stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valpo I
Perustaminen

Joulukuussa 1938 hyväksyttiin eduskunnassa säädökset, laki ja asetus, sisäministeriön johdon ja valvonnan alaisesta Valtiollisesta poliisista (Valpo). Ne tulivat voimaan 1. tammikuuta 1939. Lain mukaan Valpon tehtävänä oli varjella Suomen itsenäisyyttä sekä valtio- ja yhteiskuntajärjestystä. Asetus määräsi Valpon valvomaan matkustajaliikennettä ja ulkomaalaisia sekä järjestämään ja säilyttämään tarpeelliset tiedot henkilöistä ja yhtymistä. Päällikön nimittäminen säädettiin valtioneuvoston tehtäväksi. Valpon päälliköksi nimitettiin lakkautettavan Etsivän Keskuspoliisin päällikkö Paavo Säippä.
Toiminta

Vuonna 1939 säädettiin tasavallan suojelulaki vakoojia ja sabotöörejä vastaan sota-aikana ja asetus, jolla määrättiin henkilökohtaisen vapauden rajoittamisesta. Sisäministeri Urho Kekkosen käskystä Valtiollinen poliisi pidätti 16.10.1939 272 SKP:n toimitsijaa. Talvisodan sytyttyä Valpo määräsi turvasäilöön satoja juutalaisia ja ulkomaalaisia.
Valpon toiminta perustui ilmiantojärjestelmään. Paikallisia tiedustelutietoja työpaikoilta ja kunnista Suomessa saatiin sekä palkallisten että palkattomien tiedustelijoiden avulla. Tiedot kirjattiin kortistoihin ja asiakirjoihin. Laajimmillaan Valpon henkilökortisto oli talvisodan aikana, jolloin siinä on arvioitu olleen 400 000–500 000 suomalaisen tiedot. Suomalaisista Valpoa kiinnostivat erityisesti kommunisteiksi epäillyt työntekijät, joiden nimeämisessä, pidätyksissä ja irtisanomisissa Valpo, työnantajat ja suojeluskunnat toimivat yhteistyössä. Suurimmilla työpaikoilla ja kommunistisessa puolueessa Valpolla oli salassa toimivia tiedonantajia.
Sisäministeri Ernst von Born erotti Paavo Säipän tammikuussa 1941. Helmikuun 1. päivänä 1941 Arno Anthoni nimitettiin Säipän seuraajaksi. Hän oli toiminut aiemmin nimismiehenä, Uudenmaan läänin poliisitarkastajana, Helsingin poliisimestarina ja liikkuvan poliisikomennuskunnan päällikkönä. Anthonin apulaispäällikkönä toimi Bruno Aaltonen.
Valpo tutki sota-aikana Aseveliliiton työjärjestön painostamana ja sisäministeri Toivo Horellin vuonna 1941 antamasta määräyksestä Suomi-Neuvostoliitto -seuran ja SDP:n kansanedustajien muodostaman sosialistisen eduskuntaryhmän epäiltyä sodanvastaista toimintaa. Suomessa oleskelleet Neuvostoliiton diplomaatit olivat Valpon tarkkailussa vuosina 1940-41. Kesäkuussa 1941 Valpo aloitti valtion turvallisuuden kannalta vaarallisina pitämiensä henkilöiden pidätykset. Jatkosodan sytyttyä sisäministeri Horelli määräsi 400–500 henkilöä nopeasti turvasäilöön otettaviksi.
Jatkosodan aikana Valpo oli yhteydessä Saksan salaiseen poliisiin Gestapoon ja Saksan tiedusteluun Suomessa sekä teki Saksan viranomaisten kanssa yhteistyötä henkilöluovutuksissa. Vakiintunut käytäntö oli, että Anthoni ilmoitti ulko- ja sisäministeriön luvalla Viroa miehittäneille saksalaisille Suomeen saapuneiden virolaisten pakolaisten nimet ja Saksa antoi Suomelle vastineeksi hyödyllisiä tiedustelutietoja.
Valpolla oli tiedottaja suomalaisten SS-miesten keskuudessa. Ari Kauhanen rekrytoi Henry Lindahlin tähän tehtävään vuonna 1941. Lindahl toimi Valpon tiedottajana SS-joukoissa vuoteen 1944. Ari Kauhanen toimi yhdessä Bruno Aaltosen kanssa hallitusneuvos Esko Riekin avustajana saksalaisten kanssa käydyissä suomalaisia SS-miehiä koskeneissa neuvotteluissa.
Toiminnan uudistaminen

