stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Laattatektoniikka
Teorian historiaa

Nykyaikaisen laattatektoniikan perustan loi meteorologi Alfred Wegener, jonka teos The Origin of Continents and Oceans julkaistiin vuonna 1915. Hän esitti, että nykyiset mantereet olivat muodostaneet aiemmin yhden suurmantereen. Jo ennen Wegeneriä maantieteilijä Alexander von Humboldt oli vuonna 1801 huomioinut, että Etelä-Amerikan itärannikko sopii Afrikan länsirannikkoon, ja maantieteilijä Antonio Snider-Pellegrini oli vuonna 1858 tehnyt kartan, jossa hän oli esittänyt Etelä-Amerikan ja Afrikan mantereiden paikat ennen niiden eroamista. Wegener ja Frank Taylor esittivät itsenäisesti 1900-luvun alussa, että mantereet liikkuivat hiljalleen maan pinnalla. Taylor jätti teorian, mutta Wegener kehitti sitä eteenpäin ja esitti, että kivihiilikaudella mantereet olisivat muodostaneet Pangaian jättimantereen.
Wegenerin teoria herätti paljon keskustelua, eivätkä useimmat geologit pystyneet hyväksymään ajatusta siitä, että mantereet pystyisivät liikkumaan merten yli. Mannerliikunnoille ei sillä hetkellä ollut löydetty mekanismia, joten teoriaa ei pidetty vakavastiotettavana. Vuonna 1957 julkaistussa Encyclopedia Britannicassa Pangaia-ajatusta pidettiin täysin mielikuvituksellisena.
Tilanne alkoi muuttua toisen maailmansodan jälkeen, kun opittiin tuntemaan paremmin merten syvyyksien pinnanmuotoja. Tutkimuksissa havaittiin, että valtamerten keskikohdissa kulki pitkä yhtenäinen vuorijono ja sen keskellä oli samantapainen laakso kuin mantereillakin on maan liikkumiskohdissa. Lisätodisteita tuli 1950-luvulla paleomagnetistisista tutkimuksista, jotka todistivat, että triaskaudella mantereet liikkuivat yhtenä kokonaisuutena.
Harry H. Hess ja Robert S. Dietz esittivät 1960-luvun alussa ajatuksen merenpohjan leviämisestä. Heidän mukaansa valtamerialtaiden pohja leviää keskiselänteellä, ja merellinen kuori sekä mantereet vaeltavat vaipan konvektiovirtausten päällä. Teoria vahvistui, kun brittiläiset Frederick Vine ja Drummond Matthews ehdottivat selitystä valtamerten pohjien nauhamaisille magneettisille poikkeamille. Heidän mukaansa valtameriselänteessä purkautuvan magman jäähtyessä muodostamat tuoreet laavakivet magnetoituvat magneettikentän suuntaisesti.
Moderni laattatektoniikka syntyi kanadalaisen geofyysikko John Tuzo Wilsonin teoriasta 1965. Hän ehdotti, että mantereet liikkuvat ja valtamerten keskiselänteillä tapahtuu erkanemista. Lisäksi hän ehdotti, että on olemassa alityöntö- ja transformivyöhykkeitä. Lisäksi hän esitti samana vuonna teoriansa valtamerten synnystä ja umpeutumisesta, mikä tunnetaan niin kutsuttuna Wilsonin syklinä.
Laattatektoniikka muilla taivaankappaleilla

