stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
PIK-15 Hinu
Kehitys ja tuotanto > Prototyypin muutostyöt ja sarjavalmistussuunnitelmat

Hinun prototyyppi lennettiin Jämijärvelle muutostöitä varten 24. lokakuuta 1964, kun koelento-ohjelma oli jo alkanut. Koneen runko katkaistiin siipikotelon etupuolelta, ja sitä jatkettiin 19 senttimetrillä. Sivuperäsimen kokoa kasvatettiin samalla 20 prosentilla ja ohjaamon istuimia siirrettiin 15 senttimetriä edemmäs. Ohjaussauvajärjestelyt muutettiin HK-2:n kaksoissauvajärjestelystä yhdeksi Y-haaroitetuksi sauvaksi. Muutostyöt kasvattivat koneen massaa vain muutamalla kilogrammalla, ja tyhjämassaksi tuli niiden valmistuttua 501 kg. Modifikaatioihin kului 280 työtuntia, ja ne saatiin valmiiksi kuukauden kuluessa.
Muutostöiden jälkeen prototyyppi ei enää osoittanut lattakierretaipumuksia ja CAR part 3 -lentokelpoisuusvaatimukset nähtiin tositetuiksi lento-ominaisuuksien osalta. Kone haluttiin tämän jälkeen tyyppihyväksyttää ilmailuviranomaisella, mikä nähtiin tosin pelkkänä muodollisuutena, ja arvioitiin saatavan vuoden 1965 alulla. Kaksi muuta ilmailukerhoa oli jo aloittanut Hinujensa rakennustyöt ja konetta mainostettiin Ilmailu-lehdessä 12/1965. Mainoksen yhteydessä kerhoja pyydettiin ottamaan yhteyttä Suomen ilmailuliittoon varusteiden yhteishankintojen käynnistämiseksi.
Kiinnostus konetyyppiä kohtaan ei rajoittunut pelkästään Suomeen, vaan PIK ennusti 30 koneen välittömiä ulkomaanmarkkinoita. Menekkiin vastaamisen suhteen oli tosin yksi suuri kompastuskivi: koneilta puuttui sarjatuotantoon kykenevä valmistaja. PIK otti valmistuksen suhteen yhteyttä Vasamaa valmistavaan K. K. Lehtovaaraan, mutta PIK:n ja yrityksen välit olivat huonot Hinun prototyypin tuotannossa tapahtuneiden viivästysten takia, minkä lisäksi K. K. Lehtovaaralla oli muutenkin täysi työtaakka sarja-Vasamien tuotannossa. Lisenssineuvottelut kampitti lopulta teekkarien vaatimat mahdottomat etuudet epävarmaan bisnekseen: he halusivat muun muassa myydä piirustuksia ulkomaille ja kotimaisille kerhoille ja vaativat suhteellisen suuren lisenssihinnan lisäksi korkeat viiden prosentin rojaltit jokaisen sarjakoneen tuotosta. Rojaltien vaihtoehdoksi he esittivät lähes yhden sarjakoneen hintaa vastaavaa kertamaksua.
K. K. Lehtovaaran lisäksi PIK kävi lisenssineuvotteluja saksalaisen Günter Vogelerin kanssa, ja oikeutta kymmenen koneen sarjaan tarjottiin 10 000 markan lisenssimaksulla ja kolmen prosentin konekohtaisia rojalteja vastaan. K. K. Lehtovaaran Harald Tandefelt totesi PIK:n voivan hänen puolestaan myydä lisenssin Saksaan. Saksaan käyty kirjeenvaihto ei kuitenkaan useista syistä johtanut mihinkään. Hinulta puuttui suomalainen tyyppihyväksyntä saksalaisesta puhumattakaan. Myöhemmin on arvioitu, että Hinua olisi saatu helposti myytyä vähintään 30 yksilöä, jos PIK olisi ollut realistisempi vaatimuksissaan. Lattakierreongelmien paljastumisen mahdollisia vaikutuksia sarjakoneen myyntiin ja luovutuksiin on tosin hankala lähteä jälkeenpäin arvioimaan.
Kehitys ja tuotanto > Kerhojen ja yksityishenkilöiden koneet

