stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lapsang souchong
Historia

Legendan mukaan teen savustaminen keksittiin vahingossa. Armeijan yksikkö majoittui teetehtaalla, joka oli täynnä kuivumassa olleita teelehtiä. Lehdet piti siirtää pois, että sotilaat pääsisivät majoittumaan. Sotilaiden lähdettyä teelehdet piti kuivata loppuun nopeasti, joten työntekijät tekivät mäntypuusta nuotioita kuivumisen nopeuttamiseksi. Kun tee saatiin myyntiin, uusi maku oli syntynyt.
Tositarina selittää savuaromin hieman toisin. 1600-luvulla kiinalaista teetä alettiin viedä Eurooppaan ja Amerikkaan. Havaittiin, ettei perinteinen vihreä tee kestänyt hyvälaatuisena pitkää, jopa 15–18 kuukauden meri- ja maakuljetusta. Teentuottajat keksivät rullata teelehdet, hapettaa ja kuivata teen, jolloin säilyvyys parani. Hapetuksen jälkeen teelehdet levitettiin bambukoreihin, jotka sijoitettiin telineisiin kuivaushuoneessa. Telineet oli rakennettu uunien yläpuolelle. Näin uuneista nouseva lämmin ilma edesauttoi teelehtien kuivumista. Uunit lämmitettiin paikallisella mäntypuulla, jota saatiin Pohjois-Fujianin teetehtaiden ympäristöstä. Hitaan kuivauksen aikana kuivuvat teelehdet saivat hieman savua, jolloin teelle muodostui mieto männynsavuinen ja tervainen luonne.
Hollantilaiset alkoivat tuoda Lapsang souchongia länteen vuonna 1604. Aluksi teetä arvostettiin kalliina lääkkeenä, ja sitä myytiin apteekeissa. Historiallisten asiakirjojen mukaan kuningas Kaarle II:n kanssa naimisissa ollut portugalilainen prinsessa Katariina tuotatti vuonna 1662 Lapsang souchongia Englantiin. Prinsessan intohimo edesauttoi teelaadun etenemistä Englannissa. Lapsang souchongia arvostettiin luksusjuomana Englannissa, Ranskassa ja Hollannissa. Englannissa Lapsang souchongia oli tapana tarjota kuninkaallisessa perheessä, ja se tunnettiin kuninkaallisena mustana teenä. Hollantilaisten valta-asema murtui vuonna 1669, kun Englanti ryhtyi tuomaan Lapsang souchongia suuremmissa erissä. Teen rooli oli muuttunut jo nautintoaineeksi, kun Englannin Itä-Intian kauppakomppania aloitti teekaupan.
Valmistus

Lapsang souchong valmistetaan täyteen mittaansa kasvaneista souchong-lehdistä. Lapsang souchong -teen valmistus noudattaa mustan teen valmistamista savustusta lukuun ottamatta. Hapetuksen jälkeisessä savustuksessa teenlehdet levitetään bamburitilöille. Niiden alla poltetaan erityisten männyn, jalokuusen tai sypressin juuria, kunnes haluttu savuisuustaso on saavutettu. Tuloksena saadaan nuotion savulta tuoksuva ja voimakasarominen mutta pehmeänmakuinen teejuoma, jota voidaan kutsua rohkeaksi, tammiseksi ja maanläheiseksi. Taiwanissa valmistetaan yleensä voimakkaammin savustettua Lapsang souchongia kuin Fujianissa.
Joskus voi tavata teeväärennöksiä, jossa savuisuutta jäljittelevää makua tuotetaan terva-esanssilla.
Lapsang souchongia suositellaan nautittavaksi mausteisten aterioiden jälkeen sekä eräretkillä. Se sopii myös hyvin yhteen voimakkaanmakuisten juustojen tai savukalan kanssa.
Lapethos

| Lapethos> Λάπηθος.Sijainti |
| --- | --- |
 Lapethos
Koordinaatit:  35°21′2″N, 33°12′7″E
Valtio:  Kypros
Paikkakunta:  Lápithos (Lapta) / Karavás (Alsancak), Kyrenia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kypros
Aiheesta muualla
  Lapethos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lapethos (m.kreik. Λάπηθος, Lapēthos, myös Lapathos, Λάπαθος, Lēpēthis, Ληπηθίς ja Lapithos, Λάπιθος, lat. Lapethus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kyproksen saarella. Se sijaitsi lähellä nykyisiä Lápithoksen (Lapta) ja Karaváksen (Alsancak) kyliä.
Maantiede

