stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keltot

| Keltot |
| --- | --- |
 Vanakeltto (Crepis praemorsa)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Alaheimo::  Cichorioideae
Suku::  Keltot Crepis  L.
Katso myös
   Keltot Wikispeciesissä   Keltot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltot eli suomukeltot (Crepis) on asterikasveihin kuuluva suku, jossa on noin 200 lajia. Keltot ovat yksi- tai monivuotisia ruohokasveja, joilla on mykerökukinnot. Mykeröiden kukat voivat olla kirkkaankeltaisia, oransseja, vaaleanpunaisia tai magentanpunaisia. Muutamia kelttolajeja viljellään koristekasveina, toisaalta jotkin keltot ovat sitkeitä rikkakasveja.
Keltot muistuttavat ulkonäöltään jonkin verran ukonkeltanoita (Hieracium) sekä voikeltanoita (Pilosella).
Suomessa kasvaa ainakin viisi kelttojen lajia luonnonvaraisena: suokeltto, piennarkeltto, vanakeltto, ketokeltto ja hoikkakeltto. Niistä suokeltto ja ketokeltto ovat yleisiä. Vanakeltto ja ketokelton alalaji pahtaketokeltto ovat Suomessa erittäin uhanalaisia.
Lajeja

Crepis aurea – kultakeltto
Crepis biennis – piennarkeltto
Crepis bursifolia – italiankeltto
Crepis canariensis – kanariankeltto
Crepis capillaris – hoikkakeltto
Crepis chondrilloides – rihmakeltto
Crepis dianthoseris – etiopiankeltto
Crepis divaricata – madeirankeltto
Crepis foetida – haisukeltto
Crepis foetida subsp. foetida – euroopanhaisukeltto
Crepis foetida subsp. rhoeadifolia – kaakonhaisukeltto
Crepis foliosa
Crepis juvenalis – tunisiankeltto
Crepis mollis – pehmytkeltto
Crepis multicaulis – altainkeltto
Crepis nicaeensis – ranskankeltto
Crepis noronhaea – portosantonkeltto
Crepis paludosa – suokeltto
Crepis praemorsa – vanakeltto
Crepis pyrenaica – pyreneittenkeltto
Crepis rubra – punakeltto
Crepis sancta – välimerenkeltto eli helokeltto
Crepis setosa – sukaskeltto
Crepis sibirica – siperiankeltto
Crepis tectorum – ketokeltto
Crepis tectorum subsp. czerepanovii – saariketokeltto
Crepis tectorum subsp. nigrescens (subsp. nigritula ?) – pahtaketokeltto eli pahtakeltto
Crepis tectorum subsp. pumila – alvariketokeltto
Crepis tectorum subsp. tectorum – kallioketokeltto eli ketokeltto
Crepis tectorum subsp. tectorum var. glabrescens – kalkkiketokeltto
Crepis vesicaria – voikeltto
Crepis vesicaria subsp. andryaloides – madeiranvoikeltto
Crepis vesicaria subsp. congenita – espanjanvoikeltto
Crepis vesicaria subsp. hyemalis – sisilianvoikeltto
Crepis vesicaria subsp. myriocephala – algerianvoikeltto
Crepis vesicaria subsp. proleptica – marokonvoikeltto
Crepis vesicaria subsp. stellata – libyanvoikeltto
Crepis vesicaria subsp. taraxacifolia – euroopanvoikeltto
Crepis vesicaria subsp. vesicaria – välimerenvoikeltto
Crepis zacintha – jooniankeltto
Kultakeltto (Crepis aurea)
Piennarkeltto (Crepis biennis)
Hoikkakeltto (Crepis capillaris)
Punakeltto (Crepis rubra)
Antropomorfismi

