stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leo XIII
Leo XIII:n perintö paavinistuimelle > Paavilliset opetukset

Jo Leo XIII:n edeltäjän Pius IX:n aikana paavi oli julistettu erehtymättömäksi Vatikaanin ensimmäisessä kirkolliskokouksessa. Tällöin kokoukseen kutsutut edustajat – jotka kaikki edustivat katolista kirkkoa – olivat määritelleet paavin erehtymättömyyden seuraavalla tavalla:
»Silloin kun Rooman paavi puhuu "ex cathedra", se on, silloin kun hän kaikkien kristittyjen paimen ja opettajan virkaa hoitaen korkeimmalla apostolisella auktoriteetillaan määrittää jonkin uskoa tai moraalia koskevan opin koko kirkossa uskottavaksi, hänet on varustettu sillä erehtymättömyydellä, jolla jumalallinen Vapahtaja halusi kirkkonsa olevan varustettu uskoa ja moraalia koskevan opin määrittelyssä; ja siksi tällaiset Rooman paavin määritelmät ovat muuttamattomia oman itsensä perusteella, eikä siis kirkon myöntymyksen perusteella.»
Kirkkohistorioitsijoiden keskuudessa ei vallitse yksimielisyyttä siitä, käyttikö Leo XIII koskaan Vatikaanin ensimmäisen kirkolliskokouksen paaville suomaa ex cathedra -lausunto-oikeutta, jonka perusteella paavin julistukset olisivat olleet erehtymättömiä. Monet pitävät Leo XIII:n 1896 annettua julistusta Apostolicae Curae, joka käsittelee anglikaanisen kirkon pappisvihkimysten mitättömyyttä, paavin erehtymättömyyden suoman arvovallan turvin annettuna.
Leo XIII:n opetuksista ja kiertokirjeistä myös vuodelta 1891 oleva Rerum Novarum on tärkeä julistus paaviuden historian kannalta. Kyseisessä kiertokirjeessä paavi ei enää torjunut modernia yhteiskuntaa. Tämä oli tärkeä tapahtuma paaviudelle, koska Leo XIII:n edeltäjät olivat jo vuosikymmenien ajan tuominneet modernismin ja modernistuvan yhteiskunnan ja leimanneet harhaopeiksi joitakin modernistuvaan maailmaan liittyviä asioita, kuten uskonnon- ja omatunnonvapauden . Kyseinen kanta oli luonut kuilua paavinistuimen ja modernistuvan yhteiskunnan välille. Rerum Novarum oli myös merkittävä kannanotto sosialismiin. Paavi edeltäjiensä tapaan tuomitsi sosialismin aatteena, mutta puolusti työläisten ihmisarvoa ja ihmisoikeuksia ja hyväksyi monet heidän vaatimuksistaan. Hän totesi työläisillä olevan oikeus kunnolliseen palkkaan, ja hyväksyi heidän poliittisen järjestäytymisensä. Leo XIII:n mukaan valtion tulisi toimia siten, että sosiaalisen tasa-arvon olisi mahdollista toteutua.
Kritiikkiä

Leo XIII:ta kohtaan esitettiin myös kritiikkiä. Häntä arvostettiin edeltäjiään sovittelevammasta asenteesta muun muassa moderniin kulttuuriin ja edeltäjiään rauhallisemmasta kielenkäytöstä erilaisissa kiistoissa, mutta samalla hänen sanomansa katsottiin olevan yhtä ehdotonta ja joustamatonta kuin hänen edeltäjiensäkin aikoina. Juuri Leo XIII:n toiminta, kuten katolilaisten kielto osallistua politiikkaan, Italian valtion tunnustamisesta kieltäytyminen ja Italian ja paavinistuimen konfliktiin sekaantuvien valtioiden uhkaileminen, juuri auttoi kirkkoa vastustavia tahoja pysymään vallassa.
Suomalainen Vartija -lehden ulkomaan asioiden kommentaattori kuvaili Leo XIII:n viimeiseksi jääneen vuonna 1902 julkaistun kiertokirjeen sisältöä seuraavanlaisesti:
»Mies, joka seisoo lähellä iankaikkisuuden porttia ja viimeisen kerran puhuttelee kansainmaailmaa, ei sano ainuttakaan katumuksen sanaa, ei valita paavillista valhejärjestelmää, ei tunnusta oman hallituksensa erehdyksiä eikä omaa vikaansa. Tuhansia hän tuomitsee ensikädessä kautta aikain menemään helvettiin. Omaa itseään ja Roomaa hän ei vain tuomitse. Oman itsensä jumaloiminen, kuoleman jo kolkuttaessa ovea, on kristilliselle tunnolle inhottavaa ja kauheaa.

