stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Meritursas
Koko ja ulkonäkö

Meritursaan pussimainen ruumis on pehmeä ja suojaton, sen keskellä on suuaukko. Suuaukon kitiinileuat muistuttavat nokkaa, ja niitä ympäröi pyöreä huuli. Suun keskellä on riivinrautamainen raastinkieli eli radula. Vaippaontelo muodostuu kiduksia ympäröivästä lihaksikkaasta vaipasta. Tursaan hengitysvesi kulkeutuu vaippaonteloon ja sieltä kiduksiin. Tursaalla on kahdeksan suunnilleen saman mittaista lonkeroa, joissa kussakin on kaksi imukuppiriviä. Pää liittyy välittömästi pussimaiseen ruumiiseen. Pään molemmilla sivuilla on silmät. Rustokoppa suojaa tursaan aivoja. Selkärangattomaksi eläimeksi tursaalla on hyvin kehittynyt hermosto. Aivoissa on jopa 30 eri lohkoa, jotka säätelevät tursaan toimintoja. Meritursas voi oppia erottamaan esineitä ulkomuodon perusteella.
Meritursas on nopeakasvuinen, vuoden vanhana 75 cm:n pituinen. Normaalisti meritursaan paino on n. 1–10 kg. Meritursas on suosittu herkku Japanissa, Italiassa, Espanjassa, Kreikassa ja Tunisiassa. Meritursaita pyydetään kaupallisesti noin 50 000 tonnia vuosittain. Suurimmat pyyntimaat vuonna 1999 olivat Meksiko ja Italia.
Meritursaan puolustuskeino saalistajia vastaan on nopea värinvaihto ja sulautuminen ympäristöön. Vaihdoksen aiheuttavat kromatoforisolut, joita on aikuisella yksilöllä 1–2 miljoonaa eri puolilla ruumista. Keskushermosto säätelee niiden toimintaa. Tämän takia meritursasta on melkeinpä mahdoton havaita pohja-aineksen joukosta. Toinen puolustuskeino on muste, tumma melaniiniväri. Vaaran uhatessa tursas tyhjentää mustesäiliönsä vaippaonteloon ja työntää sen vesisuihkun mukana ulos, jolloin se leviää laajaksi pilveksi. Mustepilven turvin tursas pakenee.
Ravinto

Meritursaat ovat petoja kuten muutkin pääjalkaiset. Ne käyttävät saalistukseen tarkinta aistiaan eli näköä. Tavallisesti tursas odottaa saalistaan liikkumattomana kolossa, kunnes saaliseläin tulee näköpiiriin. Tursas lamauttaa saaliin limarauhasten erittämällä myrkyllä. Se paloittelee saaliinsa radulallaan. Tursas syö myös erilaisia kotiloita, simpukoita, taskurapuja ja muita merenpohjan pikkueläimiä.
Levinneisyys

Meritursas on levinnyt kaikkiin trooppisiin ja lauhkeisiin meriin. Atlantissa levinneisyys ulottuu Englannin etelä- ja luoteisrannikolta Afrikan rannikolle ja Välimerelle ja Connecticutista Brasiliaan. Elinalue ulottuu rantavyöhykkeestä 200 metrin syvyyteen.
Lisääntyminen

Meritursaat ovat yksineuvoisia. Koiraat ja naaraat tulevat sukukypsiksi eri aikoina. Koiras on jo noin 200-grammaisena sukukypsä, kun taas naaras saavuttaa sukukypsyyden vasta parikiloisena. Meritursaiden lisääntymiskausi on yleensä maalis- ja lokakuun välisenä aikana.
Meritursaat siirtyvät syvistä vesistä parittelemaan rannan läheisyyteen. Lisääntymistä varten koiraan kolmas lonkero muuttuu sekundaariseksi paritteluelimeksi, heterocotylukseksi. Kosiessaan koiras esittelee toisen lonkeroparin alapuolella olevia tavallista suurempia imukuppeja. Parittelussa koiraan spermatoforit eli siittiöitä sisältävät pakkaukset siirtyvät heterocotyluksen alapinnassa olevaa uurretta pitkin naaraan vaippaonteloon.
Naaras laskee 50 000–180 000 läpimitaltaan 3,5-millimetristä munaa, joita se vartioi 3,5–9 viikkoa. Poikasten kuoriuduttua naaras kuolee. Munasta kuoriuduttuaan poikaset uivat kohti valoa ja kulkeutuvat helposti virtojen mukana. 1–3 kuukauden kuluttua toukat vajoavat pohjaan ja etsivät sopivan kolon.
Tunnettuja meritursaita

