stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Demis Roussos
Aiheesta muualla

Demis Roussoksen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki]
Demis Roussos Ylen haastateltavana lokakuussa 1974, Yle, video 9 min
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  IdRef
Reino Lehväslaiho

| Reino Lehväslaiho |
| --- | --- |
 Reino Lehväslaiho signeeraa kirjojaan Helsingin kirjamessuilla 2009
Henkilötiedot
Koko nimi:  Reino Veikko Lehväslaiho
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1922 Akaa
Kuollut: 27. maaliskuuta 2019 (96 vuotta) Seinäjoki
Kansalaisuus:  suomalainen
Kirjailija
Salanimi: Veikko Remes
Äidinkieli: suomi
Tuotannon kieli: suomi
Aiheet:  sota
Esikoisteos:  Panssarisotaa 1941–44 (1958)
Palkinnot
 Reino Lehväslaiho -mitali, pronssinen ja hopeinen 1982 Valtion taiteilijaeläke 1983 WSOY:n kulttuurisäätiön palkinto 1992 Suuren Suomalaisen Kirjakerhon kulttuuripalkinto 1993 Kirjapöllö-palkinto 1999 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Reino Veikko Lehväslaiho (13. huhtikuuta 1922 Akaa – 27. maaliskuuta 2019 Seinäjoki) oli suomalainen panssariässä, arvonimeltään sotakamreeri ja tuotteliaimpia suomalaisia sotakirjailijoita.
Nuoruus

Nuoruutensa Lehväslaiho vietti Toijalassa, mistä hän 17-vuotiaana koulukaveriensa kanssa lähti vapaaehtoisena talvisotaan.
Sota

Lehväslaiho osallistui talvi- ja jatkosotaan sekä Lapin sotaan. Hän haavoittui kolmesti: ensimmäisen kerran 17-vuotiaana talvisodassa ja kahdesti jatkosodassa. Hän palveli Ruben Laguksen panssaripataljoonassa kolmannessa panssarivaunukomppaniassa ja toimi muun muassa T-34-panssarivaunun ampujana. Todistettavasti hän tuhosi tai pysäytti seitsemän vihollisen panssarivaunua, kymmeniä kuorma-autoja ja muutaman torjuntatykin. Lehväslaihon sotilasarvo oli reservin vääpeli, ja hän sai 30 sotilaan kunniamerkkiä.
Lehväslaihon karmeimpia sotatilanteita on kuvattu myös suomalaisissa sotaelokuvissa. Niistä kuuluisin on Åke Lindmanin elokuva Tali-Ihantala 1944, joka perustuu osittain Lehväslaihon kirjoituksiin. Erityisen huomattava tapahtuma oli vihollisen suuren joukko-osaston tuhoaminen konepistoolilla. Lehväslaiho oli harjoitellut nimenomaan konepistoolilla ampumista tankista käsin, ja hän oli siinä ilmeisen taitava. Taistelun lopuksi venäläiset osuivat räjähtävällä luodilla Lehväslaihoa suuhun. Hän haavoittui pahoin mutta vierittäytyi vaunusta tielle ja ojaan. Omat joukot saivat hänet joukkosidontapaikalle ja siitä sotasairaalaan. Lehväslaiho parani sairaalassa ja ehti vielä Lapin sotaan Laguksen divisioonan mukana.lähde?
Ura sodan jälkeen

Sodan jälkeen Lehväslaiho ei jäänyt puolustusvoimien palvelukseen vaan siirtyi siviilitöihin, muun muassa Kuolan niemimaalle tietyömaille toimistoesimieheksi. Myöhemmin hän toimi myös kartoitustoimiston esimiehenä.
Kirjailijanura