Antropomorfinen eläinhahmo
Antropomorfismi eli ihmisenkaltaistaminen on inhimillisten ominaisuuksien liittämistä muihin eläimiin, elottomiin esineisiin tai kuvitteellisiin kohteisiin. Uskonnoissa antropomorfismi tarkoittaa jumalien ihmisenkaltaisuutta.  Henkilöitymä on jonkin asian kuvaaminen kuvitteellisella henkilöllä.
Frans de Waal käyttää ilmiöstä nimitystä bambifiointi
Esimerkkejä ihmisenkaltaistamisesta ovat esimerkiksi:
sarjakuvien, lastenkirjojen ja animaatioiden eläinhahmot (esim. Aku Ankka, Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat)
autot ja muut laitteet ("auto ilahtuu kun se pestään"; "Se vihaa mua!")
Kansakunnan henkilöitymä
Jean Piaget havaitsi, että 3–10-vuotiailla lapsilla on taipumus animismiin, jossa he elollistavat esineitä ja luonnonilmiöitä. Piagetin mukaan tämä vaihe heijastaa lapsen egosentrismiä, jolloin he eivät vielä erottele omaa sisäistä maailmaansa ulkoisesta todellisuudesta. Lapsi saattaa ajatella, että kaikki, mikä liikkuu, on tietoinen ja tarkoituksellinen. Myöhemmin, kun lapsi kasvaa ja kehittää kausaalista ajattelua, animistiset käsitykset vähenevät ja muuttuvat rationaalisemmiksi.
Tähän kehitykseen on muun muassa seuraavia syitä. Havaitseminen ja tunnistaminen ovat epävarmoja. Vuorovaikutus toisten ihmisten kanssa on tärkeää. Ihmisten käsittely on tärkeää. Ihmisten sulkeminen tapahtumien ulkopuolelle on vaikeaa. Ihmiset saattavat olla parhaimpia ystäviämme tai pahimpia vihollisiamme. On tärkeää, että kiinnitetään ensiksi huomio tärkeimpiin asioihin, ja muiden ihmisten tekemiset ovat usein asioista kaikkein tärkeimpiä. Ihmiset ovat oletusarvoisesti syyllisiä kaikkeen.
Antropomorfismi filosofian historiassa

Muinaiskreikkalainen Ksenofanes sanoi:
»Mutta jos härjillä ja hevosilla ja leijonilla olisi kädet ja ne osaisivat käsin maalata ja tehdä teoksia niin kuin ihmiset, niin hevoset tekisivät jalojen ratsujen kaltaisia, härät uljaiden härkäin kaltaisia jumalhahmoja ja jokainen laji hahmoja oman kuvansa mukaan.» 
(Ksenofanes: Fragmentti 15)
Platon ja Aristoteles ajattelivat, että kaikkeus tehtiin olemassa olevasta aineesta. Esimerkiksi Aristoteleen mielestä luonnossa ei tapahdu mitään ilman päämäärää. Vasta 1500-luvulla Francis Bacon kyseenalaisti tämän Euroopassa vallinneen ajatustavan. Kaksi vuosisataa myöhemmin David Hume katsoi, että sattuma voi pitkinä ajanjaksoina selittää suunnittelun harhan. Sata vuotta Humen jälkeen Charles Darwin selitti asian evoluutioteorialla.
Antropomorfismi kognitiotieteessä

Antropomorfismi perustuu kognitiotieteen mukaan tiedostamattomiin prosesseihin, ja se voidaan liittää samoihin aivomekanismeihin, joita ihmiset käyttävät muiden ihmisten ymmärtämisessä. Tällaiset mekanismit aktivoituvat automaattisesti, kun havaitaan elollisuuden merkkejä, ja ne yhdistyvät yleisiin induktiivisiin ja kausaalisiin päättelymekanismeihin, jotka ovat alttiita kulttuurillisille eroille ja yksilöllisille vaihteluille. Tämä tukee ajatusta siitä, että antropomorfismi on ihmisen luonnollinen taipumus, joka kumpuaa ihmisten välisen sosiaalisen vuorovaikutuksen merkityksestä selviytymiselle erityisesti pienissä yhteisöissä.
Daniel C. Dennettin mielestä ihmisellä on kolme perusasennetta: aineellinen asenne, suunnitteluasenne ja aikomusasenne. Aineellinen asenteemme käsittelee samoja asioita kuin fysiikka. Suunnitteluasenteessa käsittelemme olioita jotain tarkoitusta varten suunniteltuina. Aikomuksellisessa asenteessa olioilla on käsityksiä, toiveita ja toimintakykyä. Viimeksi mainitut asenteet ovat niin voimakkaita, että jopa pienet lapset voivat ajatella olevansa olemassa jotain tarkoitusta varten.
Antropomorfismi uskonnossa

