stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyhän Marian kirkko (Kokemäki)

| Pyhän Marian kirkko |
| --- | --- |
 Pyhän Marian kirkon sakasti
Sijainti:  Kokemäki
Seurakunta:  Kokemäen seurakunta
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Näkymä hautausmaalta
Pyhän Marian kirkko Kokemäellä oli Kokemäenjoen pohjoispuolella Kokemäen vanhan hautausmaan paikalla sijainnut puukirkko, joka purettiin 1850. Kirkosta on säilynyt harmaakivinen Pyhän Marian sakasti.
Kokemäen kirkko oli nimitetty Neitsyt Marian pitäjänkirkoksi, ja se oli mainittu asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1374. Kirkko oli peräisin tätä varhaisemmalta ajalta. Alun perin mäki, jossa vanha kirkko sijaitsi, oli Kokemäenjoen saari.
Kokemäen seurakunta on Manner-Suomen vanhimpia ja siellä on ollut useitakin kirkkoja kristillisenä varhaisaikana. Pyhän Marian kirkosta on säilynyt vain harmaakivestä rakennettu sakaristo. Vanhan kirkon esineitä on säilynyt uuteen Kokemäen kirkkoon siirrettynä useitakin, kuten keskiaikainen ehtoolliskalkki, messinkinen kynttiläkruunu, votiivitaulu ja kirkonkello. Muuta irtaimistoa, kuten vanhan kirkon saarnastuoli päätettiin myydä eniten tarjoavalle. Kirkko kuitenkin vielä jätettiin pystyyn. Myöhemmin Kokemäen seurakunta myi vanhan kirkon vuonna 1845 Carl von Knorringille.
Aluksi suunnitteilla oli rakentaa kivinen kirkko, mutta kuitenkin sen sijaan sakariston viereen rakennettiin puukirkko. Vuonna 1640 puinen kirkko paloi, jonka vuoksi sen viereen rakennettiin uusi. Suunniteltu kivinen runkohuone ei toteutunut luultavasti Kokemäen hallinnollisessa ympäristössä ja verotuksessa tapahtuneista muutoksista johtuen.
Kirkon pihaa ympäröi hirsiaita, jonka ainoa portti oli pohjoissivulla. Pihassa ei kasvanut vielä tuolloin puita. Uuden Kokemäen kirkon valmistuttua kuitenkin päätettiin jatkaa vainajien hautaamista vanhaan kirkkoon. 1840-luvulle tultaessa vanha kirkko oli päässyt pahoin ränsistymään: ikkunoita oli rikki ja ovet olivat lukottomia. Maaherra määräsi kirkon purettavaksi vuonna 1850.
Kivisakariston ympärille on voitu haudata vainajia jo ennen kristillistä aikaa ajanlaskumme ensimmäisellä vuosituhannella. 1600-luvulla alkoi yleistyä vainajien hautaaminen kirkon lattian alle, mutta siitä tuli vähitellen terveydellisesti haitallista ja siksi kuningas kielsi hautaamisen uuteen Kokemäen kirkkoon. Vanhan kirkon kerrotaan olleen niin täynnä haudattuja vainajia, ettei mittauksia voitu tehdä rakennuksen sisäpuolelta.
Kun vanhasta kirkosta alkoi tulla ahdas, alettiin suunnitella uuden kirkon rakentamista. Silloin kirkko ei ollut ainoastaan jumalanpalveluspaikka vaan sinne kokoonnuttiin myös tapaamaan sukulaisia ja tuttavia. Vanhalla hautausmaalla on myös kokemäkeläissukujen sukuhautoja sekä Kokemäellä toimineiden pappien hautoja.
Valokuvia

Vanhoja ristejä
Näkymä Tulkkilan sillalle päin
Kappeli joelta katsottuna
Hautausmaan vanhaa muuria
Pyhän Panteleimonin kirkko (Pietari)