Lapin sodan loputtua Lehväslaiho kummasteli, miksi jalkaväestä ja panssaridivisioonasta ei tehty kirjoja. Hän soitteli everstituttavalleen ja tiedusteli, onko näitä kirjoja tekeillä kuuluisista taisteluista ja sattumuksista. Eversti vastasi, että hänhän oli ollut itse mukana, eikö hän voisi itse kirjoittaa kirjoja! Lehväslaiho kertoi vastanneensa: ”Herra eversti, tehdään.” Lehväslaiho haastatteli veteraaneja ympäri Suomea.
Lehväslaiho pyrki tuottamaan myös muuta kuin sotaromaaneja: hän suunnitteli kirjoittavansa rakkausromaanin, mutta WSOY-kustantamon silloinen pääjohtaja Hannu Tarmio tyrmäsi idean ja suositteli pysyttelemään sotakirjoissa. Niitä valmistui 45.
Suurin osa Lehväslaihon myöhemmistä kirjoista kuvaa suomalaisten sissien toimintaa jatkosodassa, mutta ensimmäisessä kirjassaan Panssarisotaa 1941–44 hän kertoi vähäeleisen vaikuttavasti omista sotakokemuksistaan panssarivaunumiehistön jäsenenä. Kokopäiväiseksi kirjailijaksi Lehväslaiho ryhtyi vuonna 1967. Nimimerkillä Veikko Remes hän kirjoitti teoksen Rintamalotat. Vuonna 2012 Lehväslaiho julkaisi viimeisen kirjansa Korven Peura. Lehväslaiho sanoi, että ilman sotaa hän ei olisi kirjailija. Hän kirjoitti myös pakinoita lehtiin.lähde?
Lehväslaiho teki myös merimiehen ja kauppiaan töitä sekä työskenteli tietyömaan toimistonhoitajana. Hän asui Seinäjoella.
Kunniamerkit ja muut tunnustukset

Vapaudenristi, 4 lk, 1944
Psv. tuhoojamerkki, 5 kpl, T 34/85 ”SOTKAT”
Sotakamreerin arvonimi, 1982
Reino Lehväslaiho -mitali, pronssinen ja hopeinen, 1982
Puolustusvoimien sotilasansiomitali, 1983
Valtion taiteilijaeläke 1985–.
Suomen Valkoisen ruusun ritarikunnan I:n luokan ritari, 1989
WSOY:n kulttuurisäätiön palkinto, 1992
Suuren Suomalaisen Kirjakerhon kulttuuripalkinto, 1993
Vapaudenristin ritarikunnan I:n luokan ritari, 1997
Kirjapöllö-palkinto, 1999
Teokset

| --- | --- |
 Panssarisotaa 1941–1944 (1958)  S/S Bombata (1959)  Tuuloman tie (1967)  Viimeiseen mieheen (1969)  Sissit (1971)  Syväri murtuu (1973)  Partio yli Äänisen (1974)  Arkangelin partio (1975)  Uhtualta itään (1976)  Poventsan korpit (1977)  Syvärin sissit (1978)  Rintamalotat (1978, nimimerkillä Veikko Remes,  uusintajulkaisu omalla nimellä 2010)  Äänisen tie (1979)  Sissivääpeli (1980)  Tulimarssi (1981)  Aunus tulessa (1981)  Läpimurto (1982)  Vienan partisaanit (1983)  Jänkä palaa (1984)  Ritarivääpeli (1985)  Kenttävartio Susi (1986)  Sissikapteeni (1987) :  Lottien sota (1988)  Uhtuan sissit (1989)  Tuntsan sota (1990)  Maaselän sissit (1991)  Rajavääpeli Peura (1992)  Iskuryhmä Risu (1993)  Sallasta itään (1994)  Tukikohta palaa (1995)  Tie helvettiin (1996)  Kuoleman suo (1997)  Kolttasissit (1998)  Koukkaus itään (1999)  Kairanmaan sota (2000)  Rytinällä läpi (2001)  Sotkalla sodassa (2002)  Soturit (2004)  Röhön korpitaistelu (2005)  Ei tuumaakaan! (2006)  Seesjärven sissit (2007)  Isku itään (2008)  Kontion sissit (2009)  Alakurtin tie (2010)  Korven peura (2012)
Aiheesta muualla

