stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neuvostoliiton historia
Neuvostoliiton jälkeen > Neuvostoliiton hajoamisen syyt

Yksinkertaistaen voidaan Neuvostoliiton hajoamisen syynä pitää sosialistisen yhteiskuntarakenteen toimimattomuutta. Se ei enää sopinut kansainvälistyvään ja teknisesti kehittyneeseen maailmaan. Ennen Gorbatšovia vallassa olleet neuvostojohtajat kykenivät valvomaan Neuvostoliiton ulkopuolelta tulevia vaikutteita ja jäljittelemään lännen teknisiä saavutuksia. 1980-luvun kansainvälistyvässä maailmassa tämä ei enää ollut mahdollista. Neuvostoliiton hajoamisen syyt olivat kuitenkin moninaiset.
Hajoamista jouduttaviin tekijöihin voidaan lukea poliittisen järjestelmän puutteiden lisäksi myös kommunistisen puolueen sisällä velloneet eripuraisuudet. Maan päätöksiä tekevä poliittinen eliitti oli vieraantunut tavallisten kansalaisten elämästä. Perestroikan myötä tavalliset kansalaiset saattoivat tuoda mielipiteensä esiin ja huomata että monet muut ajattelevat samoin kuin he. Neuvostojärjestelmän perustuminen väkivallalle vankileireineen, puhdistuksineen ja karkotuksineen alkoi tulla kansan tietoisuuteen.
Neuvostoliitto oli epäonnistunut myös taloudellisesti. Talousjärjestelmä oli jähmeä ja uudistumiskyvytön. Yksityisomaisuuden puuttumisen vuoksi yksityisyrittäjyyttä ei ollut. Äärimmilleen viedyn tasa-arvoajattelun vuoksi vastuun kantamiseen ei ollut kannustimia ja vallitsi laaja piittaamattomuus. Taloutta kehitettiin välittämättä luonnosta, mikä johti laajoihin ympäristötuhoihin.
Maan hajoamiseen vaikuttivat myös kansalliset ristiriidat. Neuvostoliitto julisti kaikkien kansallisten ryhmien tasavertaisuutta ja itsemääräämisoikeutta, mutta todellisuudessa venäläisillä oli muihin kansallisuuksiin nähden ylivalta. Neuvostoliiton kansainvälinen asema alkoi myös muuttua sen itsensä kannalta epäedulliseen suuntaan. Neuvostoliitto ei enää kyennyt toimimaan uskottavasti kolmannen maailman maiden puolestapuhujana. Kilpavarustelu söi Neuvostoliiton voimavaroja ja edesauttoi maan taloudellista rappiota.
Neuvostoliiton jälkeen > Neuvostoliiton perintö

