stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Weinert
Henkilöitä

Astrud Weinert, Astrud Gilberto (1940–2023),  brasilialainen bossa nova- ja sambalaulaja
Erich Weinert (1890–1953), saksalainen kirjailija
Jimmy Weinert (s. 1951), yhdysvaltalainen motocrosskuljettaja
Lefty Weinert (1900–1973), yhdysvaltalainen baseballpelaaja
Paul H. Weinert (1869–1919), yhdysvaltalainen sotilas, joka taisteli intiaanisodissa.
Rudolph A. Weinert (1894–1974), yhdysvaltalainen poliitikko
Susan Weinert (1965–2020), saksalainen jazzkitaristi
Ferdinand C. Weinert (1853–1939), yhdysvaltalainen poliitikko
Paikkoja

Weinert Center
Weinert, kaupunki Texasissa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Weinert”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Unbound

| Unbound Sargeist |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : loppuvuosi 2017 Helsinki ja Tampere
 Julkaistu: 11. lokakuuta 2018
 Formaatti: LP, CD
 Tyylilaji: black metal
 Kesto: 47.14
 Levy-yhtiö: World Terror Committee
Sargeistin muut julkaisut
| Feeding the Crawling Shadows 2014 | Unbound 2018 |   |
Unbound on Sargeistin viides studioalbumi, joka julkaistiin 11. lokakuuta 2018.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Psychosis Incarnate | 4.08 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | To Wander The Night’s Eternal Path | 4.14 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | The Bosom of Wisdom and Madness | 5.12 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Death’s Empath | 3.17 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Hunting Eyes | 6.09 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Her Mouth Is an Open Grave | 5.47 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Unbound | 5.27 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Blessing of the Fire-Bearer | 5.01 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Wake of the Compassionate | 4.28 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Grail of the Pilgrim | 3.31 |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  | 47.14 |  |  |  |  |  |  |  |
Arvostelut

Exclaim!: 9/10
Imperiumi: 7½/10
Metal Invader: 4,5/6
Aiheesta muualla

Unbound Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Unbound Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Viktor Smyrnov

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Smyrnov kättelee Ukrainan pääministeri Denys Šmyhalia. |  Smyrnov kättelee Ukrainan pääministeri Denys Šmyhalia. |  Smyrnov kättelee Ukrainan pääministeri Denys Šmyhalia. |  |
Maa:  Ukraina
Miesten parauinti
|  Paralympialaiset  |  Paralympialaiset  |  Paralympialaiset  |  |
|  Kultaa | Ateena 2004 | 100 m selkäuinti S11 |  |
|  Kultaa | Ateena 2004 | 100 m perhosuinti S11 |  |
|  Kultaa | Ateena 2004 | 100 m vapaauinti S11 |  |
|  Kultaa | Ateena 2004 | 200 m sekauinti SM11 |  |
|  Kultaa | Ateena 2004 | 400 m vapaauinti S11 |  |
|  Kultaa | Lontoo 2012 | 100 m perhosuinti S11 |  |
|  Hopeaa | Ateena 2004 | 100 m rintauinti SB11 |  |
|  Hopeaa | Lontoo 2012 | 100 m perhosuinti S11 |  |
|  Hopeaa | Rio de Janeiro 2016 | 200 m sekauinti SM11 |  |
|  Pronssia | Ateena 2004 | 50 m vapaauinti S11 |  |
|  Pronssia | Peking 2008 | 100 m rintauinti SB11 |  |
|  Pronssia | Peking 2008 | 100 m perhosuinti S11 |  |
|  Pronssia | Peking 2008 | 100 m selkäuinti S11 |  |
Viktor Serhijovytš Smyrnov (s. 2. elokuuta 1986 Donetsk, Ukrainan SNT) on ukrainalainen uimari ja paralympiavoittaja, joka kilpailee S11-, SB11- ja SM11-vammaisluokassa. Smyrnov on näkövmmainen. Hän on suorittanut immateriaalioikeuden maisterintutkinnon.
Smyrnov on voittanut kesäparalympialaisissa kuusi kultamitalia, kolme hopeamitalia ja viisi pronssimitalia. IPC:n uinnin maailmanmestaruuskilpailuissa hän on voittanut kuusi kultamitalia, seitsemän hopeamitalia ja viisi pronssimitalia.
Vuonna 2004 Smyrnoville myönnettiin Ukrainan sankarin arvonimi.
Viktor Semenov

