stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rytminen voimistelu
Kilpailut

Rytmisessä voimistelussa käydään kansallisia ja kansainvälisiä kilpailuja. Tärkeimmät kilpailut ovat Euroopan- ja maailmanmestaruuskilpailut, maailmancup ja GP-kisat sekä olympialaiset.
Laji on ollut World Gamesissa 2001 alkaen.
Suomessa kilpaillaan ikäsarjoittain ja tason, eli sarjan mukaan. Suomessa sarjoja on kolme, A, B ja C-sarjat. A-sarja on tasoltaan parhain ja C-sarja on taitotasoltaan alhaisemmille voimistelijoille. Voimistelijat voidaan ilmoittaa kilpailuun oman taitotason ja iän perusteella sopivaan sarjaan.
Yksilökilpailuissa tehdään jokainen väline- tai vapaaohjelma kerran. Joukkue- ja duo/trio kilpailuissa ohjelma tehdään kaksi kertaa. Joissain joukkuesarjoissa on kaksi eri joukkueohjelmaa eri välineillä, joten silloin molemmilla välineohjelmilla tehdään yksi suoritus.
Rytminen voimistelu on arvostelulaji. Tuomaristo arvioi ohjelmaa kolmella osa-alueella: suorituspuhtaus (E), taiteellisuus (A) sekä vartalo- ja välinetekniikkaa (D1+D2=D). Suorituksen maksimipisteet ovat 10.00, joista sekä E- että A -vähennykset yhteensä lasketaan. Vaikeusosapisteiden (D) maksimipistemäärää ei ole rajattu. Pisteet ovat vuonna 2020 nousseet kilpailuissa jo lähelle 30 pistettä, kun ohjelmien vaikeus on noussut korkeaksi. Erityisesti välinetekniikalla kerätyt pisteet jatkavat koko ajan kasvua,  kun niiden lukumäärä ohjelmissa kasvaa. Säännöt päivitetään olympiadeittain mutta Tokion olympialaisten siirryttyä vuoteen 2021 kilpaillaan v. 2016 voimaan tulleilla säännöillä vielä vuosi 2021. Uudet säännöt painottuvat vartalon liikkeisiin ja taiteelliseen ilmaisuun.
Rytminen voimistelu Suomessa

Suomessa tämän taidevoimistelun käyttämä nauha (keppiin kiinnitetty silkkinauha) oli esillä ensimmäisen kerran 1950-luvun puolivälissä Helsingin Jyryn voimisteluesityksessä. Idean oli tuonut Neuvostoliitosta Elma Pyykkönen.
Ulkomaalaisia voimistelijoita

Jana Kudrjavtseva, Venäjä (MM-kokonaiskilpailu kulta 2015, 2014, 2013)
Margarita Mamun, Venäjä (MM-hopea 2015, 2014, 2013, 2014 MM-kultaa nauhassa, 2015 MM-kultaa vanteella, 2013 MM-kultaa keiloissa)
Alexandra Soldatova, Venäjä (MM-hopeaa keiloissa 2015, MM-hopeaa vanteella 2015)
Alina Ermolova, Venäjä (Junioreiden MM-kultaa 2015)
Evgenija Kanaeva, Venäjä (olympiavoittaja 2012 ja 2008, maailman mestari 2008, 2009, 2010 ja 2011)
Daria Dmitrieva, Venäjä (Olympiahopea 2012)
Daria Kondakova, Venäjä (MM-hopea 2009, 2010 ja 2011)
Liubov Cherkashyna, Valko-Venäjä (Olympiapronssi 2012, EM-kulta pallolla ja keiloilla 2011)
Aliya Garayeva, Azerbaidžan (useita EM- ja MM mitaleita, olympia-4 2012)
Son Yeon Jae, Korea (olympia-6 2012, Aasian mestari 2012, MM-pronssia keiloissa 2014)
Inna Zhukova, Valko-Venäjä (olympiahopea 2008)
Ganna Rizatdinova, Ukraina (MM-pronssia 2014, MM-pronssia pallossa, keiloissa ja nauhassa 2015)
Alina Kabajeva, Venäjä (olympiavoittaja 2004)
Hanna Bezsonova, Ukraina  (maailmanmestari 2007, olympiapronssi 2004 ja 2008)
Marina Durunda, Azerbaidžan ( EM-pronssia nauhassa, MM-5 2015, European games hopeaa nauhassa 2015)
Salome Pazhava, Georgia (European Games pronssia nauhassa 2015, MM-4 2015)
Dina Averina 2017 kolme maailman mestaruutta.
Arina Averina kolme maailman mestaruutta.
Asutyyppejä

