stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Slovenian historia
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta > Vuodesta 1717 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hajoamiseen

Kaarle VI vapautti vuonna 1717 merenkulun Adrianmerellä. Sen joutui hyväksymään myös Venetsian tasavalta. Vuonna 1719 Trieste ja Fiume julistettiin vapaasatamiksi ja Wienissä perustettiin Itäinen komppania. Wienistä ryhdyttiin rakentamaan tieosuutta Grazin, Mariborin, Celjen, Trojanen ja Ljubljanan kautta Triesteen. Savajoen uomaa säännösteltiin. Slovenian alueiden kaupunkien teollisuus kasvoi, ja esimerkiksi valtionkutomo perustettiin Ljubljanaan ja rautasulattoja Jeseniceen ja Bohinjiin. Sloveniaan muutti porvareita muun muassa Pohjois-Italiasta sekä Itävallan ja Böömin maakunnista.
Myös rakennustoiminta kiihtyi alueella vuosituhannen alussa. Ljubljanaan rakennettiin muun muassa kolme barokkikirkkoa, tuomiokirkko, Ristin kirkko ja Ursulan ritarikunnan kirkko. Tuomiokirkon arkkitehti oli tunnettu italialainen Andrea Pozzo.
Keisari Frans I:n puoliso keisarinna Maria Teresia aloitti vuonna 1747 valtionhallinnon uudistukset. Maria Teresia muun muassa poisti kruununmaiden väliset tullirajat ja paransi liikenneyhteyksiä, mikä aiheutti manufaktuuriteollisuuden laajentumisen alueella. Maatalous kehittyi, ja muun muassa perunan, maissin ja apilan viljely aloitettiin. Karjaa pidettiin navetoissa, mikä mahdollisti peltomaiden lannoittamisen, jolloin voitiin siirtyä pois kolmivuoroviljelystä. Maaorjatilat lopetettiin ja ne korvattiin perintötiloilla.
Maria Teresian asetuksella aloitettiin keisarikunnassa kolmivuotinen lastenkoulu vuonna 1774. Koulun tavoitteena oli tehostaa maataloutta, tehdastyötä ja sotilaspalvelua sekä yhdistää valtakuntaa saksankielisen koulutuksen ja kulttuurin kautta. Keisarinna kuitenkin suostui käytäntöön, että kouluissa käytettäisiin kansan ymmärtämää kieltä. Tämä tarkoitti sloveeninkielisen alkeiskoulun perustamista. Suunnitelman oli keisarinnalle esittänyt Blaž Kumerdej vuonna 1772.
Frans I:n seuraaja oli keisari Joosef II, joka myönsi talonpojille henkilökohtaisen vapauden vuoden 1782 asetuksella, mikä edisti slovenialaisen keskiluokan syntymistä.
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta > Vuodesta 1717 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hajoamiseen > Kirjallisen kultturin kehitys 1715–1808

