stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Irakin sota
Kustannukset ja kritiikki

Arviot sodan kokonaiskustannuksista vaihtelevat 1–3 biljoonan dollarin välillä.
Britanniassa oli voimakas Irakin sodan vastainen oppositio ennen sotaa. Samaan aikaan kun Yhdysvallat miehitti Irakia, sissisota ja terroristien pommit surmasivat siellä ihmisiä. Erään sotilaslehden mielipidekyselyn mukaan maaliskuussa 2005 taistelujoukoille jatkuvasti hyvin vaarallista sotaa vastusti 60 % Irakissa olevista Yhdysvaltain armeijan sotilaista. Vaikka irakilaiset olivatkin hyvillään siitä, että maata aiemmin hallinnut Saddam oli poissa, yleensä he muistivat kysyttäessä sanoa, että Saddamin aikana oli paljon turvallisempaa.
Myös Yhdysvaltain joukot ja näihin liittyvät tahot rikkoivat joissain tapauksissa ihmisoikeuksia. Esimerkiksi Yhdysvaltain ulkopoliittista oppia 1980- ja 1990-luvuilla muotoillut turvallisuuspoliittinen neuvonantaja Zbigniew Brzezinski vastusti sotaa. Galluppien mukaan melkein puolet tai enemmistö kannatti sotaa vuonna 2003, mutta kolmen vuoden päästä noin 60 % vastusti sotaa. Vuonna 2008 sotaa kannatti taas noin puolet.
Kustannukset ja kritiikki > Sodan tarpeellisuus

Asetarkastajien ennen sotaa saamat tiedot eivät viitanneet siihen, että Irakilla olisi ollut joukkotuhoaseita suuria määriä. Asetarkastajat tai kukaan muukaan Irakin ulkopuolinen ei kuitenkaan kyennyt takaamaan, ettei Irakilla olisi voinut olla joukkotuhoaseita kätkössä. Sodan päätyttyä kävi ilmi, ettei Irakin hallinnolla ollut joukkotuhoaseita yli 900 paikassa missä Yhdysvaltain tiedusteluviranomaiset olivat arvelleet niitä ehkä olevan tai lainkaan al-Qaida-kytköksiä.selvennä Paljastui, että esimerkiksi CIA:n tiedot joukkotuhoaseista olivat perustuneet suureksi osaksi epäluotettaviin tietoihin. Joulukuussa 2003 Bush tosin sanoi ettei ollut merkitystä oliko Irakilla joukkotuhoaseita, vai aikoiko se hankkia niitä. Joka tapauksessa Bushin hallitus oli selvästi liioitellut Irakin uhkaa. Keskustiedustelupalvelun alainen David Kayn johtama 1400 hengen Iraq Survey Group kertoi 28. tammikuuta 2004 CIA:n olleen aiemmin arvioissaan lähes täysin väärässä. Kayn ISG-ryhmä löysi vain pieniä määriä biologista materiaalia ja muuta joukkotuhoaseisin liittyvää.
Jäädessään vuonna 2004 virastaan pois Kay ei uskonut Irakilla olleen merkittävää biologisten ja kemiallisten aseiden tuotantoa vuoden 1991 jälkeen. Toisaalta Kay sanoi myös, että vaikka Irakilla ei joukkotuhoaseita olisi ollutkaan, Irak oli vaarallisempi kuin (asiantuntevat asetarkastajat) olivat ennen sotaa ajatelleet. Kayn ryhmän mukaan Irak oli säilyttänyt mahdollisuuden aloittaa joukkotuhoaseiden valmistus tilaisuuden tullen. Irak oli myös jatkanut pitkän matkan ohjusohjelmaa. Myöskään Kayn korvannut Charles A. Duelfer ei löytänyt Irakista suuria joukkotuhoasevarastoja eikä merkkejä näiden tuotannosta. Duelfer vahvisti aiemmin esitetyt väitteet joiden mukaan Irak oli tuhonnut suuren joukkotuhoasearsenaalinsa käytännössä täysin vuonna 1991. Duelferin mukaan biologisten aseiden valmistus olisi tosin ollut melko helppo aloittaa uudestaan.
Tuomari Laurence Silberman päätteli CIA:n tehneen joukkotuhoasearvioissaan vakavan virheen. Heinäkuussa CIA:n apulaisjohtaja Richard Kerr sai valmiiksi tutkimuksen, jossa pyrittiin selvittämään mikä oli mennyt vikaan CIA:n joukkotuhoasearvioissa.
Kustannukset ja kritiikki > Liiketoiminta sodassa

