stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aaron Klug
Aiheesta muualla

Biography The Nobel Foundation
| n k Nobelin kemianpalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: van ’t Hoff  1902: H. E. Fischer  1903: Arrhenius  1904: Ramsay  1905: von Bayer  1906: Moissan  1907: Buchner  1908: Rutherford  1909: Ostwald  1910: Wallach  1911: M. Curie  1912: Grignard, Sabatier  1913: Werner  1914: Richards  1915: Willstätter  1918: Haber  1920: Nernst  1921: Soddy  1922: Aston  1923: Pregl  1925: Zsigmondy 
1926–1950:  1926: Svedberg  1927: Wieland  1928: Windaus  1929: Harden, von Euler-Chelpin  1930: H. Fischer  1931: Bosch, Bergius  1932: Langmuir  1934: Urey  1935: F. Joliot-Curie, I. Joliot-Curie  1936: Debye  1937: Haworth, Karrer  1938: Kuhn  1939: Butenandt, Ružička  1943: de Hevesy  1944: Hahn  1945: Virtanen  1946: Sumner, Northrop, Stanley  1947: Robinson  1948: Tiselius  1949: Giauque  1950: Alder, Diels 
1951–1975:  1951: McMillan, Seaborg  1952: Martin, Synge  1953: Staudinger  1954: Pauling  1955: du Vigneaud  1956: Hinshelwood, Semjonov  1957: Todd  1958: Sanger  1959: Heyrovský  1960: Libby  1961: Calvin  1962: Perutz, Kendrew  1963: Ziegler, Natta  1964: Hodgkin  1965: Woodward  1966: Mulliken  1967: Eigen, Norrish, Porter  1968: Onsager  1969: Barton, Hassel  1970: Leloir  1971: Herzberg  1972: Anfinsen, Moore, Stein  1973: E. O. Fischer, Wilkinson  1974: Flory  1975: Cornforth, Prelog 
1976–2000:  1976: Lipscomb  1977: Prigogine  1978: Mitchell  1979: Brown, Wittig  1980: Berg, Gilbert, Sanger  1981: Fukui, Hoffmann  1982: Klug  1983: Taube  1984: Merrifield  1985: Hauptman, Karle  1986: Herschbach, Lee, Polanyi  1987: Cram, Lehn, Pedersen  1988: Deisenhofer, Huber, Michel  1989: Altman, Cech  1990: Corey  1991: Ernst  1992: Marcus  1993: Mullis, Smith  1994: Olah  1995: Crutzen, Molina, Rowland  1996: Curl, Kroto, Smalley  1997: Boyer, Walker, Skou  1998: Kohn, Pople  1999: Zewail  2000: Heeger, MacDiarmid, Shirakawa 
2001–:  2001: Knowles, Noyori, Sharpless  2002: Fenn, Tanaka, Wüthrich  2003: Agre, MacKinnon  2004: Ciechanover, Hershko, Rose  2005: Grubbs, Schrock, Chauvin  2006: Kornberg  2007: Ertl  2008: Shimomura, Chalfie, Tsien  2009: Ramakrishnan, Steitz, Yonath  2010: Heck, Suzuki, Negishi  2011: Shechtman  2012: Lefkowitz, Kobilka  2013: Karplus, Levitt, Warshel  2014: Betzig, Hell, Moerner  2015: Lindahl, Modrich, Sancar  2016: Sauvage, Stoddart, Feringa  2017: Dubochet, Frank, Henderson  2018: Arnold, Smith, Winter  2019: Goodenough, Whittingham, Yoshino  2020: Charpentier, Doudna  2021: List, MacMillan  2022: Bertozzi, Meldal, Sharpless  2023: Bawendi, Brus, Jekimov  2024: Baker, Hassabis, Jumper 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Kroatia  Alankomaat 
Tieteilijät:  Google Scholar  Mathematics Genealogy Project  Scopus 
Muut:  SNAC  IdRef
Kilmarnock FC

