stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kunniamerkki
Suomessa > Muiden tahojen kuin Suomen valtion myöntämät kunniamerkit

Muiden kuin valtiovallan myöntämiä tai valtakunnallisen luonteen omaavien yhteisöjen kunnia- ja ansiomerkkejä kunniamerkkejä ovat muun muassa kirkollisten ritarikuntien, Suomen evankelis-luterilaisen kirkon, Suomen ortodoksisen kirkon, Suomen Kuntaliiton, Suomen Yrittäjien, Keskuskauppakamarin ja Suomen Talousseuran myöntämät kunnia- ja ansiomerkit. Myös Helsinki-mitali kuuluu tähän ryhmään.lähde?
Hengenpelastusmitalin myöntää tasavallan presidentti, mutta toisaalta on olemassa myös Suomen uimaopetus- ja hengenpelastusliiton hengenpelastusmerkki, jonka myöntää SUH:n hallitus. Yksityisiä ansiomerkkejä on monilla järjestöillä ja yhteisöillä, kuten yrityksillä, ammattiliitoilla, ylioppilaskunnilla ja opiskelijakunnilla.lähde?
Kunniamerkin virallisuus on vaikeasti määriteltävä käsite. Rajanvetoa tehdään etenkin vapaaehtoisen maanpuolustustyön piirissä sillä perusteella, onko kyseinen kunniamerkki hyväksytty kannettavaksi sotilaspuvussa. Määritelmissä on joskus vahvojakin ristiriitaisuuksia. Esimerkiksi Suomen ritarikuntien verkkosivuilla todetaan, että: ”vapaussodan, talvisodan ja jatkosodan muistoristit ja -mitalit, sekä muun isänmaallisen toiminnan ansioristit ja -mitalit kuuluvat virallisiin kunniamerkkeihin”. Käsitettä ”muun isänmaallisen toiminnan ansioristit” ei ole kuitenkaan missään määritelty. Ainoastaan eräs käytös- ja tapakulttuuriin liittyvä kunniamerkkiteos on aikoinaan listannut muutamia kyseiseen luokkaan kuuluvia merkkejä.selvennä Samasta teoksesta peräisin oleva käsite ”puolivirallinen” on kyseenalainen, sillä ”puolivirallisuuden” sisältöä ei myöskään ole missään mainittu. Kyseinen käsite on korvattavissa muilla ilmaisuilla.lähde?
Juhlapuvussa

Nauhassa kannettavien kunniamerkkien paikka puvussa on rinnan vasemmalla puolella, arvokkain merkki lähimpänä vartalon keskiviivaa. Suomessa käytetään nykyään vain yhtä kunniamerkkiriviä niin sotilas- kuin siviilipuvussa. 3. luokan merkkejä käytetään kiinnitettynä juhla-asun vaseman rintataskun yläpuolella kapeassa palkkinauhassa. 2. luokka on kaulanauhaluokka, jossa merkit pidetään kiinnitettynä 3. luokkaa leveämmässä kaulanauhassa. 1. luokan korkeimmat merkit ovat rintatähdet sekä olkapään yli leveä vasemmalta oikealle kulkeva olkanauha. Merkki kiinnitetään olkanauhan alapäähän.lähde tarkemmin?
Juhlapuvussa > Luokat korkeimmasta alkaen

1. luokka, rintatähdet ja olkanauhamerkit
2. luokka, kaulanauhamerkit
3. luokka, palkkinauhalliset rintamerkit
lähde?
Heraldiikassa

