stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anarkismi
Anarkismin historiaa > Ensimmäiset vaikutteet

Varhaisimmat anarkistisiin teemoihin viittaavat ajatukset ovat peräisin 500-luvulta ennen ajanlaskumme alkua, jolloin niitä esitti Kiinassa taolainen filosofi Laozi sekä myöhemmin muun muassa Zhuangzi. Vastaavaa ajattelua antiikin Kreikassa edustivat kyynikkojen koulukuntaan lukeutunut Diogenes Sinopelainen ja stoalaisuuden perustaja Zenon Kitionilainen.
Modernin anarkismin varhaisimpana edeltäjänä pidetään ranskalaisen renessanssifilosofin Étienne de La Boétien ajatuksia, joita hän esitti 1500-luvun puolivälissä. Myöhemmin sen syntyyn vaikutti muun muassa ranskalainen kirjailija Jean-Jacques Rousseau 1700-luvun jälkipuoliskolla. Termiä ”anarkisti” alettiin ensimmäisen kerran käyttämään yleisemmin Ranskan suuren vallankumouksen aikana 1790-luvulla. Tuolloin vaikutti muun muassa Raivopäiksi kutsuttu köyhälistön aseman parantamista ajanut liike.
Anarkismin historiaa > Modernin anarkismin synty

Ensimmäisenä varsinaisena anarkistifilosofina pidetään 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa vaikuttanutta englantilaista William Godwinia, vaikka hän ei itse käyttänytkään nimitystä omissa teoksissaan. Godwinin pääteos on vuonna 1793 ilmestynyt Political Justice, jossa hän muun muassa esitti, että valtiovallalla on haitallinen vaikutus yhteiskunnalliseen kehitykseen. Godwin oletti valtion syrjäytyvän tarpeettomana kansan tietoisuuden lisääntyessä. Godwin ei kannattanut vallankumouksellisuutta, vaan ajoi muutosta rauhanomaisen kehityksen kautta.
Ranskalainen Pierre-Joseph Proudhon oli ensimmäinen itseään anarkistiksi kutsunut filosofi ja poliitikko. Vuonna 1840 julkaistun Qu’est-ce que la propriété? (Mitä on omaisuus?) -teoksensa myötä häntä pidetään modernin anarkismin perustajana. Proudhon vastusti valtiota, järjestäytynyttä uskontoa sekä kapitalismia, ja hänen ajattelullaan oli suuri vaikutus myöhempien vuosikymmenten anarkisteihin. Ensimmäinen itseään libertaarina pitänyt filosofi oli ranskalainen anarko-kommunisti Joseph Déjacque. Muita ennen vuonna 1864 tapahtunutta kansainvälisen työväenliikkeen järjestäytymistä vaikuttaneita anarkistifilosofeja olivat muun muassa saksalainen Max Stirner ja ranskalainen Anselme Bellegarrigue.
Anarkismin historiaa > 1900-luvun alkuvuosikymmenet

