stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Circuit de Barcelona-Catalunya
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Circuit de Barcelona-Catalunya Wikimedia Commonsissa
Formula 1 -radat
| --- | --- |
Kaudella 2024:    Sakhir   Jedda   Melbourne   Suzuka   Shanghai   Miami   Imola   Monaco   Montréal   Barcelona   Spielberg   Silverstone   Budapest   Spa   Zandvoort   Monza   Baku   Singapore   Austin   México   Interlagos   Las Vegas   Lusail   Abu Dhabi 
Aikaisemmilla kausilla:    Adelaide   Ain-Diab   Aintree   Anderstorp   AVUS   Brands Hatch   Bremgarten   Buddh   Buenos Aires   Caesars Palace   Clermont-Ferrand   Dallas   Detroit   Dijon   Donington Park   East London   Estoril   Fuji   Hockenheim   Indianapolis   Istanbul   Jacarepaguá   Jarama   Jerez   Kyalami   Le Mans   Long Beach   Magny-Cours   Monsanto   Mont-Tremblant   Montjuïc   Mosport Park   Mugello   Nivelles-Baulers   Nürburgring   Paul Ricard   Pedralbes   Pescara   Phoenix   Portimão   Porto   Reims   Riverside   Rouen   Sebring   Sepang   Sotši   TI   Valencia   Watkins Glen   Yeongam   Zeltweg   Zolder 
Formula 1 -luokan Espanjan Grand Prix’t
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950-luku | 1950 | 1951 | 1952 | 1953 | 1954 | 1955 | 1956 | 1957 | 1958 | 1959 |
| 1960-luku | 1960 | 1961 | 1962 | 1963 | 1964 | 1965 | 1966 | 1967 | 1968 | 1969 |
| 1970-luku | 1970 | 1971 | 1972 | 1973 | 1974 | 1975 | 1976 | 1977 | 1978 | 1979 |
| 1980-luku | 1980 | 1981 | 1982 | 1983 | 1984 | 1985 | 1986 | 1987 | 1988 | 1989 |
| 1990-luku | 1990 | 1991 | 1992 | 1993 | 1994 | 1995 | 1996 | 1997 | 1998 | 1999 |
| 2000-luku | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |
| 2010-luku | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 |
| 2020-luku | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 | 2024 |  |  |  |  |  |
Radat: Circuit de Pedralbes (1951, 1954) Circuito del Jarama (1968, 1970, 1972, 1974, 1976–1979, 1981) Circuit de Montjuïc (1969, 1971, 1973, 1975) Circuito Permanente de Jerez (1986–1990) Circuit de Catalunya (1991–)
Jerusalemin kokous

Jerusalemin kokous eli Jerusalemin konsiili oli Jerusalemissa noin vuonna 48-50 järjestetty apostolinen kokous, jossa käsiteltiin pakanakristittyjen ja juutalaiskristittyjen välistä kiistaa. Kokous mainitaan Apostolien teoissa sen luvussa 15  sekä siihen viitataan Paavalin kirjeessä galatalaisille.
Aiheet

Kokous järjestettiin, koska alkuseurakunnassa oli kiistaa niiden välillä, jotka uskoivat, että kristittyjen tulisi noudattaa juutalaista lakia, ja niiden, joiden mielestä ei tarvinnut. Viimeksi mainittua kantaa edusti muun muassa Paavali. Yksi keskeisistä kysymyksistä oli se, pitääkö kristityiksi kääntyvät ympärileikkauttaa. Kokouksessa voitti Paavalin kanta ja sen päätteeksi Paavalin ja Barnabaksen mukaan laitettiin Jerusalemin kirje, jonka Apostolien tekojen kirjoittaja on liittänyt osaksi kirjoitustaan.
Kirjeessä Galatalaisille Paavali välittää oman tulkintansa kokouksesta. Hän yhdistää sen skismaan, joka oli tapahtunut Antiokiassa seurakunnan johtomiesten ja Pietarin kieltäydyttyä syömästä yhdessä ympärileikkaamattomien kanssa. Tätä edeltävässä selostuksessa Paavali kertoo siitä, miten osa seurakunnan jäsenistä olivat vaatineet ympärileikkausta leikkaamattomille. Saamansa näky-kokemuksen johdosta, Paavali, Barnabas ja Titus olivat menneet Jerusalemiin, missä Paavali mainitsee puolustaneensa Titusta. Tapaamisen päätteeksi seurakunnan pylväät jakoivat lähetystyön roolit Paavalin ja Pietarin kesken niin, että Paavalin oli määrä mennä vieraiden kansojen keskuuteen ja Pietarin puolestaan diaspora-juutalaisten keskuuteen.
Eri aikoina osa tutkijoista ovat epäilleet sitä, että onko Jerusalemin kokousta koskaan pidetty, sillä Apostolien tekojen ja Galatalaiskirjeen kuvaukset eroavat tulkinnoissaan ja yksityiskohdissaan toisistaan. Nykyisin suurin osa kuitenkin pitää kokousta autenttisena muun muassa siksi, että Paavali viittaa Jerusalemin kokoukseen Galatalaiskirjeessään.
Varis (täsmennyssivu)

