stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Les Indes galantes
Synopsis > Prologi

Tapahtumapaikkana on nuoruuden jumalatar Hebén palatsi. Hebé kutsuu Euroopan nuorisoa laulamaan ja tanssimaan. Nuoret rakastavaiset Ranskasta, Italiasta, Espanjasta ja Puolasta saapuvat ja aloittavat juhlat. Sodan jumalatar Bellone tunkeutuu juhliin seurueensa kanssa ja kutsuu nuoret miehet sotaan. Juonenkäänteen taustalla saattaa olla Euroopassa teoksen sävellysaikoihin riehunut Puolan perimyssota. Hebé kutsuu avukseen Amorin (L'Amour) joka laskeutuu taivaasta amoriinien kanssa. Yhdessä L'Amour ja Hebé lähettävät amoriinit kaukaisten merien taakse etsimään rakkautta Euroopan ulkopuolelta.
Synopsis > Le Turc généreux

Ensimmäinen näytös "Jalomielinen turkkilainen" sijoittuu Intian valtameressä olevalle saarelle, jossa valtaa pitää turkkilainen pašša, Osman. Tapahtumapaikkana on Osmanin palatsin mereen rajautuva puutarha. Päähenkilö, nuori ranskalaisneito Emilie, on joutunut eroon rakastetustaan Valèresta. Kaapparit ovat vanginneet Emilien ja myyneet hänet Osmanille orjaksi. Osman painostaa Emilietä antautumaan rakastajattarekseen. Osman poistuu puutarhasta, ja meri ja taivas muuttuvat tummanpuhuvuksi. Alkaa myrsky. Emilie kuulee myrskyn pauheen läpi merihädässä olevien ihmisten huutoa. Myrskyn lakattua joitakin merimiehiä huuhtoutuu rantaan ja heidät lyödään kahleisiin, sillä hekin joutuvat Osmanin orjiksi. Emilie menee rannalle toivoen tapaavansa maanmiehiään ja tunnistaa Valèren merimiesten joukosta. Rakastavaiset riemuitsevat jälleennäkemisestään mutta surevat kohtaloaan orjuudessa. Osman saapuu ja sanoo Valèren olevan syyllinen ja aikovansa kostaa tälle samalla mitalla. Emilie kauhistuu, mutta Osman vapauttaakin sekä hänet että Valèren. Näin hän maksaa takaisin sen että Valère aikoinaan vapautti Osmanin vankeudesta Ranskassa. Yleisen ilonpidon jälkeen Osman lahjoittaa Valèrelle laivoja, jotka lastataan täyteen lahjoja ja rakastavaiset lähtevät yhdessä kotimatkalle.
Synopsis > Les Incas du Pérou

Teoksen toinen osa tapahtuu Perussa, tuhkan peittämiin tulivuoriin rajautuvalla aavikolla. Suuri auringon juhla on alkamassa. Inkaprinsessa Phani rakastaa espanjalaista valloittajaa Dom Carlosta. Carlosin lisäksi myös inkakuningas Huascar, (jolla on samanniminen historiallinen esikuva), rakastaa Phania. Carlos syyttää Phania epäröinnistä mutta Phani puolustautuu vedoten verisiteisiinsä ja pyytää anteeksi epäröintiään. Rakastavaiset pohtivat kuinka Phani saataisiin pelastettua julman aurinkokultin pauloista. Phani kehottaa Carlosia poistumaan mutta palaamaan myöhemmin pelastamaan hänet. Carlosin lähdettyä Huascar huomaa Phanin jääneen yksin ja tulee vaatimaan Phania omakseen, sillä itse auringonjumala on ilmoittanut Huascarille että heidät on tarkoitettu yhteen. Phani epäilee jumalallista ilmoitusta, ja Huascar kiivastuu syyttäen Phania siitä, että rakkaus valloittajaan on turmellut hänen uskonsa.
Juuri ennen auringon juhlan alkua Huascar antaa uskotulleen salaisen tehtävän aiheuttaa tulivuorenpurkaus Auringon juhlan aikana. Juhla alkaa, ja kesken kaiken maa alkaa järistä, ja tulivuori sylkeä tulta ja savua. Perulaisjoukko hajaantuu pakokauhuisena, mutta Huascar pysäyttää Phanin. Maanjäristys vaikuttaa lakanneen. Huascar väittää tulivuorenpurkausta jumalliseksi merkiksi siitä, että Phanin on alistuttava hänen tahtoonsa. Carlos saapuu pelastamaan Phanin. ja samalla tulivuorenpurkaus alkaa uudelleen lennättäen ilmaan valtavan kalliolohkareen, jonka alle Huascar murskautuu.
Synopsis > Les Fleurs

