stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Iso Kolmisoppinen (Vesanto)
Maantietoa

Järvi on 950 metriä pitkä, 460 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 18,6 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 3,1 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Kerkonjoen valuma-alueella (14.76), jonka Sonkarin alueeseen (14.762) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 111,8 metriä mpy.
Lappajärven seurakunta

| Lappajärven evankelis-luterilainen seurakunta |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  Luterilaisuus
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Lapuan hiippakunta
Rovastikunta:  Lapuan tuomiorovastikunta
Perustettu:  1786
Lakkautettu:  2023
Liitettiin:  Alajärven seurakuntaan
Viimeinen kirkkoherra:  Jenny Kärki (- 12/2022)
Pääkirkko:  Lappajärven kirkko
Jäseniä:  2 453, 85,6% kunnan väkiluvusta (v. 2021)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lappajärven vuonna 1971 valmistunut seurakuntatalo.
Lappajärven seurakunta oli Lapuan hiippakuntaan ja Lapuan hiippakunnan tuomiorovastikuntaan kuulunut Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimi Lappajärven kunnan alueella.
Lappajärven seurakunta lakkautettiin vuoden 2022 lopussa ja seurakunta liitettiin osaksi Alajärven seurakuntaa vuoden 2023 alussa.
Historia

Lappajärvi perustettiin Pietarsaaren seurakunnan kappeliksi vuonna 1637. Itsenäinen kirkkoherrakunta siitä tuli 1786, tosin tämä toteutui käytännössä vasta 1816. Lappajärven seurakuntaan on kuulunut moni myöhempi seurakunta, esimerkiksi vuonna 1751 perustettu Alajärven kappeliseurakunta, joka itsenäistyi 1859. Tällöin siihen liitettiin kappelina vuonna 1784 perustettu Soinin rukoushuonekunta sekä Soinin alainen vuonna 1799 perustettu Lehtimäen rukoushuonekunta, jotka siis aiemmin olivat osa Lappajärveä. Kortesjärven rukoushuonekunta perustettiin mahdollisesti jo vuonna 1734, viimeistään 1789. Siitä tuli kappeliseurakunta 1834 ja se itsenäistyi 1865, tosin käytännössä tämä toteutui vasta 1877. Evijärven kappeliseurakunta oli perustettu 1758 ja se itsenäistyi 1865. Vimpelin rukoushuonekunta perustettiin 1806. Siitä tuli kappeliseurakunta 1821 ja se itsenäistyi 1867. Kauhajärvelle perustettiin rukoushuone 1871.
Vuodesta 1938 vuoteen 1971 seurakuntatalona toimi Lappajärven vanha käräjätalo.  Uusi seurakuntatalo valmistui vuonna 1971 ja sen vihki käyttöön piispa Eero Lehtinen 29. elokuuta 1971.  Seurakuntatalo on arkkitehti Erkko Virkkusen suunnittelema.
Vuonna 1997 seurakunta osti Kyrönniemessä sijainneen Vanhankodin tontin rakennuksineen ja perusti paikalle Kyrönniemen leirikeskuksen.
Historia > Seurakuntaliitos

Helmikuussa 2022 Lapuan hiippakunnan tuomiokapituli esitti Alajärven, Lappajärven ja Vimpelin seurakuntien yhdistämistä.  Huhtikuussa 2022 Lappajärven seurakunnan kirkkovaltuusto otti seurakuntaliitokseen kielteisen kannan.  Kirkkohallitus päätti 25. toukokuuta 2022 Lappajärven seurakunnan pakkoliittämisestä yhdessä Vimpelin seurakunnan kanssa osaksi Alajärven seurakuntaa. Kirkkohallitus katsoi Lappajärven seurakunnalla olevan merkittäviä haasteita erityisesti hallinnossa, myös seurakunnan taloudellinen tila vaikutti huolestuttavalta, seurakunnan arvioidusta 2,7 miljoonan euron metsäomaisuudesta huolimatta seurakunnalla oli rasitteena käytöstä poistetut seurakuntatalo, pappila ja Kyrönniemen leirikeskus.
Herätysliikkeet