Kilmarnock Football Club on Kilmarnockista kotoisin oleva skotlantilainen jalkapalloseura. Seura perustettiin vuonna 1869 ja se on toiseksi vanhin edelleen toimiva seura Skotlannissa. Perustettaessa Kilmarnock oli rugbyseura, mutta jalkapallo tuli mukaan seuran toimintaan 1873.
Kilmarnock FC pelaa kaudella 2021–2022 Mestaruussarjassa. Seura on voittanut Skotlannin mestaruuden kerran – kaudella 1964–1965. Kilmarnock on voittanut myös Skotlannin cupin kolmesti.
Seuran kotikenttä on Rugby Park jonka kapasiteetti on noin 18 000.
Saavutukset

Skotlannin mestaruus: 1965
Skotlannin cupin voitto: 1920, 1929, 1997
Skotlannin liigacupin voitto: 2012
2. divisioonan mestaruus: 1898, 1899
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut
Club Atlético Independiente

Club Atlético Independiente on jalkapalloseura Avellanedasta, Argentiinasta.
Independiente on eräs Argentiinan menestyksekkäimmistä jalkapalloseuroista. Se on voittanut 14 kertaa Argentiinan mestaruuden ja seitsemän kertaa Copa Libertadoresin, kerran Copa Sudamericanan, kolme kertaa Copa Interamericana -kilpailun ja kahdesti Intercontinental Cupin.
Independienten verivihollinen on Racing Club, jonka stadion sijaitsee vain muutaman sadan metrin päässä Independienten kotikentästä.
Mestaruudet

Argentiinan 1. divisioona: 1938, 1939, 1948, 1960, 1963, 1967, 1970, 1971, 1977, 1978, 1983, 1988–1989, 1994, 2002 (14)
Copa Libertadores: 1964, 1965, 1972, 1973, 1974, 1975, 1984 (7)
Intercontinental Cup: 1973, 1984 (2)
Copa Interamericana: 1972, 1974, 1975 (3)
Recopa Sudamericana: 1995 (1)
Supercopa Sudamericana: 1994, 1995 (2)
Copa Sudamericana: 2010, 2017 (2)
Copa Suruga Bank: 2018 (1)
Tunnukset

1905–14
1907
1925
1914–nykyhetki
Merkittäviä pelaajia

Luis Ravaschino edusti seuraa 11 vuoden ajan, tehden tuona aikana 136 maalia.
Raimundo Orsi esiintyi Independienten paidassa 1920-luvulla.
Arsenio Erico, eniten maaleja Primera Divisiónissa tehnyt pelaaja (295 maalia).
Vicente de la Mata, pelasi 362 ottelua Independienten kokoonpanossa.
Antonio Sastre pelasi 340 ottelua ja teki 112 maalia.
Manuel Seoane, seurahistorian toiseksi eniten maaleja tehnyt pelaaja (241 maalia).
Ernesto Grillo teki 90 maalia yhdeksän vuoden aikana.
Raúl Bernao voitti yhdeksän vuoden aikana Copa Libertadoresin kaksi kertaa.
Miguel A. Santoro pelasi Independientessa 14 vuoden ajan, ja saavutti kymmenen mestaruutta.
Ricardo Pavoni esiintyi kentällä 423 kertaa 11 vuoden aikana.
José Omar Pastoriza toi seuralle yhteensä viisi mestaruutta sekä pelaajana että managerina.
Héctor Yazalde teki 72 maalia Independientelle viidessä vuodessa.
Ricardo Bochini edusti seuraa koko ammattilaisuransa ajan.
Aiheesta muualla

Virallinen sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Heart of Midlothian FC