Varis ja Waris tarkoittavat seuraavia
varis, lintu
varikset, (Corvus) lintusuku
varikset eli varislinnut (Corvidae), lintuheimo
varis-intiaanit, intiaaniheimo
Waris, Keeromin hallintoalueen pääkaupunki Indonesiassa
Sukunimi

Listan henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Abdul Majeed Waris (s. 1991), ghanalainen jalkapalloilija
Anna-Liisa Varis (1925–2023), suomalainen maatalouseläintieteen professori
Antti Waris (1847–1905), kauppias, maanviljelijä ja valtiopäivämies
Antti Ilmari Varis (1886–1976), juristi, maanviljelijä ja Naantalin pormestari
Eero Varis (1928–2015), suomalainen kasvinviljelytieteilijä ja professori
Elin Waris (1875–1958), suomalainen lastentarhaopettajien koulutuksen uranuurtaja
Erkki Warén-Waris (1888–1939), ylilääkäri
Hanna Varis (s. 1959), taidemaalari ja taidegraafikko
Harry Waris (1893–1973), kasvitieteilijä, professori (ent. Warén)
Heikki Waris (1901–1989), sosiaaliministeri (1957–1958), akateemikko, professori (ent. Warén)
Helena Waris (s. 1970), kirjailija
Henrik Waris (1760–1830), maanviljelijä ja valtiopäivämies
Hilja Varis (s. 1907), kirjailija
Jouni Varis (s. 1966), jääkiekkovalmentaja
Jouni Waris (s. 1969), keskimatkojen juoksija
Juha Varis (s. 1970), näyttelijä
Kaisa Varis (s. 1975), hiihtäjä
Kalle Varis (s. 2004), jääkiekkomaalivahti
Kari Varis (s. 1983), maastohiihtäjä
Katri Warén-Waris (1891–1973), tekstiilitaiteilija ja suunnittelija
Keijo Varis (s. 1961), taloustieteilijä ja johtamisen tutkija
Klaus Waris (1914–1994), Suomen Pankin pääjohtaja (1957–1967), taloustieteilijä, professori (ent. Warén)
Kyösti Varis (s. 1933), graafinen suunnittelija
Matti Waris (1930–2020), eläinlääkintäkenraalimajuri ja puolustusvoimien ylieläinlääkäri 1968–1990, Paavo Gustaf Wariksen poika
Martti Waris, basisti ja laulaja
Olavi Varis (s. 1937), keihäänheittäjä
Onni Waris, kosketinsoittaja ja laulaja
Paavo Gustaf Waris (1897–1959), upseeri, lentokapteeni ja kadetin juhlaunivormun suunnittelija
Paula Varis (s. 1979) pukusuunnittelija
Pekka Varis (s. 1972), hiihtosuunnistaja
Petri Varis (s. 1969), jääkiekkoilija
Rainer Varis (s. 1955), budo-opettaja
Tapio Varis (s. 1946), yhteiskuntatieteiden tohtori, ammattikasvatuksen professori
Tuula-Liina Varis (s. 1942), toimittaja, kirjailija
Uuno A. Varis, nimimerkki Uuno Helve (1878–1936), kirjailija, suomentaja ja valtiopäivämies
Vera Varis (s. 1994), jalkapallomaalivahti
Waris etunimenä

