stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erkki Nuottimäki
Jääkärikausi

Nuottimäki työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 29. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän osallistui pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Libaussa vuonna 1917 järjestetyille kengitysseppäkursseille.
Suomen sisällissota

Nuottimäki astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 12. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella, Kauksamossa, Kivennavalla ja Raivolassa sekä Inon saartoon.
Sisällissodan jälkeinen aika

Nuottimäki siirrettiin sisällissodan jälkeen 15. heinäkuuta 1918 alkaen koulutusaliupseeriksi Pioneerikoulutuspataljoonan 4. komppaniaan. Armeijasta hän erosi 25. helmikuuta 1919, jonka jälkeen hän hoiti kotitaloaan Kortesjärvellä vuosina 1919 – 1923. Takaisin armeijan palvelukseen hän astui 1. maaliskuuta 1923 ja hänet sijoitettiin kengityssepäksi Tampereen rykmentin III pataljoonaan, josta hänet siirrettiin 1. syyskuuta 1928 alkaen rykmentin kengitys- ja kuormastosepäksi ja toimi tehtävässä aina talvisotaan saakka.
Talvisota

Nuottimäki komennettiin sodan puhjettua 2. Prikaatin 3. pataljoonaan. Hän erosi vakinaisesta vuonna 1941 ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä Hollolassa. Hänet haudattiin Kortesjärvelle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 25. helmikuuta 1919  Vänrikki 1942 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jäkäripataljoona 27:n pioneerikomppania
Jóhann Hjálmarsson

| Jóhann Hjálmarsson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1939 Reykjavík, Islanti
Kuollut: 2020 (80–81 vuotta)
Kansalaisuus:  Islanti
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: islanti
Tuotannon kieli: islanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jóhann Hjálmarsson (1939 Reykjavík, Islanti – 2020) oli islantilainen runoilija.
Tuotantonsa alkupuolella hän julkaisi surrealismista vaikutteita saanutta keskeislyriikkaa. Tunnustusta hän sai 1973 ilmestyneellä kokoelmalla Athvarf í himingeimnum, jossa hän kuvaa Reykjavíkia. 1985 ilmestynyttä kokoelmaa Ákvörðunarstaður myrkrið leimaa kuolema ja ahdistus.
Suomennettuja runoja

Jóhann Hjálmarssonin runoja on julkaistu suomeksi antologiassa Ja tunturin takaa kuulet -: Islannin sodanjälkeistä lyriikkaa, suom. ja toim. Maj-Lis Holmberg, Espoo: Weilin + Göös 1977 ISBN 951-35-1521-4
Kummia kaloja
Maailman valkeus
Reykjavikiläiselämää
Riemua
Runoilijan tehtävä
Sateen jälkeen
Siivet
Yö
Matti Jokinen (jalkapalloilija s. 1928)

Matti Jokinen (8. marraskuuta 1928 Forssa – 9. elokuuta 1999) oli suomalainen jalkapalloilija.
Maalivahtina pelannut Jokinen edusti Suomen maajoukkuetta seitsemässä A-maaottelussa. Kotimaassaan hän edusti SM-sarjassa Vaasan IFK:ta vuosina 1950–1955 pelaten yhteensä sata ottelua ja tehden yhden maalin huhtikuussa 1952 rangaistuspotkusta. Hän oli voittamassa Suomen mestaruutta vuonna 1953 ja saavutti lisäksi kaksi SM-hopeaa ja kaksi SM-pronssia. Vuonna 1957 hän voitti Suomen Cupin toisella sarjatasolla pelanneen IF Drottin riveissä.
Suomen Palloliitto ja Urheilutoimittajain liitto valitsivat Jokisen vuoden jalkapalloilijaksi Suomessa vuonna 1955. Matti Jokinen asui urheilu-uransa jälkeen Ruotsissa, mutta on kuollut ruotsalaisten viranomaistietojen mukaan Suomessa vuonna 1999.
Nuotit hukassa