Lappajärven seurakunta ja sitä ympäröivä järviseutu kuuluu muun Pohjois-Pohjanmaan ja pohjoisen Keski-Suomen kautta kulkevaan yhtenäiseen vanhoillislestadiolaisuuden vahvaan kannatusalueeseen. Kansanlähetyksellä on myös jossain määrin kannatusta Lappajärvellä.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Lappajärven kappeliseurakunnan kappalaisina ja Lappajärven seurakunnan kirkkoherroina:
Papisto > Lappajärven kappeliseurakunta

1638–?: kappalainen Pictorius
1642–1690: kappalainen Johannes Laurentiuksenpoika Essevius
1690–1721: kappalainen Laurentius Johanneksenpoika Essevius
1723–1724: kappalainen Pietari Pelander
1725–1736: kappalainen Samuel Simalin
1736–1758: kappalainen Tuomas Tuomaanpoika Wilckman
1763–1804: kappalainen Isak Lagus
1807–1820: kappalainen Mikael Lindfors
Papisto > Lappajärven seurakunta

1816–1832: kirkkoherra Erik Castrén
1833–1875: kirkkoherra Jakob Fellman
1876–1890: kirkkoherra Isak Otto Appelberg
1891–1918: kirkkoherra Anselm Nyström
1919–?: kirkkoherra F. O. Lampola
1971–1994: kirkkoherra Erkki Koskimäki
1994–?: kirkkoherra Hannu Penttinen
2008–201?: kirkkoherra Kari Mantere
2013–2016: kirkkoherra Ari Auranen
2017–2020: kirkkoherra Zacharias Onditi
2020: vs. kirkkoherra Esko Kallio
2021: vt. kirkkoherra Harri Kuhalampi
2021–2022: vt. kirkkoherra Jenny Kärki
Kirjallisuutta

Lampola, Viljo: Lappajärven seurakunta 1637–1937.  Helsinki:  Kirjapaino-osakeyhtiö Lause, 1987.  suomi
| n k Lapuan hiippakunnan tuomiorovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Lapuan tuomiokirkkoseurakunta  Alajärvi  Alavus  Kauhava  Kuortane  Soini  Ähtäri  |  |
| Entiset seurakunnat |  Alahärmä  Evijärvi  Kortesjärvi  Lappajärvi  Lehtimäki  Töysä  Vimpeli  Ylihärmä  |  |
Lapuan hiippakunta
Club Atlético Tigre

Juan Andres Marvezzi, Tigren kaikkien aikojen maalintekijä 116 maalillaan.
Club Atlético Tigre on jalkapalloseura Buenos Airesin esikaupungista Victoriasta, Buenos Airesin maakunnasta, Argentiinasta.  Seura pelaa Argentiinan pääsarjassa, jonne se nousi 27 vuoden tauon jälkeen kaudeksi 2007–2008.
Historia

Tigre, lempinimeltään "Tappajat" (Matadores), perustettiin 3. elokuuta 1902 Tigren kaupungissa. Vuonna 1936 seura muutti nykyisille sijoilleen Victoriaan 30 kilometriä Buenos Airesin kaupungin pohjoispuolelle. Tigre kuului aikoinaan Argentiinan ammattilaisliigan perustajajäseniin vuonna 1931, mutta suurimman osan yli satavuotisesta historiastaan se on viettänyt alemmilla sarjatasoilla. Pääsarjassa se on pelannut historiansa aikana kaikkiaan 24 kautta, parhaana saavutuksenaan kakkossija vuoden 2007 apertura-sarjasta.
Saavutuksia

2. divisioonan mestaruus: 1945, 1953, 1979, apertura 1994, apertura 2004, clausura 2005
Campeón Intermedia 1912
Maineikkaita pelaajia

Bernabé Ferreyra
Juan Andrés Marvezzi
Pedro Daniel Pellegata
Raúl de La Cruz Chaparro
Héctor de Bourgoing
Adrián Enrique Arana
Luis Cesáreo
Ernesto Cucchiaroni
Cándido González
Adolfo Heisinger
Jorge Lorenzo Hidalgo
Ezequiel Maggiolo
Aiheesta muualla

