stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kari Kallonen
Teokset

Kari Kallonen, Petri Sarjanen: Leijonamieli 1919–1949: Mannerheim-ristin ritari kapteeni Lauri Törni alias majuri Larry Thorne; Tampere: Revontuli, 1997, 6. painos 2002 ISBN 952-5170-00-4
Kari Kallonen, Petri Sarjanen: Purppurasydän 1949–1965: Mannerheim-ristin ritari kapteeni Lauri Törni alias majuri Larry Thorne. Tampere: Revontuli, 1997, 4. painos 2000 ISBN 952-5170-01-2
Kari Kallonen, Petri Sarjanen: Ristiretki 1949–1965: Mannerheim-ristin ritari kapteeni Lauri Törni alias majuri Larry Thorne. Tampere: Revontuli, 1999, 2. painos 2000 ISBN 952-5170-09-8
Algoth Niska: salakuljettajien kuningas. Tampere: Revontuli, 2000 ISBN 952-5170-13-6
Kari Kallonen, Petri Sarjanen: Legenda: Lauri Törni – Larry Thorne' . Tampere: Revontuli, 2004, 2. painos 2005, 3. painos 2009 (Sisältö: Leijonamieli ; Purppurasydän ; Ristiretki) ISBN 952-5170-38-1
Kari Kallonen, Petri Sarjanen: Leijonamieli: 1919–1949: Mannerheim-ristin ritari kapteeni Lauri Törnin uskomaton elämä ja katoaminen. Tampere: Revontuli, 2005, 2. painos 2007 ISBN 952-5170-48-9
Kari Kallonen, Petri Sarjanen: Purppurasydän: 1949–1965: Mannerheim-ristin ritari kapteeni Lauri Törnin uskomaton elämä ja katoaminen. Tampere: Revontuli, 2005, 2. painos 2007 ISBN 952-5170-48-9
Kari Kallonen, Petri Sarjanen: Ristiretki: 1965–1999: Mannerheim-ristin ritari kapteeni Lauri Törnin uskomaton elämä ja katoaminen. Tampere: Revontuli, 2005, 2. painos 2007 ISBN 952-5170-50-0
Sinivihreät baretit: suomalaiset sotilaat Vietnamin sodassa. Tampere: Revontuli, 2006, 2. painos 2007 ISBN 952-5170-56-X
Leijonalegioona: suomalaiset sotilaat Ranskan muukalaislegioonassa. Tampere: Revontuli, 2007 ISBN 978-952-5170-72-6, 2009 ISBN 978-952-5767-10-0
Olavi Alakulppi, sissiluutnantti: Marskin ritari ja maailmanmestari. Tampere: Revontuli, 2008 ISBN 978-952-5170-93-1, 2009
Lauri Törni: albumi: Mannerheim-ristin ritari ja Törnin jääkärit / Larry Thorne: the album. Tampere: Revontuli, 2009 ISBN 978-952-5767-17-9 (kuvateos)
Kari Kallonen, Petri Sarjanen: Lauri Törni 1919–1965 : Mannerheim-ristin ritari ja vihreiden barettien legenda. Kari Kallonen, Petri Sarjanen: Tampere: Revontuli, 2013 ISBN 978-952-6665-06-1
Kari Kallonen ja Päivi Luosma. Vanha Rauma: Old Rauma; kuvaajat Altti A. Salo ja Raimo Sundelin, Rauma: Länsituuli, 2015 ISBN 978-952-7108-02-4 (kuvateos)
Tähtilippu talvisodassa: Amerikan Suomalaisen Legioonan tuntematon tarina. Tampere: Revontuli, 2016 ISBN 978-952-6665-73-3
Lauri Törni: Mannerheim-ristin ritari ja USA:n vihreiden barettien sankari. Helsinki: Readme.fi, 2019 ISBN 978-952-321-807-9
Suomalaiset sotilaat muukalaislegioonassa. Helsinki: Readme.fi, 2020 ISBN 978-952-373-049-6
Partisaanisota. Sotarikokset, siviiliuhrit ja toisiaan vastaan sotivat suomalaiset. Asiantuntijana Tuure Neitola. Helsinki: Readme.fi. 2022 ISBN 978-952-373-441-8
Operaatio Turkoosin taistelija. Rauno Juholan rankka matka Ranskan muukalaislegioonasta menestyväksi yritysjohtajaksi. Helsinki: Readme.fi, 2023 ISBN 978-952-373-696-2
Olavi Alakulppi. USA:n armeijan everstiluutnantti ja Mannerheim-ristin ritari. Helsinki: Readme.fi, 2024  ISBN 978-952-373-806-5
Kallion I hallitus
Kokoonpano

