stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Apartheid
Historia > Kohti muutosta > Neuvottelut alkavat

Maan ajauduttua pattitilanteeseen, jossa musta oppositio ei kyennyt voimatoimin kaatamaan valkoista hallitusta, mutta hallitus ei myöskään onnistunut hävittämään oppositiota, Botha päätti pyrkiä Kansallispuolueen kannalta haluttuun ratkaisuun neuvotteluteitse. Tämän uuden strategian mukaisesti toukokuusta 1988 alkaen järjestettiin joukko salaisia neuvotteluita hallituksen edustajien ja Nelson Mandelan välillä, jotka huipentuivat Bothan ja Mandelan kahdenkeskiseen tapaamiseen heinäkuussa 1989. Hallituksen tavoite luoda ANC:n maanpaossa olleen johdon ja Mandelan välille jännitteitä epäonnistui. Kuukauden kuluttua Botha, joka oli tammikuussa saamastaan aivohalvauksesta huolimatta jatkanut presidenttinä ja joutunut kasvavan kritiikin kohteeksi omassa puolueessaan, joutui eroamaan Frederik de Klerkin ja muiden ministerien noustua häntä vastaan. De Klerkistä tuli uusi presidentti ja parlamentin avajaisistunnossa helmikuussa 1990 hän ilmoitti laillistavansa PAC:n, ANC:n ja Etelä-Afrikan kommunistisen puolueen. De Klerk katsoi, että neuvottelujen avulla olisi mahdollista saavuttaa maan valkoisen väestön kannalta parempi lopputulos silloin, kun ne käytäisiin hallituksen vielä ollessa suhteellisen vahvoilla sotilaallisesti.
Nelson Mandela ja muut ANC:n johtajat vapautettiin pian tämän jälkeen. Mandelan ja de Klerkin johdolla Kansallispuolueen ja ANC:n välillä aloitettiin pitkä ja vaikea neuvotteluprosessi, joka johti vuonna 1994 pidettyihin maan ensimmäisiin vapaisiin, demokraattisiin vaaleihin, Mandelan nousuun maan presidentiksi ja apartheid-järjestelmän lopulliseen hävittämiseen.
Reformoidun kirkon suhtautuminen

Historiallisista syistä afrikaanerit ovat pitäneet itseään sorrettuna vähemmistönä, joka on pyrkinyt pysymään Jumalalle uskollisena ulkoisten vihollisten ympäröimänä. Tämä uhan tunne sekä maan mustan enemmistön että poliittisesti ja taloudellisesti vahvan englanninkielisen ryhmän taholta johti afrikaanerikirkot kehittämään 1900-luvun aikana rasistisia näkemyksiä, joita ne ovat pyrkineet puolustamaan teologisesti. Etelä-Afrikan reformoidut kirkot olivat olleet osallisena afrikaanerinationalismin nousussa jo vuosisadan alkupuolelta asti, ja monet kirkon papeista olivat muun muassa Broederbondin jäseniä. Vuonna 1954 kirkko antoi lopullisen siunauksensa apartheid-järjestelmälle lausunnossaan, jossa se muun muassa totesi:
»Jumalan sana ei edistä tasavertaisuutta, vaan on todistettu raamatullinen periaate, että jokaisessa yhteisössä on pysyvä hierarkia auktoriteettien välillä. Ne, jotka ovat kulttuurillisesti ja henkisesti kehittyneempiä ovat velvollisia johtamaan ja suojelemaan vähemmän kehittyneitä.»
Kun apartheid-järjestelmää alettiin kyseenalaistaa 70- ja 80-luvuilla, reformoidut kirkot olivat pääsääntöisesti tiukasti sen kannalla, ja kirkot olivatkin poliittisten uudistusten esteenä. Jotkut kirkkojen papeista kuitenkin vastustivat järjestelmää, esimerkiksi Beyers Naudé jätti oman valkoisen seurakuntansa 1970-luvun lopulla ja liittyi mustien seurakuntaan. Vasta reformoitujen kirkkojen maailmanliiton julistettua apartheidin harhaopiksi 1980-luvun alussa ja sen erotettua eteläafrikkalaiset kirkot alkoi sen kannatus vähentyä kirkon piirissä. Vuonna 1986 kaikki kirkkojen seurakunnat desegregoitiin.
Useat muut kristilliset kirkkokunnat, erityisesti metodistit ja anglikaaninen kirkko, tuomitsivat apartheid-järjestelmän. Etelä-Afrikan kirkkojen neuvosto, johon reformoidut kirkot eivät kuuluneet, oli äänekäs apartheidin vastustaja ja sen pääsihteerit Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1984 saanut arkkipiispa Desmond Tutu ja Beyers Naudé toimivat aktiivisesti sen poistamiseksi. Etelä-Afrikan hallitus järjesti vuonna 1988 pommi-attentaatin järjestön päämajaan Khotso Houseen.
Bantukoulutus

