stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pukinmäki
Kehitys

Pukinmäkeen Eskolantielle rakennettiin 2013–2014 neljä 5-7-kerroksista puukerrostaloa (89 asumisoikeus- ja vuokra-asuntoa). Rakentajana toimii SRV yhteistyössä Stora Enson kanssa, joka voitti Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto ATT Suunnittele- ja Rakenna -kilpailun. Pukinmäen vanhan huoltoasemakiinteistön tilalle Eskolantien alkupäähän valmistui vuonna 2021 uusi 5-kerroksinen liikekeskus.
Pukinmäki fiktiossa

Matti Yrjänä Joensuun kirja Harjunpää ja heimolaiset (1984) tapahtuu suurelta osin Pukinmäessä.
Kirjallisuutta

Kolbe, Laura: ”Boxbacka – huvilayhdyskunta radanvarressa”, Helsingin pitäjä 1989, s. 22-31. Helsingin pitäjän kotiseutuyhdistys 1989.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pukinmäki
MaTaPuPu-sivut: Pukinmäki (Arkistoitu – Internet Archive)
Pukinmäki satelliitista. Aluetta rajaa lännessä Vantaanjoki, pohjoisessa Pukinmäenkaari ja idän-etelän suunnalla päärata sekä Kehä I:n ja radan eteläpuolella Savelanpuisto.
| n k Helsingin kaupunginosat  ja niiden osa-alueet suurpiireittäin |
| --- | --- | --- |
| Eteläinensuurpiiri |  1. Kruununhaka  2. Kluuvi  3. Kaartinkaupunki  4. Kamppi  5. Punavuori  6. Eira  7. Ullanlinna  8. Katajanokka  9. Kaivopuisto  13. Etu-Töölö  14. Taka-Töölö  20. Länsisatama Hernesaari  Jätkäsaari  Lapinlahti  Ruoholahti  31. Lauttasaari Koivusaari  Kotkavuori  Myllykallio  Vattuniemi  52. Suomenlinna  |  |
| Läntinensuurpiiri |  15. Meilahti  16. Ruskeasuo Pikku Huopalahti  Vanha Ruskeasuo  18. Laakso  29. Haaga Etelä-Haaga  Kivihaka  Lassila  Pohjois-Haaga  30. Munkkiniemi Kuusisaari  Lehtisaari  Munkkivuori  Niemenmäki  Talinranta  Vanha Munkkiniemi  32. Konala  33. Kaarela Hakuninmaa  Honkasuo  Kannelmäki  Kuninkaantammi  Malminkartano  Maununneva  46. Pitäjänmäki Marttila  Pajamäki  Pitäjänmäen yritysalue  Reimarla  Tali  |  |
| Keskinensuurpiiri |  10. Sörnäinen Hanasaari  Kalasatama  Sompasaari  Vilhonvuori  11. Kallio Linjat  Siltasaari  Torkkelinmäki  12. Alppiharju Alppila  Harju  17. Pasila Itä-Pasila  Keski-Pasila  Länsi-Pasila  Pohjois-Pasila  21. Hermanni Hermanninmäki  Hermanninranta  Kyläsaari  22. Vallila  23. Toukola Arabianranta  Toukola  24. Kumpula  25. Käpylä  26. Koskela  27. Vanhakaupunki  |  |
| Pohjoinensuurpiiri |  28. Oulunkylä Maunula  Maunulanpuisto  Metsälä  Patola  Pirkkola  Veräjälaakso  Veräjämäki  34. Pakila Itä-Pakila  Länsi-Pakila  35. Tuomarinkylä Haltiala  Paloheinä  Torpparinmäki  Tuomarinkartano  |  |
| Koillinensuurpiiri |  36. Viikki Latokartano  Viikinmäki  Viikinranta  Viikin tiedepuisto  37. Pukinmäki  38. Malmi Ala-Malmi  Malmin lentokenttä  Pihlajamäki  Pihlajisto  Tattariharju  Ylä-Malmi  39. Tapaninkylä Tapanila  Tapaninvainio  40. Suutarila Siltamäki  Tapulikaupunki  Töyrynummi  41. Suurmetsä Alppikylä  Heikinlaakso  Jakomäki  Puistola  Tattarisuo  |  |
| Kaakkoinensuurpiiri |  19. Mustikkamaa-Korkeasaari  42. Kulosaari  43. Herttoniemi Herttoniemenranta  Herttoniemen yritysalue  Länsi-Herttoniemi  Roihuvuori  44. Tammisalo  48. Vartiosaari  49. Laajasalo Hevossalmi  Jollas  Kruunuvuorenranta  Tullisaari  Yliskylä  50. Villinki  51. Santahamina  53. Ulkosaaret Itäsaaret  Länsisaaret  Aluemeri  |  |
| Itäinensuurpiiri |  45. Vartiokylä Itäkeskus  Marjaniemi  Myllypuro  Puotila  Puotinharju  Roihupelto  Vartioharju  47. Mellunkylä Kontula  Kivikko  Kurkimäki  Mellunmäki  Vesala  54. Vuosaari Aurinkolahti  Kallahti  Keski-Vuosaari  Meri-Rastila  Mustavuori  Niinisaari  Nordsjön kartano  Rastila  Uutela  |  |
| Östersundominsuurpiiri |  55. Östersundom  56. Salmenkallio  57. Talosaari  58. Karhusaari  59. Ultuna Landbo  Puroniitty  |  |
Helsingin alueellinen jako
Pukinmäen kartano
Pukinmäen rautatieasema
Pukinmäen kirjasto
Aavikkokissa

