stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Nato-keskustelu
Suomen ulkopolitiikan historiaa > Neuvostoliiton heikkeneminen ja romahdus

Neuvostoliiton heikkeneminen Mihail Gorbatšovin kaudella laajensi Suomen ulkopoliittista liikkumavaraa. Gorbatšov vakuutti esimerkiksi Suomen voivan päättää itsenäisesti suhtautumisestaan Euroopan yhteisöön (EY). Ulkopolitiikka koki merkittävimmän vapautumisensa Suomen historiassa 1990-luvun alussa, kun Neuvostoliitto lopullisesti romahti. Suomi pystyikin valtion romahtamisen jälkeen liikkumaan länteen liittymällä alkuun pelkkään Euroopan talousalueeseen, jonka jäsenet hakivat jo ennen sopimuksen voimaantuloa Euroopan yhteisön täysjäsenyyttä. Suomesta tuli yhteisön perustalle rakentuneen unionin täysjäsen vuonna 1995.
Ulkopoliittinen siirtyminen länteen avasi myös keskustelun puolustusliitto Naton kanssa tehtävästä yhteistyöstä, ja sen kanssa alettiinkin lähentyä varsin pian Neuvostoliiton romahduksen jälkeen. Suomi liittyi jo vuonna 1992 pääasiassa entisen Varsovan liiton jäsenille perustettuun Pohjois-Atlantin yhteistyöneuvostoon (NACC), joka muuttui vuonna 1997 Euroatlanttiseksi kumppanuusneuvostoksi. Samana vuotena avattiin Suomen erityisedustusto Naton päämajassa. Naton rauhankumppanuusohjelmaan Suomi liittyi jo vuonna 1994, ja seuraavana vuonna päivitetty rauhanturvalaki mahdollisti suomalaisjoukkojen osallistumisen Nato-johtoisiin operaatioihin. Naton nopean toiminnan joukkoihin liityttiin vuonna 2008. Vuonna 2014 Suomi allekirjoitti puolustusliiton kanssa niin sanotun isäntämaasopimuksen, joka määrittää millaista konkreettista apua Suomi voi antaa Nato-joukoille kriisi- tai harjoitustilanteissa.
Suomen ulkopolitiikan historiaa > Kylmän sodan jälkeen > 2000-luvun yhteistyö ja Nato-yhteensopivuus

Yhteistyö on pohjautunut Naton rauhankumppanuusohjelmaan, johon Suomi liittyi vuonna 1994. Suomi on kouluttanut ja kehittänyt asevoimiaan yhteistyössä Naton kanssa, sekä osallistunut rauhankumppanina Nato-johtoisiin sotilasoperaatioihin vuodesta 1996 alkaen, jolloin suomalaisjoukkoja lähetettiin Bosnia-Hertsegovinaan IFOR-operaatioon. Myöhemmin suomalaisjoukot osallistuivat myös vuonna 2002 alkaneeseen Afganistanin rauhanturvaoperaatioon, joka muuttui Nato-johtoiseksi vuonna 2003. Suomalaisjoukot osallistuivat operaatioon vuoteen 2014, eli loppuun asti. Rauhanturvatoiminnan lisäksi Suomi on liittynyt Naton nopean toiminnan joukkoihin (NRF) vuonna 2008 ja osoittanut joitakin puolustusvoimien joukko-osastoja NRF-joukkopooliin.
Jäsenmaa
Jäsenyysvalmennusohjelmassa ()
Intensiivikeskustelu liittymisestä käynnissä ()
Selvittää maakohtaista toimintasuunnitelmaa liittymiseksi ()
Rauhankumppani
Pyrkii rauhankumppaniksi.
Puolustusvoimat on kehittänyt toimintaansa Nato-yhteensopivaan suuntaan. Ilmavoimat on esimerkiksi siirtynyt englannin kielen käyttöön taktisessa lentokoulutuksessa ja siirtynyt osassa konekalustoa metrijärjestelmästä Nato-yhteensopivaan brittiläiseen yksikköjärjestelmään.
Suomen ulkopolitiikan historiaa > Kylmän sodan jälkeen > Nato Suomen politiikassa