Kolmas näytös sijoittuu Persiaan, Alin palatsin puutarhaan jossa valmistaudutaan kukkien juhlaan. Prinssi Tacmas rakastaa suosikkinsa Alin orjatarta Zaïrea ja on tullut naisen valepuvussa Alin palatsiin tarkkailemaan Zaïrea. Ali huomaa Tacmasin, ja Tacmas kertoo hänelle rakkaudestaan. Ali puolestaan on rakastunut Tacmasin orjattareen, Fatimeen, joka saapuukin pian paikalle pukeutuneena puolalaiseksi miesorjaksi. Fatime ja Zaïre tunnustavat rakastavansa toistensa omistajia, jolloin miehet vaihtavat orjia, ja kaikki neljä yhtyvät onnellisina kukkien juhlaan.
Synopsis > Les Sauvages

Viimeinen näytös tapahtuu pohjoisamerikkalaisessa lehtimetsässä, jonne intiaanit sekä ranskalaiset ja espanjalaiset siirtokuntalaiset ovat kokoontuneet viettämään suurta rauhanpiippujuhlaa. Intiaanipäällikkö Adario tervehtii sotureitaan ja kutsuu heitä rauhanjuhlaan. Mutta juhlaa varjostaa huoli, sillä Adario pelkää kilpakosijoitaan: sekä ranskalainen upseeri Damon että espanjalainen upseeri Don Alvar ovat rakastuneet Adarion valittuun, prinsessa Zimaan. Damon ja Alvar vikittelevät Zimaa, mutta Zima hylkää molemmat, Alvarin liian kiihkeänä ja intohimoisena ja Damonin puolestaan liian laimeana. Zima ja Adario saavat toisensa, ja kaikki juhlivat yhdessä suurta rauhanpiippujuhlaa.
Les Indes galantes Suomessa

Les Indes galantes -oopperan Suomen kantaesitys oli Helsingin Musiikkitalossa 16. huhtikuuta 2013 nimellä Villiä rakkautta – Les Indes galantes Sibelius-akatemian oopperan tuottamana, ohjaajana Ville Saukkonen, kapellimestarina Anssi Mattila ja konserttimestarina Minna Kangas.  ja siinä esiintyi Sibelius-akatemian opiskelijoiden lisäksi Suomen Kansallisoopperan balettioppilaitoksen tanssijoita sekä produktiokuoro Les Chanteurs Galants.
Aiheesta muualla

Partituureja oopperan eri versioista IMLSP-sivustolla
Päivi Pylvänäinen Hebén roolissa Suomen ensimmäisessä Les Indes galantes -tuotannossa.
Pierre Jélyotte, yksi kantaesityksen pääroolien esittäjistä. Louis Tocquén maalaus.
Marie Sallé, kantaesityksen päätanssija
Intiaaninainen ensiesityksen puvustuksessa. Jean-Baptiste Martinin maalaus.
Patnam Subramania Iyer

