stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
México
Liikenne

Méxicon liikenne on vilkasta kaupungin asukastiheyden ja yksityisautojen määrän vuoksi. lähde?
Yksityisautoilun haittoja pyritään pienentämään Hoy No Circula -ohjelmalla, joka rajoittaa auton käyttöä eri viikonpäivinä auton rekisterinumeron mukaan. Mielipiteet ohjelman toimivuudesta vaihtelevat, ja kerrotaan, että tarkastuksia voi välttää lahjuksilla.
Kaupungin metrojärjestelmä on maailman vilkkaimpia: enimmillään vuonna 2012 sitä käytti päivittäin 4,4 miljoonaa matkustajaa. Järjestelmä koostuu 12 linjasta ja 195 asemasta. Lipulla voi matkustaa metrossa, kunnes poistuu metroaseman porteilla eristetyltä alueelta. Sarja- tai kuukausilippuja ei ole. Vaikka metrolinjoja on paljon, ei metro tavoita läheskään koko jatkuvasti kasvavaa kaupunkia. Tämän ongelman helpottamiseksi tietyillä pääteasemilla metroverkon laidoilla matkaa pääsee jatkamaan paikallisjunalla. Aamun ja iltapäivän ruuhka-aikoina osa vaunuista on rajattu naisten ja lasten käyttöön. lähde?
Méxicon kansainvälinen lentoasema palvelee metropolialuetta.
Urheilu

Kaupungissa järjestettiin Pan-Amerikan kisat vuonna 1955 ja kesäolympialaiset vuonna 1968.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta México Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Mexico City Wikivoyagessa (englanniksi)
| n k Meksikon osavaltiot |
| --- | --- | --- |
| Itä |  Hidalgo  Puebla  Tlaxcala  Veracruz  |  |
| Kaakko |  Campeche  Quintana Roo  Tabasco  Yucatán  |  |
| Keskusta |  Aguascalientes  México  Guanajuato  México (Distrito Federal)  Morelos  Querétaro  San Luis Potosí  Zacatecas  |  |
| Koillinen |  Coahuila  Nuevo León  Tamaulipas  |  |
| Lounas |  Chiapas  Guerrero  Oaxaca  |  |
| Luode |  Baja California  Baja California Sur  Chihuahua  Durango  Sinaloa  Sonora  |  |
| Länsi |  Colima  Jalisco  Michoacan  Nayarit  |  |
| n k Megakaupungit |
| --- | --- |
Afrikka (3):  Kairo  Kinshasa  Lagos 
Aasia (29):  Bangalore  Bangkok  Chengdu  Chennai  Chongqing  Delhi  Dhaka  Hangzhou  Hồ Chí Minh  Hyderabad  Istanbul  Jakarta  Kalkutta  Kanton  Karachi  Keihanshin  Lahore  Metro Manila  Mumbai  Nagoya  Peking  Soul  Shanghai  Shenzhen  Teheran  Tianjin  Tokio  Wuhan  Xiamen 
Eurooppa (5):  Istanbul  Lontoo  Moskova  Pariisi  Rein–Ruhr 
Pohjois-Amerikka (3):  Los Angeles  México  New York 
Etelä-Amerikka (5):  Bogotá  Buenos Aires  Lima  Rio de Janeiro  São Paulo 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Puola 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  NARA  IdRef 2 
Méxicon hallintoalueet.
Méxicon pääkatu on Paseo de la Reforma, joka on kaupungin halkaiseva, 12 kilometriä pitkä puistokatu.
Mikkelin maalaiskunta

