stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Madisonin piirikunta (New York)

Madisonin piirikunta (engl. Madison County) on Yhdysvaltojen New Yorkin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 70 941 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Wampsvillen kunta. Piirikunta on perustettu vuonna 1806.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Madisonin piirikunta (New York) Wikimedia Commonsissa
Matthew Lowton

Matthew Lowton
Matthew Lowton (s. 9. kesäkuuta 1989 Chesterfield) on englantilainen jalkapalloilija, joka edusti kausina 2015–2023 Englannin Valioliigassa ja mestaruussarjassa pelannutta Burnleytä sekä viimeisen kauden jälkipuoliskolla lainasopimuksella mestaruussarjassa Huddersfieldia. Hän on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja. Hänen pituutensa on 180 senttimetriä ja painonsa 78 kiloa. Lowton siirtyi kasvattajaseurastaan Sheffield Unitedista Aston Villaan kesällä 2012 ja edelleen Burnleyyn kesällä 2015. Hän pelasi lainasopimuksella Unkarin pääsarjaseura Ferencvárosissa vuonna 2009 ja Huddersfieldissa 2023.
Lowton on pelannut Valioliigassa kauden 2022–2023 loppuun mennessä 231 ottelua, näistä Aston villassa 72 ja Burnleyssä 159 ottelua. Hän on tehnyt neljä maalia, joista kaksi ensimmäisellä valioliigakaudellaan 2012–2013 Aston Villassa ja loput kaksi Burnleyssä kausilla 2020–2021 ja 2021–2022.
Marjukka Halttunen

Hilkka Marjukka Halttunen (oik. Halttunen-Autiovuori, s. 12. marraskuuta 1942 Helsinki) on suomalainen näyttelijä.
Halttunen toimi Suomen Kansallisteatterin näyttelijänä vuodesta 1973 ja jäi eläkkeelle vuonna 2009. Ennen Kansallisteatteria hän oli kiinnitettynä näyttelijänä Oulun kaupunginteatterissa ja Tampereen Työväen Teatterissa.
Halttunen on näyttelijäpariskunta Kaarlo Halttusen ja Hilkka Helinän tytär. Hänen sisarensa on käsikirjoittaja Elina Halttunen. Hän oli naimisissa näyttelijä-teatterinjohtaja Esko Roineen kanssa vuosina 1966–1976. Tästä liitosta on kaksi lasta, Sami ja Susanna Roine, joista jälkimmäinen on myös näyttelijä. Marjukka avioitui näyttelijä Pekka Autiovuoren kanssa vuonna 1987.
Filmografia > Elokuvat

Rock'n Roll Never Dies (2006)
Lupaus (2005)
Eläköön itsemurhaaja! (1984)
Viu-hah hah-taja (1974)
Filmografia > Televisioelokuvat

Joulukuusivarkaat (2009)
Herääminen (1989)
Firman juhlat (1986)
Ennen (1976)
Talvinen tarina (1975)
Finlandisation (1974)
Jegor Bulitsov (1973)
Tilapää (1970)
Mimmi Paavaliina (1970)
Näyttelijäkuningatar (1966)
Cristian (1968)
Ei koskaan mitään jännää (1966)
Eräs pääsiäisaamu (1963)
'Mä tahtoisin olla... ' (1965)
Laahus (1965)
Filmografia > Televisiosarjat

Tukka auki (2008)
Parhaat vuodet (2000–2002)
Ihmeidentekijät (1997–1998)
Kotikatu (1995)
Mustapartainen mies (1990)
Huh hellettä! (1986)
Niilin lähteet (1984)
Rakas, kallis auto (1978)
Sämpy (1974–1979)
Pertsa ja Kilu (1970)
Veera ja Saara (1977)
Nuoripari (1976)
Soittorasia (1974)
Rintamäkeläiset (1972)
Heikki ja Kaija (1967–1970)
Susikoski (1966)
Kaverukset (1963)
Aiheesta muualla