Suurimmassa osassa entisistä neuvostotasavalloista jälkikommunistiseen kauteen siirtyminen ei merkinnyt vanhojen ongelmien poistumista. Ainoastaan Viro, Latvia ja Liettua selviytyivät poliittisesti ja taloudellisesti kunniakkaasti Neuvostoliiton romahtamista seuranneen murroskauden aikana. Monissa Neuvostoliiton seuraajavaltioissa demokratia ei ole vakiintunut, vaan valta säilyi samalla poliittisella eliitillä, joka vain hylkäsi kommunistisen ideologian. Maiden sisälle jäi myös ratkaisemattomia kansallisia ja alueellisia kiistoja. Vaikka maan hajoaminen sujui suhteellisen rauhanomaisesti, synnytti muuttunut tilanne konflikteja ja levottomuuksia joidenkin valtioiden rajoilla. Kaukasiassa kansalliset kiistat kärjistyivät Tšetšenian sodaksi.
Neuvostoliiton hajottua Venäjä julistautui sen seuraajavaltioksi, perien muun muassa Neuvostoliiton paikan YK:n turvallisuusneuvostossa. Venäjä ilmoitti pitävänsä kiinni Neuvostoliiton solmimista kansainvälisistä sopimuksista, kuten aseidenriisuntasopimuksista. Ukraina, Kazakstan ja Valko-Venäjä luovuttivat omille alueilleen jääneet ydinaseet Venäjälle ja julistautuivat itse ydinaseettomiksi. Tämä vahvisti Venäjän asemaa IVY-alueen sotilaallisen turvallisuuden ylläpitäjänä. Neuvostoliiton jälkeen perustettu Itsenäisten valtioiden yhteisö ei talousliittona kehittynyt nopeasti, sillä jokaisella siihen liittyneellä maalla oli omat ongelmansa ratkottavanaan. Maiden välillä oli myös eripuraa, Venäjä halusi olla IVY:n keskeisin toimija ja muiden maiden etuuksien puolestapuhuja. Keski-Aasian maille tämä sopi, mutta Kaukasuksen maat ja Ukraina halusivat itsenäisemmän aseman.
Hallinnollisesti Venäjän federaatio jatkoi Neuvostoliiton tiellä, vaikka kommunistinen ideologia oli muuttunut venäläiskansalliseksi ideologiaksi. Venäjän hallintorakenne perustettiin suoraan entisen Neuvostoliiton rakenteiden tilalle, muuttamatta hallintorakenteita paljoakaan. Venäjän hallinto ei myöskään ole tehnyt tiliä Neuvostoliiton aikaisista ihmisoikeusrikoksista.
Kirjallisuutta

Figes, Orlando: Kuiskaajat.  ((The Whisperers. Private Life in Stalin’s Russia, 2007.) Suomentaneet Markku Päkkilä ja Vappu Orlov)  Helsinki:  Siltala, 2011.  ISBN 978-952-234-050-4
Figes, Orlando: Vallankumouksen Venäjä 1891–1991.  ((Revolutionary Russia, 1891–1991. A History, 2014.) Suomentanut Kalevi Suomela)  Helsinki:  Siltala, 2021.  ISBN 978-952-234-808-1
Jussila, Osmo: Neuvostoliiton tragedia. Utopiasta vankileirien saaristoksi.  Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-26521-4
Karlsson, Klas-Göran: Vaino ja vaikeneminen. Neuvostohallinnon sota omia kansalaisiaan vastaan.  ((Terror och tystnad. Sovjetregimens krig mot den egna befolkningen, 2003.) Suomentanut Petri Stenman)  Helsinki:  Like: Suomen rauhanpuolustajat, 2005.  ISBN 952-471-427-2
Lewin, Moshe: Neuvostoliiton vuosisata.  ((The Soviet Century, 2005.) Suomentanut Petri Stenman)  Helsinki:  Like: Suomen rauhanpuolustajat, 2006.  ISBN 952-471-808-1
Vallankumouksellisten mielenosoitus helmikuussa 1917.
Vuosien 1921–1922 nälänhädän uhreja. Nälänhätä johti noin viiden miljoonan ihmisen kuolemaan.
Neuvostoliiton rajat toisen maailmansodan jälkeen.
Vladimir Lenin ja Josif Stalin vuonna 1922.
Ulkoasiainkansankomissaari Maxim Litvinov vuonna 1932.
Stalin ja Ribbentrop kättelevät Kremlissä hyökkäämättömyyssopimuksen allekirjoittamisen jälkeen.
Leningradin piirityksessä kuoli noin miljoona siviiliä.
Stalin, Roosevelt ja Churchill Teheranin konferenssissa vuonna 1943.
Lev Rudnev, Moskovan valtionyliopisto, 1953.
Varsovan liitto perustettiin Varsovassa järjestetyssä konferenssissa vuonna 1955.
Kosmonautit Juri Gagarin, Pavel Popovitš ja Valentina Tereškova pääsihteeri Nikita Hruštšovin kanssa Leninin mausoleumilla 1963.
Sotilasparaati Punaisella torilla Moskovassa 1964.
Leonid Brežnev.
Pioneereja leirillä.
Mihail Gorbatšov.
Boris Jeltsin elokuussa 1991.
Neuvostoliiton seuraajavaltiot:
 1. Armenia