Patnam Subramania Iyer (teluguksi పట్నం సుబ్రమణ్య అయ్యరు, Paṭnaṁ Subramaṇya Ayyaru; 1845 Thanjavurin piirikunta – 31. heinäkuuta 1902 Thiruvaiyaru) oli intialainen karnaattisen musiikin säveltäjä.
Iyer syntyi muusikkosukuun. Hän työskenteli Travancoren, Mysoren ja Ramanathapuramin hoveissa. Hänen tuotantoonsa kuuluu yli sata sävellystä. Iyer kehitti Kathana Kuthuhalam -ragan. Hän sävelsi sitä käyttäen kritin Raghuvamsha Sudhambudhi. Iyer teki musiikkia telugun ja sanskritin kielillä. Hänen kuuluisia oppilaitaan olivat Mysore Vasudevachar ja Tiger Varadachariar.
Perttu Rinta

Perttu Juhani Rinta (s. 24. elokuuta 1954 Laihia) on suomalainen järjestö- ja yritysjohtaja, joka on saanut kauppaneuvoksen arvonimen.
Perttu Rinta syntyi maanviljelysneuvos  Juhani Rinnan ja Eeva Anna Rajamäen perheeseen. Hänen puolisonsa on ekonomi Eija Sirpa Hannele Raitila. Rinta tuli ylioppilaaksi Laihian yhteiskoulusta 1974 ja valmistui ekonomiksi Uumajan yliopistosta 1979. Hän on suorittanut myös useita liikkeenjohdon koulutuksia. Rinta oli Keskusosuusliike Hankkijan Kokkolan konttorin järjestöpäällikkö 1979–1980, pääkonttorin järjestöosastolla Helsingissä 1980–1981, pääkonttorin rehuosaston myyntipäällikkö 1982–1984, Lohjan konttorin konttorinjohtaja 1984–1988 ja Länsi-Uudenmaan piirin myyntipiirin päällikkö 1988–1989, Kesko Oy:n Vaasan läänin aluekeskon rauta- ja maatalousosaston neuvontapäällikkö 1989–1990, rauta- ja maatalousosaston osastopäällikkö 1990–1992, päivittäistavaraosaston osastopäällikkö 1992–1996 ja Kesko Oy:n Lähikauppakeskon johtaja 1996–1997. K-kauppiasliiton toimitusjohtaja Rinta oli 1998–2000, Rautakesko Oyj:n Baltian toimintojen johtaja 2002, K-rautaketjun ja Yrityspalvelun johtaja 2002, Kymppivoima Oy:n toimitusjohtaja 2002–2007 ja hallituksen jäsen vuodesta 2007 ja puheenjohtaja 2011–2013 sekä Suur-Savon Sähkö Oyj:n toimitusjohtaja Mikkelissä 2007–2016. Hänellä on myös ollut useita liike-eläman ja muita luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen Rinta sai 2013.
Otsolan kansalaisopisto

| Otsolan kansalaisopisto> Otsolan vapaaopisto |
| --- | --- |
  
Perustettu:  1945
Tyyppi:  Kansalaisopisto
Rehtori:  Alexander Bruk (vuodesta 2002)
Sijainti:  Pori, Eurajoki, Nakkila,  Suomi
Osoite:  Juhana Herttuan katu 16, 28100 Pori
Sivusto:  www.otsola.net
Otsolan kansalaisopisto toimii Porin seudulla. Opisto on aloittanut toimintansa vuonna 1945. Sen opetustarjonnassa painottuvat mm. tietotekniikka sekä lasten ja nuorten opetus. Otsolan kansalaisopiston toimintaan osallistuu vuosittain 5 000–6 000 henkeä.
Toiminta-alue ja organisaatio

