stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koirarotu
Rodunjalostus > Kansallisylpeyden vaikutus uusien rotujen jalostamiseen

Monen rodun alkuperäinen populaatio pilkotaan kahtia myös kansallisista syistä. Jos kahdessa naapurimaassa esiintyvä, käytännössä sama koiratyyppi hyväksytään eräänä päivänä virallisesti vain yhden maan nimiin, usein toisessa maassa pyritään korostamaan omaa osuutta rodun alkuperässä ja pyritään luomaan kokonaan oma rotu. Alun perin eurooppalaiset paimenet jalostivat valkoisia vuoristokoiria enemmänkin tyyppiä silmällä pitäen välittämättä siitä, kulkeutuiko osa koirista hänen laumaansa Puolan vai Slovakian Tatralta, ennen kuin keksittiin viralliset nimitykset owczarek podhalanski ja slovakiancuvac. Kroatialaista farmariakaan ei kiinnostanut, olivatko kaikki hänen lammaskoiransa puhtaasti kroatialaista alkuperää vai oliko mukana käytännössä lähes identtisiä Unkarista hankittuja koiria – ei ainakaan ennen kuin FCI hyväksyi mudin unkarilaiseksi roduksi vuonna 1966 ja nimesi kroatianpaimenkoiran erilliseksi roduksi vuonna 1969. Ruotsin ja Suomen saamelaisilla oli vuosisatojen ajan kaksi hyvin yhtäläisen näköistä poroja paimentavaa lapinkoirakantaa, jotka molemmat maat kuitenkin halusivat tunnustettavan erillisinä rotuina.
Kansallisylpeys on ollut erityisesti nähtävissä myös japanilaisten koiranjalostuksessa, jotka ovat korealaisten tapaan nimenneet monta alkuperäisrotuaan kansallisaarteiksi. He eivät voineet hyväksyä sitä, että amerikkalaiset olivat jalostaneet heidän kansallisrodustaan akitasta raskaamman, pyöreäsilmäisemmän version, jonka värityskään ei vastannut japanilaisten käsitystä akitasta. Koska jalostusmateriaalin vaihto maiden kesken tyrehtyi ja amerikkalainen versio sai kuitenkin monessa maassa jalansijaa, FCI hyväksyi amerikanakitan omaksi rodukseen vuonna 2001. Koska japanilaiset halusivat korostaa, ettei uudella rodulla heidän mielestään ollut mitään tekemistä aidon akitan kanssa, sen nimi oli parin vuoden ajan suurijapaninkoira.
Esimerkki päinvastaisesta menettelystä, alun perin samaan koirakantaan kuuluvan, valtioiden rajan eristämän kahden eri populaation yhdistämisestä on Suomen ja Venäjän kennelliittojen välinen yhteistyö suomenpystykorvan ja karjalais-suomalaisen laikan yhdistämisessä samaksi roduksi vuonna 2006. Aiemmin karjalais-suomalaisina laikoina rekisteröidyt venäläiset koirat saavuttivat kansainvälisesti tunnustetun rodun aseman ja suomenpystykorva sai uusia sukulinjoja, jotka auttavat rotujen geenipoolin ja terveyden edistämisessä. Myös maremmano-abruzzese syntyi alun perin kahden italialaisen vuoristokoiran, maremman- ja abruzzienpaimenkoiran populaatioiden yhdistämisestä, koska kyseessä oli käytännössä yksi rotu joka rekisteröitiin alun perin virheellisesti kahdeksi eri roduksi pelkän alkuperäalueen perusteella.lähde?
Rodunjalostus > Risteytysjalostus

