Marlene Dietrich
Elokuvaura > Hollywood-tähteys

Sternbergin ja Dietrichin yhteistyö jatkui Hollywoodissa. Kaksikko teki 1930-luvun alkupuoliskolla useita menestyselokuvia, joista tunnetuin on Marokko (1930). Elokuvassa on kuuluisa kohtaus, jossa Dietrich laulaa valkoisessa frakissa, suutelee yleisössä olevaa naista ja heittää sitten ruusun Gary Cooperille. Dietrich sai elokuvasta uransa ainoan Oscar-ehdokkuuden. Seuraavassa yhteiselokuvassa Eri lippujen alla Dietrich näytteli katutyttöä, joka pestataan sotavakoojaksi. Vaikka juoni oli romanttinen, siinä sivuttiin myös poliittisia teemoja, ja elokuva herätti vastareaktioita Saksan kansallissosialisteissa.
Dietrich allekirjoitti loppuvuodesta 1930 uuden sopimuksen Paramountin kanssa, joka takasi hänelle palkankorotuksen ja oikeuden valita haluamansa ohjaaja. Hän matkusti sen jälkeen Berliiniin, ja matkalla hän osallistui myös Marokon Lontoon ensi-iltaan. Kotikaupungissaan Dietrich sai yleisöltä ihailun ohella myös arvostelua siitä, että hän tienasi huikeita summia filmitähtenä, kun Saksassa monet kärsivät puutetta ja nälkää. Dietrich palasi Kaliforniaan tällä kertaa tytär mukanaan. Paramountin pr-osastolla Dietrichin äitiydestä tehtiin uusi ja kiinnostava piirre hänen julkisuuskuvassaan.
Dietrich tähditti Sternbergin seuraavaakin elokuvaa, romanttista seikkailua Shanghain pikajuna, joka sijoittui sisällissodan aikaiseen Kiinaan. Hänen roolinsa oli jälleen salaperäinen nainen, tarkemmin prostituoitu, joka luopuu ammatistaan rakkauden vuoksi. Elokuva on tunnettu myös Dietrichin roolipuvuista, joihin kuului turkiksia, harsoja ja höyheniä. Shanghain pikajuna tuli teattereihin vuoden 1932 alkupuolella ja menestyi lama-ajasta huolimatta hyvin. Viidennen yhteiselokuvan, Vaalean Venuksen tuotanto ei alkanut suotuisasti. Dietrichin oli näyteltävä siinä lapselleen omistautuvaa äitiä, mutta hänen suhteensa omaan tyttäreensä oli varsin ongelmallinen, ja roolihahmon vihjattiin elättävän itseään prostituutiolla. Vaalea Venus ei menestynyt odotetusti ja sai heikot aikalaisarviot.
Dietrich teki seuraavan elokuvansa Korkea veisu ilman luotto-ohjaajaansa, sillä Sternbergin sopimuskausi Paramountin kanssa oli päättynyt. Sternberg oli sopinut Dietrichin ohjaajaksi, sillä tämä luotti täysin hänen näkemyksiinsä. Sternberg oli kuitenkin ehdoton elokuvailmaisunsa suhteen eikä sen vuoksi ollut yhtiössä erityisen pidetty ohjaaja. New Yorkissa vietetyn loman jälkeen Dietrich teki vastahakoisesti Korkean veisun Rouben Mamoulianin ohjaamana. Hän palasi Sternbergin ohjaukseen elokuvassa Intohimojen keisarinna, joka kuvattiin syksyllä 1933 Dietrichin palattua Euroopasta. Hän näytteli historiallisessa spektaakkelissa Katariina Suurta teini-ikäisestä aikuiseksi, ja roolissa oli enemmän pukuloistoa kuin hänen aiemmissa elokuvissaan. Intohimojen keisarinna ei saanut kriitikoilta hyvää vastaanottoa, ja se epäonnistui myös kaupallisesti.
Dietrichin yhteistyö Sternbergin kanssa päättyi draamaelokuvaan Paholainen on nainen (1935). Hän tulkitsi katalaa naista, johon rakastuneet miehet ajautuvat tuhoon. Kuvausten kestäessä Dietrichin ja Sternbergin välit olivat entistä jännitteisemmät, ja ohjaajan vaativa asenne varjosti koko tuotantoa. Elokuva sai Yhdysvalloissa huonot arvostelut ja oli taloudellinen fiasko, eikä sitä esitetty ulkomailla juuri lainkaan. Lisäksi se aiheutti poliittisen myrskyn Espanjassa, sillä maan virkavallan katsottiin joutuvan elokuvassa pilkan kohteeksi. Dietrich sen sijaan piti elokuvaa sen enempää perustelematta uransa parhaana.