stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
USS Canonicus (1863)

| USS Canonicus |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harrison Loring, Boston, Massachusetts
Kölinlasku:  1862
Laskettu vesille:  1. elokuuta 1863
Palveluskäyttöön:  16. huhtikuuta 1864
Poistui palveluskäytöstä:  1877
Loppuvaihe:  myyty 19. helmikuuta 1908
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 100 t
Pituus:  68,3 m
Leveys:  13,2 m
Syväys:  4,1 m
Koneteho:  320 ihp
Nopeus:  8 solmua
Miehistöä:  100
Aseistus
Aseistus:  2 × 15" tykkiä
USS Canonicus oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1863 vesillelaskettu Canonicus-luokan monitori.
Valmistus

Harrison Loring Bostonista Massachusettsista laski aluksen vesille 1. elokuuta 1863. Alus otettiin palvelukseen 16. huhtikuuta 1864 Bostonissa päällikkönään E. G. Parrott.
Palvelus

Alus lähti 22. huhtikuuta Bostonista ja se saapui 3. toukokuuta Newport Newsiin Virginiaan, missä alus liitettiin James-joen laivueeseen. Aluksen raskaat tykit tulittivat konfederaation pesäkkeisiin asentamia tykistöpattereita pitkin James-joen rantoja 21. kesäkuuta, 16. elokuuta ja 5.-6. joulukuuta.
Alus liitettiin Pohjois-Atlantin sulkulaivastoon ja se saapui 15. joulukuuta Beaufortiin North Carolinaan. Alus osallistui hyökkäyksiin Fort Fisheriin, joista ensimmäinen tehtiin 24.-25. joulukuuta. Alukseen osui neljästi, mutta miehistö ei kärsinyt tappioita ja aluksen vauriot jäivät vähäisiksi. Aluksen tykkituli sitä vastoin lopetti kahden linnakkeen tykin tulitoiminnan. Toisessa linnakkeeseen tehdyssä hyökkäyksessä 13. tammikuuta 1865 alus koki konfederaation tykistön tehon, kun alukseen osui 36 kertaa. Aluksen lippu ammuttiin kahdesti pois ja kummallakin kerralla nostettiin uusi lippu. Yksikään aluksen miehistönjäsen ei tälläkään kertaa saanut surmansa, mutta kolme haavoittui. Aluksen tulitus tuhosi kaksi linnakkeen tykeistä.
Helmikuussa 1865 alus liittyi Charlestonin edustalla Pohjois-Atlantin sulkulaivueeseen. Sisällissodan loppukuukausina alus osallistui muutaman saarronmurtajan valtaamiseen South Carolinan rannikolla. Lisäksi alus matkasi Havannaan Kuubaan etsiessään CSS Stonewallia.
Alus saapui 25. kesäkuuta 1869 Philadelphian laivastontelakalle, jossa se viisi päivää myöhemmin poistettiin palveluksesta. Alus nimettiin 15. kesäkuuta 1869 USS Scyllaksi, mutta vanha nimi palautettiin 10. elokuuta.
Alus palautettiin palvelukseen 22. tammikuuta 1872. Palveluksessa ollessaan alus partioi Atlantin ja Meksikonlahden rannikolla. Alus poistettiin lopullisesti palveluksesta 1877 Pensacolassa ja se myytiin 19. helmikuuta 1908.
Carlo Campogalliani

Carlo Campogalliani vuonna 1920.
Giovanni Battista Carlo Campogalliani (10. lokakuuta 1885 Concordia sulla Secchia – 10. elokuuta 1974 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä.
Elokuvaura

