stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mario Andretti
Ura > Lapsuus- ja nuoruusvuodet

Mario Andretti syntyi Montona d'Istrian kaupungissa, Italiassa toisen maailmansodan alussa, minkä seurauksena hän vietti seitsemän ensimmäistä elinvuottaan yhdessä perheensä kanssa pakolaisleireillä. Vielä sodan jälkeenkään ei Andrettin perhe pystynyt saavuttamaan tasapainoista elämää (heidän kotiseutunsa luovutettiin sodan jälkeen Jugoslavialle ja perhe joutui siirtymään pois kommunistialueilta Italiaan), joten vuonna 1955 Andrettit muuttivat Yhdysvaltoihin. Mario ihaili italialaisia moottoriurheilijoita ja hänen varhaiset muistonsa liittyivät F1-mestari Alberto Ascariin ja legendaariseen Mille Miglia -ajoon.
Ura > Stock Car, NASCAR ja urheiluautot

Perheen asettuessa Yhdysvaltojen Nazarethiin 1950-luvun puolivälissä Andretti työskenteli setänsä varikolla sekä aloitti itse kilpailemisen yhdessä veljensä Aldon kanssa pienissä amerikkalaisissa Stock Car- ja urheiluautosarjoissa 1940-luvulla valmistetulla Hudson Hornetilla. Aldon ura päättyi kuitenkin aikaisessa vaiheessa vakavien kolarien aiheuttamiin vaurioihin. Mario voitti Stock Car -(koppiauto)luokissa 21 kertaa. 1960–1980-luvuilla hän osallistui United States Automobile Clubin järjestämiin Stock Car-kilpailuihin, joissa voitti kilpailuja vuosina 1967 sekä 1974–75.
NASCAR:in koppiautoja Andretti kokeili ensimmäisen kerran vuonna 1966 ja vuotta myöhemmin voitti sarjassa Daytona 500-kilpailun.
Ura > Sprint Car ja IndyCar

Koppi- ja urheiluautot eivät riittäneet Andrettin tavoitteiksi, koska hän oli pitkään haaveillut ajavansa avorenkaisten sarjassa. Hän siirtyi ensin pienempiin Midget-autoihin, joilla kilpaili tiukalla aikataululla lähes sadassa kilpailussa 1960-luvun alussa (erikoisuutena kolmen kilpailun voitti kahdella eri radalla yhden päivän aikana). Kilpakuskin paikat olivat osa-aikaisia, kunnes hänelle tarjottiin vakituisempaa ajopaikkaa USAC:n järjestämässä sarjassa vuonna 1964 ja jossa voitti useita kertoja. Vuonna 1965 Andretti osallistui ensi kerran legendaariseen Indianapolis 500 -ajoon (lopputuloksissa oli kolmas), jonka hän voitti neljä vuotta myöhemmin (voitto oli hänen ainoa kyseisessä kilpailussa). Voiton uusiminen ei onnistunut kertaakaan pitkän IndyCar-uran aikana, minkä seurauksena moottoriurheilussa muodostui Andrettin kolaroinneista ja läheltä piti-tilanteista käsite "Andretti-kirous" (engl. Andretti Curse), joka koski myös Andrettin perheenjäseniä.
Ura > CART/Champ Car

1960-luvulla Andretti ajoi CART:ia sijoittuen ensimmäisessä kilpailussaan yhdenneksitoista vuonna 1964. Tiivis yhteistyö Clint Brawnerin kanssa auttoi Andrettin ensimmäiseen CART-mestaruuteen heti seuraavana vuonna ja myös 1966. Menestystä tuli myös vuonna 1967, vaikka hän ei voittanut kolmatta mestaruutta (tallipäällikkö Al Dean menehtyi samana vuonna, minkä seurauksena menetys oli henkisesti raskas Andrettille ja teknisen osaamisen osalta tallille). Kolmannen mestaruuden hän ajoi yhdeksän voittonsa ansiosta ylivoimaisesti vuonna 1969.
Ura > Formula 1

