasarannoki

| Luhtasarannoki> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Nokisienet Ustilaginomycotina
Luokka::  Varsinaiset nokisienet Ustilaginomycetes
Lahko::  Ustilaginales
Heimo::  Anthracoideaceae
Suku::  Pullakkonoet Anthracoidea
Laji::  subinclusa
Kaksiosainen nimi
 Anthracoidea subinclusa  (Körn.) Bref. 
Katso myös
   Luhtasarannoki Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Luhtasarannoki (Anthracoidea subinclusa) on pullakkonokien (Anthracoidea) sukuun kuuluva nokisienilaji, joka voi loisia usealla eri saralajilla. Luhtasarannoen tunnetaan loisineen ainakin 22 eri saralajilla. Näiden lajien joukossa on monia Suomessakin esiintyviä saralajeja, kuten vienansara (Carex atherodes), kiiltosara (Carex saxatilis), luhtasara (Carex vesicaria), pullosara (Carex rostrata) ja kaislasara (Carex rhynchophysa).
Luhtasarannokea tavataan lähes koko Euroopassa, Aasiassa Venäjällä, Georgiassa, Azerbaidžanissa, Kazakstanissa, Uzbekistanissa, Tadžikistanissa, Kiinassa ja Japanissa, Pohjois-Amerikassa Kanadassa ja Yhdysvalloissa sekä Etelä-Amerikassa Argentiinassa ja Uruguayssa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Luhtasarannoki (Anthracoidea subinclusa)
Luna (kirjallinen kalenteri)

Luna (ukr. Луна, suom. 'Kaiku') oli Luka Ilnytskyin Kiovassa vuonna 1881 julkaisema ukrainalainen kirjallinen kalenteri. Sen tekemisessä häntä avusti Oleksandr Konyskyi. Luna oli ensimmäinen ukrainankielinen antologia, joka julkaistiin Venäjän hallitsemassa Ukrainassa sen jälkeen kun keisari Aleksanteri II:n antama määräys Emsin ukaasi vuodelta 1876 kielsi ukrainankieliset julkaisut. Lunassa julkaistiin Taras Ševtšenkon, Oleksandr Konyskyin, Myh’ailo Starytskyin, Jakiv Štšoholivin ja Vasyl Movan runoja sekä Ivan Netšui-Levytskyin romaani Pryjateli ('Ystävät') ja essee "Ševtšenkova mohyla ..." ('Ševtšenkon hauta') ja Myh’ailo Starytskyin vaudeville Jak kovbasa ta tšarka ... (’Jos [on] makkara ja ryyppylasi...’). Lunan julkaiseminen aloitti Keski-Ukrainassa, erityisesti Kiovassa, sarjan kirjallis-taiteellisia kalentereita ja edisti kirjallisen toiminnan elpymistä.
Loissorsa

| Loissorsa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sorsalinnut Anseriformes
Heimo::  Sorsat Anatidae
Suku::  Heteronetta
Laji::  atricapilla
Kaksiosainen nimi
 Heteronetta atricapilla  (Merrem, 1841) 
Katso myös
   Loissorsa Wikispeciesissä   Loissorsa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Loissorsa (Heteronetta atricapilla) eteläamerikkalainen sorsalintu.
Tuntomerkit

Loissorsa on 35–40 cm pitkä ja painaa 434–630 grammaa. Naaraat ovat koiraita suurempia. Loissorsalla on mustanruskea rinta ja alapuoli, ja musta pää, siivet ja selkä. Ylänokka on musta ja keltakärkinen, alanokka on tummankeltainen.
Levinneisyys

Loissorsaa tavataan Chilessä, Argentiinassa, Paraguayssa, Uruguayssa, Boliviassa ja Brasilian eteläosissa. Lajin populaatio on suuri, ja sen kannankehitys on vakaa. Loissorsa on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elinympäristö

Loissorsat elävät erilaisilla kosteikoilla, järvillä, lammilla ja merenrannikolla.
Lisääntyminen

