Captain Beefheart
Elämä > Myöhemmät julkaisut

Frenchin tilalle rumpuihin tuli lyhyeksi aikaa Jeff Bruschell, joka sai nimen Fake Drumbo, koska hän käytti Frenchin vanhaa rumpusettiä. Pian hänet korvasi Frank Zappan bändissä soittanut Art Tripp III, jolle Beefheart antoi nimen Ed Marimba. Yhtye jatkoi taiteellisesti vapailla linjoilla Zappan Straight-levymerkillä ja aloitti uuden levyn nauhoitukset toukokuussa 1970. Tämä saman vuoden joulukuussa ilmestynyt Lick My Decals Off, Baby jatkoi edellisen levyn linjoilla, vaikka kriitikko Christgaun mukaan "Beefheartin kuuluisat viisioktaaviset ja peitellysti kaaottiset rakenteet olivat saaneet leikkisämmän pohjavireen". Beefheart kertoi levynnimen tarkoittavan sitä, että pitäisi irrottautua "nimilapuista" ja arvoida asioita niiden ansioiden mukaan. Levy tehtiin muuten samalla kokoonpanolla kuin Trout Mask, mutta joukosta olivat jääneet pois Cotton ja Hayden. Vaikka Beefheart palkkasi Art Tripp III:n uudeksi rumpaliksi, French palasi yllättäen mukaan toiseksi rumpaliksi. Tämä mahdollisti sen, että Art Tripp III pystyi soittamaan levylle paljon marimbaa, josta tulikin merkittävä soitin tuleville Beefheart-levyille. French ei kuitenkaan enää toiminut Beefheartin kappaleiden sovittajana, vaan sen roolin oli ottanut Harkleroad. Paljolti John Peelin massiivisen radiosoiton ansiosta levy nousi Brittien listalla sijalle 20. Beefheart itse on nimennyt levyn suosikikseen.  Tällä levyllä Beefheartin yhtye ei enää ollut His Magic Band vaan nimi muuttui muotoon the Magic Band. Tämä saattoi liittyä siihen, että yhtyeen jäsenet vaativat itselleen parempaa kohtelua Trout Maskin kaltoinkohtelun jälkeen.
Tammikuussa 1972 julkaistu The Spotlight Kid oli otsikoitu pelkästään Captain Beefheartin nimiin, vaikka siinä soittaa taustalla the Magic Band. Nimiratkaisu liittyi mahdollisesti siihen "kurinpalautukseen", mikä levyntekoon muutenkin liittyi: yhtye eli jälleen kokoajan yhdessä, ensin Ben Lomodissa, sitten pohjoisempana Kaliforniassa. Kuvio oli sama kuin Trout Maskia tehtäessä: Beefheart harjoitti yhtyejäseniä kohtaan väkivaltaa ja psyykkistä manipulointia, mutta kovimman kohtelun sai uusi sovittaja Harkeroad. Tuloksena kuitenkin oli paljon sovinnollisempi, hidasta bluesjamittelua sisältävä levy. Beefheart on itse kertonut, että hän kyllästyi pelottelemaan ihmisiä. Kun bändi ei ollut kolmeen vuoteen ansainnut levynteoillaan mitään, taloutta yritettiin nyt saada saada paremmalle tolalle. Levyn vastaanotto oli ristiriitaista: Briteissä se myi huonommin kuin Lick My Decals, mutta Yhdysvalloissa se nousi ensimmäisenä Beefheart-levynä Bilboardin sijalle 131. Yksi kriitikko kommentoi, että Beefheart on huonoimmillaankin parempi kuin suurin osa yhtyeistä parhaimmillaan. The Magic Bandin jäsenet inhosivat levyä. Ennen the Spotlight Kidin julkaisua yhtyeen vanha levy-yhtiö Buddah Records päätti julkaista aiemmin hylkäämiään bändin toisen levyn nauhoituksia. Tämä Mirror Man-niminen levy julkaistiin huhtikuussa 1971 ja se sisälsi 3 pitkää bluestyylistä kappaletta ja pidemmän version toisella levyllä julkaistusta Kandy Kornista. Myös nimibiisi oli julkaistu toisella levyllä huomattavasti lyhyempänä nimellä Son Of Mirror Man - Mere Man. Buddah Records mahdollisesti pelkäsi levystä syntyviä tekijänoikeusongelmia, mistä johtuen albumin takakannessa väitettiin, että nauhoitukset oltiin tehty jo vuonna 1965. Luultavasti samasta syystä osan soittajien nimet oli kirjoitettu väärin. Alkuperäispainoksessa oli muotoon leikattu, särkynyttä peiliä esittävä kansi. Vuonna 1999 Buddah julkaisi laajennetun painoksen nimellä The Mirror Man Sessions. Tämä CD on lähempänä alkuperäistä tuplalevyä. Lopuista Wrapper-levyn sessioista Buddah liitti Safe as Milkin saman vuoden uusintajulkaisuun.