Andrettin ensimmäinen F1-kilpailu vuoden 1968 Italiassa peruuntui kilpailukiellolla, koska hän ja Bobby Unser olivat tuomariston mukaan aikaisemmin ajaneet 24 tunnin aikana ensin Yhdysvalloissa Hoosierin 100 mailin kilpailun ja lentäneet yölennolla Eurooppaan F1-osakilpailuun. Andretti teki vakuuttavan F1-debyytin Lotus-tallin autolla vasta Watkins Glenin radalla ajetussa Yhdysvaltain GP:ssä saavuttaen välittömästi paalupaikan. Itse kilpailu päättyi keskeytykseen kytkinrikon takia kierroksella 32. Ensimmäiset MM-pisteensä ja samalla palkintokorokesijoituksensa Andretti saavutti Espanjan GP:ssä 1970 ajettuaan March-Ford-autolla kolmanneksi. Ensimmäinen F1-osakilpailuvoittoonsa hän ajoi Ferrarilla kauden 1971 avauskilpailussa Etelä-Afrikan GP:ssä. Siitä alkoi vaikeampi jakso, jolloin Andretti ei pystynyt näyttämään todellisia taitojaan kilpailukyvyttömillä autoilla ja tulokset jäivät heikoiksi. Vuonna 1973 Andretti putosi hetkeksi pois F1-sarjasta, mutta pääsi taas seuraavalla kaudella mukaan kilpailuihin.Vuosina 1969-1975 Andretti ei saanut paalupaikkoja.
Andretti siirtyi Lotus-talliin ja hänen tallitovereitaan olivat muun muassa ruotsalaiset Gunnar Nilsson ja Ronnie Peterson. Vuonna 1978 Andretti saavutti maailmanmestaruuden teknisiltä ominaisuuksiltaan vallankumouksellisella Lotus 79 -maaefektiautolla. Maailmanmestaruus varmistui ristiriitaisesti kauden kolmanneksi viimeisessä kilpailussa, kun Andretin mestaruuden lähin uhkaaja ja tallitoveri Peterson menehtyi Italian GP:ssä. Maailmanmestaruuden jälkeen Andretti kilpaili F1-sarjassa epäsäännöllisesti pienin tauoin aina vuoteen 1982.
Ura > Paluu amerikkalaissarjoihin

Andretti palasi takaisin CART/Champ Car-sarjaan 80-luvulla voitokkaasti (neljäs ja samalla viimeinen mestaruus 1984). Andretti voitti useita kilpailuita nuoremmista vastustajista huolimatta, joista yksi oli Marion poika, Michael Andretti. Vuoden 1987 Indy 500-kilpailussa Andretti oli ylivoimaisessa johdossa melkein koko kilpailun, kunnes tekninen ongelma moottorissa ja jousituksessa veivät häneltä voiton. Mario Andretti osallistui myös urheiluautokilpailuihin ja voitti niissäkin, joten häntä pidetään nykyään yhtenä kaikkien aikojen monipuolisimmista kilpa-ajajista. Mario Andretti oli 53-vuotias voittaessaan viimeisen Cart-kilpailunsa Phoenixissa vuonna 1993. Kausi 1994 oli Andrettin viimeinen kausi kyseisessä sarjassa ja uran päättymisen kunniaksi kausi tunnetaan nimellä "Arrivederci Marioksi". Hän yritti palata takaisin kilparadoille vuonna 2003, mutta osui Indy 500-harjoituksissa autonromuihin ja kolaroi autonsa (hän selvisi hengissä kolarista ja päätti lopettaa uransa).
Ura > Kestävyysajot

Kestävyysajojen puolella Andrettin merkittävimmät tulokset olivat Sebringin 12 tunnin ajojen voitot vuosina 1967, 1970 ja 1972. Andrettin kilpa-ajan uran suurimmaksi puutteeksi jäi kuitenkin Le Mansin 24 tunnin ajon voitto, jota hän ei koskaan saavuttanut.  Vuonna 1995 hän oli lähellä voittaa kilpailun, kunnes pyörähti, osui ratavalliin ja joutui olemaan varikolla korjausten ajan puolisen tuntia (hän ajoi lopulta toiseksi).
Muuta

