stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen kaukopartiotoiminta
Toiminnan lähtökohdat ja organisaatio > Välirauhan ajan tiedustelutoiminta ja valmistautuminen

Tiedustelutoiminta alkoi heti Moskovan rauhansopimuksen tultua voimaan. Tiedustelupartiot olivat pieniä, tyypillisesti kahden miehen vahvuisia ja liikkuivat siviilipuvuissa. Partiomiehet olivat vapaaehtoisia, usein toiminta-alueensa jo ajalta ennen sotaa tuntevia. Aseistuksena oli pistooli ja puukko, sillä kyse oli salaisesta tiedustelusta; väkivaltaista kosketusta pyrittiin ehdottomasti välttämään.
Moskovan rauhan ajan tiedustelua ei voi rinnastaa jatkosodan kaukopartioihin; kaukopartioille sen tuloksilla ja kokemuksilla oli kuitenkin merkitystä toimintaedellytysten rakentajana.
Kyynel-radion käyttöön valmentava radistikurssi käynnistyi Järvenpäässä 14. maaliskuuta 1940 eli heti talvisodan päätyttyä ja kesti kolme kuukautta. Kurssilla oli 22 osanottajaa eri alaosastoista.
Kyynel-radion lisäksi partiolla oli mukana erillinen vastaanotin, Töpö. Varhaisessa Kyynelessä ei ollut vastaanotto-ominaisuutta, joten partiolle tulevat viestit lähetettiin Yleisradion kautta peitekielellä, esimerkiksi merenkulkijalle suunnattuna viestinä. Vastaanottamaan kykenevien Kyynel-radioiden tultua käyttöön Töpö-yhteys oli varalla.lähde?
Moskovan rauhan aikana keskityttiin myös rakentamaan alaosastojen organisaatiota: valittiin ja koulutettiin kantahenkilöstöä. Henkilöstön valinta perustui vapaaehtoisuuden ohella luotettavuuteen, isänmaallisuuteen, hyvään kuntoon ja paineensietokykyyn. Joukkoon valikoitui esimerkiksi hiihto- ja ampumaurheilun huippuja.lähde?
Toiminnan lähtökohdat ja organisaatio > Jatkosodan partiotoiminnan perusta

Jo sotaa edeltäneen ajan tilastotoimiston alatoimistoista olivat muodostuneet neljä kaukopartio-osastoa:
Osasto Vehniäinen (päällikkö Hannes Vehniäinen), toiminta-alueena Karjalankannas
Osasto Kuismanen (OsKu, päällikkö Into Kuismanen), Pohjois-Karjalassa operoiva osasto
Osasto Marttina (päällikkö Pauli Marttina), toiminta-alueena Kainuu
Osasto Paatsalo (päällikkö Harri Paatsalo), toiminta-alueena Lappi
Osastot organisoitiin 1. heinäkuuta 1943 Erillinen pataljoona 4:ksi (ErP 4), johon jokainen osasto kuului komppaniana. Pataljoonan lähin esimies oli päämajan tiedusteluosastossa ensin eversti Kaarlo Somerto ja huhtikuusta 1944 alkaen everstiluutnantti Reino Hallamaa. Pataljoonan ainoa varsinainen komentaja oli everstiluutnantti Jussi Sovio ajanjakson 15. syyskuuta 1943 – 30. marraskuuta 1944. Sovio oli päämajan tiedustelutoimisto 1:n ilmavoimajaoksen päällikkö.
Koulutus ja varustautuminen