Anthoni erosi omasta pyynnostään helmikuun lopussa 1944. Hänen tilalleen nimitettiin Paavo Kastari. Moskovan välirauhan aikana marraskuussa 1944 Kastarin tilalle nimitettiin Nikolai Saarnio, joka pian kuitenkin siirtyi Tullihallituksen pääjohtajaksi. Toukokuussa 1945 Valpo uudistettiin täysin sekä henkilöstönsä, organisaationsa että tehtäviensä osalta, jotta se pystyisi omalta osaltaan hoitamaan Liittoutuneiden valvontakomission Suomelle asettamat vaatimukset.
Sotatoimien loputtua Suomen valtiollista poliisia ja sen päällikköä Arno Anthonia arvosteltiin liiallisesta väkivallasta pidätettyjä kohtaan sekä juutalaisten ja Viron pakolaisten pakkoluovutuksista Natsi-Saksaan. Otto Brusiinin johtama komitea tutki Valpon väitettyjä väkivaltaisuuksia ja löysi todisteet 90 pahoinpitelytapauksesta. Osa pakolla luovutetuista virolaisista oli ollut talvisodassa Suomen puolesta sotineita vapaaehtoisia. Liittoutuneiden valvontakomissio ja Puola vaativat Anthonin lisäämistä sotasyyllisten luetteloon ja haastamista sotarikosoikeuteen. Vuosina 1947–1948 Turun hovioikeudessa ja korkeimmassa oikeudessa käydyn oikeusprosessin tuloksena syyte virkavirheestä Viron pakolaisten luovutusasiassa hylättiin. Anthoni kuitenkin todettiin syylliseksi jatkuvaan varomattomuuteen virantoimituksessa, mistä oli seurauksena varoitus.
Toiminnan uudistaminen > Päälliköt

Lähde:
Paavo Säippä 1938-1941
Arno Anthoni 1941-1944
Paavo Kastari 1944
Nikolai Saarnio 1944-1945
Aiheesta muualla

Statspolisen hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Tuomaan evankeliumi

| Tuomaan evankeliumi |
| --- | --- |
 Tuomaan evankeliumin katkelman sisältävä Oksyrhynkhoksen papyrus P. Oxyrhynchus 1.
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  muinaiskreikka (koinee), kopti
Genre:  evankeliumi, apokryfinen kirjoitus
Julkaistu:  1. vuosisata tai 100-luku
Suomennos
Suomentaja:  Risto Uro ja Antti Marjanen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2005
ISBN:  951-0-30859-5
Sarja: Nag Hammadin kirjasto
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tuomaan evankeliumi on apokryfinen eli Uuteen testamenttiin kuulumaton evankeliumi. Evankeliumissa on 114 lyhyttä Jeesuksen sanomaksi väitettyä lauselmaa. Siinä ei käsitellä Jeesuksen elämää niin kuin Uuden testamentin evankeliumeissa eli kanonisissa evankeliumeissa.
Tuomaan evankeliumi on laajin Uuden testamentin ulkopuolinen Jeesuksen sanojen kokoelma. Aluksi uskottiin, että se sisältäisi varhaista perimätietoa, joka ei ole peräisin kanonisista evankeliumeista. Jotkin Jeesuksen vertauksista olivat juuri sellaisia, jollaisiksi tutkijat olivat niiden varhaisemmat muodot kuvitelleet. Osa lauselmista muistuttaa hyvin paljon kanonisissa evankeliumeissa olevia lauselmia, mutta osa taas on entuudestaan tuntemattomia.
Kokonaisuudessaan Tuomaan evankeliumi tunnetaan vain Egyptistä Nag Hammadista vuonna 1945 löytyneenä koptinkielisenä käännöksenä, joka on ajoitettu noin vuoteen 350. Egyptin Oksyrhynkhoksesta oli jo aiemmin vuonna 1898 löydetty lyhyitä katkelmia alkuperäisellä kirjoituskielellä eli kreikaksi.
Tutkijat kiistelevät evankeliumin ajoituksesta. Asian selvittämistä vaikeuttaa se, että evankeliumi tunnetaan pääosin vain Nag Hammadista löydettynä koptinkielisenä käännöksenä, joka poikkeaa sisällöltään kreikankielisistä edeltäjistään, joista tunnetaan vain Oksyrhynkhoksesta löydetyt katkelmat. Tuomaan evankeliumin väitetään usein syntyneen itäisessä Syyriassa, missä vaalittiin apostoli Tuomaan muistoa. Syntyajan arvioidaan olevan ensimmäisen vuosisadan jälkipuoliskon ja kolmannen vuosisadan alun välissä. Kreikankieliset käsikirjoitukset on ajoitettu noin vuoteen 200 ja koptilaiset käsikirjoitukset noin vuoteen 340.
Monet pitävät Tuomaan evankeliumia merkittävimpänä Uuden testamentin ulkopuolisena varhaiskristillisyyttä kuvaavana löytönä. Se antaa kuvan varhaiskristillisyyden monimuotoisuudesta ja jossain määrin erilaisen kuvan Jeesuksesta.
Historia > Konteksti ja kirjoittaja