Nuotit hukassa oli suomalainen television musiikkisarja, jota lähetettiin Yle TV1:ssä 1979-1980 . Sen tavoitteena oli tarjota hyvää ja mielenkiintoista suomalaista kevyttä musiikkia hyvin laajalla sektorilla. Mukaan mahtui niin rockia, poppia, kansanmusiikkia kuin uuden laululiikkeen musiikkiakin. Ohjelmasarjaa tuotti ja ohjasi Erkki Pohjanheimo TV1:n Viihdetoimituksesta. Musiikkiesitykset liitettiin toisiinsa sketsein ja haastatteluin. Ohjelmat kuvattiin värivideotekniikalla Yleisradion Pasilan tv-studio 3:ssa. Sarjaa tehtiin kaikkiaan viisi osaa.
Ohjelmasarjan esiintyjät

Osa 1. 1.12.1979 Yari ja Se-yhtye, Kankaan pelimannit, Dallapé.
Osa 2.	15.12.1979 Juha Vainio, Panu Koskinen, Veli-Matti Järvenpää, Maukka Perusjätkä ja Sota Apatiaa Vastaan.
Osa 3.	29.12.1979 Tuomari Nurmio ja Viides kolonna, Mikko Perkoila, Neulapojat.
Osa 4.	17.01.1980 Liisa Tavi, Jussi Asu, Rauli ”Badding” Somerjoki.
Osa 5.	26.01.1980 Kyläpelimannit, Marketta Saarinen, Matti ”Rag” Paananen, Jos-Agit .
Tekijät

Käsikirjoitus ja ohjaus Erkki Pohjanheimo
Sketsien käsikirjoitus Hannu Raatikainen ja Markku Salo
Sketsien näyttelijät Sirpa Taivainen ja Mikko Kivinen
Haastattelija Marjatta Anttonen
Uusintoja

Sarjan musiikkinumeroita on uusittu runsaasti Ylen myöhemmissä musiikkiohjelmissa:
"Kesä soi: Tuomari Nurmio" (Yle Teema) 10.7., 13.7. ja 14.7.2007
"Konsertissa: Tuomari Nurmio" (Yle Teema) 4.10., 8.10. ja 10.10.2010, 16.11., 20.11. ja 23.11.2020
"Kesä soi: Badding" (Yle Teema) 3.7., 6.7. ja 7.7.2007
"Lähikuvassa Rauli Badding Somerjoki" (Yle Teema) 27.9., 1.10. ja 3.10.2010.
"Konsertissa: Badding" (Yle Teema) 27.9., 1.10. ja 3.10.2010.
Musiikkia DVD-levyillä

Musiikkinumeroita on myös koottu suomalaisten artistien ja yhtyeitten kaupallisille DVD-levyille:
Rauli Badding Somerjoki– Henkilökohtaisesti (Tuotanto: Siboney / Love Records 2006)
Kukkolaulu
Haastattelu (Marjatta Anttonen)
Pikku Arja
Paras haihtua vaan – You better move on –
Tuomari Nurmio: Hotelli Voodoo – Tuhannen ja yhden kapakan lauluja (Tuotanto: YLE )
Liputtomat laivat
Kurjuuden kuningas
Rion satamassa
Aiheesta muualla

Yari Nuotit hukassa -ohjelmassa vuonna 1979 (Yle Elävä arkiston videoita)
Julius Johnson