| Aavikkokissa |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Kissaeläimet Felidae
Alaheimo::  Kissat Felinae
Suku::  Kissat Felis
Laji::  Afrikanvillikissa lybica
Alalaji::  ornata
Kolmiosainen nimi
 Felis lybica ornata  Gray, 1830 
Synonyymit
 Felis ornata Gray, 1830  Felis silvestris ornata Gray, 1830 
 Aavikkokissan levinneisyys
Katso myös
   Aavikkokissa Wikispeciesissä   Aavikkokissa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aavikkokissa (Felis lybica ornata, syn. Felis silvestris ornata ja Felis ornata) on Aasiassa elävä villikissa, joka luokitellaan joko afrikanvillikissan (Felis lybica) tai metsäkissan (Felis silvestris) alalajiksi tai omaksi lajikseen. Läheisimmistä sukulaisistaan poiketen aavikkokissa ei ole raidallinen vaan pilkullinen. Turkin hiekanvärinen tai harmaa pohjaväri toimii suojavärinä aavikoilla ja muissa elinympäristöissä. Aavikkokissa elää yksin ja saalistaa pääasiassa jyrsijöitä ja jäniseläimiä. Aavikkokissan uhanalaisuutta ei ole arvioitu, mutta sitä uhkaa muun muassa risteytyminen kesykissan (Felis catus) kanssa. Toisin kuin aiemmin arveltiin, itämaiset kesykissat eivät polveudu kesytetyistä aavikkokissoista.
Luokittelu

John Edward Gray kuvasi aavikkokissan Illustrations of Indian Zoology -teoksessa vuonna 1830, jolloin se sai nimen Felis ornata. Nykyään eri tutkijat luokittelevat aavikkokissan joko afrikanvillikissan alalajiksi Felis lybica ornata, metsäkissan alalajiksi Felis silvestris ornata tai omaksi lajikseen Felis ornata. Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton (IUCN) mukaan aavikkokissa on yksi afrikanvillikissan kolmesta alalajista.
Villikissojen sukulaissuhteista on saatu ristiriitaisia tutkimustuloksia, mikä mahdollisesti johtuu eri lajien tai alalajien suhteellisen äskettäisestä erkanemisesta villikissojen evoluutiossa. Lisäksi eri villikissat saattavat risteytyä keskenään ja kesykissan (Felis catus) kanssa. Aavikkokissa on menneisyydessä risteytynyt kiinanaavikkokissan (Felis bieti) kanssa, ja nykyään se risteytyy kesykissan kanssa. Lisäksi on mahdollista, että aavikkokissa risteytyy luonnossa metsäkissan alalajin Felis silvestris caucasica kanssa, mutta tästä ei ole geneettisiä todisteita.
Ulkonäkö ja koko