Yhtye päätti julkaista toisen levyn vielä vuonna 1972. Tätä Clear Spot-albumia lähdettiin tekemään ulkopuolisen tuottajan Ted Templemanin ja teknikko Donn Landeen kanssa, joista molemmat olivat tuottaneet hittejä Doobie Brothersille ja Van Morrisonille. Tällä levyllä Boston siirtyi bassosta kitaraan ja bassoon tuli Zappan bändistä tuttu Roy Estrada, jolle Beefheart antoi nimen Oréjon. French oli jälleen poistunut yhtyeestä. Kannet olivat erikoiset: päällimmäisenä oli läpinäkyvä muovi, jossa oli kohokirjaimin levyn nimi. Sisällä oli mustan vinyylin lisäksi kaksipuolinen pahvi. Halutessaan levyn pystyi sijoittamaan päällimmäiseksi muovin alle, jolloin se muodosti pyöreän "spotin" kannen toimiessa "kirkkaana". Edeltäjänsä tavoin levy pääsi Yhdysvalloissa Billboardin listalle, mutta vain sijalle 191. Briteissä se ei myynyt ollenkaan. Allmusicin Ned Raggett on jälkeenpäin ihmetellyt, ettei tuo levy myynyt enempää, koska Beefheart onnistui levyllä hänen mielestään hienosti tuomaan musiikkiaan helpommin lähestyttäväksi. Vuonna 2005 Q Magazine teki listan sadasta parhaimmasta kitarakappaleesta ja levyn Big Eyed Beams Of Venus pääsi sijalle 53.
Vuonna 1973 The Magic Band ei julkaissut yhtään levyä, mutta kiersi esiintymässä pitkin Yhdysvaltoja. Konserttien alut olivat mielenkiintoisia: yhdessä niistä rumpali Ed Marimba tuli ensin lavalle Ray Gunn-pyssyn kanssa ammuskellen sillä ja toistellen sanaa "Ray Gunn, Ray Gunn". Toisella kitaristi Rockette Morton asteli lavalle leivänpaahdin teipattuna päähänsä. Yleisölle hän sanoi: "Hyvää iltaa, olen Rockette Morton ja aion paahtaa". Lick My Decalsin jälkeen Beefheartin levyt oli julkaissut Zappan emoyhtiö Reprise. Vuonna 1974 levy-yhtiö vaihtui jälleen: Yhdysvalloissa tulevat levyt julkaisi Mercury ja Briteissä Virgin. Tuloksena oli entistä kaupallisempaan suuntaan mennyt Unconditionally Guaranteed. Sovinnaisemmasta musiikista huolimatta levy pääsi Bilboardissa vain sijalle 192. Levy tehtiin muuten samalla kokoonpanolla kuin Clear Spot, mutta Boston vaihtoi kitarasta takaisin bassoon ja kitaraan palasi Alex St. Clair. The Magic Bandin jäsenet olivat niin kyllästyneitä köyhyydessä elämiseen ja Beefheartin tyrannointiin, että päättivät lopettaa yhteistyön Beefheartin kanssa ja perustaa oman Mallard-yhtyeen. Bändiläiset eivät myöskään olleet tyytyväisiä viimeisimmän levyn musiikkiin. Jäsenet lähtivät kesken The Magic Bandin kiertueen, joten Van Vliet joutui kasaamaan nopeasti uuden bändin taustalleen. Yhtyeeseen tulivat Robert "Fuzzy" Fuscaldo kitaraan, Dean Smith kitaraan, Del Simmons saksofoniin ja huiluun, Michael "Bucky" Smotherman koskettimiin ja lauluun, Paul Uhrig Bassoon ja Ty Grimes rumpuihin. Kaikki uudet jäsenet olivat studiomuusikkoja, jotka eivät olleet koskaan kuulleet aiemman Magic Bandin musiikkia. Niinpä he vain päättivät improvisoida Beefheartin kappaleita siten, miten kuvittelivat niitä soitettavan. Kappaleista tuli entistä sovinnaisempia ja yhtyeen kerrottiin kuulostavan "baaribändiltä". Eräässä arviossa tämä kokoonpano nimettiin The Tragic Bandiksi. Tällä kokoonpanolla mentiin studioon vielä samana vuonna ja syntyi Bluejeans & Moonbeams. Levy myi vielä edeltäjäänsäkin huonommin. Näitä kahta viimeisintä levyä pidetään yleisesti Beefheartin huonoimpina. Beefheart itsekin on jälkeenpäin todennut, ettei laske niitä mukaan tuotantoonsa ja kehotti levyn ostaneita palauttamaan sen liikkeeseen.
