stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavo Velander
Teoksia

Jarl Sarvas ja Paavo Velander : Radiotekniikan perusteet. Ammattienedistämislaitoksen ammattikirjoja n:o 17. 2. uusittu painos 1943,  3. uus. painos 1946, 4. uusittu painos 1953
Radiosta elektroniikkaan : Elektroniikkainsinöörien seura 1926–1979 ; kertomuksen laat. Paavo Velander, ajasta 1936–56 on pääosan kirj. Orvo Pollari. Elektroniikkainsinöörien seura, Espoo 1980
Kidekoneesta väritelevisioon. Kirjayhtymä, Helsinki 1986
Aiheesta muualla

Kidevastaanottimen käyttömahdollisuuksista. Laatokalle dipl. ins. Paavo Velander, Laatokka 9.8.1944, nro 179, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pajuluoman puisto

Pajuluoman puisto sijaitsee laajalla alueella Seinäjoen kantakaupungilla, Pajuluoman varressa. Pajuluoman ranta-alueet on kaavoitettu puistoksi ja sen viherväylää pitkin voidaan siirtyä kaupunginosien ja keskustan väliä. Pajuluomalle ominaisia ovat lammet, joita on nimetty henkilöiden ja sukujen perusteella.
Seetakt

| Seetakt |
| --- | --- |
 FuMO 23 Seetakt maa-asennuslavetilla
Valmistustiedot
Merkki:  FuMO (das Funkmeßortung)
Malli:  useita (21, 22, 23 jne.)
Peitenimi:  Seetakt
Valmistaja:  GEMA (Gesellschaft für Elektroakustische und Mechanische Apparate)
Valmistusmaa:  Saksan valtakunta, Suur-Saksan valtakunta
Valmistusaika:  1938 – 1945
Tuotantomäärä:  n. 200 kpl
Rakenne
Käyttötarkoitus:  merivalvonta
Tutkatyyppi:  monostaattinen 2D pulssitutka
Asennustapa:  laiva-asennus kiinteä, maa-asennus siirrettävä
Laitekoko:  6,2×7 m, 7,5 tn
Kantama:  25 km
Henkilöstön määrä:  4 – 8
Tehontarve:  15 kVA
Tekniset tiedot
Lähetysteho:  8 kW
Lähetystaajuus:  368-390 MHz
Lähettimen toimintatapa:  teho-oskillaattori
Tehopääteaste:  kahden triodin vuorovaihekytketty oskillaattori ilmajäähdytyksellä
Pulssinpituus:  3 µs
Toistotaajuus:  500 Hz
Tehonsiirto:  symmetrinen parijohto
Vastaanotintyyppi:  superheterodyne
Antennityyppi:  dipoliryhmä 2×15 kokoaaltodipolia, erilliset lähetys- ja vastaanottoantennit samassa mastossa
Keilanleveydet:  leveys 7°, korkeus 30°
Keilaustavat:  sähkösuuntaus käsiohjauksella
Esitystapa:  Braunin putki ja suuntauspyörän asteikko
Järjestelmäliitokset:  sähköinen suunta ja etäisuyys saatavissa
Tietojenkäsittely:  liitettävisä keskuslaskimeen
Seetakt, das Funkmeßortung (radiomittauspaikannin) on toisen maailmansodan aikainen saksalainen merivoimien käyttöön tarkoitettu tutka. Näitä laitteita asennettiin useille sotalaivoille ja rannikkotukikohdille. Sanaa tutka tai radar ei silloin vielä ollut Saksan valtakunnassa eikä Suur-Saksan valtakunnassa käytössä vaan käytettiin nimeä das Funkmeßortung eli radiomittauspaikannin ja lyhennettiin FuMO, tai das Funkmeßgerät eli radiomittauslaite ja lyhennettiin FuMG. Seetakt on laitteen peitenimi. GEMA (Gesellschaft für Elektroakustische und Mechanische Apparate) valmisti niitä vuosina 1938–1945 yli 200 kpl Berliinissä.
Ominaisuudet ja käyttö

