stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kristinusko Etelä-Dakotassa
Tunnustuskunnat

Väestötutkimuksen mukaan suurin kristinuskon suuntaus on protestantismi: evankelista protestantismia tunnustaa 25 prosenttia väestöstä. Päälinjan protestantismia tunnustaa 32 prosenttia väestöstä. Mustaan kirkkoon kuuluu alle prosentti väestöstä.
Katoliseen kirkkoon kuuluu 22 prosenttia väestöstä.
Yhdysvalloissa kristillisiin kirkkoihin lasketaan kuuluvaksi myös mormonit ja Jehovan todistajat. Näihin liikkeisiin kuuluu molempiin alle prosentti väestöstä.
| Yhteisö | Perinne | Perhe | Seurakunnat | Kannattajat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Katolinen kirkko Yhdysvalloissa | Katolinen kirkko | Katoliset kirkot | 189 | 132 805 |
| Amerikan evankelisluterilainen kirkko | Päälinja | Luterilaisuus | 205 | 97 189 |
| Tunnustuskuntiin kuulumattomat seurakunnat | Evankelikalismi | Muut | 281 | 63 992 |
| Missouri-synodi | Evankelikalismi | Luterilaisuus | 107 | 27 410 |
| Wesleyan Church | Evankelikalismi | Pyhitysliike | 33 | 27 042 |
| Yhdistynyt metodistikirkko | Päälinja | Metodismi | 145 | 25 345 |
Lucius Accius

Lucius Accius (noin 170 eaa. – noin 86 eaa.) oli roomalainen runoilija. Accius syntyi Pisaurumissa Umbriassa noin vuonna 170 eaa. Hänen kuolinvuottaan ei tiedetä, mutta hänen on täytynyt elää vanhaksi, koska vuonna 106 eaa. syntynyt Cicero mainitsee keskustelleen hänen kanssaan. Accius tuli kuuluisaksi muokkaamalla kreikkalaisia näytelmiä latinaksi. Hän kirjoitti myös omia näytelmiä ja harrasti myös kielitiedettä.
Acciuksen töistä on säilynyt katkelmia (noin 700 riviä) ja noin viidenkymmenen näytelmän nimet. Acciuksen näytelmät käsittelivät muun muassa Troijan sotaa. Hänen Rooman historiaa käsittelevät tragediat käsittelivät Rooman ensimmäistä konsulia Lucius Junius Brutusta ja Publius Decius Musin uhrautumista Sentinumin taistelussa.
Anne Desclos

| Anne Desclos> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. syyskuuta 1907 Rochefort-sur-Mer, Charente-Maritime, Ranska
Kuollut: 27. huhtikuuta 1998 Corbeil-Essonnes, Ile-de-France
Kansalaisuus:  Ranskan
Ammatti:  kirjailija, kääntäjä, journalisti
Kirjailija
Aiheet:  Erotiikka, Sadomasokismi
Esikoisteos:  O:n tarina
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anne Desclos (23. syyskuuta 1907 Charente-Maritime, Ranska – 27. huhtikuuta 1998 Corbeil-Essonnes, Île-de-France) oli ranskalainen journalisti ja kirjailija joka käytti salanimiä Dominique Aury ja Pauline Réage. Kääntäjänä Desclos ranskansi mm. T.S. Eliotin, Evelyn Waughin, F. Scott Fitzgeraldin ja Virginia Woolfin tuotantoa. Hän oli Gallimard-kustantamon julkaisukomitean (reading committee) ainoa naispuolinen jäsen. Hänellä oli Ranskan kunnialegioonan ritarin arvonimi.
Hän tuli julkisesti tunnetuksi sadomasokistisen klassikkoromaanin O:n tarina tekijänä paljastettuaan tekijyytensä 86-vuotiaana antamassaan haastattelussa. Dorothy Kaufmanin (2004) mukaan tekijän henkilöllisyys oli kuitenkin julkinen salaisuus jo 1960-luvun Pariisissa: kun Desclos ja Jean Paulhan kättelivät Charles de Gaullea tämän järjestämällä vastaanotolla, De Gaulle huomautti Desclosille tietävänsä hänet O:n tarinan tekijäksi. Kaufmanin mukaan Desclos ei myöntänyt eikä kieltänyt asiaa.
Desclos osallistui toisen maailmansodan aikana Ranskan vastarintaliikkeeseen, oli mukana maanalaisten julkaisujen tekemisessä ja jakelussa. Hän omaksui Dominique Aury -nimen suojellakseen perhettään.
Hän oli naimisissa Raymond d'Argilan kanssa ja erosi. Hänellä oli poika Phillipe. Keski-iässä Desclos rakastui esimieheensä Jean Paulhaniin.
Desclos otti haasteena rakastajansa Paulhanin lausuman, että naiset eivät osaa kirjoittaa eroottisia romaaneja, ja sen tuloksena oli O:n tarina. Carmela Ciurarun (2011) tulkinnan mukaan hän pelkäsi menettävänsä Paulhanin rakkauden ja kirjoitti O:n tarinan "ainutlaatuiseksi rakkauskirjeeksi".  Tämä ajatus esiintyy Paulhanin kirjoittaman esipuheen väliotsikoissa "Päättäväinen kuin kirje" ja "Kiintoisa rakkauskirje".
Aiheesta muualla

