stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Päijänne
Historia > Muinais-Päijänne

Järviallas, johon Päijänne on muodostunut, on syntynyt, kun mannerjäätikkö on kuluttanut kalliomurroksia viime jääkauden aikana. Kun mannerjää jääkauden jälkeen poistui Suomesta, jäi järviallas ensin Itämeren Yoldia- ja Ancylusvaiheiden ajaksi vedenpinnan alle. Maankohoaminen nosti kallioperää vedestä ja Päijänteestä muotoutui Itämeren Ancylusvaiheen ajaksi varsin pitkäksi lahdeksi. Vasta noin 10 000 vuotta sitten Kärnänkosken kynnys kohosi hiljalleen Itämeren vedenpinnan yläpuolelle. Silloin Päijänne kuroutui omaksi järvekseen, joka laski aluksi nykyisen Viitasaaren seuduilla suoraan Itämereen. Maankohoamisen seurauksena Kärnänkoskelta alkava lasku-uoma ensin piteni, mutta myöhemmin se laski pääuoman eteen syntyneiden järvien läpi. Näitä olivat Muinais-Kolima ja Muurasjärven Kotajärvi. Myöhemmin laskureitin viimeinen osuus kulki Pihtiputaalta Kotajokea myöten Kalajokeen ja siitä Pohjanlahden Perämereen.
Muinais-Päijänteenä tunnettu järvivaihe syntyi noin 8 500 vuotta sitten (noin 6500 eaa.), kun Muinais-Koliman vedenpinta kohosi Kärnänkosken korkeudelle ja Kolima yhtyi Päijänteeseen. Koliman nopeampi vedenpinnan nousu Päijänteeseen verrattuna johtui seudun epätasaisesta maankohoamisesta. Järvialtaiden luoteispäät kohosivat hieman nopeammin kuin niiden kaakkoispäät. Silloin järvien vesialtaiden vesi siirtyi kohti kaakkoisia rantoja kun samalla laskukynnyksen vedenkorkeus säilyi entisellään. Koliman kaakkoispäässä sijaitsi Kärnänkoski, jossa vedenpinta kohosi juuri näin. Järvialtaan kallistuminen jatkui tämänkin jälkeen, kun sen pohjoispäässä siihen kuului lopulta nykyiset Päijänne, Kolima, Keitele, Lievestuoreenjärvi ja Kuuhankavesi. Keskiosassa ja eteläpäässä siihen kuuluivat Muurasjärvi, Vesijärvi ja Ruotsalainen. Tämä Muinais-Päijänteen laajimman vaiheen korkein rantataso, jota kutsutaan Muinais-Päijänne-rantatasoksi, syntyi noin 6100 eaa. Päijänteen vedenpinta sijaitsi esimerkiksi Kuhmoisissa noin 95 metriä mpy. eli 17 metriä nykyistä korkeammalla. Siihen laski aluksi myös Saimaa, mutta sen lasku-uoma kääntyi epätasaisen maankohoamisen aiheuttamasta järvialtaiden kallistumisesta etelään päin, sekä Puula, kunnes sen lasku-uoma siirrettiin etelään keinotekoisesti 1800-luvulla. Samoin kävi Päijänteelle, kun Heinolassa sijaitseva Heinolanharju (Jyrängönharju) murtui ja Kymijoki syntyi noin 6100–6000 eaa. Muinais-Päijänteen vedenpinta laski tapahtuman vuoksi useita metrejä lyhyessä aikaa.
Historia > Historiallinen aika

Suomessa on aikoinaan perustettu 1 500 järvenlaskuyhtiötä ja järviä on laskettu yli 2 000. Järvet ovat olleet yleensä pieniä, mutta laskettu on myös muutama suurikin järvi, kuten tämä Päijännekin. Päijänteen pintaa laskettiin noin 120 senttimetriä perkaamalla vuosien 1820–1832 aikana Kalkkisten koskea ja muita Kymijoen yläosien matalia kohtia. Vuonna 1899 esiintyneen poikkeuksellisen tulvan jälkeen esitettiin tehtäväksi uutta järvenlaskua, mutta sen sijaan suunniteltiinkin Päijänteen vedenpinnan säännöstelyä, joka toteutui vuonna 1964.
Luontoarvoja > Veden laatu

