stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karl Friedrich Schinkel
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID  KulturNav  MusicBrainz  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  EUTA  Structurae  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Leo Magnus Schwanck

| Leo Magnus Schwanck> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. maaliskuuta 1883 Helsinki
Kuollut: 22. huhtikuuta 1941 (58 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Venäjä  Ukraina  Suomi
Komentajuudet:  Jääkäripatteristo, KTR 3, Koeampumalaitos
Taistelut ja sodat:  ensimmäinen maailmansota, lokakuun vallankumous, Venäjän sisällissota, Ukrainan itsenäisyyssota, talvisota
Sotilasarvo:  eversti
Leo Magnus Schwanck (7. maaliskuuta 1883 Helsinki – 22. huhtikuuta 1941 Helsinkilähde?) oli Suomen Puolustusvoimien eversti tykistön aselajissa.lähde?
Schwanckin vanhemmat olivat eversti Carl Theodor Schwanck ja Olga Maria Schwanck (o.s. Wittfooth). Hänen setänsä oli jalkaväenkenraali Leopold Edvard Schwanck.lähde?
Palvelus Venäjän armeijassa

Schwanck kävi Haminan kadettikoulun ja ensimmäisessä maailmansodassa hän palveli itärintamalla.lähde?
Palvelus Ukrainan armeijassa

Venäjän lokakuun vallankumouksen jälkeen Schwanck liittyi Ukrainan armeijaan Kaarlo Kivekkään johtamaan divisioonaan.lähde?
Heinäkuussa 1918 Schwanck palasi Suomeen Kivekkään, Harry Alfthanin ja 14 muun suomalaisen kanssa Suomeen. Schwanck, Kivekäs ja Alfthan pääsivät vanhoina Haminan kadettikoulun oppilaina suoraan Puolustusvoimien palvelukseen 5. elokuuta 1918.
Palvelus Suomen Armeijassa

Suomeen tullessaan Schwanck sai everstiluutnantin arvon, jonka hän oli saanut myös Ukrainan armeijassa. Hän sai ensitöikseen komentoonsa Jääkäripatteriston. Kenttätykistörykmentti 3:n komentajana hän toimi 27. syyskuuta – 18.09.1924 Lappeenrannassa ja Riihimäellä.
Vuosina 1927-1938 hän johti Tykistön koeampumakenttää Utissa.
Yksityiselämä

Schwanck meni naimisiin Antonina Feodoroffin kanssa. Schwanck on haudattu Taivassalon hautausmaalle.lähde?
Peter Lovesey

| Peter Lovesey |
| --- | --- |
 Peter Lovesey
Henkilötiedot
Syntynyt: 1936 (ikä 88–89) Whitton, Middlesex, Britannia
Kansalaisuus:  Britannia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Peter Lear
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheet:  salapoliisikirjallisuus, historiallinen jännityskirjallisuus
Aiheesta muualla
peterlovesey.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Peter Lovesey, kirjailijanimi Peter Lear, (1936 Whitton, Middlesex, Britannia) on brittiläinen jännityskirjailija. Kirjojen tapahtuma-aika on yleensä viktoriaaninen ja päähenkilö ylikonstaapeli Cribb.
Suomennetut teokset

