stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dean Martin
Esiintyminen Jerry Lewisin kanssa

Dean Martin alkoi kiinnostua myös näyttelemisestä, ja hän kiinnosti suuria tuotantoyhtiöitä Metro-Goldwyn-Mayeria ja Columbia Picturesia, mutta Hollywood-sopimusta ei ollut tulossa. Näytti siltä, että hänen olisi jäätävä yökerholaulajaksi, kunnes hän tapasi koomikko Jerry Lewisin Glass Hat Clubilla New Yorkissa, jossa molemmilla oli esiintyminen. Heistä tuli nopeasti ystävät, ja vuonna 1946 he aloittivat yhteiset komediaesityksensä yökerhoissa nimellä Martin ja Lewis, ja nousivat lyhyessä ajassa suosioon. Martinin tehtävänä oli hoitaa laulunumerot, ja Lewisin tehtävänä oli pitää komediaa yllä.
Parivaljakko pääsi televisioesiintymisen myötä ensimmäisen kerran esiintymään elokuvaan vuonna 1949 Tontut toverukset -filmiin, mikä vei Martinin uraa ryminällä eteenpäin. He esiintyivät myös elokuvan jatko-osassa. Vuonna 1950 parivaljakko sai pääroolit elokuvasta Armeijan monnit, joka osoittautui suosituksi. Vuosikymmenen puoliväliin mennessä he kuuluivat Hollywoodin tärkeimpiin elokuvatähtiin, joiden elokuvat tuottivat huomattavia summia tuotantoyhtiöilleen.lähde? Vuosina 1946–1956 Martin ja Lewis esiintyivät yhdessä 16 elokuvassa.
Lewisin ja Martinin tiet erosivat vuoden 1956 tietämillä, jolloin heidän välinsä olivat tulehtuneet täydellisesti. Lewis jatkoi menestyksekkäästi näyttelijänä ja ohjaajana komediaelokuvien parissa, Martin puolestaan siirtyi vakavampien roolien pariin.
Sekä Lewisin että Martinin suosio kuitenkin laski 1960-luvun lopulla, ja Martin siirtyi juontamaan omaa televisioshow’taan, josta kasvoi suursuosittu lähinnä tunnettujen vieraidensa vuoksi.
Soolouralle > Elokuvissa

Martinin ja Lewisin välien mentyä poikki Martin halusi tulla tunnetuksi vakavien elokuvien näyttelijänä. Vaikka hän sai palkkion, joka oli vain murto-osa Lewisin kanssa tehtyjen filmien palkkioista, hän päätti hyväksyä sivuosaroolin vuoden 1957 elokuvasta Nuoret leijonat, jotta hän voisi oppia Marlon Brandolta ja Montgomery Cliftilta. Rooli oli jo luvattu Tony Randallille, mutta MCA-agentuuri tajusi voivansa Martinin elokuvaroolin avulla lyödä kolme kärpästä yhdellä iskulla: se voisi tehdä rahaa sekä hänen yökerhoesiintymisillään, elokuvaosillaan, että levyillään. Martinin roolisuoritus Nuorissa leijonissa oli vuosikymmenen draamaelokuvien parhaita ja vahvimpia, ja elokuvasta tulikin hänen näyttävä comebackinsa. Suosio elokuvien parissa jatkui, kun Martin samana vuonna esiintyi ensimmäistä kertaa Frank Sinatran kanssa Vincente Minnellin kiitetyssä draamaelokuvassa Yli kaiken ymmärryksen.
Seuraavaksi Martin kiinnitettiin vuoden 1959 lännenelokuvaan Rio Bravo, jonka näyttävään näyttelijäkaartiin kuuluivat muun muassa John Wayne ja Ricky Nelson. Tästä elokuvasta Martin sai erityisen paljon tunnustusta sekä yleisöltä että kriitikoilta suorituskyvystään juopon apulaissheriffin Duden roolista. Rio Bravosta tulikin hänen tunnetuin ja arvostetuin elokuvansa. Ohjaaja Howard Hawksin kertoman mukaan studion johtajat eivät tunnistaneet Martinia roolista.
1960-luvun puoliväliin mennessä Martin oli näytellyt yli tusinassa elokuvassa. Hän oli jälleen huipulla ja suuri suosikki niin elokuvatähtenä, yökerholaulajana kuin levyttävänä artistinakin, kun samaan aikaan Jerry Lewisin työskentely elokuvien parissa oli vähentynyt huomattavasti.
Soolouralle > Laulajana