Waris Dirie (s. 1965), somalialainen kirjailija, malli ja ihmisoikeusaktivisti
Waris Hussein (s. 1938), intialais-brittiläinen televisio- ja elokuvaohjaaja.
Uspenskin katedraali

| Uspenskin katedraali Uspenskijkatedralen |
| --- | --- |

Sijainti:  Katajanokka, Helsinki
Koordinaatit:  60°10′06″N, 024°57′36″E
Seurakunta:  Helsingin ortodoksinen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1868
Suunnittelija:  Aleksei M. Gornostajev
Materiaali:  tiili, kivi
Tyylisuunta:  venäläinen revivalismi
Avoinna yleisölle :  ti–pe 9.30-16.00 la 10.00-15.00 su 12.00-15.00
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Uspenskin katedraali eli Jumalansynnyttäjän kuolonuneen nukkumisen katedraali (ruots. Uspenskijkatedralen) on Helsingin ortodoksisen seurakunnan sekä samalla Helsingin hiippakunnan ja Suomen ortodoksisen arkkipiispakunnan pääkirkko eli katedraali. Punatiilinen kirkko sijaitsee Helsingin keskustassa Katajanokan kalliolla. Uspenskin katedraali on Pohjois- ja Länsi-Euroopan suurin ortodoksinen kirkko. Se on myös suosittu turistikohde, jossa käy vuosittain jopa puoli miljoonaa vierailijaa.
Kirkon nimi tulee slaavikielisestä sanasta uspenie, joka merkitsee poisnukkumista (kuolemista). Katedraali onkin pyhitetty Jumalansynnyttäjän kuolonuneen nukkumisen muistolle, jonka muistopäivää vietetään 15. elokuuta.
Historia

Katedraalin on suunnitellut kuuluisa venäläinen kirkkoarkkitehti, akateemikko Aleksei M. Gornostajev. Kirkon arkkitehtuurissa on vahvasti vaikutteita 1500-luvun venäläisestä kivikirkosta, joka sijaitsee Moskovan lähellä Kolomenskojessa. Uspenskin katedraali on rakennettu vuosina 1862–1868 pääasiassa lahjoitusvaroin ja vihitty käyttöön 25. lokakuuta 1868. Uspenskin katedraalin rakentamiseen käytettiin tiiliä, jotka tuotiin Ahvenanmaalta Bomarsundin purettavasta linnoituksesta. 1960-luvulla katedraalia kunnostettiin ja sen kupolit kullattiin, ja korjaustyö valmistui kirkon satavuotisjuhliin 1968.
Kirkon kupolit päällystettiin 24 karaatin kullalla uudestaan vuodesta 2004 alkaen, ja kultaustyö valmistui toukokuussa 2007. Kupolien juuriosien ruostumattomasta teräksestä valmistetut rungot ovat peräisin 1960-luvulta. Kuparipellit uusi metalliseppä Antero Flander Rautalammilla; ristit ja niiden alla olevat pallot ja suurimman kupolin kuparipellitys jäivät käyttöön vanhoista osista. Kultaustyön suorittivat kultaajamestari Harri Virtanen ja kultaajamestari Raimo Snellman työryhmineen. Kupolityö kultauksineen kokonaisuudessaan maksoi noin 500 000 euroa, joista lahjoituksina saatiin 170 000 euroa. Vuonna 2005 kunnostettiin ja asennettiin paikalleen viisi kupolia. Loput kupoleista nostettiin takaisin paikalleen 4. kesäkuuta 2007 alkaen.
Pohjoisseinälle oli sijoitettu ihmeitätekeväksi sanottu ikoni, Kozelštšanin Jumalanäiti, joka on tuotu kirkkoon Viipurin Sorvalista. Ikoni on koristeltu helmin, ja sen suojalasin alla on monia kiitokseksi saatuja koruja ja ristejä. Ikoni varastettiin aamuyöllä 9. kesäkuuta 2010. Kirkkoon oli murtauduttu ja yritetty viedä myös toinen ikoni. Poliisi piti varkautta tilaustyönä ja epäili varastetun ikonin päätyneen ulkomaille − lähinnä itäiseen Eurooppaan −, koska sen myymistä Suomessa pidettiin käytännössä mahdottomana. Kozelštšanin Jumalanäiti löydettiin kuitenkin maastokätköstä läheltä Turkua helmikuussa 2011, kun varkaudesta rangaistustaan istuva mies kertoi sijainnista oma-aloitteisesti. Ikoni vietiin korjattavaksi Uuden Valamon luostariin Heinävedelle.
Vuoden 2007 elokuussa kirkosta vietiin keskellä päivää Pyhän Nikolaos Ihmeidentekijän ikoni.
Katedraalin kupeessa olevan puiston on suunnitellut Svante Olsson. Puiston istutustyöt aloitettiin vuonna 1897. Puiston nimi oli Katajanokanpuisto vuoteen 2014 asti. Vuonna 2014 puisto nimettiin uudelleen Tove Janssonin puistoksi.
Ulkoasu

