stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tambo
Arkkitehtuuri

Nykyään tambojen jäännöksiä on hajallaan ympäri Perua, Boliviaa, Chileä ja Kolumbiaa. Rauniot osoittavat merkkejä suuresta arkkitehtonisesta vaihtelusta. Vaikka tästä vaihtelusta on mahdotonta tehdä tarkempia huomioita enää tänä päivänä, joitakin karkeita luokituksia voidaan kuitenkin nähdä. Esimerkiksi jotkut tambot on rakennettu selkeästi ennen Inkavaltakunnan nousua, joten voidaan päätellä inkojen yksinkertaisesti ottaneen olemassa olevat rakennelmat haltuunsa ja muuttaneen ne tamboiksi. Tämän aikakauden arkkitehtuuri voidaan jakaa kahteen pääryhmään. Joitain tamboja ei ole muutettu lainkaan ulkoisesti eli niissä voidaan nähdä inkoja edeltävän aikakauden arkkitehtoninen tyyli, kun taas toisia on selkeästi uudistettu ja muokattu inkojen tyylin mukaiseksi.
Inkavaltakunnan aikana rakennetut tambot puolestaan jaetaan kolmeen pääryhmään. Joissain rakennelmissa on nähtävissä selkeästi kunkin alueen paikallinen rakennustyyli. Tätä tapahtui erityisesti alueilla, missä oli voimakas paikalliskulttuuri, jonka annettiin jatkua myös inkojen hallinnan alaisena.  Toisena ryhmänä tulee tambot, joiden tyyli oli pohjimmiltaan inkojen oman kulttuurin mukaista, mutta johon oli kuitenkin sekoitettu joitain paikallisen alueen piirteitä. Viimeisenä on selkeästi vain inkatyylille uskolliset arkkitehtuurin ilmentymät. Paikalliskulttuurin säilyessä hyvin vahvana myös inkojen hallinnan aikana, oli inkatyylisiä tamboja rakennettu yleensä syrjäisemmille alueille, joissa ei ollut kovin suuri asutustiheys.
Arkkitehtoninen ominaisuus nimeltä kancha löytyy useista Inkavaltion rakennelmista. Kancha käsittää ison suorakaiteen muotoisen rakennuksen, jonka sisälle on rakennettu pienempiä yksihuoneisia tiloja. Päätös rakentaa pienempiä asumuksia suuremman sisään lienee syntynyt ”Andien ylängön kylmästä ja sateisesta ympäristöstä”. Tutkija John Hyslop toteaa, että kanchat olivat läsnä inkojen rakennelmissa, vaihdellen ulkomuodoltaan aina Cuscon suuresta Qurikancha-temppelistä pieniin, syrjäisiin tamboihin inkateiden varsilla. Historioitsijoiden mukaan, vaikka kanchat eivät olleetkaan vain tamboja, kuvaa tambojen rakentaminen kanchatyylin mukaisesti niiden olleen olemassa lähinnä yksilöiden ja ryhmien majoituskäyttöä varten.
Tambot Inkavaltakunnan jälkeen

Tutkijat, kuten Craig Morris toteaa, että Inkavaltion valloituksen jälkeen Andien alueella asuneet muut sivilisaatiot kieltäytyivät käyttämästä tamboja inkojen aikaisiin tarkoituksiin. Tämän vuoksi Morris ehdottaa, että tambot olisivat olleet inkojen kulttuuriin kuuluva tapa levittää ”keinotekoista urbanismia” Andien alueelle. Tambojen arvellaankin olleen muille alueen ihmisille vähemmän merkityksellisiä, kuin mitä ne olivat inkoille itselleen. Tästä kertoo osittain myös rakennelmien sijoittelu; tambot oli monesti rakennettu eri hallinta-alueiden välisten kontaktien luomiseen ja matkustajien tarpeisiin, eikä niinkään suurien kyläkeskittymien lähelle.
Vaikka tambot eivät inkojen jälkeen enää olleetkaan Andien alkuperäiskansojen käytössä, ei niitä kuitenkaan täysin unohdettu: espanjalaiset valloittajat alkoivat käyttää valmista infrastruktuuria omiin tarkoituksiinsa. Valmiita rakennuksia käytettiin sellaisenaan, mutta espanjalaiset myös rakensivat omia rakennelmiaan inkateiden varsille. Nykyään tiedetäänkin, että kaikki tambot eivät ole peräisin inkojen ajalta, vaan osa niistä on rakennettu nimenomaan espanjalaisten saapumisen jälkeen.
Aiheesta muualla

