stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itä-Ukrainan sota
Venäjän sotilaat Ukrainassa

Lännessä ja Ukrainassa katsottiin laajalti Venäjän käyvän Ukrainassa salaista sotaa tuhansien sotilaiden voimin. Venäjä kiisti jatkuvasti käyvänsä sotaa Ukrainassa, sanoen yksittäisten venäläisten "militaarien" ja vapaaehtoisten sotivan siellä. Kuitenkin muun muassa Amnesty Internationalin mukaan Venäjä ruokki kriisiä.
Venäjän rajan takaa virtasi miehiä ja aseita Donbassin alueen taisteluihin. Ajatusta Venäjän peitetystä toiminnasta Ukrainassa tukee esimerkiksi se, että Slovjanskin kapinajohtaja Igor Girkin alias Strelkov on Venäjän sotilastiedustelun upseeri. Girkin kuitenkin lähti elokuussa 2014 pois maasta. Myös se, että Malesian lehtoyhtiön matkustajakone ammuttiin alas luultavasti Venäjältä tuodulla Buk-ohjuksella viittaa siihen, että ainakin osa Venäjän armeijan upseereista tukee Donbassin kapinaa.lähde?
Venäjän varusmiehiä painostettiin sopimussotilaiksi sotimaan Ukrainassa. Taisteluun menevien venäläisten sotilaiden piti hankkia toisenlainen univormu. Venäläisiä sotilaita haudattiin yöllä tai suljetuissa tilaisuuksissa, joita vartioivat poliisit. Sotilaita kuoli "sotaharjoituksissa" Donin Rostovin alueella, joka on Ukrainasta itään. He olivat allekirjoittaneet vaitiolosopimuksen.
Ukrainan tiedustelun mukaan Itä-Ukrainan separatistialueilla oli joulukuussa 2017 vajaa 40 000 taistelijaa, joista valtaosa on Venäjän "sijaisjoukkoja". Sijaisjoukot tarkoittavat Venäjän johtamia, aseistamia ja rahoittamia taistelijoita, jotka tulevat Venäjältä, Ukrainasta ja entisistä neuvostotasavalloista. Ukrainan tiedustelun mukaan Venäjän virallisen armeijan sotilaita Itä-Ukrainassa on noin 3 000, vaikka Venäjä kiistää tiedon. Tämän lisäksi Venäjän puolella Ukrainan rajaa on suuria valmiusosastoja.
Venäläisten sotilaiden kuolemia tutkivia journalisteja ja muita kriitikoita häirittiin useasti Venäjällä seuraamalla ja kimppuun käymällä.
Venäjän sotilaat Ukrainassa > Veteraanit

Ukrainan joukot oli leimattu Venäjän televisiossa fasisteiksi, ja juuri fasisteja vastaan osa venäläisistä vapaaehtoisista on halunnut taistella, aivan kuten osa heidän isoisistään toisessa maailmansodassa. Ukrainan sodan veteraaneja ovat odottaneet Venäjälle paluun jälkeen monet ongelmat. Vapaaehtoisille ei ole esimerkiksi myönnetty mitään veteraanikorvauksia. Monet vapaaehtoiset ovat joutuneet kotiin palattuaan työttömiksi. Monet vapaaehtoiset ovat olleet pettyneitä sodan kulkuun. Itä-Ukrainassa on ajauduttu pitkäkestoiseen asemasotaan, eikä heidän unelmansa laajasta Novorossijasta osana Venäjää ole toteutunut.
Venäjällä on ainakin kolme Itä-Ukrainan sodan veteraanijärjestöä. Novorossijan veteraaneissa on noin 3 000 jäsentä. Muita veteraanijärjestöjä ovat ainakin Donbassin vapaaehtoiset ja Novorossijan liike. Sotilaat ovat järjestäytyneet ja ryhtyneet keräämään rahaa toistensa tarpeisiin, kuten lääkkeisiin. Myös Donbassin sodan museo Pietarin keskustassa toimii vapaaehtoisvoimin.
Venäjän sotilaat Ukrainassa > Silminnäkijät

