stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Isohaarakiitäjä
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan isohaarakiitäjä kasvaa noin 19–21 cm pitkäksi. Yleisväritykseltään lintu on musta. Lajilla on valkoinen silmäkulmajuova, kurkku ja kaulus niskassa. Siipien reunat ovat väriltään valkoiset. Isohaarakiitäjän siivet ovat pitkät ja sirpinmuotoiset. Pyrstö on haarautunut. Ulkonäöltään isohaarakiitäjä muistuttaa huomattavasti pikkuhaarakiitäjää (Panyptila cayennensis), mutta on tätä kookkaampi.
Levinneisyys

Isohaarakiitäjää tavataan Meksikon eteläosista Costa Ricaan ja Nicaraguaan. Lajin elinympäristöä ovat puolikuivat ylängöt ja kosteat laaksot vuorten välissä.
Isoforoni

| Isoforoni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3,5,5-trimetyylisykloheks-2-en-1-oni
CAS-numero:  78-59-1
PubChem CID:  6544
SMILES:  CC1=CC(=O)CC(C1)(C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C9H14O
Moolimassa:  132,202 g/mol
Sulamispiste:  –8,1 °C
Kiehumispiste:  215,3 °C
Tiheys:  0,913 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 14,5 g/l (25 °C)
Isoforoni (C9H14O) on rengasrakenteinen α,β-tyydyttymättömiin ketoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa liuottimena ja muiden orgaanisten yhdisteiden synteesien lähtöaineena.
Ominaisuudet

Isoforoni on huoneenlämpötilassa väritöntä tai hieman kellertävää nestettä. Sillä on piparmintun tai kamferinkaltainen haju. Isoforoni liukenee kohtalaisesti veteen ja liukenee hyvin moniin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin, etyyliasetaattiin ja hiilivetyihin. Isoforonin reaktiot vat tyypillisiä tyydyttymättömille ketoneille. Isoforoni on lievästi myrkyllistä. Yhdiste ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä ja voi suurina pitoisuuksina olla huumaavaa.
Valmistus ja käyttö

Isoforonia valmistetaan kondensoimalla asetoniä emäksisen katalyytin, esimerkiksi kaliumhydroksidin, läsnä ollessa noin 200 °C:n lämpötilassa. Reaktiossa välivaiheina muodostuu diasetonialkoholia ja mesityylioksidia. Mahdollisesti reaktioseokseen jäänyt reagoimaton asetoni ja sivutuotteet poistetaan ja hydrolysoidaan ja tuote puhdistetaan alipainetislauksella.
Isoforoni ei haihdu kovin herkästi ja tämän ominaisuuden vuoksi sitä käytetään liuottimena painomusteissa, maaleissa ja lakoissa ja liuottamaan hartseja ja rasvoja. Isoforoni on myös monipuolinen synteettisen kemian lähtöaine. Siitä voidaan valmistaa isoforonidi-isosyanaattia, 3,5-ksylenolia, vitamiineja, väriaineita, lääkkeitä ja maatalouskemikaaleja.
Dinatriumpyrofosfaatti

| Dinatriumpyrofosfaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7758-16-9
PubChem CID:  9837369
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Na2H2P2O7
Moolimassa:  221,936
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  220 °C (heksahydraatti)
Tiheys:  2,31 g/cm3
Liukoisuus veteen:  130 g/l (20 °C)
Dinatriumpyrofosfaatti eli dinatriumdifosfaatti tai hapan natriumpyrofosfaatti (Na2H2P2O7) on natrium- ja divetypyrofosfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa elintarviketeollisuudessa kohotusaineena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa dinatriumpyrofosfaatti on valkoista kiteistä ainetta, joka liukenee hyvin veteen. Sen vesiliuokset ovat happamia ja liuoksen, jossa yhdistettä on 1 massaprosentti pH on 4,2–4,6. Kidevedettömän dinatriumpyrofosfaatin lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen heksahydraatti (Na2H2P2O7·6H2O), jota muodostuu kiteytettäessä yhdisteen vesiliuosta alle 27 °C:n lämpötilassa. Suoritettaessa kiteytys korkeammassa lämpötilassa muodostuu kidevedetöntä yhdistettä..
Valmistus ja käyttö