Laulajana Dean Martin kopioi Harry Millsin, Bing Crosbyn ja Perry Comon tyylejä, kunnes hän kehitti persoonallisen ja pysyvän oman tyylinsä. Kuten Sinatra, Martin ei osannut lukea nuotteja, mutta levytti silti jopa yli 100 albumia ja 600 laulua. Hänen tunnuskappaleensa ”Everybody Loves Somebody” pudotti The Beatlesin kappaleen ”A Hard Day’s Night” Yhdysvaltojen listaykkösen paikalta vuonna 1964. Sitä seurasi samantyylinen ”The Door Is Still Open to My Heart” joka sijoittui sijalle kuusi myöhemmin samana vuonna. Elvis Presley sanoi Martinin innoittaneen häntä ja levytti kappaleen "Love Me Tender" laulamalla samaan tyyliin kuin Martin. Vuoteen 1965 mennessä jotkin Martinin albumit, kuten Dean ”Tex” Martin, The Hit Sound of Dean Martin, Welcome to My World sekä Gentle on My Mind, koostuivat country -ja western-tyylisistä lauluista, jotka oli tehnyt kuuluisaksi liuta suosittuja artisteja, kuten Johnny Cash, Merle Haggard ja Buck Owens.
Rat Pack

Kun Martinin sooloura eteni, hänestä ja Sinatrasta tuli läheiset ystävät. 1950-luvun lopulla ja 1960-luvun alussa Martin ja Sinatra sekä Sammy Davis Jr. muodostivat niin kutsutun Rat Pack -viihdetaiteilijaryhmän, joka esiintyi lavoilla, yökerhoissa, elokuvissa ja levyillä (joskus mukana olivat myös Joey Bishop sekä Peter Lawford). Rat Pack oli parhaimmillaan Las Vegasin esityksissään, joiden sähköistä ja piristävää lavatunnelmaa ei monien mukaan kukaan ole pystynyt jäljittelemään. Kolmikko oli kassamagneetti joka kerta, ja heitä tultiin katsomaan kaukaakin. Monet ihmiset eivät yöpyneet hotellissa, vaan tulivat Vegasiin vain heidän show’nsa takia ja nukkuivat autoissa ja hotellien auloissa. Aina smokkeihin pukeutuneet Martin, Sinatra ja Davis Jr. esittivät lauluja niin yksinään, duettoina kuin trionakin, ja lauluesitysten välissä oli paljon improvisoitua hölmöilyä ja lörpöttelyä. Slapstick-tyyppinen huumori keskittyi aina Sinatran naisseikkailuihin, Martinin juomiseen ja Davis Jr.:n rotuun ja uskontoon. Vitsit olivat aina hyväntuulisia ja harvoin rivosuisia, ja tähtien kunnioitus toisiaan kohtaan oli aina aistittavissa.
Kolmikko jätti pysyvän jäljen populaarikulttuuriin, ja Rat Packia onkin usein kopioitu. Ryhmästä on tehty vuonna 1998 HBO-televisioelokuva Rat Pack, jossa Martinia esitti Joe Mantegna, Sinatraa Ray Liotta ja Davis Jr.:ia Don Cheadle. Myös kolmikon tähdittämästä, vuoden 1960 elokuvasta Kovat kaverit tehtiin 2000-luvulla uusintaversio jatko-osineen, eli ”Ocean’s”-trilogia, pääosassa George Clooney.
1960–1970

Vuonna 1965 Martin aloitti toisen televisioshow’nsa, viikoittaisen NBC-komediasarjan Dean Martin Show, jossa hän esitti itseään liioitellen kuvaten itsensä laiskana ja huolettomana juoppolallina ja toisaalta pehmeä-äänisenä laulajana ja naistenmiehenä. Ohjelmasta tuli valtava hitti. Martinilla oli tapana lisätä runsaasti omia improvisaatioitaan käsikirjoituksen tekstiin näytellessään. Hän ei pitänyt harjoituksista, koska hänen mielestään paras suoritus tulee aina ensimmäisellä kerralla.
Vuonna 1976 Frank Sinatra kutsui Martinin vieraaksi juontamaansa televisioshow’hun. Samaan jaksoon kutsuttiin myös Jerry Lewis, jolle Martinin saapumisesta paikalle ei kerrottu. Yllätyksenä Lewisille Martin päästettiin lavalle, ja 16 vuoden mykkäkoulu päättyi. Ystävyys jatkui aina Martinin kuolemaan asti, jonka jälkeen Lewis on kertonut ystävästään ja työtoveristaan ainoastaan positiivisia asioita.
Viimeiset vuodet ja kuolema