Nykyisen käsityksen mukaan Kuussa ei ole maan kaltaista laattatektoniikkaa. Sama koskee Merkuriusta ja Marsia. Tästä syystä paineen aiheuttamat purkaukset planeetan pinnalle ovat räjähdysmäisiä ja erittäin voimakkaita. Jupiterin suurimmalla kuulla Ganymedeksellä puolestaan on havaittu laattatektoniikkaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Laattatektoniikka Tromssan yliopiston sivusto. Arkistoitu 20.11.2016. Viitattu 20.11.2016. (suomeksi)
U.S. Geological Surveyn yleiskatsaus laattatektoniikkaan (englanniksi)
Interaktiivinen elokuva maailman tektonisesta aktiivisuudesta
Ilmastonmuutos ja ilmaston lämpeneminen
| --- | --- |
Syyt:   Kasvihuoneilmiö  Kasvihuonekaasu  Hiilidioksidi  Metaani  Auringon aktiivisuus  Ilmaston viileneminen  Milankovićin jaksot  Vulkanismi  Laattatektoniikka  Termohaliinikierto 
Vaikutukset:   Ilmastopakolaisuus  Merien happamoituminen  Merenpinnan nousu  Tulvat  Sadannan muutokset  Kuivuuskaudet  Lämpöaallot  Äärimmäiset sääilmiöt  Trooppiset hirmumyrskyt 
Tiede:   Hallitustenvälinen ilmastopaneeli IPCC  Ilmastoherkkyys  Ilmastomalli  Palautekytkennät  Kaupunkisaarekeilmiö  Keskiajan lämmin kausi  Pieni jääkausi  Hiilinielu  Otsonikato  Historialliset vaikutukset 
Keskustelu ja politiikka:   Hillitseminen  Hinku-verkosto  Sopeutuminen  Kioton sopimus  Kööpenhaminan ilmastokokous  UNFCCC  Päästökauppa  Sternin raportti  Uusiutuva energia  Energiansäästö  Oregonin vetoomus  Energiapolitiikka  Euroopan unionin energiapolitiikka  Suomen energiapolitiikka  Kiinan energiapolitiikka 
Valtameren keskiselänteen poikkileikkaus
Merellinen laatta ja mantereinen laatta
Merellinen laatta ja merellinen laatta
Mantereinen laatta ja mantereinen laatta
Punainen ja ruskea tarkoittavat transformisiirroksia.
Mars-symboli

Mars-symboli
Mars-symboli (♂) on ikivanha symbolikuvio, jonka muodostavat ympyrä ja siitä yläoikealle työntyvä nuolikuvio. Symbolin katsotaan alun perin kuvaavan roomalaisten sodanjumalan Marsin kilpeä ja keihästä.
Kuviota käytetään Mars-planeetan symbolina muun muassa almanakoissa. Sitä on käytetty myös raudan symbolina varsinkin alkemiassa.
Nykyisin Mars-symbolin tunnetuin merkitys on sen käyttö miehen ja muun koiraan sukupuolisymbolina, kun taas Venus-symboli (♀) merkitsee naista tai naarasta.
Mars-symbolia on sovellettu kaupalliseen käyttöön muun muassa ajoneuvovalmistajana tunnetun Volvon logossa.
Mars-symbolin Unicode-koodiarvo on U+2642.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mars-symboli Wikimedia Commonsissa
Martainville-Épreville

Château de Martainville
Martainville-Épreville on kunta Seine-Maritimen departementissa Ylä-Normandian hallintoalueella Ranskassa.
Paikkakunnan suurin nähtävyys on 1400-luvulla rakennettu linna, Château de Martainville. Linnassa sijaitsee museo, Musée des Traditions et Arts Normands, jossa on näytteillä 400 vuoden ajalta kerättyjä vanhoja kalusteita ja astioita Pays de Cauxin alueelta, sekä Rouenin sinivalkoista keramiikkaa.
Marmara (saari)

Marmaran saari lentokoneesta nähtynä.
| --- | --- |
Muut nimet:  Prokonnesos (Προκόννησος)
Sijainti:  40°37′N, 27°37′E Marmara, Balıkesir Turkki
Saariryhmä:  Marmaransaaret
Korkein kohta:  699  m 
Pinta-ala:  117,8 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Marmara (turk. Marmara Adası), antiikin Prokonnesos (m.kreik. Προκόννησος, Prokonnēsos, myös Προκύννησος, Prokynnēsos; lat. Proconnesus), on Turkin saari, joka on osa Marmaransaarten saariryhmää ja sijaitsee siitä nimensä saaneessa Marmaranmeressä. Sen pinta-ala on 117,8 neliökilometriä. Marmara on Turkin toiseksi suurin saari Imbroksen eli Gökçeadan jälkeen.
Marmaran saari mantereelta nähtynä.
Historia > Antiikki

Antiikin aikana saarella sijaitsi Prokonnesoksen kaupunki ja kaupunkivaltio. Saari tunnettiin marmoristaan, joka oli merkittävä vientituote ja on antanut saarelle sen nykyisen nimen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marmara Wikimedia Commonsissa
Rui Marques