Partiomiesten koulutuksessa voidaan erottaa toisaalta yleisten edellytysten varmistaminen ja luominen ja toisaalta erityistaidot.lähde?
Selviytyminen luonnossa kaikkina vuodenaikoina oli minimitaso, joka oli ikään kuin sisäänrakennettuna jo valintaperusteissa: partiomiehet olivat maaseudun kasvatteja, kaupunkilaisia ei juuri joukossa ollut. Valituksi tulleita miehiä testattiin pitkillä harjoitusretkillä ennen varsinaiseen partioon linjojen yli lähtöä ja myös ensimmäiset partiomatkat olivat eräänlaista koeaikaa. Fyysisen ja psyykkisen rasituksen sekä stressin siedon arviointi korostuivat esimiesten suorittamassa tarkkailussa.lähde?
Partiomiesten erityistaitoja olivat esimerkiksi sähkötys- ja pioneerityötaidot sekä laskuvarjohyppykoulutus, jota annettiin, mutta käytettiin tositoimissa vähän.lähde?
Kesäkuussa 1941 järjestettiin kapteeni Eero Erhon johtama laskuvarjohyppykurssi 25:lle partiomiehelle Luonetjärvellä, lähellä Jyväskylää, hyppykoneena Douglas DC-2.
Partiomatkoille varustautuminen riippui vuodenajasta, tehtävästä, partion koosta ja matkan suunnitellusta kestosta sekä siitä suunniteltiinko matkalle täydennystä lentoteitse tai kätköistä.
Koulutus ja varustautuminen > Aseistus ja varmistaminen

Rauhan aikana tehdyillä salaisen tiedustelun retkillä pääaseena oli 9 mm:n Ukko-Mauser- tai Parabellum-pistooli.lähde?
Jatkosodan kaukopartiomiehen perusase oli Suomi-konepistooli, jonka kantajan varustukseen kuului vara-aseena myös taskupistooli. Myös sotasaaliiksi saatuja itselataavia SVT 40-kivääreitä käytettiin, ja suurissa partioissa, kuten Petrovski Jamin huoltokeskukseen hyökänneessä Ilmari Honkasen osastossa oli kiväärimiehiä siksikin, ettei konepistooleita riittänyt kaikille. Talvisissa hiihtopartioissa kiväärillä oli ulottuvuutensa takia merkitystä.lähde?
Erityisesti talvisin partion oli varauduttava torjumaan takaa-ajajia myös ansoittamalla. Tähän tarkoitukseen käytettiin puukuorisia, ulkonäöltään ja kooltaan kynäkoteloa muistuttavia latumiinoja sekä ansalangan katketessa laukeavia panoksia, kuten valohälyttimiä eli "ovikelloja".lähde?
Latumiinoja otettiin mukaan esimerkiksi viisi kappaletta miestä kohden. Räjähtäessään latumiina useimmiten silpoi siihen osuneen miehen jalan. Partion kannalta oli tärkeintä, että miinaan osuttuaan takaa-ajajat joutuivat siirtymään valmiilta ladulta umpihankeen ja heidän vauhtinsa hidastui.
Kesäisin partiomiehet sivelivät jälkikoirien harhauttamiseksi saappaidensa pohjiin ainetta, jonka tarkoitus oli turruttaa koirien hajuaisti ja siten haitata takaa-ajoa. Aine on mahdollisesti ollut kreosoottia, kyllästysaineena käytettyä kivihiilitislettä.
Koulutus ja varustautuminen > Tuhoamisvälineet

Tuhoamistehtäviin lähtevät partiot liittivät varusteisiinsa räjähteitä sekä erilaisia polttovälineitä. Näistä on kirjallisuudessa mainittu muun muassa seuraavia:
dynamiititlähde?
kasapanokset
käsikranaatit
polttopullot
T-pötkyt eli sytytyspötkyt, joita kutsuttiin myös nimellä sissikipinä
T-rasiat eli polttorasiat
T-pötkyt ja -rasiat (sanasta termiitti) paloivat sytytettyinä pitkän aikaa ja niiden ja polttopullojen avulla sytytettiin hävitettäviä rakennuksia.lähde?
Rautateiden ja siltojen panostamiseen tarvittiin räjähteeksi trotyylia (partiokuvauksissa kirjoitusasu voi olla rotuli) sekä eri tavoin toimivia aika- ja painosytyttimiä. Kirjallisuudessa mainitaan partiomatkoille viedyn useiden kymmenien kilojen räjähde-eriä. Rautatien katkaisemiseen tarkoitetusta välineistöstä käytettiin raporteissa kuvaavaa nimitystä junansuistaja.Junansuistaja oli kiskoon kiinnitettävä nalli.
Räjähteiden lisäksi partioilla saattoi jatkosodan loppuvaiheissa olla mukana panssarinyrkkejä ajoneuvojen tuhoamiseen.lähde?
Koulutus ja varustautuminen > Muonitus, majoittuminen ja lääkintä