Hihallinen, lahkeeton asu
Hihallinen, lahkeellinen asu
Hihallinen asu helmalla
Hihaton asu helmalla
Hihaton, lahkeeton asu
Hihaton, lahkeellinen asu
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rytminen voimistelu Wikimedia Commonsissa
Rytmisen voimistelun historiaa. Työväen Urheiluliitto TUL (Web Archive).
Rytminen voimistelu Suomen voimisteluliiton sivustolla
Rytmisiä voimistelijoita Natsi-Saksassa 1933
Neuvostoliittolainen voimistelija Galima Shugurova 1973
Valkeakosken kanava

Valkeakosken kanava ja Tervasaaren paperitehdas.
Valkeakosken kanava on Valkeakosken kaupungin keskustassa sijaitseva Mallasveden ja Vanajaveden yhdistävä 495 metriä pitkä kanava.  Kanava rakennettiin 1866–1869, jolloin siihen tuli kaksi sulkua, joiden pituudet olivat 35,6 metriä ja leveydet 7,55 metriä. Kanavan kautta alkoi heti sen valmistuttua vilkas tavaraliikenne, jota tosin haittasi laivareitin matala, noin 1,5 metrin syväys.
Uittoliikenteen lisääntyessä 1950-luvulla vanha kanava osoittautui huonosti tähän käyttöön sopivaksi, ja niinpä sen eteläpuolelle rakennettiin 1950–1955 uusi uittokanava, jossa oli yksi 160 metriä pitkä, 8 metriä leveä ja 2,5 metrin syvä sulku. Vanha kanava täytettiin maalla uuden kanavan valmistuttua. Uudessa kanavassa sulkuportit ovat tekniikaltaan sektoriportteja, joiden koneistot ovat sähkömekaanisia.
Uitot loppuivat Valkeakosken kanavassa 1960-luvun lopulla, ja siitä lähtien se on palvellut lähinnä huviveneliikennettä. 2000-luvun alussa myös osa täytetystä vanhasta kanavasta kaivettiin esiin, ja siitä tehtiin matkailunähtävyys.
Kanava on itsepalvelukanava, jonka valvonta suoritetaan Muroleen kanavalta käsin. Kanavan käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Arctia Meritaito Oy.
Aiheesta muualla

Valkeakosken kaupungin sivu kanavasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Väylävirasto – Valkeakosken kanava
The Ultimate Sin

| The Ultimate Sin Ozzy Osbourne |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Townhouse Studios, Lontoo, Iso-Britannia, Davout Studios, Pariisi, Ranska, 1985
 Julkaistu: 22. helmikuuta 1986
 Formaatti: LP, C-kasetti, CD
 Tuottaja(t): Ron Nevison
 Tyylilaji: heavy metal
 Kesto: 41.14
 Levy-yhtiö: Epic Records
Muut kannet
   Albumin takakansi
Listasijoitukset
  4. (5. helmikuuta 1986)   4. (tammikuu 1986)   6. (1986)   6. (viikko 7, 1986)   8. (helmikuu 1986)   31. (1986)
Ozzy Osbournen muut julkaisut
| Bark at the Moon 1983 | The Ultimate Sin 1986 | Tribute 1987 |
The Ultimate Sin on Ozzy Osbournen helmikuussa 1986 julkaistu neljäs sooloalbumi. Albumi sisältää kappaleen "Shot in the Dark", joka oli Osbournen parhaiten menestynyt single siihen mennessä. Se nousi sijalle 68 Billboard Top 100 -listalla. Albumi nousi top-10:een muun muassa Yhdysvalloissa, jossa se on myynyt tuplaplatinaa.
Taustaa