Adorno, Rolena. ”The Depiction of Self and Other in Colonial Peru”. Art Journal, kesä 1990, Vol. 49, Issue 2, s. 110–119.
Cieza de León, Pedro de, The Incas of Pedro de Cieza de León, engl. käänt. Harriet de Onis. Norman, OK: University of Oklahoma Press, 1959.
Crow, John A. The Epic of Latin America (Fourth Edition). Berkeley: University of California Press, 1992 (1946).
Diffie, Bailey W. ”A Markham Contribution to the Leyenda Negra”. The Hispanic American Historical Review, Vol. 16, No. 1 (Feb., 1936), 96-103.
Diffie, Bailey W. Latin-American Civilization: Colonial Period. Harrisburg, PA: Stackpole and Sons, 1945.
Dobyns, Henry F. & Doughty, Paul L. Peru: A Cultural History. New York: Oxford University Press, 1976.
Hyslop, John: The Inka Road System. Orlando, Florida: Academic Press, Inc. 1984.
Mancall, Peter C. (toim.). Travel Narratives from the Age of Discovery. New York: Oxford University Press, 2006.
Marett, Sir Robert. Peru. New York: Praeger Publishers, 1969.
Prescott, William H. History of the Conquest of Mexico & History of the Conquest of Peru. New York: Cooper Square Press, 2000.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Tambo (Incan structure) – oldid:694188385
Qunchamarkan tambo Machu Picchuun johtavan Inka Trailin varrella
Käännös suomeksi
Suvi Hartlin

| Suvi Hartlin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1981 (ikä 42–43) Perniö
Ammatti:  juontaja
Muut tiedot
Aktiivisena:  2001–
Aiheesta muualla
Suvi Hartlin (s. 1981 Perniö) on suomalainen juontaja. Hän on toiminut juontajana Radio Novalla kesästä 2021 alkaen yhdessä Esko Eerikäisen kanssa. Sitä ennen Hartlin työskenteli vuoden 2020 alusta Aito Iskelmä -radiokanavan juontajana.
Ura

Hartlin tuli alun perin tunnetuksi osallistuttuaan Miss Suomi -kilpailuun vuonna 2003. Hän sijoittui kilpailussa kolmanneksi eli toiseksi perintöprinsessaksi. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui samalle sijalle Japanissa järjestetyssä Miss International -kilpailussa. Ennen osallistumistaan Miss Suomi -kilpailuun hän oli osallistunut vuonna 2001 järjestettyyn Miss Internet -kilpailuun, jossa sijoittui niin ikään kolmanneksi, ja samana vuonna järjestettyyn Suomen Neito -kilpailuun, jossa oli yksi finalisteista.
Vuosina 2010–2011 Hartlin oli juontajana televisiokanava The Voicen ja samannimisen radiokanavan aamuohjelmassa Heräämö. Ennen The Voicea hän oli juontanut televisiossa kanavilla Subtv ja MTV3, muun muassa ohjelmaa Viihdelounas. Hän on juontanut televisiossa myös Veikkauksen Naapurit-pelin arvontalähetyksiä vuodesta 2014 vuoden 2016 loppuun asti. Radio- ja televisiojuontamisen lisäksi Hartlin on tehnyt juontoesiintymisiä yritystapahtumissa ja muotinäytöksissä.
Hartlin toimi syyskuusta 2016 alkaen Radio Aallon juontajana. Hän juonsi arkisin kanavan keskipäivän lähetystä. Ennen siirtymistään Radio Aallon juontajaksi hän työskenteli vuosien 2012 ja 2016 välillä radiokanavilla Metro Helsinki (aiemmin Metro FM) ja Groove FM.
Yksityiselämä

Hartlin oli avoliitossa niin ikään radiojuontajana työskennelleen Jussi Mäntysaaren kanssa. Hartlinilla on tytär aiemmasta liitostaan. Hartlin ilmoitti eronneensa Mäntysaaresta heinäkuussa 2023.
Aiheesta muualla