| Ministeri | Tehtävissä | Puolue |
| --- | --- | --- |
| Pääministeri Kyösti Kallio |  14.11.1922 – 18.1.1924 |  Maalaisliitto |
| Ulkoasiainministeri Juho Vennola |  14.11.1922 – 18.1.1924 |  Edistyspuolue |
| Oikeusministeri Otto Åkesson  Elias Sopanen |  14.11.1922 – 21.12.1923  21.12.1923 - 18.1.1924 |  Maalaisliitto  Edistyspuolue |
| Sisäasiainministeri Vilkku Joukahainen |  14.11.1922 – 18.1.1924 |  Maalaisliitto |
| Puolustusministeri Bruno Jalander  Kyösti Kallio  Vilho Nenonen |  14.11.1922 – 22.6.1923  22.6.1923 – 16.8.1923  16.8.1923 – 18.1.1924 |  amm.  Maalaisliitto  amm. |
| Valtiovarainministeri Risto Ryti |  14.11.1922 – 18.1.1924 |  Edistyspuolue |
| Opetusministeri Niilo Liakka |  14.11.1922 – 18.1.1924 |  Maalaisliitto |
| Maatalousministeri Juho Sunila |  14.11.1922 – 18.1.1924 |  Maalaisliitto |
| Apulaismaatalousministeri Juho Niukkanen |  14.11.1922 – 18.1.1924 |  Maalaisliitto |
| Kauppa- ja teollisuusministeri Aukusti Aho |  30.11.1922 – 18.1.1924 |  amm. |
| Sosiaaliministeri Oskari Mantere |  14.11.1922 – 18.1.1924 |  Edistyspuolue |
| Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Erkki Pullinen |  14.11.1922 – 18.1.1924 |  Edistyspuolue |
Hallituksen puoluejakautuma

| Puolue | 14> 11.1922 | 18> 1.1924 |
| --- | --- | --- |
| Maalaisliitto | 6 | 5 |
| Edistyspuolue | 4 | 5 |
| ammattiministeri | 1 | 2 |
Kallioperä

Rantakallioita Suomenlinnassa Helsingin edustalla.
Kallioperä on maapallon kiinteä ”kuori”, joka koostuu erilaisista kivilajeista. Kivilajit vaihtelevat sekä alueellisesti että syvyyssuunnassa muodostaen lohkoja ja kerroksia. Pinnalla kallioperä on yleensä rapautuneempaa ja rikkonaisempaa kuin syvemmällä emo- eli emäkalliossa. Kallioperä on monin paikoin paksuudeltaan vaihtelevan maaperän peitossa. Kohtia, joissa kallioperä ei ole peitossa, kutsutaan kalliopaljastumiksi. Iältään kallioperän kivilajit voivat vaihdella suuresti. Vanhimmat tunnetut kivet ovat noin neljä miljardia vuotta vanhoja. Vanhimmat kivet löytyvät kratoneilta eli geologisesti stabiileilta alueilta.
Paikallisesta kallioperästä voidaan tehdä kallioperäkarttoja, joista selviävät alueellisesti (ylimmän kerroksen) kivilajit sekä merkintöjä kallioperän rakenteista.
Monet luonnonvarat, kuten malmit, liittyvät kallioperään. Kallioperästä käytetään usein nimitystä peruskallio, vaikka peruskallion tarkempi merkitys on kallioperän vanhin eli prekambrinen osa.
Suomen kallioperä

