stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjois-Karjalan vaakuna
Karjalan historiallisen maakunnan vaakuna

Karjala on yksi Suomen neljästä historiallisesta maakunnasta (Hämeen, Satakunnan ja Varsinais-Suomen ohella), jotka on perinteisesti laskettu herttua­kunniksi. Maakunnan vaakunan uskotaan olevan peräisin Ruotsin kuningas Kustaa Vaasan hautajaisissa kannetusta lipusta vuodelta 1560, mutta on mahdollista että vaakuna on syntynyt jo Kustaa Vaasan hallitsijakaudella. Vanhin säilynyt esimerkki vaakunasta on peräisin vuoden 1562 teoksesta Armorial suédois, jossa vaakunassa on kuvattuna ainoastaan miekkoja pitelevät käsivarret. Kustaa Vaasan hautamuistomerkissä Uppsalan tuomiokirkossa Karjalan vaakuna sisältää myös käsivarsien saatteena olevan kruunun. Käsivarsien on katsottu kuvastavan Karjalan sijaintia Ruotsin ja Venäjän välisenä raja-alueena ja siellä käytyjä taisteluja lännen ja idän välillä. Vaakunan aiheet toistuvat myös Suomen vaakunassa.
Vaakunasta on esiintynyt vuosisatojen varrella useita muunnelmia. 1700-luvulla molemmat käsivarret saatettiin kuvata haarniskoituina ja käyräsapelia pitelevinä. Joskus toisen käsivarren miekka on vaihdettu nuoleksi. Karjalan eteläosan päätyessä Venäjän hallintaan Uudenkaupungin ja Turun rauhoissa laadittiin uudelle Viipurin kuvernementille vaakuna, jossa käsivarsien päällisen kruunun yläpuolella lisättiin Venäjän keisarin kruunu. 1800-luvulta alkaen vaakunan muoto kuitenkin vakiintui 1500-luvun alkuperäiseen muotoon. Nykyinen ulkoasu vaakunalle laadittiin vuonna 1962 sisäasiaministeriön toimesta ja sen selityksen laati heraldikko Ahti Hammar.
Karjalan perinteisessä isännänviirissä väreinä on punainen ja musta. Värit ovat peräisin Karjalaisen osakunnan tunnusväreistä, jotka se peri aiemman Savo-karjalaisen osakunnan Savon ja Karjalan vaakunoiden väreihin pohjautuvista tunnusväreistä. Värit esiintyvät useissa Karjalan alueen kuntavaakunoissa, sekä luovutettujen alueiden perinnevaakunoissa.
Pohjois-Karjalan tunnuksena

Pohjois-Karjalan tunnukseksi vaakuna vakiintui muun muassa läänijaon seurauksena. Pohjois-Karjalan ollessa osa Kuopion lääniä läänin vaakunassa kuvattiin Savon ja Karjalan vaakunat, mutta Pohjois-Karjalan läänin synnyttyä vuonna 1960 uusi lääni alkoi käyttämään vaakunanaan Karjalan maakuntatunnusta, Kuopion läänin saadessa vaakunakseen Savon vaakunan. Vuoden 1997 lääniuudistuksen myötä maakuntaliittojen toimialueista tuli hallinnollisia maakuntia ja Pohjois-Karjalan maakunnalle vahvistettiin Karjalan vaakuna ilman kilven päällistä kruunua.
Vaakunan pohjalta on tehty maakuntalippu, jossa vaakunan käsivarsien ja kruunun lisäksi on kuvattuna tangonpuoleisella reunalla linnakekoroinen pieli. Linnakekoroa on käytetty raja-alueiden tunnuksena ja se esiintyy muun muassa Joensuun vaakunassa nimellä vallikoro. Pohjois-Karjalan maakuntahallitus vihki lipun käyttöön 8.6.1997. Lipun aiheet toistuvat myös Pohjois-Karjalan maakuntaviirissä.
Galleria