Yhdysvaltain armeijan sotatoiminta Irakissa perustui pitkälti perustoimintojen ulkoistamiseen yksityisten yritysten hoidettavaksi. Ulkoistettuihin palveluihin kuului armeijan kuljetuksia, majoitushuolto, koko ruoka- ja vaatetushuolto, rakennustoimintaa ja turvallisuuspalveluita. Suurimmat alihankkijatoimijat olivat yhdysvaltalaiset Halliburton-konserni, ESSI-yhtiöt sekä Halliburtonin tytäryhtiö KBR. Alihankintasopimukset perustuivat kaavaan, jossa yritykset lisäsivät omiin kuluihinsa 2–7 prosentin voitto-osuuden. Toisin sanoen, mitä enemmän yritykset tuhlasivat rahaa, sitä enemmän ne tekivät voittoa. Näitä sotateollisuusyrityksiä on myös epäilty vahvasti toimintojensa ylilaskutuksesta. Valtaisa ulkoistustoiminta on saanut osakseen kritiikkiä, sillä Bushin hallinnon varapresidentti Dick Cheney on Halliburton-yhtiön entinen johtaja ja suuri osakkeenomistaja. Myös ESSI-yhtiön omistuksen takana on presidentti George W. Bushin isän nuorempi veli William Henry Trotter Bush, joka omistaa muiden yhtiöidensä kautta myös ison osan Halliburtonista. Yhteensä näissä sota-alihankintayhtiöissä työskenteli yli 180 000 ihmistä, eli enemmän kuin Yhdysvaltain sotilaita on Irakissa.
Syyskuussa 2007 Irakin sisäministeriö perui ensimmäisen kerran toimiluvan yhdysvaltalaiselta Blackwater-turvallisuusyhtiöltä, jonka työntekijöiden syytetään ampuneen siviilejä Bagdadissa. Irakin sisäministeriö kertoi asettavansa vastaisuudessa syytteeseen kaikki ulkomaiset urakoitsijat, joiden todetaan käyttäneen liiallista voimaa välikohtauksissa. YK:n päätöslauselma antaa Yhdysvaltain miehitysjoukoille syytesuojan, mutta Irakin sisäministeriön tiedottajan mukaan syytesuoja ei koske yksityisiä turvallisuusyhtiöitä. Irakissa on toiminut kymmeniä tuhansia yksityisten amerikkalaisten turvallisuusyhtiöiden työntekijöitä, joista monet suorittavat aiemmin sotilaille kuuluneita tehtäviä.
Irak sodan jälkeen

Vuonna 2013 väkivalta kiihtyi uudestaan Irakissa. Vuoden 2014 kesäkuussa Syyriassakin toimiva sunnien kiihkofundamentelistinen Isis-järjestö hyökkäsi vallaten Mosulin ja edeten melko lähelle Bagdadia. Yhdysvaltain presidentti Obama ei halunnut lähettää maajoukkoja Irakiin.
Kirjallisuutta

