stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taklimakan
Maantiede

Aavikon etelärajana on Kunlun-vuorten ja Altun-vuorten vuoriketju. Pohjoisrajana ovat Tarim-joki ja Tienšan-vuoret. Taklimakan jaetaan kahteen osaan: Khotan-Darjaniin, Cherchen-Darjaniin ja vuorten välissä sijaitsevaan Chercheniin sekä Khotan-Darjanin länsipuolella sijaitsevaan varsinaiseen Taklimakaniin. Idässä on Lop Norin seutu, jossa on suoritettu ydinkokeita.
Taklimakan on yksi maailman laajimmista hiekka-aavikoista. Siitä 85 % on hiekkadyynien peitossa. Aavikon suurten dyyniketjujen koko vaihtelee paljon: korkeus on 30–150 metriä, leveys 240–500 metriä ja ketjujen välimatka on 1–5 kilometriä. Suurimmat pyramidimaiset hiekkadyynit voivat nousta 200–300 metrin korkuisiksi. Vuorilta laskeutuvat jäätikkövirrat virtaavat pitkälle Tarimin altaaseen, jossa Taklimakan on.
Keitaita on vähemmän kuin esimerkiksi Gobin autiomaassa, muutamia Hotanjoen laaksossa. Alueen pääasialliset keidaskaupungit ovat Kashgar, Yarkand, ja Khotan (Hetian, Hotan) lounaassa, Kuqa ja Turfan pohjoisessa sekä Loulan ja Dunhuang idässä. Valkoinen Jade-joki (kutsutaan myös nimillä Yurung-kash tai Yurungkax He) virtaa Taklimakanin aavikolle Kunlunvuorilta kuivaan hiekkaan.
Alueella on usein hiekkamyrskyjä, hiekkamyrskypäiviä (jossain päin aavikkoa hiekkamyrsky) on kolmannes vuoden päivistä. Uiguurin kielellä Takla Makan tarkoittaa 'voit päästä sinne mutta et koskaan pääse pois'. Aavikkoa onkin kutsuttu myös nimellä "Kuolemanmeri". Etenkin aiemmin aavikolle kuoli runsaasti väkeä. Hiekkamyrskyjä esiintyy etenkin keväisin ja kesäisin ja myrskyn seurauksena hiekka voi kohota noin 10 kilometrin korkeuteen, joskus selvästi korkeammallekin ja kulkeutua ilmakehässä maapallon ympäri. Ilmassa kulkeutuva hienojakoinen aavikkohiekka voi kaukanakin heikentää  ilmanlaatua tai huonontaa esimerkiksi tieliikenteen näkyvyyttä.
Taklimakan on hyperaridi aavikko, jossa on talvella kylmä, kesällä kuuma. Ilmasto on ankara, sillä se on äärimmäisen mantereinen. Taklimakan on lauhkean vyöhykkeen erittäin kuiva aavikko. Vuotuinen sademäärä on länsiosissa keskimäärin 38 mm ja itäosissa 10 mm. Lämpötila nousee auringonpaisteessa korkealle mutta putoaa nopeasti iltahämärässä. Kesällä päivälämpötila saattaa nousta aavikon itäosissa 38 °C:een. Vuonna 1997 mitattu korkein lämpötila oli 45,6 °C. Heinäkuun keskilämpötila on itäosissa 25 °C. Talvet ovat kylmiä: tammikuun keskilämpötila on −10...−9 °C, mutta talvisin lämpötila putoaa alle −20 asteeseen. Vuorokauden aikana lämpötila voi vaihdella 40 °C. Aavikon poikki kulkeminen on turvallisinta talvella.
Taklimakanin historiaa