Perho, Anna: Suvi Suloinen. City, 2003, nro 4.  Artikkelin verkkoversio.
Suuri vakoilujuttu 1933

Suuri vakoilujuttu oli vuonna 1933 paljastunut vakoiluverkosto, joka oli vuosien ajan toimittanut Neuvostoliitolle tietoja Suomen armeijasta, puolustuksesta, liikenneverkosta ja sotatarviketeollisuudesta. Tutkimusten laajetessa tapaus levisi myös ulkomaille ja taustalta paljastui useaan eri maahan levittäytynyt Neuvostoliiton vakoiluorganisaatio. Kyseessä on Suomen kaikkien aikojen suurin vakoilutapaus ja se herätti laajaa huomiota myös ulkomailla.
Tapahtumat > Toiminta

1920-luvulla vakoiluverkostosta vastasi aluksi SKP:n sotilaslinja, jonka paljastuttua 1927 sitä johtivat Neuvostoliiton suurlähetystön sotilasasiamiehet. Verkoston merkittävin hahmo oli yleisesikuntaupseeri Vilho Pentikäinen, joka virkansa puolesta pääsi käsiksi armeijan salaiseen materiaallin. Hän pystyi myös liikkumaan sotilaskohteissa ja valokuvaamaan esimerkiksi Karjalan kannaksen linnoitteita. Sotasalaisuuksien ohella Pentikäinen paljasti venäläisille Suomen solmimat sotilassopimukset. Hänen yhdysmiehenään Neuvostoliiton suurlähetystöön toimi entinen punaupseeri Einar Vähä, joka oli työskennellyt vakoiluorganisaatiolle vuodesta 1928.
Muita verkoston jäseniä olivat muun muassa eräs armeijan kantahenkilökuntaan kuulunut kersantti sekä Valtion Kivääritehtaan työntekijä Jyväskylästä. Jatkosodan aikana teloitettu vastarintamies Martti Koivistoinen värväsi organisaatioon tiedottajia armeijan joukko-osastoista. 1920-luvulla rinkiin kuului Helsingissä oleskellut venäläissyntyinen Lydia Stahl, jonka seurapiireissä pyöri tunnettuja suomalaisia, kuten maaherra Bruno Jalander ja diplomaatti Eero Järnefelt sekä kulttuurihahmot Juhani Aho, Elmer Diktonius, Elli Tompuri ja Wäinö Aaltonen.
Syksyllä 1932 verkostoon värvättiin New Yorkissa amerikansuomalainen Arvid Jacobson, joka saapui Suomeen Pariisin ja Berliinin kautta tammikuussa 1933. Maaliskuussa vakoilurenkaan johtajaksi tuli Neuvostoliitossa sotilastiedustelukoulutuksen saanut latvialainen Maria-Emma Schul-Martin. Hän asettui Kaivopuistossa sijaitsevaan arvotaloon ja esiintyi Helsingissä kanadalaisena hienostorouvana nimellä Mary Louise Martin. Jacobson opiskeli aluksi Helsingin yliopistossa, kunnes ryhtyi Schul-Martinin saavuttua tämän avustajaksi hoitaen yhteydet asiamiehiin ja ulkomaisiin kuriireihin. Schul-Martinin toisena avustajana oli piirustuksenopettaja Vera Hambom.
Tapahtumat > Verkosto paljastuu

Schul-Martinin ja Jacobsenin toiminta jäi lyhyeksi, sillä verkosto paljastui jo lokakuussa 1933 Pentikäisen loikattua Neuvostoliittoon. Etsivän keskuspoliisin ryhdyttyä selvittämään hänen yhteyksiään pidätettiin ensimmäiseksi viipurilainen liikemies Kaarlo Sirenius, jonka avulla päästiin Einar Vähän jäljille. Heidän paljastustensa pohjalta vyyhti lähti purkautumaan nopeasti. Loka-marraskuussa pidätettiin Helsingissä ja Viipurissa yhteensä 36 henkilöä, joiden joukossa olivat myös Schul-Martin ja Jacobsen. Merkittävin rooli organisaation paljastamisessa oli EK:n toimistopäällikkönä työskennelleellä Jalmari Sinivaaralla.
EK:n hankkimien tietojen ansiosta tutkinta levisi pian kansainväliseksi verkoston ulottuessa ainakin Ruotsiin, Baltian maihin, Saksaan, Ranskaan, Isoon-Britanniaan ja Pohjois-Amerikkaan. Taustalta paljastui Kominternin avulla johdettu puna-armeijan yleisesikunnan  vakoiluverkosto, joka välitti lännen sotasalaisuuksia Moskovaan. Tutkimukset johtivat lopulta kymmeniin tuomioihin Länsi-Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Tapaus herätti laajaa huomiota myös kansainvälisessä lehdistössä. T. M. Kivimäen johtama hallitus kuitenkin pelkäsi maiden välisten suhteiden vahingoittumista ja kertoi julkisuudessa, ettei Neuvostoliiton suurlähetystö lehdistön väitteistä huolimatta ollut sekaantunut vakoiluun.
Tapahtumat > Tuomiot

