stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paul Norrback
Elämäkerta > Musiikin ihmelapsi

Norrback syntyi Karijoella Myrkyn kylässä Tilda Elina (o.s. Niemi, 1897–1968) ja Leander Norrbackin (1904–1968) nelilapsiseen musiikkiperheeseen. Hän sai jo nelivuotiaana ensikosketuksen harmonikkaan isänsä opastuksella. Isä Leander oli 1920–1940-lukujen tunnetuimpia suomalaisia harmonikansoittajia. Myös hänen vanhempi sisarensa Maire innostui instrumentista. Leander Norrback alkoi määrätietoisesti kasvattaa pojastaan harmonikkataiteilijaa jo varhain, ja nuori Paul saattoi harjoitella harmonikansoittoa päivittäin viisi tai kuusikin tuntia. Isä järjesti Paulille myös musiikin teorian opetusta eteläpohjalaisen kirkkomuusikon Toivo Alangon johdolla.
Paul Norrback esiintyi yleisölle ensimmäisen kerran kahdeksanvuotiaana Teuvalla Perälän työväentalolla. Leander Norrback alkoi järjestää konsertteja poikansa kanssa, ja Paul esiintyi muun muassa Vaasassa 8-vuotiaana. Esiintyminen sai myönteisiä lehtiarvosteluja ja toi näin hänen läpimurtonsa lapsitähtenä. Ohjelmistossa oli ahkeran harjoituksen tuloksena niin tasokkaita kappaleita, että Paulia alettiin pitää musiikin ihmelapsena. Hän oli mukana myös isänsä tanssiorkesterissa.
Paul Norrback osallistui ensimmäisiin harmonikansoiton Suomen mestaruuskilpailuihinsa vuonna 1944. Hän sijoittui kilpailussa seitsemänneksi mutta voitti samana vuonna Pohjanmaan harmonikansoiton mestaruuskilpailun. Samana vuonna Paul aloitti konserttikiertueet yhdessä Leander Norrbackin, Maire Norrbackin ja Mauri Koivuniemen kanssa. Viikon aikana saattoi olla kuusikin konserttia, joiden päätteeksi soitettiin usein tanssit. Konserttiosiossa Paul soitti enimmäkseen klassista musiikkia. Hän tahtoi opiskella enemmän musiikin teoriaa ja jatkoi 1946 musiikkiopintoja Vaasan konservatoriossa. Harmonikan ohella Norrbackin opiskeluinstrumenttina oli piano. Hän alkoi myös säveltää varsin varhain ja valssi ”Varisevat lehdet” syntyi syksyllä 1946. Paul Norrback esiintyi Vaasan Orkesterin kevätkonsertin solistina 1947, mitä Matti A. Pohjolan mukaan pidettiin tuona aikana ”suhteellisen ennakkoluulottomana”.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Isä valitsi minut musiikille. Minun tehtäväkseni annettiin jatkaa hänen uraansa ja minä jatkoin sitä. - Paul Norrback | ” |
Elämäkerta > Harmonikkamestarina Pohjois-Amerikkaan

