stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jouni Lehtimäki

Jouni Vesa Johannes Lehtimäki (s. 6. marraskuuta 1964 Pori) on suomalainen juristi ja poliitikko. Hän toimi Kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1999–2003. Porin kaupunginvaltuuston jäsen hän on ollut vuosina 1989–2000 ja 2005–2007 sekä kaupunginhallituksen jäsen 1993–1994 ja 1999. Koulutukseltaan Lehtimäki on oikeustieteen kandidaatti ja hankkinut varatuomarin arvon. Oikeustieteen lisensiaatin tutkinnon Lehtimäki suoritti joulukuussa 2009. Lehtimäen OTL-tutkimuksen aihe oli ”Rauhanturvaajan voimankäyttösääntöjen mukainen oikeus voimakeinojen käyttöön sotilaallisessa kriisinhallintaoperaatiossa”.
Sotilasarvoltaan Lehtimäki on majuri.
Lehtimäki tuli tunnetuksi myös Suomen Robinson -sarjan kilpailijana ensimmäisen tuotantokauden ajan vuosina 2003–2004.
Lehtimäki luopui kaikista poliittisista luottamustehtävistään loppuvuodesta 2007 ja keskittyi uraan puolustusvoimissa. Hän on muun muassa palvellut sotilaslakimiehenä Libanonissa (UNIFIL II) sekä Bosnia-Hertsegovinassa (EUFOR Althea), poliittisena neuvonantajana Kosovossa (KFOR) ja EU:n nopean toiminnan joukkoihin kuuluneiden Pohjoismaisten Taisteluosastojen (NBG08 ja NBG11) Suomen kontingentin lakimiehenä. Vuosina 2012−2013 Lehtimäki työskenteli NATON oikeusvaltio-operaation johtavana lakimiehenä Afganistanissa.
Vuosina 2013−2017 Lehtimäki toimi Kosovon oikeusministerin kansainvälisenä juridisena neuvonantajana Pristinassa EU:n erityisedustajan alaisuudessa.
Marraskuussa 2016 Kosovon hallitus nimitti Lehtimäen Kosovon Suomen kunniakonsuliksi. Suomi vahvisti Lehtimäen eksekvatuurin toukokuussa 2017.
Aiheesta muualla

.aspx Jouni Lehtimäki Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
José Emilio Amavisca

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  José Emilio Amavisca |  José Emilio Amavisca |  José Emilio Amavisca |  |
Maa:   Espanja
Miesten jalkapallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | Jalkapallo |  |
José Emilio Amavisca Gárate (s. 19. kesäkuuta 1971 Laredo, Kantabria, Espanja) on espanjalainen entinen jalkapalloilija.
Amavisca voitti Espanjan riveissä kultaa Barcelonan olympiaturnauksessa 1992. Hän pelasi vuosina 1994–1997 15 A-maaottelua tehden yhden maalin ja kuului joukkueeseen 1996 EM-kilpailuissa.
Amavisca edusti Real Madridia vuosina 1994–1998. Hän voitti seuran riveissä Espanjan-mestaruuden vuosina 1995 ja 1997 sekä Mestarien liigan ja Intercontinental Cupin vuonna 1998. Amavisca pelasi ammattilaisena vuosina 1989–2004. Hänen muut seuransa pääsarjatasolla olivat Valladolid, Santander, La Coruña ja Espanyol.
Amavisca pelasi yleensä keskikentän laidalla hyökkäävässä roolissa. Hän pystyi pelaamaan myös hyökkääjänä.
Espanjan joukkue – Jalkapallo kesäolympialaisissa 1992
1 Cañizares |
2 Ferrer |
3 Lasa |
4 Solozábal |
5 López |
6 Villabona |
7 Amavisca |
8 Luis Enrique |
9 Guardiola |
10 Abelardo |
11 Manjarín |
12 Paqui |
13 Toni |
14 Vidal |
15 Soler |
16 Miguel |
17 Berges |
18 Pinilla |
19 Kiko |
20 Alfonso |
Valmentaja Miera
Espanjan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 1996
1 Zubizarreta |
2 López |
3 Belsué |
4 Alkorta |
5 Abelardo |
6 Hierro |
7 Amavisca |
8 Guerrero |
9 Pizzi |
10 Donato |
11 Alfonso |
12 Sergi |
13 Cañizares |
14 Kiko |
15 Caminero |
16 Otero |
17 Manjarín |
18 Amor |
19 Salinas |
20 Nadal |
21 Luis Enrique |
22 Molina |
Valmentaja Clemente
Jean-Paul Belmondo

