stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hammaskeiju

5-vuotiaan lapsen piirtämä kuva hammaskeijusta
Kuvitus Ratoncito Pérezistä
Hammaskeiju on kuvitteellinen keiju, joka keräilee lasten hampaita. Kun lapselta irtoaa maitohammas, häntä kehotetaan laittamaan se tyynynsä alle, jotta keiju voi vaihtaa sen esimerkiksi kolikkoon. Todellisuudessa aikuinen (yleensä lapsen vanhempi) vie hampaan ja laittaa kolikon sen tilalle. Uskomus lienee syntynyt tarpeesta lievittää maitohampaiden lähtemiseen liittyviä pelkoja liittämällä siihen positiivinen elämys.
Myytti on tunnettu useissa länsimaisissa kulttuureissa. Espanjassa keijun tilalla on hiiri, jonka nimi on Ratoncito Pérez (syntynyt Argentiinassa). Myös Ranskassa ja monissa ranskankielisissä maissa lasten hampaita keräilee hiiri. Tätä hiirtä kutsutaan la petite souris’ksi (”pieni hiiri”).
Kauhuelokuvassa Älä pelkää pimeää (Don't Be Afraid of the Dark, ohj. Troy Nixey 2010) väitettiin paavi Sylvester II:n tehneen vuonna 999 keijujen kuninkaan kanssa sopimuksen, jonka mukaan keijut jättävät ihmiset rauhaan, jos saavat aika ajoin palkkioksi lapsen hampaan. Elokuvassa hammaskeijut oli kuvattu hirviömäisinä ja hengenvaarallisina.
Vuonna 2010 talouslehti Forbes arvioi, hammaskeijun omaisuudeksi 3,9 miljardia Yhdysvaltain dollaria, minkä johdosta hammaskeiju oli 8. rikkain lehden kuvitteellisten hahmojen listauksessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hammaskeiju Wikimedia Commonsissa
Karoliina Vanne

| Karoliina Vanne> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. syyskuuta 1977 (ikä 47) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Sukulaiset:  Ilkka Vanne   Hannele Laaksonen
Näyttelijä
Palkinnot
 Vuoden televisionäyttelijä 2024 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Karoliina Vanne (s. 11. syyskuuta 1977 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt pitkissä elokuvissa Lupaus (2005), Vieraalla maalla (2003) ja Lakeuden kutsu (2000) sekä lyhytelokuvassa When Time Seems to Stop (2008). Vanne esiintyi Yle TV1:n draamasarjassa Korpelan kujanjuoksu (2016–2018). Vuoden 2013 TV2:n joulukalenterissa Tonttu Toljanteri tonttujen tonttuna hän näytteli tonttutyttö Juulin roolissa. Hän on näytellyt Pikku Kakkosessa nallea. Teatterityötä Vanne on tehnyt näyttelijänä monissa Ahaa teatterin tuotannoissa. Hän oli myös Ahaa teatterin edustaja Suomen Näyttelijäliiton valtuustossa vuosina 2009–2011.. Vuonna 2024 Näyttelijäliitto valitsi Vanteen vuoden televisionäyttelijäksi.
Yksityiselämä

Vanteen isä on ohjaaja Ilkka Vanne ja äiti näyttelijä Hannele Laaksonen.
Pyranthos

| Pyranthos> Πύρανθος.Sijainti |
| --- | --- |
 Pyranthos
Koordinaatit:  35°4′47″N, 25°12′13″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Pyráthi, Archánes-Asteroúsia / Tourlotí, Minóa Pediáda, Iraklion, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kreeta
Pyranthos (m.kreik. Πύρανθος, lat. Pyranthus) oli antiikin aikainen kaupunki Kreetan saarella Kreikassa. Se sijoitetaan lähelle nykyisiä Pyráthia ja Tourlotía. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Pyranthios (Πυράνθιος).
Daniel Brière