Dinatriumpyrofosfaatti valmistetaan kuumentamalla natriumdivetyfosfaattia 200–250 °C:n lämpötilaan tyypillisesti 1–6 tunnin ajan, jotta konversio olisi mahdollisimman hyvä. Liian korkea kuumennuslämpötila tai -aika johtavat metafosfaattien ja muiden kondensoituneiden polyfosfaattien muodostumiseen ja vastaavasti liian matala lämpötila jättää osan natriumdivetyfosfaatista reagoimatta. Eri fosfaattien muodostumiseen voidaan vaikuttaa myös säätelemällä veden osapainetta reaktorissa.
Tärkein dinatriumpyrofosfaatin käyttökohde on leivinjauheiden valmistus. Kuumennettaessa yhdiste reagoi natriumvetykarbonaatin kanssa vapauttaen hiilidioksidia, joka kohottaa leipomuksen. Reaktion nopeuttamiseksi dinatriumpyrofosfaatin joukkoon voidaan lisätä pieniä määriä kalium-, kalsium- tai alumiinisuoloja. Muita yhdisteen käyttökohteita ovat käyttö elintarvikkeissa sulatesuolana ja emulgointiaineena, kaseiinin saostamiseen maidosta, metallien puhdistusaineissa ja emaliseoksissa sulamislämpötilaa alentavana aineena. Dinatriumpyrofosfaatin E-koodi on E 450.
Isoftalonitriili

| Isoftalonitriili |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Bentseeni-1,3-dikarbonitriili
CAS-numero:  626-17-5
PubChem CID:  12276
SMILES:  C1=CC(=CC(=C1)C#N)C#N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H4N2
Moolimassa:  128,132 g/mol
Sulamispiste:  162 °C
Tiheys:  0,992 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,3573 g/l (20 °C)
Isoftalonitriili eli 1,3-disyanobentseeni tai m-disyanobentseeni (C8H4N2) on aromaattisiin nitriileihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa esimerkiksi polymeerien monomeereja. Isoftalonitriili on ftalonitriilin ja tereftalonitriilin isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa isoftalonitriili on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin kuumaan veteen ja paremmin moniin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin, bentseeniin, dimetyyliformamidiin ja N-metyylipyrrolidoniin. Isoftalonitriilin reaktiot ovat tyypillisiä nitriileille. Sen aromaattinen rengas voidaan pelkistää tyydyttyneeksi, ja vedyttämällä voidaan myös pelkistää syanoryhmät aminoryhmiksi.
Valmistus ja käyttö

Isoftalonitriiliä valmistetaan m-ksyleenistä ammoksidaatioreaktiolla eli reaktiolla ammoniakin ja hapen kanssa. Reaktiossa käytetään katalyytteinä molybdeenin, vanadiinin ja antimonin oksidien seosta. Isoftalonitriilistä valmistetaan polyuretaanien valmistamiseen käytettäviä 1,3-bis(aminometyyli)bentseeniä ja diaminometaanisykloheksaania. Klooraus johtaa fungisidina käytettävään klorotaloniiliin eli tetrakloori-isoftalonitriiliin. Orgaanisen kemian synteeseissä sitä käytetään valmistettaessa nitriilejä karboksyylihapoista.
Dinatriuminosinaatti

| Dinatriuminosinaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  4691-65-0
PubChem CID:  57508779, 135414245 ja 139291008 20819, 57508779, 135414245 ja 139291008
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H11N4O8PNa
Moolimassa:  392,178 g/mol
Ulkomuoto:  Värittömiä tai valkoisia kiteitä
Sulamispiste:  175 °C
Dinatriuminosinaatti (C10H11N4O8PNa2) on inosiinimonofosfaatin dinatriumsuola. Yhdistettä käytetään elintarvikkeissa arominvahventimena.
Valmistus ja käyttö

Dinatriuminosinaattia eristetään kuivatusta kalasta tai levästä.. Yhdistettä käytetään elintarvikkeissa arominvahventimena ja sen E-koodi on E631.
Dinatriuminosinaatti antaa ruualle umamimaun. Sitä käytetään muun muassa kuivatuissa keittoaineksissa, kastikkeissa, kinkku- ja kanasalaateissa sekä säilötyissä kasviksissa. Yhdistettä käytetään usein yhdessä natriumglutamaatin kanssa, koska ne voimistavat toistensa vaikutusta. Tätä kutsutaan synenergistiseksi vaikutukseksi.
Aiheesta muualla