Vaikka kennelliittojen tehtävä on edistää puhdasrotuisten koirien jalostusta, perustellut roturisteytykset voidaan sallia poikkeusluvalla. Usein tarkoituksena on rodun terveyden parantaminen tai geenipoolin laajentaminen sellaisella rodulla, jolla ei esiinny samaa perinnöllistä sairautta, mutta joka on luonteeltaan, ulkonäöltään ja käyttöominaisuuksiltaan samankaltainen. Yksittäisiä tai järjestelmällisiä risteytysrotuunottoja harrastetaan erityisesti sellaisilla roduilla, joilla puhdasrotuinen kanta on liian pieni ja sisäsiitos ilman risteytyksiä väistämätöntä. Yksi esimerkki on Suomen kennelliiton hyväksymä snautseri-pinseri-risteytyspentue.
Tunnettuja ja kiisteltyjä kansainvälisiä risteytysprojekteja ovat erityisesti synnynnäisen töpöhäntäisyyden lisääminen bokserikantaan welsh corgi pembroke -risteytyksen kautta sekä normaalin virtsahappoerityksen (LUA, low uric acid) palauttaminen dalmatiankoiraan yksittäisen pointteriristeytyksen avulla.
Suurimmat ja pienimmät rodut

Korkeimpana FCI-rotuna pidetään usein irlanninsusikoiraa, vaikka periaatteessa tanskandoggin minimisäkäkorkeus (narttu 72 cm, uros 79 cm) on korkeampi kuin irlanninsusikoiran minimisäkäkorkeus (narttu 69 cm, uros 78 cm). Maksimisäkäkorkeutta ei kummallakaan ole määritelty, mutta tanskandoggi painaa enemmän. Maailman kaikkein korkeimmat yhä elossa oleva koirarodut ovat bully kutta ja pakistaninbulldoggi – molemmat 91,4–106,7 cm korkeita. Suurin koskaan elänyt koirarotu lienee kreikkalainen sulioottikoira, jonka säkäkorkeus oli 120 cm. Toinen nykyisiä rotuja kookkaampi koira oli saksanvillisikakoira, jonka korkeus ylsi vähintään 110 cm:iin. Lisäksi venäläinen medelan-mastiffi oli vanhojen kuvausten mukaan "pentuna tanskandoggin kokoinen" ja "aikuisena vasikan kokoinen". Painavimpana koirarotuna pidetään yleensä mastiffia jonka maksimipaino on 110 kiloa, mutta myös bernhardinkoira (50–91 kg), espanjanmastiffi (60–90 kg), kaukasiankoira (40–100 kg) ja afganistaninmastiffi (maksimissaan 91 kg) lukeutuvat painavimpien joukkoon.
Maailman pienin FCI:n hyväksymä koirarotu on chihuahua, jonka keskimääräinen säkäkorkeus on 15–23 cm ja paino 1,5–3 kg. Myös Suomen kennelliiton hyväksymä prahanrottakoira painaa yhtä vähän, vaikka onkin hieman korkeampi. Keskimääräiseltä säkäkorkeudeltaan maailman kaikkein pienin rotu lienee amerikkalainen munchkin, jonka vähimmäissäkäkorkeus on 10 cm ja vähimmäispaino 900 grammaa (keskimäärin 1,5–2,3 kg). Chinese imperial dogin minimikoko on kuitenkin vielä pienempi, vain 8 cm ja 700 grammaa. Sitä voi tuskin kuitenkaan pitää keskimäärin maailman pienimpänä rotuna kuten munchikinia, sillä sen maksimikorkeus on 36 cm ja maksimipaino 9 kg. Keskimääräiseltä kooltaan pienin koskaan elänyt rotu on pen-lo, 1900-luvun alussa suosittu kiinanpalatsikoiran toy-kokoinen muunnos. Sen säkäkorkeus oli n. 9 cm ja paino 1,1 kg.
Suosituimmat rodut