Julius Johnson (2. tammikuuta 1845 Sund, Ahvenanmaa – 3. kesäkuuta 1923 Jyväskylän maalaiskunta) oli suomalainen Jyväskylässä toiminut liikemies, tilanomistaja ja kauppaneuvos.
Johnson syntyi Ahvenanmaalla venäläisen sotilaan ja ahvenanmaalaisen piikatytön aviottomana lapsena. Krimin sodan aikana vuonna 1854 Ahvenanmaalle maihin nousseet englantilais-ranskalaiset sotajoukot veivät Johnsonin molemmat vanhemmat sotavankeuteen Ranskaan. Johnson jäi enonsa hoiviin ja työskenteli tämän kaupassa apulaisena. Hän muutti Ahvenanmaalta Manner-Suomeen 14-vuotiaana ja alkoi samalla käyttää Johnson-sukunimeä.
Johnson pääsi 15-vuotiaana vuonna 1860 kirjanpitäjäksi Näsin ruukkiin ja siirtyi sieltä 1863 Orisbergin ruukkiin. Vuonna 1869 Johnson saapui kirjanpitäjäksi Jyväskylän lähellä Vaajakoskella sijainneelle Haapakosken sahalle. Hänestä tuli jo kaksi vuotta myöhemmin 1871 sahan esimies.
Vuonna 1874 perustettiin Jyväskylän Höyrysaha Osakeyhtiö, joka vuokrasi maa-alueen Äijälänjoen suulta Kuokkalan tilan omistaneelta Joonas Ylistöltä. Tänne rakennettiin höyrysaha, joka aloitti toimintansa 1875. Saha teki kuitenkin konkurssin jo 1880, ja tällöin Johnson osti sekä sahan että 300 hehtaarin kokoisen Kuokkalan maatilan. Johnson uudisti sahaa ja siellä otettiin muun muassa käyttöön sähkövalo jo vuonna 1882. Saha alkoikin pian tuottaa voittoa. Kuokkalan saha toimi vuoteen 1914 saakka ja sen jälkeen Johnson keskittyi Kuokkalan tilan viljelyyn.
Johnson kuului Jyväskylän kaupunginvaltuustoon ja oli valtuuston puheenjohtajana 1897. Hän vaikutti muun muassa siihen, että Jyväskylään saatiin rautatie 1897. Johnson lahjoitti myös rahaa muun muassa Taulumäen kirkon rakentamiseen 1885 sekä avusti yleisen sairaus- ja hautausapurahaston perustamisessa Jyväskylään. Hän sai kauppaneuvoksen arvon 1892.
Kuokkalan kartano
Johnson asui perheineen Kauppakatu 17:ään rakennetussa Jyväskylän ensimmäisessä kivitalossa. Vaimonsa Hildan kuoltua Johnson muutti 1904 Jyväskylästä Kuokkalan sahan viereen rakennettuun kivitaloon, jonka oli suunnitellut arkkitehti Wivi Lönn. Taloa alettiin kutsua Kuokkalan kartanoksi. Siellä hän sitten asui tyttärensä Sigrid Säthrénin ja tämän lasten kanssa elämänsä viime vuodet.lähde?
Kirjallisuutta

Jorma Tuomi-Nikula: Kuokkalan patruuna – Julius Johnsonin elämä. Helsinki : Minerva 2007 ISBN 978-952-492-067-4
Jaana Janhila & Jussi Jäppinen: Kuokkalan kartanon albumi. Jyväskylä: Kopijyvä 1999. ISBN 952-5092-17-8
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Talousvaikuttajat  Biografiasampo
Anna-Stina Nykänen

Anna-Stina Nykänen (s. 1961 Helsinki) on suomalainen toimittaja. Hän on Helsingin Sanomien toimittaja ja kirjoittaa myös kolumneja.
Nykänen sai Kirkon viestintäpalkinnon vuonna 2018. Samana vuonna hän sai Kunnioittavasti köyhyydestä -tunnustuksen. Palkinnon myöntää Suomen köyhyyden ja syrjäytymisen vastainen verkosto EAPN-Fin. Aiemmin Nykänen on toiminut Pressiklubi-televisio-ohjelman journalistijäsenenä.
Nykäsen puoliso oli toimittaja Heikki Haapavaara (1956–2019).
Teokset

Parhaat puoleni, Nemo 2005 ISBN 952-5180-65-4
Juha Metso, Anna-Stina Nykänen: Hannu Hautala Legendan perintö.  Helsinki:  Docendo, 2021.  ISBN 9789523820975
Aiheesta muualla