Leo XIII on kai paavillisen asemansa uhri. Erhettymätön ei kaipaa parannusta enempää kuin hänen edustamansa erhettymätön järjestelmänsäkään.»
Jouko Ahola

| Jouko Ahola |
| --- | --- |
 Jouko Ahola vuonna 2007.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. joulukuuta 1970 (ikä 53) Hämeenlinna
Ammatti:  voimamies, näyttelijä
Aiheesta muualla
www.dlc.fi/~gold-cam/jokke.html
IMDb 
Elonet
Jouko ”Jokke” Ahola (s. 1. joulukuuta 1970 Hämeenlinna) on suomalainen voimamies ja näyttelijä. Hän voitti Maailman vahvin mies -kilpailun vuosina 1997 ja 1999.
Ahola on näytellyt Werner Herzogin elokuvassa The Invincible – Voittamaton (2001) ja Ridley Scottin ohjaamassa Kingdom of Heaven – Taivas maan päällä (2005). Hän näytteli myös kesällä 2007 kuvatussa Marko Mäkilaakson elokuvassa War of the Dead, jonka Suomen ensi-ilta oli vuonna 2012.
Vuonna 2009 Ahola esiintyi toisessa pääroolissa uruguaylaisessa elokuvassa Mal día para pescar, joka valittiin Uruguayn Oscar-ehdokkaaksi. Aholalla on ollut myös sivurooli History Channelin Viikingit-televisiosarjassa (2013).
Jouko Ahola näyttelee Toinen mies -elokuvassa, joka sai ensi-iltansa huhtikuussa 2022.
Jouko Ahola esittää pääroolia Tony Heinon Routa elokuvassa joka julkaistiin 2024.
Routa kertoo Juhosta (Ahola) joka yllättäen vapautuu vankilasta 22 vuoden jälkeen. Samaan aikaan toisaalla Mikael (Samuli Vauramo) yrittää pelastaa perustamansa firman yrityskaappaukselta. Käsikirjoittaja-ohjaaja Tony Heinon elokuva on saanut inspiraatiota tosielämän tapahtumista. Erilaisten ihmisten ja kohtalon polkujen ajautumisesta yhteen syntyy konflikti.
Aiheesta muualla

Jouko Aholan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef
Luettelo kelttiläisistä heimoista

Keltit Euroopassa, ennen ja nyt: Tumman vihreä: Alueet, joilla puhutaan nykyään kelttiläisiä kieliä. Keskivihreä: nykyisin puhuttujen kelttiläiskielten puhuma-alue keskiajalla. Vaaleanvihreä: Esihistorian ja antiikin kelttiläiset alueet. Keltainen: oletettu kelttiläinen alkukoti.
Tämä on luettelo kelttiläisistä heimoista.
Gallialaiset