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Jokainen joka unohtaa äidinkielensä sloveenin, hautaa samalla omat lahjansa tuhmasti, mutta jonakin päivänä Jumala vaatii vastausta, ja kaikki omaa rehellistä kieltään halveksineet hän viskaa syvimpään pimeyteen! | ” |
– pappi Anton Martin Slomšek (1800–1862)
Myös Slovenian kirjallinen kulttuuri kehittyi. Prekmurjen alueen murre oli säästynyt vastauskonpuhdistukselta, ja murteella oli kirjoitettu useita tekstejä.Franc Temlin oli vuonna 1715 julkaissut Vähän katekismuksen, Štefan Küzmics vuonna 1754 laulukirjan Vöre krsztsanszke krátki návuk ja Nouvi Zákon (Uuden testamentin) vuonna 1771. Näiden protestanttikirjailijoiden jälkeen myös Prekmurjen katolilaiset julkaisivat teoksiaan. Tunnetuimmat heistä olivat Mikloš Küzmič (Szvéti evangyeliomi ja Szlovenszki Silabikar vuonna 1780) sekä Jožef Košič (A Magyar Országi Vendus-Tótokról 1824–1828 ja Krátki Návuk Vogrszkoga Jezika za Zacsetnike 1833). Vuonna 1768 pappi Marko Pohlin julkaisi kielioppikirjan, Kranjska gramatika. Vuonna 1784 Ljubljanan piispa innosti sihteeriään Jurij Japeljia kääntämään Raamatun uudestaan sloveeniksi. Käännöstyö kesti Japeljilta kaksikymmentä vuotta. Ensimmäisen tieteellisen teoksen Slovenian historiasta julkaisi vuosina 1788–1791 Anton Tomaž Linhart. Linhartin teosta pidetään 1700-luvun suurimpana slovenialaisena kulttuurisaavutuksena ja kansallisen identiteetin tunnustamisena. Linhartin teoksen jälkeen Jernej Kopitar julkaisi vuonna 1808 saksankielisen teoksen Grammatik der slavischen Sprache in Krain, Kärnten und Steyermark ({'Krainissa, Kärntenissä ja Steiermarkissa puhutun sloveenin kielen kielioppi'), jonka jälkeen syntyi termi slovenci eli sloveenit.
Linhart kirjoitti vuosina ensimmäiset sloveeninkieliset näytelmät (Županova Micka 1789 ja Ta veseli dan ali Matiček se ženivuonna 1790, joskin teos oli kielletty vuoteen 1848 asti). Ensimmäisen sloveeninkielisen sanomalehden, Lublanske novice n('Ljubljanan uutiset'), julkaisi 1797 Valentin Vodnik. Lisäksi Vodnik käänsi innokkaasti sloveeniksi koulukirjoja.
Napoleonin sodista vuoden 1848 vallankumoukseen

Napoleonin sodat ulottuivat Sloveniaan asti. Napoleon I saapui Sloveniaan ensimmäisen kerran vuonna 1797, kun hänen armeijansa seurasi Italiasta perääntyviä Itävallan armeijan sotilaita Ensimmäisen liittokunnan sodassa Leobeniin. Leobenin rauha solmittiin samana vuonna.