Myös suomalaiset uutisryhmät näkivät venäläisjoukkoja Venäjä-Ukraina rajalla. Helsingin Sanomien toimittaja näki osin tunnuksettomista ajoneuvoista koostuvan saattueen, jossa oli kuorma-autoja ja raketinheittimiä. Yleisradion kuvausryhmä kuvasi esimerkiksi helmikuun lopulla 2015 taisteluiden etulinjaan Mariupolin kaupunkiin johtavalla tiellä videolle venäläisiä raketteja ja venäläissotilaita. Venäläiset rajaviranomaiset yrittivät estää kuvaamista.
Pihkovalainen paikallislehti kertoi, että esimerkiksi 16. elokuuta 2014 Pihkovasta lähetettiin tuhat laskuvarjojääkäriä kohti Ukrainan Luhanskia. Lehden edustaja on pitänyt uskottavimpana selityksenä venäläisjoukkojen läsnäololle menettelyä, jossa sopimussotilaina Venäjän armeijassa palvelevien sopimukset irtisanotaan ja solmitaan uudet jonkin kolmannen tahon kanssa. Venäjän lain mukaan palkkasotilaana toimimisesta saisi jopa seitsemän vuotta vankeutta, joten sopimukset pidetään visusti salassa. Eräs Ukrainassa haavoittunut venäläinen sotilas kertoi, että heidät oli määrätty muka harjoituksiin, vaikka heidät oli lähetetty taistelemaan Ukrainaan. Venäläiset sotilaat kertoivat salaisesta sodastaan tiedotusvälineissä. Tämä ei viitannut vapaaehtoisiin, vaan siihen että sotilaat komennettiin taistelemaan Itä-Ukrainassa.lähde?
Venäjän sotilaat Ukrainassa > Vaientamistoimia

Venäjän viranomaiset määräsivät Pietarin Sotilaiden äidit -järjestön ulkomaisten agenttien luetteloon. Sinne olivat aiemmin päätyneet HRW, Amnesty, Levada-keskus ja Transparency-järjestötkin.
Venäjän sotilaat Ukrainassa > Lausuntoja

Venäjän mukaan sotilaat olivat Ukrainassa "lomilla" tai ”harjoituksissa”.. Venäjän erikoissotilaita jäi kiinni Ukrainan puolelta rajaa Sotilaiden äidit -järjestön mukaan satoja muun muassa ”harjoitusonnettomuuksissa” kuolleita sotilaita olisi taistellut ja kaatunut Ukrainassa ja järjestön mukaan Itä-Ukrainassa olisi taistellut tuhansia venäläissotilaita. Järjestön mukaan Ukrainassa taisteli kesä-elokuussa 2014 yli kymmenentuhatta venäläissotilasta. Itä-Ukrainan kapinajohtaja Aleksandr Zahartšenko sanoi 28. elokuuta 2014, että kolme tuhatta venäläissotilasta oli ottanut lomaa taistellaakseen kapinallisten riveissä.
Viron presidentti Toomas Hendrik Ilves antoi helmikuussa 2015 Yleisradiolle haastattelun, jossa kertoi Venäjän joukoista Ukrainassa seuraavasti: "Toisella puolella on nykyaikainen kalusto ja Spetsnaz-erikoisjoukot. Toisella [Ukrainan] puolella on vapaaehtoisia, joilla on puutteellinen koulutus ja parhaimmillaan 80-lukulaisia eli 30 vuotta vanhoja aseita. Heillä ei ole sitä huipputekniikkaa, jota on Venäjän puolella ja jonka käyttöä ei muuten opi ihan tuosta vain. Ajatellaan vaikka Buk-ohjusta, joka ampui malesialaiskoneen. Ei sitä kuka vain laukaise. Bukin kaltaisten ohjusjärjestelmien hallinnan opettelu vie yli vuoden, koska kyse on huipputeknologiasta."
Venäjän sotilaat Ukrainassa > Luvattomat autosaattueet

