stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Shakkimatti
Esimerkkejä

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
| 8 |  |  |  |  |  |  |  |  | 8 |
| 7 |  |  |  |  |  |  |  |  | 7 |
| 6 |  |  |  |  |  |  |  |  | 6 |
| 5 |  |  |  |  |  |  |  |  | 5 |
| 4 |  |  |  |  |  |  |  |  | 4 |
| 3 |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 |
| 2 |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |
| 1 |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
Valkoinen matissa
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
| 8 |  |  |  |  |  |  |  |  | 8 |
| 7 |  |  |  |  |  |  |  |  | 7 |
| 6 |  |  |  |  |  |  |  |  | 6 |
| 5 |  |  |  |  |  |  |  |  | 5 |
| 4 |  |  |  |  |  |  |  |  | 4 |
| 3 |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 |
| 2 |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |
| 1 |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
Musta matissa
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
| 8 |  |  |  |  |  |  |  |  | 8 |
| 7 |  |  |  |  |  |  |  |  | 7 |
| 6 |  |  |  |  |  |  |  |  | 6 |
| 5 |  |  |  |  |  |  |  |  | 5 |
| 4 |  |  |  |  |  |  |  |  | 4 |
| 3 |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 |
| 2 |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |
| 1 |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
Musta matissa
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
| 8 |  |  |  |  |  |  |  |  | 8 |
| 7 |  |  |  |  |  |  |  |  | 7 |
| 6 |  |  |  |  |  |  |  |  | 6 |
| 5 |  |  |  |  |  |  |  |  | 5 |
| 4 |  |  |  |  |  |  |  |  | 4 |
| 3 |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 |
| 2 |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |
| 1 |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
Musta matissa
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
| 8 |  |  |  |  |  |  |  |  | 8 |
| 7 |  |  |  |  |  |  |  |  | 7 |
| 6 |  |  |  |  |  |  |  |  | 6 |
| 5 |  |  |  |  |  |  |  |  | 5 |
| 4 |  |  |  |  |  |  |  |  | 4 |
| 3 |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 |
| 2 |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |
| 1 |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
41... Tc2, matti
Santa Bárbara Airlinesin lento 518

| Santa Bárbara Airlinesin lento 518 |
| --- | --- |
 Onnettomuus tapahtui kuvanmukaisella koneella.
Yhteenveto
Päivämäärä:  21. helmikuuta 2008
Onnettomuustyyppi:  lentäjän huolimattomuus tarkistuslistaa läpikäydessä, maahansyöksy
Tapahtumapaikka:  Venezuela
 :  8°39′33″N, 71°14′17″W
Lähtöpaikka:   Alberto Carnevallin lentoasema, Mérida, Venezuela
Määränpää:   Maiquetía Simón Bolívarin kansainvälinen lentoasema, Caracas, Venezuela
Kuolleita:  46
Loukkaantuneita:  0
Eloonjääneitä:  0
Lentokone
Konetyyppi:  ATR 42-300
Lentoyhtiö:  Santa Bárbara Airlines
Rekisteritunnus:  YV1449
Matkustajia:  43
Miehistöä:  3
Santa Barbara Airlinesin lento 518 oli Santa Barbara Airlinesin Venezuelan sisäinen reittilento Méridasta Caracasiin. Lentoa operoinut ATR 42-300-matkustajakone eksyi 21. helmikuuta 2008, ja törmäsi vuoreen. Kaikki koneessa olleet 43 matkustajaa ja 3 miehistön jäsentä kuolivat.
fi
Ennen lentoa

Ennen lentoa miehistön jäsenet olivat kahvilla ja 30 minuuttia ennen lähtöä matkustajat päästettiin koneeseen, joka ei ollut sääntöjen mukaista. Lopulta he huomasivat kellon olevan paljon ja riensivät koneelle ja valmistautuivat lähtöön. Ilman mitään kysymistä lennonjohdolta kapteeni käynnisti moottorit. Navigaatiojärjestelmä vaati kolme minuuttia käynnistymiseen, mutta kapteeni nousi ilmaan liian aikaisin käyttäen varakompassia.
Koneen oli tarkoitus aloittaa ￼￼lennon lähtemällä poispäin Caracasista, ja sitten kääntyä 180 astetta kohti määränpäätä.
Lennon kulku ja törmääminen vuoreen