1960- ja 1970-lukujen aikana valmistui prototyypin lisäksi kaikkiaan viisi muuta Hinua, jotka saivat Suomen ilma-alusrekisterin tunnukset OH-YHB, -YHC, -YHD, -YHE ja -YHF. Suomalaisten ilmailukerhojen lisäksi Hinua kohtaan nousi kiinnostusta Uudessa-Seelannissa, jonne lähetettiin jopa englanninkieliset piirustukset ja osaluettelo konetyypin tyyppihyväksyntää varten. Kahden koneen rakentamista tiettävästi valmisteltiin, mutta niiden lopullisesta kohtalosta ei ole tarkempaa tietoa. 1970-luvun loppuun mennessä valmistuneiden Hinujen lisäksi on vielä myöhemmin valmistunut neljä muuta Hinua rekisteritunnuksilla OH-YHG, -YHK, -YHP ja -YHS. Konetyypin edustajia oli Suomen ilma-alusrekisterissä kaikkiaan kahdeksan vuonna 2015.
Käyttö > Koelento-ohjelma

Rekisteritunnuksen OH-XHA saanut prototyyppi oli neljän vuoden, 5 500 työtunnin ja 35 000 markan jälkeen valmis ensilennolleen. 264 tunnin lentokokemuksen omannut Kai Mellén nousi Hinun ensilennolle 29. elokuuta 1964 kello 18.21 ja lensi koneella 39 minuuttia. Mellénin mukaan kaikki toimi kuten pitikin, ja kone jatkoi seuraavana päivänä koelento-ohjelmaansa 600 tunnin kokemuksen omanneen Mauri Määttäsen ohjaamana. Määttänen alkoi tehdä koneelle CAR part 3 -koelento-ohjelman mukaisia lentoja.
Alkuun kone vaikutti lentävän ongelmitta. Ohjainominaisuuksia ja suorituskykyä pidettiin hyvinä, vaikka kone olikin 80 kilogrammaa raskaampi kuin alkuperäisissä suunnitelmissa. Konetta koelentäneen Mauri Määttäsen mukaan Hinu oli lentoonlähdössä hyvin ärhäkkä suuritehoisen moottorin ja laajapintaisten siipiensä ansiosta. Lennossa koneessa oli isomman lentokoneen tuntuma laajan siiven ansiosta, mikä tosin myös sai koneen vaatimaan suuria ohjainvoimia kaarroissa. Eri ohjainpintojen voimat olivat Määttäsen mukaan ”miellyttävät kaikissa lentotiloissa”.
Käyttö > Ongelmallinen lattakierre