Gallialaiset heimot asuivat suunnilleen nykypäivän Belgiassa, Ranskassa ja Sveitsissä. Galleja oli myös jonkun aikaa Pohjois-Italiassa ja Keski- ja Pohjois-Espanjassa. Listassa gallialaisheimoja ja heidän pääkaupunkinsa/tärkeä keskuksensa.
Heedut (Aedui) - Bibracte
Allobrogit (Allobroges) - Vienne
Ambianit (Ambiani) - Amiens
Andecavit (Andecavi) - Angers
Akvitaanit (Aquitani) - Bordeaux
Atrebaatit (Atrebates) - Arras
Arvernit (Arverni) - Gergovia
Baiokassit (Baiocasses) - Bayeux
Boijit (Boii) - Bologna
Bellovakit (Bellovaci) - Beauvais
Biturigit (Bituriges) - Bourges
Eburoviskit (Eburovices) - Évreux
Karnuutit (Carnutes) - Chartres
Katalaunit (Catalauni) - Châlons-en-Champagne
Cenomanit (Cenomani) - Le Mans
Coriosilitae - Corseul
Helvetialaiset (Helvetii) - La Tène
Lexovit (Lexovii) - Lisieux
Mediomatrikit - Metz
Medulii - Médoc
Menapit (Menapii) - Cassel
Morinit (Morini) - Boulogne sur Mer
Namnetit (Namnetes) - Nantes
Osismit (Osismii) - Vorganium
Nervit (Nervii) - Bavay
Pariisit (Parisii) - Pariisi
Petrocorii - Périgueux
Piktonit (Pictones) - Poitiers
Raurici - Kaiseraugst (Augusta Raurica)
Redones - Rennes
Remit - Reims
Santonit (Santones) - Saintes
Senonit (Senones) - Sens
Sekveenit (Sequani) - Besançon
Svessionit (Suessiones) - Soissons
Tigurini - Yverdon
Tolosates - Toulouse
Treverit (Treveri) - Trier
Tungrit (Tungri) - Tongeren
Turonit (Turones) - Tours
Unellit (Unelli) - Coutances
Vangiones - Worms
Veliocassi - Rouen
Vellavi - Ruessium
Venetit - Vannes
Viducasses - Vieux
Viromandui - Noyon
Vocontii - Vaison-la-Romaine
Britteinsaaret

Britteinsaariin kuuluvat Iso-Britannia ja Irlanti. Isoa-Britanniaa asuttivat britit.
Ancalites (Hampshire ja Wiltshire, Englanti)
Attacottit (Skotlanti tai Irlanti)
Atrebaatit (Hampshire ja Berkshire, Englanti)
Autini (Irlanti)
Belgit (Belgae) (Wiltshire ja Hampshire) - saattoivat olla myös germaaneja.
Bibroci (Berkshire, Englanti)
Brigantit (suurin osa Pohjois-Englantia ja Irlanti)
Burnett (Skotlanti)
Caereni (Sutherland?)
Caledonii (Great Glen)
Cantiaci (Kent)
Carnonacae (läntiset Skotlannin Ylämaat)
Carvetii (Cumberland)
Cassi (Englanti)
Cateni (Länsi- ja Länsi-Sutherland)
Catuvellaunit (Hertfordshire)
Caucit (Cauci) (Irlanti)
Corieltauvi (Leicestershire)
Coriondi (Irlanti)
Corionototae (Northumberland)
Cornavii (Caithness)
Cornovit Cornovii (Midlands)
Cornovii (Cornwall)
Creones (Argyll)
Damnonii (Strathclyde)
Darini (Irlanti)
Deceangli (Flintshire)
Decantae (Easter Ross?)
Demetat (Dyfed)
Dobunnit (Gloucestershire)
Dumnonit (Cornwall, Devon ja Somerset)
Durotrigit (Durotriges) (Dorset)
Eblani (Irlanti)
Epidii (Kintyre)
Gangani (Gangani, Irlanti)
Gangani (Llŷn)
Herpeditani (Irlanti)
Iberni (Irlanti)
Ikeenit (Iceni) (East Anglia)
Lugi (eteläinen Sutherland)
Magnate (Irlanti)
Manapii (Irlanti)
Novantae (Galloway)
Ordovikit (Ordovices) (Gwynedd)
Parisit (East Riding)
Regini (Sussex)
Robogdii (Irlanti)
Segontiaci (Englanti)
Selgovae (Tweedjoen yläjuoksu)
Setantii (Lancashire)
Siluurit (Silures) (Gwent)
Smertae (Keski-Sutherland?)
Taxali (Grampian)
Trinovantit (Trinovantes) (Essex)
Vacomagi (Cairngorms)
Velabri (Irlanti)
Venicones (Fife, Tayside)
Vennicnii (Irlanti)
Vodie (Irlanti)
Votadini (Lothian)
Pohjois-Italia

