stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Volossola

Volossola (ven. Волосово, Volósovo, ei pidä sekoittaa Kupanitsan Volossovaan), joskus muodossa "Volosla", oli inkeriläinen kylä, joka kuului Ropsun luterilaisen seurakuntaan. Nykyään entisen kylän alue kuuluu Lomonosovin piiriin.
Kylä mainitaan Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuodelta 1499/1500 (Volosova Kuippinan pogostassa). Vuonna 1849 Volossolassa asui 224 ihmistä (107 miestä ja 117 naista), kaikki inkeriläisiä (savakoita), ja sen lisäksi 14 inkerikkoa. 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla inkerikoista ei kukaan kylän asukkaista enää kuullut. Vuonna 1926 Volossolassa oli 83 taloa ja 312 ihmistä, niistä 251 asukasta (66 taloa) - inkeriläisiä. Kylän talot sijaitsivat lähekkäin kahden puolen kylätietä inkeriläiseen tapaan. Volossolan suvut olivat Multia, Nisonen, Kyyner, Piutunen, Iivanainen, Lavonen, Kuvanen ja Kaupponen. Kylän osat olivat Yläotsa, Alaotsa ja Vennäinotsa. Viimemainitussa asui ortodoksisia venäläisiä (suvut: Golovin, Frolov, Ivanov), jotka kuitenkaan eivät eronneet inkerinsuomalaisista ja suurin osa niistä puhui suomea sujuvasti, - ja lienevät olleen inkerikkojen jälkeläisiä. Lisäksi kauempana
varsinaisesta kylästä oli neljä virolaisten taloa (suvut: Tross, Tomas) ja muutamia saksalaisia. Kielen- ja kansanrunouden tutkija Nina Lavonen on syntynyt Volossolassa.
Luterilainen väestö ja osa venäläisistä kävi Ropsun seurakunnan kirkossa, joka sijaitsi Pieni-Kurkun kylässä, ja ortodoksit - Ropsun kylän kirkossa. 
1900-luvun alussa kylässä toimi aktiivisesti "kuohittujen" lahko, joka lienee ollut koko Inkerin suurin, ja tunnettiin parhaiten miesten kuohitsemisesta ja naisten rintojen poistamisesta. Lahkolaisia vainottiin tsaarin aikana, ja lahko kiellettiin Neuvosto-Venäjällä. Vuonna 1929 Pietarissa tapahtui näyttävä oikeudenkäynti lahkolaisia vastaan, missä syytetyistä 14 oli Volossolan kylästä. He saivat rangaistukseksi 2-4 vuotta vankeutta. 1930-luvun alussa kylän varakkaita sukuja karkotettiin "kulakkeina" Keski-Aasiaan, missä osa kuoli nälkään ja vaikeiden asuinolosuhteiden takia.
Toisen maailmansodan aikana kylä oli miehitetty saksalaisjoukoilla. Inkeriläisiä vietiin vuosina 1943-1944 Viron kautta Suomeen.  Sodan jälkeen Neuvostoliittoon palanneet eivät vastoin lupauksia päässeet kotikylälle, vaan heidät karkotettiin eri puolille Venäjää. Volossolan ehjäksi jääneet talot siirrettiin toisiin lähikyliin, ja näin kylä autioitui.
Vokologia

Vokologia on tiede, joka tutkii ja harjoittaa ihmisääntä. Sen tutkimuskohteita ovat muun muassa äänen ja puheen tuottaminen ja vastaanottaminen sekä puhesignaalin akustinen rakenne. Vokologian tavoitteisiin kuuluu olennaisesti myös erityisesti ammatissaan paljon puhetta käyttävien henkilöiden äänellisen suorituskyvyn kehittäminen ja analysointi.
Vokologiaa voi opiskella Suomessa ainoastaan Tampereen yliopistossa kasvatustieteiden yksikössä.
Aiheesta muualla

