stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bolivian historia
Vallanvaihdokset

Boliviassa on ollut paljon vallankumouksia ja sotilasvallankaappauksia rodullisten ja kulttuurillisten ongelmien vuoksi. Niitä on ollut maan historian aikana keskimäärin vuoden välein.
Chacon sodan tappion 1935 aiheuttama tyytymättömyys synnytti vasemmistolaisen liikkeen. Vuonna 1952 vasemmistolainen Movimiento Nacionalista Revolucionario johti kansallista vallankumousta, joka syöksi vallasta entisen oligarkian. Tuolloin maassa laajennettiin äänioikeus myös naisille ja alkuperäisväestölle, tehtiin maauudistus ja kansallistettiin kaivokset. MNR:n syöksivät vallasta vuoden 1964 sotilasvallankaappauksessa varapresidentti René Barrientos ja asevoimien komentaja Alfredo Ovando.
Vuonna 1971 vallankaappaus syrjäytti kenraali Juan Torresin ja toi eversti Hugo Banzerin valtaan. Banzer hallitsi 1971–1978. Vuoden 1980 vaalit mitätöitiin, eikä 1979 ja 1980 saatu tulosta. Heinäkuun 1980 kaappaus toi kenraali Luis García Meza Tejadan valtaan. Hän hajotti kongressin, mutta kaadettiin maan 190. kaappauksessa elokuussa 1981.
Vuosina 1982–1985 hallitsi presidentti Hernán Siles Zuazo. Siles kutsui vaalit vuotta etukäteen kireän tilanteen vuoksi ja Banzer sai eniten ääniä, mutta kongressi valitsi Víctor Paz Estenssoron. Vuonna 1989 Banzer jäi kolmanneksi ja antoi tukensa vasemmiston Jaime Paz Zamoralle. Vasemmiston ja oikeiston yllätysliitto esti ennakkosuosikki Sanchez de Lozadan valinnan. Vuonna 1993 Gonzalo Sánchez de Lozada valittiin presidentiksi. Kun hänen kautensa päättyi, se oli maassa pisin demokraattinen kausi.
Vuonna 1997 ei saatu selvää tulosta, ja Banzer sai vuorostaan vasemmiston tuen ja tuli valituksi presidentiksi 71-vuotiaana. Hän erosi kuitenkin ennen kautensa päättymistä terveyssyistä. Varapresidentti Jorge Quiroga astui johtoon.
Gonzalo Sánchez de Lozada palasi presidentiksi 2002 vaaleissa. Hänet pakotettiin eroon mellakoinnin ja lakkojen jälkeen lokakuussa 2003 (niin sanottu kaasusota, Guerra del Gas). Myös varapresidentti Carlos Mesa erosi pian.
Moralesin kausi (2006-2019)