Vaakunan osat
Kilpi
(Tinktuurit)
Kilven jako
Kilven-
kannattaja
Kilven-
kannattaja
Sotahuuto
Kypäränkoriste
Lakipunos
Kypäränpeite
Kypärä
Arvokruunu
Postamentti
Kunniamerkki
Airut-
kuviot
Yleis-
kuviot
Tunnuslause
Heraldiikassa ritari- ja kunniamerkkejä voidaan lisätä vaakunoihin, mikäli niitä vaakunan haltijalle on myönnetty. Merkit riippuvat tällöin yleensä vaakunakilpeä kiertävässä nauhassa tai ketjussa. Suomessa tapa rajoittuu lähinnä vaakunoihin, joiden haltijat ovat saaneet pohjoismaisten ritarikuntien kunniamerkkejä.
Kirjallisuutta

Anaja, Markus: Reserviläisen juhla- ja seremoniaopas.  (Sotilasperinteen seuran julkaisusarja nro 12)  Helsinki:  Reserviläisliitto, 2008.  ISBN 978-952-99767-1-3  Teoksen verkkoversio (PDF).[vanhentunut linkki]
Jäntti, Lauri & Karnila, Christer: Kunniamerkit ja niiden käyttö: Suomalaisten kunniamerkkien, ansio- ja palkitsemismerkkien sekä muistomitalien ja muistoristien ynnä yleisimpien ulkomaisten kunniamerkkien käyttöopas.  (Uudistettu painos)  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-16802-5
Karnila, Christer: Kunniamerkit.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19172-8
Leino, Petteri: Kunniamerkkikeräilijän opas.  Hämeenlinna:  Petteri Leino, 2006.  ISBN 952-92-0033-1
Mattila, Jukka I.: Vapaussodan muistomitalit.  (Sotilasperinteen seuran julkaisusarja no 5)  Tampere:  Apali, 2001.  ISBN 952-5026-20-5
Tetri, Juha E.: Kunniamerkkikirja.  (3. täydennetty painos)  Helsingissä:  Ajatus, 2003.  ISBN 951-20-6404-9
Tiainen, Jari: Suomen kunniamerkit.  Apali, 2010.  ISBN 978-952-5877-03-8
Strömberg, John & Nuorteva, Jussi & Forssell, Christina (toim.): Valtio palkitsee.  (Liittyy Valtio palkitsee -näyttelyyn Kansallisarkistossa syksyllä 2007. Arkistolaitoksen toimituksia 2. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1150)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-964-7
Aiheesta muualla

Suomen sotien 1939–1945 muistoristit (Arkistoitu – Internet Archive). Veteraanien perintö.
Ruusun ja leijonan matkassa -dokumenttielokuva Suomen kunniamerkkijärjestelmän historiasta
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Japani
Hon’inbō Sansa

| Hon’inbō Sansa> 本因坊算砂 |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Hon’inbō Sansa (jap. 本因坊算砂, 1559 – 13. kesäkuuta 1623) oli yksi vahvimmista gon pelaajasta Edo-kauden Japanissa ja Hon’inbō-koulukunnan perustaja. Hän oli buddhalainen munkki ja käytti nimeä Nikkai. Nikkai opetti gota kaikille kolmelle feodaalisen Japanin yhdistäjälle; Oda Nobunagalle, Toyotomi Hideyoshille ja Tokugawa Ieyasulle. Nikkai vaihtoi nimensä Hon’inbō Sansaksi, kun Ieyasu nimitti hänet Godokoron virkaan johtamaan valtion go-virastoa.
Kupanjoen valuma-alue

Kupanjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.66) on Keuruun reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 125,46 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 2,7 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Keurusselkä, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Keurusselän alueelle (35.62).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat viisi aluetta tai valuma-aluetta :
Kivijärven alue (35.661)
Kupanjoen yläosan alue (35.662)
Iso Kivijärven valuma-alue (35.663)
Nuuskapuron valuma-alue (35.664)
Kitusenpuron valuma-alue (35.665)
Kuonokalat

| Kuonokalat |
| --- | --- |
 Gonorynchus greyi
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Maitokalat Gonorynchiformes
Heimo::  Kuonokalat  Gonorynchidae  Günther, 1868
Lajit
 Gonorynchus abbreviatus  Gonorynchus forsteri  Kuonokala Gonorynchus gonorynchus  Gonorynchus greyi  Gonorynchus moseleyi 
Katso myös
   Kuonokalat Wikispeciesissä   Kuonokalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuonokalat (Gonorynchidae, joskus myös virheellisesti Gonorhynchidae) on maitokalojen lahkoon kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan pääasiassa indopasifiselta merialueelta.
Lajit