Vuosien 2012–2013 aikana Ruotsin Kennelliitto Svenska Kennelklubben selvitti maailmanlaajuisesti suosituimpien rotujen listan. Mukaan laskelmiin saatiin 26 kansallisen kenneljärjestön rekisteröintitilastoa vuodelta 2011, joihin lukeutuivat Federación Cinológica Argentina, Australian National Kennel Council, Union Royale Cynologique Saint Hubert, Kennel Club de Chile, Dansk Kennel Klub, Suomen Kennelliitto, Société Centrale Canine, Kennel Club of Greece, Irish Kennel Club, Ente Nazionale della Cinofilia Italiana, Japan Kennel Club, Canadian Kennel Club, Raad van Beheer op Kynologisch Gebied in Nederland, Norsk Kennel Klub, New Zealand Kennel Club, Clube Português de Canicultura, Slovenska Kynologicka Jednota, Real Sociedad Canina de España, The Kennel Club, Svenska Kennelklubben, Kennel Union of Southern Africa, Kennel Club of Taiwan, Ceskomoravská Kynologická Unie, Verband für das Deutsche Hundewesen, Ukrainian Kennel Union ja American Kennel Club.
Näistä maista koostuvan otannan perusteella vuonna 2011 maailman suosituimmat rodut olivat:
| --- | --- |
 1. labradorinnoutaja  2. saksanpaimenkoira (molemmat muunnokset)  3. villakoira (kaikki muunnokset)  4. chihuahua (molemmat muunnokset)  5. kultainennoutaja  6. yorkshirenterrieri  7. mäyräkoira (kaikki muunnokset)  8. beagle  9. bokseri  10. kääpiösnautseri  11. shih tzu  12. englanninbulldoggi  13. saksanpystykorva (kaikki muunnokset)  14. cockerspanieli  15. cavalierkingcharlesinspanieli :  16. ranskanbulldoggi  17. mopsi  18. rottweiler  19. englanninsetteri  20. maltankoira  21. englanninspringerspanieli  22. lyhytkarvainen saksanseisoja  23. staffordshirenbullterrieri  24. bordercollie  25. shetlanninlammaskoira  26. dobermanni  27. valkoinen länsiylämaanterrieri  28. berninpaimenkoira  29. tanskandoggi  30. bretoni
Kirjallisuutta

Eerola, Tapio: Suomen koirarodut.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3048-7
Ensimmäinen rivi: tanskandoggi, bulldoggi, vinttikoira, doggi (viittasi tuolloin mastiffeihin), newfoundlandinkoira. Toinen rivi: ajokoira (vihikoira), bassetti, griffoni, seisoja, artois'najokoira (chien d'artois), spanieli. Kolmas rivi: villakoira, pystykorva, skyenterrieri, bullterrieri (vanhantyyppinen), paimenkoira (beauceron). Kuvitusta kirjasta Petit Larousse vuodelta 1912.
Tomarctus.
Koirarotujen eritytyminen sudesta. Suomennos: vlk=susi; chrti=vinttikoirat; ovcacka plemena=paimenkoirat; mastifove=mastiffit; seversti psi=pohjoiset koirat; honacti psi=karjakoirat; molossoidni plemena horskeho typu=vuoristotyyppiset molossikoirat; evropsti spicove=eurooppalaiset pystykorvat; pincove=pinserit; kniraci=snautserit; terieri=terrierit; slidici=spanielit; prinaseci, pudlove a psi vodni=noutajat, villakoirat ja vesikoirat; barvari=jälkikoirat; honici=ajokoirat; ohari=seisojat; nemecka doga=tanskandoggi; rotvajler=rottweiler; jezevcici=mäyräkoira
Molossikoira, pieni vahtikoira ja vinttikoira.
Vanhimman ryhmän sukuhaarojen erkaantuminen.
Kuvaluettelo "yleisimmistä koiraroduista" vuodelta 1910. Ensimmäinen sivu: gordoninsetteri, irlanninsetteri (punainen), englanninsetteri, pointteri, skotlanninhirvikoira, karkeakarvainen saksanseisoja, vihikoira, beagle, lyhytkarvainen saksanseisoja, (englannin)kettukoira, bostoninterrieri, ranskankääpiöbulldoggi (ranskanbulldoggi), englanninbulldoggi, mastiffi, irlanninvesispanieli, mäyräkoira, bedlingtoninterrieri, tanskandoggi, cockerspanieli. Toinen sivu: yorkshirenterrieri, (englannin)vinttikoira, venäjänsusikoira (venäjänvinttikoira), italianvinttikoira, bullterrieri, black-and-tan-terrieri (manchesterinterrieri), airedalenterrieri, skotlanninterrieri, irlanninterrieri, kettuterrieri, meksikonkarvatonkoira, skyenterrieri, dalmatianvaunukoira (dalmatiankoira), pitkäkarvainen bernhardinkoira, lyhytkarvainen bernhardinkoira, newfoundlandinkoira, terrieri (englanninkääpiö-), villakoira, clumberinspanieli, japaninspanieli (japanese chin), maltanterrieri (maltankoira), kingcharlesinspanieli, blenheim-spanieli (cavalier kingcharlesinspanieli), (kanadan)eskimokoira, collie, pystykorva (japanin-).
Normaalin virtsahappoerityksen mahdollistavaa, aikanaan dalmatiankoirakannasta kadonnutta geenitekijää kantava narttu, jonka suvussa alkuperäinen pointteriristeytys on jo monen sukupolven takana.
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Kootut levyt osa 3 (Olavi Virta)