Karjalan vaakuna vuoden 1562 teoksessa Armorial suédois. Ranskan kansalliskirjasto, Pariisi.
Karjalan vaakuna Kustaa Vaasan muistomerkissä Uppsalan tuomiokirkossa. vuodelta 1583.
Kustaa II Aadolfin hautajaissa käytetty Karjalan vaakuna vuodelta 1633.
Viipurin kuvernementin vaakuna vuodelta 1797.
Suomen suuriruhtinaskunnan aikainen Kuopion läänin vaakuna vuodelta 1899.
Itä-Suomen läänin vaakuna vuosina 1997-2009.
Pohjois-Karjalan lippu ja viirejä Pielisjoen linnan saloissa.
Karjalan historiallisen maakunnan vaakuna, joka oli käytössä myös Pohjois-Karjalan läänin vaakunana vuosina 1962–1997
Karjalan perinteinen isännänviiri.
Pohjois-Karjalan maakuntalippu.
Pohjois-Karjalan maakuntaviiri.
Voitto Pokela

| Voitto Pokela> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. elokuuta 1924 Suomi
Kuollut: 29. lokakuuta 2010 (86 vuotta) Australia
Kansalaisuus:  australiansuomalainen
Ammatti:  pappi, kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Tuotannon kieli: suomi
Esikoisteos:  Jälkiä Australian sannassa, 1995
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Voitto (Vic) Pokela (18. elokuuta 1924 Suomi – 29. lokakuuta 2010 Australia) oli australiansuomalainen pappi. Hänen teoksensa Jälkiä Australian sannassa (1995) on tunnetuimpia australiansuomalaisten julkaisemia kirjoja
Pokela muutti Australiaan Tasmaniaan 1959. Hän teki aluksi kirvesmiehen töitä Hobartin kirjaston rakennustyömaalla. Perhe tuli perässä myöhemmin. Pokela oppi nopeasti englannin ja ryhtyi myöhemmin opiskelemaan. Hän valmistui luterilaiseksi papiksi ja oli ensimmäinen Australiassa pappiskoulutuksen saanut suomalainen. Viimeiset vuotensa Pokela asui Queenslandissa.  Pokela aloitti vuonna 1964 seurakuntatyössä maallikkona Australian luterilaisen kirkon tehtävässä Mount Isan kaivosalueella ja valmistui papiksi 1966.
Teokset

Jälkiä Australian sannassa, SLEY 2995 ISBN 951-618-141-4
Poikien puhelin

Poikien puhelin on Väestöliiton alaisuudessa toimiva auttava puhelin- ja verkkopalvelu alle 20-vuotiaille pojille ja nuorille miehille. Puheluihin vastaa aikuinen, ammatillisesti poikien maailmaan perehtynyt mies. Poikien puhelimessa nuoria autetaan kaikissa elämään liittyvissä pulmissa. Toimintaperiaatteena on antaa suoria vastauksia suoriin kysymyksiin. Poikien puhelin päivystää arkisin klo 13–18. Puhelu on soittajalle maksuton ja soittaa voi nimettömänä.
Poikien Puhelimen chat palvelee arkisin klo 13-18. Chatissa keskustelut käydään kahden kesken Poikien puhelimen työntekijän kanssa, ja puheluiden tapaan ne ovat luottamuksellisia.
Keskustelujen aiheita ei ole rajattu millään tapaa, vaan Poikien puhelimessa nuoret miehet voivat keskustella mistä tahansa. Suurin osa keskusteluista kuitenkin koskee mieheksi kehittymistä, seksuaalisuutta, seurustelua, kasvamista, murrosikää, perhettä, kiusaamista, opiskelua ja muita soittajien elämässä vastaan tulevia pohdituttavia tilanteita.
Aiheesta muualla

