Saamelainen keittiö
Eläinperäinen ravinto

Tärkeitä eläinperäisiä elintarvikkeita saamelaiset ovat saaneet poronhoidosta, kalastuksesta ja metsästyksestä. Kaloista merkittävin oli lohi ja riistasta peura ja linnut. Myös esimerkiksi siikaa kalastettiin ja syötiin kesäisin kuivalihan lisäksi ja sitä suolattiin myös talven varalle. Kalaa myös hapatettiin, ja talvella kalastettua kalaa säilöttiin ulkona pakkasessa. Lisäksi keväällä kerättiin esimerkiksi telkän-, sotkan tai koskelon munia.
Saamelaiset aloittavat porojen teurastuksen loppusyksystä. Yhdestä vasasta tulee noin 20 kiloa lihaa, vaatimesta 30–40 kiloa ja härästä jopa 60 kiloa. Nykyään teurastetaan lähinnä vasoja. Poron lihassa on vähän rasvaa ja paljon vitamiineja, kivennäis- ja hivenaineita, ja se valmistetaan tavallisesti keittämällä. Poronlihaa syödään myös kuivattuna. Aina 1950–60-luvulle asti yleisintä olikin säilöä liha kuivattuna, sillä sähköverkko tuli monille seuduille vasta 1970-luvulla. Poronlihaa kuivataan edelleen samalla menetelmällä eli nostamalla suolattu liha katonrajaan katiskaverkon suojiin kevätahavan kuivattavaksi. Liha ja suuret kalat kuivatettiin katoksen alla vartailla. Sittemmin pakastaminen on pitkälti korvannut savustuksen, kuivauksen ja hapatuksen ruoan säilöntämenetelminä.
Lihojen lisäksi porosta syötiin ennen kaikki syötäväksi kelpaava pintaa eli "läskiä", päätä, kieltä, maksaa, munuaisia, koparoita eli kavioita ja verta myöten. Sääriluita keitettiin tai kuumennettiin hiilillä, minkä jälkeen luut katkaistiin ja rasvainen luuydin eli luikku imaistiin suuhun. Myös pehmenneet nivelosat syötiin. Ruoanlaittoon käytettiin poron rasvaa, jota saatiin sekä useita senttejä paksusta selkäpinnasta että suolistosta, vatsapaidasta ja munuaisten ympäriltä. Jälkimmäinen oli sisälmysrasvaa, jota kutsutaan myös nimellä kuu. Ruoan joukkoon saatettiin lisätä myös voita. Porosta käytetään ravinnoksi myös aivot. Yhdestä porosta voi parhaassa tapauksessa saada 5–7 kiloa rasvaa.
Poron veri otettiin talteen pestyihin ja nurin käännettyihin poron mahalaukkuihin, joita kutsuttiin myös punasvatsoiksi. Verestä ja ruisjauhosta tehtiin kumpusta eli punarieskaa eli verikakkua (veripalttua), jota voitiin syödä puolukoiden kanssa myös jälkiruoaksi. Verestä, ruisjauhosta ja kuusta eli selkärangan viereisestä rasvakudoksesta tehtiin verimakkaraa, joka nautittiin paistettuna tai keitettynä. Kuuta voidaan käyttää myös levitteenä leivän päällä.
Saamelaiset olivat alkaneet käyttää lampaan- ja poronmaitoa 1700-luvun lopulta alkaen. Siitä on tehty esimerkiksi juustoa, joka säilöttiin kuivaamalla ja pakastamalla ja syötiin talven aikana. Maitoa on ollut myös mahdollista säilöä kuivattamalla se poron verkkomahan sisään. Rasvaprosentiltaan poronmaito on lähes 20-prosenttista, ja se onkin koostumukseltaan paksua ja kerman tapaista. Kun Ruotsin ja Norjan vastaiset rajat suljettiin, poronhoito vaikeutui. Se johti jutaamisen loppumiseen ja pysyvän asutuksen syntymiseen. Jutaamisen loppumisen jälkeen lehmien pidosta tuli tärkeä sivuelinkeino, eivätkä saamelaiset enää käyttäneet poronmaitoa lähes ollenkaan. Lehmänmaitoa juotiin ruoan kanssa, osa kirnuttiin voiksi ja yli jääneestä tehtiin viiliä. Ternimaidosta paistettiin leipäjuustoa.