stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urmia (järvi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Urmia (järvi) Wikimedia Commonsissa
UNESCOn biosfäärialue (englanniksi)
Lake Urmia (englanniksi) (eoearth.org)
Turun jätteenpolttolaitos

Turun jätteenpolttolaitos maaliskuussa 2015.
Turun jätteenpolttolaitos oli Turun Orikedon kaupunginosassa sijainnut vuonna 1975 valmistunut jätteenpolttolaitos, jonka toiminta loppui 31. joulukuuta 2014. Laitos koostui tyhjennyshalli- ja jätebunkkerirakennuksesta sekä 90-metrisestä savukaasujen poistopiipusta. Laitoksen on suunnitellut Arkkitehtitoimisto Pekka Pitkänen.
Laitos pystyi käsittelemään Turun seudun polttokelpoisesta yhdyskuntajätteestä 75 prosenttia, eli lähes 50 000 tonnia vuosittain. Laitoksen omisti ja sitä ylläpiti vuoteen 2010 saakka Turun Jätteenpolttoliikelaitos, vuosina 2011–2012 omistajana oli Turku Energia Oy ja vuodesta 2013 lähtien Turun Seudun Energiantuotanto Oy. Turun Seudun Jätehuolto Oy toimitti poltettavan jätteen laitokselle. Laitos vastaanotti vuonna 2009 yhteensä 46 722 tonnia polttokelpoista jätettä ja toimitti kaukolämmön verkkoon 96 GWh. Asuinkiinteistöjen polttokelpoisella jätteellä tuotettiin laitoksessa noin 7 % Turun seudun kaukolämmöstä.
Polttolaitos lopetti toimintansa 31. joulukuuta 2014 ympäristöluvan umpeuduttua. Laitos purettiin vuoden 2015 aikana.
Yleistä laitoksen toiminnasta

Turun jätteenpolttolaitoksella syntyi jätteenpolton lopputuloksena kuonaa 10 000 tonnia vuodessa. Poltetusta jätteestä jäi jäljelle noin 20 % kuonana, joka loppusijoitettiin kaatopaikalle. Turun Seudun Jätehuolto suunnitteli yhdessä Ekokemin kanssa kuonan muuttamista maabetoniksi. Polttolaitoksen yhteydessä sijaitsi myös Turun Seudun Jätehuollon Orikedon vastaanottoasema, joka palveli yhdyskuntajätettä tuovia suurasiakkaita.
Ympäristöluvan umpeutuminen, laitoksen purkaminen ja uusi jätteenpolttolaitos

