stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siperianmaaorava
Uhat, suojelu ja ihminen

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt siperianmaaoravan elinvoimaiseksi lajiksi. Sitä tavataan laajalla alueella ja kantojen uskotaan olevan suuria. Suurempia laskuja kannoissa ei ilmeisesti ole. Siperianmaaorava on myös laajentanut levinneisyysaluettaan kohti Länsi-Eurooppaa.
Lajilla ei uskota olevan suurempia uhkia. Aikanaan Mongoliassa metsästettiin vuosittain tuhansia siperianmaaoravia niiden turkkien takia. Metsästyksellä ei kuitenkaan enää ole juuri merkitystä. Joillakin paikoilla kantoja voivat uhata metsäpalot. Japanin Hokkaidōn saaren alalajia T. s. lineatus saattaa uhata risteytyminen mantereelta peräisin olevien alalajien kanssa. Risteytyminen on yleistä etenkin kaupunkialueilla, kuten Sapporossa.
Siperianmaaoravaa on pidetty lemmikkinä. Suomessa se on määritelty haitalliseksi vieraslajiksi, jota ei voida pitää lemmikkinä. Lajia on suhteellisen helppo kasvattaa vankeudessa. Tästä syystä sitä on käytetty yleisesti myös lääketieteellisissä tutkimuksissa. Erityisen tarkasti on tutkittu siperianmaaoravan silmän retinan ja näköhermon toimintaa. Niillä tiedetään esiintyvän myös maksan kasvaimia.
Siperianmaaorava Venäjällä.
Pää lähikuvassa.
Lähikuvassa.
Siperianmaaoravan turkkeja.
Katri Sievinen

| Katri  Sievinen |
| --- | --- |
 Katri Sievinen vuonna 2012.
Näyttelijä(t):  Jutta Lehtinen
Kesto:  2003–2007, 2008, 2009, 2012, 2014
Ensi- esiintyminen:  Osa 753: Kari tekee epätoivoisen ratkaisun (16. huhtikuuta 2003)
Viimeinen esiintyminen:  Osa 2693: Paulan viimeinen toive toteutuu (15. lokakuuta 2014)
Henkilötiedot
Koko nimi:  Katri Elisabeth Sievinen
Ammatti:  tarjoilija, myyjä, pr-emäntä
Sukupuoli:  nainen
Kotipaikka:   Helsinki
Asuinpaikka:  Vaasa
Suhteet
Vanhemmat:  Lasse Sievinen Paula Sievinen (kuollut)
Sisarukset:  Heli Sievinen Annika Sievinen (kuollut) Jiri Viitamäki (velipuoli) Severi Sievinen (velipuoli)
Puoliso(t):  Johan Brunberg (kihlattu) Teemu Korhonen (ex-kihlattu)
Tädit ja sedät:  Leo Sievinen (kuollut) Armi Viitamäki
Sisarusten lapset:  Nella Tamminen (velipuolen tytär)  Magnus Mustavaara (velipuolen poika)
Serkut:  Joonatan Sievinen Jere Sievinen Satu Sievinen Leo Sievinen (serkun poika)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Katri Elisabeth Sievinen on Jutta Lehtisen esittämä kuvitteellinen hahmo televisiosarjassa  Salatut elämät. Hän on ollut sarjassa vakituisesti mukana vuosina 2003–2007 ja tehnyt lyhyitä vierailuja vuosina 2008, 2009, 2012 ja 2014. Katri nähtiin Salattujen elämien spin-off-sarjassa Pihlajasatu vuonna 2019.
Yleistä

Vaaleahiuksinen Katri saapui sarjaan keväällä 2003 silloisen opiskelukaverinsa Aamu Korhosen kautta. Katri pyöri Pihlajakadun kuvioissa ennen kuin hänen perheensä muutti asumaan Aamun perheen entiseen asuntoon, jossa Katri oli viettänyt aikaa jo silloin kun seurusteli vielä Aamun kaksoisveljen Teemun kanssa. Muut Sieviset muuttivat Pihlajakadulle vasta vuonna 2004.
Yleistä > Perhe