Gallia Cisalpina (suom. Alppien tämänpuoleinen Gallia) oli roomalaisten käyttämä nimitys Pohjois-Italian alueesta tasavallan aikana.
Salassi - Aostan laakso ja Canavese (Pohjois-Piemonte) (Ivrea)
Graioceles - Luoteis-Piemonte Graian alpeilla
Seguses (tai Cotties) - Länsi-Piemonte Cottian alpeilla (Susa)
Taurinit (Taurini) - Piemonte (Torino)
Vertamocorii - Itä-Piemonte (Novara)
Insubrit (Insubres) - Länsi-Lombardia (Milano)
Orobit (Orobii tai Orumbovii) - Keski-Lombardia (Bergamo)
Cenomanit (Cenomani) - Itä-Lombardia (Brixia, Cremona)
Boijit (Boii) - Keski-Emilia-Romagna (Bologna)
Lingones - Koillis-Emilia-Romagna (Ferrara), Pon laakso
Senonit (Senones) - Lounais-Emilia-Romagna (Rimini) ja Pohjois-Marche (Senigallia)
Keski-Eurooppa

Boijit (Boii) - Tšekki, Slovakia, Unkari, Saksa, Itävalta, Italia
Cotini - Slovakia
Eraviskit - Unkari
Lugii - Puola
Osii - Slovakia
Scordisci - Serbia, Kroatia, Itävalta
Tauriscit - Slovenia ja Kroatia
Vindelici - Saksa
Pyreneiden niemimaa

Astur - Asturias ja León (Espanja), and west of Trás os Montes (Portugali).
Bletonesii - Salamanca (Espanja).
Bracari - Braga (Portugali).
Gallaecians tai Callaici - Gallaecia (Espanja & Portugali).
Kantabriaanit (Cantabri) - Cantabria, osa Asturiasta ja osa Castile-Leonia (Espanja); joidenkin tutkijoiden mielestä ei kelttejä.
Carpetani - Iberian meseta (Espanja).
Keltiberit - Iberian meseta (Espanja).
Celtici - Alentejo ja Algarve (Portugali).
Coelerni - Braga (Portugali ja Ourense (Espanja).
Cynetes tai Conii - Algarve ja Low Alentejo (Portugali); alun perin ehkä tartessolaisia, jotka sulautuneet myöhemmin Celticiläisiin.
Equaesi - Minho ja Trás-os-Montes (Portugali).
Grovii - Minho (Portugali) ja Galicia (Espanja).
Interamici - Trás-os-Montes (Portugali).
Leuni - Minho (Portugali).
Limici - Minho (Portugali) ja Galicia (Espanja).
Luanqui - Trás-os-Montes (Portugali).
Lusitanialaiset - Portugali, Douron ja Extremaduran eteläpuolella (Espanja); ehkä ennen kelttejä asuneita.
Lusones - Guadalajara (Espanja).
Narbasi -Minho (Portugali) and Galicia (Espanja).
Nemetati - Minho (Portugali).
Oretani - La Mancha, Itä-Andalusia ja Múrcia (Espanja); joidenkin tutkijoiden mielestä ei kelttejä.
Paesuri - Douro ja Vouga (Portugali).
Quaquerni - Minho (Portugali).
Seurbi - Minho (Portugali).
Tamagani - Chaves (Portugali).
Tapoli - Tagus-joki, Espanja ja Portugalin raja-alue.
Turduli Veteres - Douro (Portugali).
Turduli - Guadiana laakso (Portugali) ja Extremadura (Espanja).
Turdulorum Oppida - Estremadura (Portugali).
Turodi - Trás-os-Montes (Portugali) ja Galicia (Espanja).
Vaccaei - Iberian meseta (Espanja).
Vettones - Ávila ja Salamanca (Espanja).
Zoelae - Trás-os-Montes (Portugali).
Anatolian niemimaa