Suomen kallioperän yleisin kivilaji on graniitti. Suomi sijaitsee prekambrisen Fennoskandian kilven keskellä, missä maapallon kuoren liikkeet ovat vähäisiä. Tämä on mahdollistanut sen, että Suomen kallioperä on maapallon vanhimpia. Se on syntynyt eri vaiheissa 1 600 – 3 000 miljoonaa vuotta sitten vaihtelevissa geologisissa olosuhteissa. Nuorimmat Suomen kallioperän osat ovat Kaakkois-Suomessa, vaikkakin kaikkein nuorin kallioperä löytyy Oulun alueelta. Kallioperän ikä näkyy muun muassa siinä, että alueella muinoin taivaita kurotelleet korkeat poimuvuoretkin ehtivät eroosion vaikutuksesta tasoittua lähes nykyiselleen jo prekambrisella maailmankaudella, joka päättyi noin 540 miljoonaa vuotta sitten. Kulutusta kestäviä niin sanottuja jäännösvuoria on kuitenkin säilynyt muutamia, muun muassa Koli ja Ylläs.
Suurinta osaa kallioperästä peittää viimeisimmän jääkauden synnyttämä, muutamasta metristä jopa sataan metriä paksu maaperä, mutta paikoitellen kallioperä on näkyvissä. Jääkaudet ovat muutenkin jättäneet paljon merkkejä Suomen kallioperään. Jäätiköt ja niiden sulamisvedet ovat hioneet ja kuluttaneet kallioperää. On arvioitu, että mannerjäätikön toiminta irrotti kallioperästä vähintään seitsemän metrin paksuisen kerroksen niin kutsuttua tervettä kalliota.
Suomen kallioperä ei ole yhtenäinen kokonaisuus; kallioperä on aikojen saatossa pirstoutunut useiksi lohkoiksi. Suomen kallioperässä on myös merkkejä kahden muinaisen mantereen törmäyksestä. Mannerten törmäyslinja kulkee Mikkeli–Mäntyharju–Valkeakoski–Vammala–Pori-linjalla. Kallioperä Suomessa on maapallon mittapuussa paksua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kallioperä Wikimedia Commonsissa
Geologian tutkimuskeskuksen karttoja (Arkistoitu – Internet Archive)
Kallio- ja maaperä Ymparisto.fi
Kaljunaamakaija

| Kaljunaamakaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Psittrichas
Laji::  fulgidus
Kaksiosainen nimi
 Psittrichas fulgidus  Lesson, 1830 
Katso myös
   Kaljunaamakaija Wikispeciesissä   Kaljunaamakaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kaljunaamakaija (Psittrichas fulgidus) on Papua-Uuden-Guinean kotoperäinen kaija ja sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 46 cm ja paino 600–800 g. Sen höyhenpuku on enimmäkseen musta, vatsa ja siiven ylä- ja alapeitinhöyhenet ovat punaiset ja koiraan silmän takana on punainen täplä. Nokka on musta, koivet harmaat ja iiris tumman punaruskea. Naama ja kurkku ovat kaljut. Vanhin tarhaolosuhteissa elänyt lintu oli 25-vuotias.
Esiintyminen

Kaljunaamakaijat elävät Papua-Uuden-Guinean sisämaan vuoristoseuduilla. Populaation koko on korkeintaan noin 21 000 yksilöä, joka on karkea arvio, sillä lintu on harvinainen ja siitä on varsin vähän luotettavia havaintoja. Se on uhanalainen metsästyksen takia, sillä paikalliset asukkaat käyttävät sitä ravinnoksi ja keräävät sen sulkia ja nahkoja. Myös lemmikiksi keräily on suurimuotoista ja lintuturistien lisääntyvä määrä häiritsee lajin pesintää. Metsien hakkuut eivät ole tämän lajin uhkana, sillä lajin pääasialliset ravintopuut, eräs viikunapuulaji, yleensä säästetään hakkuissa.
Elinympäristö

