stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut 1951
Tulokset > Naiset 3 × 5 kilometriä, viesti

| Sija | Joukkue | Kilpailijat | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Valkeakosken Koskenpojat | Hilma Pietarinen   Eeva Lahtinen   Tyyne Wideman | 1.02.06 |
| 2 | Joensuun Kataja |     Siiri Rantanen | 1.02.18 |
| 3 | Sotkamon Jymy |  | 1.02,41 |
Sunnuntaina 18. helmikuuta kisattiin ensimmäistä kertaa Tainionkoskella SM-kisojen naisten 3 x 5 km:n viesti. Ilmoittautuneita joukkueita oli 12, mutta lähtöviivalle tuli 10 joukkuetta. Valkeakosken Haka oli ennakkoon naisten viestin suosikkijoukkueita, mutta yhden viestinviejän sairastuminen esti joukkueen esiintymisen. Ensimmäiseltä osuudelta vaihtoon tuli kärjessä olympiamelojana paremmin tunnettu Vihtavuoren Pamauksen Sylvi Saimo. Toisella osuudella Vihtavuoren viestinviejä hiihti harhaan ja putosi minuuttikaupalla muiden jäljessä viimeiseksi. Lappeen Riento ja sen viestinviejä Helmi Niemi toi seuran kärjessä vaihtoon. Ruokolahden Raju nousi viimeiseltä sijalta toiseksi. Kolmas osuus oli sitten Tyyne Widemanin juhlaa, kun hän toi Valkeakosken Koskenpojat mestaruuteen. Toisena tuli Joensuun Kataja ankkurinaan Siiri Rantanen, joka myös nosti seuran sijoitusta. Pronssille sijoittuneen Sotkamon Jymyn jäljessä maaliin tulivat Lappeen Riento, Vehkalahden Veikot ja Ruokolahden Raju.
Tulokset > Mäkihyppy

| Sija | Kilpailija | Seura | Pisteet | Hyppyjen pituudet |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Veikko Salmenranta | Lahden Hiihtoseura | 221,9 | 48,5 - 50,5 |
| 2 | Olavi Kuronen | Puijon Hiihtäjät | 220,4 | 50,5 - 48,5 |
| 3 | Alpo Heikkinen | Lahden Hiihtoseura | 220,0 | 48,5 - 48,5 |
| 4 | Erkki Kumpunen | Jyväskylän Hiihtoseura | 214,9 | 48,5 - 48,0 |
| 5 | Pauli Vainio | Myllykosken Kilpa-Veikot | 211,9 | 49,5 - 49,5 |
| 6 | Erkki Rajala | Lahden Hiihtoseura | 211,7 | 48,0 - 47,5 |
Kilpailut käytiin Tainionkoskella viimeisenä kilpailupäivänä 18. helmikuuta. Kisaan oli ilmoittautunut 98 kilpailijaa, joista 19 jäi pois. Ukoniemen mäkimonttuun oli tullut 7 000 katsojaa. Kisaa johti ensimmäisen kierroksen jälkeen Puijon Kuronen mäkiennätyshypyllä. Toisella kierroksella Kurosen varovainen hyppy antoi Salmenrannalle mahdollisuuden voittoon hänen sivuttuaan mäkiennätystä 50,5 m hypyllä. Kaatumisia kisassa tuli useita. Puijon Matti Pietikäinen hyppäsi reilusti yli mäkiennätyksen eli 52 metrisen, mutta kaatui.
Tulokset > Yhdistetty