Ozzy Osbourne yhtyeineen päätti Bark at the Moon-albumin kiertueen tammikuussa 1985 Rock in Rio-festivaalin konsertteihin. Pian tämän jälkeen Osbourne, kitaristi Jake E. Lee, basisti Bob Daisley ja rumpali Tommy Aldridge alkoivat työstää uutta materiaalia tulevalle albumille. Osbourne halusi kuitenkin vaihtelua yhtyeeseen, ja rumpali Tommy Aldridge sai lähteä. Uudeksi rumpaliksi Osbourne halusi Lita Fordin yhtyeessä soittaneen amerikkalaisen Randy Castillon, jota mm. Tommy Lee ja Bobby Blotzer olivat hänelle suositelleet. Castillo oli kuitenkin jalkavamman takia tuolla hetkellä soittokyvytön, ja albumin demoamisvaiheessa rumpaleina toimivat Fred Coury ja Jimmy DeGrasso.
Lisäksi Osbourne ja Bob Daisley riitaantuivat, ja tämän seurauksena myös Daisley lähti yhtyeestä. Hän kuitenkin suostui kirjoittamaan lyriikat kappaleisiin. Daisley oli kirjoittanut sanoitukset myös Osbournen aiempiin sooloalbumeihin. Uudeksi basistiksi löytyi englantilainen mm. Jimmy Pagen yhtyeessä soittanut Phil Soussan. Osbourne oli nähnyt Soussanin soittavan tv-ohjelmassa ja tämän esiintyminen oli tehnyt Osbourneen vaikutuksen. Uusi kokoonpano, Osbourne, Lee, Soussan ja Castillo, aloitti albumin nauhoitukset kesällä 1985.
Nauhoitukset ja materiaali

Albumin kappaleet ovat säveltäneet Osbourne, Lee ja Daisley lukuun ottamatta "Shot in the Dark"-kappaletta, jonka Phil Soussan toi mukanaan aiemmalta yhtyeeltään. Bark at the Moon-albumilta kreditoimatta jätetty Jake E. Lee vaati ja sai tällä kertaa asiallisen sopimuksen ja krediitit, ja myös Osbourne kehui Leen panosta kirjoitusvaiheessa suureksi albumin julkaisun jälkeen.
Tuottajana toimi Ron Nevison, joka oli tuottanut UFO:n, Led Zeppelinin ja The Whon menestysalbumeita. Nauhoitukset tapahtuivat Townhouse- ja AIR-studioilla Lontoossa sekä Studio Davoutissa Pariisissa. Kosketinsoittimia albumilla soittaa studiomuusikona Mike Moran.
Musiikillisena tyylisuuntana albumilla on 1980-luvun puolivälissä suosittu glam-vaikutteinen heavy metal, jota muun muassa miljoonia myyneet Mötley Crue ja Ratt edustivat. Myös yhtye itse oli hyvin ajanmukainen. Se poseerasi kimaltavissa asusteissa kuvaussessioissa, videoilla ja konserteissa.
Kappaleet kulkevat pääosin keskitempoisesti lukuun ottamatta nopeampia "Secret Loser" ja "Thank God for the Bomb"-kappaleita ja eeppisempää voimaballadia "Killer of Giants". Jake E. Leen kitarointi on kappaleissa kantava voima, ja myös kosketinsoittimet ovat hyvin esillä 1980-luvun tyyliin.
Albumin suurimmaksi hitiksi noussut "Shot in the Dark" oli alun perin Phil Soussanin sävellys, jonka hän oli tehnyt aiemmin 1980-luvulla Wildlife-yhtyeessä soittaessaan. Tuottaja Ron Nevison vaati singlehitiksi sopivaa kappaletta, ja Soussan esitteli sävellyksen yhtyeelle. Osbourne piti kappaleesta ja teki siihen uuden sanoituksen. Alun perin enemmän AOR-vaikutteinen kappale myös muunnettiin Osbournen raskaampaan muottiin, tosin tarttuva kertosäe säilytettiin.
Julkaisu ja albumin kritiikki