Pyhän Panteleimonin kirkko Pestelinkadulta nähtynä.
Pyhän Panteleimonin kirkko (ven. Пантелеи́моновская це́рковь, Panteleimonovskaja tserkov, viralliselta nimeltään церковь Святого великомученика Пантелеимона Целителя, tserkov Sjatogo velikomutšenika Panteleimona Tselitelja) on barokkityyliä edustava rakennusmuistomerkki Pietarissa Venäjällä. Vuosina 1735–1739 pystytetyn kirkon on suunnitellut Ivan Korobov.
Toskanalaisten pilasterien, kahdeksankulmaisen kupolitornin ja kellotapulin koristama kirkko on omistettu pyhälle Panteleimonille, jonka muistopäivänä Venäjän laivasto voitti ruotsalaiset kahdessa meritaistelussa, jotka käytiin Hangon ulkopuolella Riilahdessa vuonna 1714 sekä Granhamnin luona Ahvenanmaan saaristossa vuonna 1720. Niistä jälkimmäinen tunnetaan Ruotsi-Suomen merihistoriassa Ledsundin tai Flisön taisteluna. Rakennuksen alkuperäinen asu on säilynyt varsin hyvin myöhemmistä muutostöistä huolimatta. Julkisivun marmoriset kohokuvat ovat 1800-luvun puolivälistä ja meritaisteluihin osallistuneiden rykmenttien muistotaulut vuodelta 1914.
Panteleimonin kirkko suljettiin vuonna 1935 ja myöhemmin sitä käytettiin varastona. Vuonna 1981 sinne avattiin Neuvostoliitolle talvisodan jälkeen vuokratun Hankoniemen puolustuksesta kertonut museo. Rakennus palautettiin Venäjän ortodoksiselle kirkolle vuonna 1994. Sen julkisivut restauroitiin vuosina 2002–2003.
Kirkon osoite on Soljanoi pereulok 17 tai ulitsa Pestelja 2-a. Sen mukaan on nimetty lähellä sijaitseva Panteleimonin silta. Panteleimonin nimeä kantoi aikaisemmin myös kirkon ohi kulkeva Pestelinkatu. Vastapäisen talon päätyseinässä on vuonna 1946 laadittu Hankoniemen puolustajien muistomerkki. Lähistöllä sijaitsee myös Hangonkatu (Gangutskaja ulitsa)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhän Panteleimonin kirkko (Pietari) Wikimedia Commonsissa
Pyhän Kolminaisuuden kirkko (Kerameikós)

| Pyhän Kolminaisuuden kirkko Ναός Αγίας Τριάδας |
| --- | --- |
 Kerameikóksen Pyhän Kolminaisuuden kirkko.
Sijainti:  Kerameikós, Ateena, Attika, Kreikka
Koordinaatit:  37°58′45″N, 23°43′03″E
Kirkkokunta:  Kreikan kirkko
Hiippakunta:  Ateenan arkkihiippakunta
Rakentamisvuosi:  1955
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhän Kolminaisuuden kirkko (kreik. Ναός Αγίας Τριάδας, Naós Agías Triádas, kath.kreik. Ναός Αγίας Τριάδος, Naós Agías Triádos) on ortodoksinen kirkko Kerameikóksen kaupunginosassa Ateenassa Kreikassa. Se on omistettu Pyhälle Kolminaisuudelle.
Kirkon seinämaalauksia.
Kerameikóksen Pyhän Kolminaisuuden kirkko vihittiin käyttöön 11. joulukuuta 1955. Se sai nimensä lähellä olleesta bysanttilaisaikaisesta kirkosta, joka purettiin vuonna 1957. Kirkkorakennuksen alkuperäiset suunnitelmat teki Ernst Ziller vuosina 1915–1916. Nykyisin kirkko on yksi kaupungin seurakuntakirkoista. Kirkkorakennus kärsi vaurioita vuoden 1999 maanjäristyksessä, jonka jälkeen sitä on kunnostettu.
Kirkko sijaitsee Ateenan keskustan länsipuolella Peiraiós (Panagí Tsaldári) -kadun varrella ja antiikin Kerameikoksen arkeologisen alueen laidalla. Kirkko on pohjakaavaltaan ristinmuotoinen ja siinä on suuri kupoli ja kaksi tornia. Kooltaan se on yksi Ateenan suurimpia.
Kirjallisuutta

