stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kylli Koski
Ura

Koski haaveili jo lapsena taiteilijan urasta, mutta hänen vanhempansa edellyttivät, että hänen tulee hankkia itselleen sopiva ammatti. Koski valmistui kansakoulunopettajaksi Rauman seminaarissa vuonna 1928. Hän jatkoi opintojaan Taideteollisuuskeskuskoulussa graafisen taiteen osastolla, ja vielä uudelleen 1940-luvulla kuvaamataidonopettajaosastolla. Kansakouluopettajana hän toimi usealla paikkakunnalla. Valmistuttuaan kuvaamataidon opettajaksi hän asettui asumaan Helsinkiin kahden poikansa kanssa. Siellä hän toimi opettajana Normaalilyseossa ja Tyttönormaalilyseossa, opettajakorkeakoulussa ja Juutalaisessa yhteiskoulussa. Lisäksi hän järjesti kesäisin piirustus- ja maalauskursseja ympäri Suomea.
Vapaata ja luovaa työskentelyä rajoittaneet määräykset oppilaitoksissa sekä materiaali- ja resurssipula harmittivat Koskea. Hän haaveili pitkään omasta piirustuskoulusta, jossa voisi herätellä oppilaiden mielikuvitusta ja kehittää heidän taitojaan. Syksyllä 1963 hän aloittikin oman piirustuskoulunsa Helsingissä. Hän jätti opettajan tehtävät ja keskittyi piirustuskouluunsa. Alun perin lasten taidekerhona aloittanut koulu laajensi toimintaansa niin, että päivisin hän toimi lasten kanssa, ja iltaisin luokkahuoneen täyttivät aikuiset.
Lisäksi hän piti monia taidenäyttelyitä ja kuvitti kirjoja. Taiteellisen debyyttinsä Koski teki Helsingissä vuonna 1931 Suomen Taidegraafikoiden näyttelyssä. Hänet valittiin vuoden isovanhemmaksi vuonna 1995. Hänen viimeinen näyttelynsä pidettiin Munkinseudun galleriassa. Koski piti yllä taitojaan maalaamalla tai piirtämällä lähes päivittäin kuolemaansa saakka. Mieluisimpia kuvitusaiheita olivat eläimet, ja erityisen luonteikkaita olivat kissa-aiheiset maalaukset.
Ura > Televisiossa

Koski esiintyi ensimmäisen kerran lastenohjelmassa jo Suomen television koelähetyksissä vuonna 1957. Hänen varhaisia ohjelmiaan olivat Tenavakanava, Kärpänen ja Satusivellin. Televisioon Kosken löysi lastenohjelmia suunnittelevan toimittajan Osmo Visurin vaimo Elina, Kosken entinen oppilas, joka suositteli Koskea miehelleen. Tuolloin Tyttönormaalilyseon kuvaamataidon ja kaunokirjoituksen opettajana työskennellyt Koski vastasi tiedusteluun: ”En tunne lainkaan televisiotoimintaa, mutta jos pidätte minua sopivana siihen työhön, lähden mielelläni mukaan”.
Nimitystä "Kylli-täti" käytti aluksi ohjelmia kuuluttava Teija Sopanen, jonka vanhemmat olivat Kylli Kosken ystäviä. Jo ensimmäinen lähetys teki hänestä suositun. Kylli-täti -nimitys vakiintuikin nopeasti kaikkien suomalaisten tuntemaksi.
1970-luvulla hän piti taukoa televisiosta. Vuonna 1981 hän palasi ruutuun ja ihastutti uutta sukupolvea Joulukalenteri-ohjelmalla. Vuosien ajan nähtiinkin televisiossa jouluaattoisin usein heti joulurauhan julistuksen jälkeen, Kylli-tädin piirtämä ja kertoma joulusatu. Viimeisen kerran hän esitti joulusadun jouluna 1995, ja sitä seurasi noin 700 000 katsojaa. Kylli Koskesta kertova dokumentti Kyllin elämää esitettiin TV1-kanavalla hänen 90-vuotispäivänään vuonna 1996. Nämä ja monet muut Kylli Kosken ohjelmat toimitti pitkäaikainen TV1:n lastenohjelmien tekijä Laura Lilja-Haataja.
Kylli Koski -seura