Tuomaan evankeliumi on yksi varhaisimpia Jeesuksen opetuksia koskevia kirjoituksia kanonisten evankeliumien ulkopuolelta. Tämän vuoksi sitä pidetään erittäin merkittävänä kirjoituksena. Evankeliumi sisältää ainoastaan Jeesuksen opetuksia. Voidaan huomauttaa, ettei evankeliumi mainitse Jeesuksen kuolemaa ja ylösnousemusta, jotka ovat keskeisiä kristillisen uskon kohtia. Jotkut ovat kuitenkin tulkinneet evankeliumin aloitussanat ”Elävä Jeesus puhui nämä salaiset sanat, ja Didymos Juudas Tuomas kirjoitti ne muistiin” osoituksena siitä, että opetukset olisi annettu Jeesuksen ylösnousemuksen jälkeen, koska siinä mainitaan erikseen ”elävä”.
Jotkut tutkijat lukevat evankeliumin gnostilaisten kirjoitusten joukkoon, koska se löydettiin Nag Hammadista muiden, vielä selvemmin gnostilaisten kirjoitusten joukosta. Jotkut hylkäävät tulkinnan, koska evankeliumi ei sisällä gnostilaisuuden mytologian kuvauksia, kuten demiurgia ja muuta gnostilaista luomismyyttiä, sellaisina kuin ne on esitetty useissa muissa gnostilaisissa kirjoituksissa sekä kirkkoisä Irenaeuksen gnostilaisuutta vastustaneissa kirjoituksissa. Evankeliumissa kuitenkin puhutaan valosta ja ”valon lapseudesta” (esim. Tuom. ev. 50), mikä muistuttaa gnostilaisesta ajatuksesta, jonka mukaan ihmisissä on kuolematon sisin, joka on peräisin valon maailmasta. Jotkut tutkijat näkevät gnostilaisten vaikutteiden lisääntyneen ajan myötä, verrattuaan samoja lauseita kanonisissa evankeliumeissa, kreikankielisissä käsikirjoituksissa ja myöhemmissä koptinkielisissä käännöksissä. Mikään merkittävämpi kristillinen ryhmä ei hyväksy evankeliumia kanonisena tai auktoritatiivisena.
Evankeliumi on näennäisesti kirjoitettu Didymos Juudas Tuomaan, yhden Jeesuksen opetuslapsen, näkökulmasta. Hän esiintyy Johanneksen evankeliumissa ”epäilevänä Tuomaana”.  Evankeliumi esittää, että Tuomas sai Jeesukselta henkilökohtaisesti erityisiä salaisia opetuksia, jotka on kirjoitettu kirjaan. Todellisuudessa evankeliumi on kuitenkin pseudepigrafinen eli laitettu Tuomaan nimiin. Se on saatettu kirjoittaa Tuomaan muistoa vaalineiden kristittyjen keskuudessa.
Evankeliumi on merkittävä Q-lähteen parissa työskennelleille tutkijoille. Q-lähde on Tuomaan evankeliumin tavoin uskottu olleen kokoelma Jeesuksen lausumia tai opetuksia. Vaikka Q:sta ei ole koskaan löydetty yhtään kopiota, Tuomaan evankeliumia pidetään todisteena siitä, että varhaiskristityt todellakin kirjoittivat ylös Jeesuksen lauseiden kokoelmia, mikä tekee Q-teoriasta uskottavamman. Q-lähteestä tehdyt rekonstruktiot ja Tuomaan evankeliumi sisältävät monia yhteisiä lauselmia.
Historia > Ajoitus