Silkkitien karavaanireitti kulki aavikon pohjois- ja länsiosan halki. Alueelta on löytynyt runsaasti hiekkaan hautautuneita arkeologisia jäänteitä, jotka edustavat tokaarisia, varhaisia hellenistisiä ja intialaisia tai buddhalaisia piirteitä. [lähde? ]
Viimeisen tuhannen vuoden aikana aavikko on laajentunut noin 100 kilometriä etelään.
1800–1900-lukujen vaihteen tutkimusmatkailijat kuten  Sven Hedin, Aurel Stein, Albert von Le Coq ja Paul Pelliot ovat tehneet laajasti tunnetuksi Taklimakanin aarrelöytöjä sekä sen vaarallisuutta. Alueelta on löytynyt myös lukuisia muumioituneita ihmisiä, vanhimmat 4 000 vuotta vanhoja, jotka edustavat aavikolla kulkeneiden väestöjen suurta kulttuurista monimuotoisuutta. [lähde? ] Alueelle on 1980-luvulta alkaen rakennettu enenevissä määrin teitä öljyvarojen hyödyntämiseksi [lähde? ] ja alueen keskukset ovat Shache (Yarkant) ja Hotan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taklimakan (Taklamakan) Wikimedia Commonsissa
Taklamakanin aavikkoa lähellä Yarkandin kaupunkia.
Vuorten ympäröimä Taklimakanin aavikko satelliittikuvassa.
Teofils Biķis

Teofils Biķis (30. elokuuta 1952 Liepāja – 2. marraskuuta 2000) oli latvialainen pianisti ja musiikkipedagogi.
Biķis aloitti pianonsoiton opiskelun 4-vuotiaana pianistiäitinsä johdolla. Muodolliset opintonsa hän aloitti Emīls Dārziņš -musiikkikoulussa vuonna 1959. Vuodesta 1970 hän opiskeli Moskovan konservatoriosta, josta valmistui Lev Vlasenkon luokalta vuonna 1975. Hän sai kolmannen palkinnon kansainvälisessä Čiurlionis-kilpailussa Vilnassa vuonna 1968 ja ensipalkinnon kansainvälisessä Vianna da Motta -kilpailussa Lissabonissa 1975. Vuosina 1975–1989 Biķis opetti Novosibirskin konservatoriossa, jonka pianonsoiton laitoksen puheenjohtajana toimi vuosina 1980–1989. Vuodesta 1989 hän opetti Latvian Jāzeps Vītols -musiikkiakatemiassa, jossa myös eteni pianonsoiton laitoksen puheenjohtajaksi vuonna 1993. Hän johti Euroopan pianonsoiton opettajien liiton (EPTA) Latvian-jaosta.
Biķis esiintyi ja piti mestarikursseja Venäjällä, Ukrainassa, Tšekissä, Saksassa, Italiassa, Luxemburgissa, Alankomaissa, Portugalissa, Ranskassa, Suomessa, Ruotsissa ja Kanadassa. Hän istui monien kansainvälisten pianokilpailujen tuomaristoissa. Hän kuoli oltuaan vaikeasti sairaana.
Teerijärvi (Parkano)

| Teerijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Parkano
Koordinaatit:  61°54′44″N, 23°08′34″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Aurejärven valuma-alue (35.57)
Laskujoki:  oja Ojajärven laskuojaan 
Järvinumero:  35.571.1.008
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  159,6 m 
Rantaviiva:  0,745 km 
Pinta-ala:  0,02391 km² 
 fiTeerijärvi 
Teerijärvi  on Pirkanmaalla Parkanossa Vahojärvellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Aurejärven valuma-alueeseen. Teerijärvi on osa Poltinjoen-Leppäsjärven aluetta.
Maantietoa

Järven pituus on 300 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 2,4 hehtaaria. Se sijaitsee erämaassa suuren Teerinevan länsilaidalla kallioisten mäkien välissä. Teerinevan laidat ovat ojitettuja ja viisi näistä suo-ojista laskee järveen. Kaakkoon johtava suo-oja toimii samalla laskuojana. Vedet virtaavat suo-ojia myöten etelään ja Ojajärven pohjoispuolelle Soininkallion eteen, missä ojat yhtyvat Ojajärven laskuojaan pari sataa metriä luusuasta. Rantaviivan pituus on 750 metriä. Rannat ovat suota lukuun ottamatta eteläistä kallioista mäkeä, jonka jykkä rinne kohoaa yli seitsemän metriä korkealle. Järvi on autio eikä sinne johda teitä. Metsäautotie loppuu perin sadan metrin päähän. Ikaalisten ja Parkanon välinen raja ohittaa järven sadan metrin päästä.
Suomen lähetysneuvosto