Vuoden 1953 bantuopetuksen laki lopetti tuen kaikilta lähetyskouluilta, jotka siihen asti olivat huolehtineet suuresta osasta mustien koulutusta. Suurin osa näistä kouluista siirtyikin hallitukselle tai lopetti toimintansa, ainoastaan katolisen kirkon ja adventistien koulut jatkoivat. Vuonna 1959 myös afrikkalaisten opiskelu valkoisten korkeakouluissa kiellettiin joitain poikkeuksia lukuun ottamatta ja afrikkalaisille, värillisille ja intialaisille perustettiin omat erilliset korkeakoulut. Kansallispuolue katsoi bantukoulutuksen olevan keskeinen kulmakivi siirtymisessä kohti täysin eroteltua yhteiskuntaa. Alkuasukasasian ministerin Henrik Verwoerdin mukaan afrikkalaisille tuli opettaa heidän omaa kulttuuriperinnettään, ja koulujärjestelmän ”tulee valmentaa ja opettaa ihmisiä heidän elämänsä mahdollisuuksien mukaisesti”. Hallitus sääteli bantukoulutuksen sisältöä, ja koulukirjat sisälsivät yleisesti sellaisia lauseita kuin ”Kafferi on varastanut veitsen, tämä kafferi on laiska”.
Etelä-Afrikan koulujärjestelmä oli räikeän epäoikeudenmukainen. Valkoisen Etelä-Afrikan koulut olivat länsimaista tasoa ja koulutus niissä oli ilmaista ja pakollista. Mustien kouluista 30 %:ssa ei ollut sähköä, 25 %:sta puuttui vesijohto ja vain puolessa oli viemäröinti. Kolmasosa mustien koulujen opettajista oli epäpäteviä. Mustille, intialaisille ja värillisille koulutus myös maksoi eikä se ollut pakollista. Koulutusjärjestelmän epäoikeudenmukaisuus nosti koulut mustien vastarinnan keskeiseksi alueeksi. Soweton mellakat alkoivat mustien oppilaiden vastustaessa afrikaansin käyttöä opetuksessa ja johtivat 17 kuukautta jatkuneeseen mielenosoitusaaltoon maassa. Koko koulujärjestelmä politisoitui ja opiskelijat huusivat mielenosoituksissa ”Vapaus nyt, koulutus myöhemmin”.
Poliisivaltio > Sensuuri

