stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ursula Haverbeck
Julkisuus ja oikeustapaukset

Marraskuussa 2014 Haverbeck teki poliisille valituksen Zentralrat der Juden in Deutschlandista, jota hän syytti viattomien ihmisten vainoamisesta.
Haverbeck tuli tunnetuksi monista oikeustapauksista, joissa hän vastasi syytteisiin ja sai tuomioita holokaustin kiistämisestä sekä vihanlietsonnasta. Kesäkuussa 2004 Haverbeck sai sakot kirjoituksistaan. Seuraavat sakkotuomiot vihanlietsonnasta langetettiin vuosina 2007 ja 2008. Vuonna 2009 Haverbeck sai Bad Oeynhausenissa 1 500 euron sakot viestistään Zentralrat der Juden in Deutschlandin silloiselle johtaja Charlotte Knoblochille. Haverbeck oli viitannut uuteen pogromiin, mutta piti itse omaa viestiään vain "hyväntahtoisena varoituksena".
Vuodesta 2015 lähtien Haverbeck sai lukuisia vankeustuomioita toiminnastaan. Vuonna 2015 hän levitti sanomaansa Oskar Gröningin oikeudenkäynnissä ja julkaisi oikeudenkäynnin tuominneen videon Youtubessa. Marraskuussa 2015 Haverbeck tuomittiin Hampurissa kymmeneksi kuukaudeksi vankeuteen, mutta hän vältti vankeuden valituksella. Vuonna 2017 hän sai kuuden kuukauden vankeustuomion holokaustin kiistämisestä tapahtumassa Berliinissä. Elokuussa 2017 Haverbeck sai myös kahden vuoden vankeustuomion. Oikeudenkäynnissä Detmoldissa hän jakeli pamfletteja tuomarille, syyttäjille ja toimittajille. Hän myös kirjoitti Detmoldin pormestarille Rainer Hellerille kirjeen, jossa väitti Auschwitzin olleen "ilmiselvästi pelkkä työleiri". Haverbeck valitti tuomiosta. Vuonna 2020 hänelle langetettiin uusi kahdentoista kuukauden vankeustuomio holokaustin kiistämisestä nettihaastattelussa. Oikeus hylkäsi valitukset vuosien 2017 ja 2020 tuomioista vuonna 2022. Lainvoimaiseksi tuomioksi jäi vuoden vankeusrangaistus. Haverbeck ei kuitenkaan ehtinyt aloittaa vuonna 2022 lainvoiman saaneen tuomion suorittamista ennen uuden oikeudenkäynnin alkua Hampurissa kesäkuussa 2024.
Associate Reformed Presbyterian Church

| Associate Reformed Presbyterian Church |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  protestantismi
Teologia:  reformoidut kirkot
Hallinto:  presbyteerinen
Toiminta-alue:   Yhdysvallat
Päätoimipaikka:  Greenville, Etelä-Carolina
Perustettu:  1782
Julkaisut:  The Quarterly ARP Magazine
Koulutus:   Erskine College  Erskine Theological Seminary 
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Associate Reformed Presbyterian Church (lyh. ARPC) on yhdysvaltalainen presbyteerinen kirkkokunta. Kirkkokunnan juuret johtavat Skotlannin kirkon perustamiseen 1560. ARPC syntyi Skotlannin kirkon kahdesta uudistusvirrasta: Associate Presbyterystä ja Reformed Presbyterystä.
Ensimmäiset Pohjois-Amerikan presbyterit perustettiin Pennsylvaniaan vuosina 1750-1770. Vuonna 1782 presbyteerit yhdistyivät ja muodostivat Philadelphiaan Associate Reformed Synodin. Vuoteen 1803 mennessä kirkko oli kasvanut erityisesti etelässä, ja se jakautui neljään synodiin. Carolinan synodi oli ainoa jäljellä oleva 1800-luvun lopulla.  Muut synodit yhdistyivät ja sulautuivat United Presbyterian Churchiin 1800-luvun kuluessa.
Aiheesta muuualla