| Suomen Lähetysneuvosto |
| --- | --- |

Perustettu:  1919
Tyyppi:  yhteistyöjärjestö
Toimiala:  kristillinen lähetystyö
Kotipaikka:  Pajuniityntie 1 Helsinki
Jäsenet:  32 jäsenyhteisöä
Puheenjohtaja:  Timo Elo
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen lähetysneuvosto on vuonna 1919 perustettu suomalaisten lähetystyötä tekevien kirkkojen ja kristillisten järjestöjen yhteistyöelin. Sen tarkoituksena on edistää lähetystyötä tekevien yhteisöjen keskinäistä yhteyttä ja lähetysasiaa Suomessa. Suomen lähetysneuvostoon kuuluu 32 jäsenyhteisöä, joihin kuuluvat lähes kaikki suomalaiset luterilaiset, vapaakristilliset ja tunnustustenväliset lähetysjärjestöt ja lähetystyötä tekevät kirkot.
Toiminta

Suomen lähetysneuvosto hoitaa yhteyksiä jäsentensä kesken ja järjestää ajankohtaispäiviä ja seminaareja. Se osallistuu Euroopan lähetysneuvostojen ja -allianssien yhteistyöhön. Lähetysneuvosto hoitaa tarvittaessa jäsenjärjestöjensä yhteisiä asioita viranomaisten kanssa sekä kokoaa ja julkaisee Suomen lähetystyötä koskevia tilastoja ja muuta lähetystyötä koskevaa aineistoa.
Suomen lähetysneuvosto vietti 100-vuotisjuhlavuottaan vuonna 2019. Juhlavuoden päätapahtuma oli Yhteinen missio -lähetyskonferenssi Tampereella.
Lähetysneuvoston yhteisöjen lähettämiä vakituisesti ulkomailla työskenteleviä lähetystyöntekijöitä on viime vuosina ollut:
414 (2021)
459 (2020)
532 (2019)
512 (2018)
534 (2017)
597 (2016)
592 (2015)
680 (2014)
689 (2013)
700 (2012)
745 (2011)
742 (2010)
Vuonna 2021 lähetystyöntekijöitä lähetettiin lähettien lukumäärän mukaan suurimpiin maanosiin seuraavasti:
Aasiaan 149
Eurooppaan 134
Afrikkaan 86.
10/40-leveyspiirien välisellä alueella, jossa kristityt ovat vähemmistössä, toimi vuonna 2021 lähes puolet lähetystyöntekijöistä.
Lukumääräisesti eniten lähetystyöntekijöitä eli 152 lähetti helluntailainen Fida International. Luterilaisen kirkon piirissä toimivalla Suomen Lähetysseuralla oli 55 lähettiä, viidennen herätysliikkeen järjestöillä Kylväjällä ja Kansanlähetyksellä oli yhteensä 90 lähettiä ja evankelisilla lähetysjärjestöillä eli Sleyllä, SLEF:lla ja ELY:llä oli yhteensä 32 lähettiä.
Lähetystyöntekijöiden tehtävät sisältävät: seurakunta- ja evankelioimistyö, opetustyö, terveydenhoito- ja sosiaalityö, hallinnollinen työ, maa- ja metsätalous, teknisen alan työ, Raamattu- ja kirjallisuustyö sekä muut erityistehtävät.
Jäsenyhteisöt