Kapteeni käski perämiehen kääntää oikeaan suuntimaan 074. Myöhemmin perämies huomasi kompassista suuntiman olevan 318. Kone oli eksynyt. Pilvisellä säällä he eivät nähneet juuri mitään. He aloittivat 180 asteen käännöksen kohti Caracasia, koska kone oli lähtenyt lentosuunnitelman mukaan vastakkaiseen suuntaan. Epäluottetava varakompassi kuitenkin sai heidät tekemään 270 asteen käännöksen, joka vei koneen suoraan kohti vuoria. He jatkoivat matkaa, kunnes näkivät vuoren suoraan edessään. Kapteeni yritti nostaa nokkaa, mutta kone törmäsi yläviistossa vuoreen 4 100 metrin korkeudessa.
Tutkinta

Kun pelastajat pääsivät vuorelle, he eivät löytäneet eloonjääneitä.
Koneen mustat laatikot löydettiin ja niiden äänitallenteiden mukaan miehistö ei käynyt läpi tarkistuslistaa. Varsinaisen navigaatiojärjestelmän käynnistyminen kesti 3 minuuttia. Kokeiden mukaan miehistö valmisteli lähtöä lennolle kiireellä 2 minuutissa 40 sekunnissa, joka tarkoittaa, että miehistön olisi pitänyt odottaa 20 sekuntia, mutta kiireessä he nousivat ilmaan ilman navigaatiojärjestelmän apua.
Tutkinta > Uhrit

| Kansalaisuus | Matkustajat | Henkilökunta | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- |

|  Venezuela | 37 | 3 | 40 |
|  Kolumbia | 5 | 0 | 5 |
|  Yhdysvallat | 1 | 0 | 1 |
| Yhteensä | 43 | 3 | 46 |
Populaarikulttuurissa

Santa Barbaran 518 -lennosta on jakso mm. kadanalaisessa FOX:in Lentoturmatutkinta -TV-sarjassa. Jakson nimi on "28 sekuntia aikaa selvitä hengissä". (eng. 28 Seconds to Survive) Jakso on kauden 12 12. jakso ja koko ohjelmasta 97. jakso.
Serge Lifar

| Serge Lifar |
| --- | --- |
 1961
Henkilötiedot
Koko nimi:  Сергій Михайлович Лифар
Syntynyt: 15. huhtikuuta 1905 Kiova
Kuollut: 15. joulukuuta 1986 (81 vuotta) Lausanne, Sveitsi
Ammatti:  balettitanssija koreografi
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Albert (Giselle)
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
Serge Lifar (ven. Сергей Михайлович Лифарь, Sergei Mihailovitš Lifar, ukr. Сергій Михайлович Лифар, Serhi Myh’ailovytš Lyfar); (15. huhtikuuta (J: 2. huhtikuuta) 1905 Kiova, Venäjän keisarikunta, nyk. Ukraina – 15. joulukuuta 1986 Lausanne, Sveitsi) oli ukrainalaista syntyperää oleva kuuluisa ranskalainen balettitanssija, koreografi, tanssiteoreetikko ja kirjailija, ja on yksi alan suurista nimistä 1900-luvulla.
Elämäkerta