Norrbackin mielenkiinto suuntautui ensisijaisesti konserttimusiikkiin, ja hänestä tulikin instrumenttinsa uranuurtaja tällä alueella. Norrback sijoittui 1947 toisissa harmonikansoiton Suomen mestaruuskilpailuihissaan toiseksi ja voitti ensimmäisen mestaruutensa vuotta myöhemmin. Kilpailuvoiton siivittämänä Norrbackille avautui mahdollisuus lähteä konserttimatkalle Yhdysvaltoihin ja Kanadaan huhtikuussa 1949. Konserttikiertueen managerina Yhdysvalloissa toimi baritonilaulaja Laurie (Lauri) E. Laine, joka oli aiemmin toiminut muun muassa Onni Laihasen konserttien järjestäjänä ja solistina. Norrback konsertoi jo matkalla M/S Gripsholm -laivalla 3. toukokuuta, ja ensimmäinen konsertti Yhdysvalloissa oli 10. toukokuuta 1949 Brooklynin Suomalaisessa haalissa. Ensimmäinen konserttikiertue käsitti yhteensä 86 julkista konserttia. Jäähyväiskonsertti pidettiin 5. joulukuuta New Yorkissa Imatran suomalaishaalissa. Norrbackille oli suunniteltu tätäkin laajempaa kiertuetta, muun muassa Kaliforniaan, mutta hänen oli palattava Suomeen varusmiespalvelusta suorittamaan, koska hänelle ei myönnetty lykkäystä. Konsertit olivat saaneet runsaasti kiittäviä arvosteluja erityisesti amerikan- ja kanadansuomalaisissa lehdissä. Myös Pietro Deiro oli vieraillut ainakin kahdessa konsertissa Norrbackin oltua tähän yhteydessä.
Norrback suoritti varusmiespalveluksensa Hämeenlinnassa radiosähköttäjänä. Hänen sähkötysnopeutensa oli 120 merkkiä minuutissa, mikä pysyi pitkään komppanian ennätyksenä. Hän voitti toisen harmonikansoiton Suomen mestaruutensa marraskuussa 1950 ja kolmannen vuonna 1951. Norrback oli Suomen Harmonikansoittajain Liiton perustajajäseniä vuonna 1952. Hän vieraili myös suhteellisen usein Helsingissä 1950-luvun alussa ennen toista Pohjois-Amerikan kiertuetta, muun muassa Radio-orkesterin solistina Nils-Eric Fougstedtin johdolla.
Norrback lähti toiselle Pohjois-Amerikan konserttikiertueelle vuonna 1952. Managerina toimi jälleen Laurie E. Laine, joka oli ollut pitkään kirjeenvaihdossa etenkin Leander Norrbackin kanssa kiertueen järjestämiseksi. Kiertue kesti tällä erää aina vuoteen 1956 saakka eri puolilla Yhdysvaltoja ja Kanadaa. Norrback esiintyi myös useita kymmeniä kertoja sekä radiossa että televisiossa ja teki useita levytyksiä. Norrback antoi vuosina 1952–1956 Pohjois-Amerikassa kaikkiaan noin 400 konserttia, ja hänen arvostelumenestystään luonnehdittiin ainutlaatuiseksi. American Accordionists’ Association myönsi 1954 Norrbackille kansainvälisesti ansioituneimman harmonikkataiteilijan vuosittaisen diplomin. Hän palasi Suomeen loppukesällä 1956. Maineen ja kokemuksen karttumisesta huolimatta kiertueet eivät kuitenkaan olleet taloudellisesti odotetunlaisia menestyksiä. Manageri ei ollut paras mahdollinen, eikä Norrback omien sanojensa mukaan saanut koskaan rojalteja Yhdysvalloissa tehdyistä levytyksistään. Norrback oli paluumatkallaan matkustajana M/S Stockholmilla sen törmätessä matkustajalaiva SS Andrea Doriaan.
Elämäkerta > Suomea ja suurvaltapolitiikkaa

Kotiin palattuaan Paul Norrback aloitti Suomessa konserttikiertueet, joissa Leander Norrback toimi konserttien organisaattorina. Kiertueita varten perustetussa Paul Norrbackan yhtyeessä soittivat myös Leander Norrback, Maire Norrback sekä Paulin serkut Tauno Niemi ja Gösta Engvall. Konsertti-illat olivat totuttuun tapaan kaksijakoisia, etenkin maakunnissa. Ensimmäinen osa koostui klassisesta konserttimusiikista ja toinen osa tanssimusiikista. Kaupungeissa Norrback saattoi tosin keskittyä konserttimusiikin esittämiseen. Matti A. Pohjolan mukaan Norrbackin yhtyettä pidettiin maakunnissa usein ”liian taiteellisena” laajan yleisön makuun, eikä maaseutupaikoilla pidetyistä esiintymisistä juurikaan uutisoitu. Norrback konsertoi kuitenkin myös Helsingissä ja tärkeimmissä maakuntakaupungeissa ja saavutti kaupunkiyleisöltä ja lehtien musiikkiarvostelijoilta myönteistä palautetta.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Paul Norrback tulee konsertti konsertilta yhä hienostuneemmaksi siirtäessään harmonikkamusiikkia klassiselle tasolle. - Einar Englund, Hufvudstadsbladet | ” |