Tutkijat ovat jakaantuneet evankeliumin ajoituksen suhteen. Näkemykset jakaantuvat enimmäkseen kahteen koulukuntaan: varhaisen ajoituksen kannattajat katsovat, että evankeliumi olisi kirjoitettu 50-luvulla ennen kanonisia evankeliumeja. Myöhäisen ajoituksen kannattajat katsovat, että se on kirjoitettu 100-luvulla viimeisten kanonisten evankeliumeiden jälkeen. Kummatkin osapuolet ovat yhtä mieltä siitä, että tekstiin toisella vuosisadalla tehdyt muokkaukset tekevät alkutekstin ajoituksesta hyvin vaikeaa.
Historia > Ajoitus > Varhaisen ajoituksen kannattajat

Varhaisen ajoituksen kannattajat katsovat, että koska evankeliumi sisältää enimmäkseen alkuperäistä materiaalia eikä näytä perustuvan kanonisiin evankeliumeihin, sen täytyy perustua varhaisempaan suulliseen perimätietoon. Koska suullista perimätietoa lakattiin pitämästä auktoritatiivisena ensimmäisen vuosisadan aikana, Tuomaan evankeliumin täytyy olla syntynyt ennen sitä, ehkä jopa niin varhain kuin vuonna 40. Koska tämä ajoitus sijoittaisi evankeliumin jopa ennen kanonisia evankeliumeja, jotkut ovat esittäneet, että evankeliumilla olisi joitain yhteyksiä Q-evankeliumiin.
Varhaisen ajoituksen kannattajat katsovat, että puolella evankeliumin materiaalista ei ole yhtymäkohtia Uuteen testamenttiin ja että ainakin osa materiaalista voitaisiin todennäköisesti laittaa historiallisen Jeesuksen nimiin, kuten lauselma 42: ”Vaeltakaa, älkää pysähtykö!”
Historia > Ajoitus > Myöhäisen ajoituksen kannattajat

Myöhäisen ajoituksen kannattajat puolestaan ajoittavat evankeliumin joskus vuoden 100 jälkeen, yleisemmin toisen vuosisadan ensimmäiselle puoliskolle tai puoleen väliin. Jotkut katsovat, että evankeliumi on riippuvainen Diatessaronista, joka koottiin pian vuoden 172 jälkeen. Koska evankeliumin Egyptistä löydetyt kreikankieliset katkelmat ajoitetaan tyypillisesti vuosien 140 ja 200 välille, tämä näkemys on selvästi vähemmistössä jopa myöhäisen ajoituksen kannattajien parissa.
Myöhäisen ajoituksen kannattajien pääargumentti perustuu redaktioon. Synoptisen ongelman yleisimmin hyväksytyn selitysmallin mukaan Matteus ja Luukas käyttivät kummatkin evankeliuminsa kokoamisessa sekä Markusta että kadonnutta Jeesuksen lauselmien kokoelmaa eli Q-lähdettä. Joskus he muokkasivat lähteensä sanamuotoa, ja muokattua tekstiä kutsutaan redaktioksi. Myöhäisen ajoituksen kannattajat katsovat, että osa tästä toisen vaiheen redaktiosta esiintyy myös Tuomaan evankeliumissa, mikä tarkoittaisi, että evankeliumi olisi kirjoitettu Matteuksen ja Luukkaan evankeliumien jälkeen. Koska niiden ajatellaan yleisesti valmistuneen vuosien 80–90 välillä, Tuomaan evankeliumi olisi kirjoitettu tätä myöhemmin. Varhaisen ajoituksen kannattajien vastaus tähän on, että toisen vuosisadan käsikirjoitusten kopioijat ovat saattaneet tuottaa Tuomaan evankeliumissa esiintyvän redaktion vertaamalla evankeliumia synoptisiin evankeliumeihin, alkuperäisen kirjoittajan sijasta.
Historia > Tuomaan evankeliumi ja Uuden testamentin kaanon

