stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiikalan lentokenttä
Aiheesta muualla

Kiikala-säätiö
VFR Suomi/Finland – Kiikalan lentopaikka
Lentopaikat.fi – Kiikalan lentopaikka
Salon Seudun Ilmailukerho (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiikalan lentokenttä Wikimedia Commonsissa
Suomen lentopaikat
| --- | --- |
Lentokentät:   Aavahelukan lentokenttä  Ahmosuon lentokenttä  Alavuden lentokenttä  Alavuden varalaskupaikka  Euran lentokenttä  Forssan lentokenttä  Genbölen lentokenttä  Granbodan lentoasema  Haapajärven lentokenttä  Haapamäen lentokenttä  Haapaveden lentokenttä  Hailuodon lentokenttä  Hangon lentokenttä  Hollolan lentokenttä  Hyvinkään lentokenttä  Hämeenkyrön lentokenttä  Iisalmen lentokenttä  Ilvesjoen lentokenttä  Immolan lentokenttä  Jyrkän lentokenttä  Jämijärven lentokenttä  Kalajoen lentokenttä  Kauhajoen lentokenttä  Kauhavan lentokenttä  Kemijärven lentokenttä  Kiikalan lentokenttä  Kiteen lentokenttä  Kiuruveden lentokenttä  Kivijärven lentokenttä  Kuhmon lentokenttä  Kumlingen lentokenttä  Kymin lentokenttä  Kärsämäen lentokenttä  Lahti-Vesivehmaan lentokenttä  Lieksa-Nurmeksen lentokenttä  Martiniiskonpalon lentokenttä  Menkijärven lentokenttä  Mäntsälän yksityinen lentokenttä  Mäntän lentokenttä  Naarajärven lentokenttä  Nummelan lentokenttä  Oripään lentokenttä  Piikajärven lentokenttä  Pokan lentokenttä  Pudasjärven lentokenttä  Punkaharjun lentokenttä  Pyhtään lentokenttä  Pyhäsalmen lentokenttä  Raahe-Pattijoen lentokenttä  Rantasalmen lentokenttä  Ranuan lentokenttä  Räyskälän lentokenttä  Savikon lentokenttä  Selänpään lentokenttä  Sodankylän lentokenttä  Sulkaharjun lentokenttä  Suomussalmen lentokenttä  Teiskon lentokenttä  Torbackan lentokenttä  Tuulikki-Vampulan lentokenttä  Ummeljoen lentokenttä  Vaalan lentokenttä  Varkauden lentokenttä  Viitasaaren lentokenttä  Vuotson lentokenttä  Wredebyn lentokenttä  Ylivieskan lentokenttä  Ähtärin lentokenttä 
Sairaalat ja muut:   Hernesaaren helikopterikenttä  Iin kevytlentopaikka  Jorvin sairaala  Jäkäläpää  Keski-Suomen Sairaala Nova  Kuopion yliopistollinen sairaala  Laajalahti  Lusin varalaskupaikka  Meilahden tornisairaala  Nivalan varalaskupaikka  Oulun yliopistollinen sairaala  Pohjois-Karjalan keskussairaala  Rautavaaran lentokeskus  Seinäjoen keskussairaala  Tervon varalaskupaikka 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kiikalan lentokenttä (Q18123745)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: lentokenttä
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Salo
sijainti: Kiikala
katuosoite: Oinasjärventie 515, 25390 Kiikala
koordinaatit: 60°27′46″N 23°39′04″E﻿ / ﻿60.4628°N 23.6511°E﻿ / 60.4628; 23.6511
Kihovauhkonen
Kirjallisuutta

Vauhkonen, Antti Kalevanpoika: Kihovauhkonen Kalevanpoika.  Kuopio:  Antti Kalevanpoika Vauhkonen, 2008.  ISBN 978-952-92-4265-8
Luettelo pikkuplaneetoista: 83001–84000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
83001:stä ja päättyen 84000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kiffa

| Kiffa كيفة |
| --- | --- |
 Kiffan katukuvaa.
 Kiffa
 Koordinaatit: 16°37′16″N, 11°24′12″W 
Valtio:  Mauritania
Alue:  Assaba
Departementti:  Kiffa
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Väkiluku (2013):  60 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kiffa (arab. كيفة‎) on kaupunkikunta sekä Assaban alueen ja Kiffan departementin hallinnollinen keskus Mauritaniassa. Se sijaitsee 600 kilometriä Nouakchottista itään. Kunnassa on 60 000 ja kaupunkialueella 50 200 asukasta (vuonna 2013, väestönlaskenta).
Maantiede ja asutus