| Jean-Paul Belmondo |
| --- | --- |
 Belmondo vuonna 1960
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. huhtikuuta 1933 Neuilly-sur-Seine, Ranska
Kuollut: 6. syyskuuta 2021 (88 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Élodie Constantin (vih. 1952; ero 1968) Natty Tardivel (vih. 2002; ero 2008)
Näyttelijä
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Jean-Paul Belmondo (9. huhtikuuta 1933 Neuilly-sur-Seine, Ranska – 6. syyskuuta 2021) oli ranskalainen näyttelijä. Hänen uransa kesti yli puoli vuosisataa. Belmondon suosio oli huipussaan 1960–1980-luvuilla.
Ura

Belmondo oli pariisilaisen kuvanveistäjän Paul Belmondon (1898–1982) poika. Hän oli koulussa villi ja kiinnostunut vain urheilusta. 16-vuotiaana sairastettu tuberkuloosi pakotti hänet luopumaan haaveista tulla ammattinyrkkeilijäksi.
Belmondo aloitti näyttelijänuransa teatterissa 1953, ja pian hän sai myös pieniä elokuvarooleja. Ohjaaja Jean-Luc Godard huomasi hänet Marc Allégret'n elokuvasta Un drôle de dimanche (1958). Godard valitsi Belmondon näyttelemään 12 minuuttia kestäneeseen lyhytelokuvaansa, ja kesällä 1959 kuvattu Godardin pitkä elokuva Viimeiseen hengenvetoon (A bout de souffle, 1960) nosti Belmondon ranskalaisen uuden aallon tähdeksi.
Vaikka Belmondo sai heti kansainvälistä mainetta ja esiintyi muun muassa Peter Brookin elokuvassa Moderato Cantabile ja Vittorio De Sican elokuvassa Kaksi naista, hän keskittyi erityisesti ranskalaisiin elokuviin. Godardin kanssa hän teki neljättä seinää rikkoneen elokuvan Nainen on aina nainen (1961). Godardin lisäksi Belmondo teki useamman elokuvan Jean-Pierre Melvillen kanssa. Elokuvassa Kiusaus (1961) hän näytteli monitulkintaista, seksikästä pappia ja Ilmiantajassa rikollista, jonka epäillään olevan ilmiantaja.
Belmondo näytteli usein gangstereita ja renttuja, mutta Philippe de Brocan elokuvassa Seikkailija Cartouche hän oli 1700-lukulainen huoleton miekkamies. Brocan kanssa Belmondo teki myös elokuvan Mies Riosta (L’homme de Rio, 1965). Se aloitti Belmondon menestyksekkään uran niin komedioissa kuin toimintaelokuvissakin. Belmondo sanoi itse nauttivansa enemmän seikkailuelokuvien kuin intellektuellien elokuvien tekemisestä.
Belmondo tekikin 1960-luvun puolivälin jälkeen pääasiassa valtavirralle suunnattuja kaupallisia elokuvia, ja hän myös esiintyi kansainvälisissä tuotannoissa, kuten elokuvissa Palaako Pariisi? (1966), Casino Royale (1967) ja Borsalino (1970). Belmondon 1970- ja 1980-lukujen menestyselokuvia olivat 9-kasvoinen mies (1975), Flic ou voyou(1979), Le Professionnel(1981), Ässien ässä(1982) ja Kova kyttä (1982).
Belmondo ei enää 1980-luvun puolivälin jälkeen tehnyt yhtä paljon elokuvia kuin aiemmin, ja hän palasi myös teatteriin. Hänen 1990-luvun merkittävin elokuvaroolinsa oli Claude Lelouchin samannimisessä Kurjat-sovituksessa. Belmondo joutui vuonna 2001 sairaalaan saatuaan aivoinfarktin. Seuraavan elokuvan hän teki vasta vuonna 2009.
Belmondolle myönnettiin Ordre National du Mériten komentajan kunniamerkki vuonna 1994 ja Kunnialegioonan komentajan arvomerkki vuonna 2007.
Yksityiselämä