Anna-Stina Nykänen Twitterissä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Matti Nykänen (jääkäri)

Matti Nykänen (8. tammikuuta 1896 Lappajärvi – 26. kesäkuuta 1916 Latvia) oli suomalainen jääkäri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Hän oli yksi niistä harvoista jääkäreistä, jotka Jääkäripataljoona 27 menetti tappioina itärintamalla.
Perhe ja koulutus

Nykäsen vanhemmat olivat työmies Erkki Nykänen ja Anna Juhontytär. Nykänen kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Nykänen työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 5. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, missä hän haavoittui pahasti kranaatin sirpaleista rumputulessa 25. kesäkuuta 1916. Hän menehtyi seuraavana päivänä saamiinsa haavoihin (verenvuotoon) Skrabben kenttäsairaalassa. Kuollessaan hän oli naimaton ja hänet haudattiin Skrabben luona olevaan sotilashautausmaahan.
Kunniamerkit:  Jääkärimerkki.
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Joki virtaa läpi kaupungin

| Joki virtaa läpi kaupungin |
| --- | --- |
 Romaanin vuoden 2007 painoksen kansi.
Kirjailija:  Antti Tuuri
Kieli:  suomi
Genre:  romaani
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1977
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  353
ISBN:  951-1-04584-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Joki virtaa läpi kaupungin on Antti Tuurin kirjoittama romaani. Sen on julkaissut Otava vuonna 1977. Teos on käännetty ruotsiksi, venäjäksi ja viroksi.
Juoni

Romaani kertoo kolmesta oululaisesta miehestä, jotka kohtaavat ja tutustuvat toisiinsa. Kirjassa on neljä osiota, joista ensimmäinen ja viimeinen ovat Ilmari Autio -nimisen nuoren miehen näkökulmasta kerrottuja. Kaksi muuta päähenkilöä ovat taidemaalari Seppo Pihlaja ja hänen isänsä professori Ilmari Pihlaja.
Ilmari Autio työskentelee kirjapainossa työnjohtajana. Kirjapainossa lakkoillaan, ja se on ajautunut taloudellisiin vaikeuksiin. Työntekijöitä on pakko sanoa irti. Ilmari seurustelee Annikin kanssa, ja Annikki tulee raskaaksi. Ilmarin tarinaan liittyvät myös pikkuveli Kalervo, kiertävä kirjakauppias Seppälä ja Annikin veli Matti.
Seppo Pihlaja on asunut kahdestaan professori-isänsä kanssa sen jälkeen, kun vanhemmat ovat eronneet. Sepolla on tilaustyönä tekeillä muotokuva, jonka tilaajaa edustaa uskovainen nainen, maisteri. Isä sairastuu vakavasti, mikä aiheuttaa kriisin Sepon elämässä. Seppo matkustaa Pariisiin tapaamaan rakastamaansa Mirjaa, mutta palaa takaisin huolehtimaan isästään. Kemian professorina työskentelevän Ilmari Pihlajan viimeisiä kuukausia kuvaava osio on kertausta hänen elämänvaiheistaan, parantumattoman sairauden aiheuttamien oireiden kuvausta ja kuolemaan valmistautumista.
Jokikunta

| Jokikunta |
| --- | --- |
 Jokikunta
 Koordinaatit: 60.4387°N, 24.1973°E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Uusimaa
Seutukunta:  Helsingin seutu
Kunta:  Vihti
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kylä
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  03430
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jokikunta on Vihdin kirkonkylästä noin 10 minuutin ajomatkan päässä sijaitseva kumpuilevien maanviljelysmaiden ja vanhojen suurten maatilojen alue. Kylän läpi virtaa Vanjoki, joka toimi aikoinaan vilkkaana kulkuväylänä. Erikoisuus kylällä on vanha hyppyrimäki
sekä kylän kauniissa maisemissa sijaitseva Hills by GoGolf,  -golfkenttä kaikkine oheistoimintoineen. Lisäksi kylällä sijaitsee Jokikunnan Seurojentalo, , joka on suosittu juhlapaikka. 31.12.2019 Jokikunnalla oli 541 asukasta.
Kylässä sijaitsee oma koulu,, jossa lukuvuonna 2021-2022 opiskeli päivittäin 53 oppilasta.
Aiheesta muualla

