Banaanikärpästutkimuksen historia
1900-luvun alku: Woodworth, Morgan & Sturtevant

Ensimmäinen tutkija, joka kasvatti suurempia määriä banaanikärpäsiä laboratoriossa oli Kalifornian yliopiston perinnöllisyystieteen professori Charles W. Woodworth. Varsinaisen kokeellisen tutkimuksen banaanikärpäsellä aloitti Woodworthin ehdotuksesta Harvardin yliopiston professori William Ernest Castle, jonka oppilas ja työtoveri Frederic Carpenter julkaisi ensimmäisen tieteellisen artikkelin banaanikärpäsestä vuonna 1905.
Ehdottomasti merkittävin 1900-luvun alun banaanikärpästutkijoista oli kuitenkin Columbian yliopiston professori Thomas Hunt Morgan ryhmineen, joka alkoi työskennellä banaanikärpästen parissa noin vuonna 1908. Morgan teki monia kokeita banaanikärpäsillä ja löysi muun muassa 1910 banaanikärpäsen ensimmäisen mutantin, whiten, joka muutti kärpäsen silmät valkoisiksi. Morganin ryhmä paikallisti mutatoituneen geenin banaanikärpäsen X-kromosomiin, todistaen samalla, että geenit sijaitsevat kromosomeissa. Morgan ryhmineen osoitti kromosomissa olevan suuren joukon geenejä, jotka ovat lineaarisesti järjestäytyneet kromosomeihin. Morganin tutkijaryhmä myös päätteli sen, että mitä kauempana geenit sijaitsivat kromosomissa, sitä suuremmalla todennäköisyydellä niiden välisellä alueella tapahtui crossing-over eli tekijäinvaihto.
Morganin kokeellinen mutaatiotutkimus myös antoi varmemman pohjan sen aikaiselle vielä varsin spekulatiiviselle evoluutioteorialle ja hänen ryhmänsä oli myös ensimmäinen kuuluisaksi tullut koulukunta genetiikan alalla, jonka ansiota oli perinnöllisyystieteen vakiintuminen biologisen tutkimuksen itsenäiseksi osa-alueeksi. Thomas Hunt Morganille myönnettiin 1933 Nobelin lääketieteen palkinto banaanikärpästen genetiikkaan kohdistuneista tutkimuksista.
Morgan ei suinkaan tehnyt tutkimuksia yksin, vaan hänen ympärilleen muodostui ryhmä maineikkaita biologeja, kuten Calvin Bridges, Hermann Joseph Muller ja Alfred Sturtevant. Ensimmäisen kromosomikartan banaanikärpäselle laati vuonna 1913 Alfred H. Sturtevant, joka työskenteli myös Morganin ryhmässä. T. H. Morgan itse julkaisi ensimmäiset tarkat fysikaaliset paikat useille banaanikärpäsen geeneille vuonna 1938. Sturtevantin huomattavimmat saavutukset olivatkin geneettisen kartoituksen teorian periaatteiden selvittäminen sekä geenien kytkennän teorian kehittäminen. Hänen teorioitaan käytetään vielä tänäkin päivänä paikannettaessa geenejä kromosomeihin. Sturtevant myös todisti, että geeneillä on yksiselitteinen paikka kromosomissa eli lokus ja että geenit sijaitsevat kromosomeissa lineaarisessa järjestyksessä. Näistä tuloksista Sturtevant työtovereineen kehittivät myös periytymisen kromosomiteorian, joka vaikutti suuresti genetiikan kehitykseen.
Tämän lisäksi Sturtevant teki monia muita löytöjä, jotka yhdessä muodostavat modernin genetiikan perustan. Hän tutki crossing-overin eri muotoja, niiden vaikutusta mutaatioihin ja seksuaalivalinnan genetiikkaa. Juuri (kaksinkertaisia) crossing-overeita ja niiden frekvenssiä Sturtevant käytti määritellessään geenien etäisyyksiä ja keskinäisiä järjestyksiä banaanikärpäsen geenikartalla. Tämä työ mahdollisti myös ihmisen geenikarttojen muodostamisen. Varhaisten alkioiden kehitystä tutkiessaan hän onnistui myös ensimmäisenä mittaamaan aikuisen organismin elimien alkioetäisyyden. Tämä etäisyyden mittayksikkönä on nykyään sturt, joka on nimetty hänen kunniakseen. Suturtevant myös alun perin osoitti, miten yksi koiraan kromosomi poikkeaa naaraan kromosomista, ja että yksilön sukupuoli ja siihen kytkeytyneet ominaisuudet määräytyvät juuri sen kromosomin mukaan. Calvin Bridges todisti lopullisesti oikeaksi geenien sijoittumisen kromosomeihin ja sukupuolikromosomien teorian vuonna 1916. Bridges osoitti, että tiettyä geenien poikkeuksellista käyttäytymistä vastasi täysin samankaltainen kromosomien poikkeuksellinen käyttäytyminen.