Kiffan kunta rajoittuu pohjoisessa Nouamlinen, idässä El Melguen ja etelässä Kouroudjelin kuntiin. Maisemaa leimaa matala puolitasanko, jonka länsipuolella kohoaa Assaban ylänkö ja itäpuolella Affolén kalliot.
Vuotuinen sademäärä on yli 300 millimetriä. Pysyviä vesistöjä ei ole. Sadevettä kerätään patoaltaisiin ja juomavesi saadaan porakaivoista. Luonnonvarainen kasvillisuus on pensas- ja heinäaroa.
Kiffa on Mauritanian kolmanneksi suurin kaupunki. Kuntaan kuuluu 18 kaupunginosaa sekä 25 kylää ja paimentolaisleiriä. Asukkaat ovat etupäässä maureja. Lisäksi on fulbeja, soninkeja ja bambaroita. Vallitseva uskonto on islam.
Historia

Mauritanian keski- ja itäosista tulleet mauriheimot ovat perimätiedon mukaan perustaneet Kiffan vuoden 1630 tienoilla. Ranskalaiset perustivat vuonna 1907 varuskunnan, ja vuonna 1923 Kiffasta tuli Assaban piirin keskus. Kaupunki kasvoi nopeasti varsinkin 1970-luvun kuivuusjakson aikana. Nykyinen kunta on perustettu vuonna 1986.
Liikenne, talous ja palvelut

Kiffan kautta kulkee Nouakchottista Némaan johtava maantie RN3. Sieltä on päällystetyt tieyhteydet myös pohjoisen Boumdeidiin, lännen Barkéoliin sekä etelän Kankoussaan ja edelleen Malin Kayesiin. Kadiman kaupunginosassa on liikenneasema.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, lehmänpapu ja vihannekset. Kiffa on tunnettu myös taateleistaan. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, kamelit, hevoset, aasit ja siipikarja. Kiffa on sijaintinsa ansiosta tärkeä kauppapaikka ja varsinkin Maliin suuntautuvan rajakaupan välittäjä.
Julkisiin palveluihin kuuluvat ala- ja yläkoulut, lyseo, ammattikoulu, terveyskeskus, aluesairaala ja kolme nuorisotaloa. Kaupungissa on vesijohto-, sähkö- ja puhelinverkot, mutta ei viemäröintiä tai kunnollista jätehuoltoa. Matkailupalveluihin kuuluu kaksi hotellia, muutamia majataloja ja joukko pieniä ravintoloita.
Kiiltopensas

| Kiiltopensas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Garryales
Heimo::  Garryaceae
Suku::  Kiiltopensaat Aucuba
Laji::  japonica
Kaksiosainen nimi
 Aucuba japonica  Thunb. 
Katso myös
   Kiiltopensas Wikispeciesissä   Kiiltopensas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aucuba japonica
Kiiltopensas (Aucuba japonica) on puuvartinen kasvilaji kiiltopensaiden (Aucuba) suvussa, joka nykysystematiikan mukaan kuuluu heimoon Garryaceae. Lajia käytetään koristekasvina.
Aiheesta muualla

ITIS: Aucuba japonica (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Aucuba japonica (englanniksi)
Flora of China: Aucuba japonica (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q163114  Wikispecies: Aucuba japonica  CoL: JPKH  EoL: 592788  EPPO: AUCJA  EUNIS: 168418  FNA: 200015993  FoC: 200015993  GBIF: 3033077  GRIN: 6077  iNaturalist: 56206  IPNI: 271451-1  IRMNG: 10221625  ITIS: 565023  MoBotPF: 279330  NBN: NBNSYS0000034210  NCBI: 16901  NZOR: b72ce3b5-ccb3-4f51-a67d-63f13aacc62c  NZPCN: 4192  Observation.org: 129654  Open Tree of Life: 847168  PalDat: Aucuba_japonica  PfaF: Aucuba japonica  PFI: 8407  Plant List: kew-17884  PLANTS: AUJA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:271451-1  RHS: 148757  Tropicos: 8700012  WFO: wfo-0000297052
Khosroianit