Kylli Koski -seura ry syntyi 1998 taiteilijan ystäväpiirin aloitteesta hänen muistokseen, ja se alkoi kokoontua Kaija Aarikan luona Aarikka Oy:n tiloissa. Seura tukee lastenkulttuuria Suomen Kulttuurirahastoon perustetun Kylli Kosken nimikkorahaston kautta. Rahaston tehtävänä on jakaa apurahoja lastenkulttuurin hyväksi työskenteleville henkilöille, jotka toteuttavat työtään "Kylli Kosken hengessä" ja työllään edistävät lasten hyvinvointia lasten oman luovuuden, sadun, tarinoiden ja taiteen avulla.
Kylli Koski -seuran 15 000 euron palkinnon sai vuonna 2006 kuvittaja ja graafinen suunnittelija, taiteen maisteri Christel Rönns työstään lastenkulttuurin hyväksi. Vuonna 2009 kuvittaja ja kuvataideopettaja Katri Kirkkopelto sai 10 000 euron suuruisen palkinnon. Vuonna 2010 palkinto myönnettiin kuvittaja-kirjailija Liisa Kalliolle 10 000 euron suuruisena.
Nimityksiä ja palkintoja

Lastenkulttuurin valtionpalkinto 1982
Vuoden Isovanhempi 1995
Sketsit

Pirkka-Pekka Petelius on parodioinut Kylli-tätiä sketsisarjassa Velipuolikuu, nimellä Fylli-täti. Sketsissä Petelius piirtää tussilla paperille hahmoja. Hän on esittänyt Kylli-tätiä myös Yömyöhä-radio-ohjelmassa vuonna 1987.
Valikoituja teoksia

Kylli-tädin satusivellin, laat. Kylli Koski, Käännöskirjat, 1970
Aapinen, muut tekijät Saini Knuuttila ym., Weilin+Göös 1972
Ruusuillatanssija, Kylli-täti - elämäntaiteilija, toim. Anja Lanér, WSOY 1989 ISBN 951-0-15872-0
Kyllin kanssa kasvotusten, toim. Anja Lanér, WSOY 1993 ISBN 951-0-18629-5
Anja Lanér: Kylli ja Antti, Kylli-täti kertoo, Gummerus 1994 ISBN 951-20-4557-5
Anja Lanér, Sanat kuin elämänilo, Kylli Kosken elämänfilosofia, WSOY 1996 ISBN 951-0-20965-1
Anja Lanér, Kylli-täti kertoo: Kylli ja isä, Kylli Koski seura, 2008 ISBN 978-952-92-3966-5
Kissa vieköön, toim. Eeva-Kaarina Holopainen, Leena Järsta ja Anja Lanér, Kylli Koski -seura, 2006 ISBN 952-92-0507-4
Kylli-Tädin enkelikirja, teksti ja kuvitus. Kustannus Oy Uusi Tie 1983 ISBN 951-619-141-X
Aiheesta muualla

Kylli-täti Ylen Elävässä arkistossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia 
Kylli-tädille oli ominaista satujen kertominen samalla visualisoiden tarinaa akvarellimaalauksin edessään olevalle paperille. Kuva on vuodelta 1960.
Mattias Koskinen

Mattias Immanuel Koskinen (24. helmikuuta 1897 Helsinki – 24. tammikuuta 1940) oli suomalainen reservin luutnantti. Koskinen oli Saksasta jääkärioppinsa hakenut sotilas, joka kuoli talvisodan aikana Tilkan sotilassairaalassa.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat nahkuri Johan Willehard Koskinen ja Emma Maria Taipalin. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1925 Helga Maria Raappanan kanssa, josta hän erosi vuonna 1931 ja avioitui uudelleen vielä samana vuonna Helmi Aino Virekosken kanssa.
Opinnot

Koskinen kävi kolme luokkaa Viipurin suomalaisesta reaalilyseota vuosina 1909–1912 ja suoritti viidennen luokan oppimäärän Helsingin suomalaisesta lyseossa vuonna 1922  sekä kahdeksannen luokan oppimäärän Joensuun suomalaisessa lyseossa vuonna 1925. Reserviupseerikoulun hän kävi vuosina 1922–1923.
Jääkärikausi

