stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viri

Viri OH-IIK
Viri oli Suomessa vuonna 1936 suunniteltu ja rakennettu yksipaikkainen taitolentokelpoinen lentokone.
Koneen suunnittelun teki diplomi-insinööri Arvo Ylinen ja sen rakennelaskelmat teki Olavi Miekk-oja. Sen toteutuksen rahoitti Ilmailuinsinöörien kerho. Se rakennettiin Veljekset Karhumäki -yhtiön tehtaalla, Keljossa. Se valmistui 15. syyskuuta 1936. Kone lensi pari vuotta tunnuksella OH-IIK. Se tuhoutui onnettomuudessa 1. tammikuuta 1938. Sen korvaavaa konetta kaavailtiin tehtäväksi talvisodan alkaessa, mutta sodan alkaminen esti sen.
Tekniset tiedot

Viri oli yksimoottorinen, ylätasoinen kevyt siviililentokone. Sen moottorina toimi Szekely SR-3-0-moottori, jonka teho oli 37 hevosvoimaa. Koneen kärkiväli oli 8 metriä ja pituus 6 metriä. Koneen paino oli 350 kg. Sen huippunopeus oli 142 km/h.
Museokoneita Suomessa

Alkuperäisestä lentokoneesta ei ole jäljellä mitään, mutta vuosina 2005–2007 oli rakenteilla koneen replika Suomen ilmailumuseossa.
Aiheesta muualla

Suomen ilmailumuseo: Alkuperäinen Virin moottori museon kokoelmiin (Arkistoitu – Internet Archive)
Ensiluokkaisia urheilulentokoneita valmistetaan jo Suomessakin. Kotimainen "Viri" on täysin aerobatiakelpoinen ja maksaa vain 60,000 mk, Aamulehti, 01.05.1937, nro 116, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Marko Virkkula

Marko Virkkula (s. 2. toukokuuta 1977 Oulunsalo)  on suomalainen Hannele Laurilan suosioon nostama iskelmälaulaja, joka käytti taiteilijanimeä Valentin.
Diskografia

Valentin (1998)
Aiheesta muualla

Marko Virkkulan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Koʻhitangvuoret

Surxonin luonnonpuistoa.
Koʻhitangvuoret (uzb. Koʻhitang tizmasi, myös Koʻhitangtogʻ, turkmeeniksi Köýtendag, ven. Кугитангта́у, Kugitangtau) on Pamir–Alaivuoristoon kuuluva vuorijono Uzbekistanin ja Turkmenistanin rajalla. Se on Boysuntogʻvuorten eteläinen jatke.
Vuorijono ulottuu Sheroboddaryon rotkosta Amudarjan laaksoon. Sen pituus on noin 100 kilometriä. Korkein kohta on Ayribobo (turkmeeniksi Aýrybaba, 3 139 metriä), joka on myös Turkmenistanin korkein vuori. Se nimettiin Turkmenistanissa vuonna 2004 ”Suuren Türkmenbaşyn huipuksi” (Beýik Saparmyrat Türkmenbaşy belentligi) maan presidentin Saparmyrat Nyýazowin mukaan.
Koʻhitangvuoret koostuvat kalkkikivestä, kipsikivestä ja muista sedimenttikivilajeista. Niillä esiintyy paljon karsti-ilmiöitä. Vuorten juurella on puoliaavikkokasvillisuutta ja ylempänä subtrooppista aroa ja katajametsiä. Uzbekistanin puolella sijaitsee Surxonin luonnonpuisto ja Turkmenistanissa Köýtendagin luonnonpuisto.
Violettiseitikki

| Violettiseitikki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Cortinariaceae
Suku::  Seitikit Cortinarius
Laji::  violaceus
Kaksiosainen nimi
 Cortinarius violaceus  (L.) Gray 
Katso myös
   Violettiseitikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Violettiseitikki (Cortinarius violaceus) on nimensä mukaisesti tummanvioletti seitikkilaji. Sienen heltat ovat aluksi violetit, ja muuttuvat myöhemmin ruosteenruskeiksi. Se on melko harvinainen, mutta joskus sitä löytyy enemmänkin. Sitä on käytetty värjäykseen.
Ulkonäkö ja koko