Ranska voitti 1805 Itävallan keisarikunnan ja Venäjän keisarikunnan Austerlitzin taistelussa. Pressburgin rauhassa Ranska sai muun muassa Venetsian provinssit, joihin kuului Istria. Itävalta oli saanut alueen itselleen vuonna 1797 Campo Formion rauhassa. Pressburgin rauha lopetti Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan 6. elokuuta 1806.
Wagramin taistelussa Napoleonin Ranska löi itävaltalaiset ja katkaisi maan yhteyden Adrianmereen. Osasta Slovenian ja Kroatian alueita luotiin Illyrian maakunta. Maakunta oli Italian pohjoisosien kautta yhteydessä Ranskan keisarikuntaan. Maakuntaan kuului Sloveniasta Kärntenin länsiosa, Krain, Görz, Trieste ja Istria. Nämä alueet olivat osa Ranskaa neljä vuotta, ja niissä asui yli kaksi kolmasosaa sloveeneista. Ranskan valloitus aiheutti raskaan taloudellisen taakan maaseudun väestölle, joka joutui maksemaan sotaveroja ja mannermaasulkemuksen sekä Itävallan rajan sulkemisen vuoksi Fiumen ja Tristen kautta käyty kauppa väheni kymmenesosaan entisestä. Sloveenin kieli sen sijaan kasvatti asemaansa tuona aikanam ja feodaalihallitsijoiden oikeudet poistettiin. Täydellisesti maaorjuutta ranskalaiset eivät pystyneet poistamaan. Ranskalaiset luopuivat Illyrian maakunnista vuonna 1813, kun he kärsivät tappion Leipzigin taistelussa. Itävalta palautti alueelle vanhan poliittisen järjestelmän. Itävallan ulkoministeri Klemens von Metternich lakkautti sloveenien kansallisen liikkeen, mutta kielellinen ja kulttuurillinen kehitys jatkui.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Vapaa kuin aikaan isien olkoon sloveenikotimme, irrotkoon murtukoon viimeinenkin kahle kirvotkoon. | ” |
– France Prešeren – Zdravljica
Runoilija Jovan Vesel Koseski kirjoitti vuonna 1844 runon "Slovenia keisari Ferdinandille hänen nimipäivänään". Tuolloin puhuttiin ensimmäisen kerran Slovenian alueesta. 1830-luvulla sloveenien keskuudessa syntyi ajatus kansakunnan kehityksestä. Ajattelun keskeinen hahmo oli runoilija France Prešeren. Hän puolusti sloveenin kielen yhtenäisyyttä, vastusti illyrismia ja onnistui nostamaan sloveenin kielen ja kulttuurin muiden Euroopan valtioiden tasolle. Prešeren kirjoitti myös runon Zdravljica ('Maljalaulu'), joka on nykyisin Slovenian kansallislaulu.
Slovenia kehittyi hurjaa vauhtia ennen maaliskuun 1848 vallankumouksia. Perustettiin suuri sokeritehdas Ljubljanaan, useita kehräämöjä ja kutomoita, tehtaita Tristeen ja Koperiin, pankki- ja kauppayrityksiä sekä rakennettiin rautatie Wienistä Triesteen. Näiden lisäksi myös paikallistieverkostoa paranneltiin.
Ajanjakso 1870–1914

