Suomen Maaseudun Puolue
Historia > 1960-luku

SPP:n valtakunnallista kannatusta mitattiin ensi kerran kunnallisvaaleissa 1960. Puolue asetti ehdokkaita 220 kunnassa, ja sen listoilta valittiin 359 valtuutettua 139:ään valtuustoon. Suurinta kannatusta SPP nautti Keski-Pohjanmaan pienissä kunnissa, ja Halsualla se sai enemmistön valtuutetuista. SPP sai valtaosan äänistään Maalaisliiton entisiltä kannattajilta, mutta sen äänestäjissä oli myös muita suuria puolueita aiemmin kannattaneita. Vaalitulosta pidettiin pettymyksenä odotuksiin nähden. Vuonna 1961 SPP oli mukana rakentamassa Honka-liittoa, jonka tavoitteena oli presidentti Urho Kekkosen uudelleenvalinnan estäminen. Oikeuskanslerin virasta juuri eläkkeelle jäänyt Olavi Honka oli nimenomaan Vennamon löytö kirjavan liittouman kompromissiehdokkaaksi. Honka hyväksyttiin SPP:n presidenttiehdokkaaksi 6. elokuuta 1961 pidetyssä puoluekokouksessa, mutta häntä kohtaan esiintyi myös arvostelua. Kritiikin aiheena oli etenkin Hongan poliittinen ja ennen kaikkea ulkopoliittinen kokemattomuus, mutta monet – etenkin SKDL:stä SPP:n kannattajiksi siirtyneet – pitivät myös vaaliliittoa oikeistopuolueiden sekä SDP:n tannerilaisen siiven ja Väinö Leskisen ja Kaarlo Pitsingin johtamien niin sanottujen asevelisosialistien kanssa vastenmielisenä. Honka-liiton kariuduttua Vennamo syytti hankekumppaneitaan nöyristelystä ja pelkuruudesta.
SPP:n sisällä esiintyi runsaasti erimielisyyksiä jo perustamisesta lähtien. Puoluesihteeri Köpi Luoma jätti paikkansa vuoden 1960 puoluekokouksessa Joensuussa riitauduttuaan Vennamon kanssa. Uudeksi puoluesihteeriksi valittiin SPP:n Lapin piirin puheenjohtaja, agrologi Esko Autti Rovaniemen maalaiskunnasta, mutta hänkin toimi puoluesihteerinä vain vajaan vuoden. Opposition kritiikki kohdistui muun muassa puoluejohdon epädemokraattisiin menettelytapoihin. Taistelua käytiin esimerkiksi Haapajärvellä ilmestyneessä puoluelehti Maaseudun Sanomissa (1959–1962). Hajoaminen konkretisoitui noottikriisin jälkeen ja eduskuntavaaleissa 1962, joihin SPP:n oppositio osallistui itsenäisesti vaaliliitoissa Maalaisliiton kanssa. Sisäinen taistelu vaikutti osaltaan siihen, että SPP menetti vaaleissa ainoan edustajansa. Vennamon valinta jäi kiinni 27 äänestä. Tappion jälkeen puheenjohtaja jäi sairauslomalle ja puoluetoimiston työntekijät irtisanottiin. SPP:n taloudellinen tilanne muodostui vaalitappioiden vuoksi niin vaikeaksi, että puolueen oli otettava jäseniltään vekseleitä. SPP:n johdossa pohdittiin jopa puolueen lakkauttamista. Osa puolueväestä piti puolueen nimeä epäonnistuneena, sillä sen katsottiin karkottaneen muut kannattajaryhmät kuin pienviljelijät – moni pienviljelijäkään ei halunnut tunnustaa olevansa ”pieni” – ja olleen siten osaltaan syynä heikkoon vaalimenestykseen.
Alkuvuonna 1963 Vennamo palasi politikointiin uudella taktiikalla. SPP:n retoriikkaa alettiin kohdistaa pientalonpoikien lisäksi muihinkin ”vähäosaisiin” kansanryhmiin ja Maalaisliitto-kritiikki vaihtui yleisempään ”vanhojen puolueiden” arvosteluun. Muutosten myötä alkoi syntyä käsite vennamolaisuus. Maalaisliiton vaihdettua nimensä Keskustapuolueeksi SPP:n uudeksi nimeksi annettiin vuonna 1966 Suomen Maaseudun Puolue. Samalla alkoi uudistua puolueen jäsenistö ja kannattajakunta. Järjestötoiminta lähti nousuun Vennamon palattua eduskuntaan vuoden 1966 vaaleissa. Puoluesihteeri Eino Poutiaisella oli uudessa nousussa keskeinen rooli.
Veikko Vennamon elämäkerturi Aarni Virtanen on nähnyt SMP:n kannatuksen nousussa 1960-luvun lopulla samoja aineksia kuin protestilaulajana samaan aikaan tunnetuksi tulleen Irwin Goodmanin uran alkuvaiheissa. Virtasen mukaan Goodman ja hänen laulujensa sanoittaja Vexi Salmi olivat Vennamon tavoin eräänlaisia antropologeja tai sosiologeja, jotka kuuntelivat herkällä korvalla, mistä niin sanottu tavallinen kansa puhui, ja siirsivät sen lauluihinsa. Samoin kuin Vennamon ja hänen puolueensa retoriikka, myös Goodmanin laulut sisälsivät populistista paatosta ja laulajaa pidettiin tavallisen kansan äänitorvena eliitin valtaa vastaan. 1960-luvun lopun rakennemuutoksen ja maaltapaon vuosiin ajoittui myös Suomessa uudenlaista journalismia edustaneen Hymy-lehden suosion huippu.
SMP menestyi hyvin vuoden 1968 presidentin valitsijamiesvaaleissa ja kunnallisvaaleissa. Menestys toi kuitenkin mukanaan myös uusia riitoja. Kymmenet SMP:n valtuutetut loikkasivat vaalikauden aikana muihin puolueisiin; esimerkiksi Hyvinkäällä koko SMP:n valtuustoryhmä loikkasi Keskustaan ja puolueen Pohjois-Karjalan piirisihteeri SDP:hen vuoden 1970 alussa. Tunnetuin Vennamon vastaisista oppositioryhmistä oli Keravalla joulukuussa 1969 järjestäytynyt Laillisuusrintama, joka julkaisi myös samannimistä lehteä. Vennamo leimasi opposition vanhojen puolueiden käynnistämäksi provokaatioksi. Samoihin aikoihin kiristyivät puheenjohtajan ja puoluesihteerin välit, jolloin Poutiainen sai lähteä toimestaan huolimatta laajasta SMP:n maaseutuäänestäjien keskuudessa nauttimastaan kannatuksesta.
Vennamo vastusti jyrkästi vuoden 1967 alussa käyttöön otettua puoluetukea. SMP vaati myöhemminkin useaan otteeseen ”kansanvaltaa rappeuttavan” puoluetuen välitöntä lakkauttamista. SMP:n, myöhemmin SKYP:n kansanedustajan Artturi Niemelän mukaan Vennamon ja SMP:n suhtautuminen puoluetukeen oli kaksinaamaista: julkisuudessa puolue vastusti puoluetukea, mutta kulissien takana se käytti tukirahaa vaalivelkojensa maksuun.