Albumi julkaistiin helmikuussa 1986. Alun perin nimeksi piti tulla Killer of Giants, mutta Osbourne muutti sen viime hetkellä. "Shot in the Dark"-singlen ja videon siivittämänä albumi nousi top-10:een useassa maassa ja myi pian platinaa Yhdysvalloissa ja hopeaa (60000 kpl) Isossa-Britanniassa. Myös nimikappale julkaistiin singlenä ja siitäkin tehtiin musiikkivideo.
Albumin myötä yhtye lähti isolle maailmankiertueelle, jolla lämmittelijänä toimi mm. juuri Master of Puppets- albumin julkaissut Metallica. Kosketinsoittajaksi yhtyeeseen liittyi John Sinclair, joka pysyi Osbournen mukana aina 2000-luvulle saakka. Kansas Cityn konsertti huhtikuussa 1986 kuvattiin ja julkaistiin videona The Ultimate Ozzy.
Albumi ja kiertue jäivät Jake E. Leen viimeisiksi Osbournen yhtyeessä. Enemmän yksin kuin yhtyeen kanssa viihtyvä Lee ei tullut ajoissa tai jätti tulematta yhtyeen treeneihin, ja tämän vuoksi Osbournen managerivaimo Sharon Osbourne erotti Leen sähkeellä. Myös Phil Soussan erosi yhtyeestä ennen seuraavan albumin nauhoituksia.
Albumin ensimmäisessä painoksessa Bob Daisleyn nimi jäi pois krediiteistä, mutta tämä korjattiin seuraavissa painoksissa. Sanoitukset suurelta osin kirjoittanut Daisley on kertonut, ettei pidä albumista, ja myös Osbourne itse on kutsunut albumia nimellä "The Ultimate Din" (suom. "lopullinen melu"). Yleisestikin albumia ei pidetä Osbournen parhaimpiin kuuluvana huolimatta hyvästä myynnistä ja hittisinglestä. Osbourne on sanonut albumin olevan sooloalbumeistaan vähiten suosikki, ja sanonut myös seuraavasti: "Jos on koskaan ollut albumi, jonka haluaisin miksata uudelleen ja tehdä paremmin, se olisi The Ultimate Sin." Hän näkee albumin ongelmat pääosin tuottaja Ron Nevisonin syynä: "(Hän) ei tehnyt kovinkaan hyvää työtä tuottajana. Kappaleet eivät olleet huonoja, ne vain oli tehty oudosti. Kaikki tuntui ja kuulosti niin vitun samalta. Mukana ei ollut ollenkaan mielikuvitusta."
Saatavuus

Albumia ei julkaistu enää vuoden 2002 remasterointi-sarjassa. Kappaletta ei julkaistu muun muassa The Ozzman Cometh -kokoelman uudemmissa painoksissa kuten ei myöskään muilla Osbournen kokoelmilla. Joitain The Ultimate Sin- albumin kappaleita on tosin julkaistu joillain kokoelmilla.
Kappaleet

Kaikki kappaleet ovat kirjoittaneet Ozzy Osbourne, Jake E. Lee ja Bob Daisley, ellei toisin mainita.
The Ultimate Sin – 3.44
Secret Loser – 4.09
Never Know Why – 4.28
Thank God for the Bomb – 3.53
Never – 4.19
Lightning Strikes – 5.13
Killer of Giants – 5.42
Fool Like You – 5.19
Shot in the Dark – 4.27 (säv. Osbourne/Phil Soussan)
Singlejulkaisut

"Shot in the Dark" / "Rock 'n Roll Rebel" (Mainstream Rock US #10, UK Singles Chart #20, Billboard Hot 100 #68)
"The Ultimate Sin" / "Lightning Strikes" (UK Singles Chart #72)
Kokoonpano

Ozzy Osbourne – laulu
Jake E. Lee – kitarat
Randy Castillo – rummut
Phil Soussan – basso
sekä
Mike Moran – kosketinsoittimet
Tuotanto

