stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johanneksenkirkko (Helsinki)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johanneksenkirkko Wikimedia Commonsissa
Johanneksenkirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
| n k Helsingin kirkot ja kappelit |
| --- | --- |
Kirkot:  Mikael Agricola  Alppila  Andreaskirkko  Diakonissalaitoksen kirkko  Hakavuori (ei enää käytössä)  Herttoniemi  Huopalahti  Itäkeskus  St. Jacobs kyrka  Jakomäki (purettu 2023)  Johanneksenkirkko  Kallio  Kannelmäki  Karunan kirkko  Konala (ei enää seurakuntakäytössä)  Kontula  Koskelan kirkko  Kristuskyrkan  Kulosaari  Käpylä  Laajasalo  Lauttasaari  Luther-kirkko  Lähetyskirkko  Malmi  Maunula  Meilahti  Merimieskirkko  Munkkiniemi  Munkkivuori  Myllypuro  Olaus Petrin kirkko  Oulunkylä  Oulunkylän puukirkko  Paavali  Pakila  Pasila (purettu 1978)  Pihlajamäki  Pitäjänmäki  Puistola  Pyhän Henrikin katedraali  Pyhän Kolminaisuuden kirkko  Pyhän Marian kirkko  Pyhän Nikolauksen kirkko  Roihuvuori  Saalem-temppeli  Saksalainen kirkko  Suomenlinna  Tammisalo  Tapanila  Temppeliaukio  Tuomaankirkko  Tuomiokirkko  Töölö  Uspenskin katedraali  Vanha kirkko  Vartiokylä  Viikki  Vuosaari  Östersundom 
Kappelit:  Herttoniemenranta  Jätkäsaari  Kamppi  Katukappeli (Vuosaari)  Leposaari (Kulosaari)  Länsi-Pasila (ei enää seurakunnan käytössä)  Malminkartano  Merirasti-kappeli  Puotila  Pyhän Laurin kappeli  Pyhän Sydämen kappeli  Ruoholahti  Vankilahotellin kappeli 
Huomattavia suomalaisia kirkkorakennuksia
| --- | --- |
Tuomiokirkkoja: Espoo • Helsinki • Kuopio • Lapua • Mikkeli • Oulu • Porvoo • Turku • Tampere
Katedraaleja: Uspenskin katedraali • Pyhän Nikolaoksen katedraali • Pyhän Kolminaisuuden katedraali • Pyhän Henrikin katedraali
Paikkamäärältään suuria: Kerimäki • Lapväärtti • Johanneksenkirkko • Nurmes • Keski-Porin kirkko • Heinävesi
Vanhoja puukirkkoja: Ulrika Eleonoran kirkko • Muhos • Petäjäveden vanha kirkko • Sammatti • Sodankylän vanha kirkko • Uudenkaupungin vanha kirkko • Vöyrin puukirkko
Vanhoja kivikirkkoja: Eckerö • Hammarland • Hattulan Pyhän Ristin kirkko • Hollola • Jomala • Lemland • Nousiainen • Pernaja • Saltvik • Sund • Tyrvään Pyhän Olavin kirkko • Ulvila
Modernistisia: Kannonkoski • Lakeuden Risti • Nakkila • Rajamäki • Temppeliaukion kirkko • Varkauden pääkirkko
Luovutettujen alueiden kirkkoja: Sortavalan apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko • Kristuksen kirkastumisen katedraali • Viipurin tuomiokirkko • Viipurin vanha tuomiokirkko • Terijoen ortodoksinen kirkko
Johanneksenkirkko rakenteilla vuonna 1890.
Johanneksenkirkko noin vuonna 1900.
Aberdeen FC

Aberdeen Football Club on vuonna 1903 perustettu jalkapalloseura Aberdeenista, Skotlannissa. Joukkue pelaa kaudella 2021-2022 Skotlannin korkeimmalla sarjatasolla Skotlannin Valioliigassa.
Historia