Kirkkokunnan verkkosivusto (englanniksi)
Ilmola (Keminmaa)

Ilmola on kylä Keminmaalla. Se sijaitsee Lautiosaaren ja Maulan kylien välisellä alueella Kemijoen varrella. Kylä kuuluu myös niin sanottuihin Hilma-kyliin.
Ilmolan koulu

Ilmolassa sijaitsee myös koulu, joka ei ole enää nykyisin toiminnassa. Siellä järjestetään kuitenkin erilaista toimintaa, kuten myyjäisiä ja kerhoja. Ilmolan koulun kohdalla pysähtyy myös Keminmaan kirjasto-auto.
Kvamsøyn kirkko

| Kvamsøyn kirkko Kvamsøy kyrkje |
| --- | --- |

Sijainti:  Sogndal, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Bjørgvinin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1300-luku
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  210
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Kvamsøyn kirkko (norj. Kvamsøy kyrkje) on Sogndalin kunnassa Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko 1300-luvulta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kvamsøyn kirkko Wikimedia Commonsissa
Nikolaḯdisin kartano

| Nikolaḯdisin kartano Αρχοντικό Νικολαΐδη |
| --- | --- |
Tyyppi:  arkeologinen museo
Sijainti:  Chóra, Pátmos, Etelä-Egean saaret, Kreikka
Koordinaatit:  37°18′31″N, 26°32′57.5″E
   
  [ ohje ]  
Nikolaḯdisin kartano (kreik. Αρχοντικό Νικολαΐδη, Archontikó Nikolaḯdi) on arkeologisena museona toimiva kartano Chóran kylässä Pátmoksen saarella Kreikassa. Sen näyttelyt esittelevät paitsi kartanoa itseään ja sen entisajan elämää myös saaren historian vaiheita.
Nikolaḯdisin kartano on rakennettu eri vaiheissa 1600- ja 1700-luvuilla, ja se on tyypillinen tuon ajan kreikkalainen ja erityisesti pátmoslainen kaupunkikartano. Se sijaitsee Chóran kylän itäosassa. Rakennukseen kuuluu yksityinen kappeli, joka on omistettu Pyhälle Nikolaokselle (Ágios Nikólaos). Rakennus on kunnostettu vuoden 1956 maanjäristyksen jälkeen.
Kartanossa on esillä sekä arkeologisia löytöjä että kuvallista ja tekstiaineistoa. Aineisto ulottuu esihistorialliselta kaudelta nykyaikaan.
7. pintatorjuntalaivue

| 7>  pintatorjuntalaivue 7. ohjuslaivue (1998–2014) |
| --- | --- |
 Laivueen lippu
Toiminnassa:  1998–
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Merivoimat
Tukikohta:  Upinniemen varuskunta
7. Pintatorjuntalaivue (vuoteen 2014 saakka 7. Ohjuslaivue) on Merivoimien Rannikkolaivastoon kuuluva joukkoyksikkö. Yksikön pääosat sijaitsevat Upinniemessä Kirkkonummella. Laivueen päätehtävänä on ylläpitää ja kehittää pintatorjunta-, merimiinoitus- ja ilmapuolustuskykyä sekä alueellisen koskemattomuuden valvontaa ja turvaamista. Tässä suhteessa laivue eroaa toisesta Rannikkolaivaston pintatorjuntalaivueesta, 6. pintatorjuntalaivueesta, jonka tehtäviin kuuluu sukellusveneentorjunta. Ero on ymmärrettävä, sillä laivueiden alusten pääaseet ovat hieman erilaiset. Laivueen alusten pääaseina ovat meritorjuntaohjus MTO85M ja merimiinat. Ilmatorjunta-aseina eteläafrikkalainen Umkhonto (ITO 04-ilmatorjuntaohjusjärjestelmä) sekä Bofors 57mm laivatykki. Lämpöhakuinen Umkhonto kykenee torjumaan ilmamaaleja yli kymmeneen kilometriin saakka. Hamina-luokka ja Hämeenmaa-luokka soveltuvat elektroniseen valvontaan sekä pinta- ja ilmatorjuntaan. Pansio-luokan miinalautat soveltuvat merimiinoitukseen sekä merikuljetuksiin.
Laivueen organisaatio

