stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karkun taistelu
Ratkaisu Satakunnassa > Punaisten asemat murretaan

Karkun kivikirkko oli punaisten rintaman vahvin tukikohta. Ratkaiseva taistelu käytiin 17. huhtikuuta 1918 linjalla Riippilänjärvi–Porin rautatie–Karkun kirkko. Vastakkain olivat neljä-kuusi punakomppaniaa Varsinais-Suomesta ja Satakunnasta sekä kolme-neljä vajaata valkoisten pataljoonaa eversti Ernst Linderin Satakunnan ryhmästä. Punaisten rintamaa johtivat virolaissyntyinen matruusi Jan Tuckman ja Suodenniemen punapäällikkö Väinö Koivisto, jotka olivat asemasotavaiheen aikana varustaneet lujat puolustusasemat Karkun kirkolle sekä Rautaveden eteläpuolelle linjalle Pirunvuori–Kärppälä–Stormi.
Valkoisia johtivat majuri Walter von Gerich, jääkärikapteeni Aarne Heikinheimo ja kapteeni Karl Lillier. Valkoisten strategian laadintaan osallistui Aarne Heikinheimon serkku, jääkäriluutnantti Veikko Heikinheimo, joka oli Tyrvään kirkkoherran Karl Abiel Heikelin poika ja jolla oli innokkaana metsästyksen ja kalastuksen harrastajana hyvä paikallistuntemus. Von Gerich aloitti aamulla 17. huhtikuuta parin pataljoonan, panssarijunan ja neljän tykin voimin hyökkäyksen Palvialasta kohti Karkun kirkkoa. Tämä oli kuitenkin tarkoitettu hämäykseksi, sillä Aarne ja Veikko Heikinheimo aloittivat samanaikaisesti vajaan pataljoonan voimin koukkauksen Riippilänjärven länsipuolitse pyrkien sitä kautta punaisten selustaan. Toinen, Karl Lillierin johtama vajaa pataljoona yritti koukata Vammalaan Kokemäenjoen itäpuolitse, Sarkolan, Kutalan, Kärppälän ja Stormin kautta.
Punaisten puolella Karkun taisteluun osallistui lisäksi Turun seudulta Maarian pitäjästä koottu naiskomppania, joka oli aktiivisin punainen naisosasto sisällissodassa. Maarian tehtaantytöistä (pääosa 15–24-vuotiaita) kolme kaatui ja kolme haavoittui 17. huhtikuuta. Ilmeisesti yksi 
kaartilaistyttö jäi vangiksi, ja hänet teloitettiin. Kamppailu ratkesi valkoisten eduksi Aarne ja Veikko Heikinheimon pataljoonan Riipilänjärven pohjoispuolelta punaisten sivustaan tekemän koukkauksen onnistuttua. Taisteluun punaisten puolella 15-vuotiaana osallistunut tyrvääläispoika muisteli myöhemmin: "Valkoisten tykkituli oli tarkkaa, osumia tuli heti rautatiehen ja kirkon kiviaitaan, jonka suojasta me ammuttiin. Lopulta ne osuivat kirkon torniin, jossa oli meidän konekivääri". Punakaartilaiset pakenivat rintamalta lähes paniikissa Tyrväätä ja Vammalaa kohti. Valkoiset kärsivät vain noin kymmenen miehen tappiot. Lukumääräarviot punaisten menetyksistä vaihtelevat paljon, 20:stä yli sataan. Tiedoissa ehkä sekoittuvat kaatuneet ja taistelun jälkeen teloitetut. Perimätiedon mukaan useita perääntyviä punakaartilaisia hukkui Kokemäenjoen Rautaveden heikkoihin kevätjäihin.
Vammalan palo

