Passchendaelen taistelu
Ypresin kolmas taistelu eli Passchendaelen taistelu > Suurhyökkäys Ypresissä

Varsinainen hyökkäys, ”Ypresin kolmas taistelu”, käynnistyi 31. heinäkuuta. Britit etenivät aluksi hyvin, mutta 2. elokuuta satoi rankasti ja maa muuttui liejuksi. Britit olivat edenneet kolme kilometriä, ja saksalaiset tehneet monia vastahyökkäyksiä. Britit pysäyttivät hyökkäyksen pariksi viikoksi. 16.–18. elokuuta alkoi eteneminen, lieju ei ollut kuivunut, ja saksalaiset panivat kovasti vastaan. Langemarkin kylän lähellä edettiin vain 200 metriä.
Taistelualue oli soista ja upottavan liejuista ilman rankkasadettakin. Elokuun kaksiviikkoinen sadejakso muutti maan liejuksi ja panssarivaunuille ja tykeille mahdottomaksi edetä. Jatkuva tykistötulitus muutti alueen kuun maisemaksi, joka oli mutaa jossa oli kranaatin räjähdyskraattereita. Tykistötulitus tuhosi alueen kuivatuskanavat ja se vettyi. Miehiä upposi liejuun. Sotilaat saattoivat raskaat varusteet selässään liukastua kranaattikuoppaan hukkumaan, ennen kuin heidät ehdittiin pelastamaan. Tykistöä oli vaikeaa siirtää mudassa sopiviin asemiin ja tykit upposivat liejuun. Panssarit eivät kyenneet kulkemaan, koska panssarien suunta oli alas ja liejun takia niiden ohjaaminen oli vaikeaa. Myös kranaatit upposivat useasti räjähtämättä liejuun.
Saksalaiset puolustajat eivät etulinjan liejukentällä kyenneet kaivamaan taisteluhautoja tai suojakorsuja, koska pohjavesi oli hyvin korkealla. Saksalaisilla sotilailla oli nälkä ja kylmä heidän hakiessaan suojaa vetisistä kranaattikuopista, eikä liikkuminen liejuisissa taisteluhaudoissa onnistunut kunnolla. Britit tulittivat tykeillä suojattomia saksalaisia jatkuvasti. Puolustajien puhelinkaapelit ja radioasemat oli tulitettu hajalle, joten viestitys etulinjaan ei toiminut. Etulinjan komentopaikan ainoa suoja saattoi olla aaltopelti kranaattikuopan päällä. Jotkut betonikorsut olivat maan pinnalla brittitykistön maaleina. Liejuiset konekiväärit ja kiväärit toimivat näissä olosuhteissa huonosti. Miehet ja hevoset vajosivat liejuun. Etulinjan saksalainen divisioona tuhottiin tykkitulella moukaroiden parissa viikossa ”Passchendaelen helvetissä”. Saksalaisten ilmavoimat taistelivat Flanderin yllä ilmaherruudesta. Lentokoneet pystyivät viestiyhteyksien katkettua kertomaan nopeimmin, missä oma jalkaväki oli. Passchendaelen taistelu rasitti kovasti Saksan rautateihin perustuvaa huoltoverkostoa.
Elokuun puolivälissä hyökkäys hidastui. Haig ei enää havitellut Ostendea ja Zeebruggea. Englannin pääministeri yritti taas kerran keskeyttää hyökkäyksen. Ympärysvallat etenivät jonkun verran ja pyrkivät pureutumaan maahan.
20. syyskuuta 1917 ympärysvallat aloittivat toisen suurhyökkäyksensä Meninin tiellä jatkaen sitä 25. syyskuuta asti. Ympärysvallat keskittivät valtavan määrän tykistöä pienelle kaistaleelle ja onnistuivat etenemään noin 1,5 kilometriä saksalaisten jatkuvista vastahyökkäyksistä huolimatta. Hyökkääjän taktiikkana oli käyttää vaiheittaisia hyökkäyksiä kenraali Plumerin johdolla. 26. syyskuuta – 3. lokakuuta taisteltiin epäsäännöllisen suunnikkaan muotoisessa ”monikulmaisessa metsässä” Becelaeren lähellä Ypresistä noin kuusi kilometriä itään. 4. lokakuuta taisteltiin Broodseindessä.
Saksalaiset yrittivät estää ympärysvaltojen hyökkäyksen työntämällä omia reservijoukkojaan eteen ja sijoittamalla erityisiä vastaiskudivisioonia niiden taakse. Saksa otti käyttöön uuden taktiikan, jossa 0,5–1,0 kilometriä pääpuolustuslinjan edessä oli harva konekivääriketju, joka hidasti vastustajan hyökkäystä ennen varsinaista taistelua pääpuolustuslinjalla, jota tuki rintamadivisioonan sektorilla vastaiskudivisioona. 9. lokakuuta käytiin rintamaa vain hieman siirtänyt Poelcapellen taistelu, jossa ympärysvallat etenivät vain noin puoli kilometriä. Ranskalaiset hyökkäsivät pohjoisempana.