Poikien puhelin
Kirjallisuutta

Joonas Kekkonen, Miguel Reyes (toim.): Pakko kysyä : Ohjeita seksiin, kasvuun ja seurusteluun Poikien Puhelimesta. Helsinki : Väestöliitto, 2016. ISBN 978-952-226-184-7.
Veikko Vennamo

| Veikko Vennamo |
| --- | --- |
 Vennamo vuonna 1988
Suomen II valtiovarainministeri
 Kekkosen V hallitus 20.10.1954–3.3.1956  
Edeltäjä:  Martti Miettunen
Seuraaja:  Mauno Jussila
Kansanedustaja
 6.4.1945–19.2.1962 5.4.1966–20.3.1987  
Ryhmä/puolue:  Suomen maaseudun puolueen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Kuopion läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. kesäkuuta 1913 Jaakkima
Kuollut: 12. kesäkuuta 1997 (84 vuotta) Helsinki
Arvonimi: tullineuvos
Puoliso:  Sirkka Vennamo (1944–1997)
Lapset:  Pekka Vennamo Meri Vennamo Raisa Vennamo
Tiedot
Puolue:  Maalaisliitto (vuoteen 1959) Suomen Maaseudun Puolue (1959–1995)
Koulutus:  varatuomari (1939)
Veikko Emil Aleksander Vennamo (vuoteen 1938 Fennander, 11. kesäkuuta 1913 Jaakkima – 12. kesäkuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, Suomen Maaseudun Puolueen (SMP) perustaja ja puheenjohtaja, pitkäaikainen kansanedustaja, tullineuvos ja ministeri. Hänen luomastaan populistisesta liikkeestä ja aatteesta on käytetty nimeä vennamolaisuus. Koulutukseltaan Vennamo oli lakitieteen lisensiaatti ja varatuomari.
Veikko Vennamo toimi muuan muassa Maatalousministeriön asutusasiainosaston (ASO) päällikkönä ja ylijohtajana 1944–1959, Tullihallituksen tili- ja talousosaston päällikkönä sekä tullineuvoksena 1960–1980, Suomen Maaseudun Puolueen ja sen edeltäjän Suomen Pientalonpoikien Puolueen johtajana 1959–1979, kansanedustajana 1945–1959 (Maalaisliitto), 1959–1962 (Suomen Pientalonpoikien Puolue) ja 1966–1987 (Suomen Maaseudun Puolue), kaikkiaan 39 valtiopäivillä, toisena valtiovarainministerinä 1954–1956 sekä SMP:n presidenttiehdokkaana 1968, 1978 ja 1982. Pääosan kansanedustajakaudestaan Vennamo edusti Kuopion läänin vaalipiiriä.
Valtiollisen toimintansa ohella Veikko Vennamo oli pitkäaikainen Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen.
Perhetausta ja koulutus

Veikko Fennander syntyi Karjalassa Jaakkiman pitäjässä vauraaseen porvariskotiin. Hänen isänsä Emil Fennander (1876–1940) oli Kansallis-Osake-Pankin Lahdenpohjan konttorin johtaja ja oli ollut aikoinaan Maalaisliiton karjalaisia perustajia. Suvusta löytyy kaksi valtiopäivämiestä, Pekka Paganus ja Juhana Paganus. Äiti oli Fanny Siviä (o.s. Haikala, 1883–1966), hänkin tyttökoulun käynyt, mikä oli tuolloin varsin harvinaista. Veikko Fennander kävi koulunsa Viipurissa ja valmistui ylioppilaaksi vuonna 1931, minkä jälkeen hän aloitti oikeustieteen opinnot Helsingin yliopistossa. Hän suoritti ylemmän oikeustutkinnon 22-vuotiaana vuonna 1936, sen jälkeen lakitieteen lisensiaatin tutkinnon 1937, ja sai varatuomarin arvon vuonna 1939.
Nuoruudessaan Vennamo, joka oli jo varhain omaksunut jyrkästi kommunisminvastaisen asenteen, toimi isänsä tavoin suojeluskunnassa. Toisaalta Vennamo erotettiin opiskeluaikanaan Viipurilaisesta osakunnasta, koska hän ei suostunut liittymään Akateemiseen Karjala-Seuraan. Vennamo suoritti asevelvollisuutensa välirauhan aikana ja kotiutui vänrikkinä. Myöhemmin hänet ylennettiin reservin luutnantiksi.
Ura > Suomen Maaseudun Puolue