Reino Lehväslaiho Kirjasampo.fi.ssä
WSOY: Kirjailijat
Otteita Lehväslaihon kirjallisuudesta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO) 2  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef 
Reino Lehväslaiho Turun kirjamessuilla vuonna 2008
Desmostachya bipinnata

| Desmostachya bipinnata |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Alaheimo::  Chloridoideae
Tribus::  Cynodonteae
Alatribus::  Tripogoninae
Suku::  Desmostachya
Laji::  bipinnata
Kaksiosainen nimi
 Desmostachya bipinnata  (L.) Stapf 
Synonyymit
 Briza bipinnata L. Eragrostis cynosuroides (Retz.) P. Beauv. Poa cynosuroides Retz. Stapfiola bipinnata (L.) Kuntze Uniola bipinnata (L.) L. 
Katso myös
   Desmostachya bipinnata Wikispeciesissä   Desmostachya bipinnata Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Desmostachya bipinnata on monivuotinen rehevinä mättäinä kasvava heinä, joka tunnetaan Vanhan maailman kasvina. Sitä käytetään kansanparannuksessa lääkekasvina ja se on uskonnollisesti tärkeä kasvi hinduille.
Intiassa  kasvin nimityksiä ovat muun muassa kusha, darbha, daabh ja barhi. Arabiankielellä se tunnetaan esimerkiksi nimellä halfa, Tassili n’Ajjerin vuoristossa nimillä taksést ja tébastawt sekä Malissa nimellä budaur.
Ulkonäkö

D. bipinnata on varren tyvestä haarautuva, jäykkävartinen ja korkea heinä. Lehtilavat ovat tasasoukkia. Kukinto on keltainen terttu, jonka kahdessa rivissä kasvavat tähkylät ovat muodoltaan joko soikeita tai soikeanpitkulaisia. Tähkylöiden suojuslehdet ovat puikeansuikeita.
Levinneisyys ja kasvuympäristö

Luontaisesti D. bipinnata kasvaa Koillis-Afrikan trooppisilla alueilla, Etiopiassa, Sudanissa, Somaliassa, Intiassa ja Kiinassa. Se kasvaa hyvin vaihtelevissa ympäristöissä. D. bipinnata on yleinen muun muassa kuivilla ja kosteilla alueilla, tasangoilla, savanneilla, hiekka-aavikoilla ja suolaisessa maaperässä.
Uskonnollinen käyttö

Hindulaisuudessa D. bipinnata on pyhä kasvi, jota käytetään siirtymäriitti upanayanassa, uhraamisrituaaleissa ja osana rukousnauhoja. Hindujen eräässä pyhässä kirjoituksessa jumala Krishna kertoo, että D. bipinnata on kelvollinen jooga- ja meditaatioalusta.
Terveysvaikutukset > Perinteinen lääkintä

D. bipinnata tunnetaan lääkekasvina perinteisessä intialaisessa lääkinnässä eli ayurvedassa, perinteisessä persialais-arabialaisessa lääkinnässä eli unanissa ja perinteisessä tamililaisessa lääkinnässä eli siddhassa. Etenkin kasvin juuren väitetään olevan apu moniin vaivoihin, kuten astmaan, keltatautiin, ihotulehduksiin, oksenteluun ja hammassärkyyn. Vartta ja maavartta käytetään muun muassa punataudin ja menorragian hoidossa. Rönsyjä käytetään matolääkkeenä. Kasvin lehtien ja varren väitetään auttavan synnytyksessä.
Terveysvaikutukset > Tutkitut terveysvaikutukset

