stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Amstel Gold Race
Reitti

Amstel Gold Racen reitti on muuttunut useasti vuosien saatossa.  Vuonna 2005 kilpailu järjestettiin kokonaan Limburgin maakunnan rajojen sisällä, mutta kilpailun reitti on poikennut myös Belgiaan. Vuodesta 2003 kilpailun maali on ollut Valkenburg aan de Geul -kaupungin Cauberg-nimisen mäen päällä. Aiemmin maali oli Maastrichtissa.
Kilpailu on suurin Alankomaissa järjestettävä ammattilaispyöräilykilpailu, mutta siitä huolimatta kilpailua kritisoidaan sen reitin vaarallisista kohdista. Alankomaat on tiheään asuttu maa ja reitti kulkee monien lähiöiden ja kylien läpi. Alankomaissa taloissa ei yleensä ole autotalleja ja autot pysäköidään teiden varsille. Reitillä on myös monia tiukkoja mutkia ja kapeita kohtia sekä liikenneympyröitä, jotka tekevät reitistä vaativan.
| Vuosi | Lähtö | Maali |
| --- | --- | --- |
| 1966 | Breda | Meerssen |
| 1967 | Helmond | Meerssen |
| 1968 | Helmond | Elsloo |
| 1969-1970 | Helmond | Meerssen |
| 1971-1990 | Heerlen | Meerssen |
| 1991-1997 | Heerlen | Maastricht |
1998-2002: Maastricht
| 2003– | Maastricht | Valkenburg |
Miesten voittajat

1966 –  Jean Stablinski
1967 –  Arie den Hartog
1968 –  Harrie Stevens
1969 –  Guido Reybrouck
1970 –  Georges Pintens
1971 –  Frans Verbeeck
1972 –  Walter Planckaert
1973 –  Eddy Merckx
1974 –  Gerrie Knetemann
1975 –  Eddy Merckx
1976 –  Freddy Maertens
1977 –  Jan Raas
1978 –  Jan Raas
1979 –  Jan Raas
1980 –  Jan Raas
1981 –  Bernard Hinault
1982 –  Jan Raas
1983 –  Phil Anderson
1984 –  Jacques Hanegraaf
1985 –  Gerrie Knetemann
1986 –  Steven Rooks
1987 –  Joop Zoetemelk
1988 –  Jelle Nijdam
1989 –  Eric Van Lancker
1990 –  Adri van der Poel
1991 –  Frans Maassen
1992 –  Olaf Ludwig
1993 –  Rolf Järmann
1994 –  Johan Museeuw
1995 –  Mauro Gianetti
1996 –  Stefano Zanini
1997 –  Bjarne Riis
1998 –  Rolf Järmann
1999 –  Michael Boogerd
2000 –  Erik Zabel
2001 –  Erik Dekker
2002 –  Michele Bartoli
2003 –  Aleksandr Vinokurov
2004 –  Davide Rebellin
2005 –  Danilo Di Luca
2006 –  Frank Schleck
2007 –  Stefan Schumacher
2008 –  Damiano Cunego
2009 –  Sergei Ivanov
2010 –  Philippe Gilbert
2011 –  Philippe Gilbert
2012 –  Enrico Gasparotto
2013 –  Roman Kreuziger
2014 –  Philippe Gilbert
2015 –  Michał Kwiatkowski
2016 –  Enrico Gasparotto
2017 –  Philippe Gilbert
2018 –  Michael Valgren
2019 –  Mathieu van der Poel
2020                           – kilpailua ei järjestetty koronaviruspandemian vuoksi
2021 –  Wout van Aert
2022 –  Michał Kwiatkowski
2023 –   Tadej Pogačar
2024 –   Tom Pidcock
Naisten voittajat