1800-luvun loppu oli kriisiaikaa Slovenian maataloudessa. Talonpojat olivat joutuneet lunastamaan maita ja maksamaan perintöosuuksia maistaan luopuneille lapsilleen. Hitaasti kehittynyt teollisuus ei helpottanut työttömyyttä, joten sloveeneja lähti paljon siirtolaisiksi muualle Eurooppaan ja Amerikkaan. Toisaalta vuosituhannen lopussa perustettiin kolme merkittävää teollisuusyritystä: Krainin teollisuusyhdistys, Trbovljen hiilikaivosyhdistys ja Rautateiden konepaja, joka sijaitsi Mariborissa. Yrityksissä oli runsaasti varsinkin ranskalaista ja saksalaista pääomaa. Siirtolaisuuden ja työttömyyden takia sloveenien väestönkasvu jäi kuitenkin muiden Euroopan valtioiden tasosta.
Toinen maailmansota ja miehitys

Jugoslavia välttyi sodalta puolitoista vuotta sen alkamisesta. Kuningaskunnan ulkopuolella asuville sloveeneille sota tuli kuitenkin aikaisemmin: Kärntenin sloveenit joutuivat mukaan heti alusta ja Primorskan sloveenit kesäkuussa 1940. Jugoslavia liittyi sotaan, kun Natsi-Saksa pakotti sen allekirjoittamaan Kolmen vallan sopimuksen keväällä 1941. Tämän jälkeen Yhdistynyt kuningaskunta järjesti vallankaappauksen Jugoslaviassa ja sijaishallitsija Pavel Karađorđević syrjäytettiin. Vallankaappauksen jälkeen Adolf Hitlerin johtamat natsit hyökkäsivät Jugoslaviaan.
Saksalaiset hyökkäsivät 6. huhtikuuta 1941 ja kymmenen päivää myöhemmin kuningaskunta oli valloitettu. Kroatian fasismimyönteiset nationalistit eli ustašat perustivat 10. huhtikuuta Itsenäisen Kroatian valtion, josta tuli Saksan ja Italian kuningaskunnan protektoraatti. Itsenäisen Kroatian valtion myötä Slovenia leikkautui irti muusta kuningaskunnasta ja kolme miehittäjävaltaa jakoivat sen miehitysvyöhykkeisiin 11. huhtikuuta. Saksan ja Italian lisäksi miehittäjävaltoihin kuului Unkari. Natsi-Saksa miehitti Štajerskan, Gorenjskan, pohjois-Dolenjskan ja Mežan laakson. Italian miehitysvyöhykkeeseen kuului Ljubljana sekä suurin osa Dolenjskaa ja Notranjskaa. Unkarin vyöhykkeeseen kuului suurin osa Prekmurjesta.
Hitler ja Italian johtaja Benito Mussolini ilmaisivat julkisesti miehityksen tavoitteena olleen sloveenien kansakunnan tuhoaminen. Italian miehitysvyökkeellä tuhoamistoimet oli lievempiä, sillä sloveenien kulttuuriautonomia ja kuntatason hallinto jatkoivat olemassaoloaan. Saksalaiset ja unkarilaiset sen sijaan sulkivat sloveenien kouluja, hallinnon ja kansalliset instituutiot. Saksalaiset aloittivat myös ennaltasuunnitellun etnisen puhdistuksen. Sloveeneja murhattiin ja karkotettiin. Karkotuksen koki muun muassa slovenialainen sivistyneistö ja papisto. Sivistyneistö karkotettiin Serbiaan ja Kroatiaan, mutta maaseutuväestö kuljetettiin Saksaan. Suunnitelmissa oli myös koko Kärntenin sloveeninkielisen väestön karkottaminen. Italialaiset ja saksalaiset karkottivat sloveeniväestön Ala-Savasta ja Posoteljeste ja alueelle muutti Kočevjen saksalaisväestö talvella 1941–42.
Keväällä 1942 saksalaiset ja unkarilaiset alkoivat mobilisoida sloveeneja armeijaan. Saksalaiset lähettivät sloveeneja taisteluihin Afrikkaan, Neuvostoliittoon ja joitakin myös Suomeen. Saksan armeijaan rekrytoitiin noin 35 000 sloveenia koko sodan aikana. Saksalaismiehittäjät karkottivat yhteensä 80 000 ihmistä Sloveniasta, italialaiset lähittivät 25 000 sloveenia keskitysleireille, joilla 9 000 kuoli. Taisteluissa miehittäjiä vastaan kuoli 16 000 partisaania, 18 000 siviiliä joko internointileirillä tai vankeudessa ja 7 000 sloveenia kuoli Saksan armeijan palveluksessa. Kaatuneista Italian tai Unkarin armeijan sloveeneista ei ole tietoa.
Toinen maailmansota ja miehitys > Miehitysajan hyödyt

Miehityksen ensimmäiset vuodet merkitsivät jonkinlaista taloudellista ja yhteiskunnallista kehitystä, varsinkin Saksan miehitysvyöhykkeellä. Työllisyys kasvoi ja elintarvikesäännöstely jopa kohotti joidenkin elintasoa. Saksalaiset rakennuttivat uusia teollisuuslaitoksia ja modernisoivat entisiä, suunnittelivat uusia voimalaitoksia ja laajensivat sähköverkkoa. Italialaiset tekivät samoin Ljubljanan seudulla. Saksalaiset nykyaikaistivat myös maatiloja, toivat halvempia maatalouskoneita, uusia viljelyskasveja ja jalostuseläimiä sekä neuvoivat uusien tuotteiden valmistuksesta.
Jugoslavian sosialistinen tasavalta