Vuonna 1918 Saksan keisarikunnan Baijerissa toimi hetken aikaa anarkistinen tasavalta, jonka kuitenkin Münchenin ympärille syntynyt saartorengas verisesti kukisti. Historian kuluessa anarkistiset liikkeet ovat päässeet pisimmälle Ukrainassa ensimmäisen maailmansodan jälkeisinä vuosina sekä Espanjan Kataloniassa 1930-luvulla. Ukrainassa anarkistit pitivät niin sanottua Mahnovštšynaa hallussaan usean vuoden Venäjän sisällissodan aikana. Alueella toimi Nestor Mahnon johtama Musta armeija, joka koostui talonpojista ja työläisistä. Se kukisti Venäjän valkoisen armeijan, ollen välillä liittoutunut bolševikkien kanssa, mutta hävisi lopulta taistelun näille. Anarkistien tappio johti Mahnovštšynan joutumiseen neuvostovallan alle muun Ukrainan tavoin.
Katalonian maakunnan anarkistit aloittivat sisällissodan puhkeamisen myötä heinäkuussa 1936 niin sanotun Espanjan vallankumouksen. Vallankumousta johtivat Barcelonassa anarkosyndikalistinen CNT-ammattiliitto ja FAI-järjestö. Anarkistien punamustat liput liehuivat Barcelonan kollektivisoiduissa tehtaissa ja anarkistiseen yhteiskuntamalliin pyrittiin myös Katalonian maaseudulla. Vallankumous kuitenkin keskeytyi vuoden 1937 Barcelonan toukokuun tapahtumien myötä. Silloin käydyssä tasavaltalaisten keskinäisessä valtataistelussa anarkistit ja heidän tukenaan olleet trotskilaiset menettivät valta-asemansa hallitukselle ja Josif Stalinin Neuvostoliiton tukemille kommunisteille.
Espanjan sisällissodan aikana nähtiin myös tiettävästi ainoa kerta, kun anarkisteja on ollut minkään maan hallituksessa. Tuolloin muun muassa Federica Montseny toimi lyhyen aikaa Espanjan toisen tasavallan kansanrintamahallituksen sosiaali- ja terveysministerinä.
Toisen maailmansodan jälkeen sosialismin libertaarit muodot eivät kyenneet järjestäytymään merkittäviksi poliittisiksi liikkeiksi, ja niiden ajan koettiin olevan ohi. Pienet poliittiset liikkeet ovat kuitenkin pitäneet anarkismia ja muita vapaudellisen sosialismin muotoja elossa, ja on syntynyt myös aivan uusia liikkeitä kuten ekoanarkismi.
Anarkismin eri suuntauksia

Anarkistiseen liikkeen sisällä vaikuttaa useita painotuksiltaan toisistaan eroavia suuntauksia, jotka kuitenkin jakavat samat filosofiset ja usein myös käytännölliset lähtökohdat.
Anarkismin eri suuntauksia > Anarkoindividualismi

Anarkoindividualismi viittaa usein William Godwinin luomaan aatteeseen. Hänen kirjaansa Political Justice pidetään ensimmäisenä anarkismin teoksena. Godwin oli filosofinen anarkisti ja vastusti vallankumouksellista toimintaa. Hänestä minimivaltio oli pienin paha, mutta tiedon lisääntyessä se asteittain muuttuisi merkityksettömäksi ja voimattomaksi. Godwin kannatti äärimmäistä individualismia ja ehdotti, että työnteossa luovuttaisiin kaikesta yhteistyöstä, koska tämä johtaisi suurimpaan yleiseen hyvään. Godwin oli utilitaristi. Godwin vastusti hallintoa, koska se rajoitti yksilön oikeutta ”yksityiseen päätöksentekoon”, esti häntä itse päättämästä, mitkä teot maksimoisivat hyvän (utiliteetin). Max Stirner vei myöhemmin tämän ajatuksen äärimmilleen.
Anarkoindividualismi sellaisena, joksi Max Stirner ja Pierre-Joseph Proudhon sen Godwinin jälkeen määrittelivät, on katsantokanta, joka pyrkii hävittämään kaikki erilaiset vallan muodot. Anarkoindividualistien ehdottama, Proudhonin ajatusten innoittama talousmalli tunnetaan mutualismina.
Anarkismin eri suuntauksia > Egoistinen anarkismi

Egoistinen anarkismi oli saksalaisen Max Stirnerin filosofia, joka on radikaali anarkoindividualismin muoto, joka vastustaa paitsi kapitalismia, nationalismia ja valtiota, myös sosialismia. Egoistisessa anarkismissa omaksutaan amoraalisuus, eli moraalien hylkääminen. Egoistit kannattavat nominalismia ja subjektiivisuutta ja vastustavat universalismia, objektiivismia sekä kollektivismia.
Anarkismin eri suuntauksia > Anarkosyndikalismi