Jean-Paul Belmondo oli naimisissa kaksi kertaa: Elodie Constantinin kanssa vuosina 1952–1967 ja Natty Belmondon kanssa vuosina 2002–2008. Hänellä oli pitkät rakkaussuhteet näyttelijättärien Ursula Andressin ja Laura Antonellin kanssa. Hän sai neljä lasta. Hänen poikansa, Paul Belmondo (s. 1963) on entinen Formula 1 -kuljettaja.
Valikoitu filmografia

Ole kaunis ja - vaikene (Sois belle et tais-toi, 1958)
Suurkaupungin nuorisoa (Les tricheurs, 1958)
Enkeli ja kilpa-ajaja (Ein Engel auf Erden, 1959)
Lukittu ovi (À double tour, 1959)
Viimeiseen hengenvetoon (À bout de souffle, 1960)
Rikolliset (Classe tous risques, 1960)
Ranskatar ja rakkaus (La française et l'amour, 1960)
Kiihkeä kesä (Lettere di una novizia, 1960)
Kaksi naista (La ciociara, 1960)
Ilotalo (La viaccia, 1961)
Nainen on aina nainen (Une femme est une femme, 1961)
Kiusaus (Léon Morin, prêtre, 1961)
Rakastajattaria (Amours célèbres, 1961)
Kuumaa vapautta (Un nommé La Rocca, 1961)
Seikkailija Cartouche (Cartouche, 1962)
Kuin apinat talvella (Un singe en hiver, 1962)
Ilmiantaja (Le doulos, 1963)
Mitta on täysi (L'aîné des Ferchaux, 1963)
Banaaninkuori (Peau de banane, 1963)
Mies Riosta (L'homme de Rio, 1964)
100.000 dollaria auringossa (100.000 dollars au soleil, 1964)
Vapaa pakotie (Échappement libre, 1964)
Miehen metsästys (La chasse à l'homme, 1964)
Dunkerquen viimeiset päivät (Week-end à Zuydcoote, 1964)
Raha on valttia (Par un beau matin d'été, 1965)
Hullu Pierrot (Pierrot le fou, 1965)
Kiinalaisia seikkailuja Kiinassa (Les tribulations d'un Chinois en Chine, 1965)
Playboy - rakastajan retket (Tendre voyou, 1966)
Palaako Pariisi? (Paris brûle-t-il?, 1966)
Pariisin varas (Le voleur, 1967)
Casino Royale (Casino Royale, 1967)
Ho! (Ho!, 1968)
Pardon, ryöstämme samaa junaa (Le cerveau, 1969)
Mississipin velho (La sirène du Mississipi, 1969)
Mies minun makuuni (Un homme qui me plaît, 1969)
Borsalino (Borsalino, 1970)
Seikkailujen mies (Les mariés de l'an deux, 1971)
Ryöstäjät (Le casse, 1971)
Susiansa (Docteur Popaul, 1972)
Perijä (L'héritier, 1973)
Suurin ja kaunein (Le magnifique, 1973)
Stavisky - ihana lurjus (Stavisky..., 1974)
Pelko kaupungin yllä (Peur sur la ville, 1975)
9-kasvoinen mies (L'incorrigible, 1975)
Viholliseni ruumis (Le corps de mon ennemi, 1976)
Villi mies (L'animal, 1977)
Ässien ässä (L'as des as, 1982)
Kova kyttä (Le marginal, 1983)
Rivieran rantapiru pinteessä (Joyeuses Pâques , 1984)
Kaappaus (Hold-Up, 1985)
Tilit selviksi (Le solitaire, 1987)
Kurjat (Les misérables, 1995)
Kaipaus (Désiré, 1996)
Yksi kahdesta (1 chance sur 2, 1998)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean-Paul Belmondo Wikimedia Commonsissa
Jean-Paul Belmondo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jean-Paul Belmondo Elonetissä.
Jean-Paul Belmondo NNDB:ssä
Belmondo vuonna 2011
Jorma Malinen