Khosroidit eli Khosro[v]iani-dynastia (georg. ხოსრო[ვ]იანი) oli Iberian (paikallisesti Kartlin) eli muinaisen Georgian hallitsijasuku 300–800-luvuilla. Dynastian jäsenet toimivat ensin Iberian kuninkaina ja myöhemmin ruhtinaina. Suku oli mahdollisesti iranilaista alkuperää ja mihranidi-dynastian haara. Khosroianit omaksuivat kristinuskon noin vuonna 337 ja hallitsivat Bysantin ja sassanidien Iranin puristuksessa yrittäen pysyä itsenäisinä. Kun sassanidit lakkauttivat Iberian kuninkuuden noin vuonna 580, dynastia säilyi kahden läheistä sukua olevan mutta kilpailevan ruhtinassuvun eli vanhemman Khosroiani-dynastian ja nuoremman guaramidi-dynastian muodossa aina 800-luvun alkuun saakka. Silloin georgialainen Bagrationi-dynastia nousi heidän tilalleen.
Alkuperä

Varhaiskeskiaikaisen georgialaisen perinteen mukaan ensimmäisen khosroidikuninkaan Mirian III:n (hallitsi 284–361) nosti Iberian valtaistuimelle hänen isänsä, johon kronikat viittaavat nimellä "Khosroes", Iranin suuri kuningas. Mirian oli naimisissa iberialaisen prinsessan, Aršakiani-dynastian viimeisen hallitsijan Aspagur I:n tyttären kanssa. Mirianin valtaannousu tapahtui sassanidien hallitessa Irania, joten on ajateltu, että iberialainen dynastia saattoi olla sukua sassanideille. Dynastioiden välistä suhdetta ei kuitenkaan tarkkaan tunneta. Iranin sassanidit eivät käyttäneet nimeä Khosroes (Khusraw) ennen kuin vasta jonkin verran myöhemmin, joten georgialaiset kronikat ovat joko erehtyneet Mirianin isän nimestä tai termiä "Khosroes" käytettiin yleisenä kuningasta tarkoittavana sanana.
Professori Cyril Toumanoff on ehdottanut, että khosroidit olivat mihranidien haara. He olivat yksi Iranin seitsemästä suuresta suvusta ja kaukaista sukua sassanideille. Suvun kaksi muuta haaraa asetettiin pian Gogarenen ja Gardmanin valtaistuimille: ne olivat kaksi Kaukasian alueen ruhtinaskuntaa, joissa kolme kansallisuutta, armenialaiset, albanialaiset ja georgialaiset, elivät yhdessä. Georgialainen historioitsija Giorgi Melikišvili on kuitenkin epäillyt khosroidien iranilaista alkuperää ja pitänyt heitä paikallisena dynastiana, joka keksi itselleen myyttisen ulkomaalaisen alkuperän, mikä ei ollut vastaavissa tilanteissa lainkaan epätavallista. Joka tapauksessa georgialainen perinne on saattanut liioitella Mirianin sukutaulua, jotta hän vaikuttaisi Iranin kuninkaiden kuninkaan jälkeläiseltä.
Alkuvaiheet