Vaikka kirkko ulkoisesti on vanhan slaavilaisen perinteen mukainen, sisällä kirkossa näkyy sen bysanttilainen perinne. Sisätila on avara, ja kattoa tukee neljä suurta, yhdestä graniittilohkareesta veistettyä pylvästä. Ortodoksiseen tapaan kirkossa ei ole penkkejä, mutta salin reunoille on asetettu muutamia istuimia. Kirkon etuosassa sijaitsee ikonostaasi, jonka takana on alttari. Kirkon pinta-ala on 967 neliömetriä. Kirkossa on kolmetoista kullattua sipulinmuotoista kupolia, yksi suuri ja kaksitoista pienempää. Kupolien määrä kuvastaa Kristusta ja kahtatoista apostolia. Lisäksi kellotornin päällä on vielä yksi kupoli.
Katedraalin pohjakerroksessa on seurakuntasali ja kryptakappeli, joka on pyhitetty pappismarttyyri Aleksandr Hotovitskille (k. 1937). Kryptassa järjestetään erilaisia tilaisuuksia, kuten kirkkotaiteen ja kirkollisten esineiden näyttelyitä ja luentotilaisuuksia.
Konesali

Vuonna 2010 katedraalin alla sijaitsevaan kallioon avattiin  Academica Oy:n konesali, jonka vihki käyttöön Helsingin ortodoksisen seurakunnan tuolloinen kirkkoherra Markku Salminen. Konesali oli edistyksellinen, koska se viilennettiin Helsingin Energian kaukokylmäverkkon avulla. Lisäksi Helsingin Energia hyödynsi tuotetin lämmön kaukolämpöverkon kautta helsinkiläisten käyttöön.  Konesali päätyi muutaman yrityskaupan kautta Equinixin omistukseen ja suljettiin lopulta vuonna 2019.
Nurmijärven Perttulan työväentalo

| Nurmijärven Perttulan työväentalo |
| --- | --- |
 Perttulan työväenyhdistyksen talo
Sijainti:  Perttula, Nurmijärvi
Valmistumisvuosi:  1911–1912
Purkuvuosi:  1960-luvulla
Rakennuttaja:  Perttulan työväenyhdistys
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nurmijärven Perttulan työväentalo oli Nurmijärven kunnan Perttulan kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa

Nurmijärven Perttulan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1905. Uuteen yhdistykseen perustettiin heti huvitoimikunta, arpajais- ja iltamatoimikunta sekä näytelmäkerho. Seuraavana vuonna perustettiin ompeluseura, puhujaseura, kirjasto ja rakennusrahasto. Työväentalo valmistui vuosina 1911–1912. Talo korjattiin perusteellisesti vuonna 1927, jolloin taloon tehtiin muun muassa betonisokkeli. Sotien jälkeen työväenyhdistys erosi SDP:stä ja jatkoi toimintaansa SKDL:n riveissä. Toiminta talossa hiljeni 1950-luvulla, ja talo purettiin myöhemmin.
Grockan taistelu

Itävallan komentaja George Olivier, Wallisin kreivi.
Grockan taistelu (turk. Hisarcık Muharebesi) käytiin 22. heinäkuuta 1739 Grockan alueella lähellä Belgradia. Taistelu päättyi Osmanien valtakunnan ratkaisevaan voittoon. Tappion kärsinyt Itävallan armeija joutui vetäytymään, mikä avasi osmaneille tien Belgradiin.
Grockan taistelu jäi Itävallan–Turkin sodan ratkaisutaisteluksi. Se johti Habsburgien monarkian tappioon sekä irtautumiseen Venäjän–Turkin sodasta. Seuranneessa rauhansopimuksessa osmanit saivat Itävallalta takaisin alueita, jotka se oli menettänyt Passarowitzin rauhassa. Tahollaan menestyksekkäästi edennyt Venäjä menetti samalla liittolaisensa, ja joutui hakemaan rauhaa saavuttamatta sodalle asettamiaan lopullisia päämääriä.
Taistelu