Vuonna 1957 Norrback teki matkan musiikkifestivaaleille Moskovaan. Hän voitti kultamitalin siellä pidetyissä kansainvälisissä harmonikkakilpailuissa. Hän levytti pitkäsoittolevyn, joka koostui hänen omista sävellyksistään ja muun muassa Domenico Scarlattin musiikista. Hän sai myös tilaisuuden esiintyä televisiossa. Neuvostoliiton-matkan takia Norrbackilta evättiin jatkossa pääsy Yhdysvaltoihin, ja esiintymisiä oli siitä lähtien jatkettava pääosin Suomessa.
1960-luvun alkupuolella Norrback teki yhteistyötä muun muassa kapellimestari Mikko von Deringerin kanssa ja tuotti musiikkiohjelmia Yleisradioon. He tekivät myös yhteistyötä Norrbackin musiikin levyttämisessä.
Elämäkerta > Uran loppuvaiheet

Suomen markkinat olivat niukat konserttimusiikkiin keskittyvälle harmonikkataiteilijalle. Hänellä oli myös vaikeuksia löytää kustantajia sävellyksilleen, joita pidettiin liian taiteellisina. Mikko von Deringerin mukaan niin sanotun rautalankamusiikin voimakas esiinnousu muutti kustantajien asenteita eikä varsinkaan klassiselle harmonikkamusiikille katsottu löytyvän markkinoita. Paul Norrback alkoi vetäytyä julkisuudesta 1960-luvun puolivälin jälkeen. Hän vieraili vuonna 1966 sisartensa Mairen ja Leilan luona Ruotsissa ja konsertoi Köpingissä. Konsertti oli menestys ja sen myötä tuli myös uusia konserttitarjouksia. Norrback matkusti kuitenkin yllättäen takaisin Suomeen ja kotiinsa Karijoen Myrkkyyn. Hän kieltäytyi myös Helsingistä tulleista radiosoittotarjouksista. Omien sanojensa mukaan hän tunsi ”soittaneensa liikaa”.
Norrback masentui ja sairasteli ja eli hiljaiseloa 1980-luvulle saakka. Norrbackille myönnettiin valtion taiteilijaeläke 1976, ja hän sairastui diabetekseen vuonna 1979. Loppuaikoinaan hän suostui esiintymään muutamia kertoja. Vuonna 1977 Norrback esiintyi pitkän hiljaisen kauden jälkeen Sata-Häme Soi -musiikkijuhlilla Ikaalisissa, Ilmajoen musiikkijuhlilla sekä Eteläpohjalaisissa speleissä. Hän jatkoi kuitenkin säveltämistä, joskin sävellykset jäivät pääosin julkaisematta nuottikustantajien keskittyessä edelleen viihteelliseen harmonikkamusiikkiin. Paul Norrbackin kunniaksi järjestettiin 50-vuotisjuhlakonsertti Karijoella 19. elokuuta 1980.
Elämäkerta > Yksityiselämä

Paul Norrback seurusteli vuodesta 1964 saakka Helmi Mirjami Sulkkon kanssa, ja he avioituivat 18. lokakuuta 1970. Norrbackin vanhempien sairasteltua ja kuoltua vuonna 1968 Norrbackit asuivat jonkin aikaa Kristiinankaupungissa, kunnes muuttivat takaisin Karijoen Myrkkyyn kesällä 1972. Paul Norrback vietti suhteellisen hiljaista, jopa eristäytynyttäkin elämää.
Soittotyyli – ”Harmonikan Segovia”