Anarkosyndikalismi voidaan laskea anarkososialismin haaraksi tai omaksi lajikseen, yhdistää anarkismin päämäärät ja syndikalistisen ammattiyhdistystoiminnan järjestäytymismuodot. Anarkosyndikalismista on merkittäviä kokemuksia muun muassa Espanjan sisällissodan aikana toimeenpannusta Espanjan vallankumouksesta sekä myöhemmin Israelin kibbutseissa.
Tunnetuimpia anarkosyndikalistisia ammattiliittoja ovat yhdysvaltalainen IWW sekä 1930-luvulla Espanjassa yli miljoonajäseniseksi noussut CNT. Molemmat ovat aktiivisia myös nykyään, mutta niiden jäsenmäärä on vain murto-osa huippuvuosista. Ruotsissa puolestaan toimii vuonna 1910 perustettu SAC, jolla on noin 3 000 jäsentä. Anarkosyndikalistien tunnusvärit ovat musta ja punainen ja ne esiintyvät anarkosyndikalisteihin yhdistetyssä punamustassa lipussa.
Anarkismin eri suuntauksia > Anarkokommunismi

Anarkokommunismi painottaa ihmisten keskinäistä yhteistyötä ja tuotantovälineiden yhteisöllistä omistamista.
Anarkismin eri suuntauksia > Ekoanarkismi

Ekoanarkismi on 1800-luvun loppupuolella syntynyt perinteiseen anarkismiin ympäristötietoisuutta liittävä muoto, jonka tavoitteena on perustaa ekologisesti kestävä yhteiskunta. Ekoanarkismin eräs keskeisistä teeseistä on se, että valtahierarkioihin perustuvat yhteiskunnalliset ja taloudelliset rakenteet ovat merkittävä ympäristön vahingoksi koituva tekijä.
Anarkismin eri suuntauksia > Anarkoprimitivismi

Anarkoprimitivismi pohtii erityisesti kirjoitetun kulttuurin, eläinten ja kasvien kesyttämisen, työnjaon ja erikoistumisen, uskonnon, paikalleenasettumisen sekä kaupunkikulttuurin ja teknologian merkitystä nykytilanteeseen päätymisessä ja kaikista ylivallan muodoista vapautumisessa. Sivilisaatiota edeltävät ja sen jälkeiset mahdolliset kulttuurit nähdään ainoina mahdollisuuksina anarkialle.
Anarkismin eri suuntauksia > Kapinallinen anarkismi

Kapinallinen anarkismi on Italiassa 1970-luvulla kehittynyt anarkismin suunta, jonka juuret ovat klassisessa anarkismissa, etenkin Bakuninin, Errico Malatestan ja Luigi Galleanin kirjoituksissa. Insurrektionalismi hylkää syndikalistiset menetelmät aikansa eläneinä ja painottaa epämuodollista organisaatiota, joka koostuu perussoluista ja läheisryhmistä. Insurrektionalistien päämäärä on yleinen kapina, kansannousu, joka kehittyy anarkistiseksi vallankumoukseksi. Perinteisen ”luokkasodan” käsitteen sijaan insurrektionalistit ovat puhuneet ”sosiaalisesta sodasta”.
Anarkistisen insurrektionalismin keskeinen teoreetikko on italialainen Alfredo Bonanno. Insurrektionalismi on voimakkainta Välimeren maissa sekä Etelä-Amerikassa. 2000-luvulla insurrektionalismi on ollut anarkismin voimakkaimmin kasvavimpia suuntauksia, ja sen vaikutukset ovat näkyneet monien maiden anarkistiliikkeissä.
Anarkismin eri suuntauksia > Anarkokapitalismi