Heinäkuun puolenväliin mennessä Wallis otti vastaan Belgradin pohjoispuolelle Petrovaradinin ja Zemunin alueille majoittuneen armeijansa pääosan komennon. Hänellä oli Belgradissa noin 30 000 miestä, ja lisäksi lähellä majaili kenraali Neippergin johtama 15 000 miehen osasto. Itävallan tiedustelijat kertoivat Wallisille, että Mehmed paššan armeija liikkui kohti Belgradia ja osmanien etujoukko oli nähty pienessä Tonavan varrella olevassa Grockan kaupungissa. Wallis päätti vallata kylän pienikokoiseksi arvioimaltaan turkkilaisosastolta. Tämän jälkeen hän voisi valita maaston, jossa kohtaisi suurvisiirin armeijan. Häntä neuvottiin odottamaan tuekseen Neippergin osastoa, mutta koska hän näki suunnitelmansa onnistumisen riippuvan nopeista toimista, odottamisen sijaan Wallis päätyi lähettämään sanan Neippergille käskien häntä liittymään joukkoihinsa Grockaan menevällä tiellä.
Taistelu > Eteneminen

Wallisin armeija aloitti etenemisensä kohti kaakkoa 17. heinäkuuta. Armeija ylitti Tonavan Vinčassa olevaa kahta siltaa käyttäen 20. heinäkuuta. Se leiriytyi myös sinne. Tämän jälkeen tiet muuttuivat osaksi matkaa vaikeakulkuisiksi, jopa niin, että ratsuväen sotilaiden kerrotaan joutuneen vetämään hevosiaan. Samaan aikaan osmanien joukot etenivät kaakosta Nišin suunnasta kohti Grockaa, jonka toisella puolella itävaltalaiset tiedustelijat näkivät osia osmaniarmeijasta. Vielä saman päivän aikana Wallis oli kuullut vastustajan joukkojen marssivan Nišissä asti, joten hän oletti Grockassa olevan noin 10 000−12 000 miehen vahvuisen etujoukon. Tämä oli virhe, sillä 21. ja 22. päivän välisenä yönä osmanit olivat pikamarssittaneet paikalle suurimman osan armeijastaan.
Itävaltalaiset purkivat leirinsä myöhään illalla 21. heinäkuuta. Ratsuväki kulki marssijärjestyksessä ensimmäisenä, mutta joutui odottelemaan harhailevaa jalkaväkeä alkuun. Leirin purkamisen jälkeen jalkaväki oli vahingossa kääntynyt Belgradin suuntaan ja löysi Grockaan johtavan tien vasta aamuyhdeltä. Ratsuväki koostui kevyen ratsuväen husaarirykmentistä, raskaasta kyrassieerirykmentistä, kevyestä nostoväen ratsusotilasrykmentistä sekä rakuunarykmentistä. Ratsuväkirykmenttien perässä marssi 18 krenatöörikomppaniaa, joilla oli mukanaan kaksi tykkiä. Grockaan vievä tie oli aluksi niin leveä, että ratsuväki saattoi marssia sillä eskadroonittain. Se kuitenkin kapeni Grockaa lähestyttäessä samalla kun metsä, jonka halki se kulki tiheni. Tie vei pullonkaulamaiseen  solaan, jonka molemmilla puolilla oli korkeita viinipensasrivien sekä metsikköjen peittämiä kukkuloita. Itävallan puolella taistellut skotlantilaiseversti John Lindsay, Crawfordin 20. jaarli kehotti Wallisia muodostamaan armeijansa kärjen kokonaan jalkaväestä ja krenatööreistä, sillä maasto ei sopinut ratsuväelle, mutta Wallis ei välittänyt hänen neuvostaan. Wallis vastasi odottavansa ratsuväen toimivan tarvittaessa kuin jalkaväen, ja tarvivansa ratsuväen nopeutta, sillä hänen mukaansa tulevan taistelun ratkaisisi beati possidentes, omistajan onni. Kuka valtaisi sopivan maaston ensimmäisenä tulisi voittamaan. Grockan pohjoispuoli mäkineen olisi sopiva paikka ottaa vastaan osmanien armeija.
Grockan mäet ja kukkulat palvelivat myös vastustajan tarkoitusperiä. Hacı İvaz Mehmed paššalle jäi aikaa käyttää maastoa hyväkseen taistelusuunnitelmassaan. Tämän hän tekikin taitavasti. Suurvisiiri asetti etujoukkonsa solan pohjalla kulkevaa tietä reunustavien kukkuloiden harjalle ja rinteille. Pääosan armeijastaan hän levitti Grockan eteläpuolen mäkien rinteisiin, joista niillä oli näkymä laaksoon, johon itävaltalaiset saapuisivat. Hän sijoitti tykkinsä korkeimmille kukkuloille, joista oli laaja ampuma-ala ja joihin oli vaikea nousta. Varsinaisen jalkaväen ja janitsaarien lisäksi suurvisiirillä oli käytössään sipahi-ratsuväkeä sekä bosnialaista nostoväkeä, joka oli kunnostautunut useissa alueensa puolustustaisteluissa sekä Banja Lukan taistelussa.
Tappiot