Lapethos sijaitsi Kyproksen pohjoisrannikolla noin 10 kilometriä länteen Keryneiasta lähellä nykyistä Acheiropoíitoksen luostaria. Lapethoksen kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen suurikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu yli 500 neliökilometriä.
Historia

Lapethos oli yksi Kyproksen vanhoista kuningaskunnista. Kreikkalaisen perinteen mukaan sen perustivat Lakoniasta tulleet asuttajat Praksandroksen johdolla. Arkeologisten löytöjen perusteella kaupunki on ollut olemassa jo myöhäisellä pronssikaudella eli mykeneläisellä kaudella. Kaupungin kansalaisista käytettiin etnonyymejä Lapētheus (Λαπηθεύς) ja Lapēthios (Λαπήθιος).
Lapethoksen historiasta tiedetään suhteellisen vähän. Kaupunki löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. lähtien. Joidenkin sen kuninkaiden nimet 400- ja 300-luvuilta eaa. tunnetaan näiden rahojen kautta. Jossakin vaiheessa kaupunki on kuninkaiden nimistä päätellen ollut foinikialaisten vallassa.
Lapethoksen nimi esiintyy antiikin historiassa ensimmäisen kerran vasta vuonna 312 eaa., jolloin sen kuninkaana oli Praksippos. Ptolemaios pidätti tämän epäiltynä Antigonoksen puolella olemisesta. Lapethos oli olemassa vielä varhaisella bysanttilaisella kaudella, jolloin se oli piispanistuin. Kaupunki hylättiin arabien hyökkäyksen vuonna 647 jälkeen.
Lapethoksessa on suoritettu vain vähän arkeologisia kaivauksia, pääasiassa vuosina 1913 ja 1915.
Rakennukset ja löydökset

Lapethoksen raunioita on laajalla alueella rannikolla. Kaupungin akropoliina toimi ilmeisesti sen keskellä sijainnut kallioinen kukkula. Kaupunki oli ympäröity muurein, joiden reitti voidaan jäljittää niiden koko matkalta. Myös kaupungin sataman aallonmurtajista on säilynyt jäänteitä. Läntisen aallonmurtajan pituus on noin 155 metriä ja pohjoisen noin 40 metriä.
Lapethoksen pyhäköistä tai kulteista ei ole tietoa. Piirtokirjoitusten perusteella kaupungissa oli gymnasion, ja siellä oletetaan olleen myös teatteri. Kaupungin itäpuolelta on löydetty sen hautausmaita sekä antiikin aikaisia kala-altaita, joista suurin on kooltaan noin 30 × 13,3 metriä ja metrin syvyinen.
Lapuan vaakuna

Lapuan vaakuna
Lapuan vaakuna on Lapuan kaupungin heraldinen tunnus. Vaakunan heraldinen selitys on "kultakentässä musta, kävelevä, punavaruksinen karhu, jolla ratsastaa siniseen vyötettyyn mekkoon, housuihin ja paulakenkiin pukeutunut mies, pidellen oikeassa kädessään iskuun kohotettua mustaa nuijaa."
Vaakunan historiaa