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Manuel Rui Marques
Syntymäaika: 3. syyskuuta 1977 (ikä 47)
Syntymäpaikka: Luanda, Angola
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 180
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1998–99 1999–00 2000–01 2001–04 2004–05 2005– 2006 |  Baden  SSV Ulm  Hertha BSC  VfB Stuttgart  Maritimo  Leeds United →  Hull City (laina) | 27 (0) 32 (0) 1 (0) 47 (0) 8 (0) 90 (4) 1 (0) |
Maajoukkue
| 2006–2010 |  Angola | 20 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 10. tammikuuta 2010.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 29. heinäkuuta 2018.
Manuel Rui Marques, tunnetaan myös nimellä Rui Manuel Marques, (s. 3. syyskuuta 1977 Luanda) on angolalainen jalkapalloilija. Hän syntyi Luandassa, Angolassa, mutta muutti jo lapsena Portugaliin. Marques pelasi puolustajana ja hänet tunnettiin nopeista sprinteistä ja kovista taklauksista.
Marquesin ammattilaisura alkoi kaudella 1999–2000 Saksan SSV Ulmissa. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Hertha BSC Berliniin, jossa pääsi pelaamaan vain yhdessä ottelussa. Kaudet 2001–2004 Marques edusti VfB Stuttgartia.
Portugalilaisseura CS Marítimo hankki Marquesin kaudeksi 2004–2005. Hän ei kuitenkaan missään vaiheessa onnistunut murtautumaan vakituiseen kokoonpanoon ja Marítimo vapautti pelaajan kauden jälkeen. Tämän jälkeen hän siirtyi Englantiin ja Leedsiin. Keväällä 2006 hän käväisi myös lainassa Hullissa, mutta pesti jäi loukkaantumisen takia vain yhteen otteluun.
Marques edusti Angolan maajoukkuetta MM-kisoissa 2006 ja pääsi kahdessa ottelussa vaihdosta kentälle.
Aiheesta muualla

Marquesin tilastot Soccerbasessa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Angolan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 João Ricardo |
2 Marco Airosa |
3 Jamba |
4 Lebo Lebo |
5 Kali |
6 Miloy |
7 Figueiredo |
8 André |
9 Mantorras |
10 Akwá |
11 Mateus |
12 Lamá |
13 Edson |
14 Mendonça |
15 Rui Marques |
16 Flávio |
17 Zé Kalanga |
18 Cabungula |
19 Titi Buengo |
20 Locó |
21 Luís Delgado |
22 Mário |
23 Marco Abreu |
Valmentaja Gonçalves
Angolan joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2010
1 Lamá |
2 Jamuana |
3 Enoque |
4 Caires |
5 Kali |
6 Davíd |
7 Job |
8 Xara |
9 Mantorras |
10 Zuela |
11 Gilberto |
12 Macaba |
13 Carlos |
14 Djalma |
15 Marques |
16 Flávio |
17 Zé Kalanga |
18 Love |
19 Dédé |
20 Stélvio |
21 Mabiná |
22 Alegre |
23 Manucho |
Valmentaja José
Marmoladan massiivi

Marmoladan massiivi
| --- | --- |
Tyyppi:  vuoristo 
Sijainti:   Italia
Vuoristo:  Dolomiitit
Korkeus merenpinnasta:  3 343 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Marmoladan massiivi on Koillis-Italiassa sijaitseva vuoristoalue. Se sijaitsee jotakuinkin keskellä Etelä-Tirolissa olevaa Dolomiittien vuoristoa. Massiivissa sijaitseva Punta Penian (3 343 m) huippu on Alppien Dolomiiteista korkein.
Eräs Dolomiittien vuoriston harvoista jäätiköistä laskeutuu loivasti Marmoladan pohjoisen puoleisilla rinteillä, missä kohoaa myös joitakin Marmoladan sivuhuippuja. Vuoren eteläpuolta reunustaa äkkijyrkkä noin 850 metriä korkea ja 3 kilometriä pitkä vuorenseinämä. Seinämä on korkeimmillaan Monte a’Ombretta -huipun luona. Länteen päin mentäessä seinämä tekee pienen mutkan Punta Penian etelänpuoleisen pilarin kohdalla, jonka jälkeen seinämä jatkuu vuoren lounaispuolella Val Contrin -laakson yllä hieman matalampana. Eteläisen seinämän keskiosan alla on suuri terassimainen ylänkö, jonka kohdalla seinämä on noin puolet lyhyempi kuin muualla.
Huiput