Uskonnot voidaan antropologien mielestä usein käsittää luonnon ihmisenkaltaistamiseksi.
Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa Jahve-jumala luo kaikkeuden tyhjästä. Näiden luomiskertomusten mukaan kaikella on jokin ihmistä hyödyttävä tarkoitus.
Esimerkiksi jotkut älykkään suunnittelun teorian kriitikot ovat esittäneet sitä yhdeksi ihmisenkaltaistamisen muodoksi. Ihmisenkaltaistaminen puolestaan on seurausta toisten ihmisten tärkeydestä ihmiselle.
Erilaisissa kaikkeudensyntytarinoissa, joita on ollut lähes kaikilla kansoilla, esiintyy ihmisten mutta myös muiden eläinten kaltaisia suunnittelijoita, joissa tuntematon on selitetty ”inhimillistämällä” se. Erään Amazonilla elävän heimon mukaan suunnittelija oli ensimmäinen ihminen itse, joka suunnitteli perheensä ja muut ihmiset. Useimmiten kaikkeus on luotu jostakin jo olemassa olevasta.
Sigmund Freudin mukaan kaikki monimutkaisimmatkin uskonnot ovat peräisin luonnon inhimillistämisestä.
Yksilölliset erot antropomorfismissa

Antropomorfismin aste vaihtelee merkittävästi ihmisten välillä. Jotkut ihmiset ovat alttiimpia liittämään inhimillisiä ominaisuuksia ja tunteita eläimiin, esineisiin ja luonnonilmiöihin kuin toiset. Tutkimukset ovat osoittaneet, että nämä erot ovat pysyviä yksilöllisiä piirteitä, jotka voivat olla yhteydessä aivojen rakenteisiin. Erityisesti vasemman temporaali-parietaalisen liitoksen (TPJ) harmaan aineen tilavuuden on todettu olevan yhteydessä siihen, kuinka vahvasti henkilö soveltaa antropomorfismia esimerkiksi eläimiin.
Aivojen rooli antropomorfismissa

Antropomorfinen ajattelu liittyy aivojen alueisiin, jotka ovat vastuussa mielentilojen attribuutioista ja sosiaalisesta kognitiosta, kuten vasempaan temporaali-parietaaliseen liitokseen (TPJ). Tämä aivoalue on keskeinen ns. "teorian mielestä" -prosessissa, eli kyvyssä ymmärtää toisten ihmisten ajatuksia, uskomuksia ja tunteita. Näin ollen antropomorfismi saattaa perustua samoihin aivomekanismeihin kuin sosiaalinen ajattelu ja empatia.
Kulttuurin ja kokemusten vaikutus

Antropomorfismiin vaikuttavat paitsi aivojen rakenteelliset tekijät, myös yksilön kulttuurinen tausta ja elämänkokemukset. Esimerkiksi tietyissä kulttuureissa ihmisiä rohkaistaan näkemään eläimet ja esineet inhimillisinä, kun taas toisissa antropomorfismi voi olla vähemmän yleistä.
Antropomorfismi ja mielenterveys

Tutkimus on myös osoittanut, että tietyt mielenterveyteen liittyvät tilat, kuten autismi, voivat vaikuttaa ihmisen kykyyn tai taipumukseen antropomorfisoida. Autistisilla henkilöillä on usein vaikeuksia liittää inhimillisiä ominaisuuksia sekä ihmisiin että ei-inhimillisiin kohteisiin, mikä voi liittyä heidän aivojensa erityisiin toiminnallisiin piirteisiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ilkka Pyysiäinen: Ruumiillinen ihminen tarvitsee ruumiillisen Jumalan (Arkistoitu – Internet Archive). Teologia.fi 14.1.2008.
Keltasilmät

| Keltasilmät |
| --- | --- |
 Partakeltasilmä (Tolpis barbata)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Keltasilmät Tolpis  Adans.
Katso myös
   Keltasilmät Wikispeciesissä   Keltasilmät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltasilmät eli tolpikset eli vaunikit (Tolpis) on asterikasveihin kuuluva suku, jossa on 20 lajia. Niitä esiintyy Välimeren alueella, Koillis-Afrikassa, Etiopiassa, Kanariansaarilla ja Azoreilla. Keltasilmät ovat kuivilla paikoilla kasvavia, usein mattomaisia yksi- ja monivuotisia ruohokasveja. Yksivuotista partakeltasilmää viljellään koristekasvina.
Lajeja