Lähde: Cycling Archives
2001  Debby Mansveld
2002  Leontien van Moorsel
2003  Nicole Cooke
2004–2016: ei kilpailua
2017  Anna van der Breggen
2018  Chantal Blaak
2019  Katarzyna Niewiadoma
2020 kilpailua ei järjestetty koronaviruspandemian vuoksi
2021  Marianne Vos
2022  Marta Cavalli
2023  Demi Vollering
2024  Marianne Vos
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kilpailun viralliset sivut
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Amstel Gold Race
UCI World Tour
| --- | --- |
Kaudet:  (UCI World Ranking 2009  UCI World Ranking 2010)  2011  2012  2013  2014  2015  2016  2017  2018  2019  2020  2021  2022  2023  2024 
Kilpailut:  Tour Down Under  Pariisi–Nizza  Tirreno–Adriatico  Milano – San Remo  Katalonian ympäriajo  E3 Prijs Vlaanderen  Gent–Wevelgem  Flanderin ympäriajo  Baskimaan ympäriajo  Pariisi–Roubaix  Amstel Gold Race  La Flèche Wallonne  Liège–Bastogne–Liège  Tour de Romandie  Italian ympäriajo  Critérium du Dauphiné  Sveitsin ympäriajo  Ranskan ympäriajo  Puolan ympäriajo  Eneco Tour  Clásica de San Sebastián  Espanjan ympäriajo  Vattenfall Cyclassics  GP Ouest-France  Grand Prix Cycliste de Québec  Grand Prix Cycliste de Montréal  Lombardian ympäriajo 
Eddy Merckx juhlii kilpailun voittoa vuonna 1975.
Käännös suomeksi
Liège–Bastogne–Liège

| Liège–Bastogne–Liège |
| --- | --- |
 Kilpailun logo
Tiedot
Ajankohta:  huhtikuun loppu
Alue:  Wallonia, Belgia
Paikalliset nimet:  Liège–Bastogne–Liège (ranskaksi)
Laji:  maantie
Tyyppi:  yksipäiväinen klassikkokilpailu
Järjestäjä:  ASO
Historia
Ensimmäinen:  1892
Kilpailuja yht.:  110 (2024)
Ensimmäinen voittaja:   Léon Houa
Eniten voittoja:   Eddy Merckx (5)
Viimeisin voittaja:   Tadej Pogačar (2)
Liège–Bastogne–Liège on maantiepyöräilyn klassikkokilpailu. Kilpailu on vanhin pyöräilyn viidestä ”monumentista” ja sitä kutsutaan myös lempinimellä ”La Doyenne” eli ”vanhin nainen”. Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1892, jolloin se oli tarkoitettu pelkästään amatööreille. Ensimmäinen ammattilaisille suunnattu kilpailu järjestettiin vuonna 1894 ja sen voitti Leon Houa, joka oli voittanut kilpailun amatöörinä vuonna 1892. Kilpailu järjestetään Ardenneilla Belgiassa ja sen reitti kulkee Liègen kaupungista Bastogneen ja takaisin. Kilpailu kuului aiemmin maantiepyöräilyn maailmancupiin, vuosina 2005–2007 UCI ProTouriin ja nykyisin UCI World Touriin. Vuodesta 2017 on ajettu myös naisten kilpailu, joka kuuluu UCI Women's World Touriin.
Côte de La Redoute on eräs kilpailun tunnetuimpia ylämäkinousuja.
Historia

Liège–Bastogne–Liège muodostaa toisen belgialaisen klassikon La Flèche Wallonnen kanssa Belgian Ardennien klassikkosarjan. Aikanaan kilpailut ajettiin peräkkäisinä päivinä. Tuolloin tapahtumaa kutsuttiin Ardennien viikonlopuksi ”Le Weekend Ardennais”. Vain seitsemän ajajaa on pystynyt voittamaan molemmat kilpailut samana vuonna: sveitsiläinen Ferdi Kübler (1951 ja 1952), belgialaiset Stan Ockers (1955) ja Eddy Merckx (1972), italialaiset Moreno Argentin (1991) ja Davide Rebellin (2004), espanjalainen Alejandro Valverde (2006),(2015),(2017) ja belgialainen Philippe Gilbert 2011.
Reitti