Katri on Sievisen perheen vanhin tytär. Hänen perheeseensä kuuluvat siskot Annika ja Heli, velipuolet Severi ja Jiri sekä vanhemmat Paula ja Lasse. Paulan kanssa Katri on aina ollut hyvin läheinen. Pikkusisko Annika menehtyi traagisesti vuonna 2007 ollessaan vain 18-vuotias.
Yleistä > Koulutus ja työ

Ensimmäisinä vuosinaan sarjassa Katri opiskeli maalariksi. Kouluaikoinaan Katrilla oli huono maine useiden seurustelu- ja seksikumppaneidensa takia. Myöhemmin Katri työskenteli niin Kentaurissa, Stellanssissa kuin SnowTeamissakin, eikä hän tehnyt paljoakaan koulutustaan vastaavia töitä.
Hahmon kaari

Katri on seurustellut vakituisesti Teemu Korhosen, Riku Jääskeläisen ja Taneli Halosen kanssa. Hänellä on ollut myös pari yhden illan juttua Ken Ojalan kanssa ja lyhyt suhde Pete Niirasen kanssa. Ossi Puolakka oli myös ihastunut Katriin ja suudelmia vaihdettiin, mutta muuta ei heidän välilleen lopulta kehittynyt.
Teemu ja Katri tutustuivat Aamun kautta ja alkoivat seurustella. Aamu tosin paheksui Katrin huonon maineen takia veljensä tyttöystävää ja yritti vaikeuttaa suhdetta. Aamu myös koki, että Katri yritti ottaa hänen paikkansa perheessä. Aamun poikaystävä Ken päätyi sänkyyn Katrin kanssa saadakseen sänkykokemusta Aamua varten. Katri ehti jopa lyhyesti ihastua Kentsuun, mutta päätti jatkaa elämäänsä Teemun kanssa. He menivät myöhemmin kihloihin, mutta suhde päättyi, kun Teemu sai tietää Katrin olleen Kentsun kanssa sängyssä toistamiseen, ja Teemu muutti Lontooseen siskonsa kanssa. Alun perin oli ollut tarkoitus, että Katri olisi lähtenyt Teemun mukaan.
Teemun muutettua pois Helsingistä alkoi Katri tapailla Kentaurin uutta työntekijää Rikua. Myös Katri itse aloitti työt Kentaurissa. Näihin aikoihin Katrin äiti ja vanhempi pikkusisko Heli muuttivat Pihlajakadulle. Syksyllä 2004 vaihto-oppilaana ollut perheen silloinen kuopus Annika palasi Suomeen. Myöhemmin samaisena syksynä perheen isä, Lasse, muutti myös Pihlajakadulle. Rikun paras ystävä Ossi sotki hieman Katrin ja Rikun kuvioita, mutta lopulta pari päätyi vakavaan suhteeseen Ossin jäädessä nuolemaan näppejään. Rikun alkoholismi kuitenkin rasitti suhdetta sen verran, että Katri jätti miehen ja aloitti seurustelun Tanelin kanssa.
Katrilla ja Tanelilla tuntui sujuvan hyvin, mutta Tanelin äiti (myöhemmin isoäidiksi paljastunut) Irma ei pitänyt kaksikon romanssista. Hänestä Katri ei ollut Tanelille tarpeeksi hyvä. Sen lisäksi Katrilla oli yhä tunteita häntä kaipaavaa Rikua kohtaan. Tanelin ja Katrin yhteiselo ei sujunut enää niin hyvin kuin aiemmin, joten pari erosi riitojensa painamina. Katri palasi lohduttautumaan Tanelin käsivarsille, koska Riku oli kuollut. Taneli kuitenkin suuntasi kohti Kyprosta ja Katri jäi yksin.
Rikun kuoleman ja Tanelin lähdön jälkeen Katri ei halunnut seurustella. Pete Niiranen kuitenkin oli hyvin kiinnostunut Katrista ja he alkoivat seurustelemaan. Juututtuaan hissiin Peten kanssa Katri joutui Peten raiskauksen uhriksi. Sen jälkeen Katrin oli hyvin vaikea enää asua Pihlajakadulla ja olla osa sen kuvioita. Hän päätti muuttaa Vaasaan asumaan.
Hahmon kaari > Paluut