Hoippuen kohti kuolemaa (Wobble to Death), suom. Eva Siikarla, Helsinki: WSOY 1970 Sarja: SaPo, 129
Käsi krokotiilialtaassa (Mad Hatter's Holiday), suom. Kersti Juva, Helsinki: WSOY 1978 ISBN 951-0-08698-3 Sarja: Sapo 225
Salapoliisi silkkipöksyissä (The Detective Wore Silk Drawers), suom. Leena Tamminen, Helsinki: WSOY 1978 ISBN 951-0-08600-2 Sarja: Sapo, 221
Dynamiittia, dynamiittia (Invitation to a Dynamite Party), suom. Hilkka Pekkanen, Helsinki: WSOY 1979 ISBN 951-0-09025-5 Sapo, 232.
Vahakuva (Waxwork), suom. Pirkko Lokka, Helsinki: WSOY 1982 ISBN 951-0-11405-7 Sarja: Sapo, 275
Vaitelias komisario (The False Inspector Dew), suom. Eero Mänttäri, Helsinki: Tammi 1983 ISBN 951-30-5741-0
Katkeraa satoa (Rough Cider), suom. Risto Raitio, Hyvinkää: Viihdeviikarit 1988 ISBN 951-611-166-1 Sarja: Jännityksen mestarit, 13
Hiuskarvan varassa (On the Edge), suom. Risto Raitio,: Hyvinkää Viihdeviikarit 1990 ISBN 951-611-299-4 Sarja: Jännityksen mestarit, 36
Oma henki kullan kallis (A Case of Spirits), suom. Kersti Juva, Helsinki: WSOY 1994 ISBN 951-0-19617-7 Sarja: Sapo, 379
Viimeinen oikea rikosetsivä (The Last Detective), suom. Risto Raitio, Jyväskylä: Blue moon 2002 ISBN 952-5410-05-6
Ruusunnuppuja vainajalle (The Summons), suom. Risto Raitio, Jyväskylä: Blue Moon 2005 ISBN 952-5410-25-0
Dokkari. Julkaisussa: Ruumiin kulttuuri 21(2004): 3
Arkku on lastattu, suom. Pasi Junila, teoksessa: Murha Agathan malliin: 12 tarinaa Agatha Christien syntymän satavuotisjuhlan kunniaksi (A Classic English Crime), toimittanut Tim Heald, Book Studio 1996 ISBN 951-611-806-2
Kummitustalo (Mistletoe Mysteries), suom. Kari Salminen, teoksessa: Joulun murhat: [rosvojoukko varpaisillaan... 15 jouluista rikostarinaa], koonnut Charlotte MacLeod. Book Studio 1990 ISBN 951-611-363-X
Lukittu huone, suom. Jouko Vanhanen, teoksessa: Top crime: jännityksen valiot (Top Crime), valik. ja toim. Josh Pachter. Kirjayhtymä 1884 ISBN 951262575X
Teurastajat (The Butchers), suom. Annika Eräpuro, teoksessa: Murhan viisi vuosikymmentä. 3 (Fifty Years of the Best of Ellery Queen's Mystery Magazine). Hyvinkää: Book Studio 1991 ISBN 951-611-432-6 Sarja: Jännityksen mestarit, 57
Pierre Schaeffer

Pierre Schaeffer (14. elokuuta 1910 Nancy – 19. elokuuta 1995 Aix-en-Provence) oli ranskalainen säveltäjä, insinööri, musiikintutkija ja kirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten konkreettisen musiikin koulukunnan perustajana, mutta hänen monialainen elämäntyönsä sisältää myös laajan kirjallisen tuotannon fiktiivisistä esseistä akustiikan tutkielmiin.
Elämä ja ura > Lapsuus ja opiskelu

Pierre Schaeffer syntyi 14.8.1910 Pohjois-Ranskalaiseen Nancyn kaupunkiin. Hänen vanhempansa opettivat musiikkia Nancyn konservatoriossa, mutta hän itse päätyi insinööriopintojen pariin ja valmistui pariisilaisesta École supérieure d'électricité -oppilaitoksesta. Insinööriopintojensa lisäksi hän opiskeli matematiikkaa, filosofiaa ja musiikkia sekä toteutti taiteellisia taipumuksiaan katolisissa partioryhmissä.
Elämä ja ura > Ranskan yleisradio