| Sija | Kilpailija | Seura | Pisteet | Hiihto ja mäenlasku |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Paavo Korhonen | Joutsenon Kullervo | 432,1 | 229,3 + 202,8 |
| 2 | Eeti Nieminen | Nokian Urheilijat | 429,1 | 229,3 + 199,8 |
| 3 | Mikko Meriläinen | Sotkamon Jymy | 419,5 | 228,4 + 191,1 |
| 4 | Aulis Sipponen | Jämsänkosken Ilves | 419,2 | 224,1 + 195,1 |
| 5 | Pentti Ryöppy | Kotkan Into | 415,8 | 214,9 + 200,9 |
| 6 | Heikki Kiuru | Luumäen Pojat | 408,4 | 221,6 + 186,8 |
Yhdistetyn mäenlaskun alkaessa Heikki Hasu johti kisaa yli 11 pisteellä Korhosen ja Meriläisen ollessa seuraavina hiihto-osuuden jälkeen. Seuraavan päivän mäkikisassa Hasu kuitenkin kaatui kaksi ensimmäistä hyppyään eikä käyttänyt enää kolmatta eli keskeytti näin kilpailun. Mäkikisassa Korhonen suoritti kaksi hyvää hyppyä ja otti näin yhdistetyn mestaruuden. Nieminen, Meriläinen ja Sipponen kävivät sen jälkeen kovaa kisaa muista mitaleista hopean mennessä Niemiselle ja pronssin Meriläiselle. Ryöppy nousi hyvien hyppyjensä ansiosta viidenneksi oltuaan hiihto-osuuden jälkeen 13.
Kaupin sairaala-alue

Kaupin sairaala-alueen uudempi parantolarakennus.
Kaupin sairaala-alue on Tampereella Petsamon kaupunginosassa sijaitseva vanha sairaalamiljöö, jossa on kaksi alun perin keuhkotautiparantolaksi suunniteltua rakennusta. Niistä vanhempi on valmistunut vuonna 1915 ja uudempi vuonna 1939. Kun keuhkotaudin eli tuberkuloosin hoito siirrettiin 1960-luvulla Tampereelta Kangasalle, Kaupin parantola muutettiin kroonisten ja geriatristen potilaiden sairaalaksi. Siitä on käytetty nimiä Marjatan sairaala ja Kaupin sairaala. Sairaala lopetti toimintansa vuonna 2016, minkä jälkeen sen tiloissa toimi Tampereen vastaanottokeskus. Tampereen vastaanottokeskuksen toiminta päättyi 31.7.2024.
Sairaala-alueen osoite on Parantolankatu 4–6. Suojeltujen parantolarakennusten lisäksi pihapiirissä on Tammenlehväkeskuksen palvelutaloja sekä 1950-luvulla rakennettu entinen kaupunginjohtajan virka-asunto.
Historia ja arkkitehtuuri

Lääkäriseuran aloitteesta Tampereelle perustettiin vuonna 1912 tuberkuloosin vastustamisyhdistys. Se rakennutti keräämillään varoilla kaupungin ensimmäisen keuhkotautiparantolan, joka sijoittui Kaupinojalle johtavan tien varteen, Kaupin metsän ja mäntyjen suojaan. Parantolat oli tapana rakentaa mäntymetsiin, koska havupuilla oli hyvä maine hapekkaan ilman tuottajina. Kaksikerroksisen, punatiilisen rakennuksen suunnitteli kaupunginarkkitehti Lambert Petterson, ja se otettiin käyttöön 20. syyskuuta 1915. Parantolan lääkärinä toimi Anna Wikander.
Parantolarakennus siirtyi Tampereen kaupungin haltuun vuonna 1928. Myöhemmin sen viereen tehtiin kaupunginarkkitehti Bertel Strömmerin johdolla uusi, funkistyylinen keuhkotautiparantola, jonka pääsuunnittelijana toimi Mikael Nordenswan. Vaalealla rappauksella päällystetty rakennus sijoittui Kalevan puistotien pohjoispäähän, missä se rinteeltä laskeutuvine portaineen asettui osaksi juhlavaa puistokatu- ja muotopuutarhasommitelmaa. Talo valmistui syksyllä 1939. Talvi- ja jatkosodan aikana sen tiloissa toimi 10. sotasairaala.
Rakennuksen länsipäädyssä sijaitsi funkisparantoloille tyypilliset pyöristetyt ulkoiluparvekkeet, jotka tarjosivat potilaille valoa ja raitista ilmaa. Vuonna 1954 talon itäinen osa korotettiin kaksikerroksiseksi ja vuonna 1969 viisikerroksiseksi. Ensimmäisen korotuksen suunnitteli Bertel Strömmer, toisen arkkitehti Jaakko Ilveskoski. Molemmat laajennukset sulautuivat hyvin osaksi rakennuksen alkuperäistä arkkitehtuuria.
1970-luvulla avoparvekkeet remontoitiin potilashuoneiksi. Parvekkeiden kohdalla julkisivu verhottiin ruskealla pellillä, mikä muutti talon ulkoasua dramaattisesti. Rakennus menetti samalla leimallisimmat funkispiirteensä. Muutostyön suunnitteli kaupungin arkkitehtiosasto.
Vanhaan parantolaan tehtiin henkilökunnan asuintiloja, kun uusi rakennus valmistui. Myöhemmin vanha talo otettiin uudelleen sairaalakäyttöön. 2000-luvulla siinä toimi Kaupin päiväsairaala, jossa hoidettiin kotona asuvia ja liikuntarajoitteisia vanhuksia.
Tampereen kaupunginhallitus linjasi vuonna 2013, että ikäihmisten sairaala- ja poliklinikkapalvelut keskitetään Hatanpäälle. Samalla päätettiin lopettaa Kaupin sairaalan toiminta. Se suljettiin kesällä 2016, minkä jälkeen tiloihin saneerattiin vastaanottokeskus. Sairaalan tyhjillä osastoilla oli järjestetty turvapaikanhakijoiden hätämajoitusta jo syksyllä 2015.
Status