Toisen maailmansodan jälkeen perustettiin Josip Broz Titon johdolla Jugoslavian sosialistinen liittotasavalta ja Sloveniasta tuli yksi sen tasavalloista (Slovenian sosialistinen tasavalta). Siihen liitettiin myös pieni osa aikaisemmin Italialle kuuluneesta Istrian niemimaasta. Sloveniassa alkoi kollektivisointi 1949, joka jatkui vuoteen 1952. Jugoslavian johto ryhtyi rakentamaan yhteiskuntajärjestelmää ei-neuvostoliittolaisten oppien mukaan, jonka seurauksena alettiin tammikuussa 1950 perustaa työläisten itsehallintoneuvostoja, jotka olivat vastavoima yksipuoluediktatuurille. Pienestä koostaan huolimatta Slovenia oli sosialistisen Jugoslavian talousveturi ja poliittisesti sen vapain.
Titon kuoleman jälkeen 1980 Belgrad pyrki vallan keskittämiseen. Alkoi talouden alamäki, ja kansallismieliset mielialat voimistuivat. Milan Kučan nousi vuonna 1986 Slovenian puoluejohtajaksi. Slovenian itsenäistymisliike alkoi voimistua vuonna 1988. Sloveenien tukiessa Kosovon albaaneja helmi-maaliskuussa 1989 Serbia alkoi saartaa Sloveniaa talouspakottein. Toukokuussa 1989 Sloveniassa julkistettiin julistus, jossa vaadittiin suvereniteettia, vaikka maa pysyisi Jugoslavian osana. 22. tammikuuta 1990 ensin sloveenit ja sitten kroaatit erosivat Jugoslavian kommunistien liitosta, jossa heitä painostettiin. Kommunistien liitto hajosi ja Jugoslavian hajoamiskehitys kiihtyi.
Puolueiden perustaminen tuli mahdolliseksi vuonna 1989, ja huhtikuussa 1990 pidettiin ensimmäiset monipuoluevaalit. Kommunistit nimesivät itsensä Demokraattisten uudistusten puolueeksi (SDP), ja se otti käyttöön sosiaalidemokraattisen ohjelman, mutta hävisi kuuden puolueen Slovenian demokraattiselle oppositiolle (DEMOS). Oikeistolainen ja nationalistinen DEMOS ajoi itsenäisyyttä, mutta SDP:n Kučan, joka valittiin vapaasti presidentiksi, loi uuden hallituksen joka ajoi löyhempää Jugoslavian liittovaltiota, mitä Serbia vastusti.
Itsenäistyminen ja kymmenen päivän sota

23. joulukuuta 1990 pidetyssä kansanäänestyksessä 88,2 prosenttia kannatti Slovenian itsenäisyyttä, ja sitä alettiin valmistella. Keväällä 1991 perustettiin Slovenian alueellinen puolustusvoima. Kun toukokuussa 1991 oli ilmoitettu, että sekä Slovenian että Kroatia irtaantuisivat Jugoslaviasta, puhkesi maan rajoilla levottomuuksia, joissa kuoli yli sata ihmistä. Euroopan yhteisö neuvotteli tulitauon. Slovenia lykkäsi itsenäisyysjulistusta kolmella kuukaudella ja Jugoslavian kansallinen armeija (JNA) vetäytyi maasta.
Slovenia julistautui itsenäiseksi 25. kesäkuuta 1991 samanaikaisesti Kroatian kanssa. Varsinaista sotaa ei käyty; vain kymmenen päivän ajan käytiin taisteluita. Sloveenit voittivat, koska Jugoslavian serbijohtoinen armeija ei ollut varautunut sloveenien lujaan, päättäväiseen ja nopeaan vastarintaan. Hajoavan Jugoslavian keskukseksi jäävä Serbia ei tosissaan halunnut pitää hallussaan Sloveniaa, jonka alueella asui vain hiukan serbejä. JNA vetäytyi Kroatiaan, jossa oli suurempi serbivähemmistö. Sota päätyi Brionin sopimukseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Slovenian historia Wikimedia Commonsissa
Frigiduksen taistelu, Johann Weikhard von Valvasor, 1689.
Karantanian alue. Karttaan merkitty myös Krnin linna.
Frankkien valtakunnan laajentuminen vuosina 481–814.
Otto I Suuren patsas Saksan Magdeburgissa.
Maisterin taistelijat vuonna 1919 Notranjskassa.
Jugoslavialainen propagandatarra liittyen Kärntenin kansanäänestykseen. Tarrassa lukee: ”Jugoslaviassa maanviljelijä on prinssi, Saksan Itävallassa juutalaiset ja vapaaherrat”.
Slovenian partisaanien lippu.
Perfluori-isobuteeni