Lapuan vaakuna on saanut aiheensa on pitäjän vanhasta sinetistä. Pitäjän vanhimmassa sinetissä vuodelta 1599 oli kuvattuna ainoastaan kohti katsova karhunpää. Karhu oli aiheena emäpitäjä Isonkyrön sineteissä ja se periytyi myös pitäjästä erotettujen Lapuan ja Ilmajoen pitäjien tunnuksiksi. Karhulla ratsastava ja nuijaa pitelevä mies tuli Lapuan sinettien aiheeksi 1700-luvulle mentäessä, ensimmäisen sinetin kadottua isonvihan aikana. Ratsastaja-aihetta käytettiin myös Lapuan kihlakunnan sinetin tunnuksena.
Vaakunan on suunnittellut heraldikko Gustaf von Numers. Lapuan kunnanvaltuusto hyväksyi vaakunan 25. syyskuuta 1950, sisäministeriön vahvistaessa sen käyttöön 11. joulukuuta.
Vaakunan historiaa > Galleria

Lapuan pitäjän sinetti vuodelta 1599.
Lapuan pitäjän sinetti vuodelta 1733.
Lapuan kihlakunnan sinetti.
Gustaf von Numersin laatima vaakunan alkuperäismalli vuodelta 1950.
Lappeenrannan Urheilu-Miehet

Lappeenrannan Urheilu-Miehet ry (LUM) on lappeenrantalainen yleisurheilun erikoisseura. Seura kuuluu Suomen Urheiluliiton seuraluokituksen superluokkaan.
Seura perustettiin nimellä Lappeenrannan Luistinseura vuonna 1906, ja nykyisen nimensä se sai vuonna 1927. Alun perin yleisseurana toimineen LUM:n jääpalloilijat perustivat Veiterän vuonna 1950, hiihtäjät ja suunnistajat Lappeenrannan Hiihtäjät vuonna 1951 ja pesäpalloilijat Pesä Ysit vuonna 1976, minkä jälkeen seura on keskittynyt vain yleisurheiluun. Seuraa edustaneista urheilijoista kansainvälisissä arvokilpailuissa mitaleita ovat saavuttaneet Eino Penttilä (keihäänheitto), Kalle Jalkanen (maastohiihto), Arto Bryggare (aitajuoksu) ja Juha Tiainen (moukarinheitto).
LUM on järjestänyt yleisurheilun Kalevan kisat vuosina 1962, 1980, 1997 ja 2007. Seuran järjestämiin oheistapahtumiin kuuluvat tanssilavatoiminta Iitiän lavalla ja Muikku ja pottu -kalamarkkinat Lappeenrannan satamatorilla.
Kirjallisuus

Arponen, Antti O: Luistinseurasta Lummiksi – Lappeenrannan Urheilu-Miehet 1906–2006.  Lappeenranta:  Lappeenrannan Urheilu-Miehet, 2006.  ISBN 952-5200-53-1
Arne Larsen

| Mitalit> Maa:  Norja.Yhdistetty.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Norja.Yhdistetty.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Norja.Yhdistetty.MM-kilpailut  | Maa:  Norja> Yhdistetty. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Zakopane 1962 | normaalikilpailu |  |
Arne Larsen (s. 23. joulukuuta 1937 Asker) on norjalainen yhdistetyn hiihtäjä, lajissaan maailman kärkimiehiä 1960-luvun alussa.
Larsen sijoittui Squaw Valleyn olympialaisissa 1960 yhdistetyssä kuudenneksi. Zakopanen MM-kilpailuissa 1962 hän voitti maailmanmestaruuden 5,6 pisteen erolla Neuvostoliiton Dmitri Kotškiniin. Innsbruckin olympialaisissa 1964 hän sijoittui viidenneksi ja Oslon MM-kilpailuissa 1966 sijalle 11.
Larsen voitti yhdistetyn Ruotsin hiihtokisoissa vuonna 1962 ja Salpausselän Kisoissa vuonna 1964. Holmenkollenilla hän sijoittui parhaimmillaan toiseksi vuonna 1960.
Larsen kuului myös mäkihyppääjänä Norjan parhaimmistoon. Vuonna 1962 hän voitti Norjan mestaruuden sekä yhdistetyssä että mäkihypyssä ja sijoittui Zakopanen MM-kisoissa suurmäessä 19:nneksi sekä Salpausselän mäkikisassa kolmanneksi.
Vuonna 1965 Larsenille myönnettiin Holmenkollen-mitali. Seuratasolla hän edusti Heggedal IL:ia.
Aiheesta muualla