Vuonna 1934 Schaeffer aloitti työskentelyn Strasbourgin televiestintäkeskuksessa, mistä hänet siirrettiin Pariisin radioon. Schaeffer työskenteli suurimman osan urastaan Ranskan yleisradioyhtiö ORTF:n palveluksessa. Hän toimi alkuvaiheessa radioteatterilähetysten äänisuunnittelijana, mutta vähitellen hänen työnsä nousi yhä itsenäisempään rooliin. Vuonna 1943 hän julkaisi tutkielman L´esthétique et la technique des arts-relais, joka käsittelee toistovälineen tekstiin tuottamia uusia merkityksiä. Hänen työssään ääni ei toiminut enää pelkkänä teatterin kulissina, vaan "puhui myös itse". Hän rinnasti kehityksen elokuvaan, joka oli alussa käytännössä teatteriesityksen taltiointia, mutta itsenäistyi pian omaksi taidemuodokseen. Vuonna 1943 perustettiin  kokeilustudio Studio d´essai, jossa hän kehitti kokeellista lähestymistapaansa edelleen. Ensimmäinen konkreettisen musiikin esitys radiossa, concert de bruits, lähetettiin kuitenkin vasta sodan jälkeen 5. lokakuuta 1948.
Elämä ja ura > Suhde Vichyn hallitukseen ja Ranskan vastarintaliikkeeseen

Schaeffer työskenteli Radio Jeunesse-ohjelmassaan Vichyn hallituksen rahoittamana. Hallitus ei kuitenkaan alkuvaiheessa osoittanut suurta kiinnostusta Schaefferin toimintaa kohtaan ja hänen työryhmänsä sai autonomian taiteellisten sisältöjen tuottamiseen. Schaefferin lähipiiriin kuului vastarintaliikkeen jäseniä ja hän itse oli aktiivisesti mukana liikkeen toiminnassa viimeistään vuonna 1943 äänitettyään liikkeeseen kuuluvien taiteilijoiden teoksia. Hän auttoi juutalaisia tuttaviaan palkkaamalla heitä orkesteriinsa ja auttamalla heitä salaamaan identiteettinsä. Schaefferin toiminnan todellisen luonteen paljastuttua vuonna 1944 hän sai potkut itse perustamastaan Studio d´essaistä. Saksalaismiehityksen jälkeen häntä kuulusteltiin myös kenraali Charles de Gaullen tukijoiden toimesta, koska hän oli tuottanut Vichyn hallituksen rahoittamia ohjelmia.
Elämä ja ura > Sodan jälkeinen toiminta

Toisen maailmansodan jälkeen Studio d´essai avattiin uudelleen ja Schaeffer kutsuttiin takaisin perustamaan Club d´Essai -ryhmää. Ryhmä toimi eräänlaisena kollektiivisena luovana laboratoriona, jossa Schaeffer jatkoi uudenlaisten äänellisten ilmaisutapojen etsimistä. Myöhemmin Schaeffer perusti Groupe de Recherche de Musique Concrète -ryhmän, jossa jatkoi taiteellista toimintaansa yhteistyössä mm. säveltäjä Pierre Henryn kanssa. Schaeffer kuoli 19.8.1995 Aix-En-Provence:ssä Ranskassa.
Schaefferin teoksia > Sävellyksiä

Cinq études de bruits
Symphonie pour un homme seul (Yhdessä Pierre Henryn kanssa)
Schaefferin teoksia > Kirjallista tuotantoa

À la recherche d’une musique concrète (1952)
raité des objets musicaux (1966)
E. F. Schumacher

Ernst Friedrich ”Fritz” Schumacher (16. elokuuta 1911 Bonn, Saksa – 4. syyskuuta 1977 Romont, Sveitsi) oli brittiläinen taloustieteilijä. Hän tuli erityisesti tunnetuksi kapitalismin kritiikistä ja kestävän kehityksen puolestapuhujana. Hänen vuonna 1973 julkaistu pääteoksensa Pieni on kaunista (engl. Small is Beautiful: A Study of Economics as if People Mattered) valittiin London Times -lehden äänestyksessä sadan merkityksellisimmän Toisen maailmansodan jälkeen julkaistun kirjan joukkoon 1995.
Tausta ja koulutus