Kilpailun reitti on menomatkalla Liègestä Bastogneen kohtalaisen suora, matkaa kertyy 95 km. Paluumatka sen sijaan mutkittelee enemmän ja sille matkaa kertyy 163 km. Kilpailun nousut ovat reitin jälkimmäisellä puoliskolla. Vuoden 2009 kilpailussa olivat käytössä seuraavat nousut:
| Ajettu km | Nousu | Pituus | Jyrkkyys |
| --- | --- | --- | --- |
| 57,5 km | Côte de Ny | 1,8 km | 5,7 % |
| 82,0 km | Côte de la Roche-en-Ardenne | 2,8 km | 4,9 % |
| 128,0 km | Côte de Saint-Roch | 0,8 km | 12,0 % |
| 172,0 km | Côte de Wanne | 2,7 km | 7,0 % |
| 178,5 km | Côte de Stockeu | 1,1 km | 10,5 % |
| 184,0 km | Côte de la Haute-Levée | 3,4 km | 6,0 % |
| 196,5 km | Côte du Rosier | 4,0 km | 5,9 % |
| 209,0 km | Côte de la Vecquée | 3,1 km | 5,9 % |
| 226,5 km | Côte de la Redoute | 2,1 km | 8,4 % |
| 241,5 km | Côte de la Roche aux Faucons | 1,5 km | 9,9 % |
| 255,5 km | Côte de Saint-Nicolas | 1,0 km | 11,1 % |
Miesten voittajat

1892  Léon Houa
1893  Léon Houa (2.)
1894  Léon Houa (3.)
1908  Andre Trousselier
1909  Victor Fastre
1911  Joseph Van Daele
1912  Omer Verschoore
1913  Maurits Moritz
1919  Léon Devos
1920  Léon Scieur
1921  Louis Mottiat
1922  Louis Mottiat (2.)
1923  René Vermandel
1924  René Vermandel (2.)
1925  George Ronsse
1926  Dieudonne Smets
1927  Maurice Raes
1928  Ernest Mottard
1929  Alfons Schepers
1930  Hermann Buse
1931  Alfons Schepers (2.)
1932  Marcel Houyoux
1933  François Gardier
1934  Theo Herckenrath
1935  Alfons Schepers (3.)
1936  Albert Beckaert
1937  Eloi Meulenberg
1938  Alphons Deloor
1939  Albert Ritserveldt
1943  Richard Depoorter
1945  Jean Engels
1946  Prosper Depredomme
1947  Richard Depoorter (2.)
1948  Maurice Mollin
1949  Camille Danguillaume
1950  Prosper Depredomme (2.)
1951  Ferdi Kübler
1952  Ferdi Kübler (2.)
1953  Alois De Hertog
1954  Marcel Ernzer
1955  Stan Ockers
1956  Fred De Bruyne
1957  Frans Schoubben ja 
          Germain Derijcke
1958  Fred De Bruyne (2.)
1959  Fred De Bruyne (3.)
1960  Ab Geldermans
1961  Rik Van Looy
1962  Jef Planckaert
1963  Frans Melckenbeeck
1964  Willy Bocklandt
1965  Carmino Preziosi
1966  Jacques Anquetil
1967  Walter Godefroot
1968  Walter Van Sweefelt
1969  Eddy Merckx
1970  Roger De Vlaeminck
1971  Eddy Merckx (2.)
1972  Eddy Merckx (3.)
1973  Eddy Merckx (4.)
1974  Georges Pintens
1975  Eddy Merckx (5.)
1976  Joseph Bruyère
1977  Bernard Hinault
1978  Joseph Bruyère (2.)
1979  Dietrich Thurau
1980  Bernard Hinault (2.)
1981  Joseph Fuchs
1982  Silvano Contini
1983  Steven Rooks
1984  Seán Kelly
1985  Moreno Argentin
1986  Moreno Argentin (2.)
1987  Moreno Argentin (3.)
1988  Adri van der Poel
1989  Seán Kelly (2.)
1990  Eric Van Lancker
1991  Moreno Argentin (4.)
1992  Dirk De Wolf
1993  Rolf Sørensen
1994  Jevgeni Berzin
1995  Mauro Gianetti
1996  Pascal Richard
1997  Michele Bartoli
1998  Michele Bartoli (2.)
1999  Frank Vandenbroucke
2000  Paolo Bettini
2001  Oscar Camenzind
2002  Paolo Bettini (2.)
2003  Tyler Hamilton
2004  Davide Rebellin
2005  Aleksandr Vinokurov
2006  Alejandro Valverde
2007  Danilo Di Luca
2008  Alejandro Valverde (2.)
2009  Andy Schleck
2010  Aleksandr Vinokurov (2.)
2011  Philippe Gilbert
2012  Maksim Iglinski
2013  Daniel Martin
2014  Simon Gerrans
2015  Alejandro Valverde (3.)
2016  Wout Poels
2017  Alejandro Valverde (4.)
2018  Bob Jungels
2019  Jakob Fuglsang
2020  Primož Roglič
2021  Tadej Pogačar
2022  Remco Evenepoel
2023  Remco Evenepoel
2024  Tadej Pogačar (2.)
Aiheesta muualla