Otsolan kansalaisopiston toiminta-alueeseen kuuluvat Eurajoki, Nakkila ja Pori. Pääosa Otsolan toiminnasta tapahtuu Porissa, ja päätoimipaikka sijaitsee Porin Itätullissa. Kevätkaudella 2022 Otsolan kansalaisopistolla oli toiminta-alueellaan yhteensä 66 toimipaikkaa.
Kansalaisopistoa ylläpitää Otsolan Kannatusyhdistys ry. Vuodesta 2002 lähtien kansalaisopiston rehtorina on toiminut Alexander Bruk. Vuonna 2019 päätoimista henkilökuntaa oli 5, ja tuntiopettajia ja luennoitsijoita n. 180.
Työmuodot

Otsolan kansalaisopiston työmuotoja ovat opetus, näyttelyt ja konsertit sekä yhteiset hankkeet muiden toimijoiden kanssa. Opetus tapahtuu pitkäkestoisissa opintoryhmissä, lyhytkursseilla ja yleisöluennoilla. Opetustapoja ovat luokkaopetus, luennot, työpajat, verkko-opetus, opintoretket yms. Kansalaisopisto järjestää myös tilauskoulutusta yrityksille ja yhteisöille. Opetusta on sekä aikuisille että lapsille.
Lukuvuonna 2021–2022 Otsolan kansalaisopiston ohjelmassa oli 480-500 opintoryhmää, lyhytkurssia ja yleisöluentoa per lukukausi. Kevätkaudella 2022 ohjelmaan sisältyi noin 75 lapsille ja nuorille tarkoitettua ryhmää.. Opetusohjelman erityispiirteenä muihin lähialueen kansalaisopistoihin verrattuna ovat olleet laaja tietotekniikan opetustarjonta sekä lasten ja nuorten ryhmien monilukuisuus. Otsola on järjestänyt tietotekniikan kursseja vuodesta 1987.
Otsola järjestää säännöllisesti työnäyttelyjä kaikissa toiminta-alueensa kunnissa. Ilmaisuaineiden opintoryhmien konsertteja järjestetään ajoittain.
Otsolan hanke- ja verkostotoiminta on suuntautunut muun muassa oppimis- ja toimintarajoitteisille kohderyhmille suunnattujen toimintojen kehittämiseen sekä sivukylillä tapahtuvan opinto- ja harrastustoiminnan edistämiseen. Vuonna 2020 alkoi kansalaisopiston ensimmäinen kansainvälinen aikuiskoulutuksen strategisen kumppanuuden hanke Euroopan unionin Erasmus+-ohjelman puitteissa.
Rahoitus

Otsolan kansalaisopisto on lakisääteistä valtionosuutta saava vapaan sivistystyön oppilaitos. Tämän ohella toimintaa rahoitetaan opintomaksuilla, toiminta-alueen kunnilta saadulla tuella sekä vähäisessä määrin myös Mainos Otsolan tuotolla.
Tavoitteet

Otsolan kansalaisopisto tarjoaa jokaiselle mahdollisuuksia omaehtoiseen tietojen ja taitojen oppimiseen, uusien asioiden kokeilemiseen sekä kansalaisvalmiuksien kehittämiseen. Kokonaistavoitteena on edistää sivistyksellistä tasa-arvoa tarjoamalla opiskelu- ja osallistumismahdollisuuksia, jotka ovat saavutettavissa lähellä ja edullisesti.
Kansalaisopisto tukee paikallisia kulttuuriperinteitä, muun muassa käsitöiden ja musiikin saroilla. Opistossa toimii lukuisia kuoroja.
Kansalaisopiston tavoitteena on myös saattaa yhteen eri aloja edustavia ihmisiä opetuksen, harrastusten ja muun yhteisöllisen työskentelyn avulla. Opiskelijat ovat tasavertaisessa asemassa sosiaalisesta taustastaan tai uskonnollisesta vakaumuksestaan riippumatta.
Historia

Otsolan kansalaisopisto aloitti toimintansa vuoden 1945 syksyllä Otsolan vapaaopiston nimellä. Nimi vaihtui kansalaisopistoksi 1960-luvun alussa. Otsolan opistotoimintaa edelsi Pihlavan Kerhokeskuksen opintokerhotoiminta 1930-luvulla.
Rehtorit