Koskinen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 31. tammikuuta 1916. Hän kuului myös pataljoonan soittokuntaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Koskinen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi koulutusaliupseeriksi 8. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 4. maaliskuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Koskinen siirrettiin sisällissodan jälkeen 6. heinäkuuta 1918 vääpeliksi Kaartin jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin edelleen koulutusaliupseeriksi 17. tammikuuta 1919 Porin jalkaväkirykmentti 2:n 9. komppaniaan. Koskinen erosi armeijasta 12. helmikuuta 1919 ja liittyi sen jälkeen Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, missä hän toimi lentävän osaston päällikkönä. Retkikunnalla hän otti osaa taisteluihin Rajakonnussa, Vitelessä, Tuuloksessa ,Aunuksenkaupungissa, Mäkriällä ja Aleksanteri Syväriläisen (Svirskin) luostarilla. Hän haavoittui lievästi Syvärin pohjoispuolella. Retkikunnasta hän erosi kesäkuun puolivälissä ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä. Koskinen astui uudelleen armeijan palvelukseen 1. huhtikuuta 1921 ja hänet 1. Erilliseen konekiväärikomppaniaan, missä hän toimi komppanianvääpelinä ja myöhemmin joukkueenjohtajana. Armeijasta hän erosi toistamiseen 31. maaliskuuta 1923 ja siirtyi 14. huhtikuuta 1923 Joensuun rajavartioston palvelukseen ja määrättiin asevelvollisten komppaniaan joukkueenjohtajaksi. Rajavartiostossa hän toimi vuosina 1924–1925 viestikurssien johtajana. Koskinen erosi armeijasta viimeisen kerran 31. toukokuuta 1925 ja siirtyi 27. heinäkuuta 1925 Oulun läänin maanmittausharjoittelijaksi, missä hän toimi myöhemmin kartoittajana aina talvisotaan saakka.
Talvisota

Koskinen osallistui talvisotaan ylimääräisten harjoitusten aikana (YH) Topografikunnan Teknillisessä toimistossa sotilastopografina. Hän kuoli Tilkan sotilassairaalassa 24. tammikuuta 1940. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 1. toukokuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Reservin vänrikki 25. huhtikuuta 1923  Reservin luutnantti 6. joulukuuta 1932 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n soittokunta.
Elias Koskimies

| Elias Koskimies> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. tammikuuta 1974 (ikä 51) Outokumpu
Ammatti:  ohjaaja, käsikirjoittaja
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Presidentin kanslia
Aiheesta muualla
eliaskoskimies.com
IMDb 
Elonet
Elias Koskimies (s. 6. tammikuuta 1974 Outokumpu) on suomalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja kirjailija. Suomessa hänet tunnetaan parhaiten Presidentin kanslia -satiirin ohjaajana ja yhtenä sen käsikirjoittajista. Kansainvälistä huomiota hän on saanut palkitulla I've Only Just Begun -lyhytelokuvallaan.
Ohjaus-, käsikirjoitus- ja tuotantotöitä

Popstars (2002), käsikirjoitus
W-tyyli (2003), apulaistuottaja
Suomen Robinson (2005, 2. kausi), käsikirjoitus
Sillä silmällä (2005), käsikirjoitus (10 jaksoa) ja ohjaus (8 jaksoa)
Tasavallan presidentti (2007), ohjaus
K-70 (2008), käsikirjoitus (8 jaksoa)
Tanssii tähtien kanssa (2007–2008), ohjaus (8 jaksoa), tosi-tv-osuuksien tuottaja
Presidentin kanslia (2008–2009), käsikirjoitus ja ohjaus
Päivät kuin unta (YLE Kotikatsomo 29.3.2010), käsikirjoitus ja ohjaus
Toisenlaiset frendit (2010–2011), käsikirjoitus
Likainen pommi (2011), käsikirjoitus ja ohjaus
Villa Helena (2011), ohjaus
I've Only Just Begun -lyhytelokuva (2012)
Kekkonen tulee! (2013), käsikirjoitus
Kaappari (2013), käsikirjoitus
Lisäksi Koskimies on toiminut muun muassa Uutisvuodon käsikirjoitusryhmässä (2002–2004), ollut luomassa Formaatti-Finlandialla palkittua Äidit ja tyttäret -televisioformaattia ja esiintynyt sivuroolissa Uutishuone-televisiosarjassa. Oulun musiikkivideofestivaalien yhteydessä Koskimies on toiminut Pumpeligaalan ohjaajana (mm. 2000) ja tuomariston jäsenenä (2008).
Mainoksia, trailereita ja musiikkivideoita