Syksyllä 2008 Katri tuli käymään kotona, koska hänen äitinsä oli kadonnut. Kun selvisi, että Paula on kunnossa, Katri palasi takaisin Vaasaan. Syksyllä 2009 Katri tuli taas Helsinkiin tervehtimään perhettään ja tervehtimään vastasyntynyttä pikkuveljeään Severiä. Katri esitteli perheelleen myös uuden miesystävänsä Johan Brunbergin. Lisää yllätyksiä Katri järjesti perheelleen hakemalla pikkusiskonsa Helin kotiin Pihlajakadulle.
Katri palasi huhtikuussa 2012 Pihlajakadulle Heli-siskonsa kanssa juhlimaan vanhempiensa polttareita sekä häitä. Polttareiden ja häiden jälkeen hän palasi Helin kanssa takaisin Vaasaan. Vuonna 2014 Katri ja Heli palasivat Pihlajakadulle Paulan jouduttua ammutuksi salaklinikan hyväntekeväisyysjuhlissa. He palasivat hetkeksi Vaasaan, mutta tulivat myöhemmin kotiin hakemaan Severin luokseen Vaasaan. Paulan kuoltua Katri, Heli ja Severi tulivat Pihlajakadulle hyvästelemään Paulan.
Nelson DeMille

Nelson DeMille vuonna 2017.
Nelson Richard DeMille (23. elokuuta 1943 New York – 17. syyskuuta 2024) oli yhdysvaltalainen jännityskirjailija. Hän kirjoitti myös nimillä Jack Cannon, Kury Ladner ja Brad Matthews. DeMille käytti usein kirjojen tapahtumapaikkana kasvuseutuaan Long Islandia.
Kirjat

By the Rivers of Babylon (1978), suomennettu lyhennelmänä nimellä Taistelu Baabelin raunioilla 16. Valittujen Palojen Kirjavaliossa FN7916, vuodelta 1979.
Mayday (1979) (suom. Mayday)
Cathedral (1981) (suom. Katedraali)
The Talbot Odyssey (1984)
Word of Honor (1985)
The Charm School (1988)
The Gold Coast (1990) (suom. Rahaa kuin rannan hiekkaa)
The General's Daughter (1992) (suom. Kenraalin tytär)
Spencerville (1994) (suom. Kovan miehen paluu)
Plum Island (1997) (suom. Luumusaari)
The Lion's Game (2000) (suom. Leijonan isku)
Up Country (2002) (suom. syvälle viidakkoon)
Night Fall (2004)
Aiheesta muualla

Kirjailijan kotisivut
Steffi Lemke

| Steffi Lemke |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. tammikuuta 1968 (ikä 56) Dessau
Tiedot
Puolue:  Liittouma 90/Vihreät
Aiheesta muualla
steffi-lemke.de
Steffi Lemke (s. 19. tammikuuta 1968 Dessau) on saksalainen vihreä poliitikko ja Saksan nykyinen ympäristö-, luonnonsuojelu-, ydinturvallisuus- ja kuluttaja-asioiden ministeri joulukuusta 2021.
Kansanedustajana Lemke on ollut vuosina 1994–2002 ja uudelleen vuodesta 2013 alkaen. Vuosina 2002–2013 Lemke oli Saksan vihreiden puoluesihteeri.
Lemke on opiskellut maataloustiedettä Humboldt-yliopistossa Berliinissä.
Kitasato Shibasaburō