Seetakt on laitteen peitenimi. Laite on merivalvontatutka, tyypiltään 2D pulssitutka, eli mittaa maalin suunnan ja etäisyyden, ei korkeutta. Sen suurin mittausetäisyys on 25 km, yleensä paljon alle sen. Monia versioita kehitettiin ja niille annettiin tyyppinumerot: FuMO 21, - 22, - 23 jne. Aluksi käytettiin myös nimeä FuMG (Das Funkmeßgerät), tai prototyyppiasteella FMG. Mallinumerointijärjestelmä muuttui moneen kertaan. Kaikille malleille tunnusomaista on sen näkyvä osa, yhteen tasoon tehty dipoliryhmäantenni.
Kehitys alkoi vuonna 1934 ja ensimmäinen prototyyppiasteella oleva FMG 39 laite asennettiin käyttöön taskutaistelulaivalla Admiral Graf Spee keväällä 1938 myöhemminkin tyypillisellä asennustavalla, samaan torniin laivan etäisyysmittarin kanssa, jolloin tornin suuntauskoneisto suuntasi myös radiomittauspaikanninta. Myöhemmin paranneltu laite sai nimekseen FuMO 22. Muitakin asennustapoja oli ja myös sukellusvene asennusta kokeiltiin (FuMO 30), huonolla menestyksellä. Myös maa-asennukseen tarkoitettuja omalla lavetilla ja sähkövoimakoneistolla varustettuja radiomittauspaikantimia tehtiin.
Saksan valtakunnan merivoimien ensisijainen vaatimus laitteelle oli havaita ja paikantaa aluksia ja muita kohteita merellä myös pimeällä ja huonossa säässä. Tarkkuusmittaus tuli vasta toissijaisena vaatimuksena. Pian kuitenkin huomattiin, että radiomittauksella saatiin etäisyys mitatuksi alle 100 m tarkkuudella etäisyydestä riippumatta. Parhaillakaan optisilla mittareilla ei tähän päästy. Parasta oli, että pimellä, sateella, sumulla ja maalin savuttaessa pystyttiin kohde silti paikantamaan.
Ominaisuudet ja käyttö > Joitakin Seetakt kalustolla varustettuja saksalaisia sotalaivoja.

Panssarilaivoja: Admiral Graf Spee, Deutschland (uudelleen nimettynä Lützow), Admiral Scheer.
Taistelulaivoja: Scharnhorst, Gneisenau, Bismarck, Tirpitz.
Raskaita risteilijöitä: Admiral Hipper, Blücher, Prinz Eugen.
Kevyitä risteilijöitä: Köln, Nürnberg, Leipzig.
Huoltoaluksia: Wilhelm Bauer, Gustav Nachtigal, Carl Peters.
Lisäksi monilla hävittäjillä ja torpedoveneillä ja kokeeksi muutamalla sukellusveneellä.
Antennin mitat ja dipolielemnttien määrä vaihteli aluksen ja asennuspaikan olosuhteiden mukaan, jolloin myös Seetakt sai eri numeron.
Kehitystyö