Viktor Aleksandrovitš Semenov (Semenoff, 12. helmikuuta 1858 Pietari – 1919 Moskova) oli venäläinen Markovin senaatin ja Borovitinovin senaatin jäsen. Hän toimi aikaisemmin Helsingin yliopiston venäjän kielen ja kirjallisuuden professorina ja virkamiehenä.
Semenovin vanhemmat olivat virkamies Alexander Petrovitš Semenoff ja Anna Petrovna Ljubimoff. Hän pääsi ylioppilaaksi 1877 ja suoritti kandidaatin tutkinnon 1881.
Semenov toimi Pietarin 5. lyseon venäjän kielen ja kirjallisuuden opettajana 1884–1890. Hän oli Helsingin yliopiston venäjän kielen ja kirjallisuuden vt. professorina 1890-1893 ja professorina 1893–1896. Professorina Semenov pyrki erityisesti kartuttamaan yliopiston venäläisen kirjaston kokoelmia. Tämän jälkeen Semenov toimi Aleksanterin kimnaasin johtajana 1896–1904 ja oli Suomen kenraalikuvernöörin kanslian virkamiehenä erityistehtävissä 1904–1912. Hänestä tuli hovineuvos 1890, kollegineuvos 1893, valtioneuvos 1898 ja todellinen valtioneuvos 1905.
Semenov toimi Markovin ja Borovitinovin senaateissa kirkollisasiain toimituskunnan apulaispäällikkönä 1912–1917. Hän erosi venäläistyneen senaatin mukana tsaarivallan kukistuessa 26. maaliskuuta 1917.
Semenov oli naimisissa vuodesta 1888 Nadeschda Pestrikoffin kanssa. Heillä oli kolme lasta.
Weinstein

Weinstein tai Vainštein voi tarkoittaa:
Sukunimenä

Eric Weinstein (s. 1965), yhdysvaltalainen matemaatikko, taloustieteilijä ja toimitusjohtaja
Garri Weinstein, Garri Kasparov (s. 1963), venäläinen shakinpelaaja
Harvey Weinstein (s. 1952), yhdysvaltalainen elokuvatuottaja
Jac Weinstein (1883–1976), suomalainen liikemies, kirjailija ja impressaari
Josh Weinstein (s. 1966), yhdysvaltalainen televisiotuottaja ja -käsikirjoittaja
Leslie Weinstein, Leslie West (1945–2020), yhdysvaltalainen rock- ja blueskitaristi, -laulaja ja -lauluntekijä
Lev Vainštein (1916–2004), neuvostoliittolainen ampuja ja olympiamitalisti
Paul Weinstein (1878–1964), saksalainen yleisurheilija
Samuil Vainštein (Weinstein) (1894–1942), venäläinen shakinpelaaja
Muita merkityksiä

The Weinstein Company, yhdysvaltalainen elokuvastudio
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Weinstein”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Uru

Kääpiöiden sulatusastioita uru-metallin valamiseen Nidavellirissa, kääpiöiden valtakunnassa.
Uru on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä kuvitteellinen metalli. Sitä esiintyy Asgardin ulottuvuudessa ja se tunnetaan varsinkin siitä, että ukkosenjumala Thorin Mjolnir-vasara on tehty kyseisestä metallista. Urun luonteenomaista pintaa kuvataan usein ”huonolaatuiseksi takoraudaksi”.
Tuntomerkkejä