ChemBlink: Disodium 5'-Inosinate (englanniksi)
Isohaarakolibri

| Isohaarakolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Haarakolibrit Doricha
Laji::  enicura
Kaksiosainen nimi
 Doricha enicura  (Vieillot, 1818) 

Katso myös
   Isohaarakolibri Wikispeciesissä   Isohaarakolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isohaarakolibri (Doricha enicura) on kolibreihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Pohjois-Amerikasta ja Väli-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Isohaarakolibrikoiras voi kasvaa 11–13 cm pitkäksi ja naaras on pienikokoisempi ja kasvaa 8–9 cm pitkäksi. Lajin sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Isohaarakolibrikoiras on selästään ja päästään kirkkaan vihreä. Pyrstö on hyvin pitkä, voimakkaasti haarautunut ja väriltään musta. Kaulus on violetti ja rinta on kellertävä. Kyljet ovat väriltään vihreät ja vatsa valkoinen. Naaras on ruskeahtavanvihreä päästään ja selästään ja rinta ja vatsa ovat kanerinruskeat tai kellertävät. Naaraan pyrstö ei ole yhtä voimakkaasti haarautunut kuin koiraan. Isohaarakolibrin nokka on pitkä, alaspäin kaartunut ja väriltään musta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Isohaarakolibria tavataan Meksikosta, Guatemalasta, El Salvadorista ja Hondurasista. Sen elinympäristöä ovat metsät, metsien reunamaat, pensaikot ja puutarhat. Linnun ravintoa ovat kukkien mesi ja hyönteiset.
Iso-Valkee

| Iso-Valkee |
| --- | --- |
 Iso-Valkee lännestä 23.06.2015
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Somerniemi, Somero
Koordinaatit:  60°30′30″N, 23°42′42″E
Järvinumero:  25.007.1.005 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  108 m
Rantaviiva:  3,96 km
Pinta-ala:  0,326 km²
Tilavuus:  0,002686 km³
Keskisyvyys:  8,2 m
Suurin syvyys:  24,7 m
 fiIso-Valkee 
Jäätynyt Iso-Valkee maaliskuussa 2014.
Iso-Valkee (joskus myös Valkee, vanhalta nimeltään Mäyrämäen Valkee) on Uskelanjoen vesistöön kuuluva karu, kirkasvetinen harjualueen järvi Somerniemellä Somerolla.
Perustiedot

Kolmannen Salpausselän reunamuodostumaan kuuluva järvi sijaitsee Somerniemen Mäyrämäen kylässä. Järven pinta-ala on 32,6 ha, rantaviiva 3 960 metriä, tilavuus 2 686 000 kuutiometriä, keskimääräinen syvyys 8,2 metriä ja suurin syvyys 24,7 metriä. Korkeus merenpinnasta on 108 metriä.
Saman alueen muita järviä ovat Karjaanjoen vesistöön kuuluvat Pikku-Valkee eli Moron Valkee, Pikku-Ätämö ja Iso-Ätämö idässä Somerniemen Oinasjärven kylässä. Muut lähijärvet kuuluvat Uskelanjoen vesistöön. Näitä ovat lounaassa Myllyojan kautta Halkjärveen laskevat Tytyjärvi, Iso-Herakas ja Tasku Somerniemen Kaskiston kylässä sekä usean kylän rajapaikkana oleva Herakkaanlähde. Etelässä on laskujoeton Varvaslammi Mäyrämäen kylässä, luoteessa Mustalammi eli Muslammi Somerniemen Kaskiston ja Mäyrämäen kylien rajalla ja pohjoisessa Koirlammi Somerniemen Mäyrämäen kylässä.
Luonnonarvot ja virkistyskäyttö

Järvi on osa Hyyppärän harjualueen Natura 2000 -suojelualuetta. Järvi rantoineen on pääosin Someron kaupungin omistuksessa, ja sen vesienhoitoa varten on tehty hoitosuunnitelma vuonna 2006. Järven ja sen  ympäristön luonnonarvot ovat huomattavia, ja vuonna 2014 järven länsirannat käsittävälle Natura-alueen osalle Someron kaupungin maalla muodostettiin Someron kaupungin omistama yksityinen luonnonsuojelualue.
Iso-Valkeella on luontopolku, jonka varrella on kaksi laavua ja uimapaikka. Retkeily on sallittu myös luonnonsuojelualueeksi rauhoitetulla osalla järven rantoja.
Historiaa