Lounais-Suomen ympäristökeskus myönsi 30. syyskuuta 2009 laitokselle määräaikaisen ympäristöluvan 31. joulukuuta 2014 saakka. Turun maakuntamuseo teki vuonna 2005 selvityksen polttolaitoksesta, jonka mukaan se on rakennustaiteellisesti arvokas. Polttolaitos on vakiintunut osa Halisten, Orikedon ja Räntämäen kulttuurimaisemaa ja se edustaa modernien suurteollisuuslaitosten joukossa poikkeuksellisen korkeatasoista suunnittelua. Turun museokeskus vaatii rakennusta suojeltavaksi, mutta Turun Seudun Energiatuotanto Oy haki sitä koskevaa purkamislupaa. Turun rakennuslautakunta myönsi purkuluvan 2. lokakuuta 2014. Laitoksen purkaminen maksaa 378 000 euroa ja purkukuluista vastaa Turun kaupunki. Purkaminen oli tarkoitus aloittaa maaliskuussa 2015 ja sen kestoksi arvioitiin puolivuotta.
Korkein hallinto-oikeus hylkäsi lokakuussa 2009 ympäristöluvan seudullisen jätteenpolttolaitoksen rakentamiselle Orikedolle. Naantalin kaupunginhallitus ehdotti polttolaitoksen sijoituspaikaksi Fortum Oyj:n Naantalin voimalaitostonttia Naantalin sataman itäpuolella tai Isosuon kaatopaikkaa. 100 miljoonan jätteenpolttolaitosta ehdotettiin rakennettavaksi Salon Korvenmäen kaatopaikalle. Vuonna 2012 Turun Seudun Jätehuolto tiedotti uuden jätevoimalan ympäristövaikutusten arviointimenettelyn etenemisestä. Ramboll Finland Oy:n tekemä YVA-selostus valmistui vuoden 2012 loppuun mennessä. YVA:ssa vertailtiin pääasiassa kahta sijoitusvaihtoehtoa, Turun Topinojaa sekä Raision Palovuorta, joista kumpikaan ei sijaitse TSJ:n mukaan tärkeällä pohjavesialueella, eikä kummallakaan ole juurikaan luontovaikutuksia. Laitoksen maksimikapasiteetti olisi 150 000 tonnia vuodessa ja se polttaisi jätteet joko perinteisellä arinapolttotekniikalla tai leijukerrospolttona. Tavoitteena oli voimalan käyttöönotto 2017–2018.
Jo vuonna 2010 Turun Seudun Jätehuolto vei Ruotsin Norrköpingiin laivalla 3 500 tonnia polttokelpoista jätettä. TSJ:n tavoitteena oli nostaa polttokelpoisen jätteen hyötykäyttöä uuden jätteenpolttolaitoksen viivästymisestä huolimatta. Polttokelpoista jätettä viedään Ruotsiin, koska Suomesta ei löydy tarvittavaa kapasiteettia polttokelpoisen jätteen käsittelyyn. TSJ:n yhteistyökumppanina toimii E.ON Värme Sverige Ab, joka tuottaa kaukolämpöä, sähköä ja prosessihöyryä teollisuudelle Norrköpingin Händelön jätevoimalassa. Polttokelpoista jätettä kuljetetaan myös Riihimäen ja Kotkan jätevoimaloihin noin 10 000 tonnia vuodessa.
Ekokem Oyj:n (vuodesta 2017 Fortum Waste Solutions Oy) uusi noin 100 miljoonan euron Korvenmäen jätteenpolttolaitos Saloon piti valmistua vuonna 2018, mutta korkeimpaan hallinto-oikeuteen edennyt valitusprosessi kaatoi hankkeen. Laitoksen oli tarkoitus käsitellä noin 110 000 tonnia syntypaikoilla lajiteltua sekalaista yhdyskuntajätettä Lounais-Suomen alueelta. Syksyllä 2017 uutisoitiin Lounais-Suomen jätehuolto Oy:n ja Salon Kaukolämpö Oy:n suunnittelevan laitoksen rakentamista samaan paikkaan vuodeksi 2020. Voimala tuottaisi sähköä ja lämpöä Salon seudun kaukolämpöverkkoon. Laitos polttaisi vuodessa 90 000–120 000 tonnia jätettä.
Aiheesta muualla

Turun Jätteenpolttoliikelaitos Turun kaupunki. Arkistoitu 13.9.2014. Viitattu 13.6.2010.
Jätteenpolttolaitos (korkein piippu) nähtynä Kastun kaupunginosasta huhtikuussa 2007.
UTC+9

Koko vuoden ajan UTC+9:a käyttävät maat kirkkaankeltaisella, kesällä käyttävät maat oranssilla, normaaliaikana käyttävät maat tummansinisellä, merialueet sinisellä.
UTC+9 on aikavyöhyke, joka on 9 tuntia UTC±0-aikavyöhykettä edellä. Sitä käytetään noin 105–145 astetta itäistä pituutta sisältäen muun muassa osan Keski-Venäjästä, Japanin, Korean ja osa Indonesiasta.
Aikavyöhykettä käyttävät valtiot ja alueet