| Kootut levyt osa 3 Olavi Virta |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1945–1948
 Julkaistu: 1993
 Formaatti: CD-levy
 Tuottaja(t): Jarmo Santavuori
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 59.51
 Levy-yhtiö: Warner Music Finland
Olavi Virran muut julkaisut
| Kootut levyt osa 2 1993 | Kootut levyt osa 3 1993 | Kootut levyt osa 4 1993 |
Kootut levyt osa 3 on vuonna 1993 julkaistu Olavi Virran kokoelmalevy, johon on koottu hänen levytyksensä vuosilta 1945–1948.
Virta levytti useita levyn kappaleita myöhemmin uudelleen: kappaleen ”Ole armollinen” uusi versio ilmestyi vuonna 1954, ”Öiset kitarat” vuonna 1956, ”Tähti ja meripoika” ja ”Menneitä muistellessa” vuonna 1963 sekä ”Luonnonlapsi” vuonna 1961. ”Oot mulle armain” oli Virran itse sanoittama, ja hän levytti sen uudelleen Saukin sanoin nimellä ”Sydänsuruja” vuonna 1960. Virran ensimmäinen versio hänen omasta kappaleestaan ”Yö kerran unhoa annoit” oli ilmestynyt jo vuonna 1942, ja ”lopullisen” levytyksen siitä hän teki vuonna 1963.
Kappaleet

Vain sinulle (3:00), säv: Olavi Virta
Tule hiljaa (3:13), säv: Toivo Kärki
Ole armollinen (2:57), säv: Nikolai Bakaleinikov
Öiset kitarat (3:05), säv: Toivo Kärki
Hymyilevät silmät (3:23), säv: Toivo Kärki
Yksin suruni kannan (3:07), säv: Toivo Kärki
Ilta Santa Cruzissa (3:00), säv: Jose Payan
Tähti ja meripoika (2:53), säv: Wilhelm Sörensen
Linda (3:04), säv: Jack Lawrence
Sua lemmin kuin järjetön mä oisin (2:54), säv: William Best
Ehkä tästä tulee iskelmä (3:06), säv: Yngve Stoor
Oot mulle armain (2:58), säv: Al Hoffman (Kappale tunnetaan myös nimellä Heartaches, Sydänsuruja)
Luonnonlapsi (1948 versio) (3:01), säv: Eden Ahbez0
Yö kerran unhoa annoit (2:39), säv: Olavi Virta
Kulkuset (Jingle bells) (2:57), säv: J.S. Pierpont
Bongo bongo (Civilisazion) (3:02), säv: Bob Hilbert
Unteni vaalea lilja (2:54), säv: Kullervo Linna
Hopeapilvet (2:55), säv: Aapo Tuomi
Soittoniekka (2:42), säv: Erkki Rahkola
Menneitä muistellessa (1948 versio) (2:59), säv: Olavi Virta
↑  Peter von Bagh, Markku Koski ja Pekka Aarnio: Olavi Virta – legenda jo eläessään (5. painos), s. 271. Porvoo-Helsinki: WSOY, 2010. ISBN 978-951-0-36690-5.
↑  Von Bagh, Koski & Aarnio, 2010, s. 290.
↑  Von Bagh, Koski & Aarnio, 2010, s. 307.
↑  Von Bagh, Koski & Aarnio, 2010, s. 305.
↑  Von Bagh, Koski & Aarnio, 2010, s. 303.
↑  Von Bagh, Koski & Aarnio, 2010, s. 307.
Konsertto orkesterille (Bartók)