Mitä on vokologia?
Suomen Vokologit ry
Voittolanjoki

| Voittolanjoki ven>  Войтоловка, Voitolovka |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Korotka
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Mujajoen valuma-alue
Pinta-ala:  266 km²
Pääuoman pituus:  noin 50 km
Yhtyy:  Mujajoki
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Gurlovka- ja Igolinkajokien yhtymä, Korotka
 :  59.6421°N, 31.1247°E
Laskupaikka:  Gory, Korotka
 :  59.7552°N, 30.9802°E
Sivu-uomat:  Gurlovka, Mednikov
Taajamat:  Namkku
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  34 m
Laskukorkeus:  11 m
Korkeusero:  23 m
Pituus:  23 km
Kaltevuus:  1 m/km
Muuta
Voittolanjoki (ven. Во́йтоловка, Voitolovka) on joki Venäjällä Leningradin alueen Tusinan ja Kirovskin piireissä. Se saa alkunsa Tusina- ja Mujajoen väliseltä metsäalueelta Hattulan taajaman luota ja virtaa kohti pohjoista laskien Mujajokeen Korun (ven. Горы, Gory) huvilataajaman luona. Joen pituus on 23 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 266 neliökilometriä.
Joki on saanut nimensä sen varrella sijaitsevasta Voittolan (ven. Войтоловка, Voitolovka) kylästä.
Aiheesta muualla

Voittolanjoki Venäjän vesistörekisterissä (venäjäksi)
Steckborn

| Steckborn |
| --- | --- |
 Steckborn sijaitsee Bodenjärven rannalla vastapäätä Saksan Gaienhofenia.
 vaakuna

 Steckborn
 Koordinaatit: 47°40′N, 8°59′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Thurgau
Hallintoalue (Bezirk):   Frauenfeld
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  8,77 km²
Korkeus:  395–703 m
Väkiluku (31.12.2018)  (vakinaiset asukkaat):  3 753
 – Väestötiheys:  428 as./km²
 
 www.steckborn.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Steckborn on kunta Koillis-Sveitsissä Thurgaun kantonissa. Siellä on vajaat 4 000 asukasta.
Sijainti

Steckborn sijaitsee Bodenjärven läntisen osan Unterseen etelärannalla noin 10 kilometriä Kreuzlingenistä länteen ja 25 kilometriä Winterthurista koilliseen.
Liikenne

SBB:n rautatie Schaffhausenista Kreuzlingeniin kulkee Unterseen etelärantaa seuraille Steckbornin kautta.
Talous

Steckborn on ompelukonevalmistaja Berninan kotipaikka, jossa toiminta alkoi 1800-luvun lopulla ja jatkuu edelleen.
Aiheesta muualla

Brem, Hansjörg et al.: Steckborn (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  10.1.2013. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Steckborn Wikimedia Commonsissa
| n k Thurgaun hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (saks. Bezirk) ja kunnat (80 kpl, 1.1.2000–)
 Arbon: Arbon • Dozwil • Egnach • Hefenhofen • Horn • Kesswil • Roggwil • Romanshorn • Salmsach • Sommeri • Uttwil • Amriswil
 Frauenfeld: Basadingen-Schlattingen • Berlingen • Diessenhofen • Eschenz • Felben-Wellhausen • Frauenfeld • Gachnang • Herdern • Homburg • Hüttlingen • Hüttwilen • Mammern • Matzingen •  Müllheim • Neunforn • Pfyn • Schlatt • Steckborn • Stettfurt • Thundorf • Uesslingen-Buch • Wagenhausen • Warth-Weiningen
 Kreuzlingen: Altnau • Bottighofen • Ermatingen • Gottlieben • Güttingen • Kemmental • Kreuzlingen • Langrickenbach • Lengwil • Münsterlingen • Raperswilen • Salenstein • Tägerwilen • Wäldi
 Münchwilen: Aadorf • Bettwiesen • Bichelsee-Balterswil •  Braunau • Eschlikon • Fischingen • Lommis • Münchwilen • Rickenbach • Sirnach • Tobel-Tägerschen • Wängi •  Wilen
 Weinfelden: Affeltrangen • Amlikon-Bissegg •  Berg • Birwinken • Bischofszell • Bürglen • Bussnang • Erlen • Hauptwil-Gottshaus • Hohentannen • Kradolf-Schönenberg • Märstetten • Schönholzerswilen • Sulgen • Weinfelden • Wigoltingen • Wuppenau • Zihlschlacht-Sitterdorf
Volframidioksidi

| Volframidioksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  12036-22-5
PubChem CID:  82850
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  WO2
Moolimassa:  215,84
Ulkomuoto:  Ruskea kiteinen aine
Sulamispiste:  1 500 °C
Kiehumispiste:  1 730 °C
Tiheys:  12,1 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Volframidioksidi eli volframi(IV)oksidi (WO2) on volframi- ja oksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste.
Ominaisuudet ja valmistus

Huoneenlämpötilassa volframidioksidi on ruskeaa kiteistä tai jauhemaista ainetta. Yhdiste on liukenematonta veteen sekä emäksiin ja hapettamattomiin happoihin. Typpihappo sen sijaan hapettaa sen volframitrioksidi ja myös muut hapettimet muodostavat yhdisteestä trioksidia. Kuumennettaessa voimakkaasti volframidioksidia se disproportioituu metalliseksi volframiksi ja volframitrioksidiksi. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen ja kiderakenne on vääristynyt rutiilirakenne. Volframidioksidi johtaa melko hyvin sähköä ja on paramagneettista.
Volframidioksidia voidaan valmistaa pelkistämällä volframitrioksidia vedyn avulla noin 900 °C:n lämpötilassa.
Vorgašor

Vorgašorin urheilutalo ja kaivosmuistomerkki.
Vorgašor (komiksi ja venäjäksi Воргашор) on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Vorkutan kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee lähellä Vorgašor-joen alkulähteitä 30 kilometriä Vorkutasta luoteeseen. Asukkaita on 18 900 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunnan nimi perustuu komin sanoihin vorga ’uoma, painauma’ ja šor ’puro’. Se on saanut alkunsa vuonna 1939 löydetyn hiiliesiintymän yhteyteen perustetusta vankileiristä. 1940–1950-lukujen vaihteessa rakennettiin Vorga-Šorin rautatieasema ja kaivostaajama. Vuonna 1964 Vorgašor sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Vuosina 1965–1988 se oli Vorkutan Komsomolin piirin keskus.
Severstalin tytäryhtiön Vorkutaugolin omistama Vorgašorin kaivos on Euroopan-puoleisen Venäjän suurin kivihiilen tuotantolaitos. Kymmenen vuoden ajaksi tehdyn kehittämissuunnitelman mukainen vuosikapasiteetti on neljä miljoonaa tonnia vuodessa.
Luchino Visconti

| Luchino Visconti |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Luchino Visconti di Modrone
Syntynyt: 2. marraskuuta 1906 Milano, Italia
Kuollut: 17. maaliskuuta 1976 (69 vuotta) Rooma, Italia
Ammatti:  ohjaaja
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Tiikerikissa Kuolema Venetsiassa
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Viscontin läpimurtoelokuva Ossessionen juliste.
Luchino Visconti (2. marraskuuta 1906 Milano – 17. maaliskuuta 1976 Rooma) oli italialaisen elokuvan keskeisimpiä ohjaajia. Visconti on tunnettu erityisesti historiallisista ja yhteiskunnallisista aiheistaan.
Helena Yläsen mukaan ”kommunisti ja aristokraatti” Visconti on ollut ehkä omimmalla maaperällään luodessaan laajoja, historiallisia ja usein oopperamaisia draamoja maailman mahtavien rapautuvasta elämästä. Kuitenkin esimerkiksi Henry Bacon sanoo Visconti-kirjassaan, että mahtavat spektaakkelit olivat Viscontin taiteellinen umpikuja.
Elämä