Andertti on ainoa ihminen koskaan, joka on voittanut kaikki seuraavat kilpailut/sarjat: Indianapolis 500 -kilpailun (1969), Daytona 500 -kilpailun (1967), sekä Formula 1 -sarjan maailmanmestaruuden. Andretti on toistaiseksi viimeinen yhdysvaltalainen, joka on voittanut F1-kilpailun (Hollannin Grand Prix 1978) ja kotikilpailunsa.
Andrettin perheessä ja lähisuvussa on useita kilpa-autoilijoita, muun muassa Marion poika Michael ajoi F1-sarjassa vuonna 1993 McLarenilla ja pojanpoika Marco ajaa IndyCar Series -sarjassa.
Andretti omistaa viinitilan Kalifornian Napa Valleyssä.
Kunniajäsenyydet

Motorsports Hall of Fame of America 1990 (luokkana Open Wheel eli avorenkaiset).
National Sprint Car Hall of Fame and Museum 1996.
International Motorsports Hall of Fame 2000.
Automotive Hall of Fame 2005.
Diecast/Model Car Hall of Fame 2012 (luokkana Automotive Legends eli moottoriurheilun legendat).
Sinkilänaulain

Sinkilänaulain
Sinkilänaulain eli niittipistooli on työkalu, joka ampuu sinkilöitä. Sitä käytetään esimerkiksi kiinnitettäessä muovikalvoa tai verhoilukangasta puuhun. Toiminta muistuttaa hiukan nitojan toimintaa, mutta sinkilät eivät muuta muotoaanselvennä naulainta käytettäessä. Sinkilöitä on erikokoisia, ja suurimmilla voi tehdä melko lujiakin rakenteita.
Siniša Školneković

| Mitalit> Maa:   Kroatia. Olympialaiset .Miesten vesipallo | Mitalit> Maa:   Kroatia. Olympialaiset .Miesten vesipallo | Mitalit> Maa:   Kroatia. Olympialaiset .Miesten vesipallo | Maa:   Kroatia> .Miesten vesipallo |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Atlanta 1996 | joukkuekilpailu |  |
Siniša Školneković (s. 18. tammikuuta 1968 Varaždin) on kroatialainen entinen vesipalloilija. Hän sai vuoden 1996 kesäolympialaisissa Atlantassa joukkueineen hopeaa. Hän kilpaili myös vuoden 2000 kesäolympialaisissa Sydneyssä, jossa hänen joukkueensa sijoittui seitsemänneksi.
Siniša Skelin

| Mitalit> Maa:   Kroatia.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kroatia.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kroatia.Miesten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Kroatia> Miesten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ateena 2004 | perämiehetön kaksikko |  |
|  Pronssia | Sydney 2000 | kahdeksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Köln 1998 | perämiehellinen nelonen |  |
|  Hopeaa | Luzern 2001 | kahdeksikko |  |
|  Hopeaa | Milano 2003 | perämiehetön kaksikko |  |
|  Pronssia | Sevilla 2002 | perämiehetön kaksikko |  |
Siniša Skelin (s. 14. heinäkuuta 1974 Split) on kroatialainen soudun olympia- ja MM-mitalisti. Hän edusti splitiläistä HVK Gusar-seuraa.
Skelin kuului Kroatian perämiehettömään neloseen, joka sijoittui seitsemänneksi Atlantan olympialaisissa 1996. Hän sai olympiapronssia kahdeksikossa Sydneyssä 2000. Hän saavutti veljensä Nikša Skelinin kanssa hopeaa perämiehettömässä kaksikossa Ateenan olympialaisissa 2004. He sijoittuivat samassa luokassa 12:nneksi Pekingissä 2008.
Skelin saavutti MM-hopeaa perämiehellisessä nelosessa Kölnissä 1998 ja kahdeksikossa Luzernissa 2001. Hän sai perämiehettömässä kaksikossa MM-pronssia Sevillassa 2002 ja hopeaa Milanossa 2003 sekä sijoittui kuudenneksi Gifussa 2005.
Skelin voitti maailmancupin kilpailun perämiehellisessä nelosessa Luzernissa 1998 ja Wienissä 1999, kahdeksikossa Münchenissä 2000 ja 2001 sekä perämiehettömässä kaksikossa Münchenissä 2002, Milanossa 2003, Poznańissa 2004, Etonissa 2005 ja Münchenissä 2008.
Scott Stapp