Aavikkokissan turkin pohjaväri vaihtelee hiekanvärisestä tuhkan- tai kivenharmaaseen, ja siinä on lisäksi mustia tai tummanruskeita pilkkuja. Ruumis on alapuolelta pilkuton ja valkeahko. Turkki muodostaa erinomaisen suojavärin. Aavikkokissan väritys vaihtelee elinympäristön mukaan: aavikolla turkki on haaleampi, kun taas kosteammilla ja metsäisemmillä alueilla pilkut ovat selkeämmin erottuvat. Talviturkki on kesäturkkia pehmeämpi, täyteläisempi ja tummempi.
Aavikkokissan korvat ovat keskikokoiset ja samanväriset kuin ruumis, ja korvien kärjissä on pienet tupsut. Otsassa on pieniä pilkkuja, ja kummassakin poskessa on kaksi mustaa juovaa. Aavikkokissan jalat ja häntä ovat pitkät. Raajoissa on raitoja, ja jalkapohjat ovat mustat. Häntä on pitkä ja ohut, kärjestä musta. Häntä on tyvestä pilkullinen mutta muuttuu raidalliseksi kärkeä kohti.
Pilkut erottavat aavikkokissan muista villikissoista, jotka ovat yleensä raidallisia. Esimerkiksi kiinanaavikkokissa muistuttaa muuten aavikkokissaa, mutta siltä puuttuvat tummat pilkut. Aavikkokissan erottaminen kiinanaavikkokissasta voi kuitenkin olla vaikeaa, jos yksilö on väritykseltään haalea.
Aavikkokissa on pienikokoinen kissa, pienempi kuin esimerkiksi metsäkissa. Aavikkokissan ruumis on 40,6–64 senttimetriä pitkä ja häntä 21,5–37,5 senttimetriä. Sillä on pidempi ruumis ja jalat kuin kesykissalla. Painoa aavikkokissalla on 2–7,7 kilogrammaa. Koiraat ovat yleensä naaraita kookkaampia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Aavikkokissa elää Länsi- ja Keski-Aasiassa, Pakistanissa, Intiassa, Mongoliassa ja Kiinassa. Levinneisyysalueen länsiraja ei ole tiedossa, ja tieto aavikkokissan esiintymisestä Turkissa ja Kaukasiassa (Armeniassa, Azerbaidžanissa ja Georgiassa) on puutteellista. Myös Nepalissa saattaa esiintyä aavikkokissoja. Venäjällä aavikkokissa on levittäytynyt pohjoisessa uusille alueille, joilla sitä ei esiintynyt ennen 1990-lukua.
Aavikkokissan ja afrikanvillikissan (Felis lybica lybica) levinneisyysalueet kohtaavat Iranissa, ehkä myös Turkissa ja Irakissa. Aavikkokissan ja metsäkissan levinneisyysalueiden raja on mahdollisesti Turkissa ja Kaukasiassa. Kiinanaavikkokissan levinneisyysalueen aavikkokissa kohtaa Kiinan Gansussa, ehkä myös Tadžikistanissa.
Aavikkokissa elää useissa eri elinympäristöissä, kuten aroilla, aavikoilla, vuoristoseuduilla ja lauhkeissa metsissä. Tyypillisintä elinympäristöä on kuitenkin pensasaavikko. Aavikkokissaa tavataan 2000–3000 metrin korkeuteen asti. Laajoja aavikoita, tiheitä metsiä ja syvää lunta aavikkokissa karttaa. Talvisen lumen syvyyden uskotaankin määrittävän levinneisyysalueen pohjoisrajan. Aavikkokissa elää yleensä lähellä vettä, mutta se pärjää myös kuivemmilla seuduilla, jolloin se saa tarvitsemansa veden saaliistaan. Sitä tavataan myös lähellä puutarhoja, viljelysmaita ja ihmisasutusta.
Elintavat