Paul
Piirros lonkeron imukupeista
Annette Messager

Annette Messager vuonna 2017.
Annette Messager (s. 1943 Beck-sur-Mer, Ranska) on ranskalainen taiteilija. Hänen tunnetaan erityisesti installaatioistaan, joihin hän liittää usein valokuvia ja erilaisia aineksia. Messager on pitänyt useita näyttelyitä. Hän on naimisissa taiteilija Christian Boltanskin kanssa, joka oli Helsingin juhlaviikkojen vuoden 1998 taiteilija. He asuvat Malakoffissa lähellä Pariisia.
Messager piti ensimmäisen näyttelynsä 1970. Hänen ensimmäinen merkittävänä pidetty työnsä on Les Pensionnaires (Hoidokit, 1971–1972), jossa on täytettyjä pikkulintuja lasivitriineissä. Vuonna 2005 hänen teoksensa Casino oli esillä Venetsian biennaalissa Ranskan paviljongissa. Teos palkittiin Kultaisella leijonalla. Messagerilla oli retrospektiivinen yksityisnäyttely Pariisin Pompidou-keskuksessa vuonna 2007. Se oli esillä Suomessa Espoon modernin taiteen museossa marraskuusta 2007 tammikuuhun 2008.
Julkaisut

Annette Messager, "La femme et...", éd. Dilecta, Paris, mai 2007
Annette Messager, "Les Pensionnaires", éd. Dilecta, Paris, mai 2007
Annette Messager, "Casino" - Biennale de Venise 2005, Paris Musées, 2005.
Annette Messager,"Rions noir", Quiquandquoi/Paris Musées, 2003.
Annette Messager, "État civil", Actes sud, 2002.
Annette Messager, "Nos témoignages", Editeur Hans-Ulrich Obrist, Oktagon Verlag, 1995
Aiheesta muualla

Annette Messager Suomen Kuvalehdessä (Arkistoitu – Internet Archive)
Annette Messagerin haastattelu
Taiteilija
Elämäkerta

Fabian Stech, J'ai parlé avec Lavier, Annette Messager, Sylvie Fleury, Hirschhorn, Pierre Huyghe, Delvoye, D.F.-G. Hou Hanru, Sophie Calle, Ming, Sans et Bourriaud. Presses du réel Dijon, 2007.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  KulturNav  Museum of Modern Art  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Metsäpykäsammal

| Metsäpykäsammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Maksasammalet Marchantiophyta
Lahko::  Aitomaksasammalten lahko Jungermanniales
Heimo::  Korvasammalten heimo Jungermanniaceae
Suku::  Pykäsammalet Barbilophozia
Laji::  barbata
Kaksiosainen nimi
 Barbilophozia barbata  (Schmidel ex Schreb.) Loeske 
Katso myös
   Metsäpykäsammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Metsäpykäsammal (Barbilophozia barbata) on maksasammallaji korvasammalten heimossa (Jungermanniaceae). Sitä esiintyy Maan pohjoispuoliskolla lauhkealta vyöhykkeeltä havumetsäalueen pohjoisosiin.
Suomessa metsäpykäsammalta esiintyy aivan koko maan alueella. Se on yleinen ja uhanalaisuusluokituksessa elinvoimainen laji (LC).
Meskaliinikaktukset

| Meskaliinikaktukset |
| --- | --- |
 Lophophora diffusa on toinen meskaliinikaktusten suvun lajeista.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Cacteae
Suku::  Meskaliinikaktukset Lophophora  J.M.Coult. (1894)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Meskaliinikaktukset ja myrkkykaktukset (Lophophora) on meskaliini-nimisestä alkaloidista ja sen huumaavasta vaikutuksesta tunnettu kaktuskasvisuku. Tieteellinen nimi on annettu ulkonäön perusteella kreikankielisistä sanoista lofos 'harja, töyhtö' ja foreus 'kantaja', mikä viittaa kasvin kyhmyissä oleviin karvatupsuihin.
Tuntomerkit

