stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ylikapitalisaatio

Ylikapitalisaatio on taloudellinen ilmiö, jossa arvopaperin tasearvo suhteessa markkina-arvoon on suurempi kuin sen markkina-arvo, eikä taseen kasvattaminen paranna merkittävästi sen markkina-arvoa. Tämä koskee erityisesti tilanteita, joissa pääomahyödykkeet ovat panoksena, joka on tarpeen tavaroiden tai palveluiden tuotannossa, ei niinkään tilanteita, joissa toisiaan vastaavia finanssi-instrumentteja ei ole arvioitu niiden tuoton perusteella.
Yrityksissä ylikapitalisaatiota voidaan purkaa esimerkiksi liiketoimintojen kehittämisellä, yritysostoilla, omien osakkeiden takaisinostoilla ja osingoilla.
Käännös suomeksi
Winchelsea

Winchelsea voi viitata:
Winchelsea (Englanti), paikkakunta Englannissa
Winchelsea (Australia), paikkakunta Australiassa
HMS Winchelsea (1740), 24-tykkinen kuudennen luokan alus
HMS Winchelsea (1763), 4-tykkinen kutteri
HMS Winchelsea (1764), Niger-luokan 32-tykkinen viidennen luokan alus
HMS Winchelsea (D46), Amiraliteetin W-luokan hävittäjä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Winchelsea”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Wenell

Wenell-suku on kotoisin Kuopion pitäjästä, jossa se on lähtöisin Väänäsen suvun kolmesta eri haarasta. Klas Benjamin Wenellin (1855-1911) lapset ottivat 1826 nimen Vaheri, ja näihin jälkeläisiin kuuluu mm. professori Antti Vaheri.
Polveutuminen: > Murtolahden  kylässä:

1. Lauri Pietarinpoika Väänänen (s. 1736, k. 1791), poika:
Pietari Väänänen (s. 1764, k. 1846), kansanrunoilija ja valtiopäivämies
Antti Juhana Wenell (s.  1800, k. 1868), Taipalsaaren rovasti
Polveutuminen: > Kehvon  kylässä:

2. Mikko Mikonpoika Väänänen (s.  1740, k. 1800), puoliso Katri  Hyvärinen, mm. lapset:
Eerik Wenell (s.  1776, k. 1809), Kuopion  triviaalikoulun kolleega
Aaron Wenell (s.  1784, k. 1847), Nurmeksen rovasti.
3. livar Väänänen (s. 1742, k. 1804), puoliso Anna  Katri  Holländer:
livar  Jordan Väänänen (s. 1779), Saimaan kanavan  ensimmäisiä  edistäjiä. Murhattiin.
Pietari Joosef Väänänen (s. 1781, k. 1846), kirjakauppias
A. J. Weänänen, ent. Wenell (s. 1820, k. 1863), suomentaja
Aaron Fredrik Väänänen (s. 1786, k. 1858)
Voitonpäivä

| Voitonpäivä |
| --- | --- |
 Voitonpäivän paraati Moskovassa vuonna 2010.
Tyyppi:  juhlapäivä
Vietetään:  8. tai 9. toukokuuta
Järjestämistiheys:  vuosittain
Ensimmäisen kerran:  1940-luvulla
Liittyy:  Natsi-Saksan antautuminen
Vuoden 1945 voitonjuhla neuvostoliittolaisessa postimerkissä.
Voitonpäivä (engl. Victory in Europe Day, V-E-Day, ransk. Jour V, ven. День Победы, Den Pobedy) on useissa toisessa maailmansodassa liittoutuneiden puolella taistelleissa maissa juhlapäivä, jota vietetään natsi-Saksasta 8. toukokuuta 1945 saadun voiton kunniaksi. Sota kuitenkin jatkui Euroopan ulkopuolella, etupäässä Yhdysvaltain ja Japanin välillä.
Päivä on vapaapäivä kymmenessä entisessä neuvostotasavallassa: Armeniassa, Azerbaidžanissa, Georgiassa, Kazakstanissa, Kirgisiassa, Moldovassa, Tadžikistanissa, Uzbekistanissa, Valko-Venäjällä ja Venäjällä. Voitonpäivä on vapaapäivä myös Ranskassa.
Länsiliittoutuneille voitonpäivä on 8. toukokuuta 1945, koska tuolloin natsi-Saksan antautuminen tuli voimaan kello 23.01 Keski-Euroopan aikaa. Moskovassa vuorokausi oli jo ehtinyt vaihtua, minkä vuoksi siellä, ja sen seuraajavaltioissa, voitonpäivän päivämääräksi vakiintui 9. toukokuuta.
Juhlinta Venäjällä