Tammikuussa 2006 astui virkaansa ensimmäinen alkuperäisväestöä edustava presidentti Evo Morales, joka oli voittanut joulukuussa 2005 pidetyt presidentinvaalit.
Moralesin presidenttikauden ensimmäisen vuoden aikana maassa oli suhteellisen rauhallista, mutta rauhan katkaisivat kaivosmiesten keskinäiset yhteenotot Huanunissa lokakuussa 2006 ja yhteenotot Cochabambassa paikallisen kuvernöörin ja presidentin tukijoiden välillä. Huhtikuussa 2007 eteläisessä Tarijassa lähellä Argentiina rajaa kilpailevat ryhmät valtasivat kaasuntuotantolaitokset ja kiistelivät siitä, kenen tulisi saada suurempi osuus Margaritan kentän verotuloista.
Moralesin toisella kaudella oli joitain levottomuuksia. Morales pyrki jatkamaan sosialistista ohjelmaansa, ja onnistui sillä poistamaan jonkin verran maassa vallitsevaa köyhyyttä. Kolmennella kaudella Morales pyrki lainmuutoksilla varmistamaan uudelleenvalintansa.
Kansanäänestyksessä vuonna 2014 torjuttiin täpärästi Moralesin tukema perustuslain muutos, joka olisi sallinut saman presidentin tulevan valituksi myös neljännelle kaudelle. Kuitenkin hallitsevan puolueen kanssa kytköksissä oleva Bolivian oikeuslaitos kumosi kansanänestyksen tuloksen vuopnna 2016 ja näin mahdollisti Moralesin asettumisen uudelleen ehdolle, Moralesista tuli Bolivian historian pisimpään vallassa ollut presidentti.
Moralesin valtakausi kesti 13 vuotta ja 9 kuukautta. Valtakautensa aikana vasemmistolainen Morales muodosti läheisen yhteistyösuhteen Latinalaisen Amerikan sosialistihallitusten kanssa - erityisesti välit Kuubaan ja Venezuelaan olivat läheiset. Suhteet Yhdysvaltoihin olivat kireät.
Morales voitti neljännelle kaudelle vievän presidentinvaalin ensimmäisen kierroksen lokakuussa 2019.  Ääntenlaskenta oli näkyvästi valheellinen. Vastauksena tähän  Moralesin vastustajat aloittivat maassa suuret lakot, mielenosoitukset ja mellakat.  Armeija asettui opposition puolelle. Morales joutui suostumaan uusiin vaaleihin. Morales erosi, kun armeija painosti. Morales pakeni Meksikoon. Mellakat ja ryöstelyt maassa jatkuivat, kun Moralesin kannattajat ja vastustajat hyökkäilivät toistensa kimppuun. Moralesin ja hänen tukijoidensa mukaan armeija kaappasi vallan. Perinteinen valkoinen kristillis-oikeistolainen valtaeliitti näytti palaavan valtaan.
Bolivia Moralesin jälkeen (2019–)

Moralesin jälkeen Bolivian väliaikaiseksi presidentiksi julistautui 12. marraskuuta 2019 maan senaatin toinen varapuheenjohtaja Jeanine Anez. Yhdysvallat tunnusti nopeasti uuden väliakaisen hallinnon. Uusi hallinto on Anezin johtamana alkanut nopeasti muuttaa Bolivian ulkopoliittista linjaa. Suhteet Moralesin läheisen liittolaiseen Venezuelan presidentti Nicholás Maduron hallintoon katkaistiin ja Bolivia tunnusti Juan Guaidon hallinnon Venezuelan lailliseksi hallitukseksi. Suhteet Yhdysvaltoihin kohentuivat nopeasti ja Bolivian uusi väliaikainen hallinto nimitti 11 vuoteen ensimmäisen Bolivian suurlähettilään Washingtoniin.  Uusi väliaikainen presidentti Anez on taustaltaan evankelikaalinen kristitty ja hän on lupautunut järjestämään lähitulevaisuudessa uudet vaalit Boliviassa. Uusi hallinto on syyttänyt Moralesia vaalivilpistä ja korruptiosta.
Väliaikainen hallinto ilmoitti myös, että Bolivia ei enää ole mukana Latinalaisen Amerikan vasemmistolaisten hallitusten muodostamassa talousjärjestö ALBA:ssa ja aikoo lähteä pois myös vasemmistolaisesta Etelä-Amerikan yhteistyöjärjestöstä UNASUR:sta. Lisäksi hallitus määräsi Boliviassa olevat kuubalaiset lääkintähuoltotyöntekijät poistumaan maasta. Bolivia solmi marraskuussa 2019 uudelleen Israelin kanssa diplomaattiset suhteet, jotka Evo Morales oli katkaissut kymmenen vuotta aiemmin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bolivian historia Wikimedia Commonsissa
Amerikan historia maittain
Antigua ja Barbuda
Argentiina
Bahama
Barbados
Belize
Bolivia
Brasilia
Chile
Costa Rica
Dominica
Dominikaaninen tasavalta
Ecuador
El Salvador
Grenada
Grönlanti¹
Guatemala
Guyana
Haiti
Honduras
Jamaika
Kanada
Kolumbia
Kuuba
Meksiko
Nicaragua
Panama
Paraguay
Peru
Puerto Rico¹
Saint Kitts ja Nevis
Saint Lucia
Saint Vincent ja Grenadiinit
Suriname
Trinidad ja Tobago
Uruguay
Venezuela
Yhdysvallat
1: Epäitsenäinen alue
Bolivian aluemenetyksiä 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alkupuolella
Esikolumbiaanisen Tiwanaku-kulttuurin ihmishahmoinen vaasi
Kristinusko