Vennamo perusti vuonna 1959 uuden puolueen, Suomen Pientalonpoikien Puolueen, joka muutti myöhemmin nimensä Suomen Maaseudun Puolueeksi. Puolueen toiminta perustui Vennamon persoonaan, ja hän oli SPP:n ainoa kansanedustaja. Vuoden 1962 presidentinvaalien alla Vennamo yhtyi näkyvästi ns. Honka-liittoon, joka kuitenkin hajosi noottikriisin yhteydessä loppusyksyllä 1961. Vuoden 1962 eduskuntavaaleissa Vennamo putosi eduskunnasta 27 äänen marginaalilla, mutta pääsi takaisin 1966 SMP:n ehdokkaana. Eduskuntatyössä SMP ja sen ainoa edustaja eivät löytäneet kumppaneita. SMP:n menestys alkoi vuoden 1968 presidentinvaaleista, joissa ehdokkaana ollut Vennamo sai runsaasti julkisuutta, jota puolueen yleensä oli vaikea saada. Vuoden 1970 vaaleissa puolue sai 18 eduskuntapaikkaa. Uusista kansanedustajista, joista hyvin monella ei ollut aiempaa kokemusta politiikasta, tunnetuimmaksi tuli puoluesihteeri Eino Poutiainen, jolla oli ollut keskeinen osuus SMP:n vaalimenestyksessä. Puolueväki oli kuitenkin hajanaista, ja 1972 siitä erosi joukko, joka perusti Suomen Kansan Yhtenäisyyden Puolueen (SKYP). SMP:lle jäi eduskuntaan kuusi paikkaa.
Hieman vuoden 1968 presidentinvaalien jälkeen Vennamo nosti melun ns. Feiringin tapauksesta, jossa eduskunnan taloudenhoitajana toimineen varatuomari Björn Feiringin todettiin kavaltaneen eduskunnan varoja yli kymmenen miljoonan markan arvosta pitkälti yli 20 vuoden ajan. Vennamo vaati syytteen nostamista Feiringiä, eduskunnan pääsihteeriä Olavi Salervoa ja eduskunnan tilintarkastajia vastaan. Tapaus raukesi Feiringin kuoltua ja oikeuskansleri Jaakko Enäjärven vapautettua vastuusta muut jutun osalliset. Myös Vennamon ja SMP:n aloite Enäjärven – joka oli tällä välin jo siirtynyt eläkkeelle – haastamiseksi tapauksen vuoksi valtakunnanoikeuteen kaatui eduskunnan perustuslakivaliokunnassa syksyllä 1971.
Ura > Kekkosen uudelleenvalinta poikkeuslailla