Scott Stapp vuonna 2016.
Scott Flippen Stapp (syntynyt Anthony Scott Flippen 8. elokuuta 1973 Orlando, Florida) on yhdysvaltalainen muusikko. Hän tuli tutuksi 1990-luvun ja 2000-luvun vaihteessa amerikkalaisesta rock-yhtyeestä Creed, jossa hän toimii laulajana. Yhtyeen hajottua 2004 hän aloitti soolouransa ja julkaisi vuonna 2005 ensimmäisen sooloalbuminsa The Great Divide.
Diskografia > Albumit Creedin kanssa

My Own Prison (1997)
Human Clay (1999)
Weathered (2001)
Full Circle (2009)
Diskografia > Sooloalbumit

The Great Divide (2005)
Between Lust and Love (2011)
Sara ja Sarri matkustavat

| Sara ja Sarri matkustavat |
| --- | --- |
Kirjailija:  Anni Swan
Genre:  nuortenkirja
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1930
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sara ja Sarri matkustavat on Anni Swanin nuortenkirja vuodelta 1930 ja jatkaa tarinaa, joka kerrottiin kirjassa Sara ja Sarri. Se eroaa huomattavasti aikaisemmista nuortenkirjoista. Se on itse asiassa matkakertomus, johon on lisätty tyttökirjoista tuttuja piirteitä. Edellisestä kirjasta tutut Sara ja Sarri lähtevät isänsä kanssa kiertämään Eurooppaa. Anni Swan yhdistää faktaa ja fiktiota ja piilottaa tähän nuorisokirjaan varsinaisen tietopaketin Euroopasta ja sen historiasta. Tieto tarjotaan henkilöiden elämyksinä eikä pelkkinä kuvauksina. Kirjassa esiintyy runsaasti satuja ja legendoja, mikä selittyy kirjailijan mieltymyksellä legendoihin ja kansantaruihin. Sara ja Sarri matkustavat isänsä ja huvittavan seuraneitinsä kanssa Keski-Euroopassa ja Italiassa. He tutustuvat paikalliseen elämään ja nähtävyyksiin ja kokevat huimia, joskin paikoittain epäuskottavia seikkailuja.
Swan rikkoo kirjallaan perinteistä tyttökirjamallia lähettämällä kirjan päähenkilöt ulkomaille. Kodin turvallinen ympäristö vaihtuu matkailuun Euroopassa. Sara ja Sarri tapaavat paljon paikallisia asukkaita ja oppivat samalla niin Euroopan historiaa kuin maantietoakin.
Sara ja Sarri ovat edelleen kilttejä tyttöjä mutta jatkavat stereotypioiden rikkomista itsenäisillä tavoillaan. He kiertelevät paljon kaksin eri kaupungeissa, ja matkan loppupuolella he kokevat jopa poikamaisia seikkailuja. Ollessaan Pistyanin kylpyläkaupungissa Slovakiassa he sattumalta kuulevat nuoresta sotilaspojasta, joka on tullut rajan yli tapaamaan kuolevaa sisartaan. Poliisit jahtaavat häntä, eikä hän pääse rajan yli takaisin Unkarin puolelle turvaan. Niinpä tytöt päättävät auttaa häntä varastamalla seuraneitinsä passin ja pukemalla nuoren sotilaan hänen hepeneisiinsä ja salakuljettamalla hänet rajan yli. He onnistuvat yrityksessään saatuaan apua englantilaiselta lordilta, jonka autonkuljettajana sattuu olemaan tyttöjen hyvä ystävä Pauli. Seikkailut jatkuvat heidän saapuessaan myöhässä Budapestiin, jossa heidän oli tarkoitus tavata isänsä ja seuraneitinsä. He eivät löydäkään isäänsä juna-asemalta, vaan kulkevat yksinänsä ympäri Budapestia muutaman päivän, ennen kuin he löytävät takaisin isänsä luokse.
Kirjallisuutta

