stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pitkäjärvi (Pälkäne)

| Pitkäjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Pälkäne
Koordinaatit:  61°17′41″N, 24°28′16″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Hauhon alue (35.77)
Laskujoki:  Myllyoja (aik. Myllyhaudanoja)  johto-ojaan Vuolijärveen 
Järvinumero:  35.773.1.008
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  98,5 m  
Rantaviiva:  8,158 km  
Pinta-ala:  73,467 ha  
Saaria:  2 
 fiPitkäjärvi 
Pitkäjärvi  on Pirkanmaalla Pälkäneellä sijaitseva järvi.
Pitkäjärvellä ei ole lainkaan polttomoottorikäyttöisiä vesikulkuneuvoja (poikkeuksena  kunnostustyössä satunnaisesti  tarvittavat työkoneet).
Maantietoa

Järven pinta-ala on 73 hehtaaria ja se on 2,3 kilometriä pitkä ja 850 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta. Sen rantaviivan pituus on 8,2 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Hauhon alueella (35.77), jonka Iso-Roineen alueeseen (35.773) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 98,5 metriä mpy.
Vesistösuhteet > Historiaa

Pälkäneen ja Hauhon rajamailla Myllyhaudanojassa oli myös vanha myllynpaikka. Vuodelta 1692 olevan kartan selityksissä mainitaan paikalla olleen puromyllyn. Viime vuosisadan  puolimaissa rakennutti Hauhon Vuolijoen rusthollari, joka omisti kolmanneksen Pitkäjärven talosta, paikalle tullimyllyn, jonka oli tarkoitus tyydyttää Vuolijoen, Pitkäjärven, Kuiseman ja Joensuun jauhatustarve. Myllynpaikka oli 408 kyynärää Pitkäjärvestä puroa alaspäin. Myllyrakennus oli samaa luokkaa kuin edellä selostetuissa myllyissä. Myllyssä oli 1 kivipari ja kivien halkaisija 2 kyynärää. Koejauhatuksessa myllyn tehoksi havaittiin kappa ruista 7 minuutissa. Pitkäjärven pikku myllyn etuna oli pitkä vuotuinen käyttöaika, noin viisi kuukautta.
Pitkäjärven ranta-asukkaat ovat perustaneet v. 2011 Pälkäneen Pitkäjärven kunnostusyhdistyksen hidastamaan järven rehevöitymistä ja elvyttämään sen luonnontilaa.
Suomi talviparalympialaisissa 2010

Suomi saavutti Vancouver talviparalympialaisista 2010 yhteensä kaksi mitalia hopeisen ja pronssisen. Suomen lippua avajaisissa kantoi Ilkka Tuomisto.
Suomen joukkue

| Urheilija | Laji |
| --- | --- |
Katja Saarinen: Alppihiihto
Ilkka Tuomisto: Maastohiihto
Jarmo Ollanketo: 
Rudolf Klemetti: 
Maija Löytynoja: Ampumahiihto
Marko Törmänen: Opashiihtäjä
Lasse Torpo: Opashiihtäjä
Mitalit

| Mitali | Mitalisti | Laji | Tapahtuma |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopea | Maija Löytynoja | Ampumahiihto |  |
|  Pronssi | Ilkka Tuomisto | Maastohiihto |  |
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Löytynoja ja Tuomisto palauttivat Suomen paralympialaisten mitalikantaan Vancouverin laduilla
14-osainen näyttö