Story of O: All about Story of O, the French erotic Novel by Pauline Reage storyofo.info. Arkistoitu 9.1.2011. Viitattu 25.1.2014.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI 2  VIAF 2  3 
Kansalliset:  Norja 2  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat 2  3  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat 2  3  Puola 2  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Hubert Girault

| Hubert Girault |
| --- | --- |
 Muotokuva
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. helmikuuta 1957 Saint-Maur-des Fossés, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Southamptonin yliopisto
Instituutti:  École polytechnique fédérale de Lausanne
Oppilaat:  Prof. Liang Qiao (Fudan-yliopisto), Prof. Bin Su (Zhejiangin yliopisto), Prof. David Fermin (Bristolin yliopisto) 
Tutkimusalue:  sähkökemia, fysikaalinen kemia, analyyttinen kemia
Tunnetut työt:  sähkökemia
Palkinnot:  Faraday Medal of the Royal Society of Chemistry (2006) Fellow of the International Society of Electrochemistry (2007) Fellow of the Royal Society of Chemistry (2009) Reilley Award of the Society for Electroanalytical Chemistry (2015)
Aiheesta muualla
[lepa.epfl.ch Kotisivu]
Hubert Girault (s. 13. helmikuuta 1957 Saint-Maur-des-Fossés, Ranska) on sveitsiläinen kemisti ja professori Lausannen teknillisessä korkeakoulussa (École polytechnique fédérale de Lausanne). Hän johtaa Laboratoire d’Electrochimie Physique et Analytique -laboratoriota, ja hänen tutkimusaiheisiinsa kuuluvat pehmeiden rajapintojen sähkökemia, Lab-on-a-chip-tekniikat, bio-analyyttinen kemia ja massaspektrometria, keinotekoinen fotosynteesi, CO2:n pelkistys, ja virtausakut.
Professori Girault on julkaissut yli 500 tieteellistä artikkelia, joihin on viitattu yli 15 000 kertaa. Hänen h-indeksinsä on 63. Lisäksi hän on julkaissut oppikirjan nimeltä “Electrochimie: Physique et Analytique”, joka on käännetty englanniksi nimellä “Analytical and Physical Electrochemistry”. Professori Girault on listattu keksijäksi yli 17 patentissa (mukaan lukien sähköstaattinen suihkuionisaatiotekniikka). EPFL:n professuurinsa lisäksi hänellä on dosentuuri Fudan-yliopistossa Kiinassa (Engineering Research Center of Innovative Scientific Instruments, Ministry of Education of China, Fudan-yliopistossa, Shanghai, Kiina). Hän on toiminut vierailevana professorina ENS Cachan:ssa (Pariisi, Ranska), Fudan-yliopistossa (Kiina), Kyoto University (Japani), Peking University (Kiina), and Xiamen University (Kiina).
Kaupalliset yritykset