Sirpa Kivilaakso: Satukuningatar Anni Swan: Elämä ja teokset.  Jyväskylä:  Atena, 2009.  ISBN 978-951-796-561-3.
Aiheesta muualla

Kirjasampo
Sara ja levottomat jalat

| Sara ja levottomat jalat |
| --- | --- |

Kirjailija:  Tuija Lehtinen
Kieli:  suomi
Genre:  nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2001
Sivumäärä:  283

Seuraava:  Missä olet, Sara?
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sara ja levottomat jalat  on Tuija Lehtisen kirjoittaman nuortenkirjasarjan kolmas osa. Sen ensimmäinen osa on nimeltään Sara@crazymail.com ja toinen Nottingham kesällä kello 6. Sarjan neljäs osa Missä olet, Sara? ilmestyi vuonna 2009.
Kirjan juoni

Kirja kertoo helsinkiläisestä punkkaritytöstä, Sara Niinistöstä. Saran entinen poikakaveri Sid hakkaa Saran ja Sara muuttaa takaisin maalle, mummonsa vanhaan mökkiin. Samaan taloon muuttaa myös Hellevi, joka on raskaana ja saanut kotoa karkotuksen. Taloon ilmestyy myös Noel, joka on saanut skinijengin peräänsä ja etsii uutta turvapaikkaa. Sara aloittaa huilunsoiton ja liittyy orkesteriin, yhden soittajan sijaiseksi. Sara saa Pellen kautta töitä surusoittajana ja pääsee viimein tienaamaan matkarahoja. Nottighamista tuttu Simone ilmestyy yllätyskäynnille ja Sara alkaa tuntea vapautensa olevan vaarassa. Serkku Manne tuottaa pieniä ongelmia, mutta Pelle panee Mannen ruotuun. Noel aikoo liittyä sirkukseen ja Sara päättää hypätä kyytiin. Lopuksi Sara yrittää taas kerran tehdä pesäeron Rauskiin.
Kirjan henkilöt

mummo – Jyrkin, Saran äidin ja Kyöstin äiti
Rauski – Saran luokkakaveri - poikaystävä (?)
Hellevi ja Pelle – Saran luokkakaverit
Manne – Saran serkku
Sid – Saran entinen poikakaveri
Noel - Saran vuokralainen, tumma katusoittaja
Simone - Saran ystävä ja tuttu Nottinghamista.
Simo Jaatinen

Simo Jaatinen 1970-luvun alussa.
Simo Tuomas Johannes Jaatinen (28. lokakuuta 1924 Huittinen – 31. toukokuuta 1999) oli Vesihallituksen pääjohtaja. Hän oli koulutukseltaan diplomi-insinööri.
Jaatinen oli Tie- ja vesirakennushallituksen ylijohtaja 1965–1970, vesihallituksen pääjohtaja vuodesta 1970. Hänen johdollaan vesihallitus pyrki toiminnassaan avoimuuteen, jota edistettiin muun muassa perustamalla tarpeen mukaan toimikuntia ja pitämällä tiedotustilaisuuksia. Jaatinen jäi virastaan eläkkeelle vuonna 1990.
Jaatisen puoliso oli Pirkko Valpasuo-Jaatinen, joka toimi 1970-luvulla vesihallituksen tiedotussihteerinä mutta siirtyi myöhemmin maatalouden vesiensuojelun tehtäviin.
Kirjallisuutta