Aberdeen Football Club syntyi, kun kolme pienempää aberdeenilaista urheiluseuraa, Aberdeen, Victoria United ja Orion päättivät yhdistyä 20. maaliskuuta vuonna 1903. 14. huhtikuuta samana vuonna Aberdeen Football Club virallisesti perustettiin.
Yhdistymisen seurauksena Aberdeen hätyytteli vakavissaan paikkaa korkeimmalla sarjatasolla. Kaudella 1904–1905 se pääsi 2. divisioonaan, missä se sijoittui seitsemänneksi, mutta pääsi tästä huolimatta 1. divisioonaan seuraavalle kaudelle.
1930-luvun puolivälissä joukkue ryhtyi käyttämään nykyään tunnettuja kokopunaisia peliasuja. Ensimmäisen suurvoittonsa se saavutti vuonna 1947, kun se eteni Skotlannin Cupin finaaliin ja kaatoi siellä Hibernianin maalein 2–1. Kaudella 1954–1955 joukkue voitti liigan mestaruuden ja asetti vakavan uhan Rangersin ja Celticin perinteisesti muodostamalle voimakaksikolle. Kesällä 1967 Aberdeen pelasi nimellä Washington Whips kauden Pohjois-Amerikassa United Soccer Association -nimistä liigaa, johon oli koottu joukkueita eri puolelta Eurooppaa.
Vuonna 1970 voitti cupin finaalissa Celticin ja esitti myös jatkossa 1970-luvun mittaan vahvoja otteita. Tuohon aikaan joukkueen tärkeitä avainpelaajia olivat muiden muassa Joe Harper, Martin Buchan ja Zoltan Varga. Vuonna 1978 joukkueen manageriksi tuli Alex Ferguson, joka nosti seuran ennennäkemättömään menestykseen. Vuosien 1978–1986 välisenä aikana joukkue voitti kolme liigamestaruutta, neljä Skotlannin cupia, yhden Liigacupin, Euroopan cup-voittajien cupin sekä Euroopan supercupin. Marraskuussa 1986 Ferguson siirtyi Manchester Unitediin ja seuran menestyskulku päättyi.
Hetken aikaa managerina toimi tuntematon Ian Porterfield ennen kuin seuran peräsimeen astui kaksikko Alex Smith ja Jocky Scott. Heidän alaisuudessaan joukkue voitti kaudella 1989/1990 sekä Skotlannin cupin että Liigacupin. Joukkueen toistaiseksi viimeinen pokaali on kaudelta 2013/2014, jolloin se voitti historiansa viimeisen liigacupin.
Saavutuksia

Cup-voittajien Cupin voitto 1982/1983
UEFA Super Cupin voitto 1982/1983
Skotlannin liigan mestaruus kausina 1954/1955, 1979/1980, 1983/1984 ja 1984/1985
Skotlannin Cupin voitto kausina 1946/1947, 1969/1970, 1981/1982, 1982/1983, 1983/1984, 1985/1986 ja 1989/1990
Skotlannin Liigacupin voitto kausina 1955/1956, 1976/1977, 1985/1986, 1989/1990, 1995/1996 ja 2013/2014
Managerit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jimmy Philip (1903–1924)  Patrick Travers (1924–1937)  Dave Halliday (1938–1955)  Dave Shaw (1955–1959)  Tommy Pearson (1959–1965)  Eddie Turnbull (1965–1971)  Jimmy Bonthrone (1971–1975)  Ally McLeod (1975–1977)  Billy McNeill (1977–1978)  Alex Ferguson (1978–1986) |  Ian Porterfield (1986–1988)  Alex Smith & Jocky Scott (1988–1992)  Willie Miller (1992–1995)  Roy Aitken (1995–1997)  Alex Miller (1997–1998)  Paul Hegarty (1998–1999)  Ebbe Skovdahl (1999–2002)  Steve Paterson (2002–2004)  Jimmy Calderwood (2004–2009)  Mark McGhee (2009–2010)  |  Craig Brown (2010–2013)   Derek McInnes (2013–) |
Entisiä pelaajia

Alex Jackson
Charlie Cooke
Martin Buchan
Joe Harper
Steve Archibald
Charlie Nicholas
Willie Miller
Jim Leighton
Alex McLeish
Gordon Strachan
Hicham Zerouali
Markus Heikkinen
Mixu Paatelainen
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Kannattajien sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Omar Khaijam