Varhaisimmat kuonokalojen heimoon kuuluvat fossiilit on ajoitettu eoseenikaudella. Tällainen suku on esimerkiksi Pohjois-Amerikasta, Euroopasta ja Australiasta löytynyt Notogoneus. Muita fossiileja on löytynyt muun muassa Israelista. Nykyisin elää viisi kuonokalalajia yhdessä suvussa.
Anatomia

Ruumiinrakenteeltaan kuonokalat ovat pitkulaisia ja voivat kasvaa noin 60 cm pitkiksi.Terävän kuonon kärjessä on yksi viiksisäie ja lajit voivat työntää yläleukaansa eteenpäin ja leuat ovat hampaattomat. Kalojen suomut ovat hieman sahalaitaiset. Kuonokaloilla ei ole uimarakkoa.
Levinneisyys

Kuonokalalajit on mereisiä ja elävät indopasifisella merialueella. Niitä voidaan tavata harvinaisena myös eteläiseltä Atlantilta muun muassa Saint Helenan saaren lähistöltä.
Hondurasin vaakuna

Hondurasin vaakuna on Hondurasin tunnus lipun, kansallislaulun ja moton ohella.
Tasasivunen kolmio kuvaa vaakunassa tasa-arvoa ja oikeutta. Tornit symboloivat itsenäisyyttä ja itsemääräämisoikeutta. Niiden välissä on tulivuori ja sen yllä nouseva aurinko ja sateenkaari. Kilpeä kiertää Teksti República de Honduras, Libre, Soberana e Independiente eli maan nimi ja motto, sekä päivämäärä 15 de Septiembre 1821, jolloin maa julistautui itsenäiseksi. Kilven yläpuolella on nuoliviini, josta roikkuu kaksi runsaudensarvea. Vuorilla kasvaa tammia ja havupuita ja kilven alla on vanha kaivos ja kaivosten työkaluja.
Kuoreet

| Kuoreet |
| --- | --- |
 Amerikankuore
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kuorekalat Osmeriformes
Heimo::  Kuoreet Osmeridae  Jordan, 1923
Katso myös
   Kuoreet Wikispeciesissä   Kuoreet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kynttiläkuore (Thaleichthys pacificus)
Kuoreet (Osmeridae) on kuorekalojen lahkoon kuuluva rasvaevällisten kalojen heimo, jonka lajeja esiintyy pohjoisen pallonpuoliskon merissä ja sisävesissä. Tieteellinen nimi on johdettu kreikankielen sanasta osme, joka tarkoittaa ’pahanhajuista’.
Suurin osa kuoreista on anadromisia eli ne elävät meressä mutta muuttavat rannikoille ja jokiin kutemaan. Muutama lajeista elää koko elämänsä makeassa vedessä. Useimmat kuoreet ovat alle 20 senttimetrin pituisia, mutta kookkaimmat lajit voivat kasvaa 40 senttimetrin mittaisiksi. Väritykseltään ne ovat hopeanhohtoisia.
Suvut ja lajit

Kuoreet jakautuvat kuuteen sukuun, joihin kuuluu yhteensä 13 lajia:
Allosmerus
Allosmerus elongatus
Hypomesus
Hypomesus japonicus
Hypomesus nipponensis
Hypomesus olidus
Hypomesus pretiosus – tyrskykuore
Hypomesus transpacificus
Mallotus
Mallotus villosus – villakuore
Osmerus
Osmerus eperlanus – kuore
Osmerus mordax – amerikankuore
Osmerus mordax mordax
Osmerus mordax dentex
Spirinchus
Spirinchus lanceolatus
Spirinchus starksi
Spirinchus thaleichthys – pitkäeväkuore
Thaleichthys
Thaleichthys pacificus – kynttiläkuore
Matilda Honka