Järven lasku-uomana on sen luonaispuolella olevaan Taskulampeen laskeva kaivettu oja, joka muistitiedon mukaan kaivettiin läheiseen Halkjärveen laskevassa Myllyojassa toimineen Kaskiston sahan vedensaannin tarpeisiin 1800-luvulla. Asiakirjojen mukaan saha aloitti toimintansa vuonna 1836.  Tätä ennen järvi oli laskenut Halkjärveen pohjoisesta laskevan Murrosjoen valuma-alueeseen kuuluvaan Mustalampeen. Vielä nykyäänkin järven länsipäästä ulottuu yhtenäinen suopainanteiden ketju Mustalammin rantaan luoteessa.
Dikynodontit

| Dikynodontit |
| --- | --- |
 Lisowicia
 Permikausi - Triaskausi  (Mahdollisesti myös Liitukausi) Guadalupe – Myöhäistriaskausi  (Mahdollisesti vielä Varhaisliitukausi)  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Kladi::  Synapsidit Synapsida
Lahko::  Terapsidit Therapsida
Kladi::  Neotherapsida
Alalahko::  †Anomodontia
Kladi::  †Chainosauria
Osalahko::  †Dikynodontit Dicynodontia  Owen, 1859
Katso myös
   Dikynodontit Wikispeciesissä   Dikynodontit Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dikynodontit (Dicynodontia) on sukupuuttoon kuollut Anomodontia-alalahkon terapsideihin kuuluva osalahko. Dikynodontit olivat permi- ja triaskaudella merkittäviä kasvinsyöjiä. Ne ilmestyivät permikauden keskimmäisen epookin, Guadalupen, aikana ja hävisivät myöhäistriaskaudella. Tosin eräs sirpaleinen Australiasta löytynyt fossiili saattaa olla dikynodontti, jolloin osa niistä olisi selvinnyt vielä varhaisliitukaudelle asti. Dikynodontit olivat menestyneimpiä terapsideja ja niihin kuului yli 70 sukua. Dicynodonttien koko vaihteli rotan kokoisista lajeista sarvikuonon kokoisiin. Laajimmalle koskaan levinnyt selkärankainen maaeläin, Lystrosaurus, kuului Dicynodontteihin. Dikynodontit olivat permikauden loppupuolella hyvin yleisiä. Osa niistä selvisi permikauden joukkotuhosta ja ne alkoivat täyttämään tyhjäksi jääneitä ekologisia lokeroita leviten koko maapallolle. Myöhäistriaskaudella dikynodontit hävisivät kilpailussa dinosauruksille.
Ominaisuudet

Dikynodonttien tieteellinen nimi, Dicynodontia, tarkoittaa suomeksi ”kahta koiran hammasta”, mikä viittaa niiden kahteen yläkulmahampaaseen. Dicynodontia on suuresti erikoistunut terapsidien kehityslinja, ja niiden kallon ominaisuudet kertovatkin juuri tästä. Niiden kallon ohimoaukot ovat suurikokoiset, mikä mahdollisti suurten leukalihasten kiinnittymisen kalloon. Niiden leukojen rakenne mahdollisti myös alaleuan liikkeen eteen ja taakse, minkä ansiosta ne pystyivät voimakkaaseen ravinnon leikkaamiseen. Varhaisimmilla dikynodonteilla oli vielä useampia hampaita, mutta myöhemmät muodot olivat yläkulmahampaita lukuun ottamatta hampaattomia. Etuhampaiden sijkasta niillä oli keratiinista muodostunut nokka ravinnon leikkelyä varten. Monilla dikynodonttilajeilla vain noin puolella yksilöistä oli yläkulmahampaat, mikä viittaa sukupuolten väliseen eroon.
Dikynodonteilla on luinen suulaki, joka erottaa niiden nenäontelon suusta. Toisella terapsidiryhmällä, kynodonteilla, joihin myös nykyiset nisäkkäät kuuluvat, samanlainen rakenne kuitenkin kehittyi erikseen konvergentin evoluution tuloksena. Suuri osa dikynodonteista oli mitä todennäköisimmin kasvinsyöjiä, mutta eräät pienikokoiset kaivautuvat muodot saattoivat olla kaikkiruokaisia. Dikynodonteilla oli lyhyt häntä ja niiden keho on lyhyt ja leveä. Takaraajojen asento oli näiden eläinten eläessä suorempi kuin etujalkojen, ainakin Dinodontosaurusin tapauksessa. Dikynodonttien takajalkojen asento kehittyi pystymmäksi niiden evoluution aikana.
Luokittelu