Otsolan kansalaisopiston rehtoreina ovat toimineet:
1945 – 1947 pastori Saul Nieminen
1948 opettaja Kaarina Valkonen
1948 – 1954 pastori Pentti Aarnio
1954 – 1956 agronomi Urpo Seppänen
1956 – 1959 valtiotieteen kandidaatti Pirkko Posti
1959 – 1963 hallinto-opin kandidaatti Viljo Kangas
1963 – 1964 yhteiskuntatieteiden maisteri Martti Lahtinen
1964 – 1965 hum. kand. Osmo Hahtola
1965 – 1966 sosionomi Pentti Haapala
1966 – 1974 hum. kand. Matti Kaukinen
1975 – 2002 FM Uolevi Säntti (vt. rehtorina vuosina 1971 ja 1974)
2002 – musiikin lehtori Alexander Bruk
Kirjallisuutta

Parkkinen, Kaarina: Kristillis-yhteiskunnallinen työkeskus Otsolan toiminta Porin kaupungissa vuonna 1945 ja vuosina 1954–1966. Tutkielma Tampereen yliopiston nuorisotyön tutkintoa varten. Porissa toukokuun 2pnä, 1967.
Räty, Kerttu: Kristillis-yhteiskunnallinen työkeskus Otsola. Jäsenistön rakenne toimintavuosina 1945–1953 ja toiminta-alueella suoritettu haastattelu. Pro gradu -tutkielma yhteiskuntatieteiden kandidaatin tutkintoa varten. Helsingissä 3 päivänä huhtikuuta 1954.
Aiheesta muualla

Otsolan verkkosivut
Otsolan kansalaisopiston sivu Facebookissa
Otsolan toimitalo Porin 5. kaupunginosassa, Juhana Herttuan katu 16
Pietro Giachetti

Pietro Giachetti (8. syyskuuta 1922 – 6. elokuuta 2006) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 29. kesäkuuta 1946 ja nimitettiin Pinerolon hiippakunnan piispaksi 1. toukokuuta 1976. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Michele Pellegrino, jota avustivat Albino Mensa ja Luigi Bettazzi.
Giachetti jäi eläkkeelle 7. heinäkuuta 1998.
Out of Our Heads

| Out of Our Heads The Rolling Stones |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty :  2. marraskuuta 1964 – 6. syyskuuta 1965    2. marraskuuta 1964 – 12. toukokuuta 1965
 Julkaistu:  24. syyskuuta 1965    30. heinäkuuta 1965
 Tuottaja(t): Andrew Loog Oldham
 Tyylilaji: rhythm and blues   rock and roll
 Levy-yhtiö:  Decca Records    London Records
Muut kannet
   Yhdysvaltain painos
Listasijoitukset
  1. (1965)   2. (lokakuu 1965)   2. (1965)   7. (3. elokuuta 1968)   Top-10 (1965)
The Rolling Stonesin muut studioalbumit
| The Rolling Stones No. 2 (UK) 1965 The Rolling Stones, Now!  (USA) 1965 | Out of Our Heads 1965 | Aftermath (UK) 1966 December's Children (And Everybody's)   (USA) 1965 |
Out of Our Heads on The Rolling Stonesin albumi, joka julkaistiin toisistaan huomattavasti poikkeavina painoksina Yhdysvalloissa heinäkuussa 1965 ja Isossa-Britanniassa syyskuussa 1965.
Albumin molemmat versiot jatkavat yhtyeen tuttua linjaa, ja ne sisältävät enimmäkseen rhythm and blues -lainakappaleita. Näihin aikoihin Mick Jagger ja Keith Richards ryhtyivät kuitenkin ottamaan enemmän vastuuta kappaleiden tekemisestä, ja seuraava Britanniassa julkaistu albumi Aftermath sisälsi ainoastaan omia kappaleita.
Hitit ”(I Can't Get No) Satisfaction” ja ”The Last Time” siivittivät Yhdysvalloissa The Rolling Stonesin albumin ensimmäistä kertaa maan listaykköseksi myyden samalla platinaa. Britanniassa se ei kyennyt ohittamaan listalla The Beatlesin Help! -albumia, ja levy oli korkeimmillaan listan sijalla 2. Vuonna 2003 Rolling Stones -lehti valitsi albumin Yhdysvaltain version kaikkien aikojen 114. parhaaksi albumiksi.
Kappaleet > UK-painos