Violettiseitikki on erittäin violetti ja sen perusteella helppo tunnistaa. Sen lakki on noin 5-12 cm leveä, kupera tai kuperanlaakea, pinnassa on hienoja suomuja. Heltat ovat harvassa, ja nuorena syvän violetit, vanhemmiten muuttuvat ruskeaksi. Jalka on 6-12 c pitkä, 1-2 cm paksu, nuijamainen, violetin- tai harmaansininen. Malto violettia ja tuoksuu männyltä.
Levinneisyys ja kasvupaikka

Sieni kasvaa havu- ja sekametsissä harvakseltaan koko Suomessa. Oulusta pohjoisempana sitä ei juurikaan tavata. Violettiseitikki on haavan, koivun ja kuusen mykorritsa eli juurisieni.
Käyttö

Sientä on käytetty lankojen värjäämiseen siniharmaaksi ja violetiksi. Ruokasieneksi seitikki ei kuitenkaan kelpaa.
Aiheesta muualla

Coloria.net: Värjäys: Cortinarius Seitikit
Cortinarius violaceus, violettiseitikki @ Natural Fungi in Finland
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Cortinarius violaceus:  Wikidata: Q167887  Wikispecies: Cortinarius violaceus  APNI: 176592  AusFungi: 60023316  BioLib: 125741  CoL: YMZZ  EoL: 188017  EPPO: CORAVI  Fungorum: 239546  GBIF: 2529040  iNaturalist: 124344  IRMNG: 11032588  MycoBank: 239546  NatureServe: 2.948829  NBN: NHMSYS0001479566  NCBI: 47334  NZOR: 6a58b3b8-28f0-4605-bbee-27df4576875d  Observation.org: 14557  Open Tree of Life: 839006  Laji.fi: MX.72419 
Agaricus violaceus:  Wikidata: Q21870106  AusFungi: 60023442  GBIF: 2528961  IRMNG: 10515807  MycoBank: 247773  NBN: BMSSYS0000001172  NZOR: 45075df0-4718-4b3f-8e85-6ce7c5d31765
Maurice Gibb

| Maurice Gibb |
| --- | --- |
 Maurice Gibb esiintymässä vuonna 1973.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. joulukuuta 1949 Douglas, Mansaari
Kuollut: 12. tammikuuta 2003 (53 vuotta) Miami Beach, Florida
Ammatti:  muusikko, tuottaja
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1958–2003
Tyylilajit:  pop soft rock Blue-eyed soul disko
Soittimet:  laulu, kitara, basso, piano, kosketinsoittimet
Yhtyeet:  Bee Gees
Levy-yhtiöt:  Polydor Records 
 Nimikirjoitus
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Maurice Ernest Gibb (22. joulukuuta 1949 Douglas, Mansaari – 12. tammikuuta 2003 Miami Beach, Florida) oli englantilainen muusikko ja Bee Gees -yhtyeen jäsen. Hänen kaksoisveljensä oli Robin Gibb (1949–2012), joka syntyi 35 minuuttia ennen Maurice'ta.
Hän kasvoi perheensä kanssa Chorlton-cum-Hardy -alueella, Manchesterissa. Vuonna 1958 Gibbin perhe muutti Brisbaneen, Australiaan ja asettui Cribb Islandille, jonka tilalle rakennettiin myöhemmin Brisbanen lentoasema. Brisbanessa ollessaan veljekset muodostivat Bee Gees -yhtyeen, jonka ura on jatkunut yli viisi vuosikymmentä. Yhtye on myynyt yli 180 miljoonaa levyä.
Maurice Gibb soitti bassokitaraa, kitaraa ja kosketinsoittimia. Hänet tunnettiin yhtyeen "hiljaisena jäsenenä", joka pysyi enimmäkseen taka-alalla.
Hän oli naimisissa skotlantilaisen laulajan, Lulun kanssa vuosina 1969–1973. Näinä aikoina Maurice kokeili näyttelemistä ja esiintyi lyhytikäisessä West End -musikaalissa Sing a Rude Song.
Vuonna 1994 Maurice Gibb pääsi Songwriters Hall of Fameen ja vuonna 1997 Rock and Roll Hall of Fameen.
Maurice Gibb kuoli sairaalassa Miami Beachissä, Floridassa 12. tammikuuta 2003 sydämenpysähdystä ja kiertyneen suolen leikkausta seuranneisiin komplikaatioihin. Hänet polttohaudattiin.
Virkkilä