Virallinen sivu
Iso-Kurkinen (Vesanto)

| Iso-Kurkinen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Vesanto
Koordinaatit:  62°59′18″N, 26°20′57″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kerkonjoen valuma−alue (14.76)
Laskuoja:  suo-oja Kurjenjärveen 
Järvinumero:  14.765.1.009
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  154,6 m  
Pituus:  470 m  
Leveys:  170 m  
Rantaviiva:  1,064 km  
Pinta-ala:  4,795 ha  
Suurin syvyys:  13,1 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso-Kurkinen 
Iso-Kurkinen  on Pohjois-Savossa Vesannolla  Pelleskylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 470 metriä pitkä, 170 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 4,8 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Kerkonjoen valuma-alueella (14.76), jonka Asinjoen valuma-alueeseen (14.765) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 154,6 metriä mpy.
Kaijanjärvi (Viitasaari)

| Kaijanjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Viitasaari
Koordinaatit:  62°58′37″N, 26°16′10″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kerkonjoen valuma−alue (14.76)
Laskuoja:  oja Matolampeen 
Järvinumero:  14.765.1.006
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  124 m  
Pituus:  1,6 km  
Leveys:  470 m  
Rantaviiva:  4,65 km  
Pinta-ala:  42,06 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKaijanjärvi 
Kaijanjärvi  on Keski-Suomessa Viitasaarella  Kakolan lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 1,6 kilometriä pitkä, 470 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 42 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 4,7 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Kerkonjoen valuma-alueella (14.76), jonka Asinjoen valuma-alueeseen (14.765) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 124 metriä mpy.
Sancho I (León)

| Sancho I |
| --- | --- |
 
Leónin kuningas
Valtakausi:  956–966
Edeltäjä:  Ordoño III
Seuraaja:  Ramiro III

Kuollut:  966
Sancho I oli Leónin kuningas vuosina 956–966 velipuolensa Ordoño III:n jälkeen. Sancho I sanoutui heti irti rauhasta kalifi Abd ar-Rahman III:n kanssa, jolloin tämä hyökkäsi maahan.  Tämän seurauksena Leonin ylimykset Kastilian kreivi Fernán Gonzálezin johdolla hylkäsivät kuninkaansa ja valitsivat tilalle Ordoño IV:n (958–960). Sancho I pakeni silloin kalifin turviin ja pyysi tältä sotilaallista apua. Vuonna 960 hän palasi Leoniin suuren muslimiarmeijan saattamana ja nousi jälleen kuninkaaksi ja puolestaan Ordoño IV pakeni kalifin suojiin. Kun Sancho I kieltäytyi täyttämästä kalifille antamiaan lupauksia, ryhtyi tämä suunnittelamaan Ordoño IV:n asettamista takaisin valtaan. Ordoño kuoli kuitenkin Cordobassa 962 ja suunnitelma raukesi.
Sancho I liittoutui Navarran kuninkaan, Barcelonan kreivin ja Kastilian kreivin kanssa vastustaakseen kalifia. Tähän kalifi vastasi lähettämällä joukkoja ryöstämään kyseisiä valtioita.
Sancho I kuoli myrkytykseen 966 ja kruunu siirtyi hänen viisivuotiaalle pojalleen Ramiro III:lle (966–984).
Käyttöjärjestelmän ydin

Erilaiset käyttöjärjestelmäarkkitehtuurit kuvattuna monoliittisen, mikro- sekä ”hybridi-ytimen” avulla.
Ydin eli kerneli (engl. kernel) on käyttöjärjestelmän osa, jolla on täysi kontrolli kaikesta järjestelmässä tapahtuvasta.
Käyttöjärjestelmän ytimiä on kahta päätyyppiä: monoliittisia ja mikroytimiä.  Monoliittinen ydin (makroydin) sisällyttää ytimen toiminnot samaan ytimen osoiteavaruuteen (engl. address space). Mikroydin ulkoistaa valtaosan ytimen toiminnoista käyttäjäavaruuteen. Nykyaikaiset käyttöjärjestelmät eivät ole rakenteeltaan puhtaasti monoliittisia tai mikroytimeen perustuvia, vaikka edelleen selviä esimerkkejä näistä kahdesta mallista on olemassa. Sen sijaan modernit käyttöjärjestelmät soveltavat monillakin tavoilla toistensa ideoita.
Vain harvat ytimet ovat puhtaasti monoliittisia ytimiä tai mikroytimiä.
Yleistä