Aavikkokissa on pääasiassa yöaktiivinen, mutta sitä voi tavata myös päivällä. Se nukkuu ja pesii usein kivenkoloissa tai muiden eläinten kaivamissa koloissa. Aavikkokissa on territoriaalinen yksineläjä, joka useimpien yksin elävien kissaläinten tapaan väijyy saalista ennen nopeaa hyökkäystä. Aavikkokissa saalistaa maassa, vaikka se onkin hyvä kiipeilijä.
Elintavat > Ravinto

Jyrsijät ja jäniseläimet muodostavat pääosan aavikkokissan saaliseläinten laajasta kirjosta. Ravinto vaihtelee alueittain suuresti: osissa Kiinaa jyrsijät, kuten hyppyrotat, hyppymyyrät ja oravat, muodostavat 60–70 prosenttia ravinnosta, kun taas Xinjiangissa tehdyssä tutkimuksessa yarkandinjänis (Lepus yarkandensis) muodosti 74 prosenttia aavikkokissan saaliseläimistä. Satunnaisesti aavikkokissa saalistaa lintuja, matelijoita, sammakkoeläimiä ja hyönteisiä. Lisäksi se saattaa syödä haaskaa ja pientä karjaa.
Elintavat > Lisääntyminen

Lisääntymiskauden pituus ja ajankohta vaihtelee aavikkokissan levinneisyysalueen eri osissa. Pakistanissa sen on havaittu kestävän vuoden ympäri, kun taas Keski-Aasiassa se sijoittuu tammi-helmikuuhun. 56–68 päivän tiineyden jälkeen naaras synnyttää yleensä kahdesta neljään poikasta, joskus kuitenkin jopa kahdeksan poikasta. Aikaisintaan kolmen kuukauden ikäisinä poikaset alkavat seurata emoaan, ja emo opettaa poikasia saalistamaan.
Aavikkokissa saavuttaa sukukypsyyden 9–12 kuukauden ikäisenä, mutta ensimmäinen parittelu tapahtuu luultavasti 18–22 kuukauden iässä. Vankeudessa aavikkokissa voi elää 16 vuotta.
Uhanalaisuus

Piilottelevan aavikkokissan mahdollisesta uhanalaisuudesta ei ole selvyyttä, eikä kannan koosta ole viimeaikaisia arvioita. IUCN ei ole erikseen arvioinut aavikkokissan uhanalaisuutta, mutta afrikanvillikissa lajina on arvioitu elinvoimaiseksi. Aavikkokissa kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen 2.
Risteytyminen kesykissan kanssa kuuluu aavikkokissan merkittävimpiin uhkiin. Risteytymistä on raportoitu Keski-Aasiasta, Pakistanista ja Intiasta. Geneettisesti puhtaita populaatioita ei ehkä ole enää montaa jäljellä. Lisäksi villiintyneet kesykissat voivat kilpailla ravinnosta aavikkokissojen kanssa sekä levittää tauteja.
Aavikkokissan metsästys on kielletty suurimmassa osassa sen elinaluetta, mutta salametsästys on kuitenkin uhka. 1900-luvun loppupuoliskolla aavikkokissaa metsästettiin laajalti sen turkin takia, mutta nykyään turkiskauppa on lähinnä paikallista. Aavikkokissaa salametsästetään, pyydystetään ja myrkytetään kuitenkin myös siksi, koska sitä pidetään tuhoeläimenä – se saattaa tappaa esimerkiksi siipikarjaa. Myös muille lajeille viritetyt ansat ja rotanmyrkyt voivat tappaa aavikkokissoja. Muun muassa Intiassa elinympäristöjen tuhoutuminen on merkittävä uhka aavikkokissalle, kun joutomaina pidettyjä alueita raivataan. Vaikka aavikkokissa pärjääkin viljelysmailla, ihmisen läheisyys altistaa sen risteytymiselle kesykissan kanssa.
Aavikkokissan yhteys kesykissoihin