Aluksi partioiden muonitus perustui tavanomaisen, esimerkiksi metsätöissä käytetyn muonan soveltamiseen, mutta pitemmillä retkillä sen ongelmaksi koitui paino. Suomessa kehitettiin vähitellen jatkosodan aikana partiotoimintaan soveltuvat ns. sissimuonat, jotka muodostuivat säilykkeistä ja kuivaamalla kevennetyistä ainesosista.
Teoksissa Päämajan kaukopartiot jatkosodassa ja Olimme päämajan kaukopartiomiehiä on esitetty viiden vuorokauden muonapakkauksen sisältö:
näkkileipää tai tiivistettyä ruisleipää 300 g
Koskenlaskija-juustoa 500 g
sianliha- tai sikanautasäilykettä 800 g
hernetiivistettä 400 g
kauraryynitiivistettä 300 g
teetä 100 g
palasokeria 300 g
suolaa 150 g
suklaata 350 g
lisäksi: C- tai monivitamiinia, maitojauhetta, tupakkaa ja kahvia
Viiden vuorokauden pakkauksen yhteispaino oli Marttinen & Tikkasen mukaan noin 20 kg edellä mainituista lasketun yhteispainon ollessa 6 kg. Jää epäselväksi, mitä muuta pakkauksen painoon mahdollisesti sisältyi. Toisaalla päiväannoksen painoksi on esitetty noin 1 kilogramma; tähän eivät sisältyneet esimerkiksi voi, sokeri, herneet ja kauraryynit.
Kaukopartion oli varustauduttava siten, että yölepoa saatiin varusteiden puolesta myös silloin, kun tulia ei voitu tehdä. Telttakangas oli tavanomainen yöpymisvaruste, talvella mukana oli myös turkki tai kevyemmät turkkiliivit. Tulentekoa varten mukana kuljetettiin muutamaa kirvestä sekä kaarisahan teriä vyöhön pujotettuina.
Saksalaisvalmisteinen bensiinikäyttöinen keitin mainitaan 1944 Uudenkirkon suunnalla liikkuneen kesäpartion varusteluettelossa.
Yleensä kaukopartiossa ei ollut lääkintämiestä, vaan kullakin partiomiehellä oli mukanaan henkilökohtainen lääkepakkaus, johon sisältyi särkylääkettä, yskänlääkettä tabletteina, vatsalääkettä sekä kamferi- ja sulfaniiliamiditablettejalähde?. Lisäksi mukana oli xeroform-pulvereita hankaumien hoitoon ja thymolispriitä desinfiointiin. Sidontatarvikkeina oli laastaria, sideharsoa sekä taistelijan ensiside.
| Tunnus | Sisältö | Huom>  |
| --- | --- | --- |
| A | Bayerin aspiriinitabletit 0,5 g |  |
| B | heroiinitabletit 5 mg | yskään, "korkeintaan kolme tablettia vuorokaudessa", "erittäin ankarassa kivussa 2-3 tablettia kerrallaan" |
| C | kamferitabletit 0,5 g |  |
| K | sulfaniiliamiditabletit 0,5 g |  |
| P | Temmler-Werke Pervitin-tabletit 3 mg | "voimakkaan väsymyksen poistamiseen ja kiihokkeena ponnistusten edellä" |
| V | oopiumitabletit 3,3 mg |  |
Partiomiesten varusteisiin kuului myös pervitiini (oik. Pervitin), saksalainen metamfetamiinipilleri, joka auttoi voittamaan joksikin aikaa sekä väsymyksen että nälän. Pervitiini saattoi aiheuttaa muun muassa harhanäkyjä. Vaikutuksen lakattua tuli vastavaikutus, uupumus ja ankaran krapulan kaltainen tuskatila.Pervitinin ohjeista poistettiin niissä ollut maininta krapulasta, etteivät miehet sen yllyttäminä kokeilisi lääkettä humalan tavoittelemiseen.
Koulutus ja varustautuminen > Täydennys

