stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paul Gauguin
Elämä ja ura > Myyttien tekijä

Gauguin alkoi rakentaa omaa persoonaansa vuonna 1887 omakuvillaan ja julistamalla, että ”jokainen hänen merkittävä teoksensa on parempi kuin edellinen”. Hän opetteli maalaamaan toimiessaan kymmenen vuoden ajan pörssimeklarina ja ostaessaan toisten taiteilijoiden teoksia.
Gauguin oli tarinankertoja ja häpeämätön totuuden manipulaattori, kuten myös taitava itsemarkkinoija, eräänlainen itsetietoinen shokkitaktiikan käyttäjä. Taidekriitikko Holland Cotterin mukaan hänen omakuvansa ovat pikemminkin itsedramatisointeja kuin taltiointeja siitä, miltä hän näytti, projektioita siitä, miltä hänestä tuntui. Vuonna 1889 hän kuvasi itsensä murheellisena, hylättynä Jeesuksena Getsemanessa. Seuraavaksi Gauguin kuvasi itsensä pistäväkatseisena, käärmettä hyväilevänä saatanana.
Taiteilija pelästytti aikalaisiaan, kun hän maalasi itsensä Kristukseksi, jolla oli punainen tukka, kuten ystävällään Van Goghilla maalauksessa Kristus oliivipuutarhassa. Myöhemmin hän maalasi itsensä Johannes Kastajana, marttyyrinä. Hän koki olevansa Johanneksen tapaan ääni erämaassa, joka tuomitsi aikansa rappeutuneen modernin Euroopan ja tarttui niihin ei-länsimaisten kulttuurien ihanteisiin, jotka olivat moraalisen viattomuuden tilassa. Gauguin rakensi oman kuvansa viitaten itseensä (valheellisesti) inkana, koska oli kasvatettu Perussa.
Kun Gauguin saapui Tahitille, hän huomasi pettyneenä, että eurooppalaiset lähetyssaarnaajat olivat tehneet kovasti töitä jo kauan. Saari oli ollut jo pitkään Ranskan siirtomaa ja kristinusko oli asettunut sinne vakaasti. Tahitilainen alkuperäiskulttuuri oli heikentynyt. Uhkeiden tyttöjen sijaan hän löysi naisia, jotka olivat pukeutuneita kaulaan asti kaapuihin, ja jotka kävivät kirkossa sunnuntaisin.
Yleensä Gauguin maalasi tahitilaisnaiset alastomina tai primitiivisesti pukeutuneina, sekoittaen kaukaisen menneisyyden ja oman mielikuvituksensa. Hänen alastomat nuoret tyttönsä sopivat mielikuvaan Tahitista uutena Cytherana (Venuksen synnyinpaikkana), jota ranskalainen tutkimusmatkailija Louis Antoine de Bougainville oli popularisoinut. Vuonna 1897 Gauguin julkaisi Noa Noan, kirjan tahtilaisista tarinoista, jotka hän väitti keränneensä eräältä rakastajattareltaan. Todellisuudessa hän kopioi ne J. A. Moerenhoutin kirjasta Voyage aux îles du Grand Océan.
Gauguin, La Orana Maria (Tervehditty olkoon, Maria), 1891
Seinäreliefi Borobudurissa.
Gauguin, Tori, 1892.
Egyptiläinen seinämaalaus, noin 1448–1422 eaa.
Kristus oliivipuutarhassa, 1889.
Omakuva sädekehän kanssa, 1889.
Noa Noa albumista, 1896–1900.
Gauguinin talo Maison du Jouir Atuonassa.
Teokset vuosikymmenittäin

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paul Gauguinin maalaukset 1870-luvulta Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paul Gauguinin maalaukset 1880-luvulta Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paul Gauguinin maalaukset 1890-luvulta Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paul Gauguinin maalaukset 1900-luvulta Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Francis Moreeuw, Paul Gauguin. Galerie d’art contemporain de l'artiste peintre du nord. (ranskaksi)
Art Gallery – Paul Gauguin. (puolaksi)
Paul Gauguin at Famous Artists Gallery. (englanniksi)
Artcyclopedia: Paul Gauguin. (englanniksi)
teoksia Paul Gauguin. (Arkistoitu – Internet Archive)
Paul Gauguin kuvanveistäjänä. Suomen Kuvalehti 3.3.1928, nro 10, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Jeffries, Stuart: Paradise lost. The Guardian 13.10.2003. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  South Australia  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Victoria  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Fasaani

| Fasaani |
| --- | --- |
 Koiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kanalinnut Galliformes
Heimo::  Aitokanat Phasianidae
Alaheimo::  Fasaanit Phasianinae
Suku::  Fasaanit Phasianus
Laji::  colchicus
Kaksiosainen nimi
 Phasianus colchicus  Linnaeus, 1758 