Käyttöjärjestelmän ytimen sanotaan tarjoavan toimintonsa palveluina (engl. services), jotka voivat olla toteutettu erillisinä komponentteina (engl. components), jotka kommunikoivat erilaisten rajapintojen (engl. interfaces) avulla.
Käyttöjärjestelmän ydin toimii suojatussa (engl. protected) ytimen muistiavaruudessa (engl. kernel space), joka estää muita ohjelmia ylikirjoittamasta sitä. Ydin käsittelee prosesseja sekä keskeytyksiä, kun taas kaikki normaalisti tietokoneen käyttäjän tekemä kuten tekstieditorit ovat käyttäjäavaruudessa (engl. user space).
Käyttöjärjestelmän ydin on etuoikeutettu (engl. privileged): ytimellä on suora pääsy kaikkeen laitteiston toimintoihin ja se asettaa käsittelijät keskeytyksille ja poikkeuksille. Keskeytys tulee ulkoisesta tapahtumasta (ajoitus, laite tarvitsee huomiota) ja poikkeukset suoritettavasta käskystä (fault tai trap).
Suorittimessa voi olla ydintila, joka kertoo suorittaako se käyttäjäohjelmaa vai ydintä: tietyt käskyt tai tietohaut ovat sallittuja vain kun suoritin on ydintilassa.
Moniohjelmointia tukevat järjestelmät rakentuvat prosessin käsitteelle, jossa käyttöjärjestelmä lomittaa prosessien suorituksen (vuoronnus), jakaa resurssit käytäntöjen mukaan (esimerkiksi prosessien prioriteetin mukaan) ja käyttöjärjestelmän voi tarvita tukea prosessien välistä kommunikaatiota.
Yksinkertaisessa järjestelmässä muisti on jaettu kahteen osaan: käyttöjärjestelmälle (monitori, ydin) ja suoritettavalle ohjelmalle. Moniohjelmointijärjestelmässä käyttäjäavaruus jaetaan edelleen useiden prosessien käyttöön. Muistin jakaminen dynaamisesti on muistinhallinnan tehtävä.
IO-laitteiden hallinta on yksi käyttöjärjestelmien ominaisuus, jota vaikeuttaa laitteiden suuri vaihtelevuus.
Yksittäisen ohjelman kaatuminen ei ole järjestelmän kannalta yhtä kriittistä kuin ytimen kaatuminen, jonka myötä koko tietokoneen sanotaan kaatuneen.
Sovellusohjelmat kommunikoivat ytimen kanssa järjestelmäkutsujen avulla. Järjestelmäkutsu ei ole suora funktiokutsu kuten sovelluksissa, vaan kutsun on ylitettävä ytimen ja käyttäjäavaruuden välinen jako. Järjestelmäkutsu on rajapinta sovellusohjelman ja ytimen tarjoaman palvelun välillä.
Yleistä > Muistiavaruus

Ydin käyttää laitteiston fyysisiä osoitteita ja käyttäjäavaruudessa olevat prosessit käyttävät virtuaaliosoitteita niille varattuihin muistipaikkoihin.
Ytimen omat toiminnot sijaitsevat ytimen muistiavaruudessa tai ne on ulkoistettu käyttäjäavaruuteen (mikroytimet).
Yleistä > Suoritustila

Tyypillisesti käyttöjärjestelmän ydin on suojattu omaan suoritustilaan (engl. privileged mode, kernel mode) ja käyttäjäsovellukset ovat käyttäjätilassa (engl. user mode): ydin voi käyttää suorittimen toimintoja, joita käyttäjätilassa olevat prosessit eivät voi käyttää.
Ytimen suoritustila voidaan toteuttaa suorittimen ominaisuuksista riippuen korkeammalla suoritustasolla (supervisor-tila, Motorola 68000 -sarja) tai käyttämällä ohjelmasegmentin tilaa (x86).
On myös ytimiä, jotka eivät toteuta muistisuojausta, kuten Amiga OS, jonka piti toimia myös suorittimilla ilman muistinhallintayksikköä.
Yleistä > Ytimen koko

Ydin voi olla kooltaan muutaman tuhannen tai jopa miljoonien koodirivien pituinen.
Ydinten kehityshistoriaa

