stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jyväskylän yliopiston kirjasto

Jyväskylän yliopiston pääkirjasto on valmistunut vuonna 1974 ja sen on suunnitellut Arto Sipinen. Peruskorjattu rakennus avautui syksyllä 2021 nimellä Lähde. Peruskorjaus voitti vuoden 2022 Arkkitehtuurin Finlandia -palkinnon.
Jyväskylän yliopiston kirjasto on Keski-Suomen suurin tieteellinen kirjasto, jonka juuret juontavat 1860-luvulle. Se on kaikille avoin kirjasto, jonka päätavoitteena on tukea ja edistää yliopiston tutkimusta ja opetusta, tieteen avoimuutta sekä tarjota asiakkailleen laadukkaita kirjasto- ja tietopalveluita. Yhdessä Jyväskylän yliopiston tiedemuseon kanssa kirjasto muodostaa Avoimen tiedon keskuksen (Open Science Centre, OSC).
Kirjaston kokoelmissa on yli 1,5 miljoonaa teosta sekä tuhansia joko painettuja tai elektronisia lehtiä. Asiakkaiden käytössä on eri tieteenalojen koti- ja ulkomaisia tietokantoja, e-kirjakokoelmia sekä muita verkkoaineistoja.
Kirjaston elektroniset aineistot ovat pääosin käytettävissä vain yliopiston verkossa. Jyväskylän yliopiston kirjaston julkaisuyksikkö koordinoi koko yliopiston julkaisutoimintaa. Jyväskylän yliopiston julkaisuarkisto JYX sisältää yliopiston digitaalisia aineistoja, kuten pro gradu -tutkielmia, väitöskirjoja, digitoituja lehtiä sekä muita sähköisiä aineistoja.
Jyväskylän yliopiston kirjasto on yksi Suomen vapaakappalekirjastoista. Vapaakappaleoikeus perustuu vapaakappalelakiin (nykyisin kulttuuriaineistolaki), ja Jyväskylän yliopiston kirjasto sai vapaakappaleoikeuden vuonna 1919. Fennica-vapaakappalekokoelma muodostuu suomalaisista painatteista ja vuoden 2009 syksystä lähtien myös ääni- ja kuvatallenteista, kotimaisista verkkoaineistoista sekä Suomessa lähetettävistä radio- ja tv-ohjelmista. Kirjastolla oli vuosina 1981–2007 myös vapaakappaleoikeus suomalaiseen av-aineistoon. Vapaakappalekokoelman vanhin kirja on Missale Aboense, pergamenttipainos vuodelta 1488. Kirjasto harjoittaa erityisesti kasvatustieteiden, psykologian ja liikuntatieteiden kansallista tietohuoltotoimintaa.
Rakennus

Jyväskylän yliopiston kirjasto sijaitsee Seminaarinmäen kampuksella Arto Sipisen suunnittelemassa rakennuksessa, johon se muutti rakennuksen valmistuttua vuonna 1974.
Kirjasto suljettiin peruskorjausta varten vuosiksi 2019–2021. Korjaustyön suunnitteli arkkitehti Ari Sipinen, Arto Sipisen poika. Rakennus avattiin uudelleen syksyllä 2021 Lähde-nimellä. Peruskorjaus palkittiin Arkkitehtuurin Finlandia -palkinnolla vuonna 2022.
Historia