Carlo Campogalliani aloitti elokuvanäyttelijänä vuonna 1910 ja ohjasi ensimmäisen elokuvansa vuonna 1914. Hän teki useita rikosjännäreitä ja Maciste-elokuvia perustaen oman tuotantoyhtiön vuonna 1920. Vuonna 1922 Campogalliani muutti vaimonsa kanssa Etelä-Amerikkaan, jossa hän kuvasi elokuvia Argentiinassa ja Brasiliassa sekä kierteli oman teatteriseurueensa kanssa. Vuodesta 1927 lähtien hän työskenteli Saksassa palaten sitten Italiaan, jossa hän ohjasi kaksi koomikko Ettore Petrolinin elokuvaa. Nukke-elokuvan I quattro moschettieri (”Neljä muskettisoturia”, 1936) jälkeen Campogalliani ohjasi ehkäpä parhaan elokuvansa Montevergine, joka tunnetaan myös nimellä La grande luce (”Suuri valo”, 1939). Se sai palkinnon Venetsian elokuvajuhlilla.
Toisen maailmansodan jälkeen Campogalliani ohjasi komedioita, kauhuelokuvia ja Carolina Invernizion romaaneihin perustuvia melodraamoja. Uransa loppuvaiheessa hän teki kaksi merkittävää peplumelokuvaa, Kuninkaiden laakson jättiläinen (Maciste nella valle dei re, 1960) ja Ursus – orjien vapauttaja (Ursus, 1961). Campogallianin viimeinen elokuva oli varhaiseen keskiaikaan sijoittuva seikkailufantasia Valloittajan miekka (Rosmunda e Alboino, 1961).
Elokuvia

Saatana, 1912 (näyttelijä)
Pompeijin viimeiset päivät ja häviö, 1913 (näyttelijä)
Goliat ja barbaarit, 1959
Aiheesta muualla

Elonet: Carlo Campogalliani
Internet Movie Database: Carlo Campogalliani (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet
Capo Caccia

Capo Caccia ja majakka
Capo Caccia on niemi Sardinian länsirannikolla, lähellä Algheron kaupunkia. Korkean kallioniemen päällä on majakka. Capo Caccialla on useita luolia, kuten Neptunuksen luola (Grotta di Nettuno) ja Vihreä luola (Grotta Verde).
Niemen vieressä on pieni Isola di Foradadan kalliosaari.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Capo Caccia Wikimedia Commonsissa
Thomas Campion

Thomas Campion (12. helmikuuta 1567 – 1. maaliskuuta 1620) oli englantilainen säveltäjä, runoilija ja lääkäri.
Elämä

Campion syntyi Lontoossa ja opiskeli Cambridgessä ennen kuin siirtyi vuonna 1586 Gray's Inniin opiskelemaan lakia. Hän ei kuitenkaan toiminut tiettävästi koskaan lakimiehenä.
Myöhemmin Campion opiskeli muualla Euroopassa. Hän palasi Lontooseen vuonna 1606 ja alkoi harjoittaa lääkärin ammattia.
Campion kuoli Lontoossa mahdollisesti kulkutautiin.
Teokset

Musiikkinäytteet
Campionin luuttusävellys
Campionin seksuaalisesti vihjaileva luuttusävellys
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Campionin ensimmäiset julkaistut runot julkaistiin vuonna 1591.  Hänen tärkeimpiin musiikkiteoksiinsa kuuluu muun muassa yli 100 luutun säestämää laulua. Hänen ensimmäiset julkaistut kappaleensa ovat vuodelta 1601.
Vuonna 1602 Campion julkaisi teoksen Observations in the Art of English Poesie, joka kyseenalaisti silloiset kaavamaiset ja sovinnaiset käsitykset runojen kirjoittamisesta.
Aiheesta muualla

ChoralWiki: Thomas Campion
Thomas Campion International Music Score Library Project (englanniksi)
Thomas Campion several MIDI files Tony Catalano's Classical Guitar MIDI Page (Arkistoitu – Internet Archive)
Index entry for Thomas Campion at Poets' Corner
Audio: Robert Pinsky reads "Now Winter Nights Enlarge" by Thomas Campion (via poemsoutloud.net)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Cannonball (elokuva)