Laivueen esikunta (7PITOLVE)
MLC Hämeenmaa (MLC = Mine Layer Coastal)
1. Ohjusviirikkö (1OHJVKÖ), joka koostuu neljästä Hamina-luokan ohjusveneestä
1. Miinaviirikkö (1MIVKÖ), joka koostuu kahdesta Pansio-luokan miinalautasta.
Alukset

Miinalaiva Hämeenmaa (02)
Ohjusvene Hamina (80)
Ohjusvene Tornio (81)
Ohjusvene Hanko (82)
Ohjusvene Pori (83)
Miinalautta Porkkala (91)
Miinalautta Pyhäranta (92)
Komentovene Raju (512)
Historia

7. ohjuslaivue tunnettiin alun perin nimellä vartiolaivue (VartLv), jolloin se kuului muilta osiltaan Pansioon sijoitettuun Laivastolippueeseen (LaivLp), myöhemmin Rannikkolaivastoon (RLaiv). Vartiolaivueen nimenmuutos astui voimaan 1. heinäkuuta 1998. Laivueen viimeisenä komentajana oli komentaja Kai Varsio. Vuoden 1992 alussa yksikköön perustettiin Rauma-luokasta ohjusveneviirikkö.
Alun perin vartiolaivueeseen kuuluivat tykkiveneet Turunmaa ja Karjala sekä R-luokan vartioveneitä. Myöhemmin R-luokan vartioveneiden kanssa merivalvontaa suorittivat neljä Tuima-luokan ohjusvenettä. Rauma-luokan ohjusveneiden valmistuttua aikaisemmat alusluokat kuitenkin poistettiin vähitellen käytöstä.
Rauma-luokan veneet palvelivat laivueessa vuoteen 2006, jolloin ne siirrettiin 6. ohjuslaivueeseen. Laivueen pääkalustoksi tuli Hamina-luokka.
Laivue lakkautettiin Puolustusvoimauudistuksen yhteydessä ja sen joukkoyksiköt siirrettiin 1. tammikuuta 2015 perustetun Rannikkolaivaston alaisuuteen.
Puikkokanuke

| Puikkokanuke |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Lahko::  Cornales
Heimo::  Kanukkakasvit Cornaceae
Suku::  Kanukkeet Alangium
Laji::  chinense
Kaksiosainen nimi
 Alangium chinense  (Lour.) Harms 
 Puikkokanukkeen levinneisyys
Katso myös
   Puikkokanuke Wikispeciesissä   Puikkokanuke Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puikkokanuke (Alangium chinense) on kanukkakasvien (Cornaceae) heimoon, kanukkeiden (Alangium) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on ainavihanta puu, joka voi kasvaa korkeimmillaan 24 metriä korkeaksi. Puun runko voi puolestaan kasvaa 30 cm paksuksi.
Puikkokanuke kasvaa luonnossa Itä-Afrikan trooppisissa osissa sekä itäisessä Aasiassa Intiasta Malesiaan. Lajia tavataan luonnossa lähinnä vuoristometsissä sekä erilaisilla häirityillä kasvupaikoilla. Itä-Afrikassa lajia tavataan aina 2000 metrin korkeuteen asti, mutta Aasiassa Himalajalla sitä voi kasvaa 3000 metrin korkeuteen saakka.
Puikkokanuke on yksi kiinalaisen yrttilääketieteen peruskasveista (yksi 50 perusyrtistä) ja sitä kerätään yleisesti luonnosta sekä toisinaan myös kasvatetaan. Lajia on käytetty lääkekasvina myös itäisessä Afrikassa, jossa myös lajin puuainesta käytetään paikallisesti. Lisäksi lajia kasvatetaan joskus koristekasvina ja sillä on arvioitu olevan potentiaalista käyttöä eri alueiden uudelleenmetsittämisprojekteissa.
Puikkokanuke on nopeakasvuinen kasvi ja kasvatettuna se menestyy keskiravinteisessa ja hyvin vettä läpäisevässä maaperässä. Kasvi tarvitsee täysin valoisan, mutta suojaisen kasvupaikan. Lajia lisätään siemenistä.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Puikkokanuke (Alangium chinense)
Trees and Shrubs Online: Alangium chinense (englanniksi)
JSTOR Global Plants: Alangium chinense (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Alangium chinense (englanniksi)
Flora of China: Alangium chinense (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2707318  Wikispecies: Alangium chinense  APDB: 48251  CoL: 668B9  EPPO: ALNCH  FNA: 200014707  FoC: 200014707  GBIF: 7326263  GRIN: 2108  iNaturalist: 133644  IPNI: 58134-1  NCBI: 16897  Open Tree of Life: 899878  PfaF: Alangium chinense  Plant List: kew-5545  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:58133-1  Tropicos: 8700102  WFO: wfo-0000936752
Väinö Jokinen