200-luvulla eaa. galliheimo muutti Traakiasta Keski-Anatolian ylängöille (nykypäivän Turkki). Tätä heimoa kutsuttii galatialaisiksi, jotka myöhemmin sulautuivat paikallisiin kansoihin.
Gallialaisten heimojen sijainti ensimmäisellä vuosisadalla suurpiirteisesti.
Gallian kartta (v.58) ja tärkeät heimot, kaupungit, jne.
Britannia Rooman vallan ajalla. Tärkeimmät kelttiheimot merkitty karttaan.
Walesissä olleet heimot Rooman valloituksen aikoihin. Tarkkoja rajoja ei voida määrittää.
Suurimmat kielet Pyreneiden niemimaalla n. 200 eaa.
Käännös suomeksi
Georges Gilles de la Tourette

| Georges Albert Édouard Brutus Gilles de la Tourette |
| --- | --- |
 Georges Gilles de la Tourette.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. lokakuuta 1857 Saint-Gervais-les-Trois-Clochers, Ranska
Kuollut: 26. lokakuuta 1904 (46 vuotta) Lausanne, Sveitsi
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Jean-Martin Charcot
Tutkimusalue:  Neurologia
Tunnetut työt:  Touretten oireyhtymä
 Nimikirjoitus
Georges Albert Édouard Brutus Gilles de la Tourette (30. lokakuuta 1857 Saint-Gervais-les-Trois-Clochers, Ranska − 26. lokakuuta 1904 Lausanne, Sveitsi) oli ranskalainen neurologi, joka kuvasi tieteelle Touretten oireyhtymän.
Elämäkerta

Gilles de la Tourette aloitti lääketieteen opintonsa Poitiersissa, vuonna 1873. Pian hän kuitenkin muutti Pariisiin. Hänestä tuli opettajansa, merkittävän neurologin Jean-Martin Charcot’n amanuenssi. Charcot’n virka oli Salpêtrien sairaalassa. Charcot tuki Gilles de la Touretten uraa, sillä näki hänessä merkittävän lahjakkuuden, jolla olisi paljon annettavaa.
Gilles de la Tourette opiskeli ja luennoi psykoterapiasta, hysteriasta ja mesmerismin (nyk. hypnoosi) käytöstä ja mesmerismiä käsittelevistä juridisista seikoista. Sigmund Freudin tiedetään kuunnelleen Gilles de la Touretten mesmerismiä käsitteleviä luentoja.
Tourette päätteli vuonna 1884 tutkittuaan tietyistä pakonomaisista oireista kärsivää potilasjoukkoa, että kyseessä on ennestään tuntematon neurologinen oireyhtymä. Oireisiin kuului muun muassa pakonomainen muiden puheiden ja liikkeiden toistaminen. Gilles antoi oireyhtymälle nimeksi "Maladie des tics". Myöhemmin Charcot nimesi oireyhtymän sen nykyisellä nimellä "Touretten oireyhtymä".
Vuonna 1893 (eräiden tietojen mukaan vuonna 1896) eräs paranoidi naispotilas ampui Gilles de la Tourettea päähän, syyttäen tätä hypnoosista joka oli tehty hänelle ilman lupaa. Sekä Gilles de la Tourette että nykytietämys pitävät mahdottomana, että hypnoosi onnistuisi tahdonvastaisesti. Näihin aikoihin Gilles de la Tourette koki elämässään muitakin vastoinkäymisiä; sekä hänen poikansa että ystävänsä ja mentorinsa Charcot kuolivat.
Näihin aikoihin Gilles de la Tourette alkoi myös kärsiä maanis-depressiivisestä mielialahäiriöstä. Ehkäpä juuri sairautensa takia Gilles de la Tourette alkoi kirjoitella artikkeleita mitä erilaisimmista aiheista. Kuuluisaksi tuli hänen artikkelinsa hysteriasta ja Saksan armeijasta. Artikkeli suututti itsensä kansleri Otto von Bismarckin. Tourette pysyi kuitenkin tällöin vielä suhteellisen hyvässä kunnossa ja piti luentoja teatterista ja kirjallisuudesta.
Vuonna 1902 Gilles de la Tourette joutui eroamaan virastaan terveydellisistä syistä. Hän kuoli vuonna 1904 Lausannessa psykiatrisessa hoitolaitoksessa.
Valikoima Gilles de la Touretten kirjoituksia