Kaikki alueet käyttävät aikavyöhykettä UTC+9 ympäri vuoden eikä sitä käytetä alueilla, joissa on käytössä kesäaika.
Venäjä
Osa Kaukoidän federaatiopiiristä
Osa Siperian federaatiopiiristä
Japani
Etelä-Korea
Pohjois-Korea
Palau
Itä-Timor
Indonesia
Molukit
Länsi-Uusi-Guinea
Tuscaroran kieli

| Tuscarora |
| --- | --- |
 Tuscaroran levinneisyys ennen eurooppalaisaikaa
Oma nimi:  Ska꞉rù꞉ręʼ
Tiedot
Alue:   Yhdysvallat  Kanada
Puhujia:  3
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  irokeesikielet
Kieliryhmä:  pohjoiset irokeesikielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  —
ISO 639-2:  —
ISO 639-3:  tus
 Ohje 
Tuscaroran kieli (omakielinen nimi: Ska꞉rù꞉ręʼ) on Yhdysvaltain New Yorkin osavaltiossa ja Kanadan Ontarion provinssissa puhuttava irokeesikieli. Käytännössä kuolleella kielellä oli vain kolme puhujaa vuonna 2008, joista kaikki ovat yli 80-vuotiaita. Viime aikoina on kuitenkin aloitettu elvytysohjelma, jossa lapsille opetetaan kieltä koulussa.
Kielen katsotaan olevan lähes kuollut ja sen läheinen sukulaiskieli on nottoway.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin.
Fonologia > Vokaalit

|  | Etinen> oraali | Keskinen> nasaali | Takainen> oraali |
| --- | --- | --- | --- |
| Suppea | /i/ /iː/ |  | /u/ /uː/ |
| Puoliväljä | /ɛ/ /ɛː/ | /ə̃/ /ə̃ː/ |  |
| Väljä | /a/ /aː/ |  |  |
Lähde:
Fonologia > Konsonantit

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Dentaali | Alveolaari | Palataali | Velaari | Glottaali |
| Klusiili |   | t | ʧ | k | ʔ |
| Frikatiivi | θ | s |   |   | h |
| Nasaali |   | n |   |   |   |
| Approksimantti |   |   | j | w |   |
| Likvida |   | r |   |   |   |
Lähde:
Soinnilliset klusiilit [g] ja [d] esiintyvät ainoastaan vokaalien edellä /k/:n ja /t/:n allofoneina. Morfeemin rajoilla tapahtuu muitakin äänteenmuutoksia, joita ei voi sovittaa nähtävissä olevaan taulukkoon.
Tuscarorassa sananpaino on tavallisesti toiseksi viimeisellä tavulla.
Kielioppi ja sanasto

Tyypillisenä pohjoisamerikkalaisena intiaanikielenä tuscarora on polysynteettinen kieli. Tällaisille kielille on tyypillistä suuri morfeemien määrä sanaa kohden; täten yksi tuscaroran sana vastaa joskus kokonaista ei-polysynteettisen kielen (kuten saksan tai suomen) lausetta. Esimerkiksi "Sinun on valmistettava minulle lääkettä" on tuscaroraksi ęhskwanęhkwaʔčrę·tyęʔ. Etuliitteinä käytettyjen pronominien vuoksi tuscarorassa on myös eräitä fuusiokielen piirteitä; esimerkiksi etuliitteessä -hsk- toisen persoonan yksikön agentti yhdistyy ensimmäisen persoonan yksikön patientiiviin.
Polysynteettisen kieliopin takia kielestä on erittäin vaikea tunnistaa niitä yksiköitä, jotka muodostavat syntaktisia rakenteita ja siten "eurooppalaistyylisiä" lauseita. Sanajärjestyksen määräävät lähinnä pragmaattiset tekijät.
Käännös suomeksi
Tord Grip