Mihranidien nousu Kaukasian valtaistuimille oli osoitus siitä, että sassanidit olivat voittaneet Parthian arsakidi-dynastian jäänteet alueella. Arsakidien armenialainen haara oli taantumassa ja georgialainen haara jo sammunut.
Khosroiani-dynastian perustaja Mirian III (hallitsi 284–361) osallistui Iranin vasallina sassanidien sotaan Rooman valtakuntaa vastaan. Nisibiksen rauhassa vuonna 298 Rooman ylivalta Itä-Georgiassa kuitenkin vahvistettiin, mutta Rooma tunnusti tästä huolimatta Mirianin Iberian kuninkaaksi. Mirian sopeutui nopeasti muuttuneeseen poliittiseen tilanteeseen ja solmi läheiset suhteet Roomaan. Side vahvistui edelleen, kun kristitty lähetyssaarnaaja Nino käännytti Mirianin, hänen vaimonsa Nanan ja heidän lähipiirinsä kristinuskoon vuoden 337 tienoilla. Sassanidit kuitenkin taistelivat edelleen Rooman kanssa vaikutusvallasta Iberiassa, ja onnistuivat tilapäisesti syrjäyttämään Mirianin Roomaa tukeneen seuraajan Saurmag II:n. Hänen tilalleen nostettiin Irania tukenut Varaz-Bakur I vuonna 361. Rooman keisari Valens puuttui alueen tapahtumiin ja palautti Saurmagin valtaistuimelle vuonna 370, mutta Varaz-Bakurin pojan ja seuraajan Mirdat III:n (hallitsi 365–380) annettiin jäädä hallitsemaan kuningaskunnan itäosaa.
Vuoteen 380 mennessä sassanidit olivat kuitenkin jälleen saaneet Iberian valtaansa yhdistettyään maan Varaz-Bakur II:n hallintoon (hallitsi 380–394) ja alkoivat kerätä Iberialta veroa. Roomalaiset ilmeisesti myönsivät menettäneensä Iberian Iranin kanssa solmitun Acilisenen sopimuksen jälkeen vuonna 387. Kristitty kirkko ja osa aatelistosta vastustivat Iranin vaikutusvallan kasvua ja zarathustralaisuuden leviämistä Itä-Georgiassa. Merkittävin taistosta jäljelle jäänyt kulttuuriperintö on georgialaiset aakkoset, jotka olivat ratkaisevan tärkeä väline kristinuskon oppien levittämiseksi maassa. Vaikka Iberian Khosroiani-kuninkaat olivat kristittyjä, he pysyivät yleisesti ottaen uskollisina iranilaisille herroilleen, kunnes Vakhtang I Gorgasali (hallitsi 447–522) käänsi kelkkansa vuonna 482 ja toi maansa ja kirkkonsa lähemmäs Bysanttia. Hän oli mahdollisesti kaikkein suosituin Iberian Khosroiani-kuninkaista ja häntä on perinteisesti pidetty Georgian nykyisen pääkaupungin Tbilisin perustajana. Hän aloitti armenialaisen prinssin Vardan I Mamikonianin kanssa avoimen kapinan sassanideja vastaan ja jatkoi epätoivoista, lopulta tuloksettomaksi jäänyttä kamppailuaan elämänsä loppuun saakka.
Myöhemmät khosroidit

Vakhtang I:n kuoleman jälkeen vuonna 522 suku taantui ja sillä oli Iberiassa vain rajallisesti valtaa. Maata johti käytännössä iranilainen varakuningas Tbilisistä paikallisten ruhtinaiden suostumuksella. Kun kuningas Bakur II kuoli vuonna 580, sassanidit käyttivät tilaisuutta hyväkseen ja lakkauttivat monarkian. Iberian aateliset eivät juuri vastustaneet heidän toimiaan. Vakhtang I:n perilliset vetäytyivät syrjäytettyinä vuoristolinnoituksiinsa: vanhempi khosroidihaara Kakhetin provinssiin ja nuorempi guaramidihaara Klardžetiin ja Džavakhetiin. Jälkimmäisen sukuhaaran jäsen Guaram I (hallitsi 588–590) kapinoi vuonna 588 sassanideja vastaan ja vannoi uskollisuuttaan Bysantin keisari Maurikiokselle, minkä vuoksi hänelle annettiin korkea bysanttilainen kuropalates-arvonimi. Hän onnistui palauttamaan Iberian itsehallinnon ruhtinaskunnan muodossa. Iran hyväksyi järjestelyn vuoden 591 rauhassa, jossa Iberia jaettiin Bysantin ja Iranin välillä kahtia Tbilisissä. Guaramin poika ja seuraaja Stepanoz I (hallitsi 590–627) alkoi kuitenkin tukea sassanideja ja yhdisti Iberian jälleen. Bysantin keisari Herakleios (hallitsi 610–641) lähti lopulta raivokkaaseen vastahyökkäykseen liitossa kasaarien kanssa ja valtasi Tbilisin vaikean piirityksen jälkeen vuonna 627. Herakleios I käski nylkeä Stepanozin elävältä ja antoi hänen virkansa Bysanttia tukeneelle Khosroiani-ruhtinaalle Kakhetin Adarnase I:lle (hallitsi 627–637/42).
Kun Khosroiani-dynastia oli jälleen noussut valtaan Herakleioksen avulla, suku noudatti Bysanttia myötäilevää politiikkaa, mutta Stepanoz II:n (hallitsi 637/642–n. 650) oli pakko ryhtyä arabien kalifaatin vasalliksi. Kalifaatista tuli ennen pitkää tärkein alueellinen suurvalta. Adarnase II:n (hallitsi n. 650–684) kuoleman jälkeen kilpaileva guaramidihaara eli Guaram II (hallitsi 684–n. 693) palasi valtaan, ja vanhempi Khosroiani-haara vetäytyi jälleen läänityksilleen Kakhetiin, jossa sukuun syntyi merkittävä jäsen, Georgian ortodoksikirkon pyhimys Artšil. Hän joutui marttyyriksi arabien käsissä vuonna 786. Kun Artšil kuoli, hänen vanhin poikansa Iovane (kuoli n. 799) pakeni Bysantin hallitsemalle alueelle Egrisiin (Lazicaan) Länsi-Georgiassa. Hänen nuorempi poikansa Džuanšer (hallitsi 786–n. 807) puolestaan pysyi Kakhetissa ja meni naimisiin Bagrationi-dynastian esi-isän prinssi Adarnasen tyttären Latavrin kanssa.
Pää-khosroidihaara säilyi kaksi vuosikymmentä pidempään kuin nuorempi guaramidihaara, joka kuoli vuonna 786. Kun Džuanšer menehtyi vuonna 807, sekin sammui. Paikalliset aatelisperheet ottivat haltuunsa khosroidien omaisuuden Kakhetissa ja muodostivat piispojen (khorepiskopos) dynastian, joka säilyi 1000-luvulle saakka. Guaramidien tilat siirtyivät heidän sukulaisilleen Bagrationi-dynastiasta.
Khosroiani-hallitsijat > Iberian kuninkaat