Θανόπουλος, Νικόλαος Ε.: Ο Ιερός Ναός Της Αγίας Τριάδας Στον Κεραμεικό.  (Από το Βυζαντινό Κτήριο και την Μελέτη του Ernst Ziller (1915–1916) στο σημερινό κτήριο)  Σταμούλης, 2020.  ISBN 9789606180293
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhän Kolminaisuuden kirkko Wikimedia Commonsissa
Pyhämaan uhrikirkko

| Pyhämaan uhrikirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Pyhämaa, Uusikaupunki
Koordinaatit:  60°57′06.2″N, 021°22′11.2″E
Rakentamisvuosi:  1647–1652
Materiaali:  puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhämaan uhrikirkko on vuosina 1647–1652 rakennettu torniton pitkäkirkko Pyhämaassa Uudessakaupungissa. Puukirkko on parhaiten säilyneitä 1600-luvun kirkkoja Suomessa. Pyhämaan uhrikirkon vieressä sijaitsee vuonna 1804 valmistunut Pyhämaan uusi kirkko.
Kirkko on tunnettu maalauksistaan, jotka ovat merkittävä osa Suomen 1600-luvun taidehistoriaa. Kirkkosalin katon ja seinien runsaat liimavärimaalaukset on luultavasti tehty maalarimestari Christian Wilbrandtin johdolla 1667. Barokkihenkisiä ja kuvakudosmaisia maalauksia on hirsiseinien ja laakean tynnyriholvin ohella kuorikaiteen yläosassa. Seinissä kuvataan Raamatun tapahtumia, holvissa taas kukkaseppeleiden ympäröimiä pulleita enkeleitä. Väleissä on kukkaköynnöksiä ja hedelmäryhmiä.
Pyhämaan uhrikirkko sijaitsee vanhan purjehdusväylän varrella. Tasaleveän suorakaiteenmuotoisen kirkkohuoneen alttaripääty on kolmitaitteinen. Kuori on erotettu muusta kirkosta alaosastaan hirsistä salvotulla kuorikaiteella. Välissä on kapeista balustereista koostuva osa. Saarnastuoli on 1640-luvulta ja penkit 1700-luvulta, mutta niiden väritys on peräisin myöhemmältä ajalta.
Hirsiseinät on salvottu sulkanurkalle. Niitä peittää ulkopuolelta 1960-luvulla tehty tasaleveä punamullattu pystylaudoitus. Vesikaton länsipäähän on sijoitettu pieni kattoratsastaja. Kirkon sakaristo, asehuone ja kellotapuli purettiin 1800-luvulla.
Kirjallisuutta

Karsikas, Auvo: Pyhämaan Luodon uhrikirkko : rakennus- ja kulttuurihistoriaa : raamatunkuvien uskonnollinen merkitys. 2000.
Karsikas, Auvo: Pyhämaan uhrikirkon raamattukuvien uskonnollinen ja kirkkopoliittinen merkitys. 1999.
Rancken, Aarne. Wilhelm.: Pyhämaan Luodon uhrikirkko. 1987.
Salokangas, H. J.: Tietoja Pyhämaan luotoseurakunnan kirkon historiasta. 1908.
Aiheesta muualla

Pyhämaan kirkot Museoviraston rekisteriportaalissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Pyhämaan uhrikirkko Retkipaikan esittelyssä
F. M. Karrakoski : Pyhämaan uhri kirkolle, Kansan kuvalehti, 06.01.1933, nro 2, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pyhän Jaakobin pyhiinvaellusreitti