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Tord Grip
Syntymäaika: 13. tammikuuta 1938 (ikä 86)
Syntymäpaikka: Ytterhogdal, Härjedalen, Ruotsi
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1956–1965 1966–1968 1969–1973 |  Degerfors IF  AIK  KB Karslkoga |  ? |
Valmennusura
1969–1973 1974–1975 1976 1977–1978 1979–1980 1979–1980 1983–1984 1986 1987–1988 1988–1990 1991–1997 1995–1996 1997 1998–2000 2000–2006 2007–2008 2008–2009 2014–2016:  KB Karlskoga  Örebro SK  Degerfors IF  Ruotsin maajoukkue (apuv.)  Örebro SK  Ruotsin U21-maajoukkue  Malmö FF  AC Campobasso  Norjan maajoukkue  BSC Young Boys  Ruotsin maajoukkue (apuv.)  Indonesian olympiajoukkue  BSC Young Boys  S.S. Lazio (apuv.)  Englannin maajoukkue (apuv.)  Manchester City (apuv.)  Meksiko (apuv.)  Kosovo
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Tord Grip kuvan keskellä tummassa pelipaidassa.
Tord Grip (s. 13. tammikuuta 1938) on ruotsalainen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä. Grip on tehnyt pitkän uran eurooppalaisen jalkapallon parissa. Suurimmat menestykset ovat tulleet yhteistyössä Sven-Göran Erikssonin kanssa.
Pelaajaura

Grip aloitti peliuransa juniorina kotikaupunkinsa Ytterhogdal IK:ssa 1950-luvulla. 1955 hän siirtyi Degerforsiin, jota hän edusti 9 vuoden ajan. 1965 ura jatkui AIK:ssa. Hän opiskeli pelaamisen ohella liikuntatieteitä. Ruotsin maajoukkueessa Grip pelasi vuosina 1963–1967 kolme maaottelua, joissa teki yhden maalin.
1969 Grip siirtyi KB Karlskogaan, jossa hän pelasi uransa viimeiset vuodet toimien seuran pelaajavalmentajana. Hän lopetti pelaajauransa seurassa 1973.
Ura valmentajana

Neljän pelaajavalmentajavuoden jälkeen Grip siirtyi 1974 Örebro SK:n päävalmentajaksi. Ura jatkui lyhyiden pestien merkeissä ja Grip valmensi 1970- ja -80 -lukujen taitteessa niin ruotsalaisia seurajoukkueita kuin Ruotsin U21-maajoukkuetta. Norjan jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana Grip toimi 1987–1988, muttei onnistunut johdattamaan maata EM-kisoihin 1988.
1988 Grip siirtyi Sveitsin pääsarjaseura BSC Young Boysin peräsimeen, mutta menestys sveitsiläiseurassa jäi vaisuksi ja Grip sai potkut 1990. Vuotta myöhemmin Grip palasi Ruotsin jalkapalloliiton palvelukseen siirtyen Tommy Svenssonin apuvalmentajaksi A-maajoukkueeseen. Kaksikko johdatti Ruotsin ensin upeasti välieriin EM-kisoissa 1992 ja sensaatiomaisesti pronssille MM-kisoissa 1994. Kaksikko jatkoi maajoukkueen peräsimessä aina vuoteen 1997 saakka, mutta kisalippuja ei tullut sen paremmin 1996 EM-kisoihin kuin 1998 MM-kisoihinkaan.
Ruotsin maajoukkuepestinsä ohella Grip toimi 1995–96 myös Indonesian olympiajoukkueen valmentajana. Huhtikuussa 1997 Grip palasi Young Boysiin, mutta toinen yrittämä jäi kuukauden mittaiseksi. 1998 Grip jatkoi valmennusuraansa maamiehensä Sven-Göran Erikssonin aisaparina italialaisseura SS Laziossa. Yhteistyö kantoi hedelmää Lazion voitettua Italian tuplamestaruuden kaudella 1999/2000. Edelliskaudella seura oli jo juhlinut mestaruushopeaa sekä Cup-voittajien Cupin ja UEFA Super Cupin mestaruuksia.
Kesällä 2000 kaksikko jatkoi yhteistyötään Englannin maajoukkueen peräsimessä. Ruotsalaiskaksikko luotsasi Englannin kolmiin arvokisoihin kuusivuotisella rupeamallaan. Kaikissa kisoissa tie katkesi kuitenkin puolivälierävaiheeseen.
Eriksson-Grip -kaksikko joutui väistymään Englannin maajoukkueesta MM-kisojen 2006 jälkeen ja saman vuoden marraskuussa Grip siirtyi Djurgårdens IF:n erikoisavustajaksi. Kun Svennis Eriksson kesällä 2007 siirtyi Manchester Cityn päävalmentajaksi, oli 69-vuotias veteraani valmiina auttamaan. Grip toimi myrskyisän kauden 2007–08 Cityn apulaisvalmentajana.  Ura ja yhteistyö Erikssonin kanssa jatkuivat Citystä lähdön jälkeen Meksikon maajoukkueen peräsimessä.
Kesällä 2009 71-vuotias Grip siirtyi Erikssonin vanavedessä englantilaisseura Notts Countyyn.  Eriksson toimii seuran urheilutoimenjohtajana ja Grip hänen avustajanaan. Helmikuussa 2010 Grip ja Eriksson jättivät Notts Countyn.
Helmikuussa 2014 Grip palasi valmennustehtäviin Kosovon jalkapallomaajoukkueen apulaisvalmentajana.
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