Kilpailun viralliset sivut (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Liège-Bastogne-Liège
UCI World Tour
| --- | --- |
Kaudet:  (UCI World Ranking 2009  UCI World Ranking 2010)  2011  2012  2013  2014  2015  2016  2017  2018  2019  2020  2021  2022  2023  2024 
Kilpailut:  Tour Down Under  Pariisi–Nizza  Tirreno–Adriatico  Milano – San Remo  Katalonian ympäriajo  E3 Prijs Vlaanderen  Gent–Wevelgem  Flanderin ympäriajo  Baskimaan ympäriajo  Pariisi–Roubaix  Amstel Gold Race  La Flèche Wallonne  Liège–Bastogne–Liège  Tour de Romandie  Italian ympäriajo  Critérium du Dauphiné  Sveitsin ympäriajo  Ranskan ympäriajo  Puolan ympäriajo  Eneco Tour  Clásica de San Sebastián  Espanjan ympäriajo  Vattenfall Cyclassics  GP Ouest-France  Grand Prix Cycliste de Québec  Grand Prix Cycliste de Montréal  Lombardian ympäriajo 
Kilpailijoita vuoden 2014 kilpailussa.
Vuoden 2012 reitti
Käännös suomeksi
La Croix

| La Croix |
| --- | --- |

 Lehden kansi 14. heinäkuuta 1906
Lehtityyppi:  sanomalehti
Kustantaja:  Bayard Presse
ISSN:  ISSN 0242-6056
Levikki:  89 537
Perustettu:  1883
Päätoimittaja:  Anne Ponce
Sitoutuneisuus:  kristillisdemokratia keskusta-oikeisto
Kotikunta:   Montrouge
Kotimaa:  Ranska
Ilmestymistiheys:  päivittäin
Kieli:  ranska
Aiheesta muualla
OCLC
Kotisivu
La Croix (suom. Risti) on ranskalainen sanomalehti, joka perustettiin 16. kesäkuuta 1883. Aikojen saatossa se on muuttunut katolilaisesta kuukausittaisesta aikakausilehdestä merkittäväksi kansalliseksi sanomalehdeksi. Se oli muun muassa yksi harvoista ranskalaisista sanomalehdistä, joiden levikki kasvoi 2010-luvulle tultaessa. Nykyään lehti ilmestyy päivittäin. Vuonna 2017 lehden levikki oli 89 537.
Lehden aihealueet vaihtelevat uutisista ja taloudesta aina hengellisyyteen ja kulttuuriin. Lehti on edustaa keskusta-oikeistolaista kristillisdemokratiaa, ja sitä kustantava Bayard Presse on katolilainen kustannusyhtiö.
Lehden konttori sijaitsee Montrougessa, ja sitä kustantaa Bayard Presse -niminen yritys. Sen päätoimittaja on Anne Ponce.
Antero Havola