Heart of Midlothian Football Club (epävirallisemmin vain Hearts) on jalkapalloseura Skotlannin pääkaupungista Edinburghista. Se perustettiin vuonna 1874 ja sen edustusjoukkue pelaa maan korkeimmalla sarjatasolla, Skotlannin Valioliigassa. Seura oli yksi alkuperäisen Skotlannin liigan perustajista vuonna 1890. Saavutuksinaan sillä on neljä liigamestaruutta, kahdeksan Skotlannin cupin voittoa ja neljä liigacupin voittoa.
Heartsin kotistadion on yli 17 000 -paikkainen Tynecastle, joka avattiin jo vuonna 1886. Seuran paikallisvastustaja on Hibernian.
Seuran nykyinen pääomistaja on skotlantilainen IT-miljonääri Ann Budge, jonka johtama BIDCO 1874 osti konkurssiin menneiden Ūkio banko investicinė grupėn (ŪBIG) ja Ūkio bankasin omistusosuudet vuonna 2014. ŪBIGia ja Ūkio bankasia johti venäläis-liettualainen Vladimir Romanov, jonka poika Roman toimi Heartsin puheenjohtajana.
Saavutukset

Skotlannin pääsarjan mestaruus: 4
1894–1895, 1896–1897, 1957–1958, 1959–1960
Skotlannin cupin voitto: 8
1890–1891, 1895–1896, 1900–1901, 1905–1906, 1955–1956, 1997–1998, 2005–2006, 2011–2012
Skotlannin liigacupin voitto: 4
1954–1955, 1958–1959, 1959–1960, 1962–1963
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Heart of Midlothianin sivusto (englanniksi)
Tervalammi (Pori)

| Tervalammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Pori 
Koordinaatit:  61°36′13″N, 22°13′48″E
Järvinumero:  36.091.1.005 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  52  m 
 fiTervalammi 
Tervalammi on Karvianjoen vesistöön kuuluva melko pieni järvi Satakunnan maakunnassa nykyään Poriin kuuluvassa Noormarkussa. Lassilan kylän eteläosassa sijaitseva järvi saa vetensä läheisestä maastosta. Tervalammi sijoittuu soistuvan Keskisenjärven länsipuolelle. Järvi laskee vetensä ojaa pitkin ja soistuneen Träskinjärven läpi Karhijärvestä Inhottujärveen virtaavaan Lassilanjokeen. Tervalammin  koskeus on 52 mpy  ja pinta-ala noin kaksi hehtaaria .
Asinjoki

| Asinjoki ja Myllypuro |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Vesanto
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kerkonjoen valuma−alue (14.76)
Pinta-ala:  53,82 km²  
Järvisyys:  5,46 % 
Pääuoman pituus:  46 km 
Pääuoman osuudet:  Kerkonjoki ←Kiesimä ←Sonkari ←Vesantojärvi ←Asinjoki ←Myllypuro ←Mertajärvi ←Ristijoki ←Ristijärvi ←Sarpajärvi ←Limanjoki ←Limalampi ←Honkapuro
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Mertajärvi, Uusi-Kuhmola 
 :  62.92998°N, 26.34460°E
Laskupaikka:  Vesantojärvi, Asinkylä 
 :  62.90240°N, 26.46250°E
Läpivirtausjärvet:  Ala-Asinjärvi, Ylä-Asinjärvi, myllypadon lampi
Esteet:  pato
Sivu-uomat:  Kalmapuro, Jaakonpuro
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  113 m  
Laskukorkeus:  101,1 m  
Korkeusero:  11,9 m  
Pituus:  8,7 km  
Kaltevuus:  0,83 m/km
Keskivirtaama:  0,5 m³/s (MQ) 
Muuta
Asinjoki ja Myllypuro on Pohjois-Savossa Vesannon kirkonkylällä sijaitseva 9 kilometriä pitkä joki, joka alkaa Mertajärvestä ja laskee Vesantojärveen. Joki muodostaa 46 kilometriä pitkästä Kerkonjoen valuma-alueen pääuomasta sen yläjuoksun osuuden .
Määritelmä