Katso myös
   Fasaani Wikispeciesissä   Fasaani Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Fasaani (Phasianus colchicus) on suurehko ja värikäs, alkuperältään aasialainen peltokanalintu, jota on istutettu moniin maihin riistalajiksi. Se on kestävä ja sopeutuva, ja siksi sitä on levitetty lähes ympäri maapallon, myös Suomeen. Fasaani viihtyy hyvin asutusten lähistöllä.
Piirteet > Ulkonäkö ja koko

Fasaanikoiraan vartalo on tiilenpunainen tai kuparinruskea ja vihreäpilkkuinen. Pyrstö on pitkä, poikkiraitainen ja kärkeä kohti suippeneva. Pää on vihreän, siniharmaan ja punaisen kuvioima ja metallinkiiltoinen. Suhteellisen pienen pään takaosassa on pienet tupsut. Kaulan ympäri kulkee yleensä vaalea rengas, jonka muoto vaihtelee yksilöittäin, ja joka saattaa toisilta yksilöiltä puuttua kokonaan. Naaras on paljon huomaamattomampi ja muistuttaa harmaanruskeankirjavassa höyhenpuvussaan muiden kanalintujen naaraita, mutta eroaa niistä pitkän ja kapean pyrstönsä avulla. Fasaanikoiras on pyrstö mukaan luettuna 70–90 cm ja naaras 53–70 cm pitkä. Koiraan pisimmät pyrstösulat voivat olla jopa puolen metrin mittaisia. Vartalon osuus on 35–45 cm. Fasaanin siivenpituus on 21–25 cm ja siipien kärkiväli on 70–90 cm. Koiras painaa yleensä 1,0–1,3, joskus jopa 1,7 kg ja naaras 0,7–1,2 kg.
Piirteet > Ääntely

Koiraan keväinen soidinhuuto on voimakas, kaksitavuinen kiekaisu köök-kök tai ghöö-gö, jonka se kajauttaa mielellään muuta maastoa korkeammalta paikalta, esimerkiksi kiveltä tai maakummulta. Se saattaa myös räpytellä siipiään voimakkaasti rintaa vasten huudon yhteydessä. Fasaanit pitävät usein vaimeaa, metallista kotkotusta. Säikähtäessään fasaani saattaa päästää lyhyen, korkean kiekaisun. Koiras kotkottaa kovaäänisesti lentäessään. Naaras on yleensä varsin hiljainen, mutta kutsuu poikasiaan lyhyellä, hieman kurnuttavalla äänellä.
Luokittelu

Fasaani jaetaan nykyään yleisimmin 30 eri alalajiin, aiemman luokittelun mukaan niitä oli 33. Moni alalaji luokiteltiin aiemmin omaksi lajikseen, ja Japanissa esiintyvää viherfasaania (Phasianus versicolor) puolestaan pidettiin ennen vain tavallisen fasaanin alalajina. Alalajien koiraat ovat väreiltään ja kuvioinneiltaan erilaisia, ja usein naaraatkin poikkeavat värisävyltään toisistaan. Koska alalajit elävät luonnossa toisistaan eristyksissä olevilla alueilla, ne ovat sopeutuneet erilaisiin olosuhteisiin. Esimerkiksi Amurin alueen P. c. pallasi kestää vaihtelevaa ja ankaraa mannerilmastoa, kun taas P. c. torquatus elää trooppisilla seuduilla Pohjois-Vietnamissa. Tarhauksen ja istutusten yhteydessä alalajit ovat risteytyneet keskenään, ja uusia värimuotoja on jalostettu tarkoituksellisestikin. Suomessa ja muualla manner-Euroopassa yleisimpänä tavattava niin kutsuttu metsästysfasaani on useiden alalajien ja värimuotojen sekoitus. Se on polveutunut kaularenkaallisesta sepelfasaanista (P. c. torquatus), kaularenkaallisesta mongolianfasaanista (P. c. mongolicus) ja kaularenkaattomasta jalofasaanista (P. c. colchicus). Suurin osa suomalaisista metsästysfasaaneista muistuttaa ulkonäöltään lähinnä sepelfasaania. Lisäksi on sekä tarhoissa että luonnossa harvinaisempi tumma tenebrosus-muoto, jonka koiraat ovat kauttaaltaan kiiltävän vihreän- ja tummansinisiä, ja joilta puuttuu valkoinen kaularengas. Tämän muodon naaraat ovat väriltään tummanruskeita. Tenebrosus ei ole oma alalajinsa vaan värimuoto.
Levinneisyys > Luontainen levinneisyys