Ferrantin valmistama Atlas oli luultavasti ensimmäinen tietokone, jonka kontrolliohjelmaa voitiin kutsua käyttöjärjestelmäksi.
Tietokoneessa oli myös tuki virtuaalimuistille.
Varhaiset käyttöjärjestelmät kehitettiin 1960-luvun alussa ja kirjoitettiin assemblyllä. Sovellusohjelmointiin oli korkeamman tason ohjelmointikieliä kuten Fortran ja ALGOL. Järjestelmäohjelmointikielet kuten C-kieli lisäsivät ylemmän tason kielien käyttöä käyttöjärjestelmien toteutuksessa. Tietokoneet olivat vielä rajatussa käytössä, jossa niiden käyttö oli operaattoreiden vastuulla. Varhaisissa käyttöjärjestelmissä koko käyttöjärjestelmä toimi yhtenä suoritettavana binäärinä.
Varhaiset käyttöjärjestelmät kuten MIT-yliopiston Compatible Time-Sharing System eivät voineet kasvaa suuriksi rajoitettujen tietokoneresurssien kuten muistimäärän ja suoritintehon vuoksi. 
THE-käyttöjärjestelmä vaikutti myöhempien käyttöjärjestelmien kehitykseen esittelemällä useita suunnitteluperiaatteita. 
Kun saatavilla olevat resurssit kasvoivat samalla kasvoivat myös käyttöjärjestelmät.
1960-luvun puoliväliin mennessä käyttöjärjestelmät olivat kasvaneet ihmisen käsityskyvyn yli: Exec II -käyttöjärjestelmään tuli ongelmia, joita piti ratkoa ad hoc -ratkaisuilla.
Suuret käyttöjärjestelmäprojektit kuten Multics olivat ongelmissa niiden suorituskyvyn kanssa. Multics:in jälkeen General Electric kehitti General Comprehensive Operating System (GECOS) käyttöjärjestelmän ja Bell Labs kehitti Unix-käyttöjärjestelmän. Unixin ytimen kehittäjä Ken Thompson jätti ytimestä pois paljon ominaisuuksia ja jätti ne käyttäjäavaruuteen, jolloin ydin oli Thompsonin omien sanojen mukaan vain "IO-multiplekseri". Unixin ydin oli vain noin 10 000 riviä C-kielellä tehtyä koodia ja noin 1 000 riviä assemblyä.
1970-luvulla esitettiin ajatus mikroytimestä, jossa varsinainen luotettu ydin olisi pienempi. Mikroytimiä toteutettiin useita 1980-luvulla ja osasta suunnittelutavoitteista luovuttiin käytännön ongelmien vuoksi, joista yksi on prosessien välisen kommunikaation aiheuttama lisäkuorma. Mikroytimissä ei ollut myöskään joustavuutta tukea useampaa kuin yhtä toteutusta järjestelmän peruspalvelusta. Mikroytimessä esiintyi myös enemmän moduulien välistä kopiointia ja moduulien välistä häirintää välimuistin käyttötavasta.
1990-luvulla esitettiin ajatus eksoytimestä. Vaikuttava ajatus oli että sovellukset tietävät enemmän resurssitarpeistaan ja niille annettaisiin mahdollisimman paljon kontrollia päätöksistä. Osa toiminnoista sijoitettaisiin kirjastoihin, joihin ydin ei luottaisi.
IBM pyrki kehittämään Workplace OS käyttöjärjestelmää OSF Research Instituten kanssa perustuen Carnegie Mellon -yliopiston (CMU) Mach-mikrokerneliin, josta tuli yksi kalleimmista epäonnistumisista.
Ydinrakenteiden pääluokat > Monoliittinen ydin