Päijänteen vedenlaatu on hyvä ja Jämsän eteläpuolella vieläpä erinomainen. Teollisuuden jätevesikuormitus oli suurimmillaan vuosina 1960–1985, minkä jälkeen veden laatu on parantunut. Pohjoisella Päijänteellä veden laatuun ovat vaikuttaneet Äänekosken teollisuus, Lievestuoreen sulfiittiselluloosatehdas sekä Kankaan paperitehdas Jyväskylässä, keskisellä Päijänteellä Jämsän teollisuus. Erityisen paljon Päijänteen veden laatu kohentui 1980-luvun puolivälin jälkeen Metsä-Botnian silloisille sellutehtaille asetettujen tiukkojen päästörajoitusten astuttua voimaan Äänekoskella.
Lupakäytännön tiukkenemisessa oli merkittävä osuus Päijänne puhtaaksi -kansalaisliikkeellä, joka keräsi 140 000 nimen adressin teollisuuden jätevesien tehokkaamman käsittelyn puolesta. Nimilistat luovutettiin sisäministeri Matti Ahteelle vuonna 1983. Korkein hallinto-oikeus vahvisti siihen saakka ennätysmäisen ankarat päästörajoitukset vuonna 1985. Pääkaupunkiseudun juomavesi johdetaan Päijänteen eteläpäässä sijaitsevan Asikkalan edustalta Päijännetunnelia pitkin Vantaalle Silvolan tekojärveen.
Luontoarvoja > Kansallispuisto

Päijänteen eteläosassa sijaitsee Padasjoen, Asikkalan ja Sysmän kuntien alueelle jakaantuva Päijänteen kansallispuisto. Kansallispuiston ydinalue on Kelventeen etelä-pohjoissuuntainen, kahdeksan kilometriä pitkä ja 50–800 metriä leveä harjusaari. Kelventeen suojaisat laguunilahdet ovat suosittuja veneilykohteita.lähde?
Vesiliikenne > Matkustajaliikenne

Laivaliikenne oli Keski-Suomessa tärkeä liikennemuoto vielä 1920-luvulla mutta 1930-luvulla liikenne taantui. Laivayritysten kilpailu johti keskittymiseen. Laivayhtiöiden lopettaessa toimintaansa Päijänteen koko liikenne keskittyi Jyväskylä–Päijänteen Laiva Oy:n käsiin. Säännöllinen liikenne väheni, mutta turistiliikenne piti laivaliikenteen jotenkuten pinnalla. Laivaliikenne sai jatkoajan sodan ja auto- ja polttoainepulan takia. Vuosina 1944–1945 kaikki halukkaat eivät edes mahtuneet laivoihin. Laivat Suomi ja Jyväskylä hoitivat vuoroliikennettä Jyväskylän ja Lahden välillä ja Kaima Rutalahden, Korpilahden Oittilan ja Jyväskylän välillä. Laivaliikenne loppui vuonna 1951 ja Jyväskylä–Päijänteen Laiva Oy lopetti toimintansa. Turistimatkailua on kuitenkin jatkettu joka kesä.
Vesiliikenne > Veneily

Päijänne on suosittu veneilykohde: yhtenäistä vesireittiä pääsee Lahden edustalta Vesijärveltä aina pohjoiseen Keski-Suomeen Viitasaarelle ja Pohjois-Savoon Pielavedelle saakka. Vesireitin pituus Lahdesta Pielavedelle on noin 200 meripeninkulmaa, noin 380 kilometriä.
Suomen suurimpiin veneilytapahtumiin kuuluva Päijännepurjehdus purjehditaan joka heinäkuussa järven päästä päähän. Reitti kulkee Padasjoelta Jyväskylään, lähtö tapahtuu vuorovuosin (parittomina vuosina) etelästä Padasjoella tai pohjoisesta (parillisina vuosina) Jyväskylän Korpilahden kirkonkylän edustalta. Päijännepurjehdukseen osallistuu noin 180 kölivenettä ja lähes tuhat purjehtijaa vuosittain.
Vesiliikenne > Kanavat