Fasaanit ovat kotoisin Aasiasta ja Kaakkois-Euroopasta. Lajin alkuperäisintä esiintymisaluetta on ollut Keski-Aasiassa Etelä-Kiinan, Amurin ja Mustanmeren lounaisrannikon välinen, kutakuinkin kolmion muotoinen alue. Mahdollisesti myös Balkanin niemimaalla on ollut luontainen fasaanikanta.
Elinympäristö

Lajin tyypillistä elinympäristöä on aukea kulttuurimaisema, kuten viljelysmaat ja asutuskeskusten laitamat. Sitä tavataan myös rantaniityillä, ruovikoiden laidoilla, metsänreunoissa ja joskus sekametsissäkin. Talvisin se viihtyy lintulautojen ja muiden ruokintapaikkojen läheisyydessä. Fasaani viettää koko vuoden samoilla alueilla, mutta saattaa joskus vaeltaa. Naaras tekee pesän usein avoimeen metsämaastoon.
Fasaanit voivat elää myös vilkkaassa pihaympäristössä ja kaupungeissa. Tällaisilla alueilla elävät yksilöt voivat tottua ihmiseen ja olla melko pelottomia. Fasaania esiintyy harvoin todella kuivilla alueilla.
Elintavat > Käyttäytyminen

Fasaani ei mielellään lennä, vaan liikkuu enimmäkseen kävellen. Vaaran uhatessa se pyrähtää pakolentoon, mutta laskeutuu pian kasvillisuuden sekaan ja jatkaa matkaa juosten. Lento on nopeaa, ja siinä lintu vuoroin liitää ja vuoroin räpyttelee tiuhaan tahtiin siipiään. Useimmista muista kanalinnuista poiketen fasaani ei nuku maassa tai lumikiepissä, vaan puunoksalla, tavallisimmin kuusessa. Se kuitenkin ruokailee aina maassa.
Fasaani on sopeutunut Keski-Aasian mannerilmaston kylmiin talviin ja kuumiin, kuiviin kesiin. Eurooppalaistenkin fasaanien elämänrytmi hidastuu talvisin. Ne liikkuvat silloin vain aamulla ja uudestaan vähän ennen hämärän tuloa, ja muun ajan vain istuvat paikoillaan eräänlaisessa hypotermiaa muistuttavassa tilassa. Tällöin niiden ruumiinlämpö ja energiantarve laskevat. Tällainen ”horros” voi kestää miltei kaksi vuorokautta yhtäjaksoisesti, ja sinä aikana eläin ei reagoi juuri mihinkään. Eräässä amerikkalaisessa tutkimuksessa on havaittu, että hyväkuntoinen fasaani selviää jopa 40 vuorokautta ilman ruokaa. Pakkasenkestostaan huolimatta fasaanit kärsivät Pohjois-Euroopan talvista, koska siellä on Aasiasta poiketen paljon lunta, joka haittaa ravinnon etsimistä.
Elintavat > Ravinto

Fasaani käyttää monipuolista ravintoa, kuten viljaa (varsinkin vehnää), siemeniä, marjoja, kukintoja, versoja, lehtiä, sieniä, hyönteisiä ja matoja. Suomen oloissa talvella tärkeintä ravintoa ovat ruokintapaikkojen antimet. Jos fasaaneja on tietyllä alueella runsaasti, ne saattavat haitata viljanviljelyä.
Elintavat > Lisääntyminen ja elinikä