| Mikkelin maalaiskunta> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Mikkeli |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°40′26.79″N, 27°11′57.01″E
Lääni:  Itä-Suomi
Maakunta:  Etelä-Savon maakunta
Seutukunta:  Mikkelin seutukunta
Kuntanumero:  492
Hallinnollinen keskus:  Rantakylä
Perustettu:  
Liitetty:  2001
– liitoskunnat:  Mikkeli Anttola Mikkelin maalaiskunta
– syntynyt kunta:  Mikkeli
Pinta-ala:   km²   (1.1.2000)
– maa:  972,7 km²
Väkiluku:  11 988   (31.12.2000)
– väestötiheys:  12,30 as./km²
Mikkelin maalaiskunta (ruots. Sankt Michels landskommun) oli Etelä-Savossa sijainnut Suomen kunta, joka yhdistettiin Mikkelin kaupunkiin vuoden 2001 alusta. Sen asukasluku oli 12 000 vuonna 2000. Mikkelin kaupungin joka suunnalta ympäröineen Mikkelin maalaiskunnan kaksi taajamaa olivat Rantakylä ja Otava.
Mikkelin maalaiskunta ympäröi Mikkelin kaupunkia joka puolelta, ja muut naapurikunnat olivat Anttola, Haukivuori, Hirvensalmi, Juva, Kangasniemi, Mäntyharju, Ristiina ja Virtasalmi.
Jokaiselle Savon kunnalle äänestettiin 1980-luvulla omat nimikkoruoat. Mikkelin maalaiskunnan perinneruoaksi valittiin ”potlohko”, joka valmistetaan perunalohkoja, sipulia ja lihaa uunissa hauduttamalla. Toiseksi Mikkelin maalaiskunnan pitäjäruoaksi nimettiin rättänä eli mustikkakukko.
Historiaa

Mikkelin maalaiskunnan historian voidaan katsoa alkaneen novgorodilaisten 1200-luvulla perustamasta Savilahden pogostasta. Se oli ensimmäinen tunnettu hallinnollinen yksikkö Savossa. Muut savolaiset hallintopitäjät on erotettu sen myöhemmistä seuraajista. Muun muassa Mikkelin kaupunki irrotettiin vuonna 1838. Valtioneuvoston päätöksellä Anttolan kunta, Mikkelin kaupunki ja Mikkelin maalaiskunta lakkautettiin vuoden 2000 lopussa ja tilalle perustettiin vuoden 2001 alusta niiden kaikkien silloiset alueet käsittävä uusi Mikkelin kunta, joka otti käyttöön kaupunki-nimityksen ja lakkautetun Mikkelin vaakunan.
Mikkelin pitäjässä mainitaan olleen koulumestari jo vuodesta 1798. Pitäjän ensimmäiset kansakoulut perustettiin Rahulaan ja Linnanmäelle vuonna 1870, seuraavat Harjunmaahan vuonna 1881 ja Liukkolaan 1891. Otavan kansanopisto aloitti toimintansa vuonna 1892, ja sitä laajennettiin vuonna 1950 kansankorkeakoululla.
Mikkelin seurakunnasta erotettiin Hirvensalmen seurakunta vuonna 1867, Anttolan seurakunta vuonna 1872 ja Mikkelin kaupunkiseurakunta vuonna 1908.
Liikenne

Mikkelin maalaiskunnan kautta kulkivat valtatie 5 Lahdesta Kuopioon, valtatie 13 Lappeenrannasta Jyväskylään, kantatie 62 Mikkelistä Imatralle, kantatie 72 Mikkelistä Pieksämäelle sekä Savon rata. Savon radalla olivat Mikkelin maalaiskunnan alueella Hietasen, Otavan, Vuolingon, Hiirolan ja Kalvitsan asemat.
Nähtävyyksiä

Mikkelin maalaiskunnan nähtävyyksiä ovat Anjan Puisto, Tuukkalan muinaismuistoalue, Porrassalmen taistelun (1789) muistomerkki, Kyyhkylän ja Tuukkalan kalmistot (Savon suurin) sekä Tertin kartano. Sen sijaan Mikkelin maaseurakunnan kirkko (Charles Bassi, 1817) sijaitsi jo ennen vuoden 2001 kuntaliitosta Mikkelin kaupungin alueella.
Kyliä