| Väinö Jokinen |
| --- | --- |
 Väinö Jokinen vuonna 1908.
Eduskunnan II varapuhemies
 5.4.1917–31.10.1917  
Edeltäjä:  Lauri Ingman
Seuraaja:  Santeri Alkio
Kansanedustaja
 1.8.1908–16.5.1918  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Hämeen läänin eteläinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. maaliskuuta 1879 Suoniemi
Kuollut: 31. elokuuta 1920 (41 vuotta) Pietari
Ammatti:  toimittaja
Puoliso:  Alma Jokinen (1906–)
Väinö Jokinen (31. maaliskuuta 1879 Suoniemi – 31. elokuuta 1920 Pietari) oli suomalainen toimittaja, suomentaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1908–1918. Hän oli eduskunnan toinen varapuhemies vuonna 1917. Sisällissodan jälkeen Jokinen pakeni Neuvosto-Venäjälle, jossa hän kuoli niin sanotuissa Kuusisen klubin murhissa. Jokisen puoliso oli kansanedustaja Alma Jokinen.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Väinö Jokisen vanhemmat olivat Mouhijärvellä syntynyt Kuljun kartanon pehtoori Efraim Jokinen (1846-1891) ja Tammelasta nelivuotiaana Suoniemelle muuttanut ompelija Fanny Wilhelmiina Tamlander (1856-1929). Hän oli vanhin perheen seitsemästä lapsesta. Kansakoulun käytyään Jokinen aloitti 1891 oppikoulun Tampereella, jonne myös äiti ja sisarukset muuttivat isän kuoltua myöhemmin samana syksynä. Jokinen kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen lyseosta vuonna 1899. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa matematiikkaa ja luonnontieteitä, mutta joutui jättämään opintonsa taloudellisista syistä. Jokinen kuului yliopistovuosinaan Suomalaiseen Nuijaan, jossa hänen opiskelutovereistaan vaikuttivat muun muassa Edvard Gylling, Otto Ville Kuusinen ja Kullervo Manner. Lisäksi hän vaikutti Veljeys-nimisessä ylioppilaspiirissä, jonka toinen sosialistinen jäsen oli Severi Alanne. Jokinen tutustui työväenliikkeeseen jo vuosisadan vaihteessa tulevan puolisonsa kautta, mutta liittyi Tampereen työväenyhdistykseen vasta 1904. Suurlakon jälkeen hän oli mukana nuorten akateemisten sosialistien ryhmässä, joka vaikutti Sosialistisen Aikakauslehden ympärillä.
Elämä > Toimittajana ja kansanedustajana