Päijänteestä on kanavayhteyksiä vuonna 1993 valmistunutta Keiteleen kanavaa pitkin pohjoiseen Keiteleelle, vuonna 1871 käyttöön otettua Vääksyn kanavaa pitkin etelään Lahden Vesijärvelle sekä vuonna 1878 valmistunutta Kalkkisten kanavaa pitkin Asikkalanselältä Ruotsalainen-järven Hopeaselälle. Kalkkisiin rakennettiin täysin uusi kanava vuonna 1964. Konnivedeltä Kouvolan Pyhäjärvelle johtavaa, vuonna 1966 valmistunutta uittoon käytettyä Kimolan kanavaa alettiin perusparantaa veneilykelpoiseksi vuonna 2018 ja se aukesi kesällä 2020. Nyt Päijänteeltä pääsee veneillen Pyhäjärven ja Kymijoen vesistöön, aina Kouvolaan Voikkaalle asti.
Kymijoen vesistön yhdistämistä uudella kanavalla mereen on suunniteltu pitkään, mutta toistaiseksi hankkeet eivät ole edenneet. Vaihtoehtoina on yhdistäminen Keiteleen kautta niin sanottua Savon kanavaa tai Päijänteen eteläpäästä niin sanottua Mäntyharjun kanavaa Saimaaseen, josta yhteys merelle jatkuisi Saimaan kanavan kautta. Kolmas vaihtoehto olisi Päijänteen yhdistäminen suoraan Suomenlahteen kanavoimalla Kymijoki.
Vesistösuhteita

Päijänne sijaitsee Kymijoen vesistön (vesistöaluetunnus 14) alajuoksulla Suur-Päijänteen alueessa (14.2). Se sisältää paitsi Päijänteen niin myös Päijänteen lähialueen ja kahdeksan pientä valuma-aluetta. Päijänteeseen laskee kuitenkin kolmelta suunnalta suuremmat valuma-alueet. Leppäveden–Kynsiveden alueelta (14.3) laskee Vaajanvirta, jossa virtaa 17 683 neliökilometriä suuren valuma-alueen vedet. Siihen sisältyvät Viitasaaren reitin valuma-alue (14.4), Saarijärven reitin valuma-alue (14.6) ja Rautalammin reitin valuma-alue (14.7). Päijänteen itä- ja länsirantaan tulee lisäksi kaksi valuma-aluetta. Jämsän reitin valuma-alueelta (14.5) laskee Jämsänjoki Päijänteen länsirantaan Jämsässä. Tämän valuma-alueen pinta-ala on 1 471 neliökilometriä. Sysmän reitin valuma-alueelta (14.8) laskee Tainionvirta Päijänteen itärantaan Sysmässä. Tämän valuma-alueen pinta-ala on 1 831 neliökilometriä. Itse Suur-Päijänteen alue (14.2) on pinta-alaltaan 5 474 neliökilometriä, josta Päijänteen vesialaa on siitä 1 083 neliökilometriä. Päijännettä ympäröivien pienempien valuma-alueiden osuudeksi jää silloin 4 391 neliökilometriä. Kerrotuista pinta-aloista voi päätellä, kuinka suuri osa Päijänteeseen tulevasta vedestä on peräisin mistäkin lähteestä, sillä niiden vesimäärät ovat lähes verrannolliset valuma-alueidensa pinta-aloihin. Kun edellä kuvattu valuma-alue laskee kokonaisuudessaan Kalkkisten koskesta Asikkalassa Kymijokeen, syntyy yksi Suomen suurimmista joista. Se virtaa Kymijoen alueella (14.1) ja laskee lopuksi Suomenlahteen Kotkassa.
Päijänteen vesi vaihtuu virtauksen ansiosta kerran 2,5 vuodessa (viipymä). Päijänteen vedenpinnan korkeus vaihtelee vuoden mittaan keskimäärin 60 senttiä ja sen keskimääräinen vedenkorkeus on 78,3 metriä mpy. Alimmillaan se on niin sanotun kevätkuopan aikaan huhtikuussa ja korkeimmillaan juhannuksen tienoilla.lähde?
Kirjallisuutta