| Daniel Brière |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. lokakuuta 1977 (ikä 47) Gatineau, Quebec, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  The Cookie Monster, Dannsy, Danny Big Bucks, DTM, DBlähde?
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  178 cm
Paino:  81 kg
Pelinumero:  48
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1997–2015
Seurat:  Springfield Falcons (AHL Phoenix Coyotes (NHL) Las Vegas Thunder (IHL) Buffalo Sabres (NHL) SC Bern (NLA) Philadelphia Flyers (NHL) Philadelphia Phantoms (NHL) Eisbären Berlin (DEL) Montreal Canadiens (NHL) Colorado Avalanche (NHL)
NHL-varaus:  24. varaus, 1996 Phoenix Coyotes
Daniel Brière (s. 6. lokakuuta 1977 Gatineau, Quebec, Kanada) on kanadalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija. Hän pelasi yleensä keskushyökkääjänä tai oikeana laitahyökkääjänä. Brière pelasi NHL-liigassa 17 kaudella, joiden aikana hänelle kertyi 973 pelattua runkosarjaottelua ja 696 tehopistettä. Hän ilmoitti uransa lopettamisesta elokuussa 2015.
Ura > Juniorivuodet

Ennen ammattilaisuraansa Brière pelasi vuodet 1994–1997 Drummondville Voltigeursissa QMJHL-junioriliigassa. Hänen pisteiden valossa paras kautensa oli kausi 1995–1996, jolla hän voitti QMJHL:n maali-, syöttö- ja pistepörssit tehtyään 67:ssä runkosarjaottelussa tehot 67+96=163. Vastaavaan saavutukseen olivat QMJHL:ssä ennen häntä yltäneet vain Mario Lemieux, Dale Hawerchuk ja Pat LaFontaine.
Hän teki paljon pisteitä myös kahdella muulla QMJHL-kaudellaan: 1994–1995 Brière sijoittui liigan maali- ja syöttöpörsseissä sijalle neljä ja pistepörssissä sijalle kolme tehtyään 72:ssa runkosarjaottelussa tehot 51+72=123 ja 1996–1997 hän sijoittui liigan syöttöpörssissä sijalle neljä ja maali- ja pistepörsseissä sijalle kolme tehtyään 59:ssä runkosarjaottelussa tehot 52+78=130.
Brière ansaitsi QMJHL-vuosinaan monia palkintoja, vuonna 1995 Marcel Robert Trophyn (QMJHL jakaa pelaajalle, joka parhaiten onnistuu yhdistämään opinto- ja jääkiekkomenestyksen) ja Michel Bergeron Trophyn (QMJHL jakaa liigan vuoden tulokashyökkääjälle), vuonna 1996 Jean Béliveau Trophyn (jaetaan QMJHL:n parhaalle pistemiehelle) ja CHL Top Scorer Awardin (jaetaan Canadian Hockey Leaguen parhaalle pistemiehelle) ja vuonna 1997 Frank J. Selke Memorial Trophyn (QMJHL jakaa hyvästä urheiluhengestä) ja Karcher Plaquen (QMJHL jakaa humanitaarisesta työstä).
Ura > Maajoukkue

Brière on edustanut Kanadaa kaksissa jääkiekon MM-kisoissa, Suomen kisoissa 2003 ja Tšekin kisoissa 2004, ollen molemmilla kerroilla voittamassa MM-kultaa. Hän edusti maataan myös vuoden 1997 alle 20-vuotiaiden jääkiekon MM-kisoissa, jotka Kanada voitti.
Perhe

Brière on eronnut ja hänellä on entisen vaimonsa Sylvien kanssa kolme lasta, pojat Caelan, Carson ja Cameron.
Psalttari