Pyhän Jaakobin pyhiinvaellusreitit Euroopassa
Ranskasta lähtevät Pyhän Jaakobin
pyhiinvaellusreitit
Pyhän Jaakobin pyhiinvaellusreitti (gal. Camiño de Santiago, esp. Camino de Santiago, engl. Way of St. James, saks. Jakobsweg) on merkittävä pyhiinvaellusreitti Santiago de Compostelan katedraaliin, jonne uskotaan apostoli Jaakob vanhemman haudatun.
Pyhän Jaakobin reitti on ollut yksi merkittävimpiä kristillisiä pyhiinvaellusreittejä keskiajalta saakka ja se on ollut olemassa jo yli tuhat vuotta. Siitä kerrotaan jo 1100-luvulla laaditussa teoksessa Codex Calixtinus. Sitä pidettiin yhtenä niistä kolmesta reitistä, jolla kaikki synnit voitiin saada anteeksi – kaksi muuta ovat Via Francigena Roomaan ja pyhiinvaellus Jerusalemiin. Alusta alkaen reitillä on ollut augustinolaismunkkien ja muiden veljestöjen luostareita, jotka tarjosivat majoitus- ja ravitsemuspalveluita. Nämä helpottivat 1000-luvun alkupuolella matkantekoa: yhden teorian mukaan Santiago de Compostelasta kehittyi niin suosittu pyhiinvaelluskohde, koska Jerusalemiin oli liian vaikea ja Roomaan liian helppo päästä.
Reitti ei ole mikään yksittäinen tie, vaan siksi voidaan katsoa mikä tahansa useista pyhiinvaellusreiteistä Santiago de Compostelaan. Muutamaa tietä kuitenkin pidetään pääreitteinä. Keskiajalla näitä teitä kuljettiin paljon. Uskonpuhdistus ja Euroopan poliittinen epävakaus 1500-luvulla kuitenkin aiheutti reitin rappion. Vain muutama pyhiinvaeltaja saapui Santiago de Compostelaan 1980-luvun alussa. Vuosikymmenen loppupuolella kävijämäärät alkoivat kasvaa, kun nykyajan pyhiinvaeltajat kiinnostuivat reitistä.
Espanjan ja Ranskan rajalta Pyreneitten vuoristosta, Pohjois-Espanjan läpi Santiago de Compostelaan kulkeva pyhiinvaellusreitti (Camino Frances) otettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1993. Ranskan alueella kulkevat reitit lisättiin maailmanperintöluetteloon vuonna 1998. Kummassakin tapauksessa yksi maailmanperintöluettelon kohde käsittää joukon reitin (reittien) varrella olevia historiallisia rakennuksia ja rakennelmia, jotka luetellaan kohteen selostuksessa Unescon sivuilla.
Pyhän uudelleen keksiminen

| Pyhän uudelleen keksiminen> Reinventing the Sacred |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Stuart Kauffman
Kieli:  englanti
Genre:  luonnontiede
Kustantaja:  Basic Books
Julkaistu:  2008
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  334
ISBN:  9780465003006
Suomennos
Suomentaja:  Kimmo Pietiläinen
Kustantaja:  Terra Cognita
Julkaistu:  2010
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  356
ISBN:  978-952-5697-30-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pyhän uudelleen keksiminen: Uusi näkemys luonnontieteestä, järjestä ja uskonnosta (engl. Reinventing the Sacred: A New View of Science, Reason, and Religion) on Stuart Kauffmanin vuonna 2008 ilmestynyt kirja. Teoksessa Kauffman esittää, että luovuus, merkitys, tarkoituksellinen toiminta ja muut pyhänä pidetyt jumalallisuuden piirteet ovatkin maailmankaikkeuden ominaisuuksia, joita voidaan tutkia luonnontieteellisesti. Hänen käsityksensä luonnon jumalallisuudesta perustuu ns. emergenssin käsitteeseen.
Aiheesta muualla

Steve Paulson: God enough. Salon.com 19.11.2008. (englanniksi)
Denis Noble: For a Redefinition of God. Science 20.6.2008. (englanniksi)
Michael Shermer: Sacred Science: Using Faith to Explain Anomalies in Physics. Scientific American 20.9.2008. (englanniksi)
James Cortese: Finding a place for God. Chron.com 7.8.2008. (englanniksi)
Pygela

| Pygela> Πύγελα.Sijainti |
| --- | --- |
 Pygela
Koordinaatit:  37°51′32″N, 27°15′05″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Kuşadası, Aydın
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  300-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Joonia
Aiheesta muualla
  Pygela Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pygela (m.kreik. Πύγελα) eli Fygela (Φύγελα) (lat. Pygela/Phygela) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Jooniassa nykyisen Turkin alueella. Sen kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen Aydınin maakunnan Kuşadasın kaupungin paikalla.
Maantiede

Pygela sijaitsi Joonian rannikolla hieman etelään Efesoksesta. Pygelan kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen pienikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu alle 25 neliökilometriä.
Historia