Alamaa, Anianniemi, Asila, Haahkala, Haapataipale, Harjujärvi, Harjumaa, Haukkakorhola, Heinälahti, Helppanala, Hiirola, Hyyrylä, Häyrylä, Ihastjärvi, Kaipiala, Karstula, Kirkonkylä, Korpijärvi, Koskentaipale, Kovala, Kyyhkylänniemi, Laitiala, Laurikkala, Liukkola, Marjoniemi, Moisio, Norola, Närvälä, Olkkolanniemi, Pajula, Parantala, Parkkila, Pekkola, Puttola, Rahula, Rantakylä, Rieppola, Riittilä, Rämälä, Sairila, Salmenkylä, Savonlahti, Seppälä, Soikkala, Suonsaari, Taipale, Tikkala, Tuukkala, Vanhala, Vanhamäki, Vatila, Vehmaskylä, Viljakkala, Visulahti, Vuolinko, Väänälä, Väärälä
Mikkelin maalaiskunnan viiri
Mimesis

Mimesis (m.kreik. μίμησις 'jäljittely') on keskeinen taiteen teorian käsite. Sillä tarkoitetaan luonnon tai todellisuuden jäljittelyä ja esittämistä taiteen keinoin.
Platon ja Aristoteles kutsuivat mimesistä luonnon jäljittelyksi. Platonin mukaan kaikki taideteokset ovat imitointia, teokset heijastavat niiden taustalla olevia todellisia ideoita. Kaikki, minkä ihmiset näkevät, on vain etäistä heijastumaa ihanteellisista muodoista ja ajatuksista. Tällä perusteella taiteilijat ovat Platonin mielestä vain jäljitelmien jäljittelijöitä. Aristoteles puolestaan tähdensi tragedian analyysissään, että taide jäljittelee ihmisten toimintaa. Aristoteles myös katsoi, että taideteos ei kopioi todellisuutta, vaan on jotain sellaista, mitä ei ole ollut aiemmin olemassa. Taideteos on kuin eliö, jossa kaikki on kohdallaan loogisessa järjestyksessä.
Narratologiassa mimesis tarkoittaa näyttämistä kertomisen vastakohtana. Mimesis merkitsee kertojan poissaoloa tai vähäistä läsnäoloa.
Kirjallisuutta

Auerbach, Erich: Mimesis: Todellisuudenkuvaus länsimaisessa kirjallisuudessa.  (Mimesis: Dargestellte Wirklichkeit in der abendländischen Literatur, 1946)  Suomentanut Oili Suominen. Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1992.  ISBN 951-717-657-0
Kuisma, Oiva: Platon, Aristoteles ja Plotinos taiteellisesta mimesiksestä.  (Lisensiaatintyö: Helsingin yliopisto, yleisen kirjallisuustieteen, teatteritieteen ja estetiikan laitos)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 1991.  ISBN 951-45-5871-5
Estetiikka ja taidefilosofia
| --- | --- |
Aiheet:  Taidekäsitys  Estetismi  Esteettinen arvostelma  Esteettinen kontemplaatio  Esteettinen relativismi  Maku  Tyyli 
Estetiikan teoriat:  Imitaatio  Institutionaalinen taideteoria  Mimesis  Reseptioestetiikka  Symptomaattinen taideteoria 
Esteettiset kategoriat:  Kauneus  Ylevä  Pittoreski 
Sovellettu estetiikka:  Clauden lasi  Musiikkifilosofia  Myyttikritiikki  Ympäristöestetiikka  Taidepsykologia 
Taidefilosofit:  Alexander Gottlieb Baumgarten  Arthur Danto  George Dickie  Nelson Goodman  Hegel  Yrjö Hirn  Immanuel Kant  Aarne Kinnunen  Wilhelm Worringer 
Artikkeleita aiheesta:  Abjektio  Aihe  Alkuperäisyys  Appropriaatio  Arvostelu  Autenttisuus  Arvostelija  Esittävä taide  Formalismi  Kertomus  Kitsch  Korkeasta tyylistä  Motiivi  Pastissi  Pastoraali  Representaatio  Reproduktio  Samastuminen  Taidemaailma  Taidetta taiteen vuoksi
Min (jumala)