Prof. Hubert Girault on perustanut kolme yritystä: Dydropp (1982, lopetti 1986), tuotti digitaalisia apuvälineitä pintajännityksen mittaamiseen, Ecosse Sensors (1990, nykyisin osa Inverness Medical Technologies:ia, USA), valmisti laser fotoablaatiolla hiilielektrodeja raskasmetallien määritykseen, ja DiagnoSwiss (1999), nopeiden immuunianalyysisysteemien valmistaja.
Tunnustukset

Prof. Giraultin julkaisuihin on viitattu yli 15,000 kertaa, ja hänen h-indeksinsä on 63 (tai 20,000 ja 75, jos lähteenä käytetään Google Scholaria).
Vuonna 2006 hän vastaanotti Royal Society of Chemistry:n Faraday Mitalin Seuraavana vuonna hänet nimettiin “Fellow of the International Society of Electrochemistry:ksi”. Hänet nimettiin “Fellow of the Royal Society of Chemistry:ksi” vuonna 2009 (Ref). Hän vastaanotti “Visiting Professorship Award of “111 Project”” Kiinan opetuministeriöltä vuosiksi 2008 to 2011. Vuonna 2015, hän vastaanotti American Society of Electroanalytical Chemistry:n Reilley Award:n.
Tutkimusaiheet > Pehmeiden rajapintojen sähkökemia

Hubert Girault on kiinnostunut molekyylien ja nanopartikkeleiden itsestään järjestymisestä neste-neste-rajapinnoilla, ja pehmeiden rajapintojen sähkökemian perustukimuksesta.
Kristinusko Tennesseessä

Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Tennesseen osavaltiossa Yhdysvalloissa. Vuoden 2014 väestötutkimuksen mukaan kristinusko on Tennesseen suurin uskonto. 81 prosenttia Tennesseen väestöstä kuuluu kristillisiin kirkkoihin.
Tunnustuskunnat

Väestötutkimuksen mukaan suurin kristinuskon suuntaus on protestantismi: evankelista protestantismia tunnustaa 52 prosenttia väestöstä. Päälinjan protestantismia tunnustaa 13 prosenttia väestöstä. Mustaan kirkkoon kuuluu 8 prosenttia väestöstä.
Katoliseen kirkkoon kuuluu 6 prosenttia väestöstä.
Yhdysvalloissa kristillisiin kirkkoihin lasketaan kuuluvaksi myös mormonit ja Jehovan todistajat. Molempiin liikkeisiin kuuluu noin prosentti väestöstä.
| Yhteisö | Perinne | Perhe | Seurakunnat | Kannattajat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Eteläinen baptistikonventio | Evankelikalismi | Baptismi | 3 151 | 1 310 341 |
| Tunnustuskuntiin kuulumattomat seurakunnat | Evankelikalismi | Muut | 2 497 | 660 498 |
| Yhdistynyt metodistikirkko | Päälinja |  Metodismi | 1 377 | 335 322 |
| Katolinen kirkko Yhdysvalloissa | Katolinen kirkko | Katoliset kirkot | 157 | 275 494 |
| Churches of Christ | Evankelikalismi | Restorationismi | 1 404 | 197 908 |
| National Missionary Baptist Convention of America | Musta protestantismi | Baptismi | 476 | 149 362 |
André Stil

