stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
William Ewart Gladstone
Toinen pääministerikausi 1880–1885

Vuoden 1880 vaaleissa liberaalit voittivat uudelleen, ja Disraeli väistyi. Uusi liberaalijohtaja lordi Hartington luopui paikastaan suositun Gladstonen hyväksi. Konservatiivinen kuningatar Viktoria, jolla oli vahvoja antipatioita Gladstonea kohtaan, yritti turhaan saada Hartingtonia muodostamaan hallituksen. Lopulta kuningatar joutui nimittämään ”tuon kauhean vanhan miehen” (kuten hän Gladstonea kutsui) toiselle pääministerikaudelleen.
Ulkopolitiikassa Gladstone pyrki karttamaan sotia ja konflikteja. Hän lopetti 1881 Disraelin aikana syttyneen ensimmäisen buurisodan, jossa Etelä-Afrikan buuritasavallat sotivat Britannian herruuspyrkimyksiä vastaan. Gladstonen hallitus tunnusti buurivaltion itsenäisyyden, sillä rajoituksella, ettei se saanut solmia ulkopoliittisia liittoja ilman Britannian suostumusta. Gladstone myös lopetti toisen englantilais-afganistanlaisen sodan vetämällä brittijoukot pois maasta.
Gladstone muutti toista Irlannin maalakia. Hänen hallituksensa toteutti myös vuoden 1884 vaalilain, joka antoi äänioikeuden maaseudun asukkaille, noin kahdelle miljoonalle miehelle. Irlannin itsehallinto (home rule) tuli tärkeimmäksi asiaksi Isossa-Britanniassa. Kenraali Gordonin kuolema Khartumissa Sudanissa vuonna 1885 oli loppu Gladstonen suosiolle. Kriitikot käänsivät hänen lempinimensä muotoon M.O.G Gordonin murhaajaksi. Gladstone erosi pääministerin virasta vuonna 1885.
Kolmas pääministerikausi 1886

Vuonna 1886 hänen puolueensa oli liittoutunut irlantilaisten nationalistien kanssa kumoamaan lordi Salisburyn hallitusta. Gladstone valittiin uudelleen pääministeriksi. Gladstone antoi alahuoneelle 6. huhtikuuta 1886 lakiesityksen Irlannin itsehallinnosta. Alahuone kuitenkin hylkäsi esityksen ja Gladstone joutui eroamaan pääministerin virasta.
Neljäs pääministerikausi 1892–1894

Vuonna 1892 Gladstone valittiin neljännen kerran pääministeriksi. Hän otti uudelleen Irlannin itsehallinnon käsiteltäväksi asiaksi alahuoneessa. Alahuone hyväksyi esityksen, mutta ylähuone hylkäsi sen. Gladstone erosi pääministerin virasta 3. maaliskuuta 1894. Hän säilytti paikkansa alahuoneessa vuoteen 1895 asti.
Viimeiset vuodet

Vuonna 1895 hän perusti St. Deiniolsin kirjaston, jolle lahjoitti suurimman osan omista kirjoistaan ja 40 000 puntaa. Hän kuljetti yli 80-vuotiaana 23 000 kirjaa kottikärryillä neljännesmailin matkan kotoaan kirjastoon.
Gladstone kuoli syöpään Hawarden linnassa 88-vuotiaana 19. toukokuuta 1898. Hänet on haudattu Westminster Abbeyhin.
Sasha Grey