Kaupin sairaala-alue kertoo suomalaisen sairaanhoidon historiasta. Se muodostaa tyyppiesimerkin keuhkotautiparantolasta, joka on sijoitettu metsäiseen rinteeseen, erilleen kaupunkirakenteesta. Miljöö on säilyttänyt vehreän, puistomaisen luonteensa suhteellisen hyvin. 1980-luvulla sairaalan läheisyyteen rakennettu moottoritie tosin katkaisi alueelle johtaneen puistokadun.
Tampereen kaupungin kaavoitusyksikön mukaan sairaalan alue on rakennustaiteellisesti, kulttuurihistoriallisesti ja maisemallisesti merkittävä kohde. Pirkanmaan maakuntakaavassa (2040) se on määritelty maakunnallisesti arvokkaaksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Aiheesta muualla

Tampereen uusin keuhkotautiparantola valmistumassa. Parantolasssa on 136 potilaspaikkaa ja parantolan alue on lähes 50 ha. Potilaita voitaneen ottaa heinäkuun vaiheilla, Aamulehti, 11.06.1939, nro 154, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sotasairaalan potilaita parantolan parvekkeilla vuonna 1940.
Bulgarian ortodoksinen kirkko

| Bulgarian ortodoksinen kirkko - Bulgarian patriarkaatti Българска православна църква  Българска патриаршия  Balgarska pravoslavna tsarkva  Balgarska patriarshija |
| --- | --- |
   
Perustaja:  kuningas Boris I
Itsenäisyys:  927, 1186, 1872
Tunnustaminen:  927, 1235, 1945 (Konstatinopoli)
Päämies:  Patriarkka Daniel
Keskuspaikka:  Sofia, Bulgaria
Toiminta-alue:  Bulgaria
Hallinta-alueita:  Pohjois-Amerikka, Australia, Länsi-Eurooppa, Antarktis
Kieli:  kirkkoslaavi, bulgaria
Jäsenistön määrä:  8 000 000
Kotisivu:  Bulgarian ortodoksinen kirkko
Bulgarian ortodoksinen kirkko - Bulgarian patriarkaatti on yksi ortodoksisen kirkon autokefalisista paikalliskirkoista. Se toimii lähinnä Bulgariassa ja siihen kuuluu noin kahdeksan miljoonaa henkeä.
Kirkon johdossa on vuodesta 2024 Sofian Metropoliitta ja Bulgarian patriarkka Daniel. Häntä edelsi vuosina 2013-2024 patriarkka Neofit.
Historiallisesti Bulgarian patriarkaatti on yksi viidestä niin sanotusta uudesta patriarkaatista, jotka ovat ajan myötä eronneet niin sanotuista vanhoista patriarkaateista (Rooma, Konstantinopoli, Aleksandria, Antiokia ja Jerusalem). Konstantinopoli tunnusti Bulgarian kirkon autokefalisena patriarkaattina ensimmäisen kerran jo vuonna 927, mutta se on välillä menettänyt itsenäisen asemansa.
Historia