Arne Larsen Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Lanzarote

Lanzarote
| --- | --- |
Sijainti:  29°2′56″N, 13°37′12″W Espanja
Saariryhmä:  Kanariansaaret
Pinta-ala:  807 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  139 506 (2008)
Suurin kaupunki:  Arrecife
Kieli:  espanja
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Lanzaroten lippu
Lanzaroten vaakuna
Lanzarote satelliittikuvassa
Lanzarote on Espanjalle kuuluva saari Atlantin valtamerellä. Se on yksi Kanariansaarista. Lanzaroten pinta-ala on 807 neliökilometriä ja sen väkiluku oli 139 506 vuonna 2008. Saarella on pituutta noin 60 km ja leveyttä noin 20 km. Saarella on 213 kilometriä rantaviivaa. Saari sijaitsee noin 140 kilometrin päässä Pohjois-Afrikan rannikosta. Lanzarotelta on 15 kilometrin matka Fuerteventuralle ja kahden kilometrin matka Graciosalle.
Lanzaroten pääkaupunki on Arrecife, jossa asuu lähes puolet saaren asukkaista. Saari on osa Las Palmasin maakuntaa ja jakautuu seitsemään kuntaan, joita ovat Arrecife, Haría, San Bartolomé, Teguise, Tías, Tinajo ja Yaiza. Lanzaroten lentoasema sijaitsee San Bartolomén alueella, viiden kilometrin päässä Arrecifesta.
Lanzaroten on arveltu olevan ensimmäinen Kanariansaarista, joka koskaan asutettiin. Ensimmäinen saarelle annettu nimi oli Insula de Lanzarotus Marocelus, jonka sille antoi Angelino Dulcert. Saaren yleisilmeeseen ja tulivuoritoimintaan läheisesti liittyvien nähtävyyksien syntyyn on vaikuttanut saarella asunut taiteilija César Manrique yhdessä saaren hallinnon kanssa. Lanzarote poikkeaa muista Kanariansaarista sen pelkistetyn värimaailman vuoksi. Lähes kaikki saaren rakennukset ovat matalia ja valkoiseksi kalkittuja. Tästä uniikista ilmeestä saarella halutaan pitää tiukasti kiinni. Muun kuin vaalean värin käyttöön on haettava erityislupa.
Maantiede

Lanzaroten saari nousi vedenpinnan yläpuolelle noin 19 miljoonaa vuotta sitten. Saari on maisemiltaan hyvin karu ja kasvillisuutta on vähän. Lanzaroten maisemaa hallitsevat lukuisat tulivuorenkraatterit ja laavavirrat. Noin puolet saaresta muutti ulkonäköään vuosien 1730 ja 1824 välisissä tulivuorenpurkauksissa, joiden laava peitti noin neljäsosan saaresta alleen. Lanzaroten tulivuoret eivät kuitenkaan ole kovin vaarallisia: uusia purkauksia ei odoteta tapahtuvan ainakaan seuraavan parin sadan vuoden aikana. Korkein huippu on 670 m korkea Peñas del Chache.
Matkailu ja nähtävyydet