Matilda Honka (23. helmikuuta 1877 – 17. syyskuuta 1985) oli pitkäikäinen suomalainen. Hän asui ainakin Mynämäellä. Hän oli kuollessaan 108 vuoden ja 206 päivän ikäinen ja sillä hetkellä Suomen vanhin ihminen.
Homoseriinidehydrogenaasi

Malli leivinhiivan homoseriinidehydrogenaasin rakenteesta
Homoseriinidehydrogenaasi on oksidoreduktaaseihin kuuluva entsyymi. Yhdiste katalysoi reversiibeliä hapetus-pelkistysreaktiota, jossa aspartaattisemialdehydistä muodostuu homoseriiniä. Homoseriinidehydrogenaasia esiintyy muun muassa bakteereissa, sienissä ja kasveissa, mutta ei eläimissä. Entsyymi on osa eräitä aminohappoja kuten treoniinia, isoleusiinia ja metioniinia tuottavaa aineenvaihduntareittiä. Homoseriinidehydrogenaasin EC-numero on EC 1.1.1.3.
Rakenne ja toiminta

Homoseriinidehydrogenaasista on kaksi rakenteellisesti ja toiminnallisesti hieman toisistaan eroavaa muotoa. Sienissä, arkeissa, grampositiivisissa bakteereissa sekä eräissä gramnegatiivisissa bakteereissa homoseriinidehydrogenaasi esiintyy kahdesta samanlaisesta alayksiköstä koostuvana dimeerinä. Esiermkiksi leivinhiivan entsyymin molekyylimassa on 81 kDa. Sen sijaan kasveissa ja eräissä gramnegatiivisissa bakteereissa, kuten Escherichia coli, entsyymi esiintyy bifunktionaalisena muotona, jolla on myös aspartokinaasin aktiivisuus. Tämä entsyymi on rakenteeltaan tetrameeri. Toimiakseen homoseriinidehydrogenaasi vaatii koentsyymikseen NADH- tai NADPH-molekyylin.
Homoseriinidehydrogenaasin katalysoiman reaktion reaktiomekanismin ensimmäisessä vaiheessa entsyymi pelkistää aspartaattisemialdehydin C4-asemassa olevan karboksyylihapporyhmän aldehydiryhmäksi ja hapettaa C1-asemassa olevan aldehydiryhmän karboksyylihapporyhmäksi. Tämän jälkeen mekanismilla on kaksi mahdollisuutta edetä. Kofaktorina toimina NADH- tai NADPH-molekyyli voi luovuttaa protonin suoraan aldehydiryhmällä, jolloin se pelkistyy ja muodostuu homoseriiniä. Toinen vaihtoehto on, että pelkistyvä välituote esiintyy aldehydin hydraattina eli geminaalisena diolina ja koentsyymi luovuttaa tälle molekyylille protonin, samalla kuin toinen hydroksyyliryhmistä poistuu molekyylistä. Homoseriinidehydrogenaasin inhibiittoreita ovat aminohapposynteesin lopputuotteet kuten treoniini, joskin tunnetaan myös isoentsyymejä, joita treoniini ei inhiboi.
Homoseriinidehydrogenaasin katalysoiman reaktion mekanismi
Raimo Honkanen