Vuosina 2011–2014 toimineen Kataisen hallituksen ohjelmassa todettiin Suomen olevan sotilasliiton ulkopuolinen valtio, mutta todettiin myös, ettei Suomi valmistele Natoon liittymistä hallituskauden aikana. Valmistelua käsittelevästä ilmauksesta luovuttiin Kataisen hallituksen työtä jatkamaan tulleen Stubbin hallituksen hallitusohjelmassa.
Vuonna 2015 virkaan astuneen Sipilän hallituksen hallitusohjelma totesi Suomen suhteesta Natoon: ”Suomi on sotilasliittoon kuulumaton maa, joka toteuttaa käytännönläheistä kumppanuutta Naton kanssa.” Hallitusohjelma jätti kuitenkin avoimeksi Nato-jäsenyyden hakemisen ja toteaa siitä toteutettavan selvityksen ulko- ja turvallisuuspoliittisen selonteon laatimisen yhteydessä. Nato-jäsenyysselvityksen tekeminen käynnistyi tammikuun 2016 lopulla.
Suomen ulkopolitiikan historiaa > Venäjän hyökkäys Ukrainaan ja Suomen mielenmuutos

Venäjän hyökättyä Ukrainaan 24. helmikuuta 2022 suomalaisten mielipiteet muuttuivat nopeasti. Vain päiviä hyökkäyksen jälkeen suurin osa suomalaisista kannatti kyselyiden mukaan Nato-jäsenyyttä, ja julkista Nato-keskustelua käytiin vilkkaasti. 12. toukokuuta presidentti ja pääministeri ilmoittivat kannattavansa jäsenyyden hakemista ”ensi tilassa”.
Nato-keskustelu > Eri tahojen Nato-kantoja > Suomen presidentit

Urho Kekkosta presidenttinä seuranneen Mauno Koiviston kanta Nato-jäsenyyttä kohtaan oli negatiivinen. Ylen vuonna 2009 tekemässä haastattelussa hän totesi vastustavansa jäsenyyttä, sillä ei nähnyt Suomen olevan uhattuna siten, että tarvittaisiin uusia turvallisuuspoliittisia ratkaisuja.
Koiviston seuraaja Martti Ahtisaari on Nato-jäsenyyden selvin kannattaja Suomen presidenteistä. Ahtisaari on nähnyt Nato-jäsenyyden tapana päästä kansainvälisessä keskustelusta Suomesta esiintyvästä ”suomettumisleimasta”. Ahtisaaren mukaan Suomen kuuluisi kuulua Natoon, koska se on länsimaisten demokratioiden järjestö.
Ahtisaaren seuraaja Tarja Halonen on puhunut Suomen liittoutumattomana pysymisen puolesta. Vuoden 2011 uudenvuodenpuheessa hän vetosi kansan enemmistön mielipiteeseen liittoutumattomana pysymisestä ja korosti hyviä naapurisuhteita uskottavan puolustuksen perustana. Halonen on suhtautunut Nato-jäsenyyteen kriittisesti myös presidenttiuransa jälkeen.
Halosen jälkeen presidentin virkaan noussut Sauli Niinistö on kannattanut Nato-jäsenyyden pitämistä avoimena mahdollisuutena, ja on esittänyt, että mahdollisesta jäsenyydestä järjestettäisiin EU-jäsenyyden tapaan kansanäänestys ennen jäsenyyden hakemista. Niinistön mukaan Suomi olisi päässyt myös nykyistä helpommin Naton jäseneksi 1990-luvulla, kun Venäjä oli heikko.
Nato-keskustelu > Eri tahojen Nato-kantoja > Kannattavat kansalaisjärjestöt

Nato-jäsenyyttä on kannattanut Suomessa esimerkiksi 900 jäsenen Suomen Atlantti-Seura. Järjestö on julkaissut vuosien varrella useita Nato-selvityksiä ja järjestänyt erilaisia Natoon ja turvallisuuspolitiikkaan liittyviä tilaisuuksia. Atlantti-Seura on perustellut Nato-jäsenyyttä sen tarjoamalla yhteisellä puolustuksella, joka estäisi Suomeen kohdistuvan sotilaallisen painostuksen ja pienentäisi hyökkäyksen mahdollisuutta. Järjestön mukaan Nato-jäsenyys antaisi suomalaiselle aseteollisuudelle kilpailuetuja, kun se esimerkiksi saisi käyttöönsä Nato-maiden käyttöön rajoitettuja asiakirjoja ja standardeja. Atlantti-Seuran mukaan Suomi voisi Nato-maana säilyttää myös nykymuotoisen asevelvollisuusarmeijan, sillä Nato-maat säilyttävät täyden kansallisen itsemääräämisoikeiden. Suomen Varusmiesliitto ilmoitti 12. toukokuuta 2022 kannattavansa Suomen Nato-jäsenyyttä. Liiton puheenjohtaja Joel Elmaci arvioi Nato-jäsenyyden parantavan Suomen turvallisuutta.
Nato-keskustelu > Eri tahojen Nato-kantoja > Vastustavat kansalaisjärjestöt