Marmoladan massiivi käsittää useita huippuja. Korkeimman kohdan yhteydessä oleva harjanne käsittää kolme päähuippua: Punta Penia (3 343 m), Punta Rocca (3 309 m) ja Monte a’Ombretta (3 230 m). Läntiselle Ombrettan huipulle on rakennettu köysiratahissin pääteasema.
Marmolada / Punta Penia (3 343 m)
Marmolada / Punta Rocca (3 309 m)
Monte a’Ombretta / Monte Serauta (3 230 m)
Gran Vernel (3 205 m)
Piccolo Vernel (3 092 m)
Pizzo Serauta (3 035 m)
Punta Cornates (3 029 m)
Punta Serauta (2 961 m)
Pala di Vernel (2 826 m)
Cornates Cogolmai (2 274 m)
Pale de Menin (2 171 m)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Marja

Puolukoita
Marja on gastronomiassa ja yleiskielessä pienehkö, pyöreähkö ja mehevä hedelmä.
Marjoihin kuuluu kasvitieteellisesti marjoja, luumarjoja sekä kerrannaisluumarjoja (esimerkiksi vadelman, karhunvatukan, lakan, mesimarjan ja lillukan marjat). Jotkin marjoiksi kutsutut ovat kasvitieteellisesti pohjushedelmiä (esimerkiksi mustikan, puolukan, juolukan, karpaloiden ja herukoiden marjat). Myös katajien meheviä käpyjä kutsutaan usein marjoiksi, vaikka ne eivät käpyinä ole hedelmiä.
Monet marjat ovat syötäviä, ja marjoja onkin aina kerätty ja nautittu ravintona eri tavoin. Jotkin marjat, kuten sudenmarjan ja kielon marjat ovat myrkyllisiä.
Luonnonmarjat ja puutarhamarjat

Marjat jaetaan luonnonmarjoihin sekä viljeltyihin eli puutarhamarjoihin. Metsissä kasvavia marjoja kutsutaan metsämarjoiksi.
Pohjoismaissa kasvaa nykyisin noin 50 luonnonmarjaa, joista 37 on syötäviä ja 20 yleisesti kerättyjä. Pohjolan tärkeimmät luonnonvaraiset marjat ovat puolukka, mustikka, lakka, tyrni, isokarpalo ja mesimarja. Eteläisessä Euroopassa tärkeitä luonnonmarjoja ovat karhunvatukka ja herukat.
Puutarhamarjoja ovat esimerkiksi puutarhamansikka, joka on Pohjolassa ruokakäytössä syrjäyttänyt ahomansikan, sekä vatukat ja herukat. Nykyisin tärkeä viljelykasvi kirsikka on kotoisin Länsi-Aasiasta.
Kasvupaikat

Useimmat Pohjois-Euroopassa kasvavat marjalajit esiintyvät laajalti myös Pohjois-Amerikassa ja Pohjois-Aasiassa. Golfvirran ansiosta Pohjolan luonnossa on marjoille suotuisat kasvuolosuhteet, sillä kesä on valoisa ja lämpötila sopiva. Tämä lisää marjojen aromiyhdisteiden, sokereiden ja antioksidanttien pitoisuuksia.
Marjojen kasvupaikkatyypit jaetaan Suomen olosuhteiden perusteella kuuteen kategoriaan: karukkomaat, kuivat kankaat, kuivahkot kankaat, tuoreet kankaat, lehtomaiset kankaat ja lehdot. Useimmat Suomen luonnonmarjoista viihtyvät useammassa eri kasvupaikassa ja metsätyypissä. Useimmat syötävät marjat kasvavat kuivilla, kuivahkoilla tai tuoreilla kankailla ja karuilla rämeillä mäntyjen ja kuusten seuralaislajeina; näitä ovat esimerkiksi puolukka ja mustikka. Koivuvaltaisissa sekametsissä ja lehtimetsissä viihtyvät vadelma ja ahomansikka. Soilla kasvavat lakka ja isokarpalo, tuntureilla juolukat ja riekonmarjat, ja meren rannoilla ja saarilla tyrni.
Rakenne