Kitasato Shibasaburō
Kitasato Shibasaburō (jap. 北里 柴三郎; 29. tammikuuta 1853 Kitanosato, Higon provinssi – 13. kesäkuuta 1931 Tokio) oli japanilainen lääkäri ja bakteriologi, joka löysi ruttoa aiheuttavan Yersinia pestis -bakteerin samanaikaisesti Alexandre Yersinin kanssa vuonna 1894. Lisäksi Kitasato ja Emil von Behring löysivät vuonna 1890 yhdessä ensimmäisinä antitoksiinit ja kehittivät niiden avulla seerumihoitomenetelmät jäykkäkouristusta ja kurkkumätää vastaan.
Uran alku

Kitasato syntyi vuoristokylässä silloisessa Higon provinssissa nykyisen Kumamoton prefektuurin alueella. Hän oli kylän päällikön Kitasato Korenobun vanhin poika. Kitasato aloitti lääkärinopintonsa vuonna 1872 Igakushon opetussairaalassa, josta tuli sittemmin osa Kumamoton yliopistoa, tärkeimpänä opettajanaan hollantilainen lääkäri C. G. van Mansvelt. Tämän lähdettyä Igakushosta Kitasato siirtyi jatkamaan opintojaan Tokion yliopistoon, jossa hän suoritti lääketieteen tutkinnon vuonna 1883. Hän työskenteli sen jälkeen Japanin sisäministeriön alaisessa keskusterveysvirastossa bakteriologista laboratoriota johtaneen apulaisprofessori Masanori Ogatan apulaisena. Nagasakissa vuonna 1884 puhjenneen koleraepidemian aikana Kitasaton on kerrottu havainnoineen mikroskoopilla koleraa aiheuttanutta ”pilkkubasillia”.
Työ Berliinissä ja paluu Japaniin

Kitasato työskenteli vuosina 1885–1891 Berliinissä Saksassa maailmankuulun bakteriologin Robert Kochin laboratoriossa Japanin terveysviraston tuella ja teki siellä Emil von Behringin kanssa uraauurtavaa tutkimusta. Vuonna 1889 julkaisemassaan artikkelissa Kitasato kuvasi kehittämäänsä menetelmää karjaeläinten ritinäruttoa aiheuttavan anaerobisen Clostridium chauvoei -bakteerin viljelyyn vetykaasun avulla. Samana vuonna hän onnistui luomaan ensimmäisen puhdasviljelmän jäykkäkouristusta aiheuttavasta Clostridium tetani -bakteerista kuumentamalla itiöitä sekaviljelmässä 80 °C:een, jolloin kuumuus tappoi muut bakteerit. Kitasato ja Behring havaitsivat, että tämän bakteerin erittämä toksiini aiheutti jäykkäkouristuksen oireet. Kitasato havaitsi myös, että laimentamalla toksiinia ei-tappavaksi ja ruiskuttamalla sitä eläimiin ne tulivat vähitellen immuuneiksi myös normaalisti tappavalle altistukselle.
Vuonna 1890 Kitasato ja Behring löysivät keinon tuottaa passiivinen immuniteetti jäykkäkouristusta vastaan ruiskuttamalla laimennetulle toksiinille altistetun eläimen veren tuottamaa antitoksiinia sisältävää seerumia tartunnan saaneeseen ei-immuuniin eläimeen. He onnistuivat soveltamaan tätä seerumihoidoksi nimeämäänsä menetelmää myös kurkkumätään. He ottivat käyttöön käsitteen ”antitoksiini”, ja heidän samana vuonna julkaisemansa tutkimus merkitsi serologian lähtölaukausta. Kitasato kirjoitti artikkelin jäykkäkouristusta koskeneen pääosan. Hän löysi myöhemmin myös pernaruton antitoksiinin. Seerumihoitoa käytettiin ensi kerran kurkkumätään sairastuneen ihmisen parantamiseen Saksassa vuonna 1891.
Behring sai seerumihoidon kehittämisestä vuonna 1901 ensimmäisen lääketieteen Nobel-palkinnon. Palkintoa harkittiin samalla myös Kitasatolle, mutta sitä ei tuolloin ollut tapana jakaa usealle henkilölle yhtä aikaa.
Kitasato tutki Saksassa myös Kochin vuonna 1890 kehittämää tuberkuliinia Japanin keisarihuoneen taloudellisella tuella. Hän väitteli lääketieteen tohtoriksi vuonna 1891 ja sai Saksassa professorin arvonimen vuonna 1892. Palattuaan samana vuonna Japaniin Kitasato perusti Fukuzawa Yukichin ja liikemies Ichizaemon Morimuran taloudellisella tuella uuden tartuntatautien instituutin ja toimi sen johtajana. Instituutti liitettiin terveysviraston alaisuuteen vuonna 1899. Vuodesta 1893 Kitasato johti myös perustamaansa Yojoen-tuberkuloosiparantolaa.
Ruttobakteerin löytäminen