Tuomaan evankeliumia ei ole koskaan luettu osaksi Uuden testamentin kaanonia. Jotkut pitävät tätä merkkinä siitä, että evankeliumi on suhteellisen myöhäistä alkuperää — he katsovat, että jos evankeliumi olisi ollut todellisuudessa apostoli Tuomaan kirjoittama, Jeesuksen kuolemaa seuranneen sadan vuoden aikana sitä olisi ainakin vakavasti harkittu otettavaksi mukaan kaanoniin.
Markionin esittämän kaanonin, jonka sanotaan olleen ensimmäinen koottu Uuden testamentin kaanon, laajalti saama tyly vastaanotto noin vuonna 140 osoittaa, että Jeesuksen elämän ja opetusten lähteinä käytettyjen kirjojen kaanon alkoi olla vakiintunut jo tuolloin. Vaikka joistakin potentiaalisista Uuteen testamenttiin luettavista kirjoista, kuten Hermaan paimenesta ja Johanneksen ilmestyksestä käytiin väittelyitä vielä 300-luvulla, neljän evankeliumin, Matteuksen, Markuksen, Luukkaan ja Johanneksen evankeliumien, kaanon oli vakiintunut oikeaoppisten kristittyjen joukossa jo toisen vuosisadan puolessavälissä. Tatianoksen laajalti käytetty Diatessaron, joka koottiin vuosien 160 ja 175 välillä, käytti näitä neljää evankeliumia eikä edes harkinnut muita. Irenaeus kirjoitti toisen vuosisadan loppupuolella, että ”koska maassa on neljä kulmaa, on sopivaa, että kirkolla tulisi olla neljä tukipilaria, neljä evankeliumia” (Harhaoppeja vastaan III.1), ja esitti tämän jälkeen ensimmäisen tunnetun lainauksen neljännestä evankeliumista, Johanneksen evankeliumin kanonisesta versiosta. Samoin toisen vuosisadan loppupuolella kirjoitettu Muratorin kaanon hyväksyy vain neljä evankeliumia.
On huomattavaa, että tieto historiallisesta Jeesuksesta itsestään ei ollut ensisijainen kriteeri Uuden testamentin kaanoniin luetuille kirjoille. Kaanoniin luettiin useita kirjoja, jotka eivät sisältäneet juurikaan tai lainkaan tietoja historiallisesta Jeesuksesta eivätkä myöskään historiallisen Jeesuksen opetuksia, kuten useat apostolien kirjeistä sekä Johanneksen ilmestys.
Tuomaan evankeliumia ei ehkä ole luettu Uuteen testamentti seuraavista syistä:lähde?
Sen katsottiin olevan harhaoppinen.
Sen katsottiin olevan epäautenttinen, eli muun kuin apostolin kirjoittama.
Kaanonit kokoajat eivät tunteneet evankeliumia.
Kertovien evankeliumien katsottiin korvaavan sen sisältönsä puolesta.
Se kuului kristinuskon haaraan, joka toimi voittaneen Athanasios Aleksandrialaisen piirien ulkopuolella.
Sen painotus henkilökohtaisesta henkisyydestä saattoi olla kiusallinen organisoidun kirkon intresseille.
Historia > Sekaannukset muihin kirjoituksiin

Tuomaan evankeliumi on eri kirjoitus kuin muut Tuomaan nimiin laitetut apokryfiset ja pseudepigrafiset teokset, kuten Tuomaan teot, Tuomas Kilvoittelijan kirja ja Tuomaan lapsuusevankeliumi, Jeesuksen lapsuudesta kertova teos. Tuomaan evankeliumi sekoitetaan usein erityisesti viimeksi mainittuun, koska siitä käytettiin keskiajalla myös nimeä Evangelium Thomae, ”Tuomaan evankeliumi”. Tämä johtuu siitä, että nykyisin tunnettua Tuomaan evankeliumia ei tunnettu vielä tuolloin. Kun Hippolytos ja Origenes viittaavat apokryfiseen ja harhaoppiseen Tuomaan evankeliumiin, ei voida olla varmoja, tarkoittivatko he sillä Tuomaan lapsuusevankeliumia vai tätä kokoelmaa Jeesuksen lauselmia.
Kyrillos Jerusalemilainen mainitsi 300-luvulla ”Tuomaan evankeliumin” teoksessaan Kathekhesis V: ”Älköön kukaan lukeko evankeliumia Tuomaan mukaan, sillä tämä teos ei ole yhden kahdestatoista apostolista, vaan yhden Manin kolmesta jumalattomasta oppilaasta”. Tuomaan evankeliumissa ei ole kuitenkaan juurikaan jälkiä manikealaisuudesta, vaan siinä on paljon vähemmän legendaarista materiaalia ja kertomakirjallista panosta kuin useimmissa muissa varhaiskristillisissä kirjoituksissa. Näin Kyrillos on saattanut myös puhua jostakin aivan muusta kirjoituksesta.
Sisältö > Tuomaan evankeliumin filosofia