Vennamo oli harvoja poliitikkoja, jotka vastustivat presidentti Kekkosen itsevaltiutta ja tapaa hoitaa idänpolitiikkaa. Vennamo koki itse olevansa ”kekkosdiktatuurin vankina” ja kärsikin paljon kekkosvastaisuudestaan, koska se esti SMP:n hallituskelpoisuuden. SMP pääsi vuonna 1983 Kalevi Sorsan IV hallitukseen suuren vaalivoittonsa ansiosta ja pääasiassa SDP:n tuella.
Tammikuussa 1973 säädettiin poikkeuslaki, jolla peruutettiin vuoden 1974 presidentinvaalit, ja Kekkosen presidenttikautta jatkettiin neljällä vuodella. Vennamo vastusti poikkeuslakia. SMP:n opposition kolmetoista eronnutta Suomen kansan yhtenäisyyden puolueen jäsentä eivät vastustaneet Kekkosen presidenttikauden jatkamista. Perustuslain säätämisjärjestystä edellyttävä poikkeuslaki tarvitsi eduskunnassa 5/6 kannatuksen, joten 13 erotetun jäsenen uusi puolue oli yhtenä merkittävänä tekijänä lain hyväksymisessä SMP:n vastustaessa sitä – kokoomuksen Tuure Junnilan mielestä jopa vaa’ankieliasemassa.
Vennamolaisen historiankirjoituksen mukaan SMP hajotettiin ja puolueloikkarit ostettiin turvaamaan Kekkosen uudelleenvalinta poikkeuslailla. Muiden muassa historiantutkija Martti Häikiön mukaan SMP ei hajonnut poikkeuslain vuoksi, vaan puolue oli jo jakaantunut kahtia, kun poikkeuslaki joulukuussa 1972 tuli eduskunnan käsiteltäväksi. Häikiö on nähnyt SMP:n syksyn 1972 aikana tapahtuneen hajoamisen taustalla useita syitä: Vennamon itsevaltaisuus puoluejohtajana, eduskuntaryhmässä noussut kapinahenki, SMP:n huono yhteistyökyky muiden puolueiden kanssa, tuntuva äänimäärän lasku vuoden 1972 eduskuntavaaleissa ja SMP:n kansanedustajilta vaaditut taloudelliset sitoumukset puolueen velkojen lyhentämiseksi. Tuure Junnilan mukaan Veikko Vennamo vaiensi puolueensa toisinajattelijat ja hänen toimintansa arvostelijat välittömästi leimaamalla nämä lähes kavaltajiksi tai Keskustan tai muiden puolueiden ostetuiksi asiamiehiksi.
Presidentti Urho Kekkosen antaessa 1. maaliskuuta 1974 eduskunnassa juhlallisen vakuutuksen poikkeuslailla pidennetyn toimikautensa aluksi Veikko Vennamo käveli mielenosoituksellisesti ulos istuntosalista kesken tilaisuuden.
Puheenjohtaja Veikko Vennamo luonnehti ryhmää vaihtaneita, entisiä puoluetovereitaan ”seteliselkärankaisiksi” väittäen heidän jättäneen puolueen saadakseen puoluetuen itselleen. Puoluelakia nimittäin oli juuri muutettu siten, että toiseen ryhmään siirtyvät kansanedustajat voivat viedä mukanaan kansanedustajittain maksettavan puoluetuen, mikäli siirtyjiä on yli puolet eduskuntaryhmän kansanedustajista.
Aatteellinen perintö

Vennamo muistetaan edelleen Suomen poliittisen historian keskeisimpiin kuuluneena populistisena poliitikkona. SMP:n raunioille syntyneen Perussuomalaisten entinen puheenjohtaja Timo Soini on maininnut Vennamon tärkeäksi esikuvakseen. Politiikantutkija David Arter kertoi vuonna 2018 ilmestyneessä kirjassaan, että Vennamo oli 1994 järjestetyssä EU-kansanäänestyksessä äänestänyt liittymisen puolesta.
Vennamo oli Suomen ensimmäisiä maahanmuuttokriitikoita, ja arvosteli "vierasheimolaisia maahantulijoita" kirjassaan Kekkosdiktatuurin vankina (1989)
Kunnianosoitukset