André Stil (1. huhtikuuta 1921 Hergnies, Nord – 3. syyskuuta 2004 Camélas, Pyrénées-Orientales) oli ranskalainen kirjailija, toimittaja ja kommunisti.
Stil syntyi räätälin perheeseen. Hän työskenteli opettajana ja suoritti filosofian tutkinnon Lillessä vuonna 1945. Stil liittyi vastarintaliikkeeseen vuonna 1942 ja Ranskan kommunistiseen puolueeseen vuonna 1944. Hän työskenteli Ce Soir -lehden päätoimittajana vuosina 1949–1950 ja L’Humanitén päätoimittajana vuosina 1950–1959. Stil oli kirjoituksiensa vuoksi kahdesti vangittuna vuosina 1952 ja 1953. Hän kuului Ranskan kommunistipuolueen keskuskomiteaan vuosina 1950–1962.
Surrealisteihin lukeutunut Stil aloitti kirjailijanuransa sodan jälkeen Louis Aragonin tuella. Hän siirtyi pian sosialistiseen realismiin ja ryhtyi kuvaamaan työläisten elämää ja taistelua oikeuksiensa puolesta. Trilogian Le premier choc (1951–1953) ensimmäinen osa sai Stalin-palkinnon vuonna 1951. Myöhemmissä teoksissaan kirjailija käsitteli muun muassa Algerian sotaa ja ihmisen sisäistä maailmaa. Stil sai kaipaamansa laajempaa tunnustusta vuonna 1977, jolloin hänet valittiin Goncourt-akatemian jäseneksi. 1970-luvulla hän käsikirjoitti myös TV-draamoja. Historiallinen romaani Quand Robespierre et Danton inventaient la France (1988) sai huonon vastaanoton.
Stil julkaisi yli viisikymmentä teosta ja toimi pitkään L’Humanitén kirjallisuuskriitikkona. Hän jätti politiikan erimielisyyksien takia vuonna 1970, mutta ei koskaan luopunut vasemmistolaisesta maailmankuvastaan. Kirjailijan muistelmat julkaistiin kahtena haastattelukirjana L’Optimisme librement consenti (1979) ja Une Vie à écrire (1993).
Suomennettu teos

Ranskan satamatyöläisten lapsia. Suom. Leo Aalto ja S. Konkka. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1955.
Ludvig Lindström

| Ludvig Lindström |
| --- | --- |
 Ludvig Lindström vuonna 1929.
Kansanedustaja
 2.2.1914–3.4.1917  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Turun eteläinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. helmikuuta 1879 Turku
Kuollut: 12. joulukuuta 1953 (74 vuotta) Turku
Ammatti:  filosofian kandidaatti, toimittaja
Ludvig Leander Lindström (7. helmikuuta 1879 Turku – 12. joulukuuta 1953 Turku) oli suomalainen toimittaja, vakuutusjohtaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1914–1917. Lindström oli 1900-luvun alkuvuosina Turun ruotsinkielisen työväenliikkeen merkittävimpiä vaikuttajia. Hän oli muun muassa Arbetet-lehden kantavia voimia. Vuoden 1916 jälkeen Lindström jätti työväenliikkeen ja sisällissodan aikana hän oli valkoisten puolella taistelleen Saariston Vapaajoukon komppanianpäällikkö. Myöhemmin Lindström teki pitkän uran vakuutusyhtiö Sammon osastopäällikkönä.
Elämä > Nuoruusvuodet

Ludvig Lindströmin vanhemmat olivat Kemiössä syntynyt peltiseppä Johan Leander Lindström (1848-1905) ja Loimaalta kotoisin ollut Johanna Israelintytär (s. 1850). Lindström kirjoitti ylioppilaaksi Svenska reallyceum i Åbosta 1899 ja valmistui kansakoulunopettajaksi Uudenkaarlepyyn seminaarista 1902, jonka jälkeen hän työskenteli Paraisilla toimineen Sydvästra Finlands svenska folkhögskolanin opettajana. Lindström aloitti poliittisen toimintansa jo ensimmäisen sortokauden aikana aktivistiliikkeessä.
Elämä > Toimittajana ja kansanedustajana