Virkkilä on entisen Vuokselan kunnan kirkonkylä kunnan keskiosassa Neuvostoliitolle luovutetulla alueella. Nykyisin kylä kuuluu Leningradin alueen Käkisalmen piiriin. Kylä sijaitsee Vuoksen pohjoisen laskuhaaran etelärannalla. Virallisesti Virkkilä oli osa Päiväkiven kylää, mutta se luettiin yleensä omaksi kyläkseen. Virkkilän ja varsinaisen Päiväkiven erotti toisistaan metsäalue. Virkkilä rajoittui lännessä Uuteenkylään, pohjoisessa Alholaan, idässä Vuokseen, jonka toisella rannalla oli Kuninkaanristin kylä, sekä etelässä Päiväkiveen.
Nykyisin Virkkilässä ei ole juurikaan asutusta. Rakennuksiakaan ei ole jäljellä, sillä ne ovat joko tuhoutuneet tai siirretty muualle. Vuokselan kirkko on kuitenkin edelleen jäljellä, mutta vailla käyttöä ja hylättynä rapistumassa.
Kyläkuvaus

Virkkilän keskusta oli taajaan rakennettu ja taloja kylässä oli noin 80. Kylän keskustan itäpuolella Vuoksen rannalla Lammasniemessä sijaitsi vuonna 1929 valmistunut Vuokselan kirkko. Virkkilän ja Päiväkiven yhteinen kansakoulu sijaitsi kyliä erottavalla metsätaipaleella maantien varrella. Kylässä oli myös nuorisoseurantalo. Suurin osa asukkaista sai elantonsa maa- ja metsätaloudesta. Sivuelinkeinona harjoitettiin kalastusta.
Liikenneyhteydet

Virkkilä oli Vuokselan liikenteellinen keskus. Sieltä johti tiet pohjoiseen Liuhaniemen lossin kautta Hirvisaaren kylään ja edelleen Räisälän kirkonkylään, itään Ristiniemen lossin kautta Kuninkaanristille ja edelleen Sakkolaan, kaakkoon Päiväkiven ja Noisniemen kyliin, etelään Oravaniemen lossille, jonka välityksellä pääsi Valkjärvelle sekä länteen Uuteenkylään ja edelleen Äyräpäähän.
Historia

Ennen Vuokselan kunnan perustamista, vuonna 1914, Virkkilä kuului Valkjärven kuntaan.
Talvisodassa Virkkilää ei vallattu, mutta vuoden 1940 rauhansopimuksen mukaan se oli kuitenkin luovutettava ja väestö evakuoitiin muualle Suomeen. Jatkosodassa alue vallattiin takaisin vuonna 1941 ja väestö pääsi palaamaan koteihinsa, mutta 1944 oli alue taas luovutettava ja väestö evakuoitava.
Jamaikanpöllö

| Jamaikanpöllö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pöllölinnut Strigiformes
Heimo::  Pöllöt Strigidae
Suku::  Pseudoscops
Laji::  grammicus
Kaksiosainen nimi
 Pseudoscops grammicus  Gosse, 1847 