Radioaaltoja oli tutkittu Saksassa jo pitkään. Darmstadtin teknillisessä yliopistossa työskenteli professori Hans E. Hollmann. Hän tutki erityisesti desimetriaaltoja. Hans-Karl von Willisen työskenteli tutkijana samassa tutkimuksessa. Näistä miehistä tuli hyvät ystävät ja tutkakehitystyön avainhenkilöt. He perustivat 1928 siihen tarkoitukseen yrityksen jonka toimitusjohtajaksi tuli Günther Erbsloeh. Yhtiön nimeksi tuli GEMA (Gesellschaft für Elektroakustische und Mechanische Apparate). Ensimmäinen tutkalaite oli valmis kokeiluun 1934. Ensin kokeiltiin 600 MHz:n (50 cm) pulssitutkaa saaden havaintoja  10 km:n etäisyydeltä. Lisäkehityksen jälkeen kokeitiin 500 MHz:n (60 cm) ja 375 MHz:n (80 cm) pulssitutkaa, päätyen jälkimmäiseen, jolla saatiin jopa 25 km:n mittausetäisyyksiä 50 m:n etäisyystarkkuudella laivoihin. Tällä periaatteella lopullinen tuotanto lähti käyntiin. Laite sai nimekseen Seetakt. Samalla aloitettiin rinnakkaisen pulssitutkamallin kehitys pitkälle samoilla periaatteilla, mutta lentokoneiden havaitsemiseen. Siinä päädyttiin 150–160 MHz:n taajuuteen (1,6–2 m) ja saatiinkin hyviä tehoja ja mittausetäisyyksiä yli 100 km lentokonemaaleihin. Sen nimeksi tuli Freya.
Tekninen rakenne ja toiminta

Seetakt on tyypillinen pulssitutka. Sille valittiin 3 mikrosekunnin pituinen lähetyspulssi. Niitä lähetetään toistuvasti lyhyin väliajoin 500 pulssia sekunnissa, ei nopeammin, jotta pulssi ehtisi kulkea koko halutun etäisuuden ja maalista ympäristöön sironneen pulssin pieni osa etisi kulkea saman paluumatkan vastaanottimeen ennen seuraavan pulssin lähettämistä. Etäisyysmittaus perustuu radioaltojen etenemiseen valonnopeudella ja lähetetyn ja vastaanotetun pulssin aikaeroon. Se esitetään operaattorille Braunin putkella eli kuvaputkella. Antenniksi valittiin dipoliryhmäantenni tasoheijastimella. Kun antennia suunnattiin ja maali löytyi, sen suunta saatiin luetuksi suuntauslaitteen asteikolta. Suuntauslaitteena oli laivassa usein optisen stereoetäisyysmittarin tornin suuntaus, jolloin suunta ja etäisyys yleensä siirtyivät myös sähköisesti sotalaivan taistelunjohtolaskimeen. Maa-asennuksessa omalla jalustallaan toimiessaan koko tutka, operaattorit mukaan lukien, kääntyi antennin mukana. Silloinkaan tutka ei, tutkalle nykyisin tyypilliseen tapaan, pyörinyt jatkuvasti vaan se suunnattiin maalia etsien.
Tohon aikaan 1920 luvulla oli hyvin vähän elektroniputkia, jotka pystyivät toimimaan korkeilla taajuuksilla. Elektroniputken toiminta oli kyllä jo selvillä, niin myös magnetronin, mutta se ei vielä ollut ontelomagnetron, joka vasta 1940 luvulla ratkaisi monta tutkatekniikan vaikeutta. Myös klystroni tunnettiin, mutta sekään ei ollut vielä silloin niin valmis, että olisi ollut käyttökelpoinen. Tohtori Hollman oli jo aikaisemmin käytänyt tutkimustöissään Barkausen-Kurtz triodia, joka on triodiputki, jonka hila on kytketty positiiviseksi sekä aodiin, että katodiin nähden (yleensä triodin hila esijännitetään negatiiviseksi). Se kykeni toimimaan jopa mikroaalloilla. GEMA kehitti Barkhausen-Kurz triodin GEMA TS1, joka kehitti ensimmäisen käyttöönotetun Seetakt mallin lähettimen pulssitehon 1,5 kW. Lähettimeen niitä tarvittiin kaksi triodia vuorovaihekytkettynä ja ilmajäähdytettynä. Laite toimi kyllä hyvin, mutta suurin mittausetäisyys oli pienenlainen pienestä tehosta johtuen. Lisäksi sotalaivan raskaiden tykkien suupaine rikkoi triodien lasikuvun usein. Parannettu tiodi GEMA TS6 oli lujempaa lasia ja kehitti jopa 8 kW:n pulssitehon lähettimelle. Sitä käytettiin Seetakt tutkalla koko sodan loppuun asti.
Dipoliryhmäantenni on perusversiossa 6,2 m leveä ja 2,5 m korkea, 2×15 kokoaaltodipolia, vastaanottimelle ylempänä ja lähettimelle omat alempana. Sitä suunnataan sähköisesti käsiohjauksella.
Antennitekniikan peukalosäännön mukaan laskettuna, noilla antennin mitoilla ja lähetystaajuudella, keilan (puolen tehon) leveys on noin 7° ja -korkeus noin 30°, samanlaiset sekä lähetys-, että vastaanotinantennilla ja antennin suuntavahvistus on siis noin 20 dB (pääkeilan teho verrattuna kaikkeen antennin säteilemään tehoon keskimäärin) .
Käytettävyys