Laji elää vuoristometsissä 800–2 000 m:n korkeudella merenpinnasta. Toisinaan sitä tavataan alempana lähellä rannikkoa.
Lisääntyminen

Pesä on puunkolossa. Naaras munii kaksi munaa, joita se hautoo noin kuukauden.
Ravinto

Ruokavalio koostuu viikunoista, mangoista ja Freycinetia mangopandan -kasvin suurista kukinnoista.
Kalastajasaarento

Kalastajasaarento muodostaa Petsamon koillisimman osan.
Kalastajasaarento (ven. полуо́стров Рыба́чий, poluostrov Rybatši, koltansaameksi Ǩiʹǩǩernjargglähde?, pohjoissaameksi Giehkirnjárga, norj. Fiskerhalvøya) on lähes saarimainen Barentsinmeren ympäröimä niemi Murmanskin alueen luoteisosassa Venäjällä ja on osa Petsamoa Petsamon kuntapiirissä.
Muotkavuonon ja Pummanginvuonon rajaama Kalastajasaarento on yhteydessä mantereeseen Keskisaarennon kautta ja on hiekkakiven muodostamaa ylätasankoa, joka kallistuu loivasti luoteeseen ja jota peittää pääosin tundrakasvillisuus. Korkein kohta on 299 metriä merenpinnasta kohoava Einatunturi saarennon etelärannalla.
Historia

Venäjän keisarikunnan aikana Kalastajasaarennolla toimi pieni luostari Muotkavuonon rannalla.
Asuttaakseen Kalastajasaarentoa Venäjän keisari Aleksanteri II kutsui 1860-luvulla Ruijasta norjalaisia sekä suomalaisia eli kveenejä. Heillä oli tiiviit yhteydet Varanginvuonon asutuskeskuksiin Norjassa.
Historia > Luoteinen Kalastajasaarento osana Suomea 1920–1940

Kalastajasaarennon luoteisosa tuli kuulumaan Petsamon mukana Suomeen Tarton rauhassa 1920. Raja jakoi Vaitolahden ja kulki eteläosassa järvilaaksoa pitkin. Suomalaiset ottivat alueen haltuun alkuvuodesta 1921.
Kalastajasaarennon pohjoisosassa sijainneista Kervannon ja läntisen Vaitolahden kalastajakylistä oli yhteys Liinahamariin kaksi kertaa viikossa Merenkulkuhallituksen Jäämeri-postilaivalla. Vaitolahdessa oli Suomen pohjoisin kansakoulu, joka sijaitsi vain muutaman sadan metrin päässä rajasta samassa rakennuksessa rajavartioston kanssa. Tuolloiset majakat olivat Heiskanen Plevnanniemessä (toiminta siirtynyt sittemmin Pitkäniemeen) ja Vaitolahdessa (nykyinen rakennettu 1966).
Talvisodassa Neuvostoliiton puna-armeija miehitti alueen 1939 ja Suomen oli luovutettava se Moskovan rauhassa 1940.
Historia > Venäjän/Neuvostoliiton Kalastajasaarento 1920–1940

Suurin osa Kalastajasaarentoa jäi Tarton rauhassa kuulumaan Venäjään.
Neuvostoliitto rakensi 1930-luvulla tien etelästä itäiselle Vaitolahdelle saakka. Muita kyliä olivat Supukka pohjoisrannalla, Tsipniemi saarennon itäkärjessä sekä Muotsi ja Eina etelärannalla.
Alueen ei-venäläiset asukkaat karkotettiin neuvostojohtaja Josif Stalinin määräyksestä vuonna 1940. Pääosa päätyi pakkotyöleireille Uralille.
Historia > Kalastajasaarento 1941–1944