David Finkel, Pataljoona 2-16,, WSOY 2010, ISBN 978-951-0-36133-7
Colby Buzzell, Minun sotani – amerikkalaissotilas Irakissa, Helsinki: WSOY 2006, ISBN 951-0-32220-2
Thomas Rathsack,  Jääkäri – tanskalaissotilaana Afganistanissa ja Irakissa. Suomentanut Kari Koski. Ajatus kirjat – Gummerus kustannus OY 2010 ISBN 978-951-20-8240-7
Giuliana Sgrena, Ystävien tulituksessa, Sarja: Pystykorvakirja, Like, Suomen rauhanpuolustajat 2007 ISBN 952-471-809-X
Paul Keegan, The Iraq War, Alfred a Knopf 2004, FirstBorzoi Book, Random House Inc. ISBN 1-4000-4199-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Irakin sota Wikimedia Commonsissa
Stein, Jonathan & Dickinson, Tim: Lie by Lie: A Timeline of How We Got Into Iraq Mother Jones. lokakuu 2006. Viitattu 11.2.2020. (englanniksi)
Information from Middle East Uruknet.info. Viitattu 11.2.2020. (englanniksi)
Iraq Body Count iraqbodycount.org. Viitattu 11.2.2020. (englanniksi)
Photographs from Iraq and Afghanistan Battlespace – Unrealities of War. Viitattu 11.2.2020. (englanniksi)
Terrorisminvastainen sota (2001–)
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Tapahtumat (2001–2004) | Tapahtumat (2005–) | Erityisartikkelit | Operaatioiden osanottajat | Terroristijärjestöt |
|  2001: Syyskuun 11. päivän iskut  Afganistanin sota (2001–)  Pernaruttokirjeet  Operaatio Enduring Freedom (2001–) 2002: Balin pommi-iskut 2002 2003: Irakin sota (2003–)  Istanbulin pommi-iskut 2003 2004: Madridin junapommit 11. maaliskuuta 2004  Beslanin koulukaappaus |  2005: Lontoon pommi-iskut 7. heinäkuuta 2005  Lontoon pommi-iskut 21. heinäkuuta 2005 2006: Libanonin sota 2006  Somalian sota 2006– (20. joulukuuta 2006 –) 2007: Hyökkäys Glasgow’n kansainväliselle lentoasemalle 2007  Lontoon autopommit 2007  Benazir Bhutton murha 2008: Pommi-isku Tanskan Pakistanin suurlähetystöön  Mumbain terrori-iskut |  Abu Ghraibin vankila  CIA:n vankilennot  Laiton taistelija  Guantanamo Bay  NSA:n puhelutietokanta  Pahan akseli  Patriot Act |   Afganistan   Alankomaat   Australia   Yhdysvallat   Israel   Korean tasavalta   Tanska   Espanja   Etiopia   Filippiinit   Indonesia   Intia   Irak   ISAF   Italia   Kanada   Nato   Pakistan   Puola   Ranska   Romania   Saksa   Saudi-Arabia   Turkki   Iso-Britannia |  Abu Sayyaf   Al-Qaida  Hamas  Hizbollah  Irakin vastarinta  Islamilaisten oikeusistuinten liitto   Taliban  Jemaah Islamiyah |
Irakin sodassa tuhottuja irakilaisia panssareita.
Saddam vangitsemisensa jälkeen.
Amerikkalainen AH-64D Apache- helikopteri Bagdadin yllä lokakuussa vuonna 2007
Autopommi on räjähtänyt Bagdadissa joulukuussa 2007
Yhdysvaltain sotilas Bagdadissa.
Yhdysvaltain armeija taisteli mm. Bagdadin Douran alueella kapinallisia vastaan vuonna 2007.
Itämainen kylmä halli

Itämainen kylmä halli oli Tampereella Itäisenkadulla, nykyisen Aleksis Kiven katu 26:n kohdalla, sijainnut avoseinäinen basaarin kaltainen kauppapaikka. Rakennuksen suunnitteli vuonna 1902 arkkitehti Georg Schreck.
Kylmähallissa oli erikokoisia vuokrattavia myymälätiloja, jotka olivat lämmittämättömiä ja auki ympäri vuoden. Avoin sisäpiha oli tavarankuljetuksia varten ja kylmähallin kellarissa sijaitsi Baltic Company-tukkuliikkeen banaaninkypsentämö. Kylmähallissa toimi vuonna 1931 seuraavia liikkeitä: Toivo A. Honkosen (1898–1956) vuonna 1922 perustama vaatetus- ja lyhyttavaraliike, myöhempi Honkonen Oy jolla oli kaksi myymälää hallissa, vaate-Koiso, Lasi-Koiso, Waldén, Kilkki, Vesterinen, Aino Salo, Lindqvist, Haapalinna, Mimmi Lammi ja Hellsten. Kylmähalli oli toiminnassa vuoteen 1964 saakka.
Nykyisin hallin paikalla sijaitsee vuonna 1965 valmistunut STS:n talo, jonka suunnittelivat arkkitehdit Kaija ja Heikki Siren.
Aiheesta muualla