Ron Nevison - tuottaja ja äänitys
Martin White - äänitys
Richard Moakes - äänitys
Ria Lewerke - kannen suunnittelu
Boris Vajello - kansitaide
Fleur ja Ray Brown - vaatetus
Mark Weiss - valokuvaus
Arvostelut

Allmusic () linkki
Aiheesta muualla

The Ultimate Sin Discogsissa. (englanniksi)
Albumi The Ultimate Sin Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Ozzy Osbourne
| --- | --- |
Studioalbumit:  Blizzard of Ozz  Diary of a Madman  Bark at the Moon  The Ultimate Sin  No Rest for the Wicked  No More Tears  Ozzmosis  Down to Earth  Under Cover  Black Rain  Scream  Ordinary Man  Patient Number 9 
Livealbumit:  Mr. Crowley (live ep)  Speak of the Devil  Randy Rhoads Tribute  Just Say Ozzy  Live & Loud  Live at Budokan 
Kokoelmat:  Best of Ozz  (1989)  Ten Commandments (1990)  The Ozzman Cometh – The Best of Ozzy Osbourne  (1997)  The Essential Ozzy Osbourne  (kokoelma, 2003)  Prince of Darkness  (4 CD:n kokoelma, 2005)  Memoirs of a Madman 
Videot:  Speak of the Devil (video)  Bark at the Moon (video)  The Ultimate Ozzy  Wicked Videos  Don't Blame Me  Live & Loud (video)  Live At Budokan (DVD)
Tjotkino

| Tjotkino Тёткино |
| --- | --- |
 Tjotkinon rautatieasema.
 Kurskin alueen sijainti, alla taajaman sijainti alueella
 Tjotkino
 Koordinaatit: 51.2813°N, 34.2825°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Kurskin alue
Piiri:  Gluškovon piiri
Perustettu:  1645
Kaupunkityyppiseksi taajamaksi:  1957
Väkiluku (2010):  4 223
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tjotkino (ven. Тёткино) on kaupunkityyppinen taajama Kurskin alueen Gluškovon piirissä Venäjällä. Taajama sijaitsee Seimjoen itärannalla; tämä joki on Dneprin vesistöön kuuluvan Desnan sivuhaara.
Aluekeskus Kursk sijaitsee 185 kilometriä ja piirikeskus Gluškovo 32 kilometriä taajamasta itäkoilliseen. Tjotkino sijaitsee aivan Ukrainan Sumyn alueen rajalla. Taajamassa sijaitsee rautatieasema (rajan läheisellä rataosuudella kahden Ukrainan puolella sijaitsevan risteysaseman eli Družban ja Vorožban välissä) ja Tjotkinosta on ennen Venäjän hyökkäyssotaa päässyt myös maantien rajanylityspaikan kautta rajan eteläpuoliseen Bilopilljaan.
Tjotkinon taajamassa asui 4 223 ja koko maaseutuvaltaisessa Gluškovon piirissä 22 661 ihmistä (vuonna 2010).
Tjotkino on perustettu vuonna 1645. Taajamassa on toiminut sokeritehdas, tislaamo ja mylly. Kirkoista tunnetuimpiin lukeutuu keltatiilinen Pokrovan kirkko (2000/2017).
David Goggins

| David Goggins |
| --- | --- |
 Goggins toukokuussa 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. helmikuuta 1975 (ikä 49) Buffalo, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  sotilas, urheilija, kirjailija
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Läpi harmaan kiven (2018)
Aiheesta muualla
Kotisivu
David Goggins (s. 17. helmikuuta 1975 Buffalo, New York) on yhdysvaltalainen entinen Yhdysvaltain laivaston erikoisjoukkojen (Navy SEAL) sotilas, ultramaratoonari, kestävyysurheilija, triathlon-urheilija, motivaatiopuhuja ja kirjailija.
Elämä ja ura > Varhainen elämä