A-puoli
She Said Yeah – 1.34 (säv. Sonny Christy/Roddy Jackson)
Mercy, Mercy – 2.45 (säv. Don Covay/Ronnie Miller)
Hitch Hike – 2.25 (säv. Marvin Gaye/William Stevenson/Clarence Paul)
That's How Strong My Love Is – 2.25 (säv. Roosevelt Jamison)
Good Times – 1.58 (säv. Sam Cooke)
Gotta Get Away – 2.06 (säv. Mick Jagger/Keith Richards)
B-puoli
Talkin' 'Bout You – 2.31 (säv. Chuck Berry)
Cry to Me – 3.09 (säv. Bert Russell)
Oh Baby (We Got a Good Thing Goin') – 2.08 (säv. Barbara Lynn Ozen)
Heart of Stone – 2.50 (säv. Jagger/Richards)
The Under Assistant West Coast Promotion Man – 3.07 (säv. Nanker Phelge)
I'm Free – 2.24 (säv. Jagger/Richards)
Albumin kokonaiskesto 29:36
Kappaleet > USA-painos

A-puoli
Mercy, Mercy – 2.45 (säv. Don Covay/Ronnie Miller)
Hitch Hike – 2.25 (säv. Marvin Gaye/William Stevenson/Clarence Paul)
The Last Time – 3.41 (säv. Mick Jagger/Keith Richards)
That's How Strong My Love Is – 2.25 (säv. Roosevelt Jamison)
Good Times – 1.58 (säv. Sam Cooke)
I'm All Right – 2.23 (säv. Nanker Phelge)
B-puoli
(I Can't Get No) Satisfaction – 3.43 (säv. Jagger/Richards)
Cry to Me – 3.09 (säv. Bert Russell)
The Under Assistant West Coast – 3.07 (säv. Phelge)
Play With Fire – 2.14 (säv. Phelge)
The Spider and the Fly – 3.38 (säv. Jagger/Richards)
One More Try – 1.58 (säv. Jagger/Richards)
Albumin kokonaiskesto 33:38
Kokoonpano > The Rolling Stones

Mick Jagger – laulu, huuliharppu
Keith Richards – kitara, taustalaulu
Brian Jones – kitara, huuliharppu, urut, piano, cembalo, taustalaulu
Bill Wyman – bassokitara, laulu
Charlie Watts – rummut, lyömäsoittimet
Kokoonpano > Vieralijat

Ian Stewart – piano
Jack Nitzsche – urut, piano, lyömäsoittimet
Phil Spector – bassokitara kappaleessa "Play with Fire"
Arvostelut

Allmusic () linkki
Paavo Koli

Paavo Koli Tampereen yliopiston rehtorina 1960-luvun puolessavälissä.
Paavo Olavi Koli (21. toukokuuta 1921 Oulu – 25. maaliskuuta 1969 Tampere) oli suomalainen sosiologi ja tamperelainen tiedevaikuttaja. Hän toimi Tampereen yliopiston sosiologian professorina 1961–1969. Kolia on joskus kutsuttu monialaisen Tampereen yliopiston perustajaksi. Sodassa pioneerijoukoissa palvelleesta Kolista tuli Mannerheim-ristin ritari numero 81.
Elämänvaiheet > Sotilasura