Tuomaan evankeliumi on luonteeltaan mystinen — se painottaa suoraa ja välitöntä kokemusta jumalallisesta. Jeesus esitetään jumalallisten salaisuuksien opettajana, mutta ei pelastajana niin kuin Johanneksen evankeliumissa. Siinä missä Johanneksen evankeliumi kuvaa sekä Jeesuksen tekemiä ihmeitä että hänen opetuksiaan, Tuomaan evankeliumi keskittyy pelkästään opetuksiin. Jeesus sanoo evankeliumin alussa: ”Joka löytää näiden sanojen selityksen, se ei ole näkevä kuolemaa”. Tämä salamyhkäisyys on ristiriidassa kirkon opetusten ja Uuden testamentin kaanoniin kuuluvien kirjojen kanssa. Teema esiintyy myös Johanneksen evankeliumissa, mutta siellä sitä vastustetaan: Johanneksen mukaan pelastus ikuisesta kadotuksesta ei riipu mistään salaisuuksista. Toisaalta Matteuksen evankeliumissa Jeesus sanoo:
»Te olette saaneet oppia tuntemaan taivasten valtakunnan salaisuudet, mutta he eivät.»
ja
»Minä ylistän sinua, Isä, taivaan ja maan Herra, siitä että olet salannut tämän viisailta ja oppineilta mutta ilmoittanut sen lapsenmielisille.»
Tuomaan evankeliumissa pelastus on sen sijaan valaistunutta ymmärrystä kuulijan omasta luonteesta jumalallisen kuvana. Vaikka evankeliumissa olevat opetukset rinnastuvat usein Matteuksen ja Luukkaan evankeliumissa oleviin vastineisiinsa, ne ovat vailla kertovaa kontekstia. Tällä tavoin ne vaikuttavat salaperäisiltä eli olevan täynnä gnosista, salattua tietoa, vaikka evankeliumi ei sisällä mitään suoranaisia gnostilaisia viittauksia, kuten gnostilaista luomismyyttiä demiurgeineen, varsinaisten gnostilaisten kirjoitusten tavoin.
Johanneksen evankeliumi esittää Jeesuksen "Jumalan ainosyntyisenä poikana", antaen Jeesukselle omanlaatuisensa aseman ihmisten joukossa. Tuomaan evankeliumissa Jeesus sanoo, että "Isän valtakunta on levinnyt kaikkialle maailmaan, mutta ihmiset eivät sitä näe" (113). Tämä voidaan tulkita niin, että Jeesuksen pyrkimyksenä oli tuoda valaistusta opetuksillaan siitä, että ihmisten olemassaolo on luonteeltaan enemmän henkistä kuin materiaalista. Näin hänen väitteensä hänen omasta jumaluudestaan asettuu siihen kontekstiin, että hänen "jumaluutensa" ei rajoittunut vain häneen itseensä, vaan kuului kaikille hengellisesti uudelleensyntyneille. Myös tämä ajatus on ristiriidassa kanonisen opetuksen kanssa.
Elaine Pagels on väittänyt teoksessaan Beyond Belief, että vaikka Tuomaan evankeliumin edustama kristinuskon haara kuoli, monet merkittävät kristilliset mystikot lainasivat itsenäisesti evankeliumille tyypillisiä ajatuksia. Tällaisiin mystikoihin kuuluvat muun muassa Mestari Eckhart, Teresa Avilalainen ja Ristin Johannes.
Sisältö > Tuomaan evankeliumin ja Uuden testamentin vertailua