Kristinusko saapui nykyisen Bulgarian alueelle melko varhain, ja vuonna 343 Sardicassa, nykyisessä Sofiassa pidettiin suuri piispainkokous. Myöhemmin alue joutui pakanallisten bulgaariheimojen valtaamaksi, joiden parissa kristityt lähetystyöntekijät olivat jo aiemmin olleet aktiivisia. Merkittävä käänne oli bulgaarien kuninkaan Boris I:sen kääntyminen kristinuskoon vuonna 865.  Hänet kastoi bysanttilainen piispa. Tämä johti vähitellen bulgarialaisten kääntymiseen kristityiksi. Bulgaria huojui jonkun aikaa Rooman ja Konstantinopolin välillä, mutta päätyi lopulta Konstantinopoliin, mikä johti kirkon sijoittumiseen bysanttilaiseen traditioon ja siten ortodoksisuuteen.
Bulgaria oli hyvin voimakas valtio 900-luvulla ja vuonna 927 Bysantti tunnusti sen kuninkaan bulgaarien keisariksi ja Preslavin arkkipiispan Bulgarian patriarkaksi. Bysantti kuitenkin voimistui myöhemmin ja hyökkäsi Bulgariaan vuonna 971. Tällöin patriarkka lähti Preslavista ja siirtyi Ohridiin nykyisen Pohjois-Makedonian alueelle. Vuonna 1018 Bysantti valloitti senkin ja alensi patriarkaatin autokefaliseksi arkkihiippakunnaksi. Bulgaria itsenäistyi uudelleen vuonna 1186, uutena keskuksenaan Tărnovo. Pitkien neuvottelujen jälkeen Bulgarian kirkko hyväksyi paavin ylivallan vuonna 1204, mutta tämä yhteys katkesi jo vuonna 1235, jolloin Bulgarian tsaari solmi liiton kreikkalaisten kanssa Konstantinopolin haltuunsa ottanutta Latinalaista keisarikuntaa vastaan. Tämän seurauksena Bulgarian patriarkaatti tunnustettiin jälleen.
Vuonna 1393 Osmanien valtakunta valloitti Tărnovon ja Bulgaria siirtyi turkkilaisten alaisuuteen. Bulgarian kirkko yhdistettiin Konstantinopolin patriarkaattiin, joka korvasi korkeimman papiston etnisesti kreikkalaisilla. Tilanne jatkui samana 1800-luvulle asti, jolloin nouseva bulgarialainen nationalismi painosti Osmanien valtakunnan sallimaan Bulgarian kirkon jälleenperustamisen autonomisena eksarkaattina vuonna 1870. Konstantinopoli ei hyväksynyt tätä ja julisti vuonna 1872 Bulgarian kirkon skismaattiseksi. Tilanne jatkui samana siitä huolimatta, että Bulgariasta tuli vuonna 1878 ruhtinaskunta ja vuonna 1908 kuningaskunta. Vasta vuonna 1945 Konstantinopolin patriarkaatti tunnusti kirkon autokefalian, mikä päätti niiden välisen skisman. Sofian metropoliitta otti vuonna 1953 käyttöön arvonimen patriarkka, minkä Konstantinopolin patriarkka tunnusti vuonna 1961. Vuonna 1944 alkanut kommunistisen hallinnon aika pakotti kirkon hyvin passiiviseen rooliin yhteiskunnassa, sillä hallinto edisti voimakkaasti ateismia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kirkon kotisivut
Kielikylpy