partakeltasilmä eli partavaunikki (Tolpis barbata)
palmankeltasilmä (Tolpis calderae)
korpinkeltasilmä (Tolpis coronopifolia)
mehikeltasilmä (Tolpis crassiuscula)
anagankeltasilmä (Tolpis glabrescens)
kanariankeltasilmä (Tolpis laciniata)
kampakeltasilmä (Tolpis lagopoda)
gomerankeltasilmä (Tolpis proustii)
sarjakeltasilmä (Tolpis umbellata)
teidenkeltasilmä (Tolpis webbii)
Partakeltasilmä.
Tolpis staticifolia.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Keltasilmät eli tolpikset eli vaunikit (Tolpis)
Suomen Lajitietokeskus: Keltasilmät – Tolpis
ITIS: Tolpis (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Tolpis (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2705841  Wikispecies: Tolpis  APDB: 195506  APNI: 97364  BioLib: 41614  CoL: 7XJ2  eFloraSA: Tolpis  EoL: 64133  EPPO: 1TOLG  FloraBase: 22296  FNA: 133094  FoAO2: Tolpis  FoC: 133094  GBIF: 3097145  GRIN: 12183  iNaturalist: 71199  IPNI: 11319-1  IRMNG: 1020470  ITIS: 38533  NBN: NHMSYS0000464472  NCBI: 122548  NZOR: 8be3d277-3bd2-4c91-a4ce-c98bf2269517  Open Tree of Life: 339822  PLANTS: TOLPI  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:11319-1  Tropicos: 40015175  VicFlora: 5bb1462a-de3a-4d3a-8c7a-3c61ffc2ccd5  WFO: wfo-4000038531  WoRMS: 1077037
Keltasiivet

| Keltasiivet |
| --- | --- |
 Lyijykeltasiipi (Eilema complanum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Keltasiivet Lithosiinae  Billberg, 1820
Katso myös
   Keltasiivet Wikispeciesissä   Keltasiivet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltasiivet (Lithosiinae) on siilikkäiden heimoon kuuluva perhosryhmä, jonka useimmat lajit elävät maapallon trooppisilla alueilla.
Keltasiipien ryhmä on verraten huonosti tunnettu eikä sen sisäisestä taksonomiasta ole varmuutta. Ne ovat pieniä, pitkänomaisia ja litteitä perhosia, joiden imukärsä on hyvin kehittynyt ja lajit vierailevatkin usein kukilla.. Etusiivet ovat kapeat ja kärjestään usein pyöristyneet. Siipisuonituksessa ja genitaaleissa on huomattavia eroja, mutta pistesilmät ovat hyvin pienet tai puuttuvat kokonaan.
Munat ovat muista siilikäsryhmistä poiketen sileäpintaisia. Toukat ovat vähemmän karvaisia kuin muiden siilikkäiden toukat ja ne käyttävät ravinnokseen putkilokasvien lisäksi myös sammalia, maksasammalia, jäkäliä sekä puiden oksilla kasvavia leviä. Koteloiden sijainti ja ulkoasu vaihtelevat hyvin paljon huomaamattomista, tiiviin kotelokopan ympäröimistä räikeänvärisiin.
Keltasiipiä tavataan maailmassa noin 3500 lajia, joista 105 esiintyy palearktisella alueella ja 39 Euroopassa. Ryhmän lajeja tavataan etenkin trooppisessa Amerikassa, Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa sekä Australiassa.
Lajit Suomessa

Suomessa ryhmän lajeja on tavattu 17, joista yksi on vakinaiseen lajistoon kuulumaton harhailija .
harmokeltasiipi Eilema lurideolum
isokeltasiipi Lithosia quadra
kaaripistesiipi Pelosia obtusa (harhailija)
kalvaskeltasiipi Eilema pygmaeolum
kalvosiipi Nudaria mundana
koisasiipi Cybosia mesomella
kultakeltasiipi Eilema sororculum
lyijykeltasiipi Eilema complanum
nahkakeltasiipi Eilema depressum
nokisiipi Atolmis rubricollis
pikkukeltasiipi Eilema lutarellum
pilkkusiipi Setina irrorella
pistesiipi Pelosia muscerda
pyörösiipi Thumatha senex
ruususiipi Miltochrista miniata
tuhkakeltasiipi Eilema griseolum
vahakeltasiipi Eilema cereolum
Aiheesta muualla