Schumacher syntyi akateemiseen perheeseen Bonnissa, silloisessa Saksan keisarikunnassa. Hän opiskeli Berliinin ja Bonnin yliopistoissa, jonka jälkeen hän sai Rhodes Scholar -stipendin Oxfordin yliopistoon. Hän opiskeli myös Columbian yliopistossa New Yorkissa, josta hän palasi Saksaan 1934. Kansallissosialismin noustessa Saksassa hän asettui pysyvästi Englantiin 1936. Saksan kansalaisena hänet internoitiin sodan aikana työleirille maatöihin, jossa hän keskittyi käytännössä leirin saniteetti- ja ruokahuollon parantamiseen. Hän sai Ison-Britannian kansalaisuuden 1946.
Ura

Jo työleiriaikanaan hän alkoi kirjoittaa rauhan taloudellisista edellytyksistä Euroopassa. Hänen kirjoituksensa herättivät sen ajan taloustieteilijöiden, kuten William Beveridgen, huomion ja  hän sai osallistua sodanjälkeisiin suunnitelmiin brittiläisen työllisyyspolitiikan ja hyvinvointivaltion kehittämisessä. Vuonna 1946 hän sai tutustua Saksan talouden jälleenrakentamiseen Britannian valvontakomission jäsenenä.
Vuonna 1949 hänet kutsuttiin Britannian hiiliteollisuuden neuvonantajaksi, jossa toimessa hän vietti 20 vuotta. Vuonna 1955 hän oli YK-tehtävissä Burmassa. Tuona aikana hän vakuuttui, ettei kehittynyt teknologia olisi oikea ratkaisu kehitysmaiden ongelmiin. Sen sijaan hän kannatti niin sanotun välivaiheen (engl. intermediate) teknologioiden edistämistä, jotka parantaisivat ihmisten elinoloja ruohonjuuritasolla. Hän kritisoi myös suurkaupungistumista ja kannatti hajautettua ja paikallista elinkeinopolitiikkaa kestävän kehityksen varmistamiseksi. Hänen ajatteluunsa vaikuttivat muun muassa buddhalaiset ja taolaiset ideat, joihin hän tutustui Aasian matkoillaan, Mahatma Gandhin väkivallattomuusliike, sekä hänen katolinen uskontonsa.
Vuonna 1966 hän perusti the Intermediate Technology Development Group:in Lontoossa edistääkseen ideoitensa toteuttamista käytännössä.
Yksityiselämä

Schumacher oli naimisissa kahdesti. Hänen ensimmäisen vaimonsa Anna Maria Petersonin kuoltua 1960 hän avioitui Verena Rosenbergerin kanssa. Hänellä on kaksi poikaa ja kaksi tytärtä molemmista avioliitoista. Schumacher kuoli junamatkalla Romontin lähistöllä Sveitsissä.
Pääteokset

Small is Beautiful: A Study of Economics As If People Mattered. London: Blond and Briggs, 1973. (Pieni on kaunista, suomentanut Mauri Hinneri, ISBN 951-30-3298-1, ISBN 951-30-3299-X)
A Guide for the Perplexed. New York: Harper & Row, 1977 (ISBN 0-224-01496-X).
This I Believe and Other Essays, 1977 (ISBN 1-870098-66-8)
Good Work, 1979 (ISBN 0-06-013857-2)
Aiheesta muualla

The E. F. Schumacher Society (englanniksi)
Intermediate Technology Development Group / Practical Action -sivusto (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Lars Schalin

Lars Mikael Schalin
Lars Mikael Schalin (5. heinäkuuta 1895 Vaasa – 12. toukokuuta 1962) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hän oli sotilasoppinsa Saksasta hakenut jääkäri, joka taisteli Sisällissodassa pataljoonan adjutanttina ja talvisodassa T-Lentorykmentti 1:n komantajana. Jatkosodassa hän oli esikuntatehtävissä ja loppusodan Suomen Punaisen Ristin palveluksessa.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat lennätinpäällikkö Leopold Verner Schalin ja Fanny Emilia Kåhlsten. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Ragni Maria Elmgrenin kanssa.
Opinnot