Päijänne, elämän vesi, toimittaneet Bo Lönnqvist ja Ilkka Kuhanen. Jyväskylä: Atena, 2007 ISBN 978-951-796-483-8
Olli Ahonen, Mikko Hakonen. Suur-Päijänne. Emu Kustannus, 2011. ISBN 978-952-67051-4-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Päijänne Wikimedia Commonsissa
Pajunen, Hannu: Järvisedimentit kuiva-aineen ja hiilen varastona.  (Tutkimusraportti 160)  Espoo:  Geologinen tutkimuskeskus, 2004.  ISBN 951-690-894-2  ISSN 0781-4240  Teoksen verkkoversio (PDF) Viitattu 29.10.2022.
Päijänteen vedenkorkeuden seuranta
Suomen järvet
Päijänne Info
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Ilmakuva Päijänteestä: kuvan alaosassa näkyy Vääksy ja sen takana Asikkalanselkä. Loppuosa järvestä kuvan taka-alalla Pulkkilanharjun takana.
Sekä Päijännettä että alapuolista Ruotsalaista säännöstellään Kalkkistenkosken luona sijaitsevalla padolla.
Pygmaeocereus

| Pygmaeocereus |
| --- | --- |
 Pygmaeocereus bylesianus
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Trichocereeae
Suku::  Pygmaeocereus  H.Johnson & Backeb. (1957)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pygmaeocereus on vähälajinen eteläamerikkalainen kaktuskasvisuku, joka on läheistä sukua ruostekaktuksille (Haageocerus).
Tuntomerkit

Lajit ovat pienikokoisia, yksivartisia tai mätästäviä, usein tuskin maanpinnan yläpuolelle kohoavia kaktuksia, joilla on tavallisesti mehevät juuret. Varsi on pallomainen, vihreä, halkaisijaltaan yhdestä viiteen senttimetriä. Siinä on 8–15 uurretta, joiden väleissä on usein kyhmyjä. Areolit ovat pyöreitä tai pitkänomaisia ja villakarvaisia. Piikkejä niissä on useita, ja ne ovat tavallisesti erilaistuneet keski- ja säteittäispiikeiksi. Pituutta piikeillä voi olla puoli senttiä. Kasvit kukkivat yöllä, kukka on leveän suppilomainen, valkoinen ja kuusi senttimetriä leveä. Kukan tyvimalja on pitkä ja hoikka. Hedelmä on pallomainen tai päärynän muotoinen.
Levinneisyys

Suku on kotoisin Perusta.
Lajit

Lajeja suvussa on kolme:
Pygmaeocereus bieblii (syn. Haageocereus bieblii)
Pygmaeocereus bylesianus (syn. Haageocereus bylesianus)
Pygmaeocereus familiaris
Päättymätön riemu

| Päättymätön riemu> Infinite Jest |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  David Foster Wallace
Kieli:  englanti
Julkaistu:  1996
Suomennos
Suomentaja:  Tero Valkonen
Kansitaiteilija:  Ilkka Kärkkäinen
Kustantaja:  Siltala
Julkaistu:  2020
Ulkoasu:  sid.
Sivumäärä:  1061
ISBN:  978-952-234-653-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Päättymätön riemu (engl. Infinite Jest) on David Foster Wallacen kirjoittama romaani vuodelta 1996, hänen pääteoksensa, tuotantonsa huipentuma. Runsaat tuhatsivuisen teoksen on suomentanut Tero Valkonen, ja suomennoksen on julkaissut vuonna 2020 Siltala.
Teoksen lopussa on korjaus- ja huomautusosa sekä katkelmia oletetun toimittajan Helen Steeplen haastatteluista ja Samuli Knuutin jälkisanat ”Ekstaasi pitkästä ilosta”.
Kirjan synty