Uru on erittäin kestävä metalli ja erityisen hyvää lumousten sisällyttämiselle. Metalli ei kiillä, eikä sitä ole helppo takoa tai käsitellä. Kaikenlaiset muokkaukset ja taontatoimenpiteet vaativatkin äärimmäisiä toimenpiteitä. Uru on niin kestävää, että ahjon lämpötilan pitäisi lähennellä tähtien sydämissä tavattavia lämpötiloja (noin 107 °C). Koska Uru on kuitenkin herkkä magialle, sitä voidaan työstää suhteellisen helposti maagisessa ahjossa. Metallin työstämisen vaiva kannattaa, sillä urusta tehdyt aseet ja varusteet (varsinkin lumotut sellaiset) ovat Marvel-universumin kestävimpiä.
Urun tarkkoja ominaisuuksia on vaikea arvioida. Koska useimmat siitä valmistetut aseet on lumottu, on metallin perusominaisuuksia vaikea arvioida tieteellisten mittaustoimenpiteiden avulla. Mjolnir on kuitenkin useasti joutunut suurien paineiden ja lämpötilan vaihtelujen alaiseksi, eikä uru ole koskaan osoittanut väsymisen merkkejä. Thor on esimerkiksi murskannut Mjolnirillä meteoriitteja avaruuden kylmyydessä. Ainoastaan Perrikus-niminen olento on halkaissut Mjolnirin ja Uroc Pysäyttämättömän urusta tehty käsi murskaantui, kun se jäähdytettiin ensin nestemäisessä typessä ja ammuttiin sitten hajalle kiväärillä.
Urun pääasiallinen ominaisuus onkin toimia maagisena katalyyttina. Uru voi sisältää voimakkaita ja useita samanaikaisia loitsuja vailla vaikeuksia. Se imee magiaa kuin sieni ja ohjaa sen myöhemmin lumousten mukaisesti käyttäjäänsä. Onkin spekuloitu, että urun ja käyttäjän välillä on eräänlainen symbioottinen suhde, Thor esimerkiksi lainaa Mjolnirille omaa voimaansa ja tekee siitä näin voimakkaamman ja kestävämmän aseen.
Urun sähkönjohtavuus on tuntematon.
Käyttötavat

Kestävyytensä ja maagisten ominaisuuksiensa vuoksi urusta taotaan usein korkealaatuisia aseita Asgardin sotureille.
Ainakin seuraavilla henkilöillä tiedetään olevan urusta taottuja varusteita tai aseita:
Thorin vasara, Mjolnir
Odinin keihäs, Gungnir
Beta-Billin vasara, Myrskynmurtaja
Geirrodurin keihäs, Tordenstock
Uroc Pysäyttämättömän ruumis
Vidarin sauva
Heimdallin miekka
Rautamiehen ”ThorBuster” -haarniska
Asgardissa majailevat peikot ovat myös käyttäneet Urua.
Esiintyminen ja vaarat

Urua löydetään ainoastaan Asgardista. Se on yksi kallisarvoisimmista metalleista, joita kääpiöt kaivavat synkistä kaivoksistaan Asgardissa.
On erittäin vaarallista lisätä uruun pysyvä ja muuttamaton loitsu, ja ainoastaan kaikkein kokeneimpien velhojen tulisi yrittää sitä. Jumalien tapaista olentoa vaaditaankin usein suorittamaan niin vaativa toimenpide. Vaikka uru voi imeä itseensä valtavia määriä maagista ja tavallista energiaa, sen rakenne saattaa silti tulla epävakaaksi ja räjähtää.
Rautamies kohtaa Thorin uru-metallista tehdyssä "ThorBuster" -haarniskassaan.
Vasili Maksimov

Vasili Maksimov: Taiteilijan omakuva.
Vasili Maksimovitš Maksimov (ven. Васи́лий Макси́мович Макси́мов; 29. tammikuuta (J: 17. tammikuuta) 1844 Lopinonin kylä, Novgorodin kuvernementti – 1. joulukuuta (J: 18. marraskuuta) 1911 Pietari) oli venäläinen taidemaalari, merkittävä peredvižnikkien eli Vaeltajiksi kutsutun, kiertäviä taidenäyttelyitä järjestäneen taiteilijayhdistyksen jäsen.
Maksimovin perhe kuului lähellä Uutta Laatokankaupunkia sijaitsevan Lopinonin kylän talonpoikaissäätyyn. Jäätyään nuorena orvoksi hän työskenteli ikonipajassa, jossa sai ensimmäiset maalausoppinsa. Vuonna 1863 hän aloitti opinnot Keisarillisessa taideakatemiassa ja liittyi 1864 taiteilijoiden artteliin. Taiteilijoiden epämuodollinen yhteenliittymä vaikutti vain vuoden, jonka jälkeen se hajaantui. Tuona aikana Maksimov maalasi teoksen Sairas lapsi, josta sai Akatemian kultamitalin.
Ateneumin taidemuseon kokoelmissa on Vasili Maksimovin maalaus Venäläinen tuvansisusta (1872).
Vasili Maksimovin maalauksia

Insinööripoika, 1871
Noita saapuu maalaishäihin, 1875
Sairas mies, 1881
Kaikki menneisyydessä, 1889
Vasili Molodtsov