Marjukka Halttunen Elonetissä.
Marjukka Halttunen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Elina Simonen: Teatterin suorasuu. Marjukka Halttunen. Otava 2010. 207 s.
Gary Thain

| Gary Mervin Thain |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. toukokuuta 1948
Kuollut: 8. joulukuuta 1975 (27 vuotta)
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Tyylilajit:  rock hard rock progressiivinen rock heavy metal
Soittimet:  bassokitara
Yhtyeet:  New Nadir, The Keef Hartley Band, Uriah Heep
Aiheesta muualla
www.garythain.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Gary Mervin Thain (15. toukokuuta 1948 Christchurch, Uusi-Seelanti – 8. joulukuuta 1975) oli uusiseelantilainen rockmuusikko, joka muistetaan parhaiten hard rock -yhtye Uriah Heepin basistina vuosina 1972–1975.
Elämäkerta > Nuoruus

Thain syntyi 15. toukokuuta 1948 Christchurchissa, Uudessa-Seelannissa. Hänellä oli kaksi isoveljeä, Colin ja Arthur.
Thain alkoi esiintyä noin kolmentoista vuoden iässä. Hän myös voitti laulukilpailun high schoolissa. Virallisesti Thainin musiikkiura alkoi The Strangers -yhtyeessä 1960-luvulla. Yhtyeessä oli hänen lisäksi veli Arthur laulajana ja kitaristina, rytmikitaristi Graeme Ching ja rumpali Dave Beattie. Yhtye julkaisi kolme singleä, ja yhtyeessä ollessaan Thain kirjoitti ensimmäisen oman kappaleensa, nimeltään ”I'll Never be Blue”.
Thain muutti 17-vuotiaana Australiaan, sen jälkeen kun The Strangers oli hajonnut vuonna 1966. Tuolloin hän liittyi The Secrets -yhtyeeseen. Yhtye jäi kuitenkin hyvin lyhtyikäiseksi, ja se julkaisi ainoastaan yhden singlen. Vielä saman vuoden aikana Thain perusti Peter Dawkinsin ja Dave Chapmanin kanssa yhtyeen nimelltä Me and the Others. Yhtye teki kiertueita Saksassa, Isossa-Britanniassa, Walesissa ja Skotlannissa. Yhtye hajosi jo vuonna 1967. Näihin aikoihin Thain muutti Isoon-Britanniaan.
Elämäkerta > Ammatilliset yhtyeet

Thainin ensimmäinen ammatillinen yhtye oli New Nadir, johon hän liittyi vuonna 1967. Yhtye oli erityisen suosittu Sveitsissä, jossa se soitti runsaasti klubeilla noin puolen vuoden ajan. Yhtye teki jazzvaikutteista musiikkia. Muut jäsenet olivat kitaristi Ed Carter ja rumpali Mike Kowalski.
New Nadirin hajottua Thain liittyi Keef Hartley Bandiin, joka soitti keikoilla samoihin aikoihin kuin muun muassa Led Zeppelin ja Fleetwood Mac. Thain soitti yhtyeen kuudella albumilla. Yhtyeen jäsenet tulivat hyvin toimeen keskenään, mutta kun sen keulahahmo, pääasiallinen sanoitusten tekijä Miller Anderson poistui kuvioista, yhtyeen muut jäsenet menivät mukaan eri projekteihin.
Ennen kuin Keef Hartley Band hajosi vuonna 1972, Thain ehti tehdä myös muita äänitteitä. Hän toimi yhteistyössä muun muassa Eric Claptonin ja Christine McVien kanssa.
Vuosien 1971 ja 1972 välillä Thain oli mukana Miller Andersonin ja Pete Yorkin sooloprojekteissa.
Uriah Heep