Kreikkalaisessa mytologiassa Pygelan perustajana pidettiin Agamemnonia, ja sen ensimmäisten asukkaiden katsottiin olleen tämän armeijan jäännöksiä Troijan sodasta palattaessa. Pygelan varsinaisesta historiasta tiedetään melko vähän. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Pygela kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 446/445–415/414 eaa. Kaupunki löi omaa hopea- ja pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien. Rahojen kuvituksessa esiintyy Artemis Munykhia. 300-luvun eaa. lopulla Pygela teki isopoliteia-sopimuksen Miletoksen kanssa.
Pygelan asema itsenäisenä poliksena ei ollut kovin vahva, vaan sitä uhkasivat sekä Samos että Efesos. Efesos liitti Pygelan itseensä viimeistään varhaisella hellenistisellä kaudella. Dioskorides kehui kaupungin viiniä.
Pygelan asukkaiden jakoja olivat heimo (fyle) ja genos. Nimeltä tunnetaan piirtokirjoitusten perusteella fyle Agamemnonis ja genos Euridai. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Pygeleus (Πυγελεύς), Pygaleus (Πυγαλεύς) ja Fygeleus (Φυγελεύς).
Rakennukset ja löydökset

Pygela on ollut ympäröity muurein, joita on kaivettu noin 40 metrin matkalta. Löydettyjen piirtokirjoitusten perusteella kaupungissa oli Artemis Munykhialle omistettu pyhäkkö. Paikalta löydetty keramiikkaa ajoittuu pääasiassa 300-luvulle eaa.
Pylkönmäen kirkko

| Pylkönmäen kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko elokuussa 2011
Sijainti:  Keskustie 40, Pylkönmäki, Saarijärvi
Seurakunta:  Pylkönmäen kappeliseurakunta, Saarijärven seurakunta
Rakentamisvuosi:  1860
Suunnittelija:  Jaakko Kuorikoski (1860), Alvar Aalto (1927)
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  350
Tyylisuunta:  klassismi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pylkönmäen kirkko on Saarijärven Pylkönmäellä sijaitseva puinen päätytornillinen pitkäkirkko, joka rakennettiin Jaakko Kuorikosken johdolla rukoushuoneeksi 1860 ja vihittiin kirkoksi 1864. Kirkon alttaripäädyssä on matala sakasti, runkohuoneessa on aumakatto. Pitkien sivujen ikkunat ovat kahdessa vyöhykkeessä. Kellotornin kaksi kelloa ovat vuodelta 1900. Kirkko uusittiin perusteellisesti Alvar Aallon suunnitelman pohjalta 1927, mukaan lukien ulko- ja sisälaudoitus. Ulkoseinät saivat pystyvuorauksen, tornin huippua madallettiin ja sinne laitettiin ristin asemesta kukko. Sisäseinät vuorattiin vaakalaudoituksella, kirkkoon rakennettiin lehteri ja sinne asennettiin lämmitys. Sisäkatteena on sivuilta pyöristetty tasakatto. Kirkko peruskorjattiin 1968. Istumapaikkoja siellä on 350 hengelle. Kirkon 12-äänikertaiset urut rakensi Kangasalan urkutehdas 1952. Alttaritaulun Ehtoollisen asettaminen on maalannut Matias Annala 1941, peruskorjauksen yhteydessä aiemmat Urho Lehtisen alttariseinämaalaukset Jeesus siunaa lapsia ja Jeesus ruokkii 5000 miestä jäivät sisälaudoituksen alle. Kirkon alttarikaapin Madonna ja lapsi on tehnyt Hannes Autere 1927.
Kirkossa on alkuperäinen Taavetti Pajusen veistämä saarnatuoli, myös kirkon vaivaisukko on alkuperäistä esineistöä.
Pyhän Katariinan ritarikunta

Timantein koristeltu Suuristin rintatähti
Suurristin merkki
Pyhän Katariinan ritarikunta (ven. Императорский Орден Святой Екатерины) oli keisarillisen Venäjän kunniamerkkiritarikunta, joka oli tarkoitettu ensisijaisesti naisille. Se on nimetty marttyyrikuoleman noin vuonna 305 kärsineen Katariina Aleksandrialaisen mukaan ja oli ainoa naisten kunniamerkki lähes koko Venäjän keisarikunnan olemassaolon ajan.
Ritarikunnassa oli kaksi luokkaa. Ensimmäisen luokkaan kuului merkin lisäksi rintatähti, kun toinen luokka koostui pelkästä merkistä. Merkkiä kannettiin rinnan yli pujotettuna. Punaisessa nauhassa luki kultakirjailtuna teksti "Rakkauden ja isänmaan puolesta" (ven. За Любовы и Отечество, Za Ljubovy i Otetšestvo).
Ritarikunnan perusti keisari Pietari Suuri 24. marraskuuta 1714 ja Pietari omisti sen vaimolleen Katariinalle Venäjän–Turkin sodan 1710–1711 muistoissa: "Ritarikunta perustettiin hänen korkeutensa [Katariinan] muistoksi hänen osallisuudestaan turkkilaisia vastaan käydyssä Prutjoen taistelussa, jonka aikana vaarallisissa olosuhteissa hän todisti itsensä kaikille toimillaan, ei kuten heikko nainen, vaan kuten rohkea mies."
Kunnianosoitusta jaettiin kahdessa luokassa:
I luokka
II luokka
Katariina I, päällään Pyhän Katariinan ritarikunnan kunniamerkki.
Galleria