Kun operaattori tottuu mittaustehtävään pystyy 3 µs: pulssinpituudella saamaan etäisyysmittaustarkkuuden noin 70 m ja suunnanmittaustarkkuuden 7° keilanleveydellä noin 3°. Koska keilan korkeus on 30° Seetakt pystyy mittaamaan vain pintamaaleja, tai hyvin matalalla lentäviä lentokoneita. Korkeutta ei ole tarkoituskaan mitata.
Toisen maailmansodan aikoihin oli hyvin vähän elektroniikkaan ja radiotekniikkaan perehtyneitä henkilöitä. Koko toimiala oli vielä kehityksensä alussa. Radiotekniikassakin tutkalaite oli uusi erikoisuus. Asiaa ei helpottanut, että tutka oli uusi salainen ase, jonka tekniikan paljastumista piti tarkoin varjella. Siksi tutkalaitteiden käytössä oli usein vioista johtuvia katkoksia, joiden korjausta jouduttiin odottamaan tunteja, jopa päiviä. Perehtyneitä mekaanikkoja piti olla laivoilla ja tutka-asemilla omassa vahvuudessa. Epävarmasta toiminnasta johtuen joidenkin sotilaiden keskuudessa tämä salainen ase oli ylenkatsottu kummajainen. Hyvin toimiessaan se kuitenkin tuotti usein tuloksia, joita ei olisi muuten saatu.
FuMO 22 Seetakt ylimpänä panssarilaiva Admiral Graf Speen optisen steroetäisyysmittarin tornissa.
Eräs Barkhausen-Kurz amatööriradion sovellus 3 GHz:n lähettimestä ja vastaanottimesta vuodelta 1938.
Santa Maria presso San Satiro

San Satiron Trompe l'œil
Santa Maria presso San Satiro on kirkko Milanon keskustassa Italiassa. Kirkon kuori jouduttiin katkaisemaan rakennusvaiheessa. Tämän jälkeen Bramante maalasi alttarin taakse Trompe l'œil’n, joka on yksi lajinsa vanhimmista. Maalauksen avulla kirkko tuntuu suuremmalta.
Sandra Gee

| Sandra Gundstedt> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Sandra Gundstedt
Muusikko
Taiteilijanimi:  Sandra Gee
Aktiivisena:  2007 –
Tyylilajit:  elektroninen musiikki 
Aiheesta muualla
sandragee.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Sandra Gee(oik. Sandra Gundstedt, s. 1982) on ruotsalainen artisti, joka tuli tunnetuksi vuosina 2007 ja 2008 tehtyään pari kappaletta levy-yhtiö FM Records:ille.
Sandra Gee on julkaissut kuusi singleä. Ensimmäinen kappale julkaistiin kesällä 2007 ja on nimeltään Summertime. Kesällä 2008 Sandra Gee julkaisi laulut If you want me ja Kom igen. Kom igen laulussa on mukana entiset jalkapalloammattilaiset Ralf Edström ja Glenn Hysén. Lokakuussa 2010 hän julkaisi laulun Turn up the Volume.
Jo ennen soolouraansa, Sandra Gundstedt oli keulahahmo yhtyeessä Baby Alice. Hän oli aktiivinen yhtyeessä vuodesta 2006 vuoteen 2010.
Diskografia