Yleiset ositetut näytöt vasemmalta oikealle: 7-osainen, 9-osainen, 14-osainen ja 16-osainen näyttö.
14-osainen nestekidenäyttö, jota käytettiin Hewlett-Packardin ohjelmoitavan suunnittelun HP-41-laskimissa 1970-luvun lopulta alkaen.
14-osainen nestekidenäyttö Hewlett-Packardin HP3478A-monimittarissa
14-osainen näyttö (kutsutaan myös 14-segmenttiseksi näytöksi) on näyttötyyppi, joka perustuu 14 lohkoon, jotka voidaan kytkeä päälle ja pois yksitellen, jolloin niistä muodostuu kirjaimia ja numeroita.  Se on yleisemmän 7-osaisen näytön laajennus, jossa on neljä vinottaista ja kaksi pystysuuntaista lohkoa, jotka jakavat keskellä olevan vaakaviivan kahtia. 14-osainen näyttö on riittävä luvuille ja joillekin kirjaimille, mutta latinalaisten ISO-aakkosten yksiselitteisessä renderöinnissä tarvitaan enemmän yksityiskohtia. Näytön harvinaisempi muunnelma on 16-osainen näyttö, joka lisää luettavuutta, kun näytöllä näytetään kirjaimia tai muita merkkejä.
Desimaalipilkku tai -piste voi olla omana lohkonaan tai lohkoparina. Pilkku (käytetään pitkien lukujen erottimena tai desimaalierottimena monilla alueilla) muodotetaan yleisesti yhdistämällä desimaalipiste tiiviisti vasemmalle laskevalla kaarenmuotoisella lohkolla.
Esimerkkikaavio 14-osaisesta näytöstä. Huomaa yhtenäiset ylä- ja pohjalohkot toisin kuin 16-osaisessa näytössä.
Sähköisissä aakkosnumeerisissa näytöissä voidaan käyttää loistediodi-, nestekide- tai tyhjiöfluoresenssinäyttöjä. LED-versio valmistetaan yleensä yhden tai kahden merkin paloina, jolloin järjestelmän suunnittelija pystyy valitsemaan käyttökohteeseen sopivan määrän merkkejä.
Seitsenbittisten ASCII-merkkikoodien muuttamisessa 14-bittisiksi käytetään usein merkkigeneraattoria. Tämän jälkeen merkit voidaan muodostaa sytyttämällä ja sammuttamalla 14:ää lohkoa.
Käyttökohteita

Ositetuissa näytöissä on vähemmän lohkoja kuin pistematriisinäytöissä, ja niiden näyttämien merkkien ulkonäkö voi olla parempi, jos lohkot muotoillaan sopivasti. Tämä voi vähentää tarvittavien ohjauskomponettien määrää ja virrankulutusta.
14-osaisia kaasuplasmanäyttöjä käytettiin flippereissä vuodesta 1986 vuoteen 1991. Niissä oli myös pilkku ja piste eli yhteensä 16 lohkoa.
14- ja 16-osaisia näyttöjä käytettiin muodostamaan aakkosnumeerisia merkkejä laskimissa ja muissa järjestelmissä. Nykypäivän käyttökohteita ovat mm. puhelinten soitajantunnistuslaitteet, kuntoilulaitteet, kuvanauhurit, autostereot, mikroaaltouunit, rahapelikoneet ja DVD-soittimet.
14-osaiset näytöt olivat todella yleisiä flippereissä ennen pistematriisinäytöjen yleistymistä. Ne näyttivät pelituloksen ja muita tietoja.
Hehkulamppuversio

Monilohkoiset aakkosnumeeriset näytöt ovat lähes yhtä vanha keksintö kuin sähkö. Vuoden 1908 oppikirjassa kerrotaan aakkosnumeerisesta näyttöjärjestelmästä, jossa käytetään hehkulamppuja ja mekaanisia kytkimiä. Jokainen 21 lampusta oli yhdistetty kytkimeen, jota ohjattiin uritetuilla palkeilla, jotka kiinnitettiin pyörivään rumpuun. Virrankäänninkokoonpano voitiin kytkeä niin, että rummun kääntyessä eri kytkimet sulkeutuivat ja voitiin näyttää eri kirjaimia, lukuja ja kuvioita. Järjestelmää olisi käytetty "puhuvissa" kilvissä kertomaan viestejä, mutta täydellinen virrankäänninkytkinten, rumpujen ja lamppujen joukko, joka olisi tarvittu jokaiselle viestin kirjaimelle, olisi tehnyt kilvestä melko kalliin.
Kylmäkatodineonnäytöt

Muutamassa 14-osaisen näytön muunnelmassa käytetään neonvaloja. Esimerkiksi erästä Burroughs Corporationin valmistamaa tyyppiä kutsuttiin Panaplexiksi. Toisin kuin hehkulamppuversiossa, hehkulangan asemesta käytetään 180 V:n potentiaaliin varattua katodia, mikä saa sähköistetyn lohkon loistamaan kirkkaan oranssina. Nämä näytöt toimivat samoin kuin Nixie-putket, mutta niissä on täysin muotoiltujen numeroiden sijaan lohkot, jotka muodostavat numeroita ja kirjaimia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 14-osainen näyttö Wikimedia Commonsissa
Merkkejä jälkimarkkinoitujen autostereoiden 14-osaisella nestekidenäytöllä
Sjuhalla