Monoliittinen ydin (makroydin) sisältää kaikki ytimen toiminnot samassa ytimen osoiteavaruudessa (engl. kernel space). Monoliittisen rakenteen etuja ovat käyttöjärjestelmän nopeus sekä helppo kehitysmalli. Toisaalta ylläpitäminen monimutkaistuu ominaisuuksien lisääntyessä, sillä yksittäinen ohjelmoija ei voi tuntea kaikkia toimintoja ja niiden vaikutuksia toisiinsa. Huonoista puolista vakavin on, että yksikin virhe jossain ytimen toiminnossa, kuten muistinhallinnassa, verkkoprotokollassa, levyjärjestelmässä tai laiteajurissa, vaikuttaa ytimen muihinkin osiin. Tästä seuraa koko järjestelmän kaatuminen.
Monoliittinen ydin toimii yksin suojatussa tilassa omassa osoiteavaruudessa ja tarjoaa muille ohjelmistoille järjestelmäkutsut ytimen toimintojen kutsumiseen.
Monoliittisessä ytimessä kaikki ajurit ovat kiinteästi osana ydintä ilman ladattavia moduuleja, kun taas ladattavia moduuleja tukevia kuvataan toisinaan hybridiytimiksi. Toisaalta moduuleiden katsotaan olevan vain laajennusta helpottavia tekijöitä monoliittiselle ytimelle.
Esimerkkinä monoliittista rakennetta käyttävistä moderneista käyttöjärjestelmistä on OpenBSD, joka poisti tuen ladattaville ytimen moduuleille.
Sekä NetBSD että FreeBSD tukevat ladattavia ytimen moduuleja.
Linuxiin liittyvässä dokumentaatiossa monoliittisellä ytimellä on viitattu ytimeen, josta ladattavien moduulien tuki on kytketty pois käännösvaiheessa.
Myös VMS on monoliittiseen ytimeen perustuva (tosin Digital kokeili myös mikroydintä). VAX-alustalle kehitetyn VMS:n kehittäjiin kuulunut David Cutler siirtyi myöhemmin Microsoftille.
Ydinrakenteiden pääluokat > Mikroydin

Mikroydinrakenteella pyritään parantamaan ytimen tietoturvaa ja vakautta, mutta tämä tapahtuu nopeuden kustannuksella. Mikroydinrakenteessa ydin pilkotaan useisiin palasiin: pieneksi pelkistetyksi mikroytimeksi sekä ytimen moduuleiksi. Mikroydin sijoittaa ytimen osat toiseen osoiteavaruuteen eli käyttäjäavaruuteen (engl. userspace, user mode, userland), jotka käyttävät prosessien välistä kommunikointia varsinaisen ytimen kanssa toimintaan. Jokainen ytimen moduuli suojataan eristämällä moduulit toisistaan, ja ne ovat yhteydessä ytimeen ja toisiinsa suojattuina prosesseina. Yhden ytimen moduulin kaatuminen ei vaikuta muihin moduulehin tai ytimeen, vaan ainoastaan sitä tarvitseviin prosesseihin. Vikaantunut ytimen moduuli voidaan käynnistää uudelleen. Jokainen ytimen moduuli tai jopa mikroydin voidaan päivittää muista osista riippumatta. Ydin on tällöin modulaarinen rakenteeltaan ja teoriassa hyvin vikasietoinen. Ytimen jakaminen erillisiin muistiavaruuksiin tekee siitä kuitenkin hitaan, koska tiedon siirtäminen ytimen moduulien ja mikroytimen välillä vaatii huomattavasti enemmän prosessorin kellojaksoja kuin monoliittiseen rakenteeseen perustuva ydin.
Ensimmäisen sukupolven mikroytimiä ovat Mach ja Chorus. Toisen sukupolven mikroytimiin kuuluu L4 ja QNX.
Symbian ja QNX ovat esimerkkejä mikroytimeen perustuvista menestyksekkäistä käyttöjärjestelmistä. Muita mikroytimeen perustuvia käyttöjärjestelmiä ovat BeOS ja Nextstep. GNU Hurd perustuu GNU Mach -ytimeen.
Mikroytimen keskeinen toimintaperiaate on viestien välittäminen moduulien välillä. Kommunikaation aiheuttama kuormitus on myös merkittävä haittatekijä.
Puhtaasti mikroydin-ajatteluun perustuva tutkimus on lähes täysin hylätty huonon suorituskyvyn johdosta. Näissä ydin tarjoaa vain osoiteavaruuden, säikeistyksen ja prosessien välisen kommunikaation tai muun joukon vastaavia primitiivejä.
Mikroytimen ajatuksen sanotaan olevan lähtöisin Per Brinch Hansenin kirjoituksesta The Nucleus of a Multiprogramming System (1970). Mikroytimeen perustuvissa järjestelmissä on joitakin yhtäläisyyksiä hajautettujen käyttöjärjestelmien kanssa.
Ydinrakenteiden pääluokat > Mikroydin > Nanoydin