Kristinusko on monoteistinen uskonto, joka perustuu Raamatun Uudessa testamentissa kuvatun Jeesuksen elämään ja opetuksiin. Kristinusko syntyi ensimmäisellä vuosisadalla juutalaisuuden lahkona. Kristinuskon kannattajat eli kristityt uskovat että Jeesus on Kristus, jonka tulemista Messiaana ennustettiin heprealaisessa Raamatussa eli vanhassa testamentissa. Kristinusko on kulttuurisesti monimuotoinen ja jakautunut historian saatossa läntiseen ja itäiseen kristikuntaan sekä eri kirkkokuntiin ja suuntauksiin.
Käsitykset pyhistä toimituksista eli kasteesta, ehtoollisesta ja sakramenteista eroaa kristinuskon sisällä. Kristinuskolle yhteinen perusta on uskontunnustus kolmiyhteiseen Jumalaan – Isään, Poikaan ja Pyhään henkeen.
Kolminaisuusoppia tunnustamattomien Jeesus-liikkeen suuntausten (esim. Jehovan todistajat, mormonismi tai ykseyshelluntailaisuus) luokittelemisesta kristinuskon sisälle vallitsee eriäviä näkemyksiä. Varhaiskirkon historiaa tutkittaessa on kuitenkin tapana puhua kristinuskosta, vaikka Jumalan kolmiyhteinen luonne ei olisi ollut tarkasteltavaan aikaan selvänä pidetty asia.
Kristinuskon perusteella Jeesus on Jumalan poika, joka palveli, kärsi ja kuoli ristillä, mutta nousi kuolleista ihmiskunnan pelastamiseksi. Kristinuskon mukaan Jeesukseen uskovat ja hänen opetuksiaan seuraavat ihmiset saavat pelastuksen, eli he eivät joudu kuoltuaan kadotukseen, vaan elävät ikuisesti onnellisina Jumalan kanssa paremmassa paikassa, taivaassa.
Kristinusko on maailman suurin uskonto. Vuonna 2020 kristinuskolla oli yli 2,4 miljardia seuraajaa. Vuonna 2022 noin 32 prosenttia maailman väestöstä oli kristittyjä. Maailman suurin kristillinen kirkkokunta on katolinen kirkko, jonka jäsenmäärä oli vuoden 2019 lopussa 18 prosenttia maailman väestöstä. Kristityistä 67 prosenttia elää globaalissa etelässä. Suomen suurin kirkkokunta on Suomen evankelis-luterilainen kirkko, johon kuuluu 63,5 prosenttia suomalaisista. Kirkon tutkimuskeskuksen kyselyn mukaan vuonna 2019 suomalaisista 25 prosenttia uskoi kristinuskon jumalan olemassaoloon.
Etymologia

Kristinuskoa tunnustavaa tai kristilliseen kirkkokuntaan kuuluvaa henkilöä kutsutaan nimellä kristitty. Nimitys perustuu Jeesuksesta käytettyyn kreikankieliseen nimitykseen, voideltu (Χριστός) eli Kristus. Apostolien tekojen mukaan nimitys kristitty otettiin käyttöön ensimmäisenä Antiokian seurakunnassa. Varhaiset kristityt käyttivät itsestään nimitystä tien kulkijat, mikä erotti heidät juutalaisista ja roomalaisista.
Historia > Varhaiskristillisyys