Koskimiehen ohjaamia/tuottamia mainoksia, trailereita ja musiikkivideoita:
Elisa, Lukija (2011)
Evita-lehti (2012)
Vaasan Ruispalat "Juuri Se Oikea" -musikaalimainos (2012)
Costume-lehti, fashion film (2012)
Costume-lehti, teaserit (2012)
Kuppilat Kuntoon! -ohjelmatrailer (2012)
Pakko tanssia -ohjelmatrailer (2012)
Jesse Kaikuranta, Järjetön Rakkaus -musiikkivideo (2012)
Krista Siegfrids, Marry Me -musiikkivideo
Hanuri, Antti Tuisku -musiikkivideo (2017), ohjaus
Valittu Kansa, Antti Tuisku -musiikkivideo (2020), tuottaja
Mainostuotantoyhtiönä OY Directors Guild AB; poikkeuksena Pakko Tanssia -trailer, jonka tuotantoyhtiö Metronome Film & Television.
Palkintoja ja ehdokkuuksia

Likainen pommi: kolme Jussi-ehdokkuutta vuonna 2012 (kuvaus, leikkaus, äänisuunnittelu)
I've Only Just Begun: Paras kuvaus, International Film Festival Manhattan, 2012. Paras lyhytelokuva, Merinka Queer Film Festival, Serbia, 2012. Vuoden kotimainen elokuva, QX Gay Gaala 2014.
Yksityiselämä

Koskimies on homoseksuaali.
Kirjallisia teoksia

Korusähkeitä, lyhytproosaa, Gummerus 2010, ISBN 978-951-20-8342-8
Ihmepoika, romaani, Gummerus 2014, ISBN 9789512097241
Aiheesta muualla

Elias Koskimies Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tahraton kieli | Elias Koskimies | Image Elias Koskimiehen haastattelu Image-lehdessä, elokuussa 2011.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet
Rajajooga

Rājajooga (”kuninkaallinen jooga”, myös klassinen jooga tai usein vain jooga) on yksi hindulaisen filosofian kuudesta ”oikeaoppisesta” āstika-koulukunnasta. Sen perustaviin kirjoituksiin kuuluvat Patañjalin kokoamat Joogasutrat. Rajajoogassa tavoitteena on mielen kehittäminen meditaation (dhyana) avulla todellisuuden paremmaksi tuntemiseksi ja lopulta vapautumisen saavuttamiseksi.
Termi rājajooga on syntynyt myöhemmin, kun tämä joogan muoto on haluttu erottaa Swami Swatmaraman haṭhajoogasta. Termi "haṭhayoga" on peräisin Svātmārāman 1400-luvun teoksesta Haṭha Yoga Pradīpikā. Rājajoogaa on kutsuttu myös aṣṭānga-joogaksi (so. 'kahdeksan jäsenen jooga'). Rājajoogaa ei voi kuitenkaan samaistaa K. Pattabhi Joisin astangajoogaan, vaikka Jois katsookin edustavansa Patañjaliin periytyvää traditiota.
Raja-jooga syntyi noin vuosina 2000-1500 eaa, samaan aikaan kuin intialainen filosofia (Rig-Veda, indo-eurooppalaisen kulttuurin vanhin kirjallinen teos). Veda sisälsi uskonnollis-mystisen perusluonteensa ohella myös filosofista ajattelua, kuten vaihtoehtoja olemassaolon ongelmille, arvostelua nykyoloista ja epäilyjä. Veda on Intian filosofian alku.
Vedat olivat peruste Upanisadeille, joiden syntymisen ajankohta on vaikea määrittää täsmällisesti, mutta keskimääräinen arvio on noin 700-600 vuotta eaa. Upanisadien voidaan katsoa olevan kriittistä Vedojen kaikkijumalaisuuden protestia, tahtoa yksijumalaisuuteen (spiritualistinen monismi, eli käsitys jonka mukaan kaikki on perusluonteeltaan henkeä).
Veda-kauden jälkeen Intian filosofisessa kehityksessä seurasi ns. eeppinen kausi, jolloin filosofista ajattelua kehitettiin kertomarunouden muodossa. Eeppinen kausi ajoittuu noin vuosille 600-500 eaa. vuoteen 200 jaa. Tänä ajanjaksona hahmottuivat myös suuret koulukunnat, vaikka ne luokiteltiin vasta myöhemmin ns. Sutra-kaudella (0 - 800 jaa.). Sutra-kauden nimi johtuu siitä, että silloin filosofia esitettiin pääasiassa lyhyiden aforismien eli sutrojen muodossa.
Käännös suomeksi
Virpi Raipala-Cormier