Akseli Antero Havola (16. huhtikuuta 1911 Mikkeli – 9. joulukuuta 1998 Williamsburg, Virginia, Yhdysvallat) oli Yhdysvaltain armeijan everstiluutnantti ja naparetkeilijä. Vuodenvaihteessa 1960−1961 hän johti ensimmäistä amerikkalaista maaretkikuntaa, joka saavutti etelänavan. Se oli kaikkien aikojen kuudes etelänavalle maitse saapunut retkikunta.
Talvi- ja jatkosota

Antero Havola eli lapsuutensa Kiteellä, jossa isä, agronomi Aksel Havola, työskenteli maatalouskonsulenttina. Antero Havola valmistui Kadettikoulusta ja avioitui ylioppilas Annikki Joensuun kanssa. Pariskunta sai neljä lasta: Kerttu Annikki 1938, Antti Arvo 1940, Olli Tuomas Ontrei 1943 sekä Marjatta Outi 1944.
Luutnantti Antero Havola osallistui talvisotaan Kannaksen armeijan esikunnassa Imatralla sekä 20. talouskomppanian päällikkönä Karjalankannaksella. Jatkosodan alussa Havola toimi kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuon komentaman III armeijakunnan huoltopäällikkönä sekä myöhemmin kenraalimajuri Väinö Palojärven komentaman divisioona J:n huoltopäällikkönä Kiestingissä. Hänet ylennettiin majuriksi vuonna 1942.
Vuoden 1944 torjuntataisteluissa Karjalankannaksella Havola toimi kenraalimajuri Aaro Pajarin komentaman 3. divisioonan huoltopäällikkönä. Välirauhan jälkeen Havola vastasi lyhyen aikaa päämajassa asekätkentäoperaation yleishuollosta. Komennus jäi lyhyeksi, koska kenraali Pajari halusi entisen huoltopäällikkönsä mukaansa Lapin sotaan. Havola joutui asekätkentäjutun vuoksi pakenemaan Ruotsiin. Hän pääsi Marttisen miesten mukana Yhdysvaltoihin, jossa hän vuonna 1947 värväytyi Yhdysvaltain armeijaan. Yhdysvaltain kansalaisuuden hän sai vuonna 1950. Hänet ylennettiin vakinaisen väen kapteeniksi vuonna 1951.
Arktisten kuljetusten asiantuntija

Havola toimi Yhdysvaltain maavoimien talvisodankäynnin ja talvikuljetusten asiantuntijana. Korean sodassa hän toimi Busanin kaupungin satamakomppanian päällikkönä ja viimeiset kolme kuukautta autopataljoonan huoltoupseerina Inchonissa.
Vuonna 1958 Havola määrättiin rekijunakomppanian päälliköksi Grönlantiin. Hänen tehtävänään oli tarvikkeiden kuljetus rannikolta jäätikön sisään rakenteilla olevaan Camp Centuryn tukikohtaan.
Havola ylennettiin majuriksi vuonna 1958.
Seuraavana vuonna Havola komennettiin laivaston käyttöön Etelämantereelle hoitamaan arktisia kuljetuksia. Hänen tehtävänään oli kuljettaa Little American tutkimusasemalta 37 tonnin suuria Caterpillar-puskutraktoreita rannikolta 900 kilometrin päässä olevalle Byrdin asemalle. Traktoreiden lopullinen määränpää oli etelänapa.
Kaksi traktorijunaa lähti Havolan komennossa 1 300 kilometrin matkalle Byrdin tukikohdasta kohti etelänapaa joulukuun 8. päivänä 1960. Matkan alussa retkikunta joutui ankaraan lumimyrskyyn. Joulun jälkeen retkikunta joutui jäähalkeamien saartamaksi. Vaarallisesta tilanteesta selvittiin lentotiedustelun avulla. Retkikunta saapui onnellisesti etelänavalla sijaitsevalle Yhdysvaltain Amundsen-Scottin tutkimusasemalle tammikuun 11. päivänä. Myöhemmin Etelämantereelta nimettiin 60 km pitkä lumen peittämä jyrkänne Havolan jyrkänteeksi. Hänen johtamansa traktoriretkikunta kulki sen pohjoispuolelta 25. joulukuuta 1960.
Etelänaparetken jälkeen Havola määrättiin Kaliforniaan Rio Vistassa sijaitsevan maavoimien laivavarikon komentajaksi. Hänet ylennettiin everstiluutnantiksi vuonna 1963. Vuosina 1964−1967 Havola toimi kuljetusupseerina Länsi-Saksassa Stuttgartin lähellä. Hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1968.
Kirjallisuus