Seitsemän tunnin koelentojen jälkeen aloitettiin syöksykierrekokeet ilman, että koneeseen asennettiin minkäänlaista oikaisuvarjoa tai muita varotoimenpiteitä. Hinu menikin 7. syyskuuta 1964 lennetyllä koelennolla huonosti oikenevaan lattakierteeseen, kun koneen painopiste oli lähellä sen turva-alueen takarajaa. Kone tosin oikeni lähes tavalliseen malliin, kun painopiste oli edempänä. Ongelma ajateltiin ratkaista siirtämällä siipeä taaksepäin. Koneeseen suunniteltiin myös muita muutoksia, kuten siirtää moottoria 19 senttimetriä eteenpäin ja suurentaa sivuperäsintä, jonka riittämätön koko oli nähty yhtenä syynä kierreongelmaan.
Koelento-ohjelma jatkui lokakuun lopulle, ja koneella lensi muun muassa Eero Juurikkala, joka teki siitä artikkelin Tekniikan Maailma -lehteen. Juurikkalaa oli ohjeistettu olla tekemättä lattakierrettä, mutta tämä kokeneena ilmavoimien lentäjänä päätti kokeilla sellaista. Lentäjät Juurikkala ja Määttänen olivat jo hyppäämässä koneesta, kun kierre vihdoin lähti oikenemaan.
Muutostöitä seuranneilla koelennoilla saatiin vaikutelma, että syöksykierreominaisuudet olisivat parantuneet. Lattakierteestä luultiin päässeen jo eroon ja OH-XHA:n koelentoja jatkettiin kesälle 1965 saakka. Koneella tehtiin lisäksi hinauslentoja yli 200 tuntia ja koulutettiin ensimmäiset PIK:n A2-kurssilaiset.
Hinuja alkoi valmistua kevättalvella 1968, jolloin Helsingin ilmailuyhdistys sai oman projektinsa valmiiksi. Rakenteilla oli samoihin aikoihin lisäksi neljä muuta Hinua neljässä suomalaisessa ilmailukerhossa, minkä lisäksi Kuopion Ilmailuyhdistys suunnitteli kahden koneen rakentamista. Helsingin ilmailuyhdistyksen kone sai tunnuksen OH-YHB, ja Hinun prototyypillä koelentoja lentänyt Mauri Määttänen lensi sillä kuusi koelentoa huhtikuussa 1968. Lennoilla tehtiin useita syöksykierteitä, ja kone oli tarkoitus saada hyväksytettyä syöksykierteen suhteen taitolentokoneluokan mukaisesti, mikä tarkoitti, että koneen oli oiettava kuuden kierroksen kierteestä puolentoista kierroksen kuluessa oikaisun aloittamisesta. Kierre piti koelentää lisäksi erilaisissa olosuhteissa, kuten myötä- tai vastasiivekettä tai moottoritehoa käyttäen.
Kierteet vaikuttivat alkuun sujuvan hyvin, mutta kone päätyi huonosti oikenevaan lattakierrettä muistuttavaan syöksykierteeseen. Koneen painopiste oli tosin takarajaa 2,8 prosenttia taaempana, ja koelentäjä Määttänen ehdottikin kierteen kieltämistä tietyn painopisteaseman takana. Määttäsen lentoraportteihin suhtauduttiin Ilmailuosastossa nihkeästi, mutta asia jäi vielä ihmettelyn tasolle. Kierretutkimusten mittakaava kasvoi räjähdysmäisesti seuraavan vuoden tammikuulla, kun Porin Ilmailukerhon Hinun koelennot alkoivat.
Käyttö > Hinauskäyttö

Suomalaisten ilmailukerhojen Hinuilla oli vuoteen 1995 mennessä tehty yli 200 000 hinausta, mikä vastasi noin 4 000 purjelentokurssin lentomäärää.
Onnettomuudet

Hinun prototyyppi OH-YHA (alun perin OH-XHA) tuhoutui maahansyöksyssä Nummelassa 14. kesäkuuta 1972. Kone paloi törmäystä seuranneessa tulipalossa, ja noin 300 tuntia lentänyt ohjaaja sai surmansa.
Lahden ilmailukerhon OH-YHC tuhoutui ohjausvirheen aiheuttaman syöksykierteen jälkeisessä maahansyöksyssä Vesivehmaalla 8. kesäkuuta 1989. Koneen 233 tuntia lentänyt ohjaaja ja mukana ollut purjelennon opettaja saivat surmansa.
Rakenne