Lifar syntyi venäläisen virkamiehen perheeseen ja opiskeli Kiovan sotilaskoulussa. Hän koki Kiovassa myös bolševikkien aikaansaaman Venäjän vallankumouksen seuraukset.
Hän oli ensimmäisiä oppilaita Bronislava Nižinskan (Vatslav Nižinskin sisar) vuonna 1921 Kiovaan perustamassa balettikoulussa. Hänen opintonsa koulussa sujuivat huonosti, ja hänet erotettiin koulusta. Hänen onnistui kuitenkin päästä tanssimaan Kiovan oopperan balettiin, jonka kanssa myös Bronislava Nižinskaja työskenteli. Hän työskenteli ja opiskeli tuolloin myös Enrico Cecchettin johdolla. 18-vuotiaana hän lähti Sergei Djagilevin Venäläisen baletin mukaan. Pian hänestä tuli ryhmän johtava miestanssija ja myös impressaarin henkilökohtainen suosikki sekä rakastaja.
Venäläisen baletin ryhmässä tanssi erityisesti koreografi George Balanchinen baleteissa. Ensimmäisen oman koreografiansa hän teki vuonna 1929 tehdessään uuden version Igor Straviskyn baletista Renard (Kettu).
Vuoden 1930 jälkeen Serge Lifar sai suurta suosiota, joka johtui erityisesti hänen omista balettikoreografioistaan. Näitä olivat erityisesti hänen omat persoonalliset näkemyksensä baleteista Le Spectre de la Rose (Ruusu-unelma) 1931 ja L'Après-midi d'un Faune (Faunin iltapäivä) 1935, musiikki Claude Debussy), molemmat alun perin Vatslav Nižinskin rooleja.
Lifar toimi 16 vuotta Pariisin oopperassa, aluksi ensitanssijana ja sittemmin balettimestarina. Hän aloitti viikoittaiset balettiesitykset ja samalla uuden tavan esittää balettia itsenäisissä näytöksissä, ei vain oopperan täydentäjänä. Vuonna 1944 saksalaismiehityksen päätyttyä Lifar sai kuitenkin lähteä Pariisin oopperasta. Syynä oli liiallinen saksalaismielisyys tai liian läheiset suhteet saksalaisen miehitysjohdon kanssa. Potkujen jälkeen hän ryhtyi johtamaan Ballet Russe de Monte Carloa. Sittemmin hän kuitenkin palasi takaisin Pariisin oopperaan.
Serge Lifar toimi koreografina eri puolilla maailmaa aina vuoteen 1969 saakka ja johti innolla perustamaansa Institut chorégraphique de l'Opéra et l'Université de la dansea. Jäähyväisnäytöksensä hän tanssi vuonna 1956 Albertin roolissa baletissa Giselle.
Serge Lifar on tunnettu ja arvostettu baletin teoriaa, sen sekä yleisemminkin tanssin historiaa käsittelevien teosten kirjoittajana. Hänet on haudattu Pariisin lähellä sijaitsevalle Sainte-Geneviève-des-Bois'n venäläiselle hautausmaalle.
Kirjallinen tuotanto

Le manifeste du chorégraphe, Pariisi, Étoile, 1935.
Du temps que j'avais faim, Pariisi, Stock, 1935.
La danse. Les grands courants de la danse académique, Pariisi, Denoël, 1938.
Carlotta Grisi, Pariisi, Albin Michel, 1941.
Giselle, apothéose du ballet romantique, Pariisi, Albin Michel, 1942.
Terpsichore dans le cortège des muses, Pariisi, Lagrange, 1943.
Pensées sur la danse, Pariisi, Bordas, 1946.
Traité de danse académique, Pariisi, Bordas, 1949.
Auguste Vestris, le dieu de la danse, Pariisi, Nagel, 1950.
Histoire du ballet russe, Pariisi, Nagel, 1950.
Traité de chorégraphie, Pariisi, Bordas, 1952.
Au service de la danse, Pariisi, Université de la Danse, 1958.
Ma Vie, Pariisi, Julliard, 1965.
Les mémoires d'Icare, Pariisi, Filipacchi, 1989 (uudelleenkirjoitettu vähän ennen kuolemaa).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Serge Lifar Wikimedia Commonsissa
Serge Lifar ukrainalaisessa postimerkissä vuonna 2004
Signe Löfgren

| Signe Löfgren |
| --- | --- |
 Signe Löfgren Helsingin yleisen sairaalan silmätautien osastossa vuonna 1928
Henkilötiedot
Muut nimet:  Signe Ingrid Löfgren
Syntynyt: 20. kesäkuuta 1897 Viipuri, Suomi
Kuollut: 17. heinäkuuta 1969 (72 vuotta) Lahti
Kansalaisuus:   Suomalainen
Ammatti:  Silmälääkäri
Signe Ingrid Löfgren (20. kesäkuuta 1897 Viipuri – 17. heinäkuuta 1969 Lahti) oli suomalainen lääkäri ja Viipurin, sittemmin Lahden, Diakonissalaitoksen silmäosaston ylilääkäri. Tunnuksena ansioistaan hän sai professorin arvon vuonna 1955.
Signe Löfgrenin isä levyseppä Kalle Löfgren ja äiti Vilhelmiina (o.s. Sjöblom) kuolivat Signen, heidän neljännen lapsensa, ollessa nuori, minkä jälkeen liikemies William Lindell (myöhemmin Otsakorpi) ja tämän vaimo Ester ottivat Signen käytännössä kasvattilapsekseen tukien häntä taloudellisesti ja kouluttaen hänet ylioppilaaksi.
Lääketieteen opinnot

Signe Löfgren valmistui ylioppilaaksi Viipurin yhteiskoulusta 18-vuotiaana vuonna 1915. Hän kirjoittautui Helsingin yliopistoon ja suoritti lääketieteen opintoihin valmistavan medikofiilitutkinnon vuonna 1917 ja lääketieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1919. Löfgren valmistui Lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1925. Hän toimi opintojensa aikana vuosina 1922-1923 apulaislääkärinä vuoden ajan Elis Kuhlefeltin silmäpoliklinikassa Helsingissä ja amanuenssina Helsingin yleisen sairaalan silmätautien osastossa sekä vuosina 1923-1924 Alajärven ja Soinin kunnanlääkärin sijaisena.
Silmätutkijasta ylilääkäriksi

Opintojensa aikana Löfgren oli kiinnostunut silmätaudeista. Hän hakeutui erikoistumaan Helsingin yleisen sairaalan silmätautien osastoon aluksi vapaaehtoisena apulaislääkärinä syyskuussa 1925. Vakinaiseksi apulaislääkäriksi hänet valittiin huhtikuussa 1926, ja silmätautien erikoislääkäriksi valmistuminen ajoittui vuoteen 1928. Löfgren aloitti erikoistumisensa aikana myös tutkimustyön, mutta kun Viipurin Diakonissalaitoksen yhteydessä toimineen silmäsairaalan ylilääkäri LL Osmo Neovius kuoli vuoden 1929 alussa, Löfgren luopui yliopistourasta ja hakeutui entiseen kotikaupunkiinsa aluksi ylilääkärin sijaiseksi. Löfgren valittiin ainoana hakijana Neoviuksen seuraajaksi 1. kesäkuuta 1929. Hänestä tuli samalla ensimmäinen naispuolinen silmätautiosaston ylilääkäri Pohjoismaissa.
Strömborgin silmäsairaalan ja Viipurin Diakonissalaitoksen silmäosaston ylilääkärinä

Signe Löfgrenin tullessa vuonna 1905 alun perin professori Gustaf Julius Strömborgin silmäklinikkana aloittaneen sairaalan ylilääkäriksi hänellä oli heti käytössään 25 sairaansijaa aikuisille ja 10 lapsipotilaille. Diakonissalaitos oli rakennuttanut omalle tontilleen puisen paviljongin silmäsairaalaa varten Strömborgin ennen kuolemaansa perustaman ja myöhemmillä lahjoituksilla kartutetun rahaston varoilla Viipurin lääninsairaalan ylilääkärin Peder Waldemar Granbergin suunnitelman perusteella. Lapsipotilaita varten oli rakennettu oma paviljonki vuonna 1913. Löfgrenin vastuulla ollut silmäsairaala oli varsin suuri suhteessa Diakonissalaitoksen pääsairaalaan, jossa oli 30 sairaansijaa. Lisäksi se oli ainoa silmäsairaala Suomessa Helsingin yleisen sairaalan silmäosaston rinnalla. Silti Löfgren löysi aikaa hoitaa silmäpotilaita myös Viipurin yksityissairaalassa vuosina 1929–1932.
Löfgrenin aloittaessa Strömborgin silmäsairaalan ylilääkärinä oli Diakonissalaitoksen uuden sairaalan suunnittelu ollut vireillä jo neljän vuoden ajan, mutta hän ehti mukaan suunnittelemaan sen silmäosastoa. Rakentaminen alkoi kesällä 1930. Sairaalan valmistuessa syksyllä 1931 sen uudessa silmätautien osastossa oli 35 aikuisten ja 15 lasten sairaansijaa. Sisätautiosastolla oli nytkin vastaava määrä eli 52 sairaansijaa. Samana vuonna avattiin Oulun Diakonissalaitoksen yhteyteen silmäosasto. Vuoteen 1937 mennessä silmäosaston sairaansijojen määrä oli kasvanut 62 suuruiseksi ja osaston johtaminen vei Löfgrenin ajan täysimääräisesti. Seuraavan vuonna aloitti Turun lääninsairaalaassa toimintansa Suomen kolmas, silloin 34-paikkainen silmätautien osasto ja Helsingin yleisen sairaalan silmätautien osastossa oli 58 hoitopaikkaa.
Viipurissa Löfgren valittiin Diakonissalaitoksen sairaanhoitajakoulun johtokunnan jäseneksi vuonna 1932, joutuihan hän muiden tehtäviensä lisäksi myös kouluttamaan sairaanhoitajia laajentuvaa silmäosastoaan varten. Hänen kirjoittamansa oppikirja "Silmätautioppi sairaanhoitajattarille" ilmestyi vuonna 1934 ja toisena painoksena vuonna 1940. Kun Diakonissalaitoksen johtokunta vuonna 1933 ryhdyttiin valitsemaan uuden johtosäännön mukaisesti, yksi 12-jäsenisen johtokunnan kuudesta "itseoikeutetuista jäsenestä" oli silmäosaston ylilääkäri. Löfgrenin toimi laitoksen johtokunnassa 35 vuoden ajan.
Löfgrenin tärkeänä tehtävänä Karjalassa oli toimia trakooman hävittämiseksi, joka oli hänen aikanaan suurin sokeuden aiheuttaja Itä-Suomessa.
Lahden Diakonissalaitoksen silmäosaston ylilääkärinä välirauhan jälkeen

Talvisodan sytyttyä Viipurin Diakonissalaitoksen sairaala evakuoitiin aluksi Karkun kristillisen kansanopiston yhteyteen. Helsingin yleisen sairaalan silmätautien osasto puolestaan evakuoitiin Poriin, ja Löfgren toimi tilapäisesti sen opettajalääkärinä. Kun Viipuri menetettiin keväällä 1940 solmitussa välirauhassa, Diakonissalaitos osti Lahdesta vanhan asuinrakennuksen, johon myös sen sairaalan toiminta sijoitettiin. Sairaalan 63 sairaansijaa jakautuivat jälleen puoliksi ensimmäisen kerroksen silmätautien ja toisen kerroksen sisätautien osastojen kesken. Löfgrenillä osallistui kiinteistökauppaan tarvitun lainan neuvottelemiseen Kansallis-Osake-Pankista. Silmätautien osastossa hoidettiin Lahden seudun asukkaiden lisäksi potilaita Itä- ja Pohjois-Suomesta sekä pääkaupunkiseudulta.
Diakonissalaitoksen sairaalan johtava ylilääkäri Nikolai Robert Roschier kuoli lokakuussa 1940. Hänen tehtävässään jo sodan aikana sijaisena toiminut Löfgren nimitettiin kesäkuussa 1941 koko sairaalan johtavaksi ylilääkäriksi ja Diakonissalaitoksen johtokunnan varapuheenjohtajaksi. Jatkosodan alettua Diakonissalaitoksen sairaalasta tuli kesään 1942 asti 8. sotasairaalan 65-paikkainen silmätautien osasto. Löfgren toimi syksyyn 1944 puolustusvoimien palvelukseen komennettuna Kuusankoskella toimineen sotasairaalan lääkärinä. Vuodesta 1946 alkaen Löfgrenin apuna Lahdessa oli alilääkäri Kaarlo Suo, jonka päätoimi oli samassa kaupungissa toimineen Keskussotilassairaala 2:n silmätautiosastonssa.
Yksityiselämä

Signe Löfgrenin sisaria olivat isosiskot Dagmar Eleonora (1884–1959) ja Tyyne Maria (1887–1962) sekä isoveli Väinö Armas (1894–1940).
Signe Löfgrenin palkintoapurahat tohtorinväitöskirjasta

Silmäsäätiö perusti 1. huhtikuuta 1987 Signe Löfgrenin nimeä kantavan palkintoapurahan kunnioittaakseen tämän uraaurtavalla tavalla potilaiden hyväksi toimineen silmälääkäreiden kouluttajan ja suurlahjoituksen tehneen säätiön perustajajäsenen muistoa hänen syntymänsä 90-vuotispäivän lähetyessä. Löfgrenin palkintoapuraha on perustamisvuodesta lähtien jaettu vuosittain kaikille edeltävän vuoden aikana silmälääketieteen alalta väitelleille tohtoreille. Ensimmäiset palkitut olivat LKT Tero Kivelä, LKT Pentti Mikkonen ja LKT Maija Mäntyjärvi. Palkinnon suuruus oli aluksi 10 000 markkaa. vuoteen 1999 asti, sitten 2 500 euroa vuodesta 2000 vuoteen 2009, ja vuonna 2010 se nostettiin 3 000 euroon. Alkuvuosina apurahan saajat pitivät Silmäsäätiön apurahojen jakotilaisuudessa lyhyen esitelmän. Silmäsäätiö on aika ajoin julkaissut palkintoapurahan saajien väitöskirjatöiden lyhennelmiä.
Somdev Devvarman

| Somdev Devvarman |
| --- | --- |
 Somdev Devvarman vuonna 2013
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. helmikuuta 1985 (ikä 39)
Kansalaisuus:   Intia
Tennispelaaja
Pituus:  180 cm
Paino:  73 kg
Kätisyys:  oikea
Ammattilaisena:  2008–
Palkintorahat:  1 459 122 USD
Kaksinpeli
Paras sijoitus:  62. (25.7.2011)
Voitot/tappiot:  62–81
Grand Slam -turnauksissa
Australian avoimet:  2. kierros (2013)
Ranskan avoimet:  2. kierros (2013)
Wimbledon:  2. kierros (2011)
Yhdysvaltain avoimet:  2. kierros (2009, 2013)
Nelinpeli
Voitot/tappiot:  19–26
Aiheesta muualla
ITF
ATP
| Mitalit> Maa:   Intia.Miesten tennis.Kansainyhteisön kisat  | Mitalit> Maa:   Intia.Miesten tennis.Kansainyhteisön kisat  | Mitalit> Maa:   Intia.Miesten tennis.Kansainyhteisön kisat  | Maa:   Intia> Miesten tennis. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | New Delhi 2010 | Kaksinpeli |  |
Somdev Kishore Devvarman (s. 13. helmikuuta 1985 Assam) on intialainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä ATP-listan sijalla 62 heinäkuussa 2011. Hän ei ole voittanut yhtään ATP-turnausta, mutta pääsi finaaliin Johannesburgin turnauksessa helmikuussa 2011.
Grand Slam -turnauksissa Devvarman on päässyt parhaimmillaan toiselle kierrokselle Yhdysvaltain avoimissa 2009, Wimbledonissa 2011, Australian avoimissa 2013 sekä Ranskan avoimissa 2013.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Somdev Devvarman profiili ATP:n kotisivuilla
Soanjärvi

| Soanjärvi Соанъярви |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Venäjä
Alue:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Koordinaatit:  62°08′15″N, 31°05′32″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Jänisjoen vesistöalue Jänisjärven lähialue
Tulopuro:  puro Pertinjärvestä  puro Tyrämöjärvestä
Laskujoki:  Soanjoki Jänisjärveen 
Järvinumero:  01040300211102000013438
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  144,9 m  
Pituus:  2,4 km  
Leveys:  1,2 km  
Pinta-ala:  1 km²  
Saaria:  ei saaria 
 fiSoanjärvi 
Soanjärvi (ven. Соанъярви, Соан-ярви) on Venäjällä Karjalan tasavallan Suojärven piirissä sijaitseva järvi, jonka laskujoki Soanjoki laskee Jänisjärveen.
Maantietoa

Soanjärvi on 2,4 kilometriä pitkä, 1,2 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on noin 100 hehtaaria. Järven rantaviiva on mutkitteleva ja sillä onkin kolme järvenosaa. Järven haarautuvia pohjoisosia erottaa pitkä pohjoisesta etelään työntyvä niemi, jonka eri puolille jää itäinen ja läntinen lahti. Järven keskiosassa sijaitsee salmi tai kapeikko, jonka eteläpuolelle jää koukkumainen lahti eli järven eteläosa. Järvestä otetuista satelliittivalokuvista näkyy järvialueella runsaasti sekä lähes puutonta suoaluetta että metsäsaarekkeita. Kuitenkin myös vanhoissa suomalaiskartoissa on samanlainen rantaviiva, joten ne ovat järven pysyviä muotoja. Järvi on toiminut tukinuitossa yhtenä uittoväylänä, joten tämä toiminta on voinut vaikuttaa järven rantojen kasvillisuuteen . Soanjoen luusua on kasvamassa umpeen ja virtaavalle vedelle on jäänyt kapea vesiväylä. Järven eteläosan länsirantaan ja pohjoisosan läntiseen lahteen tule lähialueelta purot. Järvellä ei vaikuta olevan asutusta, mutta järven luusuassa on sijainnut joskus talo. Järven ohittaa sen länsipuolella kulkeva pieni tie, joka alkaa Soanlahdelta ja johtaa pohjoiseen. Soanlahden pieni kylä sijaitsee siellä 11 kilometrin päässä.
Historiaa

Järven historia on kiinteässä yhteydessä Soanjoen historian kanssa.
Vesistösuhteita

Soanjärvi kuuluu Nevan vesistöalueessa Laatokan valuma-alueen Jänisjoen vesistöalueeseen, jossa se kuuluu Soanjoen valuma-alueella Jänisjärven lähialueeseen. Jänisjärvi laskee vuorostaan Laatokkaan, jonka laskujoki Neva laskee Pietarissa Itämeren Suomenlahteen.
Soanjärvi on Soanjoen lähdejärvi, mutta järven oma valuma-alue on varsin laaja. Valuma-alueeseen sisältyy useita siihen laskevien purojen järviä tai lampia. Idästä tulee lyhyt puro Tyrämöjärvestä (Тюрямёярви, Tjurjamojarvi). Järveen laskee ympärillä sijaitsevista lammista pieniä puroja. Lampia ovat esimerkiksi Mustalampi (Мусталампи) ja Juntinlampi (Юнтинлампи). Pohjoisesta tulee puro Pertinjärvestä (noin 110 hehtaaria). Muut purot ovat järvettömiä ja lyhyitä. Soanjoki laskee ensin yhdeksän kilometriä etelään päin, kääntyy sitten kohti länttä, jatkaa yhdeksän kilometriä sinne päin ja se laskee Soanlahdella Pieneen Jänisjärveen.
Lähteitä > Huomioita

1 2 3  Asia on luettu venäjänkielisen Wikipedian artikkelista ru:Соанъярви, jossa siihen on lähteitä.
1 2 3 4 5 6 7  Asia katsottu ja mitattu Internetin karttapalveluista kuten esimerkiksi Google Earth, GeoMixer tai ACME.
Käännös suomeksi
Sotilaspassi

Suomalainen uusi sotilaspassi
Sotilaspassi on Suomessa Puolustusvoimien myöntämä todistus varusmiespalveluksen suorittamisesta. Vanhanmallinen sotilaspassi sisältää sen haltijan valokuvan (ei välttämätön) ja allekirjoituksen, minkä lisäksi siihen merkitään haltijan henkilötiedot ja palvelustiedot lyhyesti. Passin tietoja täydennetään tarvittaessa kertausharjoitusten yhteydessä. Uudenmallisessa, luottokortin muotoisessa sotilaspassissa tietoja on huomattavasti vähemmän, eivätkä sen tiedot ole täydennettävissä.
Sotilaspassilla voidaan todistaa esteettömyys Suomen passin myöntämiselle, mikäli hakijana on 18–30-vuotias mieshenkilö. Ilman todistusta passi voidaan myöntää vain sen vuoden loppuun asti, kun hakija täyttää 28 vuotta.
Sotilaspassin hävittämisestä tai tuhoamisesta voitiin tuomita sakkoa, jos sotilaspassin haltija ei voinut todistaa syyttömyyttään siihen vuoden 2007 loppuun asti. Nykyisen 2008 alusta voimassa olleen asevelvollisuuslain mukaan sotilaspassin hävittämisellä ei ole oikeudellisia seuraamuksia.
Puolustusvoimien aluetoimisto voi pyydettäessä antaa varusmiespalveluksen suorittamisen ajasta ja paikasta virallisen todistuksen viranomaisten kanssa asiointia varten.
Kertausharjoituksissa ja muuten Puolustusvoimien kanssa asioitaessa tunnistaudutaan virallisella kuvallisella henkilöllisyystodistuksella.
South Portland

| South Portland |
| --- | --- |


Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Maine
Piirikunta:  Cumberland
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  36,3 km²
 – Josta vettä:  5,1 km² 
Väkiluku (2020):  26 498
 – Väestötiheys:  730 as./km²
 
 https://www.southportland.org 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
South Portland on kaupunki Mainen osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli 26 498 vuonna 2020. Kaupunki sijaitsee Cumberlandin piirikunnassa, suoraan osavaltion suurimman kaupungin, Portlandin, eteläpuolella.
Väestö

Vuonna 2020 South Portlandin 26 498 asukkaasta valkoisia oli 88,7 %, mustia 5,1 % ja aasialaisia 2,5 %. Vuonna 2019 11,0 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 9,6 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta South Portland Wikimedia Commonsissa