Havola, Annikki: Unohtumattomia päiviä, Williamsburg 1991
Kallonen, Kari: Sinivihreät baretit - suomalaiset sotilaat Vietnamin sodassa, toinen painos, Revontuli 2007
Rainio, Jussi ja Salminen, Olavi: Heinolan Hahl-suku I, 2. korjattu painos, Mikkeli 2003
Pekka Sauri

| Pekka Sauri |
| --- | --- |
 Pekka Sauri heinäkuussa 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. toukokuuta 1954 (ikä 70) Helsinki
Poliitikko
Puolue:  Vihreä liitto
Asema:  apulaiskaupunginjohtaja 2003–2017 puolueen puheenjohtaja 1991–1993 puoluesihteeri 1990–1991
Kotipaikka:  Helsinki
Koulutus:  filosofian tohtori
Pekka Markus Sauri (s. 31. toukokuuta 1954 Helsinki) on suomalainen työelämäprofessori ja kirjailija, poliitikko ja virkamies. Hän toimi Helsingin apulaiskaupunginjohtajana 2003–2017. Sauri oli Vihreän liiton eturivin poliitikkoja 1980-luvulta lähtien.
Koulutukseltaan Sauri on filosofian tohtori ja psykologi. Suurelle yleisölle hän tuli tunnetuksi radion Yölinja-ohjelman juontajana vuosina 1987–2002.
Ura

Sauri kävi Hämeenlinnan lyseon. Hän on kertonut kirjoittaneensa 1972 historiantunnilla Freemanin 1976 levyttämän Papa was a rock'n'roll star -kappaleen. Sauri kirjoitti ylioppilaaksi 1973. Vuonna 1975 hän valmistui Helsingin yliopistosta humanististen tieteiden kandidaatiksi ja vuonna 1977 filosofian kandidaatiksi aineinaan soveltava psykologia, kasvatustiede, psykiatria ja teoreettinen filosofia. Filosofian lisensiaatiksi Sauri valmistui vuonna 1980 soveltavasta psykologiasta. Hän suoritti jatko-opintoja Lontoossa vuosina 1979–1982 ja väitteli vuonna 1990 filosofian tohtoriksi (PhD) lontoolaisessa Brunelin yliopistossa. Saurin väitöskirja The Production of Psychological Knowledge as Communicative Interaction käsittelee psykologisen tiedon kriteerejä.
Vuosina 1982–1983 ja 1985–1987 Sauri toimi Suomi-lehden päätoimittajana. Vuosina 1987–1997 Sauri juonsi Radio Cityn Yölinja-ohjelmaa. Hän juonsi ohjelmaa myös Yleisradiossa vuosina 1997–2002. Yölinjalla Sauri pyrki auttamaan radioitujen puhelinsoittojen kautta henkilökohtaisissa ongelmatilanteissa olleita ihmisiä.
Sauri on kirjoittanut useita kirjoja ja toiminut pilapiirtäjänä Iltalehdessä, Vihreässä Langassa ja Uutislehti 100:ssa. Vuosina 2000–2012 Sauri kirjoitti Vihreään Lankaan kolumnia nimimerkillä Niemeläinen.
Vuosina 2005–2014 Sauri oli Mielenterveyden keskusliiton puheenjohtaja. Viestinnän ammattilaisten ProCom valitsi Saurin vuoden johtajaksi 2014.
Vuosina 2017-2020 Sauri toimi organisaatioviestinnän työelämäprofessorina Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa. Professuuri oli osa-aikainen (80 %) ja kestoltaan kolme vuotta, erityisalueena yhteiskunnallinen viestintä.
Ura > Politiikka

