stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ilmatyynyjuna
Tekniikka

Ilmatyynyjunan perusperiaatteena on, että tyynyyn puhallettava ilma saa sen leijumaan ilmatyynyaluksen lailla muutaman senttimetrin radan päällä. Tavanomaisen junan pyörät ovat vierintävastuksen lisäksi alttiita suuremmilla nopeuksilla vaihtelevalle värähtelylle (hunting oscillation) eli junan heilahtelemiselle puolelta toiselle, mikä aiheuttaa pyörien hakkaamisen kiskoihin eli paljon kitkaa. Ilmatyynyjuna kulkee leijuen tasaisella, yleensä betonisella, radalla. Ratoja on ollut erityyppisiä, joista esimerkiksi Aérotainin rata oli kuin väärinpäin käännetyn T-kirjaimen muotoinen eli keskellä rataa oli yksi kisko pitämässä junan radalla. Jotkut radat taas muistuttavat enemmän U:n muotoista kourua, jossa juna kulkee. Näiden yksinkertaisten betoniratojen rakentaminen on monissa tapauksissa tavanomaisia rautateitä halvenpaa. Ilmatyynyjunien kehittelyn aikoihin sen nähtiin olevan helpompi kiihdyttää suureen nopeuteen ja suurella nopeudella ajaminen oli pienen kitkan takia taloudellisempaa. Hitailla nopeuksilla juna on kuitenkin epäenergiatehokas, koska leijumisen aikaansaamiseksi kuluu paljon energiaa. Propulsiona eri konsepteissa on käytetty suurta propellimaista puhallinta, suihkumoottoria ja lineaari-induktiomoottoria.
Historia

Joitakin ideoita ja kokeiluita ilmatyynyteknologialla oli tehty ennen 1950-lukua. Vuonna 1958 Modern Mechanix -lehdessä kerrottiin Fordin keksimästä uudesta liikennemuodosta, Glideairista, jossa autot leijuisivat jo aiemmin kehitetyn Levapad-konseptin mukaisilla alustoilla ja liitäisivät ratoja pitkin.
Historia > Tracked Hovercraft

Varhaisimmat varsinaisen ilmatyynyjunan ehdotukset teki ilmatyynyaluksen kehittäjä Christopher Cockerellin suunnitteluryhmältä. Brittiläinen ryhmä suunnitteli 1960-luvulla Tracked Hovercraftia, joka kulki monorail-tyyppisellä kiskolla lineaari-induktiomoottorin voimalla. Idea Se sai huomiota ja keräsi innostusta mullistavana junaliikenteen vallankumoajana. Vuonna 1966 mainoksissa luvattiin lähes viidensadan kilometrin tuntinopeutta (300 mp/h, 482,8 km/h) muutaman vuoden päästä. Tekniikkaa olisi pitänyt kehittää vielä paljon, koska monet ratkaisut eivät toimineet kunnolla. Leijuminen alettiin nähdä epätaloudellisena ja uuden rataverkon teko olisi ollut kallista. Projektilla olikin paljon rahoitusongelmia. British Railin kiinnostus ilmatyynyjunaan loppui ja se siirtyi kehittämään tavanomaisella rautatiellä kulkevaa Advanced Passenger Trainia. Earithiin rakennetulla testiradalla ajettiin helmikuussa 1973 nopeusennätys 167 km/h.
Historia > Aérotrain