Visconti oli tunnetun Visconti-suvun jälkeläinen. Suku hallitsi aikoinaan Milanoa ja Pohjois-Italiaa, ja hän itse oli Modronen herttua.lähde? Luchinon perhe oli Pohjois-Italian rikkaimpia. Isä oli Giuseppe Visconti (Milano, 1879–1941), Grazzanon herttua ja Modronen kreivi. Äiti oli Carla Erba, kuuluisan farmaseuttisen yrityksen omistaja. Luchinolla oli kaikkiaan kuusi sisarusta. Sisar Umberta Visconti avioitui dokumentaristin ja ohjaajan Renzo Avanzon kanssa, ja toisen avioliiton hän solmi säveltäjä ja orkesterinjohtaja Franco Manninon kanssa, joka työskenteli yhteistyössä useiden Viscontin filmien tekemisessä. Veli Luigi Visconti avioitui näyttelijä Laura Adanin kanssa.
Luchino suoritti asevelvollisuutensa Pinerolon ratsuväen aliupseerina. Hän vietti keskeisen nuoruutensa kasvattamalla hevosia omalla maatilallaan. Hän harrasti myös oopperaa, josta hän sai runsaasti vaikutteita. Perheellä oli tarjota paljon harrastamisen mahdollisuuksia, sillä isä oli teatteri Teatro alla Scalan suurin tukija ja siksi perheellä oli käytössään oma aitio teatterissa. Äidin salongissa kävivät useat aikakauden merkkihenkilöt, muiden muassa kapellimestari Arturo Toscanini, säveltäjä Giacomo Puccini ja kirjailija Gabrile D’Annunzio.
Elämä > Kuolema

Visconti kuoli Roomassa sydänkohtaukseen 69-vuotiaana. Hän oli adoptoinut Helmut Bergerin, jolle hän jätti arvonnimensä ja omaisuutensa. Ischian saarella Napolinlahdella on Viscontin muistolle omistettu museo.
Filmografia > Ohjaajana

Riivaajat (Ossessione, 1943)
Maa järisee (La terra trema, 1948)
Bellissima (1951)
Kohtaus elokuvasta Meidän naisemme (Siamo donne, 1953)
Senso (1954)
Valkeat yöt (Le notti bianche, 1956)
Rocco ja hänen veljensä  (Rocco e i suoi fratelli, 1960)
Il lavoro, episodi elokuvasta Boccaccio ’70 (1961)
Tiikerikissa (Il Gattopardo, 1962)
Tuhon tähdet (Vaghe stelle dell’Orsa, 1965)
La strega bruciata viva, episodi elokuvassa Nykypäivän noitia (Le streghe, 1966)
Sivullinen (Lo straniero, 1967)
Kadotetut (La caduta degli dei, 1969)
Kuolema Venetsiassa (Morte a Venezia, 1971)
Ludwig II (Ludwig, 1973)
Intohimo ja väkivalta (Gruppo di famiglia in un interno, 1974)
Rakkaus Roomassa (L’innocente, 1976)
Filmografia > Avustavana ohjaajana

Les basfonds Jean Renoir (1936)
Virta (Une partie de campagne, Jean Renoir, 1936)
La Tosca Jean Renoir ja Carl Koch (1940)
Filmografia > Dokumentaristina

Kunnian päiviä (Giorni di gloria, yhteisohjauksena, 1945)
Appunti su un fatto di cronaca, epidosi ohjelmaan Documento mensile n. 2, (1951)
Alla ricerca di Tadzio (1970), elokuvan Kuolema Venetsiassa pääosan esittäjän etsintä.
Teatteriohjaajana