Lahko: Therapsida (terapsidit)
Alalahko: Anomodontia
Kladi: Chainosauria
Osalahko: Dicynodontia (dikynodontit)
Suku: Colobodectes
?Suku: Abajudon
?Suku: Brachyuraniscus
?Suku: Broilius
?Suku: Cerataelurus
?Suku: Compsodon
?Suku: Cryptocynodon
?Suku: Emydorhinus
?Suku: Eosimops
?Suku: Haughtoniana
?Suku: Heuneus
?Suku: Koupia
?Suku: Newtonella
?Suku: Parringtoniella
?Suku: Prodicynodon
?Suku: Taognathus
Yläheimo: Eodicynodontoidea
Heimo: Eodicynodontidae
Suku: Eodicynodon
Heimo: Pylaecephalidae (Pylaecephalinae; Diictodontidae; Robertoidea; Robertiidae)
Suku: Robertia
Suku: Diictodon
Suku: Brachyprosopus
Heimo: Eumantelliidae (Eumantellidae; Pristerodontinae; Parringtoniellinae; Pristerodontidae)
?Suku: Emyduranus
?Suku: Eurychororhinus
?Suku: Storthyggnathus
?Suku: Synostocephalus
Suku: Pristerodon (”Eumantellia”)
Kladi: Endothiodontia (Endothiodontoidea)
Heimo: Endothiodontidae
Suku: Lanthanostegus
Suku: Chelyodontops
Suku: Pachytegos
Suku: Endothiodon
Kladi: Therochelonia
Yläheimo: Emydopoidea
Kladi: Bidentalia
?Suku: Elph
?Suku: Interpresosaurus
?Suku: Katumbia
?Suku: Propelanomodon
Kladi: Cryptodontia
Heimo: Rhachiocephalidae
Heimo: Oudenodontidae
Heimo: Geikiidae
Alaheimo: Geikiinae
Yläheimo: Dicynodontoidea
Suku: Dicynodon
Suku: Vivaxosaurus
Heimo: Lystrosauridae
Kladi: Kannemeyeriiformes
Suku: Dinanomodon
Suku: Jacheleria
Heimo: Shanisiodontidae
Heimo: Kannemeyeriidae
Heimo: Stahleckeriidae
Alaheimo: Stahleckeriinae
Alaheimo: Placeriinae
Heimo: Dinodontosauridae
Alaheimo: Sinokannemeyeriinae
Alaheimo: Rechnisaurinae
Luokittelu > Fylogenia

Sidor (2003), lisätty Kwazulusaurus Maisch, (2002):
Dinodontosaurus-dikynodonttien fossiileja museossa
Endothiodon angusticeps-dikynodontin kallo lähikuvassa
Odontocyclops (aikaisemmin ”Dicynodon” whaitsi, suuri) ja Diictodon galeops (pieni) -dikynodonttien kallojen kokovertailu
Stahleckeria potensin luuranko Tübingenissä
Tetragonias njalilusin luuranko
Placeriasin luuranko Arizonassa
Aulacephalodon bainiin luuranko Field Museum of Natural Historyssä
Lystrosaurus georgin luuranko Prahassa
Kannemeyerian kallo
Ischigualastian-luuranko
Diictodonin kallo pilkistämässä kivestä. (Aiemmin nimellä ”Dicynodon grimbeeki”, mutta se on Diictodonin synonyymi.)
Diictodon-fossiili
Gordonia traquairin fossiili
Australobarbarusin luuranko Luonnontieteellisessä museossa, Helsingissä
Niassodon mfumukasin luurangon rekonstruktio kokovertailuineen, fossiililöydöt korostettuina
Robertia
Kannemeyeria
Placerias.
Australobarbarus.
Isohaukkakehrääjä

| Isohaukkakehrääjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kehrääjälinnut Caprimulgiformes
Heimo::  Kehrääjät Caprimulgidae
Suku::  Haukkakehrääjät Chordeiles
Laji::  minor
Kaksiosainen nimi
 Chordeiles minor  J. R. Forster, 1771 
Katso myös
   Isohaukkakehrääjä Wikispeciesissä   Isohaukkakehrääjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isohaukkakehrääjä (Chordeiles minor) on amerikkalainen kehrääjälintu.
Tuntomerkit