| Perfluori-isobuteeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,1,3,3,3-pentafluori-2-(trifluorimetyyli)prop-1-eeni
CAS-numero:  382-21-8
PubChem CID:  61109
SMILES:  C(=C(F)F)(C(F)(F)F)C(F)(F)F
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4F8
Moolimassa:  200,04 g/mol
Kiehumispiste:  6,5 °C
Tiheys:  1,5922 g/cm3 (0 °C)
Perfluori-isobuteeni (C4F8) on alkeeneihin kuuluva fluorattu orgaaninen yhdiste. Yhdiste on hyvin myrkyllinen ja myrkytyksen oireet ovat samankaltaiset fosgeenin aiheuttaman myrkytyksen kanssa.
Ominaisuudet

Perfluori-isobuteeni on huoneenlämpötilassa väritöntä kaasua. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten dietyylieetteriin, asetoniin ja asetonitriiliin. Aine on hyvin elektrofiilinen ja reagoi monien nukleofiilien kanssa nukleofiilisella substituutiolla, jossa jokin fluoriatomeista korvautuu nukleofiililla. Perfluori-isobuteenin suuri myrkyllisyys johtuu osittain tästä ominaisuudesta, sillä se reagoi tällä tavoin solujen antioksidanttien kanssa ja muodostaa additiotuotteen tärkeän antioksidantin glutationin kanssa. Perfluori-isobuteeni on yksi myrkyllisimmistä fluoratuista orgaanisista yhdisteistä ja se on fosgeeniin verrattuna 10 kertaa myrkyllisempää. Yhdiste vaurioittaa munuaisia ja keuhkoja aiheuttaen keuhkoödeeman, joka voi johtaa jopa kuolemaan.
Valmistus ja käyttö

Perfluori-isobuteenia voidaan valmistaa kuumentamalla heksafluoripropeenia tai perfluorisyklobutaania noin 700 °C:n lämpötilaan tai poistamalla klooria 1,2-dikloori-2-trifluorimetyyli-1,1,3,3,3-pentafluoripropaanista sinkin avulla. Yhdistettä muodostuu myös tetrafluorieteenin valmistuksen yhteydessä sivutuotteena ja polytetrafluorieteenin palaessa tai kuumentuessa voimakkaasti ja voi aiheuttaa niin kutsuttua polymeerihöyrykuumetta.
Perfluori-isobuteenia voidaan käyttää heksafluori-isobuteenin valmistukseen.
Sonaco

| Sonaco |
| --- | --- |
 Gabün osa-alueet.
 Sonaco
 Koordinaatit: 12°23′47″N, 14°28′55″W 
Valtio:  Guinea-Bissau
Alue:  Gabún alue
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  osa-alue
Väkiluku (2009):  2 321 (kaupunki) 37 804 (osa-alue)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sonaco on kaupunki sekä osa-alue eli sektori Gabún alueella Guinea-Bissaussa. Se sijaitsee Gebajoen yläjuoksulla 33 kilometriä Gabústa luoteeseen. Kaupungissa on 2 321 ja osa-alueella 37 804 asukasta (vuonna 2009, väestönlaskenta).
Sonacon osa-alueen pinta-ala on 783,6 neliökilometriä. Kaupunkiväestön osuus on 6,1 %. Portugalin siirtomaa-aikana Sonaco oli ensimmäisen luokan kauppapaikka, jota dominoivat aluksi portugalilaiset ja kapverdeläiset kauppiaat. 1940-luvun loppuun mennessä kauppa siirtyi libanonilaisten ja syyrialaisten kauppiaiden käsiin.
Perirrhanterion