Fasaanikukko kerää keväällä ympärilleen haaremin, jossa on useita, tavallisimmin 2–5, naarasta. Koiras puolustaa haaremiaan petoeläimiltä ja muita koiraita vastaan. Koiraiden väliset tappelut voivat olla ankariakin, mutta yleensä linnut pyrkivät välttämään yhteenottoa esimerkiksi rituaalimaisilla liikkeillä ja eleillä. Kaikki kukot eivät onnistu saamaan naarasta, vaan naaraat itse valitsevat mielestään parhaan kukon, kuten useilla muillakin kanalinnuilla. Toisinaan kukko voi innostua parittelemaan vielä keskikesällälähde?. Fasaanin munapesä on vain maassa oleva painauma, joka tehdään heinikkoon tai muun kasvillisuuden kätköön. Munia on yleensä kymmenkunta, joskus jopa 20, ja ne ovat väriltään yksivärisen vihertävän- tai tummanruskeita. Naaras munii huhtikuun lopun ja kesäkuun välisenä aikana, ja hautoo 3–4 viikkoa eli 23–28 vuorokautta. Poikaset kulkevat emon perässä noin 70–80 vuorokautta kuoriutumisen jälkeen, mutta aikuistuvat nopeasti: jo 15 viikon ikäisinä ne muistuttavat täysin aikuisia. Emo lakkaa huolehtimasta poikasista, kun ne ovat noin 3,5 kuukauden ikäisiä. Fasaanit ovat kuitenkin varsinaisesti aikuisia vasta noin puolivuotiaina.
Jos kesäkuun alussa, jolloin suurin osa poikueista kuoriutuu ja poikaset ovat pieniä, on kylmiä ja sateisia ilmoja, saattavat useimmat poikaset menehtyä kylmyyteen. Vain viisi prosenttia fasaaneista selviytyy kolmevuotiaiksi asti. Suomen vanhin rengastettu fasaani on ollut 9 vuotta, 8 kuukautta ja 24 päivää vanha. Maailman vanhin fasaani eli vankeudessa 27-vuotiaaksi.
Fasaani riistalintuna

Fasaaneja tarhataan yleisesti metsästystä varten, myös Suomessa. Lajin metsästysaika Suomessa on syyskuun 1. päivästä helmikuun viimeiseen päivään. Vuotuinen saalis on 2000-luvulla ollut noin 16 000–76 000 yksilöä. Pyynti tapahtuu yleensä pelloilla, ja siinä käytetään apuna koiria. Fasaanin lihaa myydään ravintoloihinkin, ja sen höyheniä voidaan käyttää perhojen tekemiseen.
Tieteellinen nimi

Phasianos  on kreikkaa ja tarkoittaa Phasis-joen lintua. Tarun mukaan argonautit löysivät tämän linnun Phasis-joen reunamilta Mustanmeren itärannalta Kolkhiissa. Laijinimi colchicus viittaa löytöpaikka Kolkhiiseen.
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Fasaani
Suomen Metsästäjäliitto: Fasaani
Animal Diversity Web (englanniksi)
ARKive: Pheasant (Phasianus colchicus) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Encyclopedia of Life: Phasianus colchicus (luettu 22.8.2010) (englanniksi)
Kirjallisuutta