Toisessa maailmansodassa Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon 1941 se yritti saada kanssasotijansa Suomen puolustusvoimien avustamana myös Kalastajasaarennon, siinä onnistumatta. Kuitenkin Suomen eduskunta ilmoitti myös Kalastajasaarennon palauttamisesta Suomeen muiden Moskovan rauhassa 1940 luovutettujen alueiden kanssa jatkosodan alkuvaiheessa, itsenäisyyspäivänä 1941. Palautusilmoitusta ei tunnustanut mikään ulkovalta, ei myöskään Saksa.lähde?
Kalastajasaarento nykyään

Kalastajasaarennolla on vakituista asutusta Tsipniemen ja Vaitolahden kylissä. Tsipniemessä oli 43 asukasta vuonna 2002 ja Vaitolahdella 100 asukasta vuonna 2010.
Aiheesta muualla

Erkki Halme : Kalastajasaarentolainen kylä ja sen asukkaat, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 01.11.1931, nro 44, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalastajasaarento Wikimedia Commonsissa
Suomen majakat
| --- | --- |
Majakat:  Bengtskär  Bogskär  Flötjan  Gustaf Dalén  Gustavsvärn  Harmaja  Helsinki  Isokari  Jussarö  Kaijakari  Kalbådagrund  Kallan  Kallo  Kemi I  Kemi II  Keminkraaseli  Kokkola  Kotka  Kristiina  Kylmäpihlaja  Kökarsören  Lågskär  Längden  Marhällan  Marjaniemi  Merikarvia  Märket  Nahkiainen  Norrskär  Nyhamn  Oulu 1  Oulu 2  Oulu 3  Pietarsaari  Pori  Porvoo  Raahe  Rauma  Ritgrund  Rönnskär  Russarö  Sandbäck  Strömmingsbådan  Stubben  Suomen leijona  Suomenlinna  Sälgrund  Säppi  Sälskär  Söderskär  Tainio  Tankar  Tauvo  Tiiskeri  Ulkokalla  Utgrynnan  Utö  Vaasa  Valassaaret  Yttergrund 
Suomen majakat, joista 1940 ja 1944 tuli Venäjän majakkoja:  Hanhipaasi  Heinäluoto  Lounatrivi  Narvi  Numeroniemi  Pohjoiskorkia  Ristiniemi  Ruuskeri  Seiskari  Seivästö  Someri  Sortanlahti  Tytärsaari  Vaitolahti 
Suomen entiset majakat:  Glosholm  Heiskanen  Leppäniemi  Nyhamn  Pohjoisrivi  Porkkala  Rönnskär  Sirnitsä  Söderskär 
Vaitolahden majakka Majakkaniemen päässä
Näkymä Tsipniemen majakalta itään
Asmo Kalpala