Ensimmäinen voitonpäivän paraati Neuvostoliitossa järjestettiin 26. kesäkuuta 1945, kun parisataa puna-armeijan sotilasta marssi Punaisella torilla raahaten maassa Saksasta tuotuja natsilippuja, jotka lopuksi heitettiin Lenin-mausoleumin eteen ja tuhottiin. Paraatin otti vastaan marsalkka Žukov, joka ratsasti valkoisella hevosella.
Muuten Neuvostoliiton aikana voitonpäivää ei juurikaan juhlittu kansainvälisten kutsuvieraiden kanssa. Myöskään suuria sotilasparaateja ei järjestetty kuin neljä kertaa, joista Neuvostoliiton loppuvaiheilla vuosina 1985 ja 1990. Kuitenkin 50. voitonpäivää juhlittiin 1995 laajasti kutsumalla juhliin myös toisen maailmansodan hävinneiden valtioiden edustajia. Suomea 1995 Moskovan voitonpäivillä edusti ensimmäistä kertaa silloinen tasavallan presidentti Martti Ahtisaari. Muita kutsuvieraita olivat Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton, Ison-Britannian pääministeri John Major ja Saksan liittokansleri Helmut Kohl.
Yhden kerran myös länsiliittoutuneet ovat osallistuneet marssilla voitonpäivän juhliin paraatissa.[lähde? ]
60. voitonpäivillä, vuonna 2005, Suomea edusti tasavallan presidentti Tarja Halonen. 60. voitonpäivän juhlintaan liittyi historiasta johtuvia diplomaattisia kysymyksiä. Muun muassa toivottiin, että Venäjä esittäisi anteeksipyyntöjä Neuvostoliiton toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen suorittamista toimenpiteistä.[lähde? ]
Venäjän 70. voitonpäivän juhlallisuuksia vietettiin 9. toukokuuta 2015 Moskovassa. Presidentti Vladimir Putin kiitti muun muassa Yhdysvaltain, Ison-Britannian ja Ranskan panosta toisen maailmansodan voittoon. Useimpien länsimaiden johtajat boikotoivat tilaisuutta Ukrainan sodan vuoksi. Myöskään presidentti Sauli Niinistö ei osallistunut voitonpäiviin Moskovassa.
Putinin valtaannousun jälkeen voitonpäivästä on tullut Venäjän tärkein maallinen juhlapäivä. Se on myös tärkeä osa hänen poliittista agendaansa, jota on käytetty länsimaiden demonisoimiseen, koska esim. toisen maailmansodan kokeneita veteraaneja on elossa koko ajan vain vähemmän ja vähemmän.
Vuoden 2024 juhlallisuudet peruttiin Venäjän miehittämällä Krimillä sekä Belgorodissa, lähellä Ukrainan rajaa. Syyksi kerrottiin turvallisuusriskit.
Tunnettu venäläinen laulu Den Pobedy kertoo voitonpäivästä.
Juhlinta muualla

Muualla Euroopassa vietetään 9. toukokuuta Eurooppa-päivää. Tuona päivänä, vuonna 1955, julkaistiin ns. Schumanin julistus, jota pidetään toisen maailmansodan jälkeisen Euroopan alkuna.
Juhlinta muualla > Ranska