Kasvista D. bipinnata valmistetun juuriuutteen LD50-arvo on 2000 mg/kg.
Chileläisen tutkimusryhmän vuonna 2010 toteuttamassa eläinkokeessa juuriuutteen havaittiin ehkäisevän ripulia. Tutkimusryhmän mukaan tulos saattaa tukea kasvin perinteistä käyttöä ripulilääkkeenä.
Muu käyttö

D. bipinnata soveltuu eläinten rehuksi. Lisäksi se on käyttökelpoinen hiekan sidosaineena, eroosion hallinnassa ja kuituna köyden valmistuksessa.
John Ponce

John Ponce (John Punch, Johannes Poncius) (1603 Corkin kreivikunta, Irlanti – 1661 Pariisi, Ranska) oli irlantilainen fransiskaanien sääntökuntaan kuulunut filosofi ja teologi. Ponce muutti nuorella iällä Belgiaan ja liittyi irlantilaisiin fransiskaaneihin Leuvenissa. Hän opiskeli filosofiaa Kölnissä, Louvainissa ja Roomassa. Valmistuttuaan hän opetti Roomassa, Lyonissa ja Pariisissa.
Ajattelultaan Ponce oli skotisti. Hän sanoi hyväksyvänsä kaikki Duns Scotuksen johtopäätökset, vaikkakaan ei hyväksynyt kaikkia hänen todistuksiaan. Ponce auttoi Luke Waddingia Scotuksen teosten toimittamisessa. Ponce tunnetaan muun muassa Occamin partaveitsen klassisesta muotoilusta entia non sunt multiplicanda praeter necessitatem (”asioita ei tulisi monistaa tarpeettomasti”).
Teokset

Cursus philosophiae (Rooma, 1643)
Appendix apologeticus – vastine Bartholomew Mastriuksen Cursus philosophiae -kritiikkiin (Rooma, 1645)
Integer cursus theologiae (Pariisi, 1652)
Judicium doctrinæ SS. Augustini et Thomae (Pariisi, 1657)
Commentarii theologici in quatuor libros sententiarum – teos josta Hugo von Hurter käytti nimitystä opus rarissimum (Pariisi, 1661)
Deplorabilis populi Hibernici pro religione, rege et libertate status (Pariisi, 1651)
Scotus Hiberniae restitutus – vastine Angelus a S. Franciscolle (Pariisi, 1660)
Aiheesta muualla

Cleary, Gregory: John Ponce Catholic Encyclopedia. 1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Irlanti  DDB 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:John Ponce
Käännös suomeksi
Operaatio Wikinger

Operaatio Wikinger (saks. Unternehmen Wikinger) oli Saksan laivaston koodinimi Pohjanmeren operaatiolle toisessa maailmansodassa helmikuussa 1940. Heikon puolustushaarojen välisen kommunikaation ja yhteistoiminnan vuoksi tuhoutui ilmavoimien pommituksessa kaksi hävittäjää ja vaurioitui yksi omien tulessa ja miinoituksissa. Miehitötappioina menetettiin 578 merimiestä.
Ilmavoimat

Neuburgiin sijoitettu pommituslentorykmentti 26:n II lennoston 4. laivue sai illalla 21. helmikuuta käskyn tehdä pommituslennon Thamesin ja Humberin estuaarien välisen alueen laivaliikennettä vastaan. Seuraavana aamuna miehistöt olivat lähtövalmiina ja ensimmäinen Heinkel He 111 nousi ilmaan kello 16. Näkyvyys Pohjanmerellä oli noin 30 mailia kuun paistaessa täytenä kaakosta. Laivueen koneet seurasivat toisiaan suunnaten Syltin eteläkärkeen, mistä jatkoivat 1000 metrin korkeudessa kohti Humberia.
Kellon lähestyessä 1900 ampuja ilmoitti havainneensa perävanasta vedessä. Lentäjä käänsi lentokoneen tutkiakseen asiaa. Hän havaitsi alapuolella nopeasti luoteeseen matkaavan aluksen.
Laivasto

