Eila Roine
Tampereen Työväen Teatteri > 1950-luku

Eila Roine aloitti Tampereen Työväen Teatterin ammattilaisena syyskaudella 1952. Hänen roolitehtävänsä olivat edelleen sivuosia, paitsi näytelmässä Adalmiinan Helmi, jossa hän näytteli nimiroolin. Satunäytelmän puvustus oli upeaa, eikä näyttelijöiden tarvinnut kustantaa pukukimallusta itse. Tavanomaisemmat lava-asusteet toki piti vielä tuolloin maksaa omasta pussista. Sylvi Salonen ja Veikko Sinisalo alkoivat saada pikkuhiljaa suurempia rooleja, mutta Roineen ura jatkui edelleen sivuroolein. Niskavuori-sarjan viidennessä ja viimeisessä näytelmässä Entäs nyt, Niskavuori? hän näytteli Lilli Niskavuorta. Elna Hellman näytteli Loviisan.
Näyttelijöiden kesäkiertueet olivat yleisiä 1950-luvulla. Roine oli mukana Työväen Teatterin kiertueella kesällä 1953. Näytöskappaleena oli Kaikenlaisia vieraita, joka oli kuulunut teatterin ohjelmistoon jo edellisen näytöskauden aikana. Roine tapasi kiertueen yhteydessä ensi kerran tulevan puolisonsa Vili Auvisen, joka oli Eilan tavoin näyttelijäperheen vesa.
Roine näytteli seuraavina vuosina edelleen niin kutsuttuja tyttörooleja. Niitä olivat muun muassa Heinäsirkka näytelmässä Opri, Anja näytelmässä Kirsikkapuisto ja Sanukka näytelmässä Putkinotko, jota esitettiin Pyynikillä kesällä 1955. Roineen ja Auvisen suhde syveni ja he päätyivät avioliittoon keväällä 1955. Maaliskuussa 1956 syntyi pariskunnan esikoinen Tommi Petteri, joka eli vain puoli vuotta. "Tiedon tuoma tuska tuntui tappavalta", Roine kertoo tuntemuksistaan kuultuaan, että poikaa ei voida parantaa.
Roine jatkoi näyttelemistä, sillä näyttämöstä oli tullut hänelle turvapaikka, jossa tuskan saattoi unohtaa. Vajaa vuosi Tommi Petterin kuoleman jälkeen Roine-Auvisen perheeseen syntyi poika, joka kastettiin Tommiksi.
Roineen läpimurto Työväen Teatterissa oli Maijan osa Jalmari Finnen näytelmässä Suutarin tyttäret vuonna 1957. Aamulehden kriitikon Olavi Veistäjän näkemyksen mukaan Roine oli sisäistänyt roolitehtävänsä ja vuorosanat loksahtivat juuri kuten pitikin. Näytelmän tapahtumat sijoittuvat 1800-luvun Tampereelle. Maijalla on kaksi nuorempaa siskoa, Viivi ja Liisa, joita tulkitsivat Sirkka Lehto ja Rauni Ikäheimo. Suutarina oli Ossi Kostia ja Maijan ihastusta Villeä näytteli Veijo Pasanen. Sittemmin Roine ja Pasanen näyttelivät useissa näytelmissä toisiaan vastaan. Maijan rooli oli Roineelle erittäin tärkeä, sillä siinä hän pääsi tekemään kaipaamaansa luonnekuvaa. Lisäksi rooli oli hänelle ulospääsy ingénue-rooleista. Suutarin tyttäret kuuluu tamperelaisten teatterisuosikkeihin. 1970-luvulla se sai Työväen Teatterissa liki 70 000 katsojaa.
Ajanjakso oli Roine-Auvisen perheelle kiireistä, vaatihan Tommikin osansa, vaikka ei vaikea vauva ollutkaan. Tuolloin Roine oli mukana tuotannoissa, jotka aikalaiset muistivat vuosikymmeniä myöhemmin, mutta Roine itse ei juuri lainkaan.
1950-luvun lopun suosikkinäytelmä oli Leena Härmän tapakomedia Virtaset ja Lahtiset. Sen kantaesitys annettiin Tampereen Työväen Teatterissa maaliskuussa 1958. Roine näytteli Virtasen vanhempaa tytärtä Tuulaa, joka on eräänlainen surinasussu. Yleisö oli riemuissaan ja rikkoi näkymättömän "neljännen seinän": näyttelijöitä kannustettiin välihuudoin. Roine piti Virtasten ja Lahtisten tekemisestä, vaikka näytelmän taiteelliset ansiot kepeät olivatkin. Virtasia ja Lahtisia näyteltiin lähes sata kertaa, viimeisen kerran vuonna 1960. Näytelmästä tuotettiin myös samanniminen kokoillan elokuva, joka tunnetaan ensimmäisenä värielokuvana, joka on valmistettu kokonaan Suomessa. Valkokankailla Tuulana oli Ritva Valkama.
Virtasten ja Lahtisten jälkeen Roine sai jokseenkin vähäisiä roolitehtäviä. Syksyllä 1959 Auvisen pariskunta harkitsi vaihtoa Tampereen Teatteriin, jonne Kalervo Nissilä siirtyi Työväen Teatterin apulaisjohtajan paikalta. Pyynnöllään Nissilä avitti pariskuntaa saamaan palkankorotuksen Työväen Teatterista, mikä olikin hänen perimmäinen aikeensa. Kesällä 1959 Roine näytteli pitkän tauon jälkeen Pyynikin kesäteatterissa, jonne oli juuri rakennettu pyörivä katsomo. Kappaleena oli Aleksis Kiven komedia Nummisuutarit, ja Roine näytteli itselleen ennestään tuttua Jaanan roolia. Kiltti Jaana edusti tässä vaiheessa roolityyppiä, joka oli Roineelle jo liiankin tuttu. Jaanan isää näytteli Kauko Helovirta, jolla oli poikkeuksellinen kyky "pudottaa" vastanäyttelijät rooleistaan.
»Roolin koollahan ei ole ollu mulle mitään väliä. Pääasia, että siinä ois sisältöö.» 
(Eila Roine. Eila Roine, s. 214)