Katso myös
   Jamaikanpöllö Wikispeciesissä   Jamaikanpöllö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jamaikanpöllö  (Pseudoscops grammicus) on pöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Jamaikan saarella.
Se on keskikokoinen, kellanruskea pöllö. Jotkut katsovat sen kuuluvan amerikanpöllöjen sukuun, toiset taas sarvipöllönä. Sillä on tummanruskeita pilkkuja ja juovia. Sen silmät ovat ruskeat, korvatupsut pitkät ja nokka harmaankeltainen, ja naamakiehkuraa ympäröi mustavalkoinen reunus. Se on yölintu ja syö pääasiassa suuria hyönteisiä, hämähäkkejä, sammakkoeläimiä, liskoja, lintuja ja jyrsijöitä. Se pesii puunkoloissa.
Sen elinpiiri on subtrooppinen ja trooppinen metsä mieluiten avoin alue, jossa on harvahkoa puustoa, yleensä alavaa aluetta.
Laji on yleinen ja laajalle levinnyt suppeahkolla esiintymisalueellaan, joskin elinalue on supistumassa ja linnun määrä vähenemässä, mutta ei siinä määrin että se olisi tulossa uhanalaiseksi.
Aiheesta muualla

Jamaikanpöllö (Pseudoscops grammicus) BirdLife International Data Zone. (englanniksi)
Jamaican Owl photo gallery VIREO
Photo-High Res--and Article owlpages
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1264898  Wikispecies: Asio grammicus  ADW: Pseudoscops_grammicus  Avibase: F85D5EC3722EC714  BirdLife: 22689501  BOW: jamowl1  CoL: 6WGMF  eBird: jamowl1  EoL: 1178345  GBIF: 2497779  iNaturalist: 20385  IRMNG: 10693160  ITIS: 555495  IUCN: 22689501  NCBI: 2653988  Neotropical: jamowl1  Observation.org: 72264  Open Tree of Life: 3595668  Species+: 9754  Xeno-canto: Pseudoscops-grammicus
Nalle Virolainen

Keijo ”Nalle” Virolainen (s. 1958) on helsinkiläinen itseoppinut kuvataiteilija, joka on tullut tutuksi myös sarjakuvan tekijänä, tatuointien puolestapuhujana ja sadomasokismi-henkisistä performansseistaan.
Kuvataiteilijana Virolainen on erikoistunut etenkin akryylimaalausten tekemiseen. Nalleilla on niissäkin merkittävä osansa niin kuin koko hänen taiteessaan. Hän on pitänyt koko joukon taidenäyttelyitä muun muassa galleria Bakeliittibambissa.
Sarjakuvia Virolainen on julkaissut erityisesti omissa ja muiden pienlehdissä, joista tunnetuimpia lienee Tampereen Sarjakuvaseuran julkaisema Sarjari, jossa hänen sarjakuviaan on nähty lähes koko lehden historian. Hänen tunnetuimpia omakustanteitaan ovat Nalleposti ja Nalleri. Sarjakuvat ovat usein olleet räikeän yliampuvaa splatter-henkistä ilotulista, sadomasokistisia perversioita tai hellyttäviä nalletarinoita, joissa usein punk-henkiset nallet filosoivat elämää. Hän on julkaissut toisen helsinkiläisen sarjakuvataiteilijan Petri Hiltusen kanssa yhteisen Goretta-nimisen sarjakuva-albumin.
Tatuointien puolestapuhujana Virolainen on esiintynyt omissa sekä muiden pienlehdissä kuten Tattoo Freak. Parhaiten hänet kuitenkin muistetaan elävänä esimerkkinä, sillä hän on kauttaaltaan kasvoja lukuun ottamatta tatuoitu henkilö. Lukuisat tatuointinsa hän on tehnyt itse käyttämättä sähköisiä tatuointikoneita. Hän perusteli tatuointejaan aikoinaan Ilta-Sanomissa näin: ”Valmistaudun kuolemaan tietynnäköisenä.”
Sadomaso-henkisiä performanssejaan Virolainen esitti pääosin 1990-luvulla tyttöystävänsä kanssa. Osana esityksiä kuultiin usein klassista musiikkia ja nähtiin myös lävistysriittejä. Nalle esiintyi myös sadomasokistisessa sivuroolissa Iiris Koistisen kanssa Christian Lindbladin ohjaamassa elokuvassa Ripa ruostuu. Nalle esiintyi myös Seinäjoen Provinssirockissa.
Julkaisut