Vennamolle kaavailtiin vuonna 1996 ministerin arvonimeä, mutta presidentti Martti Ahtisaari ja arvonimilautakunta eivät hyväksyneet esitystä. Esityksen takana olivat muiden muassa Karjalan Liitto ja valtioneuvos Johannes Virolainen. Kun arvonimen epääminen herätti julkisuudessa hämmästystä, Ahtisaari sanoi kysymyksen ministerin arvonimestä menettäneen Vennamon kohdalla ajankohtaisuutensa. Muun muassa SDP:n entinen kansanedustaja Lasse Lehtinen ei uskonut aloitteen sekä Vennamon ja Virolaisen sovinnon vilpittömyyteen, vaan piti niitä vain Keskustan taktisena vetona, jolla saataisiin kerätyksi vanhojen vennamolaisten äänet tulevissa kunnallisvaaleissa. Eduskunnan pääsihteerinä toimineen Seppo Tiitisen mukaan arvonimihankkeen tyrmäsi nimenomaan arvonimilautakunnan jäsenenä ollut Kalevi Sorsa. Aleksis Kiven Seura myönsi Vennamolle Eskon puumerkki -palkinnon 1985.
Karjalan liitto käynnisti kesällä 2007 hankkeen, jonka tarkoituksena oli saada Vennamolle muistomerkki Lapinlahdelle siirtokarjalaisten hyväksi tehdyn työn johdosta. Muistomerkki paljastettiin Lapinlahden Alapitkän kylässä 22. toukokuuta 2010. Lapinlahti oli sotien jälkeen ollut yksi Suomen merkittävimmistä siirtoväen sijoituspitäjistä.
Yksityiselämä

Vennamon puoliso oli vuodesta 1944 Sirkka Vennamo (1913–2005, o.s. Tuominen). Heillä on lapset Pekka (s. 1944), Meri (s. 1947) ja Raisa (s. 1954). Sirkka Vennamon sisar oli arkkitehti Kaija Siren.
Pekka Vennamo toimi isänsä jälkeen SMP:n puheenjohtajana, II valtiovarainministerinä ja liikenneministerinä sekä sen jälkeen Posti- ja telelaitoksen pääjohtajana ja sen seuraajan Sonera Oy:n toimitusjohtajana. Meri Vennamo julkaisi isästään vuonna 2009 kirjan Lähikuvassa Veikko Vennamo. Hän on toiminut kuntapolitiikassa. Meri ja Raisa Vennamo soittivat 1960-luvun lopulla Those Lovely Hula Hands -yhtyeessä.
Vuonna 1997 kuollut Veikko Vennamo on haudattu Maunulan uurnalehtoon.
Julkaisuja

Veikko Vennamo, Reijo Enävaara, Rainer Lemström, Urpo Leppänen, Olavi Tupamäki ja Pekka Vennamo: Asialinjalla. 1970. Espoo, Weilin+Göös.
Veikko Vennamo & E. Kuitunen: Ajan valtimolla. 1973.
Veikko Vennamo: Kulissien takaa: elettyä Mannerheimin, Paasikiven, Kekkosen ja Koiviston aikaa. 1987. Jyväskylä. Gummerus, ISBN 951-20-2968-5
Veikko Vennamo & P. O. Väisänen: Jälleenrakennuksen ihme. Gummerus 1988, ISBN 951-20-3099-3
Veikko Vennamo: Kekkos-diktatuurin vankina. 1989. Jyväskylä, Gummerus, ISBN 951-20-3237-6
Kirjallisuutta

Meri Vennamo, Lähikuvassa Veikko Vennamo, Otava 2009 ISBN 978-951-1-23757-0
Pohjois-Karjalan Sähkö

| Pohjois-Karjalan Sähkö |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1946 (kaupparekisteriin)
Kotipaikka:  Joensuu (Rantakatu 29, 80100 Joensuu)
Toimiala:  sähkön tuotanto, siirto ja kauppa sekä verkoston rakentaminen
Liikevaihto:   120,9 milj. euroa (2019)
Henkilöstö:  269 (31.12.2019)
Kotisivu:  pks.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pohjois-Karjalan Sähkö Oy (PKS) on suomalainen sähköyhtiö ja yrityskonserni, jonka kotipaikka on Joensuu. Konsernin liikevaihto on noin 120 miljoonaa euroa ja sen palveluksessa on noin 270 henkilöä.
Yrityksen liiketoiminta koostuu neljästä eri toiminnosta. Sähköliiketoiminta vastaa sähkön tuotannosta ja hankinnasta.  Yhtiö omistaa maakunnassa kaikkiaan 10 vesivoimalaitosta, joista suurin on Kuurnan voimalaitos Pielisjoessa. PKS Sähkönsiirto Oy vastaa sähköverkon rakentamisesta sekä kunnossapidosta Pohjois-Karjalassa ja itäisessä Savossa. Verkostourakointia harjoittaa siihen erikoistunut urakointiyhtiö Enerke Oy. Sähkökauppa myy sähköenergiaa koko Suomeen.
Yhtiö on perustettu 12. toukokuuta 1945 ja sen toimitusjohtajana toimii Jorma Korhonen. Yritys on saanut vihreän sähkön tuotteilleen Guarentee of origin -alkuperämerkinnän.
PKS Lyhyesti