Päättymättömän riemun kirjoittamisella ei ole varsinaista tiettyä aloitushetkeä, sillä osan tekstistä Wallace oli kirjoittanut jo 1986. Kirjan nimen hän oli maininnut ensimmäisen kerran syyskuussa 1986 residenssihakemuksessaan, vaikka hän silloin kirjoittikin ”Westwardia” ja romaani jäi moneksi vuodeksi. 1990-luvun alussa hänellä oli vaihe, jolloin hän pelkäsi, ettei enää pysty kirjoittamaan kaunokirjallista tekstiä. Yhtäkkiä elokuussa 1991 uusi vaihde tuntui kuitenkin löytyneen, ja hän kirjoitti vanhalle opettajalleen: ”Kirjoitan jonkin verran ja nautin siitä ensimmäistä kertaa moneen vuoteen.” Hän löysi myös uuden asenteen, ironian sijaan vilpittömyyden. Hän kertoi kirjeessä ystävälleen, että hänellä on pari laatikollista muistiinpanoja. Hän oli tutkinut niitä tietämättä, mitä niillä tekisi. Romaanin rakenne alkoi hahmottua syksyllä 1991.
Kirjan ja siinä käsitellyn elokuvan nimi on peräisin William Shakespearen näytelmästä Hamlet (V näytös, 1. kohtaus): "Alas, poor Yorick. I knew him, Horatio, a fellow of infinite jest, of most excellent fancy." (Paavo Cajanderin suomennoksessa: "Voi, Yorrick parka! – Minä tunsin hänet, Horatio: äärettömän sukkela, erinomaisen leikillinen mies".) Alun perin Wallace suunnitteli kirjaan alaotsikoksi "Failed Entertainment" mutta taipui kustannustoimittajan suostuttelun edessä.
Kun kirja oli ilmestynyt, Wallace tunsi, että pitkä kirjoittamisvaihe oli vienyt hänestä mehut. Työ oli varsinaisesti alkanut 1991 Bostonissa, hän oli laajentanut ja parantanut tekstiä pitkin matkaa, ja heinäkuusta 1993 alkaen hän oli kirjoittanut osia uudestaan ja korjaillut kustannustoimittaja Michael Pietschin ehdotusten mukaan. Vuonna 1995 hän alkoi jo olla kypsynyt siihen ja toivoi pääsevänsä käsiksi uuteen työhön.
Pokkariversioon Wallace lupasi korjauksia. Se ilmestyi helmikuussa 1997, samaan aikaan kuin Hauskaa, mutta ei koskaan enää.
Wallace käytti mielellään ala- ja loppuviitteitä. Hän sanoi rakastavansa viitteitä, koska ne olivat ”melkein kuin toinen ääni pään sisällä”. Wallacen elämäkerturin mukaan "hänellähän oli kädessäänkin alaviite". Päättymättömässä riemussa hän käyttää loppuviitteitä, joista hän käy käsikirjoitusvaiheessa keskustelua kustantajan kanssa. Niitä on kaikkiaan satoja. Kirja-arviossaan Michiko Kakutani kyseenalaistaa koko viiteapparaatin käytön ("[viitteiden] tarjoamaa tietoa kukaan ei  tunnu oikeasti tarvitsevan").
Juoni

Päättymättömässä riemussa ei ole perinteistä juonta, vaan siinä on eri suuntiin risteileviä juonikuvioita, jotka eivät pääty, vaan niiden "langat jäävät tarkoituksellisesti törröttämään irrallisina", kuten Tommi Melender luonnehtii. Kehyskertomuksena on tappavan viihdyttävä spektaakkeli, elokuvatallenne Infinite Jest, jota ONANia (Organization of North American Nations) vastaan taisteleva terroristiryhmä tavoittelee. Teos ei myöskään pääty perinteisesti loppukliimaksiin, jossa teemat ja juonet paketoitaisiin yhteen, vaan se valuu kohti loppua, jossa se häipyy elokuvamaisesti pois.
Suomennos