Ensimmäisen kerran Venäjä lähetti Ukrainan rajalle noin 270 kuorma-autoa 12. elokuuta 2014. Saattue ylitti Ukrainan rajan ilman lupaa Ukrainalta 22. elokuuta 2014 ilman Ukrainan rajavartioston tai Kansainvälisen Punaisen Ristin suunniteltua tarkastusta.
Venäjä lähetti useita kertoja autosaattueita Itä-Ukrainan rajan yli. Venäjän hätätilaministeriön mukaan joulukuussa 2014 se oli lähettänyt Itä-Ukrainaan jo 9 500 tonnia ruokaa, rakennusmateriaaleja ja lääkkeitä. Ukrainan mukaan rekoissa oli mukana taistelutarvikkeita, esimerkiksi tykistön ammuksia. Marraskuun 2014 loppuun mennessä Venäjä oli lähettänyt kahdeksan rekisterikilvetöntä rekkasaattuetta, joista viimeisimmässä oli 106 tunnuksetonta autoa.selvennä
Kauppasota, idän ja lännen välinen kriisi

1. huhtikuuta 2014 Venäjän valtion omistama Gazprom peruutti joulukuussa 2013 Ukrainan kanssa sovitun alennuksen maakaasun hinnasta, kun maan maakaasuvelka oli noussut 1,7 miljardiin dollariin. 16.6. Ukrainan velka oli Gazpromin mukaan noussut 4,5 miljardiin dollariin, ja EU:n energiakomissaarin johtamien kolmikantaneuvottelujen epäonnistuttua Gazprom katkaisi kaasutoimitukset Ukrainaan.
Venäjän mielestä Nato-maat kannustivat Ukrainan hallitusta käyttämään väkivaltaa venäläismielisten kukistamisessa. Toisaalta Yhdysvallat ja EU-maat syyttelivät Venäjää aseellisen separatismin tukemisesta ja luomisesta. Lännen mielestä Venäjä peitteli osuuttaan Ukrainan kriisissä eikä halunnut rauhaa Ukrainaan, vaan pyrki joko pilkkomaan tai horjuttamaan Ukrainaa, ja näin rankaisemaan maata sen kääntymisestä länteen. Länsi reagoi jyrkästi jo Krimin miehitykseen alkaen määrätä Venäjälle talospakotteita. Yhdysvallat ja EU asettivat Venäjälle eneneviä talouspakotteita Itä-Ukrainan sotatoimien ja yhä jatkuvan Krimin miehityksen takia. Venäjän vastaveto tähän olivat muun muassa vastapakotteet ja sotaharjoitukset. Myös jotkut länsimaiset kriitikot arvostelivat Venäjään kohdistettuja pakotteita tehottomiksi ja kriisiä pahentaviksi.
Idän ja lännen välinen kriisi kiristyi entisestään, kun sota-alueen ylitse lentänyt Malaysia Airlinesin matkustajalentokone ammuttiin alas venäläisvalmisteisella BUK-ohjuksella heinäkuussa 2014. Surmansa sai 298 ihmistä.
Elokuun lopussa EU lupasi uusia pakotteita Venäjälle. Venäjä muutti sotilasoppiaan siten, että se määritteli Naton ja sen liittolaiset vihollisiksi. Monet ennustivat idän ja lännen välirikosta pitkää. Venäjän ja lännen välistä nokittelua verrattiin kylmään sotaan ja ”Suureen peliin”, jossa Iso-Britannia ja Venäjä kamppailivat etupiireistä 1800-luvulla keski-Aasiassa.lähde?
Informaatiosota