Vuosina 1904–1905 Jokinen työskenteli aikakauslehti Kanervan toimittajana Hämeenlinnassa. Hänen ansiostaan lehdessä esiintyi myös sosialistisia ajatuksia, vaikka sensuuri poistikin osan artikkeleista. Suurlakon jälkeen Jokinen oli Kansan Lehden toimittajana Tampereella, josta hän siirtyi vielä 1906 Työmiehen toimittajaksi Helsinkiin. Jokinen valittiin kansanedustajaksi vuonna 1908, jolloin hän aloitti myös Hämeenlinnaan perustetun Hämeen Voiman vastaavana toimittajana. Kriittisesti kirkkoon suhtautunut Jokinen ajoi eduskuntatyössään erityisesti uskonnon erottamista valtiosta ja koululaitoksesta. Hän oli myös tekemässä esitystä siviiliavioliitosta. Jokisen päätoimittajakauden aikana Hämeen Voiman johtokunta kieltäytyi maksamasta kirkollisveroa, jonka seurauksena lehden omaisuutta ulosmitattiin. Hengellisyyden ohella JOkiset olivat kiinnostuneita myös esoteriasta. Kansanedustajan tehtäviensä ohella Jokinen työskenteli 1912-1917 Sosialistin päätoimittajana Turussa ja vielä 1917 Työväen Kuvalehden päätoimittajana Helsingissä. Valtiopäivien kokoontuessa keväällä 1917 Jokinen valittiin toiseksi varapuhemieheksi, jota tehtävää hän hoiti eduskunnan hajottamiseen saakka. Vuonna 1917 Jokinen toimi myös Suomen Ammattijärjestön sihteerinä.
Elämä > Sisällissodassa ja maanpaossa

Marraskuun 1917 yleislakon jälkeen pidetyssä SDP:n ylimääräisessä puoluekokouksessa Jokinen kannatti vallankumouksellista linjaa. Sisällissodan käynnistyttyä Jokinen valittiin helmikuun alussa nimitettyyn SDP:n uuteen puoluetoimikuntaan. Lisäksi hänet valittiin Työväen pääneuvoston sihteeriksi sekä kansanvaltuuskunnan oikeusosaston alaisen lainvalmistelukunnan jäseneksi. Alma Jokinen oli sodan aikana Vallankumouksellisen Ylioikeuden jäsen. Huhtikuussa kansanvaltuuskunta evakuoitiin Viipuriin, josta Jokiset pakenivat sodan loppuvaiheessa Pietariin. Kesäkuun alussa Jokinen ja K. E. Primus-Nyman toimivat Pohjois-Suomen punaisten pääneuvottelijoina brittien kanssa käydyissä neuvoitteluissa, joissa sovittiin Muurmannin legioonan perustamisesta. Oltuaan Permissä työläisten ja sotilaiden neuvoston jäsenenä Jokinen siirtyi Pietariin heinäkuussa perustetun Kumous-lehden toimitukseen, jonka ohella hän työskenteli suomentajana. Elo-syyskuun vaihteessa Jokinen osallistui Moskovassa pidettyyn SKP:n perustavaan kokoukseen, jossa hänet valittiin puolueen keskuskomiteaan. JOulukuusta 1919 lähtien Jokinen työskenteli Pietarissa VKP(b):n suomalaisessa keskustoimistossa Kalle Lepolan ja Kustaa Rovion kanssa. Elokuun 1920 puoluekokouksessa Jokista ei enää valittu SKP:n keskuskomiteaan, koska häntä pidettiin liian teoreettisena käytännöllisiin kysymyksiin liittyvissä asioissa.
Elämä > Kuolema

Jokinen murhattiin 31. elokuuta 1920 Pietarissa toimineeseen suomalaisten kommunistien kokouspaikkaan tehdyssä aseellisessa hyökkäyksessä, jonka suoritti joukko SKP:n johtoon tyytymättömiä punaupseereita. Ammuskelun käynnistyessä JOkinen, Tuomas Hyrskymurto, Konstantin Lindqvist ja Jaakko Rahja pakenivat kerhohuoneiston kirjastoon. Kalle Lepolan ja Väinö Salmen muistelmien mukaan Jokinen yritti rauhoitella hyökkääjiä, jonka jälkeen Aku Paasi surmasi hänet viimeisenä selkään ampumalla. Iskussa kuoli kahdeksan henkilöä, jotka haudattiin yhteishautaan Pietarin Mars-kentälle. Uhrien muistoksi julkaistussa kirjassa on Jokisen 15-vuotiaan tyttären Mirjamin kirjoittamat muistosanat otsikolla "Kunnia marttyyrien muistolle". Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistoon perustettiin hänen mukaansa nimetty keskustelukerho, jonka avajaisissa puhui Yrjö Sirola. Sukulaiset pitivät Jokista rauhan miehenä ja syyttivät tapahtumista Almaa, jonka villitsemänä hänen katsottiin liittyneen vallankumoukseen.
Kirjallinen tuotanto ja suomennokset