Päättymättömän riemun arvo nähtiin jo heti sen ilmestyessä. Sitä ostettiin paljon, mikä oli poikkeus vaikealukuisen yli tuhatsivuisen teoksen kohdalla. Tommi Melender muistuttaa Helsingin Sanomissa, että kirjaa on pidetty mahdottomana kääntää, ja jopa Wallace itse oli ollut sitä mieltä. Teoksesta onkin suomennoksen lisäksi ehtinyt vuoteen 2020 mennessä ilmestyä vasta kahdeksan käännöstä. Tosin kustannusalalla on puhuttu pikemmin rahasta kuin kääntämisestä sinänsä. Suomennoksen julkaisun tueksi tuli Kari Hotakainen Räikkös-kirjasta saamillaan myyntituloilla. Suomennostyötä tukivat myös Fili ja Suomen Kulttuurirahasto.
Valkoselle myönnettiin käännöstyöstä Mikael Agricola -palkinto keväällä 2021.
Suomennos sovitettiin kuusiosaiseksi radiokuunnelmaksi, jonka ohjasi Juhana von Bagh. Kuunnelman ensilähetys oli Yle Radio 1 -kanavalla tammikuussa 2023.
Ennen suomennoksen ilmestymistä Tommi Melender haastatteli suomentaja Tero Valkosta Parnassoon. Valkonen kertoo, että vaikka alkuperäinen nimi on Hamletista, suomennokseen ei Hamletia katsottu voitavan hyödyntää. Ratkaisun tekivät kustantaja ja suomentaja yhteistuumin: Infiniten vaihtoehdoista matemaattinen ’ääretön’ ei sopinut kirjan nimeen. Muut vaihtoehdot olivat ’loputon’ ja ’päättymätön’, joista jälkimmäinen pitempänä kuulosti päättymättömämmältä. Jestin suomennokseksi ’pila’ karsiutui ensin, ja muista vaihtoehdoista ’huvin’ voitti ’riemu’, jonka diftongi kuulosti vahvemmalta kuin kuin kaksi lyhyttä tavua.
Arvioita

Herman Raivio kirjoittaa Suomen Kuvalehdessä, että Päättymätön riemu on ehkä parasta hänen lukemaansa addiktio- ja vieroituskuvausta. Hän viittaa D. T. Maxin kirjoittamaan Wallacen elämäkertaan David Foster Wallace (Every love story is a ghost story) todetessaan, että henkilöt ovat rikkinäisiä, ja he ”yrittävät lievittää kärsimystään helpolla mielihyvällä, mutta kun sitä on liikaa, kärsimys vain jatkuu”; teos on kuin sairauskertomuskokoelma.
Melender kirjoittaa esseessään "Ei nautinnon vaan ilon tähden" (2014), että teos "ei ole vaikea romaani, vaan pikemminkin monikerroksellinen". Kuusi vuotta myöhemmin, suomennoksen ilmestyttyä, hän kirjoittaa Helsingin Sanomissa, että suomennoksen jälki on tarkkaa mutta rentoa, ja siitä paistaa se, että työ on ollut suomentaja Tero Valkoselle kutsumus. Lukeminen on ollut hänestä hauskaa ja paikoin hulvatonta, vaikka hän nyt myöntää, että teoksen vaikea maine on ansaittu.
Teoksen on usein esitetty ennakoivan koukuttavaa internetiä. Maria Ylikangas kiistää sen: hänen mukaansa se on lähempänä televisiota, ja Wallacehan oli televisioaddikti – Ylikangas viittaa Wallacen televisio-esseeseen ”E Unibus Pluram”. Kielellisesti omaperäisenä ja johdonmukaisena teos on kaukana netistä. Hän kiistää myös sen sijoittumisen "suuren amerikkalaisen romaanin" (GAN) piiriin, johon suomalainen vastaanotto sen toisinaan sijoittaa. Hän ei pidä mielekkäänä pönkittää GAN-perinnettä "Wallacen tuotannolla tai päinvastoin". Lopulta hän kuitenkin luonnehtii sen läpeensä amerikkalaiseksi: "[S]e on kulttuurisesti samassa sammiossa kaiken mahdollisen jenkkiviihteen kanssa – –. Se on amerikkalainen partikulaarilla, ei yleisellä tavalla."
Aiheesta muualla