Virpi Raipala-Cormier (s. 1952 Hämeenkyrö) on suomalainen agronomi ja Frantsilan Luomuyrttitilan omistaja yhdessä puolisonsa Jim Cormierin kanssa. Vuonna 1981 perustettu yritys toimii hänen sukutilansa pelloilla, jotka ovat olleet suvun hallussa 1700-luvulta asti.
Raipala-Cormier kiinnostui yrteistä jo nuorena, ja hänellä on ollut oma maustekasvitarha 15-vuotiaasta asti. Hänet valittiin Vuoden naiseksi vuonna 2000.
Teokset

Luontoäidin kotiapteekki: kasvislääkintä ja luontaishoidot (WSOY, 1997) ISBN 951-020-985-6
Frantsilan yrttitilan kasviskeittokirja (WSOY 1998) ISBN 951-021-007-2
Luonnonkaunis; yrtit ja luontaishoidot naisen kauneuden ja terveyden tukena (WSOY, 2004) ISBN 951-026-584-5
Frantsila - luonnon kotiapteekki; kasvilääkintä ja luontaishoidot (WSOY, 2019) ISBN 978-951-04382-3-7
Lassi Rajamaa

Lassi Paavo Markus Rajamaa (11. lokakuuta 1944 Ähtäri – 28. heinäkuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen urkuri, joka toimi Sibelius-Akatemian opettajana ja rehtorina.
Rajamaa opiskeli urkujensoittoa Sibelius-Akatemiassa Tauno Äikään johdolla ja valmistui diplomiurkuriksi vuonna 1976. Hän suoritti myös filosofian maisterin tutkinnon vuonna 1970. Hän toimi Kristus-kirkon urkurina 1962–1971 ja työskenteli Sibelius-Akatemiassa musiikinteorian tuntiopettajana vuodesta 1968 ja lehtorina 1977–2001, vararehtorina 1981–1993 ja rehtorina 1993–1999. Hän on esiintynyt myös piirrostaiteilijana ja runoilijana.
Koskutjoki

| Koskutjoki |
| --- | --- |
 Koskutjokea keväällä Ala-Koskuella.
Laskupaikka:  Mustajoki, Jalasjärvi  62°23′52″N, 022°48′02″E
Maat:  Suomi
Pituus:  n. 6 km
Virtaama:  7,29 m³/s
Valuma-alue:  53,11 km²
Koskutjoki on Jalasjärvellä, Koskuen kylässä virtaava noin kuusi kilometriä pitkä joki. Joki saa alkunsa Koskutjärvestä, ja se kuuluu Kyrönjoen vesistöalueeseen ja Jalasjärven valuma-alueeseen. Joen keskimääräinen vuoden maksimivirtaama on vuosien 1985–2009 aikavälillä ollut 7,29 kuutiometriä sekunnissa. Joen molemmin puolin on useita kivikautisia asuinpaikkoja.
Maantiede

Jalasjärven Koskuella virtaava Koskutjoki kuuluu Kyrönjoen vesistöalueeseen ja Jalasjärven valuma-alueeseen. Joki saa alkunsa Koskutjärvestä, minkä lisäksi joki saa vettä myös Mustajärvestä, jonka lasku-uoma aluksi on Mustaluoma ja sitten Mustajoki. Mustajoki yhtyy Koskutjokeen Koskuen kirkonkylällä. Ala-Koskuella Koskutjoen nimi muuttuu Mustajoeksi sen yhdyttyä Ilvesjokeen Ilvesjoen sillan itäpuolella.
Jääkauden jälkeen merivirrat kerrostivat Itämeren järvi- ja merivaiheiden kuluessa hienojakoisen aineksen savikoiksi merenpohjassa sijainneisiin laaksoihin sekä painanteisiin. Nykyisin Koskutjoki virtaa tällaisessa entisessä merenpohjan laaksossa ja savikot muodostavatkin maanpinnan peitteen alueella. Nämä maat ovat maanviljelyn kannalta hedelmällistä maaperää, minkä vuoksi Koskuella viljelykäytössä olevat alueet ovatkin tavallisesti alle 120 metrin korkeudessa merenpinnasta. Esimerkiksi Koskutjoen alajuoksun laaksossa savikerros on joillain kohdin jopa kymmenien metrien paksuinen.
Koskutjoen keskimääräinen vuoden maksimivirtaama on vuosien 1985–2009 aikavälillä ollut 7,29 kuutiometriä sekunnissa. Joen pienin havaittu vuoden maksimivirtaama on ollut 4,21 m³/s ja suurin vastaavasti 5. toukokuuta 1988 havaittu 13,8 m³/s. Koskutjoessa (kohdassa 62°23′N, 022°49′E) on ollut vuodesta 1984 lähtien virtaaman mittausasema.
Joen alaosalle ominaista on voimakas kuormitus. Koskutjoen kemiallinen tila on kuitenkin 2000-kymmenen lopulla arvioitu hyväksi. Joen keskimääräinen fosforipitoisuus oli 2000-vuosikymmenen lopulla 130 ug/l. Tavoitteena on, että se saataisiin alennettua tasolle 35–50 ug/l vuoteen 2015 mennessä.
Hauki, särki ja ahven kuuluvat joen kalastoon. Lisäksi satunnaisesti joessa tavataan myös taimenta ja jonkin verran rapua. Koskutjoella harjoitetaan virkistyskalastusta.
Joenvarren luontoa