Isohaukkakehrääjä on 23–25,5 cm pitkä ja sen siipiväli on 54–60 cm. Sen höyhenpuku on väriltään tummanruskeankirjava. Sillä on terävät siiet ja keskipitkä pytstö, jonka kärjessä on matala lovi. Siipien käsisulat ovat kuviottoman mustat ja niiden keskellä on leveä valkoinen poikkijuova, joka on naaraalla epäselvempi kuin koiraalla.
Levinneisyys

Isohaukkakehrääjiä pesii Pohjois- ja Keski-Amerikassa. Laji talvehtii Etelä-Amerikan pohjois- ja keskiosissa. Euroopassa laji on hyvin harvinainen harhailija, jota tavataan syys-lokakuussa lähinnä Isossa-Britanniassa.
Diomedes

Pallas Athene neuvoo Diomedesta ennen taistelua
Diomedes (m.kreik. Διομήδης) oli kreikkalaisen mytologian hahmo. Nimi yhdistetään kahteen sankariin, joista yksi on Tydeuksen poika, joka osallistui Troijan sotaan.
Tämä Diomedes taisteli Odysseuksen rinnalla, ja yhdessä he varastivat Troijasta palladionin, Pallas Athenea esittävän veistoksen. Sodassa Diomedes haavoitti Afroditea, joka taisteli troijalaisten puolella, minkä tämä kosti tekemällä  Diomedeen vaimon uskottomaksi. Diomedes pakeni Italiaan ja perusti sinne useita kaupunkeja.
Toinen Diomeds oli Areksen poika ja Traakian kuningas. Kolmas ei  ole taruhahmo vaan grammaatikko, joka 300-luvulla kirjoitti latinan kieliopin, josta on säilynyt joukko sitaatteja.
Diomedes. Kresitaan 430 eaa. tekemän patsaan kopio antiikin aikakaudelta.
Islamilainen teologia

Jumala
Jumalan ykseys
Muhammed
profeetat
Islamin viisi peruspilaria
uskontunnustus
rukous
paasto
almuvero
pyhiinvaellus
Koraani
Aleksanteri Suuri Koraanissa
Koraanin historiallis-kriittinen tutkimus
Koraanin käännökset
Luettelo Koraanin suurista
Muhammed Koraanissa
Polta Koraani -päivä
Raamattu ja Koraani
Sanaan käsikirjoitukset
Suura
Väkivalta Koraanissa
Kirjoitukset
Koraani
sunna
hadith
fiqh
šaria
Luettelo šarialain käytöstä maantieteellisesti
kalam
sira
Luettelo profeetta Muhammedin elämäkerroista
Islamin suuntaukset
sunnalaisuus
šiialaisuus
Ibadilaisuus
suufilaisuus
Ahmadiyya
Kulttuuri ja yhteiskunta
islamilainen arkkitehtuuri
islamilainen filosofia
islamilainen kalenteri
islamilainen taide
islamilainen tiede
islamilaiset pyhäpäivät
islam ja naiset
islam ja politiikka
islamin suhtautuminen muihin uskontoihin
jihad
moskeija
luettelo muslimienemmistöisistä valtioista
Muuta aiheeseen littyvää
Allah
islamin historia
islamin kritiikki
islamofobia
Historiallis-kriittinen islamin tutkimus
islam Suomessa
Šarian historia
Islamilainen teologia (arab. kalām) koskee islaminuskon dogmien sisältöä. Islam sisältää kaksi osaa: uskon (iman) ja velvollisuudet (din). Teologian kohteena on usko, ei niinkään velvollisuudet, jota varten on laintulkintaan (fiqh) kohdistunut islamilainen tiede. Islaminuskon perustana ovat Muhammedin saamat ilmestykset, jotka löytyvät Koraanista sekä Muhammedin antama esikuva (sunna) sellaisena kuin se esiintyy haditheissa, ja siten kuin molemmat on ymmärretty oppineitten yksimielisyyden (ijma') ja analogisen päättelyn (qiyas) avulla. Islamilainen teologia eli uskoa koskevat asiat (iman) ovat jääneet islamilaisen lain (šaria) varjoon, sillä pääasia islaminuskossa on  toimia oikealla tavalla (ortopraksia) vaikka myös oikeaa uskoa (ortodoksia) tarvitaan pelastumiseen.
Historia