Alkuvuodesta 1972 Uriah Heepin Ken Hensley soitti Thainille ja pyysi tätä pikaisesti korvaamaan kesken kiertueen yhtyeestä eronneen basisti Mark Clarken. Thain soitti Uriah Heepin neljällä studioalbumilla: Demons and Wizards (1972), The Magician’s Birthday (1972), Sweet Freedom (1973) ja Wonderworld (1974) sekä livealbumilla Uriah Heep Live (1973).
Viimeisen Uriah Heep -kiertueensa aikana Dallasissa, Yhdysvalloissa, 15. syyskuuta 1974, Thain sai sähköiskun väärinkytketystä mikrofonista. Hän loukkaantui pahasti ja joutui viettämään kolme viikkoa sairaalassa. Hieman myöhemmin, helmikuussa 1975, Thain sai potkut yhtyeestä tuottaja Gerry Bronin ja itse yhtyeen päätöksen vuoksi. Jo Wonderworldin ilmestymisen aikoihin hänen kanssaan oli ilmennyt ongelmia heroiinin käytön vuoksi, ja toisinaan hän kieltäytyi osallistumasta kuvaussessioihin ja soundcheckeihin. Thain korvattiin entisellä King Crimson- ja Roxy Music -jäsenellä John Wettonilla.
Uriah Heepin jälkeen ja kuolema

Potkujensa jälkeen Thain yritti hakea useisiin muihin yhtyeisiin, mutta yksikään näistä ei ottanut Thainia mukaan. Hänen terveydentilansa heikkeni, ja hänelle tuli sydänvaivoja. Joitain viikkoja ennen kuolemaansa Thain joutui ongelmiin virkavallan kanssa, ja hänet haluttiin viedä vankilaan. Sinne hän ei kuitenkaan koskaan mennyt.
Gary Thain kuoli 8. joulukuuta heroiinin yliannostukseen. Hänet löydettiin etelälontoolaisen asuntonsa kylpyhuoneesta. Thainin kuolemasta on esitetty useita versioita. Yhden väitteen mukaan hänet olisi tapettu, koska hän seurusteli intialaisen tytön kanssa, mitä Thainin perhe ei hyväksynyt.
Kunnianosoitukset

Uriah Heepin Sonic Origami (1998) -albumin kappale ”Between Two Worlds” on omistettu yhtyeen edesmenneiden jäsenten Gary Thainin ja solisti David Byronin muistolle.
Diskografia > Uriah Heep -albumit, joissa Thain mukana

Demons and Wizards (1972)
The Magician’s Birthday (1972)
Uriah Heep Live (1973)
Sweet Freedom (1973)
Wonderworld (1974)
Live at Shepperton '74 (äänitetty 1974, julkaistu 1986)
Imatran vesivoimalaitos

| Imatran vesivoimalaitos |
| --- | --- |
 Voimalaitos yläkanavan suunnasta.
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Imatra
Koordinaatit:  61°10′01″N, 28°46′26″E
Rakentaminen alkoi:  1922
Vihkiminen:  1929 
Sähköverkkoon:  1929
Valmistunut:  1930
Perustaja:  Hugo Malmi
Pääurakoitsija:  Hugo Malmi
Suunnittelija:  Hugo Malmi
Omistaja:  Fortum
Pato
Tyyppi:  gravitaatiopato
Vesistö:  Vuoksen vesistö
Joki tai koski:  Vuoksi, Imatrankoski
Valuma-alue:  61 054 km²  
Keskivirtaama:  594 m³/s  
Juoksutuskanavia:  4
Tyyppi:  2 × juoksutusporttia, 2 × ylijuoksutuskanavaa
Juoksutusvirtaama:  860 m³/s / 1 455 m³/s 
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Vuoksi (Tainionkoskelle)
Pituus:  4,8 km 
Leveys:  0,56 km 
Keskikorkeus:  67,5 m  mpy. 
:  (66,70–67,74 m mpy.)
Alapuolinen allas
Nimi:  Vuoksi (valtakunnan rajalle asti)
Keskikorkeus:  43 m mpy. 
:  (42,49–43,82 m mpy.)
Voimalaitos
Tyyppi:  jokivoimalaitos
Pudotuskorkeus:  24 m  
Rakennevirtaama:  930 m³/s  
Turbiinit:  1 × Kaplan-turbiini 6 × Francis-turbiini 
Kapasiteetti:  192 MW  
Vuosituotanto:  1 TWh
 fiImatran vesivoimalaitos 
Commons:  luokka
Voimalaitos alakanavan puolelta
Konesalin kuusi koneistoa
Muuntamokenttä
Imatrankosken vanhan uoman patoluukut
Imatran vesivoimalaitos on Fortumin omistama vesivoimalaitos Vuoksessa Imatralla. Se on yksi neljästä joessa toimivasta voimalaitoksesta, joista kaksi sijaitsee Venäjän puolella. Imatrankoski on yksi Suomen vanhimpia matkailunähtävyyksiä. Imatran vesivoimalaitos on Suomen suurin vesivoimalaitos.
Historiaa > Ennen vesivoimaa