Vuonna 1907 Lindström siirtyi Turussa ilmestyneen Politiken-lehden vastaavaksi toimittajaksi. Saman vuoden joulukuussa Lindström ja Walter Borg auttoivat V. I. Leniniä pakenemaan Ruotsiin. Lindström saattoi junalla Turkuun saapuneen Leninin hevoskyydillä Paraisiin, josta tämä jatkoi laivalla Tukholmaan. Politikenin lakkauttamisen jälkeen hänet valittiin tammikuussa 1908 Svenska arbetarinstitutet i Åbon ensimmäiseksi johtajaksi. Lindströmiä pidettiin poliittisena kiihkoilijana, jonka vuoksi hän sai viran vasta kovan väännön jälkeen. Turun ruotsinkieliset porvarit yrittivät Rafael Collianderin johdolla useiden vuosien ajan savustaa Lindströmiä tehtävästään. Kesällä 1908 Lindström tuomittiin majesteettirikoksesta kuudeksi kuukaudeksi vankeuteen Politiken-lehdessä julkaistun artikkelin johdosta. Valituskierteen jälkeen Lindström suoritti lopulta tuomionsa Turun lääninvankilassa vuonna 1909.
Lindström muodosti Åbo Svenska Arbetarföreningenin radikaalin ydinryhmän yhdessä Walter Borgin, William Lundbergin ja Janne Ojalan kanssa. Vuonna 1908 he perustivat Arbetet-sanomalehden, jonka avustajana Lindström toimi kansanopistonjohtajan työnsä ohessa. Hän kirjoitti myös nimimerkillä ”Jeppe på Bärget” ja käytti mahdollisesti nimimerkkiä ”Vidar”. Lindström vastasi K. H. Wiikin kanssa lehden ideologisista artikkeleista sekä maataloutta käsittelevistä jutuista. Hänen kirjoittamansa on muun muassa vuoden 1911 joulunumerossa julkaistu kirjoitus ”Socialismens grundvalar” (Sosialismin perusteet). Suomalaisten torpparien ohella Lindström kävi muun muassa Tanskassa tutustumassa pientalonpoikien oloihin. Historioitsija Anna Bondestam on luonnehtinut häntä monitieteilijäksi, jolla oli asiantuntemusta useilta aloilta kuten taloudesta, maanviljelyksestä, aatehistoriasta ja raamatuntuntemuksesta.
Vuonna 1911 Lindström suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa, mutta pätevöitymisestään huolimatta hän joutui tyytymään huonosti palkattuun työväenopiston johtajan virkaan. Lindström valittiin kansanedustajaksi vuonna 1913. Eduskunnassa hän ajoi muun muassa jumalanpilkkapykälän poistamista rikoslaista pitäen sitä uhkana sanavapaudelle ja tieteelle. Lindströmin työ kansanedustajana jäi lyhyeksi, kun eduskunta hajotettiin jo kevätistuntokauden jälkeen kesäkuussa 1914. Leipäännyttyään politiikkaan Lindström siirtyi vuonna 1916 Paraisten Kalkkivuoren konttoripäälliköksi ja kieltäytyi ehdokkuudesta saman vuoden eduskuntavaaleissa. Lindström esiintyi viimeisen kerran työväenliikkeen edustajana helmikuun vallankumouksen jälkeen maaliskuussa 1917 puhuessaan Turussa pidetyssä työläisten ja venäläisten sotilaiden yhteisessä vallankumousuhrien muistojuhlassa.
Elämä > Sisällissota