Kristinusko syntyi ajanlaskun alun Palestiinassa juutalaisten keskuudessa. Heidän taustansa oli Tanakin eli Vanhan testamentin opiskelussa ja muussa juutalaisessa kulttuurissa, ja he uskoivat seuraamansa Jeesus Nasaretialaisen olevan juutalaisuudessa luvattu messias. Jeesuksen tultua ristiinnaulituksi 30-luvun alussa jaa. hänen seuraajansa pian uskoivat hänen ylösnousseen kuolleista. Kirkko sai alkunsa, ja Jeesuksen nimittämät apostolit levittivät sen sanomaa. Keskeisiä vaikuttajia olivat muun muassa Paavali Tarsoslainen ja Pietari.
Kristinusko omaksuttiin alkuun etenkin Rooman valtakunnan juutalaisissa diasporayhteisöissä, mutta kirkkoon liittyi enenevissä määrin myös ei-juutalaista taustaa olevia. Se alkoi vähitellen erkaantua juutalaisista juuristaan. Kristityiksi Jeesuksen seuraajia alettiin kutsua ensimmäistä kertaa Antiokiassa. Kohdatessaan hellenistis-roomalaisia filosofisia suuntauksia he omaksuivat vaikutteita muun muassa platonismista, jossa nähtiin olevan pilkahduksia Jumalan antamasta totuudesta. Alkukristityille tärkeää oli kirkollinen yhteisöllisyys, joka huipentui ehtoollisen vietossa. Heidän keskuudessaan kehittyivät kirkon virat ja Vanhan testamentin ohelle muodostuivat Uuden testamentin kirjoitukset. Kirkkoa alettiin kutsua katoliseksi, ja termillä erotettiin oikeaoppiseksi katsottu kirkko harhaoppisista suuntauksista.
Ensimmäisinä vuosisatoina kristinuskon leviäminen Rooman valtakunnassa oli hyvinkin nopeaa. Lähetystyön mahdollistavia tekijöitä olivat kristinuskon syntymisen ajoittuminen Pax Romanaksi kutsutulle rauhanajalle, sekä valtakunnan eri osia yhdistävä hyvä tieverkosto ja kreikan ja latinan tuntemus. Kristinusko oli lisäksi erottuva uskonto synkretismiin taipuvaisten uskontojen joukossa sekä asemaansa menettävään valtionuskontoon verrattuna, joka ei tarjonnut samalla tavalla vastauksia kysymyksiin esimerkiksi elämästä ja kuolemasta. Se veti puoleensa orjia, naisia ja köyhiä suvaitsevaisuudellaan syntyperää ja yhteiskunnallista asemaa kohtaan. Ajatus kaikille mahdollisesta pelastuksesta ja yhteisöstä viehätti osaa sivistyneistöstäkin, jonka kiinnostus tavoitettiin lisäksi filosofisten argumenttien kautta. Kristittyjen kohdatessa aika ajoin vainoja marttyyrit kasvattivat kristinuskon mainetta.
Historia > Konstantinolainen käänne