Psalttari voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
psalttari, antiikin aikana syntynyt soitin
Psalttari, Raamatun Psalmien kirja.
psalttari, psalmilaulukirja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Psalttari”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Small Faces

| Small Faces |
| --- | --- |
 Small Faces vuonna 1965
Tiedot
Toiminnassa:  1965–1969,  1975–1978
Tyylilaji:  rock rhythm and blues psykedeelinen rock poprock soul
Kotipaikka:  Lontoo, Iso-Britannia
Jäsenet:  (Nimekkäin kokoonpano)   Kenney Jones Steve Marriott Ian McLagan Ronnie Lane
Entiset jäsenet:  Jimmy Winston
Levy-yhtiö:  Decca, Immediate Records, Atlantic Records
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Small Faces oli vuonna 1965 perustettu ja varsin suuren suosion saavuttanut lontoolainen rockyhtye. Yhtyeen nimi viittasi sen jäsenten lyhytkasvuisuuteen ja mod-kulttuuriin, jossa "face" oli ihaillun ja hyvin pukeutuvan henkilön nimitys. Yhtye menestyi kotimaansa lisäksi Manner-Euroopassa, mutta sen suuri läpimurto jäi saavuttamatta Yhdysvalloissa.
Vaikka Small Facesin jälkimaine ei nykyisin ole yhtä massiivinen kuin eräiden muiden 1960-luvun yhtyeiden, on yhtyeen musiikki varsin arvostettua rockhistorian tuntijoiden keskuudessa.
Jäsenet

Small Facesin kärkihahmot ja lauluntekijät olivat laulaja-kitaristi Steve Marriott ja basisti Ronnie Lane. Muita jäseniä olivat rumpali Kenney Jones ja kosketinsoittaja Jimmy Winston, jonka korvasi myöhemmin Ian McLagan.
Yhtyeen alkuvaiheet

Small Facesin varsinaisella  perustajajäsenellä Steve Marriottilla oli nuoresta iästään (s. 1947) huolimatta jo runsaasti kokemusta julkisuudesta. Hän oli esiintynyt lapsinäyttelijänä Lioner Bartin menestysmusikaalissa Oliver ja ehtinyt levyttää kappaleen nimeltään "Give Her My Regards". Marriottin ensimmäinen yhtye oli The Frantic, jota seurasi yhtä lyhytikäiseksi jäänyt Steve Marriott & The Moments  Marriott tapasi Ronnie Lanen ja Kenney Jonesin, kun he tulivat käymään musiikkiliikkeessä J60 Music Bar, jossa Marriott työskenteli. Lane ja Jones olivat yhtyeessä Outcasts, joka tarvitsi laulajaa. Uuden yhtyeen nimeksi valittiin Small Faces, koska kaikki olivat pienikokoisia.
Small Faces esitti uransa alkuaikoina särmikästä, soulvaikutteista rockia, joka oli mod-nuorten mieleen. He esiintyivät pääasiassa Lontoon monilla eri klubeilla, mutta nuorison lisäksi heihin kiinnittivät huomionsa myös kykyjenetsijät. Tuottajana ja managerina tunnettu Don Arden otti Small Facesin talliinsa. Debyyttisingle "What'cha Gonna Do About It", joka julkaistiin elokuussa 1965, nousi lokakuussa brittien myyntilistoille 20 myydyimmän singlen joukkoon.. Toinen single "I've Got Mine" floppasi pahasti listoilla, mutta enteili jo vahvasti psykedeelistä rockia. Urkurina toiminut Winston korvattiin Boz & The Boz People -yhtyeestä tulleella Ian McLaganilla, joka jo pienikokoisuutensa vuoksi sopi yhtyeen ulkoiseen imagoon. Vuonna 1966 yhtyeen singlet saivat useita listasijoituksia levymerkki Deccan julkaisemina. Suurin hitti, Marriottin ja Lanen itsensä tekemä "All Or Nothing" nousi saman vuoden elokuussa brittilistan kärkisijalle. Kappale otettiin hyvin vastaan myös Britteinsaarten ulkopuolella, ja Small Faces teki kiertueen Skandinaviaan.
Riita ja managerinvaihdos