Min Karnakin temppelissä.
Min oli muinaisessa Egyptissä palvottu hedelmällisyyden jumala ja Theban pääjumala Amonin eräs aspekti. Hänet kuvattiin yleensä mieheksi, jolla oli kahden sulan somistama pääkoriste, ruoskan muotoinen valtikka ja erektioon jäykistynyt siitin. Min oli hyvin suosittu jumala. Min yhdistetään usein Amonin kanssa, jolloin syntyy Amon-Min.
Muinaisessa Egyptissä Ministä kerrottiin tarinaa jonka mukaan hän olisi menettänyt toisen kätensä ja jalkansa koska oli kavaltanut kokonaisen kylän miehet. Egyptissä oli syttynyt sota, ja tämän kylän miehet lähtivät sotimaan mutta nuori poika nimeltä Min jäi yksin heidän vaimojensa kanssa, suojelemaan heitä ja heidän tyttäriään. Koska miehiä ei kuulunut kuukausiin, Min näki parhaaksi hedelmöittää kaikki naiset jottei kylä kuolisi. Miehet kuitenkin palasivat ja huomasivat vaimojensa ja tyttäriensä olevan raskaana. Koska Min oli ainut mies kylässä, miehet kimmastuivat ja katkaisivat hänen kätensä ja jalkansa merkiksi rikoksesta. Miehet kysyivät ennen hänen kuolemaansa, miksi hän oli pettänyt heitä? Hän vastasi: Olisitte kiitollisia. Minun ansiostani, vaikka olisitte kuolleet, olisi sukunne jatkunut eivätkä vaimonne olisi vanhuusvuosina jääneet yksin, vaan olisi heidän lapsenne heistä huolta pitäneet, ja saattaneet heidät ikuiseen elämään. Tämän sanottuaan Min kuoli. Taivasten valtakunnassa hänet kohotettiin yhdeksi jumalaksi muiden joukkoon.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Min (jumala) Wikimedia Commonsissa
Mikkelin vankila

Mikkelin vankila.
Mikkelin vankila (entinen Mikkelin lääninvankila) on Mikkelin keskustassa Päiviönkadulla sijaitseva suljettu laitos eli vankila. Vankilassa on paikkoja 116 vangille. Keskimääräinen vankiluku vuonna 2014 oli 70. Vankilassa työskentelee noin 70 henkilöä.
Vankilan tehtäviin kuuluu tutkintavankeuden toimeenpano Etelä-Karjalan, Etelä-Savon, Kymenlaakson ja Päijät-Hämeen käräjäoikeuksissa syytettyjen osalta. Lisäksi se huolehtii vankeus- ja sakonmuuntorangaistusten täytäntöönpanosta.
Mikkelin vankila valmistui vuonna 1843. Uusi laajennusosa otettiin käyttöön 21. maaliskuuta 2012. Vankilan peruskorjaus alkoi syksyllä 2013 ja valmistui heinäkuussa 2015. Peruskorjauksen myötä vankilaan tuli 56 uutta vankipaikkaa.
Eduskunnan oikeusasiamies on tarkastanut vankilan toiminnan viimeksi vuosina 2005 ja 2016.
Historia

Kun Mikkelistä tuli keisarin käskystä läänin pääkaupunki, sinne tuli tarve rakentaa lääninvankila. Arkkitehti C. L. Engel suunnitteli seitsenpiippuisen laitoksen yhtenä viimeisimmistä töistään. Vankila oli valmistuessaan moderni sellivankila, jonka pohjakuvat olivat esillä vuoden 1900 Pariisin maailmannäyttelyssä. Mikkelin kasarmille vedettiin kellonaru, jonka avulla vankilaan saatettiin hälyttää kasakoilta apua. Kansalaissodan aikana vankila täyttyi punavangeista. Jatkosodan aikana vankilassa säilytettiin rintamalta karanneita sotilaita sekä neuvostoliittolaisia desantteja, jotka sotaylioikeus oli tuominnut kuolemaan.
Tunnettuja Mikkelin lääninvankilan vankeja