Diskografia käsittelee Sandra Geen soolouraa.
Diskografia > Singlet

Summertime (2007)
If You Want Me (2008)
Kom igen (mukana Ralf Edström & Glenn Hysén) (2008)
Everybody Loves Me (2009)
Turn Up the Volume (2010)
Sommar Ragg (2013)
What's Going On (2014)
Pahvilaatikko

Pahvilaatikko on aaltopahvista valmistettu laatikko, johon voidaan varastoida erilaisia tuotteita. Pahvilaatikoita käytetään nykyisin laajasti muun muassa elintarvike-, elektroniikka- ja metsäteollisuuden aloilla.
Arkistolaatikoita
Ulkonäkö

Pahvilaatikot ovat tyypillisesti harmaita tai ruskeita, aaltopahvista valmistettuja särmiöitä. Joissakin pahvilaatikoissa on nostettava kansi, jossa voi olla myös reikä. Pahvilaatikon pintaan voi olla myös painettu tekstiä ja kuvia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pahvilaatikko Wikimedia Commonsissa
San Diego

| San Diego |
| --- | --- |
 San Diegon siluettia.
 lippu:  vaakuna
 San Diegon kaupungin sijainti San Diegon piirikunnan kartalla
 San Diego
 Koordinaatit: 32°43′N, 117°10′W 
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Kalifornia
Piirikunta:  San Diego
Hallinto:  
 – Pormestari:  Todd Gloria (D)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  964,5 km²
 – Josta vettä:  122,3 km² (12,68 %)
Korkeus:  22 m
Väkiluku (2010):  1 307 402
 – Metropolialue:  3 095 313
Aikavyöhyke:  UTC-8
 – Kesäaika:  UTC-7
 
 www.sandiego.gov 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
San Diego on kaupunki Yhdysvaltain länsirannikolla, Kalifornian osavaltion lounaiskulmassa lähellä maan Meksikon vastaista rajaa. Kaupunki on rakennettu San Diegon lahden ympärille ja sillä on hyvä luonnollinen satama. Alkunsa kaupunki on saanut espanjalaisten perustamasta lähetysasemasta vuonna 1769. Nykyisin kaupungin talouden huomattavia osa-alueita ovat kansainvälinen kauppa, asevoimien toiminta, teollisuus ja matkailu. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan San Diegon asukasluku oli 1 307 402 ja suuremman metropolialueen 3 095 313.
Maantiede ja ilmasto

San Diego sijaitsee San Diegon piirikunnassa Kalifornian osavaltion eteläosassa lähellä Yhdysvaltojen Meksikon vastaista rajaa. Kaupunkiin hallinnollisesti kuuluva alue koostuu kahdesta toisistaan erillään olevasta osasta. Kahdesta alueesta suurempi levittäytyy Tyynenmeren rannikon San Diegon lahden pohjois- ja itäpuolelle, kun taas pienempi osa sijaitsee Meksikon rajalla lahdesta kaakkoon. Itse lahti muodostaa kahden niemimaan (Silver Strand ja Point Loma) suojaaman syvän luonnollisen sataman. Kahta niemimaata erottaa toisistaan kapea vesiväylä. Lahdella on kokoa 57 km². Itse kaupungin alueella on laaksoja, kanjoneita ja kukkuloita. Kaupungista itään sijaitsevat Lagunavuoret. Matkaa Los Angelesin kaupunkiin luoteessa on noin 195 kilometriä ja Meksikon puolella rajaa San Diegon naapurissa sijaitsee Tijuanan kaupunki. San Diegon metropolialue käsittää koko San Diegon piirikunnan alueen, johon kuuluvat San Diegon vierellä myös Escondido, La Mesa, El Cajon, National City, Chula Vista, Imperial Beach ja Coronado. Yhdysvaltojen tilastokeskuksen mukaan kaupungin pinta-ala on 964,5 km², josta 842,2 km² maata ja 122,3 km² vettä.
San Diegon ilmasto vaihtelee hieman alueesta riippuen. Rannikon vieressä sää on leuto ja suhteellisen säännöllinen. Kauempana rannikosta on aavikkoa, jolla lämpötila voi vaihdella suurestikin. Sää on aurinkoinen vuoden ympäri. Sadetta tulee vain vähän ja sen valtaosa talvisin.
Historia

