Suomen juutalaisluovutukset
Luovutusten käsittely hallituksessa

Juutalaispakolaisten luovutus Saksaan olisi ilmeisesti tapahtunut kaikessa hiljaisuudessa, ellei Helsingin juutalaisen seurakunnan johto olisi saanut asiasta vihiä ja ryhtynyt vastatoimiin. Seurakunnan lakimies Jonas Jakobson kävi pääministeri Jukka Rangellin ja valtiovarainministeri Väinö Tannerin puheilla, minkä jälkeen Tanner määräsi Valpon keskeyttämään luovutukset, kunnes asia olisi käsitelty hallituksessa. Toisen tiedon mukaan Helsingin juutalaisen seurakunnan aktiivijäsen Abraham Stiller – toimittaja Ruben Stillerin isoisä – puhui asiasta ulkoministeri Rolf Wittingille ja SDP:n kansanedustajalle Sylvi-Kyllikki Kilvelle. Stiller kääntyi kenraali Heikki Kekonin välityksellä myös ylipäällikkö, marsalkka Gustaf Mannerheimin puoleen. Mannerheim piti asiaa ”inhottavana”, mutta katsoi, ettei hän voinut puuttua siihen.
Väinö Tanner ja sosiaaliministeri K.-A. Fagerholm ottivat asian esille seuraavassa hallituksen iltakoulussa. Koska istunto oli epävirallinen, asian käsittelystä hallituksessa ei ole pöytäkirjaa. Tanner tivasi Horellilta kiivaaseen sävyyn, pitikö paikkansa tieto, että sisäasiainministeriö oli jo tehnyt luovutusta koskevan päätöksen. Jyrkkänä natsismin vastustajana tunnettu K.-A. Fagerholm ilmoitti eroavansa välittömästi hallituksesta, jos karkotukset pantaisiin toimeen. Tilanne oli ajautumassa umpisolmuun, kun sisäministeri Horelli puolestaan raivostui ja uhkasi erota, jos hänen toimivaltaansa kuuluvaan asiaan puututtaisiin.
Voimassa ollut sensuuri ei estänyt sanomalehtiä käsittelemästä asiaa. Helsingin Sanomat ja Suomen Sosialidemokraatti tekivät asiasta julkisen skandaalin tuomitsemalla voimakkain sanoin vireillä olleen luovutuksen, kun sen sijaan Uusi Suomi vähätteli tapausta. Ennen luovutusten käsittelyä hallituksessa, 2. marraskuuta 1942, HS totesi pääkirjoituksessaan:
» On olemassa eräitä kansainväliseen oikeuteen kuuluvia käsitteitä, joiden loukkaaminen voi saattaa asianomaisen maan arvon vuosikymmeniksi kärsimään vaurioita, joita ei voi korjata. Yleiseen oikeudentuntoon pohjautuu turvapaikkaoikeuden myöntäminen. – – – Poliittisiin pakolaisiin nähden on vakiintunut tapa, että niitä ei luovuteta, jolleivät he osallistu sellaiseen toimintaan, joka uhkaa oleskelumaan omaa turvallisuutta. – – – Valtio, joka luopuu myöntämästä turvapaikkaoikeutta, ei vastaa niitä käsityksiä, joita perimmäisesti on itsenäisestä maasta.»
Samana päivänä Eino Kilpi julkaisi Suomen Sosialidemokraatissa pääkirjoituksen, joka noudatti samaa linjaa:
» On olemassa eräitä ehdottomia valtiollisen moraalin vaatimuksia, joiden rikkomiseen syyllistyneet eivät koskaan ole voineet välttyä myöhemmältä rangaistukselta, on sitten kysymys valtiosta tai lyhytnäköisistä poliitikoista. – – – Missään maassa, joka tahtoo rakentaa oman olemassaolonsa oikeudenmukaisuuden kestävälle pohjalle, ei voidakaan pakolaisina saapuneiden turvapaikkaoikeutta peruuttaa. Mikäli toisin meneteltäisiin, horjutettaisiin koko se pohja, mille valtio itse pyrkii rakentamaan vaatimuksensa elää itsenäisenä oikeusvaltiona.»
Lisäksi pääministeri Jukka Rangellille luovutettiin adressi, jossa hallitusta varoitettiin niistä kielteisistä ulkopoliittisista seurauksista, joita karkotukset voisivat aiheuttaa. Adressin allekirjoittivat muiden muassa professorit Yrjö Hirn, Robert Brotherus ja Bruno Suviranta sekä Helsingin Sanomien päätoimittaja, entinen ulkoministeri Eljas Erkko.
Asiassa päästiin epämääräiseen kompromissiin, kun presidentti Risto Ryti taivutti Fagerholmin perumaan eroilmoituksensa kerrottuaan sopineensa Horellin kanssa, ettei ketään luovutettaisi. Fagerholm totesi kuitenkin myöhemmin muistelmissaan tulleensa vedetyksi nenästä, kun luovutukset oli toteutettu, vaikkakin alkuperäistä suppeammassa muodossa. Perusteluksi juutalaisten karkottamiselle esitettiin, että nämä olivat syyllistyneet Suomessa rikoksiin. Yksi heistä, Heinrich Huppert, olikin tuomittu sakkorangaistukseen säännöstelyrikkomuksesta ja toinen, Hans Korn, oli saanut varkaudesta vankeustuomion, jonka hän oli jo kärsinyt. Muista luovutetuista esitettiin vain todistamattomia epäilyjä. Sisäasiainministeriön antaman virallisen selityksen mukaan luovutuksissa oli kysymys ”tavallisesta poliisiasiasta” ja vain turvapaikkaoikeutensa menettäneiden ”epäsuotavien ja rikollisten ainesten” poistamisesta maasta. Max Jakobsonin mukaan jutun asiakirjoista ilmenee Valpon virkailijoiden peittelemätön antisemitismi ja vihamielinen suhtautuminen myös ei-juutalaisiin pakolaisiin. Tapauksesta noussut kohu johti siihen, että pakolaisten karkotukset Suomesta Saksaan lopetettiin. Suomessa vielä olleet noin 150 juutalaispakolaista, jotka Valpo oli ilmeisesti ollut aikeissa karkottaa Saksaan, pääsivät myöhemmin – Fagerholmin vedottua henkilökohtaisella kirjeellään Ruotsin pääministeriin Per Albin Hanssoniin – matkustamaan Ruotsiin ja sieltä edelleen Yhdysvaltoihin.
Rangellin hallitus erosi vuoden 1943 presidentinvaalin jälkeen ja sisäministeri Toivo Horelli jätettiin pois Edwin Linkomiehen muodostamasta hallituksesta. Uusi hallitus ryhtyi heti ensi töikseen parantamaan pakolaisten asemaa, ja useat juutalaiset, joiden kansalaisuusanomukset oli edellisen sisäministerin aikana jätetty käsittelemättä, saivat Suomen kansalaisuuden siitä huolimatta, että Valpo antoi useimmissa tapauksissa kielteisen lausunnon. Arno Anthoni syrjäytettiin Valpon päällikön paikalta keväällä 1944, ja hänen tilalleen nimitettiin lakitieteen tohtori Paavo Kastari. Sotien päätyttyä Anthonia vastaan nostettiin syyte, mutta hän selvisi varsin pienellä rangaistuksella.