Konsertto orkesterille (unk. Concerto zenekarra; Sz. 116, BB 123) on Béla Bartókin säveltämä orkesteriteos vuodelta 1943.
Béla Bartók sävelsi konserton orkesterille Koussevitzky-säätiön tilauksesta 15. elokuuta – 8. lokakuuta 1943. Teos sai ensiesityksensä Carnegie Hallissa 1. joulukuuta 1944, jolloin sen soitti Serge Koussevitzkyn johtama Bostonin sinfoniaorkesteri.
Bartók teki teokseensa muutoksia vielä helmikuussa 1945, jolloin hän muun muassa kirjoitti viimeiseen osaan pidemmän lopetuksen. Sekä alkuperäinen että muokattu versio julkaistiin, ja nykyisin esitetään kumpaakin versiota.
Osat

Bartókin konsertto orkesterille on viisiosainen:
Introduzione
Giuoco delle coppie
Elegia
Intermezzo interrotto
Finale (presto)
Kirjallisuutta

Cooper, David 1996: Bartók: Concerto for Orchestra. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-48505-3
Jeremy Bentham

| Jeremy Bentham |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. helmikuuta 1748 Spitalfields, Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 6. kesäkuuta 1832 (84 vuotta) Spitalfields, Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Koulutus ja ura
Koulukunta:  klassinen liberalismi, utilitarismi, oikeuspositivismi
Vaikutusalueet:  poliittinen filosofia, oikeusfilosofia, etiikka, talousfilosofia
Tunnetut työt:  suurimman onnellisuuden periaate
 Nimikirjoitus
Jeremy Bentham (IPA: ['benθəm]) (15. helmikuuta 1748 Spitalfields, Lontoo – 6. kesäkuuta 1832  Spitalfields, Lontoo) oli englantilainen valistusfilosofi, juristi ja uudistaja. Hänet tunnetaan parhaiten utilitarismin kiteyttäjänä, ensimmäisenä feministinä ja eläinten hyvinvoinnin varhaisena puolestapuhujana.
Bentham oli vaikutusvaltaisimpia (klassisia) liberaaleja. Hänellä oli oppilainaan John Stuart Millin lisäksi muun muassa johtavia poliitikkoja ympäri maailmaa, mutta hän jätti myös Britanniaan merkittävän filosofisten radikaalien koulukunnan, josta muun muassa manchesteriläiset ja chartistit osin periytyivät ja joka vaikutti myös whig-puolueeseen.
Bentham asetti utilitarismin äärimmilleen viedyn liberalismin edelle mutta kannatti silti – tai mielestään juuri utilitarismin vuoksi – pitkälle menevää yksilönvapautta kuten ilmaisunvapautta, kirkon ja valtion erottamista, täydellistä tasa-arvoa naisille, oikeutta avioeroon, orjuuden ja ruumiillisten rangaistusten kieltoa (myös lasten kurituksen), kansainvälistä tuomioistuinta, laajaa aseistariisuntaa, homoseksuaalisuuden sallimista, siirtomaiden vapauttamista, vapaakauppaa, hintasääntelyn lakkauttamista, vapaasti määräytyviä korkoja jne. Toisaalta hän kannatti perintöveroa, monopolivallan rajoituksia sekä sosiaaliturvaa, kunhan valtion puuttuminen kansalaisten toimintaan olisi aina erittäin harkittua, rajoitettua ja varovaista.
Elämä