 2. Azerbaidžan

 3. Valko-Venäjä

 4. Viro

 5. Georgia

 6. Kazakstan

 7. Kirgisia

 8. Latvia

 9. Liettua

 10. Moldova

 11. Venäjä

 12. Tadžikistan

 13. Turkmenistan

 14. Ukraina

 15. Uzbekistan
Grizzlys Wolfsburg

| Grizzlys Wolfsburg |
| --- | --- |

Perustettu:  2004
Entiset nimet:  SEC Wolfsburg (1964–1971) TV Jahn Wolfsburg (1971–1986) ESC Wolfsburg (1986–1994) EC Wolfsburg (1994–1996) EHC Grizzly Adams Wolfsburg (1996–2015) Grizzlys Wolfsburg (2015–)
Kaupunki:   Wolfsburg, Saksa
Kotiareena:  Volksbank BraWo Eis Arena
– kapasiteetti:  4 503
Sarjataso:  DEL
Värit:                
Toimitusjohtaja:   Karl-Heinz Fliegauf
Päävalmentaja:   Michael Stewart
Hopeaa:  3 (2011, 2016, 2017)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Grizzlys Wolfsburg on saksalainen jääkiekkojoukkue Wolfsburgin kaupungista. Joukkue on perustettu vuonna 2004 ja se pelaa kotiottelunsa 4 503 paikkaisessa Volksbank BraWo Eis Arenassa. Joukkue liittyi DEL-liigaan heti perustamisen jälkeen, mutta tippui ensimmäisen kautensa jälkeen 2. Bundesligaan. Joukkue viihtyi sarjassa kaksi seuraavaa kautta, joista jälkimmäisenä kautena onnistui nousemaan takaisin DEL-liigaan.
Joukkue kaudella 2024–2025

| Maalivahdit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Hanskakäsi | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 1 |  | Dustin Strahlmeier | L | 2026 | Gelsenkirchen, Saksa |
| 67 |  | Hannibal Weitzmann | L | 2027 | Berliini, Saksa |
| Puolustajat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 2 |  | John Ramage | R | 2025 | Mississauga, Ontario, Kanada |
| 5 |  | Björn Krupp | L | 2026 | Buffalo, New York, Yhdysvallat |
| 6 |  | Ryan O’Connor | R | 2025 | Hamilton, Ontario, Kanada |
| 24 |  | Janik Möser | L | 2026 | Mannheim, Saksa |
| 28 |  | Jimmy Martinovic | L | 2027 | Füssen, Saksa |
| 44 |  | Julian Melchiori | L | 2026 | Richmond Hill, Ontario, Kanada |
| 55 |  | Ryan Button | L | 2025 | Edmonton, Alberta, Kanada |
| Hyökkääjät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Pelipaikka | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 7 |  | Jimmy Lambert | R | OLH / KH | 2025 | Newcastle, Englanti |
| 13 |  | Lucas Dumont | R | H | 2026 | Leonberg, Saksa |
| 16 |  | Tanner Kaspick | L | KH | 2025 | Brandon, Manitoba, Kanada |
| 22 |  | Robin Veber | L | OLH / KH | 2025 | Wolfsburg, Saksa |
| 23 |  | Gerrit Fauser | L | KH / VLH | 2025 | Nürnberg, Saksa |
| 25 |  | Darren Archibald | L | LH | 2025 | Newmarket, Ontario, Kanada |
| 26 |  | Phil Varone | L | H | 2025 | Vaughan, Ontario, Kanada |
| 27 |  | Nick Caamano | L | LH | 2025 | Ancaster, Ontario, Kanada |
| 40 |  | Julian Chrobot | L | H | 2027 | Augsburg, Saksa |
| 50 |  | Julius Ramoser | L | H | 2026 | Bolzano, Italia |
| 51 |  | Andy Miele | L | KH | 2025 | Grosse Pointe Woods, Michigan, Yhdysvallat |
| 63 |  | Luis Schinko | R | H | 2025 | Landshut, Saksa |
| 71 |  | Justin Feser | L | KH / VLH | 2026 | Red Deer, Alberta, Kanada |
| 91 |  | Timo Ruckdäschel | L | H | 2027 | Kösching, Saksa |
| 93 |  | Spencer Machacek (C) | R | OLH | 2025 | Lethbridge, Alberta, Kanada |
| 95 |  | Fabio Pfohl | L | KH / P | 2026 | Waldkraiburg, Saksa |
| 97 |  | Matt White | L | LH | 2025 | Whittier, Kalifornia, Yhdysvallat |
Joukkue kaudella 2024–2025 > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Michael Stewart
Apuvalmentaja: Todd Miller
Apuvalmentaja: Gary Shuchuk
Maalivahtivalmentaja: Jonas Forsberg
Fysiikkavalmentaja: Peter Kruse
Huoltopäällikkö: Stef Jonsson
Huoltopäällikkö: Alexander Knaus
Toimitusjohtaja: Karl-Heinz Fliegauf
Lähde: EliteProspects
Aiheesta muualla