Suomen Nato-jäsenyyttä ovat vastustaneet etenkin eritaustaiset suomalaiset rauhanjärjestöt, kuten Sadankomitea, Suomen rauhanpuolustajat ja Rauhanliitto. Näistä vasemmistokytköksistään tunnettu rauhanpuolustajat on luonnehtinut Natoa ”militaristiseksi ydinaseliitoksi”. Sadankomitea on periaateohjelmassaan taas vaatinut koko sotilasliiton lakkauttamista.  Rauhanliitto on perustellut Nato-jäsenyyden vastustamista muun muassa sillä, että jäsenyys sitoisi Suomen sotilasliiton strategiaan. Järjestö ovat vedonneet myös Suomen kansan enemmistöön, joka on eri mielipidemittauksissa pääasiassa vastustanut sotilasliittoon liittymistä. Rauhanpuolustajat vastustavat Nato-jäsenyyttä, koska sen mukaan Suomi joutuisi täysjäsenenä lännen etuvartioksi Venäjää vastaan, minkä lisäksi Suomi voisi joutua terroritekojen kohteeksi. Järjestö on vastustanut jäsenyyttä myös, koska sen vastustama aseteollisuus hyötyy jäsenyydestä.
Mielipidemittaukset

Helmikuussa 2022 suomalaisista 53 prosenttia kannatti Suomen liittymistä sotilasliitto Naton jäseneksi, 28 prosenttia vastusti. Tämä Taloustutkimuksen kysely Ylelle tehtiin 23.–25. helmikuuta, kun 24. helmikuuta Venäjä aloitti laajamittaisen hyökkäyksen Ukrainaan.
Vuoden 2022 alussa Nato-jäsenyyden hakemista jollain aikavälillä kannatti 44 %, vain neljännes vastusti. Ruotsin edetessä Nato-jäsenyyttä kohti 55 % haluaisi Suomen edistävän omaa jäsenyyttään, alle kolmannes ei (2022).
Mielipidemittaukset > Valtionjohdon esittäessä

Nato-jäsenyyden hyväksyisi 63 %, jos presidentti ja hallitus puoltaisivat sitä. 10 % oli jokseenkin ja 17 % täysin eri mieltä 2022. Kokoomuksen, Sdp:n, keskustan, perussuomalaisten ja vihreiden kannattajista selvä enemmistö tukisi valtiojohdon myönteistä kantaa.
Vuonna 2014 suurin osa suomalaisista (53–34 %) olisi tukenut Nato-jäsenyyttä, jos valtiojohto päätyisi sen kannalle. Vuonna 2009 luvut olivat 32–61. Vasemmistoliittoa (37–46 %) lukuun ottamatta kaikissa puolueissa tukijoita olisi enemmän kuin vastustajia.
Jos presidentti Niinistö kannattaisi Nato-jäsenyyttä, 48 % suomalaisista tukisi päätöstä ja 33 % vastustaisi, osoitti Alma Median kysely joulukuussa 2018.
Mielipidemittaukset > Kansanäänestys

43 % suomalaisista oli vuonna 2022 sitä mieltä, että eduskunnan pitää päättää Nato-jäsenyydestä ilman neuvoa-antavaa kansanäänestystä, 37 % kannatti kansanäänestystä.
Mielipidemittaukset > Mielipidemittausten kehitys