Toinen ilmatyynyjuna oli ranskalaisen Jean Bertinin kehittämä Aérotrain. Bertin sai idean jo 1950-luvulla, luovutti, mutta päätti aloittaa uudelleen brittien jalanjäljissä. Juna liikkui leijuen poikkileikkaukseltaan väärinpäin käännetyn T-kirjaimen muotoisella, ainakin osin ilmaan nostetulla radalla. Aérotrainista kehitettiin useita variantteja 1960- ja 1970-luvuilla, samaan aikaan kuin brittien Tracked Hovercraftia. Niiden propulsiona toimi niin potkurit, suihkumoottorit kuin lineaari-induktiomoottoritkin. Aérotrainin prototyypeillä ajettiin suurnopeusajoja monta kertaa ja 5. maaliskuuta 1974 se teki korkeimmaksi jääneen nopeusennätyksensä 430 km/h.
Keksinnön oli tarkoitus mullistaa hitaaksi ja vanhanaikaiseksi jäänyt rautatieliikenne, joten hän sai valtiolta rahoitusta. Aérotrain kohtasi kuitenkin useita suunnitteluhaasteita ja olisi vaatinut laajan uusien ratojen verkoston. Konsepti oli lähinnä lentokonetekniikkaa. Kaasutubiinit ja suikumoottorit olivat erittäin meluisia, minkä takia kaupunkialueilla olisi pitänyt ajaa hitaammin. Epätaloudellisuutta korosti juuri alkanut öljykriisi. SNCF hylkäsi sen liian epävarmana ja siirtyi tukemaan tavanomaisilla kiskoilla kulkevan TGV-suurnopeusjunan kehitystä.
Historia > Muita

Samoihin aikoihin oli myös muita projekteja, muun muassa Yhdysvaltojen Tracked Air Cushion Vehicle (TACV) -ohjelma, jossa tutkittiin eri propulsioilla toimivia ilmatyynyjunia. Ilmatyynyteknologialla on rakennettu muutamia lyhyitä henkilönkuljettimia, jotka ovat ainoita oikeasti käytössä olevia teknologiansa edustajia. Nämä lähinnä lentoasemien järjestelmät perustuvat Otis Hovair -laitteeseen.
Historia > Projektien loppuminen

Kaikki suuret ilmatyynyjunakokeilut päättyivät 1970-luvun jälkeen, koska teknologia osoittautui liian epävarmaksi ja siihen menetettiin kiinnostus. Ilmatyynyjunan kannattavuuskin jäi huonoksi, sillä se ei ollut kovin taloudellinen muuten kuin suurissa nopeuksissa ja leijunnan saavuttaminen vei paljon energiaa. Samaan aikaan magneettiseen leijuntaan perustuva maglev aikoi myös mullistaa junaliikenteen. Se sai enemmän kiinnostusta ja kehittelijöitä, vaikka sekään ei ole myöhemmin saavuttanut suosiota.  Rautateiden kanssa kilpailevien uusien raideverkkojen rakentaminen olisi ollut liian kallista ja siksi valtiot hylkäsivät projektit. Lopulta perinteistä raideliikennettä kehitettiin ja uudet suurnopeusjunaprojektit saivat rahoitusta useissa maissa. Monet ongelmat, kuten hitaus ja värähtely on korjattu.
Tracked Hovercraftin koevaunu vuonna 2018
Taiteilijan mallinnus Aérotrain I80 HV:stä
Yhdysvaltalainen LIMTV koeradalla vuonna 1973
Käännös suomeksi
Kulttuuritalo Martinus