Kirjasto sai alkunsa vuonna 1863 seminaarin ensimmäisen johtajan Uno Cygnaeuksen hankittua kalustoa ja opetusvälineitä 5 000 ruplan alkupääomalla. Määrärahojen niukkuuden vuoksi kokoelmat karttuivat lähinnä lahjoitusten avulla. Seminaarinmäelle rakennettiin opettajaseminaarille  1880-luvulla uudet tilat, johon myös kirjasto sijoitettiin. Tuolloin kirjaston erityistarpeita ja laajentumista ei osattu ottaa huomioon. Seminaarin kirjaston rinnalle haluttiin myöhemmin tieteellinen kirjasto, ja 1. lokakuuta 1912 perustettiinkin Jyväskylän tieteellinen kirjasto. Tieteellisen kirjaston perustamisen toivottiin edesauttavan yliopiston saamista Jyväskylään, lisäävän Keski-Suomen sivistyneisyyttä, ja sillä haluttiin varmistaa Fennicasta huolehtiminen Helsingin yliopiston rinnalla.
Jyväskylän kasvatusopillinen korkeakoulu perustettiin vuonna 1934, jolloin Tieteellisestä kirjastosta parin vuoden kuluttua vuonna 1936 tuli Kasvatusopillisen korkeakoulun kirjasto. Kasvatusopillinen korkeakoulu muuttui Jyväskylän yliopistoksi 1966, jolloin kirjastosta tuli vastaavasti Jyväskylän yliopiston kirjasto.
Jyväskylän yliopiston kirjasto on aina sijainnut Seminaarinmäellä. Sen nykyinen osoite on aivan lähellä sen ensimmäistä rakennusta, entistä Viljamakasiinia (nykyinen yliopiston Rehtoraatti), jossa se toimi vuosina 1915–1948. Vuonna 1948–1958 kirjasto sijaitsi entisen seminaarin johtajan asunnossa eli nykyisessä yliopiston Oppiossa. Ennen muuttoa Arto Sipisen suunnittelemaan rakennukseen vuonna 1974 kirjasto sijaitsi vuosina 1958–1974 Alvar Aallon suunnitteleman yliopiston päärakennuksen siivessä.
Kirjaston niteiden hankinta perustui alkuaikoina vahvasti lahjoituksiin ja pienimuotoisiin hankintoihin. Vuosien myötä lahjoituksien määrä on pienentynyt, ja nykyisin kirjaston niteiden hankinta perustuu vapaakappalelain myötä saataviin kirjoihin ja kirjaston omiin ostoihin. Varsinkin vapaakappaleoikeudella on ollut suuri merkitys kirjaston niteiden määrän kasvuun.
Kirjaston historian suurin ja merkittävin yksittäinen hankinta on ollut Minervan antikvariaatin konkurssipesän ostaminen vuonna 1914. Kirjasto osti antikvariaatilta tuolloin yhdeksän junavaunullista kirjoja. Tämä hankinta on kirjaston Fennica-kokoelman pohja.
Kirjaston erikoiskokoelmat

Lahjoitusten ja hankintojen myötä kirjastolle on muodostunut erilaisia erikoiskokoelmia. Kirjaston erikoiskokoelmia säilytetään suurimmaksi osaksi pääkirjastossa, mutta osa saattaa sijaita myös eri laitoksilla.
Libraria – kirjaston inkunaabelit verkossa
Käsikirjoituskokoelma
Niilo Mäen kokoelma
Wariksen kokoelma
Liikunnan erikoiskokoelmat
Baltica Index -kokoelma
Suomessa sijainneiden ulkomaiden lähetystöjen tiedonantoja
Suomessa toimineiden tietotoimistojen uutisia ja sanomalehtikatsauksia (pääasiassa vuosilta 1934–1962)
Puolaa koskevia esitelmiä ja luentoja 1930-luvulta
Keski-Suomen sanomalehtiartikkelihakemisto 1891–1921
Ylikirjastonhoitajat ja johtajat

Ennen kirjaston virallista yliopistoaikaa:
Martti Airila (seminaarin lehtori) 1912–1917 (kirjastonhoitajana)
Niilo Rikhard Jussila 1917–1930 (kirjastonhoitajana)
Walter Appelqvist 1930–1941 (ensimmäinen päätoiminen johtaja)
Nils Berndtson 1945–1953
Pekka Raittila 1954–1962
Ylikirjastonhoitajat yliopiston kirjaston aikana:
Eeva-Maija Tammekann 1965–1980
Oili Kokkonen 1980–1996
Kai Ekholm 1997–2002
Pirjo Vatanen 2002–2010
Kirjastonjohtajat:
Kimmo Tuominen 2010–2013
Ari Muhonen 2013–2017
Avoimen tiedon keskuksen johtajat:
Ari Muhonen 2017–2021
Pekka Olsbo 2021–2023
Irene Ylönen 2024–
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jyväskylän yliopiston kirjasto Wikimedia Commonsissa
Jyväskylän yliopiston kirjasto
Jyväskylän yliopiston kirjaston pääovi vasemmalta.
Luhangan kirkko