Parenti terribili (Kauheat vanhemmat), Jean Cocteau (1945)
Quinta colonna (Viides kolonna), Ernest Hemingway (1945)
La macchina da scrivere (Kirjoituskone), Jean Cocteau (1945)
Antigone, Jean Anouilh (1945)
A porte chiuse (Suljetut ovet), Jean-Paul Sartre (1945)
Adamo, Marcel Achard (1945)
La via del tabacco, John Kirkland, Erskine Caldwell-sovitus, (1945)
Il matrimonio di Figaro (Figaron häät), Pierre Augustin Caron De Beaumarchais, (1946)
Delitto e castigo, Gaston Bary, Fjodor Dostojevski-sovitus, (1946)
Zoo di vetro di Tennessee Williams (1946)
Euridice, Jean Anouilh (1947)
Rosalinda (Miten haluatte), William Shakespeare (1948)
Un tram che si chiama desiderio  (Viettelysten vaunu), Tennessee Williams (1949)
Oreste, Vittorio Alfieri (1949)
Troilo e Clessidra, (Troilus ja Cressida), William Shakespeare (1949)
Morte di un commesso viaggiatore (Kauppamatkustajan kuolema), Arthur Miller (1951)
Un tram che si chiama desiderio, (Viettelysten vaunu),  Tennessee Williams (1951)
Il seduttore, Diego Fabbri, (1951)
La locandiera, Carlo Goldoni (1952)
Tre sorelle, (Kolme sisarta), Anton Tšehov (1952)
Il tabacco fa male, Anton Tšehov (1953)
Medea, Euripides (1953)
Come le foglie, Giuseppe Giacosa (1954)
Il Crogiuolo, Arthur Miller (1955)
Zio Vania (Vanja eno), Anton Tšehov (1955)
Contessina Giulia, (Neiti Julia), August Strindberg (1957)
L'impresario di Smirne, Carlo Goldoni (1957)
Uno sguardo dal ponte, Arthur Miller (1958)
Immagini e tempi di Eleonora Duse (1958)
Veglia la mia casa, angelo, Ketti Frings, Thomas Wolf-sovitus, (1958)
Deux sur la balançoire, William Gibson (1958)
I ragazzi della signora Gibbons, Will Glickman ja Joseph Stein (1958)
Figli d'arte, Diego Fabbri (1959)
L'Arialda, Giovanni Testori (1960)
Dommage qu'elle soit une p..., John Ford (1961)
Il tredicesimo albero, André Gide (1963)
Après la chute, Arthur Miller (1965)
Il giardino dei ciliegi, (Kirsikkapuisto), Anton Tšehov (1965)
Egmont, Goethe (1967)
La monaca di Monza, Giovanni Testori (1967)
L'inserzione, Natalia Ginzburg (1969)
Tanto tempo fa, Harold Pinter (1973)
Teatteriohjaajana > Yhteistyössä teatteriohjaajana

Carità mondana, Giannino Antona Traversi, (1936)
Il dolce aloe, Jay Mallory, (1936)
Il viaggio, Henry Bernstein, (1938)
Vita col padre, Howard Lindsay ja Russel Crouse, Clarence Day-sovitus, (1947)
Teatteriohjaajana > Oopperaohjaajana

La vestale, Gaspare Spontini (1954)
La sonnambula, Vincenzo Bellini (1955)
La Traviata, Giuseppe Verdi (1955)
Anna Bolena, Gaetano Donizetti (1957)
Iphigénie en Tauride, Christoph Willibald Gluck (1957)
Don Carlos, Giuseppe Verdi (1958)
Macbeth, Giuseppe Verdi (1958)
Il Duca d'Alba, Gaetano Donizetti (1959)
Salomé, Richard Strauss (1961)
Il diavolo in giardino, Franco Mannino, libreton tekivat Visconti, Filippo Sanjust ja Enrico Medioli (1963)
La Traviata, Giuseppe Verdi (1963)
Le nozze di Figaro (Figaron häät),  Wolfgang Amadeus Mozart (1964)
Il Trovatore, Giuseppe Verdi (1964)
Il Trovatore, Giuseppe Verdi (1964), erilainen ohjaus
Don Carlos, Giuseppe Verdi (1965)
Falstaff, Giuseppe Verdi (1966)
Der Rosenkavalier (Ruusuritari), Richard Strauss (1966)
La Traviata, Giuseppe Verdi (1967)
Simon Boccanegra, Giuseppe Verdi (1969)
Manon Lescaut, Giacomo Puccini (1973)
Teatteriohjaajana > Balettien ohjaajana