L’hypnotisme et les états analogues au point de vue médico-légal. 1887
La maladie des tics convulsifs (La semaine médicale) 1899
Aiheesta muualla

Kirjallisuus
A.J. Lees: "Georges Gilles de la Tourette: The Man And His Times" (Paris 1986)
Internet
http://www.tourettes-disorder.com/gillesbio.html
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Gilles de la Tourettea ammutaan päähän vuonna 1893.
Moskovan ja koko Venäjän patriarkka

| Moskovan ja koko Venäjän patriarkka |
| --- | --- |
 Patriarkka Kirillin vaakuna
 
 Nykyinen Kirill 1. helmikuuta 2009 lähtien
Puhuttelu:  Teidän pyhyytenne
Virka-asunto:  Danilovin luostari
Nimittäjä:  Venäjän ortodoksisen kirkon pyhä synodi
Kauden pituus:  elinikäinen
Perustettu:  1589
Ensimmäinen:  pyhä Job Moskovalainen
Kotisivut:  http://www.patriarchia.ru
Moskovan ja koko Venäjän patriarkka (venäjäksi Патриарх Московский и всея Руси, Patriarh Moskovski i vseja Rusi) on Venäjän ortodoksisen kirkon päämies ja hengellinen johtaja. Hän toimii automaattisesti myös Moskovan piispana.
Historia

Tsaari Ivana Julma katsoi, että Konstantinopolin kukistuttua Moskovaan tarvittiin oma patriarkka. Lisäksi hän oli jo aikaisemmin ottanut arvonimekseen "keisari", jolla hän korosti Moskovaa kolmantena Roomana. Konstantinopolin patriarkka Jeremia II:n hyväksymänä Moskovan ja koko Venäjän patriarkan virka perustettiin, ja ensimmäisenä virkaan astui Job Moskovalainen 26. tammikuuta 1589.
Pietari Suuren aikana patriarkan virka lakkautettiin. Vuosina 1721–1917 patriarkan sijaan ylintä päätösvaltaa käytti Pyhä synodi, joka koostui metropoliitoista ja piispoista ympäri Venäjää. Nämä palvelivat joko määräaikaisesti tai toistaiseksi. Moskovan ja koko Venäjän patriarkan virka palautettiin vuonna 1917 pidetyssä kirkolliskokouksessa.. Neuvostoliitto lakkautti viran uudelleen, mutta perui päätöksensä myöhemmin. Uudeksi patriarkaksi valittiin Sergei, joka valittiin jo 1920-luvulla, mutta virkaanastujaisia juhlittiin vasta vuonna 1943.
Nykyinen patriarkka on Kirill, joka aloitti virassa 1. helmikuuta 2009. Patriarkan valinta oli poikkeuksellisen avoin ja media keskusteli kiivaasti useammasta patriarkkaehdokkaasta..
Virka nykyään