Elinkeinoelämän valtuuskunnan vuosina 1998–2015 teettämissä Nato-kyselytutkimuksissa vastaajien kanta on pysynyt likimain samana, niin että suurin osa vastusti Nato-jäsenyyttä. Vuoden 2015 talvella toteutetussa tutkimuksessa oli havaittavissa tosin jonkinasteinen mielipiteen muutos Nato-myönteisempään suuntaan, sillä jäsenyyttä kannattavien ja siitä epävarmojen luvut kasvoivat useilla prosenttiyksiköillä edellisten neljän vuoden lukuihin nähden. Kannatusluvut eivät toisaalta olleet poikkeuksellisia, sillä kyselyn tulokset olivat samansuuntaisia vuosina 1998 ja 2009. EVA:n tutkimuksessa Nato-myönteisyys oli alimmillaan talven 2012 tutkimuksessa, jossa vain 14 prosenttia kannatti 65 prosentin vastustaessa jäsenyyttä. Perinteisesti kannatusluvut liikkuivat tutkimuksessa noin 20 prosentissa, epävarmojen muodostaessa noin 25–30 prosenttia vastaajista. Vastustajia oli tutkimuksessa yleisimmin noin puolet vastaajista. Tutkimuksen virhemarginaali oli 2–3 prosenttia suuntaansa.
Yleisradion vuosina 2013–2015 teettämät tutkimukset vastaavat tuloksiltaan melko hyvin EVA:n tutkimuksia, joiden tapaan puolet vastaajista vastusti, kolmasosa oli epävarmoja ja noin 20 prosenttia kannatti jäsenyyden hakemista. Ylen vuoden 2015 tutkimuksen mukaan Nato-jäsenyyden kannatus nousisi 35 prosenttiin, jos Suomen naapurimaa Ruotsi liittyisi puolustusliittoon. Vastaajista 47 prosenttia sanoi tosin vastustavansa Suomen jäsenyyttä, vaikka Ruotsi liittyisi. 63 prosenttia vastaajista halusi mahdollisesta jäsenyydestä kansanäänestyksen. Toisaalta suurin osa suomalaisista (53 % vastaan 34 %) tukisi Nato-jäsenyyttä, jos valtiojohto päätyisi sen kannalle (2014). Vuonna 2009 luvut olivat 32–61. Vasemmistoliittoa (37-46 %) lukuun ottamatta kaikissa puolueissa tukijoita olisi enemmän kuin vastustajia.
Upseeriliiton vuonna 2010 teettämässä kyselyssä 55 prosenttia liiton jäsenistä kannatti Nato-jäsenyyttä. Sotilasarvoltaan ylempien henkilöiden Nato-jäsenyyskanta oli positiivisempi alempien arvojen henkilöihin verrattuna. Helsingin Sanomien huhtikuussa 2014 upseeriliiton jäsenillä teettämässä kyselyssä 66 prosenttia vastaajista piti Nato-jäsenyyttä parhaana vaihtoehtona Suomen puolustuksen kannalta. Muut annetut vaihtoehdot olivat sotilaallinen liittoutumattomuus ja sotilasliitto Ruotsin kanssa.
Asiantuntijoiden näkökohtia jäsenyyden puolesta > Nato-jäsenyyden vaikutus Venäjä-suhteisiin

Entinen Suomen Moskovan-suurlähettiläs Markus Lyra arvioi, että Nato-jäsenyys ei vaikuttaisi Suomen Venäjä-suhteisiin millään tavalla. Hänen mukaansa Venäjän kanssa hyvissä valtiosuhteissa olleet maat ovat kyenneet säilyttämään hyvät Venäjä-suhteensa myös Natoon liittymisen jälkeen.
Tohtori Jukka Tarkan mukaan Venäjä on ärhennellyt ennemmin maiden valmistellessa liittymistä Natoon, ei niinkään Nato-liitoksen jälkeen, koska Venäjän ei kannata muistuttaa epäonnistumisestaan.
Asiantuntijoiden näkökohtia jäsenyyden puolesta > Kynnys hyökätä Nato-maahan