Vuoksi oli luonnontilassa vielä 1900-luvun alussa. Siinä oli 18 koskea, joista suurin oli Imatra eli Imatrankoski. Imatrankosken vesivoiman hyödyntämisestä joessa on kirjallisia tietoja 1700-luvulta. Sen vesivoimaa käytettiin jauhomyllyjen lisäksi ja sahateollisuuden tarpeisiin. Kosken putouskorkeus oli 18,4 metriä. Vuoksessa ensimmäisen 30 kilometrin matkalla joki putosi 64 metriä. Tähän joenosuuden suurimpia koskia olivat Tainionkoski (pudotus 6,5 metriä), Imatrankoski (18 m), Linnankoski (5,5 m), Vallinkoski (5,5 m) ja Rouhiankoski (7,8 m). Vuoksen koskia ja sen veden virtausta tutkittiin jo 1800-luvulla. Hydrografiseen tutkimukseen saatii ensimmäinen määräraha vuonna 1896 ja työ alkoi vuonna 1897. Mittauksia suoritettiin vuosina 1898, 1899 ja 1902. Tutkimustulokset julkaistiin kirjassa Lisiä Suomen Hydrografiaan vuonna 1904. On Vuoksen vesivoiman ansiota, että sen yläjuoksulle syntyi teollisuuden keskittymä 1900-luvun alussa.
Vaikka Vuokseen ehdittiin rakentamaan useita pieniä sähköä tuottavia vesivoimalaitoksia, ei Imatrankoskea ollut vielä valjastettu. Ehdotus sen rakentamiseksi tehtiin senaatissa itsenäisyyden alkuvuosina. Eduskunta hyväksyi vuonna 1921 kosken rakentamisen, jota oli ehditty valmistella ennen päätöstä, ja rakentaminen alkoi heti.
Historiaa > Rakentaminen (1922–1951)

Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1922 Hugo Malmin johdolla ja noin 1 000 hengen työvoimalla. Työt olivat vaikeat runsasvetisten vuosien 1922 ja 1923 vuoksi ja etenkin maansiirtotyöt tehtiin kosteissa olosuhteissa. Patoa alettiin rakentaa vuonna 1923 ja kosteat olosuhteet vaikeuttivat betonin valutöitä. Vuonna 1927 valmistui padon perusta, jonka päälle oli tarkoitus rakentaa voimalarakennus seuraavan vuoden kuluessa. Metallityöläisten lakot ja seisokit kuitenkin hidastivat työtä. Voimalan toimintaa alettiin käynnistää vuonna 1928. Voimala vihittiin käyttöön keskeneräisenä: käytössä oli vain kolme koneistoa. Ylimääräinen vesi päästettiin patoluukuista kosken uomaan. Vuotta myöhemmin saatiin valmiiksi neljäs koneisto.
Imatrankosken vanha uoma on normaalitilanteessa tyhjillään, kun kaikki vesi ohjataan voimalaitoksen läpi rinnakkaista uomaa myöten. Tietyissä tilanteissa voimalaitos ei pysty hyödyntämään kaikkea vettä, joten silloin on pakko juoksuttaa ylimääräinen vesi vanhaan uomaan. Koski hiljeni yleisönäytöksessä ensimmäisen kerran 25.5.1929, kun voimalaitoksen 5 000 hengen vihkiäisissä säännöstelypadon kaikki luukut suljettiin muutamaksi minuutiksi. Kosken hiljaisuus oli kuitenkin väliaikaista, sillä käynnistetyt kolme koneistoa eivät pystyneet vielä hyödyntämään keskimääräistä virtaamaa ja osa vedestä johdettiin siksi aina vanhaan uomaan.
Vuosina 1936–1937 valmistuivat myös viides ja kuudes koneisto ja voimalan rakennekapasiteetti kohosi näin 125 megawattiin.
Vuonna 1937 Matkailijayhdistys Viipurissa esitti, että vettä päästettäisiin koskeen näytösluonteisesti, jotta ihmiset näkisivät, millainen Imatrankoski oli ollut. Vuosina 1938 ja 1939 näin tehtiin jouluna, uutenavuotena ja pääsiäisenä. Näytökset olivat yleisömenetyksiä.
Sota-aikana voimalaitosta pommitettiin, mutta koska se oli tärkeä, aiheutuneet vauriot pyrittiin korjaamaan välittömästi. Seitsemäs ja samalla viimeinen koneisto valmistui vuonna 1951. Ensimmäiset kuusi koneistoa olivat Francis-turbiineja ja viimeinen oli Kaplan-turbiini. Viimeisen koneiston asentamisen yhteydessä ruopattiin vielä Vuoksen uomaa, mikä nosti vedenpintaa padon takana. Voimalaitoksen kapasiteetti oli noussut 156 megawattiin.
Uusien koneistojen asentamisen myötä ohijuoksutukset lopetettiin.
Historiaa > Käyttö ja kehitystyö (1952–)

1970-luvun alussa Imatran kaupunki alkoi ostaa yhtiöltä koskinäytöksiä. Kun ne muuttuivat säännöllisiksi, niitä esitettiin kerran tai ajoittain myös kaksi kertaa viikossa.
Voimalaitosta ohjattiin ylemmän Tainionkosken voimalaitoksen tapaan toukokuun alusta 2002 lähtien Muhokselta Oulujoen Pyhäkosken vesivoimalaitoksen läheisyydestä. Imatran valvomon päivystys ajettiin alas kesäkuun 1. päivän ja syksyn 2002 välisenä aikana, minkä jälkeen voimalaitosta alettiin ohjata Espoosta.[lähde? ]
Vuonna 2014 voimalaitoksen lähelle valmistui niin sanottu kaupunkipuro. Tekopuro on noin kilometrin mittainen ja sen rakentaminen maksoi 788 000 euroa. Puro rakennettiin muun muassa Fortumin tuella. Imatran vesivoimalaitoksen alajuoksulla ollut uhanalainen taimenlaji löysi puron ja alkoi käyttää sitä kutupaikkana.
Vuonna 2015 valmistuneessa peruskorjauksessa saneerattiin kolmos- ja neloskoneistot ja voimalaitoksen teho nostettiin 192 megawattiin. Korjauksen yhteydessä uusittiin myös laitoksen sähkö- ja automaatiotekniikkaa. Osan tehonlisäyksestä toi hyötysuhteiden paraneminen ja osan virtaaman kasvu. Saneerauksen tavoitteena oli parantaa voimalaitoksen turvallisuutta ja käytettävyyttä. Saneerauksen myötä Imatran vesivoimalaitoksesta tuli ohjausjärjestelmiltään pohjoismaiden modernein sekä Suomen suurin vesivoimalaitos. Fortum on kertonut jatkavansa investointejaan voimalaitokseen . Se aikoi uusia padon, patoluukut ja padon päällä olevan sillan. Urakan arvioitiin valmistuvan vuonna 2018. Töiden aikana koskinäytösten järjestämistä rajoitettiin turvallisuussyistä.
Imatran kaupunki, Fortum ja ELY-keskus kunnostavat yhdessä Vuoksea parantaakseen vaelluskalojen elinolosuhteita. Ne esimerkiksi purkavat ruoppauksen seurauksena syntyneitä perkuukivisaaria. Kesällä 2020 Vuoksen alajuoksulta purettiin Kokkasaari, vuonna 2022 purettiin Fortumin omistama, nimetön perkuukivisaari Niskalammella.
Kesällä 2021 Fortum teki Imatralla korjaustöitä, minkä johdosta vesi virtasi alkukesästä päivittäin aamusta iltaan. Fortumilla oli käynnissä nelivuotinen projekti, jonka aikana voimalaitoksen alla tehtiin korjaustöitä sukeltajien avulla. Työn onnistumisen vuoksi virtausta piti pienentää.
Pato

