Kim Il-sung
Suuri johtaja

Sodan jälkeen Kim Il-sung valjasti kansakunnan ja Korean työväenpuolueen jälleenrakennukseen. Sodan tuhoja korjattiin kolmivuotissuunnitelmassa 1954–1956. Sosiaali- ja perhepoliittisilla uudistuksilla mahdollistettiin myös naisten osallistuminen koulutukseen ja työelämään. Pääkaupunki Pjongjang rakennettiin lähes kokonaan uudelleen komeaksi paraatikaupungiksi, jota ylpeänä esiteltiin ulkomaalaisille. Sen jälkeen julistettiin viisivuotissuunnitelma 1957–1961. Maan elintaso nousi huomattavasti aina 1970-luvulle saakka, joskin tietyistä kulutustavaroista oli pulaa ja elintasoero maaseudun ja kaupunkien välillä kasvoi. Tuolloin maan talous ajautui kriisiin johtuen muun muassa öljyn hinnan noususta, maan kasvavasta eristäytymisestä ja siitä, että sen vientituotteet eivät pärjänneet kilpailussa maailmalla. Vuonna 1958 puolueessa toimeenpantiin jälleen puhdistuksia. Uhreina oli tällä kertaa Neuvostoliiton reformeihin myönteisesti suhtautuneita henkilöitä. Tämän jälkeen Kim Il-sung piti puheen, jossa hän totesi, että ”turmiollinen ryhmäkuntaisuus” on iäksi poistettu puolueesta.
Samoihin aikoihin alettiin julistaa Kim Il-sungin juche-aatetta. Juche (omavaraisuus) on marxismi-leninismin korealainen sovellutus, joka perustuu täydelliseen riippumattomuuteen ja omavaraisuuteen. Kim Il-sung käytti termiä ”Juche-aate” ensimmäistä kertaa puheessaan vuonna 1955. Se luotiin herättämään sekä kansallista ylpeyttä että sisäistä solidaarisuutta. Lisäksi tarkoituksena oli nostaa Kim Il-sungin omaa auktoriteettia. Marxismi-leninismi oli kuitenkin vielä tärkein viitekehys ja Juche-aate sen paikallinen ja ajallisesti rajoittunut sovellus.
1960-luvulla Pohjois-Koreassa alettiin toteuttaa uutta väestöpolitiikkaa. Kansa jaettiin sosiaalis-poliittisiin kategorioihin. Samantapaista luokittelua oli myös muissa sosialistisissa maissa, mutta Pohjois-Korea meni luokittelussaan pisimmälle. Kansa jaettiin kolmeen pääryhmään, jotka puolestaan jakautuivat yhteensä 51 alaryhmään. Se, mihin ryhmään kuului, määritteli oikeuden saada hyödykkeitä, pääsyn ammatteihin, opiskelupaikkoihin ja jopa väestösuojaan.
Korkeimpaan ryhmään kuuluivat vallankumouksen kaaderit. Seuraavassa ryhmässä olivat työläiset ja talonpojat, jotka olivat arvostettuja, mutta ilman poliittisia oikeuksia. Alimpaan ryhmään kuuluivat entiset porvarit, toisinajattelijat ja ne, joiden perheet olivat muuttaneet Etelä-Koreaan. Alimman ryhmän jäsenet eivät päässeet hyviin työpaikkoihin, ja heitä rangaistiin ankarasti poliittisista rikoksista. Eräiden tarkkailijoiden mukaan Pjongjangissa asuminen on edelleen kiellettyä alimman ryhmän jäseniltä sekä invalideilta. Kyseenalaisesta väestöpolitiikasta huolimatta Kim Il-sungin hallinto nautti 1960–1970-lukujen vaihteessa hyvästä maineesta. Myös länsimaisten tarkkailijoiden mielestä sen talous oli kehitysmaaksi hyvässä kunnossa, ja sen koululaitosta pidettiin Etelä-Koreaa toimivampana. Poiketen muista kylmän sodan aikaisista itäblokin johtajista Kim Il-sung käytti toisinaan länsimaista pukua.
Vuonna 1952 Kim Il-sung avioitui Kim Song-aen kanssa. Heillä on luultavasti neljä lasta. Tunnetuin on Kim Pyong-Il, joka oli maansa Suomen suurlähettiläs vuosina 1994–1998. Juche-aate osoittautui erittäin pragmaattiseksi, kun oli kysymys Kim Il-sungin vallan säilyttämisestä. 1960-luvulla alkoi myös valtavat mittasuhteet saava Kim Il-sungiin kohdistuva henkilöpalvonta: paitsi ”suuri johtaja”, Kim Il-sung on myös ”suuri isä” ja ”kansakunnan aurinko”. Ulkopolitiikassa hän joutui tasapainottelemaan Kiinan ja Neuvostoliiton välillä. Aluksi hän oli Kiinan, mutta vuoden 1966 jälkeen Neuvostoliiton puolella. Pohjois-Korean välit säilyivät kuitenkin kumpaankin osapuoleen, ja peluuttamalla Kiinaa ja Neuvostoliittoa toisiaan vastaan onnistuttiin hankkimaan itsenäinen asema ulkopolitiikassa. Vuonna 1967 Korean työväenpuolueessa tehtiin jälleen puhdistuksia. Kim Il-sungin vastustajat eivät voineet hyväksyä yhä massiivisempaa henkilökulttia ja vallan keskittymistä Kim Il-sungin perheelle ja sukulaisille. Tunnetuin puhdistusten uhri lienee puolueen pääsihteeri Kim Kwang Hyup. Kim Il-sung julisti tuolloin, että ”luokkaviholliset ja puolueen viholliset on tuhottava kolmanteen polveen asti.”
Vuonna 1972 astui voimaan Korean demokraattisen kansantasavallan uusi perustuslaki. Siinä Kim Il-sungilla määriteltiin olevan presidentin asema. Hänen 60-vuotispäivänään henkilöpalvonta sai jälleen uudet mittasuhteet; vallankumousmuseon avajaisissa kävi peräti 300 000 ihmistä, ja museon eteen pystytettiin Kim Il-sungia esittävä, 27 metriä korkea pronssipatsas. Samana vuonna Kim ilmoitti pyrkivänsä Koreoiden rauhanomaiseen yhdistymiseen. Kuitenkin samana vuonna Pohjois-Korean tiedustelupalvelu yritti murhata Etelä-Korean presidentin Park Chung Heen. Puheet ”rauhanomaisesta yhdistymisestä” joutuivat tämän lisäksi yhä oudompaan valoon, kun 1974 Etelä-Koreassa löydettiin maat erottavan demilitarisoidun vyöhykkeen alittava hyökkäystunneli. Kaikkiaan tunneleita on löydetty 17 kappaletta, viimeisin vuonna 1990.