Marjassa on usein vahapeitteinen kuori, joka suojaa siemeniä ympäröivää mehevää keskikerrosta, maltoa. Useimpien marjojen sisällä on useita siemeniä, joidenkin sisällä vain yksi. Mansikan siemenet ovat mansikan pinnalla näkyvien pähkylöiden sisällä.
Kypsyminen

Luonnonmarjat kypsyvät lajista riippuen keskikesästä myöhäiseen syksyyn. Keskikesällä kypsyviä marjoja ovat ahomansikka, mesimarja, mustikka, lakka ja vadelma. Loppukesällä ja syksyllä kypsyvät puolukka, mustikka, vadelma, isokarpalo, variksenmarja, kataja ja pihlaja. Avoimilla paikoilla kasvavat marjat kypsyvät nopeammin kuin varjoisilla paikoilla kasvavat.
Lisääntyminen

Useimmat Pohjolan luonnonmarjat ovat yksikotisia, jolloin emi- ja hedekukat sijaitsevat samassa kasviyksilössä. Kaksikotisia ovat esimerkiksi tyrni ja lakka, jolloin hedelmöitykseen ja marjankehitykseen tarvitaan sekä emi- että hedekukinnollisia kasveja kasvamassa lähekkäin. Marjakasvit suosivat yleensä ristipölytystä. Itsepölytyskin voi onnistua, mutta se johtaa usein pieniin marjoihin, joissa on vähemmän itämiskykyisiä siemeniä. Useimmat marjat ovat hyönteispölytteisiä. Monet Suomen luonnonmarjat lisääntyvät kuitenkin pääasiassa kasvullisesti rönsyjen ja maavarsien avulla.
Joissain marjalajeissa on erilaisia populaatioita, joiden marjat ovat erivärisiä. Läheistä sukua olevat marjat voivat risteytyä luonnossa. Suomessa tällaisia ovat mesimarja ja lillukka. Myös mustikka ja puolukka voivat risteytyä.
Kerääminen ja säilöminen

Ihmiset ovat poimineet marjoja ruoakseen esihistorialliselta ajalta asti. Viljelyn ja kasvattamisen kausi alkoi antiikin ajalla. Marjanpoiminnan oikeus vaihtelee Euroopassa ja Pohjolassa. Suomessa jokaisenoikeudet sallivat luonnonmarjojen poiminnan toisten mailta. Viljeltyjä marjoja voi kerätä itse itsepoimintatiloilta.
Marjoja voi säilöä esimerkiksi pakastamalla, hilloamalla, umpioimalla, kuivaamalla tai vesisäilömällä.
Ravintona > Käyttötavat

Marjat ovat tärkeä elintarviketeollisuuden raaka-aine. Marjoista voi tehdä juomia, kuten mehua, marjaviiniä tai marjalikööriä. Hilloa valmistetaan usein marjoista. Luontaistuote- ja ravintolisäteollisuus valmistaa marjoista erilaisia tuotteita. Marjoja käytetään myös lääketeollisuudessa.
Monet linnut ja villieläimet syövät marjoja ja toimivat samalla niiden siementen levittäjinä. Karhulle marjat ovat loppukesällä ja alkusyksyllä sen tärkeintä ravintoa. Myyrät tuhoavat joskus marjasatoja.
Ravintona > Kulutus

Suomalaiset syövät nykyisin noin 13–14 kiloa marjoja vuodessa henkeä kohti. Marjojen kulutus alkoi kasvaa vasta 1970-luvulla, kun pakastimet yleistyivät ja tieto marjojen terveysvaikutuksista levisi.
Ennen pakastimen keksimistä marjoja syötiin Suomessa lähinnä syksyisin puolukkasurvoksen muodossa, sillä puolukan säilömiseen ei tarvitse hankkia säilyvyyttä parantavia aineita. 1940-luvun jälkeen alkanut sokerin laajamittainen käyttö mahdollisti sen, että muitakin marjoja kuin puolukkaa saatettiin nauttia myös satokauden ulkopuolella, koska marjoja kyettiin keittämään hilloiksi ja mehuiksi.
Ravintona > Ravintosisältö