Jokisen tuotanto käsittää lähinnä uskontoon kriittisesti suhtautuvia pamfletteja. Niistä tunnetuin on vuonna 1905 julkaistu Uskonto  yksityisasiaksi!, jossa hän yhdistelee orientalismia sosialistisiin uskontotulkintoihin. Jokinen aloitti käännöstyöt jo lyseon viimeisillä luokilla ja jatkoi niitä yliopistossa. Hän suomensi muun muassa Karl Marxin, Friedrich Engelsin, Eduard Bernsteinin,  Anton Pannekoekin, Karl Kautskyn, Auguste Forelin, Paul Lafarguen, Ernst Haeckelin ja Emile Vandervelden poliittisia ja filosofisia tekstejä sekä Konrad Telmanin, Frederick Marryatin ja Emilie Flygare-Carlénin romaaneja. Venäjällä hän toimitti Yrjö Sirolan kanssa noin sata Leninin teosta käsittävän sarjan. Suomentajana hän käytti myös salanimeä Tuovi Halla.
Perhe

Väinö Jokisen puoliso oli kansanedustaja Alma Jokinen (os. Melander), jonka kanssa hän solmi niin sanotun omantunnon avioliiton vuonna 1906. Liitosta kerrottiin Palvelijatar-lehdessä julkaistussa ilmoituksessa. Siinä he kertoivat pitävänsä kaikilta kansalaisilta vaadittua kirkollista vihkimistä periaatteidensa, omatuntonsa  ja vakaumuksensa vastaisena. Pariskunta piti avioliittoa kirkollisen sijaan yhteiskunnallisena asiana ja toivoi pystyvänsä mahdollisimman pian vahvistamaan avioliittonsa siviilivihkimisellä. Pariskunnalle syntyi kolme tytärtä, joista vanhin Mirjami (s. 1906) kuoli 1920-luvun alussa keuhkotautiin. Vuonna 1907 syntyneistä kaksostyttäristä Helmi kuoli perheineen toisen maailmansodan aikana neuvostoliittolaisen kuljetuslaivan pommituksissa ja kirjapainoalalla työskennellyt Sirkka Öhqvist asui myöhemmin Petroskoissa. Hänen tyttärensä Aini Bogdanova työskenteli Neuvosto-Karjalan toimittajana.
Jokisen sisaruksista Eino (1882-1928) toimi sisällissodan aikana Tampereen punakaartin kirjanpitäjänä ja vallankumousoikeuden syyttäjänä.
Teoksia

Uskonto yksityisasiaksi!.  Tampere:  Tampereen Työväen Sanomalehti, 1906.
Jokinen, Väinö; Cunow, Heinrich: Uskonnon synty.  Kuopio:  Savon Työväen Sanomalehti- ja Kirjapaino-osuuskunta, 1916.
Hetkinen maailmankaikkeudessa : esitelmä tähtitieteen opetuksista.  Tampere:  Alex Halonen, 1909.
Miksi on kirkko erotettava valtiosta?  Tampere:  TSuomen Sosialidemokratinen Puolue, 1906.
Teoksia > Suomennoksia