Vasili Molodtsov
Vasili Aleksandrovitš Molodtsov (ven. Василий Александрович Молодцов, komiksi Сандрӧ Васьӧ, Sandrö Vaśö; 13. tammikuuta 1886 – 31. elokuuta 1940) oli komilainen kielitieteilijä.
Molodtsov syntyi Syktyvkarin lähellä sijaitsevassa Tentjukovon kylässä. Vuonna 1907 hän valmistui Totman opettajaseminaarista ja toimi sen jälkeen opettajana. Vuosina 1911–1913 hän opiskeli Pietarin opettajainstituutissa.
Vuonna 1918 Molodtsov laati ns. Molodtsovin aakkoset, joita käytettiin komin kielen kirjoittamiseen vuodesta 1920 lähtien. Ensimmäinen tällä aakkostolla julkaistu kirja oli Molodtsovin laatima aapinen Lyd’d’yśny velödčan. 1920- ja 1930-luvuilla Molodtsov laati kominkielisiä oppikirjoja ja opetusohjelmia, osallistui kirjakielen normien kehittämiseen sekä toimi opettajaopiston opettajana. 1930-luvun alussa Molodtsovin aakkosto korvattiin latinalaisella kirjaimistolla, mutta siihen palattiin lyhyeksi aikaa vuosina 1936–1938.
Vuonna 1938 Molodtsov pidätettiin syytettynä ”porvarillisesta nationalismista”. Hänet tuomittiin vankileirille, jossa hän kuoli vuonna 1940.
Aiheesta muualla

Vasili Molodtsovia käsittelevä näyttely Komin kansallisarkiston sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Vaçe Zela

Vaçe Zela vuonna 1972.
Vaçe Zela (7. huhtikuuta 1939 Lushnjë – 6. helmikuuta 2014 Basel, Sveitsi) oli albanialainen laulaja. Hän aloitti uransa vuonna 1962 ja voitti ensimmäisen Festivali i Këngësin; myöhemmin hän voitti samaisen kilpailun vielä yhdeksän kertaa. Zela sai Albanian ansioituneen taiteilijan arvonimen vuonna 1973, ja vuonna 1977 hänestä tuli Albanian kansantaiteilija. Presidentti Alfred Moisiu myönsi hänelle vuonna 2002 Urdhri Nderi i Kombit -tunnustuksen.
Käännös suomeksi
Walter Matthau

Walter Matthau vuonna 1963 (Charade – vaarallinen peli).
Matthau ja Audrey Hepburn elokuvassa Charade – vaarallinen peli (1963).
Walter John Matthau (/'mæθaʊ/, alkujaan Walter John Matthow; 1. lokakuuta 1920 New York Yhdysvallat – 1. heinäkuuta 2000 Santa Monica, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän teki ystävänsä Jack Lemmonin kanssa useita elokuvia, kuten  Onnenonkijat, Parittomat kaverukset, Etusivu uusiks’, Äksyt vanhat herrat ja Äksymmät vanhat herrat sekä Lemmonin ainoan ohjaustyön Elämän parhaat vuodet. Onnenonkijoista Matthau sai Oscar-palkinnon. Lisäksi hän esitti Yrjö Karjusta elokuvassa Ville Vallaton.
Matthow syntyi New York Cityssä Lower East Sidessa. Hänen äitinsä oli Rose Berolsky oli liettuanjuutalainen, joka työskenteli makeiskaupassa, ja hänen isänsä Milton Matthow oli ukrainanjuutalainen sähkömies, joka oli kotoisin Kiovasta Ukrainasta . Perheen alkuperäinen nimi oli Matušanskajaski.
Matthau sai 1970-luvulla sydänkohtauksen, jolloin hän lopetti ketjutupakoinnin ja alkoi kävellä viisi mailia päivässä. Hän kuoli sydänkohtaukseen sairaalassa Santa Monicassa 79-vuotiaana 1. heinäkuuta 2000.[lähde? ]
Valikoitu filmografia