Hallitus rajoitti Etelä-Afrikassa tiedonvälitystä 1950-luvun puolestavälistä eteenpäin merkittävästi. Hallitus ei kuitenkaan suorittanut varsinaista ennakkosensuuria, vaan sen sijaan maassa oli yli 120 eri säädöstä ja lakia, jotka säätelivät mitä voitiin julkaista ilman syytteeseen joutumista. Tämä asetusten ja lakien viidakko johti lehdistön tehokkaaseen itsesensuuriin.lähde?
Keskeisin apartheidin aikaisista sensuurilaeista oli Kommunismin hävittämislaki, joka kielsi lehtiä julkaisemasta pannamääräyksen saaneiden henkilöiden kommentteja tai valokuvia eikä myöskään mitään minkä katsottiin edistävän kiellettyjen järjestöjen tavoitteita. Muut lait estivät raportoinnin maan vankiloista tai poliisin ja puolustusvoimien toiminnasta ilman kyseisten organisaatioiden lupaa. Tämän lain perusteella maan lehdistö ei saanut kirjoittaa Etelä-Afrikan kymmenen vuotta jatkuneesta sodasta Angolassa, koska hallitus kielsi joukkojen olemassaolon. Myös maan ydinohjelmasta, öljyntuonnista ja kansainvälisistä talouspakotteista kirjoittaminen oli kielletty, kuten myös tarkemmin erittelemätön ”keskeisistä asioita” (engl. main points)lähde? raportoiminen.
Hallituksen säätämien turvallisuuslakien perusteella sillä oli oikeus suorittaa etsintöjä minkä hyvänsä lehden toimituksessa, pidättää lehtimiehiä ilman oikeudenkäyntiä ja oikeusministeri saattoi lakkauttaa minkä lehden hyvänsä vedoten ”kansalliseen turvallisuuteen”. Sensuurilakeja tiukennettiin entisestään hätätilalakien aikana. 1980-luvulla townshipeissa olleiden mielenosoitusten aikana poliisilla oli oikeus julistaa alue ”levottomaksi”, jolloin kaikkien toimittajien ja valokuvaajien oli välittömästi poistuttava siltä pidättämisen uhalla.lähde?
Sensuurista huolimatta jotkin eteläafrikkalaiset sanomalehdet onnistuivat raportoimaan maan hallituksen toiminnasta myös kriittisesti. John Vorsterin hallitus kaatui ja Botha nousi maan pääministeriksi, kun Rand Daily Mail -sanomalehti paljasti vuonna 1978, että Vorster ja BOSS:n johtaja kenraali van den Bergh olivat käyttäneet laittomasti valtion varoja uutismedioiden manipuloimiseen ja yrittäneet ostaa ulkomaalaisia sanomalehtiä, muun muassa Washington Star -lehden.
Kirjallisuutta

Nelson Mandela: Pitkä tie vapauteen.  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-20444-7
Allister Sparks: Beyond the Miracle: Inside the New South Africa.  University of Chicago Press, 2003.  ISBN 0-226-76858-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Apartheid Legislation in South Africa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
The Apartheid Museum (englanniksi)
Manifesto of Umkhonto we Sizwe (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
Steve Biko Foundation (englanniksi)
Yle Elävä arkisto: Apartheid Yleisradio. Viitattu 12.8.2007.
Ivan Evans: Bureaucracy and Race - Native Administration in South Africa.  University of California Press, 1997.  ISBN 978-0-520-20651-9  Teoksen verkkoversio.
Etelä-Afrikan osat brittihallinnon ja Etelä-Afrikan unionin aikana. 1. Kapmaa (myöh. Kapmaan provinssi), 2. Oranjejoen siirtokunta (myöh. Oranjen vapaavaltion provinssi), 3. Natalin siirtokunta (myöhemmin Natalin provinssi), 4. Transvaalin siirtokunta (myöh. Transvaalin provinssi).
Gandhin väkivallattoman vastarintaliikkeen johtajia.
Louis Botha ja Jan Smuts sotilasunivormuissa vuonna 1917.
Voortrekker-monumentti. Monumentin peruskivi muurattiin Suuren vaelluksen satavuotisjuhlavuonna 1938.
”Nämä tilat varattu valkoisille”, apartheidin aikainen kyltti englanniksi ja afrikaansiksi.
ANC:n Vapauden peruskirjan 10-vuotisjuhliin julkaisema kirja, joka sisälsi Ruth Firstin esipuheen.
PAC:n logo.
Umkhonto we Sizwen tunnus.
Robben Islandin vankila, jossa Rivonian oikeudenkäynnissä tuomitut ANC:n johtajat viettivät suuren osan vankeusajastaan.
”Vain valkoisille”. Kyltti Kapkaupungin lähellä 1985.
UDF:n tunnus
Margaret Thatcher ja Ronald Reagan Camp Davidissa vuonna 1986.
SACC:n tunnus.
Etelä-Afrikan mustien ”kotimaat” eli bantustanit
Bophuthatswanan bantustanin alue, joka koostui 19 erillisestä maa-alueesta.
Astevaihtelu