| Luhangan kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Mämminiementie 6, Luhanka
Koordinaatit:  61°47′55″N, 025°42′12″E
Seurakunta:  Jyväskylän seurakunta
Rakentamisvuosi:  1891–1893
Suunnittelija:  Josef Stenbäck
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  1500
Tyylisuunta:  uusgotiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Luhangan kirkko eli Luhangan kesäkirkko rakennettiin hirrestä vuosina 1891–1893, ja sen on suunnittelut Josef Stenbäck. Kirkossa on noin 1 500 istumapaikkaa. Kirkko on muodoltaan päätytornillinen pitkäkirkko, ja sen kuoripuolella on muun katon harjaa matalampiharjainen poikkisuuntainen laiva. Tyylisuunnaltaan kirkko edustaa uusgotiikkaa. Kirkko kuuluu nykyään Jyväskylän seurakunnalle.
Seurakunta oli tilannut Stenbäckiltä ”yksinkertaiset ja halvat” piirustukset. Rakennusmestarina työskenteli Jakob Östman. Urut on rakentanut A. Jurva 1897 ja niissä on 18 äänikertaa. Alttaritaulun on maalannut Selinda Danielsson 1906, ja se kuvaa Jeesusta, joka seisoo ovella ja kolkuttaa. Kirkko muistuttaa Stenbäckin suunnittelemia Heinäveden ja Hankasalmen kirkkoja. Molemmat ovat päätytornillisia pitkäkirkkoja, joissa on kuoripäässä lyhyet ristivarret.
Luhangan kirkkoa suunniteltiin rakennettavaksi pystyhirsistä, mutta kuitenkin se toteutettiin perinteisesti lamasalvostekniikalla. Kirkkorakennuksen muodoissa uusgotiikan vertikaalisuus ilmenee alaspäin levenevinä tukipilareina. Kirkkosalin ristikeskuksen kupoli on toteutettu kauniina konstruktiona ja sama muoto kertautuu kuorissa. Kirkossa on säilynyt lähes alkuperäinen sisustus. Kirkkosali on vuoraamaton, eikä sinne ole asennettu lämmityslaitteita tai sähkövaloa. Kirkko on käytössä vain kesäisin, ja sitä kutsutaankin Luhangan kesäkirkoksi. Jyväskylän seurakunnalla on Luhangan alueella myös ns. Talvikirkko, joka sijaitsee edellä mainitun kesäkirkon läheisyydessä.
Luhangan ensimmäinen kirkko vuodelta 1766 oli pitkäkirkko, jossa oli runkohuonetta matalammat kylkiäiset. Tapulin pystytti Jaakko Jaakonpoika Leppänen vuonna 1799.
Samuli Edelmannin Virsiä-levyt on äänitetty Luhangan kirkossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luhangan kirkko Wikimedia Commonsissa
Luhangan kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Jyväskylän seurakunta: Luhangan kirkko
Sisäkuva. Finnica. (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuva. Joutsan seurakunta. (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Luhangan kesäkirkko (Q3585555)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Luhanka
sijainti: Luhangan kirkonkylä
katuosoite: Mämminiementie 6
koordinaatit: 61°47′55″N 25°42′12″E﻿ / ﻿61.7986°N 25.7033°E﻿ / 61.7986; 25.7033
Yön talo