Turun hovioikeus aloitti tapauksen käsittelyn helmikuussa 1934 ja antoi tuomionsa huhtikuussa. Kovimman rangaistuksen sai Maria-Emma Schul-Martin, joka tuomittiin kahdeksaksi vuodeksi vankeuteen valtiopetoksen valmistelusta sekä valtiosalaisuuksien paljastamisesta. Kaarlo Sirenius sai kuuden vuoden, Einar Vähä viiden ja puolen vuoden sekä Arvid Jacobsen viiden vuoden kuritushuonetuomion. Heidän ohellaan 20 muuta henkilöä tuomittiin 2–5 vuoden pituisiin vankeusrangaistuksiin. Syyskuussa 1934 Korkein oikeus korotti osaa tuomioista, jolloin Sireniuksen rangaistus nousi seitsemään vuoteen ja Vähän sekä Jacobsonin tuomiot kuuteen vuoteen. Presidentti P. E. Svinhufvud armahti Jacobsonin kesäkuussa 1936 tämän paljastettua muita verkostoon kuuluvia. Lydia Stahl pidätettiin Ranskassa ja keväällä 1935 hän sai viiden vuoden vankeustuomion.
Kulttuuri

Pian jutun paljastumisen jälkeen joulukuussa 1933 ilmestyi Kaarlo Kurkon romaani Suuri vakoilujuttu, joka oli saanut innoituksensa tapauksesta. Vuonna 1934 ilmestyi ruotsalaisen Harald Widen suureen vakoilujuttuun perustuva romaani Sotasalaisuus. Lydia Stahlin vaiheisiin pohjautuu Aarne Haapakosken romaani Madame Saahl'in salaisuus (1934). Suurta vakoilujuttua käsitellään myös Örnulf Tigerstedtin kirjassa Vastavakoilu iskee (1943). Lisäksi siitä kertovat Martti Backmanin 2017 ilmestynyt dokumenttiromaani Vakoojat sekä Yleisradion vuonna 1996 esittämä televisiodraama Rotanloukku.
Aiheesta muualla

Vakoojat kiinni! Pentikäisen pako paljasti muut vakoojakoplan jäsenet, Hakkapeliitta, 07.11.1933, nro 45, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Neuvosto-Venäjän sotilasasiamiehet yhteydessä paljastettuun vakoilujärjestöön. 25 vangittua jutussa, pidätettyjä kaikkiaan 34. Ulkomaalaiset Martin ja Jacobson olivat järjestön johtajia. Vakoilujärjestö yhteydessä myös SKP:hen. 3,000 markan kuukausipalkasta myi Pentikäinen isänmaansa, Helsingin Sanomat, 09.12.1933, nro 331, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen poliisin avulla paljastettiin Parisin vakoilujuttu. Ranskan valtiollisen poliisin apulainen kävi saamassa Suomesta tietoja pari viikkoa sitten. Tämän jälkeen toimitettiin viipymättä Lydia Stahlin vangitseminen. Mary Martin-Schule oli Stahlin Suomeen lähettämä, Helsingin Sanomat, 23.12.1933, nro 345, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vakoilujutun langat johtivat Suomesta Parisiin. Prof. Martinilla on talletuksia saksalaisessa pankissa, Helsingin Sanomat, 28.12.1933, nro 348, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suuresta vakoilujutusta. Uusia tietoja Parisista. Kuvanveistäjä Väinö Aaltonen kertoo. Hänen kimppuunsa hyökättiin Trelleborgin lautalla, Helsingin Sanomat, 30.12.1933, nro 350, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Örnulf Tigerstedt : Vastavakoilu iskee, Otava 1943 (Internet Archive), luku Suuri vakoilujuttu sivut 142-196
Vilho Pentikäinen.
Oikeudenkäynti Turun lääninvankilassa 12. helmikuuta 1934. Maria-Emma Schul-Martin (vas.) takanaan Fanny Airaksinen. Keskellä edessä Arvid Jacobson.
The Living End