Yle Areena: Kadonnut Tampere - Kylmähalli oli tamperelainen basaari, esitetty 22.6.2011 (Arkistoitu – Internet Archive)
Irakin–Iranin sota

Irakin–Iranin sota käytiin 22. syyskuuta 1980 – 20. elokuuta 1988. Irakin johtaja Saddam Hussein aloitti sodan Irania vastaan, koska hän halusi vallata vallankumouksen heikentämältä Iranilta Khūzestānin öljykenttiä ja Shatt al-Arabin vesiväylän.
Kun Irak hyökkäsi vuonna 1980, se menestyi hyvin, mutta kahden vuoden kuluessa Iran pääsi niskan päälle. Sota pitkittyi vuosia kestäneeksi asemasodaksi, joka rasitti molempien maiden taloutta. Iranin johtaja ajatollah Khomeini halusi kostaa sodan aloittamisen. Iranille oli tyypillistä jalkaväkeä käyttävä sodankäyntitapa, kun taas Irakilla puolestaan oli enemmän käytössään raskasta kalustoa. Voimasuhteet olivat suunnilleen tasapuoliset sotakoneistojen erilaisuudesta huolimatta. Iranille sota oli uskonnollinen marttyyrien sota.
Sodassa käytiin ensimmäisen maailmansodan tapaan suuria maataisteluita jalkaväkijoukkojen välillä. Irak käytti ajoittain kemiallisia aseita ja Iran lapsisotilaita ihmisaaltohyökkäyksissään. Varsinkin heikommin aseistautuneen Iranin miestappiot olivat valtavat. Koska Irak oli pitkään alakynnessä taistelurintamalla, se koetti etsiä vastustajastaan heikkoa kohtaa. Niinpä se alkoi hyökätä vastustajansa kaupunkien ja tankkereiden kimppuun. Iran kosti tämän, ja pian oli käynnissä kaupunkien sota ja tankkerisota. Molemmat osapuolet upottivat toistensa alueelle purjehtivia ulkomaisia tankkereita. Tämän vuoksi Yhdysvallat alkoi suojella Kuwaitiin matkanneita tankkereita, mikä johti joihinkin yhteenottoihin Yhdysvaltain ja Iranin välillä. Sota loppui, kun Irak alkoi taas menestyä ja Iran oli heikentynytlähde?. Irak ajautui sodan takia valtaviin velkoihin.
Sodan nimet

Iranissa sotaa kutsutaan nimellä pakotettu sota (جنگ تحمیلی, jang-e-tahmīlī) tai pyhä puolustus (دفاع مقدس, defā'-e-moqqaddas).
Irakissa nimellä Saddāmin qādisiyyah (قادسيّة صدّام, qādisiyyat saddām), mikä viittaa historialliseen Qadisiyyan taisteluun.
Sodan taustaa