Kuvia aiheesta: Pyhän Katariinan ritarikunta.
Kunniamerkkien asettelu. nauha ja rintatähti sekä olkamerkki.
Katariina II:n  olkapään vasemmalla puolella Pyhän katariinan ritarikunnan merkki, kunniarouvan tunnuksella.
Catherine II: n hääpuku (1745), jossa on pyhän Katariinan olkainnauha.
Pyhän Katariinan ritarikunnan kunniamerkki (edestä ja takaa).
Pyhän Katariinan ritarikunnan tähti. 1800-luvulla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
A History of the Order of St. Catherine, Nick Nicholson
Puuteri

Erivärisiä irtopuutereita erisävyisille ihoille.
Puuteri on talkkia, hajusteita tai muuta vastaavaa sisältävä kosmeettinen aine, jota käytetään varsinkin kasvojen ihon ehostamiseen. Puuteri voi olla valkoista tai värillistä, yleensä ruskeasävyistä. Puuteria käytetään etenkin kiinnittämään värivoide ja poistamaan iholta kiiltoa.
Historia

Puuteria käytettiin jo muinaisessa Persiassa ja Egyptissä 2500 eaa. Silloin ihoa vaalennettiin talak-mineraaliseoksella. Se koostui lyijyvalkoisesta, liidusta ja papujauhosta, ja sitä levitettiin iholle kuivana tai rasvaan sekotettuna. Myös Egyptin kuningatar Kleopatra tunnetaan puuterin käyttäjänä. Antiikin Kreikassa naiset käyttivät kaoliinista, liidusta ja kalkista valmistettua valkoista maaväriä. Roomalaiset suosivat lyijyvalkoista ja saattoivat puuteroida koko vartalonsa. Roomalaiset kansannaiset käyttivät vehnästä saatavaa tärkkelyspuuteria.
Ranskan kuningas Ludvig XIV:n aikana 1600- ja 1700-luvuilla puuteria käytettiin hyvin runsaasti niin iholle, peruukkiin kuin vaatteisiinkin. Puuteri valmistettiin lyijyvalkoisesta ja blanc d’Espagne -helmiäisestä. Seuraavalla vuosisadalla puuteria käytettiin mattapintaisen ihon saamiseksi, ja sitä oli valkoisena, pinkkinä ja kellertävänä.
Nykyajan puuterin sisältämä talkki imee itseensä hikeä ja rasvaa. Talkki myös kiinnittyy ihoon hyvin, eikä se tuki ihohuokosia kuten entisaikojen riisistä ja jauhoista valmistettu puuteri.
Käyttö

Puuteri levitetään suurella puuterihuiskulla eli puuterisiveltimellä pyörittämällä kevyesti iholle. Muita puuterivälineitä ovat samettimainen puuterivippa, kulmikas meikkisieni, puuvillavanu ja pyöreä vanulappu. Niiden avulla puuteri saadaan levitettyä myös pienille alueille, kuten silmänurkkaan ja nenänpieliin, eivätkä ne naarmuta meikkivoidepintaa.
Laadut

