Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
Mietiskelyt > Viides mietiskely

Viides mietiskely: Aineellisten olioiden olemuksesta ja jälleen Jumalan olemassaolosta alkaa pyrkimyksellä laajentaa tunnettujen asioiden joukkoa itsestä ja Jumalasta myös ulkopuolisiin aineellisiin oliohin. Samalla Descartes käsittelee ajatuksia, jotka koskevat näitä ulkopuolisia olioita, ja päätyy toiseen loogiseen todistukseen Jumalan olemassaolon puolesta.
Ennen ulkopuolisten aineellisten olioiden olemassaolon käsittelyä Descartes katsoo tarpeelliseksi käsitellä niiden ominaisuuksia. Hän katsoo, että oliot voidaan jakaa niihin, joita koskevat ideat ovat tarkkoja ja niihin, joita koskevat ideat ovat epämääräisiä. Ensin mainittuihin lukeutuvat ulottuvuus, kesto ja liike. Näitä geometrisia ideoita ei voi tulkita väärin tai yhdistellä niin, että niistä tulisi vääriä, ja niiden ajatukset löytyvät hänen mielestään, vaikka niitä ei ehkä olisi olemassa mielen ulkopuolella lainkaan. Esimerkiksi, kolmion kulmat ovat aina yhteenlaskettuna 180 astetta ja kolmion pisin sivu on aina suurinta kulmaa vastassa, vaikka kolmio järjestettäisiin miten. Näis Descartes ajattelee, että näillä totuuksilla on luonto tai olemus itsessään, täysin riippumatta hänen ajatuksistaan tai mielipiteistään.
»[...] löydän itsestäni lukemattomia ideoita eräistä seikoista, joiden täytyy sanoa olevan jotakin, vaikkei niitä ehkä olisikaan olemassa missään minun ulkopuolellani. Vaikka voin eräässä mielessä ajatella niitä jos vain haluan, en kuitenkaan keksi niitä, vaan niillä on omat todet ja muttumattomat luontonsa. Niinpä kun esimerkiksi kuvittelen kolmiota, sillä on kuitenkin todella jokin määrätty luonto, olemus tai forma, muuttumaton ja ikuinen, jota minä en ole aikaansaanut ja joka ei riipu minun mielestäni — vaikka sellaista kuviota ei ehkä ikinä olisi ollut olemassa ajatteluni ulkopuolella.»
Ajatellessaan näiden ulkopuolisia olioita koskevien ideoiden riippumattomuutta, Descartes ymmärtää, että hän on yhtä varma Jumalasta kuin näistä matemaattisista ideoista. Hän väittää sitä luonnolliseksi, sillä Jumalaa koskevat ideat ovat ainoita ideoita, joista voidaan johtaa Jumalan olemassaolo. Hän käyttää esimerkkinä vuorta ja laaksoa. Vaikka vuorta ei voikaan ajatella, ilman että ajattelisi laaksoa, on mahdollista, ettei maailmassa ole yhtään vuorta eikä laaksoa. Kuitenkin se seikka, että ei ole mahdollista ajatella Jumalaa ilman olemassaoloa johtaa automaattisesti siihen, ettei ole mahdollista ajatella, ettei Jumalaa olisi.
Yksinkertaistettuna tämä Descartesin toinen ontologinen jumalatodistus kuuluu seuraavasti:
Jumala on määritelty äärimmäisen täydelliseksi olennoksi.
Täydellisyyteen kuuluu olemassaolo.
Siis Jumala on olemassa.
»Siksi on yhtä ristiriitaista ajatella Jumalaa (eli perfekteintä olentoa) vailla olemassaoloa (eli vailla jotakin perfektiota) kuin ajatella vuorta ilman laaksoa.» 
(s. 68)
Vaikka Descartes oli jo aiemmin katsonut todistaneensa Jumalan olemassaolon, tämä todistus antaa hänelle mahdollisuuden lakata epäilemästä "kirkkaiden ja selkeiden" ideoiden totuutta. Kun Jumalan olemassaolo on varmaa, kaikki epäilys siitä, ovatko asiat totta vai harhaa, voidaan unohtaa. Descartes katsoo, että ilman tätä varmaa tietoa korkeimman olennon olemassaolosta minkään muun tieton varmuudesta ei olisi takeita.
»Näin siis näen selvästi kaiken tiedon varmuuden ja totuuden riippuvan toden Jumalan tuntemisesta siinä määrin, että ennen kuin tunnen hänet, en voi tietää täydellisesti mitään mistään muusta. Mutta nyt voin tuntea täysin ja varmasti lukemattomia asioita, sekä itse Jumalasta ja muista intellektuaalisista olioita että myös kaikesta siitä aineellisesta luonnosta, joka on puhtaan matematiikan tutkimuskohde.» 
(s. 71)