Nykyisen San Diegon seudun alkuperäisasukkaita eli intiaaneja olivat ennen eurooppalaisten saapumista esimerkiksi diegueñot, luiseñot, cahuillat ja cupeñot. Ensimmäinen eurooppalainen alueella oli espanjalainen tutkimusmatkailija Juan Rodríguez Cabrillo vuonna 1542, joka antoi alueelle nimen San Miguel. Vuonna 1602 alueella kävi toinen tutkimusmatkailija Sebastián Vizcaíno, joka antoi paikalle uuden nimen San Diego de Alcalá de Henares espanjalaisen munkin mukaan. 16. heinäkuuta 1769 Gaspar de Portolá perusti paikalle presidion eli etuvartiolinnakkeen. Samalla Junípero Serra perusti paikalle nykyisen Kalifornian ensimmäisen lähetysaseman. Fransiskaanien lähetysaseman vieressä oli tuolloin paikallisten intiaanien kylä. Lähetystyö paikallisten intiaanien keskuudessa ei sujunut ongelmitta, vaan toimintansa aikana lähetysasema päätyi intiaanien polttamaksi ja maanjäristyksen tuhoamaksi. Lähetystyötä kuitenkin jatkettiin ja asema rakennettiin kerta toisensa jälkeen uudelleen. Vanha lähetysasema jälleenrakennettiin nykymuodossaan vuonna 1931. Paikalliset siirtolaiset asuivat pitkään pelkästään lähetysaseman alueella, kunnes nykyinen kaupunki alkoi kehittyä 1820-luvulla. Lähetysaseman ulkopuolelle muodostunut kaupunki tunnettiin sittemmin nimellä Old Town. Meksikon itsenäistyttyä paikasta tehtiin hallinnollisesti kaupunki eli pueblo. Kaupunki toimi Meksikon Kalifornian pääkaupunkina ja se oli tärkeä satama. San Diegon satamasta vietiin maailmalle kiveä, josta tarinan mukaan rakennettiin esimerkiksi Bostonin katukivet.
Meksikon–Yhdysvaltain sodan (1846–1848) sytyttyä San Diegon hallinnasta taisteltiin useampaan otteeseen. Lopullisesti Yhdysvaltojen joukkojen onnistui vallata kaupunki vuoden 1846 aikana. San Diegosta tehtiin Yhdysvaltojen kaupunki vuonna 1850. Se menetti kuitenkin itsenäisen kaupungin asemansa vain paria vuotta myöhemmin. Niin sanotun uuden kaupungin perusti yhdysvaltalainen liikemies Alonzo E. Horton vuonna 1867. Uusi kaupunki sijaitsi noin 5 kilometriä San Diegon Old Townista etelään. Kaupunki kasvoi nopeasti ja Santa Fen rautatien valmistuessa vuonna 1885 San Diegon asukasluku oli jo noin 40 000. Tämän kehityksen jälkeen kaupunki ajautui kuitenkin ongelmiin. Talouden onglemat ja maan spekulointi vähensivät asukaslukua 17 000:een vuosisadan vaihteessa. Ongelmia seurasi kuitenkin uusi nousu ja vuonna 1940 kaupungissa oli jo 200 000 asukasta. Uutta kasvua vauhdittivat Panaman kanavan valmistuminen vuonna 1915 ja kasvava lentokoneteollsuus. 1900-luvun alkupuolen aikana San Diegoon perustettiin myös useita asevoimien tukikohtia. Tukikohtien merkitys kasvoi etenkin toisen maailmansodan aikana ja johti kaupungin nopeaan kasvuun.
Talous