PIK-15:n suunnittelussa pyrittiin saavuttamaan hyvän hinauskoneen ominaisuudet, mikä tarkoitti hinauskäyttöön optimaalisen siiven ja potkurin käyttöä, jolloin saavutettaisiin paras pystysuuntainen nousunopeus 90–110 km/h nopeudella tehdyssä hinauksessa. Hinuun valittiin kokopuurakenne ja koneen rakenteet mitoitettiin vastaamaan CAR part 3 -lentokelpoisuusvaatimuksia Utility-luokassa.
Hinauskäyttöön olisi parhaiten soveltunut yksi- tai kaksipaikkainen peräkkäinistuttava kone, mutta Hinun runkosuunnitelmien pohjana käytetyn HK-2:n runko oli kaksipaikkainen ja rinnakkainistuttava, vaikka siihen tehtiinkin merkittäviä muutoksia suunnitteluvaiheessa. Koneen alatasoratkaisua pidettiin välttämättömänä hyvän näkyvyyden takaamiseksi. Siiven pinta-alaksi valittiin 14 neliömetriä halutun 80 km/h sakkausnopeuden pohjalta. Siipiprofiileiksi valittiin PIK-11:ssä hyviksi havaitut NACA 2415 tyveen ja NACA 4409R kärkeen.
Hinaukseen kuluva kokonaisaika haluttiin minimoida koneen rakenneratkaisuilla, ja niinpä Hinuun valittiin 60 astetta aukeavat levylaipat, jotka toimivat lähes syöksyjarrujen tavoin. Siiven rakenteellisten rasitusten pienentämiseksi laipat asennettiin lähemmäs apusalkoja sen sijasta, että ne olisi asennettu aivan siiven jättöreunaan. Laippojen ainoana tarkoituksena oli lisätä koneen vastusta, sillä sakkausnopeuden laskemiselle ei ollut enää tarvetta. Moottorin lämpötilojen säätöä varten koneeseen asennettiin kidusluukku. Laskutelineeksi valittiin kannuspyöräteline eikä nokkapyörätelinettä, vaikka viimeksi mainittu olisi tehnyt koneen maakäsittelystä helpompaa. Nokkapyöräteline olisi tosin ollut raskaampi ja aiheuttanut enemmän vastusta, mutta Hinuun suunniteltu suksiteline suosi myös kannuspyöräratkaisua. Hinauskoukku sijoitettiin koneen runkoon, sillä kannuspyörään kiinnittyvä koukku olisi likaantunut pölyisillä sorakentillä.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&06.03000006,30 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&010.&&&&0010,00 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&014.&&&&0014,00 m²
Siipiprofiili: NACA 2415 tyvessä, NACA 4409R kärjessä
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&&0502.&&&&00502 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&&0764.&&&&00764 kg
Polttoainemäärä: 100
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Lycoming O-320A -nelisylinterinen bokserimoottori; &&&&&&&&&&&&0112.&&&&00112 kW (&&&&&&&&&&&&0150.&&&&00150 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0230.&&&&00230 km/h
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0205.&&&&00205 km/h
Sakkausnopeus: &&&&&&&&&&&&&081.&&&&0081 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0750.&&&&00750 km
Lentoaika: 3,5 h
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&08600.&&&&008 600 m
G-voimarajat: 4,55 G positiivista, −2,21 G negatiivista
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&&&07.01000007,1 m/s
Polttoaineenkulutus: 28 l/h
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta PIK-15 Hinu Wikimedia Commonsissa
PIK-15 Hinun esittely Polyteknikkojen ilmailukerhon verkkosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
PIK-sarjan ilma-aluksia
| --- | --- |
Purjekoneet:   PIK-3  PIK-5  PIK-7 Harakka  PIK-12  PIK-13  PIK-16 Vasama  PIK-17  PIK-20 
Moottorikoneet:   PIK-10 Moottoribaby  PIK-11 Tumppu  PIK-15 Hinu  PIK-18 Sytky  PIK-19 Muhinu  PIK-21 Super-Sytky  PIK-23 Suhinu  PIK-25 Varttimarkka  PIK-26 Mini-Sytky  PIK-27 
OH-YHB Nummelassa elokuussa 2000.
Patrick McNally (jääkiekkoilija)

| Patrick McNally (jääkiekkoilija)> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 4. joulukuuta 1991 (ikä 32) Glen Head, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  191 cm
Paino:  93 kg
Seura
Seura:  San Jose Sharks   San Jose Barracuda
Sarja:  NHL   AHL
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2015–
NHL-varaus:  115. varaus, 2010 Vancouver Canucks
Patrick McNally (s. 4. joulukuuta 1991) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa San Jose Sharksin organisaatiossa. Hän on Vancouver Canucksin neljännen kierroksen varaus vuoden 2010 varaustilaisuudesta.
Ura

McNally siirtyi Milton -akatemiaan juniorina ja pian hänestä tuli hyökkäävimmistä yliopistokiekkoilijoista. McNally nimettiin joukkueen varakapteeniksi kaudella 2010–2011.
McNally varattiin USHL-joukkue Indiana Iceen vuoden 2010 varautilaisuudessa, mutta hän päätti kuitenkin pelata Milton -akatemiassa kauden loppuun asti. Hänet varattiin neljännellä kierroksella Vancouver Canucksiin. Hän oli Vancouverin ensimmäinen varaus numerolla 115.
Viimeisenä vuotenaan Miltonissa McNally johdatti joukkueen 26-3-1 -tilastolla NEPSACin mestaruuteen.  McNally valittiin joukkueen parhaaksi pelaajaksi toisena vuotena peräkkäin. McNally oli NEPSACin puolustajien pistepörssin voittaja 51 pisteellään..
McNally siirtyi pelaamaan Harvardin yliopistoon syksyllä 2010.  Hän oli finalisti kilpailussa ECACin vuoden tulokkaan palkinnosta.
Viimeisenä vuotenaan Crimsonissa kaudella 2014–2015 McNally pelasi 21 piste per peli -tahdilla, kunnes joutui polvivamman vuoksi loppukaudeksi sivuun. Vancouver kauppasi McNallyn NHL-oikeudet San Jose Sharksiin vuoden 2015 varaustilaisuuden yhteydessä. 2. heinäkuuta 2015 McNally teki kahden vuoden tulokassopimuksen San Josen kanssa.
Käännös suomeksi
Paradox Development Studio