| Kulttuuritalo Martinus |
| --- | --- |
 Kulttuuritalo Martinus on Martinlaakson lukion ja Mercuria-kauppaoppilaitoksen kanssa samassa rakennuskokonaisuudessa toimiva esiintymistila. Rakennuksen seinällä on arkkitehti Reijo Perkon suunnittelema tiilireliefi.
Osoite:  Martinlaaksontie 36, 01620 Vantaa
Sijainti:  Martinlaakso, Vantaa
Koordinaatit:  60.27497°N, 24.84530°E
Rakennustyyppi:  kulttuuritalo
Valmistumisvuosi:  1987
Omistaja:  Vantaan kaupunki
Käyttäjä:  Vantaan viihdeorkesteri
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sisäänkäynti Martinus-saliin.
Kulttuuritalo Martinus  on Vantaan Martinlaaksossa sijaitseva, vuonna 1987 valmistunut konsertti- ja kulttuuritalo, joka tarjoaa tiloja erilaisille tapahtumille kokouksista ja seminaareista musiikki- ja  kulttuuritilaisuuksiin. Se on rakennuskokonaisuutta, jonka pääkäyttäjiä ovat Martinlaakson lukio ja Kauppiaitten kauppaoppilaitos Mercuria. Martinus on Vantaan kulttuurielämän päänäyttämö. Se oli vuonna 1974 perustetun Vantaan kaupungin ensimmäinen uusi kulttuurirakennus.
Katsomopaikkoja kulttuurisalin pääsalissa eli Martinus-salissa on noin 440 henkilölle, joista kuusi on invalidipaikkaa. Remontoidut tilat avautuvat käyttöön jälleen lokakuussa 2016. Konserttitalon lämpiöön mahtuu noin sata henkeä; tila soveltuu myös pienimuotoisiin konsertteihin ja muihin tapahtumiin. Talossa työskentelee n. 10 henkilöä vakituisesti.
Martinus-salin akustiikan on suunnitellut Heikki T. Tuominen. Hyvän akustiikan ansiosta salissa on tehty monia nauhoituksia äänitteitä varten sekä tv-tallennuksia. Martinus on Vantaan viihdeorkesterin kotisali.
Kulttuuritalon seinällä on tiilireliefityö (1994), jonka on suunnitellut arkkitehti Reijo Perko. Lämpiössä on Taisto Raudan veistossommitelma Vastavirtaan ui lohen suku.
Kulttuuritalo Martinuksen johtajana toimii 1.8.2017 lähtien Christian Sandström. Talon ensimmäisenä toiminnanjohtajana 1986–1993 toimi Harri Saksala. Kun Myyrmäkitalo valmistui 1993, muodostettiin siitä ja Martinuksesta Länsi-Vantaan vapaa-aikatilat -yksikkö, jonka johtajaksi tuli Hannele Liljeström. Samalla Martinuksen toiminnanjohtajan tehtävä muutettiin koko yksikön taiteellisen johtajan tehtäväksi, jossa Harri Saksala toimi alkusyksyyn 1996 asti. Saksalan jälkeen tehtävää hoiti vuoteen 2016 asti ohjelmatoiminnan johtajan nimikkeellä filosofian lisensiaatti Kimmo Tammivaara, joka oli aiemmin toiminut kaupungin musiikkisihteerinä. Tammivaara mm. ideoi ja perusti  Frutas Tropicales -festivaalin, jota järjestettiin Martinuksessa 1998-2015.
Aiheesta muualla

Kulttuuritalo Martinus - Sali - Panorama (vuodelta 2011) (Arkistoitu – Internet Archive) (vantaa.fi)
Kovaotteiset miehet 2

| Kovaotteiset miehet 2> French Connection II |
| --- | --- |
 DVD-julkaisun kansikuva
Ohjaaja:  John Frankenheimer
Käsikirjoittaja:  Laurie Dillon Robert Dillon Alexander Jacobs
Tuottaja:  Robert R. Rosen
Säveltäjä:  Don Ellis
Kuvaaja:  Claude Renoir
Leikkaaja:  Tom Rolf
Tuotantosuunnittelija:  Jacques Saulnier
Pääosat:  Gene Hackman Bernard Fresson Fernando Rey
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Disney+
Ensi-ilta:   21. toukokuuta 1975  22. elokuuta 1975
Kesto:  119 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  4 340 000 dollaria
Tuotto:  12 484 444 dollaria
Edeltäjä:  Kovaotteiset miehet
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kovaotteiset miehet 2 (engl. French Connection II) on vuonna 1975 ensi-iltansa saanut rikoselokuva, jonka on ohjannut John Frankenheimer. Elokuvan pääosassa esiintyy Gene Hackman.
Juoni