Vuonna 1975 The Magic Band teki kiertueen Euroopassa. Pian kiertueen jälkeen Beefheart huomasi, että jotkut allekirjoittamansa sopimukset estivät häntä tekemästä uutta levyä ja myöskin konsertoimasta. Niinpä hän lyöttäytyi jälleen yhteen Zappan kanssa. Tuloksena oli lokakuussa 1975 julkaistu, osittain livenä ja osittain studiossa nauhoitettu yhteislevy Bongo Fury. Kannen kuvastakin voi päätellä, että yhteiskiertueella nämä kahden voimakkaan persoonan egot törmäsivät yhteen. Seuraavana vuonna Zappa kuitenkin halusi jälleen tuottaa Beefheartin levyn. Uudeksi the Magic Bandiksi tulivat John French rumpuihin, John Thomas koskettimiin sekä Jeff Moris Tepper ja Denny Walley kitaroihin. Tämä Bat Chain Puller -albumi jäi kuitenkin julkaisematta. Tällä kertaa syynä olivat Zappan ongelmat manangeri Herb Cohenin kanssa, mistä johtuen Zappan projektit joutuivat jäihin. Levy julkaistiin virallisesti vasta vuonna 2012. Levyn materiaalia Beefheart kuitenkin hyödynsi tulevilla kolmella levyllään. Vuonna 1977 Beefheart kävi soittamassa saksofonia The Tubesin Cathy´s Clone-kappaleessa. Vuonna 1978 hän oli mukana elokuvan Blue Collar -soundtrackilla.
Vuonna 1978 Beefheart sai sopimussotkunsa selvitettyä ja uuden levytyssopimuksen Yhdysvalloista Warner Brosilta ja Briteissä jälleen Virginiltä. Uuteen Magic Bandiin tulivat mukaan Jeff Moris Tepper kitaroihin ja Art Tripp III marimbaan ja lyömäsoittimiin sekä uudet jäsenet Bruce Lambourne Fowler vetopasuunaan, Eric Drew Feldman koskettimiin ja bassoon, Robert Arthur Williams rumpuihin ja Richard Redus kitaraan ja bassoon. Tuloksena oli levy nimeltään Shiny Beast (Bat Chain Puller), joka oli paluuta Beefheartin Trout Maskin aikaiseen tyyliin. Kriitikko Ned Raggettin mukaan levy on "mannaa taivaasta niille, joiden mielestä Beefheart lähti väärille raiteille kahdella Mercury-levyllään". Levy ei kuitenkaan edelleenkään myynyt. Vuonna 1980 ilmestyneella Doc at the Radar Station -levyllään Beefheart sai yllättäen uusia faneja post-punkin ystävistä. Kriitikko Hueyn mukaan levy on Trout Maskin jälkeisistä miehen paras! Levyllä kokoonpano vaihtui sen verran, että Art Trippin tilalle marimboja soittamaan ja kitaraan Richard Reduksen tilalle palasi vanha tuttu John French. Gary Lucas käy soittamassa erittäin vaikean kitaralle tehdyn kappaleen Flavor Bud Living. Shiny Beastin tavoin kannessa on Beefheartin maalaus. Uuden albumin tiimoilta Beefheart esiintyi Saturday Night Livessä. Hän myös konsertoi Euroopassa ainakin Alankomaissa ja Pariisissa.
Syyskuussa 1982 Captain Beefheart & the Magic Band julkaisi viimeiseksi jääneen levynsä Ice Cream For Crow. Edellisen levyn kokoonpanosta mukana oli vain Tepper, kun taas Gary Lucasista oli tullut toinen vakiokitaristi. Bassoa levyllä soittaa Richard "Midnight Hatsize" Snyder ja rumpuja sittemmin Red Hot Chili Pepperissä soittanut Cliff R. Martinez. Tällä kertaan kanteen tuli Anton Corbijnin ottama kuva taustanaan Beefheartin maalaus, joka oli tehty rullattavaan ikkunaverhoon. Ajan mukaisesti nimikappaleesta tehtiin video MTV:tä varten, mutta kanavalla sitä pidettiin liian outona eikä sitä näytetty. Käydessään David Lettermanin ohjelmassa Beefheart sanoi, että hän ei halua MTV:tä koska he eivät halua hänen videotaan. Tämä liittyi siihen, että MTV:llä oli juuri menossa "I want my MTV"-kampanja. Sama toistui kuin kahdella edellisellä levyllä: kriitikot ylistivät mutta levy ei myynyt.