300-luvulla kristinuskon asema mullistui. Keisari Konstantinus Suuren kristittyjä suosiva politiikka merkitsi kristittyjen vainojen loppua ja kristinuskolle suosituimmuusasemaa. Konstantinus myös kutsui koolle ensimmäisen ekumeenisen kirkolliskokouksen noin vuonna 325, jonka tarkoitus oli ratkoa opillisia riitoja. Ei-kristitty keisari Julianus yritti vielä 300-luvun puolivälissä palauttaa vanhojen uskojen aseman ja vähentää kristittyjen vaikutusvaltaa, mutta 380 kristinuskosta tuli Rooman virallinen valtionuskonto Theodosius I:n kaudella. Kristinuskosta kasvoi vuosisadan loppuun mennessä valtakunnan enemmistöuskonto. Pakanauskontoja tukahdutettiin, mikä pyrittiin viimeistelemään 500-luvulla Itä-Roomaa hallinneen Justinianus I:n aloittamassa kehityksessä. Pakanakulttien lisäksi hänen kohteenaan olivat kristinuskon harhaopit, kuten areiolaisuus.
Ensimmäisen vuosisadan ja vuoden 1050 välisenä aikana evankeliumia ja kristinuskoa julistettiin jo Euroopassa, Aasiassa ja Afrikassa asti. Raamattua käännettiin paikallisille kielille, ja usein uskontoon sekoittui paikallisten kulttuurien erikoisominaisuuksia. Noin 900-luvulla islam kuitenkin syrjäytti kristinuskon valtauskontona lähes kaikkialta Lähi-idästä, Pohjois-Afrikasta. Egyptissä ja Syyriassa vanhat kristilliset yhteisöt ovat silti säilyneet vähemmistöinä nykyaikaan saakka ja Etiopiassa pitkään valtaväestönäkin. Muslimit hallitsivat jonkin aikaa myös Espanjaa, mutta kristityt valloittivat sen takaisin vuoteen 1492 mennessä. Tähän aikaan kristinusko oli valtauskontona koko Euroopassa mutta ei muissa maanosissa joitakin pienehköjä alueita lukuun ottamatta. Pian kristinuskoa alettiin nopeasti levittämään muualle maailmaan, varsinkin Amerikan mantereelle.
Historia > Kirkon jakautuminen

Kaikkien kristittyjen yhteiseksi käsitetyn katolisen ja apostolisen kirkon reunat rakoilivat jo ensimmäisinä kristillisinä vuosisatoina erilaisten opillisten riitojen seurauksena. Kirkosta erosi ryhmiä ja paikalliskirkkoja (esimerkiksi nestoriolaiset, monofysiitit ja monoteliitit), jotka eivät hyväksyneet joitakin kirkon opetuksia. Rooman valtakunnan jakauduttua eri valtioihin alkoi myös jäljellä ollut läntisten ja itäisten kristittyjen välinen yhtenäisyys vähitellen kadota. Muun muassa erimielisyydet filioque-lisäyksestä ja Rooman piispan eli paavin asemasta johtivat lopulta suureen skismaan vuonna 1054, jolloin kirkon voidaan katsoa jakaantuneen läntiseen paavin johtamaan roomalaiskatoliseen kirkkoon ja itäiseen ortodoksiseen kirkkoon.
Ortodoksinen kirkko poikkeaa Rooman paavin johtamasta kirkosta eron jälkeen myös siten, että se koostuu itsehallinnollisista eli autonomisista paikalliskirkoista. Katolinen ja ortodoksinen kirkko sopivat vuosina 1438–1445 niin sanotun Firenzen unionin eli Firenzen kirkolliskokouksessa solmitun liiton, joka Itä-Roomassa kuitenkin peruttiin pian teologisten syiden ja kansan vastustuksen takia. Myös ortodoksinen Venäjä kieltäytyi paavin alaisuudesta. Kun turkkilaiset valloittivat Konstantinopolin vuonna 1453, he määräsivät kaikki suhteet Vatikaaniin katkaistaviksi. Noin vuosina 1500–1900 katolisen kirkon yhteyteen liittyneitä tai liitettyjä ortodoksisia kirkkoja kutsutaan uniaattikirkoiksi. Kaikkia Rooman kirkon yhteyteen kuuluvia itäisiä kirkkoja kutsutaan idän katolisiksi kirkoiksi.
Historia > Protestanttinen reformaatio