Kun Kiinassa vuonna 1894 puhkesi suuri paiseruttoepidemia, Japanin hallitus lähetti Kitasaton Hongkongiin tutkimaan sitä. Vain kolme päivää hänen jälkeensä kaupunkiin saapui samassa tarkoituksessa Ranskan siirtomaahallinnon palveluksessa ollut sveitsiläissyntyinen bakteriologi Alexandre Yersin. Epidemian tutkimisesta Hongkongissa vastannut brittilääkäri James A. Lowson määräsi kaikki ruttoon kuolleiden ruumiit annettaviksi Kitasatolle, mutta sekä Kitasato että Yersin löysivät ruttoa aiheuttavan Pasteurella pestis -bakteerin itsenäisesti lähes yhtä aikaa. Kitasato julkaisi tutkimustuloksensa Lowsonin kanssa ennen Yersiniä, joten britit väittivät Kitasatoa ja ranskalaiset Yersiniä bakteerin ensimmäiseksi löytäjäksi. Kitasato antoi vuonna 1925 kunnian löydöstä kokonaan Yersinille, ja bakteeri nimettiin lopulta tämän mukaan Yersinia pestikseksi.
Kitasaton esittämät kuvaukset ruttobakteerista sisälsivät ristiriitaisuuksia, jotka nostattivat epäilyjä. Vuonna 1976 joukko mikrobiologeja tuli siihen tulokseen, että Kitasaton bakteeriviljelmä oli pneumokokin kontaminoima, mutta hän oli joka tapauksessa onnistunut eristämään ja kuvaamaan oikean bakteerin.
Myöhempi ura

Kun Kitasaton perustama tartuntatautien instituutti vuonna 1914 siirrettiin Japanin opetusministeiön alaisuuteen, hän erosi vastalauseena sen johdosta ja perusti nimeään kantaneen Kitasato-instituutin, jonka palvelukseen pääosa henkilökunnasta siirtyi. Kitasato toimi vuosina 1917–1928 Keiō-yliopiston lääketieteellisen korkeakoulun ensimmäisenä dekaanina, ja hänet valittiin vuonna 1923 perustetun Japanin lääkäriyhdistyksen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Vuonna 1918 puhjenneen espanjantautipandemian aikana Kitasato yritti huonolla menestyksellä kehittää rokotetta influenssaa vastaan. Monien aikalaistensa tavoin hän luuli virheellisesti influenssaa bakteerin aiheuttamaksi, sillä viruksia ei tuolloin vielä tunnettu kunnolla.
Kitasato nimitettiin vuonna 1917 Japanin parlamentin ylähuoneeseen ja keisari Yoshihito antoi hänelle vuonna 1924 paronin (danshaku) aatelisarvon. Ison-Britannian kuninkaallinen terveysinstituutti myönsi Kitasatolle Harben-kultamitalin vuonna 1925, minkä ohella hänet valittiin monien ulkomaisten akatemioiden ja tieteellisten seurojen kunniajäseneksi. Hän perusti myös kuumemittareita valmistavan Terumo-yhtiön vuonna 1921. Kitasato kuoli vuonna 1931.
Kitasaton tunnettuihin oppilaisiin kuuluivat Kiyoshi Shiga, joka löysi hänen alaisuudessaan punatautia aiheuttavan bakteerin, sekä Sahachirō Hata.
Muistaminen