Lanzarote sopii erinomaisesti etenkin lapsiperheille, autolomailijoille, luontoihmisille, vesiurheilijoille ja rauhallista rantakohdetta etsiville. Saaren suosituin matkailukohde on Puerto del Carmen, josta on kasvanut monipuolinen rantalomakohde hotelleineen, ravintoloineen, baareineen, klubeineen ja rantoineen. Alue on jakautunut vanhaan ja uuteen kaupunkiin, ja yksi kohteen keskuksista on sen satama, joka toimii sekä ravintola-alueena että on lähtöpiste veneretkille läheisiin satamiin ja saariin.
Toinen Lanzaroten rantalomakohteista on saaren eteläkärjessä sijaitseva Playa Blanca, jossa on nimensä mukaisesti valkeahiekkainen ranta. Palveluja ja yöelämää ei ole niin paljon kuin Puerto del Carmenissa, mutta ravintolatarjonta on hyvä. Huvivenesatamasta pääsee lautalla Fuerteventuraan. Playa Blancan edustalla kohoava Montaña Roja -vuori on suosittu kiipeilypaikka, ja parin kilometrin päässä kylästä sijaitsevat Papagayon kalliorannat ovat myös suosittu kohde. Lisäksi saaren keskeisellä paikalla sijaitsee pieni rantalomakylä Costa Teguise.
Lanzaroten länsiosassa sijaitsee Kanariansaarten toiseksi suosituin luonnonnähtävyys, Timanfayan kansallispuisto, joka on perustettu vuonna 1974. Kansallispuistossa voi nähdä erilaisia geologisia ilmiöitä ja tutustua yli 180 karussa elinympäristössä elävään kasvilajiin. Saaren pohjoisosassa Monte de la Corona -tulivuoren juurella sijaitsee Jameos del Agua, jossa on laavavirtojen muodostamia luolia ja uimakelpoisia altaita. Luoliin on rakennettu myös baareja ja konserttilava. Saarella on myös El Golfon kraatteri, jonka punasävyiset seinämät ympäröivät vihreävetistä laguunia.
Galleria

Arrecife
Jameos del Agua
La Geria
Mirador del Rio
Papagayon rantoja
Princesa Yaiza -hotelli Playa Blancassa
Puerto del Carmenin satama
Geysir Timanfayassa
Timanfaya
Viininviljelyä Lanzarotella
Yaiza
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Matkailuportaali
Kanariansaaret
| --- | --- |
Pääsaaret:   Fuerteventura  Gran Canaria  La Gomera  El Hierro  Lanzarote  La Palma  Teneriffa 
Muita saaria:   Alegranza  Graciosa  Los Lobos  Montaña Clara  Roque del Este  Roque del Oeste
Nikolai Iordanski

Nikolai Ivanovitš Iordanski (ven. Никола́й Ива́нович Иорда́нский, 4. joulukuuta 1876 Novohopjorsk – 29. joulukuuta 1928 Moskova) oli venäläinen vallankumouksellinen, toimittaja ja diplomaatti.
Iordanski syntyi konttoristin perheeseen. Hän valmistui lukiosta Simferopolissa ja opiskeli Pietarin yliopistossa, josta hänet erotettiin vuonna 1899 opiskelijalakon takia. Samana vuonna Iordanski liittyi Taisteluliittoon työväenluokan vapauttamiseksi.
Iordanski toimi Simferopolin, Sevastopolin ja Borisoglebskin sosiaalidemokraattisissa järjestöissä ja liittyi vuonna 1903 menševikkeihin. Hän työskenteli Iskran ja muiden puoluelehtien toimittajana ja oli Georgi Plehanovin läheinen työtoveri. Palattuaan Sveitsistä vuonna 1905 Iordanski kuului Pietarin ensimmäisen työläisneuvostoon toimeenpanevaan komiteaan. Tampereen konferenssissa hänet valittiin Venäjän sosiaalidemokraattisen puolueen keskuskomitean jäseneksi.
Vuosina 1909–1917 Iordanski työskenteli Sovremennyi mir ja vuosina 1910–1911 Zvezda -lehden toimittajana. Vuosina 1911–1913 hän asui karkotettuna Uudenkirkon Neuvolassa.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Iordanski kuului sotaan osallistumista kannattaneisiin menševikkeihin. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hän toimi rintamalla väliaikaisen hallituksen komissaarina. Lokakuussa 1917 Iordanski yritti siirtää hallitukselle uskollisia joukkoja Moskovaan tukahduttamaan bolševikkikapinaa.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Iordanski asui Helsingissä, jossa hän toimitti Neuvosto-Venäjään myönteisesti suhtautunutta Put-lehteä. Suomen viranomaiset karkottivat hänet vuonna 1922. Venäjälle palattuaan Iordanski liittyi NKP(b):n jäseneksi ja työskenteli Moskovassa ulkoasian kansankomissariaatissa. Vuosina 1923–1924 Iordanski toimi Neuvostoliiton edustajana Italiassa. Viimeisinä vuosinaan hän työskenteli valtion kustannusliikkeessä Gosizdatissa.
Gary Larson