Kotisivut (suomeksi)
Kuittinen, Leila: Koulu kylän keskellä : Vihdin Jokikunnan koulun historiikki 1891–1991. Vihdin kunta, 1992. ISBN 952-90-3554-3.
Paavo Jokinen

Paavo Wladimir Jokinen (14. lokakuuta 1918 Alatornio – 17. elokuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja ja varatuomari. Hän oli Metsähallituksen ylijohtaja 1967–1973 ja pääjohtaja 1973–1985, jolloin hän jäi eläkkeelle.
Jokisen vanhemmat olivat maanviljelijä Emil Jokinen ja Aino Katariina Huuki ja puoliso vuodesta 1945 Lea Salmio. Hän tuli ylioppilaaksi Tornion yhteislyseosta 1941. Jokinen valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta vuonna 1945. Hän suoritti lainopin kandidaatin tutkinnon vuonna 1956 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1960. Vuonna 1962 Jokinen nimitettiin Metsähallituksen osastopäälliköksi ja metsäneuvokseksi.
Jokinen julkaisi kirjoituksia metsän- ja riistanhoidosta sekä metsästyksestä.
Kirjallisuutta

Metsätekoja - ajallaan, toim. Heikki Lindroos & Pertti Ruohonen. Metsäkustannus, 2007 Sarja: Metsätalouden vaikuttajia ISBN 978-952-5694-00-0 (sisältää artikkelin Paavo Jokisesta)
Amanda Jokinen

Amanda Pauliina Jokinen (28. tammikuuta 1853 – 21. elokuuta 1922, tunnetaan myös nimellä Tyrvään Manta) oli tyrvääläinen kansanparantaja. Hänen vanhempansa olivat Mikko Timoteus Juhanpoika Lindroos (käytti myös sukunimeä Vilppala asuintalonsa mukaan) ja  Anna Kaisa Matintytär (os. Uotila). Mikko-isä oli luontaisparantaja.
Amanda avioitui 1879 Juho Alfred Juhanpoika Jokisen kanssa ja he saivat seitsemän lasta, joista Hulda jatkoi äitinsä jalanjäljissä kansanparantajana. Amanda kuoli Vammalan kauppalassa 21. elokuuta 1922. Hänet on haudattu Tyrvään kirkon hautausmaalle.
Amanda Jokisen vastaanotto ja sairaskoti sijaitsivat Vammalan keskustassa Marttilankatu 23:ssa. Rakennuksen pihalla oli kivimuurattu kaivohuone. Rakennukset purettiin 1970-luvulla (toisen tiedon mukaan 1980-luvun alussa). Vuonna 2017 paikalla paljastettiin Tyrvään Mantan muistolaatta.  Amanda Jokisen taloa 1970-luvulla purkamassa ollut Arvo Riutta löysi purkutöiden aikana joukon Amanda Jokisen kirjoittamia reseptejä, jotka hän otti talteen. Arvo Riutan kuoltua 2015 hänen vaimonsa Salme Riutta löysi reseptit ja lahjoitti ne Sastamalan seudun museolle. Reseptit konservoitiin syksyllä 2016 ammattikorkeakoulu Metropoliassa Vantaalla. Myös Amanda Jokiselle eri puolelta Suomea saapuneita kirjeitä on säilynyt noin 700.
Kirjallisuutta