Jorma Malinen (s. 30. syyskuuta 1959 Rovaniemi) on Ammattiliitto Pron puheenjohtaja. Malinen valittiin tehtävään vuonna 2014. Vuosina 2009‒2012 Malinen oli Pron hallituksen jäsen. Ennen liittouraa Malinen työskenteli telakoilla asentajana. Työn ohessa hän kouluttautui automaatiosuunnittelijaksi. 2000-luvun alussa Malinen valittiin telakkayhtiö STX Finlandin eli nykyisen Meyer Turun toimihenkilöiden luottamusmieheksi.
Joyce Barkhouse

Joyce Carman Barkhouse CM ONS (o.s. Killam; 3. toukokuuta 1913 Woodville, Nova Scotia – 2. helmikuuta 2012 Bridgewater, Nova Scotia) oli kanadalainen lastenkirjailija, joka tuli tunnetuksi lähinnä historiallisesta fiktiostaan. Hän on koulutukseltaan opettaja. Hän oli vuodesta 1942 naimisissa Milton Joseph Barkhousen (k. 1968) kanssa, ja parille syntyi kaksi lasta: Murray Roy ja Janet Louise.
Barkhouse sai opettajanlisenssinsä vuonna 1932 ja aloitti kirjoittamisen samoihin aikoihin. Hän kuitenkin julkaisi ensimmäisen romaaninsa (George Dawson: The Little Giant) vasta vuonna 1974. Hänen romaanistaan Pit Ponysta (1989) on tehty televisioelokuva (Kaivoksen lapset) vuonna 1997 sekä televisiosarja Pit Pony vuonna 1999.
Vuonna 2007 Barkhouse otettiin Nova Scotian ritarikuntaan, ja vuonna hänestä tehtiin 2008 Kanadan ritarikunnan jäsen. Hän oli The Writers' Union of Canadan ja The Writers' Federation of Nova Scotian elinikäinen kunniajäsen.
Käännös suomeksi
Jalkapallon pelipaikat

Nykyään yleinen 4-4-2-ryhmitys. Maalivahti on merkitty mustalla, puolustajat sinisellä, keskikenttäpelaajat keltaisella ja hyökkääjät punaisella.
Jalkapallon pelipaikat ovat jalkapallojoukkueen pelaajien paikkoja joukkueen kenttäryhmityksessä. Yhdellä joukkueella on 11 pelaajaa kentällä, ellei pelaaja ole saanut ulosajoa. Joukkueella pitää aina olla maalivahti, mutta muuten asetus on vapaa.
Maalivahti

Maalivahdin pääasiallinen tehtävä on estää maalien syntymistä omaan päätyyn, mutta hänellä on tärkeä rooli myös pelin avaamisessa ja puolustajien ohjaamisessa. Maalivahti on ainoa pelaaja, joka saa kentällä koskea palloon käsillään. Hän tekee usein omia harjoitteitaan erillään kenttäpelaajista. Maalivahdit käyttävät nykyään lajia varten suunniteltuja hanskoja, jotka yleistyivät 1950- ja 1960-luvuilla. Tunnettuja jalkapallomaalivahteja ovat muun muassa Neuvostoliittoa edustanut Lev Jašin, englantilainen Gordon Banks, ranskalainen Fabien Barthez, italialainen Gianluigi Buffon, espanjalainen Iker Casillas ja saksalainen Manuel Neuer.
Puolustajat > Laitapuolustaja