Sisällissodan käynnistyttyä Lindström liittyi Turunmaalta koottuun Saariston Vapaajoukkoon, joka sai sotilaskoulutusta Vårdössä noin kuukauden ajan. Lindström johti pääosin ruotsinkielisistä saaristolaisista koostunutta 1. komppaniaa. Maalis-huhtikuun aikana osasto eteni Turun saaristosta Turun ja Loimaan kautta Forssaan. Saariston Vapaajoukko osallistui Lounais-Suomen puhdistamiseen punaisista ja sen väitetään teloittaneen pelkästään Forssan seudulla noin 200 henkilöä. Syksyllä 1918 julkaisemassaan muistelmateoksessa Skärgårdens Frikår Lindström mainitsee puhdistukset, mutta ei puhu suoraan teloituksista. Hän viittaa teoksessaan myös epäsuorasti laittomiin teloituksiin. Lindström kertoo suhtautuneensa kielteisesti laittomina pitämiinsä sotatuomioistuimiin, joiden istuntoihin hän joutui itsekin osallistumaan. Punaisia Lindström luonnehtii kovin sanoin muun muassa rosvojoukoksi. Hänen mukaansa valkoiset olivat lähteneet taisteluun puolustaakseen maataan ”väkivallalta ja barbarialta idästä tullutta psyykkistä tartuntaa vastaan.” Lindström ei anna m2uistelmissaan minkäänlaista selitystä puolenvaihdolleen.
Elämä > Sodan jälkeen

Sisällissodan jälkeen Lindström työskenteli Lounais-Suomen Tukkuliike Oy:n konttoripäällikkönä 1919 ja vakuutusyhtiö Sammon palveluksessa muun muassa osastopäällikkönä vuodesta 1920 lähtien. Varsinaisen toimensa ohessa Lindström oli toimitusjohtajana Säästöpankki Fortunassa 1920–1943, Merimiesten Keskinäisessä Tapaturmavakuutusyhtiössä 1927–1953 ja Keskinäisessä Vakuutusyhtiö Sampsassa 1935–1953. Hän istui myös lukuisten vakuutusalan järjestöjen hallintoelimissä. Lindström kuoli 74-vuotiaana joulukuussa 1953. Hänet on haudattu Turun hautausmaahan.
Perhe

Ludwig Lindströmin puoliso oli turkulainen Rauha Maria Engroos (1881–1979), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1902. Pariskunnalla oli kuusi lasta.lähde?
Teoksia

Folkskolan och den lärda skolan.  Åbo:  Arbetets förlag, 1913.
Den heliga Klösterbacken : också litet hembygdsforskning.  Åbo:  tekijä, 1913.
Lindström, Ludvig; Ungern, Ragnar: Turku kauppa- ja teollisuuskaupunkina 1913.  Turku:  Turun kaupunki, 1913.
Häxförföljelserna på Åland under 1600-talet.  Åbo:  Sosialistin Kirjapaino-osuuskunta, 1915.
Skärgårdens frikår : minnen.  Åbo:  E. Wallenius, 1918.
Keskinäisen Vakuutuslaitoksen Sammon vapaaehtoinen tapaturmavakuutusosasto : julkaistu osaston 20-vuotisjuhlan johdosta.  Forssa:  Keskinäinen Vakuutuslaitos Sampo.
Keskinäinen Vakuutuslaitos Sampo 1897–1927 : muistokirjoitus.  Turku:  Keskinäinen Vakuutuslaitos Sampo, 1927.
Merimiesten Keskinäinen Tapaturmavakuutusyhtiö 1902–1942 : muistojulkaisu.  Turku:  Merimiesten Keskinäinen Tapaturmavakuutusyhtiö, 1942.
Lindström, Ludvig; Strömberg, Dan (toim.): Skärgårdens frikår : Minnen upptecknade av Ludvig Lindström.  (2. painos)  Nagu:  Naguprint, 2023.  ISBN 978-952-65330-0-1
Kristinusko Texasissa

Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Texasin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Vuoden 2014 väestötutkimuksen mukaan kristinusko on Texasin suurin uskonto. 77 prosenttia Texasin väestöstä kuuluu kristillisiin kirkkoihin.
Tunnustuskunnat