| The Living End |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1994–
Tyylilaji:  psychobilly, punk rock, alternative rock
Kotipaikka:  Australia
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Chris Cheney, kitara, laulu   Scott Owen, kontrabasso, laulu   Andy Strachan, rummut, laulu  
Entiset jäsenet:  Travis Demsey, rummut (1996-2002   Joe Piripitzi, rummut (1994–1996)  
Levy-yhtiö:  Dew Process, 2007–   Deck Cheese, 2007–2008   Adeline Records/EastWest, 2006–   EMI, 2003–2007   Modular Records, 1998–2003   Rapido, 1996–1998   omakustanne, 1994–1996  
Aiheesta muualla
thelivingend.com
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Living End on australialainen rockyhtye, joka on peräisin Melbournesta. Yhtye perustettiin 1994 ja nykyiseen kokoonpanoon kuuluvat Chris Cheney, Scott Owen ja Andy Strachan. Yhtye nousi julkisuuteen 90-luvun lopulla tuplasinglen "Second Solution/Prisoner of Society" julkaisun jälkeen.
Tähän päivään mennessä yhtye on julkaissut viisi studioalbumia ja yhden singlekokoelman Australiassa. Näistä kaksi ovat nousseet Australian levymyyntilistoilla. He ovat myös saavuttaneet huomioitavaa suosiota Yhdysvalloissa sekä Euroopassa.
Tyyli ja vaikutteet

Chris Cheney pitää 1950-luvun rock-musiikkia suurimpana vaikuttajanaan ja ensimmäisenä musiikillisena rakkautenaan. Yhtyeen tyyli perustuikin aluksi juuri siihen. Australiassa 80-luvulla tehty rock on toisena suurena vaikuttajana, koska yhtyeen jäsenet kertovat kasvaneensa siihen ja arvostaneensa sitä. 1980-luvun rockabilly-yhtye Stray Cats inspiroi Scott Owenia käyttämään kontrabassoa, kun yhtye päätti aloittaa musiikin tekemisen. Muita vaikutteita yhtye on ottanut The Reverend Horton Heatilta ja Eddie Cochranista.
Yhtye myös pitää pohjanaan punk-ideologiaa, viitaten Iggy Popiin, The Who:hon and The Jamiin yhtyeinä, jotka jakavat heidän kanssaan samat periaatteet: ympäröivästä yhteisöstä huomioiden tekemisen. Heitä on myös verrattu 1990-luvun punkin uudelleensynnyttäjään Rancidiin. Yhtye ei kuitenkaan pidä itseään punk-yhtyeenä, enemmän rock-yhtyeenä, joka on ottanut vaikutteita punkista.
Diskografia > Studioalbumit

1998: The Living End
2000: Roll On
2003: Modern Artillery
2006: State of Emergency
2008: White Noise
2011: The Ending Is Just the Beginning Repeating
2016: Shift
2018: Wunderbar
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta The Living End Wikimedia Commonsissa
Virallinen kotisivu
Virallinen MySpace-sivu
Kuvagalleria (Arkistoitu – Internet Archive)
The Local

| The Local |
| --- | --- |

Verkkosivusto:  http://www.thelocal.com/
Slogan:  News in English
Kaupallinen:  Kyllä
Tyyppi:  Uutissivusto
Rekisteröinti:  Vaihtoehtoinen
Kielet:  englanti
Omistaja:  The Local AB
Avattu:  2004
Nykyinen tila:  Aktiivinen
The Local on englanninkielinen internet-uutissivusto, jolla on paikalliset uutissivustot seuraaville maille: Ruotsi, Saksa, Ranska, Espanja, Sveitsi, Norja, Tanska Itävalta ja Italia. Sivustot ovat tyyliltään ja visuaalisesti samanlaisia, mutta niillä on erilliset uutistoimituksensa, jotka keskittyvät maansa asioihin.
Sivustot julkaisevat englanninkielisiä uutisia koskien ajankohtaisia asioita, politiikkaa, taloutta, urheilua ja kulttuuria, sekä julkaistavana on myös analyyseja ja mielipidekirjoituksia. Yhtiö omistaa myös suurimmat englanninkieliset keskustelufoorumit Saksassa (Toytown Germany) ja Sveitsissä (English Forum).
Yhtiö kertoi tammikuussa 2015 sivuston kuukausittaisen lukijamäärän olevan yli 4,5 miljoonaa.
Yhtiön perustajat