Anarkismin yhteydessä mainitaan joskus myös anarkokapitalismi, joka on libertaristisesta perinteestä syntynyt aate, joka pyrkii joko kaventamaan valtion vaikutusvallan minimiinsä tai lopettamaan valtiovallan instituutiona. Anarkokapitalistit ja libertaristit pyrkivät kieltämään ihmisen kehoon ja yksityiseen omistusoikeuteen kohdistuvat loukkaukset. Valtion harjoittaman tuen ja säännöstelyn asemasta he uskovat ihmisten vapaaehtoiseen yhteistyöhön, spontaaniuteen ja markkinatalouteen yhteiskunnan peruspilarina. Yksityistä omistusoikeutta pidetään anarkokapitalismissa kunnioitetumpana kuin työväenliikkeen anarkismissa ja ekoanarkismissa. Yksi anarkokapitalististen periaatteiden useimmin viitattuja edustajia on David Friedman.
Anarkokapitalistien ja kapitalisminvastaisten anarkistien yhteydet ovat yleensä vain marginaalisia muun muassa omistusoikeuskiistan vuoksi, joten käytännössä näitä ajatussuuntia on syytä pitää kahtena täysin eri liikkeenä. Vaikka alkuperäisessä anarkismissa, William Godwinin individualistisessa anarkismissa, moni seikka on lähempänä anarkokapitalismia, Godwinin anarkismissa on myös monia puolia, jotka ovat lähempänä muita anarkismin suuntauksia. Anarkokapitalismi on myös kehittynyt eri piireissä kuin antikapitalistiset anarkismin suuntaukset.
Anarkokapitalistisia ja perinteisiä vasemmistoanarkistisia (erityisesti mutualistisia) näkemyksiä yhdistävänä suuntauksena voi nähdä 1990-luvun lopulla muodostuneen vasemmistolibertarismin, joka kannattaa vapaata markkinataloutta mutta ei hyväksy reaalikapitalistisille, valtiokapitalistisin keinoin kasautuneille omistuksille täyttä koskemattomuutta.
Anarkismin eri suuntauksia > Panarkismi

Panarkismin mukaan yksilön tulee voida erota hallintoalueista ilman alueelta poistumisen pakkoa.
Anarkismin eri suuntauksia > Anarkofeminismi

Anarkofeminismi on suuntaus, joka korostaa sukupuolten välistä tasa-arvoa. Sen tavoitteena on päästä eroon sukupuoleen ja seksuaalisuuteen kohdistuvista rooleista. Anarkofeminismin mukaan taistelu patriarkaattia vastaan on olennainen osa luokkataistelua, eikä myöskään anarkismia voi olla ilman feminismiä tai toisinpäin. Suuntauksen juuret ovat jo Mary Wollstonecraftin 1700-luvun lopun ajatuksissa ja myöhemmin 1800-luvulla muun muassa Mihail Bakunin vastusti patriarkaattia. Merkittävin anarkofeministi on liettualaissyntyinen Emma Goldman, joka vaikutti 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä.
Ennen toista maailmansotaa Euroopassa syntyi anarkistisia naisten järjestöjä kuten Mujeres Libres Espanjassa. Ne kokivat anarkistisen liikkeen seksistisenä ja alkoivat herättää luokkatietoisuutta myös työläisnaisten parissa. Ajatuksena oli ”kaksinkertainen luokkataistelu”, joka käsitti sosiaalisen vallankumouksen lisäksi myös naisten vapautumisen.
Anarkismin eri suuntauksia > Anarkokristillisyys

Kristillinen anarkismi pyrkii yhdistämään anarkismin kristinuskoon. Sen perustana käytetään yleensä Jeesuksen pitämää Vuorisaarnaa. Raamatun ulkopuolelta anarkokristillisyyden merkittävin filosofinen teos on Leo Tolstoin vuonna 1894 julkaistu Jumalan valtakunta on sisälläsi. Anarkistien suhtautuminen uskontoihin on perinteisesti ollut epäilevä ja jopa vihamielinen järjestäytyneen uskonnon ollessa kyseessä. Monet anarkistit, kuten Leo Tolstoin lisäksi muun muassa Dorothy Day, ovat kuitenkin olleet uskonnollisia. Anarkismi ei aatteena ole sinänsä uskonnonvastainen, vaikka se yleensä kritisoikin järjestäytynyttä uskontoa siinä, missä organisaatioita yleensäkin. Suurin osa anarkokristityistä on pasifisteja. Tunnetuin suuntausta edustava ryhmä on yhdysvaltalainen Jesus Radicals.
Anarkismin suhde väkivaltaan