Asmo Olavi Kalpala (s. 24. toukokuuta 1950 Helsinki) on Tapiola-ryhmän entinen pääjohtaja. 
Kalpalan aikana Tapiola-ryhmä kasvoi keskisuureksi suomalaiseksi finanssiyritykseksi. Julkisuudessa Kalpala on käyttänyt lukuisia puheenvuoroja, joissa hän on korostanut elinkeinoelämän yhteiskunnallista ja yritysten eettistä vastuuta. Vuodesta 2004 Kalpala oli eurooppalaisten keskinäisten vakuutusyhtiöiden järjestön AISAMin varapuheenjohtaja ja toimi selvitysmiehenä AISAMin ja ACMEn toimintojen yhdistämiseksi (Helena Hirvikorpi, Asmo Kalpalan elämä, sivut 153-159). Syksyllä 2007 Brysselissä päätettiin perustaa uusi ” yksi ääni” eurooppalaisen keskinäisen ja osuustoimintamuotoisen vakuutustoiminnan edunvalvontaan. The Association of Mutual Insurers and Insurance Cooperatives in Europe - AMICE aloitti toimintansa tammikuussa 2008. Asmo Kalpalasta tuli sen ensimmäinen presidentti kahdeksi kolmivuotiskaudeksi ja hänet nimitettiin AMICEn elinikäiseksi kunniapresidentiksi kesällä 2013 hänen jäädessä eläkkeelle (www.amice.org) . Asmo Kalpala toimi keskinäisten ja osuustoiminnallisten vakuutusyhtiöiden edustajana ja asiantuntijana myös useilla muilla kansainvälisillä foorumeilla (CEIOPS, EIOPA, Insurance Europe, The Geneva Association), kun Eurooppaan luotiin 2007/2008 finanssikriisin jälkeistä viranomaisvalvontaa ja vakavaraisuusnormistoa (Helinä Hirvikorpi, Asmo Kalpalan elämä, sivu 214). Viimeisinä töinään hän kätilöi Tapiola- ja Lähivakuutus -ryhmien fuusion LähiTapiola-ryhmäksi. LähiTapiola-ryhmä oli syntyessään 2013 markkinajohtaja suomalaisessa, ”ryhmän ytimen”, muodostamassa vahinkovakuutuksessa (Helinä Hirvikorpi, Asmo Kalpalan elämä, sivut 171-181).
Kalpala valmistui vuonna 1973 kauppatieteiden maisteriksi Helsingin kauppakorkeakoulusta. Hän toimi sen jälkeen tilintarkastajana ja suoritti KHT-tilintarkastajan tutkinnon 1978. Kalpala siirtyi 1979 Tapiolan edeltäjäyhtiön Auran sijoitustoiminnasta vastaavaksi johtajaksi. Vuosina 1984–1987 hän oli Metsäliiton ja Metsä-Serlan talousjohtaja.
Vuonna 1987 Kalpala valittiin Tapiola-yhtiöiden hallitusten puheenjohtajaksi  Pertti Paloheimon ja toimitusjohtajaksi Jukka Syrjäsen jälkeen, kun Tapiola-yhtiöissä siirryttiin yhden johtajan järjestelmään. Tapiola oli tuolloin kärsinyt huomattavia tappioita jälleenvakuutuksessa ja yhtiöryhmän johtoon haluttiin vahva talousjohtaja. Vuodesta 1994 lähtien hän toimi pääjohtaja-nimikkeellä ryhmän yhtiöiden hallitusten päätoimisena puheenjohtajana vuoden 2012 loppuun (Helinä Hirvikorpi, Asmo Kalpalan elämä, sivut 49 ja 211).
Kalpala saavutti alppiyhdistetyssä SM-pronssia vuonna 1970. Kalpalan isä Osmo Kalpala ja setä Eino Kalpala olivat 1950-luvulla menestyksekkäitä alppihiihtäjiä ja autourheilijoita. Asmo Kalpalan tytär Katri Kalpala oli rytmisen voimistelun olympiaedustaja 1996.
Kirjallisuutta

Helinä Hirvikorpi: Jos on valta, on myös vastuu. Asmo Kalpalan elämä. WSOY 2013. ISBN 9789510394830.
Talous ja moraali, Mikko Tolonen (toim.), Sami Pihlström (toim.), Sari Kivistö (toim.), Gaudeamus 2016. ISBN 9789524953856
Aiheesta muualla