Irak oli pitkään havitellut itselleen persialaisen Iranin arabien asuttamaa Khūzestānin provinssia. Khūzestānin olivat ottomaanit sen mielestä anastaneet Iranille. Niinpä 1960-luvulla Irak alkoi tukea Khūzestānissa itsenäisyysliikettä. Iran lietsoi Pohjois-Irakin kurdien kapinaliikkeitä antaen niille aseita vuonna 1974, jolloin oli suuri kurdikapina.
Irakilla ja Iranilla oli myös kiistaa Shatt al-Arabin vesiväylän käytöstä. Ensimmäinen tätä koskeva sopimus oli tehty jo 1800-luvun puolivälissä, mutta sitä oli muutettu Irakille epäedulliseen suuntaan 1900-luvun alussa. Vuonna 1971 Iran valtasi erään kiistellyn alueen saaren.
Iranin ja Irakin välit huononivat 1960-luvun lopussa baath-puolueen noustua valtaan Irakissa. 1970-luvulla sekä Irak ja Iran modernisoivat armeijaansa varustelukilvassa. Šaahin Iran osti aseita muun muassa Yhdysvalloista, Irak Neuvostoliitosta.
Sodan syy

Irakin–Iranin sodan yksi perimmäinen syy oli se, että maat riitelivät pitkään Shatt al-Arabin vesiväylän omistuksesta. Maat jakoivat sen kahtia vuoden 1975 sopimuksella. Iranissa tapahtui vuonna 1979 Iranin vallankumous, joka muutti maan šiialaisten uskonoppineiden johtamaksi islamilaiseksi tasavallaksi. Iranin johtaja ajatollah Khomeini halusi, että hänen mielestään sorretut šiialaiset nousisivat kapinaan arabimaissa. Khomeinin mielestä baath-puolueen johtama maallisesti hallittu Irak oli paha ja epäpyhä. Iran tukikin irakilaisten šiialaisten vastarintaliikettä, joka alkoi tehdä attentaatteja Irakin johtoa vastaan. Samoihin aikoihin Saddam Hussein kaappasi vallan Irakissa. Saddam pelkäsi šiiakapinaa tukevaa Khomeinia ja halusi syöstä tämän pois vallasta. Saddam halusi myös kumota heti tilaisuuden tullen Shatt al-Arabin vesiväylää koskevan sopimuksen, jota hän piti Irakia nöyryyttävänä, ja nousta lopulta koko arabimaailman johtoon. Saddamin ajatus siitä, että Iran oli vallankumouksen heikentämä, näytti todelta kevään 1980 pienissä rajataisteluissa. Hän halusi antaa Iranille opetuksen valtaamalla koko Shatt al Arabin ja Khūzestānin öljykenttiä. Saddam uskoi Khūzestānin arabien nousevan kapinaan Irania vastaan. Saddam ei kuitenkaan halunnut antaa armeijansa hyökätä Teheraniin asti, mutta uskoi sodan kaatavan Iranin hallituksen. Saddamin mielestä Iraniin kannatti hyökätä, kun maa oli islamilaisen vallankumouksen heikentämä; hän uskoi myös vallankumouksen tuhoutuvan ennen pitkää sisältäpäin. Lisäksi hän pyrki laajentamaan sotaa usuttamalla Iranin kansallisia vähemmistöjä nousemaan kapinaan Khomeinin hallintoa vastaan.
Irakin hyökkäys Iraniin

Irak epäonnistui yrityksessään lamauttaa Iranin ilmavoimat. Irak aloitti maahyökkäyksensä 22. syyskuuta 1980 etelässä. Irakilaiset etenivät nopeasti muutamana ensimmäisenä sotapäivänä kaikilla rintamilla. Iranin vallankumouskaartien vastarinta oli hajanaista ja heikkoa. Irakilaiset saapuivat lähelle Dezfulia, Ahvazia ja onnistuvat saartamaan Abadanin, mutta eivät tunkeutumaan itse kaupunkiin. Näin Irakin suunnitelma oli osin epäonnistunut. Irakilaiset joukot rikkoivat valtaamillaan alueilla ihmisoikeuksia. Iran sai kuitenkin armeijansa koottua ja iranilaisten vastarinta sitkistyi. Irakilaiset juuttuivat ankariin katutaisteluihin eivätkä onnistuneet valtaamaan tavoittelemiaan Iranin kaupunkeja Khuzestanissa. Khorramšahrin satamakaupungista taisteltiin katu kadulta valtavin tuhansien miesten tappioin, ja Irak onnistui valtaamaan sen. Irakilaiset eivät myöskään onnistuneet saamaan Khuzestanin arabeja kapinaan Iranin hallintoa vastaan.
Iranin vastahyökkäys