Menestys toi mukanaan joukon ongelmia, joista päällimmäiseksi nousi manageri Don Ardenin käytös suojattejaan kohtaan. Arden oli ominut itselleen lähes kaiken päätösvallan, eikä hän kohdellut yhtyettä sen menestyksen edellyttämällä tavalla. Small Facesin omia näkemyksiä ei kuultu, eikä heidän vaatimuksiaan otettu todesta. Arden järjesti keikkoja liian paljon - jopa kolme esiintymistä illan aikana - ja korjasi itse suurimman osan palkkioista omaan taskuunsa. Orkesterin jäsenten välit manageriin viilenivät.
Arden ei myöskään ollut erityisen innoissaan Marriottin ja Lanen omasta tuotannosta. Vastoin Small Facesin omaa tahtoa Arden päätti julkaista "All Or Nothingin" seuraajaksi singlen "My Mind's Eye", vaikka se oli pelkkä demoversio. Levymerkki Deccan julkaisemana kappale tuli myyntiin vuoden 1966 marraskuussa. Vaikka se menestyi erinomaisesti, olivat Marriott, Lane, Jones ja McLagan saaneet tarpeekseen Don Ardenista ja studioaikaa niukasti tarjoavasta Deccasta ja lopettivat yhteistyönsä näiden kanssa vuoden 1967 alussa.
Small Facesin uudeksi levy-yhtiöksi nousi The Rolling Stonesin managerin Andrew Loog Oldhamin perustama riippumaton levy-yhtiö Immediate Records, joka oli valmis antamaan yhtyeelle enemmän aikaa studiotyöskentelyyn. Tällä oli myönteinen vaikutus heidän tuleviin levytyksiinsä, sillä uusi Olympicin 8-raitastudio tarjosi aivan uudenlaiset mahdollisuudet tehdä musiikkia, varsinkin kun työskentelyaikaa oli lähes rajattomasti.
Menestyksen huumaa

Vuosi 1967 toi Small Facesille paljon uusia haasteita, sillä Yhdysvalloista levinnyt hippiliike toi mukanaan muun muassa lisääntyneen huumeiden käytön. Tämä vaikutti myös kappaleiden sanoituksiin. Keskellä "rakkauden kesäksi" nimettyä aikaa Small Faces julkaisi singlen ”Here Comes the Nice”, jonka sanoma oli hyvinkin ajankohtainen. Tarina on nimittäin melko avoin ylistyslaulu huumekauppialle. Kappale oli Marriott ja Lanen käsialaa. Koko yhtyeellä oli omakohtaisia kokemuksia LSD:n käytöstä. Levy vältti sensuurin ja nousi brittilistoilla kymmenenneksi.
Kesäkuussa 1967 Small Facesilta ilmestyi myös kaksi albumia, Immediaten julkaisema Olympic Studiossa tehty Small Faces sekä Deccan kiireellä tekemä From the Beginning, joka koostui yhtyeen aiemmista taltioinneista. Levyjen sisältö oli hyvin erityylinen. Siinä missä Deccan julkaisu tarjosi alkuperäistä ja tuttua Small Facesia, esitteli Immediaten levy kokonaan uudenlaisen yhtyeen, joka oli laajentanut sointejaan cembaloin, mellotronein ja bongorummuin lisäten joukkoon eri puhallinsoittimia. Albumilta löytyi vaikutteita niin soulista, psykedeliasta kuin folkistakin. Kumpikin levy nousi brittilistoilla top-20:een.
Vielä saman kesän aikana Small Faces halusi julkaista uuden singlen. Elokuussa ilmestyi psykedeelinen ”Itchycoo Park”. Kappaleen omintakeinen soundi ja entuudestaan tuntemattomat "tuulitunneliefektit" loivat mystisen tunnelman. ”Itchycoo Parkin” saama huomio oli melkoinen, ja kappale oli samalla Small Facesin ainoa Yhdysvalloissa Top-20-listoille kavunnut levy. Jälkeenpäin ”Itchycoo Park” on menestynyt hyvin Maailman paras levy -äänestyksissä.
Steve Marriott ei ollut erityisen innoissaan ”Itchycoo Parkin” menestyksestä, sillä kappaletta oli vaikea esittää konserteissa sen erikoisefektien vuoksi, eikä se myöskään edustanut yhtyeen ominta tyyliä. Paljon lähempänä Small Facesin haluamaa musiikillista linjaa oli seuraava single ”Tin Soldier”, joka oli herkkä rakkauslaulu. Marriottin vahva ja sielukas ääni pääsi oikeuksiinsa ja McLagan intoutui kosketinsoittimissa hurjaan menoon. Edeltäjiensä tavoin tämäkin kappale nousi Britanniassa Top-Teniin saavuttaen myynnillisen huippunsa tammikuussa 1968. Samalla ”Tin Soldier” toimi eräänlaisena edelläkävijänä lähestyen tyyliltään varhaista heavy metalia.
The Beatlesin vanavedessä