Jimmy ”Popeye” Doyle matkustaa Ranskaan etsimään huumeliigan pomoa Alain Charnieria, joka pääsi pakoon edellisessä osassa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gene Hackman  | … |  Jimmy ”Popeye” Doyle   |
|  Bernard Fresson  | … |  Barthélémy   |
|  Fernando Rey  | … |  Alain Charnier   |
Aiheesta muualla

Kovaotteiset miehet 2 Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Lastenkirkko

Lastenkirkko on  Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ylläpitämä, esiopetus- ja alakouluikäisille lapsille suunnattu verkkopalvelu. Lastenkirkon ideana on tarjota lapsille osallistavaa toimintaa verkkoympäristössä, ensin laajan virtuaaliympäristön ja kirkon työntekijöiden vetämien reaaliaikaisten leikki- ja hartaushetkien sekä pyhäkoulujen avulla, ja sittemmin tiivistetyn visuaalisen video- ja audiomaailman avulla. Vuoden 2015 alusta lähtien Lastenkirkko on toiminut myös Minecraft-peliympäristössä oman Fisucraft-palvelimensa kautta.
Historia

Lastenkirkko avautui vuonna 2008 Vantaan, Helsingin, Espoon, Oulun, Tampereen ja Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymien sekä Seurakuntien Lapsityön Keskus ry:n, Poikien ja Tyttöjen Keskus ry:n ja kirkkohallituksen välisenä yhteistyönä. Lastenkirkon virtuaaliympäristö toimi vuodesta 2008 vuoteen 2014 asti. Vuoden 2015 alusta alkaen Lastenkirkko uudistui jättämällä vanhan virtuaaliympäristönsä ja avaamalla uuden visuaalisen käyttöliittymän, joka sisältää videoita, audiota, kuvia ja tekstisisältöjä, sekä laajenemalla Minecraft-pelimaailmaan oman Fisucraft-palvelimensa kautta.
Aiheesta muualla

lastenkirkko.fi
fisucraft.net - Lastenkirkon Minecraft-palvelin
Kulttuuritalo (Tukholma)

Kulttuuritalo Sergelin torilla taustalla
Kulttuuritalo (ruots. Kulturhuset) on rakennus Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa. Se sijaitsee kaupungin keskustassa, Sergelin torin etelälaidalla. Sen on suunnitellut arkkitehti Peter Celsing. Rakennus vihittiin käyttöön 15. lokakuuta 1974. Nimensä mukaisesti rakennus on pyhitetty kulttuurille, ja siellä sijaitsee muun muassa kolme erilaista kirjastoa. Vuonna 2003 Kulttuuritalossa vieraili yhteensä noin 3,5 miljoonaa vierailijaa.[lähde? ]
Kulttuuritalon rakentamisen taustalla oli 1965–1966 järjestetty aatekilpailu Sergelin torin eteläpuolisen korttelin käytöstä. Kilpailun voitti Peter Celsing, ja rakennustyöt alkoivat 1968. Celsing suunnitteli sekä Kulttuuritalon että Brunkebergstorgin puolelle rakennetun Sveriges Riksbankin mustanpuhuvan toimitalon. Ensimmäinen valmistui vuonna 1974, jälkimmäinen 1976. Kulttuuritaloon kuuluu teatterisiipi, jossa toimii Tukholman kaupunginteatterin näyttämö, sekä näyttelyrakennus, johon kuuluu Sergelin torin puoleinen lasiseinäinen julkisivu.
Teatterisiipi toimi Ruotsin valtiopäivien tilapäisenä istuntopaikkana valmistumisestaan vuonna 1971 aina vuoteen 1983 saakka, jolloin Ruotsin valtiopäivätalon laajennus valmistui.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kulturhuset Wikimedia Commonsissa
Kulttuuritalon verkkosivusto
In a Darkened Room

| ”In a Darkened Room” Skid Row |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Slave to the Grind
 Julkaistu: 1991
 Tuottaja(t): Michael Wagener
 Tyylilaji: glam metal
 Kesto: 04.57
 Levy-yhtiö: Atlantic
Skid Row’n muut singlet
| ”Wasted Time” 1991 | ”In a Darkened Room” 1991 | ”Youth Gone Wild/Delivering the Gods” 1992 |
In a Darkened Room on yhdysvaltalaisen glam metal -yhtye Skid Row’n singlejulkaisu yhtyeen toiselta studioalbumilta Slave to the Grind. Albumin neljästä singlestä tämä oli viimeinen.
Kappaleet