Suomen lähetysneuvoston jäseneksi voidaan sen sääntöjen mukaan hyväksyä jokainen kristillinen oikeustoimikelpoinen yhteisö, jonka uskonkäsitys perustuu Raamattuun ja kirkon vanhoihin uskontunnustuksiin ja jolla on ohjelmassaan lähetystyö niiden keskuudessa, jotka eivät ole kristittyjä.
Evankelinen Lähetysyhdistys ELy ry liittyi neuvostoon keväällä 2018.
Jäsenyhteisöjä olivat vuonna 2023:
Avainmedia lähetysjärjestö ry
Evankelinen Lähetysyhdistys ELy ry
Fida International ry
Finlands svenska baptistsamfund
Finlands svenska metodistkyrka
Finlands svenska Pingstmission r.f.
GNN Finland ry (Good News Networking)
Israelin Ystävät ry
Kansan Raamattuseuran Säätiö (KRS)
Kristillinen mediatalo IRR-TV
Lähetysyhdistys Kylväjä ry
Lähetysyhdistys Rauhan sana ry
Marttyyrien Ääni ry / The Voice of the Martyrs
Medialähetys Sanansaattajat ry (SANSA)
Missionskyrkan i Finland (MKF)
Open Doors Finland
Operaatio Mobilisaatio ry (OM)
Ortodoksisen kirkon kansainvälinen diakonia ja lähetystyö Filantropia ry
Patmos Lähetyssäätiö
Suomen Baptistikirkko
Suomen Evankelisluterilainen Kansanlähetys (SEKL)
Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Kirkon lähetystyön keskus
Suomen lepralähetys
Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys (SLEY)
Suomen Lähetyslentäjät ry / MAF Finland r.f.
Suomen Lähetysseura ry (SLS)
Suomen Metodistikirkko
Suomen Pelastusarmeija
Suomen Pipliaseura (SPS)
Suomen Vapaakirkko (SVK)
Svenska Lutherska Evangeliföreningen i Finland r.f. (SLEF)
Wycliffe Raamatunkääntäjät ry (WRK)
YWAM Finland ry
Aiheesta muualla

Suomen lähetysneuvoston verkkosivut
Korpiaho, Matti ja Vasko, Timo: Kristuksen lähettäminä maailmassa - Suomen Lähetysneuvosto (SLN) 1919–2011 -historiateos.
Teodulfo Sabugal Domingo

Teodulfo Sabugal Domingo (5. syyskuuta 1910 Baggao – 3. kesäkuuta 2002) oli filippiiniläinen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Tuguegaraon hiippakuntaan 3. huhtikuuta 1938 ja nimitettiin sen johtoon 29. huhtikuuta 1957. Piispaksi vihkiminen seurasi 2. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Egidio Vagnozzi, jota avustivat Alejandro Olalia ja Peregrin de la Fuente Néstar.
Domingo sai 21. syyskuuta 1974 nimityksen Tuguegaraon arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 31. tammikuuta 1986. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Takoma Park

Takoma Parkin keskusta-aluetta
Takoma Parkin kaupungin kyltti
Takoma Park on Washingtonin metropolialueeseen kuuluva kaupunki Marylandin osavaltiossa Yhdysvalloissa.
Historia

Takoma Parkin perusti Benjamin Franklin Gilbert, joka osti vuonna 1883 ensimmäisen maa-alueensa Washington DC:sta ja Marylandista. Hän alkoi kehittää Takoma Parkia yhtenä ensimmäisistä rautateitse saavutettavissa olevista lähiöistä Washington DC:n seudulla. Korkeamman sijaintinsa ansiosta Takoma Park tarjosi paremman suojan malarialta ja moskiitoilta kuin Washington DC. Takoma Parkista tuli paikallishallinnollinen yksikkö vuonna 1890, ja vuoteen 1913 mennessä siitä kehittyi Montgomeryn piirikunnan suurin kaupunki.
Takoma Parkin varhaisten asukkaiden joukossa oli luonnontieteilijä Benjamin Y. Morrison, jonka risteyttämien atsaleoiden ansiosta Takoma Park tuli tunnetuksi "atsaleakaupunkina" (Azalea City). Vuonna 1904 Takoma Parkiin tuli seitsemännen päivän adventistien kirkon kansainvälinen päämaja. Se sijaitsi kaupungissa kunnes siirtyi vuonna 1989 Marylandin Silver Springiin. Vuonna 1904 perustettiin myös Takoma Parkissa yhä toimiva Washingtonin adventistinen yliopisto (Washington Adventist University). 1960-luvulla Takoma Park alkoi saada tunnettavuutta poliittisesta aktivismista. Tuleva pormestari, kansalaisvapausaktivisti Sam Abbott johti silloin kampanjaa Takoma Parkin historiallisen pohjoisen asuinalueen halki kulkevaksi suunnitellun liittovaltiollisen valtatien rakentamisen pysäyttämiseksi ja sen korvaamiseksi Metrorail-linjalla. Vuonna 1983 Takoma Park julistettiin ydinaseettomaksi vyöhykkeeksi (nuclear-free zone).
Takoma Parkin itäiset osat kuuluivat vuoteen 1997 saakka Prince George'sin piirikuntaan, läntiset osat Montgomeryn piirikuntaan. Marraskuussa 1995 järjestettiin Marylandin osavaltion sponsoroima kansanäänestys, jonka tuloksena koko Takoma Park päätettiin sisällyttää Montgomeryn piirikunnan rajojen sisälle. Piirikuntien uudet rajat astuivat voimaan 1. heinäkuuta 1997.
Vuonna 2013 Takoma Parkin kaupunginvaltuusto päätti alentaa kaikissa kaupungin vaaleissa äänestysikärajaa kuuteentoista vuoteen ensimmäisenä kaupunginvaltuusto Yhdysvaltain historiassa. Syyskuuhun 2022 mennessä seuraavat Marylandin kaupungit seurasivat Takoma Parkin asettamaa esimerkkiä: Hyattsville, Greenbelt, Riverdale Park ja Mount Rainier. Kate Stewart toimi Takoma Parkin pormestarina ennen kuin hänen seuraajakseen äänestettiin marraskuussa 2022 Talisha Searcy.
Väestö