Reformaatiossa eli uskonpuhdistuksessa 1520-luvulla protestanteiksi kutsutut uudistajat nousivat useissa maissa katolista kirkkoa vastaan. Reformaattorit, joista keskeisimpiä oli Martti Luther, olivat sitä mieltä, että kirkossa vallitsi useissa kohdin harhaoppisuus. Katolisen kirkon puolella protestantteja pidettiin yhtä lailla harhaoppisina. Seurauksena oli, että useat hallitsijat perustivat maihinsa katolisuuden tilalle omat valtionkirkkonsa ja katolinen kirkko toteutti suuria sisäisiä uudistuksia. Protestanttiset kirkot myös lakkauttivat luostarit ja vaatimuksen pappien naimattomuudesta.
Kuningas Kustaa Vaasan toteuttamana Suomi koki reformaation osana Ruotsin valtakuntaa; vasta myöhemmin, 1500-luvun lopulla, Ruotsin protestanttisen kirkon oppi määriteltiin täsmällisemmin evankelis-luterilaiseksi. Reformaation synnyttämä uskonnollinen rajalinja on edelleen olemassa Euroopassa, ja se noudattaa suurin piirtein jakoa, jossa pohjoiset osat ovat protestanttista aluetta ja eteläiset osat katolista. Poikkeuksia ovat kuitenkin esimerkiksi katoliset Irlanti ja Puola.
Protestanttisuus levisi myös Pohjois-Amerikkaan ja myöhemmin Australasiaan eurooppalaisen siirtomaavallan myötä, mutta koska paavi eivätkä kansalliset hallitukset hallinneet uskontoa, uuden mantereen protestanttisuus pirstoutui satoihin ja myöhemmin tuhansiin eri suuntauksiin. Etelä-Amerikassa, jonne uskonto oli tullut espanjalaisten ja portugalilaisten mukana, säilyi katolisen kirkon voimakas vaikutus.
Historia > Moderni aika

1800- ja 1900-luvuilla monet kristinuskon poliittisesti hallitsemat valtiot etenkin Euroopassa kehittyivät yhä uskontoriippumattomampaan suuntaan. Suomessa luterilaisen kirkon asema säilyi ennallaan maan itsenäistyessä.
Kaavio kristillisten kirkkojen jakautumisesta
Harjoittaminen

Kristinuskon keskeiset pyhät toimitukset ovat kaste ja ehtoollinen. Ehtoollisen merkityksestä kristittyjen kesken on suurtakin erimielisyyttä. Useissa vanhoissa kirkkokunnissa (muun muassa katolinen, ortodoksinen, luterilainen ja anglikaaninen kirkko) ehtoollisen katsotaan antavan yhteyden Kristuksen todelliseen ruumiiseen ja vereen ja siten yhteyden Jumalaan. Sen sijaan reformoidun kirkon käsityksen mukaan ehtoollinen on lähinnä muistoateria, jota vietetään Kristuksen käskyn johdosta. Reformoitua tulkintaa edustavat myös monet vapaakirkot.
Monissa kirkoissa katsotaan sakramentteja olevan seitsemän: kaste, ehtoollinen, konfirmaatio tai mirhavoitelu, rippi eli katumuksen sakramentti, avioliittoon vihkiminen, pappeus ja sairaiden voitelu. Protestanttisissa kirkkokunnissa on kaksi sakramenttia, kaste ja ehtoollinen, ja muista viidestä toimituksesta käytetään nimitystä pyhä toimitus tai pelkästään kirkollinen toimitus. Kaikissa protestanttisissa vapaakirkoissa näitä toimituksia ei välttämättä tunnusteta tai käytetä. Joissakin kirkkokunnissa on myös muita pyhiä toimituksia, joita joskus nimitetään ”sakramentaaleiksi” on esimerkiksi hautaan siunaaminen, munkiksi vihkiminen, kirkon vihkiminen ja veden pyhitys. Niiden ei katsota välittävän Jumalan armoa.
Kristillisissä kirkkokunnissa on yleensä käsitys pappis- tai saarnavirasta, jonka tehtävänä on hoitaa pyhiä toimituksia sekä julistaa pelastuksen sanomaa niille, jotka eivät ole sitä vielä kuulleet.
Kristilliseen hengelliseen elämään kuuluu rukoileminen. Perinteisesti myös pyhiltä on pyydetty esirukouksia, mutta protestanttisuudessa näin ei tehdä. Ortodokseilla ja katolilaisilla pyhimysten ja erityisesti Neitsyt Marian kunnioittaminen on säilynyt osana spiritualiteettia.
Kristillistä kalenterivuotta rytmittävät erilaiset juhlat. Niitä ovat esimerkiksi joulu (Jeesuksen syntymäjuhla) ja pääsiäinen (Jeesuksen ylösnousemuksen juhla), joita edeltää vanhoissa kirkoissa paastonaika.
Tunnukset > Risti