Päättymätön riemu kustantajan verkkosivulla.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Quebec

Quebec (ransk. Québec) on Kanadan pinta-alaltaan suurin (1 542 056 km²) ja väkiluvultaan toiseksi suurin (8 164 361, 2016) provinssi. Quebec sijaitsee Itä-Kanadassa rajanaapureinaan Ontario ja Hudsoninlahti lännessä, Kanadan Atlantin rannikon neljä provinssia idässä ja Yhdysvallat etelässä. Quebecin pääkaupunki on Quebec (ransk. Ville de Québec, engl. Quebec City) ja suurin kaupunki Montreal (ransk. Montréal). Montrealin metropolialueella asui vuonna 2011 yli 3,8 miljoonaa asukasta, eli lähes 50 % Québecin kokonaisväestöstä.
Quebecin kartta
Aluetta sävyttää voimakas kanadanranskalainen kulttuuri, ja noin 80 prosenttia provinssin väestöstä puhuu ranskaa äidinkielenään. Quebec on myös ranskalaisen Amerikan kulttuurin keskusalue.
Kulttuuri

Quebecin kanadanranskalainen kulttuuri on perua Uuden Ranskan siirtomaan ajalta 1600- ja 1700-luvuilla. Alueen väestöstä 82 prosenttia puhuu äidinkielenään ranskaa, joten ranskalaisuudella on vahva vaikutus alueella. Tämä on näkynyt muun muassa pyrkimyksinä erota muusta Kanadasta. 1960-luvulla terroristiryhmä Quebecin vapautusarmeija ajoi tätä vuosikymmenen pituisella terrorikampanjalla. Quebecin itsenäisyydestä järjestettiin ensimmäisen kerran kansanäänestys 1980. Toinen eroamisesta järjestetty kansanäänestys 30. lokakuuta 1995 hylkäsi eroamisen Kanadasta pienellä erolla (50,6 % ei, 49,4 % kyllä).
27. marraskuuta 2006 Kanadan parlamentti hyväksyi lain, joka määrittelee québeciläiset omaksi kansakunnaksi Kanadan sisällä.
Inuiteille (eskimot) on perustettu Quebecin pohjoisosaan kolmasosan provinssin pinta-alasta kattava itsehallintoalue Nunavik (vrt. Nunavut). Nunavik kuuluu edelleen Quebeciin, eli se ei ole itsenäinen provinssi eikä territorio.
Hallinto