Mario e il Mago, koreografia, (1956)
Maratona di danza, libretto (1957)
Kirjallisuutta

Henry Bacon: Tiikerikissan aika. Luchino Viscontin elämä ja elokuvat.  (Julkaisija: Suomen elokuva-arkisto)  Helsinki:  VAPK-kustannus, 1992.  ISBN 951-37-0759-8  Teoksen englanninkielinen laitos Visconti: Explorations of Beauty and Decay on siitä laajennettu ja päivitetty versio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Visconti Elokuva-arkiston sivulla.
Luchino Visconti Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
luchinovisconti.net (italiaksi)
Ranskalaisen amatöörin sivusto.
RAIn sivusto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef
Voikalat

| Voikalat |
| --- | --- |
 Turkoosivoikala (Peprilus paru)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Voikalamaiset Stromateoidei
Heimo::  Voikalat  Stromateidae  Rafinesque, 1815
Suvut
 Pampus  Peprilus  Stromateus 
Katso myös
   Voikalat Wikispeciesissä   Voikalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Voikalat (Stromateidae) on ahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan lämpimistä valtameristä.
Lajit ja anatomia

Voikalojen heimoon kuuluu kolme sukua ja lähteestä riippuen 13–16 lajia. Lajeja ovat muun muassa hopeavoikala (Pampus argenteus), amerikanvoikala (Peprilus triacanthus) ja sinivoikala (Stromateus fiatola). Voikalat ovat pieniä tai keskikokoisia kaloja ja niiden maksimipituus on yleensä noin 30 cm. Ruumiinmuodosltaan ne ovat hyvin litteitä ja korkearuumiisia kaloja. Selkäeviä on yksi ja se on pitkä. Myös peräevä on pitkä. Pyrstöevä on haarautunut ja aikuisilta voikalalajeilta puuttuu vatsaevät, rintaevät ovat sen sijaan eräillä lajeilla melko kookkaat. Voikalojen suu ja hampaat ovat pienikokoiset. Väritykseltään voikalojen heimon lajit ovat tyypillisesti harmaita tai sinisiä ja ruumiissa voi olla myös sinertäviä pilkkuja.
Levinneisyys ja elintavat

Voikalalajeja tavataan lämpimistä vesistä Pohjois- ja Etelä-Amerikan rannikolta, Afrikan länsirannikolta ja indopasifiselta merialueelta. Ne kuitenkin puuttuvat Intian valtameren ja Tyynenmeren lounaisosista. Voikalat elävät suurina parvina lähellä rannikkoa ja toisinaan niitä tavataan myös jokien suistoista murtovesistä. Varsinkin nuoret kalat seuraavat usein meduusoja. Monet heimon lajeista ovat hyviä ruokakaloja, mutta niiden merkitys kaupallisesti ei ole kovin suuri.
Starzinger

| Starzinger |
| --- | --- |

ＳＦ西遊記　スタージンガー   (Esu Efu Saiyūki Sutājingā)
Genre: seikkailu, mecha, sci-fi 
Manga: Esu Efu Saiyūki Sutājingā
Tekijä: Leiji Matsumoto
Julkaisija: Wonder Comix
Sarjajulkaisulehti: 
Ensimmäinen painatus: –
Kirjojen lukumäärä: 3 
TV-anime: Science Fiction Saiyūki Starzinger
Ohjaaja: Yugo Serikawa
Studio: Toei Animation
Lähetyskanavat: Fuji TV
Alkuperäinen lähetyskierros: 2.4.1978 – 24.8.1979
Jaksojen määrä: 73 
Elokuva: Science Fiction Saiyūki Starzinger
Ohjaaja: Yugo Serikawa
Studio: Toei Animation
Julkaisupäivämäärä: 17.3.1979
Kesto:  
Starzinger (jap. SF西遊記スタージンガー, Esu Efu Saiyūki Sutājingā) on Leiji Matsumoton luoma manga- ja animesarja, jota esitettiin vuosien 1978–1979 välisenä aikana yhteensä 73 jakson verran. Suomessa sarjasta näytettiin vain hyvin rajallinen määrä jaksoja, ja ne julkaistiin seitsemällä VHS-kasetilla. Suomessa ensimmäinen jakso oli alun perin viides jakso. Siitä tehtiin myös elokuva vuonna 1979. Starzinger-manga kesti 3 numeroa.
Tarina