Teloitusvälinettä kuvaava risti on kristinuskon tunnetuin tunnuskuva. Kristinoppi nojaa siihen, että Kristus antoi naulita itsensä vapaaehtoisesti ristille. Vertauskuvallisia selityksiä ristille on esimerkiksi se, että tyhjä risti kuvaa toivoa: ”Kristus on noussut kuolleista ja istuu Jumalan oikealla puolella.”
Tunnukset > Kala

Kala on vanhimpia kristillisiä tunnuksia. Kalaa merkitsevä kreikankielinen sana koostuu kirjaimista (ikhthys), jotka ovat samat kuin alkukirjaimet sanoissa Iesous Khristos Theou Yios Soter eli Jeesus Kristus Jumalan Poika Pelastaja.
Kristillisiä kirkkokuntia ja yhteisöjä

Katolinen Notre-Damen katedraali Pariisissa.
Ortodoksinen Kristus Vapahtajan katedraali Moskovassa.
Adventistit (Adventismi Suomessa)
Anglikaanit
Baptistit (Baptismi Suomessa)
Helluntailaiset (Helluntaiherätys Suomessa)
Katoliset (Katolinen kirkko Suomessa)
Luterilaiset (Suomen evankelis-luterilainen kirkko)
Metodistit (Metodismi Suomessa)
Ortodoksit (Suomen ortodoksinen kirkko)
Reformoidut
Vapaakirkollisuus (Suomen Vapaakirkko)
Rekisteröitymättömät uskonnolliset yhdyskunnat (muun muassa karismaattisuus ja uuskarismaattisuus)
Kirjallisuutta