Väestötutkimuksen mukaan suurin kristinuskon suuntaus on protestantismi: evankelista protestantismia tunnustaa 31 prosenttia väestöstä. Päälinjan protestantismia tunnustaa 13 prosenttia väestöstä. Mustaan kirkkoon kuuluu 6 prosenttia väestöstä.
Katoliseen kirkkoon kuuluu 23 prosenttia väestöstä.
Yhdysvalloissa kristillisiin kirkkoihin lasketaan kuuluvaksi myös mormonit ja Jehovan todistajat. Molempiin liikkeisiin kuuluu noin prosentti väestöstä.
| Yhteisö | Perinne | Perhe | Seurakunnat | Kannattajat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Katolinen kirkko Yhdysvalloissa | Katolinen kirkko | Katoliset kirkot | 1 342 | 5 905 142 |
| Eteläinen baptistikonventio | Evankelikalismi | Baptismi | 7 935 | 3 319 962 |
| Tunnustuskuntiin kuulumattomat seurakunnat | Evankelikalismi | Muut | 4 212 | 2 405 786 |
| Yhdistynyt metodistikirkko | Päälinja |  Metodismi | 1 758 | 938 399 |
| Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen Kirkko | Myöhempien aikojen pyhät | Mormonismi | 731 | 362 037 |
| Jehovan todistajat | Jehovan todistajat | Adventismi | 1 191 | 317 698 |
Doina Cornea

| Doina Cornea |
| --- | --- |
 Valokuvassa 1980-luvulta
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. toukokuuta 1929 Brașov, Romania
Kuollut: 4. toukokuuta 2018
Ammatti:  professori, kirjailija ja toisinajattelija
Muut tiedot
Koulutus: Babeș-Bolyain yliopisto
Merkittävät teokset: Încercarea Labirintului 1980 Liberté? 1990 Scrisori deschise şi alte texte 1991 Fața nevăzută a lucrurilor 1999
Tunnustukset:  Kunnialegioonan kunniamerki Romanian Tähtiritarikunnan kunniamerkki
Doina Cornea (30. toukokuuta 1929 – 4. toukokuuta 2018) oli romanialainen Nicolae Ceaușescun johtamaa kommunistihallintoa vastustanut toisinajattelija ja ranskan kielen professori.
Elämäkerta