Meskaliinikaktukset ovat matalia, pallomaisia ja usein tiiviinä ryhminä kasvavia kaktuksia. Niiden juuret ovat pitkiä ja sukkulan muotoisia. Varsi on tavallisesti litteän pallomainen, sini- tai kellanvihreä, satunnaisesti punertava, vain 2–7 cm korkea ja 4–12 cm leveä. Varren kyhmyt (podariot) ovat matalia ja pyöreitä tai kyttyrämäisiä, usein pystyriveiksi järjestäytyneitä. Areolit sijaitsevat yleensä riveissä kyhmyjen päissä, ja niissä on pehmeiden, keltaisten tai valkeahkojen karvojen muodostamat tupsut; piikit puuttuvat. Kukat sijaitsevat kasvin keskustassa ja kukkivat päivisin. Muodoltaan ne ovat suppilomaisia, väriltään valkoisia, vaaleanpunertavia, kellertäviä tai satunnaisesti punaisia. Kukan läpimitta vaihtelee 1–2,2 cm. Pohjus on suomuton ja karvaton. Hedelmän muoto vaihtelee nuijamaisesta pitkänomaiseen ja se on aluksi mehevä ja vaaleahkon punainen, myöhemmin ruskehtavan valkoinen ja kuiva, paljaspintainen, avautumaton ja enintään kahden sentin pituinen. Siemenet ovat mustia, päärynän muotoisia ja kyhmyisiä.
Levinneisyys

Meskaliinikaktusten levinneisyys ulottuu Chihuahuan aavikon kalkkikivialueille Teksasiin ja Meksikon pohjois- ja keskiosiin. Niitä tavataan 1800 metrin korkeuteen saakka.
Lajit

Meskaliinikaktusten suvussa on kaksi lajia:
Lophophora diffusa
meskaliinikaktus eli rusomeskaliinikaktus eli myrkkykaktus (Lophophora williamsii)
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Meskaliinikaktukset – Lophophora
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q132102  Wikispecies: Lophophora (Cactaceae)  BioLib: 105604  CoL: 5GML  EoL: 69624  EPPO: 1LOFG  FNA: 118930  FoC: 118930  GBIF: 3084451  GRIN: 6963  iNaturalist: 156834  IPNI: 30015323-2  IRMNG: 1369492  ITIS: 500389  NCBI: 130136  NZOR: c55d2f8e-dafc-4942-9732-7b8ca396773b  Open Tree of Life: 543111  PLANTS: LOPHO2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:5395-1  Tropicos: 40008773  WFO: wfo-4000022225
Aleksanteri Metsävuori

Aleksanteri (Nikolai) Metsävuori (sukunimi alk. Schukoff; 1881 Sippola – 6. toukokuuta 1918 Valkeala) oli suomalainen työmies joka toimi Suomen sisällissodan aikana Kouvolan asemakomissaarina.
Metsävuoren isä oli venäläinen ja äiti suomalainen. Hän työskenteli ennen sotaa eri puolilla Suomea ja oli viimeksi työssä Kymintehtaalla. Suomen sisällissodan alettua Metsävuoresta tuli Kouvolan rautatieaseman asemakomissaari. Hänen tehtäviinsä kuului junien ja matkustajien tarkastus vakoojien ja sabötöörien kiinnisaamiseksi. Metsävuori kuljetti myös junalla Kouvolaan muualta tuodut vangit asemalta kuulusteltavaksi Kouvolan miliisitalolle. Hänen kerrotaan osallistuneen myös itse vankien teloituksiin ns. Tommolan veripellolla.
Suurikokoinen, juoppona pidetty ja karskisti esiintyvä Metsävuori oli sodan aikana Kouvolassa hyvin näkyvä henkilö johon henkilöitiin punainen terrori. Sen sijaan paljon merkittävämmässä asemassa olleet punaisten tutkintakomitean puheenjohtaja Vihtori Saarinen ja Oskar Sundman jäivät suurelle yleisölle tuntemattomiksi.
Valkoiset ampuivat Metsävuoren Kouvolan valtauksen jälkeen toukokuun alkupäivinä kolmen muun punaisen kanssa ilman kenttäoikeuden tuomiota Tommolan veripellolle. Teloitusta johti Kouvolan komendanttina toiminut Martti Eklund.
Merenneito