Varesvuo, Markus & Koskimies, Pertti: Metson suku – Suomen kanalinnut.  Docendo, 2015.  ISBN 978-952-291-164-3
Raitasuo, Kalevi: Kultakukon vuosi : metsäfasaanin elämää keväästä talveen.  Helsinki:  Otava, 1977.  ISBN 951-1-04461-3
Pulliainen, Erkki: Fasaaninkasvatus.  Helsinki:  Hankkija, 1966.
Salonen, Timo: Fasaani untuvikosta istutukseen.  Jämsä. Määritä julkaisija!
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25432  Wikispecies: Phasianus colchicus  ABA: rineph  AFD: Phasianus_colchicus  Avibase: 2FA39DCD42F80BC9  BioLib: 8566  BirdLife: 45100023  BOLD: 17639  BOW: rinphe  BTO: bob3940  CoL: 4FWMN  eBird: rinphe  EPPO: PHSNCO  EUNIS: 1205  EURING: 3940  Fauna Europaea: 96447  Fauna Europaea (new): 15b1426f-8e9b-4841-9190-dd566a503052  FEIS: phco  GBIF: 9752149  GNAB: ring-necked-pheasant  IBC: ring-necked-pheasant-phasianus-colchicus  iNaturalist: 981  IRMNG: 11195190  ISC: 70470  ITIS: 175905  IUCN: 45100023  NatureServe: 2.101333  NBN: NHMSYS0000530559  NCBI: 9054  Neotropical: rinphe  NZBO: common-pheasant  NZOR: 11f8c38b-68bf-40c6-b8af-97c1a5d3a271  Observation.org: 88  OBIS: 1484516  Open Tree of Life: 102719  Paleobiology Database: 372509  Paleobiology Database: 372509  TSA: 13480  Xeno-canto: Phasianus-colchicus  ZooBank: A8472724-BDAC-4C63-9125-759AD018FC9F  Laji.fi: MX.27152 
Naaras.
Soidintava koiras.
Tumman värimuodon koiras.
Naaras- ja koirasfasaani.
Fasaanit ovat myös levinneet kaupunkeihin.
Koiras lennossa.
Taistelevat koiraat.
Muna ja vastakuoriutunut poikanen.
Fasaaneja myytävänä.
Oulun yliopiston lääketieteellinen tiedekunta

Lääketieteellinen tiedekunta
Oulun yliopiston lääketieteellinen tiedekunta (LTK) on tiedekunta Oulun yliopistossa. Se toimii Oulussa Kontinkankaalla sijaitsevan Oulun yliopistollisen sairaalan (OYS) yhteydessä. Terveystieteiden eri osa-alueita edustavassa tiedekunnassa koulutetaan lääketieteen ja hammaslääketieteen lisensiaatteja sekä terveystieteiden kandidaatteja ja maistereita. Lisäksi tiedekunta vastaa tieteellisestä ja ammatillisesta jatkokoulutuksesta, josta valmistuu hammaslääketieteen, lääketieteen, terveystieteiden ja filosofian tohtoreita sekä erikoislääkäreitä ja -hammaslääkäreitä.
Lääketieteellinen tiedekunta aloitti toimintansa syksyllä 1960, jolloin Oulussa aloitti 50 opiskelijaa. Opiskelijat suorittivat luonnontieteelliset yleisopintonsa Oulussa, mutta varsinaiset lääketieteen kurssit suoritettiin Turun yliopistossa, kunnes ensimmäiset lääketieteen professuurit perustettiin Ouluun 1962. Ensimmäiset lääketieteen lisensiaatit valmistuivat Oulusta 1966.
Tutkimusyksiköt

Tiedekunnan tutkimus tapahtuu 11 tutkimusyksikössä, joihin oppiaineet on sijoitettu.
Biolääketieteen tutkimusyksikkö
Elinikäisen terveyden tutkimusyksikkö (ELITE)
Hoitotieteen ja terveyshallintotieteen tutkimusyksikkö
Kirurgian, anestesiologian ja tehohoidon tutkimusyksikkö
Lääketieteellisen kuvantamisen, fysiikan ja tekniikan tutkimusyksikkö
Neurotieteen tutkimusyksikkö
PEDEGO-tutkimusyksikkö
Sisätautien tutkimusyksikkö
Suun terveyden tutkimusyksikkö
Syövän ja translationaalisen lääketieteen tutkimusyksikkö
Ympäristöterveyden ja keuhkosairauksien tutkimuskeskus (CERH)
Tahdon olla sulle hellä

| ”Tahdon olla sulle hellä” Armi & Danny |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Tahdon olla sulle hellä
 B-puoli: ”Beatles”
 Äänitetty : 1977
 Julkaistu: 1977
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 03.37
 Levy-yhtiö: Scandia
Listasijoitukset
  1. (kesä-syyskuu 1977)
Dannyn muut singlet
| ”Isä” 1976 | ”Tahdon olla sulle hellä” 1977 | ”Päin seinää” 1977 |
”Tahdon olla sulle hellä” on Veikko Samulin säveltämä ja Juha ”Watt” Vainion sanoittama kappale, jonka Danny ja Armi Aavikko levyttivät vuonna 1977.
Kappaleen taustaa