Sauri on osallistunut Helsingin kunnallispolitiikkaan vuodesta 1984 lähtien. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston varavaltuutettu vuodet 1985–1993 ja varsinainen jäsen vuosina 1993–2003 sekä jälleen vuodesta 2021. Hänet valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon jälleen vuoden 2021 kunnallisvaaleissa. Vuosina 1989–1991 Sauri oli kaupunginhallituksen jäsen ja vuosina 1995–2001 sen toinen varapuheenjohtaja. Vuosina 2001–2003 hän toimi kaupunginvaltuuston puheenjohtajana. Vuosina 2003–2017 Sauri oli rakennus- ja ympäristötoimesta vastaava Helsingin apulaiskaupunginjohtaja.
Sauri on ollut mm. verolautakunnan jäsen (1984–1985), terveyslautakunnan varapuheenjohtaja ja eteläisen terveysjaoston puheenjohtaja (1985–1993), sosiaalilautakunnan jäsen ja kaakkoisen sosiaali- ja terveysjaoston puheenjohtaja (1994–1995), organisaatiokomitena puheenjohtaja (1996–1997) ja Helsingin peruspalveluneuvottelukunnan varapuheenjohtaja vuodesta 2003.
Sauri oli vihreiden puoluesihteeri vuosina 1990–1991 ja puheenjohtaja 1991–1993. Häntä ei ole valittu kansanedustajaksi useista ehdokkuuksista huolimatta.
Vuoden 2008 Kauhajoen koulusurmien jälkeen Sauri toimi tapahtumia selvittämään asetetun tutkimuslautakunnan puheenjohtajana. Lautakunta jätti 17. helmikuuta 2010 raporttinsa, jonka yhtenä ehdotuksena oli käsiaseiden kielto Suomessa mukaan lukien olemassa olevien luvallisten käsiaseiden poiskerääminen; tämä olisi koskenut sellaisia käsiaseita, joilla on mahdollista ampua paljon laukauksia lyhyessä ajassa.
Yksityiselämä

Sauri oli 2001–2019 naimisissa tutkija Pirjo Hiidenmaan kanssa. Heillä on yksi lapsi. Saurilla on kolme lasta aiemmasta avioliitosta (1979–1999) Gandul Sariksen kanssa.
Teoksia

Just joo. Valitut piirrokset 1988–1994.  Helsinki:  Perusta, 1994.  ISBN 951-95850-9-5
Hyvä mies.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-23050-2
Toisen kanssa. Ihmissuhteet sopimuksina.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-24298-5
Politiikan psykologia.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26418-0
Suomen demokratisoituminen.  Helsinki:  Kunnallisalan kehittämissäätiö, 2003.  ISBN 952-5514-03-X
Yölinjalla: Selviytyjän käsikirja.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29013-0
Parempaa kuin seksi.  Kaiku Books, 2014.  ISBN 9526768078
Ratkaisemattomien kysymysten kirja.  Helsinki:  Kosmos, 2016.  ISBN 978-952-714-419-0
Huominen, eilisen sanelma.  Helsinki:  Read Me, 2020.  ISBN 978-952-373-211-7
Onnen harha.  Helsinki:  Minerva Kustannus, 2022.  ISBN 978-952-375-502-4
Mielenrauha levottomassa maailmassa.  Helsinki:  Minerva Kustannus, 2023.  ISBN 978-952-375-920-6
Ihmisyyden rajoilla - Mitä välillemme jää tekoälyn aikakaudella.  Helsinki:  Docendo, 2025.  ISBN 978-952-850-237-1  (Yhdessä Johanna Kukan kanssa)
Kunnianosoituksia