In a Darkened Room – 4.57 (säv. Dave Sabo, sov. Rachel Bolan, san. Sebastian Bach)
Beggar’s Day – 4.02 (säv. Rachel Bolan, sov. san. Dave Sabo)
C’mon And Love Me (Kiss-cover) – 02.55 (säv. san. sov. Paul Stanley)
Kokoonpano

Sebastian Bach – laulu
Dave Sabo – kitara
Scotti Hill – kitara
Rachel Bolan – bassokitara
Rob Affuso – rummut
Aiheesta muualla

In a Darkened Room Discogsissa. (englanniksi)
Albumi In a Darkened Room Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Kushiro

| Kushiro (釧路市) |
| --- | --- |
 Kushiron keskustaa
 lippu:  symboli
 Kushiron sijainti Hokkaidōn prefektuurissa
 Kushiro
 Koordinaatit: 42°59′06″N, 144°22′54″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Hokkaidō
Prefektuuri:  Hokkaidōn prefektuuri
Yleiskehitystoimisto:  Kushiron yleiskehitystoimisto
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 363,29 km²
Väkiluku (10/2020):  165 951
 – Väestötiheys:  122 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Pihasyreeni, rusokirsikka, japaninpihlaja
 – Kukka:  Isoköynnöskrassi, kielo, leikkokatkero var. japonica
 
 https://www.city.kushiro.lg.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kushiro (jap. 釧路市, Kushiro-shi) on Japanin kaupunki Hokkaidōn saarella Hokkaidōn prefektuurissa. Se sijaitsee Hokkaidōn itäosassa Tyynenmeren rannikolla Kushirojoen suulla. Kaupungin alue ulottuu läheiselle Kushiron suomaalle ja pohjoisessa Akanjärvelle, lännessä siihen kuuluu kuntaliitoksen vuoksi suuri eksklaavi Shiranukan maaseutukaupungin toiselta puolelta. Kushirossa on 165 951 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 1 363,29 neliökilometriä.
Kushiro on Kushiron yleiskehitystoimiston pääkaupunki. Se on myös Hokkaidōn itäosien (Dōtō) suurin kaupunki sekä tärkeä satamakaupunki ja teollisuuskeskus.
Historia

Kushiron nimi on peräisin ainun kielestä, ja sen etymologialle on esitetty useita selityksiä. Matsumaen daimiokunta perusti Kushiroon kalastustukikohdan vuonna 1635. 1800-luvun lopulta lähtien Kushiro kehittyi kauppasatamana, josta vietiin esimerkiksi sisämaassa louhittua rikkiä. Rautatieyhteys kaupunkiin valmistui 1900-luvun alussa. Kaupunkioikeudet Kushiro sai vuonna 1922.
Toisen maailmansodan jälkeen Kushiroon on sijoittunut suuria teollisuusyrityksiä. Kaupungista on tullut myös tärkeä kalastussatama. Kivihiilen kaivu oli aiemmin tärkeä elinkeino, mutta viimeinen kaivos suljettiin vuonna 2002. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2005, kun siihen liitettiin Akanin ja Onbetsun maaseutukaupungit.
Talous