Maorinkielisen kielikylpykoulun kyltti Seatounissa Uudessa-Seelannissa.
Kielikylpy on vieraiden kielten opetuksen menetelmä, jossa vierasta kieltä (”kylpykieltä”) käytetään tarkoituksellisesti lapsen ympäristössä, yleensä koulussa tai päiväkodissa. Esimerkiksi koulussa eri oppiaineita voidaan opettaa kylpykielellä. Kielikylpyä käyttävää päiväkotia voidaan nimittää myös kielipesäksi, etenkin jos kylpykielenä on katoamisuhan alainen vähemmistökieli.
Kielikylpy perustuu ajatukseen, että lapsi omaksuu kylpykielen samalla tavalla kuin äidinkielen: kuulemalla sitä ympäristössään ja käyttämällä sitä todellisissa viestintätilanteissa. Kielikylpyopetuksen tavoitteena on kaksikielisyys, eli lapset oppivat toisen kielen ilman että heidän äidinkielensä kärsii. Kielikylpy kestää yleensä vuosia, ja opettajien pitäisi olla kaksikielisiä. Myös kodin ja koulun välinen yhteistyö on tärkeää.
Äidinkielen ja kylpykielen järjestys ja laajuus on erilainen eri kielikylpymuodoissa:
Varhainen täydellinen kielikylpy tarkoittaa sitä, että opetus tapahtuu aluksi kokonaan kylpykielellä ja äidinkielen osuus kasvaa myöhemmin. Viidennellä tai kuudennella luokalla kylpykielen ja äidinkielen määrä vakiintuu, ja kylpykielen osuus on vähintään puolet.
Varhainen osittainen kielikylpy käyttää aluksi jonkin verran vähemmän kylpykieltä kuin täydellinen kielikylpy.
Viivästetty kielikylpy ja myöhäinen kielikylpy aloitetaan vasta ala-asteen lopussa tai yläasteen alussa.
Kielikylpyopetus sai alkunsa Kanadassa 1960-luvulla. Suomessa varhaista täydellistä kielikylpyä on käytetty ruotsin opetuksessa vuodesta 1987, ja sitä on tutkittu Vaasan yliopiston kielikylpyprojektissa.
Tutkimusten mukaan kielikylpy on tehokas opetusmenetelmä, eikä se haittaa äidinkielen kehitystä. Kielikylvyn avulla on mahdollista saavuttaa toiminnallinen kaksikielisyys. Tämä tarkoittaa sitä, että oppilaat ymmärtävät kylpykieltä yhtä hyvin kuin syntyperäiset kielen puhujat, mutta lukeminen ja kirjoittaminen ei yllä samalle tasolle. Kaikki kielen osa-alueet eivät myöskään kehity tasapuolisesti, vaan sanaston, kieliopin ja kielen sosiaalisen vaihtelun hallinta jää heikommaksi. Toisaalta kielikylvyn avulla saavutetaan parempia oppimistuloksia kuin millään muulla kielenopetuksen menetelmällä, ja lisäksi kielikylpyoppilaalle kehittyy myönteinen asenne kylpykielen kulttuuria kohtaan.
Franjo von Allmen

| Mitalit> Maa:  Sveitsi.Alppihiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Sveitsi.Alppihiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Sveitsi.Alppihiihto.MM-kilpailut  | Maa:  Sveitsi> Alppihiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Saalbach 2025 | syöksylasku |  |
|  Kultaa | Saalbach 2025 | joukkuealppiyhdistetty |  |
Franjo von Allmen (s. 24. heinäkuuta 2001) on sveitsiläinen alppihiihtäjä.
Von Allmen saavutti nuorten MM-kilpailuissa 2022 hopeaa syöksylaskussa, supersuurpujottelussa ja alppiyhdistetyssä. Saalbachin MM-kilpailuissa 2025 hän voitti syöksylaskun ja joukkuealppiyhdistetyn maailmanmestaruuden ja sijoittui supersuurpujottelussa 12:nneksi.
Von Allmen voitti Eurooppa-cupin syöksylaskukilpailun tammikuussa 2023. Maailmancupissa hän kilpaili ensimmäisen kerran Aspenin syöksylaskussa maaliskuussa 2023. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti oltuaan yhdeksäs Val Gardenan supersuurpujottelussa joulukuussa 2023. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti sijoituttuaan kolmanneksi Garmisch-Partenkirchenin supersuurpujottelussa tammikuussa 2024. Joulukuussa 2024 hän sijoittui toiseksi Val Gardenan ja Bormion syöksylaskuissa. Ensimmäisen maailmancupvoittonsa hän saavutti Wengenin supersuurpujottelussa tammikuussa 2025. Seuraavan päivän syöksylaskussa hän oli toinen. Helmikuussa hän voitti Crans-Montanan syöksylaskun. Maaliskuussa hän voitti Kvitfjellin toisen syöksylaskun.
Maailmancupin osakilpailuvoitot