| Sasha Grey |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Marina Ann Hantzis
Syntynyt: 14. maaliskuuta 1988 (ikä 36)
Pornonäyttelijä
Aktiivisena:  2006–2010
Elokuvien määrä:  224 (näyttelijänä)   2 (ohjaajana)
Seksuaalinen suuntaus:  biseksuaali
Silmien väri:  ruskea
Hiusten väri:  tummanruskea
Mitat:  32B-26-31
Pituus:  167 cm
Paino:  49 kg
Palkinnot
 Useita AVN Award -voittoja 
Aiheesta muualla
Kotisivut
IMDb
Sasha Grey (oikealta nimeltään Marina Ann Hantzis, s. 14. maaliskuuta 1988) on yhdysvaltalainen entinen pornonäyttelijä, nykyinen laulaja, näyttelijä sekä malli.
Grey esiintyi ensimmäisen kerran pornoelokuvassa The Fashionistas 2 vuonna 2006. Hänelle on myönnetty myös monia eri palkintoja AVN Awardseilla. Hän on toiminut myös Penthousen mallina ja oli kuukauden Penthouse Pet heinäkuussa 2007. Grey lopetti aikuisviihdeuransa 21-vuotiaana vuonna 2009.
Vuonna 2009 Grey sai pääroolin Steven Soderberghin ohjaamassa draamaelokuvassa The Girlfriend Experience. Hän on myös esiintynyt muun muassa HBO-sarjassa Entourage ja kauhuelokuvassa Would You Rather.
Grey oli Saints Row: The Third -pelin Viola DeWynterin ääninäyttelijänä.
Grey julkaisi esikoisromaaninsa Naamioleikit (The Juliette Society) vuonna 2013. Kirjalle on ilmestynyt kaksi jatko-osaa: The Janus Chamber ja The Mismade Girl, joita ei ole julkaistu suomeksi.
Romaanit

Naamioleikit. (The Juliette Society, 2013.) Suomentanut Maija Kauhanen. Otava, 2014. ISBN 978-951-1-27977-8
The Janus Chamber. Cleis Press, 2016. ISBN 978-162-7-7818-00
The Mismade Girl. Cleis Press, 2018. ISBN 978-162-7-7818-24
Aiheesta muualla

Sasha Grey Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Kenneth Grahame

Kenneth Grahame.
Kenneth Grahame (8. maaliskuuta 1859 Edinburgh, Skotlanti – 6. heinäkuuta 1932
Pangbourne, Berkshire, Englanti) oli brittiläinen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on vuonna 1908 julkaistu lastenkirjaklassikko Kaislikossa suhisee (engl. The Wind in the Willows).
Elämä

Grahame syntyi Skotlannissa, mutta hän muutti jo lapsena kolmen sisaruksensa kanssa Etelä-Englantiin isoäitinsä luo heidän äitinsä kuoleman jälkeen. Hän kävi koulua Oxfordin St Edward’s Schoolissa 1868–1875 ja olisi halunnut päästä opiskelemaan Oxfordin yliopistoon, mutta opiskelun kalleuden vuoksi hänen enonsa ei antanut siihen lupaa. Opiskelun sijaan Grahame meni töihin Englannin keskuspankkiin 1879 edeten urallaan, kunnes joutui eroamaan 1907 huonontuneen terveytensä vuoksilähde?.
Grahamen avioliitto Elspeth Thomsonin kanssa oli onneton, ja he saivat vain yhden lapsen. Alastair-poika syntyi toinen silmä sokeana ja kärsi terveysongelmista koko lyhyen elämänsä. Alastair teki itsemurhan Oxfordissa opiskellessaan vain kaksi päivää ennen 20-vuotissyntymäpäiväänsä.lähde?
Kenneth Grahame kuoli Pangbournessa 1932. Hänet on haudattu Holywellin hautausmaalle Oxfordiin.lähde?
Teokset

Pagan Papers (1893)
The Golden Age (1895)
Dream Days (1898): sisältää tarinan Vastahakoinen lohikäärme, josta Walt Disney teki osittain animoidun elokuvan Lempeä lohikäärme vuonna 1941. Suomennos: Vastahakoinen lohikäärme.  Suomentanut Mikko Vuorinen. Kuvitus: Matti Mitroshin. Helsinki:  BTJ, 2007.  ISBN 978-951-692-686-8
The Headswoman (1898)
The Wind in the Willows (1908), suom. Kaislikossa suhisee (1949)
Teokset > Suomennetut teokset

Kaislikossa suhisee (The wind in the willows ), suom. Eila Piispanen, WSOY 1949 – WSOY 2003 951-0-28130-1
Kaislikossa suhisee (The wind in the willows), suom. Ville-Juhani Sutinen, Savukeidas 2016 ISBN 978-952-268-183-6
Kaislikossa suhisee (The wind in the willows), suom. Maarit Varpu, Aurinko 2013 ISBN 978-952-230-329-5
Vastahakoinen lohikäärme (The reluctant dragon), suom. Mikko Vuorinen, BTJ 2007 ISBN 978-951-692-686-8 satukokoelma
Huviretki, suom. Eila Piispanen, WSOY 1978 (kirjasta Kaislikossa suhisee: The wind in the willows. The open road) ISBN 951-0-09320-3
Joen rannalla ja muita tarinoita teoksesta Kaislikossa suhisee (The river bank and other stories from The wind in the willows), suom. Raija Viitanen, Kustannus-Mäkelä 1997 ISBN 951-873-698-7
Rupikonnan seikkailut, suom. Raija Viitanen, Kustannus-Mäkelä 1998 (teoksesta Kaislikossa suhisee) ISBN 951-873-832-7
Sorsien laulu (Ducks' Ditty), suom. Eila Piispanen, teoksessa Aarteiden kirja 2: Kerro äiti, toim. Kirsi Kunnas, WSOY 1965
Kirjallisuutta