| Omar Khaijam |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. toukokuuta 1048 Nišapur, Persia
Kuollut: 4. joulukuuta 1131 (83 vuotta) Nišapur
Ammatti:  runoilija, matemaatikko, tähtitieteilijä
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Omar Khaijam (pers. ‏عمر خیّام‎, Omar Xayyām; 18. toukokuuta 1048 Nišapur – 4. joulukuuta 1131 Nišapur) oli persialainen runoilija, matemaatikko ja tähtitieteilijä. Hän syntyi koillisen Iranin Nišapurissa Khorasanissa, ja siellä hänen väitetään myös kuolleen. Kaupunki kuului turkkilaiseen seldžukkien valtakuntaan, joka uskonnoltaan edusti sunnalaista islamia. Omar otti lisänimen Khaijam (teltantekijä) nähtävästi isänsä ammatin tai oman aikaisemman ammattinsa kunniaksi.
Khaijam opiskeli erään ajan tunnetuimman tiedemiehen, Muhammad Mansurin johdolla. Kaksi muuta Mansurin oppilasta, joiden kanssa Omar ystävystyi, olivat tuleva mahtava visiiri Nizam al-Mulk ja assassiinien perustaja Hassan-i Sabbah.
Tähtitieteilijä

Shaahi Al-Malikin aikana Khaijam matkusti Merviin, missä matemaattisista tutkimuksistaan tunnetuksi tullut Khaijam sai  shaahilta tehtäväksi uudistaa kalenterin. Tuloksena oli Jaláli-kalenteri, joka oli juliaanista ajanlaskua tarkempi. Hän laati myös astronomisia taulukoita.
Matemaatikko

Matemaatikkona Khaijam kirjoitti algebran alalta al-Khwarizmin Algebraa laajemman teoksen, joka sisälsi myös kolmannen asteen yhtälöt. Khaijam antoi toisen asteen yhtälöille sekä aritmeettiset että geometriset ratkaisut, mutta uskoi (virheellisesti), että kolmannen asteen yhtälöitä ei voi todistaa aritmeettisesti, joten hän antoi niille vain geometriset ratkaisut. Aritmeettiset ratkaisut löydettiin vasta 1500-luvulla.
Omar Khaijam kirjoitti Algebrassa, että hän tuntee säännöt binomin neljännen, viidennen, kuudennen ja korkeampien potenssien määrittämiseksi, mutta todistus ei ole säilynyt. Oletetaan, että kyseessä olisi Pascalin kolmio, joka oli keksitty Kiinassa suunnilleen samaan aikaan. On mahdollista, että tieto on tullut Khaijamin käyttöön Kiinasta silkkitien kautta.
Runoilija

Suuren maineen länsimaissa ovat saavuttaneet Khaijamin persiaksi kirjoitetut mieterunot eli rubait (nelirivit), jotka on käännetty lukuisille kielille, suomeksi muun muassa nimillä Teltantekijä ja Viisaan viini. Rubaissa riimirakenteena oli AABA, toisinaan myös AAAA, ja se oli persialaisessa runoudessa yleinen.
Khaijamin runous tuli Euroopassa tunnetuksi vuonna 1859 englantilaisen runoilijan ja orientalistin Edward Fitzgeraldin käännöksinä, jotka olivat hyvin vapaamuotoisia. Myöhemmin Khaijamin runoista on tehty alkuperäisteksteille uskollisempia käännöksiä. Fitzgeraldin käännökset perustuivat Oxfordin kirjastosta löytyneeseen persiankieliseen Omar Khaijamin runojen kokoelmaan. Orientalistit alkoivat tämän jälkeen etsiä lisää vastaavia tekstejä. Käsikirjoituskopioita löytyikin runsaasti.  Vuonna 1955 suomeksi julkaistu "Viisaan viini" sisältää runoja, jotka löydettiin vuosina 1947 ja 1950. Niiden alkutekstit sijoitetaan vuoteen 1207, kun taas Fitzgeraldin kääntämien tekstien käsikirjoitukset olivat vuosilta 1460–1461. Jotkut tekstit ovat vieläkin myöhäisemmistä käsikirjoituksista.
Tekstitutkimus on osoittanut, että Khaijamin nimiin pantuja runoja on löytynyt myös toisilla tekijänimillä. Onkin mahdollista, että islamin oikeaoppisuuden rajat ylittäviä runoja on kirjattu Omar Khaijamin nimiin siinä toivossa, että kuuluisan oppineen maine suojaisi niitä.
Khaijamin korkeatasoinen runokieli siivittää säkeitä viinistä ja rakkaudesta. Edward Fitzgerald väittää, että islamilaiset suufit inhosivat Khaijamin runoja  ja Khaijam puolestaan pilkkasi suufeja.
Suomennoksia