| Cannonball |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Paul Bartel
Käsikirjoittaja:   Paul Bartel  Don Simpson 
Tuottaja:  Samuel W. Gelfman
Säveltäjä:  David A. Axelrod
Kuvaaja:  Tak Fujimoto
Leikkaaja:  Morton Tubor
Pääosat:  David Carradine
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Hongkong  Yhdysvallat 
Tuotantoyhtiö:   Cross Country  Harbor Productions  New World Pictures  Shaw Brothers 
Levittäjä:  New World Communications
Ensi-ilta:   6. heinäkuuta 1976  17. joulukuuta 1976 (Suomi) 
Kesto:  93 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cannonball (tunnetaan myös nimellä Carquake) on vuonna 1976 ensi-iltansa saanut komediaelokuva, joka perustui Yhdysvalloissa järjestettyihin laittomiin tieajokilpailuihin. Elokuvan päähenkilöitä näyttelevät David Carradine, Bill McKinney, Veronica Hamel, Gerrit Graham ja Robert Carradine. Sylvester Stallone, Roger Corman ja Martin Scorsese tekevät elokuvassa cameoroolin. Elokuvan on ohjannut Paul Bartel.
Elokuvan pohjalta syntyivät samanaiheiset elokuvat kuten Tuhatta ja sataa, Kanuunankuularalli, Cannonball Run II, Kanuunankuularalli jyrää taas ja Kalmanralli 2000.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano luonnehtii Cannonballia vauhdikkaaksi mutta sen näyttelijöitä huonoiksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Cannonball Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Caddot

Caddot ovat intiaanikansa Yhdysvaltojen Oklahomassa. Ennen Oklahomaan siirtymistään he asuttivat aluetta, joka käsitti osia Oklahomasta, Teksasista, Arkansasista ja Louisianasta. Espanjalaisten retkikuntien mukana kulkeutuneet kulkutaudit vähensivät caddojen lukumääriä merkittävästi jo 1600-luvun aikana. Yhteiskuntarakenteeltaan caddot olivat useiden eri heimojen liittouma ja he puhuvat caddon kieltä.
Vuonna 1835 caddot luovuttivat maansa Louisianassa Yhdysvalloille ja siirtyivät Texasiin, joka tuolloin kuului Meksikolle. Myöhemmin Yhdysvallat myönsi caddoille maa-alueen Oklahoman intiaanireservaatista.
Historia

Caddojen alkuperäisten asuinalueiden on uskottu sijainneen Yhdysvaltojen kaakkoisosissa, mutta 1100-luvun paikkeilla he siirtyivät kohti Suurten tasankojen aluetta asettuen lopulta kaakkoisalueen ja tasankoalueen kultuurialueiden rajalle. Yhteiskuntarakenteeltaan caddot olivat varsinaisesti joukko eri keskenään liittoutuneita heimoja, jotka asuttivat muuttoliikkeensä jälkeen Yhdysvaltojen nykyisten Teksasin, Arkansasin, Louisianan ja Oklahoman osavaltioiden osia.
Espanjalainen Hernando de Soto kohtasi caddoja vuonna 1541 ja vuosina 1690 ja 1716 espanjalaiset perustivat caddojen pariin Teksasin itäosiin lähetysasemia. Espanjalaiset viittasivat caddoihin usein nimellä Norteños eli pohjoislaiset, joka oli ylänimitys useille eri heistä pohjoiseen sijainneille intiaaniryhmille. Joskus käytettiin myös tarkempaa termiä caddacho tai kadohadacho. De Soton retkikunnan poistuttua Amerikan mantereelta caddot luopuivat kulttuurikeskustensa pystyttämisestä ja aloittivat yhteisten hautausmaiden kaivamisen. Caddo-tutkija ja arkeologi Timothy K. Perttulan mukaan caddojen väestö väheni 1600-luvun loppuun mennessä 200 000:sta noin 8 500:aan. Syynä populaation romahdukseen uskotaan olleen espanjalaisten mukana tulleet epidemiat, joita vastaan caddoilla ei ollut vastustuskykyä. Väestönromahduksen myötä caddojen yläluokan valta luhistui koska heidän johtajansa eivät kyenneet suojelemaan kansaansa espanjalaisten tuomalta tuholta.
1600-luvulta lähtien caddot olivat tekemisissä myös ranskalaisten kanssa. Ranskalaisille myytiin esimerkiksi maataloustuotteita ja nahkoja. Vastaavasti heiltä saatiin tuliaseita ja muita eurooppalaisia esineitä. Toisaalta 1700-luvulla caddot kärsivät asemastaan siirtomaavaltojen välillä ranskalaisten ja espanjalaisten käydessä kahakoita keskenään. Monet alueen intiaanikansoista katosivat tuolloin kokonaan.
Yhdysvaltojen ostettua Ranskan Louisianan alueen caddojen maille alkoi saapua yhä enemmän eurooppalaisia siirtolaisia. Caddot myivät maansa Louisianan osavaltiossa Yhdysvalloille vuonna 1835 ja he siirtyivät Teksasin puolelle. Siirtolaiset ajoivat heidät Teksasista edelleen Intiaaniterritorion eli nykyisen Oklahiman alueelle 1850-luvun aikana. Caddot saivat oman reservaattinsa Oklahomassa vuonna 1859 ja myöhemmin samalle alueelle siirrettiin wichitoja ja delawareja.
Yhdysvaltojen sisällissodan sytyttyä caddot eivät halunneet jäädä Etelävaltioiden puolelle, vaan he siirtyivät Kansasiin. He pääsivät kuitenkin palaamaan Oklahoman alueelle vuonna 1865. Myöhemmin caddoja palveli Yhdysvaltojen armeijan puolella esimerkiksi tiedustelijoina Yhdysvaltojen Suurilla tasangoilla käymien intiaanisotien aikaan. Caddojen reservaatti palstoitettiin vuonna 1900. Myöhemmin heidän maavaatimuksiensa tiimoilta käytiin pitkiä oikeustaisteluja. Lopulta 1980-luvulla he saivat korvauksena noin 1,5 miljoonaa dollaria. Vuonna 2011 caddoja oli 5 754.
Kulttuuri > Uskonto ja seremoniat