Paul Norrback soitti pianoharmonikkaa aikana, jolloin viisirivinen näppäinharmonikka oli yleisempi soitin Suomessa. Hänen soittotyylinsä oli jo lapsuudesta alkaneen määrätietoisen harjoittelun tulosta. Norrbackin tyyliä on kuvattu muun muassa kepeäksi, ”vain aavistuksenomaisesti koskettavaksi” ja ”määrätietoisen rytmikkäästi eteneväksi”. Vaikka Norrbackin on väitetty edustaneen soittotyyliltään ”amerikkalaista koulukuntaa”, Matti A. Pohjolan mukaan Norrback oli saanut vaikutteita isänsä kautta suoraan 1910-luvulla Suomessa vaikuttaneista italialaisista kiertävistä harmonikansoittajista ja heidän soittoperinteestään. Norrbackin soittotyyli oli saanut jo suhteelliseen vakiintuneen muotonsa 1940-luvulla ensimmäisen Suomen mestaruusvoiton aikoihin; ennen ensimmäistä Yhdysvaltain kiertuetta. Norrbackille tärkeintä ohjelmistoa oli taidemusiikki, jonka parissa hänen tekniset ja ilmaisulliset valmiutensa pääsivät parhaiten oikeuksiinsa.
Norrbackin soittotyyli saavutti eniten vastakaikua taidemusiikista kiinnostuneen yleisön ja kriitikoiden parissa, jotka olivat valmiita hyväksymään harmonikan konserttimusiikki-instrumenttina tai vähintäänkin kiinnostuneita soittimen mahdollisuuksista. Taiteelliset ohjelmistovalinnat nakersivat kuitenkin Norrbackin kansansuosiota, vaikka hänen tekniset taitonsa tunnustettiin myös maakunnissa ja kansanomaisemman musiikkimaun omaavan yleisön parissa. Kanadansuomalainen lehtikirjoittaja George Harold totesi erään Norrbackin Kanadassa pidetyn konsertin sisältäneen hieman liian vähän ”saapasvarsimusiikkia” ja liikaa ”taidelurituksia”. Myös suomalainen maaseutuyleisö piti Norrbackin ohjelmistovalintoja ja soittoa liian ”konstailevana” ja ”taiteellisena”.
Italialaissyntyinen, yhdysvaltalainen harmonikkapedagogi Theodore Pezzola puolestaan ylisti Norrbackin teknisiä taitoja ja arvioi niiden olevan maailman kärkitasoa. Norrbackin soiton musikaalisuutta, vapautuneisuutta ja luonnollisuutta korostettiin useissa konserttiarvioissa. Norrbackin voitettua CBS:n järjestämän kansainvälisen musiikkikilpailun Kanadassa vuonna 1953 hänen tekniikkaansa ja hienostunutta musikaalisuuttaan verrattiin jopa kitaristi Andrés Segoviaan ja Norrbackista alettiin käyttää yleisesti lisänimeä ”Harmonikan Segovia”.
Levytykset ja sävellystuotanto

Paul Norrback teki hieman yli sata levytystä. Hän on levyttänyt omia sävellyksiään ja klassisia teoksia Suomen lisäksi Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Neuvostoliitossa. Matkojensa pohjalta Norrback tutustui italialais-yhdysvaltalaisen harmonikkaklassikon Pietro Deiron sävellyksiin ja sovituksiin ja teki niitä tunnetuksi Suomessa.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Minulla on sellainen käsitys, ettei hän saanut kotimaassaan niin paljon vastakaikua, kuin hänen olisi pitänyt saada. - Matti Rantanen | ” |