Ranskassa voitonpäivä on nykyään vapaapäivä. Paraateja järjestetään toisinaan, mutta tyypillisempää on juhlallinen seppeeleen lasku sodassa kaatuneiden muistomerkeille.
Päivän status vapaapäivänä on vaihdellut vuosien varrella: ensimmäisen kerran kansalliseksi vapaapäiväksi 8. toukokuuta julistettiin vuonna 1953. Kuusi vuotta myöhemmin juhlapäiväksi nimettiin toukokuun toinen sunnuntai. Vuonna 1968 alkuperäinen päivämäärä palautettiin juhlapäiväksi, muttei vapaapäiväksi. Vuonna 1975 presidentti Valéry Giscard d'Estaing päätti luopua voitonpäivän juhlimisesta ja juhlia mieluummin 9. päivänä Eurooppa-päivää Ranskan ja Saksan välien parantumisen merkiksi. Vuodesta 1981 voitonpäivä on jälleen ollut yleinen vapaapäivä Ranskassa.
Juhlinta muualla > Yhdysvallat

Yhdysvalloissa presidentti Harry Truman oli astunut virkaan vain paria viikkoa ennen natsi-Saksan antautumista Franklin D. Rooseveltin kuoleman jälkeen. Truman piti radiopuheen, jossa hän kehotti varovaisuuteen, sillä Yhdysvallat oli edelleen sodassa Japanin kanssa. Tästä huolimatta väkijoukko kokoontui juhlimaan mm. New Yorkin Times Squarelle.
Juhlinta muualla > Ukraina

Ukrainassa päivän vietto ja merkitys ovat muuttuneet merkittävästi Itä-Ukrainan sodan alettua vuonna 2014. Maassa luovuttiin vuoden 2014 jälkeen "suuren isänmaallisen sodan" voitonpäivän viettämisestä osana maan pyrkimystä luopua kommunismiin ja Neuvostoliittoon kytkeytyvistä perinteistä. Sen tilalla on vuodesta 2015 lähtien muistettu voittoa 2. maailmansodan natsismista samana päivänä 9. toukokuuta.
Vuonna 2023 Ukrainan presidentti Volodymyr Zelenskyi allekirjoitti määräyksen, jonka mukaan Ukraina siirtyy viettämään voitonpäivää 8. toukokuuta muun Euroopan kanssa. Syynä oli halu katkaista suhde Neuvostoliiton aikaiseen historiaan. 9. toukokuuta sen sijaan juhlitaan nykyään Eurooppa-päivää.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tietoa voitonpäivästä (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi, saksaksi, englanniksi)
Karlshorstin antautumismuseon selostukset asiakirjoineen (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Voitonpäivä 9. toukokuuta 2005: vasemmalta mm. Ranskan presidentti, Venäjän presidentti sekä Yhdysvaltain presidentti.
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 1980

Vuoden 1980 yleisurheilun MM-kilpailut järjestettiin Sittardissa Alankomaissa 14.–16. elokuuta 1980. Kisoissa järjestettiin naisten 3 000 metrin juoksu ja 400 metrin aitajuoksu, jotka eivät olleet saman vuoden Moskovan olympialaisten ohjelmassa.
Mitalistit > Naiset

| Laji | Kultaa | Kultaa | Hopeaa | Hopeaa | Pronssia | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 3 000 m |  Birgit Friedmann | 8.48,05 |  Karoline Nemetz | 8.50,22 |  Ingrid Kristiansen | 8.58,80 |
| 400 m aidat |  Bärbel Broschat | 54,55 |  Ellen Neumann | 54,56 |  Petra Pfaff | 55,84 |
Willy Stöwer