| Päivä | Paikka | Laji |
| --- | --- | --- |
| 17. tammikuuta 2025 |  Wengen | Supersuurpujottelu |
| 22. helmikuuta 2025 |  Crans-Montana | Syöksylasku |
| 8. maaliskuuta 2025 |  Kvitfjell | Syöksylasku |
Hannu Salama

| Hannu Salama |
| --- | --- |
 Hannu Salama Helsingin kirjamessuilla 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. lokakuuta 1936 (ikä 88) Kouvola
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Aki Rautala
Esikoisteos:  Se tavallinen tarina (1961)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Hannu Sulo Salama (s. 4. lokakuuta 1936 Kouvola) on suomalainen, työväenluokkaisista aiheistaan tunnettu kirjailija. Lapsuutensa hän vietti suurelta osin Tampereen seudulla Pispalassa ja asuu nykyään Helsingin Vuosaaressa. Salama on kirjoittanut myös salanimellä Aki Rautala.
Nuoruus

Hannu Salaman vanhemmat olivat sähköasentaja Sulo Salama ja Hulda o.s. Heino. Hän vietti lapsuutensa ja nuoruusvuotensa Tampereen Pispalassa. Salama kävi jonkin aikaa Tampereen klassillista lyseota, mutta koulu jäi kesken. Armeijan käytyään hän lähti opiskelemaan Oriveden opistoon, jossa hän alkoi kiinnostua kirjallisuudesta. Salama työskenteli aluksi sähköasentajana kuten isänsä ja sittemmin jonkin aikaa myös maatyömiehenä ennen kuin ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi vuonna 1961. Hänen esikoisteoksensa oli Se tavallinen tarina (1961).
Juhannustanssit

Salaman vuonna 1964 julkaistu neljäs teos Juhannustanssit toi tekijälleen syytteen jumalanpilkasta. Hänen kriitikkonsa suivaantuivat erityisesti kirjassa pidetystä ”pilasaarnasta”, mutta hän sai myös puolustajia, ja hänen tuomitsemistaan vastaan järjestettiin mielenosoitus. Mielenosoittajat kysyivät kylteissään muun muassa: ”Eikö elämästä saa kirjoittaa?”. Salama tuomittiin Helsingin hovioikeudessa 1966 kolmeksi kuukaudeksi ehdolliseen vankeuteen. Tuomiosta valitettiin Korkeimpaan oikeuteen, joka päätti vuonna 1968 pitää tuomion ennallaan, mutta tasavallan presidentti Urho Kekkonen armahti hänet vuonna 1968. Lisäksi kustantaja Kari Reenpää sai 2 000 markan sakon ajattelemattomuudesta tehdystä jumalanpilkasta, mutta Korkein oikeus vapautti kustantajan sakkorangaistuksesta. Kustannusyhtiö Otava joutui maksamaan valtiolle 46 000 markkaa. Romaanin kiistanalaiset kohdat – sivut 139–142 – määrättiin sensuroitavaksi. Teoksen uusintapainokset ilmestyivät sensuroituina vuoteen 1990 asti.lähde?
Oikeudenkäynti on jättänyt jälkensä Salamaan:
”Kyllä voi sanoa, että on vienyt jollain tavalla tähän päivään asti päästä kohusta yli. Kyllä minä vieläkin kiukuttelen sen asian kanssa. Yksinkertaisesti tunnen kiukkua.”
Myöhempi elämä