Loissorsa on pesäloinen. Naaras munii toisten lajien pesiin yleensä kaksi munaa pesää kohden. Loissorsat ja niiden poikaset eivät kuitenkaan vahingoita isäntälajin munia tai poikasia. Isäntälaji hautoo loissorsan munia keskimäärin 21 päivää. Poikaset jättävät pesän muutama tunti kuoriutumisen jälkeen ja etsivät ravintonsa itse.
Kypäräkolibri

| Kypäräkolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Oxypogon
Laji::  guerinii
Kaksiosainen nimi
 Oxypogon guerinii  (Boissonneau, 1840) 
Katso myös
   Kypäräkolibri Wikispeciesissä   Kypäräkolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kypäräkolibri (Oxypogon guerinii) on eteläamerikkalainen kiitäjälintu. Se on sukunsa ainoa laji. Sen esiintymisalue käsittää mantereen luoteisosan Andien rinteet Venezuelassa ja Kolumbiassa. Lajista tunnetaan neljä alalajia. A. Boissonneau kuvaili lajin holotyypin Bogotásta vuonna 1840.
Loggerttipurje

Ranskalaisalus, jonka takila koostuu pudotettavasta loggerttipurjeesta edessä ja seisovasta loggerttimesaanipurjesta takana. Aluksen kulkusuunta kuvassa on oikealle.
Loggerttipurje on haruksilla usein aluksen runkoon tukematon neliskulmainen purje, joka kehitettiin raakapurjeen pohjalta. Loggerttipurjeen yläliesma on kiinni puomissa, jota ohjataan maston juurelta tulevan nostinköyden avulla. Sitä käytetään lähinnä perinneveneissä ja purjejollissa. Se eroaa kahvelipurjeesta siten, että se ulottuu maston etupuolelle, jonne kahvelipurje puolestaan ei ulotu.
Nykyään suosittuun bermudatakilaan verrattuna loggerttitakiloidut veneet eivät pysty luovimaan yhtä jyrkästi tuuleen, mutta niiden vahvuuksia ovat muun muassa purjeiden nopea nostettavuus ja laskettavuus, köysistön yksinkertaisuus ja matalampi masto.
Purjetyypit

Loggerttipurjeesta on kolme eri muunnelmaa, jotka on kuvattu ohessa.
Purjetyypit > Tasapainotettu loggerttipurje

Eri loggerttipurjetyypeistä tämä on purjehdusominaisuuksiltaan kaikkein helpoin ja muistuttaa suurelti bermudatakilan isopurjeen ominaisuuksia. Purjeen ylä- ja alareunoissa on puomit, joiden välissä neliskulmainen purje on. Alaliesman puomissa on kiinni jalusköysi, jolla purjetta hallitaan. Tasapainotettu loggerttipurje soveltuu erityisesti purjehtimiseen kapeilla vesillä, kuten saaristossa, järvillä ja joilla, koska se mahdollistaa vendan tekemisen yksinkertaisesti ja nopeasti verrattuna muuntyyppisiin logerttipurjeisiin. Nykyään tasapainotetun loggerttipurjeen voi löytää esimerkiksi SCAMP-veneestä tai François Vivierin suunnittelemista ranskalaisia perinneveneitä mukailevista moderneista purjejollista.
Purjetyypit > Seisova loggerttipurje

Kun tasapainotetusta loggerttipurjeesta (ransk. misainier) jätetään pois alapuomi ja jalusköysi kiinnitetään purjeen jaluskulmaan ja halssikulma veneen keulan tuntumaan, saadaan seisova loggerttipurje. Sen hallitseminen vaatii taitoa ja fyysistä voimaa. Jiippiä tai vendaa tehdessä jalusköysi irrotetaan sivukannella olevasta helasta ja siirretään vastakkaisen sivukannen helaan. Myötätuuleen purjehdittaessa purjeen alaliesmassa yleensä käytetään irrotettavaa puomia tai airoa, jotta purjeen muoto säilyisi. Seisovan loggerttipurjeen suurin etu on sen yksinkertaisuus, mikä nopeuttaa takilan pystyttämistä ja laskemista. Tämä on toivottu ominaisuus, jos venettä halutaan alkaa soutamaan tuulessa, jolloin ilmanvastus tulee saada mahdollisimman pieneksi. François Vivierin tekemien kokeiden mukaan tuulenvastuksen vaikutus mastoon on suunnilleen yhtäsuuri kuin sen vaikutus runkoon. Koska seisovassa loggerttipurjeessa ei ole alaliesmaassa puomia, ei vendaa tai jiippiä tehdessä ole vaaraa sen osumisesta miehistön jäseniin. Monet François Vivierin veneet ovat tehneet seisovan loggerttipurjeen uudelleen tunnetuksi ympäri maailmaa. Hänen luomuksistaan bretagnelaisia kalastajaveneitä mukaileva Ilur on tällä hetkellä suosituin.
Purjetyypit > Pudotettava loggerttipurje