Koski, Mervi: Ulkomaisia satu- ja kuvakirjailijoita. BTJ Kirjastopalvelu, 1998.
Aiheesta muualla

Grahamen tuotanto Gutenberg-projektissa. (englanniksi)
Kenneth Grahame Society. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Kenneth Grahame
Käännös suomeksi
Rüdiger von der Goltz

| Rüdiger von der Goltz |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. joulukuuta 1865 Züllichau  Preussi
Kuollut: 4. marraskuuta 1946 (80 vuotta) Bernbeuren  Yhdysvaltain Saksan-miehitysvyöhyke
Kansalaisuus:  saksalainen
Ammatti:  sotilas ja kreivi
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta
Palvelusvuodet:  1885–1919
Komentajuudet:   Keisarillisen Saksan armeija  Baltian Landeswehr
Taistelut ja sodat:  ensimmäinen maailmansota, länsirintama (Marnen taistelu), 1914–1915  ensimmäinen maailmansota, itärintama, 1915  ensimmäinen maailmansota, länsirintama, 1915–1917  Suomen sisällissota, 1918  Landeswehrin sota, 1919
Sotilasarvo:  kenraaliluutnantti, ”Saksan kenraali Suomessa”
Kunniamerkit:  1. ja 2. luokan rautaristi, 1914   Pour le Mérite, 15.5.1918   Vapaudenristin 1. luokka miekoin ja jalokivin, 8.7.1918
Gustav Adolf Joachim Rüdiger Graf von der Goltz (8. joulukuuta 1865 Züllichau, Preussi; nyk. Sulechów Puolassa – 4. marraskuuta 1946 Bernbeuren, Yhdysvaltain Saksan-miehitysvyöhyke; nyk. Saksassa) oli saksalainen kenraalimajuri ja kreivi, joka komensi Suomeen vuoden 1918 sisällissodan aikana lähetettyä Saksan Itämeren-divisioonaa sekä saksalaisiin vapaajoukkoihin kuuluneita VI reservijoukkoja 4. helmikuuta – 12. lokakuuta 1919 Latviassa.
Ensimmäisen maailmansodan alkuvuodet

Itä-Preussissa syntynyt Rüdiger von der Goltz valmistui upseeriksi 1886. Hän toimi ennen ensimmäistä maailmansotaa yleisesikuntaupseerina. Von der Goltz haavoittui syyskuussa 1914 Marnen taistelussa. Kuukauden kuluttua hän palasi rintamalle ja komensi Goltzin sekaprikaatia ja sitten Mecklenburgin 34. jalkaväkiprikaatia Noyon torjuntataisteluissa vuonna 1914. Seuraavana vuonna Goltz siirrettiin Puolaan Varsovan pohjoispuolelle Venäjän vastaiselle rintamalle, minne matkalla hän hautasi toisen poikansa. Samaan aikaan Puolan rintamalla venäläisten puolella taistelivat C. G. E. Mannerheim, Johan Laidoner ja Pēteris Radziņs. Lokakuussa 1915 onnistuneiden hyökkäysten jälkeen von der Goltz palasi divisioonan mukana länsirintamalle ja päätyi Ypernin ja Albertin kautta Vimyn kukkulalle.lähde?
Vuonna 1916 von der Goltzista tehtiin kenraalimajuri. Kesäkuussa 1916 hänestä tuli 1. kaartinrykmentin komentaja. Rykmentti osallistui 1916–1917 Sommen, Ylä-Sommen sekä Siegfried-linjan taisteluihin. Kreutznachissa von der Goltzille ilmoitettiin Saksan Itämeren-divisioonan perustamisesta sekä Suomeen lähdöstä.
Toiminta Suomessa