Goretta.  (Käsikirjoitus Nalle Virolainen, kuvat Petri Hiltunen)  Helsinki:  Tammi, 1990.  ISBN 951-30-9351-4
Natsihuoran kosto.  (Kuvat: Nalle Virolainen, Anni Kuritus)  Tampere:  Hiljainen kulttuuriyhdistys, 1993.  ISBN 951-96040-6-5
Hokkanen, Jouni & Virolainen, Nalle: Roskaelokuvat.  Tampere:  Hiljainen kulttuuriyhdistys, 1990.  ISBN 951-96040-0-6
Aiheesta muualla

Nalle Virolainen Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Stein Rokkan -palkinto

Stein Rokkan -palkinto (Stein Rokkan Prize for Comparative Social Science Research) on tiedepalkinto, jota Unescon International Social Science Council (ISSC) jakaa European Consortium for Political Researchin (ECPR) nimittämän asiantuntijajuryn ehdotuksen perusteella alle neljäkymmentävuotiaille tutkijoille merkittävistä alkuperäisistä panoksista vertailevien yhteiskuntatieteiden alalla. Palkinnon perusteena voivat olla sekä julkaisemattomat monografiat että painetut kirjat. Palkinto on nimetty norjalaisen valtiotieteilijän ja sosiologin Stein Rokkanin mukaan, joka oli 1973–1977 ISSC:n puheenjohtaja.
Palkinnon saaneet

1981 Manfred Schmidt, Saksa, teoksesta Welfare State Policies under Bourgeois and Social Democratic Rule: An International Comparison.
1983 Jens Alber, Saksa, teoksesta Vom Armenhaus zum Wohfahrstsstaat: Analysen zur Entwicklung der Sozialversicherung in Westeuropa og Einige Grundlagen und Begleiterscheinungen der Entwicklung der Sozialausgaben in Westeuropa, 1949–1977.
1986 Louis M. Imbeau, Kanada, teoksesta Bounded Rationality and Collective Decision-Making: A Comparative Analysis of the Determinants of Donor and Allocations to Third World Countries.
1988 Charles Ragin, Yhdysvallat, teoksesta The Comparative Method: Moving Beyond Qualitative and Quantitative Strategies.
1988 Robert Rohrschneider, Yhdysvallat, teoksesta Learning Democracy: Democratic and Economic Values in Unified Germany.
1990 Stefano Bartolini, Italia ja Peter Mair, Alankomaat, teoksesta Identity: Competition and Electoral Availability: the Stabilisation of European Electorates – 1885–1985.
1992 Kaare Strøm, Norja, teoksesta Minority Government and Majority Rule.
1993 Anders Todal Jenssen, Norja, teoksesta Verdivalg: Ny massepolitikk.
1996 Kees van Kersbergen, Alankomaat, teoksesta Social Capitalism: A Study of Christian Democracy and the Welfare State.
2000 Eva Anduiza-Perea, Espanja, teoksesta Individual and Systemic Determinants of Electoral Abstention in Western Europe.
2002 Patrick Le Galès, Ranska, teoksesta European Cities, Social Conflicts and Governance.
2004 Daniele Caramani, Italia/Sveitsi, teoksesta The Nationalization of Politics.
2006 Milada Anna Vachudova, Yhdysvallat, teoksesta Europe Undivided: Democracy, Leverage and Integration after Communism.
2008 Cas Mudde, Belgia, teoksesta Populist Radical Right Parties in Europe
2009 Robert E. Goodin, Australia, James Mahmud Rice, Australia, Antti Parpo, Suomi, ja Lina Eriksson, Ruotsi, teoksesta Discretionary Time. A New Measure of Freedom.
2010 Beth A. Simmons
2011 James W. McGuire
2012 Pepper Culpepper
2013 Dorothee Bohle & Bela Greskovits
2014 Christian Welzel
2015 Marius Busemeyer
2016 Stanislav Markus
2017 Abel Escribà-Folch, Joseph Wright teoksesta Foreign Pressure and the Politics of Autocratic Survival, Oxford University Press 2015.
2018 Rafaela Dancygier
2019 Andreas Wimmer
2020 Jeffrey M. Chwieroth ja Andrew Walter
2021 Ran Hirschl
Pallium