Erityisen merkittäviä teollisuudenaloja ovat kalastukseen liittyvä elintarviketeollisuus ja paperiteollisuus, joka tuottaa sanomalehtipaperia ja pahvia. Kaupungissa on kuitenkin myös lääke-, metalli- ja puusepänteollisuutta. Kushiron kalastussatama on yksi maan suurimmista, ja vuonna 2016 sen kokonaissaalis oli yli 114 000 tonnia. Kalastettavia lajeja on lukuisia, kuten alaskanseiti, koiralohi, oikeasilmäkampelat, sardiinit, makrillit ja saira.
Kaupunkiin kuuluvilla maaseutualueilla harjoitetaan metsätaloutta ja tuotetaan maitoa.
Liikenne

Kushiroa palvelevat JR Hokkaidōn Nemuro-päälinja ja siitä erkaneva Senmō-päälinja. Kaupungissa toimii Kushiron lentoasema, josta on reittiliikennettä esimerkiksi Sapporoon ja Tokioon.
Kulttuuri ja nähtävyydet

Kushiron tunnettuja maamerkkejä ovat pronssipatsain koristeltu Nusamain silta ja Kushiro Fisherman's Wharf MOO -keskus, jossa toimii muun muassa kauppahalli ja ravintoloita. Lähellä kaupungin keskustaa levittäytyy Kushiron suomaa, joka kuuluu Kushiron suomaan kansallispuistoon. Alue tunnetaan esimerkiksi mantšuriankurkien elinalueena, ja se onkin liitetty Ramsarin sopimukseen vuonna 1993. Kaupungin pohjoisosassa sijaitseva Akanjärvi ympäristöineen on sen sijaan osa Akanin–Mashūn kansallispuistoa. Järvi on ahdinpallerolevän (marimo) esiintymisaluetta.
Urheilu

Kushiro oli Asia League Ice Hockeyssä menestyksekkäästi pelanneen jääkiekkojoukkue Nippon seishi Cranesin kotikaupunki. Seuran toiminta kuitenkin päättyi talousvaikeuksien vuoksi.
Kuvia

Kushiron satamaa, Fisherman's Wharf
Akanjärvi
Akanko-onsenin rakennuksia
Kushiron kantakaupunki vuoden 1977 ilmakuvassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kushiro Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Küllo Kõiv

Küllo Kõiv (14. heinäkuuta 1972 Vana-Võidu – 29. kesäkuuta 1998 Viljandi) oli virolainen vapaapainija. Hän sijoittui kuudenneksitoista 1992 olympialaisissa ja seitsemänneksi 1996 olympialaisissa.
Kõiv kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 1998.
Aiheesta muualla

Kõiv, Kullo esbl.ee. Eesti Spordi Biografiiline Leksikon. Viitattu 3.11.2014. (viroksi)
Inuyama

| Inuyama (犬山市) |
| --- | --- |
 Inuyaman linna
 lippu:  Symboli
 Inuyaman sijainti Aichin prefektuurissa
 Inuyama
 Koordinaatit: 35°22′43″N, 136°56′40″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Chūbu, Tōkai
Prefektuuri:  Aichin prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  74,90 km²
Väkiluku (03/2020):  73 665
 – Väestötiheys:  983,5 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Silopunamarja
 – Kukka:  Kirsikka
 