Irtopuuteria käytetään meikin kiinnittämiseen, kiillon poistamiseen iholta sekä muiden puuterimaisten meikkituotteiden levityksen pohjaksi. Irtopuutereita on pölymäisen ohuista voidemaisen kosteuttaviin. Ne sisältävät pigmenttejä ja joskus myös steariinihappoa tai vahaa, joiden avulla puuteri tarttuu paremmin tai muodostaa tasaisemman pinnan. Yleisiä ainesosia ovat kaoliini, talkki, titaanivalkoinen, sinkkioksidi, riisitärkkelys, magnesiumstearaatti ja alumiinistearaatti. Väriaineita irtopuuterissa on 1–5 prosenttia, ja väripigmentteinä käytetään etupäässä synteettisiä raudan ja muiden metallien oksideja sekä maavärejä. Irtopuutereissa voi olla myös valoa heijastavia ainesosia.
HD-irtopuuteri on hyvin ohutta ja läpikuultavaa puuteria, joka koostuu yleensä silikonista. Sitä käytetään hyvin vähän kerrallaan.
Puristepuuteri eli kiinteä puuteri muodostuu pääosin samoista aineista kuin irtopuuteri. Puristepuuteri ei ole yhtä hienojakoista kasvoille levitettynä kuin irtopuuteri. Sitä käytetään nykyisin etupäässä päivän aikana meikin korjailuun.
Maapuuteri eli aurinkopuuteri on meikkivoiteen, puuterin ja poskipunan seos. Sitä käytetään poskipunan asemasta, meikin viimeistelyssä antamaan kevyt rusketus, tai kasvojen varjostamiseksi.
Helmiäispuuterissa on helmiäistä, joka antaa meikille hohdetta. Helmiäispuuteria lisätään iholle varsinaisen puuterin päälle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puuteri Wikimedia Commonsissa
Englannin kuningatar Elisabet I puuterilla vaalennettuine kasvoineen.
Pyhän Pietarin ja Paavalin luterilainen kirkko

Pyhän Pietarin ja Paavalin kirkko
Pyhän Pietarin ja Paavalin luterilainen kirkko (ven. Лютеранская церковь святых Петра и Павла, Ljuteranskaja tserkov svjatyh Petra i Pavla, saks. Petrikirche) on kirkkorakennus Pietarissa. Se sijaitsee Pienen ja Ison tallikadun välisessä korttelissa osoitteessa Nevski prospekt 22–24. Lähimmät metroasemat ovat Nevski prospekt ja Gostinyi dvor. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Aleksandr Brjullov.
Historia

Uusromaanista tyyliä edustava rakennus pystytettiin 1833–1838 vanhemman, vuonna 1730 avatun kirkon paikalle. Tätäkin aiemmin paikalla oli ollut Pietari Suuren käskystä 1708 perustettu puukirkko. Rakennuksessa on havaittavissa myös klassismin vaikutteita. Kirkon molemmin puolin sijaitsevat asuintalot muodostavat kirkon edustalle pienen aukion, jota reunustaa valurautainen ristikkoaita. Julkisivua koristavat keskellä holvikaari ja pylväikkö sekä reunoilla symmetriset kulmatornit. Sisäänkäyntiä vartioivat Pietarin ja Paavalin patsaat, evankelistoja kuvaavat reliefit ja katon kruunaava enkelipatsas ovat Agostino Triscornin ja Theodore Jacquesin käsialaa.
Kirkko kuului Pietarin toiseksi suurimmalle luterilaiselle seurakunnalle, joka koostui lähinnä saksalaisesta keskiluokasta ja baltiansaksalaisesta aatelistosta. 1900-luvun alussa seurakunnassa oli noin 15 000 jäsentä. Jumalanpalvelusten liturgisena kielenä oli saksa. Seurakunta ylläpiti erilaisia hyväntekeväisyyslaitoksia ja saksankielistä koulua Petrischulea.
Kirkko suljettiin vuonna 1937, minkä jälkeen sitä käytettiin varastona. Vuosina 1958–1962 se muutettiin uimahalliksi. Alkuperäinen sisustus on kokonaan tuhoutunut. Rakennus palautettiin saksalaiselle luterilaiselle seurakunnalle vuonna 1992. Pitkällisen remontin jälkeen se otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1997. Nykyään seurakunnassa on noin 600 venäjänsaksalaista jäsentä. Se kuuluu Venäjän, Ukrainan, Kazakstanin ja Keski-Aasian evankelis-luterilaiseen kirkkoon.
Aiheesta muualla

Apostoli Pietarin kirkko Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Pyhän Pietarin ja Paavalin kirkko 1900-luvun alussa.