Perirrhanterion, 600-luku eaa.
Perirrhanterion (m.kreik. περίῤῥαντήριον, perirrhantērion, joskus περιραντήριον, perirantērion) on antiikin aikainen keraaminen vihkivesiastia. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Perirrhanterionia käytettiin temppeli- ja pyhäkköalueilla rituaaliseen puhdistautumiseen sekä vihkiveden pirskottamiseen uhrien päälle. Malli palautuu itäisiin esikuviin, ja oli käytössä antiikin Kreikassa ainakin arkaaisen kauden alkupuolella 600-luvulla eaa.
Perirrhanterion on muodoltaan laakea vesiastia, jota kannattelee yleensä joukko naishahmojen tai leijonien muotoisia tukijalkoja.
Astian nimeen liittyen tunnettiin käsite perirrhantēria agorās (περιῤῥαντήρια ἀγορᾶς), joka viittasi agoran vihkivedellä pirskotettuun osaan.
Perirrhanterionin muoto ulkoa ja sisältä.
Perirrhanterionin nais­hahmoisia tukijalkoja Apollon Ptoioksen pyhäköstä, 600-luku eaa.
Kaksi naista ja perirrhanterion. Kuvitusta lebes gamikoksessa, n. 360–350 eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta perirrhanterionit Wikimedia Commonsissa
Periodika

Kustantamo Periodikan verkosivu (venäjäksi) joulukuussa 2020. Huomaa, että sivustolla ei ole edes https-salausta, vaikka sivustolla on myös julkaisujen verkkokauppa. Tämä altistaa käyttäjiä tietoturvariskeille.
Kustantamo Periodikan toimitilat löytyvät Petroskoista, osoitteessa Ulitsa Germana Titova 3 sijaitsevasta rakennuksesta.
Periodika (ven. Изда́тельство «Перио́дика», Izdatelstvo ”Periodika”) on Petroskoissa Venäjällä toimiva valtiollinen lehti- ja kirjankustantamo. Karjalan tasavallan hallitus perusti sen vuonna 1991 suomen-, karjalan- ja vepsänkielisten lehtien julkaisua varten.
Nykyään kustantamoon kuuluu 5 sanoma- ja aikakauslehteä: suomenkielinen Karjalan Sanomat, kulttuurilehti Carelia, lastenlehti Kipinä, aunuksenkarjalan ja vienankarjalan murteella ilmestyvä Oma Mua sekä vepsän- ja venäjänkielinen Kodima. Varsinaiskarjalainen Vienan Karjala ja Oma Mua yhdistyivät vuonna 2014. Vuodesta 1998 lähtien kustantamo on julkaissut myös suomen-, karjalan- ja vepsänkielisiä kirjoja sekä venäjänkielistä kotiseutukirjallisuutta. Vuosina 1998–2006 sen kustannuksella ilmestyi yli 140 kirjaa ja vihkosta.
Periodika-kustantamo kuuluu Karjalan tasavallan kansallisuuspolitiikan ja uskontosuhteiden ministeriön alaisuuteen. Sen johtajana toimii vuodesta 2017 lähtien Natalja Sinitskaja. Hänen edeltäjänsä oli Lidija Rämönen.
Syyskuun 23. päivänä 2020 Periodika-kustantamo avasi viisikielisen, kustantamon julkaisujen resursseja ja sisältöjä kokoavan ja täydentävän Oma Media -verkkoportaalin. Verkkosivusto julkaisee myös uutisia; portaalisivuston kielet ovat venäjä, suomi, karjala, vepsä ja englanti. Samalla kustantamo lopetti omien julkaisujensa aiempien verkkosivustojen päivittämisen. Joulukuussa 2020 sivusto kertoi olevansa betatestausvaiheessa, ja osaa sivustojen sisällöstä ei ollut tällöin käännetty esimerkiksi suomeksi tai karjalan kielelle.
Lokakuun 23. päivänä 2024 Periodika ilmoitti lopettavansa määräämättömäksi ajaksi suomen-, karjalan- ja vepsänkielisten lehtiensä ja aikakauslehtiensä julkaisun rahoituksen puutteen takia, mutta seuraavana päivänä kerrottiin niiden julkaisun sittenkin jatkuvan.
Aiheesta muualla