Bentham syntyi Spitalfieldsissä Lontoossa varakkaaseen tory-perheeseen. Hän oli lapsinero, jo taaperona hänet löydettiin isänsä pöydän äärestä lukemasta moniosaista Englannin historiaa. Kolmivuotiaana hän alkoi opiskella latinaa. Yksitoistavuotiaana hän luki erään kurtisaanin oikeustaistelusta. Myöhemmin hän kertoi sen kokemuksen naisten alistetusta asemasta innostaneen hänet uudistajaksi. Hän valmistui Oxfordista vuonna 1766 ja toimi juristina mutta turhautui Englannin lain epäjohdonmukaisuuteen.
Ajan mittaan hänen ajatuksensa ja kirjoituksensa saivat huomiota, vaikuttivat poliittisiin puolueisiin ympäri maailmaa ja keräsivät hänelle laajan oppilaspiirin. Oppilaisiin kuului James Mill, jonka pojan kummisedäksi hän ryhtyi. Kaksikko kasvatti pojasta yhdessä lapsineron ja merkittävän liberaalifilosofin nimeltä John Stuart Mill.
Ranskan vallankumouksessa Bentham oli aatteellinen taustavaikuttaja kirjeenvaihtonsa kautta, mutta kun hänet vuonna 1792 valittiin maan kunniakansalaiseksi, hän esitti paheksuntansa jakobiinien käsiin päätyneen vallankumouksen muuttumisesta väkivaltaiseksi.
Vuonna 1823 Bentham ja John Stuart Mill perustivat Westminster Review -lehden filosofisen radikalismin äänenkannattajaksi. Lehteen kirjoitti myöhemmin Edwin Chadwick, josta Bentham toivoi turhaan työlleen jatkajaa.
Ihmisenä Benthamia on kuvattu värikkääksi ja omaperäiseksi, sulkeutuneeksi mutta ystävälliseksi ja elämänmyönteiseksi. Hän puuttui epäkohtiin intohimoisesti ja jopa epäkäytännöllisen pikkutarkasti.
Bentham vaati koulutusta tarjottavan myös niille, jotka eivät olleet varakkaita tai eivät kuuluneet anglikaaniseen kirkkoon (Oxford ja Cambridge vaativat molempia).
Benthamin ruumista säilytetään (hänen testamenttinsa mukaisesti) "omakuvaksi" (auto-icon) kutsutussa lasikaapissa Lontoon University Collegessa, joka oli ensimmäinen hänen kriteerinsä täyttänyt yliopisto, ja toisinaan hänet tuodaan "osallistumaan" julkisiin tilaisuuksiin. Kaapissa säilyttämisen mahdollistaa testamentin toinen kohta, jossa ruumis määrätään vuorattavaksi oljilla. Sen jälkeen se oli puettava vaatteisiin ja asetettava kaappiin. Yliopiston satavuotisjuhlassa vuonna 1926- ja 150-vuotisjuhlissa vuonna 1976 se vietiin osallistumaan yliopistoneuvoston kokoukseen, joka totesi, että se on läsnä mutta ei äänestä. Yliopiston mukaan on pelkkä myytti, että omakuva antaisi ratkaisevan äänen tasatulokseen päättyvissä äänestyksissä.
Pään palsamointi ei onnistunut, ja se vaurioitui, ja siksi ruumiille valmistettiin vahapää. Oikeaa päätä säilytettiin kaapissa ruumiin vieressä. Pää kuitenkin joutui useasti opiskelijakepposten kohteeksi, ja se varastettiin useita kertoja. Nykyisin pää on varastoitu muualle.
Teokset