Aleksanteri-instituutin tutkijatohtori Hanna Smith sanoi, että Suomen kannattaa liittyä Natoon, jos se haluaa turvatakuut Venäjää vastaan. Venäjän olisi näet järjetöntä haasta paljon vahvempi Nato. Sen sijaan ei-Nato-maihin Venäjä voisi kohdistaa sotilastoimia, kuten Ukrainaan, vaikka Suomen riski onkin pienempi. Myös Venäjän ulkoministeri Sergei Lavrov sanoi, ettei Venäjä hyökkäisi Nato-maihin.
Sotatieteiden tohtori, kapteeni Jarno Limnéllin mukaan Venäjän hyökkäyskynnys sotilaallisesti liittoutuneeseen Suomeen olisi korkeampi kuin nyky-Suomeen, ja Venäjällä on sekä ”kyky” että ”tahtoa” hyökätä, kuten Georgian sota osoittaa.
Historiallisesti liittoutumattomuutta tai puolueettomuutta ei sodissa kunnioitettu tai jätetty sotatoimien ulkopuolelle. Liittoutumaton Suomi saattaisi jopa joutua puolustamaan ilmatilaansa ja merialueitaan sekä Venäjää että Natoa vastaan, jos näiden välille syntyisi ristiriitoja Baltiassa. Kun kumpikaan ei voisi luottaa Suomeen, liittoutumaton alue ehkä pyrittäisiin ottamaan omaan käyttöön ennen kuin vastustaja ehtii. Ministeri Jaakko Iloniemi on esittänyt samanlaisia näkemyksiä liittoutumattomuuden vaaroista.
Poliittisen historian dosentti Erkki Vasara arvioi, että koska Nato- ja EU-maat ovat pitkälti samat, Naton joutuminen konfliktiin Venäjän kanssa veisi todennäköisesti Suomen mukaan kriisiin riippumatta siitä, onko Suomi Naton jäsen vai ei.
Ulkopoliittisen instituutin tutkija Charly Salonius-Pasternak kirjoitti joulukuussa 2014, että Venäjä voisi hyökätä pelkästään Suomeen. Venäjän motiivi iskuihin voisi olla vaikuttaminen poliittiseen päätöksentekoon, liikkumavapauden estäminen tai harhautus. Se saattaisi esimerkiksi vallata Ahvenanmaan saaria rajoittaakseen lentoliikennettä ja estää Natoa puolustamasta Viroa kunnolla. Suomi ei ehkä uskaltaisi edes puolustautua.
Asiantuntijoiden näkökohtia jäsenyyden puolesta > Puolustuskyky

Maanpuolustuskorkeakoulun Venäjän turvallisuuspolitiikan emeritusprofessori Alpo Juntunen sanoi vuonna 2013, että Suomi voisi puolustaa vain osaa Etelä-Suomesta ja sielläkin Venäjä lamauttaisi puolustuksen nopeasti, yksittäiset joukko-osastot tunneissa. Juntusen mukaan informaatioyhteiskunnan aikana massa-armeijalla ei enää pärjää. Juntusen mukaan liittyminen Natoon olisi tehokkain tapa parantaa Suomen turvallisuutta. Useat asiantuntijat kuitenkin tyrmäsivät Juntusen väitteet.
Suomen keskeisin uhkakuva on yllättäen alkava ja nopeasti loppuun viety hyökkäys maa-, meri- ja ilmavoimien, maahanlaskujen ja rannikoille tunkeutumisten voimin. Olennaista on se, kuinka nopeasti kansainvälinen yhteisö reagoi hyökkäykseen, missä voi amiraali, puolustusvoimien ex-komentaja Jan Klenbergin mukaan kestää parikin viikkoa. Tuorein huolenaihe ovat lähialueiden taktiset ohjukset, joilla voidaan ampua satojen kilojen tavanomaisia kärkiä vastustajan puolustustahdon murtamiseksi. Pienellä maalla ei ole mitään keinoja torjua tällaista.
Hyökkäyksen ehkäisemiseksi ennalta tulisi hyökkääjälle luoda pelote siitä, että hyökkäys johtaa varmasti sotaan. Varmin ja selkein ratkaisu olisi Klenbergin mukaan liittyminen Naton jäseneksi. Vaihtoehtoisessa ratkaisussa tarvittaisiin uudet valmiusjoukot toistuvine kertausharjoituksineen ja muun muassa kallis, nykyaikainen aseistus.
Ruotsi

