stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Savon Kansa (1918–1923)
Sisältö ja poliittinen linja

Savon Kansa oli aloittaessaan kolmesti viikossa ilmestynyt nelisivuinen lehti. Vuoden 1920 alussa siitä tuli kuusipäiväinen, mutta jo vuonna 1922 jouduttiin palaamaan kolmeen ilmestymiskertaan viikossa. Kuusipäiväisen lehden rinnalla ilmestyi myös kolmipäiväinen painos. Kirjasinlajina oli Sanantuojaan ja Vapaaseen Kansaan saakka fraktuura. Kuvitusta lehdessä ei ollut lainkaan.
Vuonna 1920 lehden sisällöstä puolet oli uutisia, neljännes pääkirjoituksia ja artikkeleita ja neljännes ilmoituksia. Pääkirjoitukset ja artikkelit käsittelivät etupäässä yhteiskunnallisia asioita. Ilmoituksia saatiin lähinnä työväenjärjestöiltä ja osuuskaupoilta sekä muutamista kunnista, joissa kommunisteilla oli enemmistö. Erityisen paljon julkaistiin SSTP:n, SAJ:n, sosiaalidemokraattisen nuorisoliiton ja kansainvälisten kommunistijärjestöjen julkilausumia. Uutisosastosta suurimman osan muodostivat kotimaan- ja ulkomaanuutiset, joita saatiin SSTP:n lehdistöpalvelulta, STT:ltä sekä saksimalla muista lehdistä. Paikallisia uutisia oli vähän. Pakinoita kirjoittivat muun muassa Kaarlo Luoto nimimerkillä Töhkerömäin Pekka sekä ainakin vuonna 1920 Kössi Kaatra.
Sosiaalidemokraattisin tunnuksin liikkeelle lähtenyt Savon Kansa ei missään vaiheessa ollut SDP:n virallinen äänenkannattaja. Vielä vuoden 1919 aikana se vältti avoimesti kommunistiseksi leimautumista. Toukokuussa 1920 ilmestymään päässyt Kansa ilmoitti olevansa sosialistinen työväenlehti. Vapaa Kansa ja Sanantuoja toimivat SSTP:n äänenkannattajina. Niiden tehtäväksi julistettiin työväestön luokkatietoisuuden herättäminen, ”herkeämätön taistelu kapitalistista sortoa ja riistoa vastaan” sekä ”sosialistisen yhteiskuntajärjestelmän välttämättömyyden” osoittaminen.
Lehden näkemyksien perustana oli usko maailmanvallankumouksen pikaiseen puhkeamiseen. Parlamentaristisella toiminnalla oli merkitystä ainoastaan porvariston vallan heikentämiseksi ja tilapäisten parannusten aikaan saamiseksi. Sosiaalidemokraatit nähtiin vähintään yhtä suurena vihollisena kuin porvaristo ja kapitalistit. Lehti kiinnitti erityistä huomiota ammattiyhdistysliikkeen poliittiseen toimintaan ja osallistui J. H. Lumivuokon kirjoituksin kommunistien toteuttamaan Suomen ammattijärjestön valtaukseen. Maaseudun asioita käsiteltiin hyvin vähän. Torpparivapautusta lehti piti vain vähävaraisen maalaisväestön riistona ja porvariston keinona heikentää työväenluokan vallankumouksellista voimaa.
Toimitus

Alkuvaiheessa Savon Kansaa toimittivat lehtihankkeen käynnistämiseen osallistuneet taloudenhoitaja Väinö Paakki ja asianajaja Martti Harmaja. Helmikuussa 1919 lehdelle saatiin päätoimiset toimittajat, päätoimittajaksi Kaarlo Luoto ja toimitussihteeriksi Edvard Halonen. Halonen erosi toimituksesta lehden käännyttyä selvästi kommunistisille linjoille. Tammikuussa 1920 pidätettyä Luotoa seurasivat päätoimittajina Bruno Tenhunen ja Robert Virta. Vuonna 1920 toimittajiksi palkattiin Hugo Ahokanta sekä Hannes Pulkkinen, jolla oli aikaisempaa toimittajakokemusta. Vuonna 1921 toimitustyöhön osallistuivat Luodon ja Tenhusen lisäksi Pekka Nurmiranta, Ilmari Sinervä ja Yrjö Hyvärinen, vuonna 1922 jonkin aikaa Emil Virtanen ja Juho Taavetti Ihalainen. Vuonna 1923 Tenhunen ja Hyvärinen vastasivat kaksistaan lehden toimittamisesta. Lisäksi sillä oli vuosina 1920–1922 useita niin sanottuja ”linnatoimittajia”. Nämä olivat toimituksen ulkopuolisia henkilöitä, jotka olivat juridisesti vastuussa lehdestä ja joille luvattiin maksaa palkkaa vankilassaoloajalta. Yksityishenkilöt toimivat välillä myös lehden virallisina julkaisijoina.
Levikki ja talous