MM-pronssia: 1994 (apuv.)
Italian mestaruus: 2000 (apuv.)
Italian cup: 2000 (apuv.)
Cup-voittajien Cup: 1999 (apuv.)
UEFA Super Cup: 1999 (apuv.)
Ruotsin cup: 1984
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Keith Blunt | Malmö FF:n päävalmentaja 1983–1984 | Seuraaja: Roy Hodgson |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Tor Røste Fossen | Norjan maajoukkueen päävalmentaja 1987–1988 | Seuraaja: Ingvar Stadheim |
Tuuliajolla (kirja)

| Tuuliajolla |
| --- | --- |
 Alkuperäisen painoksen kansikuva.
Kirjailija:  Juho Juntunen
Genre:  reportaasiromaani
Kustantaja:  Fanzine
Julkaistu:  1981
Sivumäärä:  207
ISBN:  951-99331-7-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Vuoden 2008 painoksen kansi.
Tuuliajolla – Suuri rock and roll -risteily on vuonna 1981 ilmestynyt musiikkitoimittaja Juho Juntusen reportaasikirja, joka kertoo samana kesänä tehdystä ensimmäisestä Tuuliajolla-kiertueesta.
Taustaa

Vuoden 1981 Tuuliajolla-kiertueella olivat mukana Juice Leskinen Slam, Eppu Normaali ja Hassisen Kone, jotka matkustivat viikon ajan eri puolilla Saimaata S/S Heinävesi -nimisellä sisävesialuksella ja esiintyivät kuudella paikkakunnalla. Kirjan lisäksi Tuuliajolla-kiertueelta tehtiin Aki ja Mika Kaurismäen ohjaama dokumentaarinen musiikkielokuva Saimaa-ilmiö sekä livealbumi Tuuliajolla (eli ballaadeja Saimaalta).
Kirjassa on useita Juho Juntusen piirroksia ja sen valokuvista vastasivat hänen lisäkseen Tapio Vanhatalo sekä Mika Jussila. Takakannessa puolestaan ovat varsinaisten kansitekstien lisäksi myös Juice Leskisen laatimat saatesanat. Kirja valmistui vain pari kuukautta kesäkuun alussa järjestetyn kiertueen jälkeen ja se julkaistiin samassa yhteydessä elokuvan ensi-illan kanssa syyskuun alkupuolella. Teoksesta tuli nopeasti myyntimenestys, jonka ensimmäinen painos myytiin loppuun. Vuonna 2008 harvinaiseksi käyneestä kirjasta ilmestyi kokonaan uudistettu laitos, joka sisältää runsaasti uutta materiaalia.
Sisältö