Kitasaton mukaan on nimetty 1960-luvulla perustettu Kitasato-yliopisto. Hänen kuvansa on vuonna 2024 käyttöön otetussa tuhannen Japanin jenin setelissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kitasato Shibasaburō Wikimedia Commonsissa
Kitasato laboratoriossa 1890-luvulla.
Kitasaton kuva tuhannen jenin setelissä.
Donetskin kansantasavalta

Donetskin kansantasavalta (ven. Донецкая народная республика, Donetskaja Narodnaja Respublika, lyhenne DNR) oli Itä-Ukrainan Donetskin alueen kaakkoisosia Itä-Ukrainan sodan aikana vuosina 2014–2022 hallinnut Venäjä-mielinen separatistiorganisaatio, joka katsoi olevansa itsenäinen valtio, kunnes se julistettiin liitetyksi Venäjään. Aluetta ei kuitenkaan yleisesti pidetty missään vaiheessa itsenäisenä vaan sen arvioidaan pysyneen pystyssä niin taloudellisesti kuin sotilaallisesti vain Venäjän tuella. Kaukasian turvallisuuspolitiikkaa tutkivan Svante Cornellin mukaan ”Donetskin kansantasavalta on puhtaasti Venäjän salaisten palvelujen luomus”.
Donetskin kansantasavallan naapurina on vastaava Luhanskin kansantasavalta. Ne muodostivat yhdessä vuoteen 2015 saakka Kansantasavaltojen liitto Novorossijan.
Venäjä tunnusti Donetskin kansantasavallan itsenäisyyden 21. helmikuuta 2022. Venäjä liitti sen laittomasti kolmen muun alueen tapaan osaksi Venäjää syksyllä 2022.
Perustaminen

Donetskin kansantasavalta julistettiin perustetuksi aseellisten Venäjä-mielisten separatistijoukkojen ja sotilaiden käynnistämien levottomuuksien aikana 7. huhtikuuta 2014. Aktivistit miehittivät tuolloin Ukrainan aluehallinnon rakennuksia ja Donetskin kaupungintaloa sekä muita alueen kaupunkeja. Itsenäistymisestä järjestettiin pikaiset kansanäänestykset 11. toukokuuta 2014. Näitä äänestyksiä eivät ulkopuoliset tahot tai valtiot ole tunnustaneet. Ukrainan oikeuslaitos piti yhteisöä terroristijärjestönä.
Donetskin ja Luhanskin kansantasavallat allekirjoittivat 24. toukokuuta 2014 sopimuksen ”Novorossijan liittovaltion” perustamisesta. Euroopan unioni asetti kansantasavallan laittomuuksien takia pakotelistalleen heinäkuussa 2014.
Donetskin kansantasavaltaa johtivat aluksi Venäjän federaatiosta tulleet komentajat: sotilaskomentajana kapinallisalueen ”puolustusministeri” Igor Girkin ja ”pääministerinä” moskovalainen Aleksandr Borodai, mutta nämä vetäytyivät kapinallisryhmien johdosta loppukesällä 2014. Girkinin seuraajaksi tuli ukrainalaissyntyinen Aleksandr Zahartšenko. Borodain seuraajaksi asetettiin kapinallisalue Transnistrian tiedustelupalvelun MGB:n johtajana toiminut Vladimir Antjufejev, ja Borodai siirtyi varapääministeriksi.
Donetskin kansantasavallassa järjestettiin parlamenttivaalit marraskuun alussa 2014. Kansainvälinen yhteisöselvennä piti vaaleja laittomina, mutta Venäjä oli etukäteen ilmoittanut kunnioittavansa vaalitulosta. Venäjä ei kuitenkaan sittemmin vahvistanut tukeaan vaalitulokselle. Listavaaleissa muiden kuin Moskovalle suosiollisten ryhmittymien ehdokkaiden asettaminen ehdolle oli estetty. Selväksi voittajaksi raportoitiin pääministeri Zahartšenkon lista, ja Zahartšenko itse nimitettiin separatistialueen ”valtionpäämieheksi” 4. marraskuuta 2014.lähde?
Sodankäyntiä ja tulitaukoyrityksiä