Vuoden 1919 lopussa Savon Kansan painos oli 13 700 kappaletta. Tuolloin se levisi myös muualle maahan. SSTP:n muiden lehtien perustamisen jälkeen levikki keskittyi lähes yksinomaan Kuopion lääniin. Vuoden 1921 alussa painos laski 8 100 kappaleeseen, saman vuoden lopulla 6 500:aan ja vuoden 1922 lopulla se oli enää 4 500 kappaletta. Lehti oli jatkuvasti tappiollinen. Pienenevän levikin lisäksi sen talous kärsi jatkuvista lakkautuksista ja sakkotuomioista sekä porvarillisten yritysten julistamasta ilmoitusboikotista.
Lehteä julkaissut Savon Kansan Kirjapaino Oy oli aluksi etupäässä yksityishenkilöiden omistuksessa. Vuonna 1921 SSTP osti puolet sen osakkeista. Sanomalehden ja kirjapainoliikkeen lisäksi yhtiö omisti kirjansitomon, kirjakaupan ja vuonna 1919 perustetun Punikki-kahvilan, jonka yhteyteen avattiin myöhemmin myös ruokala. Vuonna 1922 kahvilan osuus yhtiön liikevaihdosta oli peräti 48,7 prosenttia, kun taas itse lehti jäi 9,3 prosenttiin.
Huonosti hoidettu yhtiö oli SSTP:lle varsinainen murheenkryyni, joka vaati jatkuvasti lisärahoitusta. Avustuksia saatiin myös työväenjärjestöiltä ja yksityishenkilöiltä. Arvo Tuomisen mukaan rahaa käytettiin muuhunkin kuin lehden julkaisemiseen ja kirjapainon kunnostamiseen. Savon Kansasta oli tullut ”käenpoika puolueen pesään, joka söi kaiken, minkä emo sai kokoon, ja uhkasi tappaa muut poikaset nälkään”. Yhtiön taloudenpito saatiin tyydyttävälle kannalle vasta vuoden 1923 alussa, jolloin sen taloudenhoitajaksi tuli Anselmi Salminen.
Poliittinen murha

Savon Kansan vaiheisiin liittyy Suomessa harvinaislaatuinen poliittinen murha. Julkaisuyhtiön johtokuntaan kuului työmies Pekka Pitkänen, joka hoiti yhteyksiä SKP:n johtoon Pietarissa. Myöhemmin hän osoittautui Etsivän keskuspoliisin agentiksi, joka oli muun muassa välittänyt poliisille tietoja lehden toiminnasta. Kaksoisroolin paljastuttua SKP murhautti Pitkäsen Kuopion Taivaanpankolla syksyllä 1921. Murhasta tuomittiin lehden toimittaja Hugo Ahokanta.
Aiheesta muualla

Savon Kansa (1918–1920) digitoituna kansalliskirjastossa
Uskon sanat

| Uskon sanat |
| --- | --- |

Kirjailija:  Tuomas Nevanlinna, Jukka Relander
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Teos
Julkaistu:  2011
ISBN:  9789518513622
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Uskon sanat on Tuomas Nevanlinnan ja Jukka Relanderin vuonna 2011 julkaisema kirja kristinuskosta.
Aiheesta muualla

Olli Seppälä: Jukka Relander: Nyt on aika käydä uskonnollisia keskusteluja. Kotimaa 15.5.2011.
Jari O. Hiltunen: Usko on mahdollista, Jumala mahdottomuus[vanhentunut linkki]. Satakunnan Kansa 31.5.2011.
Jussi Ahlroth: Ikuinen virtahepo filosofian työhuoneessa. Helsingin Sanomat 28.8.2011.
Janne Villa: Filosofisesta läpästä armopuheeseen. Kirkko ja kaupunki 7.9.2011.
Satu