Saksan laivaston esikunta oletti, että Doggerbankin pohjoispuolella olevat brittiläiset kalastusalukset olisivat todellisuudessa vakoilemassa. Saksan laivaston 1. hävittäjälaivueen komentaja Berger lähti 22. helmikuuta 1940 laivueensa alusten kanssa merelle. Laivueen lippulaivana oli Z1 Leberecht Maass ja muina aluksina Z16 Friedrich Eckoldt, Z4 Richard Beitzen, Z13 Erich Koellner, Z6 Theodor Riedel ja Z3 Max Schultz. Alusten miehistöjä täydennettiin joukolla valtausmiehistöjä.
Koska Saksan länsivallin miinoitukset sulkivat tien alukset joutuivat navigoimaan tiedossa olevaa kapeaa reittiä pitkin. Illalla alukset suuntasivat luoteeseen kohtalaisella nopeudella.
Tuho

Pommikoneen lentäjä nosti koneensa 1500 metriin aloittaen hyökkäyksen. Lentokoneesta pudotettiin neljä pommia ja miehistö raportoi ilmatorjuntatulesta. Pommeista kaksi putosi veteen ja kolmas osui keskilaivaan aiheuttaen suuren räjähdyksen. Neljännestä ei saatu havaintoa. Hyökkäys tapahtui kello 1945. Osuman saanut alus ei uponnut vaikka vauhti hidastui. Toinen hyökkäys upotti Leberecht Maassin. Myöhemmin katkesi ja upposi räjähdyksessä Max Schultz.
Kiinan–Japanin sota (1937–1945)

Japanin miehitysalueet Kiinassa (1940).
Toinen Kiinan-Japanin sota käytiin vuosina 1937–1945 Kiinan ja Japanin välillä ennen toista maailmansotaa ja sen aikana. Sota päättyi Japanin antautumiseen vuonna 1945. Japanin hyökkäys Kiinaan kuului keisarillisen Japanin armeijan suurempaan suunnitelmaan hallita Manner-Aasiaa muun muassa nukkehallituksien avulla – Japani oli provosoinut Kiinaa lähtien vuoden 1931 Mantšurian valtauksesta, jonka aloitti Mukdenin välikohtaus. Viimeinen pienemmistä yhteenotoista oli sodan lopullisesti käynnistänyt Marco Polon sillan välikohtaus vuonna 1937.
Sodan nimet

Kiinan kielessä sota tunnetaan yleisimmin nimellä Vastarintasota Japania vastaan (perint.: 抗日戰爭, yksink.: 抗日战争, pinyin: Kàng Rì Zhànzhēng), mutta myös pidemmin nimellä Kiinan kansan vastarintasota Japania vastaan (perint.: 中國人民抗日戰爭, yksink.: 中国人民抗日战争), tai Kahdeksan vuoden vastarintasota (八年抗戰) tai yksinkertaisesti Vastarintasota (抗戰).
Nykyään sota tunnetaan japaniksi yleensä nimellä Japanin-Kiinan sota (日中戦争 – Nitchū Sensō). Sodan aikana sitä kutsuttiin ensin Pohjois-Kiinan välikohtaukseksi (北支事變 – Hokushi Jihen), sitten nimillä HEI, ”C”-operaatio, Hyökkäys Kiinaan tai Kiinan välikohtaus (日華事變 – Nikka Jihen, 日支事變 – Nisshi Jihen tai 支那事變 – Shina Jihen). Viimeisiä pidetään usein taantumuksellisina ja niitä käytetään oikeistolaisessa Yūshūkan-sotamuseossa kiistellyssä Yasukuni-temppelissä.
Hyökkäys Kiinaan > Nanjingin verilöyly