Myös vuonna 1972 ilmestynyt romaani Siinä näkijä missä tekijä herätti vapaamielisyydellään hieman kohua, mutta ennen kaikkea vasemmistossa siihen suhtauduttiin nuivasti, sillä se kuvasi työläiset valossa, joka ei sopinut sen aikaiseen ihannekuvaan. Vuonna 1974 taistolainen kirjailija Kalevi Seilonen julkaisi teoksensa Vastarintaryhmä ainakin osittaisena vastalauseena Siinä näkijä missä tekijä -romaanin esittämään kuvaukseen jatkosodan aikaisesta maanalaisesta vasemmistotoiminnasta. Teoksesta näkyy Salaman pyrkimys nähdä erilaisten ideologioiden tuolle puolen: ”Jos ihmisellä on koti, uskonto, isänmaa, puolue, mitä kaikkea ihanuutta sillä nyt onkaan niin ei niitten yli eikä läpi, semmoisten linnoitusten, niin ei näe muuta todellisuutta kuin sen mitä ympärillä on, oli se sitten hyvä tai huono, yleensä kohtuullinen.”
Salama sai 1970-luvulla kuulla, että hänen kirjoitustensa ja elämäntapojensa katsottiin usein olevan haitaksi kommunistiselle puolueelle, jonka jäsen hän ei itse ollut. Vuonna 1975 Salamalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali, jota hän ei kuitenkaan ottanut vastaan. Kirjeessään kunnianosoituksesta päättäneelle presidentti Urho Kekkoselle Salama kuvasi kieltäytymisensä syitä ”periaatteellisiksi, mutta periaatteellisiksi varsin henkilökohtaisella tavalla”. ”Mitalia ei myöskään ole koskaan eikä missään ojennettu minulle henkilökohtaisesti, ei myöskään perääni toimitettu jälkivaatimuksella eikä ilman”, kirjailija on täsmentänyt.
Suurinta kirjallista mainetta Salaman teoksista nauttii vuosina 1976–1983 ilmestynyt Finlandia-sarja, jossa hän koetteli ennakkoluulottomasti romaanimuodon rajoja. Kirjailija Arto Virtasen sanoin ”Salama näytti, missä työläiskirjallisuuden viimeiset langanpäät riepaantuivat kadotakseen osaksi laajempia ja hallitsemattomampia rakenteita”. Romaanisarjaa on myöhemmin luonnehdittu myös postmodernistiseksi. Sarjaan kuuluvat muun muassa kirjat Kosti Herhiläisen perunkirjoitus, Kolera on raju bändi ja Pasi Harvalan tarina I–III.
Salama on kirjoittanut myös runokokoelmia ja salanimellä Aki Rautala kolme rikosromaania. Katariina Lillqvistin kanssa hän teki käsikirjoituksen alkuperäiseen Uralin perhonen -kuunnelmaan.
Salama sairastui vuonna 1989 haimatulehdukseen ja oli vuosia täysin raitis.
Timo Harakan tekemässä elämäkertakirjassa Salama kertoo haluavansa elää vuoteen 2018, jolloin sisällissodasta on kulunut sata vuotta ja kirjailija itse täyttää 82, ”ja pääsen sanomaan, että ette te saatanan lahtarit kerinny kaikkia tappaa!” Harakka myös haastattelee kirjailijaa Anssi Mänttärin ohjaamassa dokumenttielokuvassa Salama (1986).
Kirjoittamisestaan Salama kertoo: ”Kyllä kai tämä jonkin sortin skitsofreniaa tai yleishulluutta on, mutta minun on pakko kirjoittaa. Räyhätä ja ottaa kantaa maailmanmenoon. Kuulostakoon vaikka kuinka pateettiselta, mutta haluan puhua ihmisyyden ja oikeudenmukaisuuden puolesta rosvokapitalismia vastaan. Kolmannen polven punikkina olen aina ollut ja tulen olemaan köyhien ja sorrettujen puolella.” Hänen toivelistallaan on, ”että nuoret ihmiset valveutuvat ja näkevät oman asemansa kaiken tämän viihteen ja hössötyksen läpi”.
Teokset