Kauppi, Lea 1999. Pääjohtaja Simo Jaatinen, vesivarojen hoidon uudistaja. Vesitalous 4/1999.
Satu Piipari

Satu Piipari (s. 3. toukokuuta 1983 Kotka) on suomalainen laulaja ja rumpali. Hän soittaa ja laulaa Frederikin orkesterissa. Piipari on mukana kilpailijana The Voice of Finland -laulukilpailun toisella tuotantokaudella. Hän pääsi mukaan uutena laulajana niin sanotusta Villi kortti -vaiheesta ylimääräiseksi kilpailijaksi ja valitsi Lauri Tähkän tähtivalmentajakseen.
Satu Piipari on esiintynyt lapsesta asti ja aloitti rumpujen soiton jo varhain. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Sibelius-lukiosta vuonna 2002. Lukio-aikana Piipari soitti rumpuja Varaque-yhtyeessä, jonka pitkäsoitto Toivelauluja (Johanna Kustannus) julkaistiin vuonna 2003.
Frederikin orkesterissa Piipari on soittanut vuodesta 2007.
Vuonna 2011 Piipari osallistui Karaoken MM-kilpailun karsintoihin ja sijoittui naisten sarjan viidenneksi.
Aiheesta muualla

desibeli.net - Varaque: Toivelauluja
YouTube
Mark-Anthony Turnage

Mark-Anthony Turnage (s. 10. kesäkuuta 1960) on brittiläinen säveltäjä.
Turnage opiskeli Oliver Knussenin sekä John Lambertin ja myöhemmin Gunther Schullerin johdolla. Hans Werner Henzen kannustamana hän sävelsi ensimmäisen oopperansa Münchenin biennaalia varten. Lopputuloksena oli menestyksellä vuonna 1988 kantaesitetty teos Greek. Teoksen kansainväliset tuotannot vakiinnuttivat Turnagen kansainvälisen maineen. Turnage toimi Simon Rattlen johtaman Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesterin nimikkosäveltäjänä vuosina 1989–1993. Helmikuussa 2000 kantaesitettiin Englannin kansallisoopperassa hänen toinen täysimittainen oopperansa, The Silver Tassie. Teoksesta myönnettiin vuonna 2001 oopperan Laurence Olivier -palkinto.
Turnage sai vuonna 2000 nimityksen BBC:n sinfoniaorkesterin ensimmäiseksi nimikkosäveltäjäksi. Barbican Centressä järjestettiin suurimuotoinen Turnage-viikonloppu tammikuussa 2003. Syksyllä 2002 Simon Rattle johti Turnagen orkesteriteoksen Blood on the Floor yhdessä ensimmäisistä konserteistaan Berliinin filharmonikkojen pääkapellimestarina. Turnagen muihin orkesteriteoksiin kuuluvat maaliskuussa 2007 kantaesitetty Ceres ja yhteistyössä John Scofieldin kanssa laadittu, syyskuussa 2002 kantaesitetty Scorched. Turnage on käyttänyt eräissä teoksissaan jazzkokoonpanoja sinfoniaorkesterin ohella.
Vuosina 2006–2010 Turnagella oli Lontoon filharmonikkojen säveltäjäresidenssi. Tänä aikana kantaesittiin muun muassa Turnagen ensimmäinen viulukonsertto, jonka hän oli säveltänyt Christian Tetzlaffia varten. Samaan aikaan Turnagella oli virallistettu yhteistyösuhde Chicagon sinfoniaorkesterin kanssa. Tällöin Chicagon sinfoniaorkesteri piti Scorched-teoksen Yhdysvaltain-ensiesityksen Steven Sloanen johdolla. Turnagein levytyksiä ovat julkaisseet eri levy-yhtiöt. Deutsche Grammophonilla julkaistusta Scorched-levytyksestä Turnage sai Grammy-palkintoehdokkuuden.
Mark 41 Vertical Launching System