Asmo Kalpalan henkilötiedot Tapiola-ryhmän sivuilla
Kamenets

| Kamenets (Ка́менец) |
| --- | --- |
 Kamenetsin torni
 vaakuna
 Kamenets
 Koordinaatit: 52°24′07″N, 23°49′18″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Brestin alue
Korkeus:  noin 135–180 m
Väkiluku (10/2009):  8 447
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 [ttp://kamenec.brest-region.by/ kamenec.brest-region.by] 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kamenets (valkoven. Ка́менец, ven. Ка́менец) on pieni kaupunki ja kaupungin mukaan nimetty hallintopiiri Valko-Venäjän lounaisen Brestin alueen länsiosissa Puolan rajalla. Kamenets sijaitsee heti maakunnan pääkaupunki Brestin pohjoispuolella; kantatietä P83 seuraten välimatka on 37 kilometriä. Kaupungin asukasluku oli 8 447 lokakuun 2009 väestönlaskennassa; koko hallintopiirissä asui 39 143 ihmistä, mihin sisältyi myös hallintopiirin toinen kaupunki Vysokaje (5 376 asukasta).
Kamenetsin piiri tunnetaan nykyisin muun muassa Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluvasta ja kulttuurihistoriallisestikin merkittävästä Belavežskaja puštšan kansallispuistosta, jonka pääsisäänkäynti sekä opastus- ja majoituskeskus löytyvät piirin pohjoisosista. Myös Pestšatka-Połowce-rajanylityspaikka Puolaan Vysokajen pikkukaupungin pohjoispuolella on melko aktiivisessa käytössä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kamenets Wikimedia Commonsissa
Lyhyt kuvaus kaupungista (englanniksi) (bycity.org)
Kaupunkikuvaus (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (garady.org)
Tietoa kaupungista ja hallintopiiristä (venäjäksi) (dorogiby.info)
Kantakaupungin kartta (venäjäksi) (bycity.org)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi), (englanniksi) tai (puolaksi)
Neuvostoliiton aikaista 1:200 000 topografikarttaa alueesta (venäjäksi)
Kalliorakennus

Kalliorakennus on rakennustoimintaa, jonka kohteena on kallioperä. Se on erilaisten tilojen rakentamista kallion sisään tai kiviaineksen louhintaa pois  maa-, vesi- tai talonrakentamisen tieltä. Kalliorakentamisessa käytetään paljolti samoja menetelmiä kuin kaivostoiminnassa sekä tarvekivien ja kiviaineksen louhinnassa.
Suomen ensimmäinen maanalainen kalliorakennuskohde oli Pohjankurun 156 metrin pituinen rautatietunneli, joka valmistui 1898. Sitä aiemmin louhintatöitä tehtiin linnoituksia rakennettaessa ja kaivostoiminnassa. Runsaasti louhintatöitä tehtiin myös Suomenlinnaa ja Saimaan kanavaa rakennettaessa.
Kalliorakenteiksi nimitetään kallioon tehtyihin tiloihin liittyviä tai tilojen välisiä kalliopilareita tai kallioseiniä, jotka toimivat kantavina rakenteina ja ovat materiaaliltaan kalliota.
Osa-alueet

Kalliorakennus tarkoittaa kallioon rakennettavien tilojen
louhintaa, johon sisältyy
kallion poraus
louheen irrotus
louheen kuljetus
kallion työnaikainen lujitus
rusnaus eli tilan seinissä tai katossa löyhästi kiinni olevien lohkareiden eli komujen karistaminen alas ja myös muun rikkoutuneen aineksen poistaminen kalliopinnoista
tarkkuuslouhintaa, jossa louhittu pinta saa poiketa halutusta enintään 200 millimetriä kallioon päin ja enintään 50 mm tilaan päin
räjäytystyötä, johon sisältyy
räjäytysten valmistelu
reikien panostaminen
täkkäys eli räjäytyskentän suojaus peitematoilla louheen sinkoamisen estämiseksi
sytyttäminen
räjähtämättömien panosten vaarattomaksi tekeminen
lujitusta eli lohkareiden irtoamisen estämistä kalliopinnasta
pultittamalla
ruiskubetonoimalla
injektoimalla
tukirakenteilla
Kohteet

Talonrakentamiseen liittyvien kalliokaivantojen louhintatyöt avolouhintana
syvennykseksi tai kuopaksi nimitetään pohjaltaan enintään 3 x 3 m² kokoista kallioon louhittua syvennystä
kaivannon pohjamitta on yli 3 x 3 m²
kanaali on enintään 3 m leveä kallioon louhittu oja, esimerkiksi johtokaivanto
maanteiden ja rautateiden avoleikkaukset kallioon
teiden ja rautateiden kalliotunnelit
maatunnelit eli maaperään rakennetut tunnelit katsotaan yleensä kuuluviksi kalliorakentamiseen
vesivoimalat, joiden rakentamiseen liittyy usein suuria louhintatöitä
vesihuoltotunnelit ja vedenpuhdistamot
yhteiskäyttötunnelit vesi-, viemäri-, kaukolämpö- ja kaukokylmäjohtoja sekä sähkö- ja puhelinkaapeleita varten
työ- ja laitetilat
polttoainevarastot
väestönsuojat
Kirjallisuutta