| Yön talo> House of Night |
| --- | --- |
 Yön talo -sarjan ensimmäinen kirja Merkitty
Alkuperäisteos
Kirjailija:  P. C. Cast ja Kristin Cast
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia   nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  St. Martin's Press, Atom/Little Brown
Julkaistu:  2007–
Suomennos
Suomentaja:  Annika Eräpuro   Inka Parpola 
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2010–
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Yön talo (engl. House of Night) on yhdysvaltalaisen kirjailijan P. C. Castin ja tämän tyttären Kristin Castin yhdessä kirjoittama vampyyrisarja. Kirjasarjaan kuuluu yhteensä 14 osaa ja sarjalla on myös sisarteoksia. Sarjan ensimmäinen osa, Merkitty, julkaistiin Yhdysvalloissa vuonna 2007, ja suomeksi se julkaistiin vuonna 2010. Muita suomennettuja ovat Petetty (2010), Valittu (2011), Piinattu (2011), Vainottu (2012), Lumottu (2012), Kahlittu (2013), Vapautettu (2013) ja "Määrätty" (2014). Sarjan kymmenes osa Salattu julkaistiin 18. elokuuta 2014.
Sarjan 11. Osa on Paljastettu ja 12. Osa on Pelastettu
Kirjasarja on saavuttanut suurta suosiota ympäri maailmaalähde?. Yön talo -sarjalla on paljon oheistuotteita, kuten paitoja ja kynttilöitä. On myös suunniteltu, että sarjan pohjalta tehtäisiin elokuvia.
Tausta > Kirjailijat > P. C. Cast

Phyllis Christine Cast  (s. 1960) on yhdysvaltalainen fantasiakirjailija. Hänet tunnetaan maailmanlaajuisesti muun muassa Yön talo -kirjasarjastaan, jota hän aloitti kirjoittamaan tyttärensä Kristin Castin kanssa vuonna 2005. Sarjan ensimmäinen osa Marked julkaistiin 2007 ja suomennoksen julkaisu tupahtui 2010. Yön talon lisäksi Castilta on suomeksi julkaistu viisiosainen Partholon-sarja.
P. C. Cast syntyi Watsekassa, Illinoisissa. Hän on ollut naimisissa kolme kertaa. Nykyään hän asuu Tulsassa, jossa hän kirjailijanuran lisäksi toimii lukion englannin opettajana. Samaan kaupunkiin sijoittuu suosittu Yön talo -sarja.
Tausta > Kirjailijat > Kristin Cast

Kristin Cast (s. 4. marraskuuta 1986) on yhdysvaltalainen kirjailija ja P. C. Castin tytär. Hän asuu Tulsassa, kuten äitinsä. Vuonna 2005 hän valmistautui Broken Arrow'n lukiosta ja nykyään hän opiskelee Tulsan yliopistossa. Kristin Cast kirjoittaa äitinsä kanssa Yön talo -sarjaa, mutta täysin omia kirjoja hänellä ei vielä ole. Lokakuussa 2010 Kristin Cast ilmoitti työskentelevänsä ensimmäisen soolokirjansa parissa.
Tausta > Suomennokset

Kustannusyhtiö Otava on kustantanut Yön talo -sarjan kirjoja suomeksi vuodesta 2010 lähtien. Sarjaa ovat suomentaneet Annika Eräpuro ja Inka Parpola. Yhteensä sarjan kirjoja on tähän mennessä käännetty kaksitoista. Ensimmäisestä osasta lähtien sarjan kirjoja on julkaistu suomeksi kaksi vuodessa: vuonna 2010 julkaistiin Merkitty ja Petetty, vuonna 2011 Valittu ja Piinattu, 2012 Vainottu ja Lumottu, 2013 Kahlittu ja Vapautettu, sekä vuonna 2014 "Määrätty". Sarjan kymmenes osa, Salattu julkaistaan elokuussa. Sarjan kaksi ensimmäistä osaa (Merkitty ja Petetty) käänsi suomeksi Annika Eräpuro. Hän suomensi myös viidennen osan, Vainotun. Kaikki muut sarjan osat on kääntänyt Inka Parpola.
Tietoa sarjasta > Mytologia