Laitapuolustajan  tehtävänä on puolustaa, vartioida ja katkaista laidan kautta tulevia hyökkäyksiä.  Laitapuolustajat myös nousevat mukaan hyökkäyksiin ja voivat jakaa syöttöjä omille keskikenttäpelaajille ja hyökkääjille. Laitapuolustajista usein vasen laitapelaaja on vasenjalkainen ja oikea laitapelaaja oikeajalkainen.  Tunnettuja laitapuolustajia ovat esimerkiksi englantilainen Ashley Cole ja brasilialainen Maicon.
Puolustajat > Toppari

Toppari eli keskuspuolustaja pelaa nimensä mukaisesti puolustuksen keskellä. Jompikumpi keskuspuolustajista on yleensä puolustuksen johtaja yhdessä maalivahdin kanssa. Kuuluisia toppareita ovat esimerkiksi italialainen Alessandro Nesta, espanjalaiset Carles Puyol ja Sergio Ramos sekä suomalainen Sami Hyypiä.
Puolustajat > Toppari > Etutoppari

Etutoppari oli vanhanajan jalkapallossa keskuspuolustaja, joka pysyi aina painollisella puolella peliä. Joukkueen etutoppariksi valittiin yleensä iso ja vahva pelaaja, joka jaksoi liikkua koko kentän leveydellä sekä voitti kaksinkamppailuja. Etutoppari oli varsinkin liberopelin suosion aikana merkittävä pelipaikka, mutta linjapuolustuksessa merkitys on vähäisempi.
Puolustajat > Libero

Libero on alin puolustaja. Hänellä ei ole tiettyä hyökkäyspelaajaa vartioitavanaan. Sen sijaan liberolla voi olla mahdollisesti pelinrakentajan rooli. Linjapuolustuksessa liberoa ei käytetä. Historian ehkä tunnetuin libero oli saksalainen Franz Beckenbauer.
Keskikenttäpelaajat

Keskikenttäpelaajat pelaavat puolustajien ja hyökkääjien välissä. Heidän tehtävänsä on osallistua aktiivisesti sekä hyökkäykseen että puolustukseen. On erikseen hyökkääviä ja puolustavia keskikenttäpelaajia. Keskikenttäpelaajat rakentavat peliä ja onnistuvat melko usein itsekin maalinteossa. Tunnettuja keskikenttäpelaajia ovat esimerkiksi argentiinalainen Diego Maradona, joka pelasi hyökkäävänä keskikenttäpelaajana, italialainen Daniele De Rossi, englantilainen Paul Scholes ja suomalainen Jari Litmanen.
Hyökkääjät

Hyökkääjän päätehtävä on tehdä maaleja, eikä hän yleensä puolusta kovin aktiivisesti. Hyökkääjiä on nykyään joukkueessa yleensä vähintään yksi ja korkeintaan kolme, mutta 1800-luvun puolivälissä heitä saattoi olla jopa kahdeksan. Kuuluisia hyökkääjiä ovat esimerkiksi argentiinalainen Lionel Messi, portugalilainen Cristiano Ronaldo, ruotsalainen Zlatan Ibrahimović  sekä brasilialaiset Pelé ja Garrincha.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Football Laws & Equipment BBC (englanniksi)
José Edvar Simões

| Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Maa:   Brasilia> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Tokio 1964 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Jugoslavia 1970 |  |  |
|  Pronssia | Uruguay 1967 |  |  |
José Edvar Simões (s. 23. huhtikuuta 1943 São José dos Campos) on brasilialainen kilpauransa lopettanut koripalloilija, koripallovalmentaja ja olympiamitalisti.
Edvar Simões osallistui koripalloilijanurallaan Brasilian miesten maajoukkueessa kolmiin kesäolympialaisiin: Tokiossa 1964 Brasilia voitti pronssia, Méxicossa 1968 maa oli neljäs ja Münchenissä 1972 seitsemäs. Edvar Simões voitti Brasilian maajoukkuepelaajana myös kaksi MM-mitalia ja hopeamitalin Etelä-Amerikan mestaruuskilpailuista. Hän toimi myös koripallovalmentajana ja valmensi muun muassa Brasilian maajoukkuetta vuoden 1982 MM-kilpailuissa.
Aiheesta muualla