8. joulukuuta 1937 japanilaiset joukot saapuivat Kuomintang-hallituksen pääkaupunkiin Nanjingiin, jonne pääkaupunki oli siirretty jo vuonna 1928. Normaalisti noin 250 000 asukkaan kaupungin väkiluku oli paisunut muun muassa pakolaisista jopa miljoonaan. 9. joulukuuta japanilaiset aloittivat suurimittaisen hyökkäyksen kaupunkiin ja pommittivat sitä yötä päivää. Kello 5 iltapäivällä 12. joulukuuta kaupungin kiinalaisten joukkojen komentaja käski aloittaa vetäytymisen. Syntyneessä kaaoksessa sotilaat hankkiutuivat eroon aseistaan ja univormuistaan, ja osittain myös hyökkäsivät siviilejä kohtaan saadakseen siviilivaatteita. Paniikki tarttui koko kaupunkiin ja asukkaat yrittivät paeta Jangtse-jokea pitkin, samalla kun omatkin joukot tulittivat heitä. Joella ei kuitenkaan ollut juurikaan kulkuvälineitä, joten evakuointi osoittautui lähes mahdottomaksi. Useat hukkuivat jokeen yrittäessään päästä täysille veneille.
13. joulukuuta japanilaiset joukot miehittivät kaupungin. Japanilaiset eivät päässeet neuvottelemaan rauhanehdoista kiinalaisten upseerien kanssa, kuten he olivat odottaneet, koska nämä olivat kuolleet tai paenneet muualle. Joukot kohdistivat turhautumisensa siviiliväestöön. Japanilaisten komentaja määräsi kostotoimet siviiliväestölle kiristääkseen kiinalaiset joukot antautumaan, ja tilanne riistäytyi hallinnasta. Komentaja joutui Japanissa puhutteluun ja sai jonkinmoisen rangaistuksenkin. Seuranneessa kuusi viikkoa kestäneessä Nanjingin verilöylyssä japanilaiset tappoivat jopa yli 300 000 kiinalaista ja raiskasivat 20 000 naista. Jotkut suuremmat arviot puhuvat jopa 340 000 tapetusta ja 80 000 raiskatusta.lähde? Tšiang Kai-šek siirsi nyt pääkaupungin Chongqingiin. Chongqing ei kuitenkaan ollut Kuomintangin, vaan rosvojoukkioiden ja mafian hallussa. Japani pommitti Chongqingia yli viiden vuoden ajan 1938–1943. Jäljelle jääneet joukot siirrettiin Wuhaniin, jota puolustettiin muun muassa Josif Stalinin yllättäen lähettämien 800 lentokoneen ja lentäjän avulla.
Hyökkäys Kiinaan > Japanin ensimmäinen tappio

Monet kiinalaiset komentajat pelkäsivät japanilaisten hyökkäystä ja jättivät alueensa tyhjiksi. Koska Kiinan teollisuus ja armeija olivat alikehittyneitä ja sisällissota esti yhtenäisen rintaman syntymisen, japanilaisten kohtaaminen suuressa kenttätaistelussa ei ollut mahdollista. Sen sijaan yritettiin käyttää pienempiä hyökkäyksiä ja taisteluja kaupungeissa pysäyttämään japanilaisten eteneminen. Vuodesta 1938 lähtien käytettiin magneettisodan taktiikkaa, jossa japanilaiset joukot houkuteltiin tiettyihin asemiin, joissa niitä vastaan olisi helpompi hyökätä tai hidastaa niiden etenemistä.
Tammikuussa 1938 Japanin hallitus julisti Kiinan kanssa käytyjen neuvottelujen epäonnistuneen lopullisesti. Japanilaiset päättivät hyökätä Wuhaniin, mitä varten ne halusivat valloittaa pohjoisen tärkeimmät rautatieristeykset. Valloittaakseen rautatiekaupunki Xuzhoun japanilaiset hyökkäsivät ensin läheiseen varuskuntakaupunkiin Tai’erzhuangiin. Kiinalaiset joukot saivat japanilaiset kuitenkin ansaan ja ympäröivät ne – kiinalaisten mukaan seuranneissa taisteluissa kuoli noin 30 000 japanilaista sotilasta. Tämä oli ensimmäinen suurempi japanilainen tappio sodan aikana. Toisella yrittämällä kaupunki saatiin vallattua 19. toukokuuta, kuten myöhemmin myös Xuzhou, mutta myytti Japanin voittamattomuudesta oli rikottu.
Hyökkäys Kiinaan > Itseaiheutettuja tappioita