Alexander Zickin (1845–1907) kuvitusta Grimmin veljesten satuun Hannusta ja Kertusta.
Satu on todellisen elämän rajat ylittävä mielikuvitukseen vetoava kertomus, joka on usein tarkoitettu lapsille.
Määrittelyä

Sadulle ei ole yksiselitteistä määritelmää. Saduille on kuitenkin tunnistettu monia tyypillisiä piirteitä, jotka erottavat ne myyteistä ja tarinoista. Satua pidetään yleensä sepitteenä. Sadun näyttämö on ajaton ja paikaton, ja satu voi sijoittua mihin aikaan tai paikkaan tahansa. Sadun päähenkilö voi olla ihminen tai ei-ihminen. Satu on yleensä maallinen, mutta se voi olla myös uskonnollinen. Satu voidaan nähdä aikuisille tai lapsille kirjoitettuna. Sadussa on usein kaavamainen aloitus. Satu on yleensä lyhyt, ja se voi olla proosa- tai runomuotoinen. Satu kerrotaan tavallisimmin iltaisin.
Sadun ja myyttisen kertomuksen erona pidetään sitä, että satuihin ei oikeasti uskottu, kun taas myyttisiin kertomuksiin uskottiin ainakin vertauskuvallisesti.lähde? Esimerkiksi Kalevalan taustalla olevat kansanperinteelliset kertomukset eivät ole satuja, koska niitä on pidetty tosina tavalla tai toisella.
Jaottelu

Kirjallisuustieteessä sadut jaetaan kansansatuihin ja taidesatuihin. Kansansadut ovat anonyymejä kansanperinteen tuotteita, mutta taidesaduissa korostuu kirjailijuus.
Kansansadut ovat tyyliltään melko yksinkertaisia, ja ne sisältävät runsaasti toistoa. Tarinat ovat usein kaavamaisia ja opettavaisia. Samat satuaiheet esiintyvät paikallisina muunnoksina eri maissa.
Perinteentutkimuksessa kansansadut on jaoteltu eri tyyppeihin. Esimerkiksi Pirkko-Liisa Rausmaa on jakanut suomalaiset kansansadut luokkiin nimeltä ihmesadut, legenda- ja novellisadut, sadut tyhmästä paholaisesta, hölmöläissadut, valhesadut, eläinsadut sekä pilasadut ja kaskut.
Taidesadut ovat tunnettujen kirjailijoiden kirjoittamia, ja ne ovat usein taiteellisesti kunnianhimoisia teoksia. Taidesatujen pohja on kuitenkin usein kansanperinteessä.
Sisältöjä ja teemoja

Satu voi kuvata ihmisten elämään ja erityisesti kasvamiseen liittyviä vaikeuksia. Tapahtumien tarkkaa aikaa ja paikkaa ei yleensä kerrota tarkasti, vaan tärkeintä on päähenkilöiden elämäntilanne. Joitain yleisiä satujen teemoja ovat lähteminen, matka, päähenkilössä tapahtuva muutos ja heikomman taistelu vahvempaa vastaan. Saduissa on usein tarunomaisia hahmoja, kuten keijuja, peikkoja, haltijoita, lohikäärmeitä tai jättiläisiä.
Historiaa

Suurin osa kuuluisista saduista perustuu ikivanhaan, kansainväliseen perinteeseen. Vanhimmat sadut ovat yli 4 000 vuoden ikäisiä.lähde?
Kerääminen ja tutkiminen

Kansansatujen systemaattinen kerääminen ja tutkimus saivat alkunsa 1800-luvulla, kun saksalaiset Jacob ja Wilhelm Grimm julkaisivat kansansatujen kokoelmansa.
Satuja ovat kertoneet myös kaikenikäiset lapset. Sadutusmenetelmän avulla saadaan talteen lasten (ja myös aikuisten) vapaata tarinan kerrontaa. Näitä satuja on Suomessa koottu jo vuodesta 1995. Lasten kertomissa saduissa mielikuvitus lentää usein vilkkaammin ja monisäikeisemmin kuin perinteisissä aikuisten saduissa. Lasten omat sadut ovat avanneet uusia näkökulmia lasten kerrontakulttuuriin. Nuorimmat sadunkertojat ovat olleet yhden vuoden ikäisiä. Nämä sadut vaihtelevat sisällöltään, muodoltaan ja kerrontatavaltaan aikuisten kertomista saduista.
Aikuisten satuja ovat tutkineet muun muassa Antti Aarne, Bruno Bettelheim ja Vladimir Propp.
Satukokoelmia