Caddot uskoivat useisiin eri henkiin tai jumaluuksiin, joista merkittävin oli nimeltään Ayanat Caddi. Taivaankappaleista aurinko ja kuu olivat erityisen palvonnan kohteita. Etenkin maanviljelyyn  liittyen pidettiin seremonioita, mutta myös metsästykselle ja caddojen alkujuurille oli omat erilliset juhlansa.  Joidenkin lähteiden mukaan caddot harjoittivat aikanaan ihmisuhrausta ja kannibalismia. Jotkut tukijat ovat ehdottaneet heillä olleen jonkinlainen yhteys asteekeihin tai mayoihin.
Kulttuuri > Heimot, päällikkyys ja kylät

Caddoihin kuului useita eri heimoja, joita olivat esimerkiksi natchitochet, hasinait eli tejasit, kadohadachot, adait ja eyishit. 1700-luvulla eri caddoihin kuuluneita heimoja oli noin 25. Jokaisella heimolla oli oma päällikkönsä. Ainakin joillakin caddoheimoilla oli myös ylipapin virka. Papit edustivat perinnöllistä yläluokkaa, jonka jäsenet erottuivat tavallisesta väestöstä monin eri arvomerkein. Esihistoriallisella aikakaudella caddot erikoistuivat monumentaaliseen arkkitehtuuriin, jossa rakennettiin näyttäviä temppeleitä, mausoleumeja ja julkisia aukioita. Temppeleissä palavaa pyhää tulta vartioivat uskonnolliset johtajat tunnettiin yhteisnimellä xinesis. Suurin osa kansasta asui kulttuurikeskusten ulkopuolella pienehköinä kyläkuntina. Asumukset olivat savesta rakennettuja kaislakattoisia taloja tai kupolimaisia ruohomajoja.
Kulttuuri > Klaanit ja avioliitto

Caddot jakaantuivat matrilineaalisiin klaaneihin, jotka uskoivat polveutuneensa omasta suojelueläimestään. Klaaneja oli kymmenkunta ja ne olivat keskenään eriarvoisia. Caddomiehillä saattoi joskus olla useita vaimoja, mutta vain sen hetkisen vaimonsa suostumuksella. Matrilineaalisen käytännön mukaan mies muutti avioituessaan vaimonsa majaan. Eroaminen oli naiselle helppoa, sillä tällä oli oikeus kantaa miehensä omaisuus ulos avioeron merkiksi. Seksi avioliiton ulkopuolella  ei ollut hyväksyttyä.
Kulttuuri > Elinkeinot ja kauppaverkosto