Periodikan sivusto (huom. https-salaamaton, tietoturvaltaan heikko sivusto) (venäjäksi)
Oma Media  -portaali (suomeksi) (omamedia.ru)
Sonni Ali Ber

Songhaivaltakunta laajimmillaan 1500-luvun alussa.
Sonni Ali Ber (”Ali Suuri”, myös Sunni Ali, Sii Ali Beeri) oli Songhaivaltakunnan hallitsija vuosina 1464–1492. Songhaihallitsijoiden nimityksenä 1200–1400-luvuilla käytetty mandelaisperäinen sana sonni (”alainen”, ”valtuutettu”, kirjallisuudessa myös sii) ilmaisi alun perin vasallisuhdetta Malin valtakuntaan.
Songhaidynastiaan syntynyt Ali Ber oli nuorena ilmeisesti panttivankina Malissa. Palattuaan valtakunnan pääkaupunkiin Gaoon hän ryhtyi järjestämään ratsuväkeä ja Nigerjoen laivastoa. Heikentyneen Malin lisäksi Ali Ber teki sotaretkiä naapurikansoja tuaregeja, moseja ja fulbeja vastaan. Vuonna 1469 hän valloitti tuaregeilta kukoistavan Timbuktun kauppakaupungin ja 1470-luvun alussa toisen tärkeän kauppapaikan Djennen. Hän valtasi fulbeilta Dendin alueen, mutta epäonnistui yrityksissään kukistaa mosit. Ali Berin kuollessa Songhai oli Länsi-Afrikan laajin valtio. Hallitsijana Ali Beriä seurasi hänen poikansa Baru, mutta jo viiden kuukauden kuluttua vallan anasti armeijan komentaja Askia Muhammad Ture, josta alkoi uusi dynastia.
Timbuktulaisten historioitsijoiden teoksissa Ali Ber kuvataan julmaksi ja epäoikeudenmukaiseksi itsevaltiaaksi. Nimellisesti muslimina hän suosi myös songhaiden perinteistä uskontoa. Songhaiden kansanperinteessä Ali Ber esiintyy ylistettynä sotapäällikkönä ja voimakkaana hallitsijana.
Peristyyli

Vettiusten talon ennallistettu peristyyli Pompejissa.
Peristyyli (m.kreik. περίστυλον, peristylon < περίστῡλος, peristylos, ’pylväiden ympäröimä’; lat. peristylium) on kreikkalaisessa ja roomalaisessa arkkitehtuurissa rakennuksen sisäpihaa ympäröivä pylväikkö ja pylväikkökäytävä, ja laajemmassa merkityksessä koko kyseisen kaltainen sisäpiha. Arkaaisempi nimitys peristyylille on tetrastoon (τετράστοον/τετράστῳον). Kreikkalaista peripteraalitemppeliä reunustava peristyyli on oikeammin peristasis.
Peristyylin ympäröimä peristyylipiha on reunoilta katettu, mutta keskeltä avoin sisäpiha, jossa voi olla puutarha tai vesiallas. Roomalaisessa yksityistalossa, domuksessa, peristyyli sijaitsi talon takaosassa atriumin ja tablinumin takana. Sanaa käytetään myös puhuttaessa käsitteen syntymistä varhaisempien kulttuurien vastaavista, kuten egyptiläisen temppelin pylväshalleista.
Peristyyli on laajentunut tarkoittamaan myös pylväiden ympäröimää osaa mistä tahansa huoneesta tai rakennuksesta. Keskiajalla peristyylistä kehittyi luostari (lat. claustrum, ’suljettu’) eli luostaripiha, joista luostarit ovat saaneet nimensä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta peristyyli Wikimedia Commonsissa