Ukrainan, Venäjän ja länsivaltojen tiedonvälitys esitteli runsaasti erilaisia sotaan liittyviä oletuksia. Sekä Ukrainan että Venäjän tiedotusvälineet levittivät oman kantansa mukaisesti värittynyttä tietoa kriisistä. Molempien maiden hallitukset ja mediat myös pyrkivät sensuroimaan kriisiin liittyviä asioita. Venäjän mediassa varsinkin sodan alussa Ukraina uusi hallitus esitettiin laittomana ja fasistisena. Ukrainan hallitus peitteli sen armeijan pommittamia siviilialueita. Sen tiedotus liioitteli Venäjän uhkaa.lähde? Venäjän hallitus salaili joukkojensa osuutta Itä-Ukrainan sotaan. Venäjä käytti myös ”trolliarmeijaa” eli nimimerkkejä käyttäviä, verkkokeskusteluja häiriköiviä kommentaattoreita sosiaalisessa mediassa ja Yle Uutiset keräsi myös yleisöltä tietoa verkossa häiriköivistä Venäjä-trolleista. Ne olivat osa konfliktissa käytävää informaatiosodankäyntiä.
Rauhanpyrkimykset

Jo kriisin alussa valtioiden johtajat neuvottelivat sovun Genevessä, mutta sillä ei ollut vaikutusta taistelujen kiihtymiseen. Elokuun lopussa 2014 Putin ja Porošenko tapasivat Minskissä. Vaikka se oli merkki vuoropuhelusta, kriisin osapuolet olivat yhä kaukana toisistaan.lähde?
5. syyskuuta 2014 solmittiin Minskissä ensimmäinen tulitaukosopimus Ukrainan hallituksen, Donetskin ja Luhanskin "kansantasavaltojen" johtajien välillä ETYJin välittämänä taistelujen lopettamiseksi. Taistelut kuitenkin jatkuivat tulitaukoesityksestä huolimatta. Tulitauon aikana kapinalliset valtasivat Donetskin lentokentän.lähde?
Tulitaukoa yritettiin uudelleen Saksan ja Ranskan johdolla saada alkavaksi 15. helmikuuta 2015. Tulitauko alkoi kuitenkin rakoilla välittömästi. ETYJ syytti tulitauon rikkomisesta Venäjän tukemia kapinallisia. Venäjän tukemat aseelliset joukot valtasivat tulitauon aikana Debaltseven kaupungin, joka ei heidän mukaansa kuulunut tulitauon piiriin.
Tulitauon alettua rakoilla Ukraina pyysi, että YK aloittaisi alueella rauhanturvaoperaation tulitauon toteutumisen valvomiseksi. Venäjä syytti Ukrainaa pyrkimyksistä rikkoa juuri tehty tulitaukosopimus.
Venäjän presidentti Vladimir Putin ja Ukrainan uusi presidentti Volodymyr Zelenskyi tapasivat joulukuussa 2019 ensi kerran Pariisissa ja he sopivat muun muassa kattavasta tulitauosta, vankien vaihdosta ja uusien rajanylityspaikkojen luomisesta.Suuret poliittiset kysymykset jäivät pöydälle. Näitä ovat Venäjän ja sen tukemien joukkojen vetäminen pois Itä-Ukrainasta ja vaalien järjestäminen. Kokous oli silti merkittävä, koska rauhanprosessi oli ollut täydellisesti pysähdyksissä yli kolme vuotta.
Itä-Ukrainan hallinto

Maaliskuussa 2016 saksalainen Bild-lehti julkaisi otteita saamastaan asiakirjasta. Sen mukaan Itä-Ukrainaa hallinnoidaan Venäjältä käsin eräänlaisessa varjohallituksessa. Lehden haltuunsa saaman asiakirjan mukaan venäläinen ministeriöiden välinen komissio päättää kaikista tärkeistä asioista Itä-Ukrainassa. "Varjohallitusta" johtaa varaministeri Sergei Nazarov. Korkeat Venäjän viranomaiset ovat pitäneet asiakirjaa aitona.
”Kansantasavaltojen” eli kapinallisalueiden johto muodostuu venäläisistä, entisen valtapuolueen jäsenistä ja järjestäytyneestä rikollisuudesta. ICG:n raportissa johto myönsi roolinsa erittäin rajoitetuksi. ”Kapinan” tavoitteen katsotaan olevan Ukrainan pitäminen heikkona.
Ihmisoikeusrikkomukset