Schalin kirjoitti ylioppilaaksi Vaasan ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1914 ja liittyi Vaasalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1914–1916. Schalin kävi Sotakorkeakoulun yleisen  osaston vuosina 1924–1926 ja Ilmavoimien tähystäjäkurssin vuosina 1927–1928 sekä pommitus- ja ampumakurssin Utissa vuonna 1929. Hän oli komennettuna opintomatkalle vuonna 1929 Englantiin, missä hän tutustui Lontoon ilmailunäyttelyyn ja seurasi Hendonin lentonäytöstä sekä teki vastaavan matkan vuonna 1934 Ruotsiin tutustuakseen Boforsin tehtaisiin ja seuratakseen pommikokeiluja.
Jääkärikausi

Schalin liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 6. toukokuuta 1916, josta hänet siirrettiin 21. elokuuta 1916 3. komppaniaan. Hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon.. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Hän kävi Saksassa puhelin-, lennätin- ja merkinantokurssit.
Suomen sisällissota

Schalin saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan adjutantiksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Schalin komennettiin opettajaksi Helsingissä 2. heinäkuuta 1918 alkaneille viestikursseille, joilla koulutettiin kantajoukot divisioonien ja Vuoristoprikaatin tiedonanto-osastoihin. Hänet siirrettiin 18. elokuuta 1918 alkaen 1. Divisioonan tiedonantovälineosaston johtajaksi ja 2. helmikuuta 1921 alkaen Kenttälennätinpataljoonan 1. komppanian päälliköksi sekä 31. elokuuta 1926 alkaen yleisesikuntaupseeriksi Ilmavoimien esikuntaan, jossa hänet siirrettiin 15. kesäkuuta 1928 esikuntapäälliköksi ja 13. tammikuuta 1932 Ilmailukoulun johtajaksi sekä 1. toukokuuta 1933 koulutusosaston päälliköksi jälleen Ilmavoimien esikuntaan. Lentoasema 6:n komentajaksi hänet nimitettiin  31. tammikuuta 1935 ja 1. tammikuuta 1938 Lentorykmentti 4:n komentajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Schalin osallistui talvisotaan T-Lentorykmentti l:n komentajana. Välirauhan aikana hän toimi Uudenmaan läänin väestönsuojelutarkastajana ja jatkosodan puhjettua hän jatkoi aluksi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin Päämajan Ilmasuojelutoimiston päälliköksi. Edellä mainitussa tehtävässä hän palveli vuoteen 1943 saakka, jolloin hän siirtyi Suomen Punaisen Ristin pääsihteerin apulaiseksi ja toimi tehtävässä sodan loppuun saakka, jolloin hän erosi armeijan vakinaisesta palveluksesta. Sotien jälkeen hän toimi edelleen Suomen Punaisessa Ristin pääsihteerin apulaisena vuoteen 1950 saakka, jolloin hän siirtyi vakuutustarkastajaksi Suomi-yhtiölle ja palveli yhtiössä vuoteen 1958 saakka. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Luottamustoimet

Schalin toimi 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1920 ja Kenttälennätinpataljoonan kunnianeuvoston puheenjohtajana vuosina 1922–1924 sekä Ilmavoimien kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuonna 1929.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1926  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1931  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 8. maaliskuuta 1927 |       |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Muistomitali inhimillisestä auliudesta (Pro Benignitate Humana)  Suomen Punaisen Ristin pronssinen ansiomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Tanskan Punaisen Ristin kunniamerkki  Yhdysvaltain Punaisen Ristin hopeinen ansiomitali  Ruotsin Punaisen Ristin hopeinen ansiomitali  Viron Kotkaristi ritarikunnan 3. lk. ansioristi |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Natalia Sedova