Helsingin Sanomien haastattelemat Suomen ja Ruotsin tutkijat uskoivat Suomen olevan valmis liittymään Natoon ilman Ruotsiakin. Vuonna 2022 ruotsalaisista 46–51 % kannatti Nato-jäsenyyttä ja 27–29 % vastusti. Jos Suomi liittyisi Natoon, ruotsalaisista 59 % kannattaisi ja 17 % vastustaisi Nato-jäsenyyttä. Toukokuussa 2022 Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Boris Johnson matkusti Ruotsiin, ja Johnson yhdessä Ruotsin pääministeri Magdalena Anderssonin kanssa allekirjoittivat maiden väliset yhteiset turvatakuut. Samana päivänä Boris Johnson vieraili Helsingissä, ja Johnson yhdessä tasavallan presidentti Sauli Niinistön kanssa allekirjoittivat samanlaiset yhteiset turvatakuut maiden välillä.
Kansainvälinen reaktio

Kun pääministeri Sanna Marin ja tasavallan presidentti Sauli Niinistö yhdessä ilmoittivat kannattavansa Suomen Nato-jäsenyyttä 12. toukokuuta 2022, useat länsimaat osoittivat tukensa Suomen valtionjohdon mietteelle. Tosin vielä maan valtionjohto ei ollut lähettänyt virallista Nato-hakemusta eli ”halua tulla kutsutuksi” jäseneksi.
11. toukokuuta Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Boris Johnson vieraili Helsingissä ja allekirjoitti yhdessä Suomen presidentti Sauli Niinistön kanssa maiden väliset turvatakuut.
12. toukokuuta Ranskan presidentti Emmanuel Macron ilmoitti tukevansa Suomen Nato-jäsenyyttä. Samana päivänä Yhdysvaltain senaatin ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtaja Bob Menendez sekä valiokunnan korkea-arvoisin republikaani Jim Risch ilmoittivat tukevansa Suomen Nato-jäsenyyttä. Myös Saksan liittokansleri Olaf Scholz ilmoitti 12. toukokuuta kannattavan Suomen Nato-jäsenyyttä ja puhelussa Suomen presidentti Sauli Niinistön kanssa ilmoitti täyden tuen Suomen päätökselle. Naton pääsihteeri Jens Stoltenberg ilmoitti tukevan Suomen Nato-jäsenyyttä ja toivottavan Suomen tervetulleiksi. Lisäksi Puolan pääministeri Mateusz Morawiecki, Liettuan pääministeri Ingrida Šimonytė ja Viron pääministeri Kaja Kallas ilmoittivat tukevansa Suomen Nato-jäsenyyttä. Yhdysvaltain presidentti Joe Biden ilmaisi tukevansa Suomen valtionjohdon päätöstä.
13. toukokuuta Turkin presidentti Recep Tayyip Erdoğan ilmoitti, että Suomen ja Ruotsin Nato-jäsenyyteen ”ei voi suhtautua positiivisesti”. Suomen Ulkopoliittisen instituutin Lähi-idän ja Turkin politiikan asiantuntija Toni Alaranta kertoi Helsingin Sanomien haastattelussa, että Erdoğanin varautuneisuus todennäköisesti liittyy etenkin konflikteihin Ruotsin tuesta Syyrian ja Turkin alueella olevaan kurdivähemmistöön. Alarannan mukaan kyseessä on Turkin konflikti Kurdistanin työväenpuolue PKK:n kanssa sekä oppositiohahmo Fethullah Gülenin ympärille muodostuneen Gülen-liikkeen kanssa. Alaranta ei kuitenkaan uskonut, että Erdoğan oikeasti torppaisi Suomen ja Ruotsin Nato-jäsenyyttä vaan pikemmin halusi ”vastapalveluksia” asiaan liittyen.
Suomen Nato-jäsenyyden haku ja ratifiointi

17.5.2022 eduskunta hyväksyi äänin 188-8 hallituksen selonteon, joka esitti Nato-jäsenyyttä. Muut puolueet kannattivat mutta vastustajat olivat melkein puolet vasemmistoliitosta, yksi perussuomalainen sekä Ano Turtiainen (Valta kuuluu kansalle). Vielä samana iltana presidentti Niinistö teki asiasta lopullisen päätöksen ja ulkoministeri Pekka Haavisto allekirjoitti jäsenyyshakukirjeen Natolle.
Suomi haki Nato-jäsenyyttä samanaikaisesti Ruotsin kanssa 18. toukokuuta 2022. Maat kutsuttiin liittymisneuvotteluun 29. kesäkuuta. Syynä neuvottelujen viivästymiselle pidettiin Turkin ja Unkarin vastustusta. Unkarin parlamentti hyväksyi 27. maaliskuuta 2023 Suomen Nato-jäsenyyden äänin 182-6. Turkin parlamentti hyväksyi 30. maaliskuuta 2023 Suomen Nato-jäsenyyden äänin 276-0.
Kirjallisuutta > Ulkoasiainministeriön julkaisemat