San Diegon taloudella on neljä kulmakiveä: kansainvälinen kauppa, teollisuus, asevoimien toiminta ja matkailu. Tyynenmeren rannikolla ja lähellä Etelä-Amerikkaa sijaitseva San Diegon satama tekee siitä hyvän kulkupisteen kaupan kannalta. Kaupungin teolliseen tuotantoon lukeutuvat esimerkiksi elektroniikka, laivanrakennus, lääketeollisuus ja urheiluvälineet. Korkean teknologian merkitys on kasvanut 1900-luvun loppupuolelta alkaen. Asevoimien toiminnan merkitys kaupungin taloudelle on edelleen huomattava, vaikka kaupungin talous onkin sittemmin monipuolistunut. Kaupunkia on kutsuttu maailman suurimmaksi asevoimien toiminnan keskittymäksi. Myös matkailulla on huomattava merkitys taloudelle. Vuonna 2016 kaupungissa kävi arviolta 34,9 miljoonaa matkailijaa, jotka kuluttivat arviolta 10,4 miljardia dollaria ja tukivat noin 183 000:ta matkailualan työpaikkaa. San Diego on myös Etelä-Kalifornian tuottoisan maatalousalueen tärkeä keskus. San Diegon piirikunnan maataloustuotanto lukeutuu arvossa mitattuna Yhdysvaltojen suurimpiin. Alueella kasvatetaan esimerkiksi sitrushedelmiä, avokadoja, kananmunia, vihanneksia ja karjaa.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot San Diegossa aikavälillä 2013–2017 olivat 71 160 Yhdysvaltain dollaria ja henkilöä kohden 41 525 dollaria. 13,7 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö

San Diegon asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 1 307 402 ja vuoden 2017 arvion mukaan 1 419 516. Suuremman metropolialueen asukasluku oli vuonna 2010 3 095 313. Kaupungin asukkaista 64,7 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 43,1 %), 6,4 % afroamerikkalaisia, 0,4 % intiaaneja, 30 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 16,8 % aasialaisia. 40,6 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä kuin englantia ja 26,4 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Kaupungissa työskentelee suuri määrä meksikolaisia työntekijöitä, jotka matkustavat töidensä päätteeksi takaisin rajan eteläpuolelle. Eri kieliä kaupungissa puhutaan yli sataa.
Koulutus

Kalifornian yliopistojärjestelmään kuuluva Kalifornian yliopisto, San Diego on perustettu vuonna 1912. Kalifornian osavaltionyliopistojärjestelmään kuuluu puolestaan vuonna 1897 perustettu Kalifornian osavaltionyliopisto, San Diego. Kaupungissa on myös muita korkeamman asteen oppilaitoksia, kuten San Diegon yliopisto. Scripps-instituutti on osa Kalifornian yliopistoa.
Kulttuuri

San Diegon kaupungilla on oma sinfoniaorkesterinsa sekä ooppera-, baletti- ja teatteriryhmiä. Balboa Park sijaitsee lähellä San Diegon keskustaa ja se sisältää muun muassa japanilaisen puutarhan, Old Globe Theatren, San Diegon eläintarhan ja useita eri aiheisiin keskittyviä museoita. Mission Bay Park sijaitsee Point Lomasta pohjoiseen ja sen alueella sijaitsee SeaWorld San Diego. Point lomalla sijaitsee myös Cabrillo National Monument.
San Diego Padres on paikallinen baseballjoukkue.
Liikenne