Norrback on säveltänyt yli kaksisataa sävellystä, joista valtaosa on julkaisematta. Niistä levytettyjä on runsas viisikymmentä. Hänen tunnetuin sävellyksensä on ”Varisevat lehdet”, jonka hän teki vain 16-vuotiaana katsellessaan lehtien putoamista. Norrbackin oman ensilevytyksen julkaisi levy-yhtiö Rytmi vuonna 1952, ja Reino Helismaan sanoittama laulettu versio ilmestyi vuonna 1957 Matti Louhivuoren ja Kalevi Nyqvistin esittämänä. Kappale on harmonikkakilpailujen vakio-ohjelmistoa ja suomalaisen harmonikkamusiikin klassikoita. Taidemusiikin osalta Norrbackin pääteoksiin kuuluvat Scherzo ja Etydisarja, joita on hänen itsensä lisäksi esittänyt muun muassa Matti Rantanen. 1970-luvun lopulla syntyi vielä kolmiosainen Concertino.
Palkinnot

Pohjanmaan harmonikkamestaruus (14-vuotiaana)
Suomen harmonikkamestaruus 1948, 1950 ja 1951
CBS:n järjestämän kansainvälisen instrumentalistikilpailun voitto Kanadassa 1953
American Accordionists’ Associationin vuosittainen diplomi kansainvälisesti ansioituneimmalle harmonikkataiteilijalle 1954
Kansainvälisen harmonikkakilpailun kultamitali Moskovan suurilla festivaaleilla 1957
Aiheesta muualla

Paul Norrbackin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Paul Norrbackin sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Esa Nummela

Esa Nummela (s. 7. maaliskuuta 1977 Vihti) on suomalainen laulaja, joka osallistui Seinäjoen Tangomarkkinoille vuonna 1998, sijoittuen viiden parhaan joukkoon. Vuonna 2000 Nummela osallistui uudelleen ja sijoittui tangoprinssiksi.
Sittemmin Nummela on esiintynyt sooloartistina sekä eri kokoonpanoissa. Vuosina 2014–2015 hän soitti Dingossa akustista kitaraa.
Diskografia

Esa Nummela (2000)
Numancia (1863)

| Numancia |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Forges et Chantiers de la Méditerranée, La Seyne
Kölinlasku:  22. huhtikuuta 1862
Laskettu vesille:  19. marraskuuta 1863
Palveluskäyttöön:  17. joulukuuta 1864
Poistui palveluskäytöstä:  1912
Loppuvaihe:  uponnut hinattaessa 17. joulukuuta 1916
Tekniset tiedot
Uppouma:  7 305 t
Pituus:  95,6 m
Leveys:  17,3 m
Syväys:  7,7 m
Koneteho:  3 770 ihp
Nopeus:  13 solmua
Miehistöä:  561
Aseistus
Aseistus:  40 × 68 naulan tykkiä
Numancia oli Espanjan laivaston vuonna 1863 vesillelaskettu ironclad.
Valmistus

Alus tilattiin Forges et Chantiers de la Méditerranéelta Ranskasta, missä köli laskettiin 22. huhtikuuta 1862. Alus laskettiin vesille 19. marraskuuta 1863 ja valmistui 17. joulukuuta 1864.
Nuera

| Nuera> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1989–2003
Tyylilaji:  Rap
Kotipaikka:  Tampere
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Dream   Skem  
Levy-yhtiö:  Open Records, 1997–2003  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nuera oli suomalainen rap-yhtye, jonka muodostivat MC:t Dream (Petri Laurila) ja Skem (Henry Kaprali). He ovat myös osa Tampereen Lielahdesta tulevaa Liepo-ryhmää.
Nuera julkaisi monia underground-kasetteja 1990-luvun aikana sekä muutaman kokopitkän albumin levy-yhtiö Open Recordsin kautta. Nueran kappaleita julkaistiin myös Open Recordsin kokoelmalevyillä.
Skem ja Dream juonsivat yhdessä DJ K2:n kanssa YleX:llä viikoittaista 100% -radio-ohjelmaa vuosina 2003 ja 2004. Ohjelmassa soitettiin uutta ja vanhaa hiphoppia ja Rhythm and bluesia.
Skem ja Dream tekevät yhä musiikkia, mutta eivät enää nimellä Nuera. Skem on keskittynyt musiikin tuottamiseen ja muutti New Yorkiin saadakseen musiikkiaan paremmin esille. Hän pyörittää myös levy-yhtiötään Turnin' Recordsia. Dream siirtyi soolouralle ja vaihtoi nimensä Travis Bicleksi. Hän julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa nimeltä Committed keväällä 2007. Levyn julkaisi Turnin' Records ja sillä kuultiin myös Skemin tuotantoa.
Dream tekee tällä hetkellä musiikkia nimellä Petri Nygård.
Julkaisut > Albumit ja EP:t