Eläintarhoista kerätyn tiedon perusteella aavikkokissa kesyyntyy helpommin kuin metsäkissa, mutta ei kuitenkaan yhtä helposti kuin afrikanvillikissa (Felis lybica lybica) tai hietakissa (Felis margarita). Aiemmin arveltiin, että itämaiset kesykissat saattavat polveutua afrikanvillikissan sijaan kesytetyistä aavikkokissoista. Tätä perusteltiin muun muassa sillä, että täplikkäät kissat ovat Intiassa yleisempiä kuin Euroopassa. DNA-tutkimusten mukaan kaikki kesykissat – niin Kaukoidän katukissat kuin siamilaisen kaltaiset itämaiset rotukissat – polveutuvat kuitenkin samasta kantamuodosta, afrikanvillikissasta, joka kesytettiin Lähi-idässä. Nykyisten kesykissojen DNA:ssa on korkeintaan pieniä jälkiä aavikkokissasta.
Vaikka kesykissat ovat jättäneet jälkensä keskiaasialaisten aavikkokissojen DNA:han, nykyisille kesykissoille ei vastaavasti ole siirtynyt juurikaan aavikkokissojen DNA:ta. Menneinä aikoina asia saattoi kuitenkin olla toisin, sillä joiltakin arkeologisilta kohteilta saatu muinaisten kissojen mitokondrio-DNA on peräisin aavikkokissalta. Nämä kohteet sijaitsevat Bereniken satamassa Egyptissä, Punaisenmeren rannikolla (kohteen ajoitus ensimmäinen vuosisata tai 100-luku) sekä Turkin rannikolla (ajoitus 500- tai 600-luku). Ilmeisesti kissoja kulki ihmisen mukana Välimeren alueen ja Etelä-Aasian välillä joko Silkkitietä pitkin tai meriteitse Punaisenmeren ja Intian valtameren kautta. Näin kissoja siirtyi sekä länteen että itään, ja kesykissat saattoivat lisääntyä villien aavikkokissojen kanssa Pakistanin ja Intian alueella. Ilmeisesti nämä aavikkokissojen kanssa lisääntyneet kesykissat eivät koskaan päätyneet Eurooppaan, ja siksi ne eivät ole jättäneet merkittävää jälkeä nykyisiin rotukissoihin.
Aavikkokissa Illustrations of Indian Zoology -teoksessa.
Aavikkokissan turkki saksalaisen turkiskoulun kokoelmassa
Davidin kapina

Davidin kapina oli Ylä-Satakunnassa vuosina 1438–1439 tapahtunut talonpoikaiskapina. Liikehdintä levisi Vesilahden ja Lempäälän pitäjistä myös läheiseen Hämeeseen. Samaan aikaan Davidin kapinan kanssa myös Karjalassa oli vastaavia kapinailmiöitä. Se sijoittuu ajallisesti samaan kauteen Engelbrektin kapinan ja Puken kapinan kanssa, jonkin verran niiden jälkeen.
Tausta

Kapina on nimetty Vesilahden pitäjän Anian kylässä asustaneen vauraan talonpojan, Davidin, mukaan. Talo on tunnettu 1500-luvulta lähtien nimellä Heikkilä, ja sillä oli eräomistuksia Ruovedellä saakka. Talon isännät olivat nimismiehiä, mikä kertoo talon ja tilan vauraudesta ja siitä, että David oli eräänlainen talonpoikaisjohtaja.
Yhteiskunnallisesti kuningas Eerik Pommerilaisen kaudella myös Satakunnan talollisten olosuhteet olivat käyneet entistä heikommiksi. Veronkannossa oli lisätty rahaverojen osuutta ja tilan tuotteiden vaihtohintoja oli muutettu entistä epäedullisemmiksi, ja näin tilalliset joutuivat antamaan voudeille tuotteitaan halvemmalla hinnalla kuin he olisivat markkinoilla niistä saaneet. Samanaikaisesti rälssimiesten valta yhteiskunnassa ja maanomistuksessa oli merkittävästi kasvanut. Itsenäisesti päättämään tottuneet talonpojat eivät enää hallinnetkaan maakuntansa luonnonvaroja, sillä rälssisukujen edustajat haalivat itselleen koskien ja virtojen kala-apajien valvontaoikeuksia, myllypaikkoja ja erilaisia kulkureittejä. Jos rälssimiehet olivat vouteja ja tuomareita, he edustivat samalla myös kruunua.
Kapina