Pudotettava loggerttipurje muistuttaa läheisesti seisovaa loggerttipurjetta, mutta purjeen etuliesma työntyy edemmäksi mastoa. Vendaa tai jiippiä tehtäessä purje täytyy pudottaa, puomi tulee siirtää maston vastakkaiselle puolelle ja purje nostaa uudelleen. Tämän takia tämä purjetyyppi soveltuu parhaiten vesialueelle, jolla halssit ovat pitkiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Loggerttipurje Wikimedia Commonsissa
Levymuisti

Levymuisti on tietokoneiden massamuistin tyyppi. Levymuistissa tieto tallennetaan pyörivälle, magnetoituvalla tai optisesti muokkautuvalla materiaalilla päällystetylle kiekolle.  Levymuisti voi olla kiinteä kiintolevy tai irrotettava levyke.
Tieto voidaan tallentaa levylle ja lukea sieltä joko magneettisesti tai optisesti. Levyjä, joille kirjoitetaan magneettisesti ja joilta tieto luetaan optisesti, sanotaan magneto-optisiksi.
Kiintolevyasema avattuna.
Levylle tieto kirjoitetaan jonomuodossa lukupään ohi kulkeville ympyränmuotoisille raidoille eli urille tai sitten yhdelle pitkälle spiraalinmuotoiselle uralle. Usein tietoa voidaan tallentaa levyn molemmille puolille, jolloin levymuistin tallennuskapasiteetti kaksinkertaistuu: levy voidaan kääntää tai sen molemmille puolille voi olla oma lukupää.
Yhden levy-yksikön nopeuden ja tallennuskapasiteetin kasvattamiseksi useampi kiekko voidaan kiinnittää samalle akselille. Tällainen usean kiekon yksikkö tunnetaan nimellä levypakka tai levykkö. Levy-yksikössä on yksi tai useampi lukupää jokaista tiedon tallennukseen käytettävää kiekon pintaa kohden ja kiekkoja voidaan käsitellä samaan aikaan.
Joukko levy-yksikköjä voidaan koota yhdeksi RAID-kokoonpanoksi tallennustilan kapasiteetin, nopeuden tai toimintavarmuuden kasvattamiseksi.
Magneettiset levyt

Magneettisten levyjen lukupää muuttaa levyn pinnalla olevien magneettisten varausten vaihtelun sähkövirran vaihteluksi niiden kulkiessa lukupään ohi. Levyt ovat joko alumiinista tai lasista valmistettuja jäykkiä kovalevyjä tai joustavasta muovista valmistettuja levykkeitä. Levyt on päällystetty ohuelti magneettisella aineella.
Optiset levyt

Optisia levyjä luettaessa levyä valaistaan lasersäteellä. Lukupää muuttaa levyltä heijastuneen valon voimakkuuden sähköiseksi signaaliksi. Tunnetuimmat optiset levyt perustuvat CD- ja DVD-kuluttajastandardeihin. Niissä valoa heijastava metallikalvo on jäykästä polykarbonaattimuovista valmistetun kiekon pinnalla tai kahden muovikiekon välissä. Näissä tieto tallennetaan spiraalille, jota lukupää seuraa.
Tallennettava tieto voidaan levyn valmistusvaiheessa prässätä pieniksi kuopiksi muovikiekolle, jolloin puhutaan CD-ROM:sta tai DVD-ROM:sta. Kertaalleen kirjoitettavissa levyissä (CD-R, DVD-R, DVD+R) muovilevyn ja heijastavan metallipinnan välissä on orgaanista väriainetta, joka tummuu poltettaessa sitä infrapuna-laserilla. Useamman kerran (CD-RW, DVD-RW, DVD+RW, DVD-RAM) kirjoitettavissa levyissä heijastavan pinnan ja muovilevyn välissä on kahden dielektrisen kerroksen välissä lejeerinki, joka muuttaa heijastuvuuttaan amorfisen ja kiteisen olomuodon välillä kun sitä valaistaan lasersäteellä.
Tiedonhaku muistista ja levyn geometria