Profiili FIBA Archive (englanniksi)
Brasilian joukkue – Kesäolympialaiset 1964
4 Pasos |
5 Marques |
6 Ubiratan |
7 Massoni |
8 Braun |
9 de Souza |
10 Schall |
11 Edson Bispo |
12 Sucar |
13 Mirshauswka |
14 Machado |
15 Simões |
Valmentaja Brito Cunha
Kaj G. Lindholm

Kaj G. Lindholm (s. 1939) on suomalainen muoti- ja mainosvalokuvaaja, jonka ura ulottui 1960-luvun lopulta vuoteen 1995.
Lindholm opiskeli 1960-luvun keskivaiheilla kolme vuotta valokuvausta The Central London Polytechnic -oppilaitoksessa Lontoossa, josta oli juuri tullut Pariisin sijaan uusi muodin mekka. Hän perusti vuonna 1967 Helsingin Katajanokalle KGL-studion, jonka toiminta jatkui lähes 30 vuotta. Alkuvuosien tärkein yritysasiakas oli Maj Kuhlefeltin luotsaama Finn-Flare, ja lehtikuvauksia hänellä teetti eniten Muotisorja-aikakauslehti. Liikevaihtoa tuli eniten painettujen tuoteluetteloiden kuvauksista, joita tilasivat etenkin Anttila, Seppälä ja Hobby Hall. PR-kuvia Lindholm teki muun muassa Marimekolle ja Friitalalle, jonka nahkavaatteiden mallina toimi muun muassa elokuvasta Blow-Up kuuluisaksi tullut saksalainen Veruschka von Lehndorff. Lindholm oli myös monen Lenita Airiston tuottaman muotishow’n vakiokuvaaja, jonka jopa 30 diaprojektorilla toteutetut multivisiot pyörivät osana esityksiä.
Lindholm kuvasi niin studiossa kuin ulkonakin aina suuren negatiivikoon kameroilla, kun useimmat muotia kuvaavat kollegat olivat ihastuneet uusiin kevyisiin kinofilmijärjestelmiin. Värimateriaalina hän käytti diafilmiä, joka kehitettiin Jussi Pohjakallion laboratoriossa. Hänen nimensä tuli suurellekin yleisölle näkyviin aikakauslehdille kuvatuissa muotijutuissa, joita hän teki myös ulkomaisille lehdille.
1970-luvun lopulla Lindholm alkoi vähentää muotikuvauksia, koska ei enää tuntenut kuuluvansa samaan sukupolveen mallien eikä tilaajien kanssa. Hän siirtyi mainosvalokuvauksen pariin, kunnes sulki studionsa vuonna 1995. Kaj G. Lindholmin studiossa saivat oppinsa myös itsenäisille urille päätyneet valokuvaajat Markku Alatalo, Seppo Konstig ja Ove Tammela.
Kaj G. Lindholm toimi Suomen mainosvalokuvaajat ry:n puheenjohtajana vuosina 1968–1969 ja on yhdistyksen kunniajäsen.
José Enrique Rodó