Historiankirjoituksessa esiintyvät arviot Itävallan kokonaistappioista liikkuvat yleensä 2 000–3 500 kaatuneen ja 2 500–7 000 haavoittuneen välillä. Itävallan taistelun jälkeen tekemän kartoituksen mukaan ratsuväki menetti 1343 kaatuneina ja 806 haavoittuneina, ja jalkaväki 1176 kaatuneina ja 2 150 haavoittuneina. Laskelman mukaan yhteistappioiksi tuli 2 519 kaatunutta ja 2 956 haavoittunutta. John Lindsayn esittämän laskelman mukaan kaatuneita oli 4 kenraalia, 118 upseeria, 174 aliupseeria ja 2 930 sotamiestä eli yhteensä neljä kenraalia ja 3 222 miestä. Hänen vuonna 1753 ilmestyneissä muistelmissaan summaksi on painettu kuitenkin 2 222, joka on tuhat vähemmän kuin lueteltujen kaatuneiden yhteenlaskettu summa. Paino- tai kirjoitusvirheestä johtuva numero toistuu yhä joissakin nykyajan teoksissa. Lindsayn mukaan haavoittuneisiin kuului 4 kenraalia, 205 upseeria, 285 aliupseeria ja 2 461 sotamiestä. Lisäksi kadonneita tai vangiksi jääneitä oli 296 miestä.
Pelkästään Itävallan ratsuväki menetti 2 142 kaatuneina ja haavoittuneina. Kaksi husaarirykmenttiä, jotka olivat saarroksissa lähes koko taistelun ajan, menettivät yhteensä 450 miestä eli yli kolmanneksen kokonaisvahvuudestaan sekä komentajansa eversti Alexander Grassalkovičin. Rakuunarykmentti Savoy menetti 54 kaatuneina ja 41 haavoittuneina. Kyrassieerirykmentti Palffy kärsi vielä suuremmat tappiot.
Osmanien tappioista ei ole tietoa, mutta todennäköisesti nekin olivat melko raskaat.
Itävallan armeija ei jäänyt paikalle huolehtimaan kuolleiden hautaamisesta. Myös osmaneilla oli kiire, sillä he jatkoivat voiton sallimana heti seuraavana päivänä marssiaan kohti Belgradia, jonka valtaaminen oli heidän päätavoitteensa sodassa. Kaatuneiden itävaltalaisten ruumiit jäivät kentälle. Seuraavana vuonna eräs alueella liikkunut matkalainen kirjoitti:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Tänään ei voi ottaa kymmentä askeltakaan ilman ettei törmäisi ruumiisiin, joita on pinottu toistensa päälle, ne kaikki vain puoleksi mädäntyneet, ja monilla vielä univormu päällään. Siellä täällä lojuu runneltuja ruumiita, päähineitä, satuloita, panosvöitä, saappaita, huoltovälineitä, ja muita ratsuväen tarvikkeita. Kaikkea peittää aluskasvillisuus. Ympäröivällä maaseudulla talonpojat käyttävät kalloja variksenpelättiminä. Monet pukeutuvat sotilaspäähineisiin ja yksi jopa peruukkiin. | ” |
– Engl. sitaatti A. Wheatcroftin teoksessa The Enemy at the Gate s.242.
Seuraukset > Itävalta