Kautsky, Karl ; Bernstein, Eduard: Sosialismin historia 1: Platonista uudestikastajiin.  Suomentanut Väinö Jokinen. Tampere:  Tampereen Työväen Sanomalehti, 1908.
Kautsky, Karl; Lafargue, Paul; Lindemann, Hugo; Bernstein, Eduard: Sosialismin historia : Uudemman sosialismin edeltäjät II. Thomas Moresta Ranskan vallankumouksen aattoon.  Tampere:  Tampereen Työväen Sanomalehti, 1908.
Kautsky, Karl: Siveysoppi ja materialistinen historiankäsitys.  Suomentanut Väinö Jokinen. Helsinki:  Työväen Sanomalehti, 1909.
Haeckel, Ernst: Maailmanarvotukset : yleistajuisia tutkielmia monistisen filosofian alalta.  Suomentanut Väinö Joikinen. Pori:  Kehitys, 1912.
Vandervelde, Emile: Puolueeton osuustoiminta ja sosialistinen osuustoiminta.  Suomentanut Väinö Jokinen. Kuopio:  Savon Työväen Sanomalehti- ja Kirjapaino-osuuskunta, 1916.
Lenin, V. I.: Proletaarinen vallankumous ja luopio K. Kautsky.  Suomentanut Väinö Jokinen. Pietari:  Suomen Kommunistisen Puolueen keskuskomitea, 1919.
Marx, Karl; Engels, Friedrich: Kansalaissota Ranskassa.  Suomentanut Väinö Jokinen. Pietari:  Suomen Kommunistisen Puolueen keskuskomitea, 1919.
Marx, Karl; Engels, Friedrich: Kommunistinen manifesti.  (Johdanto Karl Kautsky)  Suomentanut Väinö Jokinen. Pietari:  Suomen Kommunistisen Puolueen keskuskomitea, 1919.
Muhammad (nimi)

Muhammad (arab. محمد‎, Muḥammad) on arabiankielinen nimi, joka tarkoittaa 'ylistettyä'. Tunnetuin ja tiettävästi ensimmäinen nimen kantaja oli islamin profeetta Muhammed (n. 570–632), jonka mukaan muslimit joka puolella maailmaa edelleen nimeävät lapsiaan.
Islamilaisen perinteen mukaan Muhammad on nimistä kaunein, ja sen uskotaan tuovan kantajalleen hyvää onnea. Sen vuoksi monissa muslimiperheissä ainakin esikoispojan yhdeksi nimistä pyritään antamaan Muhammad, vaikka lapsen kutsumanimeksi muodostuisikin myöhemmin jokin muu hänen nimistään.
Muhammad on selvästi yleisempi miehen kuin naisen nimenä, mutta se on naisillakin yleinen nimi.
Juuri

Muhammad on samaa konsonanttijuurta ḥ-m-d kuin muutamat muut arabiankieliset "ylistykseen" viittaavat nimet: Ahmad (أحمد, Aḥmad), Hamad (حمد, Ḥamad), Hamid (حامد, Ḥāmid tai حميد, Ḥamīd) ja Mahmud (محمود, Maḥmūd).
Suosio

Maailmanlaajuisesti Muhammad on yleisin etunimi, sen nimisiä on kymmeniä miljoonia.  Monissa islamilaisissa maissa se on niin yleinen, että se voidaan kirjoittaa käyttäen pelkkää yleisesti tunnettua lyhennystä: Bangladeshissa ja Malesiassa Md. tai Md, Somaliassa Med.
Vuonna 2010 Muhammad oli noussut suosituimmaksi annetuksi pojannimeksi Isossa-Britanniassa. Yhdysvalloissa se nousi sadan suosituimman pojannimen joukkoon vuonna 2013 ja kymmenen kärkeen vuonna 2019.
Islamilaisessa maailmassa Muhammad päätyy usein näennäisnimeksi. Esimerkiksi Indonesian entisen presidentin koko nimi oli Suharto, mutta joissakin yhteyksissä hän itse pidensi sen Muhammed Suhartoksi. Kiinassa Muhammadista on saanut alkunsa hui-kiinalaisten muslimien yleisin sukunimi Ma (yksink.: 马, perint.: 馬, pinyin: Mǎ).
Suosio > Suomessa