| Sjuhalla |
| --- | --- |
 Sjuhalla
 Koordinaatit: 56°11′24″N, 15°34′00″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Blekingen lääni
Maakunta:  Blekinge
Kunta:  Karlskrona
Väkiluku (31.12.2023):  227
Sjuhalla on taajama Karlskronan kunnassa Blekingen läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 227 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sjuhalla Wikimedia Commonsissa
Nävragöl

| Nävragöl |
| --- | --- |
 Nävragöl
 Koordinaatit: 56°22′15″N, 15°34′15″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Blekingen lääni
Maakunta:  Blekinge
Kunta:  Karlskrona
Väkiluku (31.12.2023):  234
Nävragöl on taajama Karlskronan kunnassa Blekingen läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 234 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nävragöl Wikimedia Commonsissa
Ahlainen

| Ahlainen Vittisbofjärd> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Pori |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°40′33″N, 021°37′13″E
Lääni:  Turun ja Porin lääni
Maakunta:  Satakunnan maakunta
Kuntanumero:  001
Hallinnollinen keskus:  Ahlaisten kirkonkylä
Perustettu:  kappeliseurakunta 1691, kirkkoherrakunta 1893, itsenäinen seurakunta 1908
– emäpitäjä:  Ulvila
Liitetty:  1972
– liitoskunnat:  Pori Ahlainen
– syntynyt kunta:  Pori
Pinta-ala:   km²   (1.1.1971)
– maa:  183,6 km²
Väkiluku:  2 351   (31.12.1971)
– väestötiheys:  13,3 as./km²
Ahlainen (ruots. Vittisbofjärd, aiemmin Hvittisbofjärd) on entinen Suomen kunta Satakunnassa. Kunta liitettiin Porin kaupunkiin vuonna 1972. Naapurikunnat lakkautushetkellä olivat pohjoisessa Merikarvia, idässä Pomarkku ja Noormarkku ja etelässä Pori. Aiemmin kunta oli etelässä myös Porin maalaiskunnan rajanaapuri. Siikaisten kanssa Ahlaisilla oli rajaa yhdessä pisteessä kunnan koilliskulmalla.
Ahlaisten kirkonkylä on luokiteltu valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Kirkonkylässä on Salomon Köykkä-Köhlströmin vuonna 1796 suunnittelema puurakenteinen Ahlaisten kirkko. Vuodelta 1832 oleva erillinen kellotapuli on C. L. Engelin suunnittelema.
Ahlaisten vaakunan suunnitteli Ilmari Sysimetsä ja se vahvistettiin vuonna 1954.
Ahlaisissa toimii oma urheiluseura, nuorisoseura ja metsästysseura.
Historia

Ahlaisten ruotsinkielinen nimi Vittisbofjärd ("huittislaisten selkä") viittaa vanhoihin huittislaisten eräomistuksiin. Ahlaisten edustalla oleva merenselkä Keikvesi on taas ollut aikanaan keikyäläisten kalavesi.
Ahlainen oli Ulvilan emäseurakuntaan kuulunut kappeli vuosina 1691–1861, jonka jälkeen se oli Noormarkun kappelina vuodesta 1861 ja oma kirkkoherrakunta vuodesta 1893. Ahlaisten seurakunta itsenäistyi 1908. Vuonna 1972 kunta liitettiin Porin kaupunkiin ja seurakunta muuttui yhdeksi Porin seurakunnista.
Ahlaisten rannikolla ja saaristossa oli aikanaan paljon ruotsinkielisiä asukkaita, mutta 1900-luvulla väestö suomenkielistyi täysin. 1600-luvulla seutu oli valtaosin ruotsinkielistä, ja 1700-luvulla ruotsin ja suomen kielet olivat tasavahvoja. 1860-luvulla papisto alkoi vastustaa ruotsia rippikoulu- ja lukukinkerikielenä. Papiston mielestä Ahlaisten ruotsinkielinen murre oli niin omituista, että väestö voisi yhtä hyvin oppia suomea; ruotsinkieliset vanhemmat vastustivat suomenkielistämistä, mutta nuorempi väestö alkoi papiston vaatimusten myötä hävetä murteellista ruotsiaan mikä lopulta johti suomenkielistymiseen. Ahlaisten ruotsinkielinen murre oli vanhoillista ja vaikka sen katsotaan kuuluneen osaksi ruotsinkielisen Pohjanmaan murrealuetta, se myös poikkesi läheisistä Merikarvian ja Lapväärtin murteista. Vuonna 1880 Ahlaisten 3 618 asukkaasta 476 oli ruotsinkielisiä, mutta vuoden 1960 väestönlaskennassa kunnan silloisista 2 984 asukkaasta vain yksi oli ruotsinkielinen.
Ahlaisiin asutettiin viime sotien jälkeen Hiitolan siirtoväkeä.
Maantiedettä