Anarkismi yhdistetään usein väkivaltaan tai mellakointiin. Osa anarkisteista on katsonut väkivallan olevan oikeutettua ja jopa suositeltavaa vallitsevan yhteiskuntajärjestyksen vastustamiseksi. 1800-luvun lopulla väkivaltaa käyttäneet anarkistiset liikkeet toimivat jossain määrin Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Nämä militantit anarkistit (ja syndikalistit) tekivät tuohon aikaan joukon merkittäviä attentaatteja valtiovallan ja kapitalismin edustajia vastaan. Näiden toimien voidaan katsoa liittyneen niin sanottuun teon propagandan ajatukseen, jonka mukaan jokin teko itsessään sisältää viestin. Teon propaganda ei kuitenkaan rajoitu ainoastaan väkivaltaan. Tämän aikakauden tapahtumat ovat osaltaan vaikuttaneet yleiseen mielikuvaan anarkismista. Kaikki teot tai taktiikat eivät kuitenkaan nauttineet yksiselitteistä tukea anarkistiliikkeen sisälläkään. Anarkistien suhteesta terrorismiin suomalainen tutkija Pasi Korkeamäki toteaa, että vain pieni osa heistä kannatti sitä ja vielä pienempi osa toteutti sitä.
Anarkistien suhtautuminen väkivaltaan vaihtelee. Jotkin anarkistiliikkeet ovat pasifistisia. Toiset anarkistit hyväksyvät sortotoimien väkivaltaisen vastustamisen ja toisinaan myös hyökkäämisen valtion ja kapitalismin symboleita vastaan. Yleensä ilkivallan tai sabotaasin ja väkivallan välille tehdään selvä erottelu. Kannatus hyökkäävälle väkivallalle on huomattavasti harvinaisempaa kuin ilkivallan hyväksyntä. Nykyään anarkisteihin liitetään yleisesti niin sanottu musta blokki -mielenosoitustaktiikka.
Monien anarkokapitalistien filosofiaan taas kuuluu yhtenä peruspilarina laillisuusperiaate eli vallankäytön perustuminen lakiin, vaikkei kaikkia lakeja moraalisesti kunnioitettaisikaan.
Nykyisin sabotaasia ja jopa väkivaltaa käyttäviä anarkistiryhmiä ovat muun muassa lukuisiin eurooppalaisiin kohteisiin 2000- ja 2010-luvuilla iskeneet italialainen Federazione Anarchica Informale ja kreikkalainen Tulen salaliittosolu.
Sosiologian professori Ann-Dorte Christensenin mukaan anarkistisessa liikkeessä rakennetaan väkivaltaan perustuvaa hypermaskuliinista identiteettiä muun muassa tappeluilla poliisin kanssa. Tämä on karkottanut naisia liikkeestä ja tuottanut homososiaalisen yhteisön uusnatsiliikkeen tapaan.
Vuonna 2017 Politico-sivuston haltuunsa saamien asiakirjojen mukaan Yhdysvaltojen turvallisuusministeriö luokittelee antifaksi kutsutun liikkeen toimet ”maan sisäiseksi terrorismiksi”. The Independent -lehden syksyllä 2017 haastatteleman poliisin mukaan Donald Trumpin vaalikampanjan aikana antifan mielenosoittajat käyttivät aseita, kilpiä ja kypäriä, sekä hakkasivat ihmisiä, heittivät pommeja ja polttopulloja, sytyttivät tulipaloja ja rikkoivat ikkunoita. Viranomaisten mukaan Yhdysvalloissa syntyneet antifasistiset ryhmittymät ovat kehittyneet muun muassa vuoden 1999 WTO:n vastaisissa mielenosoituksissa mukana olleesta mustasta blokista.
Symbolit

Tunnetuin anarkistinen symboli on niin sanottu anarkistimerkki, joka koostuu ympyröidystä A-kirjaimesta. Sen alkuperä tulee sanoista L’anarchie c’est l’ordre ”AO” (Anarkia on järjestys).lähde? Toinen näkyvä symboli on kulmittain jaettu punamusta lippu, joka liitetään yleensä anarkosyndikalismiin. Siitä on olemassa eri suuntauksille omia versioitaan, kuten anarkokapitalistien keltamusta, anarkofeministien violettimusta sekä ekoanarkistien vihermusta lippu. Anarkistit käyttävät tunnuksenaan myös pelkästään mustaa lippua. Lisäksi tunnettu on sähisevää mustaa kissaa esittävä symboli, joka on alun perin kirjailija ja ay-aktiivi Ralph Chaplinin yhdysvaltalainen IWW-ammattiliitolle piirtämä. Nykyään mustaa kissaa käytetään myös useissa muissa anarkismiin liittyvissä yhteyksissä.
Kirjallisuutta