Yön talo -kirjasarjan vampyyrit eroavat monella tapaa muiden vampyyritarinoiden vampyyreista. Merkittäviä eroavaisuuksia on melko monta. Eroavaisuuksia ovat muun muassa ne, että ihmiset tietävät vampyyrien olemassaolosta, vampyyrit eivät pala auringon valossa, mutta silti eivät pidä auringosta, ja vampyyrit palvovat vampyyrijumalatar Nyksiä. Sarjan vampyyreilla ei ole torahampaita. Vampyyriksi ei myöskään muututa vampyyrin pureman seurauksena, vaan vampyyriksi tullaan merkitsemällä: tavallinen ihmisnuori "merkitään", ja hänestä tulee vampyyritulokas. Merkitsemisen tekee eräänlainen Etsijä, joka jumalattaren valinnan mukaan merkitsee tietyt ihmisnuoret. Merkityn nuoren otsaan muodostuu safiirinsinisen kuunsirpin rajat. Tämän jälkeen vampyyritulokkaan on jätettävä taakseen tavallinen ihmiselämä ja muutettava vampyyrien sisäoppilaitokseen, Yön taloon, muiden vampyyrien ja vampyyritulokkaiden luo, sillä ilman aikuisen vampyyrin läsnäoloa vampyyritulokkaat kuolevat.
Yön talossa ollessaan vampyyritulokkaat käyvät läpi muutoksen. Muutaman vuoden Yön talossa vietetyn ajan jälkeen heistä tulee vampyyreita, silloin otsassa oleva kuunsirppi täyttyy kokonaan siniseksi, ja kasvoja reunustamaan syntyy monimutkaisia tatuointeja. Osa tulokkaista ei kuitenkaan selviydy tästä, vaan heidän ruumiinsa alkavat hylkiä muutosta, ja he kuolevat. Kuolema tapahtuu melko nopeasti ja arvaamatta: tänään voi olla täysin terve, mutta huomenna ruumis jo hylkiikin muutoksen ja seurauksena on kuolema.
Jotkut kuolleet tulokkaat kuitenkin "epäkuolleutuvat", he heräävät luonnonvastaisesti henkiin kuolleista muuttuneina punaisiksi vampyyritulokkaiksi. Heitä kutsutaan punaisiksi tulokkaiksi, koska heidän otsassa oleva kuunsirppi ei enää ole safiirin sininen kuten muilla, normaaleilla, tulokkailla vaan se on muuttunut punaiseksi. Myös heidän silmänsä hehkuvat verenpunaisina ja heillä on suuremmat ja mahtavammat voimat kuin normaaleilla vampyyreilla. Punaiset tulokkaat ovat vaaraksi ihmisille, väkivaltaisia ja verenhimoisia hirviöitä, joilla ei ole enää inhimillisyyttä, sillä kuollessaan he menettivät sen. Normaaleista vampyyreista heidät erottaa myös se, että he alkavat palaa auringon valossa. He loukkaantuvat pahoin auringon valon koskettaessa ihoa ja pahimmassa tapauksessa kuolevat.
Tietoa sarjasta > Lähtöasetelma