Valkoiset keskeyttivät illalla 18. huhtikuuta hyökkäyksensä Vammalaa kohti ja asettuivat edellispäivien taisteluista rasittuneina yöksi lepotauolle Nuupalan, Lousajan ja Kallialan taloihin. Punakaartilaiset olivat heidän edeltään päässeet Rautaveden eteläpuolelle ja olivat asemissa Vammaskosken etelärannalla. Samaan aikaan Karl Lillierin johtaman valkoisten osaston hyökkäys vesistön itä- ja eteläpuolitse kohti Vammalaa oli pysähtynyt Stormin kylän tasalle koko huhtikuun 18. päiväksi. Valkoiset arvelivat rynnäkön kosken yli kauppalaan maksavan paljon verta – punaiset olivat asettaneet konekiväärit kosken etelärannalle ja Tyrvään kirkon torniin – ja olevan sitä paitsi tarpeeton, sillä heidän käsityksensä mukaan punaisten vetäytyminen kauppalasta oli vain ajan kysymys. Ennen perääntymistään Vammaskosken yli punaiset olivat sytyttäneet tuleen Vammaskosken sillan pielessä sijainneen Tyrvään pappilan, joka paloi perustuksiaan myöten. Täältä Veikko Heikinheimo oli helmikuussa 1916 lähtenyt jääkärikoulutukseen Saksaan. Seisoessaan kotinsa savuavilla raunioilla hän haavoittui lievästi Vammalan puolelta ammutusta kiväärin luodista.
Huhtikuun 18. päivän aikana punaiset tyhjensivät Vammalan kauppalan ja sytyttivät sen seuraavan yön aikana palamaan talo talolta. Suurpalossa tuhoutui miltei kaksi kolmannesta kauppalan silloisesta rakennuskannasta, ja Vammalan palo oli suurin yksittäistä paikkakuntaa kohdannut tuho koko Suomessa. Vaikeuttaakseen valkoisten etenemistä punakaartilaiset olivat rakentaneet kivistä, kaadetuista puista ja sähköpylväistä sekä taloista kannetusta tavarasta murroksen kauppalan halki kulkeneelle pääkadulle. He yrittivät myös räjäyttää Vammaskosken sillan siinä kuitenkaan onnistumatta.
Punaiset perääntyvät Satakunnasta

Vammalan palon jälkeen punakaartilaiset lähtivät lopullisesti Satakunnasta ja vetäytyivät Sammaljoen, Punkalaitumen ja Urjalan kautta kohti Hämeenlinnaa, josta vielä silloin oli toimiva rautatieyhteys itään. Kulkiessaan Sammaljoen kautta 19. huhtikuuta punakaartilaiset ryöstivät kylän ja sytyttivät sen kirkkoineen tuleen. Punaiset kärsivät vakavan menetyksen päällikkönsä Jan Tuckmanin saadessa surmansa Punkalaitumella 20. huhtikuuta. Tuckman oli lähtenyt Punkalaitumen kirkonkylästä Huittisten suuntaan tiedustelemaan valkoisten asemia, jolloin vastaan tullut valkoisten polkupyöräpartio ampui hänet. Tämän jälkeen punaiset kuljettivat päällikkönsä ruumiin mukanaan Hämeenlinnaan ja hautasivat sen kaupungin puistoon. Monet Karkun ja Tyrvään seuduilta paenneet punakaartilaiset osallistuivat  Alvettulan, Hauhon ja Syrjäntaan taisteluihin, kunnes pakotie katkesi Lahden edustalla ja miltei kaikki jäivät vangiksi, joukossa muiden muassa päällikköihin kuulunut Väinö Koivisto.
Majuri Walter von Gerichin lähettämä pieni valkoisten joukko eteni huhtikuun 19. päivän aikana Kiikkaan ja siirtyi siellä Kokemäenjoen eteläpuolelle, jolloin Tampere–Pori-rata oli koko pituudeltaan valkoisten hallussa. Lepäiltyään muutaman päivän Tyrväällä eversti Ernst Linderin komentamat valkoisten joukot lähtivät 24. huhtikuuta marssimaan pakenevien punaisten jäljessä Vesilahden, Viialan ja Toijalan kautta idän suuntaan ja ehtivät ennen sisällissodan päättymistä vielä mukaan Kouvolan, Kotkan ja Haminan valtauksiin.
Luoteja säähavaintoasemalla

