Richard S. Ewell
Sotilasuran ja sisällissodan alku

Ewell palveli jonkin aikaa Uudessa-Meksikossa komentajanaan Benjamin Bonneville. Hän haavoittui taistelussa apassien ja cochise-intiaanien kanssa. Vuonna 1860 sairaus pakotti hänet palaamaan Länsi-Virginiaan toipumaan. Sisällissodan syttyessä hän erosi Yhdysvaltain armeijasta 7. toukokuuta 1861, liittyi Virginian vakinaiseen armeijaan ja nimitettiin ratsuväen everstiksi 8. toukokuuta. Ewell haavoittui 31. toukokuuta hyökkäyksessä Fairfaxin käräjätalolle ja oli yksi sodan ensimmäisistä haavoittuneista upseereista.
Ewell ylennettiin prikaatinkenraaliksi 17. kesäkuuta ja hän komensi prikaatiaan ensimmäisessä Bull Runin taistelussa, muttei juurikaan joutunut kahakoimaan unionin joukkojen kanssa. Ewell ylennettiin kenraalimajuriksi 24. tammikuuta 1862, ja hän palveli kenraali Stonewall Jacksonin alaisena Jacksonin Shenandoahin laakson sotaretken aikana. Ewell taisteli joukkoineen unionin armeijan kenraalimajurien John C. Frémontin, Nathaniel P. Banksin ja James Shieldsin joukkoja vastaan. Hän osallistui Gaines Millin, Malvern Hillin ja Cedar Mountainin taisteluihin. Ewell päihitti Banksin uudestaan Cedar Mountainissa, ja osallistui myös toiseen Bull Runin taisteluun. Ewell haavoittui Grovetonissa pahasti, ja hänen vasen jalkansa amputoitiin polven alapuolelta.
Ewell sai hoitoa ensimmäiseltä serkultaan Lizinka Campbell Brownilta, johon ihastui, ja jonka kanssa meni naimisiin Richmondissa 26. toukokuuta 1863.
Pitkän toimpumisensa jälkeen Ewell palasi Leen Pohjois-Virginian armeijaan Chancellorsvillen taisteluun. Kun Jackson haavoittui kuolettavasti 3. toukokuuta 1863, hän ehdotti että Ewell korvaisi hänet armeijakunnan komentajana. Lee täytti väliaikaisesti paikan ratsuväenkenraali J. E. B. Stuartilla, mutta 23. toukokuuta Ewell ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja toisen armeijakunnan komentajaksi (nyt hieman pienempi kuin Jacksonin armeijakunta, koska yksikköjä hajotettiin muodostettavaa 3. armeijakuntaa varten, jonka komentajaksi tuli myös yksi entisistä Jacksonin divisioonankomentajista, kenraaliluutnantti A. P. Hill).
Juuri ennen Gettysburgin tuhoisaa taistelua Ewell voitti unionin joukot toisessa Winchesterin taistelussa, jossa hän otti vangiksi yli 4000 miehen varuskunnan ja 23 tykkiä. Winchesterissä Ewell pelastui pahalta haavoittumiselta, sillä häntä ammuttiin rintaan käytetyllä luodilla, aivan kuten oli käynyt aikaisemmin Gaines Mill’sissä. Ewell eteni taistelun jälkeen miltei Pennsylvanian pääkaupunkiin Harrisburgiin, ennen kuin sai kutsun siirtyä Gettysburgiin tukemaan Leen joukkoja.
Ewellin armeijakunta lähestyi Gettysburgia pohjoisesta ja murskasi unionin XI armeijakunnan ja osia I armeijakunnasta. Ewellin toiminta Gettysburgissa on kuitenkin herättänyt laajaa kiistelyä. Hän kieltäytyi hyökkäämästä Cemetary Hillille (hautausmaakukkula) vaikka Lee käski hänen vallata sen, ja onkin väitetty että Stonewall Jackson olisi valloittanut sen oikopäätä. Syyksi on arveltu, että Ewell halusi odottaa taistelukentälle saapuvia lisäjoukkoja, mutta unioni sai odotettaessa raskasta tykistöä ja lisäjoukkoja York Pikelta ja A. P. Hillin väsyneitä joukkoja ei voinut kuumana päivänä lähettää heti taisteluun niiden saavuttua paikalle.
Ewellin esikuntaan kuuluneet kenraalit Isaac R. Trimble ja Jubal Early kritisoivat suuresti hänen päätöstään olla hyökkäämättä. 2.–3. heinäkuuta Ewellin joukot kuitenkin hyökkäsivät unionin asemia vastaan Cemetary Hillillä. Ewell haavoittui 3. heinäkuuta ja myös marraskuussa Kelly’s Fordissa Virginiassa. Tammikuussa 1864 hän haavoittui jälleen hevosensa kaaduttua lumihankeen.
Ewell taisteli Wildernessin ja Spotsylvanian taisteluissa. Spotsylvaniassa hän koki henkisen romahduksen. Hän piiskasi pakenevia miehiään miekalla, ja Lee siirsi hänet varuskunnan komentajaksi Richmondiin sanoen, että miten Ewell voisi hillitä miehiään jos hän ei kyennyt hillitsemään edes itseään. Ewell perääntyi Richmodista joukkoineen vuonna 1865 ja joutui unionin joukkojen sotavangiksi Sayler’s Creekissä muutamaa päivää ennen Leen antautumista. Hän oli sotavankeudessa Bostonin sataman vankileirillä Fort Warrenissa heinäkuuhun 1865.