The Local -uutissivuston perustivat sen nykyinen toimitusjohtaja Paul Rapacioli ja James Savage.
Sivuston historia

Alkuperäinen ruotsalainen sivusto aloitti toimintansa vuonna 2004 viikoittaisena sähköpostiuutispalveluna. Saksalainen sivusto perustettiin vuonna 2008, ja sveitsiläinen sivusto 2011. Vuonna 2013 yhtiö avasi toimistonsa Ranskassa, Espanjassa ja Italiassa.
Aiheesta muualla

The Local - Europe's news in English
The Local - France's news in English
The Local - Germany's news in English
The Local - Italy's news in English
The Local - Norway's news in English
The Local - Sweden's news in English
The Local - Switzerland's news in English
The Local - Austria's news in English
The Local - Denmark's news in English
TUL:n jalkapallomestaruuskilpailut 1931

| TUL:n jalkapallomestaruuskilpailujen kausi 1931 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  15
Ajankohta:  7. elokkuta – 27. syyskuuta 1931
Mestari:  Talikkalan Toverit
  ← 1930 :  1932 → 
TUL:n jalkapallomestaruuskilpailu 1931 oli 12:tta kertaa järjestetty Suomen Työväen Urheiluliiton jalkapallomestaruuskilpailu. Sen voitti ensimmäisen mestaruutensa saavuttanut Talikkalan Toverit Viipurista.
Cup-muotoisena pelattuun kilpailuun ilmoittautui 17 joukkuetta, joista Iisalmen Työväen Urheilijat ja Kuopion Kisa-Veikot eivät osallistuneet, ja Helsingin Ponnistus luovutti ensimmäisen kierroksen ottelunsa. Töölön pallokentällä pelatussa loppuottelussa Talikkalan Toverit voitti Helsingin Kalervon jatkoajan jälkeen maalein 1–0.
Ottelukaavio

Ottelut puolivälieristä lähtien.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Puolivälierät | Puolivälierät |  |  | Välierät | Välierät |  |  | Loppuottelu | Loppuottelu |
:  
|  |  |  |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  |  |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  Töölön Vesa |  5 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  Töölön Vesa |  5 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  Helsingin Työväen Palloilijat |  2 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  Helsingin Työväen Palloilijat |  2 |   |   |  Töölön Vesa |  2 |   |   |  |  |
|  |  |  |   |   |  Töölön Vesa |  2 |   |   |  |  |
|  |  |  |   |   |  Helsingin Kalervo |  3 |   |   |  |  |
|  |  Turun Toverit |  1 |   |   |  Helsingin Kalervo |  3 |   |   |  |  |
|  |  Turun Toverit |  1 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  Helsingin Kalervo |  3 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  Helsingin Kalervo |  3 |   |   |  |  |   |   |  Helsingin Kalervo |  0 |
|  |  |  |   |   |  |  |   |   |  Helsingin Kalervo |  0 |
|  |  |  |   |   |  |  |   |   |  Talikkalan Toverit |  1 |
|  |  Kotkan Työväen Palloilijat |  1 |   |   |  |  |   |   |  Talikkalan Toverit |  1 |
|  |  Kotkan Työväen Palloilijat |  1 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  Talikkalan Toverit |  2 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  Talikkalan Toverit |  2 |   |   |  Talikkalan Toverit |  2 |   |   |  |  |
|  |  |  |   |   |  Talikkalan Toverit |  2 |   |   |  |  |
|  |  |  |   |   |  Tampereen Pallo-Veikot |  1 |   |   |  |  |
|  |  Tampereen Pallo-Veikot |  7 |   |   |  Tampereen Pallo-Veikot |  1 |   |   |  |  |
|  |  Tampereen Pallo-Veikot |  7 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  AIF Stjärnan |  0 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  AIF Stjärnan |  0 |   |   |  |  |   |   |  |  |
Ottelut