Paavi Benedictus XVI pukeutuneena palliumiin.
Pallium on katolisten arkkipiispojen arvomerkkinä oleva virkakaulus. Alun perin sana pallium on tarkoittanut roomalaisten viittaa.
Pallium on kaulan ympärille asetettava valkoisesta villasta kehrätty nauha, joka symboloi arkkipiispojen velvollisuutta toisaalta kaitsea vastuulleen tullutta laumaa ja toisaalta vaalia yhteyttä Kristuksen sijaiseen. Arkkipiispa käyttää palliumia vain omassa hiippakunnassaan ja arkkihiippakuntaan kuuluvissa muissa hiippakunnissa.
Kölnin arkkipiispa Rainer Maria Woelki messua viettämässä pukeutuneena messukasukkaan ja kaulassa pallium.
Asiakirjassa ”Inter Eximina Episcopalis” vuodelta 1978 paavi Paavali VI rajoitti palliumien käytön paaville ja metropoliitta-arkkipiispoille. Vuonna 1984 paavi Johannes Paavali II määräsi, että pallium annetaan metropoliitoille aina 29. kesäkuuta, pyhien Pietarin ja Paavalin juhlapyhänä.
Satoja vuosia vanhan perinteen mukaan paavit siunaavat pyhän Agneksen muistopäivänä 21. tammikuuta karitsoja, joiden villasta tehdään palliumeja uusille metropoliitta-arkkipiispoille. Palliumeja varten lampaita kasvattavat Roomassa sijaitsevat Tre fontane -trappistiluostarin isät, ja Pyhän Cecilian sisaret tekevät kehrätystä villasta tarvittavan määrän palliumeja.
Palliumin saa aina myös uusi paavi virkaanastujaistensa alussa. Paavi Franciscus otti käyttöön saman palliumin, jota hänen edeltäjänsä käytti.
Viisivuotiaan pojan fobian analyysi

| Viisivuotiaan pojan fobian analyysi> Analyse der Phobie eines fünfjährigen Knaben |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Sigmund Freud
Kieli:  saksa
Genre:  psykoanalyysi
Julkaistu:  1909
Suomennos
Suomentaja:  Riitta Pentti
Kansitaiteilija:  Arto Sivonen
Kustantaja:  Yliopistopaino
Julkaistu:  1997
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  150
ISBN:  951-570-366-2