1. huhtikuuta 2020 julkistetun väestönlaskennan mukaan Takoma Parkin väkiluku oli 17 629. Asukkaista alle 18-vuotiaita oli 26,1 %, yli 65-vuotiaita 12,0 %. Valkoisia oli asukkaista 44,5 %, afroamerikkalaisia 35,1 %, latinalaisamerikkalaistaustaisia 13,1 %, aasialaistaustaisia 5,2 % ja alkuperäiskansoihin kuuluneita 0,9 %.
Aiemman väestönlaskennan (1. huhtikuuta 2010) aikaan Takoma Parkin väkiluku oli ollut 16 715.
Kulttuuri

Takoma Parkissa säännöllisesti järjestettäviin tapahtumiin kuuluu vuonna 1982 perustettu Takoma Park Folk Festival, joka pidetään vuosittain syyskuussa.
Tunnettuja asukkaita

Danielle Allen, yhteiskuntatieteilijä
John Fahey, muusikko
Steve Francis, koripalloilija
Jamie Raskin, poliitikko
Ted N. C. Wilson, uskonnollinen johtaja
Tampereen yliopiston humanistinen tiedekunta

Tampereen yliopiston humanistinen tiedekunta oli yksi Tampereen yliopiston tiedekunnista. Se perustettiin vuonna 1964 ja lakkautettiin vuoden 2011 alusta yliopistossa toteutetun organisaatiouudistuksen yhteydessä.
Nykyisin humanistiseen tiedekuntaan kuuluneet oppiaineet kuuluvat joko kieli-, käännös- ja kirjallisuustieteiden yksikköön (kieli- ja käännöstieteiden laitos, Suomen kirjallisuus ja yleinen kirjallisuustiede), viestinnän, median ja teatterin yksikköön (puheoppi (puheviestintä), teatterin ja draaman tutkimus, teatterityön koulutusohjelma), kasvatustieteiden yksikköön (puheoppi (vokologia)) tai yhteiskunta- ja kulttuuritieteiden yksikköön (historiatieteen ja filosofian laitos).
Tiedekuntaan kuului perinteisten humanististen tieteiden lisäksi teatterialan koulutus ja tutkimus. Ainelaitoksia tiedekunnassa oli kuusi. Opiskelijoita oli noin 3 500, joista 3 000 oli perustutkinto-opiskelijoita, 300 jatko-opiskelijoita ja 200 erillisiä opintoja suorittavia.
Laitokset ja pääaineet

Historiatieteen ja filosofian laitos (historia, filosofia)
Kieli- ja käännöstieteiden laitos (englantilainen filologia, saksan kieli ja kulttuuri, ranskan kieli, pohjoismaiset kielet, venäjän kieli ja kulttuuri, Monikielisen viestinnän ja käännöstieteen maisteriohjelma (Moviko, B-työkielinä englanti, saksa tai venäjä), suomen kieli)
Musiikintutkimuksen laitos (etnomusikologia)
Puheopin laitos (puheoppi, logopedia)
Taideaineiden laitos (Suomen kirjallisuus, yleinen kirjallisuustiede, teatterin ja draaman tutkimus)
Näyttelijäntyön laitos (teatterityön koulutusohjelma)
Aiheesta muualla