Tunnettu karkkulainen professori Hjalmar Hjelt vastasi Linnais-tilallaan sijainneen Meteorologisen päälaitoksen (nykyinen Ilmatieteen laitos) sääaseman toiminnasta. Enempää tilannetta selittämättä Hjelt totesi selonteossaan, että ajanjaksona 8.–17. huhtikuuta 1918 sademittaria ei voitu lukea. Lisäksi mittarin tuulisuojuksen läpi oli ammuttu luoti. Luodinreikä itsessään ei haitannut sademittausta, mutta päivittäistä sademäärää ei kyetty määrittämään, koska sadeastiaa ei voitu määräajoin tyhjentää. Sisällissota haittasi siten myös tieteellistä tutkimustyötä.
Professori Hjalmar Hjeltin kirjaamat merkinnät säähavainnoinnin ongelmista huhtikuussa 1918 Karkun sääasemalla.
Virtahepo

| Virtahepo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Virtahevot Hippopotamidae
Suku::  Hippopotamus
Laji::  amphibius
Kaksiosainen nimi
 Hippopotamus amphibius  Linnaeus, 1758 
 Vihreällä lajin nykyiset elinalueet, punaisella entiset
Katso myös
   Virtahepo Wikispeciesissä   Virtahepo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Virtahepo (Hippopotamus amphibius) on suurikokoinen Afrikassa elävä nisäkäslaji. Se on kasvinsyöjä. Virtahepo on toinen kahdesta elossa olevasta virtahepojen (Hippopotamidae) heimon lajista.
Ulkonäkö ja koko

Virtahevot ovat kooltaan kolmanneksi suurimpia maanisäkkäitä. Niillä on pyöreä tynnyrimäinen vartalo, lyhyet jalat ja leveä pää. Virtahevot ovat 1,5–1,65 metriä korkeita ja painavat 1 300–3 200 kg. Niiden pituus on 209–505 senttimetriä, ja niillä on noin 35 senttimetriä pitkä häntä. Virtahepojen selkäpuolen väritys vaihtelee ruskeanharmaasta sinertävän mustaan. Vatsapuoli ja silmien ja korvien ympäristö ovat  rusehtavan vaaleanpunertavia. Ne ovat lähes karvattomia lukuun ottamatta päässä ja hännässä kasvavia harjasmaisia karvoja.
Virtahevoilla on suuri suu ja suuret kaareutuneet kulmahampaat. Silmät, korvat ja sieraimet työntyvät esiin pään yläosassa, mikä mahdollistaa sen, että lähes koko vartalo näitä lukuun ottamatta on veden alla.
Virtahevoilla ei ole hikirauhasia, mutta niillä on rauhasia, jotka erittävät paksua öljymäistä nestettä. Punaista nestettä luultiin pitkään veren ja hien sekoitukseksi. Se on kuitenkin kahden hapon yhdiste, joka aiheuttaa eräänlaisen aurinkovoidemaisen vaikutuksen, sillä öljy imee itseensä auringon ultraviolettisäteet. Neste on alkuaan kirkasta, mutta auringon vaikutuksesta siitä tulee nopeasti oranssinpunaista.
Levinneisyys ja elinympäristö

Virtahepoja tavataan Saharan eteläpuolisesta Afrikasta savannien ja Keskisen Afrikan metsien joista. Suurimmat populaatiot elävät nykyään Itä-Afrikan valtioissa Tansaniassa, Sambiassa ja Mosambikissa.
Kolumbiassa Etelä-Amerikassa elää noin 169 villin virtahevon populaatio, joka periytyy huumeparoni Pablo Escobarin yksityisestä eläintarhasta 1990-luvulla karanneista yksilöistä. Lajin kanta on siellä on elinvoimainen ja kasvussa. Se koetaan haitalliseksi vieraslajiksi, ja kannan rajoittamista muun muassa steriloimisin ja ampumalla harkitaan.
Rooman valtakunnan aikana virtahepoja esiintyi myös Egyptissä ja 180 000 vuotta vanhoja luita on löydetty Maltalta asti.
Matalat järvet, joet ja suot ovat virtahepojen elinympäristöä. Veden pitää olla kuitenkin niin syvää, että virtahepo pystyy upottautumaan kokonaan sinne. Noin kahden metrin syvyiset vedet ovat mieluisimpia. Laji välttelee koskia, mieluisimpia elinympäristöjä ovat lievästi viettävät ja kiinteäpohjaiset vedet. Lisäksi läheisyydessä pitäisi olla hyviä laidunmaita.
Käyttäytyminen > Elintavat