Miljoonien valovuosien päässä on aurinkokunta, jota on kohdannut suuri onnettomuus. Jostain ulkoavaruudesta saapuneet hirviöt ovat muuttaneet aurinkokunnan planeettojen ennen niin kiltit asukkaat ilkeiksi ja omituisiksi olioiksi. Kuun prinsessa Aurora saa Tohtori Kittyltä tehtäväkseen lähteä Suuren Kuninkaan Planeetalle (The Great King) palauttaakseen Galaktisen energian, jotta rauha palautuisi. Avukseen vaaralliselle matkalleen hän saa kolme kyborgia: Cogon, Darcon ja Hakan. Suomalaisessa dubbauksessa kyborgien nimet ovat Kokko (Pauli Olavi Virta), Haka ja Korkki.
Ääninäyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kazuko Sugiyama  | … |  prinsessa Aurora   |
|  Hiroya Ishimaru  | … |  Cogo   |
|  Kei Tomiyama  | … |  Darco   |
|  Kousei Tomita  | … |  Haka   |
Ääninäyttelijät > Jaksot

Suluissa jaksojen suomenkieliset nimet.
飛べ！オーロラ姫
宇宙で一番の暴れん坊
おれも男だ！姫のため
夢を求める冒険野郎！
胸に輝け！友情の星 (Ystävyys on asetta vahvempi)
強い味方のアストロ棒！ (Astroseiväs)
男ハッカの大活躍！ (Hakan rohkeus)
悪夢のバリバリゾーン (Painajaispilvi)
まぼろしの星は消えた (Kadonnut unelmien tähti)
希望という名の星 (Kadonnut kansa)
地球へ急げ！スタークロー (Tohtori Muta)
死ぬなよ！オーロラ姫 (Älä kuole, prinsessa!)
青星・黄星・なみだ星 (Halkaistu planeetta)
要塞惑星ギンギラ！ (Linnoitettu planeetta)
ブラックホール危機一髪!! (Musta aukko)
宇宙に散った花一輪 (Keltainen ase)
碧い海に黒い影 (Vastarinta)
波もハートもあったかい (Vester-planeetan hirviö)
さらば！ジョーゴよ (Jääplaneetta)
小さな星にも太陽が！ (Kasvimutantti)
敬礼！泥んこの英雄 (Vihreä planeetta)
涙よ！流れ星となれ (Avaruuden armoilla 1/2)
愛よ！銀河の彼方まで (Avaruuden armoilla 2/2)
ウソつき星人は誰だ？ (Tamtam-planeetan gangsterit)
甦ったギンギンマン
大勝負！憎むべき敵
出撃！キンキンマン軍団
突進！クィーン・コスモス号
大爆発！ゴルスター
地獄星を脱出せよ！
レンファ星基地の反乱！
わが子よ！モンスターの愛
出現！宇宙の魔王
呪われたガラスの星
狂暴モンスターのこころ
星をなくしたあいつ！
宇宙の美しき狼
故郷の星に吠えろ！
美しき雪は永遠に
マグマの星に消えた姫！
大追跡！姫を救出せよ
黒い栄光に散った男
愛をこめて姫を撃て！
赤い砂漠の誓い
戦場に響く子守歌
悲しき外人部隊
対決！サイボーグ戦士
キング・ギューマの出撃！
クィーン・ラセツの陰謀
魔王軍団最後の日
戦え！愛の戦士たち
地獄から帰って来た男
奇襲！黒い太陽
絶体絶命！オーロラ姫
ギララ星宇宙の決戦！
激闘！クーゴ対ガイマ
幽霊モンスターの正体！
幻の女王エドラ
古代遊星の謎
来るか！地球最後の日
発進！キティ研究所
海底惑星アテランテス
宇宙の嵐を越えて！
飛べ！大王星めざして
大変身！ジャン・クーゴ
妖怪！闘えオーロラ姫
無残！涙の奴隷星
許せない小悪魔
愛の星は悲しみの星
クーゴ対偽クーゴ
光れ！苦しみの涙
大決戦！魔王ゴルガ 1
大決戦！魔王ゴルガ 2
Aiheesta muualla