Koli lähti vapaaehtoisena varusmieheksi vuonna 1939 ja valmistui ylioppilaaksi Oulun lyseosta ilman kirjoituksia vuonna 1940. Hän osallistui jatkosotaan pioneeriupseerina ja toimi Pioneeripataljoona 15:ssä joukkueenjohtajana Jalkaväkirykmentti 53:n tukena Kiestingin motissa syksyllä 1941. Kolille myönnettiin tästä toiminnastaan Mannerheim-ristin ritarin arvo vuonna 1942. Samassa yksikössä palveli alikersanttina Kalle Päätalo, joka on kuvannut näitä vaiheita romaanissaan Liekkejä laulumailla (1980).
Vuosina 1942–1943 Koli kävi kadettikurssin ja jäi sen jälkeen luutnanttina kouluttajaksi Korian varuskuntaan.
Paavo Koli oli toinen pioneerijoukoissa palvelleista Mannerheim-ristin ritareista; toinen oli majuri Reino Lukkari.
Elämänvaiheet > Tieteellinen ura

Koli ilmoittautui vuonna 1945 opiskelijaksi Helsingin yliopistoon sekä valtiotieteelliseen tiedekuntaan että Voimistelulaitokselle. Hän valmistui 2,5 vuodessa vuonna 1948 valtiotieteen kandidaatiksi ja voimistelunopettajaksi. Vuosina 1949–1950 hän opiskeli stipendiaattina Yhdysvalloissa Länsi-Virginian Marshall Collegessa. Vuosina 1950–1951 hän opiskeli ASLA-stipendiaattina Chicagon yliopistossa sosiaalipsykologiaa.
Palattuaan Suomeen Koli työskenteli sosiaalipolitiikan assistenttina Helsingin yliopistossa 1952–1953 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1955. Hänen väitöskirjansa Ennakkoluuloista teollisessa organisaatiossa käsitteli teollisuuden johtohenkilöiden ja työntekijöiden välistä vuorovaikutusta ja työläisten esimiehiään kohtaan tuntemia ennakkoluuloja. Koli toimi sosiologian ja sosiaalipolitiikan dosenttina Helsingin yliopistossa 1959–1963. Hän oli sosiologian vt. professori Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa (vuodesta 1966 Tampereen yliopisto) 1959–1961 ja professori 1961–1969. Koli oli yliopiston vararehtori 1961–1962 ja rehtori 1962–1968. Hän laajensi yhden tiedekunnan korkeakoulua laaja-alaisemmaksi yliopistoksi ja Kolin kuuden vuoden rehtorikauden aikana opiskelijamäärä lähes kuusinkertaistui.
Elämänvaiheet > Yksityiselämä

Paavo Koli oli naimisissa valtiotieteiden maisterin Ilse Laitisen kanssa vuodesta 1951, ja heillä oli viisi lasta. Tytär Mari Koli on kirjallisuudentutkija ja Schildts & Söderströmsin entinen toimitusjohtaja.
Koli teki itsemurhan 25. maaliskuuta 1969. Hän oli kuollessaan 47-vuotias. Tampereella Hervannan kaupunginosassa on Paavo Kolin katu. Tampereen yliopistossa on myös Paavo Kolin mukaan nimetty luentosali.
Teoksia

Ennakkoluuloista teollisessa organisaatiossa, 1955 (väitöskirja)
Ideology Patterns and Ideology Cleavage, 1959
Organisaatio ja johtajuus, 1960
Auktoriteettiodotukset, 1960
Suuntana huominen, 1968
Kirjallisuutta

Lakkala, Heikki – Randell, Seppo: Paavo Koli: Yliopistomies ja edelläkävijä.  (Acta Universitatis Tamperensis, B:23)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1984.  ISSN 0355-5232.  ISBN 951-44-1713-5.
Parjanen, Matti: Mister Koli, oletteko kommunisti? Yliopistobarrikadien räjäyttäjän elämä.  Tampere:  Tampere University Press, 2018.  ISBN 978-952-03-0713-4.  Teoksen verkkoversio (viitattu 30.10.2023).
Aiheesta muualla