Teltantekijän lauselmia. Suomentanut Toivo Lyy 1929.
Omarin malja . Suomentanut Toivo Lyy 1942.
[Yhteisnide:] Teltantekijä. Esipuhe Unto Kupiainen. WSOY 1949. (6. p. 1973.)
Viisaan viini. Suomentanut Toivo Lyy. WSOY 1955.
Malja ja mennyt maine.  (Suomentanut ja jälkisanat laatinut Jaakko Hämeen-Anttila)  Helsinki:  Basam Books, 1999.  ISBN 952-9842-29-5
Ruukku rubiiniviiniä ja muita runoja.  Helsingissä:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-22891-2
Khaijamin lauluja. Suomentaneet Kiamars Baghban ja Leevi Lehto. Ntamo 2009.
Kirjallisuutta

Hämeen-Anttila, Jaakko: Omar Khaijam. Runoilijan elämä. Otava 2008.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Omar Khaijam Wikimedia Commonsissa
Omar Khaijam - teltantekijä. Itämainen viisas ja runoilijamestari, Seura, 15.12.1937, nro 50, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Komulainen, Matti: Katse Orientin mystiikan taakse. Turun sanomat 24.2.2009.
Kuortti, Joel: Salapoliisityötä ja runoutta: Jaakko Hämeen-Anttila ja Omar Khaijam. '*Agricolan kirja-arvostelut 18.1.2010.
KHAYYAM, OMAR Encyclopaedia Iranica. Viitattu 19.1.2025.
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia 2  Alankomaat  Puola  Portugali 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz  Victoria  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef  İslâm Ansiklopedisi  Te Papa (New Zealand)
Volkswagen Polo III

| Volkswagen Polo III |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Argentiina  Espanja  Saksa
Valmistaja:  Volkswagen
Konserni:  Volkswagen Group
Valmistusvuodet:  1994–2001
Muut nimet:  Volkswagen Derby
Korimalli:  3-ovinen hatchback 4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback 5-ovinen farmari
Luokka:  B-segmentti
Edeltäjä:  Volkswagen Polo II
Seuraaja:  Volkswagen Polo IV
Teknisesti samankaltaisia:  SEAT Arosa SEAT Córdoba (Typ 6K) SEAT Ibiza (Typ 6K) SEAT Inca Volkswagen Caddy (Typ 9K) Volkswagen Golf III Volkswagen Lupo Volkswagen Vento
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  Volkswagen Group A03
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,0–1,9 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 4-vaihteinen automaatti
Volkswagen Polo III (Typ 6N) on Volkswagenin Polo-mallin kolmas sukupolvi, jota valmistettiin vuosina 1994–2001. Kolmas sukupolvi oli ensimmäinen Polo, jonka sai kolmiovisen ohella myös viisiovisena korimallina.
Volkswagen Polo (1994–2001)

Kolmannen sukupolven Volkswagen Polo tuli markkinoille vuonna 1994. Auto oli kokonaan uudistettu malli, mutta moottorit olivat peräisin edeltäneestä sukupolvesta. Polo perustui Golfin lyhennetylle alustalle, kuten myös sisarmallinsa SEAT Ibiza. Useat osat olivat vaihtokelpoisia näiden mallien kesken, mutta yksikään ulkopuolen koripaneeli ei ollut Polossa sama kuin Ibizassa. Mallit kuitenkin jakoivat keskenään kojelaudan.
Uudesta Polosta pyrittiin tekemään edeltäjäänsä mukavampi, käytännöllisempi ja turvallisempi auto. Se olikin aikansa suunnannäyttäjä ja toi pienten autojen luokkaan aiemmin vain suuremmissa malleissa nähtyjä varusteita ja teknisiä ratkaisuja. Uusia turvallisuusvarusteita olivat ovien sivutörmäyspalkit, turvavöiden esikiristimet sekä alkuvaiheessa lisävarusteiset kuljettajan ja etumatkustajan turvatyynyt. Turvallisuudessa Polo olikin luokkansa kärkitasolla, mistä osoituksena oli kolmen tähden tulos vuoden 1997 Euro NCAP -kolaritestissä. Yhtä hyvään tulokseen samassa kokoluokassa ylsi ainoastaan Ford Fiesta.
Vuonna 1995 esiteltiin uusina korimalleina neliovinen sedan (Classic) ja viisiovinen farmari (Variant). Nämä olivat uudelleennimettyjä SEAT Córdobia eli Ibizan sedan- ja farmarimalleja, joten koripaneelitkin poikkesivat hatchback-Poloista. Ne myös valmistettiin SEATin tuotantolinjalla Espanjassa. Sedania myytiin Meksikossa nimellä Volkswagen Derby vuoteen 2008 saakka.
Pololle tehtiin loppuvuonna 1999 uudistus, jossa Volkswagenin mukaan vaihdettiin 70 prosenttia auton komponenteista. Ajovaloumpiot ja puskurit olivat uudenmalliset ja sisusta uudistettiin täydellisesti. Sedan ja farmari saivat hatchbackien tavoin uuden sisustan, mutta eivät täydellistä ulkopuolista uudistumista.
Uudistettu Polo ylsi neljään tähteen Euro NCAP -kolaritestissä vuonna 2000.
Vuonna 2000 markkinoille tuli urheilullinen Polo GTI, jossa oli 16-venttiilinen 1,6-litrainen (125 hv) bensiinimoottori muuttuvalla venttiilien ajoituksella. GTI erosi perusmalleista erilaisilla puskureillaan, hunajakennosäleiköllään, sivuhelmoillaan ja 15 tuuman BBS-kevytmetallivanteilla. Vakiovarusteina oli muun muassa automaatti-ilmastointi, xenon-ajovalot, kuuden levyn CD-vaihtaja sekä nahkaverhoiltu ohjauspyörä ja vaihteenvalitsimen nuppi. Esittelyajankohtanaan GTI oli tehokkain koskaan valmistettu Polo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Volkswagen Polo III Wikimedia Commonsissa
Viisiovinen Volkswagen Polo III.
Volkswagen Polo Classic
Volkswagen Polo Variant
Facelift-mallin Volkswagen Polo III.
Volkswagen Polo III GTI
Kummalliset kukat