Ahonen, Timo ym. (toim.): Väärin ajateltua. Anarkistisia puheenvuoroja herruudettomasta yhteiskunnasta.  (Kääntäjät: Timo Ahonen, Hannu Toivanen ja Ulla Vehaluoto. Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunnan julkaisusarja 57)  Jyväskylä:  Kampus kustannus, 2001.  ISBN 951-9113-56-8  Kirjan artikkeleita verkossa. (Arkistoitu – Internet Archive)
Airas, Pentti: Anarkismin ideologia ja terrori.  (Julkaisija: Pohjois-Suomen historiallinen yhdistys, yhteistyössä Turvallisuustieteellisen tutkimuskeskuksen kanssa)  Rovaniemi:  Pohjois-Suomen historiallinen yhdistys, 1986.  ISBN 951-95473-3-9
Chomsky, Noam: Anarkismista.  ((Chomsky on Anarchism, 2005.) Suomentanut Ville-Juhani Sutinen)  Turku:  Sammakko, 2010.  ISBN 978-952-483-123-9
Guérin, Daniel: Anarkismi.  ((L’anarchisme, 1965.) Suomentaneet Jyrki Lappi-Seppälä ja Outi Nyytäjä. Ärrä 2)  Helsinki:  Weilin + Göös, 1970.
Härmänmaa, Marja & Mattila, Markku (toim.): Anarkismi, avantgarde, terrorismi. Muutamia strategioita järjestyksen sotkemiseksi.  Helsinki:  Gaudeamus, 2007.  ISBN 978-952-495-027-5
Kanerva, Jukka (toim.): Platonista Bakuniniin. Politiikan teorian klassikoita.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1992.  ISBN 951-570-103-1
Kropotkin, Pjotr: Kapinahenki. Kirjoituksia anarkismista.  (Toimittanut ja suomentanut Juha Kulmala)  Turku:  Savukeidas, 2009.  ISBN 978-952-5500-53-0
Rocker, Rudolf: Anarkosyndikalismi. Vapaa työväenliike.  (Anarcho-syndicalism, 1938.)  Helsinki:  Suomen anarkistiliitto, 1996.  ISBN 952-90-7935-4
Sutinen, Ville-Juhani (toim.): Utopiasosialistit.  (Suomennokset Timo Hännikäinen ym)  Turku:  Savukeidas, 2009.  ISBN 978-952-5500-43-1
Vilkka, Leena: Mustavihreä filosofia. Uutta yhteiskuntaa etsimässä.  Tampere:  Elämänsuojelija-lehti, 1999.  ISBN 951-97762-4-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Takku. Anarkistinen mediasivusto.
| n k Poliittinen kirjo |
| --- | --- |
 Äärioikeisto  Laitaoikeisto  Oikeisto  Keskusta-oikeisto  Poliittinen keskusta  Keskusta-vasemmisto  Vasemmisto  Laitavasemmisto  Äärivasemmisto 
Poliittinen sijoittuminen  Radikaali oikeisto  Uusoikeisto  Radikaali keskusta  Kolmas tie  Uusvasemmisto  Radikaali vasemmisto 
Ideologiat  Kansallissosialismi  Fasismi  Nationalismi  Radikalismi  Konservatismi  Kristillisdemokratia  Liberalismi  Sosiaaliliberalismi  Sosiaalidemokratia  Sosialismi  Anarkismi  Syndikalismi  Marxismi  Kommunismi 
Arvot  Libertarismi  Individualismi  Antiautoritarismi  Familismi  Kommunitarismi  Kollektivismi  Valtiojohtoisuus  Autoritarismi  Totalitarismi 
Tyylit  Populismi  Agrarismi  Taantumuksellisuus  Establishment  Korporativismi  Identiteettipolitiikka  Vallankumous 
Mallit  Hevosenkenkäteoria  Vasemmisto–oikeisto-ulottuvuus  Nolanin kartta  Overtonin ikkuna  Triangulaatio 
Anarkistimerkki.
Punamusta lippu, anarkososialismin symboli.
Anarkismin suhde valtaan ja vapauteen sekä kapitalismiin ja sosialismiin anarkistiliikkeen mukaan.
James Northcote, William Godwin, 1802. Godwinia pidetään ensimmäisenä anarkistifilosofina.
Nadar, Mihail Bakunin, noin 1860. Bakunin on ehkä historian merkittävin anarkisti.
Nestor Mahno johti Ukrainassa niin sanottua Mustaa armeijaa vuosina 1918–1921.
Espanjalaisen CNT-ammattiliiton mielenosoitus vuonna 2010.
Ensimmäisiin ekoanarkisteihin lukeutuva Élisée Reclus.
Liettualaissyntyinen anarkisti ja feministi Emma Goldman.
Anarkisti Michele Angiolillo ampuu Espanjan pääministerin vuonna 1902.
IWW-ammattiliiton musta kissa.
Shakkiolympialaiset