Pohjoisamerikkalaisia lajeja (englanniksi)
Australialaisia lajeja kuvina (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2560142  BioLib: 54786  ITIS: 694071  NBN: NHMSYS0000503081
Kelttiläinen taide
Galleria

Kelttiläinen kultainen kaularengas. Vix, Ranska.
Kelttisankarin patsas. Hahmolla on kaulassaan tyypillinen kaularengas. Mšecké Žehrovice, Tšekin tasavalta.
Gundestrupin kattila.
Kiviristi. Monasterboice, Irlanti.
Kristus valtaistuimella. Book of Kells.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kelttiläinen taide Wikimedia Commonsissa
Kenning

Kenning on muinaisessa skaldirunoudessa metaforaa muistuttava kiertoilmaus tai kielikuva. Kenning on johdettu muinaisnorjan verbistä kenna eli ymmärtää, tietää tai nimetä. Samantyyppisiä ilmauksia käytettiin myös muinaisenglanniksi kirjoitetuissa runoelmissa.
Kenning muodostuu yleensä kahdesta sanasta. Esimerkiksi aaltojen ratsu on laiva, valaan tie on meri, renkaiden antaja on kuningas ja miekan neste tarkoittaa verta.
Karjanhoitokoulut Suomessa

Karjanhoitokoulut Suomessa olivat ammattioppilaitoksia, joiden tehtävänä oli antaa opetusta karjataloudessa. Karjanhoitokoulut jakaantuivat yleensä tietopuolisiin, käytännöllistietopuolisiin ja kiertäviin karjanhoitokouluihin. Monet niistä toimivat muiden maatalousalan oppilaitosten kuten maamieskoulujen, meijerikoulujen ja kotitalouskoulujen yhteydessä, joita perustettiin 1800-luvun puolivälistä alkaen usein isojen kartanoiden maille.
Useimmat karjanhoitokoulut perustettiin 1800–1900-lukujen vaihteen molemmin puolin. Elinkeinorakenteen ja koulutusjärjestelmän muutosten myötä ne lopettivat toimintansa 1970-luvulta alkaen tai yhdistettiin maatalousoppilaitoksiin tai 1990-luvulta alkaen ammattikorkeakouluihin.
Tietopuoliset karjanhoitokoulut

Tietopuolisen karjanhoitokoulun tarkoituksena oli antaa karjanhoitajiksi ja tarkastuskarjakoiksi aikoville henkilöille ammattiopetusta sekä harjaantumista karjataloudessa sekä pienviljelijäväestölle ohjausta karjanhoidon alkeissa. Tietopuoliset karjanhoitokoulut olivat maataloushallituksen valvonnan alaisia.
Tietopuolisen karjanhoitokoulun oppijaksoon kuului hyväksytyissä karjataloissa suoritettu harjoittelu ja tätä seurannut tietopuolinen opetus. Sen lisäksi koulu järjesti tarkastuskarjakkokursseja, joiden oppijaksoon kuului tietopuolista opetusta ja käytännöllisiä harjoituksia, sekä lyhytaikaisia kotieläinhoitokursseja, joilla annettiin alkeisopetusta ja ohjausta karjanhoidossa.
Tietopuoliset karjanhoitokoulut > Karjanhoitoharjoittelu

Karjanhoitoharjoittelulaitoksen tarkoituksena oli antaa nais- ja miespuolisille henkilöille harjaantumista kaikissa karjan-, sian-, lampaan- ja siipikarjan hoitoon kuuluvissa töissä näihin tarkoituksiin hyväksytyillä tiloilla.
Karjanhoitoharjoittelu kesti vähintään yhden vuoden. Päästäkseen harjoittelijaksi tuli hakijan olla 18 vuotta täyttänyt ja esittää todistukset siitä, että hän on hyvämaineinen, että hänellä oli terve ruumiinrakenne, ettei häntä vaivannut tarttuva tauti, että hän oli suorittanut ylemmän kansakoulun oppikurssin tai että hänellä oli siitä vastaavat tiedot, sekä että hänellä oli holhoojan suostumus, jos hän oli vajaavaltainen.
Harjoittelija sai harjoittelutilan omistajalta tai haltijalta tarkoitusta vastaavan asunnon ja ylöspidon sekä lyhyemmissä sairaustapauksissa lääkärinhoidon ja lääkkeet. Lisäksi hän sai maanviljelyseuran tai talousseuran määräämän palkkion.
Tietopuoliset karjanhoitokoulut > Tietopuolinen oppijakso