Itämeren-divisioona nousi maihin Hangossa 3. huhtikuuta 1918 ja otti Helsingin haltuunsa 13.–14. huhtikuuta. Levähdystauon jälkeen Goltzin joukot valtasivat Hämeenlinnan ja siirtyivät sitten Osasto Brandensteinin avuksi Lahteen.
Von der Goltz jäi joukkoineen Suomeen sisällissodan jälkeen ja oli maassa merkittävä poliittinen vaikuttaja. Hänen valta-asemansa Suomessa vahvistui, kun keisari Vilhelm II antoi hänelle heinäkuussa 1918 ainutlaatuisen arvonimen ”Saksan kenraali Suomessa”. Sodan kestäessä von der Goltzin päämaja oli Riihimäellä. Sodan päätyttyä Helsingin-päämaja eli Deutsches Kommando oli ensi alkuun Pohjois-Esplanadin varrella Hotelli Kämpissä. Von der Goltz kuitenkin siirsi sen Esplanadin toiselle puolelle entiseen kenraalikuvernöörin palatsiin eli Smolnaan.lähde?
Kenraalin asemaa silloisessa Suomessa kuvaa se, että kun valtionhoitaja Svinhufvud ja senaatin puheenjohtaja Paasikivi tahtoivat neuvotella kenraalin kanssa, he menivät usein tämän luokse sen sijaan, että kenraali olisi kutsuttu heidän luokseen. Tilannetta kuvaa hyvin saksalaismielisen kenraalimajuri Hannes Ignatiuksen kirje silloiselle Suomen Berliinin-lähettiläälle Edvard Hjeltille, taustana keskustelu valtionhoitaja Svinhufvudin kanssa:lähde tarkemmin?
»Tajusin selvästi, että itsenäisyydestämme on vain varjo jäljellä, von der Goltz on Suomen todellinen valtionhoitaja ja kaikki muut vain sätkynukkeja hänen käsissään.»
Suomalaiset saksalaismyönteiset porvaripiirit osoittivat von der Goltzille kunnianosoituksia. Toukokuussa 1918 senaattori E. N. Setälä kutsui von der Goltzin Suomalais-Ugrilaisen Seuran kunniajäseneksi. Toukokuussa von der Goltzille järjestettiin myös juhlavastaanotto hänen vieraillessaan senaatissa. Helsingin yliopiston ylioppilaskunta kutsui von der Goltzin vuosijuhlaansa joulukuussa 1918, jossa ylioppilaskunnan puheenjohtaja K. J. Kalliala piti von der Goltzia ja Saksan armeijaa ylistäneen puheen. Kirjailija Maila Talvio, jonka puoliso J. J. Mikkola kuului Suomessa von der Goltzin lähipiiriin, kirjoitti Suomen Kuvalehdessä julkaistun von der Goltzia ylistävän artikkelin.
Von der Goltz upseereineen ajoi vahvasti saksalaista kuningasta Suomeen. Pääehdokas oli keisari Vilhelm II:n poika prinssi Oskar, mutta keisari ei häntä kuitenkaan hyväksynyt.
Saksan kukistuttua von der Goltz palasi kotimaahansa 16. joulukuuta 1918. Vuonna 1919 hän johti saksalaista vapaajoukkoa, joka taisteli Baltian maissa näiden kansallisia joukkoja ja bolševikkeja vastaan.
Toiminta Baltiassa > Landeswehrin sota

