Louis Alexandre Berthier
Elämänvaiheet > Napoleonin aika

Napoleonin noustua valtaan brumairen vallankaappauksella marraskuussa 1799 Berthier nimitettiin sotaministeriksi. Hän jätti seuraavana vuonna tilapäisesti ministerin tehtävät osallistuakseen Napoleonin Italian-sotaretkeen ja Alppien ylitykseen. Berthier kunnostautui kesäkuussa 1800 Marengon taistelussa, jossa hän myös haavoittui käsivarteen. Hän palasi lokakuussa 1800 sotaministeriksi ja jatkoi tehtävässä yhtäjaksoisesti elokuuhun 1807 saakka. Ministerinä Berthier järjesteli Ranskan armeijan uusiksi. Hän pääsi osoittamaan taitonsa myös diplomaattina neuvotellessaan Ranskan nimissä rauhansopimuksen Espanjan kanssa. Kun Napoleon vuonna 1804 julisti keisarikunnan perustetuksi, Berthier ylennettiin ensimmäisenä Ranskan marsalkaksi. Seuraavana vuonna Napoleon lisäksi lahjoitti Berthier’lle Val-de-Marnessa sijaitsevan Grosbois’n linnan.
Kolmannen liittokunnan sodan puhjettua vuonna 1805 Napoleon nimitti Berthier’n Grande Arméen esikuntapäälliköksi, jota tehtävää tämä hoiti seuraavat kaksi vuotta. Berthier’n tehtävä oli välittää Napoleonin käskyt komentajille, ja pääesikunnan vallan kasvaessa Berthier’n ja muiden marsalkoiden välille alkoi syntyä pientä kitkaa. Sotaretken aikana Berthier muun muassa allekirjoitti itävaltalaisten antautumisehdot Ulmin taistelun jälkeen lokakuussa 1805, aselepoehdot Austerlitzin taistelun jälkeen joulukuussa 1805 sekä Tilsitin aseleposopimuksen kesäkuussa 1807. Napoleon luovutti vuonna 1806 Berthier’lle Preussilta vallatun Neuchâtelin ruhtinaskunnan Sveitsissä, jolloin Berthier’stä tuli Neuchâtelin ja Valanginin ruhtinas. Seuraavana vuonna Berthier jätti sotaministerin tehtävän ja sai sen sijaan Ranskan varakonnetaabelin arvon sekä paikan senaatissa. Vuonna 1808 hän avioitui itseään 30 vuotta nuoremman Baijerin prinsessa Maria Elisabetin, kuningas Maksimilian I Joosefin veljentyttären, kanssa.
Berthier osallistui vuonna 1808 Napoleonin sotaretkeen Espanjassa. Maaliskuussa 1809 Napoleon nimitti hänet Reinin-armeijan komentajaksi, joten viidennen liittokunnan sodan puhjetessa hän kantoi päävastuun Itävallan hyökkäyksen torjumisesta Napoleonin ollessa vielä Pariisissa. Tällä kertaa Berthier teki virheitä ja riitaantui marsalkka Davout’n kanssa, jolloin itävaltalaiset pääsivät etenemään ja Napoleonin oli tultava pelastamaan tilanne. Otettuaan komennon Napoleon kuitenkin otti Berthier’n tuttuun tapaan esikuntapäällikökseen ja antoi tälle voittoisan Wagramin taistelun jälkeen 15. elokuuta 1809 Wagramin ruhtinaan arvon. Vuonna 1810 Berthier matkusti Wieniin neuvottelemaan Napoleonin edustajana tämän avioliiton arkkiherttuatar Marie Louisen kanssa.
Berthier oli Napoleonin esikuntapäällikkönä myös vuoden 1812 Venäjän-sotaretkellä ja nyt vastuussa aiempaa suuremmasta armeijasta. Kun Napoleon perääntymisen aikana jätti armeijansa, Berthier jatkoi Murat’n ja sitten Beauharnais'n alaisuudessa. Hän oli jälleen Napoleonin esikuntapäällikkönä kuudennen liittokunnan sodan aikana vuosina 1813–1814, kunnes haavoittui peitseniskusta Briennen taistelussa. Napoleonin luovuttua kruunusta vuonna 1814 Berthier vannoi uskollisuutta kuningas Ludvig XVIII:lle. Bourbon-restauraation yhteydessä hän menetti Neuchâtelin ruhtinaskunnan, mutta sai kuninkaalta Ranskan päärin arvon. Napoleonin palatessa lyhytaikaisesti valtaan vuonna 1815 Berthier pysyi aluksi uskollisena Ludvig XVIII:lle ja saattoi tämän turvaan Gentiin, mutta kuningas suhtautui häneen epäluuloisesti. Berthier olisi halunnut palata Ranskaan, mutta Napoleon oli jo poistanut hänen nimensä marsalkoiden luettelosta. Berthier päätti vetäytyä appivanhempiensa luo Baijerin Bambergiin, missä liittoutuneet asettivat hänet kotiarestiin estääkseen häntä liittymästä Napoleonin avuksi.