Nuera DEMO (1992)
Nuera tape (1992)
Nuera Underground Tape (1993)
Breakfast (1994)
Nuera EP (1996)
Honesty (2000)
Own World (2003)
Julkaisut > Singlet

Upsteps (2001)
Upsteps Reprise (2003)
Julkaisut > Videot

Upsteps Reprise (2003)
Aiheesta muualla

Rytmi.com - Nuera: Omassa maailmassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Nuijamaa

| Nuijamaa> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Lappeenranta |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  60°57′40″N, 028°32′25″E
Lääni:  Kymen lääni
Maakunta:  Etelä-Karjalan maakunta
Kuntanumero:  539
Hallinnollinen keskus:  Nuijamaan kirkonkylä
Perustettu:  1906
– emäpitäjä:  Viipurin maalaiskunta, Lappee, Jääski ja Joutseno
Liitetty:  1989
– kuntaan:  Lappeenranta
Pinta-ala:   km²   (1.1.1988)
– maa:  127,5 km²
Väkiluku:  1 164   (31.12.1988)
Nuijamaa on Etelä-Karjalassa sijainnut entinen Suomen kunta, joka liitettiin Lappeenrantaan 1989. Sen naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Suomen puolella Joutseno ja Lappeenranta (vuoteen 1967 saakka Lappee), lisäksi sillä oli yhteistä rajaa Neuvostoliiton kanssa. Nuijamaan kirkonkylän muodostamassa taajamassa on 241 asukasta (31.12.2011). ja sieltä on matkaa Lappeenrannan keskustaan noin 25 kilometriä. 1980-luku oli kuntaliitosten suhteen varsin hiljaista aikaa, ja kyseessä olikin ainoa kuntaliitos vuosien 1981 ja 1993 välillä. Nuijamaan raja-asema Neuvostoliittoon avattiin 1975, ja sitä on laajennettu Venäjän aikana. Nuijamaan puukirkko valmistui vuonna 1948 (E. ja T. Toiviainen).
Nuijamaa tunnetaan läheisyydestään Venäjän rajaan. Kirkonkylä sijaitsee Nuijamaanjärven rannalla, järvestä puolet sijaitsee Venäjän puolella. Järvi on osa Saimaan kanavaa. Toinen suurehko järvi on Kärkjärvi entisen kunnan länsiosassa.
Nuijamaan vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1960.
Alun perin Nuijamaan pinta-ala oli 356 neliökilometriä, josta 220 km² luovutettiin Neuvostoliitolle toisen maailmansodan jälkeen.
Lähellä Nuijamaan kirkkoa sijaitsee suuri siirtolohkare Sormuskivi, jonka korkeus on 8–9 metriä ja leveys noin 12 metriä. Kiveen on vuonna 1959 kiinnitetty kuparinen muistolaatta, joka kertoo pitäjän miesten lähdöstä tältä paikalta talvisotaan lokakuussa 1939. Sormuskivi on rauhoitettu luonnonmuistomerkiksi Kymen lääninhallituksen päätöksellä vuonna 1963.
Historiaa