Ahlaisten alueella laskee Pohjanlahteen kaksi Noormarkun puolelta tulevaa suurempaa jokea: Keikveden lahteen laskeva, Noormarkun Poosjärvestä alkunsa saava Pohjajoki (ylempänä myös nimillä Lampinjoki ja Poosjoki) ja Baablinginlahden luona mereen laskeva Eteläjoki (ylempänä Noormarkunjoki), joka saa alkunsa Noormarkun Inhottujärvestä. Nämä ovat osa Pohjois-Satakunnasta alkunsa saavan Karvianjoen vesistöä ja muodostavat tämän vesistön kaksi eteläistä lasku-uomaa. Pienempiä, pienet rannikkovesistöalueet muodostavia jokia ovat etelässä Puodanlahteen laskeva Kellahdenjoki (ylempänä Söörmarkunjoki) ja pohjoisessa, Merikarvian rajalla, lähellä Keikveden lahden suuta mereen laskeva, osittain Merikarvian puolella virtaava Uksjoki.
Ahlaisten itäosissa sijaitsevia järviä ovat Uksjokeen laskeva Uksjärvi pohjoisessa lähellä Merikarvian rajaa sekä Pohjajoen varressa entisellä Noormarkun rajalla sijaitsevat Lampinjärvi, Kivijärvi, Haapijärvi ja Poikeljärvi.
Ahlaisten edustalla Selkämeressä ovat etelässä Kolpanlahti, lännessä Pohjaselkä ja sitä pohjoisempana Baablinginlahti, Plaantunlahti, Lanskatanlahti ja Keikvesi.
Ahlaisten saarista ovat oman kylänsä muodostavat Anttoora, Pastuskeri ja Rankkuu. Muita saaria ovat muun muassa Lynaskeri, Iso-Enskeri, Gummandoora, Hamskeri ja Kiislee. Rannikolla sijaitsevia niemiä ovat Fiskee, Saantee ja Lanskata.
Ahlaisten itäosaa halkoo valtatie 8. Seututie 272 alkaa lännessä Lampaluodosta ja yhdistyy Lampin eteläpuolella valtatiehen 8. Lampin kohdalta valtatieltä erkanee yhdystie 2680, joka kulkee ensin länteen ja sitten pohjoiseen Pohjajoen kautta Merikarviaan kirkonkylään. Tämä tieosuus on Pohjanlahden rantatien matkailutietä.
Ylikylän kartta vuodelta maanmittari Daniel Ekmanin tekemä vuodelta 1730.
Kylät ja kulmakunnat

Ahlaisissa on 9 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967):
Alakylä (ruots. Nederby)
Anttoora (myös Antoora, ruotsiksi Antören)
Pastuskeri (myös Bastuskäri, ruotsiksi Bastuskär)
Kellahti (Källfjärd)
Lampaluoto (Lambalot)
Lamppi (myös Lampi, ruotsiksi Lampis)
Rankkuu (myös Rankku, ruotsiksi Rankö)
Suosmeri (Svartsmark), varsinaisesti kylä Ulvilassa
Ylikylä (Överby)
Kulmakuntia Ahlaisissa ovat Hara, Kankaankulma, Keikvesi, Korkeakoski, Lampinkartano, Mustalahti, Pirttijärvi, Pohjajoki (Norrland), Puoda, Ristikallio, Sahakoski, Trikanmäki ja Ämttöö.
Nykyisessä Porin kaupungin tilastollisessa aluejaossa Anttoora, Bastuskär ja Lampaluoto kuuluvat Meri-Poriin, Alakylä, Kellahti, Lamppi, Rankku ja Ylikylä Pohjois-Poriin. Vuonna 2013 Alakylässä oli 408 asukasta, Anttoorassa 3, Bastuskärissä 17, Kellahdessa 241, Lampaluodossa 77, Lampissa 156, Rankussa 10 ja Ylikylässä 453. Näiden tietojen perusteella entisen Ahlaisten kunnan alueella olisi 1 365 asukasta.
Taajamat