Grimmin sadut
Hanhiemon satuaarre
Tuhat ja yksi yötä
Satukirjailijoita

Aisopos
H. C. Andersen
Jean de La Fontaine
Grimmin veljekset
Kaarina Helakisa
Selma Lagerlöf
A. A. Milne
Charles Perrault
Giovanni Francesco Straparola
Anni Swan
J. R. R. Tolkien
Zacharias Topelius
J. K. Rowling
Kirjallisuutta

Kolu, Kaarina (toim.): Suomalainen satu.  Helsinki:  BTJ, 2009.  ISBN 978-951-692-709-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
3 500 suomalaisen lapsen sadun aineisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvitettuja lastensatuja sähköisessä Iltasatu-verkkopalvelussa
Kallion kirjaston satukortisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Kansainvälisenä sadunkerronnan päivänä 17.3.2006 Suomessa kerrottuja lasten satuja (Arkistoitu – Internet Archive)
Kansainvälisenä sadunkerronnan päivänä 17.3.2006 maailmalta tulleita lasten satuja (Arkistoitu – Internet Archive)
Voitko olla? E du me mej? Vil du varæ med meg? Er du med meg? Viltu vera me'mm? (Arkistoitu – Internet Archive)
Kissa lähti kävelylle ja hiiripiiri (Arkistoitu – Internet Archive)
Pohjoismaisia kansansatuja (Arkistoitu – Internet Archive), 1. painos, 1949
Usko, järki ja ihminen

| Usko, järki ja ihminen |
| --- | --- |
Kirjailija:  Sami Pihlström
Kieli:  suomi
Genre:  uskonnonfilosofia
Kustantaja:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura
Julkaistu:  2001
Ulkoasu:  nidottu
ISBN:  952-9791-41-0
Sarja: Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 227
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Usko, järki ja ihminen on filosofi Sami Pihlströmin esseekokoelma, joka on julkaistu Suomalainen teologinen kirjallisuusseuran julkaisusarjassa vuonna 2001. Teos kokoaa yhteen kymmenen Pihlströmin uskonnonfilosofista artikkelia, jotka kaikki lähestyvät uskon ja järjen tai uskonnollisen ja tieteellisen ajattelun välistä ongelmallista suhdetta pragmatismin näkökulmasta. Pragmatismi ei Pihlströmin mukaan ratkaise uskon ja järjen välistä jännitettä, mutta sen tapa käsitellä tätä jännitettä on hänen mukaansa laiminlyöty uskonnonfilosofisessa keskustelussa. Pragmatismin näkökulmasta uskonnossa on ennen kaikkea kyse inhimillisestä toiminnasta.
Teoksen artikkelit ovat ilmestyneet eri yhteyksissä 1990-luvun jälkipuoliskolla erilaisissa filosofisissa ja teologisissa julkaisuissa sekä aikakauslehdissä, muun muassa Tieteessa tapahtuu -lehdessä.
Kirjassa käsitellään tunnettuja pragmatistisen uskontoajattelun edustajia, erityisesti yhdysvaltalaista William Jamesia (1842–1910), jonka uskonnollista kokemusta käsitteleviä ajatuksista on keskusteltu 1900-luvun alkuvuosista lähtien. Yleisesti Jamesin edustama pragmatismi on kuitenkin ollut vain sivujuonne uskontoa tai tiedettä (tai uskoa ja järkeä) koskevissa kiistoissa.
Aihetta käsitellessään Pihlström ei sanojensa mukaan halua puolustaa sen enempää ateismia kuin uskonnollista uskoa. Käsitellyt ongelmat ovat hänen mukaansa ainakin osittain riippumattomia siitä, katsotaanko ateismi vai teismi järkeväksi todellisuuskäsitykseksi. Pihlström katsoo olevansa sitoutumattoman tarkkailijan asemassa teologien ja uskonnon vastustajien välisessä kiistassa. Pihlström ei kuitenkaan hyväksy fideististä ajatusta, jonka mukaan tiedollinen ja uskonnollinen todellisuuskäsitys olisivat täysin riippumattomia toisistaan. Pihlström käsittelee erityisesti William Jamesin ja Hilary Putnamin pragmatistista uskontofilosofiaa.
Aiheesta muualla