Tampereen yliopiston Humanistinen tiedekunta
Teodosi Osmatška

| Teodosi Osmatška> Тодось Осьмачка |
| --- | --- |
 Ukrainalaisten taiteilijoiden (MARS) tapaaminen 1923 Kiovassa. Osmatška takarivissä neljäs vasemmalta.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. toukokuuta 1895 Kutsivka, Kiovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 7. syyskuuta 1962 (67 vuotta) Long Island, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: ukraina
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Teodosi Osmatška (3. toukokuuta 1895 Kutsivka, Kiovan kuvernementti – 7. syyskuuta 1962 Long Island, New York, Yhdysvallat) oli ukrainalaissyntyinen runoilija, prosaisti ja kääntäjä.
Osmatška kirjoitti ensimmäiset runonsa 1916, mutta hän aloitti kirjallisen uransa varsinaisesti ollessaan opiskelemassa Kiovan aikuiskoulutusinstituutissa 1920–1923. Hän oli kirjallisuusjärjestöjen Aspysin ja Lankan (myöhemmin nimellä MARS) jäsen. Hänen ensimmäinen runokokoelmansa Krutša (suom. Jyrkänne) ilmestyi 1922, ja kaksi kokoelmaa ilmestyi vielä 1920-luvulla. Hän, kuten muutkin MARSin jäsenet, joutui hyökkäysten kohteeksi, ja hänet pidätettiin ”epäpoliittisten” runojen vuoksi. Hän säästyi teloitukselta heittäydyttyään psyykkisesti sairaaksi. 1930-luvulla hän ei siksi voinut julkaista mitään.
Lankan (MARS) jäseniä (vasemmalta): Borys Antonenko-Davydovytš, Hryhori Kosynka, Marija Halytš, Jevhen Plužnyk, Valerijan Pidmohylnyi, Teodosi Osmatška.
Osmatška pakeni toisen maailmansodan aikana Länsi-Ukrainaan, sieltä Saksaan pakolaisleirille ja viimein Yhdysvaltoihin. Osmatška kärsi kuolemaansa asti vainon seurauksista, mutta hän aloitti kuitenkin kirjallisen uransa uudestaan 1943 Lvivissä, jossa hän julkaisi neljännen runokokoelman Sutšasnykam (suom. Aikalaisilleni). Ollessaan pakolaisleirillä Saksassa hän oli kirjallisen järjestön MURin jäsen ja julkaisi eeppisen runon ”Poet” (1946, suom. Runoilija) sekä ensimmäisen proosateoksensa Staršyi bojaryn (1946, suom. Paras mies). Hänen runotuotantonsa päättyi 1950-luvulla julkaistuihin kahteen runokokoelmaan.
Myöhemmässä proosassa Osmatška keskittyi kuvaamaan neuvostohallinnon harjoittamaa Ukrainan tuhoa. Osmatškan maineikkain ja vahvin teos on omaelämäkerrallinen Rotonda dušohubtsiv (1956, suom. Salamurhaajien rotunda), jossa hän kuvaa tuhoavaa valtiota ja osoittaa, että yksilön ainoa pakotie on usein kuolema tai mielensairaus. Osmatška käänsi muutamia Byronin runoja ja Oscar Wilden The Ballad of Reading Gaol (1958) sekä William Shakespearea. Hänen runojaan ja proosaansa on julkaistu Ukrainassa neuvostoajan jälkeen, muun muassa valikoidut runot 1991.
Tero Kemppainen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 14. elokuuta 1968 (ikä 56)
Syntymäpaikka: Paltamo, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 171 cm
Junioriseurat
: KajHa
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1984–1987 | KajHa | 36 | (0) |
| 1988–1989 | Ilves | 53 | (3) |
| 1990–1992 | RoPS | 90 | (4) |
| 1993–1994 | KajHa | 30 | (8) |
| 1994–1999 | RoPS | 149 | (12) |
| 2000–2001 | MyPa | 21 | (1) |
| 2001 | → FC Kuusankoski (laina) | 7 | (0) |
| 2002 | KaPa | 21 | (7) |
| 2003–2004 | PK-37 | 34 | (9) |
| 2005–2006 | FC Tarmo | – | (11) |
| 2007–2012 | AC Kajaani | 54 | (4) |
| 2013 | Spartak Kajaani | 4 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 499 | (48) |
Maajoukkue
| 1985 | Suomi U16 | 9 | (0) |
| 1986 | Suomi U17 | 3 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Tero Kemppainen (s. 14. elokuuta 1968 Paltamo) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Kemppainen on Kajaanin Hakan kasvatti ja aloitti pääsarjauransa kaudella 1988 silloisen SM-sarjan Ilveksessä. Hän edusti koko 1990-luvun Rovaniemen Palloseuraa ja kaudet 2000–2001 Myllykosken Palloa, jossa hän saavutti molemmilla kausilla SM-pronssia. Sittemmin hän on pelannut alemmilla sarjatasoilla muun muassa Kajaanin Palloilijoissa ja AC Kajaanissa.
SM-sarjassa ja Veikkausliigassa Kemppainen pelasi kaikkiaan 314 ottelussa ja teki 20 maalia. Hänet nimettiin Veikkausliigan legendaksi vuonna 2009. Hän pelasi myös yhden ottelun juuri toimintansa aloittaneessa Suomen futsalmaajoukkueessa vuonna 1998.
Tero Kivelä