José Enrique Rodó
José Enrique Rodo (15. heinäkuuta 1872 – 1. toukokuuta 1917) oli uruguaylainen filosofi ja esseisti. Hänen pääteoksensa on esseekokoelma Ariel (1900), jossa hän käsittelee Yhdysvaltojen ja Latinalaisen Amerikan suhteita. Rodó kutsui Latinalaisen Amerikan nuoria hylkäämään materialismin ja kehotti Latinalaista Amerikkaa pitämään kiinni omista kulttuuriarvoistaan.
Rodó oli kirjallisuudenprofessori ja oli kaksi kertaa valittuna valtiopäiväedustajaksi. Hän oli yhtenä muiden kanssa perustamassa kirjallisuuslehteä La revista nacional de la literaturra y ciencias sociales ja myös toimitti sitä.
Rodó kävi kirjeenvaihtoa merkittävien espanjalaisvaikutteisten ajattelijoiden kanssa. Hän keskusteli muun muassa Leopoldo Alasin, José de la Riva-Agüeron ja tuon ajan vaikutusvaltaisimman runoilijan Rubén Daríon kanssa, joka oli modernismon perustajia. Niinpä Rodóa pidetään nykyään yhtenä merkittävimmistä modernismon edustajista.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Näyteteksti Arielista (archive.org) (espanjaksi)
Julian Marley

| Julian Ricardo Marley |
| --- | --- |
 Julian Marley Casacasissa, Portugalissa vuonna 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. kesäkuuta 1975 (ikä 49) Lontoo, Iso-Britannia
Ammatti:  tuottaja, laulaja
Muusikko
Tyylilajit:  reggae
Levy-yhtiöt:  Tuff Gong, Ghetto Youth International, Lightyear
Aiheesta muualla
www.julianmarley.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Julian Ricardo Marley (syn. 4. kesäkuuta 1975 Lontoo) on brittiläinen reggae-muusikko. Hän on Bob Marleyn ja Lucy Pounderin poika.
Ura

Marley vietti lapsuutensa Britannia–Jamaika-akselilla. Hän oli jo nuorena musikaalinen ja osasi soittaa mm. kosketinsoitinta, rumpuja, bassoa ja kitaraa.
Marley on julkaissut neljä studioalbumia: Lion in the Morning (1996), A Time & Place (2003), Awake (2009) ja As I Am (2019). Näistä kaksi viimeisintä on ilmestymisvuonnaan ollut ehdolla parhaan reggae-albumin Grammy-palkintoon.
Diskografia

Lion in the Morning (1996)
A Time & Place (2003)
Awake (2009)
As I Am (2019)
Kaepa

Kaepa on yhdysvaltalainen urheilujalkinevalmistaja. Yritys valmistaa jalkineita muun muassa lentopalloilijoille ja cheerleadereille.
Aiheesta muualla

Yhtiön omat sivut (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaeo Lot Fah

| Kaeo Lot Fah> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Titteli:  Lan Xangin kuningatar
Vanhemmat:  Ramdhiphati I
Puoliso:  Fa Ngum
Muut tiedot
Aktiivisena:  1354–1373
Kaeo Lot Fah oli Lan Xangin hallitsija Fa Ngumin vaimo ja Ayutthayan kuningas Ramdhiphati In tytär. Laosilaisissa kronikoissa hän on todennäköisesti Maha Theviksi nimetty juonitteleva hahmo.
Elämäkerta

Kaeo Lot Fah oli nykyisessä Thaimaassa sijainneen Ayutthayan kuningaskunnan hallitsija Ramdhiphati In tytär. Vuonna 1354 hänet luvattiin avioliitossa vaimoksi Lan Xangin kuningas Fa Ngumille valtakuntien välisten suhteiden tiivistämiseksi. Kaeo Lot Fah oli tuolloin tosin vielä alaikäinen ja hän lienee todellisuudessa saapunut nykyisen Laosin alueella sijainneeseen Lan Xangin pääkaupunkiin Luang Prabangiin vasta jonkin aikaa myöhemmin. Saapuessaan ehkä 1360-luvun alussa hänellä oli joka tapauksessa mukanaan suuri määrä seuraajoa. Fa Ngumilla oli jo entuudestaan vaimo, Kaeo Keng Nya. Kaeo Keng Nya oli Khmerien valtakunnasta ja mahdollisesti Kaeo Lot Fahin saapuminen tasapainoitti khmerien vaikutusvaltaa. Näiden kahden ryhmän kilpailu on toisaalta saattanut myös johtaa konfliktiin kruununperimyydestä. Fa Ngum syrjäytettiin vuonna 1373 ja valtaistuimelle asetettiin hänen poikansa Samsentai.
Kaeo Lot Fah itse eli kuitenkin ilmeisesti vielä pitkään ja vanhaksi. Valtakunnan historiasta kertovissa kronikoissa mainitaan Maha Thevi, joka usein yhdistetään Kaeo Lot Fahiin. Kronikoissa Maha Thevi on vaihtelevasti Samsentaiin vaimo, sisar tai vanhin tytär ja tarinoiden kautta hän tulee erityisen tunnetuksi juonitteluistaan.
Jānis Rudzutaks