Martin näytteli vielä yhdessä Sammy Davis Jr.:n kanssa menestyskomediaelokuvassa Kanuunankuularalli (1981), sekä sen jatko-osassa, joka jäi hänen viimeiseksi kokoillan elokuvakseen. 21. maaliskuuta 1987 Martinin poika Dean Paul kuoli, kun hänen F-4 Phantom II -koneensa syöksyi maahan. Martin masentui, ja hänen ja Sinatran paljon mainostetut, yhteiset konsertit peruutettiin.
Poikansa menetyksestä Martin ei loppuelämänsä aikana ehtinyt toipua. Tämän lisäksi hän alkoi sairastaa keuhkolaajentumaa. Martin piti yksityiselämänsä salassa, ja hänen viimeiseksi julkiseksi esiintymisekseen jäivät Sinatran 75-vuotissyntymäpäiväjuhlat, joissa hän käväisi onnittelemassa päivänsankaria.
Martinilla todettiin syyskuussa 1993 keuhkosyöpä. Häntä oli vaadittu menemään munuais- ja maksaleikkaukseen, jotta saisi elää, mutta hän oli kieltäytynyt. Julkisuudessa arveltiin myös, että Martinilla olisi diagnosoitu myös Alzheimerin tauti vuonna 1991, mutta tietoa ei koskaan vahvistettu. Martin kuoli lopulta kotonaan vuoden 1995 jouluaamuna 78 vuoden iässä. Ex-vaimo Jeanne Martin oli pysynyt hänen rinnallaan viimeiset vuodet. Valot himmennettiin Las Vegas Stripilla hänen muistokseen.
Mafiayhteydet

Huhujen mukaan Martinilla oli yhteyksiä mafiaan uransa alkutaipaleella. Kerrotaan, että hän sai apua laulajanuraansa mafiapomoilta, jotka omistivat saluunoita Chicagossa, Illinois’ssa. Vastineeksi hän oli esiintynyt näiden isännöimissä tapahtumissa, kun Martin oli tähti. Mafiajohtajat olivat Tony Accardo ja Sam Giancana. Martin ei kuulemma juuri tuntenut myötätuntoa mafiaa kohtaan ja teki sille vain pieniä palveluksia, jos niistä ei ollut vaivaa hänelle. Hänellä väitetään myös olleen pitkäaikainen ystävyyssuhde gangsterien Johnny Rosellin ja Anthony Fiaton kanssa. Fiato oli tehnyt Martinille lukuisia palveluksia, kuten ottanut takaisin rahaa kahdelta huijarilta, jotka olivat huijanneet Betty Martinilta, Martinin ex-vaimolta, tuhansia dollareita elatusmaksuista. Sanotaan myös, että FBI pidätti erään mafioson, joka oli aikeissa vahingoittaa, tai jopa tappaa Martinin hänen kiittämättömyytensä vuoksi.
Yksityiselämä

Martin oli naimisissa kolme kertaa:
Elizabeth Anne McDonald (2. lokakuuta 1941 – 23. maaliskuuta 1949)
Jeanne Martin (1. syyskuuta 1949 – 29. maaliskuuta 1973)
Catherine Hawn (25. huhtikuuta 1973 – 24. tammikuuta 1976)
Martin sai ensimmäisestä avioliitostaan neljä lasta: Stephen Craig (s. 29. kesäkuuta 1942), Claudia Dean (16. maaliskuuta 1944 – 2001; rintasyöpä), Barbara Gail (s. 11. huhtikuuta 1945) ja Deana (”Dina”, s. 19 elokuuta 1948). ”Betty” yritti olla hyvä vaimo ja lasten äiti, mutta jätti lopulta Martinin tämän alkoholismin takia ja muutti San Franciscoon. On myös spekuloitu, että Betty itse olisi tullut myös alkoholistiksi katseltuaan miehensä juomista niin kauan. Tämä saattaisi selittää sen, että Martin sai lastensa huoltajuuden avioeron jälkeen.
Martin sai vielä toisesta avioliitostaan kolme lasta ja kolmannesta avioliitostaan yhden lapsen.
Huolimatta kovan juomarin maineestaan Martinilla oli hyvä itsekuri. Usein hän siemaisikin lauluesitysten välissä pelkkää omenamehua. Hänellä oli myös, vastoin naistenmiehen mainettaan, aina aikaa perheelleen.
Muuta