Antti Nummi : Tyrvään Manta, eli, Vaimo kun sairaita parantaa : Amanda Jokisen ja Hulda Jokisen elämäntyön kuvailua. Tyrvään Sanomat, Tyrvää 1979 ISBN 951-9352-03-1
Katri Rinne : Amanda Jokinen, tyrvääläinen kansanparantaja. Tyrvään seudun kotiseutuyhdistyksen julkaisuja 67. Vammala 1988 ISBN 951-9279-22-9
Mika Rautanen : Hullun paperit: tyrvääläinen lääkärikirja elämän iloista ja suruista hoito-ohjeineen. Tyrvääläisen kirjallisuuden seuran tutkimuksia, 3. Warelia, Tyrvää 2014 ISBN 978-952-5940-16-9
Tyrvään Manta, eli, Vaimo kun sairaita parantaa: Amanda Jokisen ja Hulda Jokisen elämäntyön kuvailua; kirj. Antti Nummi ja Katri Rinne (Amanda Jokinen, tyrvääläinen kansanparantaja). Tyrvään seudun kotiseutuyhdistyksen julkaisuja 93. Kiikoinen 2017 ISBN 978-951-9279-47-3
Jokipohja

| Jokipohja |
| --- | --- |
 Nekalan siirtolapuutarhaa Jokipohjassa.
Kaupunki:  Tampere
Suuralue:  Keskinen suuralue
Suunnittelualue:  Iides
Kaupunginosa nro:  XXVI
Postinumero(t):  33800
Lähialueet:  Nekala, Vihioja, Muotiala, Veisu
Jokipohja on Tampereen 26. kaupunginosa. Se muodostaa Nekalan ja Vihiojan kanssa Nekalan alueen. Jokipohja rajoittuu pohjoisessa Iidesjärveen, idässä Muotialaan, etelässä Veisuun sekä lännessä Jokipohjantiehen jonka toisella puolella on Vihiojan kaupunginosa. Kaupunginosassa sijaitsee Nekalan siirtolapuutarha, jonka suunnitelman Tampereen kaupunginvaltuusto hyväksyi vuonna 1932.
Jokipohja on alun perin ollut Hatanpään kartanon peltoalue. Jokipohjan torppa mainitaan vuonna 1837, ja saman nimisiä torppia on seudulla ollut muitakin. Torpparit suorittivat kartanoon päivätyötä eli taksvärkkiä, ja sen perusteella kadunnimistö perustuu kartano- ja torppa-aihepiiriin. Jokipohjassa sijaitsevat myös jatkosodan aikana rakennetut niin kutsutut Asevelikylä ja Ruotsalaiskylä, joiden talojen suunnitteluun osallistui muiden muassa akateemikko Alvar Aalto. Suomen Aseveljien Liiton rakennuttamaan Asevelikylään kuului 13 Aallon suunnittelemaa taloa, joissa kussakin oli kaksi keittiön ja kahden huoneen asuntoa. Vuonna 1943 käyttöön vihityn Asevelikylän ensimmäiset asukkaat olivat sotainvalideja ja sotaleskiä perheineen. Kaupunginosan ensimmäinen osa-asemakaava vahvistettiin vuonna 1939 alueen länsiosalle.
Johannes de Plano Carpini

| Johannes de Plano Carpini |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 1182 Umbria, Italia
Kuollut: 1. elokuuta 1252
Johannes de Plano Carpini (ital. Giovanni da Pian del Carpine) (n. 1182 Umbria, Italia – 1. elokuuta 1252) oli italialainen tutkimusmatkailija ja fransiskaanimunkki. Hän oli ensimmäinen merkittävä mongolivaltakunnan eurooppalainen tutkimusmatkailija 1200-luvulla ja varhaisimman merkittävän länsimaisen teoksen kirjoittaja, joka käsittelee Pohjois- ja Keski-Aasiaa, Venäjän Eurooppaa ja muita mongolivaltakunnan alueita.
Elämä