Juha Sihvola: Uskonnon karikoista mediafilosofian hehkuun (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 30.6.2001.
Jaana Hallamaa: Toivoa toivovansa (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 2/2001.
Antti Eskola: Uskoa pohtiva filosofi (Arkistoitu – Internet Archive). Tieteessä tapahtuu 6/2001.
Sami Pihlström: Järki, usko ja epäusko: relativismin ongelma (Arkistoitu – Internet Archive). Humanisti.
Ust-Lektšim

Ust-Lektšim (myös Ust-Loktšim, ven. Усть-Лэкчим, Усть-Локчим; komiksi Лöкчимдiн, Löktšimdin) on maaseututaajama ja maalaiskunta Komin tasavallan Kortkerosin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee lähellä Vytšegdaan laskevan Loktšimjoen suuta 8 kilometriä Kortkerosista kaakkoon. Taajamassa on 960 ja kunnassa 1 100 asukasta (vuonna 2007).
Taajama on syntynyt 1930-luvun alussa uittotyöläisten asutukseksi. Vuonna 1989 sen asukkaista 52 % oli komeja ja 35 % venäläisiä. Ust-Lektšimin kuntaan kuuluu myös Martityn (ven. ja komiksi Мартиты) maaseututaajama. Tärkein työnantaja on metsäteollisuus. Palveluihin kuuluvat Ust-Lektšimin lastentarha, keskikoulu, lasten turvakoti, kulttuuritalo ja kirjasto sekä Ust-Lektšimin ja Martityn ensiapuasemat. Lähistöllä sijaitsee Stalinin vainojen uhrien hautapaikkoja.
Urologia

Röntgenkuva virtsakivistä (pavunmuotoiset vaaleammat alueet kuvan alareunan keskivaiheilla, kuvassa pystysuuntaisen katetrin molemmin puolin). Virtsakivitauti on tyypillinen urologian erikoisalaan kuuluva vaiva.
Urologia on kirurgian haara, joka tutkii ja hoitaa virtsanerityselimistöä. Yleisesti myös  miehen sukupuolielimet lasketaan kuuluvaksi urologian piiriin, vaikka niihin on erikoistunut myös oma lääketieteen haara, andrologia. Suuri osa urologiasta on syövän hoitoa.
Urologisia sairauksia

Merkittävimpiä ja yleisimpiä urologian alan vaivoja ovat mm. seuraavat:
Eturauhasen liikakasvu
Eturauhassyöpä
Virtsakivet
Virtsatietulehdukset
Virtsaumpi
Virtsateiden verenvuodot
Virtsateiden, munuaisten ja sukuelinten vammat
Eturauhastulehdukset
Urologian hoitomuotoja

Monet urologiset toimenpiteet suoritetaan tähystyksellisesti. Esimerkiksi eturauhasen liikakasvua hoidetaan virtsatietähystyksessä, nykyään merkittäviltä osin robottiavusteisesti. Avoleikkausta saatetaan tarvita esim. virtsarakon pinnan alla olevien ja suurten munuaiskasvainten poistamiseksi. Moniin urologisiin sairauksiin on lisäksi lääkehoitoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Urologia Wikimedia Commonsissa
Uskonnonfilosofia (vuoden 2003 kirja)

| Uskonnonfilosofia |
| --- | --- |

Kirjailija:  Timo Helenius & Timo Koistinen & Sami Pihlström (toim.)
Kieli:  suomi
Genre:  uskonnonfilosofia
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2003
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  422
ISBN:  951-0-27403-8

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Uskonnonfilosofia on WSOY:n vuonna 2003 julkaisema artikkelikokoelma uskonnonfilosofiasta. Teoksen ovat toimittaneet Timo Helenius, Timo Koistinen ja Sami Pihlström.
Vastaanotto