Se tavallinen tarina.  Helsinki:  Otava, 1961.
Lomapäivä.  Helsinki:  Otava, 1962.
Puu balladin haudalla. Runoja vuosilta 1960–62.  Helsinki:  Otava, 1963.
Juhannustanssit.  Helsinki:  Otava, 1964.
Kenttäläinen käy talossa.  Helsinki:  Otava, 1967.
Minä, Olli ja Orvokki.  Helsinki:  Otava, 1967.
Joulukuun kuudes.  Helsinki:  Otava, 1968.
Kesäleski.  Helsinki:  Otava, 1969.
Tapausten kulku.  Helsinki:  Otava, 1969.
Lokakuun päiviä.  Helsinki:  Otava, 1971.
Villanpehmee, taskulämmin.  Helsinki:  Otava, 1971.
Siinä näkijä missä tekijä.  Helsinki:  Otava, 1972.
Runot.  Helsinki:  Otava, 1975.  ISBN 951-1-01954-6
Kosti Herhiläisen perunkirjoitus.  (Finlandia-sarja 1)  Helsinki:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-04080-4
Kolera on raju bändi.  (Finlandia-sarja 2)  Helsinki:  Otava, 1977.  ISBN 951-1-04477-X
Kolme sukupolvea.  Helsinki:  Otava, 1978.  ISBN 951-1-05015-X
Itäväylä.  Helsinki:  Otava, 1980.  ISBN 951-1-06051-1
Pasi Harvalan tarina I.  (Finlandia-sarja 3)  Helsinki:  Otava, 1981.  ISBN 951-1-06509-2
Pasi Harvalan tarina II.  (Finlandia-sarja 4 ja 6)  Helsinki:  Otava, 1983.  ISBN 951-1-07459-8
Kaivo kellarissa.  (Finlandia-sarja 5)  Helsinki:  Otava, 1983.  ISBN 951-1-07640-X
Punajuova.  Helsinki:  Otava, 1985.  ISBN 951-1-08727-4
Amos ja saarelaiset.  Helsinki:  Otava, 1987.  ISBN 951-1-09216-2
Näkymä kuivaushuoneen ikkunasta.  Helsinki:  Otava, 1988.  ISBN 951-1-10280-X
Ottopoika.  Helsinki:  Otava, 1991.  ISBN 951-1-11780-7
Hyvä veli.  Helsinki:  Otava, 1992.  ISBN 951-1-12584-2
Pieni menestystarina.  Helsinki:  Otava, 1993.  ISBN 951-1-12783-7
Elämän opetuslapsia I.  Helsinki:  Art House, 1997.  ISBN 951-884-214-0
Elämän opetuslapsia II.  Helsinki:  Art House, 1999.  ISBN 951-884-264-7
Elämän opetuslapsia III.  Helsinki:  Art House, 2002.  ISBN 951-884-349-X
Jatkuu huomenna.  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19164-0
Elämän opetuslapsia IV.  Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20537-4
Sydän paikallaan.  Helsinki:  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-24575-9
Hakemisen riemu.  Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-128047-7
Hyvästi, kirvesvarsi!  Helsinki:  Otava, 2016.  ISBN 978-951-129588-4
Läheltä pitäen, kaukaa käyden.  Helsinki:  Otava, 2020.  ISBN 978-951-1-35482-6
Pentti Saarikoski, legenda jo eläessään.  Helsinki:  WSOY, 1975.  ISBN 951-0-07285-0
Ihmisen ääni.  Helsinki:  WSOY, 1978.  ISBN 951-0-08760-2
Vuosi elämästäni.  Helsinki:  Otava, 1979.  ISBN 951-1-05552-6
Kohti toista tasavaltaa (näytelmä, 1980)
Loivarannan Villen lähtö (kuunnelma, 1985)
Lomapäiviä (kuunnelma, 1986)
Uralin perhonen (Katariina Lillqvistin kanssa, kuunnelma, 2004)
Kaikki naiset pitävät parabellumista.  Helsinki:  Otava, 1995.  ISBN 951-1-13764-6
Bipappi soittaa bebopia.  Helsinki:  Otava, 1996.  ISBN 951-1-14319-0
Rikoksia ilman rangaistuksia.  Helsinki:  Tammi, 1996.  ISBN 951-1-14012-4