Mirian III, 284–361
Rev II, yhteishallitsija 345–361
Saurmag II, 361–363, diarkki 370–378
Varaz-Bakur I, 363–365
Mirdat III, 365–380, diarkki 370–378
Varaz-Bakur II, 380–394
Trdat, 394–406
Parsman IV, 406–409
Mirdat IV, 409–411
Artšil, 411–435
Mirdat V, 435–447
Vakhtang I, 447–522
Datši, 522–534
Bakur II, 534–547
Parsman V, 547–561
Parsman VI, 561–?
Bakur III, ?–580
Khosroiani-hallitsijat > Kakhetin ja Iberian ruhtinaat

Adarnase I, Kakhetin ruhtinas n. 580–637, Iberian ruhtinas 627–637
Stepanoz I (II), Kakhetin ja Iberian ruhtinas 637–n. 650
Adarnase II, Kakhetin ja Iberian ruhtinas n. 650–684
Stepanoz II, Kakhetin ruhtinas 685–736
Mir, Kakhetin ruhtinas 736–741
Artšil, Kakhetin ruhtinas 736–786
Iovane, Kakhetin ruhtinas 786–790
Džuanšer, Kakhetin ruhtinas 786–807
Kielistudio

Perinteinen ääntä eristävin seinäkkein varustettu analoginen kielistudio 1970-luvun keskivaiheilta.
Kielistudio on nauhurein tai muunlaisin ääniteknisin välinein varustettu kielenopetustila, -laitteisto tai -ohjelmisto, usein kaikista kolmesta muodostuva kokonaisuus. Se mahdollistaa osin itsenäisen tai ryhmätöinä tehtävän, osin opettajan johtaman työskentelyn kielen ääntämisen, keskustelun ja kuullun ymmärtämisen harjoittelussa.
1960-luvulta alkaen yleistyneet kielistudiot perustuivat alun perin avokelanauhurien, mikrofonien ja kuulokkeiden käyttöön ja kunkin opiskelijan yksin työskentelyyn. Opettajalla on käytössään puhelinkeskusta muistuttava kytkentälaite, jonka avulla hän voi omista kuulokkeistaan seurata kunkin oppilaan työskentelyä vuorotellen ja antaa ohjeita joko kaikille yhteisesti tai jokaiselle erikseen.
Nykyisin mekaanisia nauhureita tai 1990-luvulla käyttöön otettuja CD-soittimia ei enää tarvita, vaan kielistudiot ovat tietokonepohjaisia ja tiedonsiirtoyhteydet  usein langattomia. Käyttöliittymänä voidaan käyttää kannettavia tai tablettitietokoneita, jolloin opetustilanne ei välttämättä edellytä tarkoitukseen kalustettua kiinteää kielistudiotilaa. Äänitiedostoihin perustuvassa opetustavassa puhe- ja kuuntelutehtäviä voidaan antaa myös kotiläksyksi. Kielenopetuksessa voidaan käyttää myös videomateriaalia ja mitä tahansa verkosta löytyvää ääni- ja kuvamateriaalia tekijänoikeudet huomioon ottaen. Oppilaat voidaan asettaa pari-, ryhmä- ja puhelinkeskusteluihin, joita voidaan seurata ja tallentaa. Kielistudio-ohjelmistot voivat mahdollistaa myös monivalintakokeiden pidon ja tulkkaustehtävien annon.
Historiaa