Koskutjoelle päin viettävän pellon ja tien välissä, joen itäpuolella (kohdassa 62°22.278′N, 022°50.719′E), sijaitsee perinnebiotooppi, joka on Etelä-Pohjanmaan ely-keskuksen mukaan erittäin edustava hakamaa. Kooltaan alue on pieni. Alueella kasvaa paljon pensasmaisia ja pylväsmäisiä katajia sekä iäkkäitä mäntyjä, kuusia, koivuja ja pihlajia. Perinnebiotoopin alueella puustoisissa kohdissa kasvaa esimerkiksi kultapiiskua, mustikkaa ja lillukkaa. Alueella on myös niittylaikkuja, ja kaikkein monimuotoisin niittylajisto on alueen reunamilla. Reunoilla tavataan esimerkiksi poimulehteä, särmäkuismaa, lampaannataa, punanataa, ahomansikkaa ja ahopukinjuurta. Nokkonen ja maitohorsma ovat perinnebiotoopin keskiosien valtalajeja.
Niin ikään joen itäpuolella, jokilaakson reunassa olevan metsän laidassa (kohdassa 62°22.556′N, 022°50.346′E) sijaitsee vanha maatila. Maatilan rakennukset, navetta ja asuinrakennus 1960-luvulta sekä lukuisat pienikokoiset ulkorakennukset sodanajalta ja jopa 1800-luvulta, sijaitsevat metsänreunassa kulkevan maantien molemmin puolin. Maatilalla on ollut eläimiä viimeksi 1970-luvulla. Maatila muodostaa arvokkaan perinnemaiseman yhdessä ympäristöineen ja rakennuksineen. Tämän kohteen alueella, muun muassa jokeen päin viettävällä rinteellä, on kuivia niittylaikkuja. Näiden niittylaikkujen kasvilajistoon lukeutuvat esimerkiksi nokkonen, maitohorsma, koiranputki, lampaannata, punanata, kissankello, ahomansikka, hiirenvirna, heinätähtimö, poimulehti ja ketoneilikka.
Koskutjoen itäpuolella (kohdassa 62°22.709′N, 022°50.051′E), jokeen viettävässä rinteessä on metsälaidun. Laitumen kasvillisuus on matalaa heinävaltaista niittyä. Paikoin laitumella kasvaa nokkostakin. Laitumen reunamilla tavataan esimerkiksi ahomansikkaa, päivänkakkaraa ja huopakeltanoa. Matalat katajat ja vanhat kuuset muodostavat metsälaitumen puuston.
Joenvarren kivikautiset asuinpaikat