Tässä käsitellään valuma-alueen yläjuoksulla sijaitsevaa pääuoman osuutta, jonka karttanimi on aluksi Myllypuro ja sitten jostakin kohdasta alkaen Asinjoki. Joen nimitys voi vaihtua esimerkiksi seututien 551 sillan kohdalla.
Yleistä

Joki on 8,7 kilometriä pitkä, josta 1,8 kilometriä on järviosuuksia. Jokea kutsutaan aluksi Myllypuroksi. Sen uoma alkaa Mertajärven eteläosasta 113,0 metrin korkeudella mpy.  kahtena rinnakkaisena uomana, jotka yhtyvät toisiinsa 300 metrin jälkeen. Joki on aluksi melko leveä ja se levenee lammeksi johtuen alempana sijaitsevasta padosta.  Patolammen pituudeksi voidaan kartoista arvioida yli 500 metriä. Padon ympäristössä on kolmen tilan verran kiinteää asutusta. Padon jälkeen Myllypuro jatkaa aluksi pohjoiseen ja kääntyy sitten laajassa kaaressa kohti etelää. Joen yläosan pituus Mertajärveltä Ylä-Asinjärveen on 3,4 kilometriä. Joki kohtaa täällä 107,5 metrin korkeuskäyrän. Joen alkuosuudella on kertynyt pudotusta 5,5 metriä. Asinjoen uoma, joka alkaa seututien 551 sillalta, virtaa koko ajan 107,5 metrin korkeuskäyrän alapuolella ja laskee Ylä-Asinjärveen, jonka vedenpinnan korkeus on 106,5 metri mpy. Sillan jälkeen joki ohittaa nykyään niittynä olevan Suosaaren maatilan peltomaat ja virtaa ojitetun Asinsuon läpi. Ennen järveä joki mutkittelee voimakkaasti ja sen uoma jakautuu kahdesti rinnakkaiseksi uomaksi, joita voidaan kutsua putaiksi. Rinnakkaisten uomien väliin jää kaksi jokisaarta, joiden pinta-alat ovat kartasta mitattuna noin 0,9 ja 0,4 hehtaaria. Jokisaarien jälkeen joki virtaa loppuun asti yhtenä uomana. Joella on kaksi läpivirtausjärveä. Ylä-Asinjärven jälkeen tulee 120 metrin väliuoman jälkeen Ala-Asinjärvi, jonka vedenpinta on 0,3 metriä edellistä järveä alempana. Väliuoman ylittää yhdystien 16087 maantiesilta. Sillan korvalla sijaitsee Asinjärven tanssilava. Ala-Asinjärveen laskee Asinjoen merkittävin sivuoja Kalmapuro. Järven jälkeen seuraa Asinjoen alajuoksun osuus, jossa on 3,5 kilometrin matkalla 5,1 metrin pudotus. Joen varteen on rakennettu nuotiopaikka ja hirsilaavu hiihto- ja kävelylenkin pysähdyspaikaksi. Laavun kohdalla joen ylittää kävelysilta. Alempana, Launaskukkuloiden kohdalla, tekee joki alajuoksulla käännöksen vasemmalle ja suuntaa Asinkukkuloiden vasemmalta puolelta kohti Vesantojärveä. Joensuussa sijaitsee Varpuahon ja Asin maatilat. Paikka muodostaa Asinkylän kulmakunnan.
Luontoarvoja

Ala-Asinjärven ja lyhyt osuus Asinjoen etelärantoja sisältyvät luonnonsuojelualueeseen. Myös Ylä-Asinjärven ja sen yläpuolisten Asinjoen putaiden suoalueet ovat suojeltuja.
Hydrologiaa

Valuma-alue on pinta-alaltaan 53,82 neliökilometriä. Asinjoen joensuun keskivirtaamaksi voidaan arvioida 0,5 kuutiometriä sekunnissa. Joessa ei ollut vuoden 1977 koski-inventoinnin mukaan ollut merkittäviä koskia. Ainoa karttoihin merkitty koski sijaitsee myllypadon alapuolella.
Vesistösuhteita