Virtahevot ovat laumaeläimiä. Virtahepolaumassa voi olla jopa 40 yksilöä. Trooppisissa joissa ne viettävät suurimman osan päivästä sieraimiin asti vedessä, koska niiden iho palaa herkästi. Virtahevot pystyvät pidättämään hengitystään jopa 25 minuuttia, mutta yleensä ne sukeltavat vain muutamia minuutteja kerrallaan. Virtahevot oleskelevat maalla lähinnä öisin. Ne voivat syödä vuorokaudessa jopa 50 kiloa kasveja. Maalla ne pystyvät juoksemaan ainakin 30 km/h ja vedessä niiden nopeus on 8 km/h.
Virtahepourokset puolustavat reviiriään hyvin tarkasti. Sen vuoksi ne ovat leppoisasta ulkonäöstään huolimatta vaarallisia myös ihmisille, ja ne tappavat Afrikassa vuosittain enemmän ihmisiä kuin mikään muu nisäkäs.
Käyttäytyminen > Ravinto

Virtahevot käyttävät 4–5 tuntia joka yö ruokailuun. Ne yleensä laiduntavat lähellä vettä, mutta saattavat kulkea ruoan perässä useitakin kilometrejä, jos ruokaa on harvassa. Niiden pääruoka muodostuu pienistä versoista, ruohoista ja ruo’oista, joita ne syövät joka yö noin prosentin verran painostaan. Virtahepojen elimistö ei ole tottunut lihaan, mutta ne saattavat joskus syödä raatoja. Tapa johtuu todennäköisesti jostain sairaudesta tai puutostilasta.
Käyttäytyminen > Lisääntyminen

Vaikka virtahevot pystyvät lisääntymään ympäri vuoden, vuoden synnytyshuippu on yleensä sadekauden ollessa runsaimmillaan. Kumppania etsivä uros etsii laumasta kiimassa olevaa naarasta haistelemalla naaraiden peräpäätä. Löydettyään tällaisen uros ajaa naaraan syvään veteen ja pakottaa naaraan alleen. Yhdynnän aikana naaraan pää on veden alla. Syytä tähän ei tiedetä, mutta jos naaras yrittää nostaa pään veden ylle, uros pakottaa sen takaisin.
Noin 240 päivää kestävän raskauden jälkeen naaras synnyttää yhden poikasen. Synnytys tapahtuu vedessä, mikä on harvinaista nisäkkäille.Poikanen seuraa emoaan usean vuoden ajan, ja yhdellä emolla saattaa olla kasvatettavanaan yhtä aikaa neljäkin poikasta. Urokset saavuttavat sukukypsyyden 7–9-vuotiaina ja naaraat 8–10-vuotiaina.
Nimi

Muinaiskreikaksi eläimen nimi oli hippopotamus, joka tarkoittaa kirjaimellisesti jokihevosta. Nimi kertoo siitä, että antiikin Kreikassa niitä pidettiin hevosten lähisukulaisina. Vuoteen 1985 asti tieteilijät pitivät virtahepoa sikaeläimiin kuuluvana. Proteiinien, DNA:n, RNA:n ja uusien fossiililöytöjen perusteella nyt tiedetään kuitenkin, että virtahevot ovat lähintä sukua valaille.
Uhanalaisuus

Maailman luonnonsuojeluliitto nosti virtahevon uhanalaisten listalle, koska Kongon demokraattisen tasavallan virtahevot on metsästetty niin vähiin, että kanta on pienentynyt peräti 95 % vuodesta 1994.
Virtahevon pääkallo
Lauma virtahepoja
Virtahepo sukelluksissa
Siperianlammas

| Siperianlammas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Vuohet Caprinae
Suku::  Lampaat Ovis
Laji::  nivicola
Kaksiosainen nimi
 Ovis nivicola  Eschscholtz, 1829 
 Siperianlampaan levinneisyys
Alalajit 
 O. n. nivicola  O. n. borealis  O. n. kodarensis  O. n. koriakorum 
Katso myös
   Siperianlammas Wikispeciesissä   Siperianlammas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Siperianlammas eli lumilammas (Ovis nivicola)on Koillis-Siperian vuorilla elävä villi lammaslaji, joka on sopeutunut arktisiin oloihin.
Taksonomia

Siperianlampaalla on neljä yleisesti tunnustettua alalajia, O. n. nivicola, O. n. borealis, O. n. kodarensis ja O. n. koriakorum. Jotkut eläintieteilijät katsovat siperianlampaan olevan samaa lajia kuin Pohjois-Amerikassa elävä amerikanlammas (Ovis canadensis).
Koko ja ulkonäkö