Helsinki-mitali (Helsingin kaupunki, 2023)
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Pekka Sauri Twitterissä
Pekka Sauri Ylen Elävässä arkistossa.
Pekka Sauri Prosak-proosaklubilla Kirjastokaista-video
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Tarja Helanen | Vihreän liiton puoluesihteeri 1990–1991 | Seuraaja: David Pemberton |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Heidi Hautala | Vihreän liiton puheenjohtaja 1991–1993 | Seuraaja: Pekka Haavisto |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland
A. W. Yrjänä

| A>  W. Yrjänä |
| --- | --- |
 A. W. Yrjänä Turun Kirjamessuilla 2010.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Aki Ville Yrjänä
Syntynyt: 30. heinäkuuta 1967 (ikä 57)
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  A. W. Yrjänä 
Aktiivisena:  1983–
Tyylilajit:  rock
Soittimet:  basso, kitara
Yhtyeet:  Terveet Kädet, CMX
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
A.W. Yrjänä (oikealta nimeltään Aki Ville Yrjänä, s. 30. heinäkuuta 1967 Kemi) on suomalainen rock-muusikko ja runoilija. Hän on tullut tunnetuksi CMX-yhtyeen laulajana, sanoittajana ja basistina. Hän on myös säveltänyt suurimman osan CMX-yhtyeen lauluista. Lisäksi hän on julkaissut kuusi runokokoelmaa.
Elämä ja ura

Yrjänä asui nuoruudessaan Torniossa. Yrjänän työläiskodissa luettiin runoutta ja hän harrasti tieteiskirjallisuutta. Hän oli myös kiinnostunut parapsykologiasta ja teosofiasta. Yrjänä innostui punkrockista ja osallistui erilaisiin yhtyehankkeisiin. 18-vuotiaana hän perusti CMX:n. Yrjänä toimi vuosina 1987–88 torniolaisen hardcore punk -yhtye Terveiden käsien kitaristina ja soitti yhtyeen EP-levyillä Oma koloni, Anno Domini sekä Pahan voima. Kyseisillä EP:illä Yrjänä vastasi myös kappaleiden sävellyksistä. Muutettuaan Helsinkiin hän opiskeli yliopistossa teologiaa, uskontotiedettä ja filosofiaa. Myöhemmin hän jätti opintonsa kesken ja siirtyi kokonaan muusikon uralle.
Yrjänän sanoitusten tunnusomainen piirre on symbolisuus ja kuvallisuus sekä vaikutteiden ottaminen uskonnoista, mytologioista ja kansanperinteestä. Sanoituksia on pidetty vaikeaselkoisina, mutta niiden takana on Yrjänän itsensä mukaan yhteiskunnallista kantaaottavuutta.
Julkaisevana runoilijana Yrjänä aloitti vuonna 1997 esikoiskokoelmallaan Arcana, josta otettiin yhdeksän painosta. Hän on julkaissut kuusi runokokoelmaa, joista kaksi ensimmäistä kustansi Like ja uudemmat Johnny Kniga. Yrjänän runoudessa esiintyy sekä filosofisia teemoja että arkista kuvausta. Yrjänän esikoisromaani Joonaanmäen valaat julkaistiin huhtikuussa 2017.
CMX:n lisäksi Yrjänä on muun muassa Osuuskunta Lilithin perustajajäsen sekä tuotantoyhtiö Inkfishin osakas. Yrjänä on naimisissa toimittaja-muusikko Kikke Heikkisen kanssa. Pariskunta asuu Porvoossa.
Yrjänä osallistui Vain elämää -tv-ohjelman 14. tuotantokaudelle, joka esitettiin Nelosella syksyllä 2023.
A.W. Yrjänä julkaisi 15. maaliskuuta 2024 ensimmäisen sooloalbuminsa Heliografi. Levyn on tuottanut Erno Laitinen.  Kiertueella hänen yhtyeessään soittaa Jussi Kinnunen, Erno Laitinen, Oscar Gräsbeck ja Jarkko Saarinen.
Diskografia > CMX

Katso CMX-diskografia yhtyeen artikkelista.
Diskografia > Terveet Kädet

Oma koloni (1988)
Anno Domini (1989)
Pahan voima (nauhoitettu 1987, julkaistu 1995)
Diskografia > A.W. Yrjänä

Heliografi (2024)
Kirjallinen tuotanto > Romaanit

Joonaanmäen valaat.  Johnny Kniga, 2017.  ISBN 978-951-0-42360-8