Willy Stöwer (22. toukokuuta 1864 – 31. toukokuuta 1931) oli Saksan keisarikunnan aikainen saksalainen taiteilija, kuvittaja  ja kirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten merimaalauksista sekä litografioista. Monet hänen taideteoksistaan kuvaavat historiallisia tapahtumia, kuten matkustajalaiva RMS Titanicin uppoamista vuonna 1912.
Elämä

Willy Stöwer syntyi Wolgastissa, Saksassa baltianmeren rannalla. Hän kouluttautui alun perin metallityömieheksi ja työskenteli teknikkona useiden saksalaisten varustamoiden insinööritoimistoissa. Hän sai nopeasti töitä piirtäjänä, kuvittajana ja taidemaalarina. Hänen taitonsa huomattiin aikaisin ja hänen piirtämistekniikkansa oli itseopittua. Vuonna 1892 hän meni naimisiin Henrietta Dettmannin kanssa. Tämä oli varakkaasta perheestä, minkä seurauksena Stöwer pystyi keskittymään taiteilijanuraan.
Keisari Wilhelm II:sta muodostui taiteilijan innokas kannattaja ja Stöwerin sanotaankin olleen keisari mielyisin merimaalaaja. Vuosina 1905-1912 Stöwer oli usein keisarin mukana tämän matkoilla. Hän oli Saksan laivastoliiton (saks. Deutscher Flottenverein) johtokunnan jäsen. Hänelle myönnettiin kunniaprofessuuri vuonna 1907. Hänen myöhempään uraansa vaikutti hänen mesenaattinsa ja Saksan keisarillisen laivaston kohtalo.  Hänen suurimman luovuuden aika tuli päätökseen Saksan keisarikunnan hajoamisen myötä, ja hänen myöhempi uransa perustui joihinkin höyrylaivayhtiöiden tekemiin tilaustöihin. Hän kuoli jonkinasteisessa tuntemattomuudessa Berlin-Tegelin huvilallaan 31. toukokuuta 1931.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Willy Stöwer Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Willy Stöwer
Attack of U-boats on the Linda Black.
Käännös suomeksi
Vladimír Mihálik

| Vladimír Mihálik |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. tammikuuta 1987 (ikä 37) Prešov, Tšekkoslovakia
Kansalaisuus:   Slovakia
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  202 cm
Paino:  110 kg
Seura
Seura:  HC Slovan Bratislava
Sarja:  KHL
Pelinumero:  56
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2008–
Aik. seurat:  PHK Prešov (Slovakia I) Norfolk Admirals (AHL) Tampa Bay Lightning (NHL)   Lev Poprad (KHL)   Timrå IK (SEL)
NHL-varaus:  30. varaus, 2005 Tampa Bay Lightning
Vladimír Mihálik (s. 29. tammikuuta 1987 Prešov, Tšekkoslovakia) on  slovakialainen jääkiekkopuolustaja, joka edustaa KHL:n slovakialaisjoukkue HC Slovan Bratislavaa. Kolossimainen Mihálik on peräti 202 cm pitkä ja 111 kg painava. Eliteprospects.com -sivuston Ulf Anderssonin mukaan hän on puolustava puolustaja, joka pelaa kovaa ja fyysisesti. Mihálikin pelikäsitys ja hyökkäyspään taidot ovat rajalliset, mutta hän kuitenkin luistelee kokoisekseen varsin sulavasti.
Ura > Seuraura