Itävallalle tappio oli katastrofi. Vaikka Venäjän menestyminen pohjoisessa herätti toiveita mahdollisesta käänteestä, tappio Grockassa merkitsi käytännössä sodan päättymistä häviöön. Suurvisiiri İvaz Mehmed pašša pyrki ajamaan rauhaa, jotta osmanit pystyisivät keskittymään Venäjän uhan torjumiseen. Alustavia rauhanneuvotteluja käytiin syyskuun alusta, samalla kun osmanien armeija piiritti Belgradia. Mehmed pašša oli ottanut neuvottelijaksi nimitetyn kenraali Neippergin käytännössä panttivangikseen. Häntä pidettiin hyvinvarustellussa mutta vartioidussa teltassa, eikä hänellä ollut keskusteluyhteyttä itävaltalaisten kanssa. Tämän vuoksi hänen oli vaikea saada päivitystä rintamatilanteista ja hän joutui pitkään seuraamaan ohjeita, jotka hän oli saanut keisariltaan jo 18. elokuuta. Varsinainen Belgradin rauhansopimus allekirjoitettiin kuukautta myöhemmin 18. syyskuuta. Käytännössä Itävalta joutui luopumaan alueista, jotka se oli vallannut edellisen voitokkaan Itävallan–Turkin sodan aikana.
Sodan päättymisen jälkeen Habsburgien monarkia etsi syyllisiä häviöönsä. Koska Grostkan taistelu oli jäi ratkaisutaisteluksi, George Olivier Wallis sekä joukko muita kenraaleja joutuivat sotaoikeuden eteen. 22. helmikuuta 1740 Wallis tuomittiin vankeuteen ja hänen tuli kärsiä tuomionsa Spielbergin linnakkeessa. Kuitenkin keisari Kaarle VI kuoli vielä saman vuoden aikana. Uusi keisarinna Maria Teresia armahti hänet muiden samassa oikeudenkäynnissä tuomittujen kanssa marraskuussa 1740. Tämän jälkeen Wallis vetäytyi mailleen, ja vaikka häntä ajoittain konsultoitiin sotilasasioissa, hänen maineensa sotilasjohtajana oli käytännössä mennyt. Tämä on näkyvissä myös nykyajan historiankirjoituksessa, esimerkiksi Michael Hochedlinger kutsuu Wallisia "pätemättömäksi".
Wallisin lailla myös kenraali Neipperg tuomittiin vankeuteen sotaoikeudessa ja armahdettiin Maria Teresian toimesta, mutta hänen sotilasuransa Itävallan armeijassa sai kuitenkin jatkoa. Myöhemmin hän kunnostautui Itävallan perimyssodan alkuvaiheessa ja hänet ylennettiin sotamarsalkaksi. Muista poiketen kenraali Seherr-Thossia ei viety sotaoikeuteen, vaan hänet ylennettiin vuoden 1739 aikana sotamarsalksi.
Taistelussa haavoittunut Crawfordin 20. jaarli John Lindsay jäi henkiin ja kirjoitti toipumisensa aikana taistelun vaiheista yksityiskohtaisesti kertovan käsikirjoituksen. Hän osallistui myös Black Watch -nimellä tunnetun 43. Ylämaan linjajalkaväkirykmentin perustamiseen ja seuraavana vuonna hänestä tuli sen ensimmäinen eversti. Ammattisotilaana Lindsay osallistui vielä useisiin aikakauden konfliktien taisteluihin ja saavutti kenraalimajurin arvon, mutta hänen Grockassa saamansa vamma ei parantunut koskaan täydellisesti, vaan hän kuoli sen aiheuttamaan komplikaatioon jouluna 1749.
Grockan taistelusta tiedotettiin vähän Itävallan kansalle. Sodan todellisesta kulusta pyrittiin vaikenemaan. Habsburgien monarkian propagandassa sota esitettiin kaunisteltuna ja sankarillisena taisteluna kyvyttöminä esitettyjä turkkilaisia ja heidän rappeutunutta armeijaansa vastaan.