Ahlaisten alueen ainoa taajama on Ahlaisten kirkonkylä, jossa vuoden 2011 lopussa oli 401 asukasta. Vuoden 1960 väestönlaskennassa Ahlaisten taajamia olivat Alakylä ja Ylikylä. Alakylässä oli 392 asukasta 1,7 neliökilometrin alueella ja Ylikylässä 255 asukasta 2,0 neliökilometrin alueella. Vuoden 1970 väestönlaskennassa taajamat olivat yhdistyneet Alakylä-nimiseksi taajamaksi, jossa oli 463 asukasta ja jonka pinta-ala oli 2,22 neliökilometriä. Vuoden 1990 väestönlaskennassa taajama oli myös nimeltään Alakylä. Tuolloin siellä oli 509 asukasta, ja sen pinta-ala oli 3,9 neliökilometriä. Ahlaisten kirkonkylä on myös yksi Museoviraston määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä Suomessa.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Ahlaisten väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
| Ahlaisten väestönkehitys 1880–1970 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 3 618 | 3 618 |
| 1890 | 1890 |    | 4 098 | 4 098 |
| 1900 | 1900 |    | 4 107 | 4 107 |
| 1910 | 1910 |    | 4 313 | 4 313 |
| 1920 | 1920 |    | 3 990 | 3 990 |
| 1930 | 1930 |    | 3 948 | 3 948 |
| 1940 | 1940 |    | 3 348 | 3 348 |
| 1950 | 1950 |    | 3 598 | 3 598 |
| 1960 | 1960 |    | 2 984 | 2 984 |
| 1970 | 1970 |    | 2 438 | 2 438 |
Lähde: Tilastokeskus.
Tunnettuja ahlaislaisia

Juho Aromaa (1878–1956), kansanedustaja
Elin Danielson-Gambogi (1861–1919), taidemaalari, syntyi Ahlaisissa
Matti Kallela (1923–1986), yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
Kalevi Lamminen (1935-2021), kansanedustaja
Jukka-Pekka Lehto (s. 1958), säveltäjä
Toini Pöysti (s. 1933), maastohiihtäjä ja olympiamitalisti
Juho Vesterlund (1888–1940), kansanedustaja
Regina Wittsberg, kaupunginvaltuutettu, Oikeusministeriön demokratiapalkinnon saanut Ahlaisten kyläyhdistyksen sihteeri
Kulttuuri > Murre

Ahlaisten alueella puhutun kielen perustana on Porin murre, joka kuuluu lounaisten välimurteiden ryhmään. Ahlaisten murre kuuluu Porin ryhmän yläatakuntalaiseen pohjoispuoliskoon. Ahlaisten murteelle tyypillistä on yleisgeminaation ja k:n heikon asteen edustuksen puuttuminen.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Ahlaisten pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla nahkiaissoppa ja madesoppa.
Kirjallisuutta

