stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pistesiipi
Aiheesta muualla

Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q217091  Wikispecies: Pelosia muscerda  BioLib: 54803  BOLD: 205635  EUNIS: 309275  Fauna Europaea: 446938  Fauna Europaea (new): d43f7ffd-b5ed-4bbb-9e7b-61b826f8cd3e  GBIF: 5117400  iNaturalist: 324681  IRMNG: 11407920  LepIndex: 39497  LoB: 4410  MaBENA: PelosMusce  NBN: NBNSYS0000006127  NCBI: 988016  Observation.org: 10028  Laji.fi: MX.62218
Pirunlinna

| Pirunlinna |
| --- | --- |
 Pirunlinnan jyrkkä pohjoisrinne
Sijainti
 Pirunlinna
Koordinaatit:  61.38122742°N, 23.83207363°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Lempäälä
Historia
Tyyppi:  Linnavuori
Huippukausi:  rautakausi
Aiheesta muualla
  Pirunlinna Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Isak Inbergin havainnepiirros Pirunlinnasta vuodelta 1872. Havaitut kivivallien jäänteet on merkitty paksulla mustalla viivalla. Portteja linnassa on ollut kolme, joista itä- ja länsipäässä on käytetty myös porttikäytäviä. Hieman vastaavanlainen porttikäytäväratkaisu on havaittu myös Mantereenlinnassa.
Pirunlinna on Pirkanmaalla Lempäälän Kuljun Paistinkulmalla sijaitseva linnavuori.
Pirunlinna > Muinaislinna

Pirunlinna sijaitsee Lempäälän kirkosta 8,5 kilometriä koilliseen. Se sijaitsee noin 600 metriä lounaaseen Linnajärvestä alavalla suomaalla ja mäen soikea kallioinen alue on 100×70 metrin suuruinen. Mäen pohjois- ja koillisrinteet ovat muita rinteitä jyrkempiä ja niissä on jyrkänteet. Alue on kivikkoista ja louhikkoista seutua. Laen kaakkois- ja koillisreunoille on rakennettu ympäristön kivistä vallimainen rakennelma. Isak Inbergin piirroksesta vuodelta 1872 näkyy myös noin sata metriä pitkät vallit mäen etelärinteen suuntaa vastaan. Vallissa on etelän, idän ja lännen suunnalla portit. Eteläportti on vain yksinkertainen aukko vallissa, itäportilla vallien päät kääntyvät ulospäin, ja länsiportilla vallin kummallakin puolella on alun perin ollut käytävä.
Paikkaa ja luolaa on käytetty asemapaikkana vielä nykyaikana, koska vuoren laelta löydettiin nuotiopaikka ja merkkejä tulenpidosta.
Pirunlinna > Pirunpesä

Mäen pohjoispuolella sijaitsee siirtolohkareiden muodostama 5×5 metriä suuri luolamainen syvennys, jota kutsutaan Pirunpesäksi tai Pirunkirkoksi. Sen itäpuolelle aukeaa noin 5×8 metrin kokoinen tasanne, jota suojaa sen ylle kaartuva kallionseinä. Nils Cleve tutki luolaa kaivauksissa vuonna 1929, kun oli saanut ilmoituksen siellä tehdystä  kivikautisesta nuolenkärkilöydöstä, ja löysi sieltä seitsemän piinuolenkärkeä lisää. Hän ei kuitenkaan pitänyt paikkaa asuinpaikkana vaan ilmeisesti matkalaisten suojana. Yleisesti kuitenkin oletetaan luolan olleen pitempiaikainen suoja.
Tutkimuksia

Ainoan arkeologisen kaivauksen on suorittanut Nils Cleve vuonna 1929. Paikkaa on tämän jälkeen tutkittu pintapuolisesti vuosina 1940 (Ville Luho) ja 1994 (Marja Sipilä).
Historiaa

Muinaislinnaa on ilmeisesti käytetty viikinkiajalla (noin 700–1300 jaa.). Vielä noin sata vuotta sitten kivivalli oli miehen korkuinen, mutta nykyisin se on matalampi, koska siitä on aikojen kuluessa vieritetty pois kiviä. Vuoren itäpäässä oli vielä 1750-luvulla julkaistun kirkkoherra Ednerin kuvauksen mukaan kaivo, ja myös linnavuoren pohjoispuolella sijaitseva Linnajärvi ulottui aikoinaan ennen järven pinnan laskua vuoren juurelle saakka.
Kun Pirunlinnan alkuperäinen käyttötarkoitus unohtui, alettiin sitä kansan keskuudessa pitää pirujen rakentamana ja heidän asuinpaikkanaan. Tämän perusteella myös linnavuori ja vuorella oleva luola saivat nimensä.
Joidenkin tulkintojen mukaan Pirunlinna on ollut osa muinaista linnaketjua, jonka keskuspaikkana oli Sääksmäen Rapolan linna. Muita oletetun ketjun muinaislinnoja olivat Siuron Linnavuori, Vesilahden Valkkisten, Hattulan Tenholan, Aulangon, Vanajan Linnanpään ja Mantereenlinnan sekä Janakkalan Hakoisten ja Unikkolinnan vuoret.
Hoitaminen ja opastus

Kohdetta on vuonna 1994 (Olli Soininen) raivattu näkyvyyden parantamiseksi. Vuorelle johtaa Kuljusta polku, jonka alkupää on viitoitettu. Reitti on harvakseltaan merkitty keltaisilla nauhoilla erottautumaan muista maastossa kulkevista poluista. Polku on välillä kasvanut umpeen ja maaston kivikkoisuuden vuoksi se ei sovellu kaikille. Vuori on yksityisellä maalla.
Pitkäkoski (Pertteli)

Pitkäkoski on kylä Perttelissä Salossa. Sen naapurikyliä ovat Perttelin Haali idässä, Perttelin Vähähiisi lännessä, Kiikalan Rekijoki etelässä sekä Kuusjoen Kanunki ja Kuttila pohjoisessa.
Luonto

Kylä sijaitsee Uskelanjoen varressa, jossa kylän kohdalla joessa on samanniminen koski. Pohjoisesta Uskelanjokeen laskevat kylän alueella tai sen rajoilla Uskelanjoen vähäiset sivupurot Hossilankrotti lännessä ja Jänneoja idässä.
Historia

Kylä on historialtaan rälssiluontoinen yksinäistalo, jonka Kiskon Haapaniemen kartanon herra Henrik Klaunpoika Horn vuonna 1581 perusti uudistaloksi silloisen Hiiden jakokunnan takamaalle. Sittemmin se oli samaa jakokuntaa niin ikään Hornin suvulle tuolloin kuuluneiden Perttelin Haalin sekä Kiikalan Kärkelän ja Revän kanssa. Vuosina 1540–1647 Pitkäkoski oli Hattulassa sijaitsevan Lepaan ja vuosina 1648–1816 viereisen Haalin kartanon lampuotitalona, ja tämän jälkeen Pitkäkosken omistajina olivat ensin säätyläis- ja sitten talonpoikaistaustaiset henkilöt, jotka aluksi kuuluivat samoihin mutta sitten eri sukuihin kuin Haalin kartanon omistajat.
Pispalan uittotunneli

Yleisölle avattu Pispalan uittotunneli Pyhäjärven puolelta kesäkuussa 2013.
Pispalan uittotunneli sijaitsee Tampereella. Se kulkee Hyhkyn, Ala-Pispalan ja Santalahden kaupunginosien ali. Sitä alettiin rakentaa syksyllä 1966, ja se valmistui vuonna 1968. Tunnelia pitkin oli tarkoitus uittaa puutavaraa nippuina Näsijärvestä Pyhäjärveen. Tukinuittoon sitä ei kuitenkaan koskaan tarvittu, vaan se säilyi käyttämättömänä yli 40 vuotta, kunnes se otettiin vuonna 2013 käyttöön veneiden kuljetustunnelina sekä kävelijöiden ja pyöräilijöiden kulkuväylänä.
Uittoväylä uuteen käyttöön

Uittoväylän tunneliosuuden pituus on noin 280 metriä. Tunneliaukon halkaisija on 5,2 metriä. Vastavalmistuneessa tunnelissa tehtiin muutamia koeuittoja, mutta se jäi lopulta käyttämättömäksi, koska tukkien kuljetus siirtyi samoihin aikoihin kuorma-autoilla tehtäväksi. Tunneli oli suljettu aina kesäkuuhun 2013 saakka. 2000-luvun alussa tunnelin Pyhäjärven puolella sijainnut tukkienkäsittelylaitteisto purettiin, niin että jäljelle jäivät vain veteen vievät kiskot ja vanha tukkien kuljetusvaunu.
Tunnelin avaamisesta kevyelle liikenteelle tehtiin valtuustoaloitteita. Tunnelia suunniteltiin muutettavaksi veneiden kuljetuskanavaksi, ja sitä varten tunnelin Näsijärven puoleiseen päähän valmistui vuonna 2008 ajoluiska. Veneet on tarkoitus kuljettaa tunnelissa traktorin vetämässä trailerissa. Tampereen kaupungin yhdyskuntalautakunta päätti 19. joulukuuta 2012, että kanava rakennetaan. Uittotunnelin uuden toiminnan avajaiset pidettiin 4. kesäkuuta 2013.
Aikoinaan tunnelin rakentaminen vaurioitti sen päällä sijainneiden rakennusten perustuksia,lähde? ja Pispalan vanhan kirkon tuhonneen tulipalon uskotaan myös aiheutuneen tästä syystä.
Aikaisempia Pispalan tukinsiirtolaitoksia > Punainen ja harmaa tukkitie

Ensimmäinen maanpinnalla kulkenut tukkienkuljetustie, ”punainen tukkitie”, rakennettiin Pispalanharjun yli 1863–1864. Rosenlewin omistama Porin Höyrysaha rakensi tien siirtääkseen puutavaraa Näsijärvestä Pyhäjärveen ja edelleen Kokemäenjoelle. Punainen tukkitie ylitti Pispalan valtatien siltaa pitkin suunnilleen nykyisen Pispalan kirkon kohdalla, ja tukkien siirto tapahtui hevosten avulla. Tukkitie sai nimensä siksi, että se oli maalattu punaiseksi ja tukkitien rakenteisiin oli kiinnitetty myös mainoksia. Kokemäenjoen Lauttausyhdistys rakensi punaisen tukkitien viereen työnjohtajien asunnoksi Uittoyhdistyksen talon 1892. Tämä talo toimi 1960-luvulle saakka tukinuittajien tukikohtana. Joitakin punaisen tukkitien betonisten perustusten jäänteitä on näkyvissä Pispalan valtatien alapuolella Pyhäjärven rantaan viettävällä rinteellä.
Vuonna 1873 valmistui vielä toinenkin, niin sanottu harmaa tukkitie. Tämän tukkitien rakensi Reposaaren saha, ja se alitti Pispalan valtatien nykyisen Ahjolan kohdalla. Harmaalla tukkitiellä tukit nostettiin Näsijärvestä höyrykoneen voimalla harjun päälle, josta ne vierivät omalla painollaan Pyhäjärveen. Harmaan tukkitien rakenteet olivat maalaamattomia, ja siitä se sai nimensä. Pyhäjärven puoleisella rinteellä tukkitie oli korkean puisen telineistön varassa. Harmaan tukkitien entinen ura näkyy vielä nykyisinkin rakentamattomana alueena, joka ulottuu Ahjolasta Pyhäjärven rantaan.
Vanhoille pispalalaisille tukkiteiden käynnistyminen oli jokavuotinen merkki kesän tulosta, ja tukkitiet olivat pikkupoikien suosimia leikkipaikkoja kielloista huolimatta. Molemmat tukkitiet purettiin 1930-luvun alussa, jolloin ne olivat jääneet tarpeettomiksi uittotunnelin valmistuttua.
Aikaisempia Pispalan tukinsiirtolaitoksia > Ensimmäinen uittotunneli

Ensimmäinen uittotunneli Pispalanharjulle valmistui 1930. Tunnelin rakennustyöt aloitettiin lokakuussa 1929. Varsinaisen tunneliosan pituus oli noin 240 metriä ja Pyhäjärven puolella Pispalan valtatien eteläpuolella uittoväylä kulki lopun 310 metrin matkan avoimena kouruna. Tunneliosa kulki Pispalan rukoushuoneen itäisen kulman alitse. Tämä tunneli oli vain kaksi metriä korkea, ja sen kapasiteetti oli 2 000 tukkia tunnissa ja 3,5 miljoonaa tukkia kesän uittokauden aikana. Vanha uittotunneli palveli sotavuosina myös pommisuojana. Tukinuitto vanhassa tunnelissa jatkui 1960-luvulle saakka, ja se oli tarkoitus korvata uudella 1968 valmistuneella tunnelilla. Vanha uittotunneli on edelleen olemassa, mutta sen molemmat päät on tukittu.
Vieraileminen

Pyhäjärven puoleinen pää sijaitsee Pispalan valtatien vieressä Uittotunnelinkadun päässä. Pyhäjärven puoleiseen päähän pääsee helposti linja-autolla. Pispalan valtatietä kulkevat monet Tampereen seudun joukkoliikenteen linja-autot. Keskustasta tultaessa kannattaa jäädä pois Pispalantorilla (pysäkki 1510). Autoille ei ole merkittyjä pysäköintipaikkoja.
Näsijärven puoleiseen päähän ei pääse enää autolla Paasikiventieltä. Näsijärven puoleisessa päässä oli kesästä 2013 lähtien kesäkahvila, mutta se on siirtynyt n. kilometrin päähän alkuperäisestä paikasta itäänpäin Paasikiventietä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pispalan uittotunneli Wikimedia Commonsissa
Viistokuva uittotunnelin eteläpäästä, Fonecta
Tunneli Näsijärvestä Pyhäjärveen, Suomen Kuvalehti 02.11.1929, nro 44, s. 31, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Uittotunneli aiheuttaa vesipulan, Suomen Kuvalehti, 29.03.1930, nro 13, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pispalan uittotunneli, Suomen Kuvalehti, 14.06.1930, nro 24, s. 28, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Näsijärven puolella sijainnut Uittotunnelin kahvila kesäkuussa 2013.
Pispalan uittotunneli Näsijärven puolelta vuonna 2009.
Video Pispalan uittotunnelista toukokuussa 2018.
Pispalan uittotunnelin Pyhäjärven puoleinen satama.
Matti A. Pitkänen

Matti Albert Pitkänen (13. kesäkuuta 1930 Helsinki – 22. helmikuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen valokuvaaja, akateemikko ja monipuolinen kulttuurivaikuttaja. Hän toimi helsinkiläisen Kameraseura ry:n puheenjohtajana 1964–1965, Suomen mainosvalokuvaajien puheenjohtajana 1964–1965, valtion kamerataidetoimikunnan jäsenenä 1968–1970 ja Suomen kulttuuriliiton hallituksen jäsenenä 1974–1976. Lisäksi hän oli Suomen mainosvalokuvaajien, Valokuvajärjestöjen neuvottelukunnan ja Suomen luonnonvalokuvaajien perustajajäsen.lähde?
Pitkänen oli vaativa ja tinkimätön valokuvaaja. Hän kokeili uusia materiaaleja, välineitä ja kuvaustapoja ja kehitti ns. optisen värimaailman. Aikana, jolloin Suomesta vielä puuttui ammatillinen valokuvaajakoulutus, Pitkäsen laboratoriosta avautui ura monelle sittemmin tunnetuksi tulleelle kuvaajalle, muun muassa Sakari Nenye, Kai Nordberg ja Pentti Sammallahti.lähde?
Pitkäselle myönnettyjä kansainvälisiä arvonimiä olivat muun muassa EFIAP ja FRPS. Akateemikoksi hänet nimitettiin vuonna 1982, ja vuonna 1992 hänelle myönnettiin Suomen valkoisen ruusun ritarikunnan komentajamerkki.lähde?
Pitkänen järjesti yksityisnäyttelyitä eri puolilla Suomea ja lisäksi Belgiassa, Englannissa, Italiassa, Jugoslaviassa, Länsi-Saksassa, Neuvostoliitossa, Puolassa, Ranskassa, Ruotsissa, Tšekkoslovakiassa, Unkarissa ja Uudessa-Seelannissa. Hän osallistui myös noin 700 kansainväliseen valokuvanäyttelyyn, voitti niistä yli 100 mitalia ja erikoispalkintoa ja noin 75 kunniakirjaa. Pitkäsen kuvakokoelmia on tallennettu museoihin ja kokoelmiin ympäri maailman.lähde?
Hänelle myönnettiin valokuvataiteen valtionpalkinto vuonna 1981 kuvateoksesta Valokuvaajan päiväkirja 1946–1980.
Julkaisut

Seitsemän auringon yö,  1966
Iltakirjaimia, 1968 – Vuoden valiokirja
Valkoturkki, 1970
Suurkuha,  Tammi 1972 (yhdessä Ilkka Pitkäsen kanssa)
Suomalainen maisema, 1973 – Vuoden valiokirja, 5. painos 1980
Suomalaisia kuvia, 1975 – 4. painos 1980, julkaistu Länsi-Saksassa 1978 ja Neuvostoliitossa 1980
Virrat, 1977 – Vuoden valiokirja
Luonnonkaunis Suomi, 1977 – Vuoden valiokirja, engl.-saksalainen painos 1978, 3. painos 1979
Suomalainen järvi, 1978 – 2. painos 1980
Merikalastajat, teksti Ilkka Pitkänen, kuvat Matti A. Pitkänen.  Weilin + Göös 1978
Talvimaisema, 1979
Tunski : erään koiran elämä, teksti Ilkka Pitkänen, kuvat Matti A. Pitkänen.  Otava 1979
Helsinki, 1979 – ruotsalainen, englantilainen, saksalainen, ranskalainen ja venäläinen painos
Valokuvaajan päiväkirja, 1980 – Vuoden valiokirja
Hetkiä merellä, teksti Ilkka Pitkänen, kuvat Matti A. Pitkänen.  Weilin + Göös 1981
Hetkiä merellä, 1981
Lappi - napapiiriltä Jäämerelle, 1981
Poropoika , teksti Ilkka Pitkänen, valokuvaus, suunnittelu ja taitto Matti A. Pitkänen. Otava 1982, ISBN 951-1-06975-6
Reindeer boy, (englanninkielinen käännös), Otava, 1982, ISBN 951-1-06976-4
Ari aus Lappland, (saksankielinen käännös),Oetinger, Hampuri 1983, ISBN 3-7891-1683-1
Suomi – metsien ja järvien maa, 1983   8. painos 1987
Peten onkimatka, 1983 – 2. painos 1984, julkaistu Länsi-Saksassa 11. painos 1989, Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa 1984
Lapin värit, 1983
Navetan eläimet, 1983 – 2. painos 1984, julkaistu Länsi-Saksassa, Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa
Veeran kukkaseppele, teksti Ilkka Pitkänen, valokuvaus, suunnittelu ja taitto Matti A. Pitkänen.  Otava 1984 – julkaistu Länsi-Saksassa, Tanskassa ja  Ruotsissa
Kauneimmat maisemat1984 – Vuoden valiokirja
Poromiehet, 1984
Inkojen lastenlapset, 1984 – julkaistu Yhdysvalloissa 1988, 1990
Kissapennun kesä, 1985 – 2. painos 1986, julkaistu Länsi-Saksassa 1988
Himalajan lapset, 1985 – julkaistu Yhdysvalloissa 1988, 1990
Pete ja Veera saaressa, 1986
Suomi Lappi, 1986
Faaraoiden perilliset, 1986 – julkaistu Yhdysvalloissa 1988, 1990
Annan elämän tulla, 1987
Päivää kiitän, yötä ylistän, 1987
Kiinan lapset, 1988 – julkaistu Yhdysvalloissa 1988, 1990
Tie lähteelle, 1988
Jos tähtenä tuntisit, 1988
Elän parasta aikaa, 1989
Kesän pesä, 1989
Viikinkien jälkeläiset, 1989
Pilvipoutaa (teksti yhdessä Kari Loimun kanssa), 1990, Tammi, ISBN 951-30-9354-9, ISBN 9789513093549
Aiheesta muualla

Elina Heikka: / Pitkänen, Matti Albert (1930–1997) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 3.4.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Photographers' Identities 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Pistekulmumittari

| Pistekulmumittari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Lehtimittarit Sterrhinae
Suku::  Kulmumittarit Idaea
Laji::  deversaria
Kaksiosainen nimi
 Idaea deversaria  Herrich-Schäffer, 1847 
Synonyymit
 Idaea maritimaria 
Katso myös
   Pistekulmumittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pistekulmumittari (Idaea deversaria) vaalea kulmumittarilaji. Suomessa sitä tavataan vain Saaristomeren saaristossa ja lounaisella rannikkoseudulla.
Koko ja ulkonäkö

Pistekulmumittari on yksi monista melko samannäköisistä vaaleista ja siiviltään poikkijuovaisista mittariperhoslajeista. Erityisen samankaltaisia, joskin paljon yleisempiä ja laajemmalle levinneitä lajeja ovat mutkakulmumittari (Idaea aversata) ja kaarikulmumittari (Idaea straminata). Pistekulmumittarin erottaminen näistä voi olla vaikeaa. Pistekulmumittari on myös kolmikon pienikokoisin laji.
Pistekulmumittarin siipien pohjaväri on haalean kellertävänvaalea, ja siivissä on usein nähtävisä tummaa kehnäisyyttä. Poikkiviirut ovat ruskeat. Etusiiven ulomman poikkiviirun etuosassa on jonkin verran mutkittelua ja etureunassa selvä mutka siiven tyveä kohti. Etusiiven ulkoreuna on suora, ei koskaan sisäänpäin kaartuva, eikä ulkoreunan ripsien tyvessä ole ainakaan selkeää viirua, mutta usein pieniä pisteitä, joiden näkemiseen voi joskus tarvita suurennuslasia. Etusiiven keskiosaa värittävä keskivarjo on yleensä voimakkaan ruskea, mutta saattaa joskus olla vaaleampikin. Kaikissa siivissä on musta keskipilkku. Siipiväli on 20–28 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Pistekulmumittaria tavataan Portugalista Euroopan poikki Turkkiin, Kaukasiaan ja Altaille ulottuvalla alueella. Suomessa pistekulmumittari on Ahvenanmaan, lounaissaariston ja -rannikon sekä Uudenmaan rannikkoseudun erikoisuus, jota ei tavata sisämaassa. Perhonen lentää kesäkuun lopulta elokuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat

Pistekulmumittari on rannikkolaji, joka elää avoimissa ja kuivissa ympäristöissä kuten hiekkakentillä, kalliorannoilla sekä saariston hiekkapohjaisissa metsiköissä. Harvinaisuudestaan huolimatta pistekulmumittari saattaa olla esiintymispaikallaan jopa melko runsaslukuinen. Aikuiset perhoset lentävät öisin ja tulevat valolle. Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana.
Ravintokasvi

Toukka syö erilaisten matalien kasvien kuihtuneita lehtiä sekä puiden kariketta. Ehkä myös sammalia.
Aiheesta muualla

Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
lepidoptera.pl[vanhentunut linkki] (puolaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q140681  Wikispecies: Idaea deversaria  BioLib: 52519  BOLD: 141387  EoL: 279115  Fauna Europaea: 444240  Fauna Europaea (new): c8e478b1-0cd9-47fc-b8b5-d1f0ac1dbae4  GBIF: 5147011  iNaturalist: 548932  IRMNG: 10289862  LepIndex: 213630  LoB: 3982  MaBENA: IdaeaDever  NCBI: 1101007  Observation.org: 106870  Open Tree of Life: 124320  Laji.fi: MX.61729
Pjatyh’atky

| Pjatyh’atky П’ятихатки |
| --- | --- |
 Pjatyh’atkyn nimikyltti ja muistoveturi eurooppatie E50:n ja rautatien varrella.
 lippu:  vaakuna
 Pjatyh’atky
 Koordinaatit: 48.4084°N, 33.7053°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Dnipropetrovskin alue
Piiri:  Kamjansken piiri
Perustettu (rautatieasema):  1886
Kaupungiksi:  1938
Väkiluku (2021)  ():  18 457
 
 pyatihmr.dp.gov.ua/ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pjatyh’atky (ukr. П’ятихатки, kirjaimellisesti "viisi taloa"; ven. Пятихатки, Pjatihatki) on kaupunki Ukrainan Dnipropetrovskin alueen luoteisosassa Kamjansken piirissä. Pjatyh’atky sijaitsee noin 88 kilometriä piirikeskus Kamjansken keskustasta ja 110 kilometriä aluekeskus Dniprosta länteen. Kaupunki on rautateiden risteyspaikkakunta ja sijaitsee eurooppatien E 50 (muun muassa valtatieyhteys Donetsk–Dnipro–Kiova) varrella.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Pjatyh’atkyn väkiluvuksi 18 457 asukasta vuoden 2021 alussa. Pjatyh’atky on Ukrainan vuonna 2020 tehdyn aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Kamjansken piiriin; tätä ennen se oli Pjatyh’atkyn piirin hallintokeskus.
Paikkakunnan kehitys sai vauhtia noin vuonna 1886, kun sinne valmistui rautateiden risteys ja sittemmin rautatieasema (1898). Kaupungin aseman Pjatyh’atky sai 1938. Siellä on esimerkiksi vaatetehdas, elintarviketeollisuutta ja rautatiealan yrityksiä.
Pjatyh’atkyn rautatieasema (1896).
Pokrovan kirkko (1886).
Kotiseutumuseo.
Katu kohti lastensairaalaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Piatykhatky, Dnipropetrovsk Oblast Wikimedia Commonsissa
Kehrääjämäiset

| Kehrääjämäiset |
| --- | --- |
 Pääkallokiitäjä
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea  Latreille, 1802
Heimot
 Apinakehrääjät Eupterotidae  Brahmakehrääjät Brahmaeidae  Carthaeidae  Kiitäjät Sphingidae  Kirjokehrääjät Endromidae  Maitiaiskehrääjät Lemoniidae  Mirinidae  Riikinkukkokehrääjät Saturniidae  Silkkikehrääjät Bombycidae 
Katso myös
   Kehrääjämäiset Wikispeciesissä   Kehrääjämäiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kehrääjämäiset (Bombycoidea) on aitoperhosiin kuuluva perhosten yläheimo. Siihen kuuluu maailmassa noin 3500 lajia. Kehrääjämäiset-nimen ryhmä on saanut toukan tavasta kehrätä itselleen koteloa ympäröivä kotelokoppa vahvasta kuidusta, joskaan piirre ei ole perhosten keskuudessa ainutlaatuinen. Aikaisemmin ryhmään kuulunut karvakehrääjien eli lehtikehrääjien heimo (Lasiocampidae) on nykyisin erotettu omaksi yläheimokseen.
Piirteitä

Kehrääjämäisillä perhosilla on tukeva ja karvainen ruumis ja leveät siivet joita monet lajit pitävät lepotilassa kattolaskuisesti, mutta hieman levällään. Kooltaan lajit ovat vaihtelevat keskikokoisista erittäin suuriin ja yläheimoon lukeutuu maailman suurikokoisimpia perhosia. Keskeisinä yläheimoa yhdistävinä tuntomerkkeinä toimivat siipisuonituksen rakenne sekä koirasgenitaaleihin liittyvä lihaksisto. Myös täysikasvuisen toukan jaloissa on yhdistäviä tuntomerkkejä. Äänen tuottamiseen tarkoitettu tympanaalielin puuttuu, samoin puuttuvat päälean pistesilmät ja chaetosemat. Etu- ja takasiiven välillä on ampleksiforminen kytkentä eli takasiiven tyviosa on laajalti kosketuksessa etusiipeen. Poikkeuksen tekevät kiitäjät, joilla siivet kytkeytyvät toisiinsa frenulum-retinaculum-rakenteen avulla.
Toukat ovat useimmissa heimoissa karvattomia, mutta heimoissa Eupterotidae, Lemoniidae sekä Mirinidae toukalla on karvapeite.
Osa lajeista on taloudellisesti merkittäviä. Esimerkiksi silkkiä saadaan erään kehrääjälajin, mulperiperhosen (Bombyx mori), koteloista.
Suomessa tavattavat heimot

Yläheimoa edustaa Suomessa neljä heimoa ja niistä on tavattu yhteensä 21 lajia.
kiitäjät Sphingidae
kirjokehrääjät Endromidae
maitiaiskehrääjät Lemoniidae
riikinkukkokehrääjät Saturniidae
Aiheesta muualla

Suomalaisten kehrääjämäisten perhoslajien levinneisyys Euroopassa
Tree of Life Web Project (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q133694  Wikispecies: Bombycoidea  ADW: Bombycoidea  AFD: Bombycoidea  BugGuide: 43878  CoL: 4V9  EoL: 777  Fauna Europaea: 6787  Fauna Europaea (new): 9c7eda78-068a-41a7-868e-26ba6bff9ebd  GBIF: 1873  iNaturalist: 47214  ITIS: 117536  NBN: NHMSYS0000501515  NCBI: 37569  Paleobiology Database: 245034