Astevaihtelu tarkoittaa sanansisäisten konsonanttien vaihtelua. Se on useimpien itämerensuomalaisten kielten ilmiö (samantapaista esiintyy myös eräissä muissa kieliryhmissä), jossa klusiilit, eli k-, p- ja t-äänteet (sekä marginaalisesti lainasanoissa g-, b- ja d-äänteet) vaihtelevat sanan eri taivutusmuodoissa: joko kaksoisklusiili yksinkertaisen kanssa (kestovaihtelu) tai yksinkertainen klusiili jonkin toisen äänteen kanssa (laatuvaihtelu). Astevaihtelua esiintyy sekä nominien että verbien taivutuksessa ja myös johdosten muodostamisessa.
Astevaihtelun yhteydessä käytetään termejä vahva aste ja heikko aste: kesto­vaihtelun tapauksessa geminaatta kk, pp tai tt on vahva, yksinäis­konsonantti k, p tai t heikko aste, kun taas laatu­vaihtelun tapauksessa yksittäiskonsonantti k, p tai t on vahva aste, ja niiden muu vastine tai puuttuminen heikko aste. Laatuvaihtelussa k:n heikkoasteinen vastine on yleensä kato (leuka : leuan), p:n vastine v (ripa : rivan) ja t:n vastine d (kato : kadon).
Itämerensuomalaisten kielten lisäksi astevaihtelua esiintyy myös saamelais- ja samojedikielissä.
Kahdenlaista astevaihtelua – paradigmaattista ja suffiksaalista

Paradigmaattinen astevaihtelu on niin sanottua radikaalia eli sanavartalon sisällä tapahtuvaa astevaihtelua. Paradigmaattisen astevaihtelun perussääntö on, että avotavun alussa on vahva, umpitavun alussa heikko aste.
Paradigmaattisen astevaihtelun lisäksi oletetaan kantasuomessa olleen myös suffiksaalinen eli pääte- ja johdinaineksia koskeva astevaihtelu: (pää- tai sivu)painollisen tavun jälkeen vahva-asteinen, painottoman tavun jälkeen heikkoasteinen pääte. Tästä on nykysuomessa enää vain joitain jälkiä (vrt. laivat puuta, miehet rautaa; alun perin *'pū+ta vs. *'rau₍ta+δa).
Astevaihtelu on vanha äänneilmiö

Vielä myöhäiskantasuomessa (itämerensuomalaisten kielten kantamuodossa) astevaihtelu oli säännöllinen äänneilmiö: sanavartalon sisäinen klusiili(sto) heikentyi aina, jos siitä alkava tavu oli umpinainen eli päättyi konsonanttiin. Ilmiön taustalla oli mahdollisesti jonkinlainen pyrkimys alkuperäisten painotussuhteiden säilyttämiseen eli painollisen ja painottoman tavun eron selventämiseen pitkää painotonta tavua ”heikentämällä”, mutta myös germaanisten kielten vaikutusta on epäilty (kantagermaanissa ns. Vernerin lain mukaan tietyt konsonantit soinnillistuivat painotussuhteista riippuen).
Kantasuomen astevaihtelu on alun alkaen ollut säännöllistä konsonantin lyhenemistä tai heikkenemistä:
pp → pp (lyhytalkuinen geminaatta, ns. puolipitkä äänne)
kk → kk
tt → tt
p → β (w, kaksihuulinen hankausäänne)
t → δ (englannin soinnillisen th:lla merkittävän tapainen äänne, kuten artikkelissa the)
k → γ (”vuotavan” g:n tapainen hankausäänne).
Astevaihtelu suomea vieraana kielenä opiskeleville