Ilmari Kianto istui Mikkelin lääninvankilassa tutkintavankeudessa maanpetoksesta syytettynä talvisodan aikana.
Matti Markkanen eli Volvo-Markkanen istui tuomiotaan Mikkelin lääninvankilassa ja karkasi lokakuussa 1977.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mikkelin vankila Wikimedia Commonsissa
Eskola, Sari. Isoisäni rosvopäällikkö - vankilanjohtajan tarina. Väyläkirjat 2024. ISBN 978-952-396-141-8
Ikonen Timo. Volvo-Markkasen pako, Ilmari Kiannon kirjeet ja punavankien ahtaus – Mikkelin vankilalla hurja historia. 11.8.2015 https://yle.fi/a/3-8217139
Edna St. Vincent Millay

1933.
Edna St. Vincent Millay, salanimi: Nancy Boyd (1892 – 20. lokakuuta 1950) oli yhdysvaltalainen runoilija ja prosaisti. Hän sai Pulitzerin palkinnon kokoelmasta The Harp-Weaver, and Other Poems (1922).
Millay oli vähävaraisen perheen lahjakas lapsi. Hän julkaisi ensimmäisen runonsa lastenlehdessä neljäätoistavuotiaana. Hän pääsi Vassar Collegeen opiskelemaan stipendin avulla ja suoritti BA-tutkinnon vuonna 1917. Valmistuttuaan hän asettui asumaan Greenwich Villageen ja ajan radikaalien piireissä, joihin kuuluivat muun muassa John Reedin ja Eugene O'Neillin. Edmund Wilson kuvaa häntä romaanissaan I Thought of Daisy (1929).
Millay kirjoitti satiirisia kertomuksia lehtiin salanimellä Nancy Boyd. Vanity Fair -lehti palkkasi hänet Euroopan-kirjeenvaihtajakseen. Hän matkusti Ranskaan vuonna 1921, ja lehti maksoi hänelle kuukausipalkkaa runojen tai kertomusten kirjoittamisesta.
Vaikka Millayn elämä oli radikaalia, hänen runonsa olivat muodoltaan perinteisiä balladeja ja sonetteja.
Suomennettuja runoja

Millayn	runoja on julkaistu suomentamana antologiassa Maailman runosydän toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
Aika (Time does not bring relief), suom. Risto Ahti
Lapsuus on valtakunta jossa kukaan ei kuole (Childhood Is the Kingdom Where Nobody Dies), suom. Alice Martin
Sonetti: XLIII (Sonnet XLIII), suom. Risto Ahti
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edna St. Vincent Millay Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Walter Horn

Walter Emil Ferdinand Horn
Walter Emil Ferdinand Horn (käytti Saksassa peitenimeä Cornu), (28. tammikuuta 1893 Helsinki – 14. syyskuuta 1972) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat prokuristi Paul Horn ja Hedvig Baumann. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Anita Buttenhoffin kanssa. Hän oli ministeri Tankmar Hornin isä.
Opinnot

Horn kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1911 ja liittyi Nylands Nationiin. Hän suoritti lääketieteen alkututkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1913 ja jatkoi opintojaan lääketieteellisessä tiedekunnassa vuosina 1913–1914. Hyökkäysvaunukurssin hän suoritti vuonna 1922 ja Sotakorkeakoulun komentajakurssin vuonna 1928 sekä taistelukoulun majurikurssin vuonna 1930. Kauppakorkeakoulun pikakurssin hän kävi vuonna 1945.
Urheilu-ura

Horn pelasi jääpalloa HIFK:ssa ja voitti lajin Suomen-mestaruuden vuosina 1910–1913. Opiskellessaan Saksassa hän pelasi siellä jääkiekkoa SC Charlottenburg -joukkueessa 1913–1914.
Jääkäriaktivisti

Horn oli yksi ensimmäisistä ylioppilas-jääkäriaktivisteista. Hän sai tehtäväkseen ylioppilasaktivisteilta lähteä yhdessä ylioppilas Bertel Pauligin kanssa joulukuussa vuonna 1914 Tukholmaan, missä heidän tehtävänään oli esittää Saksan Ruotsin-lähetystölle suunnitelma, joka koski muutaman sadan suomalaisen ylioppilaan sotilaallista koulutuksesta Saksassa. Tämä asian tiimoilta hän jätti kirjallisen esityksen asiasta Tukholmassa toimivan aktivistiliikkeen tohtori Herman Gummerukselle, jonka avustuksella asia esiteltiin Saksan Tukholmassa olevalle sotilasasiamiehelle majuri von Aweydenille.
Jääkärikausi