Perustettu vuonna 1945 (kaupparekisteriin 1946)
Liikevaihto 120,9 miljoonaa euroa (2019)
Sähköverkon pituus 21 000 km
Omaa vesivoimantuotantoa 180 GWh
Henkilöstöä 269 (31.12.2019)
Asiakkaita 86 000
PKS:n voimalaitokset

Pielisjoessa:
Kuurnan voimalaitos
Jänisjoessa:
Ruskeakosken voimalaitos
Saarion voimalaitos
Vihtakosken voimalaitos
Vääräkosken voimalaitos
Höytiäisellä:
Puntarikosken voimalaitos
Puhoksessa:
Puhoksen voimalaitos
Nurmeksessa
Kuokkastenkosken voimalaitos
Louhikosken voimalaitos
Heinävedellä
Palokin voimalaitos
Historiaa

Outokummun kuparikaivoksen perustamisella v. 1913 oli keskeinen sija maakunnan sähköistämisessä. Kaivoksen sähköntarve oli suuri ja sitä yritettiin aluksi tyydyttää oman höyryvoimalaitoksen avulla. Ennen pitkää sähköä tarvittiin kuitenkin enemmän, kuin oli mielekästä yrittää itse Outokummussa tuottaa. Imatran Voima Osakeyhtiö rakensi 110 kV johdon Imatralta Varkauteen ja Outokumpu Oy rakensi itse 45 kV johdon Varkauden ja Outokummun välille vuonna 1934. Tätä kautta saatua sähköä riitti jaettavaksi paitsi outokumpulaisille ja lähiympäristön asukkaille myös Liperiin. Johto oli myös yhteys valtakunnanverkkoon, millä olikin suuri merkitys Pohjois-Karjalan Sähkö Oy:tä perustettaessa.
Höytiäisen lasku-uomassa sijaitseva Puntarikoski oli ensimmäisiä kohteita Pohjois-Karjalassa, jonka vesivoima haluttiin valjastaa laajamittaiseen sähköntuotantoon. Koski varattiin aluksi Outokummun kaivoksen tarpeisiin ja sittemmin se oli vuokrattuna Joensuun kaupungille. 1930-luvun lamavuodet kuitenkin taittoivat kaupungin suunnitelmat voimalaitoksen rakentamisesta.
Liperissä toiminut Liperin Sähkövoima Oy oli aloitteentekijänä käynnistettäessä syksyllä 1942 neuvottelut Liperin ja Joensuun sekä niiden naapurikuntien yhteisestä voimayhtiöstä, joka ottaisi Puntarikosken rakentaakseen. Ajatuksella oli vastustustakin voitettavanaan, mutta sähköä kuitenkin haluttiin, ja kun Outokumpu Oy ilmoitti olevansa valmis toimittamaan sitä laajalle alueelle, alkoi käytännön työ maakunnallisen sähköyhtiön perustamiseksi. Pohjois-Karjalan Sähkö Oy:n perustava kokous pidettiin 12.5.1945. Kokoukseen osallistuivat useimmat Pohjois-Karjalan kunnista, kuntia Itä-Savosta, Joensuun kaupunki sekä joukko maakunnassa toimineita teollisuus- ja liikeyrityksiä.
Yhtiön toimitusjohtaja kasvun ja kehittymisen kannalta tärkeiden vuosikymmenten ajan, 1950-luvun alusta aina 1970-luvun lopulle, oli teollisuusneuvoksen arvonimen saanut Onni Mäkelä.
Aiheesta muualla