| Paradox Development Studio |
| --- | --- |

Perustettu:  1995
Avainhenkilöt:  Johan Andersson
Toimiala:  videopeliteollisuus
Emoyhtiö:  Paradox Interactive
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Paradox Development Studio on ruotsalainen vuonna 1995 perustettu pelitalo, joka on yhdistetty emoyhtiönsä Paradox Interactiven kanssa. Yhtiö on parhaitten tunnettu sarjoistaan Europa Universalis, Hearts of Iron, Crusader Kings ja Victoria.
Historia

Paradox Development Studiolla on juurensa ruotsalaissessa Target Games -lautapelivalmistajassa. Vuonna 1999 yhtiö jaettiin yhtiöiksi Paradox Interactive, joka keskittyi videopeleihin, ja Paradox Entertainment, joka keskittyi lauta- ja roolipeleihin.
Paradox Interactive alkoi julkaista omia strategiapelejään itsenäisesti ja laajensi toimintaansa myös julkaisemalla muiden pelitalojen pelejä.
Vuoden 2012 tammikuussa yhtiö jaettiin jälleen kerran kahteen. Paradox Interactive keskittyi pelien julkaisemiseen ja Paradox Development studio niiden kehittämiseen.
Aiheesta muualla

Profiili MobyGamesissä (englanniksi)
Oriol Rosell

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Oriol Rosell Argerich
Syntymäaika: 7. heinäkuuta 1992 (ikä 32)
Syntymäpaikka: Puig-reig, Barcelona, Espanja
Pelipaikka: puolustava keskikenttäpelaaja
Pituus: 183 senttimetriä
Paino: 76 kilogrammaa
Lempinimi: Uri
Seura
Seura: Sporting Kansas City
Pelinumero: 20
Junioriseurat
2006–2011: Barcelona
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2011–2012 | Barcelona B | 6 | (0) |
| 2012– | Sporting Kansas City | 36 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 2. tammikuuta 2014.
Oriol ”Uri” Rosell Argerich (s. 7. heinäkuuta 1992 Puig-reig, Barcelonan maakunta) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Major League Soccerin Sporting Kansas Cityä.
Seurajoukkueura

Rosell liittyi FC Barcelonan junioriakatemiaan vuonna 2006 ollessaan 14-vuotias, mitä ennen hän pelasi paikallisvastustaja Espanyolissa.  Kaudella 2010–2011 hän kuului Barcelonan A-juniorijoukkueeseen (juvenil), joka voitti División de Honorin, Copa de Campeonesin ja Copa del Reyn. Kaudeksi 2011–2012 Rosell nousi Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa pelanneeseen Barcelonan B-joukkueeseen. Hän teki ammattilaisdebyyttinsä 14. tammikuuta 2012 ottelussa Las Palmasia vastaan ja pelasi kauden aikana kaikkiaan kuudessa liigaottelussa.
Rosell ja Barcelona purkivat sopimuksensa heinäkuussa 2012. Elokuussa 2012 Rosell teki monivuotisen sopimuksen Pohjois-Amerikan Major League Soccerin Sporting Kansas Cityn kanssa. Hän on toinen MLS:ssä pelannut Barcelonan kasvatti Albert Celadesin jälkeen. Kaudella 2013 Rosell pelasi 31 runkosarja- ja viisi pudotuspeliottelua, kun Kansas City voitti MLS:n mestaruuden. Hän oli avauskokoonpanossa myös MLS Cup -mestaruusottelussa Real Salt Lakea vastaan, mutta joutui jättämään kentän jo kahdeksannella minuutilla nilkkavamman vuoksi. Kansas City voitti ottelun lopulta rangaistuspotkukilpailun jälkeen.
Maajoukkueura