| Tero Kivelä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Tero Tapani Kivelä
Syntynyt: 6. tammikuuta 1960 Helsinki
Kansalaisuus:  Suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Ahti Tarkkanen ja Ismo Virtanen
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  Silmätautioppi
Palkinnot:  Maud Kuistilan palkinto International Council of Ophthalmology Ophthalmic Pathology Award Acta Ophthalmologica Honorary Award
Tero Tapani Kivelä (s. 1960) on suomalainen silmätautien erikoislääkäri ja Helsingin yliopiston kahdeksas silmätautiopin professori vuodesta 2004. Sitä ennen hän oli kokeellisen silmätautiopin dosentti 1992–1995 ja silmätautiopin dosentti 1995–2004.
Vuonna 2013 Kivelä sai Maud Kuistilan Muistosäätiön palkinnon lääketieteen alan ansioituneelle tutkijoiden kouluttajalle ja vuonna 2021 European Board of Ophthalmologyn Peter Eustace -mitalin silmälääkärille, joka on pitkäjänteisesti pyrkinyt parantamaan silmälääketieteen koulutusta Euroopassa. Helmikuussa 2022 International Council of Ophthalmology myönsi hänelle kansainvälisen silmäpatologipalkinnon ansioista alan tutkijana ja sen merkittävästä kehittämisestä, Kesäkuussa 2022 pohjoismaisten silmälääkäriyhdistysten yhteinen säätiö myönsi hänelle joka toinen vuosi jaettavan korkeimman pohjoismaisen silmätutkijapalkinnon Acta Ophthalmologica Honorary Award -kultamitalin ja International Society of Ocular Oncology puolestaan Hyla Stallard -kultamitalin merkittävistä saavutuksista silmäkasvainten hoidossa.
Vanhat Norssit ry valitsi Kivelän vuonna 2014 Vuoden Norssiksi.
Teosto-palkinto

Teosto-palkinto on Säveltäjäin Tekijänoikeustoimisto Teoston vuodesta 2003 alkaen vuosittain jakama palkinto, jolla halutaan edistää suomalaista luovaa säveltaidetta nostamalla esiin rohkeita, omaperäisiä ja innovatiivisia teoksia. Palkinto voidaan jakaa 1–4 teokselle tai teoskokonaisuudelle, ja sen rahallinen arvo on ollut 40 000 euroa. Mikäli palkinnon saajia on vain yksi, palkinnon suuruus on 25 000 euroa. Palkinnon saajan päättää Teoston asettama kolmihenkinen jury esiraadin valitsemien ehdokkaiden joukosta. Vuosina 2010 ja 2021 palkinto päätettiin jättää jakamatta.