Horn liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen Preussin Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 21. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 27. syyskuuta 1916. Hän joutui jäämään Saksaan sairaalahoitoon hänellä todetun keuhkotaudin seurauksena, kun pataljoona kotiutettiin helmikuussa vuonna 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sairaudesta toivuttuaan Horn matkusti Ruotsiin ja astui palvelukseen kanslistiksi Suomen Berliinin-lähetystöön 1. toukokuuta 1918, missä hänet merkittiin Suomen armeijan luetteloihin jääkäriluutnantin arvoisena 15. elokuuta 1918. Suomeen hän matkusti seuraavan vuoden kevättalvella ja hänet sijoitettiin 10. helmikuuta 1919 palvelukseen Viipurissa toimivaan Karjalan kaartin rykmenttiin, missä hän toimi komppanianpäällikkönä 8. komppaniassa. Komppanianpäällikön toimensa ohella hän toimi vuonna 1919 myös 2. Divisioonan Aliupseerikurssin johtajana. Hänet siirrettiin 22. syyskuuta 1920 yleisesikuntaupseeriksi 2. Divisioonan esikuntaan ja edelleen 16. toukokuuta 1923 Karjalan kaartin rykmentin talouspäälliköksi. Rykmentin 2. pataljoonan komentajaksi hänet nimitettiin 10. joulukuu 1924. Seuraavaksi hänet nimitettiin Viipurin komendantiksi 30. elokuuta 1930, mistä hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1933 komentajaksi Uudenmaan rykmentin 1. pataljoonaan. Hänet määrättiin 1. syyskuuta 1934 alkaen oman virkansa ohella hoitamaan Santahaminan komendantin tointa ja 21. lokakuuta 1935 alkaen hänet nimitettiin Helsingin komendantiksi.
Talvi- ja jatkosota

Horn osallistui talvisotaan edelleen Helsingin komendanttina. Talvisodan jälkeen hän toimi sotilas- , laivasto- ja ilmailuasiamiehenä Saksassa ja Unkarissa, missä tehtävässä hän jatkoi myös jatkosodan aikana. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1944 ja siirtyi Sähkötyönantajain Liiton, Suomen Palloliiton ja Suomen Ampujain Liiton palvelukseen. Hänet on haudattu Helsingin vanhalle hautausmaalle.
Horn ja Pohjola-aktivismi

Walter Horn oli mukana 1940-luvun lopulta aina 1960-luvun lopulle saakka ns. Pohjola-aktivistien toiminnassa ja julkaisi tähän liittyen vuonna 1948 Europeisk politik-nimisen pamfletin. Pohjola-aktivistien tavoitteena oli perustaa koko Pohjolan tai ainakin Norjan, Ruotsin ja Suomen muodostama puolustusliitto, jota varten Norja olisi eronnut Natosta ja Suomi irtaantunut Neuvostoliiton kanssa tehdystä YYA-sopimuksesta. Pohjola-aktivistien toiminnassa oli mukana upseereita, kuten kenraalit Jorma Järventaus ja Armas-Eino Martola sekä siviilipuolella muun muassa Tahko Pihkala, Kauko Kare, Paavo Viding, Matti Virkkunen ja Väinö Tanner. Aktivisteilla oli yhteyksiä Norjan Ja Ruotsin upseerikuntaan ja he esittivät ajatuksiaan myös Länsi-Saksassa ja Yhdysvalloissa saamatta niille kuitenkaan varsinaista kannatusta. Aktivistit toimittivat muistioitaan puolustusliitosta myös presidentti Urho Kekkoselle, joka oli ns. pyjamantaskupuheessaan 1952 kaavaillut pohjoismaisen puolueettomuusliiton perustamista. Kekkonen sanoutui kuitenkin jyrkästi irti näistä kaavailuista helmikuussa 1962 silloiselle ulkoministerille Ahti Karjalaiselle lähettämässään kirjeessä, koska piti niitä Suomen kannalta vaarallisina.
Luottamustoimet