Erilaisten tarvikkeiden toimittamisesta partiolle käytettiin nimitystä täydennys. Täydennystä voitiin saada viidellä tavalla:
Ilmateitse toimitettu täydennys pudotettiin laskuvarjojen varassa ns. torpedoissa. Täydennyksen toimittivat yleensä lento-osasto Jaurin kokeneet sissilentäjät ennalta tai radioyhteydessä sovittuun ja valomerkein varmistettuun paikkaan, tavallisesti aukealle suolle.
Partio haki itse täydennyksen ennalta järjestetyistä kätköistä. Tätä täydennystapaa käytettiin vetäytymisvaiheessa rintaman taakse jättäytyneille tiedustelupartioille, joista on kätköjen koodinimen mukaan käytetty nimitystä Matti-partiot tai lyhyemmin Matit merkitsemässä sekä kätköjä että niihin tukeutuvia partioita.
Harvinaisempi täydennystapa oli apupartion tuoma täydennys, koska kantomiesten kuljetuskyky oli luonnollisesti rajallinen ja linjojen ylittäminen hankalaa. Kirjallisuudessa on mainintoja radioiden paristotäydennyksestä tällä tavoin.
Yksittäisissä tapauksissa partiomiehet hankkivat täydennystä myös toiminta-alueensa kylistä, mutta tämä oli harvinaista (siviilisissien suorittama vienankarjalaisen Pölkkylän kylän valtaus).lähde?
Partio tai osa siitä (haavoittuneet ja sairaat) voitiin kesäaikaan noutaa vesitasolla toiminta-alueella olevilta järviltä. Tällöin jäljelle jääville toimitettiin tarvittavaa täydennystä. Suomalaiset käyttivät tähän tarkoitukseen muun muassa Heinkel He 115 -konetta.lähde?
Partioita "ohjattiin" radiotiedustelutiedoilla

Kaukopartiomatkoista kertovissa kuvauksissa esiintyy usein mainintoja "päämajasta" annetuista ohjeista ja vihollisvaroituksista. Kaukopartioiden takaa-ajosta vastasivat rajavartio- eli NKVD-joukot, jotka raportoivat etenemisensä tiheästi radioteitse. Suomalainen radiotiedustelu sieppasi ja avasi partioita takaa-ajavien osastojen viestit. Viesteistä ilmenivät suunnitelmat, kulkureitit, säännöllisesti tarkastettavat varmistusladut ja jopa tunnussanat.
Tietojen perusteella kaukopartioita voitiin sitten johtoasemilta suorastaan "ohjata" välttämään takaa-ajajia ja varmistuksia. Partiot olivat Kyynel-radioillaan yhteydessä johonkin viidestä kaukopartioiden johtoasemasta. Johtoasemille radiotiedustelun tulokset välitettiin tarkoituksenmukaisiksi muokattuina ELJOT-summerilennättimellä.lähde?
Esimerkkejä partiomatkoista > "Siviilisissit"