Astevaihtelu on suomea vieraana kielenä opettelevien suurimpia kompastuskiviä. Suomalaisen kielentutkijan J. J. Mikkolan mukaan astevaihtelu on "ikävä loinen, joka ei tuota kielelle mitään hyötyä." Toisaalta suomea vieraana kielenä -pedagogiikka on kehittynyt 2000-luvulta alkaen voimakkaasti, ja myös astevaihtelun opiskeluun on laadittu selkeitä ohjeita ja taulukoita sekä vapaasti käytettäviä verkkosivuja esimerkiksi eri yliopistojen palveluina.
Atomistinen kaava

Atomistinen sääntö eli atomistinen kaava on matemaattisessa logiikassa käytetty erikoistapaus kaavasta, jolla ei ole syvempiä sisärakenteita. Sitä kutsutaan lyhyesti myös atomiksi. Atomistisessa kaavassa ei siis ole alakaavoja sisällään. Atomit ovat siten yksinkertaisimpia hyvin-määriteltyjä logiikan kaavoja. Yhdistettyjä kaavoja voidaan muodostaa yhdistämällä atomistisia sääntöjä keskenään tyypillisillä logiikan konnektiiveilla.
Atomististen kaavojen tarkka muoto riippuu käsiteltävästä logiikasta. Esimerkiksi propositiologiikassa atomistiset kaavat ovat muuttujia, jotka viittaavat propositioihin. Predikaattilogiikassa atomit ovat predikaattisymboleita, joihin voi liittyä argumenttejakin. Tällöin kukin argumentti on luonteeltaan termi, joka voi edelleen sisältää atomistisia kaavoja. Prolog-ohjelmointikielessä on käytettävissä edellä kuvatut predikaattilogiikan piirteet, mutta niiden lisäksi vielä rekursio, peräytys ja samastus, joiden ansiosta Prologia voidaan pitää tyypillisenä Turing-vahvana ohjelmointikielenä.
Atomistinen kaava on ensimmäisen kertaluvun logiikkaa

Hyvin määritellyille ensimmäisen kertaluvun logiikan termeille ja proposioitioille pätee seuraava syntaksi:
Termit ovat muotoa:
joten termi on määritelty rekursiivisesti joko vakioksi c (nimetty objekti), tai muuttujaksi x, tai funktiksi f, johon liittyy n kappaletta argumentteja. Funktiot sovittavat objektien joukkoja ja viittauksia itse objekteihin.
Propositiot ovat muotoa:
joten propositio määritellään rekursiivisesti n-argumenttiseksi predikaatiksi P, jonka argumentteina ovat termit tk, mutta myös lausekkeeksi, joka koostuu loogisista konnektiiveista (and, or) sekä kvanttoreista (for-all, there-exists), joita käytetään yhdessä muiden propositioiden kanssa.
Atomistinen kaava (atomi) on yksinkertaisesti predikaatti, jota on sovellettu viittaamaan termien muodostamaan monikkoon. Atomistinen kaava on siten muotoa P (t1, …, tn) predikaatille P ja termeille tk.
Muita hyvin määriteltyjä kaavioja saadaan kokoamalla atomeja yhteen kvanttoreiden ja konnektiivien avulla.
Esimerkiksi kaava ∀x, P(x) ∧ ∃y,  Q(y,f(x))∨ ∃z. R(z) sisältää atomit
P(x)
Q(y, f(x))
R(z)
Kun kaikki atomin termit ovat maadoitettuja, silloin atomia kutsutaan maadoitetuksi atomiksi tai maadoitetuksi predikaatiksi.
Atomistinen kaava lähdekoodin analysoinnissa