John William Waterhousen maalaus Merenneito vuodelta 1900.
Merenneito eli vedenneito on naispuolinen taruolento, jolla on ihmisen yläruumis ja lantiosta alkava kalanpyrstö. Merenneito kuvataan tyypillisesti kauniiksi, siroksi, pitkähiuksiseksi naiseksi, joka elää vedessä ja hengittää sen alla yhtä hyvin kuin ilmassa.
Merenneito on yleinen aihe niin kirjallisuudessa, elokuvaviihteessä kuin kuvataiteissakin. Merenneitoja on käytetty mainoksissa ja niille on tehty balettikin. Tarinoita merenneidoista löytyy kautta maailman.
Historia

Kaikkien kalanpyrstöisten mutta muuten ihmisten kaltaisten vedenolentojen esi-isä on babylonialainen jumala Ea. Nykyaikaiset kalanpyrstöiset merenneidot pohjautuvat antiikin Kreikan mytologiaan kauniisti laulaviin mutta merimiehille vaarallisiin seireeneihin. Alkuperäisisissä kreikkalaisissa maljakkomaalauksissa seireenit kuvattiin linnunvartaloisina naishahmoina. Modernin merenneidon keksijänä voidaan pitää 600-luvulla elänyttä englantilaista munkkia Aldhelm Mahnesburylaista, joka antoi seireeneille kalanpyrstön ja teki niistä kelttiläisten esikuvien mukaisesti viehättävän näköisiä. Hänen kuvailemansa meriseireeni yleistyi nopeasti taruolentoja käsittelevissä kuvituksissa.
Piirteet

Merenneidot ovat samannäköisiä lähes kaikilla maailman merillä. Merenneidot lepäilevät usein rantakalliolla, joskus toistensa seurassa, ja heiluttavat pyrstöään meressä. Merenneidot kuvataan usein kauniiksi, hoikiksi, tyttömäisiksi, vaaleiksi ja hymyileviksi. Heillä on pitkät ja kihartuvat hiukset, jotka aaltoilevat vapaasti kuin meren kuohut. Joskus heillä on kädessään peili, josta he voivat ihailla omaa kauneuttaan. Antiikin Rooman kertomuksissa merenneitojen iho oli kuvattu suomupeitteiseksi, mutta sen jälkeen se on alettu kuvata ihmisihon kaltaisena.
Merenneitojen kerrotaan usein vetävän lumovoimallaan miehiä merten syvyyksiin ja kuolemaan. Merenneidon ja ihmisen välillä voi kuitenkin olla myös aitoa rakkautta, jota kuitenkin vaikeuttaa erilaiset elinympäristöt. Erään skotlantilaisen klaanin kerrotaan pitävän itseään merenneitojen jälkeläisenä.
Merenneitojen kerrotaan varoittavan ihmisiä myrskyistä sekä neuvomaan ihmisille parantavia kasveja, jos heitä kohdellaan hyvin. He myös auttavat valaita synnytyksissä ja pitävät saalistajat loitolla vastasyntyneistä valaanpoikasista.
Lajeja

Vedenneitojen kaltaisia olentoja tunnetaan monia lajeja. Undiinit tunnettiin jo antiikin Kreikassa. Undiinilla on merihevosen vartalo ja ihmisen pää, ja se muuttui tavallisen merenneidon kaltaiseksi kauniiksi olennoksi. Kreikan vedenväkeä olivat myös nereidit ja Najadit, joista jälkimmäisestä on tullut järvien, jokien, lampien ja kaivojen nymfejä eli hengettäriä.
Ranskan länsirannikolla Bretagnen edustalla asuu vaarallisia merenneitoja, Mari Morganeita, ‘merestä syntyneitä’. He kaipaavat palavasti ihmismiesten rakkautta, joten he kurkottelevat syleilemään merimiehiä tai kalastajia. Jos Mari Morgan saa otteen miehestä, hän vetää miehen merenpohjan valtakuntaan Ushantiin, jossa mies joutuu elämään elämänsä loppuun asti.
Ranskalainen vedenhengetär Groac’h on ruma ja kauhistuttava, mutta voi ottaa kalliolla tai rannalla loikoessaan kauniin naisen ulkomuodon ja hurmata miehet orjikseen.
Tanskalaisilla on merenrouva, aikuisen ihmisen kokoinen ja kalanpyrstöinen vedenhengetär, joka elää Tanskan salmissa. Sen näkeminen on merkki myrskystä.
Lamioita on kahdentyyppisiä. Toinen niistä on pelottava ja vahingollinen käärmemäinen olento, joka oli alun perin merenjumala Poseidonin pojantytär. Toinen lamia on espanjalaisten ja baskien vedenneito, joka auttaa vesillä liikkuvia.
Iara on brasilialainen vedenneito, josta kerrotut tarinat perustuvat tupien mytologiaan. Iara ei elä meressä vaan makeassa vedessä. Se pyrkii lumoamaan miehiä laulullaan.
Ri on 1900-luvulla ensi kerran nähty olento, joka on vyötäröstä ylöspäin vanha ihminen ja vyötäröstä alaspäin kala. Ri-havainnoista on kerrottu sen jälkeen eri puolilta maailman meriä.
Japanissa tunnetaan Ningyo-niminen meren prinsessa, jolla on kalan ruumis ja ihmisen pää. Se asuu helmin koristellussa palatsissaan meren alla ja suojelee haaksirikkojen uhreja.
Selkie on Luoteis-Euroopassa tunnettu hyljeihminen, joita on niin nais- kuin miespuolisiakin. Selkiet ovat viehättäviä ja muodostavat joskus pareja ihmisten kanssa.
Rusalka on slaavilaisissa maissa tunnettu vedessä asuva nuori naisolento. Rusalkat asuvat joissa mutta nousevat keskiyöllä maalle etsimään miestä.
Merenneidon miespuolinen vastine on merenmies, meressä elävä vedenmies.
Merenneidot kulttuurissa > Kuvataide