Vuoksi on padottu entisen Imatrankosken yläpuolelta betonisella säännöstelypadolla. Kosken rinnalle on kaivettu koskeakin leveämpi uoma, jossa sijaitsee voimalaitosrakennus oman padon takana. Vuoksen rantoja on yläpuolella korotettu maapadoilla. Läntisen rannan maapato on 1,4 kilometriä pitkä ja itäpuolella se on peltomaiden kohdalla 900 metriä pitkä ja voimalaitoksen kohdalla 400 metriä pitkä.
Voimalaitos

Voimalassa on seitsemän vesiturbiinia, joista kuusi on Francis-turbiineja ja yksi Kaplan-turbiini, joka on asennettu viimeiseksi. Niiden yhteinen kokonaiskapasiteetti on 192 megawattia.
Koskinäytökset

Imatran kaupunki tilaa koskinäytöksiä. Esimerkiksi kesällä 2021 niiden keskimääräinen kesto oli noin 16 minuuttia. Näytöksissä soitetaan Sibeliuksen Karelia-sarjan musiikkia. Näytöksiä voi seurata esimerkiksi koskea ylittävältä sillalta, Koski- ja Patopuiston rannoilta, Valtionhotellin näköalatasanteelta ja alapaviljongista. Viime vuosina näytöksiä on järjestetty kesäkuukausina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Imatran vesivoimalaitos Wikimedia Commonsissa
Linnakosken voimalaitos
Finna
Suomen suurimman vesivoimalaitoksen rakennusmailta, Aamulehti, 28.9.1923, nro 223, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Miltä Imatralla juuri nyt näyttää, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 23.9.1928, nro 39, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Imatran voimalaitos valmistumassa, Kansan kuvalehti, 8.2.1929, nro 6, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Imatran voimalaitos vihittiin eilen. Vihkimisen suoritti tasavallan presidentti. Tuhatlukuisen katsojain saapuvilla ollessa Imatran koski laskettiin kuiville 10 min. ajaksi, Helsingin Sanomat, 26.05.1929, nro 139, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Imatran voima-aseman vihkimistilaisuudesta, Helsingin Sanomat, 26.05.1929, nro 139, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Imatran voimalaitosta laajennetaan. Uusi 32.000-hevosvoimainen generaattori nielee sekunnissa 120.000 l. vettä, Helsingin Sanomat, 16.08.1934, nro 218, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Imatran voimalaitoksen rakennustyö 1919-1929, Suomi-Filmi Oy, 1929, Elonet, Kansallinen audiovisuaalinen instituutti KAVI
Marcela Bovio