Kirja sisältää Juho Juntusen värikkäitä kuvauksia Tuuliajolla-risteilyn tapahtumista, mutta vuoden 2008 painoksen jälkisanoissa hän kuitenkin kertoi jopa sensuroineensa osan. Alkuperäisen painoksen takakannessa kirjaa luonnehditaan ”suomalaisen gonzojournalismin hämmentäväksi merkkiteokseksi” ja Juntunen siteeraakin alussa tyylilajin kehittäjänä pidettyä Hunter S. Thompsonia. Varsinaisen kiertuereportaasin lisäksi kirja sisältää hänen tekemiään muusikkohaastatteluja sekä kokonaan fiktiivisen luvun, jonka hahmoina ovat muun muassa Juntunen itse sekä toinen legendaarinen musiikkitoimittaja Waldemar Wallenius. Teoksen päättää niin ikään Thompsonilta lainattu osittain fiktiivinen kuvaus Juntusen ja toimittaja Jukka Mikkolan automatkasta, jonka aikana he käyvät keskustelua eri musiikkigenreistä.
Vuoden 2008 painos

Vuonna 2008 kirjasta ilmestyi Liken kustantama uudistettu painos. Alkuperäisen materiaalin lisäksi se sisältää Juho Juntusen jälkisanat, Tuuliajolla-risteilyjen historiikin sekä Jouni Hynysen kirjoittaman raportin vuoden 2006 kiertueesta.
Muuta

Kirjaa on käytetty lähteenä Katariina Leinon käsikirjoittamassa musikaalissa Ihan tuuliajolla, jonka ensi-ilta oli vuonna 2014.
Aaro Wichmann

| Aaro Wichmann> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. helmikuuta 1986 (ikä 38)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  isä Mary Poppins (Svenskan 2020) Janne Myrskyluodon Maija (HKT 2017) Robert Phillip  Lumottu ja Lumottu 2  Albert  DREAMZzz  Simon  Toive
Aiheesta muualla
IMDb
Aaro Wichmann (6. helmikuuta 1986) on suomenruotsalainen näyttelijä, joka työskentelee sekä suomeksi että ruotsiksi.
Wichmannin teatterirooleihin kuuluvat miespääosat musikaaleissa Myrskyluodon Maija (Helsingin kaupunginteatteri 2017) ja Mary Poppins (Svenska Teatern 2020). Hän on tehnyt sivurooleja suomalaisissa elokuvissa, alkaen pienestä lapsiroolista elokuvassa Leijat Helsingin yllä (2001), sekä animaatioelokuvien suomenkielisiä äänirooleja.
ASJA

Tehtaan valmistama DH.82A (Sk 11).
ASJA,  AB Svenska Järnvägsverkstädernas Aeroplanavdelning, oli ruotsalainen lentokonetehdas, joka toimi Linköpingissä. Se oli ruotsalaisen junatehtaan AB Svenska Järnvägsverkstäderna tytäryritys. ASJA:sta kehittyi sittemmin Svenska Aeroplan AB eli SAAB.
ASJAn toiminta alkoi 1930-luvun alussa. Sen pääsuunnittelijan toimi Sven Blomberg, joka oli toiminut suunnittelijana aiemmassa Svenska Aero-yhtiössä, jonka ASJA osti vuonna 1932 saksalaiselta C.C. Bückeriltä.
Vuonna 1936 yhtiö neuvotteli Boforsin kanssa yhteisen lentokonetehtaan perustamisesta. Tammikuussa 1937 näin kävikin: ja 31. maaliskuuta 1937 syntyi AB Förenade Flygverkstäder (AFF).
Yhteistyö ASJA:n, Boforsin ja AFF:n välillä ei onnistunut. Siksi perustettiin uudestaan yhtiö nimeltään Svenska Aeroplan AB (SAAB) ASJA:n pohjalta.
Lentokoneet