Kansantasavallan alueella on ollut ainakin osittainen sotatila, sotilashallinto. ja ihmisoikeusjärjestö Amnesty Internationalin mukaan satunnaisia tuomioita on annettu erilaisissa separatistien tilapäisissä ja sotilastuomioistuissa. Läntisissä tiedotusvälineissä Itä-Ukrainan separatistisia kansantasavaltoja on luonnehdittu Moskovan ohjauksessa oleviksi nukkehallinnoiksi.
Sotatoimia aluksi johtanut entinen Venäjän asevoimien sotilastiedustelun eversti Girkin arvioi marraskuussa, että alueella ei olisi syttynyt sotaa ilman hänen kokoamiensa joukkojen myötävaikutusta, vaan Itä-Ukrainan kriisi olisi kuivunut kokoon.
Zahartšenko kertoi jo elokuun 2014 lopulla separatistien riveissä taistelevan 3 000–4 000 sotilasta Venäjältä, ja lisäksi oli paljon ”lomaansa veljiensä rinnalla viettäviä”, Venäjältä ”Donbassin vapauden” puolesta taistelemaan tulleita sotilaita. Venäjän sotilaiden ja aseiden osallisuutta konfliktiin pidetään lännessä yleisesti tosiasiana. Venäjä on jatkuvasti kiistänyt tämän ja vaatinut todisteiden esittämistä, joita viralliset tahot eivät ole konkreettisessa muodossa toimittaneet.
Minskin tulitaukosopimuksessa sovittiin 5. syyskuuta 2014, että Ukraina myöntää osittaisen itsehallinnon Ukrainan itäosien tuolloisille separatistisalueille. Tulitaukosopimusta rikottiin jatkuvasti eikä autonomia edennyt.
Seuraavasta tulitauosta sovittiin Minskissä Ukrainan, Saksan, Ranskan ja Venäjän kesken helmikuussa 2015, ja sen piti astua voimaan 15. helmikuuta 2015. Tätäkin tulitaukoa rikottiin välittömästi, ja Venäjän tukemat separatistit valtasivat Ukrainalta sen hallussa olleen Debaltseven seudun.
21. helmikuuta 2022 Venäjä tunnusti Donetskin ja Luhanskin kansantasavallat itsenäisiksi. Samana päivänä solmittu YYA-sopimus kansantasavaltojen ja Venäjän välillä mahdollistaa myös sotilaallisen avun tasavalloille. Kolme päivää myöhemmin Venäjä hyökkäsi Ukrainaan.
Toiminta ja edustautuminen Suomessa