Asinjoki muodostaa Kerkonjoen valuma-alueen (14.76) pääuoman yläjuoksun . Valuma-alueella sijaitsee joitakin pieniä järviä, jotka käsitellään valuma-alueen omassa artikkelissa. Joella ei ole muita merkittäviä sivu-uomia kuin Jaakonpuro, joka yhtyy Myllypuroon padon alapuolella, ja Kalmapuro, joka laskee Ala-Asinjärven etelärantaan.
Historiaa

Joen historiaan kuuluu padon ja myllyn rakentaminen, mutta niistä ei ole tässä tietoa . Lisäksi vanhoista kartoista voi huomata järvissä tapahtuneen muutoksen rantaviivan sijainnissa. Rantaviivan muutos tapahtui vuosien 1973 ja 1987 peruskarttojen välillä.
Pyhä Kinga

Kingan suolaveistos Wieliczkan suolakaivoksessa
Kingan kappeli Wieliczkan suolakaivoksessa
Pyhä Kinga (myös Kunigunda, Cunegunda, unk. Árpád-házi Szent Kinga, puol. Świȩta Kinga; 5. maaliskuuta 1224, Esztergom, Unkari – 24. heinäkuuta 1292, Stary Sącz, Puola) oli Unkarin kuningas Béla IV:n tytär, Puolan Bolesław V:n vaimo, fransiskaaninunna ja pyhimys.
Elämä

Kinga oli Unkarin kuningas Béla IV:n ja hänen puolisonsa, Nikean keisarin Theodoros I Laskariksen tyttären Marian vanhin lapsi, yksi lukuisista Unkarin Árpád-dynastiasta nousseista pyhimyksistä. Hänen nuorempi sisarensa oli Unkarin Pyhä Margareta (Margit), hänen tätinsä (isänsä sisar) Unkarin ja Thüringenin Pyhä Elisabet. Myös Kingan ja Margitin sisaret Jolán (Jolanta) ja Konstancia (Constantia) julistettiin kuoltuaan autuaaksi.
Vuonna 1238 Kinga kihlattiin setänsä, prinssi Kálmánin puolalaisen vaimon Salomean ehdotuksesta Krakovan ja Sandomierzin herttuan Bolesław V Ujon kanssa ja lähetettiin Puolan hoviin oppimaan maan kieltä ja tapoja. Vuonna 1239 Kinga ja Bolesław vihittiin, mutta legendan mukaan he vannoivat ikuista siveyttä ja elivät neitseellisessä avioliitossa. Liitosta ei siis syntynyt lapsia.
Vuonna 1241 Kinga joutui pakenemaan mongolien hyökkäystä Unkarin kuningaskunnan alueella, nykyisessä Slovakiassa sijaitsevaan Podoliniin (Podolínec) ja edelleen Czorsztynin linnaan. Mongolihyökkäyksen jälkeen hän vieraili Unkarissa ja sai isältään mukaansa kaivostyömiehiä, joiden avulla hän vuonna 1251 käynnisti Wieliczkan suolakaivosten toiminnan.
Kinga perusti Stary Sącziin fransiskaani- eli klarissalaisnunnaluostarin, jonne hän vetäytyi miehensä kuoltua 7. joulukuuta 1279. Vuodesta 1284 hän toimi luostarin abbedissana. Vuonna 1287 hän joutui luostarisisartensa kanssa jälleen pakenemaan mongolien hyökkäystä ja sen jälkeen rakennuttamaan hävitetyn luostarin uudelleen. Kinga kuoli Stary Sączin luostarissa 10 kuukautta kestäneen sairauden jälkeen 1292.
Kultti ja jälkimaine