Kummalliset kukat on Paula Suomisen vuonna 2020 tekemä taidemosaiikkiteosten sarja Suvantolanpuistossa (Lähde! –puisto) Iin terveysaseman rannassa. Teoksen osiot ovat: Kaihonkukka, Kuukunen ja Kultatyrakki. Niissä on kuvattu kasvien elinvoimaa - sopeutumista ja selviytymistä ympäristön muutoksissa. Kukissa on käytetty myös työhönvalmennuskeskuksen mosaiikkipajoissa valmistuneita pisara-mosaiikkeja ja kierrätyskeramiikkaa.
Aiheesta muualla

Paula Suominen: Kummalliset kukat; ArtIi.fi Art Ii Biennial 2020
Baltian maat

| Baltian maat |
| --- | --- |
 
Maat:   Viro  Latvia  Liettua
Aikavyöhykkeet:  UTC+2
Baltian maat ovat Viro, Latvia ja Liettua. Näissä maissa on yhteensä runsaat kuusi miljoonaa asukasta, ja niiden pinta-ala on 175 000 neliökilometriä.
Baltian maat sijaitsevat Baltiassa, johon sisältyy niiden lisäksi myös Venäjään kuuluva Kaliningradin alue. Se mukaan lukien Baltiassa asuu yhteensä noin 7 miljoonaa ihmistä. Baltian alueen rajat ovat historiallisesti aikojen kuluessa vaihdelleet monin tavoin.
Historia

