Sodankylän vanha kirkko
Kellotapulit

Kellotapuleita kirkossa on ollut arkistotietojen perusteella kolme. Ensimmäinen rakennettiin 1700-luvun alkupuolella "Kuninkaallisen Majesteetin" 1690-luvulla lahjoittamaa kelloa varten. Ennen varsinaista tapulia kello roikkui Samuli Paulaharjun muistiin merkitsemien perimätietojen mukaan "renkkujen päällä". Tapuli on luultavasti ollut verrattain pieni sivuilta auki oleva pukkitapuli, jossa on ollut suppea katos. Kyseinen tapuli oli ilmeisesti jo niin huonossa kunnossa rovastintarkastuksessa 1. tammikuuta 1747, että seurakuntalaiset lupasivat rakentaa uuden tapulin kellolle. Vanha kuninkaan kello valettiin uudelleen 1748 Tukholmassa entistä kookkaammaksi. Tämä kello halkesi vuonna 1855 Venäjän keisari Nikolai I:n kuolinkelloja soitettaessa. Kello korjattiin heti seuraavana vuonna Tukholmassa.
Toinen tapuli rakennettiin 1748–1749 kahdelle kellolle. Vuonna 1764 ostettiin toiseksi kelloksi suurempi yhden kippunnan (noin 170 kg) painoinen kello. Se on valettu uudelleen vuonna 1845. Kyseisen tapulin pystytyksessä on ollut ilmeisesti kaksi rakennusmestaria: Henrik Tepasto ja Matts Palko, molemmat oletettavasti paikkakuntalaisia. Kummallakaan ei tiettävästi ole ollut aikaisempaa kokemusta tapulin rakentamisesta, ja pian uusi tapuli osoittautuikin heikoksi. Tapulia korjattiin useaan otteeseen. Kirkonkokouksessa 19. heinäkuuta 1793 todettiin tapuli kelvottomaksi. Tapulia kuitenkin kunnostettiin vielä tämänkin jälkeen moneen kertaan. Kirkkoherra Nils Enckell ilmoitti 1. kesäkuuta 1798 päiväämässään kertomuksessa, että tapuli on vanha mutta korjattu ja voi seistä vielä jonkin aikaa. Useissa inventaarioluetteloissa vuosien 1764–1823 välillä tapulin ilmoitettiin olevan kehno, vanhalla tavalla tehty ja huonosti rakennettu. Rovastintarkastuksessa 1804 kirkkoherra ilmoitti tapulin olevan niin huonossa kunnossa, että niin kellot kuin ihmisetkin olivat vaarassa, minkä vuoksi uusi tapuli olisi tehtävä heti ensi tilassa. Seurakuntalaiset myönsivät asian olevan näin, mutta valittivat katovuosista ja poronhoidon epäonnistumisesta johtuvaa köyhyyttään, minkä vuoksi he pitivät avustusta välttämättömänä. Säilyneiden tietojen perusteella tapulin on arveltu olleen keskiaikaisperinteen mukainen pukkitapuli. Tapulissa on ollut välipohja, mikä viittaa kellohuoneen lattiaan. Tiedoista käy ilmi, että tapulissa on ollut portaat. Myös ovi mainitaan, mikä tarkoittanee, että jalusta on ollut umpinainen. Läpikäytävää tapulissa tuskin on ollut. Vuoden 1750 inventaariotiedoissa tapulin kerrottiin olevan kaunis, mistä voidaan päätellä, että katolla lienee ollut rikkaampiakin arkkitehtonisia jäsentelyjä.