Mihálik pelasi ensimmäiset miesten pelinsä 17-vuotiaana kotikaupunkinsa joukkueessa PHK Prešovissa, kaudella 2004–2005 Slovakian toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 1. hokejová liga SR:ssä. Tampa Bay Lightning varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 30. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2005. Samana kesänä Mihálikin varasi myös WHL-joukkue Red Deer Rebels numerolla 36. CHL:n varaustilaisuudessa. Hän siirtyi Rebelsiin kaudeksi 2005–2006, josta Mihálik vaihtoi seuraavaksi kaudeksi 2006–2007 Prince George Cougarsiin.
Huhtikuussa 2007 Mihálik teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Tampa Bay Lightningin kanssa ja siirtyi joukkueen organisaatioon kaudeksi 2007–2008. Hän pelasi koko kauden farmijoukkue Norfolk Admiralsissa, AHL:ssä, jossa Mihálikin tulokaskausi toi 68 runkosarjaottelussa tehot 1+15=16. Kaudella 2008–2009 hän debytoi NHL:ssä. Mihálik otti paikan Lightningin NHL-kokoonpanosta syksyn 2008 harjoitusleirin jälkeen. Hän pelasi näin ollen ensimmäisen NHL-ottelunsa 4. lokakuuta 2008 Prahassa pelatussa kaudenavauksessa New York Rangersia vastaan. Mihálik sai ottelussa jääaikaa 12.05 minuuttia. Kaikkiaan hän pelasi kauden aikana 11 NHL-ottelua tehden kolme syöttöpistettä. Kaudella 2009–2010 Mihálik pelasi neljä NHL-ottelua. Hän jatkoi heinäkuussa 2010 sopimustaan vuodella, mutta pelasi kauden 2010–2011 kuitenkin kokonaan farmissa.
Kaudeksi 2011–2012 Mihálik palasi kotimaahansa ja siirtyi kaksivuotisella sopimuksella KHL:n slovakialaisjoukkue Lev Popradiin. Tammikuussa 2012 seura lainasi hänet loppukaudeksi Ruotsiin Elitserien-joukkue Timrå IK:n riveihin. Lev Poprad ei jatkanut kauden jälkeen KHL:ssä, mutta Mihálik jatkoi liigassa kaudella 2012–2013, kun hän teki sopimuksen sarjaan liittyneen slovakialaisjoukkue HC Slovan Bratislavan kanssa. Toukokuussa 2013 Mihálik teki joukkueen kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Heinäkuussa 2015 hänen sopimustaan Slovanin kanssa jatkettiin vuodella.
Ura > Maajoukkueura

Mihálik edusti Slovakiaa MM-kilpailuissa vuosina 2010, 2013 ja 2015. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä kaudella 2009–2010. Kauden jälkeisissä kevään 2010 MM-kilpailuissa Mihálik teki ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa 17. toukokuuta 2010 jatkolohkon ottelussa Suomea vastaan. Ottelun päätteeksi hänet palkittiin Slovakian ottelun parhaana pelaajana. Yhteensä Mihálik on pelannut 43 A-maaottelua tehopistein 2+4=6.
Mihálik pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2006 ja 2007. Jälkimmäisessä turnauksessa hänet valittiin alkulohkossa Ruotsia vastaan pelatun ottelun päätteeksi Slovakian ottelun parhaaksi pelaajaksi. Mihálik pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2005, jolloin hän jakoi Slovakian sisäisen tehotilaston voiton Ondrej Otčenášin ja Tomáš Brňákin kanssa.
Willa Fitzgerald

Willa Fitzgerald vuonna 2024.
Willa Fitzgerald (s. 17. tammikuuta 1991 Nashville, Tennessee) on yhdysvaltalainen televisionäyttelijä, joka on näytellyt Lolaa Alpha Housessa sekä Emma Milleriä tv-sarjassa Kallista kipua. Kesällä 2014 hänet valittiin näyttelemään pääroolia MTV:n Scream-kauhusarjaan, joka perustuu samannimisiin elokuviin. Sarjaa alettiin esittää vuonna 2015.  Lisäksi Fitzgerald on vieraillut esimerkiksi Gothamissa ja Blue Bloodsissa.
Vuonna 2022 hän näytteli Roscoe Conklinin hahmoa Amazon Prime Videon tv-sarjassa Reacher, joka perustuu Lee Childin romaaniin Tappotahti(eng. Killing Floor).
Filmografia