Ensimmäiset merkit Baltian asutuksesta ovat peräisin noin vuodelta 9000 eaa.
Vuonna 1219 Tanska valloitti Vironmaan, nykyisen Pohjois-Viron. Samoihin aikoihin saksalainen ritarikunta valloitti etelästä ja lännestä käsin Kuurinmaata (Länsi-Latviaa) ja Liivinmaata (Etelä-Viroa ja Pohjois-Latviaa). Ritarien perässä tuli saksalaisia hansakauppiaita. Kun maanomistus tämän seurauksena siirtyi saksalaisille, aateliset alistivat kantaväestön vähitellen maaorjiksi. Myös Pohjois-Viro siirtyi 1300-luvulla saksalaisen ritarikunnan valtaan.
1500-luvulla Venäjä, Puola, Tanska ja Ruotsi kävivät pitkiä sotia Baltiasta. Näiden seurauksena Ruotsi voitti Vironmaan ja Liivinmaan, kun taas Kuurinmaa siirtyi Puola-Liettualle. Uudenkaupungin rauhassa 1721 Venäjä liitti itseensä Vironmaan ja Liivinmaan ja vuonna 1795 Puolan kolmannessa jaossa Liettuan ja siihen tällöin kuuluneen Kuurinmaan. Venäjän vallan aikana Virosta, Liivinmaasta ja Kuurinmaasta käytettiin yhteisnimitystä Itämerenmaakunnat.
Nykyiset valtiolliset muodostelmat syntyivät vasta Venäjällä tapahtuneen, Venäjän keisarin hallinnon kaataneen, helmikuun vallankumouksen jälkeen 1917. Liivinmaan pohjoisosat yhdistettiin Vironmaahan ja muodostettiin Viron autonominen kuvernementti. Liivinmaan eteläosa taas yhdistettiin Kuurinmaan kanssa Latviaksi. Venäjän tasavaltaiseen valtiomuotoon pyrkineen väliaikaisen hallituksen kaaduttua bolsevikkivallankaappaukseen julistautuivat Baltian maat itsenäisiksi vuonna 1918, ja seurauksena olivat itsenäisyyssodat bolsevikkien johtamaa Neuvosto-Venäjää vastaan.
Neuvostoliitto ja Saksa solmivat vuonna 1939 hyökkäämättömyyssopimuksen, jonka salaisen lisäpöytäkirjan mukaan Viro ja Latvia kuuluivat Neuvostoliiton ja Liettua Saksan etupiiriin. Seuraavana vuonna Neuvostoliitto kuitenkin miehitti kaikki kolme maata ja liitti ne itseensä. Vuonna 1941 Saksa miehitti ne, ja niistä muodostettiin kesäkuussa yhdessä Valko-Venäjän alueen kanssa Ostlandin valtakunnankomissariaatti. Alueen juutalaiset ja muuta ei-paikallista väestöä siirrettiin paikallisten järjestysjoukkojen avustuksilla keskitysleireille. Komissariaatti oli toiminnassa kevääseen 1945 saakka. Toisen maailmansodan päätyttyä Baltian maat jäivät Neuvostoliitolle. Baltian maat itsenäistyivät toisen kerran Neuvostoliiton hajotessa 1990-luvun alussa. Vuonna 2004 Baltian maat hyväksyttiin sekä Euroopan unionin että Naton jäseneksi.
Maantiede

Baltian maat ovat pinnanmuodoltaan kumpuilevaa alankoa. Korkein kohta on Virossa sijaitseva, 318 metriä korkea Iso Munamäki. Baltian maissa on runsaasti havumetsiä, mutta lehtipuita enemmän kuin Suomessa. Kasvillisuus on muutenkin rehevämpää kuin Suomessa. Baltiassa on myös paljon soita ja järviä. Suurin järvi on Viron ja Venäjän rajalla sijaitseva Peipsijärvi, joka on Euroopan viidenneksi suurin luonnonjärvi.
Maantiede > Taulukko Baltian maista

| Valtio | Pää- kaupunki | Asukas- luku | Pinta-ala (km²) | Aika- vyöhyke |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Latvia | Riika | 2 067 887 | 64 589 | UTC+2 |
|  Liettua | Vilna | 2 972 000 | 65 200 | UTC+2 |
|  Viro | Tallinna | 1 320 174 | 45 226 | UTC+2 |
Talous

Baltian maiden bruttokansantuote (bkt) on samaa luokkaa asukasta kohti laskettuna. Vuonna 2014 Latvian ostovoimakorjattu bkt oli 34 mrd. €, Liettuan 59 mrd. € ja Viron 27 mrd. €. Asukasta kohden korkein kansantuote oli Virossa (noin 20 500 €/hlö) ja alhaisin Latviassa (noin 15 000 €/hlö). Liettuassa ostovoimakorjattu bkt oli vuonna 2014 noin 16 500 € asukasta kohti.
Baltian maiden elinkeinorakenne on samankaltainen. Alkutuotannon osuus bruttokansantuotteesta on kaikissa maissa 3–4 prosenttia, teollisuuden osuus 15–30 prosenttia ja palveluiden osuus 70–80 prosenttia. Teollisuustuotannon osuus on suurin Virossa ja pienin Latviassa. Vuodesta 2004 vuoteen 2014 palveluiden osuus kansantuotteesta on kasvanut ja kahden muun sektorin osuus on laskenut.
| Bruttokansantuote sektoreittain | Latvia> 2004 | Latvia> 2014 | Liettua> 2004 | Liettua> 2014 | Viro> 2004 | Viro> 2014 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Alkutuotanto | 4,8 % | 3,4 % | 4,6 % | 3,5 % | 3,9 % | 3,7 % |
| Teollisuus | 18 % | 16 % | 25 % | 24 % | 29 % | 28 % |
| Palvelut | 77 % | 80 % | 70 % | 73 % | 67 % | 68 % |
Yhteistyö ja politiikka