| Gary Larson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. elokuuta 1950 (ikä 74) Tacoma, Washington, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Taiteilija
Ala:  pilapiirtäjä
Kuuluisimpia töitä:  Kaukana poissa
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.thefarside.com
Gary Larson (s. 14. elokuuta 1950 Tacoma, Washington, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen pilapiirtäjä, joka tunnetaan Kaukana poissa -sarjan tekijänä.
Elämä ja ura

Larson syntyi Washingtonissa vuonna 1950. Hän soitti lukioaikoina kitaraa ja banjoa. Hän luki Washingtonin osavaltionyliopistosta viestinnän tutkinnon.
Työskennellessään musiikkiliikkeessä Larson alkoi piirrellä pilakuvia, ja hän lähetti vuonna 1976 kuusi piirrostaan seattlelaiseen sanomalehteen. Vuonna 1979 Larsonin piirroksia julkaistiin Seattle Times -lehdessä nimellä Nature’s Way. Kun kalifornialainen San Francisco Chronicle alkoi syndikoida Nature’s Wayta, se antoi sarjalle nimeksi The Far Side (suomeksi Kaukana poissa tai Harhama). Sarjasta tuli hyvin suosittu, ja Larson teki sitä tammikuuhun 1995 saakka, jolloin sitä julkaisi yli 1 900 sanomalehteä. Larson lopetti sarjan, koska ajatteli sen jo toistavan itseään. Sen jälkeen Larson on julkaissut useita pilapiirroskokoelmia kirjana, ja hänen suosionsa on säilynyt. Kaukana poissasta tehtiin animaatioelokuvat vuosina 1994 ja 1997.
Larson julkaisi vuonna 2020 kolme uutta pilapiirrosta 25 vuoden tauon jälkeen. Ne ovat samantyylisiä kuin Larsonin vanhatkin piirrokset, mutta Larson teki ne digitaalisella piirtoalustalla eikä kynällä.
Larsonin tyyliä on kutsuttu surrealistiseksi. Hänen ihmisenkaltaiset eläinhahmonsa esimerkiksi asuvat usein taloissa aitojensa suojissa.
Larson on saanut muun muassa Newspaper Panel Cartoon -palkinnon 1985 ja 1988 sekä Reuben-palkinnon 1990 ja 1994. Hänen mukaansa on nimetty hyönteiset Strigiphilus garylarsoni, Serratoterga larsoni ja Garylarsonus.
Larson meni naimisiin vuonna 1987. Hän harrastaa musiikkia ja ympäristönsuojelua.
Otto Lasanen

Otto Lasanen oikealla
Otto Abraham Lasanen (14. huhtikuuta 1891 Kuopio – 25. heinäkuuta 1958 Asikkala) oli suomalainen painija ja olympiamitalisti.
Lasanen edusti seuratasolla Helsingin Jyryä ja Helsingin Atleettiklubia.
Lasanen oli aktiivisesti mukana työväen urheiluliikkeessä, ja hän edusti seuraansa Jyryä Työväen urheiluliitossa. Vuonna 1929 Lasanen valittiin TUL:ssä oppositioon joutuneiden kommunistien perustaman Työläisurheilun Yhtenäisyyskomitean jäseneksi. Toukokuusta heinäkuuhun 1930 hän toimi TYK:n puheenjohtajana.
Saavutuksia

olympiapronssia Tukholma 1912 (kreikkalais-roomalainen paini, sarja 60 kg)
Venäjän mestari 1917
TUL:n mestari 1920 (kreikkalais-roomalainen paini, sarja 60 kg)
Sixten Larsson