Suomessa on ilmeisesti Jyrki Hämäläisen nimeämä seura Dean Martin Boozing Society, joka muun muassa jakoi Vuoden viihdyttäjä -palkinnon vuosittain. Seura toimi 1970-luvulta Hämäläisen kuolemaan asti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dean Martin Wikimedia Commonsissa
Dean Martinin kotisivut (englanniksi)
Dean Martin Biography The Biography Channel. Arkistoitu 9.1.2009. Viitattu 23.6.2020. (englanniksi)
Find a Grave (englanniksi)
Dean Martin Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Dean Martin Elonetissä.
Dean Martin Allmoviessa (englanniksi)
Dean Martinin biografia/diskografia
Dean Martin NNDB:ssä
Aikajana (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Dean Martin ja Jerry Lewis
Martin Rio Bravossa.
Dean Martinin mausoleumi.
Niklas Herlin

| Niklas Herlin |
| --- | --- |
 Niklas Herlin vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. marraskuuta 1963 Kirkkonummi
Kuollut: 8. lokakuuta 2017 (53 vuotta) Nizza
Niklas Kustaa Harald Herlin (18. marraskuuta 1963 Kirkkonummi – 8. lokakuuta 2017 Nizza) oli suomalainen miljardööri, suursijoittaja, toimittaja, kirjankustantaja ja tietokirjailija. Herlinillä oli oma kustannusyhtiö Nikotiimi, ja hän toimi perustamansa kirjankustantamon Teoksen hallituksen puheenjohtajana. Hän oli yksi hissejä valmistavan Kone Oyj:n suurimmista omistajista, kunnes yhtiö jaettiin Herlinien perintöriidan jälkeen kahtia ja Herlin keskitti sijoitusyhtiönsä Mariatorp Oy:n kautta osakevarallisuutensa Cargotec Oyj:hin.
Ura

Herlin kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1982 Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta ja suoritti Bentley Collegessa Walthamissa Yhdysvalloissa Bachelor of Science -tutkinnon vuonna 1986. Herlin työskenteli toimittajana ja uutispäällikkönä Kauppalehdessä vuosina 1987–1996 sekä toimittajana Suomen Kuvalehdessä ja Ilta-Sanomissa vuosina 1997–2001. Vuodesta 2001 hän toimi vapaana toimittajana ja tietokirjailijana. Ennen journalistin uraa Herlin työskenteli yritystutkijana Teollistamisrahasto Oy:ssä vuosina 1986–1987.
Herlin osti vuonna 2007 oikeudet Uusi Suomi -lehden nimeen. Uutta Uusi Suomi -nimistä verkkolehteä alettiin julkaista internetissä syksyllä 2007. Uuden Suomen hallituksen puheenjohtajana ja pääomistajana hän toimi vuosina 2007–2016. Herlin oli myös vuonna 2003 toimintansa aloittaneen kirjankustantamo Teoksen perustaja, hallituksen puheenjohtaja ja keskeinen omistaja. Herlin valittiin Alma Median hallitukseen maaliskuussa 2013, ja kesäkuussa 2012 hän osti sen osakkeista 10,07 prosenttia Mariatorp Oy:n kautta.
Forbes -lehden mukaan Herlinin varallisuus oli lokakuussa 2017 arvoltaan 1,4 miljardia dollaria, ja hän oli tuona vuonna Suomen neljänneksi ja maailman 1468. rikkain henkilö.
Yksityiselämä