Kuudentoista sissin partiomatka Stalinin kanavalle kesällä 1941 kolme päivää ennen jatkosodan syttymistä on partiomatkojen joukossa poikkeuksellinen. Se suoritettiin siviilipuvuissa kapteeni Paul Marttinan johdolla, saksalaisten toimeksiannosta ja Luftwaffen avustuksella, tunnettiin nimellä Operaatio Erich ja aloitettiin siis rauhantilan vielä vallitessa Suomen ja Neuvostoliiton välillä. Miehet joutuivat taisteluihin, joissa yksi kuoli ja toinen katosi. Varsinaisessa tehtävässään Stalinin kanavan sulkujen tuhoamisessa ja Muurmannin radan katkaisemisessa he epäonnistuivat, mutta katkaisivat kuitenkin pistoraiteen, tuhosivat junan ja surmasivat paljon venäläisiä. Kun miehet palasivat Suomeen, he kuulivat sodan syttyneen. Tällä matkalla ollut partio siis täytti ainakin osan vakoilijoiden tuntomerkeistä.lähde?
22. kesäkuuta 1941 alkanutta matkaa johti vänrikki Jorma Hämäläinen, jonka lisäksi joukkoon kuului kolme muutakin upseeria, vänrikit Olavi Joentaus, Lauri Korhonen ja Joona Vasunta, mikä oli harvinaista partion kokoon nähden. Partion selviytymiseen vaikuttanut avainhenkilö oli paikalliset olosuhteet tunteva, vuonna 1921 Paateneen Särkijärveltä Suomen puolelle siirtynyt kokenut emigranttisissi, vääpeli Pekka Savinainen.lähde?
Siviilisissit oli ensimmäinen suomalainen lentokuljetusta käyttänyt kaukopartio. Kahdella saksalaisella Heinkel-vesitasolla suoritettu menomatka päättyi suunnistusvirheen seurauksena aiottua pitemmälle itään, josta marssi aiotulle toiminta-alueelle Stalinin kanavalle kesti viikon. Vänrikki Vasunta katosi ensimmäisenä matkapäivänä.
Kanavasulkujen panostusyritykset epäonnistuivat ja partio suuntasi toiseen kohteeseen, Muurmannin radalle. Ratapanostuksen räjähdettyä ennen aikojaan partio joutui takaa-ajetuksi.lähde?
Lentäjien suunnistusvirheen korjausmarssi oli kuluttanut partion muonavarat ja niitä oli täydennettävä Pölkkylän kylässä. Takaa-ajajat saavuttivat kylästä poistuneen partion tauon aikana. Seuranneessa tulitaistelussa alikersantti Eino Ehrukainen haavoittui ja kuoli matkaa jatkettaessa 30. kesäkuuta. Pekka Savinainen johdatti partion Pieningänsalon erämaita pitkin omalle puolelle.
Esimerkkejä partiomatkoista > Petrovski Jamin huoltokeskuksen tuhoamisretki

Suomen kaukopartiotoiminnan suurimpana yksittäisenä tehtävänä pidetään Hävitys- ja tiedustelukomennuskunta Honkasen matkaa 8. helmikuuta – 16. helmikuuta 1942 Petrovski Jamin (Petrovo-Jamin) kylään, jossa sijaitsi merkittävä, koko Äänislahden aluetta palveleva huoltokeskus.
Tammikuussa oli Puutoisten (Puudoži) lähellä saatu vanki, joka kykeni kertomaan Uikujärven eteläpäässä sijainneesta huoltokeskuksesta runsaasti yksityiskohtia, joiden pohjalta päädyttiin huoltokeskuksen tuhoamisretken suunnitteluun.
Hävitys- ja tiedustelukomennuskunta Honkasen retkeen osallistui neljä 25-miehistä joukkuetta. Puolet joukosta oli päämajan kaukopartiomiehiä Osasto Kuismasesta ja Osasto Marttinasta. Heidän lisäkseen joukkoon kuului Vahvennetun jääkäriprikaatin eli Osasto Laguksen miehiä. Komennuskuntaa johti luutnantti Ilmari Honkanen.
Retken tuloksena Petrovski Jamin huoltokeskus tuhottiin jokseenkin kokonaan. Omia tappioita osastolle tuli viisi kaatunutta ja kuusi haavoittunutta. Lisäksi kolme miestä sai lieviä vammoja.
Kaukopartiotoiminnan tulokset ja merkitys

