Kronoborgin työ- ja ojennuslaitos
Toiminta

Heti uuden työ- ja ojennuslaitosrakennuksen valmistuttua sinne siirrettiin Suomenlinnasta 100 vankia. Laitokseen sijoitetuissa vangeissa oli: 1) Irtolaisia eli vailla laillista elinkeinoa olevia. 2) Varkaudesta tuomittuja, joiden oli työllä korvattava varastettu omaisuus. 3) Vähintään neljä kertaa juoppoudesta tuomittuja. 4) Ne, jotka olivat sotilaspalveluksen välttääkseen vahingoittaneet itseään. Suurin vankiryhmä olivat irtolaiset (75–90%), kun sotilaspalvelua vältteleviä oli vain muutamia. Kronoborgiin otettiin ainoastaan miesvankeja – naisvangit jäivät vanhoihin kehruuhuoneisiin. Vangit jaettiin kahteen toisistaan erillään pidettävään luokkaan sen mukaan, olivatko he ensikertalaisia vai jo aikaisemmin rangaistuksia kärsineitä. Hyvällä käytöksellä tai ahkeralla työnteolla vanki saattoi päästä toiseen luokkaan ja näin saada suuremman korvauksen vankityöstä.
Työ- ja ojennuslaitokseen vanki sijoitettiin joko läänin kuvernöörin, hallintoviranomaisen tai tuomioistuimen päätöksellä. Vankeuden kesto oli puolesta vuodesta viiteen vuoteen, mutta rangaistusaikaa voitiin jatkaa niin kauan, että vanki löysi laillisen toimeentulon. Irtolaisuudesta ja juoppoudesta laitokseen otetut pääsivät yleensä lyhyemmällä tuomiolla, kun varastettua tavaraa hyvittävät puolestaan viettivät laitoksessa pidempiä aikoja. Työnhakua varten vanki sai tarvittaessa lomaa. Vangin oli tarkoitus olla vapautuessaan lakia kunnioittava ja ahkera työtätekevä kansalainen. Valtion kannalta jopa tärkeämmäksi tavoitteeksi tuli vankityöstä saatu taloudellinen hyöty. Vangit valmistivat kustannustehokkaasti muun muassa vaatteita ja muita tekstiilejä valtion tarpeisiin. Laitoksen vankeja voitiin vuoteen 1846 asti käyttää myös yksityisten toimijoiden töihin. Työvoiman ylitarjonta kuitenkin takasi elinkeinoelämälle halpoja työntekijöitä myös ilman vankiloita. Vangit työskentelivät monissa käsityöläisammateissa kuten peltiseppänä, räätälina ja sukankutojana. Laitoksen ulkopuolella Kronoborgin ojennusvankeja käytettiin Helsinki–Hämeenlinna-rautatien rakentamiseen sekä Hämeenlinnan kaupungin katu- ja puistotöihin.
Rangaistuslaitoksen toimintaa johti kuusihenkinen johtokunta, jonka puheenjohtaja oli läänin kuvernööri. Näin ollen työ- ja ojennuslaitoksen hallinto oli vahvasti sidottu lääninhallintoon. Kahden vuoden välein puolet johtokunnasta erotettiin arvalla ja paikat täytettiin uudelleen. Entinen jäsen voitiin valita uudelleen ja usein näin myös toimittiin. Kukin johtokunnan jäsen valvoi laitosta vuorollaan ja oli velvoitettu käymään siellä kahdesti viikossa.Virkamiesroolissa henkilökuntaan kuuluivat saarnaaja, lääkäri, sihteeri ja kirjanpitäjä. Työntekijäpuolella laitosta pyörittivät päällysmies, kaksi vahtimestaria ja 6–22 vaginvartijaa. Päällysmies oli käytännössä laitoksen johtaja. Kummallakin vahtimestarilla oli vastuullaan oma vankiosasto. Heidän vastuullaan oli riittävän vartioinnin järjestäminen, osaston siisteys ja aamu- ja iltarukoukset. Kurinpidollista valtaa laitoksessa käyttivät vartijat, jotka toimivat myös vankien työnohjaajina.
Ojennuslaitoksen vankien täytyi herätä kesällä neljältä ja talvella viideltä. Aamutoimiin oli varattu aikaa tunti ennen töiden alkua. Töitä tehtiin klo. 19:00 asti, mutta päivän aikana oli kaksi 2–3 tunnin ruokataukoa. Lauantai oli pyykki- ja saunapäivä ja varattu siivoamiseen ja muuhun paikkojen kunnostukseen. Sunnuntaisin vietettiin jumalanpalvelusta, jonka jälkeen oli katekismuskuulustelu. Sunnuntai-ilta tuli viettää hengellistä kirjallisuutta lukien.
Vangeilta odotettiin sopivaa käytöstä; meluaminen, räyhääminen ja väkivalta oli kielletty. Lisäksi rikoksista puhumista ei suvaittu. Sääntöjen rikkojia voitiin rankaista varoituksella, vapaa-ajan menetyksellä, eristyksellä, pimeällä kopilla, kepillä kurittamalla tai vankiluokan alentamisella, joista kolme viimeistä vaati johtokunnan suostumuksen. Henkilökunnalta kuitenkin odotettiin hyväntahtoisuutta vankien käsittelyssä, koska tarkoituksena oli laskea vapauteen työkykyisiä ja -haluisia kansalaisia.