Adolf Ivar Arwidsson
Poliittiset vaikeudet ja ura Ruotsissa

Åbo Morgonblad -lehdessään Arwidsson tapasi uhitella kilpailijoitaan ja sensuuria vastaan. Hän piti sensuuria osoituksena johtavien virkamiesten pikkumaisuudesta, typeryydestä ja henkisestä köyhyydestä. Arwidssonin lehti lakkautettiin nopeasti, vain puolen vuoden ilmestymisen jälkeen vuonna 1821. Pelkkä uhittelu tuskin olisi yksinään yllyttänyt virkamiehiä päätökseen, mutta kyse oli myös Venäjän hallituspolitiikan yleisestä konservatismilinjasta. Napoleonista saadun voiton jälkeen Euroopan vallat olivat muodostaneet Pyhän Allianssin torjumaan yhteiskuntarauhan uhkaksi nähtyjä vapaamielisiä aatteita. Suomessa niihin katsottiin sekaantuneen Arwidssonin lisäksi muitakin Aura-seuralaisia ja yliopistomiehiä. Maan johtomiehet pitivät näiden muinaisuuteen ja romantiikkaan mieltynyttä suuntausta hullutuksena. Suomen asiain komitean C. E. Mannerheim yhdisti uudet opit siihen nuorison levottomuuteen, joka 1810-luvun lopussa oli Saksassa uhkaamassa Euroopan vastasaavutettua rauhaa.
Helmikuussa 1822 Arwidssonin Mnemosyne-aikakauskirjassa julkaisema artikkeli aiheutti hänen erottamisensa Turun akatemiasta. Hän muutti Ruotsiin, missä hän saamansa vaarallisen vallankumouksellisen maineen takia joutui aluksi elättämään itseään sekalaisilla kirjoitustöillä. Vuonna 1825 hän sai lopulta Ruotsin kansalaisuuden ja amanuenssin viran Tukholman kuninkaallisessa kirjastossa, jonka johtajaksi hän lopulta yleni vuonna 1843, ennen kaikkea tieteellisten ansioidensa perusteella. Hän oli kirjoittanut Suomen historian ja maantieteen oppikirjan Lärobok i Finlands historia och geografi (1832), jota käytettiin oppikirjana sekä Ruotsin että Suomen kouluissa, perustanut Suomen historian lähdeasiakirjojen julkaisusarjan Handlingar till upplysning af Finlands häfder (1846–1858) sekä kirjoittanut tutkielmia Ruotsin ja Pohjoismaiden historiasta. Hän osallistui myös aktiivisesti Ruotsin kulttuuripoliittisiin keskusteluihin sekä Ruotsissa käytyihin Suomen poliittista asemaa koskeviin debatteihin. Vuonna 1851 hänelle myönnettiin Ruotsin Pohjantähden ritarikunnan risti.
Ruotsissa Arwidsson jatkoi isänmaallista julkaisutoimintaa salanimillä. Pekka Kuoharisen nimellä julkaistussa kirjoituksessa Suomi ja sen tulevaisuus (1838) Arwidsson suomi ankarasti Israel Hwasserin esittämää käsitystä siitä, että Suomella oli Venäjän maakuntana erityisasema. Arwidsson-Kuoharisen mukaan Suomi oli väkipakolla uuteen emämaahansa liitetty eikä erityisasemalle ollut mitään lakiin tai valtiosääntöön perustuvia takeita saati konkreettisia näyttöjä. Osana samaa keskustelua ilmestyi vielä nimimerkillä Olli Kekäläinen julkaistu kirjoitus Suomen nykyinen valtiomuoto (1841), jonka kirjoittaja asettui sovittelemaan Hwasserin ja Kuoharisen vastakkaisia näkemyksiä. Tämän nimimerkin takana Olavi Junnila on katsonut olleen myös A. I. Arwidssonin, kun taas Matti Klinge on katsonut kirjoittajana olleen Johan Jakob Nordströmin.
Arwidssonin ansioksi luetaan myös, että hän syksyllä 1839 tavatessaan Tukholmassa nuoren Antal Regulyn, Unkarin fennougristiikan uranuurtajan, kannusti tätä harrastamaan ja tutkimaan suomen kieltä ja sen sukulaisuussuhteita. Arwidssonin kehotuksesta Reguly jatkoi matkaansa Arwidssonin sukulaisen Clas Collanin seurassa Helsinkiin, missä hän aloitti suomen kielen opiskelun sekä sittemmin Venäjällä jatkuneet kielitieteelliset kenttätyöt.