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

| Vuosi | Sarja | Rooli | Huom. |
| 2013–14 | Alpha House | Lola Laffer | toistuva rooli |
| 2014 | Blue Bloods | Lacey Sutherland | jakso: "The Bogeyman" |
| 2014 | Pahan jäljillä | Jenny | jakso: "Betrayal" |
| 2014 | Kallista kipua | Emma Miller | toistuva rooli kaudella 6 |
| 2015 | Gotham | Grace Fairchild | jakso: "Beasts of Prey" |
| 2015– | Scream | Emma Duval | päärooli |
| 2022 | Reacher (televisiosarja) | Roscoe Conklin | päärooli |
Aiheesta muualla

Willa Fitzgeraldin kotisivut (englanniksi) linkin kohde tyhjä
Willa Fitzgerald Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Keskisuomalainen

| Keskisuomalainen |
| --- | --- |


Lehtityyppi:  sanomalehti
Kustantaja:  Keskisuomalainen Oyj
Julkaisija:  Keski-Suomen Media Oy
ISSN:  ISSN 0356-1402
Levikki:   34 257 (LT 2020)
Kokonaislevikki:   65 347 (LT 2020)
Perustettu:  1871
Päätoimittaja:  Pekka Mervola
Sitoutuneisuus:  sitoutumaton 1906–1986 Suomen Keskusta
Kotikunta:  Jyväskylä
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  tabloidi
Ilmestymistiheys:  7 kertaa viikossa
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
ksml.fi
Keskisuomalaisen toimitila Jyväskylän Aholaidassa
Keskisuomalainen on Keski-Suomen maakunnan päälehti. Se on Suomen vanhin yhä ilmestyvä suomenkielinen sanomalehti. Lehden vastaava päätoimittaja on Pekka Mervola ja varapäätoimittaja Inkeri Pasanen. Lehti siirtyi tabloid-kokoon 15. maaliskuuta 2016.
Lukijalupauksensa mukaan Keskisuomalainen on poliittisesti sitoutumaton muttei tahdoton, vaan se on vahvasti Keski-Suomen ja maakuntien Suomen asialla.[lähde? ]
Historia

Keskisuomalaisen edeltäjän, Keski-Suomen, perusti Heikki Fabian Helminen. Lehden ensimmäinen numero ilmestyi 7. tammikuuta 1871. Nykyisen nimensä lehti sai vuonna 1918, kun sanomalehdet Keski-Suomi ja Suomalainen yhdistettiin Keskisuomalaiseksi. Uuden lehden ensimmäinen numero ilmestyi 3. tammikuuta 1918.
Keski-Suomen ja Keskisuomalaisen päätoimittajat

Heikki Fabian Helminen, 1871–1873, 1881–1885
Johan Ferdinand Canth, 1874–1875
Karl Jacob Gummerus, 1876–1877, 1880
K. J. Högman, 1878–1879
Juhani Aho, 1886
Eero Erkko, 1887–1889
Teuvo Pakkala, 1890–1891
Kaarlo Forsgren (Korpilahti), 1891–1892
Kyösti Kanniainen, 1893–1906
Waltteri Wuorelainen, 1906–1910
K. A. Järvi, 1910–1912
Heikki Hyppönen, 1913–1918, 1919–1928
Antero Selänne, 1918–1919
Torsten Kaukoranta, 1928–1932
Anttoni Takala, 1932–1947
Martti Emanuel Juusela, 1947–1973
Heikki Juusela, 1973–1975
Erkki Laatikainen, 1975–31.8.2008
Pekka Mervola, 1.9.2008 alkaen
Lähde:
Lukija-asiamies