Koskutjoen molemmin puolin on useita kivikautisia asuinpaikkoja. Seppälän asuinpaikka sijaitsee jokeen viettävällä rinteellä noin 400 metrin päässä itään paikasta, jossa Koskutjoki ja Ilvesjoki yhtyvät. Kohtasen asuinpaikka sijaitsee joen itärannalla, Kohtasen talon eteläpuolisella pellolla, piha-alueella sekä puutarhassa. Kohtasen asuinpaikalla on suoritettu kaivauksia vuonna 1947. Hautakangas 1:n ja Hautakangas 2:n asuinpaikat sijaitsevat niin ikään Koskutjoen itäpuolella, muutaman sadan metrin päässä joesta. Rinta-Erkkilän asuinpaikka sijaitsee Koskutjoen länsipuolella, vanhan törmän päällä. Kohtakankaan asuinpaikka sijaitsee puolestaan noin 240 metrin päässä joesta, sen itäpuolella metsä- ja peltotasanteella tien varrella. Asuinpaikan lähellä on kaksi hiekanottoon tarkoitettua aluetta. Hiekanoton vuoksi Kohtakankaan asuinpaikalla suoritettiin vuonna 2007 koekaivaus, jossa löydettiin palanutta luuta ja kvartsia. Asuinpaikan lähistöltä on löydetty aikaisemmin myös muun muassa reikäkiviä. Hakakangas 1:n asuinpaikka sijaitsee noin 400 metrin päässä joesta, sen itäpuolella. Hakakangas 2:n asuinpaikka sijaitsee lähempänä jokea, niin ikään sen itäpuolella Hakakankaan talon lounaispuolella metsätien varressa. Männikkö 1:n asuinpaikka sijaitsee rinnepellolla joen itäpuolella. Männikkö 2:n asuinpaikka sijaitsee myös joen itäpuolella, metsätien varressa, Männikön talosta pohjoiseen sijaitsevalla jokeen viettävällä törmällä. Laulajan asuinpaikka sijaitsee rinnepellolla joen länsirannalla. Viitaniemen asuinpaikka sijaitsee puolestaan noin 60 metrin päässä joesta, sen itärannalla metsätien varressa. Yhdessä Laulajan asuinpaikan kanssa Viitaniemi muodostaa yhtenäisen 400 × 70 m suuruisen asuinpaikka-alueen. Mäntylän asuinpaikka sijaitsee Koskutjoen länsipuolisella jokeen viettävällä peltorinteellä. Alasen asuinpaikka puolestaan sijaitsee pellolla Koskutjoen länsipuolella, joen yli vievän tien eteläpuolella. Alanen s:n asuinpaikka sijaitsee Alasen asuinpaikan eteläpuolella, joen länsipuolella. Mäkiviidan asuinpaikka sijaitsee samannimisen talon länsipuolella sijaitsevalla rinnepellolla, joen itäpuolella. Ojalan asuinpaikka sijaitsee kankaalla ja pellolla, Ojalan talosta länteen ja itään päin, joen itäpuolella, jokeen laskevan puron kummallakin puolella.
Myllyt

Vuonna 1892 Koskutjokeen valmistui Rintamäenkosken mylly. Vuonna 1917 myllyyn haettiin käyttölupaa, joka saatiinkin. Jauhaminen myllyssä loppui vuonna 1969 ja nykyisin myllyn rakennukset ovat luhistuneet.
Vuonna 1919 Vaasan läänin maaherra antoi luvan perustaa vesilaitoksen Koskutjoen Mäntylänkoskeen. Vesilaitos oli saha- ja myllylaitos. Laitos paloi vuonna 1934, jonka jälkeen samalle paikalle rakennettiin uusi laitos. Laitos toimi jopa hetken vientisahanakin ja 1950-luvun lopusta lähtien vain rahtisahana. Saha- ja myllylaitos lopetti vuonna 1981 toimintansa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koskutjoki Wikimedia Commonsissa
| n k Jalasjärvi |
| --- | --- | --- |
 Etelä-Pohjanmaa  Kurikka 
| Kylät |  Alavalli  Hirvijärvi  Ilvesjoki  Kirkonkylä  Jokipii  Keskikylä  Koskue  Luopajärvi  Taivalmaa  Ylivalli  |  |
| Järvet ja lammet |  Ahvenlammi  Hirvijärvi  Iso Madesjärvi  Iso Mujujärvi  Jalasjärvi  Kolhonjärvi  Koskutjärvi  Korpijärvi  Korvajärvi  Lamminjärvi  Liikajärvi  Liikapuron tekojärvi  Mustalampi  Pohjan Korpilammi  Pikku Mujujärvi  Ponsijärvi  Rummukkajärvi  Saarijärvi  Vähä Madesjärvi  |  |
| Joet ja virtavedet |  Hirvijoki  Ilvesjoki  Jalasjoki  Koskutjoki  Leväjoki  Mustajoki  Mustaluoma  Niskaluoma  Saariluoma  |  |
Jäätynyt Koskutjoki.
Yksi Koskutjoen monista koskista.
Saari Koskutjoessa.
Rintamäenkosken myllyn rauniot talvella 2009.