 https://www.city.inuyama.aichi.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Inuyama (jap. 犬山市, Inuyama-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Tōkain alueella Aichin prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin pohjoisosassa Nōbin tasangon pohjoisreunalla. Kaupunki on rakentunut Kisojoen vasemmalle rannalle. Pohjoisessa se rajautuu Gifun prefektuuriin. Inuyamassa on 73 665 asukasta (maaliskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 74,90 neliökilometriä.
Inuyama kehittyi Edo-kaudella Owarin daimiokunnan linnanaluskaupunkina Naruse-klaanin hallinnassa. Oda Nobuyasun nykyiselle paikalleen vuonna 1537 siirtämä Inuyaman linna on tätäkin vanhempi. Perinteisiä elinkeinoja olivat riisin viljely sekä suitsukkeen ja polttopuun tuotanto. Meiji-restauraation jälkeen paikkakunnalle sijoittui silkin valmistusta ja sittemmin elintarvike-, tekstiili-, metalli-, kone- ja elektroniikkateollisuutta. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Inuyama sai vuonna 1954, kun silloiseen Inuyaman maaseutukaupunkiin liitettiin neljä muuta kuntaa.
Inuyama on yksi Aichin prefektuurin merkittävimmista turistikohteista. Se sijaitsee Kisojoen ”Japanin Reininä” tunnetun, maisemiltaan kauniin laakson varrella. Joella harjoitetaan merimetsokalastusta (ukai), jonka perinteet ulottuvat 1 300 vuoden taakse. Inuyaman linnan keskustorni on valittu yhdeksi Japanin kansallisaarteista, kuten myös Jo-anin teehuone linnavuoren juurella. Kaupungin rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat myös Jakkō-inin ja Daishō-jin eli Inuyama Narita-sanin buddhalaiset temppelit sekä Momotarō-jinjan pyhäkkö. Huhtikuisin vietettävä Inuyama-festivaali kulkueineen on valittu Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Kaupungin muita nähtävyyksiä ovat Meiji-kauden arkkitehtuuria esittelevä, Irukajärven rannalle rakennettu ulkomuseo Meiji-mura, huvipuisto Nihon Monkey Park ja siellä sijaitseva eläintarha ja tutkimuskeskus Nihon Monkey Centre. Kaupungin pohjois- ja itäosien vuoristoalueet kuuluvat Hida-Kisogawan puolikansallispuistoon. Inuyamaa palvelevat Nagoya-rautateiden Inuyama-linja, Hiromi-linja ja Komaki-linja.
Kuvia

Inuyaman linna ja Kisojoki
Inuyama-festivaali
Jakkō-in syksyllä
Daishō-ji
Inuyaman kaupungintalo
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Inuyama Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
In a Sentimental Mood (albumi)

| In a Sentimental Mood Dr>  John |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Ocean Way Studio, Los Angeles, CA, Power Station, NYC.
 Julkaistu: huhtikuu 1989
 Formaatti: CD
 Tuottaja(t): Tommy LiPuma
 Tyylilaji: New Orleans R&B, Piano Blues
 Kesto: 40.34
 Levy-yhtiö: Warner Bros. Records
Dr. Johnin muut julkaisut
| The Ultimate Dr. John 1987 | In a Sentimental Mood 1989 | On a Mardi Gras Day 1990 |
In a Sentimental Mood on Dr. Johnin levy vuodelta 1989.
Kappaleet

Makin' Whoopee! – 4.09 (säv. Gus Kahn, Walter Donaldson)
Candy – 5.33 (säv. Alex Kramer, Joan Whitney, Mack David)
Accentuate the Positive – 3.55 (säv. Johnny Mercer)
My Buddy – 3.50 (säv. Gus Kahn, Walter Donaldson)
In a Sentimental Mood – 4.05 (säv. Duke Ellington, Irving Mills, Manny Kurtz)
Black Night – 4.12 (säv. Jessie Mae Robinson)
Don't Let the Sun Catch You Cryin' – 4.52 (säv. Joe Greene)
Love for Sale – 5.18 (säv. Cole Porter)
More Than You Know – 4.40 (säv. Billy Rose, Edward Eliscu, Vincent Youmans)
Kokoonpano