Mk 41 VLS USS San Jacinton kannella
Tomahawk laukaistaan USS Farragutin Mk 41:stä
Mark 41 Vertical Launching System (Mk 41 VLS) on sota-alukselle asennettavista siiloista koostuva ohjusten laukaisujärjestelmä, joka mahdollistaa nopeat ohjuslaukaisut mahdollista uhkaa vastaan. Alun perin järjestelmä kehitettiin RIM-66 Standard -ilmatorjuntaohjusten laukaisemiseksi, mutta siilojen pituuden lisäämisen jälkeen niihin voitiin asentaa myös Tomahawk-risteilyohjuksia. Järjestelmää testattiin asentamalla USS Norton Soundille, ja ensimmäinen operatiiviseen käyttöön tarkoitettu järjestelmä asennettiin USS Bunker Hillille.
Siiloista voidaan laukaista RIM-66 Standard, RIM-67 Standard, RIM-161 SM3, RIM-174 Standard ERAM, RGM-109 Tomahawk, RUM-139 VL-ASROC, RIM-7 Sea Sparrow ja RIM-162 ESSM -ohjuksia, jotka esiladataan siiloihin asennettaviin kanistereihin. ESSM ladataan neljän ohjuksen ryhminä yhteen Mk 25 -kanisteriin. Järjestelmän siilot muodostavat kahdeksan siilon ryhmiä (2 × 4), joissa on palokaasujen poistoa varten keskellä poistoputki. Siilojen syvyys eli ohjusten pituus voi olla 530, 680 tai 770 senttimetriä. Kahdeksan siilon ryhmän tyhjäpaino on eri versioilla 12 200, 13 500 tai 15 000 kilogrammaa.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Mark 41 Vertical Launching System
Siberia

Siberia on vuonna 1981 toimintansa aloittanut suomalainen rockyhtye. Yhtyeen perustivat Jari Yliaho ja Paavo Kaihola Donna-yhtyeestä sekä Jari Loisa, joka oli aiemmin soittanut Sister-yhtyeessä. Kaikki olivat kotoisin Virroilta Pirkanmaalta.  Yhtye teki ensimmäiset keikkansa helmikuussa 1982. Siberia soitti reggae-vaikutteista rockia, jota on usein verrattu Police-yhtyeeseen. Yhtye teki 80-luvulla kaksi albumia. Toisen albumin aikoina kokoonpanoon liittyi kosketinsoittaja Kari Suosalmi. Kesällä 1985 yhtye päätti yllättäen lopettaa keikkailun ja levytykset. Yhtye on kuitenkin jatkanut toimintaansa myöhemmin.
Yhtye koottiin yhteen jälleen syksyllä 1994 ja tällöin Siberia teki kolmannen albuminsa.
Jäsenet

Jari Loisa – laulu & basso
Jari Yliaho – laulu & kitara
Paavo Kaihola – rummut
Diskografia

Siberia (1983,  Poko Rekords)
Valkoinen vankila (1984,  Polarvox)
Railo (1994,  Also)
Aiheesta muualla

Siberian esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Mark (Kemiö)

Mark on neljästä kylästä muodostuva alue Kemiön etelälaidalla nykyisessä Kemiönsaaren kunnassa.
Östermark, Västermark, Kastkärr ja Labböle muodostavat Markin. Alueella asuu 57 ihmistä (vuonna 2017). Aluetta rajaavat etelässä Vestlax, idässä Pederså, pohjoisessa Bjensböle ja lännessä Västanfjärd. Markin läpi virtaa Taponjoen latvahaara, jonka varrella alueen pellot ovat. Muutoin Mark on mäkistä ja kosteikkoista metsämaata. Alueen eteläreunalla on useita soita. Markin asutus sijaitsee alueen tiestön varrella ja vanhat kyläkeskukset ovat jokseenkin yhtenäisiä.
Mark on varhaiskeskiaikainen kylä, joka 1600-luvulla jaettiin kahtia. Labböle ja Kastkärr ovat peräisin 1500-luvulta. Vuoden 1566 veroluettelon perusteella Mark oli kylistä suurin 13 talolla, kun Kastkärrissä oli neljä taloa ja Labbölessa kaksi. Markin jaon jälkeen Västermark oli aluksi yksinäistalo ja Östermarkin taloluku putosi neljään. Suuria muutoksia alueen kylien rakenteeseen ei tullut ennen isojakoa. Isojaossa Labbölen talot jaettiin kahtia, kuin myös Västermarkin talo. Östermarkiin halottiin kaksi uutta taloa, mutta Labbölessä taloja ei jaettu. Taloja on vähitellen siirretty yhteisiltä kylätonteilta omille mailleen, osa vasta 1900-luvun alussa. 1900-luvun alkuvuosikymmeninä Markiin syntyi paljon uusia pientiloja torppien itsenäistyessä ja jonkinlainen alueellinen keskus on syntynyt Östermarkiin, jossa toimi kauppa ja kansakoulu.
Sanna Sepponen