Doina Cornea syntyi 30. toukokuuta 1929 Brașovin kaupungissa Romaniassa. Perhe kuului kreikkalaiskatoliseen kirkkoon. Hän lähti opiskelemaan ranskan kieltä Babeș-Bolyain yliopistolle Cluj-Napocassa ja valmistui vuonna 1952. Vuosina 1952–1958 Cornea toimi opettajana Zalăussa ja vuonna 1959 hänestä tuli yliopiston ranskan kielen ja kulttuurin oppituolin haltijana.
Cornea alkoi harjoittaa toisinajattelijatoimintaa Romanian hallintoa vastaan. Vuonna 1980 hän julkaisi ensimmäisen teoksensa Încercarea Labirintului sensuroimattomana painoksena. Vuonna 1982 hänen tyttärensä puolestaan salakuljetti Ranskaan Cornean Nicolae Ceaușescua vastaan suunnatun avoimen kirjeen Scrisoare către cei care n-au încetat să gândească. Kirje luovutettiin Radio Free Europelle. Ensimmäistä avointa kirjettä seurasi useita muita. Vuosien 1982 ja 1989 välillä Cornea julkaisi 31 tekstiä Ranskassa. Romaniassa hänen toimintaansa alettiin tutkia. Vuonna 1983 hänet irtisanottiin yliopistoltaan. Hän joutui sittemmin myös useampaan otteeseen kuulustelluksi ja hakatuksi. Cornea jatkoi kuitenkin toimintaansa, jossa häntä auttoi hänen poikansa Leontin Iuhaş.
Marraskuussa 1987 Brașovissa syttyi työläismellakoita. Cornea jakoi heitä tukeneita manifesteja ja joutui jälleen pidätetyksi. Viiden viikon pidätyksen jälkeen Cornea vapautettiin tapauksen saatua laajaa huomiota ulkomailla. Kommunistihallinnon alkaessa horjua vuonna 1989 Cornea asetettiin kotiarestiin hänen otettuaan useampaan otteeseen yhteyttä Ison-Britannian yleisradioyhtiö BBC:hin ja Radio Free Europeen. Hänet vapautettiin vasta 21. joulukuuta 1989 ja hän otti osaa Ceaușescun eroa vaatineisiin mielenosoituksiin. Ceaușescun hallinto kaatui lopulta kommunistiaktivistien vallankaappauksessa. Cornean tietämättä hänet nimettiin tapahtumien jälkeen perustettuun Kansalliseen pelastusrintamaan (Frontul Salvării Naționale). Aivan vuoden lopulla Cornea ja 50 muuta oppinutta perustivat järjestön Grupul pentru Dialog Social. Seuraavan vuoden puolella hän jätti pelastusrintaman uskoen sen yrittävän toteuttaa vain osittaisia uudistuksia koko järjestelmän lakkauttamisen sijaan. Vuodesta 1989 lähtien hän julkaisi yli 100 artikkelia demokratian puolesta ja vuonna 1991 hän oli mukana perustamassa kommunistien vastaisten ja demokraattisten voimien liittoa Convenţia Democrată Românăa jättäytyen kuitenkin pois sen suorasta toiminnasta. Cornea ajoi demokraattisten ajatusten lisäksi Romanian kuningasvallan palauttamista ja kreikkalaiskatolisen kirkon menettämän omaisuuden palauttamista.
Cornea julkaisi vuodesta 1990 lähtien myös useita teoksia. Liberté? julkaistiin vuonna 1990, Scrisori deschise şi alte texte vuonna 1991 ja Fața nevăzută a lucrurilor vuonna 1999. Vuonna 2000 hän sai ranskalaisen Kunnialegioonan kunniamerkin ja Romanian Tähtiritarikunnan kunniamerkin. Cornea kuoli 4. toukokuuta 2018.
Bolesław Prus

Bolesław Prus noin vuonna 1905.
Bolesław Prus (oikealta nimeltään Aleksander Głowacki, 20. elokuuta 1847 – 19. toukokuuta 1912) oli puolalainen kirjailija. Hänen pääteoksiaan ovat romaanit Lalka (Nukke) ja Pharaoh. Lalka on kuvaus 1800-luvun Puolasta. Pharaoh on sijoitettu muinaiseen Egyptiin, ja teoksen kautta kirjailija asettuu vastustamaan historian romantisointia. Prusin tuotannosta on suomennettu romaani Etuvartia.
Glowacki opiskeli Varsovan yliopistossa ja esiintyi kaunokirjailijana ensi kerran 1866. Hän on kirjoittanut novellinsa (Szkice i obrazki, 1885, ja Drobiazgi, 1892) terävällä huomiokyvyllä ja huumorilla. Prus on Puolan huomatuimpia romaaninkirjoittajia. Hänen romaaneistaan merkittävimmät ovat Placówka (1885, suom. Etuvartia, 1903), Lalka (1891, 'Nukke') ja Emancypatky (1894, 'Emansipoidut'), joka kuvailee naisliikkeen liioitteluja, mutta on samoin kuin Lalka liiaksi venytetty. Myös hänen historiallinen romaaninsa Faraon on huomattava teos.
Suomennettu tuotanto

Etuvartia (Placówka), suom. Maila Talvio. Helsinki: Otava 1903. Sarja: Otavan romaanisarja, 16.
Liivit, teoksessa: Valkoinen kotka, suom. ja toim. Reino Silvanto. Jyväskylä: Gummerus 1937
Ihmislennätin, teoksessa: Kuudes "Hyvää yötä!": hetki lepoa kunnes nukutte, toim. Väinö Hämeen-Anttila. Hämeenlinna: Arvi A. Karisto 1939