Kirjasarja sijoittuu Tulsaan Oklahomaan. Sarjan päähenkilö on 16-vuotias Zoey Redbird. Aivan sarjan ensimmäisen kirjan alussa, Merkityssä, hänet merkitään ja hän joutuu muuttamaan Yön taloon. Zoey ei kuitenkaan ole täysin normaali vampyyritulokas: hänen otsassa oleva kuunsirppi on kokonaan täyttynyt, mutta muilla tulokkailla on vain sen rajat. Merkkinsä vuoksi Zoey saa paljon huomiota, mistä hän ei pidä lainkaan, sillä suuri elämän muutos ja kaikki muukin hämmentävät jo valmiiksi. Uuteen elämään sopeutuminen ei ole hänelle täysin helppoa. Yön talossa Zoey saa hyviä ystäviä, niin kuin ikävä kyllä vihamiehiäkin. Hänen uusia ystäviään ovat Stevie Rae (hänen huonetoverinsa), Damien sekä "kaksoset" Shaunee ja Erin.
Pian sen jälkeen, kun Zoey on mennyt Yön taloon, Zoey huomaa, että hänellä on erityisiä kykyjä. Vampyyrien jumalatar Nyks on suonut hänelle aivan ainutlaatuisia kykyjä: Zoey pystyy hallitsemaan kaikkia viittä elementtiä. Nämä elementit ovat ilma, tuli, vesi, maa ja henki. Kukaan aikaisemmin ei ole saanut kykyä hallita kaikkia niitä ja vain hyvin harva vampyyri saa edes yhden elementin voimat. Uudet kyvyt erottavat Zoeyn vielä vahvemmin kaikista muista tulokkaista, eikä Zoey ole kovin mielissään siitä. Zoey kuitenkin hyväksyy sen.
Pikku hiljaa Zoeylle alkaa selvitä, että jotain on pielessä Tulsan Yön talossa. Hänelle paljastuu kauheita asioita, joita hän kuitenkin joutuu aluksi salaamaan muilta. Aikaisemmat suuret ongelmat vaikuttavat pienen pieniltä tulevien suurten kauheiden asioiden rinnalla.
Sarjaan kuuluvat kirjat

Merkitty (2010) - Marked (2007)
Petetty (2010) - Betrayed (2007)
Valittu (2011) - Chosen (2008)
Piinattu (2011) - Untamed (2008)
Vainottu (2012) - Hunted (2009)
Lumottu (2012) - Tempted (2009)
Kahlittu (2013) - Burned (2010)
Vapautettu (2013) - Awakened (2011)
Määrätty (2014) - Destined (2011)
Salattu (18. elokuuta 2014) - Hidden (2012)
Paljastettu (2015) - Revealed (2013)
Pelastettu (2015) - Redeemed (2014)
Loved (2017) Rakastettu
Lost (2018) Kadotettu
Forgotten (2019) Unohdettu
Sarjaan kuuluvat kirjat > Sisarteokset

The Fledgling Handbook 101 (2010)
Dragon's Oath (2011)
Lenobia's Vow (2012)
Neferet's Curse (2013)
Kalona's Fall (2014)
Aiheesta muualla

Yön talo -kirjasarjan viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Yön talo -sarjan Facebook-sivut (englanniksi)
P. C. Castin kotisivut: House of Night (englanniksi)
P. C. Castin blogi (englanniksi)
Yön talo -aiheinen wiki (englanniksi)
Tulsan Yön talo (todellisuudessa Cascia Hall)
Isle of Skye
Oksenja Mäkiselkä