Merenneidot ja muut vedenneidot ovat olleet kautta aikain taiteilijoiden paljon suosima aihe. Romantiikan aikakaudella 1800-luvulla kansantarinoista tutut kalan- tai hylkeenpyrstöiset vedenneidot nousivat taiteen aiheistoon kaikkialla Euroopassa mutta etenkin Englannissa. Sveitsiläisen symbolistin Arnold Böcklinin taiteessa on paljon erilaisia merenneitoaiheita 1870-luvulta alkaen. Pohjoismaisessa taiteessa kalanpyrstöiset vedenneidot ovat olleet harvinaisia, mutta esimerkiksi Edvard Munchilla on maalaus Merenneito (1896) ja suomalaisella Albert Edelfeltillä maalaus Nuorukainen ja vedenneito (1897).
Moderneista taiteilijoista vedenneitoaiheita ovat 1900-luvulla käyttäneet useasti esimerkiksi Marc Chagall, Gustav Klimt ja Paul Delvaux. Suomalaisista nykyajan taidegraafikoista vedenneitoja on kuvannut usein esimerkiksi Kirsi Neuvonen.
Vedenneito oli 1900-luvun alkupuolella hyvin suosittu myös mainosten kuva-aiheena.
Kööpenhaminassa on Edvard Eriksenin  veistos Pieni merenneito (Den lille havfrue). Helsingissä on Ville Vallgrenin suihkulähde ja veistos, joka tunnetaan yleensä nimellä Havis Amanda, mutta alun perin sen nimi oli Merenneito.
Merenneidot kulttuurissa > Sadut

Tanskalaisen H. C. Andersenin satu Pieni merenneito on maailman tunnetuin vedenneitosatu, ja siitä on kirjoitettu lukuisia muunnelmia. Satu eroaa tavanomaisista merenneitosaduista siinä, että Andersenin sadussa merenneito joutuu kärsimään kovia tuskia. Oman vedenneitosatunsa on kirjoittanut myös esimerkiksi Oscar Wilde, Fisherman and His Soul (1891).
Merenneidot kulttuurissa > Ooppera

Tunnettuja oopperoita, joissa vedenneitoja esiintyy, ovat esimerkiksi Antonín Dvořákin Rusalka, Albert Lortzingin Undine ja Nikolai Rimski-Korsakovin Sadko.
Merenneidot kulttuurissa > Elokuvat ja televisio