Niklas Herlinin isä oli Koneen hallituksen pitkäaikainen puheenjohtaja Pekka Herlin. Hänen sisaruksiaan ovat Hanna Nurminen, Antti Herlin, Ilkka Herlin ja Ilona Herlin. Akateemikko Kustaa Vilkuna oli Niklas Herlinin äidinisä. Niklas Herlin on kutsunut isäänsä Pekka Herliniä siaksi, hulluksi ja ihmishirviöksi, jonka ei olisi pitänyt levittää eteenpäin "sairaita geenejään".
Herlin oli naimisissa juristi Tuuli Herlinin (o.s. Hämäläinen) kanssa 1986–2002. Heillä on kaksi lasta, tytär Riikka (s. 1986) ja poika Heikki (s. 1990). Herlinin tyttärellä on Downin oireyhtymä. Herlin oli kehitysvammatyön merkittävä tukija, ja hänet palkittiin helsinkiläisen Kehitysvammatuki 57:n mitalilla numero 37 vuonna 2001.
Herlinillä oli kaksi asuntoa Töölössä ja mökki Porkkalanniemessä. Hän kertoi olevansa porvari ja liberaali, joka uskoo markkinatalouteen. Hän mainitsi intohimokseen kirjoittamisen ja suosikkijuomakseen keskioluen.
Herlin kuoli lokakuussa 2017 sairauskohtaukseen Nizzassa 53-vuotiaana.
Julkaisuja

Osake keskustasta, eli, taloussanastoa ujoille.  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1835-5
Lihakirves ja Leimakirves: Kirja konkurssista.  Helsinki:  Tammi, 2001.  ISBN 951-31-2156-9
Ruukin avain: 400 vuotta suomalaista metalli- ja elektroniikkateollisuutta.  Helsinki:  Teknologiateollisuus, 2003.  ISBN 951-817-808-9
Herlin, Niklas & Holopainen, Pekka: Sportin vartijat.  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2685-4
Hiidenheimo, Silja ym. (toim.): Me muut: Kirjoituksia yhteiskuntaluokista. Helsinki: Teos, 2009. ISBN 978-951-851-259-5
Kirjallisuutta

Herlin, Heikki: Tuollapäin on highway.  Helsinki:  Teos, 2020.  ISBN 978-951-851-986-0
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Luukka, Teemu: Kiusaajat voittivat Niklas Herlinin. Helsingin Sanomat 18.11.2013. (Archive.org)
Niklas Herlinin Uusi Suomi.  Yle Elävä arkisto.
Niklas Herlin oli yksi Suomen rikkaimmista – teki pitkän uran toimittajana Iltalehti.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Elonet 
Muut:  IdRef
Armas-Eino Martola

| Armas-Eino Martola |
| --- | --- |
 A.-E. Martola sota-aikana.
Suomen ulkoasiainministeri
 21.9.1944 – 17.11.1944  
Edeltäjä:  Carl Enckell
Seuraaja:  Carl Enckell
Uudenmaan läänin maaherra
 1944–1946  
Edeltäjä:  Ilmari Helenius
Seuraaja:  Väinö Meltti
YK:n Kyproksen rauhaturvajoukkojen komentaja
 1966–1969  
Edeltäjä:  A. J. Wilson
Seuraaja:  Dewan Prem Chand
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. toukokuuta 1896 Raahe
Kuollut: 5. helmikuuta 1986 (89 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Arvonimi: jääkärikenraali
Puoliso:  Aune Martola
Lapset:  3 tytärtä
Ilmari Armas-Eino Martola (12. toukokuuta 1896 Raahe – 5. helmikuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraali ja Mannerheim-ristin ritari numero 130.
Martola sai sotilaskoulutuksen jääkärinä ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa, ja sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Missejoella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui joukkueenjohtajana Suomen sisällissotaan, jonka jälkeen hän lopullisesti valitsi sotilasuran. Hän suoritti Ranskan sotakorkeakoulun diplomin arvoisesti. Talvi- ja jatkosodassa hän hankki lopullisesti kannuksensa toimimalla ensin mainitussa sodassa divisioonan komentajana ja jälkimmäisessä sodassa ensin divisioonan komentajana ja myöhemmin armeijakunnan komentajana.  Sotien jälkeen hän oli muutaman vuoden Uudenmaan läänin maaherrana, kunnes siirtyi yksityiselle sektorille. Hänen viimeinen sotilastehtävänsä oli YK:n alaisten Kypros-joukkojen komentajuus 1960-luvulla.
Perhetausta