Atomic Attack (1950)
Peilin takana (1956)
Kitara kainalossa (1958)
Charade – vaarallinen peli (1963)
Pommin varjossa (1964)
Parittomat kaverukset (1968)
Hotelli Plazan riemuhuoneisto (1971)
Elämän parhaat vuodet (1971)
Tappakaa Charley Varrick! (1973)
Viikonloppu Kaliforniassa (1978)
Ruutuhypyt (1980)
JFK – avoin tapaus (1991)
Ville Vallaton (1993)
Äksyt vanhat herrat (1993)
Äksymmät vanhat herrat (1995)
Soitellaan (2000)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Walter Matthau Wikimedia Commonsissa
Walter Matthau Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Walter Matthau Elonetissä.
Vaziri

Iranilainen sukunimi Vaziri (pers. ‏وزیری‎, Vazīri) voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Ali-Naqi Vaziri (1887–1979), musiikintutkija, muusikko ja säveltäjä
Amir Vaziri (s. 1979), jalkapalloilija
Hossein Khosrow Vaziri, Iron Sheik (1943–2023), showpainija ja näyttelijä
Leila Vaziri (s. 1985), uimari
Qamar-ol-Moluk Vaziri (1905–1959), laulaja.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Vaziri”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Väinö Jaakkola

Väinö Jaakkola (17. syyskuuta 1888 Rantsila – 17. tammikuuta 1942 Oulainen) oli suomalainen kustannusvirkailija ja kaunokirjallisuuden suomentaja.
Maanviljelijäperheeseen syntynyt Jaakkola pääsi ylioppilaaksi 1906 Oulun lyseosta ja opiskeli sitten kieliä Helsingin yliopistossa. Hän toimi vuoteen 1912 saakka kustannusvirkailijana WSOY:n palveluksessa. Jaakkola suomensi vuosina 1914-1941 24 englannin-, ranskan-, norjan- ja tanskankielistä kirjaa pääasiassa WSOY:lle. Hän suomensi muun muassa viisi Mazo de la Rochen Jalna-sarjan kirjaa, Sigrid Undsetin teoksen Kevät ja Dale Carnegien teoksen Miten saan, ystäviä, menestystä, vaikutusvaltaa.
Keuhkosairaudesta kärsinyt Jaakkola asui pääasiassa Helsingissä ja välillä myös kotiseudullaan Oulaisissa. Hänen harrastuksiinsa kuului valokuvaus.
Suomennoksia

Victor Cherbuliez : Kosto. WSOY 1914
Emile Zolá : Unelma. WSOY 1914
Florence L. Barclay : Shenstonen rouva. WSOY 1915 (yhdessä O. A. Joutsenen kanssa)
C. J. Cutcliffe Hyne : Kapteeni Kettlen seikkailut. WSOY 1915
Rudyard Kipling : Meren urhoja : kertomus suurilta matalikoilta. WSOY 1915
Henry van Dyke : Tarina neljästä tietäjästä. WSOY 1916
Hendrik Conscience : Flanderin leijona : historiallinen romaani muinais-Belgiasta. WSOY 1919
Marion F. Crawford : Arethusa : Konstantinopolin orjatar. WSOY 1919
Stanley Weyman : Todellinen aatelismies. Gummerus 1919
B. M. Croker : Petoksen pauloissa. Gummerus 1920
Richard Harding Davis : Onnen sotureita. WSOY 1920
Neil Munro : Nuppu. Kustannus Oy Kirja, Helsinki 1923
Charles Reade : Luostari ja kotiliesi : kertomus keskiajalta. WSOY 1923, Reino Rauanheimon nuorisoa varten lyhentämä versio WSOY 1955
Bernard Shaw : Herra Byronin ammatti. WSOY 1923
Sigrid Undset : Kevät. WSOY 1924
Mazo de la Roche : Jalna. WSOY 1937
Dale Carnegie : Miten saan ystäviä, menestystä, vaikutusvaltaa. WSOY 1938
Sinclair Lewis : Tuhlaajavanhemmat. WSOY 1938
Mazo de la Roche : Jalnan perhe. WSOY 1938
Sverre S. Amundsen : Italialaispoika, langattoman keksijä. WSOY 1939
Mazo de la Roche : Jalnan isäntä. WSOY 1939
Mazo de la Roche : Jalnan perintö. WSOY 1939
Mazo de la Roche : Jalnan kukoistus. WSOY 1941
Stanley E. Jones : Voittoisa unelma. WSOY 1953
Vadikottarainen

| Vadikottarainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kottaraiset Sturnidae
Suku::  Loistokottaraiset Lamprotornis
Laji::  shelleyi
Kaksiosainen nimi
 Lamprotornis shelleyi  (Sharpe, 1890) 
Katso myös
   Vadikottarainen Wikispeciesissä   Vadikottarainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vadikottarainen (Lamprotornis shelleyi) on kottaraisten heimoon kuuluva afrikkalainen varpuslintu.
Levinneisyys