Stream of Passionin basisti Johan van Stratum ja Marcela Bovio vuonna 2006.
Marcela Alejandra Bovio García (s. 17. lokakuuta 1979 Monterreyssä, Nuevo Leónin osavaltiossa, Meksikossa) on meksikolainen muusikko. Hän laulaa ja soittaa viulua Stream of Passion -yhtyeessä, jonka hän perusti alankomaalaisen Arjen Anthony Lucassenin kanssa vuonna 2005.
Bovio aloitti musiikkiharrastuksen kuusivuotiaana musiikin teorialla ja huilunsoitolla paikallisessa musiikkikoulussa. Teini-ikäisenä hän aloitti viulunsoiton ja klassisen laulun opiskelun. Samaan aikaan hän kiinnostui progressiivisesta rock- ja metallimusiikista, ja myöhemmin jazzista. Vuonna 1995 Bovio perusti ystävineen yhtyeen nimeltä Hydra, jossa hän soitti aluksi bassoa, mutta siirtyi pian laulajaksi muiden kuultua hänen ääntään. Hydra julkaisi yhden demon ennen hajoamistaan vuonna 2001. Samana vuonna Bovio ja Hydran kosketinsoittaja Alejandro Millán perustivat uuden yhtyeen Elfonía, joka on julkaissut kaksi albumia. Bovio on laulanut myös zarzuelaa kotikaupungissaan Monterreyssä.
Vuonna 2003 Bovio valittiin sadan ehdokkaan joukosta laulamaan alankomaalaismuusikko Arjen Anthony Lucassenin Ayreon-projektin vuonna 2004 julkaistulle The Human Equation -albumille. Hänen ääntään kuullaan vaimon ("Wife") roolissa yhdeksässä kappaleessa. Bovio lauloi myös Ayreonin ensimmäisen albumin The Final Experiment uusintajulkaisulla. Bovion ja Lucassenin yhteistyön seurauksena sai alkunsa Stream of Passion -yhtye, jonka debyyttialbumi Embrace the Storm julkaistiin 24. lokakuuta 2005. Stream of Passionin konserteissa esiintyy taustalaulajana Marcelan sisko Diana Bovio.
Julkaisut

Hydra: Bosquejo (1999)
Elfonía: Elfonía (2003)
Ayreon: The Human Equation (2004)
Ayreon: The Final Experiment (2005)
Stream of Passion: Embrace the Storm (2005)
Elfonía: This Sonic Landscape (2005)
Stream of Passion: Out in the Real World (2006)
Stream of Passion: Live in the Real World (2006)
Stream of Passion: The Flame Within (2009)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Marcela Bovion virallinen sivusto (englanniksi)
Marcela Bovio Myspacessa (englanniksi)
Marcela Bovio Stream of Passionin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Marcela Bovio Ayreonin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Marcela Bovio Elfonían sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (espanjaksi)
Marcela Bovio Hydran sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (espanjaksi)
Matthew Mitcham