Shakkiolympialaiset on joka toinen vuosi järjestetty tapahtuma, jossa joukkueet kaikkialta maailmasta voivat otella toisiaan vastaan shakissa. Tapahtuman organisoi Maailman shakkiliitto FIDE, joka valitsee myös isäntävaltion.
Ensimmäiset viralliset shakkiolympialaiset järjestettiin vuonna 1927 Lontoossa.
Naisten shakkiolympialaiset

| # | Kaupunki | Vuosi | Kulta | Hopea | Pronssi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| I | Emmen Alankomaat | 1957 |  Neuvostoliitto 10.5 |  Romania 10.5 |  Itä-Saksa 10 |
| II | Split Jugoslavia | 1963 |  Neuvostoliitto 25 |  Jugoslavia 24.5 |  Itä-Saksa 21 |
| III | Oberhausen Länsi-Saksa | 1966 |  Neuvostoliitto 22 |  Romania 20.5 |  Itä-Saksa 17 |
| IV | Lublin Puola | 1969 |  Neuvostoliitto 26 |  Unkari 20.5 |  Tšekkoslovakia 19 |
| V | Skopje Jugoslavia | 1972 |  Neuvostoliitto 11.5 |  Romania 8.5 |  Unkari 8 |
| VI | Medellín Kolumbia | 1974 |  Neuvostoliitto 13.5 |  Romania 13.5 |  Bulgaria 13 |
| VII | Haifa Israel | 1976 |  Israel 17 |  Englanti 11.5 |  Espanja 11.5 |
| VIII | Buenos Aires Argentiina | 1978 |  Neuvostoliitto 16 |  Unkari 11 |  Länsi-Saksa 11 |
| IX | Valletta Malta | 1980 |  Neuvostoliitto 32.5 |  Unkari 32 |  Puola 26.5 |
| X | Lucerna Sveitsi | 1982 |  Neuvostoliitto 33 |  Romania 30 |  Unkari 26 |
| XI | Thessaloniki Kreikka | 1984 |  Neuvostoliitto 32 |  Bulgaria 27.5 |  Romania 27 |
| XII | Dubai Yhdistyneet arabiemiraatit | 1986 |  Neuvostoliitto 33.5 |  Unkari 29 |  Romania 28 |
| XIII | Thessaloniki Kreikka | 1988 |  Unkari 33 |  Neuvostoliitto 32.5 |  Jugoslavia 28 |
| XIV | Novi Sad Jugoslavia | 1990 |  Unkari 35 |  Neuvostoliitto 35 |  Kiina 29 |
| XV | Manila Filippiinit | 1992 |  Georgia 30.5 |  Ukraina 29 |  Kiina 28.5 |
| XVI | Moskova Venäjä | 1994 |  Georgia 32 |  Unkari 31 |  Kiina 27 |
| XVII | Jerevan Armenia | 1996 |  Georgia 30 |  Kiina 28.5 |  Venäjä 28.5 |
| XVIII | Elista Venäjä | 1998 |  Kiina 29 |  Venäjä 27 |  Georgia 27 |
| XIX | Istanbul Turkki | 2000 |  Kiina 32 |  Georgia 31 |  Venäjä 28.5 |
| XX | Bled Slovenia | 2002 |  Kiina 29.5 |  Venäjä 29 |  Puola 28 |
| XXI | Calvia Espanja | 2004 |  Kiina 31 |  Yhdysvallat 28 |  Venäjä 27.5 |
| XXII | Torino Italia | 2006 |  Ukraina 29.5 |  Venäjä 28 |  Kiina 27.5 |