16.–17. maaliskuuta 1817 pitämässään rovastintarkastuksessa lääninrovasti Mathias Castrén totesi, että Sodankylän kirkon tapuli oli ikänsä ja puutteidensa vuoksi niin rappeutunut, että uusi tapuli olisi erittäin tarpeellinen. Tuomiokapituli esitti, että Keisarillinen Majesteetti myöntäisi varoja joko valtion kassasta tai Lapin kirkollisrahastosta uuden tapulin rakentamiseksi, koska katovuosien vuoksi seurakuntalaisilla ei ollut tähän hankkeeseen omia varoja. Tuomiokapituli esitti myös, että majesteetti myöntäisi varoja myös Kittilän rukoushuonetta varten. 6. joulukuuta 1817 Senaatti pyysi Oulun maaherra Carl Henrik Ehrenstolpelta lausuntoa Tuomiokapitulin esityksestä. Lausunnossaan maaherra asettui Tuomiokapitulin taakse. Summan määräämiseksi tuli kuitenkin määrittää kustannusarvio tapulin ja rukoushuoneen kustannuksista. Senaatti määräsi 26. tammikuuta 1818 maaherran teettämään erityiset piirustukset sekä materiaali- ja kustannusarviot kyseisistä rakennuksista. Maaherra antoi vastauksensa 9. toukokuuta piirustuksineen ja kustannusarvioineen, mutta ei kuitenkaan maininnut, miten uudet asiakirjat oli saatu aikaan. Intendentinkonttorin vastauksen ovat Turussa 12. kesäkuuta allekirjoittaneet Charles Bassi ja Anton Wilhelm Arppe: "Koska 'sisäänlähetetyt' piirustukset ovat oikein kopioitu niistä piirustuksista, jotka Intendenttikonttori 'ulosantoi' vuonna 1811 Kolarin kylän uutta rukoushuonetta ja Karungin kappelin kellotapulia varten, sisäänlähetettyjen piirustusten suhteen ei ole huomautettavaa." Intendenttikonttori antoi kuitenkin kustannusarviosta huomautuksen, jossa se arvosteli kuluarvioita liioitelluiksi. Intendenttikonttori jätti asian Keisarillisen Majesteetin tarkastettavaksi ja harkittavaksi.
Rakennushankkeet olivat esillä Senaatin talousosaston täysistunnoissa kahteen kertaan. 16. joulukuuta 1820 pidetyn ensimmäisen istunnon pöytäkirjoista käyvät ilmi hankkeen aikaisemmat vaiheet. Osasto piti tarpeellisena selvittää, millä varoin Kittilän silloinen rukoushuone oli rakennettu ja voitaisiinko sitä kunnostaa. Maaherra vastasi, että rukoushuone oli rakennettu seurakunnan kustannuksella, eikä sitä voitaisi korjata menestyksellä. Maaherra ilmoitti myös, että puutavaraa ja eräitä muita rakennustarvikkeita oli saatavilla, eivätkä Kittilän ja Sodankylän asukkaat hyvien satojen ansiosta enää olleet niin köyhiä, etteivätkö he olisi valmiita osallistumaan kustannuksiin. Niin Senaatin jälkimmäisessä talousosaston istunnossa 29. toukokuuta 1821 päätettiin hanke alistaa Hänen Majesteetilleen Keisarille. Senaatti päätyi tässä esittämään, että Sodankylän tapulille myönnettäisiin 300 hopearuplaa ja Kittilän rukoushuoneelle 150 hopearuplaa Lapin kirkollisrahastosta. Talousosaston kirjelmän Keisarilliselle Majesteetille allekirjoittivat 29. toukokuuta 1821 nähtävästi kaikki senaattorit, E. Mannerheim ja A. Ehrenström ensimmäisinä. Keisari Aleksanteri I antoi myönteisen päätöksen 27. helmikuuta 1822 Pietarissa.
Tapulin pystyttäminen näyttää pääosiltaan tapahtuneen 15. huhtikuuta – 3. toukokuuta 1827. Perustusten teko oli aloitettu ilmeisesti jo edellisenä syksynä. Rakennusmestarina toimi rovaniemeläinen Abraham Halvari. Vasta valmistunut tapuli esiteltiin vuoden 1828 inventaarioluettelossa melkoisen yksityiskohtaisesti: "Tapuli oli ristikkorakenteinen, laudoilla vuorattu, seisoi kaksi kyynärän kivijalalla ja oli 14,5 kyynärän korkuinen, pohjaltaan 10×10 kyynärää, ristiin päättyvän paanukaton suojaama, sekä maalamaton ja varustettu yhdellä välipohjalla, yhdellä ovella ja neljällä isolla luukulla. Tapulissa riippuivat molemmat jo edellisessä kirkossa olleet kellot." Vuoden 1836 inventaarioluettelossa ilmoitetaan jo, että tapuli oli "punaiseksi sivelty". Tapuli purettiin vuonna 1859 uuden kirkon valmistuttua, ja kellot siirrettiin siihen.