Natalia, Trotski ja heidän poikansa Lev Sedov vuonna 1928 karkotuksessa Alma-Atassa.
Natalja (Natalia) Ivanovna Sedova (5. huhtikuuta 1882 Romny, Pultavan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 23. tammikuuta 1962 Corbeil-Essonnes, Pariisi, Ranska) oli venäläisen vallankumouksellisen Lev Trotskin toinen puoliso. Sedova joutui puolisonsa kanssa maanpakoon. Hän oli myös itse vallankumouksellinen ja kirjoitti marxilaisuuteen liittyvistä kulttuurillisista aiheista.
Lapset

Trotskin ja Sedovan vanhempi poika Lev Sedov oli aktiivi bolševikki, mutta joutui vanhempiensa kanssa maanpakoon ja kuoli Pariisissa. Neuvostoliittoon jäänyt nuorempi poika Sergei Sedov ei ollut poliittisesti aktiivinen, mutta hänet vangittiin ja myöhemmin surmattiin Stalinin vainoissa.
Sebastian I (Portugali)

| Sebastian I |
| --- | --- |
 
Portugalin kuningas
Valtakausi:  11. kesäkuuta 1557 – 4. elokuuta 1578
Edeltäjä:  Juhana III
Seuraaja:  Henrik I

Syntynyt:  20. tammikuuta 1554 Lissabon, Portugali
Kuollut:  4. elokuuta 1578 Alcazarquivir, Marokko
Suku:  Avis
Isä:   João Manuel
Äiti:  Johanna Itävaltalainen
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Sebastian I (port. Sebastião I; 20. tammikuuta 1554 Lissabon – 4. elokuuta 1578 Alcazarquivir) oli Portugalin ja Algarven kuningas vuosina 1557–1578.
Suku ja hallitsijakausi

Sebastião seurasi valtaistuimelle vuonna 1557 isoisäänsä Juhana III:tta. Sebastianin isä, Portugalin prinssi João Manuel (1537–1554) kuoli muutama viikko ennen poikansa syntymää. Hänen äitinsä oli prinsessa Juana de Austria (1535–1573), joka oli keisari Kaarle V:n ja keisarinna Isabellan nuorin tytär.
Sebastian I tuli Portugalin kuninkaaksi kolmevuotiaana. Hän oli kasvanut vastauskonpuhdistuksen ja maan sotilaallisen ylimystön vaikutuspiirissä ja omaksunut ajatuksen Pohjois-Afrikan valtaamisesta. Vuonna 1574 hän vieraili Ceutalla ja Tangerissa, mikä vahvisti hänen haluaan toteuttaa ristiretki islamilaiseen Marokkoon. Marokon sisäpoliittiset tapahtumat antoivat tekosyyn puuttua Marokon asioihin. Maata hallinneen Saadi-dynastian hallitsija Muhammad al-Mutawakkil oli menettänyt asemansa osmanien tukemalle Abd al-Malikille. Vuonna 1576 Al-Mutawakkil tuli Iberian niemimaalle pyytämään tukea valtaistuimensa palauttamiseksi. Espanjan Filip II kieltäytyi, mutta Sebastian otti ehdotuksen innostuneesti vastaan.
Sebastian I kuoli 24-vuotiaana Ksar el-Kebirin taistelussa vuonna 1578 ilman perillistä, jolloin häntä seurasi hänen 66-vuotias setänsä, kardinaali Henrik.
Sebastianismi