Martolan vanhemmat olivat Raahen piirilääkäri Johan Martola ja Anna Maria Cecilia Simelius. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Aune Kyllikki Ignatiuksen kanssa.
Opinnot

Martola kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1914 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi opiskelemalla teologiaa Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1914–1915. Marraskuussa 1915 teologian ylioppilaat A-E. Martola ja Väinö Vuori jättivät menemättä ylioppilaskunnan vuosijuhliin ja suuntasivat Kemin kautta Ruotsiin ja edelleen Saksaan.
Jääkärikausi

Martola liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antaneen Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan vuoden 1915 lopulla. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisen maailmansodan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hän suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun B-kurssin.
Suomen sisällissota

Martola astui Saksassa Suomen tasavallan joukkojen eli Suomen sisällissodan valkoisen osapuolen palvelukseen luutnantiksi ylennettynä. Suomeen hän tuli helmikuun lopulla jääkärien pääjoukon mukana Vaasaan. Martola sijoitettiin joukkueenjohtajaksi 1. jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa Lempäälän taisteluun, missä haavoittui vaikeasti vatsaan selviten kuitenkin Tampereella tehdyn leikkauksen ansiosta.
Sisällissodan jälkeinen aika

Martola palveli sisällissodan jälkeen pataljoonan adjutanttina ja komppanianpäällikkönä Suomen valkoisessa kaartissa, josta hänet komennettiin syksyllä 1918 opetusupseeriksi upseerikokelaskursseille Viipuriin. Vuonna 1919 yleisesikunta komensi Martolan yhdessä Kaarle Kekonin ja Gunnar Heinrichsin opiskelemaan Ranskan sotakorkeakouluun École Supérieure de Guerreen. Suomalaisista ainoastaan Martola suoritti opintonsa loppuun saakka ja hänelle myönnettiin ensimmäisenä suomalaisena upseerina koulun diplomi 1921.
Ranskasta palattuaan Martola määrättiin vuonna 1922 yleisesikuntaan (nyk. pääesikunta) operatiivisen toimiston päälliköksi. Yleisesikunnasta hänet siirrettiin vuoden 1924 lopulla apulaisjohtajaksi Sotakorkeakouluun, jota Martola oli osaltaan perustamassa. Apulaisjohtajuuden lisäksi hän toimi myös sotalaitosopin tuntiopettajana, lisäksi Kadettikoulussa. Sotakorkeakoulusta hän palasi Yleisesikuntaan 1925 ja sijoitettiin liikekannallepano-osaston päälliköksi. Vuonna 1927 Martola nimitettiin Savon jääkärirykmentin komentajaksi ja hieman myöhemmin Savon prikaatin väliaikaiseksi komentajaksi. Prikaatista hänet siirrettiin 1928 takaisin yleisesikuntaan, josta sotilasasiamieheksi Ranskaan ja Belgiaan. Martola palasi Suomeen 1931 ja sijoitettiin yleisesikunnan tilastollisen ja ulkomaanosaston päälliköksi.
Puolustuslaitoksesta Martola siirtyi vuonna 1933 suojeluskuntajärjestön palvelukseen toimien esikuntapäällikkönä vuoteen 1940, josta ajasta 1934–1935 suojeluskuntien päällikön viransijaisena.
Talvi- ja jatkosota

Talvisodan aikana 1940 Martola siirrettiin rintamalle komentajaksi 1. divisioonaan, joka osallistui taisteluihin Karjalankannaksella.
Sodan päätyttyä Martola palasi suojeluskuntien esikuntapäälliköksi.
Jatkosodassa vuonna 1942 Martolasta tuli Karjalankannaksella taistelleen 2. divisioonan komentaja. Hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi kesäkuussa 1944, jonka jälkeen heinäkuussa 1944 siirtyi komentajaksi VI armeijakuntaan, joka taisteli Kannaksen suurhyökkäyksessä ja myöhemmin Laatokan Karjalassa.
Jatkosodan jälkeinen aika