Caddonaiset viljelivät maata kasvattaen esimerkiksi papuja, kurpitsoja, auringonkukkia ja tupakkaa. Maanviljelyn ohella keräiltiin esimerkiksi marjoja ja pähkinöitä. Caddot harjoittivat myös metsästystä. Riistaa olivat esimerkiksi biisonit ja kaurtiit. Biisonin merkitys kasvoi caddojen liikuttua kohti Suuria tasankoja, mutta maanviljely säilyi kuitenkin tärkeimpänä ravinnon lähteenä. Muille intiaanikansoille caddot kauppasivat  kaivamaansa suolaa. Myös heidän valmistamansa jouset olivat suuresti arvostettuja. Korinpunojina caddot olivat taitavia ja heidän saviastioitaan ylistettiin kauneimmiksi mitä Pohjois-Amerikan itäisellä puoliskolla tehtiin. Laajimmillaan caddojen kauppaverkosto ylettyi pohjoisessa Suurille järville, josta kuljetettiin kuparia. Uskonnollisiin rituaaleihin soveltuvaa lyijyhohdetta ja mica-kiillettä hankittiin Appalakkien vuoristosta ja simpukankuoret poimittiin Meksikonlahdelta.
Kulttuuri > Kuvauksia caddoista

Aikalaiskirjoituksissa caddot kuvattiin ystävällisiksi, luotettaviksi ja vieraanvaraisiksi. Heidän ihonsa oli vaaleampi, kuin intiaaneilla yleensä. Suuri osa miehistä käytti "mohawk"-tyylistä kampausta, jossa pitkä töyhtö kulki päälaelta niskaan. Muu osa ihosta nypittiin paljaaksi. Naisten hiukset olivat pitkät ja usein ne palmikoitiin. Caddot olivat hyvin muotitietoisia ja koristelivat itsensä erilaisin riipuksin, korvakoruin ja tatuoinnein. Yleisimmin tatuoinnit  muodostuivat yksinkertaisista viivoista tai ympyröistä, mutta myös yksityiskohtaisia kuvia linnuista ja eri eläimistä käytettiin. Myös ylävartalon ihomaalaukset olivat yleisesti käytettyjä. Kylmimpinä vuodenaikoina niin miehet kuin naisetkin kantoivat yllään koristeltuja biisoninnahkoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Caddot Wikimedia Commonsissa
Caddo nimeltä Kaw-u-tz valokuvassa vuodelta 1906.
Caddopäällikkö George Washington (Sho-e-tat).
Caddotanssijoita.
Canudos

Canudosia valokuvassa noin vuodelta 1895.
Canudos oli uskonnollinen yhdyskunta Brasilian Bahian osavaltion koillisosassa 1800-luvun lopussa. Se tuli tunnetuksi yhteenotosta paikallisten ja Brasilian armeijan välillä. Armeija valtasi Canudosin vuonna 1897 useita kuukausia kestäneen piirityksen jälkeen. Suurin osa Canudosin asukkaista sai surmansa joko tautien ja nälän kautta piirityksen aikana tai sotilaiden tappamina armeijan vallattua alueen.
Canudos

Canudosin perusti Antônio Conselheiro vuonna 1893. Conselheiro johti messiaanista uskonnollista liikettä. Hän oli huolestunut siitä, että brasilialaiset omaksuivat nykyaikaistumisen myötä sekularistisia aatteita, ja hänen johtamansa liike sai pian kannattajia etenkin maaseudun väestössä. Conselheiro ja hänen kannattajansa eivät hyväksyneet uuden tasavaltalaisen hallituksen toimia, ja Canudos perustettiin, kun liikkeen ja hallituksen joukkojen välillä oli sattunut yhteenottoja. Canudos kasvoi muutamassa vuodessa noin 20 000 asukkaan kokoiseksi. Paikalliset elivät yksinkertaisesti harjoittaen yhteisöllistä maanviljelystä ja omaa muotoaan katolilaisuudesta.
Canudosin sota