Toukokuussa 1981 iranilaiset valtasivat takaisin Abadanin ja ylittivät lokakuussa Karun-joen. Iran alkoi olla voitolla marraskuussa 1981, kun iranilaiset alkoivat järjestää suuria ihmisaaltohyökkäyksiä. Iranilaiset nuoret esimerkiksi alkoivat kävellä miinakentille ja konetuliaseiden ammuttaviksi. Iranilaiset etenivät vuoden 1981 lopussa ja keväällä 1982, samaan aikaan, kun tuhansia irakilaisia jäi sotavangeiksi. Tuolloin Irakin öljynvienti oli luhistumassa ja talous vaikeuksissa.
Iranilaiset saivat haltuunsa suurin tappioin Khorramshahrin satamakaupungin toukokuussa vuonna 1982. Keväällä ja kesällä 1982, iranilaiset ajoivat irakilaiset melkein kokonaan pois maaperältään. Vuonna 1982 Khomeini päätti hyökätä kostoksi Irakin maaperälle, vaikka monet maltillisemmat hallituksen jäsenet vastustivatkin sotaa.
Irakin ja Iranin tukijat

Molemmilla sodan osapuolilla oli ulkomaisia tukijoita, jotka myivät sotilaille aseita. Kummassakaan maassa ei ollut merkittävää raskasta teollisuutta, joka olisi kyennyt tuottamaan esimerkiksi panssarivaunuja tai lentokoneita. Irak osti aseita sodan aikana muun muassa Neuvostoliitosta ja Ranskasta. Yhdysvallat alkoi sodan aikana tukea Irakia sen takia, että pelkäsi Iranin vaikutuksen leviämistä. Niin pelkäsivät Persianlahden öljynviejätkin, jotka vuodesta 1981 tukivat Irakia rahallisesti. Iran osti aseita lähinnä Kiinasta. Se kuitenkin osti yhteen aikaan aseita myös Yhdysvalloista, joka tuki enemmän Irania. Tämä aiheutti Iran-Contra-skandaalin. Yhdistynyt kuningaskunta tuki Irakia.
Yllättäen Israel tuki sionismin vihollista Irania, koska piti Irakia pahempana uhkana itselleen. Sodan edetessä Iran pyrki lähentymään Neuvostoliittoa. Yhdysvallat ja Neuvostoliitto eivät sotaan puuttuneet, koska se tasaväkisenä ja jatkuvana heikensi molempia osapuolia ja näin esimerkiksi Yhdysvaltain kannalta katsoen loppujen lopuksi vakautti aluetta. Yhdysvallat ja Israel eivät halunneet kummankaan osapuolen voittavan.
Iranin lapsisotilaat