Ilkka Pyysiäinen kirjoitti Tieteessä tapahtuu -lehden arvostelussa, että teos on toimitettu edustamaan pääosin uskonnollista filosofiaa. Kristilliseen teologiaan keskittymisen kautta ei voi sanoa kovin paljon uskonnosta yleisenä inhimillisenä ilmiönä. Pyysiäinen korostaa, että uskontojen tutkimus tuottaa uskonnollisuudesta tietoa, jonka pohjalta uskonnon käsitettä voidaan eritellä. ”Ellei tätä tietoa oteta huomioon, uskonnonfilosofiasta tulee pelkkää spekulaatiota, joka kuvastaa vain filosofin omaa käsitystä uskonnosta”, Pyysiäinen sanoo.
Pyysiäinen arvostelee myös teokseen ateismia käsittelevän artikkelin kirjoittaneen Ilkka Niiniluodon tavoin teologista käsitystä uskonnosta wittgensteinilaisena kielipelinä. Pyysiäisen mukaan uskonnon tutkimus voi vahvistaa, että suurin osa uskovaisista vaikuttaa ajattelevan, että heidän uskomuksensa koskevat todellisia olioita, joilla on oikeasti vaikutuksia todellisuudessa. ”Fideismi on epätoivoinen yritys varata uskonnolle edes pienen pieni nurkka, jossa kyyhöttää suojassa kaikelta mahdolliselta kritiikiltä”.
Aleksei Ustinov

Aleksei Mihailovitš Ustinov (ven. Алексе́й Миха́йлович Усти́нов, 17. syyskuuta 1879 Saratovin kuvernementin Serdobskin kihlakunnan Bekovon kylä – 26. syyskuuta 1937 Tallinna) oli venäläinen sosialistivallankumouksellinen ja sittemmin kommunisti.
Rikkaan maanomistajan perheeseen syntynyt Ustinov valmistui Moskovan yliopiston historiallis-kielitieteellisestä tiedekunnasta vuonna 1904 ja Zürichin teknisestä korkeakoulusta vuonna 1917. Hän liittyi sosialistivallankumouksellisiin vuonna 1906, joutui pidätetyksi ja karkotetuksi ja muutti viranomaisten vaatimuksesta ulkomaille. Ustinov asui Ranskassa ja Sveitsissä, liittyi sosialistivallankumouksellisten vasempaan siipeen ja työskenteli ensimmäisen maailmansodan aikana venäläisten sotavankien keskuudessa.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen Ustinov palasi Venäjälle työskennellen Proš Prošjanin kanssa Itämeren laivaston sotilaiden keskuudessa Helsingissä. Hän kuului vasemmistososialistivallankumouksellisten ryhmään, kannatti yhteistyötä bolševikkien kanssa ja joutui erotetuksi sosialistivallankumouksellisesta puolueesta. Syksyllä 1917 hänet valittiin Venäjän perustuslakia säätävän kokouksen jäseneksi.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Ustinov kuului Vasemmistososialistivallankumouksellisen puolueen keskuskomiteaan ja Yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean puhemiehistöön. Hän erosi vasemmistososialistivallankumouksellisista huhtikuussa 1918 ja tuomitsi heinäkuun kapinayrityksen. Sen jälkeen Ustinov oli perustamassa bolševikkeihin vuonna 1920 liittynyttä Vallankumouksellisten kommunistien puoluetta, jonka johtajana hän myös toimi.
Vuodesta 1921 lähtien Ustinov työskenteli diplomaattina. Tammikuusta 1934 aina kuolemaansa saakka hän toimi Neuvostoliiton täysivaltaisena edustajan Virossa.
Usogorsk

Usogorsk (ven. ja komiksi Усого́рск) on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Udoran piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Mezeniin laskevan Us-joen suussa 15 kilometriä piirin keskuksesta Koslanista länteen. Taajamasta on rautatieyhteys Mikuniin, jonne on matkaa 167 kilometriä. Asukkaita on 5 200 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on saanut alkunsa 1960-luvulla perustetusta bulgarialaisten metsureiden asutuksesta. Vuonna 1973 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Vuonna 1989 asukkaita oli 11 300 henkeä. Bulgarialaisten metsätyöt loppuivat 1990-luvun alussa. Sen jälkeen Usogorskin väkiluku on laskenut voimakkaasti. Nykyään tärkein elinkeino on puunhankinta- ja jalostus. Taajamassa on keskikoulu ja lasten luomistyön keskus.
Aiheesta muualla