Kaukopartiotoiminta oli yksi Suomen armeijan sotien aikana harjoittaman tiedustelun lajeista. Näin se rinnastuu salaiseen tiedusteluun, kuuntelutiedusteluun ja ilmatiedusteluun sekä muuhun tiedusteluelimien harjoittamaan tiedonhankintaan. Sodanjohdon ja rintamajoukkojen tarvitsemaa tilannekuvaa muodostettiin muun muassa eri tiedustelutoimintojen tuloksia yhdistelemällä.
Erillinen pataljoona 4:n historiikin loppusanoissa Lassi Saressalo toteaa, että kaukopartiotoiminnan kokonaismerkitystä sodanjohdolle ei ole mahdollista hahmottaa lähteiden puuttuessa: tiedusteluosaston materiaali osin hävitettiin ja osin toimitettiin Ruotsiin operaatio Stella Polariksessa.
Historiikkiin sisältyvät ns. partiomiestaulukot eli Er P 4:n komppanioittain tehty mieskohtainen yhteenveto suoritetuista matkoista. Partiomiestaulukoiden pohjalta voidaan laskea seuraavat tunnusluvut.
| Er P:n komppania | Partioiden lukumäärä | Partioita / mies keskimäärin | Partioita / mies tyyppiarvo | Maksimimäärä partioita / mies |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1/ErP 4 | 70 | 4,66 | 1 | 17 |
| 2/ErP 4 | 55 | 3,97 | 1 | 19 |
| 3/ErP 4 | 75 | 5,82 | 1 | 18 |
| 4/ErP 4 | 64 | 5,94 | 1 | 25 |
| Yhteensä | 264 |  |  |  |
Eniten matkoja kertyi partionjohtajille sekä erikoismiehille, kuten tulkeille ja radisteille. Se, että useimmille partiomiehille kertyi matkoja vain yksi, kertoo nähtävästi toisaalta matkojen vaativuudesta ja toisaalta tiukasta seulasta. Ensimmäistä matkaa pidettiin ikään kuin yhtenä osana partiomiehelle tehtyä soveltuvuusarviointia.
Mannerheim-ristin ritareiksi nimitettiin yhdeksän Erillinen pataljoona 4:n sotilasta. Ritariesitysten ja -nimitysten perusteluissa tuodaan esiin seuraavia kaukopartioiden saavuttamia tuloksia:
tiedonhankinta muun muassa liikenteestä ja joukkojen liikkeistä, tietojen toimittaminen tuoreeltaan vastaanottajille
vankien sieppaaminen ja tuominen omalle puolelle
rautatieliikenteen häirintä eli "junien suistaminen" ja niiden lastien tuhoaminen
liikenteen häirintä maanteillä: kolonnien pysäyttäminen ja tuhoaminen
viestiyhteyksien tuhoaminen
vihollisosastojen tuhoaminen
asiakirjojen sieppaaminen
tukikohdan tai huoltokeskuksen tuhoaminen
Kaukopartioiden välillinen, mutta sellaisena merkittävä vaikutus oli, että toiminta sitoi vastustajan joukkoja muun muassa kulkuyhteyksien ja tukikohtien vartiointiin sekä takaa-ajoon. Tästä saatiin tietoja muun muassa siepatusta viestiliikenteestä. Kaukopartion "hyötysuhde" – partion vahvuus verrattuna sidottuihin vastustajan joukkoihin – kertoo osaltaan kaukopartio- ja sissitoiminnan merkityksestä pienen maan sodassa suurempaa vastaan.lähde?
Perinteet ja jatkuvuus