Marjat sisältävät monipuolisesti suojaravintoaineita, kuten vitamiineja ja kivennäisaineita. Monissa marjoissa on runsaasti esimerkiksi C-vitamiinia. Marjojen siemenöljyissä on kerta- ja monityydyttymättömiä rasvahappoja.
Marjat sisältävät vain vähän energiaa, joten niillä on korkea ravintoainetiheys. Kuidun lähteenä marjat ovat hieman parempia kuin hedelmät ja tomaatit. Marjojen kuitu on pääasiassa veteen liukenematonta kuitua.
Kaikissa marjoissa ei kuitenkaan ole samoja ominaisuuksia ja sen takia ihmisen kannattaa syödä monipuolisesti erilaisia marjalajeja: puolukkaa, mustikkaa, vadelmaa, mansikkaa, herukoita, karviaisia, aroniaa ja pihlajanmarjoja.
Ravintona > Muut aineet

Marjat sisältävät runsaasti polyfenoleja, kuten flavonoideja, fenolihappoja ja tanniineja. Marjojen flavonoideja ovat antosyaanit, flavonolit ja katekiinit, fenolihappoja hydroksikanelihapot ja hydroksibenstoehapot, ja tanniineja ellagitanniinit sekä oligo- ja polymeeriset proantosyanidiinit.
Ravintona > Terveysvaikutukset

Tutkimuksissa on saatu viitteitä siitä, että marjojen syömisellä olisi useita myönteisiä terveysvaikutuksia. Dosentti Riitta Törrösen tekemän tutkimuskatsauksen mukaan marjojen syönti saattaa parantaa aivotoimintaa, torjua sydän- ja verisuonitauteja parantamalla veren kolesteroliarvoja ja verisuonten toimintaa, parantaa näköä, hillitä elimistön tulehdustilaa sekä tasoittaa verensokerin ja insuliinin vahingollista heittelyä aterian yhteydessä. Ravitsemusterapeutti Leena Putkosen mukaan marjojen antioksidantit lisäksi hankaloittavat taudinaiheuttajabakteerien toimintaa.
Marjojen terveellisyyden syyksi on esitetty niiden matalaa energiapitoisuutta sekä korkeaa kuitu-, vitamiini-, kivennäisaine- ja polyfenolipitoisuutta. Marjatuotteita ei kuitenkaan saa Euroopan unionissa markkinoida terveysväitteillä, sillä kliininen tutkimusnäyttö ei ole siihen riittävää.
Jotkin marjat ovat myrkyllisiä. Suomessa kasvavia myrkyllisiä marjoja ovat esimerkiksi näsiä, oravanmarja, mustakonnanmarja ja sudenmarja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marjat Wikimedia Commonsissa
Ahomansikoita
Mustikanpoimintaa
Mustikkapiirakkaa
Eeva Martikainen (jalkapalloilija)

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: –
Pelipaikka: keskikenttä
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
|  | HerTo |  |  |
Maajoukkue
| 1987–1988 |  Suomi | 5 | (1) |

Eeva Martikainen on suomalainen aktiiviuransa päättänyt jalkapalloilija. Herttoniemen Tovereita edustanut Martikainen pelasi viisi A-maaottelua vuosina 1987–1988.
Marmorihietatokko

| Marmorihietatokko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Tokot Gobiidae
Suku::  Pomatoschistus
Laji::  marmoratus
Kaksiosainen nimi
 Pomatoschistus marmoratus  (Risso, 1810) 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Marmorihietatokko (Pomatoschistus marmoratus) eli aiemmin kuultohietatokko  on Pomatoschistus-sukuun ja tokkojen heimoon kuuluva ahvenkalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä Antoine Risso  vuonna 1810.
Elinympäristö

Se elää 20–70 metrin syvyydessä. Se viihtyy 20–28 °C lämpöisissä merivesissä.
Levinneisyysalue

Sitä tavataan ainakin Välimeressä, Mustassameressä ja itäisellä Atlantilla suurin piirtein Välimeren korkeudella.
John Churchill, Marlborough’n herttua
Kirjallisuutta

Nenonen, Kaisu-Maija & Teerijoki, Ilkka: Historian suursanakirja.  Juva: WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22044-2
Aiheesta muualla