Patriarkan tärkein jokapäiväinen tehtävä on toimi Venäjän ortodoksisen kirkon synodin puheenjohtajana. Patriarkan virka on elinikäinen, mutta synodi voi erottaa patriarkan tai myöntää tälle eläkkeen 2⁄3 enemmistöllä. Venäjän ortodoksisen kirkon vuonna 2017 antaman asetuksen mukaan patriarkaksi valittavan henkilön tulee:
olla piispa Venäjän ortodoksisessa kirkossa
pitää hallussaan korkeampaa kirkollista tutkintoa, minkä lisäksi häneltä vaaditaan kokemusta hiippakunnan hallinnosta sekä ansioitunutta suoritumista tehtävästään
nauttia papiston ja mallikoiden luottamusta sekä olla hyvän henkilön maineessa
"hänen on nautittava myös ulkopuolisten arvostusta, jottei hänestä puhuttaisi pahaa ja jottei hän lankeasi Paholaisen virittämään ansaan" (1. Tim. 3:7)
olla vähintään 40-vuotias
Vuodesta 1988 lähtien patriarkan virka-asuntona on toiminut Danilovin luostari Moskovassa, joka toimii samalla koko Venäjän ortodoksisen kirkon päämajana.
Taistelevat metsot

| Taistelevat metsot |
| --- | --- |

Nimi:  Taistelevat metsot
Tekijä:  Ferdinand von Wright
Valmistumisvuosi:  1886
Taiteenlaji:  maalaus
Korkeus:  124,0 cm
Leveys:  188,5 cm
Nykyinen omistaja:  Ateneumin taidemuseo
Sijainti:  Helsinki
Paikkakunta:  Helsinki
Koordinaatit:  60°10′12″N, 024°56′39″E
Taistelevat metsot on suomalaisen taidemaalari Ferdinand von Wrightin öljyvärimaalaus vuodelta 1886. Maalausta pidetään yhtenä taiteilijan pääteoksista. Lintujen kuvaaminen oli von Wrightin suosikkiaiheita jo lapsuudesta asti ja kiinnostus aihepiiriin säilyi hänen elämänsä loppuun saakka. Samoin kuin hänen veljiensä Magnus von Wrightin ja Wilhelm von Wrightin, Ferdinand von Wrightin taide perustui luonnontieteelliseen havainnointiin ja pikkutarkkaan esitystapaan. Taistelevien metsojen sommittelun pohjana on kultainen leikkaus.
Ferdinand von Wright oli teosta maalatessaan jo iäkäs ja kärsi halvauksista. Taiteilija maalasi teosta osittain vuoteenomana kotiseudullaan Kuopion Haminalahdella, jonne hän oli rakentanut piilopirttinsä, Lugnet-talon. Rauhaa rakastava ja erakoitunut taiteilija suosi eläinaiheisissa teoksissaan toimintaa ja jännitystä. Myös metsojen soidinmenoja kuvaavassa Taistelevat metsot -maalauksessa on kerronnallisuutta ja dramatiikkaa.
Suomen kansan keskuudessa teoksen suosio on ollut ilmiömäinen. Se tuli kolmanneksi Ateneumin taidemuseon vuonna 2006 järjestämässä Maamme taulu -äänestyksessä. Taistelevat metsot lienee myös Suomen kopioiduin teos, jonka suosiota sähköinen tiedonvälitys ja kuvankäsittelyn digitalisoituminen eivät ole vähentäneet. Teos on levinnyt suomalaisiin koteihin kuvajäljennöksinä, ristipistotöinä, t-paitoina, hiirimattoina ja palapeleinä. Maalauksesta on tehty parodioitakin.
Vaikkei taiteilija niin alun perin tarkoittanutkaan, myöhemmät sukupolvet näkivät talvisodan aikana Taistelevat metsot Suomen ja Neuvostoliiton välisen taistelun symbolisena kuvauksena. Suomen Taideyhdistys osti teoksen pian sen valmistuttua, ja se kuuluu nykyisin Ateneumin kokoelmiin.
Aiheesta muualla