Äänitteisiin ja toistoon perustuvan kielenopetuksen aloitti Yhdysvaltojen armeijan ASTP-koulutusosasto (Army Specialized Training Program) 1950-luvulla äänilevyjen avulla. 1950-luvun lopulla alettiin käyttää nauhureita, ja vuoden 1958 National Defense Education Act varmisti julkisen rahoituksen monien korkeakoulujen kielistudiohankkeille. Ensimmäiset kielistudiot Euroopassa rakensi norjalainen nauhurivalmistaja Tandberg 1960-luvun alussa. Nauhoitteiden avulla tapahtuviin itsenäisiin harjoitteisiin perustuva kielistudioharjoittelu oli suosittua 1980-luvulle asti, jolloin sen kustannustehokkuutta alettiin kyseenalaistaa verrattuna oppilaiden ja opettajan laitteettomaan, luonnolliseen vuorovaikutukseen perustuviin menetelmiin. 2000-luvun vaihteeseen tultaessa internet ja tietokoneohjelmistot mahdollistivat aivan uudenlaisia tapoja yhdistää kielenopiskeluun erilaisia materiaaleja ja vuorovaikutteisia tekniikoita. Näin kielistudio-opetus otti muun koulutuksen tavoin askelen perinteisestä behaviorismista kohti nykyaikaisempaa oppimiskäsitystä, konstruktivismia. Jo 1970-luvun alussa kielistudioharjoittelua kritisoitiin Suomessakin: se sopi parhaiten kielen suullisten alkeiden, ydinlauseiden ja -fraasien toistoharjoitteluun ja kuullun ymmärtämisen harjoitteluun, kun taas vähänkin pidemmälle edenneet opiskelijat pitivät sitä helposti tylsän mekaanisena ja epäluonnollisena ja kaipasivat aitoa vuorovaikutusta ryhmäläisten kesken.
Kielistudiot Suomessa