Latvian kansallismieliset kääntyivät saksalaisia vastaan ja pyysivät tukea virolaisilta, jotka olivat valloittaneet bolševikkeja tukevilta latvialaisilta Pohjois-Latvian Väinäjoen pohjoispuolelta. Von der Goltzin komentamat joukot etenivät 19. kesäkuuta kohti latvialaista Cēsisin kaupunkia tarkoituksenaan neutraloida latvialaisten jälkeen myös virolaiset kansallismieliset sekä perustaa saksalaisten johtama valtio Baltiaan.
Viron joukkojen komentaja Johan Laidoner vaati saksalaisten vetäytymistä Gauja-joen eteläpuolelle. Tätä ennen Laidoner oli käskenyt virolaisia joukkoja valtaamaan Gulbenen rautatieaseman. Joukot valtasivat Straupen (entinen Ropa) ja jatkoivat etenemistään Limbažiin. Virolaiset kävivät vastahyökkäykseen ja saksalaisten oli vetäydyttävä Limbažista. 21. kesäkuuta virolaiset olivat saaneet vahvistuksia ja hyökkäsivät majuri Fletcherin komentamaan Baltische Landeswehria vastaan, minkä oli vetäydyttävä Cēsisin koillispuolelle. Keventääkseen virolaisten Baltische Landeswehriin kohdistamaa painetta von der Goltzin komentama Eiserne Division hyökkäsi Straupesta kohti Stalpea.
Aamulla 23. kesäkuuta 1919 saksalaiset alkoivat kuitenkin vetäytyä Riiastakin. Liittoutuneet alkoivat jälleen vaatia saksalaisten vetäytymistä Baltiasta ja tulitaukoa Freikorpsien sekä virolaisten kesken näiden edetessä kohti Riikaa.
Britit vaativat von der Goltzin päällikkyyden luovuttamista Venäjän valkoista armeijaa komentavalle venäläiselle eversti Pavel Bermondtille. Brittiläisen Hubert Goughin puolestaan piti ottaa komentoonsa majuri Fletcherin komentaman Baltische Landeswehrin. Majuri Bischoff muodosti saksalaisen legioonan tusinasta Freikorpsin yksiköstä ja luovutti ne Bermondtin komentoon. Bermondtin ja Goughin komentoon luovutettujen saksalaisten joukkojen vahvuus oli kaiken kaikkiaan 14 000 sotilasta, 64 lentokonetta, 56 tykistöasetta ja 156 konekivääriä, missä kuusi ratsuväkiyksikköä ja kenttäsairaala.
Ympärysvaltojen painostuksesta von der Goltz matkusti miehineen takaisin Saksaan lokakuussa 1919.
Von der Goltzin tapaan myös Pavel Bermondt yritti vallankaappausta, minkä latvialaiset ja virolaiset kansalliset yksiköt torjuivat saaden tulitukea Britannian laivaston alukselta Riian satamassa.
Muistelmat

Rüdiger von der Goltz julkaisi vuonna 1920 muistelmansa Toimintani Suomessa ja Baltian maissa.
Teokset

Goltz, Rüdiger von der, Toimintani Suomessa ja Baltian maissa, WSOY 1920
Goltz, Rüdiger von der, Meine Sendung im Finnland und im Baltikum, Leipzig 1920. (verkossa)
Kirjallisuutta

Bermond-Awaloff Pavel, Im Kampf gegen den Bolschevismus. Erinnerungen von..., Berlin 1925.
BischoffJosef, Die letzte Front. Geschichte der Eiserne Division im Baltikum 1919, Berlin 1935.
Darstellungen aus den Nachkriegskämpfen deutscher Truppen und Freikorps, Bd 2: Der Feldzug im Baltikum bis zur zweiten Einnahme von Riga. Januar bis Mai 1919, Berlin 1937; Bd 3: Die Kämpfe im Baltikum nach der zweiten Einnahme von Riga. Juni bis Dezember 1919, Berlin 1938.
Die baltische Landeswehr im Befreiungskampf gegen den Bolschevismus. Ein Gedenkbuch, herausgegeben vom baltischen Landeswehrein, Riga 1929.
Kiewisz Leon, Sprawy łotewskie w bałtyckiej polityce Niemiec 1914–1919, Poznań 1970.
Łossowski Piotr, Między wojną a pokojem. Niemieckie zamysły wojenne na wschodzie w obliczu traktatu wersalskiego. Marzec-kwiecień 1919, Warszawa 1976.
Paluszyński Tomasz, Walka o niepodległość Łotwy 1914–1920, Warszawa 1999.
Von den baltische Provinzen zu den baltischen Staaten. Beiträge zur Entstehungsgeschichte der Republiken Estland und Lettland, Bd I (1917-1918), Bd II (1919–1920), Marburg 1971, 1977.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rüdiger von der Goltz Wikimedia Commonsissa
Goltz 1. ja 2. Tietosanakirja. Osa 11, palsta 313. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1922
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Puola 2 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef 
Von der Goltz (kuvassa keskellä) Suomessa vuonna 1918.
Von der Goltz Suomessa vuonna 1938
Anne Golon