Vadikottaraista tavataan laajalla alueella Afrikan itäosissa. Lajin on kuvattu olevan yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Walter McClintock

Walter McClintock (1870 Pittsburgh, Pennsylvania – 1949)
 oli yhdysvaltalainen valokuvaaja ja etnografi. Hän vietti pitkiä aikoja mustajalka-intiaanien parissa dokumentoiden heidän elämäänsä.
McClintock aloitti opinnot Yalen yliopistossa 1887 ja valmistuttuaan työskenteli perheensä yrityksessä tekstiilialalla. Vuonna 1895 hän sairasti lavantaudin. Toipumista edistääkseen hän lähti luontoon Princetonin yliopiston tutkimusmatkalle, joka käsitti pitkän hevosilla tehdyn matkan Pohjois-Dakotan, Wyomingin ja Idahon erämaa-alueiden läpi. Matkan jälkeen hän palasi Pittsburghiin perheyritykseen, mutta päätti jo seuraavana vuonna lähteä uudelleen länteen.
Seuraavan erämaamatkan hän teki 1896 Yhdysvaltain hallituksen
metsänarviointiryhmän jäsenenä luoteis-Montanaan
. 
McClintock liittyi retkikuntaan valokuvaajaksi, uusi taito joka hänen piti opetella
.
Matkalla hän tutustui intiaanioppaaseen Siksikakoan ("Mustajalkamies", englantilaiselta nimeltään William Jackson). Työkomennuksen päätyttyä Siksikakoan kutsui McClintockin vieraaksi Kalliovuorten itäpuolelle mustajalkojen reservaattiin. Hänen vierailunsa
kesti pitkään, ja häntä alkoi kiehtoa sekä luonto, että mustajalkojen primitiivinen
elämätapa ja kulttuuri, jonka hän katsoi olevan jo katoamassa.
Seuraavina vuosina ja seuraavalla vuosikymmenellä hän vietti pitkiä ajanjaksoja mustajalkojen parissa. Tarkkoja aikajaksoja ei tiedetä, ja McClintockin omaa arviota 15 vuodesta on pidetty liioitteluna.  On esitetty että hän vieraili ja asui reservaatissa ainoastaan kesäaikaan
.
McClintock dokumentoi intiaanien elämää, uskontoa ja tapoja laajasti kirjoittamalla, valokuvaamalla, lisäksi hän keräsi heidän käyttämiään lääkekasveja ja äänitti heidän laulujaan. Hän sai intiaanien luottamuksen ja päällikkö Hullu Susi adoptoi hänet heimonsa jäseneksi . McClintockin tapaa kuvata intiaaneja on sanottu romantisoiduksi ja että hän ei ollut oikea tieteilijä . Lisäksi hän ei oppinut intiaanien kieltä vaan joutui turvautumaan tulkkien apuun . Hän sai kuitenkin tunnustusta tutkijayhteisöltä (1911, Yale, Artium Magistrum; 1927, Research Fellow, Southwest Museum of the American Indian).
Vuodesta 1906 alkaen McClintock alkoi jakaa keräämäänsä tietoa pitämällä luentoja mustajaloista. Luentojen kohokohta oli käsin väritettyjen valokuvien taikalyhtyesitys ja niihin sisältyi myös lauluesityksiä. Luennot saivat hyvän vastaanoton ja hän matkusti myös Eurooppaan luennoimaan . Yleisössä oli henkilöitä kuten James George Frazer tai presidentti Theodore Roosevelt.
McClintock kirjoitti kirjoja ja artikkeleita mustajaloista, ja toimitti materiaalia muiden tutkijoiden käyttöön. Viimeisinä vuosinaan hän lahjoitti muistiinpanonsa ja laajan tuhansia valokuvia kattavan arkistonsa Yalen yliopistoon. Hänet nimettiin 1936 arkistonsa hoitajaksi ja hän jatkoi luentojensa pitämistä.
Julkaisuja

Mustajalat - elämää intiaanien parissa (Otava, 2004, suom. Antti Tuuri)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Walter McClintock Wikimedia Commonsissa
Vihreän meren operaatio