Seuran viralliset sivut
Saksan jääkiekko
| --- | --- |
DEL: Adler Mannheim · Augsburger Panther · DEG Metro Stars · EHC München · Eisbären Berlin · ERC Ingolstadt · Grizzly Adams Wolfsburg · Hamburg Freezers · Iserlohn Roosters · Krefeld Pinguine · Kölner Haie · Nürnberg Ice Tigers · SERC Wild Wings · Straubing Tigers
DEL2: Bietigheim Steelers · Dresdner Eislöwen · Eispiraten Crimmitschau · ESV Kaufbeuren · EV Landshut · Fischtown Pinguins · Heilbronner Falken · Lausitzer Füchse · Ravensburg Tower Stars · EC Bad Nauheim · SC Riessersee · Starbulls Rosenheim
Oberliga Nord: Hannover Scorpions · EHC Timmendorfer Strand 06 · Hannover Indians · Rostock Piranhas · Hamburger SV · EC Harzer Falken · Adendorfer EC · Hamburg Crocodiles · GEC Ritter Nordhorn
Oberliga Ost: Icefighters Leipzig · Black Dragons Erfurt · Saale Bulls Halle · EHV Schönheide 09 · Tornado Niesky · FASS Berlin · Wild Boys Chemnitz · EHC Jondorfer Falken
Oberliga Süd: Selber Wölfe · EHC Freiburg · Tölzer Löwen · EHC Bayreuth · EHC Klostersee · EC Peiting · EV Füssen · Erding Gladiators · EV Regensburg · Deggendorf Fire · Blue Devils Weiden · Mighty Dogs Schweinfurt
Oberliga West: EC Kassel Huskies · ESC Moskitos Essen · Füchse Duisburg · Grefrather EG · Hammer Eisbären · Herner EV 2007 · Königsborner JEC · Löwen Frankfurt · Neusser EV · Ratinger Ice Aliens
Maajoukkue: Saksan jääkiekkomaajoukkue · Saksan naisten jääkiekkomaajoukkue · Saksan jääkiekkoliitto
Tampere Cup