Naaraat eli uuhet ovat huomattavasti pienempiä kuin pässit. Urokset painavat 56–120 kg ja naaraat 33–68 kg. Urosten ruumiin pituus on 136–188 cm ja säkäkorkeus 93–112 cm. Naaraiden vastaavat lukemat ovat 126–156 cm ja 90–94 cm. Turkki on harmahtavan ruskea. Takamus ja jalkojen sisäosat ovat valkoisia. Naamassa turpa on valkoinen ja pienet silmät ruskeat. Uroksilla ja naarailla kasvaa sarvet, jotka naarailla ovat pienemmät. Sarvet kaartuvat taakse ja alas korvan ympäri ja wtwnkin vanhemmilla uroksilla samalla korkkiruuvimaisesti ulospäin.
Levinneisyys ja elinympäristö

Siperianlampaita tavataan Venäjän Siperiassa Lenajoen itäpuolelta Tšuktšien niemimaalle lännessä ja sieltä Kamtšatkan niemimaalle. Eteläisimmillään levinneisyysalue käsittää Jablonovyivuoriston Lenan eteläpuolella. Alalajia O. n. borealis tavataan muista kannoista erillään Putoranan laakion alueella Jeniseijoen itäpuolella.
Siperianlampaan elinympäristö käsittää vuoristoalueita pääasiassa 1 700–2 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Siperianlampaat esiintyvät laumoissa ja urokset liikkuvat omissa laumoissaan naaraista erillään. Poikamieslaumoissa on oma hierarkiansa, jonka huipulla ovat yleensä suurisarviset pässit. Saman kokoiset pässit saattavat ottaa yhteen keskenään juosten toisiaan kohti jaiskien sarvensa yhteen tavoitteena kaataa toinen.
Siperianlampaat käyttävät ravinnokseen pääasiassa ruohoja ja jäkäliä. Niiden petoeläimiä ovat suurikokoiset lihansyöjät.
Siperianlampaat lisääntyvät marraskuun ja joulukuun välisenä aikana. Lisääntymään pääsee yleensä hallitseva uros. Naaraan tiineys kestää 8,5 kuukautta ja synnyttäessään se hakeutuu eroon laumastaan siirtyen vaikeapääsyisempään maastoon. Poikaisa on yleensä yksi ja emo imettää sitä 4–6 kuukautta. Naaraista tulee sukukypsiä kahden ja uroksista viiden vuoden ikäsinä. Siperianlampaat voivat elää 18-vuotiaiksi.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt siperianlampaan elinvoimaiseksi lajiksi. Sitä tavataan laajalla alueella ja kantojen ei uskota vähentyneen merkittävästi. 1980-luvulla kannan kooksi arvioitiin 85 000–95 000 yksilöä. Venäjällä alalajit O. n. nivicola ja O. n. koriakum on suojeltu. Muita kantoja metsästetään, mutta metsästyksen yleisvaikutus kantoihin tunnetaan huonosti. Joidenkin arvioiden mukaan noin 6 000 lammasta salametsästetään joka vuosi, mutta salametsästys keskittyy lähinnä lähelle ihmisasutusta.
Siperianlammas venäläisessä postimerkissä.
Kirsti Nirhamo

| Kirsti Nirhamo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22.9.1994 Turku
Kansalaisuus:  Suomi
Amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
Lempinimi:  Kipa
Pituus:  157 cm
Pelipaikka:  WR, Laitahyökkääjä
Seura
Pelinumero:  21,11
Seura:  Turku Trojans
Sarja:  Naisten Vaahteraliiga
Pelaajaura
Aik. seurat:  Helsinki Wolverines
Pääsarjaura:  2012–
Kirsti "Kipa" Nirhamo (s. 22.9.1994) on suomalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, pelipaikaltaan laitahyökkääjä eli Wide Receiver. Hän pelaa nykyisin Naisten Vaahteraliigassa – Turku Trojansin riveissä, joka on myös hänen kasvattiseuransa.  Nirhamo on myös pelannut amerikkalaisen jalkapallon maajoukkueessa koko uransa ajan. Amerikkalaisen jalkapallon lisäksi hän pelaa lippupalloa, niin seura- kuin maajoukkueessakin.
Nirhamo tunnetaan pelaajana, joka on tottunut tekemään ratkaisevia suorituksia kentällä. Varmakätisenä ja peliälykkäänä pelaajana hän on ollut joukkueidensa luottopelaaja.
Pelaajaura