Tietoa voidaan tallentaa levyn kiekkojen molemmille puolille. Levyn kiekkojen pinta on jaettu tiedon tallennusta varten yleensä ympyränmuotoisiin raitoihin, uriin, joille bitit on tallennettu peräkkäin lukupäällä.
Jokaisella kiekon pinnalla on nykyään oma lukupäänsä. Eri pintojen lukupäät on kuitenkin yleensä kytketty kiinteästi toisiinsa ja niitä liikutellaan yhdellä askelmoottorilla. Säteettäissuunnassa samalla kohtaa mutta eri pinnoilla tai kiekoilla olevat urat voidaan lukea tai kirjoittaa yhdellä kertaa liikuttamatta lukupäitä. Nämä pystysuunnassa samalla kohtaa olevat urat muodostavat sylinterin.
Jotta koko raitaa ei tarvitsisi aina kirjoittaa ja lukea kokonaan, raidat on jaettu levyn pyörimissuunnassa sektoreihin. Levyn geometria muodostuu näistä sylintereistä, lukupäistä sekä sektoreista (engl. cylinder¸ head ja sector).
Kuhunkin sektoriin tallennetaan vakiomäärä tietoa. Määrä vaihtelee eri järjestelmissä, nykyisin se on yleensä 512..8192 tavua. Hyötydatan lisäksi tallennetaan tahdistus- ja tarkistusdataa, joidenka avulla levyn lukeminen saadaan tahdistettua oikeiden bittien kohdalle ja lukuvirheet saadaan havaittua tai korjattua. Tahdistusdatan avulla myös tiedetään, millä kohtaa levyn kierrosta lukupää on.
Toisin kuin kovalevyillä, CD- ja DVD-levyillä tieto on fyysisesti tallennettu yhdelle spiraalinmuotoiselle raidalle. Raita on jaettu 2048 tavun lohkoihin.
Liitännät

Yleisimmät levyjen liitäntätavat ovat IDE/ATA, SCSI sekä SATA.
Vanhojen PC-tietokoneen emolevy oli yleensä varustettu ATA eli IDE-liitännöillä. Liitäntä käyttää tavallisesti 34-napaista nauhakaapelia. Yhteen IDE/ATA-liitäntään voidaan liittää kaksi laitetta (CD-asemia, levyasemia, nauha-asemia), niistä toinen on master ja toinen slave. Laite, joka liitetään IDE/ATA-väylään, määritellään toimimaan slavena tai masterina joko siltaamalla tai käyttämällä kaapelia, jossa laitteen valinta on jo tehty valmiiksi (cable select).
SCSI-väylä (sl. lausutaan "skasi") on palvelimissa ja ammattilaislaitteissa suosittu liitäntätyyppi, joka mahdollistaa useampien laitteiden liittämisen sekä laitteiden nopeamman toiminnan. SCSI-laitteet vaativat yleensä erillisen sovitin- tai ohjainkortin. Yhteen SCSI-väylään voidaan tavallisesti liittää 7 tai 15 laitetta. SCSI-väylää voidaan käyttää myös ulkoisten laitteiden liittämiseen, SCSI-kaapelin pituus voi olla jopa kaksitoista metriä.
SATA tai S-ATA (Serial ATA) on liitäntätyyppi, jossa tiedonsiirto on sarjamuotoista. Sarjaliitynnän nopeus korvaa rinnakkaisten linjojen määrän. Liitännässä käytävä keskustelu on samanlaista kuin SCSI-liitännässä.
Tietokoneeseen voidaan liittää ulkoisia levyjä myös erilaisten lisälaiteväylien kautta. Perinteisen SCSI-väylän lisäksi käytetään USB- tai FireWire-väyliä, suurkoneissa myös Ethernet-lähiverkkoa tai erityisiä muistiverkkoja (SAN). Niissä kaikissa käytetään SCSI-standardissa määriteltyä komentokieltä ja yhteyskäytäntöä, jonka mukaisesti tietokone ja muut väylään liitettävät laitteet voivat keskustella keskenään.
Levymuistien historiaa