9. kesäkuuta 1938 Tšiang Kai-šek antoi Keltaisenjoen patojen murtua, jotta joen tulviminen estäisi japanilaisten etenemisen. Siviiliväestöä ei kuitenkaan ollut varoitettu, ja seurauksena oli 500 000–900 000 kuolonuhria, 4 000 tuhoutunutta kylää, 11 tuhoutunutta kaupunkia ja 12 miljoonaa koditonta. Jopa koko joen kulku muuttui, kunnes rantatörmät korjattiin vasta 15. toukokuuta 1947. Tulva ei juurikaan vaikuttanut japanilaisten etenemiseen, vaan joukot marssivat koko kesän ja alkusyksyn jokea ylös. Wuhan kaatui lopulta 25. lokakuuta Japanin suurten tappioiden jälkeen. Japanin kenraalikunta toivoi nyt Kiinan antautuvan, mutta Kiina aikoikin kestää paljon kauemmin kuin Japanin sodan alussa ennustamat kolme kuukautta.
Toinen suuri virhearvio tapahtui 12. marraskuuta Changshan kaupungissa, kun Hunanin kuvernööri, joka oli yksi Tšiang Kai-šekin lähimmistä avustajista, joutui paniikkiin luullessaan japanilaisten joukkojen lähestyvän kaupunkia. Huhua tarkistamatta hän määräsi koko kaupungin sytytettäväksi tuleen. Kaupungissa oli 800 000 asukasta ja lisäksi runsaasti pakolaisia, joista osa kuoli suurpalossa. Lisäksi kaupungissa tuhoutui huomattavat määrät kulttuuriaarteita – todellisuudessa japanilaiset joukot olivat kaukana kaupungista.
Japanin vetäytyminen > Yhdysvaltojen liittyminen sotaan

Japanin hyökkäys Pearl Harboriin aloitti Tyynenmeren sodan ja liitti Kiinan-Japanin sodan osaksi sitä ja laajemmin osaksi toista maailmansotaa. Vasta tämän jälkeen eli runsaat neljä vuotta taisteltuaan Kiina julisti virallisesti sodan Japanille, sillä Kiinan auttaminen olisi aikaisemmin haitannut muiden maiden puolueettomuutta. Tšiang Kai-šek vastaanotti runsaasti varusteita liittolaiseksi tulleelta Yhdysvalloilta.  Tšiang Kai-šekista tehtiin liittoutuneiden komentaja vuonna 1942, ja yhdysvaltalainen kenraali Joseph Stilwell palveli pitkään Tšiang Kai-šekin apuna. Suhteet Stillwellin ja Tšiang Kai-šekin välillä kuitenkin katkesivat kiinalaishallituksen korruption ja tehottomuuden takia.
Japanin Nanjingiin asettama Wang Jingwein johtama nukkehallitus julisti sodan Yhdysvalloille ja Britannialle vuonna 1943.
Kolme vuotta kestänyt hiljainen vaihe kiinalaisten ja japanilaisten välillä päätyi keväällä 1944, kun japanilaiset ryhtyivät hyökkäykseen Etelä- ja Keski-Kiinassa. Samalla Stillwellin johtamat joukot taistelivat japanilaisia vastaan Burmassa kiinalaisten avulla. Amerikkalaisten Jiangxin maakunnasta käsin tehdyt pommi-iskut ylsivät jo Taiwaniin asti. Japanilaiset yrittivät katkaista Guomindangin hallussa olevat Keski-Kiinan rautatiet: Tšiang Kai-šek kuuli suunnitelmasta Ranskan tiedustelupalvelulta, mutta luuli tietoa huhuksi eikä aloittanut toimenpiteitä. Seurauksena olivat kiinalaisten suurimmat tappiot vuoden 1938 jälkeen. Japanilaisten saavutettua suuria voittoja Keski- ja Etelä-Kiinassa kiinalaiset saivat vihdoin pysäytettyä hyökkäyksen Guizhoun maakunnassa aiemmin kommunisteja vastaan taistelemassa olleiden joukkojen avulla. Guomindang menetti taisteluissa 500 000 sotilasta ja yhteyden Pohjois-Kiinaan.
Japanin vetäytyminen > Korruptoitunut Guomindang