Dr. John – kosketinsoittimet, laulu
Abe Laboriel – basso (raidat 1 ja 3)
David Barard – basso (raidat 2 ja 8)
Marcus Miller – basso (raidat 4, 5, 6, 7 ja 9)
Paul Jackson – akustinen kitara (raita 1)
Harvey Mason – rummut (raidat 1, 3 ja 6)
Herlin Riley – rummut (raidat 2 ja 8)
Jeff Porcaro – rummut (raidat 4, 5, 7 ja 9)
Hugh McCracken – kitara (raidat 2, 3, 4, 5, 7, 8 ja 9)
Lenny Castro – lyömäsoittimet (raita 8)
Trazi Williams – lyömäsoittimet (raita 8)
David Newman – saksofoni (raita 2)
Joel Peskin – saksofoni (raita 3)
Ralph Burns – torvisovitukset (raidat 1, 3 ja 6)
Marty Paich – jousi- ja torvisovitukset (raidat 2, 4, 5, 7, 8 ja 9)
Arviot

Allmusic:
In Your House 16: Canadian Stampede

In Your House 16: Canadian Stampede oli showpaini pay-per-view (PPV) tapahtuma, minkä tuotti World Wrestling Federation. Se pidettiin 6. heinäkuuta, 1997 Saddledomessa Calgary, Albertassa. Se oli 16. In Your House PPV. Paikanpäällä yleisöä oli 12,151.
Selostamossa toimi Vince McMahon, Jerry "The King" Lawler ja Jim Ross.
Vastaanotto

Wrestling Observer Newsletter valitsi  tämän pay-per-viewin vuoden 1997 Best Major Show:ksi. Samaan ei ole pystynyt kuin kolme muuta: WrestleMania X-Seven, vuoden 2002 Summerslam ja WrestleMania XXIV.
Matsit ja tulokset

| # | Matsit | Stipulaatiot | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| Free for All matsi | The Godwinns (Henry ja Phineas) voitti The New Blackjacks (Blackjack Windham ja Blackjack Bradshaw) | Tag team matsi | 05:32 |
| 1 | Mankind paini Hunter Hearst Helmsleyn kanssa (Chynan kanssa) tupla ulos laskuun | Tavallinen matsi | 13:14 |
| 2 | The Great Sasuke voitti Taka Michinokun | Tavallinen matsi | 10:00 |
| 3 | The Undertaker (c) voitti Vaderin (Paul Bearerin kanssa) | Tavallinen matsi WWF Mestaruudesta | 12:39 |
| 4 | The Hart Foundation (Bret Hart, Jim Neidhart, Owen Hart, The British Bulldog, ja Brian Pillman) voittivat Steve Austinin, Ken Shamrockin, Goldustin, ja Legion of Doomin (Hawk ja Animal) | Kymmenen miehen tag team matsi | 24:31 |
In Your House kronologia

Edellinen: In Your House 15: A Cold Day in Hell
Seuraava: Ground Zero: In Your House
Lahtela

Lahtela on suomenkielinen sukunimi. Tunnettuja nimenkantajia ovat muun muassa seuraavat:
Atro Lahtela (s. 1959), elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja, poliitikko Olavi Lahtelan poika
Emmi Lahtela (s. 2002), jalkapalloilija
Esa Lahtela (s. 1949), poliitikko ja kansanedustaja
Hannu Lahtela (s. 1946), pianisti
Janne Lahtela (s. 1974), kumparelaskija
Johannes Lahtela (s. 1975), näyttelijä, pappi ja kirjailija, Markku Lahtelan poika
Juuso Lahtela (s. 1985), kumparelaskija
Markku Lahtela (1936–1980), kirjailija, poliitikko Olavi Lahtelan poika, Silvo ja Johannes Lahtelan isä
Matti Lahtela (1881–1961), poliitikko ja kansanedustaja
Mikko Lahtela (s. 1992), jääkiekkoilija
Olavi Lahtela (1915–1968), poliitikko, ministeri ja kansanedustaja, Matti Lahtelan poika, Mikael Jungnerin isoisä
Olavi Lahtela (1928–2018), yrittäjä ja yritys- ja järjestöjohtaja, liikenneneuvos
Seppo Lahtela (s. 1947), poliitikko ja kansanedustaja
Silvo Lahtela (s. 1959), saksalainen kirjailija, Markku Lahtelan poika.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.