Säveltäjä Veikko Samuli suunnitteli alun perin sävellystään Kari Tapion laulettavaksi. Vainio, Danny ja levy-yhtiö kuitenkin halusivat laulun Dannylle. Samuli kauhistui kuultuaan ensi kertaa Vainion kirjoittamat sanoitukset, mutta myöhemmin hän suostui niihin. Erikoista oli, että Vainion kirjoittamat sanat kertoivat hellyydestä ja rakkaudesta, vaikka sanoja kirjoittaessa hänen oma avioliittonsa oli hajoamassa.
Julkaisu ja suosio

Kappale julkaistiin samannimisellä albumilla samana vuonna. ”Tahdon olla sulle hellä” julkaistiin singlenä, ja sen B-puolella oli Dannyn kappale ”Beatles”. Kappale pysyi julkaisuvuotenaan listaykkösenä neljä kuukautta, ja siitä muodostui Dannyn suurin menestys. Singleä myytiin hetkessä yli 10 000 kappaletta. Kappale on viimeisin Suomessa julkaistu vinyylisingle, joka on myynyt kultaa. Tahdon olla sulle hellä -albumilla oli nimikappaleen lisäksi toinen Dannyn ja Armin duetto ”Päin seinää”. Suuren menestyksen myötä he levyttivät yhdessä kokonaisen albumillisen kappaleita, ja seuraavana vuonna julkaistiin albumi Danny & Armi.
Dannyn mukaan Juha Vainio osoitti laulun tekstillä rohkeutensa kulkea valtavirtaa vastaan aikana, jolloin punk eli voimiensa päiviä. Vainio puolestaan muisteli myöhemmin Armi Aavikon kiittäneen häntä hienosta tekstistä, joka oli tuonut ihmisille paljon iloa tanssipaikoilla, ja tunnusti, että ”harvoin olen näin reilua kiitosta saanut”.
Kappaleesta tehtiin englanninkielinen versio, nimeltä ”I Wanna Love You Tender”, jonka on sanoittanut Pertti Reponen. Englanninkielisestä kappaleesta tehtyä musiikkivideota on pidetty huonona. Video esitettiin alun perin televisio-ohjelmassa Armi ja Danny Avaruusajassa. Laulu julkaistiin albumilla Danny & Armi.
Kappaleen suuresta suosiosta kertoo myös suuri parodiaversioiden määrä. Parodiaversion kappaleesta ovat tehneet muun muassa Vesa-Matti Loiri sketsihahmojensa esittäminä, Osmo's Cosmos, Tony Halme ja Jope Ruonansuu. Loirin versiossa, joka esitettiin Vesku Show'ssa, hänen sketsihahmonsa Tyyne ja Jean-Pierre Kusela laulavat laulun duettona. Ruonansuun versio on nimeltään ”Tahdon olla sulle hellu, Tellu”, ja siinä hän laulaa Mauno Koiviston äänellä hellyydenosoituksia Tellervo Koivistolle. Juha Vainio kuuli Ruonansuun version ja käski päästää Ruonansuun heti levytysstudioon.
Laulun sanoitukset ja nuotit julkaistiin Suuri toivelaulukirja -kirjasarjan kolmannessa osassa.
Kappaleen rakenne

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Niin suloinen oot Sun vartalosi on niin uskomaton Jos sua koskea mä saan Mä sillon kauttaaltaan käyn vapisemaan. | ” |
– Ensimmäinen kertosäkeistö
Kappale alkaa Kalle Laen soittamalla kitaraintrolla, joka on samantapainen kuin kappaleessa ”Keskiyön aikaan” (”I'll Meet You at Midnight”). Kappale on rakenteeltaan muotoa AABA, eli kahden A-osan jälkeen tulee B-osa ja sen jälkeen taas A-osa. Tämä muoto esiintyy kahdesti, minkä jälkeen loppuhäivytys lähenee. Lisäksi ensimmäisen AABA-kierroksen jälkeen tulee välisoitto, joka on sama kuin intro. Sanoitukset ensimmäisessä ja toisessa kertosäkeistössä ovat hieman erilaiset. Kappaleen sävellaji on suurimmaksi osaksi e-molli, mutta kertosäkeessä siirrytään G-duuriin.
Sanoitukset sisältävät hellyydenosoituksia, jotka laulaa ensin Danny ja myöhemmin Armi vuorolaulantana. A-osat alkavat säkeellä ”Tahdon sulle olla hyvin hellä” eli kappaleen nimeä ei varsinaisesti mainita kertaakaan.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Armi ja Danny: Tahdon olla sulle hellä
Vantaan Pyhän Laurin kirkko