Tietopuolisen oppijakson tarkoituksena oli antaa nais- ja miespuolisille karjanhoitajiksi aikoville henkilöille ohjausta ja tietopuolista opetusta karjan-, sian-, lampaan- ja siipikarjanhoidossa niiden tietojen täydentämiseksi, joita harjoittelijat olivat saavuttaneet aikaisemmalla harjoittelulla. Tietopuolinen oppijakso alkoi marraskuun alussa ja kesti noin kuusi kuukautta.
Tietopuoliseen oppijaksoon kuuluivat seuraavat alkeis- ja ammattiaineet: kotieläinhoito- ja jalostusoppi, kotieläinten terveys- ja sairashoito-oppi, synnytysoppi ja maitotalousoppi, anatomia ja fysiologia, maanviljelyksen talousoppi, laskento, luonnontieteet, äidinkieli ja karjatalouskirjanpito. Opetusohjelmaan voitiin sisällyttää myös muita yleistä kansansivistystä kohottavia aineita.
Päästäkseen oppilaaksi tietopuoliselle oppijaksolle hakijan tuli harjoittelupaikasta saamallaan, maataloushallituksen vahvistaman kaavan mukaisella todistuksella näyttää suorittaneensa edellä mainitun harjoittelun.
Tietopuoliset karjanhoitokoulut > Tarkastuskarjakkokurssi

Tarkastuskarjakkokurssien tarkoituksena oli antaa karjanhoitajille tilaisuus täydentää ammattitietojaan sekä erityisesti kehittää heitä kiertävään karjakko- ja tarkastuskarjakkotoimintaan. Tarkastuskarjakkokurssien tietopuolinen oppijakso kesti kaksi ja puoli kuukautta.
Päästäkseen oppilaaksi tarkastuskarjakkokurssille tuli hakijan esittää todistus siitä, että hän oli suorittanut tietopuolisen oppijakson taikka kaksivuotisen käytännöllistietopuolisen karjanhoitokoulun oppijakson ja tämän jälkeen toiminut karjanhoitajana menestyksekkäästi vähintään vuoden ajan.
Tietopuoliset karjanhoitokoulut > Kotieläinhoitokurssit

Pienviljelijöiden harrastuksen herättämiseksi järkiperäiseen karjanhoitoon pantiin toimeen ohjelman mukaan lyhytaikaisia, korkeintaan neljä viikkoa kestäneitä kotieläinhoitokursseja joko koululla tai muualla sen toiminta-alueella.
Käytännöllistietopuoliset karjanhoitokoulut

Käytännöllistietopuolisen karjanhoitokoulun tarkoituksena oli antaa karjanhoitajiksi aikoville henkilöille ammattiopetusta ja käytännöllistä harjaantumista karjataloudessa. Käytännöllistietopuoliset karjanhoitokoulut olivat joko nais- tai miesoppilaita varten.
Käytännöllistietopuoliset karjanhoitokoulut > Koulun opetus

Koulun oppijakso, johon kuului käytännöllisiä töitä ja tietopuolista opetusta, alkoi marraskuun alussa ja kesti kaksi vuotta. Erityisestä syystä paikallisten olojen vaatiessa voitiin oppijakso pitää vain vuoden kestävänä.
Koulussa annettiin opetusta karjan-, lampaan-, sian- ja siipikarjanhoitoon kuuluvissa töissä sekä taloustehtävissä. Lisäksi koulussa annettiin tietopuolista opetusta seuraavissa aineissa: karjan-, sian-, lampaan- ja siipikarjanhoito-opissa, kotieläinten anatomiassa, terveys- ja sairashoito-opissa, maitotalousopissa, luonnontieteissä, laskennossa, karjatalouskirjanpidossa sekä oikein- ja ainekirjoituksessa.
Päästäkseen koulun oppilaaksi tuli hakijan olla 18 vuotta täyttänyt ja esittää todistukset siitä, että hän on hyvämaineinen, että hänellä oli terve ruumiinrakenne, ettei häntä vaivannut tarttuva tauti, että hän oli suorittanut ylemmän kansakoulun oppikurssin tai että hänellä oli siitä vastaavat tiedot, sekä että hänellä oli holhoojan suostumus, jos hän oli vajaavaltainen.
Kiertävät karjanhoitokoulut