Eskola, Aarne ym. (neuvottelukunta); Tarmio, Hannu; Papunen, Pentti ja Korpela, Kalevi (toim.): Suomenmaa: maantieteellis-yhteiskunnallinen tieto- ja hakuteos. 1, Ahlainen – Hausjärvi, s. 1–4.  Porvoo:  WS, 1967.
Heino, Ulla: Ahlaisten historia.  Pori:  Satakunnan kirjateollisuus, 1979.  ISBN 951-99220-1-6
Jokinen, Kaisu: Kirkko keskellä kylää : Ahlainen, näköaloja ajatelmin ja kuvin.  Pori:  Nanofax, 2008.  ISBN 978-952-92-4155-2
Saukko, Terttu (toim.): Lindu lendää...: Ahlaisten murrepiirin pakinoita.  Ahlainen:  Ahlaisten murteen piiri, 2011.
Waldenström, Stellan: Vittisbofjärds svenska ortnam och bebyggelsehistoria.  Pori:  Svenska kulturfonden i Björneborg, 2009.  ISBN 978-952-92-5980-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ahlainen Pori-tiedossa (poritieto.com)
Porin kaupunki – Ahlainen
Ahlaisten seurakunta (Arkistoitu – Internet Archive) (sisältää kartan seurakunnan rajoista)
Pomarkun ja Noormarkun kylien seurakunnallinen väestökirjanpito 1800-luvun alkuun asti (Arkistoitu – Internet Archive) (Ahlaisten seurakunnan kirkonkirjoista)
Avellan, Niilo J.: ”Tietoja muutamista entisen Ulvilan pitäjän maatiloista: Ahlainen”, Satakunta - Kotiseutututkimuksia I, s. 174–178.  Satakuntalainen osakunta, 1907.  Näköisversio verkossa (pdf).
| n k Satakunnan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Eura  Eurajoki  Harjavalta  Huittinen  Jämijärvi  Kankaanpää  Karvia  Kokemäki  Merikarvia  Nakkila  Pomarkku  Pori  Rauma  Siikainen  Säkylä  Ulvila 
Entiset kunnat:  Ahlainen  Hinnerjoki  Honkajoki  Honkilahti  Kauvatsa  Kiukainen  Kodisjoki  Kullaa  Köyliö  Lappi  Lavia  Luvia  Noormarkku  Porin maalaiskunta  Rauman maalaiskunta  Vampula 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Carl Ludvig Engelin suunnittelema Ahlaisten kirkon kellotapuli.
Ahlaisten kirkonkylä ja kirkko.
North American Cup

North American Cup on vuosittain Yhdysvalloissa järjestettävä, Yhdysvaltain jääpalloliiton jäsenseuroille avoin jääpallokilpailu. Se on järjestetty vuodesta 1985 lähtien. North American Cup järjestetään jääpallokauden alkupuolella. Ajoittain kilpailuun on kutsuttu myös ulkomaisia seurajoukkueita.
Voittajat

| --- | --- |
Vuosi: Mestari
1985:  Oulun Luistinseura
1986:  Bagheera Blades
1987:  Minneapolis Bandolier
1988:  Kulosaaren Vesta
1989:  Minnesota Reindeer
1990:  Minnesota Reindeer
1991:  Minnesota Reindeer
1992:  Stabek Minnesota
1993:  Stabek Minnesota
1994:  Stabek Minnesota
1995:  Minnetonka Dynamo
1996:  Sirius Minnesota
1997:  Sirius Minnesota
1998:  Minneapolis Bandolier
1999:  Sirius Minnesota
2000:  Minnetonka Dynamo
2001:  Minneapolis Bandolier
2002:  Minneapolis Bandolier
2003:  Minneapolis Bandolier
2004: Ei pelattu huonon jäätilanteen vuoksi
2005:  Minneapolis Bandolier
2006:  Amur Tigers
2007:  Minnesota Blades
2008:  Minneapolis Bandolier
2009:  Minneapolis Bandolier
2010:  Twin City Ice Tigers
Pakina

Pakinoita kootaan jälkikäteen kirjoiksi. Ollin pakinoita kuvitti Erkki Koponen.
Pakina on lyhyt, humoristinen kirjoitus, joka yleensä ilmestyy säännöllisesti vakiopaikalla sanoma- tai aikakauslehdessä. Pakina on usein ajankohtainen mielipideteksti. Pakinassa on enemmän sanataiteellisia piirteitä kuin vaikkapa kolumnissa. Pakinan kirjoittajaa kutsutaan pakinoitsijaksi.
Sanaa pakina on johdettu verbistä pakista ’jutella, puhella (huolettoman kevyesti)’. Pakinan vanhentunut suomenkielinen nimitys on koseria (ruots. kåseri < ransk. causerie).
Pakinatyyli