Raimo Ilmari Honkanen (10. elokuuta 1938 Turku – 17. kesäkuuta 2020 Turku) oli suomalainen kilpapyöräilijä.
Honkanen edusti Suomea kaksissa olympialaisissa. Roomassa 1960 hän sijoittui 100 kilometrin joukkueajossa 20:nneksi yhdessä Paul Nymanin, Unto Hautalahden ja Matti Herrosen kanssa sekä henkilökohtaisessa 175,3 kilometrin maantieajossa 55:nneksi. Méxicossa 1968 hän sijoittui joukkueajossa 19:nneksi yhdessä Raimo Suikkasen, Mauno Uusivirran ja Ole Wackströmin kanssa sekä henkilökohtaisessa 196,2 kilometrin maantieajossa parhaana suomalaisena 37:nneksi.
Honkanen edusti Suomea vuosien 1956, 1959 ja 1961 MM-kilpailuissa ratapyöräilyssä. Pohjoismaiden mestaruuden hän saavutti ainoastaan nuorten sarjassa.
Seuratasolla "Rapa" Honkanen edusti Turun Pyöräilijöitä ja Turun Urheiluliittoa. Hän voitti vuosina 1961–1967 yhteensä 17 Suomen-mestaruutta, joista kuusi tuli henkilökohtaisista lajeista. Hän teki Suomen ennätyksiä yhden kilometrin aika-ajossa (1.12,5), neljällä kilometrillä (5.03,8) ja viidellä kilometrillä (6.43,8 ja 6.41,4). Hän voitti Porvoon ajon vuosina 1964 ja 1966 sekä Tunturi–Haka-ajon vuonna 1966.
Homotetia

Positiivinen, ykköstä suurempi kerroin
Matematiikassa homotetia eli skaalaus tarkoittaa yhdenmuotoisuuskuvausta, missä kukin kuvion piste saadaan, kun mitataan sen etäisyys homotetia­keskuksesta ja kerrotaan se homotetiassa annetulla vakiolla.  Kuvassa annettu avaruuden piste a kuvautuu pisteen a ja homotetiakeskuksen O kautta kulkevalle suoralle. Jos homotetiakerroin on positiivinen ja a:n kuva homotetiassa on a1, pysyy a ja a1 samalla puolella pisteen O. Jos homotetiakerroin on negatiivinen, sijaitsee O a:n ja a1:n välissä. Mikäli kerroin on itseisarvoltaan suurempi kuin yksi, on kyseessä suurennos.
Aiheesta muualla

Solmu,  3/2015, Jani Hannula, Homotetia eli venytyskuvaus geometrisissa konstruktioissa
Homoseriinikinaasi

Malli Methanocaldococcus jannaschii-arkin homoseriinikinaasin rakenteesta
Homoseriinikinaasi on transferaaseihin kuuluva entsyymi. Se katalysoi fosfaattiryhmän siirtoa ATP-moelkyylille, jolloin muodostuu fosfohomoseriiniä ja ADP:tä. Homoseriinikinaasi osallistuu eräiden aminohappojen kuten treoniinin ja metioniinin biosynteesiin ja sitä esiintyy muun muassa arkeissa, bakteereissa ja kasveissa, mutta ei eläimissä. Homoseriinikinaasin EC-numero on EC 2.7.1.39.
Rakenne ja toiminta

Rakenteeltaan homoseriinikinaasi on kahdesta samanlaisesta alayksiköstä koostuva dimeeri. Aktiivinen kohta siajitsee alayksiköiden välissä. Entsyymi kuuluu niin kutsuttuun GHMP-entsyymiperheeseen, johon kuuluvat myös muun muassa galaktokinaasi, mevalonaattikinaasi ja fosfomevalonaattikinaasi. Vehnän homoseriinikinaasin molekyylimassa on noin 75 kDa. Homoseriinikinaasi tarvitsee toimiakseen magnesiumioneja. Homoseriinin subtraateista ensimmäisenä entsyymiin kiinnittyy ATP ja tämän jälkeen homoseriini. Entsyymi inhiboituu treoniinin vaikutuksesta ja tätä kutsutaan feedback-inhibitioksi. Tämän lisäksi sitä inhiboivat myös eräät aminohappojohdannaiset kuten S-adenosyylimetioniini. Homoseriinikinaasia aktivoivat ja deaktivoivat samat tekijät kuin aspartokinaasia ja homoseriinidehydrogenaasia ja niiden tuotantoa ohjaa mahdollisesti sama operoni.
Kuparikarbonaatti

| Kuparikarbonaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  12069-69-1
PubChem CID:  14452
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CuCO3
Moolimassa:  123,56 g/mol
Sulamispiste:  200 °C (473 K) hajoaa
Kiehumispiste:  -
Tiheys:  3,9 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Kupari(II)karbonaatti (CuCO3) on sinivihreä kuparin suola, joka kiteytyy kahtaissuolana kuparihydroksidin kanssa. Tällöin muodostuu patinanakin tunnettua vihreää suolaa CuCO3·Cu(OH)2. Kuparikarbonaatti vapauttaa hiilidioksidia kuumennettaessa kuparioksidiksi seuraavan reaktioyhtälön mukaan.
Kuparikarbonaattia voidaan helposti valmistaa kuparisulfaatin ja natriumvetykarbonaatin vesiliuosten välisellä reaktiolla. Tällöin kuparikarbonaatti saostuu ja se voidaan suodattaa.
Kuparikarbonaattia käytetään muun muassa väriaineissa, metallurgiassa, lääketieteessä sekä fungisideissä ja hyönteismyrkyissä.
Kuoleman saari

| Kuoleman saari> De Dødes Ø |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Vilhelm Glückstadt
Käsikirjoittaja:  Palle Rosenkrantz, Vilhelm Glückstadt
Kuvaaja:  Julius Folkmann
Lavastaja:  L. A. Hjarne
Pääosat:  Robert Schyberg, Hakon Ahnfelt-Rønne, Ellen Tegner, Otto Conradsen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Tanska
Tuotantoyhtiö:  Filmfabriken Danmark
Ensi-ilta:  24. lokakuuta 1913 (Tanska) 19. tammikuuta 1914 (Suomi)
Kesto:  1168 metriä
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuoleman saari (myös Kuolon saari, tansk. De Dødes Ø) on vuonna 1913 valmistunut tanskalainen mykkäelokuva. Vilhelm Glückstadtin ohjaaman draaman kuvasto perustuu Arnold Böcklinin maalauksiin.
Juoni

Ruhtinas Udo von Freundsberg saapuu seurueineen Kroatiaan rakennuttamalleen huvilalle, jonka edustalla kohoaa synkkä Kuoleman saari. Siellä hän kohtaa nuoren Floran, joka saa hänet unohtamaan seuralaisensa kreivitär Irma Sartoriskin. Irmaan rakastunut tohtori Eckstein pakottaa rahansa tuhlanneen Udon panttaamaan huvilansa, jolloin kreivitär menettää kiinnostuksensa ruhtinaaseen. Udo syöksyy epätoivoissaan rotkoon, mutta Flora hoitaa hänet terveeksi. Kuoleman saarelta löytämänsä aarteen turvin Udo karkottaa vieraansa, jolloin Irma heittäytyy meren aaltoihin. Lopussa Flora ja Udo saavat toisensa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Robert Schyberg  | … |  ruhtinas Udo von Freundsberg   |
|  Hakon Ahnfelt-Rønne  | … |  kreivi Sartoriski   |
|  Ellen Tegner  | … |  kreivitär Irma Sartoriski   |
|  Otto Conradsen  | … |  paroni Sturm   |
|  Thilda Fønss  | … |  paronitar Sturm   |
|  Richard Jensen  | … |  kreivi Fersen   |
|  Kai Lind  | … |  tohtori Eckstein   |
|  Rasmus Ottesen  | … |  tohtori Critius   |
|  Gudrun Houlberg  | … |  Flora   |
|  Thorleif Lund  | … |  puutarhuri Baucis   |
|  Poul Witzansky  | … |  vedenneito   |
Tuotanto ja vastaanotto