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Matthew Mitcham |  Matthew Mitcham |  Matthew Mitcham |  |
Maa:   Australia
Miesten uimahypyt
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Peking 2008 | 10 m kerroshypyt |  |
| Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  |  |
|  Hopeaa | Delhi 2010 | 1 m ponnahduslauta |  |
|  Hopeaa | Delhi 2010 | 10 m kerroshypyt |  |
|  Hopeaa | Delhi 2010 | 3 m ponnahduslauta (parikilpailu) |  |
|  Hopeaa | Delhi 2010 | 10 m kerroshypyt (parikilpailu) |  |
| Uinnin MM-kisat  | Uinnin MM-kisat  | Uinnin MM-kisat  |  |
|  Pronssia | Rooma 2009 | 1 m ponnahduslauta |  |
| Uimahyppyjen maailmancup  | Uimahyppyjen maailmancup  | Uimahyppyjen maailmancup  |  |
|  Kultaa | Changzhou 2010 | 10 m kerroshypyt |  |
Matthew John ("Matt") Mitcham (s. 2. maaliskuuta 1988 Brisbane) on australialainen uimahyppääjä. Hän voitti vuoden 2008 Pekingin kesäolympialaisissa kultamitalin kymmenen metrin kerroshypyissä. Ponnahduslaudalla hän jäi kuudennelletoista sijalle. Hän teki Pekingissä olympiahistorian parhaan yksittäisen hypyn.
Vuonna 2010 Mitcham sai Kansainyhteisön kisoissa neljä hopeamitalia. Uinnin maailmanmestaruuskilpailuissa hän sai vuonna 2009 pronssia yhden metrin ponnahduslaudalla, ja uimahyppyjen maailmancupissa hän voitti kymmenen metrin kerroshypyissä kultaa vuonna 2010.
Mitcham aloitti urheilu-uransa trampoliinivoimistelijana. Hän on julkihomo ja johti vuoden 2009 Sydney Gay and Lesbian Mardi Gras -kulkuetta.
German Pellets

German Pelletsin logo.
German Pellets GmBH on Wismarissa 2005 perustettu saksalainen yhtymä, joka on Euroopan suurin polttopuupellettien valmistaja[lähde? ]. Sillä on tehtaat Wismarissa, Herbrechtingenissä ja Ettenheimssa. Neljäs tuotantolaitos valmistuu Suomeen Hollolan Kukonkoivuun. Wismarin tehtaan tuotanto on 256 000 tonnia, Hertbrehctingenin 256 000 tonnia ja marraskuussa 2006 käynnistyneen Ettenheimin 128 000 tonnia. Hollolan tehtaan kapasiteetiksi muodostuu 160 000 tonnia.[lähde? ]
Tuotantolaitoksen valmistuminen lykkääntyy noin vuodellamilloin? ympäristölupahakemuksen tarkentamisen vuoksi.
Normipelletit

Pellettien vakiomitat ovat 6 mm paksuus, 20 mm–50 mm pituus, tiheys 1 120 kg/m3, energiasisältö poltettaessa 5 kWh/kg, jäännöskosteus alle 10 % massasta.
Madisonin piirikunta (Virginia)

Madisonin piirikunta (engl. Madison County) on Yhdysvaltojen Virginian osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 13 261 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Madisonin kunta. Piirikunta perustettiin vuonna 1792.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Madisonin piirikunta (Virginia) Wikimedia Commonsissa
Fredrik II (Itävallan herttua)

Fredrik II:n patsas sotahistoriallisessa museossa Wienissä.
Fredrik II (saks. Friedrich der Streitbare); (25. huhtikuuta 1211 – 15. kesäkuuta 1246, Leitha) oli Itävallan ja Steiermarkin herttua vuosina 1230–1246 ja Babenberg-suvun viimeinen miespuolinen jäsen.
Suku

Fredrik oli herttua Leopold VI:n ja bysanttilaisen prinsessa Theodora Angeluksen (1190–1246) kolmanneksi vanhin poika. Hänen äidinpuoleinen isoisänsä oli Isaak Komnenos Vatatzes ja isoäitinsä Anna Komnene Angelus, joka oli Bysantin keisari Aleksios III Angeloksen tytär. Hän oli pojista nuorin, mutta Leopold kuoli tapaturmaisesti lapsena ja Heinrich kuoli 20-vuotiaana vuonna 1228. Näin Fredrikistä tuli isänsä perijä tämän kuollessa vuonna 1230. Hänellä oli kuusi sisarusta, joista vanhin sisar Margarethe avioitui keisari Henrik VII:n kanssa.
Herttua

Fredrikin hallituskausi oli sotaisa ja hän perikin lisänimen der Streitbare (”Riitaisa” tai ”Sotaisa”). Hän kaatui Leithan taistelussa unkarilaisia vastaan 15. kesäkuuta 1246 ilman miespuolisia perillisiä.