San Diegossa on pikaraitiotieverkko, jolla on yhteensä 55 asemaa ja 3 linjaa.
Noin viisi kilometriä keskustasta sijaitsee San Diegon kansainvälinen lentoasema palvelee lähinnä Yhdysvaltain sisäistä lentoliikennettä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
San Diegon virallinen sivusto
San Diegon viralliset matkailusivut
San Diego Zoo
Matkaopas aiheesta San Diego Wikivoyagessa (englanniksi)
Kalifornian osavaltio
Ilmasto | 
Piirit | 
Talous | 
Vaalit | 
Maantiede | 
Hallinto | 
Kuvernöörit |
Historia | 
Politiikka | Teemasivu
| --- | --- |
Alueet:  Antelope Valley |  Big Sur |  Central Coast |  Channel Islands |  Coachella Valley |  Cucamonga Valley |  East Bay (SF) |  Etelä-Kalifornia |  Gold Country |  Los Angelesin suuralue |  Imperial Valley |  Inland Empire | Itäinen Kalifornia |  Keskuslaakso |  Kuolemanlaakso |  Los Angeles Basin | Lost Coast |   Mojave |  North Bay (SF) |  Owens Valley |  The Peninsula |  Pomona Valley |  Redwood Empire |  Russian River |  Sacramento Valley |  Salinas Valley |  San Diegon piirikunnan pohjoisosa |  San Fernando Valley |  San Franciscon lahden ympäristö |  San Gabriel Valley |  San Joaquin Valley |  Santa Clara Valley |  Shasta Cascade |  Sierra Nevada |  Piilaakso |  Pohjois-Kalifornia |  Sonoma Valley |  Tech Coast |  Tri-Valley |  Victor Valley |  Wine Country |  Yosemiten kansallispuisto
Kaupungit (suurimmat):  Bakersfield |  Chico |  Fresno |  Los Angeles-Long Beach-Glendale |  Modesto |  Napa |  Oakland-Fremont-Hayward |  Oxnard-Thousand Oaks-Ventura |  Redding |  Riverside-San Bernardino-Ontario | Sacramento-Roseville |  Salinas |  San Diego-Carlsbad-San Marcos |  San Francisco-San Mateo-Redwood City |  San José-Sunnyvale-Santa Clara | Santa Ana-Anaheim-Irvine |  Santa Barbara-Santa Maria |  Santa Cruz-Watsonville |  Santa Rosa-Petaluma |  Stockton |  Vallejo-Fairfield |  Visalia-Porterville |  Yuba City
Piirikunnat:  Alameda |  Alpine |  Amador |  Butte |  Calaveras |  Colusa |  Contra Costa |  Del Norte |  El Dorado |  Fresno |  Glenn |  Humboldt |  Imperial |  Inyo |  Kern |  Kings |  Lake |  Lassen |  Los Angeles |  Madera |  Marin |  Mariposa |  Mendocino |  Merced |  Modoc |  Mono |  Monterey |  Napa |  Nevada |  Orange |  Placer |  Plumas |  Riverside |  Sacramento |  San Benito |  San Bernardino |  San Diego |  San Francisco |  San Joaquin |  San Luis Obispo |  San Mateo |  Santa Barbara |  Santa Clara |  Santa Cruz |  Shasta |  Sierra |  Siskiyou |  Solano |  Sonoma |  Stanislaus |  Sutter |  Tehama |  Trinity |  Tulare |  Tuolumne |  Ventura |  Yolo |  Yuba
San Diegoa satelliittikuvassa.
San Diegon espanjalainen lähetysasema.
Öistä kaupunkia.
Kartta San Diegon rodullisesta jakautumisesta. valkoiset, mustat, aasialaiset ja latinot.
Sebringin 12 tunnin ajo 2017

Sebringin Rata.
Sebringin 12 tunnin ajo 2017 (virallisesti 2017 Mobil 1 12 Hours of Sebring) oli kestävyysajokilpailu, joka ajettiin 18. maaliskuuta Sebring International Racewayn radalla Sebringissä Floridassa.
Kilpailun voitti Cadillacilla ajaneet Ricky Taylor, Jordan Taylor ja Alex Lynn.
Aiheesta muualla

Sebring 12 Hours (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:2017 12 Hours of Sebring
Käännös suomeksi