Rosell on julkisesti kertonut kannattavansa Katalonian itsenäisyyttä ja kieltäytyvänsä Espanjan maajoukkueessa pelaamisesta, mikäli saa kutsun. Epävirallisessa Katalonian maajoukkueessa hän debytoi 30. joulukuuta 2013 ottelussa Kap Verdeä vastaan.
Aiheesta muualla

Oriol Rosell Major League Soccerin sivustolla (englanniksi)
Oriol Rosell BDFutbol-sivustolla (englanniksi)
Pauli Kaikkonen

Pauli Kaikkonen (s. 3. tammikuuta 1949 Tampere) on Tampereen yliopiston kasvatustieteen professori. Hän valmistui filosofian lisensiaatiksi vuonna 1977 Jyväskylästä ja kasvatustieteiden tohtoriksi vuonna 1992 Tampereelta. Hän teki tutkimustyötä Saksassa vuosina 1969, 1973 ja 1994, Australiassa ja Itävallassa vuonna 1986. Hän oli Jyväskylän lyseon vs. lehtori vuosina 1974–1977, Pyhäjärven lukion vanhempi lehtori vuosina 1976–1977, Tampereen yliopiston didaktiikan lehtori vuosina 1977–1998, ma. apulaisprofessori vuosina 1996–1998 ja Jyväskylän yliopiston kielipedagogiikan professori 1998–2010, ja vuodesta 2010 hän on ollut Tampereen yliopiston kasvatustieteen professori. Hän toimi Heidelbergin pedagogisen yliopiston vierailevana professorina 2003-2004. Hän on luennoinut sekä Suomessa että ulkomailla vuodesta 1979 ja järjestänyt useita kansainvälisiä kongresseja. Hän on sekä Tampereen että Oulun yliopiston kasvatustieteen dosentti.
Teoksia

Käsityksiä aineenopettajasta ja aineenopettajan koulutuksesta : empiirisen tutkimuksen teoreettista taustaa (1985)
Kulttuuri ja vieraan kielen oppiminen : tapaustutkimus lukiolaisten ranskan ja saksan kielen ja kulttuurin oppimisen opetuskokeilusta. Osa 1 (1993)
Aineenopettajankoulutuksen ja koulun kehittämisen suuntaviittoja Tampereen opettajankoulutuslaitoksella (yhdessä Pirjo Pihlaisen kanssa, 1994)
Kulttuuri ja vieraan kielen oppiminen (1994)
Kulttuuri ja vieraan kielen oppiminen : tapaustutkimus lukiolaisten ranskan ja saksan kielen ja kulttuurin oppimisen opetuskokeilusta. Osa 2 (1995)
Opettajuus ja opettajana kehittyminen : haasteita koululle ja tutkimukselle (yhdessä Viljo Kohosen, Marja-Liisa Pynnösen ja Sirkku Tuomisen kanssa, 1997)
Elävä opetussuunnitelma. Koulujen ja yliopiston yhteinen toimintatutkimus opettajuuden ja opetussuunnitelman kehittymisestä / 1 (yhdessä Viljo Kohosen kanssa, 1997)
Kokemuksellisen kielenopetuksen jäljillä (1998)
Elävä opetussuunnitelma. opettajat tutkivat työtään / 2, Opettajien ääniä (yhdessä Viljo Kohosen kanssa, 1999)
Minne menet, kielikasvatus? : näkökulmia kielipedagogiikkaan (yhdessä Viljo Kohosen kanssa, 2000)
Experiential learning in foreign language education (yhdessä Viljo Kohosen, Riitta Jaatisen ja Jorma Lehtovaaran kanssa, 2001)
Vierauden keskellä : vierauden, monikulttuurisuuden ja kulttuurienvälisen kasvatuksen aineksia (2004)
Opettajuudesta ja kielikasvatuksesta : puheenvuoroja sillanrakentajille (yhdessä Jorma Lehtovaaran ja Riitta Jaatisen kanssa, 2004)
Kielenopetus kielikasvatuksena : nuoren vieraan kielen opettajan kehityspolut (2004)
PIK-20
Aiheesta muualla