Pohjois-Karjalan Sähkö Oy
Pohjanharmoyökkönen

| Pohjanharmoyökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Maayökköset Noctuinae
Suku::  Harmoyökköset Xestia
Laji::  borealis
Kaksiosainen nimi
 Xestia borealis  Nordström, 1933 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pohjanharmoyökkönen (Xestia borealis) on maayökkösiin kuuluva yöperhoslaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu vaarantuneeksi (VU) ja rauhoitettu luonnonsuojelulailla 1. lokakuuta 2009 lähtien.
Koko ja ulkonäkö

Pohjanharmoyökkönen on vaalea, harmaan ja valkean kirjava keskikokoinen yökköslaji. Etusiipien pohjaväri on vaaleanharmaa ja hieman kellertävä. Siipien pinta on tummakehnäinen ja tummina erottuvien sisemmän- ja ulomman poikkiviirun väliin jäävä alue on voimakkaasti tummanharmaalla ja ruskehtavalla värillä sävyttynyt. Poikkiviirut ovat voimakkaasti aaltoilevia. Sekä rengastäplä että munuaistäplä ovat vaaleat ja erottuvat hyvin. Takasiivet ovat tasaisen vaaleat, vain aivan siiven reunassa on tumma viiru. Siipiväli on noin 30–40 mm.
Laji muistuttaa ulkonäöltään muutamia muita pohjoisia yökköslajeja.
Levinneisyys

Pohjanharmoyökköstä tavataan pohjoisella havumetsäalueella Ruotsista ainakin keskiseen Siperiaan asti. Suomessa lajia tavataan ainoastaan vyöhykkeellä, joka ulottuu pohjois-eteläsuunnassa Sallasta Inariin ja lännessä Muonioon. Ruotsissa laji esiintyy muutamissa pohjoisissa maakunnissa. Laji havaittiin Suomessa ensi kertaa 1950-luvulla, mutta useimmat havainnot on tehty vasta 1980-luvulta alkaen.
Elinympäristö

Pohjanharmoyökkönen vaikuttaa olevan paksusammaleisten kuusikkojen laji. Suomessa Keski-Lapin vanhojen kuusikkojen hakkuut uhkaavat lajin säilymistä.
Lentoaika ja elintavat

Aikuiset yksilöt lentävät kesäkuun lopulta heinäkuun loppuun noin iltayhdeksän ja aamukahden välisenä aikana. Lämpimällä ilmalla lento tapahtuu lähellä metsänpohjaa, viileällä säällä puiden latvustoissa. Monien muiden samaan sukuun kuuluvien yökkösten tapaan myös pohjanharmoyökkönen esiintyy vuorovuosina siten, että Länsi-Lapissa lento ajoittuu parillisille, Itä-Lapissa parittomille vuosille. Laji talvehtii toukkana kaksi kertaa.
Ravintokasvi

Toukan luontaista ravintokasvia ei tunneta, mutta kasvatusoloissa se syö ainakin haapaa, kuusen neulasia sekä naavaa. Ruotsissa ravintokasviksi on ilmoitettu mustikka.
Aiheesta muualla

Lepidoptera.pl: Xestia borealis[vanhentunut linkki] (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q11888410  Wikispecies: Xestia borealis  BioLib: 54515  BOLD: 56200  EoL: 3936023  EUNIS: 375  Fauna Europaea: 448784  Fauna Europaea (new): 98a29669-8824-4e66-8862-8ebf7f878560  GBIF: 7727533  iNaturalist: 1046598  LepIndex: 250821  NCBI: 1858084  Observation.org: 185286  Open Tree of Life: 4264260  Laji.fi: MX.63095