Kiertävän karjanhoitokoulun tarkoituksena oli antaa etupäässä pienviljelijäväestölle alkeisopetusta ja käytännöllistä ohjausta järkiperäisessä karjanhoidossa.
Kiertävän karjanhoitokoulun toiminta kesti vähintään seitsemän kuukautta vuodessa, josta ajasta enintään kolme kuukautta kullakin koulupaikalla. Siinä tapauksessa, että aika ei kokonaisuudessaan kulunut koulun toimintaan, opettajan ja karjakon tuli käyttää jäljelle jäänyt aika neuvontaan.
Kiertävät karjanhoitokoulut > Koulun opetus

Kiertävässä karjanhoitokoulussa annettiin ohjausta karjan-, lampaan-, sian- ja siipikarjanhoitoon kuuluvissa töissä sekä tietopuolista opetusta kirjoituksessa, laskennossa, luonnonopin perusteissa, karjan, sikojen, lampaan ja siipikarjan hoidossa, maitotalouden alkeissa ja tavallisten eläintautien hoitamisessa.
Oppilaiksi otettiin 16 vuotta täyttäneitä hakijoita, joiden katsottiin voivan seurata opetusta.
Karjanhoito- ja karjatalouskouluja

Suomalainen maatalousopetus painottui aluksi miesten töihin eli kasvinviljelyyn. Vähitellen alettiin nähdä lypsykarjatalouden nouseva rooli maataloudessa ja antamaan opetusta myös karjanhoidossa, sitäkin aluksi usein vain miehille, vaikka navettatyöt olivat perinteisesti olleet enemmän naisten vastuulla.
Suomen ensimmäisessä maatalouskoulussa Mustialassa oli karjakko-opetusta annettu alusta eli vuodesta 1840 asti. 1860-luvun lopun suurten nälkävuosien jälkeen alettiin kiinnittää huomiota myös karjanhoito- ja meijerialan koulutukseen, ja ensimmäiset alan koulut syntyivät Liperiin 1869 ja Janakkalaan. Vuonna 1896 perustettiin karjanhoitokoulut Mustialan, Kurkijoen, Virolahden Harjun, Korsholman ja Muhoksen Koivikon maanviljelyskoulujen yhteyteen.
Monet karjakkokouluna tai karjanhoitokouluna aloittaneet oppilaitokset muuttuivat myöhemmin karjatalouskouluiksi, ja ne toimivat usein muiden maanviljelysoppia antavien laitosten kuten maamieskoulujen yhteydessä.
Karjanhoito- ja karjatalouskouluja > Ahlbackan karjanhoitokoulu

Nordenswanin suvun omistamassa Alpakan eli Ahlbackan kartanossa Hattulassa toimi ainakin 1800-luvun loppuvuosina yksivuotinen karjanhoitokoulu miehille.
Karjanhoito- ja karjatalouskouluja > Etelä-Karjalan karjatalouskoulu

Etelä-Karjalan karjatalouskoulu perustettiin Viipurin maalaiskunnan Talissa. Sotien aikana se siirtyi Joutsenoon.
Karjanhoito- ja karjatalouskouluja > Etelä-Pohjanmaan karjatalouskoulu

Etelä-Pohjanmaan karjatalouskoulu Ilmajoella perustettiin 1904 käytännöllistietopuoliseksi. 1912 aloitti Ilmajoen tietopuolinen karjanhoitokoulu, jonka nimi vaihdettiin 1925 Etelä-Pohjanmaan tietopuoliseksi karjanhoitokouluksi. Normaalin opetussuunnitelman ohessa se järjesti karjakko-, tarkastuskarjakko- ja karjatalouskursseja sekä kursseja uusille harjoittelijoille. Koulu siirtyi valtiolle 1959, ja 1980-luvun alussa Etelä-Pohjanmaan karjatalouskoulu muuttui opistotasoiseksi maatalousoppilaitokseksi. Samalla Paimiossa toiminut maatalouskerho-opisto lopetettiin. Nykyisin koulutila on osa toisen asteen Koulutuskeskus Sedua ja Seinäjoen ammattikorkeakoulun elintarvike- ja maatalouskoulutusalaa.