Kingan kuoleman jälkeen Stary Sączin luostarista tuli suosittu pyhiinvaelluspaikka. Paavi Aleksanteri VIII julisti Kingan autuaaksi vuonna 1690, paavi Innocentius XII yhdeksi Puolan suojeluspyhimyksistä vuonna 1695, ja vuonna 1999 puolalainen paavi Johannes Paavali II kanonisoi hänet.
Kinga on paitsi Puolan ja Liettuan suojeluspyhimys myös erityisesti suolankaivajien suojelija. Wieliczkan historiallisessa suolakaivoksessa on 1800-luvulla kaivettu Kingan kappeli, jossa on Kingaa esittävä suolaveistos. Suolakaivokseen liittyy  legendoja Kingan ihmeteoista, kuten tämä:
Tarun mukaan Kinga Unkarissa vieraillessaan kävi isänsä seurassa myös Karpaateilla katsomassa Máramarosin (Maramureş, nyk. Romanian ja Ukrainan rajaseudulla) suolakaivoksia ja pyysi isältään yhtä kaivoskuilua lahjaksi Puolaan vietäväksi, että hänen köyhät puolalaiset alamaisensakin saisivat osansa suolarikkaudesta. Isä-kuninkaan annettua luvan Kinga otti vihkisormuksen sormestaan ja pudotti sen kaivoskuiluun. Kun Wieliczkan suolakaivokset myöhemmin avattiin, ensimmäisestä löydetystä suolaesiintymästä löytyi kuningattaren sormus.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
1 2 3 4 5 6 7  Diós, István (toim.): ”Kinga”, Magyar katolikus lexikon.  Szent István Társulat, 1993–2014.  Teoksen verkkoversio.
↑  Árpád-házi (Boldog) Konstancia Lembergben élt és nyugszik Árpád-házi (Boldog) Konstancia Lembergben élt és nyugszik | ma7.sk. Viitattu 27.12.2024. (unkariksi)
↑  Árpád-házi Szent Kinga szűz Magyar Kurír. Viitattu 30.9.2024. (unkariksi)
Amalric I

Amalric I (lat. Amalricus; ransk. Amaury); (1136 – 11. heinäkuuta 1174 Jerusalem, Jerusalemin kuningaskunta) oli Jaffan ja Askalonin kreivi ja Jerusalemin kuningas vuosina 1163–1174.
Amalric I, miniatyyrikuva 1200-luvun käsikirjoituksessa
Suku

Amalricin vanhemmat olivat Jerusalemin kuningas Fulk ja kuningaskunnan perijätär Melisende, joka oli Jerusalemin kuningatar omalla oikeudellaan, suo jure. Hän oli toiseksi vanhin poika, hänen vanhempi veljensä oli Balduin III.
Fulk kuoli metsästysonnettomuudessa vuonna 1143 ja valta siirtyi kuningatar Melisendelle ja Amalricin vanhemmalle veljelle Balduin III:lle, joka oli vain 13-vuotias. Melisende ei siirtynyt syrjään Balduinin tullessa täysi-ikäiseksi kaksi vuotta myöhemmin, ja vuoteen 1150 mennessä heidän vihamielisyytensä toisiaan kohtaan oli kasvanut. Vuonna 1152 Balduin III kruunasi itsensä ainoaksi kuninkaaksi, jolloin syttyi sisällissota. Kuningatar Melisende piti itsellään Jerusalemin kaupungin ja kuningas Balduin hallitsi aluetta pohjoisempana. Amalric, jolle oli vuonna 1151 täysi-ikäiseksi tultuaan annettu Jaffan kreivikunta apanaasiksi, pysyi uskollisena Melisendelle ja Balduin hyökkäsi kohti etelää. Amalric piiritettiin Daavidin torniin äitinsä kanssa. Melisende hävisi taistelun ja Balduin hallitsi sen jälkeen yksin. Vuonna 1153 Balduin valloitti Askalonin linnoituksen, joka liitettiin Amalricin Jaffan kreivikuntaan (katso Ascalonin taistelu).
Avioliitto ja jälkeläiset