| Anne Golon (o> s. Simone Changeux) |
| --- | --- |
 Anne Golon vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. joulukuuta 1921 Toulon, Ranska
Kuollut: 14. heinäkuuta 2017 (95 vuotta)
Kansalaisuus:  ranskalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Sergeanne Golon, Joëlle Danterne
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Aikakausi:  1943–2010
Tyylilajit:  historiallinen romaani
Esikoisteos:  Au pays de derrière mes yeux (1943)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anne Golon (oikea nimi Simone Changeux, 19. joulukuuta 1921 Toulon – 14. heinäkuuta 2017) oli ranskalainen kirjailija, joka ulkomailla tunnettiin nimellä Sergeanne Golon. Hän tuli maailmankuuluksi Angelika-sarjallaan. Serge Golon (oikea nimi Vsevolod Sergejevitsh Goloubinoff, 1903-1972) oli hänen aviomiehensä, joka avusti vaimoaan tutkimalla historiallisia taustoja. Ensimmäinen Angelika-romaani julkaistiin nimillä Anne ja Serge Golon, koska agentin mielestä miehen nimi edistäisi paremmin myyntiä. Englanninkieliseen käännökseen päätyi kuitenkin Sergeanne – nimenmuutos josta agentti ei neuvotellut tekijöiden kanssa.
Elämäkerta

Anne Golon syntyi laivaston kapteenin perheeseen. Isän unelmana oli julkaista postikorttikirja. Anne huolehti värityksestä ja löysi samalla ensimmäisen intohimonsa – maalauksen. Sitä seurasi kirjoittaminen 18-vuotiaana, jolloin hän kirjoitti ensimmäisen romaaninsa Au pays de derrière mes yeux ("Maa silmieni takana", ei suomennettu). 19-vuotiaana hän pakeni polkupyörällä Pariisista, kun saksalaiset aloittivat Ranskan miehityksen. Pakoreitti vei hänet lopulta Espanjaan.
Sodan jälkeen hän kirjoitti useilla salanimillä France 47 -lehteen (myöhemmin France Magazine). Kun hän oli saanut kirjallisuuspalkinnon La Patrouille de Saint Innocent, hän päätti matkustaa Kongoon keräämään tietoja siirtomaa-ajan lopusta. Siellä hän tapasi venäläisen aristokraatti Vsevolod Sergejevitsh Goloubinofin, joka oli paennut perheineen Venäjältä vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen. Ammatiltaan hän oli geologi ja kemisti ja puhui yhtätoista kieltä. Goloubinof elätti itseään tutkimalla kultaesiintymiä Kiinassa, Indokiinassa, Laosissa ja viimeksi Afrikassa, jossa hän sitten kohtasi nuoren sanomalehtitoimittajan. He palasivat yhdessä Ranskaan ja aloittivat ensimmäisten yhteisten kirjojen kirjoittamisen – joskin ilman menestystä. He kirjoittivat eläinkertomuksen, jonka pariisilainen kustantaja julkaisi. Kirjailijanimenä oli tuolloin Serge ja Anne Golon. Kustannustoimittaja antoi heille kuitenkin neuvon kirjoittaa historiallis-romanttisia seikkailuromaaneja. He noudattivat tätä neuvoa ennen näkemättömällä menestyksellä.
Koska Anne Golon asui tuolloin Versailles'n lähellä, hän päätti, että romaani sijoittuisi aurinkokuningas Ludvig XIV:n aikaan. Kolme vuotta (Versaillesissa ja muualla) kestäneiden tutkimusten jälkeen hänen 900-sivuinen romaaninsa Angélique Marquise des Anges ilmestyi Ranskassa vuonna 1957 taiteilijanimellä Anne Golon. Kustantajalle se oli kuitenkin liian laaja ja se julkaistiin kahdessa osassa: toisen osan nimeksi tuli Angélique, le Chemin de Versailles (Suomessa ja monissa muissa maissa nämä on julkaistu yhtenä niteenä). Angelika-sarjasta tuli pian maailmanlaajuinen menestys.
Tuotanto > Angelika-sarja > Alkuperäinen Angelika-sarja