"Melperin" sodankäyntitavat. Kirja Marlborough'n herttuan taktiikasta ja strategiasta, Hakkapeliitta, 12.09.1933, nro 37, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:John Churchill, 1st Duke of Marlborough
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef 
Käännös suomeksi
Marmorityrskyahven

| Marmorityrskyahven |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Tyrskyahvenet Embiotocidae
Suku::  Amphistichus
Laji::  rhodoterus
Kaksiosainen nimi
 Amphistichus rhodoterus  (Agassiz, 1854) 
Katso myös
   Marmorityrskyahven Wikispeciesissä   Marmorityrskyahven Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Marmorityrskyahven (Amphistichus rhodoterus) on tyrskyahveniin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Pohjois-Amerikan länsirannikolla.
Koko ja ulkonäkö

Marmorityrskyahven voi kasvaa suurimmillaan noin 40 cm pitkäksi. Ruumiinmuodoltaan laji on soikea ja korkea. Kalan än väri selästä vihertävä ja muuten harmaa. Kyljissä on punertavan ruskeita tai vihertäviä pystyraitoja, jotka ovat kylkiviivan kohdalla rikkonaisia. Marmorityrskyahvenen pyrstöevä on haarautunut ja punainen. Myös perä- ja selkäevissä on punaista.
Levinneisyys ja elintavat

Marmorityrskyahventa tavataan Brittiläisestä Kolumbiasta Kaliforniaan. Laji elää hiekkapohjaisilla rannikkoalueilla. Se syö erityisesti pieniä äyriäisiä ja matoja, mutta myös pieniä kaloja. Marmorityrskyahvenet synnyttävät eläviä poikasia.
Marmorityrskyahven on sekä vapaa-ajan että kaupallisen kalastuksen kohde.
Jorma Markkula

| Jorma Markkula> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Jorma Olavi Markkula
Syntynyt: 2. lokakuuta 1945 Ypäjä
Kuollut: 29. helmikuuta 2024 (78 vuotta) Tampere
Ammatti:  näyttelijä, teatteriohjaaja
Puoliso:  Marja-Sisko Aimonen
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Jorma Olavi Markkula (2. lokakuuta 1945 Ypäjä – 29. helmikuuta 2024 Tampere) oli suomalainen teatteriohjaaja ja näyttelijä. Hän työskenteli Seinäjoen kaupunginteatterissa 1980-luvulla. Vuosina 1981–1983 hän toimi Kymen läänintaiteilijana. Markkula työskenteli myös vapaana taiteilijana ja näytteli sivuosia useissa elokuvissa.
Ura

Kansakoulunopettaja Lauri Jooseppi Markkulan ja Rauni Annikki Piessan perheeseen syntynyt Jorma Markkula opiskeli Tampereen yliopiston draamastudiolla 1966–1971. Sitä ennen hän oli toiminut Forssan Lehden toimittajana 1965–1966. Markkulan ensimmäinen teatterialan kiinnitys oli ohjaaja-näyttelijänä Kajaanin kaupunginteatterissa 1971–1973. Sitä seurasi useita parin vuoden kiinnityksiä ja näyttelijä-ohjaajan kiinnitys Seinäjoen kaupunginteatteriin 1983–1989.
Markkulan roolitehtäviä olivat muun muassa tuomari Soratie (Juurakon Hulda), Ahrolan Paavo (Miehen tie) ja Claudius (Hamlet). Hänen ohjauksiaan olivat muun muassa Murhataanpa Bobrikov, Niskavuoren Heta ja Windsorin iloiset rouvat.
Markkula näytteli 24 elokuvassa vuosina 1981–2013. Yli puolet niistä on lyhytelokuvia, joista tunnetuimpiin lukeutunee Heikki Kujanpään ohjaama Pieni pyhiinvaellus (2000). Markkulan debyytti valkokankailla oli Tapio Suomisen ohjaama Syöksykierre (1981). Markkulan elokuvaroolit olivat pieniä sivuosia, usein vailla roolihenkilön nimeä.
Markkula toimi Joensuun korkeakoulun vs. taideaineiden lehtorina 1979–1980. Aiemmin hän oli opettanut muun muassa Ruoveden, Jämsän ja Pirkkalan Kansalaisopistoissa.
Markkulan aviopuolisoista mainittakoon näyttelijä Marja-Sisko Aimonen. Vuonna 1970 alkanut liitto päättyi eroon 1973.
Valikoitu filmografia

Syöksykierre (1981)
Arvottomat (1982)
Pieni pyhiinvaellus (2000)
Badding (2000)
Mosku – lajinsa viimeinen (2003)