Jānis Rudzutaks
Jānis Rudzutaks (ven. Ян Эрнестович Рудзутак, Jan Ernestovitš Rudzutak; 15. elokuuta (J: 3. elokuuta) 1887 Kursīši, Kuurinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 29. heinäkuuta 1938 Moskova, Neuvostoliitto) oli latvialaissyntyinen bolševikki ja neuvostoliittolainen poliitikko sekä  ammattiyhdistysjohtaja. Hän oli muun muassa kansankomissaarien neuvoston varapuheenjohtaja vuosina 1926–1937 ja politbyroon jäsen. Hänet teloitettiin Stalinin vainoissa.
Ura

Latvialaiseen maatyöläisperheeseen syntynyt Rudzutaks liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen Riiassa vuonna 1905 ja osallistui vuoden 1906 puoluekokoukseen Lontoossa. Hänet pidätettiin kesäkuussa 1907 ja tuomittiin vuonna 1909 kymmenen vuoden vankeuteen, jota hän suoritti ensin Riian keskusvankilassa ja sitten Moskovan Butyrkan vankilassa, kunnes vapautui helmikuun vallankumouksen myötä. Hänet valittiin vuonna 1917 Moskovassa tekstiilityöläisten liiton sihteeriksi ja paikallisen ammattiliittoneuvoston puheenjohtajistoon. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Rudzutaksista tuli vuonna 1918 Moskovan alueen kansantalousneuvoston (sovnarhoz) puheenjohtaja. Hän kuului vuosina 1918–1921 korkeimman kansantalousneuvoston (VSNH) ja yleisvenäläisen ammattiliittojen keskusneuvoston (VTsSPS) puheenjohtajistoihin, ja oli VTsSPS:n pääsihteeri vuosina 1920–1921. Hän oli myös liikennetyöläisten ammattiliiton keskuskomitean puheenjohtaja vuosina 1921–1922.
Rudzutaks oli liikenneasiain kansankomissaari vuosina 1924–1930 ja kansankomissaarien neuvoston varapuheenjohtaja vuosina 1926–1937. Hän kuului NKP:n keskuskomiteaan vuosina 1920–1937 ja oli politbyroon ehdokasjäsenenä 1923–1926, varsinaisena jäsenenä 1926–1932 sekä uudelleen ehdokasjäsenenä 1934–1937. Hän toimi keskuskomitean sihteerinä huhtikuusta 1923 toukokuuhun 1924. Lisäksi hän oli vuosina 1931–1934 samanaikaisesti NKP:n keskuskontrollikomission puheenjohtaja ja tarkastusasiain kansankomissaari.
Rudzutaks oli myös kansankomissaarien neuvoston Turkestanin komission jäsen vuosina 1919–1921 sekä puolueen keskuskomitean Turkestanin byroon puheenjohtaja toukokuusta lokakuuhun 1921 ja Keski-Aasian byroon puheenjohtaja vuosina 1922–1924. Hän osallistui vuoden 1922 Genovan konferenssiin.
Rudzutaks erotettiin keskuskomiteasta ja pidätettiin toukokuussa 1937. Korkeimman oikeuden sotilaskollegio tuomitsi hänet kuolemaan 28. heinäkuuta 1938, ja hänet teloitettiin seuraavana päivänä. Hänet rehabilitoitiin vuonna 1956.
Aiheesta muualla

Rudzutaks Jānis (latviaksi) Letonika.lv