| Sanna Sepponen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: tammikuu 1978 (ikä 46)
Ammatti:  näyttelijä, vammaisurheilija
Näyttelijä
Aktiivisena:  2001–
Aiheesta muualla
IMDb 
Sanna Sepponen (s. tammikuu 1978) on suomalainen näyttelijä ja vammaisurheilija. Hänellä on Downin oireyhtymä ja hän kuuluu Me Itse -yhdistyksen johtoryhmään.
Ura

Sepponen tunnetaan Salatut elämät -televisio­sarjan Roosa Kemppaisena. Hänen ensimmäinen kohtauksensa sarjassa kuvattiin vuonna 2001 ja viimeinen syksyllä 2003. Sepposen rooli­hahmo esiintyi televisio­ruudussa vuosina 2001–2004. Hän oli lisäksi mukana Yle TV1:n sarjassa Toisenlaiset frendit vuosina 2010–2014.
Sepponen on kilpaillut kehitys­vammaisten Special Olympics -kilpailuissa alppi­hiihdossa. Vuonna 2013 Korean tasa­vallan Pyeongchangissa järjestetyissä kilpailuissa hän voitti hopeaa supersuurpujottelussa sekä pronssia suurpujottelussa.
Sepponen työskenteli yli kymmenen vuotta Hertto­niemen McDonald’sissa, ja sen jälkeen SDP:ssä. Hänelle myönnettiin vuonna 2003 Kehitys­vammaisten Tuki­liiton hopeinen ansio­merkki.
Yksityiselämä

Lokakuussa 2019 Sepponen kihlautui Toisenlaiset frendit -sarjassa esiintyneen Timo Laineen kanssa.
Filmografia

| Televisio> Vuosi | Televisio> Sarja | Televisio> Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2001–2004 | Salatut elämät | Roosa Kemppainen |
| 2009 | Salatut elämät 10v | Roosa Kemppainen |
| 2010–2014 | Toisenlaiset frendit | oma itsensä |
| 2019 | Syke | Minttu |
Aiheesta muualla

Suonpää, Sanna: Sanna Sepposen haastattelu. ENo.  2002. Youth Against Drugs ry. Arkistoitu 28.9.2007.
Matti Schmandt

Matti Vilhelm Schmandt (17. lokakuuta 1943 Turku – 2022) oli suomalainen pikajuoksija. Hänen päämatkansa oli 400 metriä. Schmandt voitti 4 × 400 metrin Suomen viestimestaruuden vuosina 1966, 1967 ja 1968 edustaen Helsingin Kisa-Veikkoja. Oman 400 metrin ennätyksensä 49,1 hän juoksi 1966. Schmandt juoksi 100 metriä parhaimmillaan aikaan 10,8 ja 200 metriä aikaan 22,0. Kalevan kisoissa hän oli kuudes 400 metrillä vuonna 1969. Matalalla askeleella juossut Schmandt voitti sisähallimestaruuden 400 metrin juoksussa vuosina 1970 ja 1971. Urheilu-uran jälkeen Schmandt toimi autonkuljettajana eri yrityksissä 1980-luvulla.