IBM kehitti ensimmäisen kovalevyn 1950-luvulla. IBM:n ensimmäisessä kovalevyjärjestelmässä, RAMAC, levyjen halkaisija oli 24 tuumaa (yli 90 senttimetriä) ja niitä oli 50 kappaletta. Levyjen kapasiteetti oli yhteensä noin 5 megatavua.
IBM toi markkinoille 1970-luvun alussa ensimmäisen umpilevyn IBM 3340 , jossa levyn kiekot ja lukipäät oli pakattu pölytiiviiseen koteloon. Sen levyjen halkaisija oli 14 tuumaa. Umpilevy sai lempinimensä Winchester eli winsu siitä, että IBM 3340 suunniteltiin käyttämään kahta 30 megatavun vaihtolevypakkaa. Winchester-kivääri Model 94:n tunnetun patruunan nimitys (jolla myöhemmin viitattiin myös kivääriin) oli 30-30.
IBM kehitti levykkeen 1970-luvun alussa. Ensimmäiset levykkeet olivat halkaisijaltaan 8 tuumaa, ja ne oli tarkoitettu mikrokoodin toimittamiseen IBM:n suurkoneisiin. Myöhemmin kehitettiin levykeasemat, joilla levykkeille saattoi myös kirjoittaa. Ensimmäiset henkilökohtaiset tietokoneet olivat käyttäneet massamuistina C-kasettia, mutta vuonna 1976 markkinoille tulleet 5,25 tuuman levykkeet saavuttivat suosiota nopeasti. Levykkeiden kapasiteetti oli aluksi 110 kilotavua, mutta se kasvoi vuoteen 1987 mennessä 1440 kilotavuun.
Ensimmäiset henkilökohtaisiin tietokoneisiin tarkoitetut kiintolevyt tulivat markkinoille 1970-luvun lopussa. Niiden kapasiteetti oli 10 megatavua. Levyjen halkaisija oli 5,25 tuumaa, levyt ja lukupäät oli kiinteästi pakattu moottorien kanssa levy-yksikköön, joka oli ulkomitoiltaan (korkeus×leveys×syvyys) millimetreinä 86×150×204. Levy-yksikkö oli koteloitu ohjauselektroniikan kanssa erilliseen levyasemaan. Koneen sisälle samaan koteloon asennettavat levyt tarvitsivat erillisen laajennuskortin ohjauselektroniikkaa varten.
Philips ja Sony toivat markkinoille musiikin digitaaliseen tallentamiseen tarkoitetun CD-levyn 1980-luvun alussa. Tietokoneen tallennusvälineeksi sopiva CD-ROM julkaistiin vuonna 1985. CD-levyn halkaisija on 120 millimetriä, ja sen nimelliskapasiteetti on 650 megatavua.
1980-luvulla levyjen kehityksessä tapahtui kaksi muuta merkittävää edistysaskelta. Ohjauselektroniikka saatiin sulautettua osaksi levy-yksikköä ja näiden sulautettujen levyjen liittämiseen kehitettiin SCSI- ja ATA-väylät.
Levyjen kapasiteetti jatkoi kasvuaan 1990-luvulla. Vuonna 1988 löydettiin uusi kvanttitason ilmiö, valtava magnetoresistiivinen ilmiö (engl. giant magnetoresistive effect). IBM toi siihen perustuvat kapasiteetiltaan entiseen verrattuna moninkertaiset levyt markkinoille vuonna 1997.
Levymuistien ominaisuuksia