| Vantaan Pyhän Laurin kirkko |
| --- | --- |
 Vantaan Pyhän Laurin kirkko ja sen kellotapuli
Sijainti:  Kirkkotie 45, Helsingin pitäjän kirkonkylä, Vantaa
Koordinaatit:  60°16.989′N, 024°59.16′E
Seurakunta:  Tikkurilan seurakunta Vanda svenska församling
Rakentamisvuosi:  1450-luku  1893–1894 (tulipalon jälkeen)
Suunnittelija:  Pernajan mestari Theodor Höijer
Materiaali:  harmaakivi
Istumapaikkoja:  noin 500
Tyylisuunta:  osittain uusgotiikka
Avoinna yleisölle :  klo 9–15
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vantaan Pyhän Laurin kirkko (ruots. Helsinge kyrka S:t Lars) on keskiaikainen harmaakivikirkko Vantaalla. Se on pääkaupunkiseudun vanhin edelleen pystyssä oleva rakennus sekä Tikkurilan seurakunnan ja Vantaan ruotsinkielisen seurakunnan pääkirkko. Kirkko ympäristöineen on osa Helsingin pitäjän kirkonkylää, Etelä-Suomen parhaiten säilynyttä historiallista kirkonkylämiljöötä.
Pyhän Laurin kirkko on rakennettu 1400-luvun puolivälissä. Kirkko tuhoutui kiviosia lukuun ottamatta tulipalossa 7. toukokuuta 1893, minkä jälkeen kirkko kunnostettiin raunioista silloisia tyyli-ihanteita noudattaen uusgoottilaiseen tyyliin. Kirkon uudelleenrakentaminen tai, kuten asia silloin ilmaistiin, restaurointi, kuuluu 1800-luvun lopun kulttuurikontekstiin, jossa keskiajan arkkitehtuuriin suhtautuminen oli muuttunut sitä arvostavaksi. Vuonna 1883 oli astunut voimaan asetus muinaismuistomerkkien rauhoittamisesta ja suojelemisesta.
Kirkko on entiseltä nimeltään Helsingin pitäjän kirkko (ruots. Helsinge kyrka), mutta seurakunta totesi nimen usein sekaantuvan Helsingin Pitäjänmäen kirkkoon, josta syystä kirkon virallinen nimi on nykyään Vantaan Pyhän Laurin kirkko.
Kirkon historia > Rakentaminen

Helsingin pitäjän seurakunta kuuluu Uudenmaan rannikon keskiaikaisiin emäseurakuntiin, ja se on perustettu viimeistään 1300-luvun lopulla. Seurakunnan keskus oli Helsingin pitäjän kirkonkylä joka sijaitsi liikenteellisesti edullisella paikalla Vantaanjoen ja Keravanjoen haaraumakohdassa, Kuninkaantien varrella.. Ensimmäinen asiakirjamaininta kylässä sijainneesta puukirkosta on vuodelta 1401. Kirkko oli omistettu pyhälle Laurille eli diakoni Laurentiukselle, joka koki marttyyrikuoleman Roomassa vuonna 252.
Nykyisen kivikirkon tarkasta iästä on esitetty eri tulkintoja. Sen rakentamisajankohtana pidettiin pitkään 1490-lukua. Vanhin säilynyt kivikirkkoa koskeva asiakirja, valtaneuvos Gregers Matinpojan kirkolle antama testamenttilahjoitus, on päivätty vuonna 1494. Tämän ajoituksen perusteella kirkon 500-vuotisjuhlia vietettiin vuonna 1994. Tutkija Markus Hiekkanen on kuitenkin väitöskirjaansa varten tekemissään tutkimuksissa arvioinut kirkon puoli vuosisataa vanhemmaksi, 1400-luvun puoliväliin. Hänen ajoituksensa pohjana ovat muista saman kirkonrakentajan, niin kutsutun Pernajan mestarin, kirkoista tehdyt dendrokronologiset tutkimukset. Aiemmin Turun piispa Maunu III Särkilahden on uskottu vihkineen kirkon, mutta Hiekkasen ajoituksen perusteella kirkon vihkijä oli hänen edeltäjänsä Konrad Bitz.