YK ja muut ihmisoikeuksia puolustavat järjestöt pitivät kriisin osapuolten ihmisoikeusrikkomuksia sodan sääntöjen tai ihmisyyden vastaisina. Kaikki sodan osapuolet ovat rikkoneet ainakin jossain määrin sodan sääntöjä ja humaanisia periaatteita.lähde?
YK:n, Amnestyn ja HRW:n tiedotteissa syytettiin kapinallisia muun muassa siviilien kidutuksista, murhista ja sieppauksista muun muassa lunnaita varten. Raporteissa syytetään separatisteja myös liian ankarista rangaistuksista ja siviilien määräämisestä pakkotyöhön. Selviytyneiden kertomukset tukevat väitettä. Esimerkiksi Venäjän virallinen tiedotus ei tunnustanut tätä. Venäläismieliset ja Venäjä syyttivät Ukrainan hallitusta siviilien asuinalueiden tulituksesta raskain asein.lähde? Ukrainan virallinen tiedotus vaikeni tästä. Amnesty Internationalin mukaan Ukrainan vapaahtoispataljoonat sieppasivat ja pahoinpitelivät ihmisiä.lähde?
Venäläiset käyttävät laajalti kidutusta vangittuja ukrainalaisia (sekä sotilaita että siviilejä, mikä on sotarikos) vastaan. Yksi ensimmäisistä kirjatuista sotavankien kidutustapauksista Ukrainassa oli tapaus 7. lokakuuta 2014 Zugresin kaupungissa (Donetskin alue), kun 53-vuotias ukrainalainen Ihor Kozhoma (ukr. Ігор Кожома) yritti viedä vaimonsa pois miehitetyllä alueella, venäläiset ja paikalliset separatistit sidottiin pylvääseen ja kiduttivat useita tunteja . Samanlainen tapaus oli Donetskin asukkaan Iryna Dovganin (siviili) kanssa, jota kidutettiin julkisesti Ukrainan-mielisen asemansa vuoksi .
Sodan uhrit

Taisteluissa oli kuollut huhtikuusta heinäkuun alkuun 2014 mennessä noin 200 Ukrainan sotilasta ja haavoittunut hieman yli 600. Separatistitaistelijoita oli kuollut noin 800. Siviilejä oli kuollut ainakin 250. 110 000 ihmistä oli paennut Venäjälle ja 54 000 Ukrainan sisällä.
Kesän 2014 kuluessa pakolaisvirrat kasvoivat. YK:n pakolaisjärjestön mukaan 5. elokuuta 2014 Venäjän puolelle oli paennut jo noin 730 000 ihmistä ja Ukrainan sisäisiä pakolaisia on arviolta 117 000.
Ukrainan tiedustelupalvelu SBU:n upseereja on murhattu 2016–2017. SBU:n mukaan ainakin osa murhista on Venäjällä suunniteltuja.
Hallitusta vastaan taistelevien kapinallisten aseistautuneet ryhmät

lähde?
Donbassin kansanmiliisi
Lounaan armeija
Venäjän ortodoksiarmeija
Vostok-pataljoona
Ulkomaisia yksiköitä ja yksittäistaistelijoita
Kasakat
Osseettien ja abhaasien paramilitaarit
Muita keskiaasialaisia
Muita, muun muassa serbien četnikejä
Ukrainan asevoimien joukko-osastot ja Ukrainan sisäasiainministeriön joukot

Ukrainan armeijan apuna taisteli jalkaväkenä vapaaehtoispataljoonia, esimerkiksi Azovin, Donbasin ja Aidarin pataljoonat. Nämä pataljoonat olivat monesti äärikansallismielisten, muun muassa Oikean Sektorin perustamia, mutta toimivat Ukrainan sisäministeriön alaisuudessa.
Unkarin vaatimukset