Kirsti Nirhamo aloitti pelaajauransa 2010 Turussa lippupallosta. Lippupallomaajoukkueen kanssa Nirhamo on osallistunut MM-kisoihin vuosina 2014 (Italia), 2021 (Israel) sekä 2023 (Irlanti) ja pelannut yhteensä 22 maajoukkuepeliä. Suomessa järjestettävät MM-kisat vuonna 2024 hän joutui jättämään väliin loukkaantumisen vuoksi.
Amerikkalaisen jalkapallon pelaajana Nirhamo on saavuttanut merkittäviä saavutuksia, ja hänet tunnetaan yhtenä Suomen arvostetuimmista pelaajista. Nirhamo on ollut perustamassa Turku Trojansin naisten amerikkalaisen jalkapallon joukkuetta 2012 ja on tällä hetkellä viimeinen pelaava perustajajäsen. Seurajoukkueidensa kanssa hän on voittanut viisi Suomenmestaruutta vuosina 2017 (Helsinki Wolverines), 2021, 2022, 2023 sekä 2024 (Turku Trojans).
Kirsti Nirhamo on pelannut urallaan 25 ottelua Suomen naisten maajoukkueessa, mikä tekee hänestä viidenneksi eniten maaotteluita pelanneen pelaajan. Maajoukkueen kanssa Nirhamo on saavuttanut kahdesti MM-pronssia (2013, 2022), kahdesti EM-kultaa (2015, 2019) sekä yhden EM-pronssin (2024).
Lisäksi Nirhamo on valittu All Stars -joukkueeseen yhdeksän kertaa viideltä eri pelipaikalta. Hän on saanut All Stars -valinnan jokaisella liigakaudella, jolla on pelannut.
Yksityiselämä

Turussa koko elämänsä asunut Nirhamo on opiskellut Puolalanmäen lukiossa,  jonka jälkeen hän on valmistunut koulutetuksi hierojaksi. Nykyisin hän työskentelee sähkö- ja energia-alalla.
Nirhamo on tarkka yksityiselämästään, mutta seurustelee erään missin kanssa.
Ian Cole

| Ian Cole |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. helmikuuta 1989 (ikä 36) Ann Arbor, Michigan
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  185 cm
Paino:  100 kg
Seura
Seura:  Utah Hockey Club
Sarja:  NHL
Pelinumero:  28
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2010–
Aik. seurat:  St. Louis Blues (NHL) Peoria Rivermen (AHL) Pittsburgh Penguins (NHL)  Columbus Blue Jackets (NHL)   Colorado Avalanche   Minnesota Wild (NHL)   Carolina Hurricanes (NHL)   Tampa Bay Lightning (NHL)   Vancouver Canucks (NHL)
NHL-varaus:  18. varaus, 2007 St. Louis Blues
Aiheesta muualla
www.ian-cole.com
Ian Douglas Cole (s. 21. helmikuuta 1989) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura Utah Hockey Clubissa.
Ura

Cole varattiin NHL:ään 18. pelaajana vuoden 2007 varaustilaisuudessa St. Louis Bluesin toimesta.
Kauden 2009–2010 lopulla Cole teki St. Louisin kanssa tulokassopimuksen ja siirtyi pelaamaan sen farmijoukkue Peoria Rivermeniin. Cole teki NHL-debyyttinsä 6. marraskuuta 2010 kaksi päivää sen jälkeen, kun hänet oli nostettu Rivermenistä. Hän teki ensimmäisen NHL-maalinsa 9. maaliskuuta 2011 Columbus Blue Jacketsia vastaan.
Kauden 2014–2015 aikana Cole kaupattiin Pittsburgh Penguinsiin vaihdossa Robert Bortuzzoon ja vuoden 2016 seitsemännen kierroksen varausvuoroon. Kesäkuussa 2015 Cole solmi 6,3 miljoonan dollarin jatkosopimuksen Penguinsin kanssa.
Siirtotakarajalla helmikuussa 2018 Cole siirtyi Ottawa Senatorsin kautta Columbus Blue Jacketsiin.
Tammikuussa 2021 Colorado Avalanche kauppasi Colen Minnesota Wildiin vaihdossa Greg Pateryniin.
Heinäkuussa 2023 Cole teki vapaana agenttina Vancouver Canucksin kanssa vuoden ja kolmen miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Heinäkuussa 2024 Cole teki vapaana agenttina Utah Hockey Clubin kanssa yksivuotisen ja 3,1 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen. Maaliskuussa 2025 hän solmi seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Käännös suomeksi
Jani Halme