Kaukopartiotoiminnasta saadut kokemukset ja tehtävien tärkeys ymmärrettiin sotien jälkeen Puolustusvoimissa, mutta kokemusten hyödyntäminen oli tuonaikaisessa poliittisessa ympäristössä vaikeaa. Sitä vaikeutti osaltaan myös useiden toimintaan osallistuneiden siirtyminen "matalaan profiiliin"selvennä kotimaassa tai lähtö ulkomaille.
Vasta vuonna 1961 perustettiin Laskuvarjojääkärikoulu, jossa selkeästi otettiin kaukopartiotoiminnan opit ja tehtävät käyttöön uudestaan. Tätä ennen perinnettä olivat jatkaneet osaltaan hajautetusti rajajoukot ja maavoimien sissijoukot. Esimerkiksi Osasto Marttinan perinteitä vaalii osaltaan Kainuun prikaatin tiedustelukomppania.
Myöhemmin Laskuvarjojääkärikoulu nimettiin ErP 4:n perinnejoukko-osastoksi, jolloin virallisestikin tunnustettiin näiden suora historiallinen yhteys.
Kirjallisuutta

Berghäll, Patrik & Kyöstiö, Kauko: I fjärrpatrullerna : Karl-Johan Norrgårds 13 färder med Avdelning Kuismanen 1941-1944.  Helsingfors:  Schildts & Söderströms, 2013.  ISBN 978-951-52-3230-4  (ruotsiksi)
Honkanen, Ilmari (Eero Marttinen, toim.): Venäjällä on väljää: Marskin kaukopartioritarin sota hänen omien kirjeidensä valossa.  WSOY: Helsinki, 2003.  ISBN 951-0-28345-2
Irincheev, Bair & Repnikov, Pjotr: Kaukopartio-operaatio Petrovski Jam – legendaarinen sissi-isku vai sotarikos?  Helsinki, Jyväskylä:  Minerva, 2013.  ISBN 978-952-492-796-3
Janhila, Jaana (toim.): Sissisotaa kaukopartiossa: Osasto Marttinan partiokertomukset 1941-42.  Helsinki, Jyväskylä:  Minerva kustannus, 2009.  ISBN 978-952-492-305-7
Juvonen, Arvo A.: Välirauhan partio 1940.  Hämeenlinna:  Arvi A. Karisto, 1984.  ISBN 951-23-2150-5
Kronlund, Jarl: Suomen puolustuslaitos 1918-1939 : Puolustusvoimien rauhan ajan historia.  Sotatieteen laitos, WSOY, 1988.  ISBN 951-0-14799-0
Leskinen, Jari & Juutilainen, Antti (toim.): Talvisodan pikkujättiläinen.  Porvoo, Helsinki, Juva:WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23536-9
Marttinen, Eero & Tikkanen, Jorma: Ampukaa arvojärjestyksessä! : Osasto Marttinan jälkeenjääneet paperit.  Helsinki : WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29616-3
Porvali, Mikko: Vakoojakoulu: päämajan asiamieskoulutus jatkosodassa.  Jyväskylä:  Atena.  ISBN 978-951-796-655-9
Turunen, Pekka: Salaisen sodan asiamies – Mannerheim-ristin ritari Paavo Suoranta.  Ajatus Kirjat, Gummerus Kustannus Oy, 2006.  ISBN 951-20-7066-9
Kirjallisuutta > Partioromaaneja, tiedustelu