Stjärnan arvottiin suoraan toiselle kierrokselle sekä Kalervo, KTP, TPV ja TuTo puolivälieriin.
Ottelut > 1. kierros

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 7. elokuuta 1931  | HTP | Ponnistus luovutti | Ponnistus | Töölön pallokenttä, Helsinki |  |
|  |  |  |  |  |     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 7. elokuuta 1931  | Yritys | 3–2 (2–1) | SorPo | Joensuun urheilukenttä, Joensuu |  |
|  | V. Saarelainen    K. Junninen    ?  |  |  ?    ? | Tuomari: V. Komulainen, Joensuu  |     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 12. elokuuta 1931  | PUS | 0–1 (0–0) | VaaTo | Hietalahden urheilukenttä, Vaasa |  |
|  |  |  |  J. Latvala | Tuomari: A. Anttila, Vaasa  |     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 12. elokuuta 1931  | SorVe | 0–2 (0–1) | TaTo | Papulan kenttä, Viipuri |  |
|  |  |  |  10' U. Hasanen    89' (rp.) R. Luostarinen | Yleisömäärä: 200 Tuomari: Osvald Fager, Helsinki  |     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 14. elokuuta 1931  | Vesa | 5–2 (1–2) | Kullervo | Töölön pallokenttä, Helsinki |  |
|  | Sulo Salin  43'  60'   Kurt Weckström  53'  55' (rp.)   Arthur Nyström  62' |  |  12'  37' Arvo Pesonen | Tuomari: Y. Lehtonen, Helsinki  |     |
Ottelut > 2. kierros

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 16. elokuuta 1931  | Stjärnan | 5–2 (2–1) | VaaTo | Pietarsaaren urheilukenttä, Pietarsaari |  |
|  |  ?  16'   ?  40'   H. Söyring  68'   E. Tanskanen    ?  |  |  35' J. Latvala    48' V. Friman | Tuomari: A. Anttila, Vaasa  |     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 16. elokuuta 1931  | Yritys | 0–9 (0–5) | TaTo | Joensuun urheilukenttä, Joensuu |  |
|  |  |  |      R. Luostarinen    V. Vuokko    Eino Vuokko    E. Penttinen | Yleisömäärä: 400  |     |
Ottelut > Puolivälierät

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 20. elokuuta 1931  | Vesa | 5–2 (3–1) | HTP | Töölön pallokenttä, Helsinki |  |
|  | Kurt Weckström  9'   Torsten Speeti  18'   Tauno Speeti  32'  49'   OMa maali  85' |  |  30'  70' Tiilikainen |  |     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 23. elokuuta 1931  | TuTo | 1–3 ja. (1–1, 1–0) | Kalervo | Turun urheilupuisto, Turku |  |
|  | Vuorenpää  |  |  64' Savander    92' (rp.) ?    95' Lehto | Tuomari: E. Lilja, Helsinki  |     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 30. elokuuta 1931  | KTP | 1–2 (1–2) | TaTo | Kotkan urheilukenttä, Kotka |  |
|  | Sulo Paananen  3' |  |  30' ?    40' ? | Tuomari: E. Lilja, Helsinki  |     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 6. syyskuuta 1931  | TPV | 7–0 (2–0) | Stjärnan | Pyynikin urheilukenttä, Tampere |  |
|  | Eero Honkonen  26'  29'   R. Kallas  60'  65'   Reino Valkama  76'  78'   ?  89' |  |  | Tuomari: Eino Rantanen, Tampere  |     |
Ottelut > Välierät

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 13. syyskuuta 1931  | TaTo | 2–1 (0–0) | TPV | Papulan kenttä, Viipuri |  |
|  | V. Manni  78'   E. Penttinen  83' |  |  65' R. Kallas | Yleisömäärä: 120 Tuomari: E. Tenhunen, Viipuri  |     |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 20. syyskuuta 1931  | Vesa | 2–3 (2–1) | Kalervo | Töölön pallokenttä, Helsinki |  |
|  | Sulo Salin  15'  45' |  |  42' Akseli Pulkkinen    49' M. Seitola    60' (om.) Aarne Rantanen | Tuomari: E. Lilja, Helsinki  |     |