Syksyllä 1438 Ylä-Satakunnan talonpojat nousivat kapinaan, ja johtajakseen he valitsivat Davidin, jonka jotkut ovat korottaneet talonpoikaiskuninkaaksi (bondekonung). Hänen ensimmäinen tekonsa oli, kun hän ryövärin tavoin kulki useiden naapureidensa ja samanmielisten kanssa Pirkkalassa olevaan Viikin kartanoon (nykyisin Nokiaa). Siellä he tappoivat neljä huovia, jotka olivat Jöns Turenpojan (Odygd-sukua) palveluksessa.
Jäljempänä siteeratussa sitoumusasiakirjassa mainitaan Ylä-Satakunnan kaikkien pitäjien miesten seuranneen ”pirunriivaamaa” Davidia ja hänen veljiään, mikä osaltaan todistaa kapinaliikkeen laajuutta. Talonpoikien viha näkyy lähteiden perusteella purkautuneen seudun rälssimiehiin ja heidän kauttaan veronkantoa kohtaan, jota edusti ylinnä Turun linnan päällikkö ja vouti Hans Kröpelin, jota erityisesti vihattiin. Toisaalta Kaarlenkronikan mukaan Kröpelin oli talonpoikien keskuudessa pidetty.
Myös Hämeen läänin talonpojat olivat nousseet kapinaan, ja samaan aikaan kapinoitiin ainakin Lammilla. Heillä on todettu olleen yhteistoimintaa Vesilahden talonpoikien kanssa, koska lammilaisten vihan kohteena ollut tuomari Olav Tavast toteaa koko selkkauksen olleen Daavidin kiusantekoa.  Myös Karjalassa kapinoitiin samaan aikaan, mutta näillä kapinoilla ei ole todettu yhteyttä Hämeen ja Ylisen-Satakunnan kapinointeihin.
Aiheesta muualla

K. V. Kaukovalta : 500 vuotta Davidin kapinasta, Aamulehti, 18.09.1938, nro 251, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k  Kalmarin unioni (1397–1523) |
| --- | --- | --- |
 Tanska  Ruotsi  Norja 
| Hallitsijat |  Margareeta I  Eerik XIII Pommerilainen  Kristoffer Baijerilainen  Kristian I  Hannu  Kristian II  |  |
| Konfliktit |  Engelbrektin kapina (1434–1436)  Puken kapina (1436)  Davidin kapina (1438–1439)  Brunkebergin taistelu (1471)  Vanha viha (1495–1497)  Juuttiviha (1501–1512)  Ruotsin vapaussota (1520–1523) Tukholman verilöyly  |  |
| Alueet |  Färsaaret  Grönlanti  Islanti  Shetlandinsaaret  Suomi  Orkneysaaret  |  |
| Tunnukset |  Kalmarin unionin lippu  |  |
Jupp Kapellmann

Hans-Josef (Jupp) Kapellmann (s. 19. joulukuuta 1949 Würselen, Länsi-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija. Hän edusti seurajoukkueita Alemannia Aachen, 1. FC Köln, FC Bayern München ja TSV 1860 München.
Kapellmann pelasi lähinnä puolustajana Länsi-Saksan maajoukkueessa viidessä ottelussa vuosina 1973–1974 mutta ei onnistunut vakiinnuttamaan paikkaansa kovatasoisessa miehistössä. Hän pääsi MM-kotikisoissa 1974 pelanneeseen maajoukkueeseen mutta joutui seuraamaan maailmanmestaruuteen edenneen joukkueen peliä vaihtopenkiltä.
Myöhemmin tohtori Hans-Josef Kapellmann on toiminut ortopedisenä kirurgina Baijerin Rosenheimissa.
Saavutuksia

