Viron kansanrunouden arkisto
Historia > Neuvostoaika

Viro oli lyhyesti Saksan hallussa vuosina 1941–44 ja kuului osaksi Ostlandin valtakunnankomissariaattia. Vuonna 1944 Neuvostoliitto miehitti alueen uudelleen. Alueelle perustettiin Neuvostoliiton jäsentasavalta Viron sosialistinen neuvostotasavalta, Viron SNT (vir. Eesti Nõukogude Sotsialistlik Vabariik, Eesti NSV). Viro itsenäistyi uudelleen Neuvostoliiton hajoamisen aikoihin vuonna 1991.
Neuvostoliiton miehitys vaikutti maan poliittiseen, yhteiskunnalliseen ja kulttuurielämään monin tavoin. Viron kansanrunouden arkisto ei ollut tästä poikkeus. Arkiston nimi ja asema vaihdettiin Valtion kirjallisuusmuseon folkloristiikan osastoksi. Neuvostoliiton ideologian seurauksena tehtiin merkittäviä muutoksia alkaen siitä, miten ylipäätään kansanrunouteen ja aikaisemmin käytössä olleisiin arkistokäytäntöihin suhtauduttiin. Folkloristiikan osaston toiminta tuli mukauttaa sopimaan Neuvostoliiton ideologiaan, jonka myötä esimerkiksi ideologisesti epäsopivia arkistonhoitajia erotettiin 1940-luvun lopussa.
Neuvostoliiton suhtautuminen kansanrunouteen oli ristiriitaista. Julkisesti jäsentasavaltoja kannustettiin olemaan kulttuurisella ja kansallisella tasolla autonomisia. Kansanrunoutta ja sen lukuisia motiiveja käytettiin virallisessa taiteessa ja valtion propagandassa. Kansanrunouden keräämistä, kokoamista ja tutkimista jatkettiin, mutta tutkimuksen piti noudattaa hyväksyttyjä kriteerejä. Tutkimuksessa suosittiin työväenluokan ja alempien sosioekonomisten ryhmien käsittelyä, ja osa aihealueista, kuten uskonto ja kansanuskomukset, olivat pääsääntöisesti kiellettyjä tai vähintään niiden tutkimista ei katsottu hyvällä. Stalinin valtakauden aikana jäsentasavaltojen perinteistä yritettiin löytää etenkin venäläisen kulttuurin vaikutteita jättäen huomiotta mahdolliset suomalaiset, germaaniset tai balttilaiset vaikutteet. Kansanrunouden aihealueista suosittiin niitä, jotka vahvistivat Neuvostoliiton ideologista kuvaa. Tällaisia olivat muun muassa monet eeppiset sankarikertomukset.
Jakob Hurt julistettiin porvarilliseksi ja kansanrunouden arkistojen perustaja Oskar Loorits väärämieliseksi. Looritsin nimi poistettiin olemassa olevista hakemistoista ja hänet mainittiin uusissa julkaisuissa vain harvoin. Kaikki osaston kokoelmat tarkistettiin ja tarvittaessa sensuroitiin vuosina 1945–1952. Käsikirjoitukset tarkistettiin sivu kerrallaan. Sensuurimenetelminä käytettiin leikkaamista, mustetta ja liimaa. Jopa kokonaisia sivuja revittiin pois. Sensurointi oli yksi osaston henkilökunnan työtehtävistä, ja suurimman osan sensuroinnista tekivätkin folkloristit itse. Osa kokoelmista tarkistettiin valtion keskusarkiston henkilökunnan toimesta, ja tällöin sensuuri oli usein tiukempaa. Suuri osa sensuroitavasta materiaalista koostui satiirisista lauluista ja vitseistä, joissa kritisoitiin vallitsevia oloja. 1960-luvulla Stalinin kuolemaa seurasi ns. Hruštšovin ”suojasää”, jonka myötä suurin osa stalinistisen sensuurin ajan materiaalista palautettiin osastolle. Paikalliset KGB:n virkamiehet tarkkailivat siltikin kokoelmia ja niiden sisältöä aina 1980-luvun loppupuolelle asti ja ongelmien välttämiseksi materiaalia säilytettiin erillisissä laatikoissa.
Neuvostoliitto mahdollisti monien kansojen kansanrunouden keräämisen ja tutkimisen aikaisempien valtiorajojen poistumisen myötä. Neuvostoaikana alettiin myös järjestämään kollektiivisia kenttätöitä ja retkiä, joihin tavallisesti osallistui kerralla 10–15 folkloristia. Näitä retkiä järjestettiin etenkin maaseudulle ja niiden aikana keskityttiin pääasiassa arkaistisiin perinteisiin ja kansanrunouteen. Ajan myötä folkloristien mielenkiinnon kohteet kuitenkin nykyaikaistuivat ja esimerkiksi Neuvostoliiton viimeisen vuosikymmenen aikana kiinnostuttiin lasten perinteestä. Juuri ennen Neuvostoliiton kaatumista virolaiset kiinnostuivat kasvavissa määrin omasta alkuperästään ja juuristaan. Näihin aikoihin suosituksi tutkimusaiheeksi nousivat kansanuskomukset. Vuonna 1995 osaston nimi vaihdettiin takaisin Viron kansanrunouden arkistoksi.