Sarjan virallinen sivu
Anime News Network
Steffisburg

| Steffisburg |
| --- | --- |
 Steffisburg on taajaan rakennettu kaupunki.
 vaakuna

 Steffisburg
 Koordinaatit: 46°47′N, 7°38′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Bernin kantoni
Hallintoalue (Verwaltungskreis):   Thun
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  13,37 km²
Korkeus:  547–801 m
Väkiluku (31.12.2017)  (vakinaiset asukkaat):  15 816
 – Väestötiheys:  1 183 as./km²
 
 www.steffisburg.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Steffisburg on kaupunki Keski-Sveitsissä Bernin kantonissa. Siellä on noin 16 000 asukasta.
Sijainti

Steffisburg sijaitsee Aaren itärannalla ja Thunin pohjoispuolella muodostaen yhtenäisen taajama-alueen Thunin kanssa.
Liikenne

Moottoritie A6 ohittaa Steffisburgin länsipuolitse. SBB:n rautatie Thunista Konolfingeniin kulkee Steffisburgin poikki.
Volgan–Itämeren vesitie

Volgan–Itämeren vesitie
Kanavan sulku Vytegrassa
Volgan–Itämeren vesitie (ven. Волго-Балтийский водный путь, Volgo-Baltijski vodnyi put) on Volgan ja Itämeren yhdistävä vesireitti ja kanavajärjestelmä Venäjällä. Se johtaa Volgalta Rybinskin tekojärven, Šeksnajoen, Valkeajärven, Kovža- ja Vytegrajokien kautta Äänisjärvelle sekä Syvärijoen, Laatokan ja Nevajoen kautta Suomenlahdelle. Reitin pituus on noin 1 100 kilometriä. Ääniseltä on yhteys Vienanmeren–Itämeren kanavan kautta Vienanmerelle.
Aikaisemmin Marian kanavajärjestelmänä (ven. Мариинская водная система, Mariinskaja vodnaja sistema) tunnettu keinotekoinen vesireitti valmistui vuonna 1810. Vuonna 1828 avattu Vienanjoen kanava yhdisti sen Suhona- ja Vienanjokien kautta Vienanmereen. Valkeajärven, Äänisen ja Laatokan eteläpuolitse kaivettiin tasapohjaisten alusten liikennöintiä helpottaneet kanavat, kuten Laatokan kanava.
Aikansa teknisenä saavutuksena huomattava ja taloudellisesti merkittävä Marian kanavajärjestelmä osoittautui vanhentuneeksi 1900-luvun alussa, joten sitä alettiin suunnitella korvattavaksi uudella. Järjestelmän rakennustyöt kestivät 1960-1964 ja sen nimenä oli V. I. Leninin Volgan–Itämeren vesitie aina Neuvostoliiton loppuun saakka.
Volgan–Itämeren vesitie käsittää viisi sulkujärjestelmää, joista neljä sijaitsee vedenjakajan pohjoispuolella ja yksi Šeksnalla. Sitä pitkin voivat kulkea 5 000 tonnin alukset. Vesireittiä käytetään tavaraliikenteessä sekä Pietarista Volgalle suuntautuvassa risteilymatkailussa. Matka Tšerepovetsista Pietariin kestää 2,5–3 vuorokautta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
GBU ”Volgo-Balt” (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)