Bundesliiga-mestaruus: 1974
Euroopan cup: 1974, 1975, 1976
Maailmanmestaruus: 1974
Intercontinental Cup: 1976
Aiheesta muualla

Kapellmannin uran tilastot
Saksan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1974
1 Maier |
2 Vogts |
3 Breitner |
4 Schwarzenbeck |
5 Beckenbauer |
6 Höttges |
7 Wimmer |
8 Cullmann |
9 Grabowski |
10 Netzer |
11 Heynckes |
12 Overath |
13 Müller |
14 Hoeneß |
15 Flohe |
16 Bonhof |
17 Hölzenbein |
18 Herzog |
19 Kapellmann |
20 Kremers |
21 Nigbur |
22 Kleff |
Valmentaja Schön
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Ladislaus I Pyhä

Ladislaus I Pyhä, Chronicon Pictum 1360
Kuningas Ladislaus I Pyhän hopeinen relikvaario, jonka sisällä on hänen kallonsa, 1500-luku. Pyhäinjäännösrasia avattiin ja luun DNA tutkittiin vertaamalla sitä Béla III:n vuonna 2020 tutkittuihin jäännöksiin. Tulokset julkaistiin vuonna 2023. Se sisältää todistetusti Árpád-sukuun kuuluneen kuninkaan jäännöksiä.
Ladislaus (László) I Pyhä (unk. I. László, Szent László); (27. kesäkuuta 1040, Puolan herttuakunta – 29. heinäkuuta 1095) oli  Unkarin kuningas vuosina 1077–1095. Hänet julistettiin pyhimykseksi vuonna 1192, ja hänen muistopäivänsä on 27. kesäkuuta.
Ladislaus Pyhä laajensi merkittävästi valtakuntansa rajoja ja lujitti sitä sisäisesti; kukaan muu Unkarin kuningas ei ole ollut niin yleisesti kansan suosiossa.
Suku

Ladislaus kuului Árpád-sukuun. Hänen vanhempansa olivat Béla I ja tämän puoliso prinsessa Richeza eli Adelheid (1013–1075), Puolan Mieszko II:n ja Richeza von Lothringenin tytär. Béla oli veljiensä kanssa lähtenyt 1030-luvulla Unkarista maanpakoon, kun heidän isänsä Vazulin serkku, kuningas Tapani I Pyhä syrjäytti Vazulin kruununperimyksestä ja antoi sokaista hänet. Béla asettui Puolaan, ja siellä syntyivät Ladislaus ja hänen vanhempi veljensä Géza. Myöhemmin Bélalle ja Adelheidille syntyi poika Lampert ja neljä tytärtä: Sofia (unk. Zsófia), Eufémia, Ilona (Helena) ja neljäs tytär, jonka nimestä ei ole säilynyt tietoa.
Nimi László, latinalaistettuna Ladislaus, on slaavilaista alkuperää (Vladislav, puol. Władysław). Samaa nimeä oli suvussa kantanut jo Ladislauksen isoisän Vazulin (Vasili, Basileios) veli, ja myös Vazulin ja hänen veljensä äidin on arveltu olleen slaavilaista syntyperää. Ladislauksen oletetaan syntyneen vuoden 1040 tienoilla ja viettäneen siis elämänsä ensimmäiset 6-7 vuotta Puolassa.
Bélan veli Andreas I palasi maanpaosta 1046 Unkariin johtamaan kuningas Pietarin vastaista kapinaliikettä ja nousi sen myötä Unkarin kuninkaaksi. Andreas kutsui Bélan perheineen Unkariin ja lupasi tehdä tästä kruununperillisensä. Myöhemmin Andreakselle kuitenkin syntyi poika Salamon, jonka hän antoi jo lapsena kruunata kuninkaaksi, ja veljesten välit rikkoutuivat. Béla hyökkäsi Unkariin apunaan Puolan armeija, voitti veljensä ja nousi kuninkaaksi 1060. Lapsikuningas Salamon palasi kuitenkin valtaan 1063 Saksan keisarin tuella, Béla sai surmansa, ja hänen poikansa pakenivat Puolaan.
Avioliitot ja jälkeläiset

Ladislauksen tiedetään solmineen vuonna 1078 avioliiton Adelheidin kanssa, joka oli hänen uuden liittolaisensa, Saksan vastakuninkaan, Svaabian herttuan Rudolf von Rheinfeldenin (n. 1025–1080) ja tämän toisen puolison Adelheidin tytär. Ladislaus oli tuolloin jo 36-37-vuotias, joten on todennäköistä, että hän oli ollut naimisissa tätä ennenkin, vaikka ensimmäisestä puolisosta ei ole säilynyt tietoa. Historioitsija Gyula Kristón mukaan tästä ensimmäisestä avioliitosta olisi saattanut syntyä tytär, jonka nimeä ei myöskään tiedetä ja joka avioitui Volynian ruhtinaan Jaroslav Svjatopoltšitšin (1070-luku –1124) kanssa noin vuonna 1090.
Marianne Sághyn mukaan taas Volynian ruhtinaan kanssa avioitunut tytär oli syntynyt Ladislauksen ja Adelheidin avioliitosta, samoin kuin nimeltä tunnettu sisarensa Piroska (lat. Prisca) ja mahdollisesti kolmaskin tytär. Piroskasta tuli Bysantin keisarin Johannes II Komnenoksen puoliso, keisarinna Irene vuonna 1105 tai 1106.
Perintö ja jälkimaine

Koska Ladislaukselta ei jäänyt poikaperillisiä, kruununperillisinä tulivat kyseeseen ensisijaisesti hänen veljensä Gézan pojat Álmos ja Kálmán. Näiden kilpailun voitti lopulta Kálmán, joka vuonna 1096 kruunattiin Unkarin kuninkaaksi.
Ladislauksen kuoleman jälkeen hänen ympärilleen alkoi kehittyä ritaripyhimyksen kultti. Jo kuningas Kálmánin hallitusaikaan piispa Hartvik ylisti Ladislausta hyveellisenä kuninkaana, joka oli täysin omistautunut palvelemaan ja ylistämään Jumalaa, ja Kálmánin seuraajan Tapani II:n aikaan Ladislauksen hautaa Nagyváradissa käytettiin jumalantuomioiden toimeenpanopaikkana. Béla III:n aloitteesta Ladislaus kanonisoitiin vuonna 1192, ja Anjou-suvun kuninkaat Kaarle Robertista alkaen kunnioittivat häntä ritari-ihanteiden edustajana, jonka kuvaa käytettiin rahoissa ja sineteissä oikeudenmukaisen hallitsijan symbolina. Myös kansan parissa levisivät Ladislauksen urotöistä ja ihmeistä kertovat tarut ja legendat. Ladislaus on Unkarin ja Transilvanian suojeluspyhimys, jota erityisesti Transilvanian székelyt kunnioittavat suojelijanaan. Hänelle on pystytetty patsaita ja muistomerkkejä viimeistään 1300-luvulta lähtien, hänen mukaansa on nimetty laitoksia ja useita paikkakuntia; vuonna 2000 perustettiin "Pyhän Ladislauksen liitto" (Szent László Szövetség), joka on määritellyt tehtäväkseen "Pyhän Ladislauksen arvojen vaalimisen, Szentlászló-nimisten paikkakuntien sekä Pyhään Ladislaukseen liittyvien seurakuntien ja paikkakuntien yhteistyön, Pyhän Ladislauksen päivien järjestämisen sekä hyväntekeväisyystoiminnan".
Pyhä Ladislaus ajaa takaa neidonryöstäjää ja taistelee tämän kanssa. Kuvitusta ns. Thuróczy-kronikasta (Chronica Hungarorum, 1488).