Jani Markus Halme (s. 12. maaliskuuta 1974 Parikkala) on suomalainen toimittaja ja luova johtaja. Hänet on palkittu muun muassa Suurella Journalistipalkinnolla ja Suomen Kulttuurirahaston kulttuuripalkinnolla.
Halme on tullut tunnetuksi Tervo ja Halme tosisuomalaisuutta etsimässä -ohjelmasta. Ohjelma oli vuosina 2021–2024 yksi Suomen katsotuimmista ohjelmista keräten keskimäärin yli 840 000 katsojaa. Halme on ollut ohjelmasta kahdesti ehdolla parhaana esiintyjänä Kultainen Venla -kilpailussa.
Hän on toiminut kahden kauden ajan myös Uutisvuoto-ohjelman kapteenina.  Halmeen toimittamia radio-ohjelmia ja podcasteja ovat muun muassa Yle Areenan sekä Yle Puheen Halme & Saarinen – diginen iltapäivä, Mailla ja Halmeilla sekä Kupla.
Hän on voittanut myös YleTV1:n Hengaillaan-tietovisailun ja toiminut ohjelmassa sen toisella kaudella Euroopan kirjeenvaihtajana.
Halme voitti vuoden 2016 Suuren journalistipalkinnon vuoden parhaasta journalistisesta teosta. Palkinto tuli Halmeen tekemästä sosiaalisen median ohjelmasta nimeltään Kotimaan katsaus, jossa luetaan ääneen suomalaisten paikallislehtien kaikkein pienimpiä uutisia. Halme toimii kolumnistina Yleisradiossa, Kauppalehdessä, Etelä-Saimaassa, Kouvolan Sanomissa, Länsi-Savossa, Itä-Savossa ja Kymen Sanomissa.
Halme on tunnettu myös lukuisista nettitempauksistaan. Yksi suosituimmista oli 2000-luvun alussa perustettu Kyttääjät.net, joka kertoi kuvitteellisesta järjestöstä Etelä-Suomen kerrostalokyttääjät. SubTV esitti Kyttääjien pohjalta tehdyn televisiosarjan, joka kilpaili Suomea Lucrenen Kultainen ruusu -kilpailussa parhaan draamasarjan palkinnosta. Halme jahtasi YouTubessa pyörävarkaita piilottamalla GPS-paikantimia polkupyöriin Helsingissä ja kun pyörä varastettiin, lähti kuvausryhmä perään haastattelemaan varasta. Halmeen organisoimassa Hyvänmielenosoitus-tempauksessa mielenosoittajat kiersivät yhden päivän aikana kaikkien Suomessa olevien eri maiden suurlähetystöjen edessä kiittämässä kyseisiä maita niissä tehdyistä hyvistä asioista. Tempausten johdosta Halme palkittiin City-lehden ”Kaupungin paras” -kilpailussa Kaupungin parhaana propellipäänä.
Halme oli perustamassa myös Riot-Entertainment -nimistä yritystä ja toimi sen luovana johtajana.
Halme työskentelee luovana johtajana ToinenPHD-mediatoimistossa. Hänet on palkittu elämäntyöpalkinnolla digitaalisen median kilpailu GrandOnessa vuonna 2016. Ennen ToinenPHD:tä hän on työskennellyt muun muassa MTV3:lla, elokuvayhtiö SF Filmissä ja digitoimisto Kuubissa.. Kotitietokonepiireissä hänet muistetaan myös mm. demoryhmä Byterapersin jäsenenä.
Tunnustukset

Bonnierin vuoden journalistinen teko, 2016: Kotimaan katsaus
Uutismedioiden liiton Antti -palkinto, 2018: Kotimaan katsaus
Suomen Kulttuurirahaston vuoden 2024 Kulttuuripalkinto