Vihreän meren operaatio (port. Operação Mar Verde) oli vuonna 1970 Portugalin suorittama  sotilasoperaatio, jossa Portugalin laivasto hyökkäsi Guinean pääkaupunkiin Conakryyn. Operaatioon osallistui noin 350–420 portugalilaista ja portugalilaisten kouluttamaa guinealaista taistelijaa. Operaation tavoitteisiin kuului Guinean ensimmäisen presidentin Ahmed Sékou Tourén  syrjäyttäminen, häntä tukevan Guinea-Bissaun vapaustaisteluliikkeen PAIGC:n johtajan Amílcar Cabralin vangitseminen, PAIGC:n sotilastukikohtien tuhoaminen sekä Conakryssä vangittuina pidettyjen portugalilaisten sotavankien vapauttaminen.
Hyökkääjät vetäytyivät sen jälkeen kun he olivat saaneet sotavangit vapautetuiksi sekä tuhottuaan muutamia sotalaivoja ja Guinean ilmavoimien infrastruktuuria. Sen sijaan Amílcar Cabralin vangitseminen ei onnistunut kuten ei myöskään Ahmed Sékou Tourén kukistaminen.
Tausta

Ahmed Sékou Tourésta tuli vuonna 1952 Guinean demokraattisen puolueen (PDG) johtaja. Guineassa järjestettiin vuonna 1957 vaalit, joissa PDG voitti 56 vaaleissa valituista 60 edustajasta. PDG järjesti syyskuussa 1958 kansanäänestyksen itsenäistymisestä. Valtaosa äänestäjistä kannatti välitöntä itsenäistymistä. Maata hallinnut Ranska vetäytyi ja 2. lokakuuta 1958 Guinea julistautui itsenäiseksi ja Touré maan presidentiksi.
Touré toivotti vuonna 1960 tervetulleeksi Guineaan Amílcar Cabralin ja tämän johtaman vapaustaisteluliikkeen PAIGC:n, joka tavoitteli Portugalin Guinean (nykyisen Guinea-Bissaun) itsenäistymistä. PAIGC aloitti vuonna 1961 Guinea-Bissaun itsenäisyyssodan.
Hyökkäys

Noin 200 aseistautunutta guinealaista ja noin 220 afrikanportugalilaista ja portugalilaista sotilasta nousi maihin lokakuun 22. päivän vastaisena yönä vuonna 1970 eri puolilla Conakrya. He olivat pukeutuneet Guinean armeijan univormuja muistuttaviin asuihin. Sotilaat nousivat maihin neljästä merkitsemättömästä aluksesta ja ne tuhosivat 4-5 PAIGC:n tukialusta. Toinen ryhmä rantautui lähelle presidentti Tourén kesäasuntoa, jonka he polttivat. Touré oli tuohon aikaan presidentin virka-asunnossaan. Toiset joukot kaappasivat kaksi Guinean armeijan tukikohtaa, valtasivat kaupungin sähkölaitoksen ja PAIGC:n päämajan (mutta eivät saaneet kiinni Amílcar Cabralia) sekä vapauttivat 26 PAIGC:n vangitsemaa portugalilaista sotavankia. Koska joukot eivät löytäneet Toureéa eivätkä Cabralia, ne päättivät vetäytyä kärsittyään pieniä tappioita.
Seuraukset > Sisäiset puhdistukset Guineassa

Touré perusti viikon sisällä hyökkäyksestä 10-jäsenisen komitean, joka valvoi pidätyksiä, ilman oikeudenkäyntiä tapahtuneita vangitsemisia sekä teloituksia. Komitea rampautti suuren osan maan hallintoa ja poliisivoimia. Uhrien joukossa oli muun muassa Guinean keskuspankin pääjohtaja ja valtiovarainministeri Ousmane Baldé. Viisi päivää kestäneen oikeudenkäynnin jälkeen 23. tammikuuta 1971 komitean perustama oikeus määräsi 29 henkilöä teloitettavaksi, 33 henkilöä sai kuolemantuomion poissaolevana, 68 henkilöä sai elinkautisen vankeustuomion ja 17 henkilön omaisuus takavarikoitiin.
Heinäkuussa 1971 Touré toteutti puhdistuksen armeijassa ja huhtikuussa 1973 osa hallituksen ministereistä joutui puhdistuksen kohteiksi.