Baltian maat ovat tehneet yhteistyötä keskenään ja myös Pohjoismaiden kanssa. Yhdessä ne muodostavat Baltoskandian alueen. Baltian maat kuuluvat muun muassa Itämeren merellisen ympäristön suojelukomissioon. Baltian politiikka on ollut oikeistojohtoista, mutta konservatiivien lisäksi myös sosiaalidemokraatit ja vihreät ovat menestyneet kohtalaisen hyvin 2000-luvulla. Virossa johtava puolue on oikeistoliberaalinen Reformipuolue, Latviassa keskustaoikeistolainen Yhtenäisyys ja Liettuassa Liettuan sosiaalidemokraattinen puolue. Baltian maista jokainen kuuluu Natoon.
Kirjallisuutta

Kasekamp, Andres: Baltian historia.  ((A History of the Baltic States, 2010.) Suomentanut Irina Kyllönen)  Tampere:  Vastapaino, 2013.  ISBN 978-951-768-411-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Baltian maat Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  NARA
Yhdysvaltain perustuslain 13. lisäys

Yhdysvaltain perustuslain 13. lisäys (engl. Thirteenth Amendment to the United States Constitution) on Yhdysvaltain perustuslain lisäys, joka kieltää orjuuden ja pakkotyön muuten kuin rangaistuksena rikoksista koko liittovaltion alueella. Lakiehdotus hyväksyttiin edustajainhuoneessa 8. huhtikuuta 1864, senaatissa 31. tammikuuta 1865 ja pantiin täytäntöön 6. joulukuuta 1865. Perustuslain 13. lisäys hyväksyttiin orjuutta vastustaneen Unionin lyötyä orjuutta kannattaneen Konfederaation. Lisäys oli ensimmäinen kolmesta niin kutsutusta Reconstruction Amendments -lisäyksistä.
Perustuslain 13. lisäyksen hyväksymisen jälkeen vanhat etelävaltiot yrittivät orjuuttaa mustia uudelleen luomalla niin kutsuttuja Black Codes -lakeja. Esimerkiksi Etelä-Carolinassa mustia vaadittiin vangitsemisen uhalla hankkimaan nopeasti työpaikka (mikä käytännössä tarkoitti erittäin matalapalkkaista työtä) ja maksamaan ylimääräisiä veroja. Black Codes -lakien kieltämistä hankaloitti ahkerasti veto-oikeuttaan käyttänyt presidentti Andrew Johnson, jonka mielestä orjuuden kieltäminen tai salliminen kuului jokaisen osavaltion itsemääräämisoikeuksiin. Orjavastainen kongressi onnistui kuitenkin lopulta estämään Black Codes -lait, kun se hyväksyi 1860- ja 1870-lukujen taitteessa kansalaisoikeuslain sekä perustuslain 14. ja 15. lisäyksen.
Teksti

»Section 1. Neither slavery nor involuntary servitude, except as a punishment for crime whereof the party shall have been duly convicted, shall exist within the United States, or any place subject to their jurisdiction.
Section 2. Congress shall have power to enforce this article by appropriate legislation.»
Suomennettuna:
»1. Orjuutta ja pakollista palvelussuhdetta, muutoin kuin rangaistuksena rikoksesta, johon asianosainen on laillisesti todettu syylliseksi, ei sallita Yhdysvalloissa eikä missään sen tuomiovaltaan kuuluvassa paikassa.
2. Kongressilla on valta saattaa tämä artikla voimaan asianmukaisella lainsäädännöllä.»
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Yhdysvaltain perustuslain lisäykset on Wikiaineistossa (englanniksi)
| --- | --- |
Säätäminen: Perustuslaillinen konventti (1787)
Lisäykset: 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 • 11 • 12 • 13 • 14 • 15 • 16 • 17 • 18 • 19 • 20 • 21 • 22 • 23 • 24 • 25 • 26 • 27
Muuta: Bill of Rights • Reconstruction Amendments
Ratifioimattomat lisäysehdotukset: Article the First • Titles of Nobility Amendment • Corwin Amendment • Child Labor Amendment • Equal Rights Amendment • District of Columbia Voting Rights Amendment