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Sixten Larsson |  Sixten Larsson |  Sixten Larsson |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Oslo 1946 | 400 metrin aidat |  |
Sixten Larsson (31. heinäkuuta 1918 – 3. helmikuuta 1995) oli ruotsalainen aitajuoksija, jonka paras saavutus oli EM-hopea vuoden 1946 Oslon EM-kisojen 400 metrin aidoissa. Sixten Larssonin urheilu-ura ajoittui 1940-luvulle. Hän edusti uransa aluksi IFK Boråsia, sitten vuoden 1942 IK Vikingeniä ja sen jälkeen jälleen IFK Boråsia.
Larsson aloitti Ruotsin mestaruuskautensa 400 metrin aidoissa vuonna 1940 ja voitti sen jälkeen vielä neljä mestaruutta vuoteen 1944 asti. Hän juoksi 23. elokuuta 1943 Tukholmassa Ruotsin ennätykseksi ajan 52,4. Vuodesta 1946 tuli Larssonille menestyksekäs, sillä hän otti EM-hopeaa Ruotsin ennätysaikaa sivuten 52,4 Suomen Bertel Storskrubbin voittaessa ajalla 52,2 ja pronssin mennessä maanmiehelle ja tulevalle olympiamitalisti Rune Larssonille.
Larssonin ura päättyi 1946 eli hänen uralleen ei toisen maailmansodan vuoksi yhtään olympiakisoja - kisat 1940 ja 1944 oli jouduttu sodan vuoksi perumaan. Uransa jälkeen hänet nimettiin yleisurheilusaavutustensa johdosta yleisurheilun Stora grabbariksi numerolla 100.
Ennätykset

800 m: 1.53,1 (1942)
400 m aidat: 52,4 (1943 ja 1946)
Lapsuusevankeliumi

Lapsuusevankeliumi on varhaiskristillinen kirjallinen genre eli lajityyppi, johon kuuluvat teokset kuvaavat Jeesuksen lapsuutta tai Marian ja Joosefin aiempaa elämää. Ne luetaan Uuden testamentin apokryfiseen kirjallisuuteen.
Lapsuusevankeliumeja on oletettavasti kirjoitettu ruokkimaan hurskasta uteliaisuutta koskien sellaisia asioita, jotka Uuden testamentin evankeliumit eli kanoniset evankeliumit sivuuttavat. Ne täyttävät aukkoja kanonisten evankeliumien kertomuksissa. Monissa lapsuusevankeliumeissa huomio on Jeesus-lapsen yliluonnollisissa voimissa ja jo lapsena tekemissä ihmeissä, kun taas opillisempaa aineistoa niissä on vain vähän. Tämä ei kuitenkaan päde kaikkeen lajityypin kirjallisuuteen. Kirjoitukset olivat suosittuja varhaiskristillisellä ajalla ja keskiajalla.
Lapsuusevankeliumeja

Varsinaiset varhaiskristilliset lapsuusevankeliumit:
Arabialainen lapsuusevankeliumi
Jaakobin protoevankeliumi
Kertomus rakentaja Joosefista
Pseudo-Matteuksen evankeliumi
Tuomaan lapsuusevankeliumi
Muuta lajityypin kirjallisuutta:
Armenialainen lapsuusevankeliumi
Evankeliumi Marian syntymästä
Codex Arundel 404 eli Liber de Infantia Salvatoris (”Kirja Vapahtajan lapsuudesta”)
Kirjallisuutta > Suomennoksia