Small Facesin  tunnetuin albumi on Ogdens’ Nut Gone Flake (1968), joka nousi Britannian albumilistan kärkisijalle ja on nykyisin psykedeelisen rockin kulttiklassikko. Viiden kuukauden ajan neljässä eri levytys-studiossa tehdyn albumin kaikki kappaleet olivat yhtyeen säveltämiä. Levyn avaava nimikappale oli instrumentaaliversio vuonna 1965 alun perin julkaistusta "I've Got Mine"-singlestä. Vinyylin kakkospuolella oli satu "Happiness Stan", joka kerrotaan kuudella kappaleen ja englantilaisen näyttelijä-koomikko Stanley Unwinin välipuheiden muodossa. Levy edusti erikoista sekoitusta, josta löytyi cockneylaista pilailua, lausuntaesityksiä, hard rockia, soulia, psykedeliaa ja herkkää tunnelmointia. Myös pyöreä, värikäs levykotelo erottui levyliikkeiden muusta tarjonnasta. Yhtye oli halunnut luoda jotain, jota voisi rinnastaa The Beatlesin klassikkoon Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band. Vaikka levy menestyi loistavasti Britannian ohella kymmenissä eri maissa, oli se sisällöltään amerikkalaisille aivan liian englantilainen. Ogden's Nut Gone Flakea pidetään yleisesti rockin ensimmäisenä teemalevynä.
Albumilta julkaistiin singlenä ”Lazy Sunday”, jonka Marriott esitti paksulla cockney-murteella. Hän ei olisi halunnut pilailumielessä tekemäänsä levytystä singleksi, mutta levy-yhtiö oli asiasta eri mieltä. Kappale nousi brittilistan kakkoseksi ja oli samalla Small Facesin viimeinen suuri hitti. Sitä seurannut akustinen ja jazzahtava ”Universal” ei myynyt enää toivotulla tavalla. Tämä sekä kriitikoiden murska-arvostelut masensivat Marriottin, joka lopetti moneksi kuukaudeksi säveltämisen kokonaan.
Hajoaminen ja comeback