Filmfabriken Danmarkin tuottama Kuoleman saari oli kunnianhimoinen yritys luoda korkeatasoinen taide-elokuva tunnetun taiteilijan maalauksien pohjalta. Sen kohtaukset perustuvat sveitsiläisen symbolistin Arnold Böcklinin teoksiin, joista kuuluisin on elokuvalle nimen antanut Die Toteninsel (viisi versiota 1880–1886). Palle Rosenkrantzin käsikirjoituksen keskeisen osan muodostavat uninäyt ja mytologiset aiheet. Mahtipontiseen tyyliin lavastetun elokuvan kuvasi Julius Folkmann, joka sovelsi onnistuneesti taidevalokuvauksessa ennestään tunnettua keinotekoista valohämyä. Kuoleman saarta varten tilattiin myös tanskalaisissa mykkäelokuvissa harvinainen alkuperäissäestys, jonka sävelsi Fini Henriques.
Böcklin-elokuvana ja ”elokuvataiteen uutena suuntauksena” mainostettua Kuoleman saarta esitettiin Suomessa alkuvuodesta 1914. Nya Pressen oli kertonut elokuvasta jo etukäteen, ja arvosteluissa sitä kehuttiin poikkeuksellisen kauniiksi ja taiteelliseksi. Varsinkin naisnäyttelijöiden suorituksia pidettiin hyvinä, mutta elokuvan juoni oli Hufvudstadsbladetin kriitikolle hieman liian sentimentaalinen. Suomessa esitetty kopio näyttää olleen yli sata metriä pitempi kuin tanskalainen.
Elokuva ei ole säilynyt.
Aiheesta muualla

Kuoleman saari Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kuoleman kilparatsastus

| Kuoleman kilparatsastus> Il Jockey della morte |
| --- | --- |
 Elokuvan amerikkalainen mainoskuva.
Ohjaaja:  Alfred Lind
Käsikirjoittaja:  Alfred Lind
Tuottaja:  Armando Vay
Pääosat:  Alfred Lind, Miss Evelyn, Trude Nick
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Vay Film
Ensi-ilta:  14. lokakuuta 1915 (Italia) 22. marraskuuta 1915 (Suomi)
Kesto:  1600 metriä (Italia) 1860 metriä (Suomi)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuoleman kilparatsastus eli Elävä luuranko (ital. Il Jockey della morte, ”Kuoleman jockey”) on vuonna 1915 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Sirkusmaailmaan sijoittuvan jännityselokuvan on ohjannut tanskalainen Alfred Lind.
Juoni

Clermontin linnan isännöitsijä murhaa herttuaparin ja antaa heidän pienen tyttärensä Heldan sirkustirehtööri Harry Markille. Viisitoista vuotta myöhemmin linnaan saapuu herttuan veljenpoika Henry, joka on asunut kauan Australiassa. Henry saa tietää murhasta ja Heldan katoamisesta ja lähtee etsimään serkkuaan uskollisen miespalvelijan avustamana. Hän palkkautuu luurankopukuiseksi ratsastajaksi sirkukseen ja tunnistaa siellä esiintyvän akrobaatin Heldaksi. Isännöitsijä varoittaa Markia ja he järjestävät nuorille ansan. Henry ja Helda pakenevat sirkusteltan kupolin kautta, ja monien seikkailujen jälkeen poliisi pidättää Markin, kun taas isännöitsijä valitsee kuoleman. Henry ja Helda menevät naimisiin ja asettuvat asumaan linnaansa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Alfred Lind  | … |     |
|  Miss Evelyn  | … |     |
|  Trude Nick  | … |     |
Tuotanto ja vastaanotto