Amalric avioitui vuonna 1157 frankkilaisen aatelisnainen Agnes de Courtenayn (n. 1136 – n. 1184) kanssa, joka oli Edessan kreivi Joscelin II:n ja tämän toisen puolison Beatrice de Saonen tytär. Tämän ensimmäinen lapseton avioliitto oli päättynyt puoliso Reynald de Marasin kuolemaan Inabin taistelussa vuonna 1149. Köyhtynyt nuori leski Agnes oli asunut äitinsä kanssa ensin Saonessa ja Jerusalemissa siitä lähtien, kun entisen ristiretkeläispiirin Edessan länsialueet menetettiin Bysantille Joscelin II:n kuoltua vuonna 1156. Patriarkka Fulcher vastusti avioliittoa liian läheisen sukulaisuuden vuoksi, koska heillä oli yhteinen isoisoisoisä Guy I de Montlhéry eli he olivat keskenään pikkuserkun serkkuja. Näyttää siltä, että he odottivat patriarkan kuolemaan asti avioituakseen.
Heille syntyi kolme lasta, joista kaksi tuli hallitsemaan valtakuntaa omalla oikeudellaan:
prinsessa Sibylla
prinssi Balduin
Alix, kuoli lapsena
Kuningas

Balduin III kuoli helmikuussa 1163 ilman perillisiä ja valtakunta siirtyi Amalricille. Vaikka aatelisto oli ollut hänen puolisoaan Agnesta vastaan, he olivat olleet valmiita hyväksymään avioliiton vuonna 1157. Tuohon aikaan Balduin III oli vielä ollut kykenevä saamaan perillisen. Nyt vasallien kokous Haute Cour kieltäytyi hyväksymästä Amalricia kuninkaaksi, ellei hänen avioliittoaan Agnesin kanssa mitätöidä.
Vihamielisyyttä Agnesia kohtaan on voinut liioitella kronikoitsija Guillaume de Tyre, jota tämä esti tulemasta Jerusalemin latinalaiseksi patriarkaksi vuosikymmeniä myöhemmin, sekä Guillaumen seuraajat, kuten kronikoitsija Ernoul, joka vihjailee Agnesin moraalista: "car telle n'est que roine doie iestre di si haute cite comme de Jherusalem" ("niin pyhässä kaupungissa kuin Jerusalem ei saisi olla sellaista kuningatarta"). Siitä huolimatta sukulaisuus riitti oppositiolle. Amalric suostui tähän ja nousi valtaistuimelle ilman puolisoaan, vaikka Agnes piti edelleen arvonimen Jaffan ja Askalonin kreivitär ja sai elatuksen läänityksen tuloista. Pian tämän jälkeen Agnes avioitui Ibelinin herra Huguesin (k. n. 1169) kanssa, jonka kanssa hän oli ollut kihloissa ennen avioliittoaan Amalricin kanssa. Vaikka avioliitto mitätöitiin, jolloin lapset olisivat automaattisesti tulleet äpäriksi, Amalric onnistui saamaan paavi Aleksanteri III:ta päätöksen, että Amalricin ja Agnesin lapset olivat laillisia ja he säilyttivät paikkansa perimysjärjestyksessä. Lastensa kautta kreivitär Agnes käytti paljon vaikutusvaltaa Jerusalemissa lähes 20 vuoden ajan, vaikka hänestä ei koskaan tullut Jerusalemin kuningatarta.
Konfliktit muslimivaltioiden kanssa

Balduin III:n hallituskaudella Aleppon turkkilainen emiiri Zengi valloitti Edessan piirikunnan, ensimmäisen ristiretkeläisvaltion, joka oli perustettu ensimmäisen ristiretken aikana. Zengi yhdisti Aleppon, Mosulin ja muut Pohjois-Syyrian kaupungit ja aikoi saada hallintaansa Damaskoksen etelässä. Toinen ristiretki vuonna 1148 ei onnistunut valloittamaan Damaskosta, joka pian joutui Zengin pojalle Nur ad-Dinille. Jerusalem menetti myös vaikutusvaltaansa Bysantille Pohjois-Syyriassa, kun se määräsi Antiokian ruhtinaskunnan liitettäväksi hallintaansa. Jerusalem käänsi huomionsa Egyptiin, jossa Fatimid-dynastian voimaa olivat vähentäneet useat nuoret kalifit ja sisällissodat. Ristiretkeläiset olivat halunneet valloittaa Egyptin jo Balduin I:n aikoina, ja hän kuoli siellä matkalla. Balduin III:n joukkoineen tekemä Askalonin valloitus teki Egyptin valloittamisen mahdolliseksi.
Konfliktit muslimivaltioiden kanssa > Valloitukset Egyptissä