Kirjojen suomalainen kustantaja on Tammi.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Alkuperäisteos | 1. painos | Osa | Suomennos | 1. painos | Suomentaja | Huomautus |
| Angélique, Marquise des anges | 1957 | 1 | Angelika | 1960 | Terttu Järvilehto ja Aaro A. Vuoristo | osat 1 ja 2, lyhennetty (ei mainintaa suomennoksessa), julkaistu 1. kerran Saksassa 1956 (saksankielinen käännös) |
| Angélique - Le chemin de Versailles | 1958 | 2 | Angelika | 1961 | Terttu Järvilehto ja Aaro A. Vuoristo | osat 1 ja 2, lyhennetty (ei mainintaa suomennoksessa) |
| Angélique et le roy | 1959 | 3 | Angelika ja kuningas | 1961 | Jouko Linturi |  |
| Indomptable Angélique | 1960 | 4 | Angelika ja sulttaani | 1962 | Kalevi Tammisto |  |
| Angélique se révolte | 1961 | 5 | Angelika kapinoi | 1963 | Lea Karvonen |  |
| Angélique et son amour | 1961 | 6 | Angelika ja rakkaus | 1964 | Lea Karvonen |  |
| Angélique et le Nouveau Monde | 1964 | 7 | Kreivitär Angelika | 1967 | Rauha Maria Lindström |  |
| La tentation d'Angélique | 1966 | 8 | Angelikan kiusaus | 1969 | Jukka Mannerkorpi |  |
| Angélique et la démone | 1972 | 9 | Angelika ja demoni | 1972 | Heikki Kaskimies |  |
| Angélique et le complot des ombres | 1976 | 10 | Angelika ja varjojen salaliitto | 1976 | Heikki Kaskimies |  |
| Angélique à Québec | 1980 | 11 | Angelika uhmaa kohtaloa | 1981 | Lea Karvonen |  |
| Angélique: la Route de l'espoir | 1984 | 12 | Angelika ja toiveiden tie | 1984 | Sirkka Suomi |  |
| La victoire d'Angélique | 1985 | 13 | Angelikan voitto | 1986 | Anja Leppänen |  |
Tuotanto > Angelika-sarja > Angélique - L'Intégrale - "täydellinen" Angelika-sarja

Anne Golon on aloittanut koko Angelika-sarjan uudelleenkirjoittamisen. Se sisältää paljon ennen julkaisematonta materiaalia ja tulee olemaan 20-osainen. Viimeinen osa Angélique et le royaume de France sisältää vain ennen julkaisematonta materiaalia.
Tähän mennessä on julkaistu:
Marquise des Anges (2006, ISBN 2-9700527-0-9; 978-2-9700527-0-8)
Mariage Toulousain (2006, ISBN 2-9700527-1-7; 978-2-9700527-1-5)
Fêtes Royales (2007, ISBN 2-9700527-2-5; 978-2-9700527-2-2)
Le supplicié de Notre-Dame (2008, ISBN 2-9700527-3-3; 978-2-9700527-3-9)
Ombres et Lumières dans Paris (2008, ISBN 2-9700527-4-1; 978-2-9700527-4-6)
Vuonna 2009 on suunniteltu julkaistavaksi:
Le chemin de Versailles
La Guerre en dentelles
Angélique et le Roi
Tuotanto > Muu tuotanto

Au pays de derrière mes yeux (1943, esikoisteos, nimellä Joëlle Danterne)
Master Kouki
Kita Alpeh
Le Caillou d’Or
Alerte au Tchad
La caisse de Limba
La patrouille des Saints Innocents
Le cœur des bêtes sauvages (Serge Golonin kanssa)
Sovitukset > Elokuvat

1960-luvulla tehtiin viisi erittäin suosittua elokuvaa ensimmäisten romaanien pohjalta.
Tuotantomaa: Ranska/Italia/Saksa
Tuotantoyhtiö: Compagnie Industrielle et Commerciale Cinématographique (CICC)
Kuva: 2,35:1
Ääni: mono
Ohjaaja: Bernard Borderie
Pääosissa:
Angelika: Michèle Mercier
Joffrey de Peyrac: Robert Hossein.
Elokuvat:
Angelika (Angélique, Marquise des Anges, 1964)
Angelika – enkelten markiisitar (Merveilleuse Angélique, 1965)
Angelika ja kuningas (Angélique et le roy, 1966)
Angelika ja merirosvo (Indomptable Angélique, 1967)
Angelika ja sulttaani (Angélique et le sultan, 1968)