Islamissa on kehittynyt kolme teologista koulukuntaa (madhhab), joiden näkemykset ovat kaikki hyväksyttyjä. Niistä ensimmäinen, mu'taziliitit, syntyi 800-luvulla, mutta menetti asemansa 1100-luvulla. 900-luvulla syntyivät aš'ariitit ja maturidit, joista jälkimmäinen on suppea ja rajoittunut Kaakkois-Aasiaan. Sen sijaan aš'ariitit edustavat sunnalaisen islamin valtavirtaa. Koulukuntien keskeisiä erimielisyyksien aiheita ovat olleet Koraanin luonne luotuna tai luomattomana teoksena, Jumalan kaikkivaltiuden luonne ja rajat, ihmisen tahdonvapauden aste ja moraalisen vastuun luonne sekä rationaalisen järjen ja ilmestyksen välinen suhde.
Islamin pääsuuntauksia ovat sunnalaisuus ja šiialaisuus. Ne eivät periaatteessa eroa toisistaan teologisten koulukuntien perusteella,  vaikka koulukuntien kannatuksessa onkin niiden välillä eroja.
Islamilainen teologia sai osakseen paljon huomiota 800-luvun alussa, jolloin islam oli muovautumisvaiheessa. Tärkein väittely koski Koraanin luonnetta – oliko se luomaton vai luomisen tulosta, kuten mu'taziliitit väittivät. Kiistan taakse kätkeytyi valtataistelu kalifin ja uskonoppineiden välillä, minkä perinteiset uskonoppineet voittivat. Väittely muistutti kristikunnan piirissä käytyä kiistaa Kristuksen olemuksesta. Kun oppi Koraanin luomattomuudesta voitti, teologian merkitys islamissa väheni ja etusijalle nousi Jumalan lakia eli šariaa koskeva keskustelu.
Tieto Jumalasta

Muhammedin kautta saatu tieto Jumalasta ja hänen tahdostaan jakautuu kahteen osaan.
Muhammedin ilmoitukset on koottu Koraaniin, joka on muuttumaton ja ikuisesti olemassa ollut kirja. Se on islamilaisen käsityksen mukaan kirjoitettu muistiin pian Muhammedin kuoleman jälkeen 640-luvulla kalifi Uthmanin määräyksestä.
Muhammedin elämäntapa (sunna) kertoo tarkemmin islamilaisen lain eli šarian sisällön. Se on kirjattu  800-luvulla  koottuihin hadith -kokoelmiin. Sunnalaisuuden tärkeimmistä kokoelmista käytetään yhteisnimeä Kutub al-Sittah eli "kuusi kirjaa". Myös šiiat hyväksyvät nämä kirjat siinä määrin kuin ne eivät ole ristiriidassa  profeetan "puhdistetun" sunnan kanssa. Tämä löytyy kokoelmasta, josta käytetään nimeä Ali Ahl al-Bayt eli "Alin talonväki".
Šiialaiset lisäävät Muhammedin saamaan ilmoitustietoon (wahy) vielä imaamien inspiraation (ilham), joka auttaa heitä selittämään ja tulkitsemaan  šariaa.
Muslimeille Koraani ja hadithit ovat islaminuskon pyhä perusta ja auktoriteetti. Niistä ensisijainen on Koraani, kun taas hadithien arvovalta perustuu siihen, että Muhammed oli synnitön (ma'sum) ja erehtymätön Jumalan lähettiläs, joka pystyi oikein tulkitsemaan Koraania. Käytännössä hadithit menevät Koraanin edelle, sillä Koraania  ymmärretään juuri hadithien kautta.
Koraani sisältää paljon aukkoja islamilaisen teologian kannalta. Se tuskin edes mainitsee Muhammedia nimeltä, ja islamin uskontunnustus löytyy vasta haditheista.