Amalric johti ensimmäisen sotaretkensä Egyptiin vuonna 1163 väittämällä, että Fatimidit eivät olleet maksaneet vuosittaista kiitollisuutta osoittavaa lahjoitustaan, joka oli alkanut jo Balduin III:n hallituskaudella. Visiiri Dirgham oli hiljattain syrjäyttänyt visiiri Shawarin ja marssi joukkoineen tapaamaan Amalricia Pelusiumissa, mutta hävisi taistelun ja pakotettiin vetäytymään Bilbeisiin. Egyptiläiset avasivat sen jälkeen Niilin padot ja antoivat joen tulvia, toivoen näin estää Amalricin joukkojen etenemisen. Amalric palasi kotiin, mutta Shawar pakeni Aleppon emiiri Nur ad-Dinin hoviin, joka lähetti kenraalinsa Shirkuhin ratkaisemaan kiistan vuonna 1164. Vastauksena Dirgham haki apua Amalricilta, mutta Shirkuh ja Shawar saapuivat ennen kuin Amalric ehti puuttua asiaan ja Dirgham surmattiin. Shawar kuitenkin pelkäsi, että Shirkuh ottaisi vallan itselleen, ja hänkin kääntyi Amalricin puoleen. Amalric palasi Egyptiin vuonna 1164 ja piiritti Shirkuhia Bilbeisissa, kunnes Shirkuh vetäytyi Damaskokseen.
Amalricin sotamenestys ei jatkunut Egyptissä, koska Nur ad-Din oli aktiivinen Syyriassa ja otti Amalricin poissaolessa vangeikseen Antiokian ruhtinas Bohemond III:n ja Tripolin kreivi Raymond III:n Harimin taistelussa. Amalric kiirehti ottamaan vastaan Antiokian ja Tripolin sijaishallinnon ja maksoi Bohemondin lunnaat vuonna 1165, mutta Raymond III pysyi vangittuna vuoteen 1173 asti. Vuosi 1166 oli suhteellisen hiljainen, jolloin Amalric lähetti lähettiläitä Bysantin valtakuntaan etsimään liittoa ja bysanttilaista puolisoa. Hän joutui koko vuoden ajan kestämään Nur ad-Dinin hyökkäyksiä, joka valloitti joukkoineen Baniaan.
Vuonna 1167 Nur ad-Din lähetti Shirkuhin takaisin Egyptiin ja Amalric seurasi häntä jälleen perustamalla sotaleirin Kairon lähelle. Shawar liittoutui jälleen Amalricin kanssa ja rauhansopimus allekirjoitettiin kalifi al-Adidin kanssa. Shirkuh leiriytyi Niilin vastakkaiselle puolelle. Tuloksettoman taistelun jälkeen Amalric vetäytyi joukkoineen Kairoon ja Shirkuh marssi pohjoiseen valloittaakseen Aleksandrian. Amalric seurasi tätä ja piiritti Shirkuhin joukot Jerusalemista saapuneen pisanilaisen joukko-osaston avulla. Shirkuh tarjosi rauhaa ja Aleksandria luovutettiin Amalricille. Amalric ei kuitenkaan voinut jäädä kaupunkiin loputtomiin, ja palasi  joukkoineen Jerusalemiin vaadittuaan ensin valtavan kiitollisuutta osoittavan lahjan.