Goggins syntyi Buffalossa, New Yorkissa helmikuussa 1975. Hänellä oli vaikea lapsuus, jota varjostivat perheväkivalta ja köyhyys. Hänen isänsä oli väkivaltainen, ja Goggins joutui nuorena työskentelemään perheen omistamalla luistinradalla myöhään yöhön. Nämä varhaiset kokemukset muovasivat hänen luonnettaan ja kykyään selviytyä vastoinkäymisistä.
Elämä ja ura > Ura ja sotilaspalvelus

Goggins liittyi Yhdysvaltain ilmavoimiin vuonna 1994, mutta sotilasuransa alkupuolella hänellä diagnosoitiin sirppisoluanemia, mikä esti häntä jatkamasta pararescue-erikoisjoukoissa. Myöhemmin hän kuitenkin pääsi Navy SEAL -joukkoihin, ja hän valmistui SEAL-koulutuksesta Basic Underwater Demolition/SEAL (BUD/S) -kurssilta kolmannella yrityksellään vuonna 2001. Hän oli yksi harvoista SEAL-joukoista, jotka ovat suorittaneet sekä Army Ranger -kurssin että SEAL-koulutuksen.
Goggins palveli aktiivisena taistelutehtävissä Irakissa ja Afganistanissa. Palveluksensa aikana hän sai tunnustusta rohkeudestaan ja kestävyydestään, mutta päätti lopulta siirtyä siviiliuralle keskittyen ultrakestävyysurheiluun ja motivaatiopuhujan uraan.
Elämä ja ura > Urheilu

Goggins alkoi kilpailla ultramaratoneissa ja muissa kestävyyskilpailuissa, vaikka hänen taustansa ei ollut kestävyysurheilussa. Hän aloitti juoksuharrastuksen kerätäkseen rahaa erityisjoukoissa kaatuneiden sotilaiden perheille. Hän osallistui ensimmäiseen ultramaratoniinsa vuonna 2005 ja siitä lähtien hän on osallistunut lukuisiin vaativiin kilpailuihin, kuten Badwater Ultramarathoniin, jossa hän on yksi harvoista ihmisistä, jotka ovat suorittaneet kilpailun useita kertoja.
Goggins tunnetaan ”kestävyyden äärimmäisenä soturina”, ja hän on tehnyt useita ennätyksiä, mukaan lukien eniten yhden vuorokauden aikana suoritettuja leuanvetoja Guinnessin ennätystenkirjassa (4 030 leuanvetoa vuonna 2013).
Elämä ja ura > Kirjat ja motivaatiopuhuminen

Vuonna 2018 Goggins julkaisi omaelämäkertansa Läpi harmaan kiven (Can’t Hurt Me: Master Your Mind and Defy the Odds), jossa hän kertoo elämänsä kamppailuista, perheväkivallasta, ylipainosta ja itsetunnon puutteesta, sekä siitä, kuinka hän muutti elämänsä henkisen ja fyysisen kestävyytensä ansiosta. Kirjasta tuli nopeasti bestseller, ja Gogginsin filosofia kestävyydestä, henkisestä voimasta ja kurinalaisuudesta inspiroi monia.
Motivaatiopuhujana Goggins on tullut tunnetuksi suorapuheisesta ja inspiroivasta tyylistään, jossa hän korostaa itsekurin ja henkisen vahvuuden tärkeyttä henkilökohtaisen kehityksen ja saavutusten mahdollistamisessa. Hän on esiintynyt lukuisissa podcasteissa, haastatteluissa ja seminaareissa, joissa hän jakaa tarinaansa ja elämänohjeitaan.
Elämä ja ura > Filosofia ja vaikutus

Gogginsin elämäntapa ja ajattelutapa keskittyvät jatkuvaan itsensä haastamiseen ja omien rajojen ylittämiseen. Hän uskoo, että suurin osa ihmisistä käyttää vain pienen osan todellisesta potentiaalistaan, ja että ihmisen mieli on keskeinen este, joka estää saavuttamasta suuria asioita. Hänen ”40 %-sääntönsä” väittää, että kun ihminen tuntee luovuttamisen olevan lähellä, hän on käyttänyt vasta noin 40 % kapasiteetistaan.
Yksityiselämä