Kuolemansa jälkeen Sebastianista tuli kaivattu kuningas. Hänen ruumiinsa tunnistettiin taistelukentällä ja tuotiin joulukuussa 1578 haudattavaksi Portugaliin. Kuitenkin monet uskoivat, että Sebastian ei ollut kuollut vaan piiloutunut kärsittyään tappion taistelussa.
Sebastianin odotuksesta tuli tärkeä osa Portugalin identiteettiä. Kansalaiset odottivat hänen paluutaan, joka aloittaisi uuden kukoistuksen ajan. Kun Bragançan herttua Juhana julistettiin kuninkaaksi joulukuussa 1640, joutui hän vannomaan, että luovuttaisi valtaistuimensa Sebastianille, jos tämä tulisi sitä vaatimaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sebastian I (Portugali) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Juhana III | Portugalin kuningas 1557–1578 | Seuraaja: Henrik I |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  IdRef
Ljalovon kulttuuri

Ljanovon kulttuurin löytöjen levineisyysalue.
Ljalovon kulttuuri (ven. Льяловская культура, Ljalovoskaja kultura, engl. Lyalovo culture, saks. Ljalovokultur) on Keski-Venäjällä Volgan ja Okan jokien välisellä alueella ollut kivikautisen keramiikkaa valmistanut kivikautinen kulttuuri. Sen ryhmät olivat subneoliittisia metsästäjä-keräilijöitä, jotka jatkoivat seudulla Ylä-Volgan kulttuurin perinteitä. Kulttuurin jäänteet tunnistetaan omasta Ljalovon keramiikastaan, joka kuuluu kampakeramiikan keskiseen ryhmään. Sen valmistaminen alkoi noin 5000–4700 eaa., kun Ylä-Volgan keramiikkaa valmistaneet ryhmät muuttivat tyylinsä niin sanotuksi arkaaiseksi Ljalovon keramiikaksi. Ljanovon keramiikkaa pidetään Ylä-Volgan keramiikan seuraajana, sillä se levisi nopeasti samalle ydinalueelle. Ljalovon keramiikan valmistus loppui noin 3600 eaa. mennessä, kun Volosovon kulttuuri valtasi siltä alaa. Osa tutkijoista arvelee, että juuri Ljalovon kulttuurissa puhuttiin protouraalista kieltä ja että juuri sen asukkaat olisivat levittäneet sitä Koillis-Eurooppaan.
Ilmasto ja ympäristö

Ljalovon kulttuuri kehittyi suotuisalla atlanttisella ilmastokaudella, joka suosi suurilehtisiä lehtipuita avonaisissa sekametsissä. Eräiden tulosten mukaan metsän ja metsäaron raja saattoi kulkea otaksuttua paljon pohjoisempana Ljalovon kulttuurin elinympäristössä, jonka puusto ei siten ollut kovin tiheää. Volgan ja Okan vuosittainen kevättulviminen oli lyhytkestoista, mutta vesimäärät riittivät veden pinnan säilymiseen kohtalaisen korkealla. Pienet lammet alkoivat soistua umpeen ja soita ja ruohikkoisia rantoja oli riittämiin.
Leviäminen > Alkuperä

Kulttuurin alkuperästä on vallalla kaksi erilaista teoriaa. Tutkijat J.N. Urbana ja V.V. Sidorova väittävät, että Ljalovon kulttuuri on kehittynyt Ylä-Volgan kulttuurista suoraan, jolloin niiden etniset ryhmät olisivat olleet samat. D.A. Krajnov on sen sijaan esittänyt, että kulttuuri muodostui uusista asukkaista, jotka saapuivat Volgan ja Okan alueelle Pohjois-Venäjältä tai Karjalasta.
Maahanmuuttoteoriaa puoltavat monet Ylä-Volgan kulttuurin myöhäisvaiheen eroavaisuudet Ljalovon kulttuurin varhaisvaiheen kanssa. Erot näkyvät keramiikan koristelussa, kivityökalujen työstämistavoissa ja uusina esinetyyppeinä. Toisaalta Luoteis-Venäjän ja Fennoskandian tietyt samankaltaisuudet keramiikassa ja esineistössä ei osata vielä selittää muillakaan tavoilla. Ovatko samankaltaisuudet seurausta kulttuurivaihdosta vai muuttoliikkeestä?