Ensimmäinen merenneito esiintyi valkokankaalla jo yli sata vuotta sitten lyhytelokuvassa Siren of the Sea (1911). Tuon jälkeen aihetta käsitteleviä elokuvia on tuotettu satoja.
Elokuvassa Pekka ja Pätkä sammakkomiehinä (1957) Pekka Puupää ja Pätkä kohtaavat saaristossa uintiharjoituksissa merenneidon, ja vievät tämän mukanaan Pekan kotiin Voikukankadulle.
Merenneidoista kertovia Hollywood-elokuvia ovat esimerkiksi Mr. Peabody & the Mermaid (1948) ja Splash (1984) ja Äitini on merenneito (1990). Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä -elokuvassa (2011) merenneidot on kuvattu kauniina naisina jotka haluavat suudella merimiestä, jotta saisivat tämän vedetyksi meren syvyyksiin.
Merenneidot ovat monien lastenanimaatioiden vakioaiheita. Tunnetuimpia lienevät Disneyn Pieni merenneito jatko-osineen sekä merenneitojen seikkailut Barbien kanssa. Merenneitoja esiintyy myös Peter Panissa sekä Muumilaakson tarinoita-animaatiosarjassa Lohikäärmeen kyyneleitä.
Aihetta käsittelevät myös australialainen televisiosarja H2O (2006–2010) sekä teinikomedia Aquamarine (2006), joista jälkimmäinen perustuu Alice Hoffmanin vuonna 2001 kirjoittamaan samannimiseen kirjaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Merenneito Wikimedia Commonsissa
William Bloyen merenneitoa esittävä kivireliefi Birminghamin yliopiston opiskelijajärjestön seinällä.
Arnold Böcklinin Leikkiä aalloilla (1883), jossa etualan neidolla on kalanpyrstö.
Annette Kellerman merenneitona elokuvassa Merrilla, the Queen of the Sea (1918).
Metsänarvioimistiede

Metsänarvioimistiede tutkii puun ja puuston mittausta, kasvua, rakennetta ja kehitystä. Tieteenala myös kehittää metsätalouden suunnittelun menetelmiä. Tiede jakautuu metsänkartoitusoppiin, metsänmittausoppiin, puuntuotosoppiin sekä metsätalouden suunnitteluoppiin. Opetusta annetaan Helsingin ja Joensuun yliopistoissa.
Aiheesta muualla

Simo Poso: Metsänarvioimistiede osana yhteiskuntaa (Arkistoitu – Internet Archive), Metsätieteen aikakauskirja 2/2001
Opiskelu, Itä-Suomen yliopisto
Opintosuunnat, Metsänvaratiede, Helsingin yliopisto
Opinto-opas 2010-2011
Mercedes (artisti)

| Mercedes> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Linda-Maria Raninen
Syntynyt: 1993 (ikä 31–32) Helsinki
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Mercedes, aiemmin Mercedes Bentso
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  2012–
Tyylilajit:  rap
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Mercedes, ent. Mercedes Bentso (oik. Linda-Maria Raninen, o.s. Roine, s. 1993 Helsinki) on suomalainen rap-artisti. Hänen yhteiskuntakriittiset sanoituksensa käsittelevät muun muassa päihdeongelmia, väkivaltaa ja syrjäytymistä. Raninen on ollut useasti julkisuudessa nuorten syrjäytymisestä keskusteltaessa. Hän esiintyi aiemmin nimellä Mercedes Bentso.
Ura

Raninen kiinnostui rap-musiikista 15-vuotiaana kuunneltuaan Steen1:n sanoituksia, jota Raninen pitää suurimpana innoittajanaan. Vuonna 2011 rap-artisti Pyhimys kuuli Ranista helsinkiläisessä Nuorten toimintakeskus Hapessa ja pyysi myöhemmin tätä tekemään yhteistyötä kanssaan. Pyhimyksen yhteydenoton jälkeen lukion keskeyttänyt Raninen irrottautui entisestä tuttavapiiristään ja alkoi keskittyä musiikin tekemiseen. Hän pääsi esiintymään muun muassa rap-kollektiivi GG Caravanin musiikkivideolle.
Joulukuussa 2012 julkaistiin YouTubessa Ranisen ensimmäinen single ja video "Personal Raineri", joka keräsi parissa viikossa yli 20 000 katselukertaa. Keväällä 2013 hän oli mukana Nelosen esittämän Fort Boyard – Linnake -sarjan toisella tuotantokaudella räppärien joukkueessa, johon kuuluivat myös Pyhimys, Voli sekä Jari-Pekka Hietsilta. Ranisen ensimmäisen levyn Ei koskaan enää tuotti Steen1, ja se ilmestyi huhtikuussa 2017.
Musiikin lisäksi Raninen on kiinnostunut näyttelemisestä, ja vuonna 2012 hän oli mukana Temppeliaukion kirkossa esitetyssä Veijo Baltzarin näytelmässä Jumala on suuri. Kun Baltzar oli pidätetty epäiltynä törkeästä ihmiskaupasta ja seksuaalisesta hyväksikäytöstä, Raninen esitti joulukuussa 2019 syytöksen, että hän oli joutunut näytelmäprojektin jälkeen Baltzarin seksuaalisen häirinnän kohteeksi. Raninen oli tehnyt aiheesta maaliskuussa 2019 julkaistun kappaleen "Clare Quilty". Marraskuussa 2019 julkistettu kappaleen video kertoo melko suoraan Baltzarin rakentamasta kultista.
Ranisesta tehty dokumenttielokuva Ei koskaan enää sai ensi-iltansa Rakkautta ja anarkiaa -elokuvafestivaalilla 2018.
Yksityiselämä