Goggins on kertonut avoimesti kamppailuistaan masennuksen, ahdistuksen ja fyysisten terveysongelmien kanssa. Hän on kertonut, että hänen henkinen ja fyysinen kestävyytensä on auttanut häntä voittamaan monet haasteet, joita hän on kohdannut elämässään. Goggins on jatkanut ultrajuoksua ja muita äärimmäisiä haasteita samalla, kun hän levittää viestiään itsekurin ja henkisen voiman merkityksestä.
Teokset

Läpi harmaan kiven.  (Can’t Hurt Me: Master Your Mind and Defy the Odds.)  Lioncrest Publishing, 2018.  ISBN 978-1-5445-1228-0
Never Finished: Unshackle Your Mind and Win the War Within.  Lioncrest Publishing, 2022.  ISBN 978-1-5445-3682-8  (englanniksi)
Tampere United

| Mitalit> Veikkausliiga  |
| --- | --- | --- |
|  Kultaa | 2001, 2006, 2007 |  |
|  Pronssia | 2003, 2004, 2005 |  |
Suomen Cup 
|  Kultaa | 2007 |  |
|  Hopeaa | 2001, 2009 |  |
Liigacup 
|  Kultaa | 2009 |  |
|  Hopeaa | 2011 |  |
Tampere United (lyh. TamU) on tamperelainen jalkapalloseura, joka pelaa vuonna 2025 Ykkösessä. Tampere United perustettiin 1998 Ilveksen ja Tampereen Pallo-Veikkojen yhteistyönä, TPV irtautui kuitenkin projektista. Tampere United on voittanut kolmesti Suomen-mestaruuden (2001, 2006 ja 2007) ja kerran Suomen cupin (2007). Kaudella 2007 TamU ylsi myös Mestarien liigan kolmannelle karsintakierrokselle. Kaudella 2022 seuralla oli 542 lisenssipelaajia ja useita joukkueita .
Suomen Palloliiton kurinpitovaliokunta sulki 14. huhtikuuta 2011 Tampere Unitedin kaiken kilpailutoiminnan ulkopuolelle kaudeksi 2011. Tampere United Oy asetettiin konkurssiin kesäkuun lopulla 2011, ja emoseura haki kaudeksi 2012 paikkaa Veikkausliigaan ja Ykköseen, mutta Suomen Palloliiton liittohallitus ei ottanut kumpaakaan hakemusta käsittelyyn. Kaudella 2013 seura jäi odottamaan hovioikeuden päätöstä osakeyhtiön entistä johtoa koskevassa jutussa.
Tampere Unitedin kannattajat olivat perustaneet jo vuonna 2009 Tampere Unitedin kannattajat ry:n, ja pelasivat kaudella 2011 Palloliiton alaisessa harrastesarjassa TamU-K:n nimellä. Kaudella 2012 kannattajat lähtivät ylläpitämään Tampere Unitedia Kutoseen, ja TamU-K nousikin heti ensimmäisellä yrityksellään Vitoseen. Myös kaudet 2013 ja 2015  päättyivät nousujuhliin, ja TamU-K nousi Kolmoseen.
Helmikuussa 2015 Jalkapalloseura Tampere United ry ja Tampere Unitedin kannattajat ry tiedottivat yhdessä, että Tampere United palaa jalkapallokartalle kauden 2016 alussa, ja TamU-K sulautuu seuraan. Jalkapalloseura Tampere United ry:n puheenjohtajaksi valittiin Tampere Unitedin kannattajat ry:n puheenjohtaja Heikki Wilen, ja Tampere Unitedin perustamisesta alkaen puheenjohtajana ollut Jyrki Laiho siirtyi taustalle.
Kaudella 2016 Tampere United voitti Tampereen ja Satakunnan piirien yhteisen Kolmosen ja nousi Kakkoseen kaudeksi 2017. Kaudet 2017, 2018 ja 2019 Tampere United pelasi Kakkosta, kaudet 2020 ja 2021 puolestaan Kolmosta. Paluu liiton sarjoihin toteutuu kaudella 2022, jolloin TamU pelaa Kakkossa kahden vuoden tauon jälkeen.
Historia > Perustaminen ja nousu Veikkausliigaan