Arffman, Kaarlo: Kristinuskon historia.  Helsinki:  Edita, 2004.  ISBN 951-37-4183-4
Armstrong, Karen: Jumalan historia. 4000 vuotta juutalaisuutta, kristinuskoa ja islamia.  ((A History of God. The 4000-Year Quest of Judaism, Christianity and Islam, 1993.) Suomentanut Markku Päkkilä)  Jyväskylä:  Ajatus, 2007.  ISBN 978-951-20-7027-5
Guite, Malcolm: Mihin uskovat kristityt.  ((What do Christians believe? Belonging and Belief in Modern Christianity, 2008.) Suomentanut Susanna Tuomi-Giddings)  Helsingissä:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23227-8
Keene, Michael: Maailman suuret uskonnot.  ((World Religions, 2002.) Suomentanut Kaarina Turtia)  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29084-X
Kristinuskon historia 2000. 1, Alkukirkosta renessanssiin.  Espoo:  Weilin+Göös, 1999.  ISBN 951-35-6514-9
Kristinuskon historia 2000. 2, Uskonpuhdistuksesta nykyaikaan.  Espoo:  Weilin+Göös, 1999.  ISBN 951-35-6515-7
Litzen, Veikko: Tie Nikeaan. Roomalaisten ja kristittyjen yhteinen matka ajanlaskumme alusta valtiokirkon syntyyn.  Turku:  Kirja-Aurora, 2009.  ISBN 978-951-29-3963-3
Marty, Martin: Kristitty maailma. Kristinuskon globaali historia.  ((The Christian World. A Global History, 2008.) Suomennos: Juha Meriläinen)  Helsinki:  Kirjapaja, 2010.  ISBN 978-952-247-043-0
McGrath, Alister: Kristillisen uskon perusteet. Johdatus teologiaan.  ((Christian Theology. An Introduction, 1. laitos 1995.) Suomentanut Satu Kantola. 5. laitos)  Helsinki:  Kirjapaja, 2012.  ISBN 978-952-247-238-0
Smart, Ninian: Uskontojen maailma.  ((The World’s Religions, 1989/1998.) Suomentajat: Livia Hekanaho ym)  Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-18137-8
Terhart, Franjo & Schulze, Janina: Nykymaailman uskonnot. Alkuperä, historia, usko, maailmankuva.  ((Weltreligionen. Ursprung, Geschichte, Ausübung, Glaube, Weltbild, 2007.) Suomentajat: Eetu Nieminen, Aatos Hiltunen)  Bath:  Parragon, 2007.  ISBN 978-1-4075-1183-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta kristinusko Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Kristinusko Wikisitaateissa
Uskontojen teemasivu
BBC: Christianity. (englanniksi)
Varhainen kristillinen symboli iktys, Jeesus-kala. Kreikan kielen sana ’Iktys’ on myös lyhenne sanoista ”Jeesus Kristus, Jumalan Poika, Pelastaja”.
Via Dolorosa, Jerusalem. Taustalla Pyhän haudan kirkko.
Kristinuskon levinneisyys vuonna 600.
Rogier van der Weyden, Jeesusta lasketaan ristiltä, 1435.
Erasmuksen kirjoitukset vaikuttivat reformaatioon ja katoliseen reaktioon.
Kaavio kristillisten kirkkojen jakautumisesta
Paul Landowski, Rio de Janeiron Kristus-patsas, 1931.
Kristittyjen määrä valtioittain (prosenteissa).
Scutum Fidei on kolminaisuusoppia havainnollistava symboli.
Saarna valmiina jumalanpalvelusta varten lukupulpetissa.
Paavi Franciscus ja patriarkka Bartolomeos I.
Katolinen messu eli ehtoollisjumalanpalvelus Filippiineillä.
Ortodoksinen kotialttari. Ikoneja, krusifikseja ja rukousnauha.
Risti ja alttari kirkossa.
Gabriel von Bonsdorff (jääkäri)

Gabriel von Bonsdorff.
Gabriel von Bonsdorff (16. tammikuuta 1893 Helsinki – 12. elokuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen jääkärieversti, metsänhoitaja, vapaaherra ja von Bonsdorff -aatelissuvun vapaaherrallisen haaran päämies. Hänen vanhempansa olivat professori, lääkintäkenraalimajuri ja vapaaherra Hjalmar Gabriel von Bonsdorff ja Julia Maria Sofia Hirn. Hänet vihittiin avioliittoon Marianne Ida Augusta Wärnhjelmin kanssa 1928.
Opinnot

Bonsdorff kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta 1912 ja liittyi Nylands Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopistossa filosofisen tiedekunnan maanviljelystaloudellisella osastolla 1913–1914 ja 1923–1925. Metsänhoitajan tutkinnon hän suoritti 1925.
Jääkärikausi

Von Bonsdorff liittyi ensimmäisten joukossa jääkäriliikkeeseen, jolle Saksa antoi sotilaskoulutusta "partiolaiskurssilla" Lockstedtin leirin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 55 muun miehen kanssa helmikuussa 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin syksyllä von Bonsdorff sijoitettiin Preussin kuninkaallisen jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa Saksan armeijassa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Venäjän armeijaa vastaan itärintamalla Saksan miehittämällä alueella Misajoella ja Lielupejoella.