ASJA F 1
ASJA L 1 Viking
ASJA L 2 - Ö 2
ASJA L 10 - Saab 17
ASJA L 11 - Saab 18
ASJA Viking II
De Havilland D.H.82 Tiger Moth, Sk 11
Focke-Wulf Fw 44 Stieglitz, Sk 12
Hawker Hart, B 4
North American NA-16, Sk 14
Northrop 8A-1, B 5
Raab-Katzenstein RK-26 Tigerschwalbe, Sk 10
Svenska Aero SA-14
Svenska Aero SA-15
Unkarilaiset rapsodiat

Unkarilaiset rapsodiat on Franz Lisztin säveltämä sarja rapsodioita pianolle. Sarja koostuu 19 osasta, joista tunnetuin on Unkarilainen rapsodia nro 2. Liszt sävelsi Unkarilaiset rapsodiat vuosien 1846 ja 1885 välisenä aikana. Viisitoista ensimmäistä rapsodiaa julkaistiin vuoteen 1853 mennessä, mutta loput ovat vasta säveltäjän viimeisiltä vuosilta. Liszt sovitti Franz Dopplerin avulla rapsodiat 2, 5, 6, 9, 12 ja 14 orkesterille. Orkesterisovitukset numeroitiin uudelleen numeroilla 1–6, eivätkä ne vastaa alkuperäisiä numeroita lukuun ottamatta rapsodiaa numero 2. Alkuperäinen rapsodia nro 14 toimi perustana Lisztin säveltämälle Unkarilaiselle fantasialle pianolle ja orkesterille.
Liszt halusi luoda Unkarilaisista rapsodioista eräänlaisen kollektiivisen kansalliseepoksen Unkarille. Hän lainasi rapsodioihin paljon vaikutteita ja melodioita kansanmusiikista. Liszt kuitenkin käytti niissä lähinnä Unkarin romanien perinteistä musiikkia, jonka hän oletti muodostavan unkarilaisen kansanmusiikin perustan. Myöhemmin Zoltán Kodaly ja Béla Bartók osoittivat tämän käsityksen virheelliseksi keräämällä tuhansia aitoja unkarilaisia kansansävelmiä. Unkarilaiset rapsodiat noudattavat romanien perinteisen csárdás-tanssin paikallista muotoa, johon kuuluu tempon vaihtelu hitaiden (lassan) ja nopeiden (friss) osien välillä. Liszt onnistui taitavasti luomaan pianolla perinteisen mustalaisorkesterin soitinten, viulujen ja symbaalin tunnelman. Joissain rapsodioista on käytetty samoja melodioita, joita Johannes Brahms käytti myöhemmin Unkarilaisissa tansseissaan. Rapsodiassa nro 13 puolestaan kuullaan sama melodia, jota Pablo de Sarasate käytti myöhemmin teoksessaan Mustalaislauluja, ja rapsodiassa nro 15 Rákóczi-marssi, jota Hector Berlioz oli käyttänyt teoksessaan Faustin tuomio.
Aitojen kansanlaulujen lisäksi Unkarilaisissa rapsodioissa on lainattu myös aiempien unkarilaisten säveltäjien musiikkia.
Rapsodiat