Quebec on provinssi, mikä tarkoittaa että sillä on laaja itsehallinto. Provinsseilla on oma verotus ja lainsäädäntö, sillä ne huolehtivat itse muun muassa järjestyksestä, paikallisesta infastruktuurista, luonnonvarojen käytöstä, koulutuksesta ja terveydenhuollosta. Provinsseilla on omat perustuslait, jotka eivät kuitenkaan saa olla ristiriidassa liittovaltion perustuslain kanssa. Sama koskee muuta lainsäädäntöä.
Kruunun edustaja ja provinssin päämies on varakuvernööri, jonka nimeään viideksi vuodeksi kerrallaan Kanadan kenraalikuvernööri konsultoituaan Kanadan pääministeriä. Quebecillä on 24 edustajaa maan parlamenttiin senaatissa ja 78 edustajaa edustajainhuoneessa.
Provinssin lait säätää Quebecin parlamentti (ranskaksi Assemblée nationale du Québec). Yksikamarisen parlamentin 125 jäsentä valitaan vaaleilla neljän viiden vuoden välein. Vaalit voittaneen puolueen johtajasta tulee Quebecin pääministeri, ja hän valitsee hallituksen. Varakuvernöörin tehtävä on vahvistaa parlamentin lait ja säädökset sekä edustaa Quebecia provinssin ulkopuolella.
Quebecissä on kolme tuomioistuinta, jotka ovat Quebecin tuomioistuin (Cour du Québec), ylioikeus (Cour Supérieure) ja vetoomustuomioistuin (Cour d'appel). Näiden tuomioistuinten yläpuolella on vielä liittovaltion korkein oikeus.
Quebec on jaettu seitsemääntoista hallinnolliseen alueeseen. Alueet on jaettu 86:een aluekuntaan ja kahdeksaantoista aluekuntaa vastaavaan alueeseen. Näiden rinnalla Quebecissä toimii myös kaksi metropolihallintoa. Paikallistasolla alin hallinnollinen jako on kuntajako, joka jakaa aluekunnat 1 111 kuntaan.
Itsenäisyyspyrkimykset

Quebecissä on ollut itsenäisyyspyrkimyksiä, sillä provinssin asukkaista suurin osa puhuu ranskaa ja on katolilaisia. Kun itsenäisyysäänestys järjestettiin 1980, itsenäisyyttä vastusti 58 prosenttia äänestäneistä. Lokakuussa 1995 järjestetyssä kansanäänestyksessä yhtenäisyyttä kannatti 50,6 prosenttia ja itsenäisyyttä 49,4 prosenttia. Äänimäärässä ero oli 53 000. Äänestysprosentti oli 93,5.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Quebec Wikimedia Commonsissa
Québecin provinssin sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kanadan provinssit ja territoriot
| --- | --- |
Provinssit:  Alberta  Brittiläinen Kolumbia  Manitoba  New Brunswick  Newfoundland ja Labrador  Nova Scotia  Ontario  Prinssi Edwardin saari  Quebec  Saskatchewan 
Territoriot:  Luoteisterritoriot  Nunavut  Yukon 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Vatikaani 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  NARA  IdRef
Nizar Qabbani

Nizar Qabbani
Nizar Qabbani (arab. نزار قباني‎, Nizār Qabbānī; 21. maaliskuuta 1923 Damaskos, Syyria – 30. huhtikuuta 1998 Lontoo) oli syyrialainen runoilija, kustantaja ja diplomaatti. Hänet tunnettiin edistyksellisestä ajattelustaan, ja häntä pidetään yhtenä arabimaiden merkittävimmistä nykyrunoilijoista. Monia Qabbanin rakkausrunoja on sävelletty lauluiksi.
Qabbani syntyi Syyrian pääkaupungissa Damaskoksessa kauppiasperheeseen, jonka isä oli syyrialainen ja äiti turkkilainen. Hän oli sukua näytelmäkirjailija Abu Khalil al-Qabbanille. Nizar Qabbani opiskeli lakia Damaskoksen yliopistossa ja ryhtyi valmistuttuaan 1945 diplomaatin uralle. Hän työskenteli Syyrian lähetystöissä ensin Egyptissä, sitten Turkissa, Libanonissa, Britanniassa, Kiinassa ja viimeksi Espanjassa, jossa hän kirjoitti osan parhaasta runotuotannostaan. Vuonna 1966 hän jäi eläkkeelle ja asettui Beirutiin, jonne hän perusti Manshurat-nimisen kustantamon.
Muutamia Qabbanin runoja on julkaistu Kulttuurivihkot-lehdessä Sahban ja Ulla-Liisa Mrouehin sekä Jussi Aron suomentamina sekä Sari Kuustolan suomentamina Suomalais-arabialaisen yhdistyksen vuosikirjassa Marhaba 2000.