Suomen ensimmäinen kielistudion käyttöönsä saanut oppikoulu oli Lahden yhteiskouluun vuonna 1965.. Niitä tuli muutamiin muihinkin oppikouluihin, mutta vuoden 1967 keväällä kielistudioita oli vasta viidessä oppikoulussa. Ne olivat kalliita, sillä jokaisen oppilaan käytössä tuli olla oma vankkarakenteinen kelanauhuri, jolla oppilas voi selata nauhoitetta ja toistaa sitä uudelleen omaan tahtiinsa. Opetuspaikkoja ei useinkaan riittänyt koko luokalle, vaan esimerkiksi Helsingin Suomalaisessa Yhteiskoulussa paikkoja oli 21 ja luokka piti jakaa kahteen peräkkäiseen ryhmään.
Kielistudio on melko kallis investointi ja kun todettiin, että paljon edullisempi ns. Audio passiivinen (AP), kielistudio voi olla myös tehokas apu kieltenopetuksessa. Auditek Oy asensi Suomessa ensimmäisenä tällaisen laitteiston Turun yliopiston kielikeskukseen. Siinä oppilailla on kuulokemikrofonit, mutta ei omia nauhureita. Opettaja voi kuunnella oppiaiden suorituksia ja antaa laitteiston välityksellä opastusta ja nauhoittaakin oppilaiden suorituksia yksi kerrallaan.
Peruskouluun siirryttäessä 1970-luvun vaihteessa kouluhallitus suositteli kielistudioiden rakentamista myös yläasteen kouluihin kevyempinä versioina, joissa nauhureita oli vain yksi opettajan käytössä ja koko opetusryhmä kuuli saman nauhoitteen samanaikaisesti. Opettaja voi kuitenkin kuunnella oppilaiden suorituksia ja keskustellakin heidän kanssaan yksi kerrallaan. Tuolloin kelanauhurit olivat alkaneet vähitellen korvautua hieman halvemmilla ja helppokäyttöisemmillä kasettinauhureilla. Tällaisten riisuttujen kielistudioiden todettiin pian soveltuvan lähinnä kuuntelukokeiden pitoon ja olevan siihenkin suhteellisen kallis ratkaisu.
Kielistudioita rakennettiin Suomen kouluihin kotimaisten yritysten voimin, tekijöinä muun muassa turkulainen Auditek Oy, tamperelainen Sähkötaso (joka toi maahan saksalaista Elektron kielistudiota), jyväskyläläinen Suomen Koulupalvelu Oy, (joka toimi Suomessa monella alueella lähinnä Auditekin jälleenmyyjänä) ja turkulainen Teleste, josta tuli alalla kansainvälisestikin merkittävä tekijä. Teleste osti ensin Turkulaisen Auditek Oyn ja myöhemmin vuonna 1979 konkurssiin menneen norjalaisen Tandbergin kielistudiotoiminnan. Vuosituhannen vaihteessa Telesten kielistudiotoiminta eriytettiin yhtiöksi Sanako Oy.
Auditekin valmistamia kielistudioita myytiin suoraan ja kansainvälisen jälleenmyyjäverkoston kautta myös ulkomaille. Lopulta vientiä oli noin 30 eri maahan esimerkiksi Ranskaan, Italiaan, Egyptiin, Irakiin ja Saudiarabiaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Roby, Warren B. (John Brown University): ”Technology in the Service of Foreign Language Learning: The Case of the Language Laboratory”, Handbook of Research on Educational Communications and Technology, s. 523–541.  (D.H. Jonassen (ed.)) Määritä julkaisija! Internet Archive (PDF) (viitattu 17.5.2019). (englanniksi)
Kiharatöyhtönapsija

| Kiharatöyhtönapsija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Töyhtönapsijat Anairetes
Laji::  parulus
Kaksiosainen nimi
 Anairetes parulus  (Kittlitz, 1830) 
Alalajit
 A. p. aequatorialis  A. p. parulus  A. p. patagonicus 
Katso myös
   Kiharatöyhtönapsija Wikispeciesissä   Kiharatöyhtönapsija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kiharatöyhtönapsija (Anairetes parulus) on Etelä-Amerikassa tavattava tyranneihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan kiharatöyhtönapsija on noin 11 cm. Selästään, siivistään ja pyrstöstään laji on väriltään harmaa. Pää on musta ja päässä on valkoisia viiruja. Päälaella on ohuiden kaartuvien höyhenien muodostama töyhtö, joka on naaraalla lyhyempi. Linnun kurkku ja rinta ovat valkoiset ja niissä on mustia pystyraitoja. Kiharatöyhtönapsijan vatsa on väritykseltään vaalean keltainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kiharatöyhtönapsijan levinneisyysalue ulottuu Andeilla Kolumbian eteläosista Chileen. Lisäksi lajia tavataan Argentiinasta. Linnun elinympäristöä ovat metsien reunamaat ja pensaikot myös puurajan yläpuolella. Andeilla laji elää kosteammissa ympäristöissä kuin Chilen eteläosissa ja Argentiinassa, joissa lajia tavataan erityisesti pensaikkomailta. Kiharatöyhtönapsijan elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 3 500 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Kiharatöyhtönapsijat liikkuvat yleensä yksin, pareittain tai pieninä ryhminä. Ravintonaan laji käyttää pääasiassa hyönteisiä, joita se etsii puista tai pyydystää ilmasta. Ravintonsa linnut hankkivat yksinään tai pareittain ja puolustavat ravinnonhankintareviirejään muilta linnuilta hyvin voimakkaasti erityisesti talvella ja syksyllä.
Kiharatöyhtönapsijan pesä on kuppimainen ja lintu rakentaa sen pensaikkoon lähelle pientä puroa tai jokea. Naaras munii kahdesta kolmeen kermanväristä munaa.