Huolto-ohje PIK-20. PDF. Traficom.
PIK-20 historia pdf. PDF. Traficom.
PIK-sarjan ilma-aluksia
| --- | --- |
Purjekoneet:   PIK-3  PIK-5  PIK-7 Harakka  PIK-12  PIK-13  PIK-16 Vasama  PIK-17  PIK-20 
Moottorikoneet:   PIK-10 Moottoribaby  PIK-11 Tumppu  PIK-15 Hinu  PIK-18 Sytky  PIK-19 Muhinu  PIK-21 Super-Sytky  PIK-23 Suhinu  PIK-25 Varttimarkka  PIK-26 Mini-Sytky  PIK-27
Patrik Carlgren

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 8. tammikuuta 1992 (ikä 32)
Syntymäpaikka: Falun, Ruotsi
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 188 cm
Paino: 84 kg
Seura
Seura: FC Nordsjælland
Pelinumero: 1
Junioriseurat
: Samuelsdals IF
: IK Brage
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2010–2011 | Falu FK | – | (–) |
| 2012–2013 | IK Brage | 20 | (0) |
| 2013–2016 | AIK | 75 | (0) |
| 2017– | FC Nordsjælland | 1 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 96 | (0) |
Maajoukkue
| 2013–2015 | Ruotsi U21 | 13 | (0) |
| 2016– | Ruotsi | 1 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 6. toukokuuta 2017.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 5. helmikuuta 2016.
Patrik Ulf Anders Carlgren (s. 8. tammikuuta 1992 Falun) on ruotsalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on maalivahti. Hän edustaa Tanskan Superliigassa pelaavaa FC Nordsjællandia.
Carlgren oli voittamassa alle 21-vuotiaiden Euroopan-mestaruutta Tšekissä 2015. Debyytin Ruotsin A-maajoukkueessa hän teki 10. tammikuuta 2016 Suomea vastaan.
Parhaan leikkauksen Jussi

Parhaan leikkauksen Jussi on yksi Jussi-palkinnon palkintosarjoista.
Useamman palkinnon voittaneet henkilöt

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kuusi Samu Heikkilä  |  Neljä Kimmo Taavila  |  Kolme Mervi Junkkonen  Jukka Nykänen  |  Kaksi Timo Linnasalo  Jussi Rautaniemi  |
Patrick McDonald

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Patrick McDonald |  Patrick McDonald |  Patrick McDonald |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Tukholma 1912 | kuula  |  |
|  Kultaa | Antwerpen 1920 | painonheitto  |  |
|  Hopeaa | Tukholma 1912 | kuula (molemmat kädet) |  |
Patrick Joseph McDonald (29. heinäkuuta 1878 – 16. toukokuuta 1954) oli yhdysvaltalainen kuulantyöntäjä, poliisi ja olympiavoittaja.
Isokokoinen McDonald (196 cm, 136 kg) yllätti Tukholman olympialaisten 1912 kuulantyönnössä puolustavan mestarin Ralph Rosen työntämällä kilpailun neljännellä kierroksella uransa parhaan tuloksen 15,34. Se oli uusi olympiaennätys ja rikkoi Rosen edellisen olympiaennätyksen 53 senttimetrillä. Seuraavana päivänä hän otti hopeaa molempien käsien kuulantyönnössä, jossa ensin työnnettiin tulos vasemmalla, sitten oikealla kädellä. McDonaldin hopeatulos oli 27,53 (15,08 + 12,45), ja se jäi voittaneesta Rosesta 17 sentin päähän. Vuoden 1920 olympialaisissa McDonald oli kuulantyönnössä neljäs, mutta voitti kultaa painonheitossa (56 paunaa, 25,4 kg). Voittaessaan hän oli 42 vuotta ja 26 päivää vanha ja on kaikkien aikojen vanhin yleisurheilun kultamitalisti.
Monien muiden irlantilaistaustaisten urheilijoiden tapaan McDonald palveli New Yorkin kaupungin poliisissa, kaikkiaan 41 vuotta (1905–1946). Hän oli yksi kaupungin tunnetuimmista ja näkyvimmistä poliiseista, sillä hänen työnään oli Times Squaren liikenteenohjaus.
Aiheesta muualla

Patrick McDonald Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Miesten kuulantyönnön olympiavoittajat