Kolmannen ristiretken yhteydessä vuonna 1293 perustetun Viipurin linnan rakentaminen merkitsi muutosta lähiseudun asukkaiden elämään. Ruotsin valtakunnan Novgorodin vastainen raja kulki Imatran tienoilta etelään aivan Nuijamaan itäpuolitse. Pähkinäsaaren rauhassa 30 vuotta myöhemmin raja siirtyi kauemmaksi itään neljän vuosisadan ajaksi. Isonvihan päättäneen Uudenkaupungin rauhan (1721) mukainen raja kulki jälleen Nuijamaan kautta, ja Turun rauhan (1743) myötä Nuijamaa siirtyi Venäjän valtakuntaan.
Myöhemmän Nuijamaan alueella oli 1540-luvun alussa seitsemän kylää, jotka luettiin hallinnollisesti Viipurin, mutta kirkollisesti Lappeen pitäjään. Nuijamaa muodostettiin Viipurin maaseurakunnan kappeliksi vuonna 1866, ja ensimmäinen kirkko valmistui vuonna 1887. Itsenäiseksi seurakunnaksi se päätettiin erottaa vuonna 1903, ja ensimmäinen oma kirkkoherra saatiin vuonna 1906, jolloin myös alkoi kunnallishallinto. Viipurin maalaiskunnasta lohkaistiin uuteen kuntaan 19 kylää, ja lisäksi Nuijamaa sai pienempiä alueita Jääskestä, Joutsenosta ja Lappeesta.
Saimaan kanavan rakennustyöt Nuijamaan alueella alkoivat vuonna 1844, ja kanavan ensimmäinen osuus Saimaasta Nuijamaanjärveen valmistui vuonna 1852. Koko pituudeltaan kanava vihittiin käyttöön keisari Aleksanteri II:n kruunajaispäivänä 7. syyskuuta 1856. Parhaimmillaan kanavan rakennustöissä oli liki 6 000 miestä. Nuijamaalla sijaitsivat Lietjärven, Ison-Pällin, Pienen-Pällin, Räihän, Tuomojan ja Tuohimäen sulut. Kanavaa uusittiin vuosina 1895–1903 sekä vuodesta 1926 talvisodan syttymiseen saakka. Sotien jälkeen Saimaan kanava jäi Nuijamaanjärven alapuoliselta osuudeltaan Neuvostoliiton puolelle. Sopimus kanavan uudelleenrakentamisesta ja Neuvostoliiton puolelle jääneen osuuden vuokraamisesta tehtiin vuonna 1962 ja uusi kanava avattiin liikenteelle elokuussa 1968.
Elinkeinorakenteeltaan Nuijamaa oli miltei puhdas maatalouspitäjä; vuoden 1970 väestönlaskennan mukaan noin kaksi kolmasosaa kunnan ammatissa toimivasta väestöstä sai toimeentulonsa maa- ja metsätaloudesta. Kunnan alue ulottui enimmillään vain 6–7 kilometrin päähän valtakunnanrajasta, ja kirkonkylän sijainti aivan rajan pinnassa esti sitä kasvamasta.
Kylät vuoden 1939 mukaan

Antamoinen, Järvenpää, Kananoja, Kansola, Kattelus, Kasukkala, Kokkila, Kontu, Kotola, Kähärilä, Käräjärvi, Laapio, Laihala, Lautala, Lietjärvi, Marttila, Metsäkansola, Myrä, Nikunkylä, Pankkala, Pihkalanjärvi, Pohjola, Pälli, Rapattila, Ruokola, Räihä, Sorvali, Suurkorva, Temola, Torikka, Vakkila.
Ruokakulttuuri

Nuijamaan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla uunissa ruskistetuista luista ja ohraryyneistä keitetty serpa sekä puolarieska eli imelletty puolukka-ruispuuro.
Nuijamaan kunta muodostettiin vuonna 1906 Viipurin mlk:n, Lappeen, Jääsken ja Joutsenon alueista. Vuoden 1947 rauhassa noin 3/5 kunnan alueesta luovutettiin Neuvostoliitolle.
Nùngit