Iran käytti myös 9–16-vuotiaita Basijin lapsisotilaita osin sen takia, että suuri osa maan väestöstä oli lapsia. Lapsia ei ollut taisteluissa siksi, että Iranilla olisi ollut pulaa täysi-ikäisistä miehistä.
Iranin hallinto salli lapsimarttyyrien käytön sodassa. Mullahit kiertelivät eri puolilla Irania kouluissa ja kylissä. ja sotaan värväytymiseen innostavaa uskonnollista propagandaa esitettiin Iranin tiedotusvälineissä. Ajatuksena oli, että pyhässä sodassa kuollut pääsi Koraanin mukaisesti paratiisiin. Eräs vangiksi jäänyt lapsisotilas kertoi, että kylään oli saapunut mullah, joka sanoi, että jokaisesta perheestä oli luovutettava yksi Jumalan soturi. Lapset uskoivat taistelevansa siionisteja, eivät Irakia vastaan, ja että armeija oli matkalla Jerusalemiin. Sotaan menneiden lasten tausta oli usein työväenluokkainen ja he saattoivat joskus karata vanhempien tietämättä sotaan. Eräiden epävirallisten tietojen mukaan noin kymmenvuotiaiden lasten lähettäminen rintamalle lopetettiin, mutta sitten kutsuttiin kokonaisia murrosikäisiä koululuokkia ”vapaaehtoiseen” asepalveluun.
Iran kiisti useaan otteeseen lapsisotilaiden käytön vastoin kansainvälisiä sopimuksia, mutta silminnäkijähavainnot, valokuvaajat ja Iranin omakin lehdistö kertoo toista, samoin Irakin vangiksi jääneet lapsisotilaat. Myös vuonna 1984 Punaisen ristin kokouksessa Iranin edustajat toisaalta kiistivät lapsisotilaat, toisaalta mainitsivat että lapsia on vaikea estää sotaan osallistumasta.
Lapset ja varhaisnuoret halusivat saamansa koulutuksen jälkeen surmata itsensä taistelukentällä ja päästä näin paratiisiin.
Lapselle saatettiin antaa esimerkiksi kivääri ja 20 patruunaa. Vastoin yleistä luuloa, lapsilla ei ollut kaulassaan muovinauhaan sidottua paratiisin avainta joka kertoman mukaan saattoi olla puuta tai kullattua kartonkia. Lapsisotilailla oli kuitenkin otsallaan punainen panta, joka oli marttyyrin tunnus ja kaulassaan tuntolevy.
Vaikka lapset eivät olleetkaan hyviä sotilaita, heidän avullaan voitiin puhdistaa etenemistie miinoista. Lapset harhauttivat vihollista kohdistamalla huomion itseensä. Lapset myös hämmensivät tarkka-ampujat hetkeksi, jolloin he saattoivat vallata panssarin tai saattoivat tehdä itsemurhahyökkäyksen. Lapset saattoivat estää irakilaisten tankkien etenemisen. Lapset räjäyttivät edetessään tarkoituksella miinat pois surmaten itsensä. Useimmat lapset kuolivat irakilaisten konekiväärituleen. Hyökkäysjärjestys oli tämä: ensin lapset ja nuoret vapaaehtoiset, sitten vallankumouskaartin aallot ja lopuksi vakinainen armeija miehitti vallatun alueen. Näin Iranin armeija minimoi varsinaisten joukkojensa tappioita. Jotkut lapsisotilaat selvisivät uskonnollisen fanatismin innoittamista itsemurhahyökkäyksistä hengissä, ja irakilaiset hoitivat heitä. Monet lapset kieltäytyivät lääkäreiden avusta, ja soimasivat itseään siitä etteivät olleet päässeet paratiisiin.
Irakin kemialliset aseet