Kritisointi Chongqingin hallitusta kohtaan kiihtyi. Yhdysvaltalaiset tarkkailijat, lehtimiehet ja Stillwellin esikunta valittivat kiinalaisten korruptiosta ja ahneudesta. Yhdysvaltojen toimittamat aseet ja raha katosivat Guomindangin hallintoon – Guomindangia syytettiin keinottelusta, mustan pörssin kaupasta ja maaseutuväestön epäinhimillisestä kohtelusta. Hallitus yritti välttää suuria yhteenottoja japanilaisten kanssa, jotta se voisi myöhemmin taistella kommunisteja vastaan. Stillwell kritisoi Guomindangia paitsi Yhdysvaltain mediassa myös suoraan presidentti Rooseveltille. Tšiang Kai-šek ei halunnut kasvattaa kiinalaisia joukkoja Kiinan kärsittyä jo kymmeniä miljoonia sotauhreja ja odotti Yhdysvaltain lopulta joka tapauksessa kukistavan Japanin valtavalla teollisuudellaan ja armeijallaan. Tämän vuoksi liittoutuneet menettivät luottamuksensa kiinalaisten kykyyn hyökätä japanilaisia vastaan ja keskittyivät taisteluihin Tyynellämerellä.
Tšiang Kai-šek ja hänen hallituksensa eivät myöskään luottaneet Stillwellin ja Yhdistyneen kuningaskunnan aikeisiin. Britit vaativat kiinalaisten toimittavan enemmän joukkoja Indokiinaan Burman kampanjaan, jota Tšiang Kai-šek piti yrityksenä varmistaa Intian pysyminen poissa japanilaisten käsistä. Tšiang Kai-šek puhui Intian itsenäisyyden puolesta tavatessaan Mahatma Gandhin vuonna 1942, mikä entisestään kiristi välejä Yhdistyneeseen kuningaskuntaan.
Japanin vetäytyminen > Sota loppuu

Jaltan konferenssissa helmikuussa 1945 suurvallat yrittivät saada Neuvostoliiton mukaan Kaukoidän sotaan, mikä oli myöhemmin tuhoisaa Kiinan suvereeniudelle. Kiinalaisten vastahyökkäys alkoi vasta vuonna 1945. Guomindang ja kommunistit voittivat alueita maaseudulta Japanin yhä miehittäessä kaupunkeja ja tärkeitä kauppareittejä itärannikolla. Kesällä 1945 sodan odotettiin kestävän vielä ainakin vuoden, mutta Yhdysvallat katkaisi sen äkkiä pudottamalla atomipommit Hiroshimaan ja Nagasakiin. Samalla Neuvostoliitto liittyi Jaltan konferenssissa annettujen lupausten mukaan sotaan 8. elokuuta ja marssitti yli miljoona sotilasta Mantšuriaan. Kommunistit käyttivät tilannetta hyväkseen ja lähtivät Mantšuriaan, jossa he saivat apua neuvostojoukoilta. Japani antautui 2. syyskuuta ja amerikkalainen kenraali Douglas MacArthur määräsi Japanin joukot Kiinassa antautumaan Tšiang Kai-šekille, mikä muodollisesti tapahtui 9. syyskuuta 1945.