Atomistinen kaava on olennainen määrittely ohjelmistoatomille, joka muodostaa symbolisen analyysin metakäsitteen, symboli, toiminnallisuuden. Tulkinta tarkoittaa symbolisessa analyysissä maadoitetun predikaatin käyttämistä kyselyn paluuarvona, mahdollisimman pitkälle yksinkertaistettuna.
Kirjallisuutta

Hinman, P. (2005). Fundamentals of Mathematical Logic. A K Peters. ISBN 1-568-81262-0.
Aurajoen lukio

Aurajoen lukio Turussa.
Aurajoen lukio on lakkautettu lukio, joka sijaitsi Turussa Papinkatu 4:ssä. Aurajoen yhteiskoulusta alkunsa saaneessa lukiossa opiskeli noin 300 oppilasta, ja se oli yksi Suomen kahdestatoista urheilulukiosta. Lukio lakkautettiin vuonna 2013, kun se yhdistettiin Kupittaan lukion kanssa Kerttulin lukioksi. Lukiosta on tullut useita urheilulahjakkuuksia, kuten Saku ja Mikko Koivu, Teemu Rannikko, Antero Niittymäki sekä Jarkko Nieminen.
Aurajoen lukion lakkauttamisen jälkeen samassa rakennuksessa on toiminut Nummenpakan koulun Aurajoen yksikkö.
Aiheesta muualla

Kerttulin lukion kotisivu
Varrella virran : Aurajoen yhteiskoulu : Aurajoen koulu ja lukio. Aurajoen koulun historiatyöryhmä, 2017. ISBN 978-952-93-8285-9.
Asutus- ja maatilatalousliitto

Asutus- ja maatilatalousliitto ry (lyhenne AML, vuoteen 1969 Asutusliitto ry) oli vuonna 1954 perustettu suomalainen asutustilallisten etujärjestö. Se oli alkuvuosinaan myös vennamolaisen liikkeen ensimmäinen merkittävä tukiorganisaatio.
Liitto julkaisi vuosina 1955–1995 Oma Maa -nimistä kerran viikossa ilmestynyttä lehteä. Vuosina 1977–1992 ilmestyi myös Asutus- ja maatilatalousliiton vuosikirja ja vuosina 1959–1965 Asutusliitto-järjestölehti.
Perustaminen ja alkuvaiheet

Päätös Asutusliiton perustamisesta tehtiin Maalaisliiton keskushallituksen asettamassa työryhmässä, ja se oli alkujaan tarkoitettu kilpailijaksi SKDL:n ja kommunistien vuonna 1952 perustamalle Maantarvitsijain ja Asutustilallisten Liitolle. Uusi järjestö koettiin tarpeelliseksi myös siksi, että asutustoimintaan vastahakoisesti suhtautunut Maataloustuottajain Keskusliitto (MTK) ei ollut suosittu asutustilallisten keskuudessa. Karjalan Liitto puolestaan valvoi karjalaisen siirtoväen mutta ei muiden asutustoiminnan piirissä olleiden väestöryhmien etuja. Asutusliitto edusti kaikkia asutettavia.
Asutusliiton perustava kokous pidettiin Kuopion Raiuttiusseuran talossa 25. huhtikuuta 1954. Siihen osallistui kolme aiemmin perustettua paikallisyhdistystä ja 105 asutustilallista. Kokouksen avasi Maalaisliiton puoluesihteeri Arvo Korsimo ja alusti maatalousministeriön asutusasiainosaston ylijohtajana toiminut Maalaisliiton kansanedustaja Veikko Vennamo. Liiton ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Ossi Maalampi ja toiminnanjohtajaksi Tauno Savolainen. Asutustoimintaa pitkään johtanut Vennamo nimettiin kunniapuheenjohtajaksi. Oma maa -lehden ensimmäinen päätoimittaja oli Martti Särkelä. Asutusliiton toimisto sijaitsi aluksi Maalaisliiton puoluetalossa Helsingissä. Liitto jaettiin vuonna 1956 21:een maakunnalliseen piiriin.
Alkuvuosinaan liitto keskittyi maanhankintalakiin liittyneisiin asioihin ja esitti kannanottoja maatalouspoliittisissa sekä muissa asutustilallisia koskeneissa kysymyksissä. Liitto pyrki edistämään asutustilojen rakentamista ja siihen tarvittua rahoitusta, lisämaiden saantia, tarvittavaa ammattikoulutusta sekä tieyhteyksien ja sähköverkon ulottamista uudistiloille. Se vaati myös lisää maataloustukia, esimerkiksi korvauksia maidon- ja maitotuotteiden tuottajille. Liiton toimintaa vastustivat erityisesti ne maanomistajat, jotka olivat joutuneet luovuttamaan maata asutustiloille. Asutusliiton jäsenmäärä oli vuoden 1954 lopussa vajaat 45 000, vuonna 1958 jo lähes 80 000 ja vuonna 1961 yli 95 000. Toiminta oli erityisen aktiivista Pohjois-Suomessa.
Rooli vennamolaisen liikkeen synnyssä