Irak vastasi Iranin ihmisaaltohyökkäyksiin kemiallisin asein, vaikka olikin allekirjoittanut niiden käytön kieltävän Geneven sopimuksen. Eräiden tietojen mukaan Irak käytti operaatio Ramadanissa kyynelkaasua. Taistelukaasut olivat tehokkaita hyökkääviä sotilastihentymiä vastaan.
Iran ilmoitti Irakin käyttävän kemiallisia pommeja Susangerdia vastaan marraskuussa 1980. Irak kehitti sodan edetessä kyvyn tuottaa taistelukaasuja muun muassa monien länsimaalaisten yritysten turvin. Apua kemiallisten aseiden tuotantoon tuli Irakiin Länsi-Saksasta, Ranskasta, Yhdistyneestä kuningaskunnasta ja Yhdysvalloista sekä monesta muusta maasta.lähde? Alussa Irak osti suuria määriä taistelukaasujen tuotantoon tarvittavia aineita ulkomailta, mutta hankki ja kehitti myöhemmin kyvyn tuottaa niitä itse. Irak käytti suuremmassa mitassa kemiallisia aseita ensi kertaa Haj Omranissa heinä–elokuussa 1983 Iranin operaatio Aamunkoitto 2:ta vastaan vaatimattomin tuloksin. Tällöin irakilaiset ampuivat ilmaa raskaampaa sinappikaasua vuoren huipulle, josta kaasu valui hyökkäävien iranilaisten päälle.
Tukholman kansainvälinen rauhantutkimusinstituutti (SIPRI) huomasi kemialliset aseet vuonna 1984, jolloin Irak oli alkanut käyttää niitä laajemmin.lähde?
YK:n pääsihteeri mainitsi Irakin kemialliset aseet maaliskuussa 1986. YK:n mukaan ne olivat tappaneet 10 000 henkeä ja niiden käyttö oli muuttunut voimaperäisemmäksi sitten vuoden 1984. Suurin iranilaisia vastaan tehty yksittäinen kaasuaseen käyttö lienee liittynyt helmikuussa 1986 käytyihin Faon niemimaan taisteluihin, joissa irakilaiset tappoivat sinappikaasulla ja tabunilla 8 000–10 000 iranilaista.lähde? Kaksi kolmannesta Irakin sodassa käyttämistä taistelukaasuista käytettiin sodan viimeisenä 1,5 vuotena.
Loppujen lopuksi irakilaisten käyttämiin kaasuihin kuoli ehkä 100 000 Iranin sotilasta. Arviolta 5 % iranilaisista kaatuneista kuoli tuskallisesti sinappikaasuun ja sariiniin, jotka tappoivat luultavasti vahingossa myös irakilaisiakin. Irak käytti myös hermokaasuja. Irak käytti iranilaisia siviilejä vastaan lentokonein ja ohjuksin kuljetettavia kaasuaseita. Hieman ennen sodan loppua vuonna 1988 Irakin armeija kaasutti hengiltä tuhansia kurdisiviilejä Halabjan kylässä.
Sodan pituus

Sodan pitkittyminen johtui lähinnä Iranin johtajan Khomeinin halusta kostaa hyökkäys Saddamille. Iran vaati ehtona rauhalle Irakilta suuria sotakorvauksia ja Saddamin vallasta poistamista ja tuomitsemista sotasyyllisenä.
Ensimmäisen vuoden aikana olisi ollut hyvä mahdollisuus sodan loppumiselle. Iran valtasi takaisin kaikki kaupungit joita se oli menettänyt, ja irakilaiset sotilaat Iranissa oltiin tapettu, vangittu ja osa oli karannut Irakiin. Tässä vaiheessa YK ehdotti, että muut arabimaat korvaisivat Irakin puolesta Iranille ja auttaisivat rakentamaan Khūzestānin uusiksi, mutta Khomeini ei hyväksynyt tarjousta, vaan päätti hyökätä Irakiin aikomuksenaan kaataa Saddam Hussein vallasta. Khomeini luuli että Iran pystyisi helposti valtaamaan Irakin, kun se näki kuinka nopeasti Iran valloitti takaisin Khūzestānin. Näin ei kuitenkaan käynyt eikä Iran kaatanut Saddamia, Iranille tuli vain enemmän tappioita.
Pitkää sotaa piti yllä se, että molemmat osapuolet olivat sotilaallisesti tasavahvoja: Irakilla oli enemmän aseita, Iranilla sotilaita. Se että muut maat myivät aseita sotijamaihin, joissa ei ollut merkittävää raskasaseteollisuutta, pitkitti myös sotaa. Irak olisi halunnut rauhaa jo 1982, kun Saddam huomasi sodan kääntyneen tappiolliseksi. Khomeinin sotahalua lienee selittänyt eniten kiihkeä uskonnollisuus. Khomeinin mielestä sota teki vallankumouksesta täydellisen. Iranilaisten johtajien mukaan maa pyrki valtaamaan muun muassa pyhän kaupungin Kerbalan ja pyrkivän jopa Jerusalemiin asti. Iranin sotahalun syyksi on väitetty muun muassa sitä, että maan vallankumousjohtajat Khomeini ja Rafsanjani halusivat kiinnittää kansan huomion maan sisäisistä ongelmista ulkoiseen viholliseen, ettei kansa nousisi vallankumoushallitusta vastaan.