Toukokuussa 2014 Unkarin oikeistolainen pääministeri Viktor Orbán vaati Länsi-Ukrainaan kuuluvalle Taka-Karpatialle autonomiaa. Alueen väestöstä on merkittävä osa taustoiltaan unkarilaisia. Vuoden 2001 väestönlaskennassa tämän maaseutuvaltaisen alueen väestöstä oli taustoiltaan ukrainalaisia 80,5 prosenttia ja unkarilaisia 12,1 prosenttia (noin 151 100 henkeä).
Reaktiot maailmalla > Ruotsi

Keväällä 2014 Ruotsin hallitus ilmoitti pitkittyneen Ukrainan kriisin osoittavan, että Ruotsin on lisättävä puolustusmenojaan turvatakseen rajansa. Elokuun lopulla Ruotsin puolustusvoimat ilmoitti nostavansa esikuntavalmiutta pääesikunnassa ja vahvistavansa tiedustelutoimintaa.lähde?
Reaktiot maailmalla > Suomi

Elokuun lopussa 2014 Suomen Ilmavoimat ilmoitti nostavansa valmiuttaan venäläisten toistuvien ilmatilaloukkausten vuoksi. Samalla lentokalustoa siirrettiin Etelä-Suomeen.lähde?
Reaktiot maailmalla > Yhdysvallat

Joulukuussa 2014 Yhdysvaltain kongressi halusi lähettää Ukrainaan aiemman "ei-tappavan sotilasavun" lisäksi myös tappavaa sotilasapua, muun muassa panssarintorjunta-aseita ja ammuksia. Kongressi halusi myös pakotteita niille venäläisille yhtiöille, jotka vievät aseita Ukrainan separatisteille. Presidentti Obama ei ollut varma, allekirjoittaako hän lain.
Reaktiot maailmalla > Nato

Nato päätti keväällä 2014 vahvistaa puolustustaan Itä-Euroopassa. Nato vahvisti joukkojaan maalla, merellä ja ilmassa. Baltian ilmapuolustus kolminkertaistettiin ja Viron Ämariin perustettiin lentotukikohta.
Kesäkuussa 2016 Saksan ulkoministeri Frank-Walter Steinmeier huomautti, ettei Naton lisääntynyt aktiviteetti itärajoillaan ole omiaan lisäämään turvallisuutta ja vaati vuoropuhelua Venäjän kanssa.
Kirjallisuutta

Laurén, Anna-Lena & Lodenius, Peter: Ukraina – rajamaa.  (Suomennos: Liisa Ryömä & Robert Ryömä)  Helsinki:  Teos: Schildts & Söderströms, 2015.  ISBN 978-951-851-648-7
Ukraina kriisissä, Arto Luukkanen, Auditorium Helsinki 2015, ISBN 978-952-7043-62-2
Antti Junes

Antti Junes (6. heinäkuuta 1874 Alatornion Kiviranta – 29. heinäkuuta 1963 Alatornio) oli suomalainen maanviljelijä ja maalaisliittolainen poliitikko.
Nuoruus ja varhaisvuodet

Antti Juneksen vanhemmat olivat herastuomari Antti Junes vanhempi ja Maria o.s. Haara. Isänisä Anders Granroth oli kotoisin Pietarsaaren maalaiskunnasta, Pedersörestä, ja muuttanut Tornioon ostaen myöhemmin Alatornion Kivirannalta Juneksen tilan. Koulutaustaa Antti Juneksella oli kansakoulu ja Limingan kansanopisto 1894–1895. Antti Junes oli avioitui 1896 torniolaisen Emma Charlotte Ekmanin kanssa ja avioliitosta syntyi yhdeksän lasta. Vuonna 1897 Antti Junes osti Mäki-nimisen tilan Kivirannalta, jota myöhemmin on kutsuttu Mäkiantiksi. Useissa vuosisadan alun kirjoituksissa puhutaankin Antti Junes nuoremmasta ja vanhemmasta, joista nuorempi tarkoittaa tässä esiteltävää henkilöä.
Vuosisadan alun kunnallispoliitikko ja järjestötoiminta