Vaikka Arvo Korsimo oli ajanut Asutusliiton perustamista Maalaisliiton tukiliikkeeksi, siitä tulikin häntä vastustaneen Vennamon henkilökohtainen tukiliike, sillä Vennamo oli asutustilallisten keskuudessa erittäin pidetty ja kunnioitettu. Asutusliitto sekaantui Maalaisliiton valtakiistoihin ajamalla Vennamoa puolueen johtoelimiin ja Suomen hallitukseen. Alkuvuodesta 1956 liitto julistautui puolueettomaksi, siirsi toimistonsa pois Maalaisliiton talosta ja pudotti Maalaisliiton puoluejohdolle uskolliset henkilöt pois omista johtoelimistään. Toiminnanjohtajaksi tuli Vennamon tukija Paavo Ojalehto. Vennamo itse oli liittovaltuuston puheenjohtaja vuosina 1956–1960. Asutusliitto asetti vuoden 1956 kunnallisvaaleissa ja vuoden 1958 eduskuntavaaleissa paikoin omia ehdokaslistojaan. Vennamo käytti Asutusliittoa kampanjaorganisaationaan pyrkiessään Maalaisliiton puheenjohtajaksi vuonna 1956. Kun häntä ei valittu, alkoi liikkua puheita, että Asutusliitosta tehtäisiin uusi, Vennamon johtama puolue.
Asutusliitolla ja sen toimihenkilöillä oli keskeinen rooli Vennamon johtaman Suomen Pientalonpoikien Puolueen perustamisessa vuonna 1959, vaikka virallisesti liitto ei ollut siihen osallisena. Asutusliitto toimi sen jälkeen Pientalonpoikain puolueen (vuodesta 1966 Suomen Maaseudun Puolueen) tärkeänä tukiverkostona, varsinkin puolueen alkuaikoina.
Myöhemmät vaiheet

Asutusliiton nimeksi vaihdettiin Asutus- ja maatilatalousliitto vuonna 1969. Asutustoiminnan hiivuttua se keskittyi puolustamaan pienomistukseen perustunutta maanviljelyä, viljelijäväestön itsenäistä asemaa ja maaseudun pitämistä asuttuna. Vuonna 1970 liitossa oli yli 136 000 jäsentä, mutta sittemmin jäsenmäärä kääntyi laskuun. Vuonna 1978 jäseniä oli vielä yli 85 000, vuonna 1982 vajaat 50 000 ja vuonna 1991 yli 35 000, mutta vuonna 1996 enää runsaat 10 000. Maatilojen määrän supistuessa kilpailevien maatalousetujärjestöjen ylläpitäminen ei enää vaikuttanut mielekkäältä, joten vuonna 1998 AML ja MTK solmivat yhteistyösopimuksen, jonka mukaan AML:n paikallisyhdistykset voisivat halutessaan yhdistyä MTK:n osastojen kanssa. AML jatkoi kuitenkin vielä toimintaansa.
Puheenjohtajat