Tampere United perustettiin vuonna 1998, kun paikalliset seurat Ilves ja TPV yhdistyivät. TamU peri tällöin Ilveksen paikan Ykkösessä. Seuraavana vuonna TPV kuitenkin irtautui uudesta seurasta. Aluksi TamU pelasi kotiottelunsa Tammelan stadionilla.
Ensimmäisellä kaudellaan 1999 TamUn valmentajana toimi Harri Kampman. Kyseisellä kaudella TamU voitti Ykkösen alkulohkonsa, ja loppusarjassakin joukkue sijoittui maalierolla ensimmäiseksi. Tasapisteissä sen täytyi kuitenkin pelata Atlantis FC:tä vastaan uusintaottelu. Ottelu päättyi TamUn 2–0-voittoon, ja seura nousi Veikkausliigaan. Samalla kaudella Ykkösen maalipörssin voitti Dionísio, joka teki kaikkiaan 17 maalia.lähde? Suomen Cupissa United eteni ensimmäisellä kaudellaan puolivälieriin eli kahdeksan parhaan joukkoon. Cupissa se voitti muun muassa liigajoukkue FC Hakan.lähde?
Ensimmäisellä liigakaudellaan 2000 TamU sijoittui liigassa kuudenneksi, ja Suomen Cupissa joukkue eteni neljännesvälieriin. Joukkueen paras maalintekijä liigassa oli maalintekijätilaston jaetulle toiselle sijalle 14 maalillaan yltänyt Jari Niemi. Vuonna 2000 seuralle perustettiin myös Tampuriini-niminen kannattajaryhmä , joka lopetti toimintansa vuonna 2002. Myöhemmin seuran kannattajaryhmistä suurin oli vuodesta 2003 lähtien toiminut Sinikaarti.lähde?
Historia > Ensimmäinen mestaruus, pronsseja ja Intertoto-cupia 2000–2005

Kaudella 2001 TamUn päävalmentajaksi nousi aikaisemmin joukkueen apuvalmentajana toiminut Ari Hjelm. Heti Hjelmin ensimmäisellä päävalmentajakaudella TamU voitti Suomen mestaruuden päättäen samalla FC Hakan kolmen mestaruuden putken. Mestaruus varmistui viimeisellä kierroksella, kun liigan kärjessä ollut HJK pelasi viimeisen ottelunsa tasan. TamU, joka voitti lopulta kauden seitsemän viimeistä otteluaan päästämättä maaliakaan, voitti viimeisen ottelunsa ja nousi Suomen mestariksi. TamU pelasi myös Suomen Cupin loppuottelussa, joka pelattiin seuran silloisella kotikentällä Tammelan stadionilla. TamU hävisi kuitenkin FC Atlantikselle, joka voitti ottelun Adrianon maalilla 1–0.
Seuraavalla kaudella TamU sijoittui liigassa viidenneksi. Mestarien liigan karsinnoissa se putosi ensimmäisellä kierroksella hävittyään armenialaiselle FC Pyunik Jerevanille yhteismaalein 0–6. Kausina 2003, 2004 ja 2005 TamU voitti liigassa pronssia. Se pelasi kyseisinä kausina myös UEFA Intertoto Cupia, jossa se eteni joka kerta kolmannelle kierrokselle. Vuonna 2003 TamUn voitti kroatialainen HNK Cibalia ja vuonna 2004 serbialainen OFK Beograd. Antti Pohja voitti kaudella 2004 liigan maalikuninkuuden, ja hänet valittiin vuoden liigapelaajaksi sekä -hyökkääjäksi. Vuonna 2005 TamU sai Intertoto-cupissa vastaansa italialaisseura SS Lazion, joka voitti ensimmäisen osaottelun kotonaan 3–0. Toinen osaottelu pelattiin Ratinan stadionilla, jonne TamU oli siirtynyt pelaamaan kotiottelunsa kaudesta 2004 alkaen. 10 911 katsojan edessä pelattu ottelu päättyi 1–1-tasatulokseen. TamUn maalin teki Jarkko Wiss.