Raninen on isänsä puolelta romani, ja hänellä on myös albaani- ja  Karjalan evakkotaustaa. Hän on kotoisin Helsingistä, jossa hän varttui yksinhuoltajaäidin lapsena. Hän on kertonut avoimesti kokemastaan koulukiusaamisesta ja parisuhdeväkivallasta sekä omasta huumeidenkäytöstään. Hän on lehtihaastattelussa kertonut käyttäneensä monien muiden huumeiden ohella bentsodiatsepiineja eli bentsoja, josta myös hänen aiempi taiteilijanimensä loppuosa muodostui.
Ranisella ei ollut lapsena montaa ystävää. Hän jätti lukion kesken ensimmäisenä lukuvuonna, jolloin hän myös tutustui subutex-riippuvaiseen poikaystäväänsä, joka pahoinpiteli häntä myöhemmin.
Ranisen puoliso on entinen elinkautisvanki Janne Raninen. Pari meni naimisiin elokuussa 2022 jolloin Linda-Maria vaihtoi sukunimensä Roineesta Raniseksi. Raninen on myöhemmissä haastatteluissa myöntänyt liittäneensä eri aikoina identiteettiinsä asioita, jotka eivät oikeasti ole osa häntä. Tämän Raninen on kertonut johtuvan hänellä diagnosoidusta epävakaasta persoonallisuushäiriöstä.
Yhteiskunnallinen vaikuttaminen

Raninen oli Vasemmistonuorten jäsen, kuului vuoden 2014 europarlamenttivaaleissa Li Anderssonin tukijoihin ja esiintyi tämän vaalitilaisuuksissa. Hän kuitenkin ilmoitti syyskuussa 2015 Facebook-sivuillaan eronneensa Vasemmistonuorista ja Vasemmistoliitosta. Eroon ei tiedotteen mukaan liittynyt mitään dramaattista, vaan se oli pitkän harkinnan tulos. Raninen itse kertoo taustalla vaikuttaneen muun muassa eriävät käsitykset feminismistä. Ranista on kuultu presidentti Sauli Niinistön käynnistämässä ”Ihan tavallisia asioita” -projektissa, jonka tarkoituksena on kiinnittää huomiota nuorten syrjäytymiseen, ja hän on ollut myös keskustelemassa aiheesta Yleisradion A-talk-ohjelmassa. Helsingin Yhteiskunnallinen Opisto myönsi Raniselle Yhteiskunnallisen tietoisuuden herättäjä -palkinnon vuonna 2013.
Diskografia > Albumit

Ei koskaan enää (2017)
Joka ikinen yö (2019)
Diskografia > Singlet

”Verikosto” (2015)[vanhentunut linkki]
”Murhaaja” (2016)
”Tuutulaulu” (2017)
Diskografia > Videot

”Personal Raineri” (2012)
”Munaton mies” (2015)
”Muutoksen tuulet” (2015)
”Verikosto” (2015)
”Tytöt ei osaa räppää, piste!” (2015)
”Murhaaja” (2016)
”Tuutulaulu” (2017)
”Viimeinen koulupäivä” (2018)
”Clare Quilty” (2019)
Diskografia > Vierailijana

| Artisti | Kappale | Albumilta | Muut vierailijat | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Elinkautinen | ”Muutoksen tuulet” | Taistelutahto |  | 2015 |
| Rauhatäti | ”Tytöt ei osaa räppää, piste!” | Tytöt ei osaa räppää, piste! | MC Pyhä Lehmä | 2015 |