Small Faces  hajosi vuoden 1969 alussa musiikillisiin erimielisyyksiin. Marriottin lähtiessä omille teilleen yritti levy-yhtiö Immediate pelastaa Small Facesin julkaisten kaksoisalbumin "Autumn Stone".
Myöhemmin Immediate meni konkurssiin. Jälkeenpäin selvisi, että firman tuotosta oli kulkeutunut paljon Small Facesin jäsenille kuuluvaa rahaa Immediaten johtokunnan omiin käyttötarkoituksiin.
1970-luvun lopulla Small Faces teki Marriottin johdolla lyhyen comebackin. Yhtyeen uudelleen julkaisema single "Itchycoo Park" nousi brittilistalle joulukuussa 1975 sijaluvulle 9. Kokoonpano hajosi vajaan kolmen vuoden yhdessäolon jälkeen.
Steve Marriott menehtyi kotonaan tupakasta syttyneessä tulipalossa 20. huhtikuuta 1991. Ronnie Lane kuoli MS-tautiin 4. kesäkuuta 1997 taisteltuaan sairautta vastaan lähes 20 vuotta.. Ian McLagan kuoli aivohalvaukseen 3. joulukuuta 2014.
Small Facesin kaksi jäljelle jäänyttä alkuperäisjäsentä, rumpali Kenny Jones ja kosketinsoittaja Ian McLagan, ryhtyivät 1990-luvun aikana lakimiehen avulla perimään saataviaan sekä Immediatelta, jonka raunioista oli noussut Charly, kuin Deccaltakin, joka oli edelleen voimissaan. Yhtyeen entiset jäsenet saivatkin jälkikäteen melkoiset korvaukset molemmilta firmoilta Marriottin ja Lanen aikoinaan tekemistä kappaleista, joita oli ehditty 30 vuoden aikana myydä paljon ja joista oli tehty lukuisia cover-versioita.  Säveltäjäkaksikko ei itse päässyt nauttimaan heille kuuluvista rahoista.
Diskografia > Albumit

Small Faces (Decca) (1966)
From the Beginning (1967)
Small Faces  (Immediate) (1967)
Ogdens’ Nut Gone Flake (1968)
Autumn Stone (1969)
Playmates (1977)
78 in the Shade (1977)
Itchycoo Park (1999)
The Very Best of The Small Faces (2005)
Diskografia > Singlet

What'cha Gonna Do About It (1965)
I've Got Mine  (1965)
Sha La La La Lee  (1966)
Hey Girl  (1966)
All Or Nothing (1966)
My Mind's Eye  (1966)
I Can't Make It  (1967)
Here Comes The Nice  (1967)
Itchycoo Park  (1967)
Tin Soldier  (1967)
Lazy Sunday  (1968)
Universal  (1968)
Afterglow Of Your Love  (1969)
Steve Marriott Humble Pien riveissä vuonna 1973.
Psamathe (mytologia)

Psamathe (m.kreik. Ψάμαθη, Psamathē) oli kreikkalaisessa mytologiassa kahden eri hahmon nimi.
Nereidi

Psamathe oli nereidi, joka muuntautui hylkeeksi välttääkseen Aiakoksen lähentelyn. Hän kuitenkin synnytti tälle Fokoksen äiti. Euripideen tragediassa Helena hän myöhemmin meni naimisiin Egyptin kuninkaan Proteuksen kanssa ja synnytti tälle Theoklymenoksen ja Eidon.
Krotopoksen tytär

Psamathe oli Argoksen kuninkaan Krotopoksen tytär, joka synnytti Apollonille Linoksen. Psamathe kuitenkin pelkäsi isänsä rektiota lapsensa syntymään niin, että antoi tämän paimenten hoidettavaksi. Krotopoksen koirat repivät kuitenkin lapsen riekaleiksi ja Krotopos tappoi tyttärensä, jonka seurauksena Apollon lähetti Argokseen lapsia tappaneen kulkutaudin.
Helsingin Saalem-seurakunta