Johan Bäckman ilmoitti blogissaan heinäkuussa 2014, että Suomeen on perustettu Donetskin kansantasavallan diplomaattiedustusto Donetskin kansantasavallan korkeimman neuvoston 16. heinäkuuta 2014 antamalla valtakirjalla. Johan Bäckman toimi edustuston johtajana ja sen lehdistösihteerinä porilainen kunnallispoliitikko Evgenia Hildén-Järvenperä. SDP, jonka nimissä Evgenia Hildén-Järvenperä toimii poliitikkona, sanoutui irti hänen käsityksistään. Suomen ulkoministeriön Moskovan-suurlähetystön mukaan ”Donetskin kansantasavaltaa” ei ole olemassa Suomen tunnustamana valtiona, eikä sillä voi olla suurlähetystöä tai muuta virallista edustustoa Suomessa. Suurlähetystön mukaan myöskään YK, EU tai ETYJ eivät tunnusta Itä-Ukrainan separatistisia ryhmiä valtioksi.
Kesällä 2014 edustusto ilmoitti tarvitsevansa taistelijoita, sairaanhoitajia, lääkäreitä, kokkeja ja autonkuljettajia ”Novorossijan antifasistiselle kansanrintamalle”. Bäckman ilmoitti blogissaan heinäkuussa 2015 suomalaisten vapaaehtoisten saapuneen Donbassiin, jossa he liittyvät Donetskin kansantasavallan kansanarmeijaan.
Edustusto ilmoitti lähettäneensä Suomen kansanedustajille tiedonannon, johon sisältyy luottamuksellinen kirje ja Matti Rossin kirja Raunioista nousee Donbass. Edustuston mukaan tietopaketissa käsitellään Donbassin humanitaarista tilannetta ja kehotetaan Suomea noudattamaan kansainvälisiä sopimuksia ja lopettamaan aseiden vienti Ukrainan armeijalle. Lisäksi kirjeessä Suomea kehotetaan luopumaan edustuston mukaan kansainvälisen oikeuden vastaisesta ja hyödyttömästä (Venäjän) pakoterintamasta, jolla ei ole YK:n hyväksyntää.
Suomalaisen Janus Putkosen rooli on merkittävä Donetskin kansantasavallassa. Aiemmin Suomessa Verkkomedia-nimistä vastamediaa pyörittänyt Putkonen johtaa Donetskissa kapinallisalueen lehdistökeskusta ja uutistoimistoa, jonka kautta kulkevat yhteydet suurten kansainvälisten medioiden ja kapinallisten välillä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Donetskin kansantasavalta Wikimedia Commonsissa
Fight Club, Donetsk. Meet eastern Ukraine's emerging warlords. (6/2014) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (foreignpolicy.com)
Eastern Ukraine: Questions and Answers about the Laws of War (9/2014) (englanniksi) (hrw.org)
YK: Lähes tuhat kuollut Itä-Ukrainassa tulitauon aikana (20.11.2014) (kaleva.fi)
Arno Rydman, 19.1.2015: Video: Venäjän merijalkaväki hyökkäsi Donetskin lentokentälle Ukrainassa (verkkouutiset.fi)
Donetskin kansantasavalta: Voitonpäivä 9. toukokuuta 2016
Tuure Siira

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 25. lokakuuta 1994 (ikä 30)
Syntymäpaikka: Oulu, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 173 cm
Seura
Seura: Haka
Pelinumero: 8
Junioriseurat
2000–2011: Tervarit
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2011–2015 | AC Oulu | 107 | (1) |
| 2016–2022 | Ilves | 172 | (6) |
| 2023– | Haka | 45 | (1) |
Maajoukkue
| 2011 | Suomi U17 | 2 | (0) |
| 2012 | Suomi U18 | 5 | (1) |
| 2013 | Suomi U19 | 1 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 6. marraskuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 3. huhtikuuta 2016.
Tuure Siira (s. 25. lokakuuta 1994 Oulu) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa FC Hakaa. Pelipaikaltaan Siira on keskikenttäpelaaja.
Siira debytoi aikuisten tasolla AC Oulun paidassa pelaten kaudella 2011 Ykkösessä 12 ottelua. Kaudella 2015 hän toimi seuran kapteenina. Yhteensä Siira pelasi Oulun paidassa Ykkösessä 108 ottelua viimeistellen yhden maalin vuosina 2011–2015. Siira pelasi Veikkausliigan Tampereen Ilveksessä vuodesta 2016 vuoteen 2022.
Siira on pelannut kahdeksan ottelua Suomen poikamaajoukkueissa. Hänen isoveljensä Arttu Siira on pelannut Veikkausliigassa ja poikamaajoukkueissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tuure Siira Wikimedia Commonsissa
Ilves – Veikkausliiga
1 Leislahti |
2 Ollila |
3 Loa Loa |
4 Aspegren |
5 Katz |
6 Arifi |
7 Veteli |
8 Jäntti |
9 Mettälä |
10 Luna |
11 Sarr |
12 Huuhtanen |
13 Mensah |
14 Siira |
15 Almen |
16 Miettunen |
17 Pietola |
18 Blanco |
19 Mömmö |
20 Rautiola |
21 Gbe |
22 Özcelik |
23 Hasa |
25 Kyllönen |
27 Rönnberg |
29 Jukkola |
32 Vertainen |
49 Oteng |
70 Torres |
Valmentaja Wiss