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Viisivuotiaan pojan fobian analyysi (saks. Analyse der Phobie eines fünfjährigen Knaben) on Sigmund Freudin vuonna 1909 ilmestynyt tunnettu psykoanalyyttinen tapauskertomus. Psykoanalyytikko Anna Freudin mukaan psykoanalyysin teoria astui siinä eteenpäin ratkaisevan askelen. Kirjoituksesta on ilmestynyt kaksi suomennosta, uudempi valikoimassa Tapauskertomukset vuonna 2006.
Freud hoiti pikku Hansin hevoskammoa isän välityksellä tapaamatta yhtä kertaa enempää itse potilasta. Tämä oli Freudin mukaan keskeistä Hansin toipumiselle, sillä näin myös isä pääsi kohtaamaan omia kätkössä olevia puoliaan. Freudin mukaan Hans kärsi sekä kastraatioahdistuksesta että oidipuskompleksista. Pelko hevosia kohtaan johtui siitä, että ne symbolisesti edustivat isää, jonka Hans halusi tappaa päästäkseen sänkyyn äitinsä kanssa. Kun tämä Freudin ohjeen mukaan kerrottiin Hansille, hän oivalsi asian ja hevospelko vähitellen katosi. Freud tapasi Hansin tämän ollessa 19-vuotias ja totesi tästä kehittyneen vahva nuori mies.
Psykoanalyysin kriitikot ovat nähneet Freudin tapauskertomuksen eri tavalla kuin koulukunta itse. Hans Eysenckin mukaan se osoitti tieteellisen asenteen täydellistä puutetta, naiivia luottamusta erittäin kyseenalaisiin tulkintoihin, välinpitämättömyyttä tosiasioita ja havaintojen tekoa kohtaan sekä messiaanista uskoa omaan erehtymättömyyteen yhdistettynä halveksuntaan kaikkia arvostelijoita kohtaan.
Terapian kulku > Diagnoosi

Pikku Hansin vanhemmat olivat psykoanalyysin varhaisia kannattajia ja kasvattivat lastaan analyysin periaatteiden mukaisesti käyttäen mahdollisimman vähän pakottamista. Kun äiti tapasi 3½-vuotiaan Hansin koskettelemasta siitintään, äiti uhkasi kuitenkin kutsua lääkärin leikkaamaan pois ”piipin” (saks. Wiwimacher). Tammikuussa 1908 isä (musiikin professori Max Graf) kirjoitti Freudille, että pikku Hansille oli kehittynyt lamauttava pelko, että hevonen purisi häntä. Hän alkoi myös pelätä, että suuret kuormarattaita vetävät hevoset kaatuisivat. Isä oli taipuvainen pitämään pojan pelkoja seurauksena äidin liiallisen hellyyden aikaansaamasta seksuaalisesta ylikiihottumisesta. Freud sen sijaan oletti ongelman johtuvan Hansin torjutusta eroottisesta kaipuusta äitiin. Torjutut toiveet muuttuivat ahdistukseksi, joka kiinnittyi ulkopuoliseen kohteeseen. Näin hevosfobia oli syntynyt. Vaikka äidin uhkaus kastraatiosta oli tapahtunut jo 15 kuukautta ennen pelkotilojen alkamista, Freud piti viivettä oman kliinisen kokemuksensa perusteella ”täysin tyypillisenä käyttäytymisenä”.
Pikku Hansin fobia laajeni. Hän oli haluton lähtemään kodistaan mutta tunsi joskus pakkoa katsella hevosia. Eläintarhassa elefanttien ja kirahvien siittimet askarruttivat häntä. Hansin kiinnostus sukupuolielimiin – omiinsa, isän, äidin, pikkusiskon, eläinten – uhkasi muuttua pakonomaiseksi. Freud katsoi aiheelliseksi asettaa kyseenalaiseksi isän päätelmän, että Hans pelkäsi suuria siittimiä. Arvokkaan johtolangan tarjosi keskustelu, jossa isä sanoi: ”– – ja pelästyit ehkä, kun näit kerran hevosen suuren pippelin, mutta sitä sinun ei tarvitse pelätä. Isoilla eläimillä on suuri pippeli, pienillä on pieni pippeli.” Tähän Hans vastasi: ”Ja kaikilla ihmisillä on pippeli, ja kun minusta tulee isompi, pippelikin kasvaa. Sehän on juurtunut kiinni.” Tästä Freud oivalsi, että pikku Hans pelkäsi menettävänsä siittimensä. Hänelle oli kehittynyt kastraatiopelko.
Terapian kulku > Hoito