| Helsingin Saalem |
| --- | --- |

 Saalem-temppeli Näkinkujalla Helsingin Hakaniemessä.
Suuntautuminen:  helluntaiherätys
Kirkkokunta:  Suomen Helluntaikirkko
Perustettu:  5. maaliskuuta 1928
Seurakunnanjohtaja:  Stefan Sigfrids
Pääkirkko:  Saalem-temppeli Hakaniemi, Helsinki
Jäseniä:  n. 3 500
TV:  UskoTV
Radio:  Radio Dei
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Helsingin Saalem-seurakunta on Helsingissä sijaitseva helluntaiseurakunta. Saalem-seurakunta on perustettu vuonna 1928. Nykyisin Saalem-seurakunta on noin 3 500 jäsenellään Suomen suurin helluntaiseurakunta. Seurakunta kokoontuu Näkinkujalla, Hakaniemessä, sijaitsevassa Saalem-temppelissä. Lokakuusta 2022 lähtien seurakunnanjohtajana on toiminut Stefan Sigfrids. Saalem-seurakunta kuuluu jäsenseurakuntana Suomen Helluntaikirkkoon.
Saalem-seurakunnan toimintaan kuuluvat viikoittaiset jumalanpalvelukset ja muut hengelliset tilaisuudet. Seurakunnalla on myös runsaasti eri elämänvaiheisiin ja erityisiin elämäntapahtumiin ja -tilanteisiin suunnattua palvelua. Seurakunta tekee laajasti lähetystyötä yhteistyössä Fida Internationalin kanssa. Seurakunnalla on ollut runsaasti kansainvälisiä yhteyksiä ja seurakunnassa on vieraillut useita tunnettuja kansainvälisiä julistajia, kuten Reinhard Bonnke, Billy Graham, Oral Roberts ja David Wilkerson.
Historia > Saalem-seurakunnan perustaminen ja alkuajat

Suomeen helluntaiherätys tuli vuonna 1911, jolloin norjalainen metodistipastori Thomas Ball Barratt vieraili ensi kerran Suomessa. Kotimaa-lehden silloinen päätoimittaja Pekka Brofeldt antoi asialle palstatilaa. Helsingissä syntyi herätyksen johdosta vuonna 1920 kaksikielinen seurakunta Filadelfia, jonka paimeneksi valittiin vuonna 1925 Helsingissä yliopisto-opintonsa suorittanut metsänhoitaja Eino I. Manninen.
Kaksikielisen työn käytännöllisten vaikeuksien vuoksi Manninen päätti yhdessä joidenkin muiden suomenkielisten uskovien kanssa perustaa uuden seurakunnan, joka otti nimekseen Saalem. Saalem-seurakunnan perustava kokous pidettiin 5. maaliskuuta 1928. Perustamiskokouksessa olivat mukana Juho Antikainen, Veikko Antikainen, Birger Gröhn, K.A. Hellman, Onni Kaisla, Otto Laitinen, Rafael Lalu, Paavo Louhi, Eino I. Manninen, Arvo Muhonen ja Väinö Tollman. Manninen toimi seurakunnan vastaavana paimenena lähes 40 vuotta aina kuolemaansa saakka. Alkuaikoinaan Saalem-seurakunta kokoontui useissa vuokratiloissa muun muassa Kalliossa Pengerkadulla sijainneessa Pylvässalissa. Viiden ensimmäisen toimintavuoden aikana jäsenmäärä kasvoi yli 800:aan. Vuonna 1934 Saalem yhdistyi toisen helluntaiseurakunnan, Siloamin kanssa.
Seurakunta järjesti 1930-luvulla suurkokouksia, mutta Helsingissä ei ollut tuolloin monia soveltuvia tiloja. Muun muassa Smith Wigglesworthin ja Donald Geen suurkokoukset järjestettiin Hippodromilla. Filadelfian käynnistämää raamattukoulutyötä järjestettiin Saalemissa aina vuoteen 1952, kunnes helluntaiherätyksen raamattuopisto perustettiin Paimioon. Raamattukouluja pidettiin muun muassa Heimolan salissa. Vuonna 1932 Saalem-seurakunta järjesti ensimmäisen helluntaikonferenssin Heimolassa.
Toisen maailmansodan aika oli seurakunnalle vaikeaa. Talvi- ja jatkosota katkaisi normaalin seurakunnallisen kokoustoiminnan, kun monet miehet joutuivat rintamalle. Kokouksia kuitenkin pidettiin yllä myös hälytysten aikana. Sodan loputtua seurakunnan eri työmuodot käynnistyivät uudelleen ja toiminta laajeni voimakkaasti. Eino Mannisen ehdokkuus eduskuntavaaleissa johti Saalem-seurakunnan hajaantumiseen. Osa seurakuntalaisista perusti 1945 Lauri Hokkasen johdolla Siion-seurakunnan.
Historia > Kasvu toisen maailmansodan jälkeen