Kuoleman kilparatsastus on yksi sirkuselokuviin ja sensaatiomaisiin melodraamoihin erikoistuneen tanskalaisen Alfred Lindin Italiassa tekemistä ohjaustöistä. Elokuvan näyttelijätiedot ovat puutteelliset. Amerikkalaisten lehtien mukaan pääosaparin esittäjien nimet ovat Evelyn Vadito ja M. Arturo. Trude Nick mainitaan toisaalla Lindin vaimona.
Elokuva oli suuri yleisömenestys eri puolilla maailmaa ja se sai myös positiivisia arvosteluja. Aikalaiskriitikon mukaan sen juoni on täysin epäuskottava, mutta toissaijainen. Lindin ohjaustyön ansiot ovat kerrontatavassa, jossa jännittävät tapahtumat seuraavat toisiaan katkeamattomana virtana. Myöhempi kritiikki on kiinnittänyt huomiota sen surrealismia lähentelevään runollisuuteen, kuvaukseen ja valaistukseen.
Kuoleman kilparatsastuksen Suomen ensi-ilta oli helsinkiläisessä Lyyrassa marraskuussa 1915. Dagens Pressin mukaan elokuvan juoni ei ollut kovin erikoinen, mutta se sisälsi kaikki jännittävät takaa-ajokohtaukset, joita valkokankaalla voidaan kuvitella näytettävän. Elokuvaa esitettiin vielä seuraavana vuonna nimellä Kuolemanjockey eli Elävä luuranko.
Eräänlaisen jatko-osan Kuoleman kilparatsastukselle muodostaa Lindin seuraava elokuva Sirkus Wolfsonin viimeinen juhlanäytäntö (L’ultima rappresentazione di gala del Circo Wolfson, 1916), joka tunnetaan myös nimellä Il circo della morte. Siitä on olemassa myös saksalainen versio vuodelta 1928.
Restaurointi

Elokuvan ranskan- ja hollanninkielisillä väliteksteillä varustettu nitraattikopio on säilynyt Belgian elokuva-arkistossa. Alkuperäisestä 1600 metrin pituudesta on jäljellä 1180 metriä (58 minuuttia). Heikkotasoinen kopio on ilmeisesti jo alun perin pantu kokoon hylkytavarasta. Sen vuonna 2004 tehty restaurointi on nähtävissä European Film Gateway -sivustolla.
Aiheesta muualla

Kuoleman kilparatsastus eli Elävä luuranko Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Holmium

Holmiumia
Holmium on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Ho (lat. holmium) ja järjestysluku 67. Holmium on lantanoidien sarjaan kuuluva suhteellisen kova ja taipuisa hopeanvalkoinen metallinen harvinainen maametalli, joka on vakaa kuivassa ilmassa huoneenlämpötilassa. Tiheys on 8,795 g/cm3. Sulamispiste on 1 474 °C ja kiehumispiste 2 700 °C. Puhtaana holmium heijastaa valoa lähes yhtä hyvin kuin hopea, mutta se tummenee ilmassa nopeasti keltaiseksi holmium(III)oksidiksi Ho2O3.
Holmiumilla on suurin magneettinen permeabiliteetti kaikista luonnollisista alkuaineista ja sillä on myös muita epätavallisia magneettisia ominaisuuksia. Holmium on voimakkaasti paramagneettista yli −140 °C lämpötilassa. Tässä lämpötilassa metalli järjestyy antiferromagneettisesti ja edelleen lämpötilan laskiessa −254 °C:ssa sen magneettiset momentit kääntyvät niin, että se saavuttaa ferrimagneettisen rakenteen.
Historia

Holmiumin, joka on saanut nimensä Tukholman latinankielisen nimen (lat. Holmia) mukaan, löysivät Marc Delafontaine ja Jacques-Louis Soret vuonna 1878 spektristä. Hieman myöhemmin vuonna 1879 ruotsalainen kemisti Per Teodor Cleve riippumattomasti löysi alkuaineen oksidimuodossa ja nimesi sen kotikaupunkinsa mukaan. Ensimmäisenä puhdasta metallista holmiumia valmisti Otto Holmberg vuonna 1911.