Horn toimi jääkäriliiton Helsingin alaosaston puheenjohtajana vuosina 1937–1940 ja jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1948–1965 sekä P. E. Svinhufvudin Muistosäätiön sihteerinä vuosina 1951–1964.
Julkaisut

Europeisk politik 1948.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Zugführer 2. syyskuuta 1915  Oberzugführer 6. helmikuuta 1916  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 16. toukokuuta 1923  Everstiluutnantti 6. joulukuu 1930  Eversti 1940 |      |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Unkarin Pyhän Kruunun ritarikunnan kunniamerkki  Viron Kotkaristi ritarikunnan 3. lk. ansioristi |
Aiheesta muualla

Myllyniemi, Urho: / Horn, Walter (1893–1972) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. 13.10.2004. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
David Miller (filosofi)

David W. Miller (19. elokuuta 1942 – 20. marraskuuta 2024) oli brittiläinen filosofi, joka opetti Warwickin yliopiston filosofian laitoksella vuosina 1969–2007. Miller erikoistui tieteenfilosofiaan ja oli merkittävä kriittisen realismin kannattaja.
Miller aloitti logiikan ja tieteellisen menetelmän opinnot London School of Economicsissa vuonna 1964. Pian hänestä tuli Karl Popperin tutkimusavustaja. Miller ja muut tutkijat osoittivat vuonna 1970 useissa artikkeleissa aiemmin havaitsemattomia puutteita Popperin käyttämässä totuudenkaltaisuuden määritelmässä. Seuraavina parina vuosikymmenenä aiheesta kirjoitettiin paljon, ja Miller ja monet muut pyrkivät parantelemaan Popperin lähestymistapaa.
Millerin teoksen Critical Rationalism (1994) tavoitteena on puolustaa ja laajentaa Popperin lähestymistapaa tieteelliseen tietoon.
Teoksia

Critical Rationalism: A Restatement and Defence, 1994, ISBN 0-8126-9198-9
Out Of Error: Further Essays On Critical Rationalism, 2006 ISBN 0-7546-5068-5
Aiheesta muualla

David Miller Warwickin yliopiston verkkosivuilla (englanniksi)
Miller, David: Being an Absolute Skeptic (Arkistoitu – Internet Archive), Science, 4.6.1999 (englanniksi)
Oddie, Graham: Truthlikeness The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Thornton, Stephen: Karl Popper: Probability, Knowledge and Verisimilitude The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  zbMATH 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:David Miller (philosopher)
Käännös suomeksi
Mineralnyje Vodyn lentoasema

Mineralnyje Vodyn lentoasema (ven. Международный аэропорт Минеральные Воды,  Meždunarodnyi aeroport Mineralnyje Vody, IATA: URMM, ICAO: MRV) on kansainvälinen lentoasema Venäjän eteläosissa sijaitsevan Stavropolin aluepiirin kylpylöistään tunnetussa Mineralnyje Vodyn kaupungissa. Se on myös monien Pohjois-Kaukasukselle matkustavan kauttakulkupaikka.
Vuonna 2013 lentoaseman kautta kulki 1,47 miljoonaa matkustajaa. Matkustajamääränsä puolesta Mineralnyi Vody kuului vuonna 2013 Venäjän 20 vilkkaimman lentoaseman joukkoon.
Lentoasema sijaitsee noin 5 kilometriä Mineralnyi Vodyn keskustasta länteen. Kaupunkiasutus alkaa heti lentokenttäalueen itäpuolelta.
Mineralnyje Vodyn lentoasema Pohjois-Kaukasiassa Venäjän eteläosissa.
Mineralnyje Vodyn lentoaseman sijainti Stavropolin aluepiirissa.
Mineralnyje Vodyn lentoasema satelliittikuvassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mineralnyje Vodyn lentoasema Wikimedia Commonsissa
Mineralnyje Vody, meždunarodnyi aeroport (venäjäksi) (aviapages.ru)
Skyvector aeronautical charts (englanniksi) (skyvector.com)