Teoksessaan Aiotko kirjailijaksi? Mika Waltari totesi, että ”hyvältä pakinoitsijalta vaaditaan luontaista tyylitaitoa, jota on melkein mahdoton oppia”.
Pakinassa yhdistyy asiapitoinen ja kaunokirjallinen teksti, joten sitä on vaikea luokitella. Pakinat huvittavat monin keinoin: komiikalla, ironialla, satiirilla ja parodialla. Usein pakinat ovat kielellisesti oivaltavia, minkä vuoksi ne muistuttavat runoja. Toisaalta pakinoissa voi olla tarinoita ja vuoropuheluja, jotka ovat näytelmien ainesta.
Pakinatyyli on tuttavallista. Pakinoitsija ikään kuin juttelee lukijan kanssa. Pakinointiin kuuluu olennaisesti normipoikkeama: pakina rikkoo kielen ja tyylin normeja. Muista lehtiteksteistä poiketen pakinassa voidaan liioitella ja vääristellä. Esimerkiksi poliitikko voidaan kuvata täysin kuvitteellisessa tilanteessa.
Pakinalle ominaisia mutta eivät välttämättömiä piirteitä ovat nimimerkin käyttö sekä piirroskuva. Ollin pakinoihin liittyy keskeisesti Erkki Koposen piirros, ja Origon pakinoita kuvitti Pentti Myllymäki.
Kirjallisuudentutkija Kirsti Manninen on jakanut väitöskirjassaan Ylioppilaslehden pakinat faktisiin ja fiktiivisiin. Faktinen pakina tarkastelee todellisuutta suoraan. Fiktiivinen pakina viittaa todellisuuteen keksittyjen tilanteiden ja vertauskuvallisten kertomusten avulla. Lisäksi Manninen erottaa toisistaan sisältä päin osallistuvat emotionaaliset ja ulkopuolelta tarkkailevat rationaaliset pakinat. Edelleen hän jakaa pakinat väitteleviin faktis-emotionaalisiin, tarkkaileviin faktis-rationaalisiin, myötäeläviin fiktiivis-emotionaalisiin ja anarkistisiin fiktiivis-rationaalisiin pakinoihin.
Väittelevä pakina yrittää tehdä vastustajansa ja heidän mielipiteensä naurunalaisiksi. Tarkkaileva pakina on ulkopuolinen ja tarkkailtavien ilmiöiden yläpuolella. Tällaisen pakinan kieli muistuttaa pääkirjoitusten ja artikkelien kieltä. Nykyään tarkkailevan pakinan erottaa kolumnista lähinnä nimimerkin käyttö.
Myötäelävässä pakinassa pakinoitsija on ikään kuin lukijan ystävä. Pakinassa nauretaan elämän kommelluksille ja vastoinkäymisille. Anarkistisessa pakinassa tapahtumat voivat olla täysin irrationaalisia. Pakinoitsija usein imitoi tai parodioi kielellisiä kankeuksia ja erilaisia ajattelutapoja. Anarkistinen pakinoitsija on sivullinen ja vaikuttaa lukijan mielipiteisiin lähinnä epäsuorasti.
Historia

Pakinan piirteitä oli jo antiikin kirjailijoiden teoksissa. Kevyiden ja satiiristen esseiden lajityyppi alkoi kehittyä 1600-luvulla, ja omaksi lajityypikseen pakinan eriytti ensimmäisenä Charles Augustin Sainte-Beuve teoksellaan Les Causeries du lundi  (1851–1862). Pakinan kehittymiseen vaikuttivat vahvasti Richard Steelen ja Joseph Addisonin 1700-luvulla perustamat aikakauslehdet The Tatler ja The Spectator. Ranskassa alettiin 1800-luvulla käyttää pakinasta nimitystä causerie ’lörpöttely’. Sana lainattiin muun muassa englannin ja ruotsin kieleen.
Suomen sanomalehtiin pakinan katsotaan saapuneen 1700-luvulla. Yksi suomalaisen pakinan uranuurtajista oli Aukusti Mäkelä, joka pakinoi nimimerkillä Kaapro Jääskeläinen 1800-luvun loppupuolelta alkaen. Samoihin aikoihin suomenruotsalaisissa lehdissä kirjoitti Gustaf Mattsson. Runoilija Eino Leino oli merkittävä 1900-luvun alun pakinoitsija. Suomalaisen pakinan päätyypeiksi olivat tuolloin nousseet kulttuuripakina, humoristinen pakina ja poliittinen pakina.
Pakinan asema ulkomailla

Anglosaksisessa kulttuurissa pakina on nykyään kutakuinkin tuntematon tekstilaji. Pakinatyyliset kirjoitukset luokitellaan esseiksi tai kolumneiksi. Saksassa ja Ruotsissa pakina on tutumpi tekstilaji, mutta kolumni on vallannut siltä alaa.
Englannin kielessä ei ole selvää vastinetta sanalle pakina. Lähinnä pakinaa on englannissa causerie tai talk of the town. Saksassa käytetään pakinasta sanaa Glosse, ruotsissa sanaa kåseri.