Antti Junes tuli mukaan kunnallispolitiikkaan vuonna 1900, jolloin hän aloitti toimintansa kunnallislautakunnan tehtävissä. Tätä tehtävää hän hoiti vuoteen 1917, jolloin hän siirtyi kunnankirjuriksi. Alatornion kunnanvaltuuston puheenjohtajana hän toimi 1932–1933.
Kunnallispolitiikan lisäksi Antti Junes osallistui erityisesti taloudelliseen järjestötoimintaan. Hän toimi Alatornion Osuusmeijerin luottamustehtävissä, paikallisen säästöpankin hallituksessa 48 vuotta, hoiti Alatornion sähkölaitoksen toimitusjohtajan tehtävää 16 vuotta jne. Pitkän päivätyön Junes suoritti myös Peräpohjolan maanviljelysseuran johtokunnan jäsenenä ja mainitun järjestön puheenjohtajana 1918–1949. Tämä toiminta antoi hänelle käytännöllisen näköalapaikan sen aikaiseen pohjoissuomalaiseen pienviljelykseen ja sen ongelmiin. Samassa kylässä toimintansa 1900-luvun alussa aloittaneen Peräpohjolan kansanopiston hallintoon hän tuli mukaan 1919 johtokunnan puheenjohtajana. Näistä ansioista ja jo pitempään jatkuneesta kansanedustajatyöstä johtuen silloinen presidentti Lauri Kr. Relander myönsi hänelle kunnallisneuvoksen arvonimen vuonna 1925.
Ura poliitikkona

Antti Junes oli ehdokkaana jo yksikamarisen eduskunnan ensimmäisissä vaaleissa 1907 Tornion maalaisliittolaisten muodostamalla ehdokaslistalla – kaikki ehdokkaat olivat vanhoillislestadiolaisia. Junes onnistui pääsemään seuraavissa vaaleissa 1910 eduskuntaan. Vuonna 1910 alkanut ura kesti vuoteen 1914. Uudelleenvalinta tapahtui itsenäisen Suomen tasavallan rakennusvaiheen alkaessa 1919 eduskuntavaaleissa. Toiminta jatkuikin vaalikautta 1933–1936 lukuun ottamatta huhtikuuhun 1945, jolloin sodanajan pitkä parlamentti lopetti toimintansa.
Eduskunnassa Junes työskenteli useissa valiokunnissa, muun muassa laki- ja talousvaliokokunnan puheenjohtajana 1931–1932. Valtakunnan oikeuden jäsenenä Junes toimi 1929–1931, 1937 ja 1941–1946. Juneksen parlamentaariseen uraan mahtui ministerikausi apulaismaatalousministerinä Kyösti Kallion III hallituksessa. Mainitun hallituksen aikana Lapualla sai alkunsa oikeistolainen kansanliike, Lapuan liike, joka vaikutti muun muassa mainitun hallituksen eroon.
Juneksen eduskunta-aloitteet koskivat valtaosaltaan Pohjois-Suomea ja etupäässä Tornionjokilaaksoa. Hän oli tyypillinen oman alueensa kansanedustaja. Uskonnolliselta katsomukseltaan Junes oli vanhoillislestadiolainen, joka ei erityisesti korostunut eduskuntatyössä. Toisaalta hän vaikutti merkittävästi kristillis-yhteiskunnallisen työn alkamiseen Pohjois-Suomessa, jota edusti Sigfrid Sireniuksen setlementtiliike.
Eläkevuodet

Antti Junes vietti 70-vuotispäiviään kotonaan Mäkiantin tilalla heinäkuussa 1944. Pian sen jälkeen käynnistyi syyskuussa 1944 Lapin sota, jonka seurauksena tuhoutui myös hänen kotitilansa Mäkiantti Tornion pohjoispuolella Kivirannan alueella käydyissä taisteluissa lokakuussa 1944. Välittömästi eduskuntatyön loppumisen jälkeen keväällä 1945 oli alettava rakentaa myös uutta kotitaloa osana Lapin jälleenrakennusta.
Tilanpidon Antti Junes luovutti tyttärensä perheelle, mutta työskentely kotipiirissä jatkui. Erityisesti lähellä kotipaikkaa sijainnut Kivirannan karsinapato oli lähellä sydäntä. Siellä
saattoi hänet nähdä vaikka puhdistamassa lähes 300 metristä padon vartta tai myymässä patokellarilta  monikiloisia lohia ja taimenia aivan viimeisiin elinvuosiin asti.
Marja Jylhä