Nykyisin (2006) yleisimpien kovalevyjen halkaisija on 3,5 tuumaa.
Levy-yksikön kapasiteetti vaihtelee 40 ja 500 GB:n välillä, pyörimisnopeus 7200-15000 rpm (kierrosta minuutissa) ja siirtonopeus on tyypillisesti 50 megatavua sekunnissa. Itse kiintolevyasema on hieman suurempi kuin sen kiekkojen halkaisija. Levy-yksikön, jossa on 3,5" levy, ulkomitat (korkeus×leveys×syvyys) ovat millimetreinä 25,4×102×146, tuumina 1,0×4,0×5,75.
Myös suurkoneissa käytetään 3,5" tuuman kovalevyjä RAID-kokoonpanoissa. RAID-levymuistin kapasiteetti voi olla useita teratavuja, ja se voidaan liittää tietokoneeseen valokuitulinkeillä kuten Fibre Channel, jonka nopeus on 400 megatavua sekunnissa.
Lähinnä kannettaviin tietokoneihin on tarjolla pienempiä 2,5 ja 1,8 tuuman kiintolevyjä.  Kannettavien 2,5 ja 1,8 tuuman levyt ovat tyypillisesti kapasiteetiltaan pienempiä (40-160 GB) kuin pöytäkoneiden vastaavat, virrankulutuksen vähentämiseksi myös niiden pyörimisnopeus pienempi (4200–5400 rpm, nopeimmissa malleissa 7200 rpm).
Kämmentietokoneissa, digikameroissa ja kannettavissa musiikinsoittimissa käytetään 1,0 tuuman kiintolevyjä.  IBM julkaisi vuonna 1999 ensimmäisen 1,0 tuuman levyn, jonka kapasiteetti oli 170 megatavua. Myös mikrokiintolevyjen kapasiteetti on kasvanut, 8 gigatavun levyt tulivat markkinoille lokakuussa 2005. Yhden tuuman levy-yksikkö sopii CF-II-korttipaikkaan, jonka mitat ovat millimetreinä 5×42,8×36,4.
Optiset DVD-levyt ovat samankokoisia kuin CD-levyt. Niiden halkaisija on 120 millimetriä ja paksuus 1,0 millimetri. Kaksikerroksisten DVD-levyjen kapasiteetti on 9 gigatavua. Tavallisen pöytäkoneeseen tarkoitetun CD/DVD-aseman ulkomitat ovat millimetreinä 43×150×204 (tuumina 1,7×5,9×8,0). Kannettaviin on tarjolla DVD-asemia, joiden ulkomitat ovat millimetreinä 9,5×128×130.
Blu-ray on DVD:stä edelleen kehitetty levyke johon informaatio pakataan entistä tiheämpään. Tämä on mahdollista koska lukemiseen ja kirjoittamiseen käytetään sinistä valoa, jonka aallonpituus on pienempi kuin DVD:ssä käytettävän infrapunan.
Loimaan Lehti

| Loimaan Lehti |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
Kustantaja:  Priimus Media Oy
Levikki:  8 100 (2014)
Perustettu:  1915
Päätoimittaja:  Kati Uusitalo
Kotikunta:  Loimaa
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  260x370 mm
Ilmestymistiheys:  tiistai, torstai, lauantai
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Loimaan Lehti on Loimaalla ja lähikunnissa ilmestyvä paikallislehti. Lehti on ilmestynyt vuodesta 1915. Loimaan Lehteä kustantaa Priimus Media Oy, joka on osa Priimus-konsernia. Priimus Group on viestintä- ja kirjapainoalan yritysrypäs, jonka toiminnan keskuspaikkana on Loimaa.
Kolmesti viikossa ilmestyvän lehden levikki oli 8 100 vuonna 2014. Lehti ilmoittaa ilmestymisalueekseen Loimaan ohella myös Oripään, Ypäjän, Huittisen, Punkalaitumen ja entisen Vampulan kunnan.
Aiheesta muualla

Loimaan Lehti
Priimus Group Oy (Arkistoitu – Internet Archive)
Linda Huhtinen

| Linda Huhtinen |
| --- | --- |
 Linda Huhtinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. toukokuuta 1989 (ikä 35) Tampere
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: suomi
Tyylilajit:  runous
Esikoisteos:  Pahoja asioita
Aiheesta muualla
[lindahuhtinen.fi Kotisivut]
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Linda Huhtinen (s. 9. toukokuuta 1989 Tampere) on suomalainen prosaisti ja runoilija. Huhtisen tekstejä on käännetty myös hepreaksi ja kreikaksi.