Bentham julkaisi vuonna 1776 anonyymisti kirjoituksensa "Fragment on Government". Siinä hän kritisoi William Blackstonen "Commentaries"-kirjoitusta ja tuli näin lordi Shelburnen tietoisuuteen. Vuonna 1780 ilmestyi Introduction to Principles of Morals and Legislation ja vuonna 1787 Koron vapauden puolustus, joka sai korkosääntelyä kannattaneen Adam Smithin muuttamaan mieltään. Bentham teki myös lukuisia pieniä käytännön ehdotuksia. Näihin kuuluu Panopticon (suom. Panoptikon), jossa hän ehdottaa paitsi parannuksia vankilaan, myös keinon valvoa vankeja vähemmällä henkilökunnalla, mitä on myöhemmin pidetty jatkuvan tarkkailun vertauskuvana (ks. Michel Foucault). Tärkeitä Benthamin myöhempiä teoksia olivat Discourse on Civil and Penal Legislation (1802), Punishments and Rewards (1811), Parliamentary Reform Catechism (1817) ja A Treatise on Judicial Evidence. Hänen luotettu ystävänsä, poliitikko John Bowring toimitti hänen yksitoistaosaiset kootut teoksensa (1843).
Tietosanakirjan (1906) mukaan Bentham vastusti ankarasti "taikauskoista" kunnioitusta kaikenlaisia vanhoja "ennakkoluuloja" kohtaan, jotka hänen mielestään estävät inhimillistä onnellisuutta.
Ajattelu > Utilitarismi

Benthamin on joskus väitetty olleen ensimmäinen ja suurin filosofinen radikaali. Hän sekä esitti oikeudellisia ja sosiaalisia uudistuksia että loi etiikan, jolla perusteli nämä. Utilitarismin periaatteita olivat jo muut liberaalit esittäneet, mutta Bentham systematisoi ne koherentiksi moraalikoodiksi.
Utilitarismin mukaan tuli pyrkiä "suurimpaan onnellisuuteen mahdollisimman monelle" (fraasi oli jo Hutchesonin käytössä) eli maksimoida yhteenlaskettu onnellisuus. Benthamin mukaan kaikki: miehet, naiset, lapset, köyhät, vammaiset, erirotuiset, eriuskoiset, jopa eläimet, olivat samanarvoisia. John Stuart Mill nimesi aatteen ja kehitti sitä edelleen muun muassa teoksessaan Utilitarismi (1863), joidenkuiden mielestä täydelliseksi, toisten mielestä taas hän aristokratisoi sen, mitä kuvaa Millin sitaatti: "onneton Sokrates on arvokkaampi kuin onnellinen sika".
Bentham ei yleensä suoraan puhunut vapaudesta, koska hän ei mielestään osannut muotoilla käsitettä riittävän selkeästi, vaan piti utilitarismia ohjenuoranaan. Toisaalta hänen johtopäätöksensä siitä olivat pitkälti, joskaan eivät täysin, liberaaleja.
Jotkut "naiivit utilitaristit" ovat ehdottaneet, että siinä teoreettisessa tilanteessa, jossa yhden yksilön kidutus toisi suunnattomasti enemmän onnea muille kuin kärsimystä tälle, kidutus olisi oikeutettua. Kuten P. J. Kelly on huomauttanut kirjassaan Utilitarianism and Distributive Justice: Jeremy Bentham and the Civil Law, Bentham kannatti tällaisten yksilönvapauden rikkomusten kieltoa lailla, koska sellaiset lait luovat ihmisille turvallisuuden, joka on suuremman onnen perusta. Kellyn mukaan Bentham ei kannattanut muutaman uhrausta monen onneksi (tätä ei pidä tulkita äärimmilleen: hän kannatti perintöveroa ja maltillista sosiaaliturvaa).
Bentham ei myöskään pitänyt naiivia hedonismia toimivana tienä kestävään onneen, ainakaan ihmisen kaltaisille älyllisille olennoille, mutta silti utilitarismi on ollut jatkuvasti kritiikin kohteena muun muassa "korkeaa moraalista siveellisyyttä" vaativien konservatiivien taholta.
Benthamin yksinkertainen ja tasa-arvoinen ihmiskäsitys oli liikaa monelle romantiikan ihmiskäsityksen omaksuneelle, jotka halveksivat kaikkea normaalia ja keskinkertaista. Myös Karl Marx kritisoi Benthamia muun muassa sanoin: tuo 1800-luvun tavallisen porvarijärjen typerän pikkumainen, löyhäsuinen oraakkeli - - mitä naiivimman kuivasti hän edellyttää, että uudenaikainen poroporvari - - on normaali-ihminen. Ei Bentham edellyttänyt keneltäkään kansanhuveissa viihtymistä, hän vain hyväksyi sen. Keskeinen jakolinja oli myös siinä, että Marx puhui Hegelin tavoin yhteisön edusta, kun taas Bentham ei tunnustanut valtiolle mitään ylitsekäyvää etua, vaan katsoi valtion ainoaksi tehtäväksi kansalaistensa palvelemisen: "Entä sitten yhteisön etu, mitä se on? – Sen muodostavien jäsenten etujen summa."
Ajattelu > Feminismi