Oksenja (Ksenia) Mäkiselkä, sukunimi vuoteen 1931 Buljugina, o.s. Valokainen (21. tammikuuta 1878 Suistamo – 16. toukokuuta 1946 Laihia) oli suomalainen itkuvirsien esittäjä.
Oksenja Mäkiselän vanhemmat olivat Suistamon Piensaran kylän talonpoika Grigorij Feodotov ja Jelena Ignatijeva. Vanhempiensa kuoltua seitsenlapsinen perhe jäi orvoksi ja Oksanja joutui lähtemään piikatytöksi Äimäjärven Heroilaan. Hän meni naimisiin 1896 Äimäjärven kylästä kotoisin olleen Dimitrij (Miitrei) Stefanovin (1871–1938) kanssa. He olivat tavanneet Iivo Härkösen syntymäkodissa Äimäjärven itärannalla, missä Oksenja oli palveluksessa. Dimitrij Stefanov ja hänen nuorempi veljensä Pekka jakoivat keskenään 200 hehtaaria alkuperäisestä noin 400 hehtaarin kokoisesta Buljuginin perheen suurtilasta. Pekka sai haltuunsa kotitalon rakennuksineen ja Miitrei ja Oksenja perustivat uudistilan kilometrin päähän Miitrein kotitalosta. Heille syntyi yhdeksän poikaa ja neljä tytärtä joista kaksi kuoli lapsina. Uudistalo menestyi ja siellä oli kaksi hevosta, kuusi tai seitsemän lehmää sekä saman verran emälampaita. Lisäansioita saadakseen Miitrei kävi poikiensa kanssa uittotöissä.
Itkuvirsien pariin Oksenja tuli 1930-luvun alussa kun hän kotitalon vaatimien töiden helpottaessa alkoi muistella lapsuudessa ja nuoruudessa kuulemiaan ja oppimiaan runoja, itkuvirsiä, lauluja ja loitsuja. Itkuvirsien julkisen esittämisen hän aloitti syksyllä 1934. Martti Haavio kirjoitti tällöin 10 vuorokauden ajan muistiin Oksenjan sanelemia itkuvirsiä, lauluja, loitsuja, taikoja ja muuta kansanperinnettä. Oksenjan esittämiin lauluihin kuului 200 säkeistön mittainen Lemminkäisen virsi, Kristuksen kärsimyksiä kuvannut Jumalan virsi ja balladimuotoinen Merenkosijat, paremmin tunnettu Annukaisen virren nimellä. Oksenja Mäkiselkää haastatteli myös A. O. Väisänen 1930-luvulla ja Aarni Penttilä 1940-luvulla.
Oksenja Mäkiselkä esiintyi kouluissa, juhlissa ja radiossa yllään rajakarjalaisen kansannaisen vaatetus. Jumalan virttä esittäessään hän samalla kehräsi värttinällä valkeata pellavaista lankaa. Esityksen päätteeksi hän myi omia valokuviaan. Oksenja esiintyi muun muassa vuonna 1935 Kalevalan riemuvuoden laulujuhlilla Helsingin Messuhallissa ja Sortavalan Vakkosalmen puistossa. Vuonna 1936 hän esiintyi Nordische Gesellschaftin Lyypekissä kesäkuussa järjestämillä pohjoismaisilla kulttuurijuhlilla suomalaisen kalevalaryhmän mukana, ryhmään kuuluivat hänen lisäkseen Antero Vornanen kanteleensoittajana, Teppo Repo paimensoittajana ja Eemeli Risku viulunsoittajana.
Oksenja Mäkiselkä jäi leskeksi 1938 ja talvisodan puhjettua 1939 hän joutui evakkoon muiden rajakarjalaisten mukana. Hän pääsi palaamaan Suistamolle jatkosodan aikana mutta joutui taas uudestaan lähtemään evakkoon 1944. Hän kuoli Laihialla toukokuussa 1946 ja hänet haudattiin Laihian hautausmaahan. Suistamo-seura pystytti Karjalan kulttuurijärjestöjen tukemana pystytti hänen haudalleen hautapatsaan elokuussa 1952.
Aiheesta muualla

Martti Haavio : Luojan virsi, Suomen Kuvalehti, 17.12.1934, nro 51-52, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
https://digi.kansalliskirjasto.fi/sanomalehti/binding/1951416?page=6 Aksenja Mäkiselkä oppi itkuvirret äidiltään, mutta hänen tyttäristään ei kukaan niitä osaa. "Eihän ne enään", toteaa vanhus aikojen ja tapojen Karjalassakin muuttuneen], Aamulehti, 10.02.1935, nro 39, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Nelonen HD

| Nelonen HD |
| --- | --- |

Lähetykset alkoivat:  16. kesäkuuta 2008 
Omistaja:  Nelonen Media   Sanoma Media Finland
Kuvaformaatti:  16:9, HD, 1080i
Maa:   Suomi
Rinnakkaiskanava(t):  Nelonen
Kotisivu:  www.nelonen.fi/hd/
Saatavuus
Antenniverkko
Digita:  kanava 4
Kaapeliverkko
Telia:  kanava 4
Elisa:  kanava 4
DNA:  kanava 4
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nelonen HD on Nelonen Median omistama HD-kanava. Nelonen HD esittää Nelosen ohjelmistoa teräväpiirtoisena. Suurin osa ohjelmistosta on natiivia teräväpiirtoa. Kanava aloitti kaapelikanavana 16. kesäkuuta 2008. Marraskuussa 2017 kanava aloitti myös antenniverkossa. Maaliskuussa 2020 antennilähetykset päättyivät, mutta ne palasivat taas 13. helmikuuta 2023.
Ohjelmisto