Termi nanoydin (ja pikoydin) viittaa mikroytimeen, jossa moduulit rajataan pienempiin osiin vain kykyjen (engl. capabilities) perusteella. Termiä on käytetty lähinnä mikroytimien alkuvaiheessa.
Lisäksi on ainakin yksi tapaus jossa nanoydin viittaa nanosekuntien tarkkuudella toimivaan ytimeen, sekä tapaus jossa nanoydin viittaa laitteiston abstraktiokerrokseen (Adeos).
Symbianin tapauksessa nanoydin viittaa ytimen osaan, joka toteuttaa ytimen säikeet, vuoronnuksen ja synkronointitoiminnot. Symbianin nanoydin on alkukäsittelijä kaikille keskeytyksille ja välittää niistä useimmat toiselle kerrokselle. Synkronointitoiminnot sisältävät mutexin (NFastMutex) ja semaforin (NFastSemaphore). Symbianin käyttöjärjestelmäydin viittaa osaan, joka rakentuu nanoytimen palveluille ja toteuttaa asioita kuten käyttäjäavaruuden säikeet.
Ydinrakenteiden pääluokat > Eksoydin

1990-luvulla MIT:ssä esiteltiin eksoydin, joka on myös siinä käytetyn konseptin nimitys. Vaikuttava ajatus oli että sovellukset tietävät enemmän resurssitarpeistaan ja niille annettaisiin mahdollisimman paljon kontrollia päätöksistä. Osa toiminnoista sijoitettaisiin kirjastoihin, joihin ydin ei luottaisi. Eksoytimeen viitataan myös kirjastokäyttöjärjestelmänä (library operating system, libOS).
Eksoydin eriyttää hallinnan ja suojauksen siten, että ytimessä on suojaus mutta laitteiston hallinta tapahtuu sovelluksien käyttämien kirjastojen avulla.
Ydinrakenteiden pääluokat > Hybridiydin

Hybridiytimessä tarkoitetaan monoliittisen ja mikroytimen yhdistelmää: ydin on pilkottu vaihtelevin tavoin moduuleiksi, jotka sijaitsevat ydinavaruudessa. Hybridiytimen on tarkoitus olla vakaudeltaan ja tietoturvaltaan yhtä hyvä kuin mikroytimeen perustuva ydin, mutta samalla yhtä nopea kuin monoliittinen ydin.
Vain harvat ytimet ovat puhtaasti monoliittisia ytimiä tai mikroytimiä. Linux ja Solaris toteuttavat ladattavia moduuleja ytimen osoiteavaruuteen. Mac OS X yhdistää Mach-ytimeen BSD-ytimen ominaisuuksia (XNU). Myös Windows NT on suurelta osin monoliittinen: NT:ssä laiteajurit ovat kaikki samassa ytimen osoiteavaruudessa.
Moni käyttöjärjestelmäasiantuntija kuitenkin katsoo, että hybridiydin-termi ei oikeastaan tarkoita mitään. Esimerkiksi Linus Torvalds on sanonut, että puhe hybridiytimistä on pelkkää markkinointia:
»Mitä tulee tähän koko 'hybridiydin' -juttuun – kyse on vain markkinoinnista. Niin kuin, että 'mikroytimet ovat hyvää PR:ää, miten saamme työstämällemme ytimelle hyvää PR:ää? Keksin! Käytetään coolia nimeä ja yritetään antaa käsitys, että siinä on kaikki PR-edut, joita toisellakin järjestelmällä on'.»
Samoilla linjoilla on IBM:n Sonny Rao:
»Se on harhaanjohtavaa... Luulen, että tämä puhetapa... syntyi jostain puolivillaisesta markkinointitempusta, jolla halutaan saada tietty ydin näyttämään 'edistyksellisemmältä'. 'Mikro' ja 'hybridi' ovat aina parempia, parempia kuin 'monoliittinen', eikö vain?»
Ydinrakenteiden pääluokat > Unikernel

Unikernel viittaa käyttöjärjestelmän rakenteeseen, jossa käyttöjärjestelmän ydin ja suoritettava sovellusohjelma käyttävät yhtä osoiteavaruutta. Tyypillisesti unikernel suorittaa vain yhtä prosessia, mutta teknisesti on mahdollista tukea useampia, jotka jakavat saman osoiteavaruuden. Ratkaisu on suunnattu pilvipalveluissa käytettävään hypervisor-virtualisointiin tavoitteena parempi suorituskyky. Eräs sovelluskohde ovat IoT-laitteet, joissa ei ole laitteistoresursseja perinteisen käyttöjärjestelmän suorittamiseen.