Ilves–Blues vuoden 2007 Tampere Cupissa
Tampere Cup on jokavuotinen Tampereella pelattava jääkiekkoturnaus. Se järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1989 ja vuonna 2008 pelattu turnaus oli järjestyksessään jo kahdeskymmenes. Vuonna 2009 turnausta ei pelattu. Turnauksessa on tänä aikana käynyt pelaamassa kaikkiaan 47 eri joukkuetta 13:sta eri maasta (vuoden 2008 jälkeen). Isäntäjoukkueet Ilves ja Tappara ovat osallistuneet joka vuosi, mutta muut joukkueet ovat vaihdelleet. Turnauksen voitto jäi tuona aikana Suomeen kaikkiaan 7 kertaa. Tamperelaisten joukkueiden jälkeen ahkerin osallistuja on ollut ruotsalainen Luleå, joka on osallistunut turnaukseen 11 kertaa. Turnaukseen osallistui vuodesta 2001 lähtien kuusi joukkuetta joka vuosi. Tätä ennen osallistujia oli kahdeksan. Turnaus jäi tauolle vuoden 2008 jälkeen.
Tampere Cup teki paluun elokuussa 2015 Decens Tampere Cup -nimellä. Ilveksen ja Tapparan lisäksi turnaukseen osallistui Helsingin IFK ja Turun Palloseura. Turnaus oli kaksipäiväinen ja turnauksen lopulta voitti Helsingin IFK.
Turnaus järjestettiin myös elokuussa 2016. Tuolloin voittoa juhli Tappara kaaten finaalissa TPS:n 1-0 Jere Karjalaisen maalilla. Pronssiottelussa Ilves voitti HIFK:n 2-1 voittolaukauskilpailun jälkeen. Varsinainen peliaika päättyi 1-1.
Elokuun 2017 Tampere Cupiin osallistuvat Tapparan ja Ilveksen lisäksi HIFK sekä Pelicans.
Vuoden 2018 Tampere cupiin osallistui samat joukkueet kuin viime vuonnakin. Tappara voitti turnauksen jo kolmatta kertaa peräkkäin kukistamalla finaalissa HIFK:in 4-0.
Vuoden 2021 Tampere cupiin osallistui Tapparan ja Ilveksen lisäksi tällä kertaa KooKoo ja HPK. Turnauksen pelipaikkana toimi poikkeuksellisesti Tesoman jäähalli.
Vuoden 2022 Tampere cupiin osallistui Tapparan ja Ilveksen lisäksi tällä kertaa HPK ja JYP. Turnauksen pelipaikkana toimi ensimmäisen kerran ikinä Nokia Arena. Tappara voitti koko turnauksen jättämällä HPK:n hopealle ja Ilveksen pronssille.
Vuoden 2023 Tampere cupiin osallistuu Tapparan ja Ilveksen lisäksi tällä kertaa Timrå IK ja Ässät.
Mitalistit

| vuosi | mestari | hopeaa | pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 1989 |  Sokol Kiova |  Tappara |  Ilves |
| 1990 |  Djurgården |  Luleå |  Krylja Sovetov |
| 1991 |  Dynamo Moskova |  Team USA |  Team Canada |
| 1992 |  Dynamo Moskova |  Luleå |  Frölunda |
| 1993 |  Team USA |  Luleå |  Ilves |
| 1994 |  HIFK |  Tappara |  Frölunda |
| 1995 |  Luleå |  Team USA |  TsSKA Moskova |
| 1996 |  Tappara |  Köln |  Petra Vsetín |
| 1997 |  TPS |  Köln |  Tappara |
| 1998 |  HV71 |  Davos |  Jokerit |
| 1999 |  Tappara |  Ilves |  HIFK |
| 2000 |  Djurgården |  Košice |  Kloten |
| 2001 |  Blues |  Košice |  Tappara |
| 2002 |  Neftehimik Nižnekamsk |  Tappara |  HV71 |
| 2003 |  Kärpät |  Ilves |  HV71 |
| 2004 |  Lions |  Kärpät |  Linköping |
| 2005 |  Metallurg Magnitogorsk |  Blues |  Lions |
| 2006 |  Metallurg Magnitogorsk |  Tappara |  Brynäs |
| 2007 |  Blues |  Metallurg Magnitogorsk |  Tappara |
| 2008 |  Metallurg Magnitogorsk |  Ilves |  Blues |
| 2009-14 | Ei pelattu |  |  |
| 2015 |  HIFK |  Ilves |  Tappara |
| 2016 |  Tappara |  TPS |  Ilves |
| 2017 |  Tappara |  HIFK |  Ilves |
| 2018 |  Tappara |  HIFK |  Ilves |
| 2019 |  Ilves |  HIFK |  Tappara |
| 2020 |  Lukko |  Tappara |  Ilves |
| 2021 |  KooKoo |  Tappara |  HPK |
| 2022 |  Tappara |  HPK |  Ilves |
| 2023 |  Timrå IK |  Ilves |  Tappara |
| 2024 |  HC Davos |  Ilves |  Tappara |
Aiheesta muualla