| XXIII | Dresden Saksa | 2008 |  Georgia 18 |  Ukraina 18 |  Yhdysvallat 17 |
| XXIV | Hanti-Mansiysk Venäjä | 2010 |  Venäjä 22 |  Kiina 18 |  Georgia 16 |
| XXV | Istanbul Turkki | 2012 |  Venäjä 19 |  Kiina 19 |  Ukraina 18 |
| XXVI | Tromsø Norja | 2014 |  Venäjä 20 |  Kiina 18 |  Ukraina 18 |
| XXVII | Baku Azerbaidžan | 2016 |  Kiina 20 |  Puola 17 |  Ukraina 17 |
| XXVIII | Batumi Georgia | 2018 |  Kiina 18 |  Ukraina 18 |  Georgia 17 |
| XXIX | Chennai Intia | 2022 |  Ukraina 18 |  Georgia 18 |  Intia 17 |
| XXX | Budapest Unkari | 2024 |  Intia 19 |  Kazakstan 18 |  Yhdysvallat 17 |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ylen Elävä arkisto: Shakkiolympialaiset Helsingissä 1952
Shakkiolympialaiset
1927 · 
1928 · 
1930 · 
1931 · 
1933 · 
1935 · 
1937 · 
1939 · 
1950 · 
1952 · 
1954 · 
1956 · 
1958 · 
1960 · 
1962 · 
1964 · 
1966 · 
1968 · 
1970 · 
1972 · 
1974 · 
1976 · 
1978 · 
1980 · 
1982 · 
1984 · 
1986 · 
1988 · 
1990 · 
1992 · 
1994 · 
1996 · 
1998 · 
2000 · 
2002 · 
2004 · 
2006 · 
2008 · 
2010 · 
2012 · 
2014 · 
2016 · 
2018 · 
2022
↑  Naisten shakkiolympialaiset
Jukka Puotila

| Jukka Puotila |
| --- | --- |
 Jukka Puotila lokakuussa 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. syyskuuta 1955 (ikä 69) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  näyttelijä, koomikko, imitaattori
Näyttelijä
Palkinnot
 Pro Finlandia (2015) 
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Jukka Petri Pauli Puotila (s. 9. syyskuuta 1955 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, koomikko ja imitaattori. Hän työskenteli Suomen kansallisteatterissa näyttelijänä vuosina 1984–2019. Hän on myös esiintynyt televisiosarjoissa, elokuvissa ja radiossa. Hän sai kiinnityksen Suomen kansallisteatteriin heti valmistuttuaan Teatterikorkeakoulusta vuonna 1984.
Puotila on esiintynyt muun muassa televisiosarjoissa Kotikatu (1995–2012), Ruusun aika (1990–1991) ja Yökyö-peli (1984–1985).
Vuonna 2015 Puotila sai Pro Finlandia -mitalin.
Puotilasta julkaistiin helmikuussa 2016 Taina Westin kirjoittama ja WSOY:n kustantama elämäkerta Tänä iltana Jukka Puotila.
Yksityiselämä

Puotila on ollut naimisissa Anneli Puotilan kanssa vuodesta 1983 saakka. Heillä on kolme lasta ja neljä lastenlasta (kesällä 2019).
Puotila sairastui elokuussa 2015 syöpään.