Analyysin tässä vaiheessa isä tuli kysymään neuvoa Freudilta. Peter Gayn mukaan Freudin oivallukset edistivät suuresti pikku Hansin ongelmien ratkaisua. Uhkaavat hevoset edustivat Hansin isää, jolla oli hevosen turpaa muistuttavat suuret, mustat viikset. Hans pelkäsi, että isä olisi hänelle vihainen Hansin tuntemasta suuresta rakkaudesta äitiinsä ja isään kohdistuvista hämäristä kuolemantoiveista. Pureva hevonen edusti vihaista isää, kaatunut hevonen kuollutta isää. Pikku Hansin sisäiset prosessit vahvistivat jälleen Freudin käsitystä ambivalenssin kokonaisvaltaisesta vaikutuksesta psyykkisessä elämässä.
Kun Freud ystävällisesti tulkitsi viisivuotiaalle Hansille isän välityksellä löytönsä, fobia alkoi Peter Gayn mukaan väistyä ja ahdistus haihtua. Freudin elämäkerturin Peter Gayn mukaan tämä lapsen psykoanalyysi havainnollisti teoriaa oidipuskompleksista. Pikku Hansin tapaus oli myös havaintoesimerkki oidipaalisessa vaiheessa toimivista puolustuskeinoista. Osmo Tammisalon mukaan Hans olisi ainoa terapiatapaus, johon Freud sovelsi teoriaansa oidipuskompleksista, vaikka oidipuskompleksi on keskeinen myös ”Susimiehen” tapauskertomuksessa ”Erään lapsuudenneuroosin historiaa” vuodelta 1918.
Freud palasi ”Pikku Hansin” tapaukseen vuonna 1922 kirjoittamassaan jälkisanassa sekä vuonna 1926 kirjassaan Esto, oire ja ahdistus.
Terapian kulku > Hans aikuisena

Freud tapasi Hansin tämän ollessa 19-vuotias ja havaitsi, että potilaasta, joka viisivuotiaana oli ”kaikkien paheiden esikuva”, oli kehittynyt henkisesti vahva nuori mies. Hansista tuli myöhemmin tunnettu oopperoiden tuottaja ja ohjaaja.
Tapaustutkimuksen merkitys

Suomenkielisen laitoksen esipuheessa vuonna 1997 lastenpsykiatri Jukka Mäkelä pitää teosta yhtenä psykoanalyyttisen perinteen kulmakivistä. Hansin tapaus oli Freudille tärkeä ja syvästi merkityksellinen. Hoitaessaan pikku Hansia Freud oli juuri julkaissut kolme seksuaaliteoreettista tutkielmaansa. Kirjan lähes voitonriemuinen sävy johtunee kirjoittajan vakaumuksesta, että Hansin tapaus todisti oikeaksi hänen teoriansa. Vanhempien suhtautuminen lapsen seksuaalisuuteen oli ajalle tyypillisesti kaksinaismoralistista, vuoroin sallivaa, vuoroin rankaisevaa. Kun pulmallisia asioita ei voinut käsitellä selkeästi, Hans alkoi oireilla. Apuun saatiin isän tuttava ja äidin entinen terapeutti Sigmund Freud.
Laajassa Freud-elämäkerrassaan myös Peter Gay kertoo, että tapaus oli tärkeä Freudille, joka siihen viitaten kirjoitti: ”En ole koskaan saanut hienompaa oivallusta lapsen sielusta.” Freud katsoi, että pikku Hansin ”lapsuudenneuroosi” vahvisti niitä olettamuksia, joita hänen aikuiset neuroottiset potilaansa olivat innostaneet häntä koettelemaan. Sairauden aiheuttaa ”patogeeninen aineisto”, joka voidaan jäljittää varhaislapsuuden kokemuksiin. Sellainen löytyi myös Hansin fobian taustalta.