Jatkosodan jälkeen syksyllä 1944 Martola toimi II ulkoasiainministerinä Urho Castrénin hallituksessa. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta, mutta hänet määrättiin pysymään vakinaisen väen upseeriluettelossa presidentti Gustaf Mannerheimin nimenomaisesta määräyksestä. Hän toimi Uudenmaan läänin maaherrana 1944–1946 ja oli osin samanaikaisesti Suomen Paperitehtaiden Yhdistyksen palveluksessa 1944–1949. Vuodesta 1949 lähtien Martola työskenteli edellä mainitun yhdistyksen johtokunnassa ja Osasto Paperikonttorin toimitusjohtajana aina vuoteen 1963 saakka.
Martola toimi Yhdistyneiden kansakuntien pääsihteerin Dag Hammarskjöldin sotilasneuvonantajana 1956–1957 ja 1958. YK:n Kyproksella olevan rauhanturvajoukkojen eli UNFICYPin komentajana Martola oli 1966–1969, jolloin hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi. Hän oli silloin viimeinen aktiivipalveluksessa ollut jääkäri. Martola ylennettiin jalkaväenkenraaliksi 1982. Martola kuoli 1986 lähes 90-vuotiaana ja hänet on haudattu Suomen Kaartin hautausmaalle Helsingin Hietaniemeen.
Kirjallisuutta

Jarkko Kemppi, Jalkaväenkenraali A. E. Martola, Otava 2008.
Brantberg, Robert. Sotakenraalit, Kahdenkymmenenyhden suomalaisen sotakenraalin elämäntarina. Revontuli, 2008
John Hersey

| John Hersey |
| --- | --- |
 John Hersey
Henkilötiedot
Syntynyt: 1914 Tianjin, Kiina
Kuollut: 1993 (78–79 vuotta) New York, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
John Hersey (1914 Tianjin, Kiina – 1993 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen ulkomaankirjeenvaihtaja ja kirjailija.
Hersey oli Timen ja Lifen kirjeenvaihtajana 1944–1945 ja opettajana Yalen yliopistossa. Hänen romaaninsa käsittelevät usein tosipohjaisia ajankohtaisaiheita, kuten Hiroshima (1946).
Palkinnot ja tunnustuket

Pulitzer-palkinto 1945
Suomennetut teokset

Hiroshima (Hiroshima, 1946); suom. Alex. Matson, Helsinki: Tammi 1947 – Hirošima, Helsinki: Tammi 1963. Sarja: Kurkisarja, 26
Sotasankari (The war lover, 1959), suom. Mikko Taipale, Karisto 1951
Vierinkivi (A single pebble, 1956), suom. Johanna Saresvuo, Karisto 1957
Hiroshima (Hiroshima), suom. Arvi Tamminen, Like 2005 ISBN 952-471-667-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta John Hersey Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Henrik III (Ranska)

| Henrik III |
| --- | --- |
 Henrik III. François Quesnelin maalaama muotokuva 1500-luvulta.
Ranskan kuningas
Valtakausi:  30. toukokuuta 1574 – 2. elokuuta 1589
Kruunajaiset:  13. helmikuuta 1575 Rheimsin katedraali
Edeltäjä:  Kaarle IX
Seuraaja:  Henrik IV
Sijaishallitsija:  Catherine de' Medici
Puola-Liettuan kuningas
Valtakausi:  16. toukokuuta 1573 – 12. toukokuuta 1575
Kruunajaiset:  22. helmikuuta 1574 Wawelin katedraali, Krakova
Edeltäjä:  Sigismund II
Seuraaja:  Anna Jagellonica

Syntynyt:  Alexandre Édouard 19. syyskuuta 1551 Fontainebleaun linna, Ranskan kuningaskunta
Kuollut:  2. elokuuta 1589 Saint-Cloud, Ranskan kuningaskunta
Hautapaikka:  Saint-Denis'n basilika
Puoliso:  Louise de Lorraine (naim. 1575)
Suku:  Valois
Isä:  Henrik II
Äiti:  Katariina de' Medici
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Henrik III (ransk. Henri III); (19. syyskuuta 1551 Fontainebleun linna – 2. elokuuta 1589 Saint-Cloud, Ranskan kuningaskunta) oli Anjoun herttua, Puola-Liettuan kuningas vuosina 1573–1574 ja Ranskan kuningas vuosina 1574–1589.
Anjoun herttua Henri 21-vuotiaana, Jean Decourt (attr.) 1570