Rio de Janeiron uusi tasavaltalainen hallitus piti Canudosia uhkana sen arvovallalle, ja Conselheiron epäiltiin myös suunnittelevan keisarikunnan palauttamista. Jännitteet lisääntyivät entisestään, kun Canudosin asukkaiden ja naapurikaupungin kauppiaiden välillä sattui yhteenotto. Brasilian presidentti Prudente de Morais päätti panna tasavallan vastaiset ryhmittymät ojennukseen. Vuonna 1896 Canudosiin lähetettiin pieni armeijan osasto, jotka kuitenkin lyötiin takaisin väkivaltaisesti. Tästä alkoi niin sanottu Canudosin sota. Seuraavan vuoden aikana lähetettiin vielä kolme saman tapaista osastoa, jotka kaikki lyötiin takaisin. Viimeiseen neljänteen retkeen Canudosiin osallistui 8 000 sotilasta, jotka aloittivat Canudosin piirityksen. Paikalliset puolustautuivat neljän kuukauden ajan kärsien samalla huomattavia tappioita, mutta suostumatta antautumaan. Conselheiro kuoli piirityksen aikana, ja lopulta lokakuussa 1897 hallituksen joukot hyökkäsivät Canudosiin vallaten sen. Pieni joukko paikallisia päätyi vangeiksi, mutta suurin osa sai surmansa nälän ja tautien takia piirityksen aikana tai Canudosin valloittaneiden sotilaiden surmaamina.
Canudosin sodan henkiinjääneitä taistelujen jälkeen.
Capri (kunta)

| Capri |
| --- | --- |

 Capri
 Koordinaatit: 40°33′N, 14°15′E 
Valtio:   Italia
Alue:  Campania
Metropolikaupunki:  Napoli
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  4,06 km²
Korkeus:  0–363 m
Väkiluku (31.12.2015):  7 205
 – Väestötiheys:  1 774 as./km²
 
 www.cittadicapri.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Capri on kaupunki Italiassa Napolinlahdella sijaitsevalla samannimisellä saarella Napolin metropolikaupungissa. Kaupungin keskusta sijaitsee ylhäällä saaren keskiosassa ja sinne pääsee parhaiten funikulaarilla Caprin satamasta, Marina Grandesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Capri (kunta) Wikimedia Commonsissa
Napolin metropolikaupungin kunnat
Acerra | Afragola | Agerola | Anacapri | Arzano | Bacoli | Barano d’Ischia | Boscoreale | Boscotrecase | Brusciano | Caivano | Calvizzano | Camposano | Capri | Carbonara di Nola | Cardito | Casalnuovo di Napoli | Casamarciano | Casamicciola Terme | Casandrino | Casavatore | Casola di Napoli | Casoria | Castellammare di Stabia | Castello di Cisterna | Cercola | Cicciano | Cimitile | Comiziano | Crispano | Ercolano | Forio | Frattamaggiore | Frattaminore | Giugliano in Campania | Gragnano | Grumo Nevano | Ischia | Lacco Ameno | Lettere | Liveri | Marano di Napoli | Mariglianella | Marigliano | Massa Lubrense | Massa di Somma | Melito di Napoli | Meta | Monte di Procida | Mugnano di Napoli | Napoli | Nola | Ottaviano | Palma Campania | Piano di Sorrento | Pimonte | Poggiomarino | Pollena Trocchia | Pomigliano d’Arco | Pompei | Portici | Pozzuoli | Procida | Qualiano | Quarto | Roccarainola | San Gennaro Vesuviano | San Giorgio a Cremano | San Giuseppe Vesuviano | San Paolo Bel Sito | San Sebastiano al Vesuvio | San Vitaliano | Sant’Agnello | Sant’Anastasia | Sant’Antimo | Sant’Antonio Abate | Santa Maria la Carità | Saviano | Scisciano | Serrara Fontana | Somma Vesuviana | Sorrento | Striano | Terzigno | Torre Annunziata | Torre del Greco | Trecase | Tufino | Vico Equense | Villaricca | Visciano | Volla
Kultasiipibulbuli

| Kultasiipibulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Hemixos
Laji::  flavala
Kaksiosainen nimi
 Hemixos flavala  Blyth, 1845 