| Marja Jylhä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. heinäkuuta 1953 (ikä 71) Tukholma
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  gerontologian emeritaprofessori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tampereen yliopisto (LL 1978, LT 1986)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  pitkäikäisyys, ikääntyvien ihmisten sosiaalinen hyvinvointi, koettu terveys ja toimintakyky sekä ikäsyrjintä ja ikääntyvien palvelut
Aiheesta muualla
Marja Jylhä
Marja Kaarina Jylhä (s. 30. heinäkuuta 1953, Tukholma) on suomalainen lääkäri, lääketieteen tohtori ja Tampereen yliopiston gerontologian emeritaprofessori (2004–2022). Vuonna 2022 hän siirtyi eläkkeelle, mutta kertoi jatkavansa työskentelyään osa-aikaisesti emeritaprofessorina.
Hänen mukaansa Suomessa esiintyy ikäsyrjintää. Hän on vaatinut, että ikäsyrjintää tuottavat toimintatavat ja mekanismit olisi käytävä läpi ja korjattava. Yhteiskunta laittaa iäkkäämmät ihmiset syrjään, vaikka joissain muissa maissa he saavat jatkaa työntekoaan täysipainoisemmin. Lähes miljoonasta yli 70-vuotiaasta ja yli 300 000 yli 80-vuotiaasta huolimatta usein tuotteet, palvelut ja mediasisällöt on suunnattu nuoremmille, eikä yli 70-vuotiailta edes kysytä heidän mielipiteitään.  Jylhä kritisoinut esimerkiksi Pirkanmaan hyvinvointialuetta siitä, että ikäihmisiä on pyritty siirtämään heille tarpeellisen, ympärivuorokautsesti tukea tarjoavien asumispalvelujen piiristä pois "yhteisölliseen asumiseen". Jylhä arvostelee tuollaista ehdottaneita tietämättömiksi sanahelinän luojiksi ja kummeksuu että samanaikaisesti myös jo ennestään kuormitettua kotihoitoa suunniteltiin vähennettävän.
Jylhä kirjoitti ylioppilaaksi Jyväskylän normaalilyseosta 1972. Hän valmistui Tampereen yliopistosta lääkäriksi 1978, ja lääketieteen tohtoriksi 1986. Hänen suomenkielinen väitöskirjansa oli otsikoitu Oman terveyden kokeminen eläkeiässä.
Ennen gerontologian professuuria Jylhä toimi saman yliopiston terveystiedon professorina (1996–2004) ja vararehtorina (1998–2004).  Vuoden 2017 loppuun saakka hän toimi myös Tampereen ja Jyväskylän yliopistojen yhteisen Gerontologian tutkimuskeskuksen johtajana tai varajohtajana keskuksen toiminnan alusta saakka.
Jylhä on saanut useita tunnustuksia pitkäaikaisesta ja tarmokkaasta työstään vanhusväestön aseman ja oikeuksien edistämiseksi. Juho Vainion Säätiö antoi hänelle tunnustuspalkinnon elämäntyöstä väestön terveyden edistämiseksi ja ikäihmisten terveyden parantamiseksi (2017). Jylhä sai myös Tampereen yliopiston yhteiskunnallisen vaikuttavuuden palkinnon (2019) ja Eläkeliiton Ihmisarvo edellä -tunnustuksen (2020). Vuonna 2022 hänelle myönnettiin Suomen tietokirjailijat ry:n tietokirjailijapalkinto. Vuonna 2024 hän sai Vasemmistonaisten Pro Feminismi -palkinnon ikäihmisten eteen tekemästään työstään.