Kaarnakari, Ville: Operaatio Übung -42.  Helsinki : Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5627-5
Kaarnakari, Ville: Operaatio Chevalier.  Helsinki : Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-6284-9
Kaarnakari, Ville: Operaatio Finljandija.  Helsinki : Tammi, 2012.  ISBN 978-951-31-6851-3
Aapa, Uula: Tuhoon tuomittu partio.  Helsinki : Otava, 1966.
Palaste, Onni: Siviilisissit Stalinin kanavalla.  Porvoo Helsinki : WSOY, 1973.  ISBN 951-0-05938-2
Tikkanen, Pentti H.: Sissi-isku huoltokeskukseen.  Hämeenlinna : Karisto, 1981.  ISBN 951-23-1834-2
Berghäll, Patrik: Kuoleman porteilla. Ilmavoimien kaukopartio-osasto Hartikainen 1942, Atena 2016 ISBN 978-952-300-227-2 tositapahtumiin ja arkistolähteisiin perustuva romaani
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Sodasta huumehelvettiin
Erillinen pataljoona 4:n perinnetilat Utissa (esittely Kymenlaakson ilmakilta ry:n sivuilla) (Arkistoitu – Internet Archive)
Veteraanien perintö: Kaukopartiotoiminta (Arkistoitu – Internet Archive)
Luutnantti Mikko Pöllä, sitkeä radisti ja sissijohtaja (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen sodissa 1939-1945 menehtyneiden tiedosto (Arkistoitu – Internet Archive)
Douglas DC-2, jollainen toimi kaukopartiomiesten kesäkuun 1941 laskuvarjokurssin hyppykoneena.
Suomi-konepistooli, kaukopartiomiehen perusase.
Polttopullo, lempinimeltään "Molotovin cocktail".
Partio on saanut täydennyksen. Etualalla torpedoja, joissa täydennys pudotettiin laskuvarjolla.
Halkosahan terästä puukaareen jännitetty eräsaha.
Heinkel 115 -meripelastuskone (Jenny)
14. divisioonan kaukopartioupseerit vänrikki Toivo Korhonen (vas.), luutnantti Eino Penttilä ja luutnantti Tauno Lukkari syyskuussa 1942 palattuaan miehineen partiomatkalta.
John Simon (tiedottaja)

| John Simon> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  John B. Simon
Syntynyt: 1943 Virginia, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Hannele
Lapset:  Mikko (s. 1974) ja Elina (s. 1977)
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti, suomi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
John B. Simon (s. 1943 Virginia, Yhdysvallat) on Suomessa asuva yhdysvaltalainen kirjailija. Hän osaa suomea mutta kirjoittaa enimmäkseen englanniksi. Ennen kirjailijanuraansa hän toimi noin 25 vuotta Koneen tiedottajana.
Tietokirjailijana Suomessa

Simon on kirjoittanut elämäkerran Koneen ruhtinas Koneen entisestä pääjohtajasta ja omistajasta Pekka Herlinistä. Kirjaa varten Simon teki yli sata haastattelua. Sen lisäksi, että Simon tunsi henkilökohtaisesti Pekka Herlinin, myös Herlinin perheenjäsenet auttoivat Simonia kirjan tekemisessä. Simon kirjoitti kirjan käsikirjoituksen lähes kokonaan englanniksi. Teoksen ensimmäinen painos ilmestyi vuonna 2009.
Vuonna 2017 julkaistiin Simonin toinen Suomea käsittelevä teos, Mahdoton sota, joka kertoo suomenjuutalaisten historiasta. Kirja sisältää sekä fiktiivisen tarinan että tietokirjajaksoja, joissa kerrotaan suomalaisista juutalaissyntyisistä sotilaista, jotka toisen maailmansodan aikana taistelivat kenraali Siilasvuon III armeijakunnan joukoissa. Jatkosodan kuluessa Suomessa toimineet saksalaiset joukot eivät Saksan yleisestä linjasta huolimatta surmanneet eivätkä vanginneet juutalaisia Suomen kansalaisia; lisäksi kaksi suomenjuutalaista sotilasta ja yksi suomenjuutalainen lotta palkittiin korkealla saksalaisella kunniamerkillä, rautaristillä. Nämä seikat olivat Simonin mielestä kuulostaneet niin uskomattomilta, että hän halusi perehtyä tapahtumien taustaan ja aloitti siitä, miten Suomen juutalainen yhteisö 1800-luvulla syntyi.