Keskisuomalainen oli ensimmäinen suomalainen sanomalehti, joka nimitti itselleen lehden toimituksesta riippumattoman lukija-asiamiehen. Lehden ensimmäisenä lukija-asiamiehenä vuodesta 1999 vuoteen 2005 toimi entinen Keski-Suomen läänin maaherra, ylijohtaja Kalevi Kivistö. Kivistön jälkeen lukija-asiamieheksi nimitettiin vuoden 2005 alussa Yleisradion entinen uutistoimittaja Arvi Lind.
Lehtiyhteistyö

Keskisuomalainen kuuluu Väli-Suomen sanomalehtien yhteistyöverkostoon yhdessä mm. Karjalaisen ja Savon Sanomien kanssa. Lehdet esimerkiksi julkaisevat yhteistä viikonloppusivustoa Sunnuntaisuomalaista (SUSU), ja niillä on yhteinen ulkomaantoimitus Etelä-Suomen Sanomien, Kalevan ja Turun Sanomien kanssa sekä yhteinen Helsingin-toimitus Kalevan ja Turun Sanomien kanssa. Yhteinen toimitus käyttää nimeä Uutissuomalainen (USU).
Keskisuomalainen-konserni

Keskisuomalaista julkaisee Keski-Suomen Media Oy, joka on osa Keskisuomalainen Oyj -konsernia. Päälehden lisäksi konserniin kuuluvat muun muassa Savon Sanomat, Warkauden Lehti ja Iisalmen Sanomat sekä lukuisia pienempiä lehtiä. Maaliskuussa 2013 konserni osti 95 prosentin osuuden Suomen Lehtiyhtymän osakkeista Lehtiyhtymän perustajalta ja pääomistajalta, keravalaiselta yrittäjältä ja kansanedustajalta Eero Lehdeltä. Kolmen vähemmistöomistajan osuus, 3,5 prosenttia osakkeista, siirtyy Keskisuomalaiselle myös. Kauppahinta oli 26,1 miljoonaa euroa.
Keskisuomalainen-konsernin toimitusjohtajana toimii kauppatieteiden maisteri Vesa-Pekka Kangaskorpi, joka on entinen konsernin hallituksen puheenjohtaja. Kangaskorpi on myös yksi konsernin suurimpia yksittäisiä osakkeenomistajia. Konsernin hallituksen puheenjohtaja on maanviljelijä Antero Vesterinen.
Kesästä 2008 tammikuuhun 2010 konsernin toimitusjohtajana toimi Arto Tiitinen. 12.1.2010 yhtiö ilmoitti erottavansa Tiitisen linjaerimielisyyksien vuoksi.  Hallituksen puheenjohtajana toiminut Kangaskorpi nimitettiin vt. toimitusjohtajaksi. Samalla Kangaskorpi siirtyi hallituksen rivijäseneksi ja Vesterisestä tuli puheenjohtaja. Kangaskorpi nimitettiin vakituiseksi toimitusjohtajaksi 18.3.2010.
Laukaalainen Vesterinen johtaa Keskisuomalaisen hallitusta jo kolmannessa polvessa. Hän on ollut hallituksen jäsen vuodesta 1991.
Viestintäkonserni Alma Media kävi yhdentymisneuvotteluja Keskisuomalaisen kanssa vuonna 2006. Keskisuomalaisen hallitus kuitenkin hylkäsi Alman tarjouksen 21. joulukuuta 2006.
Syyskuussa 2016 Keskisuomalainen osti Kivekkäiden suvulta muun muassa Etelä-Suomen Sanomia ja Itä-Hämettä julkaisevan Mediatalo ESAn.
Lehtipaino

Keskisuomalainen-konsernin painoyhtiöllä Lehtisepät Oy:llä on kolme painoa: yksi Jyväskylässä, yksi Kuopiossa ja yksi Pieksämäellä. Lehtisepät on tehnyt vuoden 2010 aikana voimaan astuvan sopimuksen Iltalehden kanssa Iltalehden painamisesta Jyväskylässä.
Keskisuomalainen on tehnyt yhteistyötä painomateriaalien hankinnassa Ilkan kanssa vuodesta 2000 lähtien. Yhteistyöhön on tulossa mukaan myös Alma Media. Keskisuomalaisen osalta näiden hankintojen arvo on ollut noin 10 miljoonaa euroa vuodessa.
Aiheesta muualla