Nung-nainen perinteisessä päähineessään.
Nùngit on Vietnamissa elävä etninen ryhmä. Siihen kuuluu noin 700 tuhatta henkeä, joten se on Vietnamin suurimpia vähemmistöjä. Nùngit elävät maan  pohjoisosassa, Bắc Giangin,  Bắc Kạnin,  Cao Bangin, Lang Sonin, Thái Nguyênin ja  Tuyên Quangin maakunnissa.
Nùngit ovat muuttaneet Vietnamiin Kiinasta parisataa vuotta sitten.
Tàyt ovat nùngien lähisukulaisia; puhuvat samaa kieltä ja asuvat usein samoissa kylissä. Nùngit viljelevät perinteisesti riisiä vesirattaiden avulla kastelluilla pelloilla, ja he ovat rakentaneet monien vuorten alarinteille pengerrettyjä riisipeltoja. Heidät tunnetaan myös monipuolisesta viljelykasvien valikoimasta: riisin ohella he kasvattavat maapähkinöitä, maissia ja monia vihanneksia. Buddhalaisuus on nùngien yleisin uskonto.
Nunnanen

Nunnasen koulu vuonna 1956
Nunnanen (pohjoissaameksi Njunnás) on Enontekiön kunnan itäosassa sijaitseva kylä. Lähimpään kylään, Peltovuomaan on matkaa kymmenen kilometriä ja kuntakeskukseen, Hettaan 40 kilometriä. Kittilän kunnan puolella sijaitsevaan Puljun kylään on matkaa 25 kilometriä.
Tarina kertoo, että kylä on saanut nimensä kylään kulkeutuneesta nunnasta 1400-luvulla. Kylä tuhoutui täysin sodan aikana, ja uudelleenrakentaminen aloitettiin vuoden 1945 jälkeen.
Kylän alueella sijaitsee kaksi järveä, Vieltojärvi ja Venejärvi, myös kaksi jokea virtaa kylän tuntumassa, Käkkälöjoki ja Ylijoki.
Nunnasen kylässä on noin sata asukasta, joista kolmasosa on saamelaisia. Merkittävimmät elinkeinot Nunnasen kylällä ovat poronhoito, kalastus, metsästys ja marjastus. Kylä sijaitsee perinteisesti vahvalla poronhoitoalueella.
Glynis Nunn

| Mitalit> Maa:   Australia.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Australia> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Los Angeles 1984 | seitsenottelu |  |
Glynis Nunn (o.s. Saunders, s. 4. joulukuuta 1960) on entinen australialainen yleisurheilun moniottelija.
Glynis Nunn voitti maansa viisiottelumestaruuden ensimmäisen kerran jo 17-vuotiaana. Vuonna 1982 hän voitti Kansainyhteisön kisoissa seitsenottelun kultaa. Helsingin MM-kilpailuissa 1983 hän sijoittui seitsenottelussa seitsemänneksi ja osallistui myös 100 metrin aitajuoksuun, jossa hän karsiutui välierissä. Itäblokin maat boikotoivat Los Angelesin 1984 olympialaisia, mikä helpotti Nunninkin olympiaurakkaa – poissa olivat muun muassa Helsingin MM-kisoissa kolmoisvoiton ottaneet itäsaksalaiset. Nunn teki olympialaisten seitsenottelussa ennätyspisteensä 6390, mikä riitti kultamitaliin viisi pistettä emäntämaan Jackie Joynerin edellä. Seitsenottelun osalajeissa Nunn teki ennätyksensä 100 metrin aitajuoksussa (13,02 s) ja pituushypyssä (666 cm). Hän selviytyi myös näiden kahden lajin erikoiskilpailuissa loppukilpailuun; aidoissa hän sijoittui viidenneksi (13,20 s) ja pituushypyssä seitsemänneksi (653 cm).
Kansainyhteisön kisoissa Nunn saavutti 100 metrin aitajuoksussa vuonna 1986 pronssia ja sijoittui vielä vuonna 1990 viidenneksi. Hän oli 168 cm pitkä ja painoi huippuvuotenaan 58 kiloa.