Katso myös
   Kultasiipibulbuli Wikispeciesissä   Kultasiipibulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultasiipibulbuli (Hemixos flavala) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Kultasiipibulbulia tavataan laajalla alueella Intian niemimaan pohjoisosissa ja Kaakkois-Aasiassa. Sen on kuvattu olevan pääasiassa harvinainen ja paikallinen, mutta paikallisesti yleinen Thaimaan pohjoisosissa, Laosissa ja Vietnamissa. Lajin levinneisyysalue on kuitenkin laaja ja kannankehitys vakaa, joten se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Candyman

| Candyman |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Bernard Rose
Käsikirjoittaja:  Bernard Rose
Tuottaja:   Steve Golin  Sigurjon Sighvatsson  Alan Poul 
Säveltäjä:  Philip Glass
Kuvaaja:  Anthony B. Richmond
Leikkaaja:  Dan Rae
Pääosat:   Virginia Madsen  Tony Todd  Xander Berkeley  Kasi Lemmons 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  TriStar Pictures
Levittäjä:  TriStar Pictures
Ensi-ilta:  11. syyskuuta 1992 (TIFF)
Kesto:  101 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  8–9 miljoonaa dollaria
Tuotto:  25,8 miljoonaa dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Candyman on vuonna 1992 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kauhuelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Bernard Rose. Sen pääosia esittävät Virginia Madsen, Tony Todd, Xander Berkeley, Kasi Lemmons ja Vanessa E. Williams. Elokuva perustuu Clive Barkerin novelliin ”The Forbidden”.
Tarina

Elokuva kertoo Helenistä, joka kuulee urbaanilegendan Candymanista, koukkukätisestä murhaajasta, joka ilmestyy kun lausuu hänen nimensä viisi kertaa peilin edessä. Aluksi Helen pitää tätä vain huhuna, mutta leikkimielessä kokeilee tätä ystävänsä Bernadetten kanssa. He lausuvat nimen peilin edessä viisi kertaa, mutta mitään ei tunnu tapahtuvan. Samalla alkaa raakojen murhien sarja ja Helen saa karvaasti huomata, ettei legenda Candymanista olekaan pelkkää huhupuhetta.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Virginia Madsen   | … |  Helen Lyle   |
|  Tony Todd   | … |  Candyman / Daniel Robitaille   |
|  Xander Berkeley   | … |  Trevor Lyle   |
|  Kasi Lemmons   | … |  Bernadette Walsh   |
|  Vanessa Williams   | … |  Anne-Marie McCoy   |
|  DeJuan Guy   | … |  Jake   |
|  Carolyn Lowery   | … |  Stacey   |
|  Barbara Alston   | … |  Henrietta Mosely   |
|  Sarina C. Grant   | … |  Kitty Culver   |
|  Michael Culkin   | … |  Professori Philip Purcell   |
|  Stanley DeSantis   | … |  Dr. Burke   |
|  Marianna Elliott   | … |  Clara   |
|  Ted Raimi   | … |  Billy   |
|  Ria Pavia   | … |  Monica   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano sanoo elokuvaa älykkääksi ja tyylikkääksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Hermeneutiikka

Filosofi
Luettelo filosofeista
Luettelo filosofian osa-alueista, koulukunnista ja opeista
Filosofian teemasivu
Filosofian tietosanakirja
Hermeneutiikka (muinaiskreik. ἑρμηνεύειν, hermēneuein, 'tulkita'; ἑρμηνευτική τέχνη, hermēneutike tekhnē, 'tulkinnan taito') on teoria tulkinnasta. Se keskittyy erityisesti tekstien mutta myös musiikin, kuvataiteen, historian tai yhteiskunnan merkitysten tulkintaan. Hermeneutiikkaa käytetään joskus samassa merkityksessä kuin eksegetiikkaa. Hermeneutiikassa sovelletaan hermeneuttista menetelmää.
Klassisen hermeneutiikan juuret johdetaan yleensä Aristoteleeseen ja pyhien tekstien tulkintaperinteeseen. Nykyaikaisen hermeneutiikan perustajana pidetään Wilhelm Diltheytä. Hänen lisäkseen hermeneutiikkaa ovat kehittäneet muun muassa Martin Heidegger, Hans-Georg Gadamer, Paul Ricœur ja Gianni Vattimo. Hermeneutiikka luetaan mannermaiseen filosofiaan.