Turnauksen virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
HC Gherdëina

| HC Gherdëina |
| --- | --- |
Perustettu:  1927
Kaupunki:   Sëlva, Italia
Kotiareena:  Eisstadion Pranives
– kapasiteetti:  2000
Sarjataso:  AlpsHL  Serie A 
Värit:           
Toimitusjohtaja:   Franz Kasslatter
Puheenjohtaja:   Walter Ploner
Päävalmentaja:   John Miner
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
HC Gherdëina on jääkiekkojoukkue Sëlvan kaupungista, Italiasta. Joukkue pelaa Italian pääsarjassa Serie A:ssa. Joukkue on perustettu vuonna 1927.
Joukkue kaudella 2024–2025

(Tilanne 31. elokuuta 2024.)
| Maalivahdit> Numero | Maalivahdit>  | Maalivahdit> Pelaaja | Maalivahdit> Hanskakäsi | Maalivahdit> Sopimus | Maalivahdit> Syntymäpaikka | Maalivahdit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 96 |  | Paul Hofer | L | 2024 | Brixen, Italia |  |
|   |  | Leo Kostner | L | 2024 | Ortisei, Italia |  |
|   |  | Matthias Rindone | L | 2025 | Merano, Italia |  |
| Puolustajat> Numero | Puolustajat>  | Puolustajat> Pelaaja | Puolustajat> Kätisyys | Puolustajat> Sopimus | Puolustajat> Syntymäpaikka | Puolustajat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 5 |  | Ben Linder | L | 2025 | Bolzano, Italia |  |
| 7 |  | Vili Laitinen | R | 2025 | Lohja, Suomi |  |
| 21 |  | Ruben Prinoth | L | 2025 | Brixen, Italia |  |
| 37 |  | Jordan Di Cicco | L | 2025 | London, Ontario, Kanada |  |
| 41 |  | Michele Forte | L | 2025 | Asiago, Italia |  |
| 84 |  | Julian Senoner | R | 2025 | Brixen, Italia |  |
| 91 |  | Henri Mustonen | L | 2025 | Oulu, Suomi |  |
| 97 |  | Alexander Vigl | L | 2025 | Brixen, Italia |  |
|   |  | Karter Prosofsky | R | 2025 | Saskatoon, Saskatchewan, Kanada |  |
| Hyökkääjät> Numero | Hyökkääjät>  | Hyökkääjät> Pelaaja | Hyökkääjät> Kätisyys | Hyökkääjät> Pelipaikka | Hyökkääjät> Sopimus | Hyökkääjät> Syntymäpaikka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 9 |  | Andrea Meneghini | L | OLH | Laina | Trento, Italia |
| 13 |  | Diego Glück | L | VLH | 2025 | Bressanone, Italia |
| 15 |  | Marc Kasslatter | L | H | 2024 | Sterzing, Italia |
| 18 |  | Nicholas Paratoni | L | H | 2023 | Brixen, Italia |
| 19 |  | Samuel Moroder | R | OLH | 2025 | Brixen, Italia |
| 22 |  | Simon Pitschieler | L | KH | 2025 | Bolzano, Italia |
| 25 |  | Yuri Cristellon | R | H | 2025 | Bolzano, Italia |
| 54 |  | Stephan Deluca | R | OLH | 2025 | Cavalese, Italia |
| 60 |  | Emil Oksanen | R | LH | 2025 | Kirkkonummi, Suomi |
| 64 |  | Davide Macaluso | L | H | 2024 | Sterzing, Italia |
| 76 |  | Tommy Delucca | L | H | 2025 | Sterzing, Italia |
| 77 |  | Brad McGowan | L | VLH | 2025 | Vancouver, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |
| 86 |  | Leo Messner | L | H | 2025 | Brixen, Italia |
| 89 |  | Hannes Kasslatter | L | H | 2025 | Sterzing, Italia |
|   |  | Luca Biondi | L | H | 2025 | Torino, Italia |
|   |  | Gabriel Galassiti | L | H | 2025 | Bolzano, Italia |
|   |  | Tobias Moroder | L | H | 2025 | Bolzano, Italia |
|   |  | Davide Schiavone | L | KH | 2025 | Cavalese, Italia |
Joukkue kaudella 2024–2025 > Joukkueenjohto