Jaakobin protoevankeliumi, Pseudo-Matteuksen evankeliumi, Tuomaan lapsuusevankeliumi ja Kertomus rakentaja Joosefista. Teoksessa Marjanen, Antti & Tervahauta, Ulla & Vuolanto, Ville (toim.): Varhaiskristilliset lapsuusevankeliumit.  (Suomen eksegeettisen seuran julkaisuja 120)  Helsinki:  Suomen eksegeettinen seura, 2020.  ISBN 978-951-9217-75-8
Jaakobin protoevankeliumi, Pseudo-Matteuksen evankeliumi ja Tuomaan (lapsuus)evankeliumi. Teoksessa Seppälä, Johannes (toim.): Apokryfiset evankeliumit.  (3. painos, näköispainos (1. painos 1979))  Joensuu:  Ortokirja, 2008.  ISBN 978-952-9685-38-7
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Clivaz, Claire & Dettwiler, Andreas & Bertho, Benjamin & Devillers, Luc & Norelli, Enrico: Infancy Gospels: Stories and Identities.  (Wissenschaftliche Untersuchungen zum Neuen Testament, nide 281. ISSN 0512-1604)  Mohr Siebeck, 2011.  ISBN 9783161508332
Iota subscriptum

Esimerkki: Iota subscriptumit sanassa ᾠδῇ, ōdē, datiivi sanasta ᾠδή, ōdē, ’laulu’.
Iota subscriptum (< lat., ”alle kirjoitettu ioota”; m.kreik. ὑπογεγραμμένη (ἰώτα), hypogegrammenē (iōta)) on muinaiskreikan polytonisessa ortografiassa käytetty diakriittinen merkki, joka esiintyy pitkän vokaalin α (ā), η (ē) tai ω (ō) alle kirjoitettuna ja näyttää pienikokoiselta iootalta: ᾳ, ῃ, ῳ. Se ilmaisee tällöin diftongeja αι (āi), ηι (ēi) tai ωι (ōi).
Ioota kirjoitetaan näissä diftongeissa iota subscriptumina siksi, ettei sitä näissä tapauksissa äännetä. On kuitenkin myös tapauksia, joissa pitkää vokaalia seuraava ioota kirjoitetaan näkyviin iota adscriptumina, vaikka sitä ei tuolloinkaan äännetä. Translitteraatiossa ioota jätetään yleensä pois kummassakin tapauksessa.
Iootan ääntäminen kyseisissä diftongeissa lakkasi muinaiskreikassa jo ennen ajanlaskun alkua, minkä seurauksena ioota lakattiin niissä vähitellen myös merkitsemästä näkyviin. Iota subscriptumin (samoin kuin iota adscriptumin) merkitseminen kehittyi kreikan ortografiaan bysanttilaisella kaudella 1000-luvulla, koska iootalla on kyseisissä tapauksissa kuitenkin kieliopillista merkitystä. Sen avulla voidaan erottaa ennen kaikkea 1. ja 2. deklinaation substantiivien yksikön datiivimuoto (esim. γραφῇ, grafē ja ὁδῷ, hodō) sekä eräät supistumaverbit (esim. ἀγαπᾷς, agapās < ἀγαπάεις, agapaeis).
HMS Larne (1910)

| HMS Larne |
| --- | --- |
 HMS Larne

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John I. Thornycroft and Company, Woolston
Kölinlasku:  8. joulukuuta 1909
Laskettu vesille:  23. elokuuta 1910
Palveluskäyttöön:  helmikuu 1911
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 9. toukokuuta 1921
Tekniset tiedot
Uppouma:  780 t
Pituus:  75,13 m (kokonaispituus)
Leveys:  7,7 m
Syväys:  2,7 m
Koneteho:  13 500 shp
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  72
Aseistus
Aseistus:  2 × BL 4"/L40 Mk VIII -tykkiä yksiputkisina P Mk V -asennuksina 2 × QF 12 naulan 12 cwt -tykkiä yksiputkisina P Mk I -asennuksina 2 × 21" torpedoputkea
HMS Larne oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1911 palvelukseenotettu Acorn-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin John I. Thornycroft and Companyltä Woolstonista ja sen köli laskettiin 8. joulukuuta 1909. Alus laskettiin vesille 23. elokuuta 1910 ja se valmistui helmikuussa 1911.
Palvelus

Alus myytiin 9. toukokuuta 1921 romutettavaksi.