Unkarilainen rapsodia No. 1 E-duuri (sävelletty 1846, julkaistu 1851; hyödyntää kolmea kansanlaulua; omistettu Lisztin oppilaalle, pianisti Ede Zerdahélyille)
Unkarilainen rapsodia No. 2 cis-molli (sävelletty 1847, julkaistu 1851; omistettu Lisztin ystävälle, valtiomies László Telekille)
Unkarilainen rapsodia No. 3 b-molli (julkaistu 1853; andante-osuus on sama kuin Lisztin aiemman teoksen Magyar Dallok 11. osa; omistettu kreivi Leo Festeticsille)
Unkarilainen rapsodia No. 4 Es-duuri (julkaistu 1853; hyödyntää säveltäjä Antal György Csermákin tuotannosta lainattuja teemoja; omistettu kreivi Kázmer Esterházylle)
Unkarilainen rapsodia No. 5 e-molli, Héroïde-élégiaque, ”sankarillinen elegia” (julkaistu 1853; mukailee József Kossovitsin säveltämää tanssia, joidenkin musikologien mukaan myös Frédéric Chopinin pianoteoksia; omistettu kreivitär Szidónia Revicskylle)
Unkarilainen rapsodia No. 6 Des-duuri (julkaistu 1853; hyödyntää neljää kansanlaulua, joista osa sisältyi jo Lisztin teokseen Magyar Dallok; omistettu kreivi Antal Apponyille)
Unkarilainen rapsodia No. 7 d-molli (julkaistu 1853; omistettu paroni Ferenc Orczylle)
Unkarilainen rapsodia No. 8 fis-molli (julkaistu 1853; hyödyntää yhtä kansalaulua ja Márk Rózsavölgyin säveltämää melodiaa; Liszt käytti allegro-osan teemaa myöhemmin sinfonisessa runossaan Unkari; omistettu paroni Antal Auguszille)
Unkarilainen rapsodia No. 9 Es-duuri, Pestin karnevaali (julkaistu 1853; hyödyntää useita kansanlauluja; omistettu viulisti Heinrich Wilhelm Ernstille)
Unkarilainen rapsodia No. 10 E-duuri (julkaistu 1853; lainaa teemaa säveltäjä Béni Ergessyltä, jolle on myös omistettu)
Unkarilainen rapsodia No. 11 a-molli (julkaistu 1853; omistettu paroni Ferenc Orczylle)
Unkarilainen rapsodia No. 12 cis-molli (julkaistu 1853; lainaa useita kansanlauluja sekä Márk Rózsavölgyin ja János Biharin säveltämiä tansseja; omistettu viulisti Joseph Joachimille)
Unkarilainen rapsodia No. 13 a-molli (julkaistu 1853; hyödyntää kahta kansanlaulua; omistettu kreivi Leo Festeticsille)
Unkarilainen rapsodia No. 14 F-duuri (julkaistu 1853; hyödyntää kahta kansanlaulua; omistettu Lisztin oppilaalle ja vävylle, säveltäjä Hans von Bülowille)
Unkarilainen rapsodia No. 15 a-molli, Rákóczi-marssi (julkaistu 1853, toinen versio 1871; sovitus tunnetusta Rákóczi-marssista)
Unkarilainen rapsodia No. 16 a-molli (sävelletty ja julkaistu 1882; omistettu taidemaalari Mihály Munkácsylle)
Unkarilainen rapsodia No. 17 d-molli (julkaistu 1882)
Unkarilainen rapsodia No. 18 fis-molli (sävelletty ja julkaistu 1885)
Unkarilainen rapsodia No. 19 d-molli, d'après les 'Csárdás nobles' de K. Ábrányi (sr) (sävelletty 1885, julkaistu 1886; lainaa Kornél Ábrányin säveltämää tanssia)
Valkokulmamesikko

| Valkokulmamesikko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Mesikot Meliphagidae
Suku::  Kultasiipimesikot Phylidonyris
Laji::  niger
Kaksiosainen nimi
 Phylidonyris niger  Bechstein, 1811 
Katso myös
   Valkokulmamesikko Wikispeciesissä   Valkokulmamesikko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkokulmamesikko (Phylidonyris niger) on mesikoiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Valkokulmamesikkoa tavataan Australiassa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Valkokotinga

| Valkokotinga |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kotingat Cotingidae
Suku::  Lumikotingat Carpodectes
Laji::  hopkei
Kaksiosainen nimi
 Carpodectes hopkei  Berlepsch, 1897 
Katso myös
   Valkokotinga Wikispeciesissä   Valkokotinga Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkokotinga (Carpodectes hopkei) on kotingojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Valkokotingaa tavataan Kolumbiassa, Ecuadorissa ja Panamassa. Lajia on kuvattu harvinaiseksi, ja sen kannankehitys on laskeva. Sen ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.