Vuoden 2022 loppuun mennessä Mohammad tai sen jokin muunnos oli Suomessa nimenä yli 25 000 ihmisellä. Nimestä on käytössä monia kirjoitusasuja, joita olivat suosituimmuusjärjestyksessä Mohamed (noin 6600), Mohammed (noin 3800), Mohammad (noin 2600), Muhammad (noin 1700), Mahamed (noin 800), Mohamad (noin 800), Mehmet (noin 600), Muhammed (noin 400), Muhamed (noin 250), Mehmed (noin 100), Muhamad (noin 80), Muhamet (noin 60), Mahamad (noin 45), Mohand (noin 50), Muhammet (alle 35), M'hammed ja Mahammed (kumpikin alle 30), Mohammod (alle 20),  sekä M'hamed (alle 15). Muotoja Mahommed, Mammed tai Muhammod ei esiintynyt lainkaan. Muoto Hamid esiintyy 400 kertaa ja  Ahmed  noin 5800 kertaa, Ahmad 1500 kertaa.
Muunnelmat

Nimestä Muhammad esiintyy monta erilaista kirjoitusmuotoa puhutun kielen ja käytetyn transkriptiotavan mukaan. Kielitoimiston ohjepankin mukaan islamin profeetasta kirjoitettaessa voi käyttää joko suomeen vakiintunutta sovinnaismuotoa Muhammed tai arabian kirjakieltä vastaavaa kirjoitusasua Muhammad.
| kieli | paikallinen kirjoitustapa | transkriptio |
| --- | --- | --- |
| arabia | محمد | Muhammad, Muhammed, Mohammed, Mohamed, Muhamed, Mahommed, M'hammed, M'hamed |
| kabyli | Muḥemmed, Muḥamed, Mḥamed, Muḥend | Mohamed, M'hamed, Mohand |
| bosnia | Muhamed |  |
| somali | Maxamed | Mohamed, Muhamed, Mahamed, Mahamad |
| kurdi | Mihemmed, Mihemed, Muhammed, محه‌مه‌د |  |
| paštu | محمد | Mohammed |
| persia | محمد | Mohammad |
| tadžikki | Муҳаммад | Muhammed |
| bengali | মুহম্মদ, মুহাম্মদ, মোহাম্মদ | Muhammad, Muhammed, Mohammad |
| hindi | मोहम्मद | Mohammed, Muhammad |
| urdu | محمد | Muhammad, Mohammad, Mohammed |
| azeri | Məhəmməd, Məmməd, محمد | Mammed |
| baškiiri | Мөхәммәт |  |
| kazakki | Мұхаммед |  |
| kirgiisi | Мухаммед |  |
| krimintataari | Memet |  |
| tataari | Мөхәммәт | Möxəmmət |
| turkki | Mehmet, محمد | Mehmed |
| turkmeeni | Muhammet |  |
| uiguuri | مۇھەممەد |  |
| uzbekki | Muhammad, Mohammad, Муҳаммад, Мухаммед |  |
| tšetšeeni | Мухьаммад |  |
| indonesia | Mohammad, Muhammad |  |
| malaiji | Muhammad, Mohamad, محمد |  |
Tunnettuja Muhammadeja

Muhammed (570–632), islamin profeetta
Tunnettuja Muhammadeja > Hallitsijoita > Turkin sulttaanit

Mehmed I, sulttaani 1403–1421
Mehmed II Valloittaja, sulttaani 1451–1481
Mehmed III, sulttaani 1595–1603
Mehmed IV, sulttaani 1648–1687
Mehmed V Resad, sulttaani 1909–1918
Mehmed VI, sulttaani 1918–1922
Tunnettuja Muhammadeja > Hallitsijoita > Marokon sulttaanit ja kuninkaat

Muhammad An-Nasir, Marrakechin kalifi 1199–1213
Muhammad I, sulttaani 1636–1664
Muhammad II, sulttaani 1736–1738
Muhammad III, sulttaani 1757–1790
Muhammad IV, sulttaani 1873–1894
Muhammad V, sulttaani 1927–1953 ja 1955–1957, kuningas 1957–1961
Muhammad ibn Arafa, sulttaani 1953–1955
Muhammad VI, kuningas vuodesta 1999