Tunneli- ja kalliorakennus. RIL 154-1 ja RIL 154-2, 1987 ISBN 951-758-115-7 ja ISBN 951-758-116-5
Kalliotilojen rakennusohjeet. RIL 169-1987, ISBN 951-758-125-4
Kanavointi (spiritismi)

Kanavoinnilla tarkoitetaan spiritismissä väitettyä meedion ja henkimaailman välistä yhteyttä. Varhaisia kanavoinnin muotoja olivat ilmestysspiritismi ja automaattikirjoitus. Termin "kanavointi" ottivat 1950-luvulla käyttöön ryhmät, jotka väittivät olevansa yhteydessä ufojen miehistöihin. Laajimpana yksittäisenä kanavoituna teoksena pidetään Urantia-kirjaa. Termiä käytetään etenkin new age -liikkeessälähde?.
Aiheesta muualla

Allan Kardec ja Spiritismi (suomeksi) (suomeksi)
God Speaks (Arkistoitu – Internet Archive) Conversations with non-incarnate Divine Teachers. (englanniksi)
Martti Parantainen

Martti Parantainen 1930-luvun alkupuolella.
Martti Mathias Parantainen (1. lokakuuta 1903 Helsinki  – 25. marraskuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen sotilaskapellimestari ja musiikkieverstiluutnantti.
Martti Parantaisen vanhemmat olivat kapellimestari August Parantainen ja Saima Cecilia Helin ja puoliso vuodesta 1927 Astrid Victoria Heikkinen. Parantainen opiskeli Helsingin konservatoriossa vuodesta 1920 ja suoritti sotilaskapellimestarin ja laulunopettajan tutkinnot 1926. Vuodesta 1935 hän toimi sotilaskapellimestarina eri joukko-osastoissa. Vuonna 1951 hänet nimitettiin puolustusvoimien ylikapellimestariksi, virkaa hän hoiti vuoteen 1964. Parantainen toimi Viipurin musiikkiopiston opettajana 1945–1951. Vuoden 1952 Helsingin olympialaisissa hän oli kisojen soittokunnan ylikapellimestari. Parantainen julkaisi nuottikokoelmia, sävelsi ja sovitti musiikkia ja johti useita eri orkestereita, muun muassa Hämeenlinnan kaupunginorkesteria kapellimestarina ja Lahden kaupunginorkesteria toisena johtajana. Parantainen oli puolustusvoimien soitto-oppilaskoulun ja Helsingin Varuskuntasoittokunnan johtaja 1951–1964.
Parantainen ylennettiin reservin vänrikiksi 1927, musiikkiluutnantiksi 1938, musiikkikapteeniksi 1941 ja musiikkimajuriksi 1951. Musiikkieverstiluutnantiksi hänet ylennettiin 1964.
Kevin Dineen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kevin Dineen vuonna 2006. |  Kevin Dineen vuonna 2006. |  Kevin Dineen vuonna 2006. |  |
Maa:   Kanada
Miesten jääkiekko
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Ruotsi 1989 |  |  |
|  Hopeaa | Tšekkoslovakia 1985 |  |  |
| Kanada-cup  | Kanada-cup  | Kanada-cup  |  |
|  Kultaa | Kanada-cup 1987 |  |  |
Kevin William Dineen (s. 28. lokakuuta 1963 Québec, Québec) on kanadalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän toimi NHL-seura Florida Panthersin päävalmentajana vuosina 2011–2013.