Kanava on simulcast-kanava, eli se lähettää samaa ohjelmaa kuin Nelonen, joten ohjelmisto ei poikkea Nelosen normaalista ohjelmistosta.
Entiset logot

16. kesäkuuta 2008 – 12. huhtikuuta 2010
12. huhtikuuta 2010 – 16. joulukuuta 2014
16. joulukuuta 2014 – 1. lokakuuta 2018
Jani & Jetsetters

| Jani & Jetsetters |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  2003–2016
Tyylilaji:  suomirock
Kotipaikka:  Suomi
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Jani Forsman, laulu   Jari Mattila, kitara   Kai Seppälä, kitara   Petteri Pyhähuhta, rummut  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jani & Jetsetters on vuonna 2003 perustettu riihimäkeläinen tanssiyhtye. Yhtye yhdistää musiikissaan 1950- ja 1960- luvun kitarointia, rock- ja popmusiikkia sekä perinteistä iskelmää. Jani & Jetsetters osallistui vuoden 2007 Suomen euro­viisu­karsintoihin kappaleilla ”Etupenkillä” ja ”Musta sulhanen”.
Yhtye jättäytyi syyskuussa 2016 määrittelemättömän pituiselle tauolle esiintymisistään.
Jäsenet

Jani Forsman – laulu (Lars Peuravirta Project)
Jari Mattila – kitara (Kulkukoirat, Badding Rockers)
Petteri Pyhähuhta – rummut, basso (Rockets, Öiset kitarat, Tyrskykitarat)
Kai Seppälä – kitara (Rockets, Öiset kitarat)
Entiset jäsenet

Arto Määttä – basso (Housewreckers)
Jussi Kinnunen – basso, (Hassisen kone, Freud Marx Engels & Jung)
Jari Luostari – basso (Fakta Beat, Freud Marx Engels & Jung, Kulkukoirat)
Julkaisut > Albumit

Uusi aalto (2006)
Unelmien kiitotie (2008)
Matkalaiset (2009)
Uuden elämän alku (2013)
Julkaisut > Singlet

Tulvii joki (2005)
Jätä mut (2006)
Rakkaus sokeaksi saa (2006)
Pidän kii (2008)
Lennä pois (2009)
Kumpikin (2009)
Unta ja Hopeaa (2009)
Viileää (2011)
Kesällä kello viisi (2013)
Uuden elämän alku (2013)
Tulkaa kotiin (2013)
Julkaisut > Muut

Sininen suru (2008), tarkoitettu Unelmien kiitotie -albumille
Aiheesta muualla

Epäviralliset fanisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Jetsetters-aiheisia lehtijuttuja ja haastatteluita

http://satumaa.yle.fi/saunoo-tahtien-kanssa/2010-10-12/jani-forsman-rakastaa-60-lukua%5Bvanhentunut+linkki%5D
http://yle.fi/alueet/etela-karjala/2009/10/jani_amp_jetsetters_etela-karjalan_radion_vieraana_1081325.html%5Bvanhentunut+linkki%5D
http://www.ess.fi/?article=256230
http://www.apu.fi/artikkeli/keikalle-elvis-kampauksessa%5Bvanhentunut+linkki%5D
http://musictonic.com/music/Jani+Forsman#v=KBpgUL4Df7Y%5Bvanhentunut+linkki%5D
http://www.pirkanmaansanomat.fi/nakoislehdet/2009/43/primapaper/12
http://satumaa.yle.fi/audio/1867%5Bvanhentunut+linkki%5D
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .