stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lahden Reipas (jalkapallo)
Historia > Muutto Lahteen

Sotien jälkeen seura siirtyi monen vaiheen kautta evakkoon nykyiselle paikkakunnalleen Lahteen usean viipurilaisen yrityksen kanssa. Lahdessa Reippaasta tuli monien paikallisten evakkojen yhdysside. Sisäpoliittisen tilanteen vuoksi Reipas myös luopui aiemmasta porvarillisuudestaan ja muuntui kaikille avoimeksi seuraksi.
1940-luvulla Reipas vahvisti identiteettiään, havainnoi puutteensa ja panosti tulevaisuuteen pitkäjänteisesti. Reipas myös hyötyi Lahden kaupungin asukaspohjasta, jossa suurilukuinen nuori väestö kaipasi viihdykettä ja harrastuksia. Seura myös keräsi tietotaitoa jalkapallon huipulta, ja sitä jalkautettiin edustusjoukkueen lisäksi junioreihin. Juniorit saavuttivat jo 1950-luvulla kohtalaista menestystä, ja 1960-luvun alussa Viipurin Reipas voitti juniorien Suomen mestaruuden. Seuran puheenjohtaja Martti Mikkonen ja valmentaja Martti Kosma hakivat oppia Euroopasta tavoitteenaan kuroa kiinni sekä kansallinen että kansainvälinen etumatka. Mikkonen esimerkiksi ehdotti suomalaiseen jalkapalloon ammattilaisuutta, minkä urheilujärjestöt kuitenkin torjuivat. Suurin osa hänen tavoitteistaan kuitenkin onnistui, ja hän kehitti seuraa pitkäjänteisesti.
Jalkapallo, jääpallo ja jääkiekko erkanivat vuonna 1962 yleisseura Viipurin Reippaasta omaksi seurakseen, joka nimettiin Lahden Reippaaksi. Nimenvaihdon taustalla oli pyrkimys herättää sponsorirahojen ja lahtelaisen liike-elämän mielenkiinto. Jo vuonna 1956 Reippaan sisälle oli perustettu Kerin Urheilijat -niminen seura, ja vuonna 1961 perustettiin farmijoukkueeksi Lahden Palloseura. Lahden Reipas -nimen myötä myös logoa uudistettiin, kun Viipuria symboloiva W-kirjain korvattiin Lahti-tekstillä ja Viipurin linna vaihdettiin Lahden kaupungintaloon. Muutoksista huolimatta seura oli edelleen vahvasti karjalainen, ja seurassa vaikuttivat vielä vahvasti Viipurissa syntyneet päättäjät. Reipas myös toimi siirtoväen asuttamilla alueilla. Yhdistyminen paikalliskilpailija Upon Pallon kanssa kaatui siihen, että Reipas ei halunnut luopua juuristaan. Myöhemmin seura kuitenkin lahtelaistui, kun toimintaan tuli mukaan Lahdessa kasvaneita sukupolvia.
Historia > Menestyksekkäät 1960- ja 70-luvut

1960-luvun alussa Reipas alkoi lähestyä maan kärkeä, ja joukkue nousi pääsarjaan kauden 1960 päätteeksi. Ensimmäisellä pääsarjakaudellaan 1961 Lahden Reipas kohtasi haasteita mutta onnistui keräämään pisteitä sarjan kärkikolmikolta. Seuraavalla kaudella 1962 Reipas ylsi mitaleille yli 30 vuoden tauon jälkeen. Reippaan menestys jalkapallossa päätti samalla pesäpallon valta-aseman Lahden ykköslajina. 1960-luvun loppuun mennessä Reippaan mukana oli valtaosa lahtelaisista suuryrityksistä, jotka houkuttelivat mukaan myös pienempiä firmoja.
Reipas saavutti ensimmäisen aikuisten Suomen mestaruutensa kaudella 1963. Joukkue varmisti mestaruuden päätöskierroksella ja sijoittui pisteen erolla Valkeakosken Hakan edelle. Reipas ja Haka myös kohtasivat samanvuotisessa Suomen Cupin finaalissa, jonka Haka voitti. Nuori joukkue pysyi seuraavina vuosina hyvin kasassa, ja puheenjohtaja Martti Mikkosen panostusten ansiosta 1960- ja 1970-luvuista tuli Reippaan menestyksekkäintä aikaa. Reipas ylsi tuolloin yhteensä kymmenen kertaa Suomen Cupin finaaliin, jonka se voitti seitsemästi. Mestaruussarjassa se saavutti yhdeksän mitalia, kolme jokaista väriä. Vuosien 1962–1978 välillä Reipas jäi vain neljästi ilman finaalipaikkaa tai mitalia. Joukkue pelasi säännöllisesti myös kansainvälisiä pelejä Euroopassa.
Historia > 1980-luvun muutokset

Menestyksekkäiden vuosien jälkeen pitkään yhdessä ollut runko alkoi väistyä. Myös Martti Mikkonen siirtyi eläkkeelle. Lisäksi suomalaisessa yhteiskunnassa alkoivat muutokset, jotka heijastuivat myös lahtelaiseen liike-elämään. Reippaan jääkiekko oli irtautunut omaksi yksikökseen, jolloin jalkapallo- ja jääkiekkojaostot kilpailivat toisiaan vastaan rahoista.
Mestaruussarjan kauden 1980 päätteeksi Reipas yllättäen putosi sarjasta. Joukkue onnistui 1980-luvulla nousemaan kuitenkin takaisin pääsarjaan. Lahtelaista jalkapalloa hallitsi silti Reippaan sijaan paikallisvastustaja FC Kuusysi.
Reipas rakensi runkoaan rauhassa menestystä silmälläpitäen. Seuran A-juniorit voittivat 1980-luvulla kaksi Suomen mestaruutta. Seuran taloudellinen selkänoja oli kaventunut, mutta Suomessa elettiin vahvaa taloudellista nousukautta. Reipas oli lähellä mitalisijoja kaudella 1988. Kaudella 1990 mitalit ratkaistiin pudotuspeleillä, joissa Reipas hävisi pronssiottelun.
Historia > Taloushaasteet ja fuusio

Suomen talous kääntyi kesällä 1990 laskuun. Samalla lahtelainen raskas teollisuus ajautui suuriin vaikeuksiin, mikä vaikutti myös urheiluun ja Reippaaseen, joka joutui luopumaan muun muassa suurimmasta tähdestään Jari Litmasesta.
Kaudella 1991 Reipas saavutti avausvoittonsa vasta yhdeksännessä ottelussaan. Yhteensä Reipas voitti vain kahdesti ja hävisi 29 kertaa. Kahdeksalla pisteellä ja 118 päästetyllä maalilla Reipas putosi sarjasta. Joukkueen heikot otteet rikkoivat tai sivusivat kauden aikana useita ennätyksiä.
I divisioonan kaudella 1992 Reipas jäi sarjan viimeiseksi, mutta onnistui vielä nousemaan takaisin Ykköseen. Lama oli kuitenkin koetellut lahtelaista urheilua raskaasti, eikä pikaiseen nousuun nähty mahdollisuuksia. Kun Ykkösen kausi 1996 päättyi jälleen putoamiseen, nähtiin parhaaksi ratkaisuksi Reippaan ja FC Kuusysin yhdistyminen. Tuolloin syntyi FC Lahti, joka jatkaa osittain Reippaankin perinteitä huipputasolla. Reippaan sarjapaikan sai haltuunsa FC Lahden kakkosjoukkueeksi perustettu FC Pallo-Lahti. Myöhemmin Pallo-Lahden toiminta lopetettiin ja sarjapaikasta luovuttiin. Viirupaitojen junioriperinteitä jatkamaan perustettiin vuonna 1996 FC Pallo-Reipas, josta tuli 2001 FC Reipas. FC Reipas järjestää vuosittain Lahti Soccer -junioriturnausta.lähde?
Historia > Paluu miesten sarjatoimintaan

Lahden Reipas palasi miesten sarjatoimintaan kaudeksi 2012, kun se sai Salpausselän Reippaan paikan Kolmosesta. Joukkue voitti kaudella 2018 Kolmosen lohkonsa ja nousi seuraavaksi kaudeksi Kakkoseen. Seura oli edellisen kerran pelannut Palloliiton sarjassa yli 20 vuotta aiemmin.
Joukkueet

Nykyisin Reipas on jalkapallon erikoisseura ja keskittynyt miesten jalkapalloon. Miesten edustusjoukkue pelaa Kakkosessa. Seuralla on myös ikämiesjoukkue.
Junioritoiminnasta vastaa FC Reipas, ja yhteistyösopimus on muodostettu FC Lahden ja A-junioreiden kanssa. FC Reippaalla on vuonna 1979 perustettu naisjaosto. Sen nimi muutettiin vuonna 1994 Reippaan Naiset ry:ksi. Toiminnan tarkoituksena on kerätä varoja talkootyöllä.
Saavutukset

Suomen-mestaruus (3): 1963, 1967, 1970
SM-hopea (3): 1962, 1968, 1974
SM-pronssi (3): 1965, 1972, 1973
Suomen Cup (7): 1964, 1972, 1973 1974, 1975, 1976, 1978
Suomen Cupin hopea (3): 1963, 1967, 1970
Reippaan kasvattamia pelaajia

Tuomas Haapala
Mikko Hauhia
Olli Heinonen
Timo Kautonen
Tommi Kautonen
Joonas Kolkka
Jukka Koskinen
Pekka Kosonen
Pekka Lagerblom
Jari Litmanen
Olavi Litmanen
Semi Nuoranen
Kalevi Nupponen
Tero Penttilä
Markku Talsi
Ville Taulo
Henri Toivomäki
Jasse Tuominen
Aiheesta muualla

Lahden Reippaan sivusto
FC Reippaan sivusto
| n k Jalkapallon Suomen-mestarit |
| --- | --- |
Voittajat:  1908: Unitas  1909: PUS  1910: ÅIFK  1911: HJK  1912: HJK  1913: KIF  1914: ei pelattu  1915: KIF  1916: KIF  1917: HJK  1918: HJK  1919: HJK  1920: ÅIFK  1921: HPS  1922: HPS  1923: HJK  1924: ÅIFK  1925: HJK  1926: HPS  1927: HPS  1928: TPS  1929: HPS  1930: HIFK  1931: HIFK  1932: HPS  1933: HIFK  1934: HPS  1935: HPS  1936: HJK  1937: HIFK  1938: HJK  1939: TPS  1940: järjestettiin cup-kilpailu  1941: TPS  1942: HT  1943: ei pelattu  1944: VIFK  1945: VPS  1946: VIFK  1947: HIFK  1948: VPS  1949: TPS  1950: I-Kissat  1951: KTP  1952: KTP  1953: VIFK  1954: Pyrkivä  1955: KIF  1956: KuPS  1957: HPS  1958: KuPS  1959: HIFK  1960: Haka  1961: HIFK  1962: Haka  1963: Reipas  1964: HJK  1965: Haka  1966: KuPS  1967: Reipas  1968: TPS  1969: KPV  1970: Reipas  1971: TPS  1972: TPS  1973: HJK  1974: KuPS  1975: TPS  1976: KuPS  1977: Haka  1978: HJK  1979: OPS  1980: OPS  1981: HJK  1982: Kuusysi  1983: Ilves  1984: Kuusysi  1985: HJK  1986: Kuusysi  1987: HJK  1988: HJK  1989: Kuusysi  1990: HJK  1991: Kuusysi  1992: HJK  1993: Jazz  1994: TPV  1995: Haka  1996: Jazz  1997: HJK  1998: Haka  1999: Haka  2000: Haka  2001: TamU  2002: HJK  2003: HJK  2004: Haka  2005: MyPa  2006: TamU  2007: TamU  2008: FC Inter  2009: HJK  2010: HJK  2011: HJK  2012: HJK  2013: HJK  2014: HJK  2015: SJK  2016: IFK Mariehamn  2017: HJK  2018: HJK  2019: KuPS  2020: HJK  2021: HJK  2022: HJK  2023: HJK  2024: KuPS 
Suomen Cupin voittajat vuonna 1964.
Lahden paikallisottelu FC Kuusysi – Lahden Reipas toukokuussa 2018.
Meripeninkulma

Meripeninkulman vanha määritelmä.
Meripeninkulma eli merimaili (engl. nautical mile, nykyinen tunnus M, lyhenteenä suomessa käytössä myös mpk, muualla maailmassa NM, Nm ja nmi) on pituusyksikkö, jota käytetään meri- ja ilmaliikenteessä. Yksi meripeninkulma on tasan 1 852 metriä. Kyseessä ei ole SI-järjestelmän mukainen mittayksikkö, mutta sitä saa käyttää SI-järjestelmän yksiköiden rinnalla merenkulussa ja ilmailussa. Meripeninkulman kymmenesosaa (185,2 m) kutsutaan kaapelinmitaksi.
Meripeninkulma määriteltiin alun perin leveysasteen kuudeskymmenesosaa eli kaariminuuttia vastaavaksi matkaksi maapallon pinnalla pituuspiiriä pitkin. Maapallo ei kuitenkaan ole täydellinen pallo, joten kaariminuutin pituus vaihtelee riippuen siitä, millä leveyspiirillä ollaan.
Koska maantieteellinen leveys (latitudi) määritellään pinnan normaalin ja päiväntasaajan tason väliseksi kulmaksi, kaariminuutin pituus riippuu pinnan kaarevuudesta eikä etäisyydestä keskipisteestä. Maapallon navoilla kaarevuussäde on suurimmillaan, jolloin kaariminuutin määrittelevä kulma on kauimpana ja vastaava matka maapallon pinnalla on suurimmillaan. Päiväntasaajan tasolla kaarevuus on jyrkin ja siten vastaavan kaariminuutin pituus pinnalla lyhin. Yhteenlaskettu etäisyys päiväntasaajalta navalle (pituuspiiriä pitkin) olisi kuitenkin tasan 90 × 60 = 5 400 näin määriteltyä meripeninkulmaa.
WGS84-mallin määrittelemän maapallon muodon mukaisesti laskettu maantieteellisen latitudin kaariminuutin pituus päiväntasaajalla on noin 1 842,90 metriä ja navoilla noin 1 861,57 metriä. Jakamalla napojen kautta meridiaaneja pitkin kulkevan ellipsin pituus (40 007,863 km) 360 asteeseen ja edelleen 60 minuuttiin, päädytään keskiarvoon 1 852,22 metriä.
Monacossa 1929 tehdyllä kansainvälisellä sopimuksella meripeninkulman pituudeksi on sovittu tasan 1 852 metriä. Ero sovitun meripeninkulman ja latitudin kaariminuutin pituuden välillä on suurimmillaan, navoilla ja päiväntasaajalla, hieman yli 9 metriä (0,5 %).
Merikartalta etäisyydet voidaan mitata riittävällä tarkkuudella käyttämällä meripeninkulman pituutena matkaa, joka vastaa yhtä leveysasteen minuuttia. Leveyskaariminuutit näkyvät merikartan pystysivuilla. Karttaprojektion muuttuvan mittakaavan takia minuutit on kuitenkin mitattava samalta leveydeltä mitattavan etäisyyden kanssa.
Aluksen ja lentokoneen nopeus ilmoitetaan tavallisesti solmuina (knot, kn) eli meripeninkulmaa tunnissa (1 kn = 1 852 m/h). Käytännön likiarvo on 1 kn = 0,51 m/s tai 1 kn = 1,9 km/h.
MPH- eli mailia tunnissa -nopeudet puolestaan liittyvät maamaileihin, joka on eri yksikkö ja jolla ei ole luonnontieteellistä perustaa.
Hyvä muistisääntö merimailin 1,852km (sekä veneiden nopeuksista puhuttaessa) muistamiseen on puhelimien ja taskulaskimien näppäimistön keskimmäinen pystyrivi 852.
Lead-kiipeilyn maailmancup 2024 – naisten sarja

| Lead maailmancup |
| --- | --- |
Naisten sarja
2024
1 Kultaa: 
2 Hopeaa: 
3 Pronssia: 
←2023: 2025→
IFSC:n lead-kiipeilyn maailmancupin vuoden 2024 kausi koostuu viidestä osakilpailusta. Ensimmäinen osakilpailu oli Wujiangissa Kiinassa 12.–14. huhtikuuta. Seuraava osakilpailu on Innsbruckissa Itävallassa 26.–30. kesäkuuta. Kolmas ja neljäs osakilpailu kisataan Ranskassa: ensin 12.–14. heinäkuuta Chamonix’ssa ja sitten 17.–19. heinäkuuta Briançonissa. Seuraava osakilpailu on Sloveniassa Koperissa 6.–7. syyskuuta. Viimeinen osakilpailu on Etelä-Koreassa Soulissa 2.–6. lokakuuta.
Osakilpailujen tulokset

Lead-kiipeilyssä jokaisella kiipeilijällä on kuusi minuuttia aikaa kiivetä reittiä niin pitkälle, kuin tippumatta pääsee. Muiden yrityksiä ei saa katsoa ennen omaa suoritustaan. Tuloksissa pisteet riippuvat siitä, kuinka monennelle otteelle on onnistunut kiipeämään. Plussan tulokseen saa, jos on liikkunut seuraavaa otetta kohti saamatta kuitenkaan pidettyä siitä kiinni. Paras mahdollinen tulos on "Top", joka tarkoittaa, että reitti on kiivetty loppuun asti ja viimeinen jatko on klipattu.
Osakilpailujen tulokset > 1. osakilpailu – Wujiang

| Sijoitus | Kiipeilijä | Tulos |
| --- | --- | --- |
| 1. | Janja Garnbret  | Top |
| 2. | Luo Zhilu  | 44+ |
| 3. | Seo Chae-hyun  | 43+ |
| 4. | Natsuki Tanii  | 40 |
| 5. | Erin McNeice  | 39 |
| 6. | Laura Rogora  | 34+ |
| 7. | Natsumi Oda  | 34+ |
| 8. | Mia Krampl  | 34+ |
Inari
Historia > Esihistoria > Kivikausi (noin 8000 - 1900 eaa.)

Inarin vanhimmat tunnetut asuinpaikat ovat ajalta noin 8000-7500 vuotta ennen ajanlaskun alkua (eaa.), eli kivikauden mesoliittiselta jaksolta. Saamenmuseon asuinpaikalta löydetty pureskellun koivutuohitervan eli tökötin kappale on radiohiiliajoitettu noin 10000 vuotta vanhaksi. Myöhempiä kivikautisia asuinpaikkoja tunnetaan koko kunnan alueelta.
Kivikauden esineistö koostui etenkin kvartsista valmistetusta pienesineistöstä, kuten kaapimista ja retusoiduista iskoksista. Muitakin kiviraaka-aineita käytettiin. Erilaisia nuolenkärkiä valmistettiin retusoimalla kvartsista, kvartsiitista ja sertistä. Keramiikka tuli alueella käyttöön noin 4700 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Varhaisinta eli ns. Säräisniemi 1 -keramiikkaa on löydetty kaivauksissa mm. Nellimistä, Ivalojoen varrelta Rönkönraivion asuinpaikalta sekä Saamelaismuseo Siidan alueelta. Siidan läheltä on löydetty myös myöhempää, noin 5000 tuhatta vuotta vanhaa asbestisekoitteista ns. Voynavolok-keramiikkaa. Keramiikkatyypit kertovat kivikauden yhteyksistä Finnmarkin rannikolle ja Karjalaan.
Alueen pääasialliset elinkeinot kivikaudella olivat metsästys, kalastus ja keräily. Lahdenperä 1:n asuinpaikalta Inarijärven rannalta ja Kaunisniemi 3:n asuinpaikalta Rahajärveltä löydetyt palaneet hirven ja peuran luut on ajoitettu 8900 vuotta vanhoiksi.
Elinkeinot perustuivat useiden resurssien käyttöön ja liikkumiseen eri resurssialueiden välillä. Vuoden kuluessa kuljetut matkat vaihtelivat, mutta esimerkiksi noin 7000 vuotta sitten pieninä ryhminä liikkuneet peuranmetsästäjät kulkivat laajalla Finnmarkin rannikolta Inariin ulottuvalla alueella. Myös asumuksia oli monenlaisia. Inarissa on tutkittu kaivauksin sekä kevytrakenteisten kotamaisten asumusten että osittain maahan kaivettujen kuoppatalojen pohjia.
Historia > Esihistoria > Varhaismetallikausi (noin 1900 eaa. - 300 jaa.)

Kivikausi vaihettui vähitellen ns. varhaismetallikaudeksi kun metalliesineitä alkoi tulla käyttöön kiviesineiden rinnalle. Inarijärven Lusmasaaresta on esimerkiksi löydetty tähän aikakauteen ajoittuvia pronssiesineitä, kuten kaularenkaita, kirves ja partaveitsi. Metalliesineet olivat kuitenkin harvinaisia ja parhaiten kausi tunnetaankin uusista keramiikka- ja kiviesinetyypeistä. Näistä Inarista on löydetty  Lovozero- ja Kjelmøy-keramiikkaa sekä  tasakantaisia nuolenkärkiä. Hyvin tunnettu on esimerkiksi niin kutsuttu Nellimin löytö, joka sisälsi 19 kvartsiitista ja sertistä valmistettua tasakantaista nuolenkärkeä. Elinkeinot jatkuivat varhaismetallikaudella samankaltaisina kuin kivikaudella.
Historia > Esihistoria > Keski- ja myöhäisrautakausi (noin 300 - 1200 jaa.)

Rautaesineitä tunnetaan pohjoisen Fennoskandian alueella jo 500 eaa., ja raudan valmistus alueella alkoi viimeistään 200 eaa. eli varhaismetallikauden lopulla. Keskirautakauden (300-750 eaa.) alku määritetään useiden esineistössä ja kulttuurissa tapahtuneiden muutosten perusteella, joita ovat keramiikan häviäminen arkeologisesta löytöaineistosta sekä kauden loppupuolella uudenlaiset kookkaat suorakaiteen muotoiset liesilatomukset. Näitä ns. suorakaiteen muotoisia liesilatomuksia tunnetaan Inarista yli 30 kohteelta. Myöhäisrautakauteen (750-1200 jaa.) ajoittuvia löytöjä ovat esimerkiksi rautaiset nuolenkärjet ja puukonterät sekä pronssista ja hopeasta valmistetut  hevosenkenkäsoljet ja muut korut. Monet näistä esineistä on valmistettu Karjalassa ja Itä-Euroopassa. Syyskuussa 2003 Inarin Nanguniemestä löydettiin myöhäisrautakaudelle ajoittuva useista hopeisista kaularenkaista koostunut kätkö.
Historia > Historiallisen ajan alku

Kivi- ja pronssikauden väestöä pidetään tietynalaisina saamelaisten esivanhempina, mutta varsinaista saamelaiskulttuuria Inarissa edustavat Nukkumajoelta löydetyt muinaiset talvikylän paikat. Inarin saamelaisasutus tunnetaan asiakirjoista 1500-luvulta lähtien suurena Inarin lapinkylänä.
Inarin lappalaiset olivat ns. metsälappalaisia, jotka muuttivat suhteellisen vakinaisesta talvikylästä kalastamaan mm. Inarin ja Muddusjärven rannoille. Kalastuksen ohella metsästettiin etenkin peuroja ja turkiseläimiä. Riekolla oli taloudellista merkitystä 1900-luvulle asti.
Saamelaisia verottivat jo keskiajalla kainulaiset, norjalaiset, karjalaiset ja birkarlit. Inarin lapinkylä joutui 1800-luvun alkuun asti maksamaan veroja niin Ruotsille, Venäjälle kuin Tanska-Norjalle. Saamelaiset kävivät kauppaa ensin vapaamuotoisesti, mutta 1650-luvulta lähtien kauppa pyrittiin keskittämään Inarin markkinoille.
Inarin ensimmäinen kirkko valmistui vuonna 1646, ja 1600-luvulla Inarin saamelaiset käännytettiin kristinuskoon. Inari kuului ensin Kemin ja sitten 1673 perustettuun Kemin Lapin seurakuntaan. Vuonna 1757 Inarista tuli Utsjoen kappeliseurakunta. Uusi kirkko rakennettiin 1754–1760 Pielpajärven rannalle.
Historia > Suomalaisasutuksen syntyminen

Suomalainen asutusta alkoi Inarissa syntyä 1758, jolloin Heikki Kyrö asettui Ivalojokivarteen. Asutus laajeni vähitellen Kyrön kyläksi eli nykyisen Ivalon keskuksen aluksi. Suomalaisuus eteni Inarin Lapissa hitaasti ja kasvoi vasta 1800-luvun alkupuolella. Kyrön lisäksi syntyivät Koppelon ja Törmäsen kylät.
1800-luvulla poronhoidon merkitys alkoi kasvaa. Siihen vaikutti erityisesti Norjan rajan sulkeutuminen, minkä jälkeen Norjan saamelaiset eivät voineet laiduntaa porojaan Inarissa. Vuonna 1912 puolet inarilaisista omisti poroja ja Inari jaettiin viiteen paliskuntaan. Saamelaiset viljelivät jonkin verran maata ja pitivät karjaa.
Inarista tuli vuonna 1881 itsenäinen seurakunta, ja se sai oman kirkkoherran 1886. Inarin kolmas kirkko rakennettiin vuosina 1884–1888 Juutuanjokisuulle.
Historia > 1900-luku

Kultaliikkeellä oli suora yhteys matkailun alkuun 1920- ja 1930-luvulla. Sodankylän ja Kyrön välisen maantien valmistumisen jälkeen alkoi Ivalon nousu Inarin tärkeimmäksi liike- ja talouskeskukseksi. Vuonna 1932 Ivalosta tuli risteyspaikka kun maantie Petsamoon valmistui. Ivalosta tuli suomalaisen asutuksen keskus ja Inarin kirkonkylä säilyi saamelaisuuden keskuksena.
Inarin kirkko Juutuanjokisuulla tuhoutui talvisodan aikana. Samalle paikalle valmistui vuonna 1952 saamelaiskirkko. Ivaloon saatiin uusi kirkko vuonna 1966.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen

Inarin saamelaisuus voimistui ja samalla kirjavoitui toisen maailmansodan jälkeen, kun alueelle asutettiin Petsamon koltat. Pääosin koltat asettuivat Sevettijärven alueella. Lapin sodan aikana Inarin rakennuskanta tuhoutui lähes kokonaan ja mm. Ivalo rakennettiin täysin uudestaan sodan jälkeen.
Maantiede

Inari on pinta-alaltaan Suomen suurin kunta, noin viisi prosenttia koko maan pinta-alasta. Se on lähes yhtä suuri kuin Varsinais-Suomen ja Uudenmaan maakuntien maapinta-alat yhteensä. Ahvenanmaahan verrattuna Inarin maapinta-ala on lähes kymmenkertainen. Kunnan koko voidaan havainnollistaa alueena, jonka sivujen pituudet ovat linnuntietä 130 kilometriä (kunnan pohjoisraja), 90 kilometriä (itäraja), 140 kilometriä (eteläraja) ja 75 kilometriä (länsiraja). Inarilla on Suomen puolella neljä naapurikuntaa: Enontekiö, Kittilä, Sodankylä ja Utsjoki. Näiden lisäksi se rajautuu lännessä Norjan Kaarasjoen sekä Koutokeinon kuntiin ja idässä Norjan Etelä-Varangin kuntaan sekä Venäjän Petsamon piiriin ja Ylä-Tuuloman kaupunkikuntaan.
Kunnassa sijaitseva Inarijärvi on Suomen kolmanneksi suurin järvi (1 043 km²). Kaikkiaan järviä on Inarissa 8 033, mikä on enemmän kuin missään muussa Suomen kunnassa ja myös kunnan sisävesipinta-ala on Suomen kunnista suurin.
Inarissa sijaitsee kaksi kansallispuistoa. 2 860 neliökilometrin laajuinen Lemmenjoen kansallispuisto on pinta-alaltaan Suomen suurin kansallispuisto ja sijaitsee kokonaan kunnan alueella pientä Kittilän puolella olevaa osaa lukuun ottamatta. Kansallispuistossa sijaitsee Inarin korkein tunturi Morgam-Viibus, joka kohoaa 601 metrin korkeuteen merenpinnan tasosta. Kunnan alueella sijaitsee myös pohjoisin osa enimmäkseen Sodankylän ja Savukosken kunnissa sijaitsevasta Urho Kekkosen kansallispuistosta. Kansallispuistojen lisäksi kunnan alueella sijaitsee kuusi erämaa-aluetta: Hammastunturi, Kaldoaivi, Muotkatunturi, Paistunturi, Tsarmitunturi ja Vätsäri. Näistä Hammastunturi sijaitsee pieneltä osin Kittilässä sekä Sodankylässä, Kaldoaivi sekä Muotkatunturi osittain Utsjoella ja Paistunturi suurimmalta osin Utsjoella.
Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitolle myytiin Inariin kuulunut Jäniskosken–Niskakosken alue, minkä seurauksena kunnan pinta-ala pieneni 176 km².
Luonnonmaantieteellisesti Inarin kunta jakautuu kolmeen osaan: Outa-Lappiin, Inarin järvimaahan ja Taka-Lapin tunturimaahan.
Elinkeinot

Inari on arktisen elämystalouden kasvukeskus Suomessa. Matkailu- ja ravintola-ala on merkittävä työllistäjä Inarin kunnassa. Inarin talous nojaakin vahvasti elämystalouteen. Kunnan alueella sijaitsee lukuisia majoitus- ja hotellikeskittymiä, joista suurin on Saariselän alue. Viime aikoina erityisesti aasialaisten turistien matkailun kasvu on ollut merkittävää.
Lisäksi kunnassa toimii huomattava määrä arktista rengas- ja autotestausta. Perinteiset elinkeinot kuten poronhoito ja kalastus ovat osa elämystaloutta sekä perinteistä elinkeinorakennetta. Merkittävä tulonlähde on myös rajakauppa, joka Inarissa on kunnan väestön kokoon nähden merkittävien palvelujen vuoksi erittäin voimakasta. Voimakkaan kasvun vuoksi viime aikoina Inaria on vaivannut asunto- ja työvoimapula.
Inarissa perustettiin nettilehti Uusi Inari syksyllä 2014. Se keräsi joukkorahoituksella noin 13 000 euroa ja ilmestyi helmi–maaliskuussa 2015.
Hallinto

Inarin kunnanvaltuustossa on 27 jäsentä. Kaudella 2021–2025 keskustalla ja kokoomuksella on seitsemän valtuutettua, SDP:llä neljä, perussuomalaisilla kolme, vihreillä ja vasemmistoliitolla kaksi sekä kristillisdemokraateilla ja RKP:llä yksi. Valtuuston puheenjohtajana toimii Janne Tervahauta (kesk.). Kunnanhallituksessa on yhdeksän jäsentä, ja sen puheenjohtajana toimii Janne Huotari (kok.).
Inarin kunnanjohtaja on Tommi Kasurinen. Hänet valittiin tehtävään lokakuussa 2022, ja hän aloitti tehtävässään tammikuussa 2023. Kasurisen edeltäjä oli Toni K. Laine, joka siirtyi Hämeen maakuntajohtajaksi. Laine valittiin kunnanjohtajaksi joulukuussa 2016.