Benthamia on sanottu "ensimmäiseksi feministiksi". Yli kymmenen vuotta ennen kuin Mary Wollstonecraft julkaisi uraauurtavan teoksensa Vindication of the Rights of Women (1792), naisille tasa-arvoa vaatinut Bentham oli kirjoittanut naisten "orjamaisesta" asemasta lähes kaikkialla maailmassa. Bentham vaati naisille myös oikeutta äänestää ja olla ehdokkaina vaaleissa sekä oikeutta avioeroon. Hän kritisoi sitä, että naisilta vaadittiin paljon tiukempaa seksuaalimoraalia kuin miehiltä. Myös hänen oppilaansa J. S. Mill on yhä tunnustettu feminismin uranuurtaja.
Teoksessaan Introduction to the Principles of Morals and Legistlation Bentham arvosteli jyrkästi sitä, että monissa maissa naisten oikeuksia evättiin väittämällä heidän olevan henkisesti kehittymättömämpiä kuin miehet. Benthamin koko poliittinen herätys tapahtuikin hänen kiinnostuttuaan 11-vuotiaana naisten oikeuksista.
Ajattelu > Homoseksuaalisuuden puolustaminen

Bentham oli ensimmäisiä filosofeja, jotka halusivat poistaa homoseksuaalisuuden kiellon ja sallia tasa-arvoiset oikeudet homoseksuaaleille. Kahdessa postuumisti julkaistussa esseessään (kirjoitettu 1785 ja 1814) hän esitti yksityiskohtaisen loogisen argumentaation homoseksuaalisten suhteiden stigmatisointia vastaan.
Essee "Offences Against One's Self" puolusti homoseksuaalisuuden dekriminalisointia. Kirjoitus julkaistiin vasta vuonna 1931, koska sen katsottiin kirjoitushetkellä uhanneen yleistä moraalia. Vaikka Bentham kirjoitti homoseksuaalisuuden olevan "epänormaali taipumus", kirjoitus tuomitsi yhteiskunnan reaktion asiaan, jonka Bentham sanoi olevan yksityinen asia - yhdyntään pakottamista vastaan oli jo muita lakeja.
Yksityiselämä

Bentham oli naimaton. Hän aikoi kahdesti naimisiin, mutta ensimmäisellä kerralla hänen isänsä esti liiton ja toisessa nainen ei suostunut.lähde?