Koli, Paavo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Pentéleia

| --- | --- |
Sijainti:  Akhaia ja Korinthia, Peloponnesos, Kreikka
Korkeus merenpinnasta:  2 109 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pentéleia (kreik. Πεντέλεια) eli Ntourntouvána (Ντουρντουβάνα, transl. myös Dourdouvána) on vuori Peloponnesoksen niemimaalla Kreikassa. Sen korkeus on 2 109 metriä. Vuori sijaitsee Akhaian ja Korinthian alueyksiköiden rajalla Aroánia- eli Chelmós-vuoren eteläpuolella ja voidaan nähdä sen jatkeena. Vuoren korkeimman huipun nimi on Triantafylliá (Τριανταφυλλιά). Toiseksi korkein huippu, joka on antanut koko vuorelle sen toisen nimen, on Ntourntouvána (Ντουρντουβάνα, 2 078 m).
Philip Stone

Philip Stone (14. huhtikuuta 1924 Leeds – 15. kesäkuuta 2003) oli brittiläinen näyttelijä. Hänen mieleenpainuvimmat roolinsa olivat Stanley Kubrickin elokuvissa Kellopeliappelsiini (1972), Barry Lyndon (1975) ja Hohto (1980). Hänellä oli myös pieni rooli kapteeni Philip Blumburtina elokuvassa Indiana Jones ja tuomion temppeli (1984) sekä cameorooli James Bond -elokuvassa Pallosalama (1965).
Stone on Joe Turkelin ohella ainoa, joka on esiintynyt Kubrickin elokuvissa kolmesti.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Philip Stone Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
PAT

Pat voi tarkoittaa seuraavia:
Osoitteenmuunnos PAT (port/address translation, Internet-tekniikka)
patentti, lyhenne pat.
Pat-nimisiä henkilöitä > Kuvitteellisia henkilöitä

Pat, televisiosarjassa Pat ja Mat
Pat Novak, venevuokraamon pitäjä rikoskuunnelmasarjassa Pat Novak for Hire
Pietro Giacomo Nonis

Pietro Giacomo Nonis (24. huhtikuuta 1927 Fossalta di Portogruaro – 15. heinäkuuta 2014) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 2. heinäkuuta 1950 ja nimitettiin Vicenzan piispaksi 20. helmikuuta 1988. Piispaksi vihkiminen seurasi 9. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Marco Cé, jota avustivat Abramo Freschi ja Arnoldo Onisto.
Nonis jäi eläkkeelle 6. lokakuuta 2003.
Pariisin oikeuspalatsi

Pariisin oikeuspalatsin pääsisäänkäynti ja Cour de Mai -etupiha.
Pariisin oikeuspalatsi (Palais de Justice de Paris) on oikeustalo Pariisin keskustassa Île de la Citén saarella 1. arrondissementin alueella. Se kuuluu rakennuskompleksiin, joka täyttää Boulevard du Palais -kadun ja Place Dauphine -aukion väliin jäävän korttelin ja ulottuu koko saaren poikki leveyssuunnassa. Saman rakennuskokonaisuuden osia ovat historiallinen vankila Conciergerie, joka toimii nykyisin museona, sekä palatsin sisäpihalla sijaitseva keskiaikainen kappeli Sainte-Chapelle.
Pariisin oikeuspalatsi ulottuu neljän hehtaarin laajuiselle alueelle ja siinä on lähes 200 000 kerrosneliömetriä. Rakennuskompleksi on valmistunut usessa vaiheessa 1300–1900-luvulla. Nykyisin oikeuspalatsissa toimii useita oikeusistuimia, muun muassa Pariisin muutoksenhakutuomioistuin Cour d'appel de Paris ja kassaatiotuomioistuin Cour de cassation.