Taistelevat metsot Ateneumin taidemuseo. Arkistoitu 7.6.2007. Viitattu 27.10.2011.
Esittely Maammetaulut-sarjassa (PDF) Helsingin Sanomat.  30.11.2011. Arkistoitu 28.3.2016.
Frilander, Aino: Taistelevat metsot oli vanhanaikainen jo valmistuessaan ja taiteilijakin huonossa kunnossa – näin siitä silti tuli Suomen kopioiduin, tunnetuin teos Helsingin Sanomat.  26.10.2017. Arkistoitu 29.10.2017.
Gagra

| Gagra (გაგრა) Гагра |
| --- | --- |
 Gagra Mustanmeren rannalla.
 Gagra Abhasian kartalla, alla sijainti Georgian kartalla
 Gagra
 Koordinaatit: 43.2965°N, 40.2583°E 
Valtio:  Georgia
Autonominen tasavalta:  Abhasia
Piiri:  Gagran piiri
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gagra (georg. გაგრა, abhaasiksi ja ven. Гагра) on hallinnollisesti piirin tasoinen kaupunki Abhasiassa Mustanmeren rannalla Kaukasuksen juurella. Kaupungin lempeä ilmasto teki siitä suositun lomakeskuksen Venäjän keisarikunnan ja Neuvostoliiton aikaan. Kaupunki on osa Gagran piiriä.
1990-luvun Abhasian sodan jälkeen Gagra on rappeutunut ja sen asukasluku on huvennut. Vuonna 1989 kaupungissa asui 24 061 henkeä, mutta etnisten georgialaisten karkotuksen jälkeen luku on pienentynyt puoleen. Vuonna 2013 asukkaita arvioitiin olevan 12 350. Kaupungissa käy yhä venäläisiä turisteja 22 kilometrin päässä sijaitsevasta Venäjän federaation Sotšista.
Historia

Kaupunki perustettiin Triglite-nimiseksi kreikkalaissiirtokunnaksi, jossa asui kreikkalaisia ja abhaaseja. Tultuaan Pontoksen valtakunnan hallintaan ensimmäisellä vuosisadalla eaa. sen valloitti Rooma, ja kaupunki nimettiin Nitikaksi. Nitikan maantieteellisen sijainnin vuoksi se kärsi muun muassa goottien hyökkäyksistä, ja roomalaiset linnoittivat kaupungin. Rooman hajottua alue kuului Bysanttiin. 800-luvulla Gagra liitettiin muun Abhasian kanssa georgialaiseen Imeretin kuningaskuntaan, ja siitä tuli tärkeä kauppapaikka, jossa genovalaiset ja venetsialaiset kauppiaat ostivat puuta, hunajaa, vahaa ja orjia. Nimi ”Gagra” esiintyi kartalla ensimmäistä kertaa vuonna 1308.
Historia > Gagra Venäjän osana

1500-luvulla Abhasian valloitti Osmanien valtakunta. Länsimaiset kauppiaat karkotettiin ja kaupunki taantui. 1700-luvulle mennessä aukkaat olivat muuttaneet vuorille ja Gagra oli enää vain pieni kylä. Alueen liityttyä Venäjän keisarikuntaan kaupunkia ympäröivät suot kuivattiin ja Gagra uudelleenrakennettiin uuden sotilassairaalan ympärille. Asukasluku pysyi kuitenkin pienenä: vuonna 1866 suoritetussa väestönlaskennassa Gagrassa asui 336 miestä ja 280 naista. Kaupunki kärsi pahasti Venäjän ja Turkin välisessä sodassa 1877–1878.
Sodan jälkeen kaupungin ”löysi” Venäjän tsaariperheeseen kuulunut Oldenburgin prinssi Pietari, joka tajusi alueen subtrooppisen ilmaston potentiaalin ja rakensi Gagraan korkealaatuisen lomakeskuksen. Lainattuaan suuren määrän rahaa hallitukselta hän rakennutti itselleen palatsin ja muita eri puolilta Eurooppaa kopioituja erikoisentyylisiä rakennuksia sekä puiston, johon tuotiin trooppisia puita ja jopa apinoita eksoottisen tunnelman luomiseksi. Keskus ei ollut aluksi suuri menestys, vaikka se myöhemmin alkoi houkutella muun muassa Mustanmeren risteilijöitä.