Frans I (Ranska)
Ulkopolitiikka > Sotavankeus ja sen seuraukset

Frans I:tä pidettiin vankina Madridissa. Kuninkaan vapauden hintana keisari Kaarle V vaati kolmasosaa Ranskasta, Ranskan luopumista oikeuksistaan Italiassa ja Bourbonnaisin maakunnan läänitysten palauttamista sekä Provencen kreivikuntaa. "Olen päättänyt kestää vankilassa niin kauan kuin Jumala tahtoo sen sijaan, että hyväksyn valtakuntaani vahingoittavia ehtoja!" vastasi kuningas. Pavian taistelun murskatappio, vaarassa oleva valtakunta ja vankeus pahensivat hänen migreeniään, sekä vanhojen haavojen ja äskettäin saadun kupan seurauksia. Saatuaan päähänsä vaarallisen paiseen, Tournonin arkkipiispa piti messun Fransin sairasvuoteen vieressä sisar Marguerite de Navarren läsnäollessa, joka oli kiiruhtanut veljensä luokse Madridiin. Ranskalaiset rukoilivat kuninkaansa puolesta. Vaikka Frans lopulta toipui, hän ei lakannut kärsimästä. Hänen persoonallisuutensa muuttui. Hänen käytöstään leimasivat äkilliset mielialan vaihtelut, äärimmäisen ankaruuden ja armon osoitukset, epäjohdonmukaisuudet hallitsijana ja yksityishenkilönä sekä hajamielisyys.
Keisari Kaarle V piti tiukasti kiinni kohtuuttomista vaatimuksistaan. Päättäneenä kuolla vankeudessa, Frans I luopui kruunusta vanhimman poikansa Frans III:n hyväksi. Ranskalaiset pitivät tätä kruunusta luopumista huonoimpana mahdollisena siirtona. Alle 10-vuotias dauphin, kruununprinssi oli liian nuori ja maa oli hukassa ilman johtajaansa. Hinnasta välittämättä Frans I täytyi saada takaisin kotiin. Ranskan suurlähettiläät tekivät nimellisesti kuninkaan valtuuttamina Madridin rauhansopimuksen, jonka ehdot olivat ankarat. Kuningas allekirjoitti sen tammikuussa 1526 ja julisti, että vangitun ritarin sana ja allekirjoitus olivat arvottomia ja että hänen valtakuntansa hajottaminen ei ollut hänen vallassaan. Hän oli edelleen vuoteenomana ja kihlautui välittäjän avulla Eleonoora Itävaltalaisen, Portugalin kuninkaan lesken kanssa joka oli hänen vangitsijansa Kaarle V:n sisar. Viimeisenä rauhanehtona Frans joutui luovuttamaan kaksi vanhinta poikaansa, seitsemän- ja kahdeksanvuotiaat Henrikin ja Fransin panttivangeiksi.
Luovutetut maakunnat kuitenkin kieltäytyivät eroamasta Ranskasta. Keisari Kaarle V, joka oli raivoissaan väärän valan saaneelle kuninkaalle, piti Frans I:n poikia vankinaan neljä vuotta. Hänen armeijansa ryösti Italiaa ja vangitsi paavi Klemens VII:n. Frans ei voinut avoimesti osallistua sotaan, joka syttyi Kaarle V:tä vastaan eri puolilla valtakuntaa. Tuomittuna perumaan lupauksensa salaisille liittolaisilleen, hän pakeni heidän lähettiläitään joko metsästysmatkoille metsästä toiseen tai ympäri maata rakennuttaen satulinnoja, joissa hän asui vain lyhyitä aikoja sekä perusti vuonna 1530 kaikille avoimen, humanistisen Collège de Francen. Étampes'n herttuatar Anne, "kaunein oppineista naisista ja oppinein kauniista naisista", korvasi vuonna 1526 aiemman rakastajattaren Madame de Châteaubriantin, enemmänkin seuralaisena kuin rakastajattarena.
Cambrain rauhansopimuksessa (Naisten rauha, Paix de Dames) vuonna 1529, jonka neuvottelivat Fransin äiti, herttuatar Louise de Savoie ja Kaarle V:n täti Marguerite de Austria, Madridin rauhan 1526 tiukkoja ehtoja lievennettiin. Frans luopui vaatimuksistaan ​​Italiassa ja oikeuksistaan ​​valtiaana Flanderissa ja Artoisissa. Vastineeksi Kaarle luopui vaatimuksistaan Burgundin herttuakuntaan ja hyväksyi sen sijaan rahaa panttivankeinaan pitämistään prinsseistä. Saadakseen poikansa takaisin Frans joutui hylkäämään aiemmat liittolaisensa, luopumaan Italiasta ja maksamaan 2 000 000 kultaécua. Hänen kevytmielinen tuhlailunsa oli tyhjentänyt valtion rahakamarin, ja lunnaat saatiin kerätyksi vain vaivoin. Pienet prinssit pääsivät osallistumaan isänsä poliittiseen avioliittoon, häihin Eleonoora Itävaltalaisen kanssa heinäkuussa 1530.