Päävalmentaja: John Miner
Apuvalmentaja: Christian Piccolruaz
Maalivahtivalmentaja: Jorma Valtonen
Puheenjohtaja: Walter Ploner
Toimitusjohtaja: Franz Kasslatter
Aiheesta muualla

Joukkueen viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Martti Rintanen

Martti Rintanen (15. tammikuuta 1917 Vaasa – 28. huhtikuuta 2000) oli sodassa palvelut suomalainen tykistöupseeri, joka 1970-luvulla toimi tykistön johtavissa viroissa.
Rintanen kävi kadettikoulun 1938–1939 ja osallistui talvisotaan vänrikkinä. Välirauhan aikana hän oli patterin päällikkönä Petsamossa. Jatkosodassa Rintanen oli patterinpäällikkönä KTR 16:ssa, toimistopäällikkönä III. armeijakunnan esikunnassa sekä patteristoupseerina KTR 16:ssa. Sodan jälkeen hän oli patterinpäällikkönä Upseerikoulussa. Sotakorkeakoulun hän suoritti 1948–1950. 1950-luvulla hän palveli muun muassa KTR 4:ssä, Tampereen Itäisen sotilaspiirin esikunnassa, Taistelukoulun opettajana sekä patteriston komentajana Pohjan prikaatissa. Sotakorkeakoulussa hän opetti 1959–1964. Satakunnan tykistörykmentin komentajana sekä Tykistökoulun johtajana Rintanen oli 1964–1974. Tykistön tarkastajana hän toimi uransa päätteeksi 1974–1976.
Brie Larson

| Brie Larson |
| --- | --- |
 Brie Larson Toronton elokuvajuhlilla 2019.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Brianne Sidonie Desaulniers
Syntynyt: 1. lokakuuta 1989 (ikä 35) Sacramento, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, elokuvaohjaaja
Puoliso:  Alex Greenwald (2013–2019)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1998–
Merkittävät roolit:   Short Term 12  Taran monta elämää  Room  Kong: Pääkallosaari  Marvel Cinematic Universe 
Palkinnot
 Parhaan naispääosan Oscar, Golden Globe, Bafta ja SAG  2015 Room 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Brie Larson  (oik. Brianne Sidonie Desaulniers; s. 1. lokakuuta 1989 Sacramento, Kalifornia) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä ja elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan elokuvissa Scott Pilgrim vastaan maailma (2010), Short Term 12 (2013), Room (2015) ja Kong: Pääkallosaari (2017). Hän näyttelee myös Carol Danversia / Kapteeni Ihmettä Marvel Cinematic Universen elokuvissa Captain Marvel (2019), Avengers: Endgame (2019) ja The Marvels (2023) sekä tehnyt cameoesiintymiset elokuvassa Shang-Chi and the Legend of the Ten Rings (2021) ja Disney+-sarjassa Ms. Marvel (2022). Tämän lisäksi on myös näytellyt televisiosarjassa Taran monta elämää. Roomin roolista hän sai useita palkintoja: parhaan naispääosan Oscarin, Golden Globen, SAG-palkinnon ja Baftan vuonna 2015.
Brie Larson Kong: Pääkallosaaren Japanin ensi-illassa 2017.
Nuoruus