Tuomaan evankeliumi ei viittaa Jeesukseen "Kristuksena" tai "Herrana" kuten Uusi testamentti, vaan pelkästään "Jeesuksena". Evankeliumista puuttuvat myös sellaiset kristinuskon keskeiset opit kuin synti, ajan merkit, toinen tuleminen, demonit ja Saatana. Se sisältää kuitenkin useita vertauksia, jotka löytyvät myös kanonisista evankeliumeista. Niihin sisältyvät mm. Jumalan valtakunta, Taivas, Helvetti, ikuinen kadotus, ihmeet (Jeesus käskee seuraajiaan parantamaan) ja pelastus.
Evankeliumi ei luettele kahtatoista apostolia nimiltä, mutta mainitsee Jaakob Vanhurskaan, jonka sanotaan olevan erilainen kuin muut ("Missä olettekin, teidän tulee mennä Jaakob Vanhurskaan luo. Hänen tähtensä taivas ja maa ovat syntyneet.", 12); Simon Pietarin; Matteuksen; Tuomaan, joka otetaan syrjään muista ja saa henkilökohtaista tietoa; Magdalan Marian; sekä Salomen. Vaikka tässä Maria ja Salome mainitaankin opetuslapsina, kanoniset evankeliumit mainitsevat vain miehet, mutta tekevät eron kahdentoista apostolin sisäpiirin ja "opetuslasten" välillä. Kreikankielinen sana "apostoli" ei esiinny Tuomaan evankeliumissa.
Vaikka evankeliumi mainitseekin Jaakob Vanhurskaan, jota yleisesti pidetään ympärileikkauksen kannattajana, positiivisessa valossa, Tuomaan evankeliumi myös tuomitsee ympärileikkauksen:
»Hänen oppilaansa kysyivät häneltä: 'Onko ympärileikkauksesta mitään hyötyä?' Hän sanoi heille: 'Jos siitä olisi hyötyä, ihmiset syntyisivät ympärileikattuina. Todella hyödyllinen sen sijaan on se oikea ympärileikkaus, jonka henki saa aikaan.' (53)»
Sisältö > Tuomaan evankeliumin ja Uuden testamentin vertailua > Vertaus kalastajasta

Vertaus kalastajasta esiintyy sekä Tuomaan evankeliumissa että Matteuksen evankeliumissa ja muodostaa näin sopivan vertailukohteen.
Tuomas 8:
»Hän sanoi: 'Ihminen on kuin viisas kalastaja, joka heitti verkkonsa mereen. Kun hän veti sen ylös, se oli täynnä pieniä kaloja. Niiden joukosta viisas kalastaja löysi yhden suuren, hyvän kalan. Epäröimättä hän valitsi ison kalan ja heitti kaikki pienet kalat takaisin mereen. Jolla on korvat kuulla, se kuulkoon.'»
Matteus 13:47–50:
»47 "Vielä taivasten valtakunta on kuin nuotta, joka laskettiin mereen ja joka keräsi kaikenlaisia kaloja.
48 Kun se tuli täyteen, kalastajat vetivät sen rantaan, istuutuivat ja lajittelivat hyvät kalat koreihin mutta viskasivat huonot pois.
49 Samoin käy maailman lopussa: enkelit tulevat, erottavat pahat vanhurskaista
50 ja heittävät heidät tuliseen pätsiin. Siellä itketään ja kiristellään hampaita.»
Tuomaan evankeliumin versio on salaperäisempi, koska se kutsuu lukijan tekemään omat johtopäätökset vertauksesta. Matteuksen evankeliumi sen sijaan tarjoaa myös vertauksen selityksen. Tuomaan versiossa puhutaan ihmisen, kalastajan, omasta toiminnasta, kun taas Matteuksen versiossa vertaus linkitetään taivaan valtakuntaan kuulumiseen.
Pienempiä eroja ovat muun muassa: Tuomaan evankeliumin versiossa erotellaan suuria ja pieniä kaloja, Matteuksen evankeliumin versiossa puolestaan hyviä ja pahoja kaloja. Tuomaan versiossa jäljelle jää vain yksi kala, Matteuksen versio antaa ymmärtää, että niitä on useampia.
Toisaalta Matteuksen evankeliumi sisältää juuri ennen kalastajavertausta myös vertaukset aarteesta ja helmestä, joissa myös puhutaan ihmisen omasta toiminnasta ja jossa myös kuvataan taivasten valtakunnan löytämistä Tuomaan evankeliumin kalastajavertauksen tyyliin:
Matteus 13:44–46:
»44 Taivasten valtakunta on kuin peltoon kätketty aarre. Kun mies löysi sen, hän peitti sen uudelleen maahan, ja sitten hän iloissaan myi kaiken minkä omisti ja osti sen pellon.
45 Taivasten valtakunta on myös tällainen. Kauppias etsi kauniita helmiä.
46 Kun hän löysi yhden kallisarvoisen helmen, hän myi kaiken minkä omisti ja osti sen.»