Usogorskille omistettu sivusto (venäjäksi)
Uskonpuute

| Uskonpuute> Leap of Faith |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Richard Pearce
Käsikirjoittaja:  Janus Cercone
Säveltäjä:  Cliff Eidelman
Kuvaaja:  Matthew F. Leonetti
Tuotantosuunnittelija:  Patrizia von Brandenstein
Pääosat:  Steve Martin Debra Winger Lolita Davidovich Liam Neeson Lukas Haas
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1992, Suomessa 1993
Kesto:  108 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Uskonpuute (Leap of Faith) on Richard Pearcen ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1992. Siinä lipevä huijarisaarnaaja 
juuttuu show’nsa kanssa köyhään maaseutupitäjään ja on tekevinään ihmeparannuksia työryhmänsä ja tietokoneiden avulla. Elokuvan pääosaa näyttelee Steve Martin.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano pitää elokuvaa hieman ylipitkänä, mutta sanoo Martinin olevan saarnaajan roolissaan todella hyvässä vedossa. Hän antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Steve Martin  | … |  Jonas Nightengale   |
|  Debra Winger  | … |  Jane Larson   |
|  Lolita Davidovich  | … |  Marva   |
|  Liam Neeson  | … |  sheriffi Will Braverman   |
|  Lukas Haas  | … |  Boyd   |
|  Albertina Walker  | … |  Lucille   |
|  Meat Loaf  | … |  Hoover   |
|  Philip Seymour Hoffman  | … |  Matt   |
|  M. C. Gainey  | … |  Tiny   |
|  La Chanze  | … |  Georgette   |
|  Delores Hall  | … |  Ornella   |
|  Phyllis Somerville  | … |  Dolores    |
|  Troy Evans  | … |  Lowell Dade   |
Usolje

Usoljen vaakuna.
Usolje (ven. Усо́лье) on kaupunki Permin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kaman oikeanpuoleisella rannalla vastapäätä Bereznikin kaupunkia 343 kilometriä Permistä pohjoiseen. Kaupunki on Usoljen piirin keskus. Asukkaita on 5 400 henkeä (vuonna 2008).
Paikkakunta on syntynyt nimellä Novoje Usolje vuonna 1606, jolloin sinne perustettiin suolankeittämö. Seutu kuului vuosisatojen ajan Stroganovin kauppias- ja liikemiessuvulle. 1700-luvulla Novoje Usolje toimi Stroganovien omistamien alueiden hallinnollisena keskuksena. 1800-luvun alkuun mennessä, Solikamskin merkityksen vähentyessä, Novoje Usoljesta tuli Kaman seudun suolan tuotannon keskus ja tärkeä Keski-Venäjän ja Uralin välisen kaupan välittäjä. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1940.
Usoljessa on säilynyt runsaasti vanhoja puutaloja ja Stroganovien ajan kivirakennuksia. Kauppatorilla sijaitsevat Vapahtajan tsasouna ja vuonna 1727 valmistunut Kristuksen kirkastumisen katedraali. Muita nähtävyyksiä ovat Stroganovien talo, kauppahalli ja siihen liittyvä kellotorni (1730). Klassismia edustavat Pokrovan ja pyhän Nikolaoksen tsasouna (1814–1820), Pyhän Nikolaoksen kirkko, Golitsynin kartano (1818), kaupungintalo (1832), suolatehtaan konttori (1833) ym. Usoljen pohjoisosa rajoittuu Bereznikin kaupungin lähiöihin.
Aiheesta muualla

Usoljen kaupunki Permin aluepiirin sivustolla[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Pääkaupunki: Perm

Aleksandrovsk |
Berezniki |
Gornozavodsk |
Gremjatšinsk |
Gubaha |
Dobrjanka |
Kizel |
Krasnokamsk |
Krasnovišersk |
Kudymkar |
Kungur |
Lysva |
Nytva |
Ohansk |
Osa |
Otšor |
Solikamsk |
Tšaikovski |
Tšerdyn |
Tšormoz |
Tšernuška |
Tšusovoi |
Usolje |
Vereštšagino
Permin aluepiiri
Uruguayn ilmavoimat

| Uruguayn ilmavoimat |
| --- | --- |

Toiminnassa:  21. maaliskuuta 1930 alkaen
Valtio:  Chile
Puolustushaarat:  ilmavoimat
Rooli:  puolustushaara
Osa joukkoa:  Uruguayn asevoimat
Koko:  3 000
Komentajat
Nykyinen komentaja:  Jorge Robles Mella
konetunnus
Uruguayn ilmavoimat (esp. Fuerza Aérea Uruguaya, lyhenne FAU) Uruguayn asevoimien puolustushaara.