Brianne Desaulniers syntyi Sacramentossa Kaliforniassa. Hänen isänsä on kanadanranskalainen ja hän puhui lapsuuden kielensä oli ranska. Kun Larson oli seitsemänvuotias, hänen vanhempansa erosivat. Sen jälkeen hän muutti Los Angelesiin äitinsä ja siskonsa kanssa.
Larson kiinnostui näyttelemisestä kuusivuotiaana. Hän opiskeli American Conservatory Theaterissa San Franciscossa, ja oli nuorin sinne hyväksytty oppilas. Taiteilijanimensä hän otti American Girl -nukeltaan nimeltä Kirsten Larson. Se oli myös hänen ruotsalaisen isoisoäitinsä sukunimi.
Ura > Näyttelijänä

Larson aloitti näyttelijänuransa The Tonight Show with Jay Leno -keskusteluohjelman Barbie-sketsissä. Vuonna 2001 Larson sai roolin The WB -kanavan In Your Dreams -komediasarjasta, jossa hän esitti Bob Sagetin hahmon nuorinta tytärtä, Emilyä. Sarjan nimeksi vaihdettiin Raising Dad ja siitä esitettiin vain 27 jaksoa vuosien 2001–2002 aikana. Vuonna 2003 Larson näytteli Beverley Mitchellin kanssa Disney Channelin elokuvassa Right on Track ja vuonna 2004 hän oli suuressa roolissa teinikomediassa Sleepover. Larsonin seuraava kiinnitys oli vuonna 2009 Kate Gregsonin rooliin Showtimen sarjassa Taran monta elämää. Vuonna 2013 hän teki läpimurtoroolinsa indie-elokuvassa Short Term 12.
Larson näyttelee Carol Danversia Marvel Studiosin ensimmäisessä naisvetoisessa supersankarielokuvassa Captain Marvel, joka sai ensi-iltansa vuonna 2019.
Ura > Ohjaajana

Larson on ohjannut lyhytelokuvat Weighting (2011) ja The Arm (2012). Vuonna 2016 hän sai ohjattavakseen ensimmäisen pitkän elokuvan, komedian Yksisarviskauppa, jossa hän on myös pääosassa.
Ura > Muusikkona

Larson aloitti musiikkiuransa vuonna 2003, jolloin hän julkaisi omia kappaleitaan omilla verkkosivuillaan. Larsonin debyyttialbumi Finally Out of P.E. julkaistiin vuonna 2005. Albumilta julkaistiin singlet ”She Said” ja ”Life After You”. Musiikkiura ei kuitenkaan ottanut tuulta alleen.
Hänen levy-yhtiönään oli vuosina 2004–2006 Casablanca Records.
Yksityiselämä

Larson oli kihloissa Phantom Planet -yhtyeen laulajan Alex Greenwaldin kanssa vuosina 2016–2019.
Diskografia

2005: Finally Out of P.E.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brie Larson Wikimedia Commonsissa
Brie Larson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana  IdRef 
Larson vuonna 2010.
Južnyi Ural Orsk

| Južnyi Ural Orsk |
| --- | --- |

Perustettu:  1958
Entiset nimet:  Komanda Orska (1958–1960) Trud Orsk (1961–1962)
Kaupunki:   Orsk
Kotiareena:  Jubileinyi-urheilupalatsi
Sarjataso:  VHL
Värit:                
Toimitusjohtaja:   Oleg Pivunov
Puheenjohtaja:   Boris Frants
Päävalmentaja:   Vladislav Otmahov
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Južnyi Ural Orsk (ven. ХК «Южный Урал») on venäläinen jääkiekkoseura, joka on kotoisin Orskista, Orenburgin alueella Etelä-Uralilta. Seura pelaa Venäjän toisella sarjatasolla Vysšaja Ligassa.
Historia

Joukkue perustettiin vuonna 1958, jolloin se tunnettiin nimellä Komanda Orsk. Kausina 1961–1962 seura tunnettiin nimellä Trud Orsk. Vuonna 1962 syksyllä joukkue sai nykyisen nimen.lähde?