Seuraavat henkilöt toimivat liiton johtokunnan, keskustoimikunnan ja sittemmin hallituksen puheenjohtajina:
Ossi Maalampi 1954–1956
Paavo Ojalehto 1957
Tauno Koljonen 1958–1973
Pentti Pekkarinen 1973–1975
Pentti Poutanen 1975–1986
Väinö Kärnä 1987–1992
Pentti Munnukka 1993–1995
Väinö Kärnä 1996–?
Veikko Rusanen 2000-luvulla
Artjärvi

| Artjärvi Artsjö> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Orimattila |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  60°44.8′N, 026°03.2′E
Maakunta:  Päijät-Hämeen maakunta
Seutukunta:  Lahden seutukunta
Kuntanumero:  015
Hallinnollinen keskus:  Artjärven kirkonkylä
Perustettu:  1865 erottamalla Lapinjärvestä
Liitetty:  2011
– liitoskunnat:  Orimattila Artjärvi
– syntynyt kunta:  Orimattila
Pinta-ala:  197,33 km²  (1.1.2010)
– maa:  177,01 km²
– sisävesi:  20,32 km²
Väkiluku:  1 407   (31.12.2010)
– väestötiheys:  7,95 as./km² (31.12.2010)
Artjärvi (ruots. Artsjö) on Orimattilan kaupunkiin kuuluva pitäjä Päijät-Hämeen maakunnassa. Artjärven kunta oli perustettu vuonna 1866, ja se oli itsenäinen vuoden 2010 loppuun asti. Artjärven keskus ja ainoa taajama on Artjärven kirkonkylä, jonka taajama-alueella asui yhteensä 424 ihmistä vuonna 2018. Ennen kuntaliitosta Orimattilaan Artjärven naapurikuntia olivat Iitti, Lapinjärvi, Myrskylä ja Orimattila.
Suurimmaksi osaksi Artjärvellä sijaitsee Pyhäjärvi, joka on keskisyvyydellä mitattuna Suomen toiseksi syvin järvi.
Historia

Varhaisimmat ihmisasutuksen merkit Artjärven seudulta ovat kivikaudelta. Vakinainen asutus on alueelle muodostunut 1200- ja 1300- luvuilla. Väestöä saapui etenkin Hämeestä, mutta myös Kymijoen itäpuolelta Karjalasta. Keskiajalla Artjärvi kuului hallinnollisesti Hämeeseen. Vuonna 1557 Artjärven neljännekseksi kutsuttu pitäjä erotettiin Hämeen Hollolan emopitäjästä ja liitettiin Porvoon linnalääniin Pernajan pitäjään. Muutosten taustalla olivat kirkolliset yhteydet. Hattujen sodan jälkeen Turun rauhassa Artjärvi siirtyi Kymenkartanon lääniin ja 1831 Uudenmaan lääniin.
Artjärven seutu kuului Pernajan seurakuntaan ja vuosina 1575-1865 Pernajasta eronneeseen Lapinjärven seurakuntaan. Ensimmäinen kirkko rakennettiin vuonna 1635 (tai 1636).  Aluksi Lapinjärven pappi kävi saarnaamassa, mutta vuonna 1667 Aksel Majanderista tuli seurakunnan ensimmäinen oma kappalainen.
Nyttemmin Artjärvellä toimii evankelisluterilainen Artjärven kappeliseurakunta, joka ollut kuntaliitoksesta lähtien osa Orimattilan seurakuntaa.
Kylät

Artjärvellä on 5 maarekisterikylää (tieto vuodelta 1967):
| Numero | Maarekisterikylä | Kylän osialähde? |
| --- | --- | --- |
| 560-425 | Artjärven kirkonkylä | Metsäkulma, Mätkistö, Suurikylä, Vaivalankylä |
| 560-426 | Hietana |  |
| 560-427 | Kinttula | Heivataja, Hiitelä, Kilosela, Majasuo, Salmela, Vuorenmäki |
| 560-428 | Ratula | Soinojankulma |
| 560-429 | Villikkala | Haltia |