Kasvu 1950- ja 1960-luvulla oli tasaista, mutta hitaampaa kuin alkuaikojen kasvu. Vuonna 1950 William Branhamin vierailun yhteydessä järjestettiin suurkokous Messukeskuksessa. Suurkokoukset seurasivat toisiaan ja seurakunnassa vierailivat muun muassa Oral Roberts vuonna 1961 ja David Wilkerson vuonna 1967. Maailman helluntaiyhteisön Maailmankonferenssi järjestettiin Helsingissä vuonna 1964. Seurakunta rakensi rukoushuoneen Malmille vuonna 1954. Vuosikymmenten aikana Saalem-seurakunta on synnyttänyt lukuisia rukouspiirejä, seurakuntia ja uusia toimintapisteitä. Vuonna 1969 itäisten kaupunginosien toiminta vakiintui, kun Kontionmaja vihittiin käyttöön.
Seuraava voimakkaan kasvun kausi sijoittui 1970-luvun loppuun ja 1980-luvun alkuun, aikoihin jolloin Niilo Yli-Vainion toiminnan ansiosta helluntailaisuus oli voimakkaasti julkisuudessa. Yli-Vainion tilaisuuksien innoittamana, Helsingissä järjestettiin useita suurtapahtumia UKK-hallissa. Uusille uskovaisille seurakunta järjesti tutustumisiltoja Saalem-temppelissä. Euroopan helluntaiherätysten edustajat kokoontuivat kesällä 1981 Helsinkiin PEK-konferenssiin, jonka yksi odotetuimpia puhujia oli Niilo Yli-Vainio.
Kun Pengerkadun tilat eivät enää vastanneet kasvaneen toiminnan vaatimuksia, alettiin suunnitella uutta rukoushuonetta. Uusien toimitilojen keskeinen sijainti lisäsi merkittävästi seurakunnan työn julkisuutta. Uuden tilan ensimmäisinä toimintavuosina kuulijoita kävi tilaisuuksissa viikottain noin 5 000 ja vuosittain lähes 300 000. 1980-loppuun mennessä jäsenmäärä kasvoi yli 3 000:een.
1970-luvulta lähtien lähtien Saalem-teki aktiivista media- ja evankelioimistyötä. Erityisesti nuorisoherätys ja huoli Helsingin huumeaallosta lisäsi tarvetta julistustyölle. Tähän tarpeeseen vastasi seurakunta Vastaus-lehdellä.
Yonggi Cho vieraili vuonna 1981 seurakunnan suurkokouksessa, Reinhard Bonnke vuosina 1983 ja 1985 sekä Bernhard Johnson vuonna 1984. Seurakunta antoi panoksensa myös yhteiskristillisiin tapahtumiin, kuten T. L. Osbornin vierailuun 1970, Luis Palaun kokoussarjaan vuonna 1982 sekä Billy Grahamin vierailuihin vuosina 1954 ja 1987. Jälkimmäinen, vuonna 1987 järjestetty Missio Helsinki, on suurin Suomessa järjestetty hengellinen kokoustapahtuma.
1980-luvun lopulla Saalem-seurakunta on myötävaikuttanut Myyrmäen rukoushuoneen hankintaan, Kontulan Metrokappelin syntyyn sekä Malmin uuden rukoushuoneen rakentamiseen.
Toimitilat > Pengerkadun Saalem (1938–1978)

Vuonna 1938 Saalem-seurakunta muutti ensimmäiseen omaan rukoushuoneeseensa, kun uusi tila valmistui osoitteeseen Pengerkatu 9. Tilan vihkiäisjuhlaan osallistui myös pohjoismaisen helluntaiherätyksen liikkeellepanija Thomas Ball Barratt. Tilan urakoitsija oli Heikki Honkanen. Pengerkadun "Vanha Saalem" palveli seurakuntaa lähes 40 vuotta, aina vuoteen 1978 asti.