Sanomalehti Keskisuomalainen
Keskisuomalainen Oyj -konserni
Wim Hof

Hof jääkylvyssä vuonna 2007.
Wim Hof, lempinimeltään Jäämies (s. 20. huhtikuuta 1959) on alankomaalainen henkilö, jolla on hallussaan nopeimman ilman kenkiä jäällä tai lumella juostun puolimaratonin maailmanennätys. Hän yritti vuonna 2007 kiivetä Mount Everestin huipulle pelkissä shortseissa, mutta epäonnistui. Hän kiipesi 6.7 kilometrin korkeuteen, mutta joutui keskeyttämään jalkavaivan takia. Vuonna 1999 hän juoksi puolimaratonin pohjoisella napapiirillä Suomessa.
Hof on kehittänyt nimeään kantavan Wim Hof Method -menetelmän jolla hän sanoo olevan merkittäviä vaikutuksia. Wim Hofin menetelmä on herättänyt tieteellistä kiinnostusta, ja useat tutkimukset ovat tutkineet sen vaikutuksia erityisesti immuunijärjestelmään, stressireaktioon ja fysiologiseen toimintaan. Vaikka tutkimus on edelleen käynnissä, jotkut löydökset tarjoavat näyttöä menetelmän potentiaalisista hyödyistä. Menetelmän seuraaminen on kuitenkin johtanut useisiin kuolemiin maailmanlaajuisesti.
Yrjö Förbom

Yrjö Lambert Förbom (8. helmikuuta 1899 Perniö – 24. heinäkuuta 1976 Turku) oli suomalainen liikennöintialan yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai liikenneneuvoksen arvonimen.
Liikennöintialalle Förbom ryhtyi 1920-luvulla, linja-autonkuljettajana. Hän perusti oman linja-autoyrityksen vuonna 1928 ja alkoi liikennöidä yhdellä autolla Turku–Naantali-linjalla. Vuosien varrella sekä yrityksen autojen että sen hoitamien reittien ja tilausajojen määrä kasvoi merkittävästi. 1960-luvun lopulla Förbomilla oli yrityksessään jo kolmisenkymmentä linja-autoa. Alan yrittäjien parissa yhteistyöstään tunnettu Förbom osallistui muun muassa autohallitoimintaan sekä moottorihotelli- ja autoravintolayrityksiin.  Hänellä oli myös merkittäviä liikenne- ja kuljetusalan luottamustehtäviä, kuten Linja-autoliiton johtokunnan jäsenyys.  Kilpa-autoilua harrastanut Förbom osallistui kolme kertaa Monte Carlon ralliin 1950-luvun alussa ja oli jäärata-ajojen uranuurtajia Suomessa. Liikenneneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1966.
Yrjö Eronen

Yrjö Eronen (s. 1950 Rääkkylä) oli Rääkkylän kunnanjohtaja vuosina 2007–2013. Vuonna 2020 hänet valittiin Rääkkylän vs. kunnanjohtajaksi.
Eronen on syntyisin Rääkkylän Varpasalosta. Hän kävi Rääkkylän yhteiskoulua 1961–1966 ja Joensuun lyseota 1966–1969. Hän valmistui Jyväskylän yliopistosta yhteiskuntatieteiden maisteriksi 1974.
Ennen Rääkkylän kunnanjohtajaksi nimitystä hän toimi yrityksiä tutkivan Corporate Imagen tutkimusjohtajana.
Eronen jäi eläkkeelle vuonna 2013. Hänen työuransa kesti 42 vuotta, siitä 21 vuotta julkisella sektorilla ja 21 vuotta yksityisellä.