Johannes oli ilmeisesti kotoisin Umbriasta. Hän oli yksi maanmiehensä Franciscus Assisilaisen kumppaneista ja oppilaista, ja osallistui merkittävällä tavalla fransiskaanien opetuksen levittämiseen Pohjois-Euroopassa. Hän kuului toiseen niistä lähetystöistä, jotka paavi Innocentius IV lähetti mongolien maahan, ja kirjoitti kertomuksen matkasta. Lähetystö pyrki osittain vastustamaan mongolien hyökkäystä kristittyjen maille, osittain keräämään luotettavaa tietoa mongoleista ja heidän tavoitteistaan. Taustalla saattoi piillä myös ajatus diplomaattisen kanssakäymisen aloittamisesta mongolien kanssa, jotta liitto muslimeja vastaan voitaisiin solmia.
Tämä lähetystö lähti toisena pääsiäispäivänä 1245 Lyonista, kulki Krakovan ja Kiovan kautta Dneprin yli Batu-kaanin pääleiriin Volgan rannalle, sai Batulta turvasaaton suurkaanin luo Karakorumiin, jossa se oleskeli seuraavan talven. Ögödei-kaanin kuoleman jälkeen oli tapahtunut hallitsijavaihdos, ja Johanneksella oli tilaisuus nähdä siellä 4 000 lähettilästä kaikista mongolivaltakunnan eri kansoista, jotka olivat rientäneet osoittamaan uudelle hallitsijalleen Güyük-kaanille alamaisuuttansa suurilla mongolien heimopäivillä. Marraskuussa he saivat lähteä, mukanaan paaville osoitettu lyhyt mongoli-, arabiankielinen ja latinankielinen kirje. Lähetystö palasi Kiovaan 9. kesäkuuta 1247, jossa heidät otettiin vastaan juhlallisella vieraanvaraisuudella. He ylittivät Reinin Kölnin kohdalla ja toimittivat raporttinsa ja kaanin kirjeen paaville Lyoniin kahden vuoden poissaolon jälkeen.
Matkan jälkeen Johannes, joka oli matkalle lähtiessään vanha ja lihava ja palattuaan sairas, palkittiin Dalmatian Antivarin arkkipiispan viralla. Hän kirjasi keräämänsä tiedot teokseen, joka on jaettu kahdeksaan laajaan lukuun, jotka käsittelevät mongolien maata, ilmastoa, tapoja, uskontoa, luonnetta, historiaa, politiikkaa ja taktiikkaa sekä parasta tapaa vastustaa heitä, minkä jälkeen seuraa luku lähetystön vierailemista alueista. Teos oli kenties keskiajan kristittyjen kirjailijoiden paras esitys aiheesta.
Kirjallisuutta

de Plano Carpini, Johannes: Mongolien historia: matka tartarien maahan vuosina 1245-1247. Suom. Sami Jansson; johdanto, viitteet ja kirjeiden suom. Antti Ruotsala. Alkuteos: Historia Mongalorum (1247). 1. painos 2003, 2. painos 2015, 2019, Gaudeamus. ISBN 9789516628731, E-kirja 9789524959957
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5  6  7  8  9 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2  3  4 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Taito Nurminen

Taito Juho Nurminen (24. lokakuuta 1895 Lammi – 20. tammikuuta 1981 Lahti) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa jääkärirykmentin ratsastavana lähettiupseerina. Tämä monen sodan veteraani osallistui vielä talvi- ja jatkosodassa taisteleviin joukkoihin.
Perhe ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat liikemies Juho Erland Nurminen ja Ida Adalmina Vallenius. Hän kävi neljä luokkaa Lahden yhteiskoulua ja Lahden kauppakoulua, jonka toiselta luokalta hän erosi ja liittyi jääkäriliikkeeseen. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918.
Jääkärikausi

Nurminen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 10. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan ratsuosastoon. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Nurminen kävi vuonna 1917 Libaussa järjestetyn moottoripyöräkurssin.
Suomen sisällissota

Nurminen astui Suomen armeijan palvelukseen vänrikiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi Karjalan ratsujääkärirykmentin 1. eskadroonaan, mutta komennettiin 5. huhtikuuta 1918 alkaen lähettiupseeriksi 5. Jääkärirykmentin esikuntaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.