Bergquist, Mats; Heisbourg, François; Nyberg, René ja Tiilikainen, Teija: Arvio Suomen mahdollisen Nato-jäsenyyden vaikutuksista.  Ulkoasiainministeriö, 2016.  ISBN 978-952-281-311-4  Julkaisun verkkoversio (PDF).
Sierla, Antti: Suomen mahdollisen Nato-jäsenyyden vaikutukset.  Helsinki:  Ulkoasiainministeriö, 2007.  ISBN 978-951-724-631-6  Julkaisun verkkoversio (pdf).
Kirjallisuutta > Puolustusvoimien tutkimuslaitoksen julkaisema

Lohela, Tiia: Nato tänään.  (Puolustusvoimien tutkimuslaitoksen julkaisuja 4)  Riihimäki:  Puolustusvoimien tutkimuslaitos, 2016.  ISBN 978-951-25-2774-8  Julkaisun verkkoversio (PDF).
Aiheesta muualla

Suomen erityisedustusto Natossa: Linkkejä ja julkaisuja
Suomen Atlantti-Seuran julkaisut. PDF-muotoisia julkaisuja, joista ainakin osa on myös painettu kirjoiksi
Häkkinen, Teemu: Nato ja Suomen turvallisuusongelmat tutuiksi. Kirja-arvostelu teoksesta Salomaa, Markku: Puhutaan Natosta. Docendo, 2015. (Agricolan kirja-arvosteluja, 22.4.2015.)
Nato  Suomi
Sotilasliitot Euroopassa loppuvuonna 1982. Naton jäsenmaat on merkitty sinisellä ja Varsovan liiton punaisella. Muut valtiot ovat kartassa harmaalla.
Euroopan maiden suhde Natoon vuonna 2024:   Jäsenmaa  Jäsenyysvalmennusohjelmassa (Membership Action Plan)  Intensiivikeskustelu liittymisestä käynnissä (Intensified Dialogue)  Selvittää maakohtaista toimintasuunnitelmaa liittymiseksi (Individual Partnership Action Plan)  Rauhankumppani  Pyrkii rauhankumppaniksi.
Kaarle II (Napoli)

Kaarle II, kuva 1300-luvulta.
Kaarle II eli Kaarle Rampa (ital. Carlo Lo Zoppo; n. 1254 – 5. toukokuuta 1309) oli Napolin kuningaskunnan kuningas vuosina 1285–1309.
Suku

Kaarle II:n isä Kaarle I oli Ranskan kuninkaan Ludvig VIII:n nuorempi poika ja alkujaan Provencen, Anjoun ja Mainen kreivi, mutta valloitti vuonna 1266 paavin tuella myös Sisilian kuningaskunnan ja julistautui sen kuninkaaksi. Kaarle II:n äiti, kuningatar Beatrice oli Provencen ja Forcalquier’n kreivin Raymond V Berengarin tytär ja Provencen kreivitär. Kaarlen isästä tuli sittemmin myös Albanian kuningas, Akhaian ruhtinas ja nimellinen Jerusalemin kuningas.
Kruununprinssinä ja kuninkaana

Kaarle sai vuonna 1269 Salernon ruhtinaan arvon. Seuraavana vuonna hän meni isänsä järjestämään avioliittoon Unkarin prinsessa Marian, kuningas Tapani V:n tyttären kanssa.
Kruununprinssi Kaarle jäi hoitamaan asioita Napoliin isänsä Kaarle I:n lähdettyä kukistamaan Sisiliassa vuonna 1282 puhjennutta kapinaa, jota Aragonia tuki. Vuonna 1284 Napolin satamasta avomerelle purjehtinut Kaarle jäi Napolinlahden tappiollisen meritaistelun seurauksena aragonialaisen amiraalin Ruggiero di Laurian vangiksi. Isänsä kuoltua seuraavana vuonna Kaarlesta tuli periaatteessa kuningas, mutta hän oli edelleen sotavankeudessa. Sijaishallitsijana Napolissa toimi hänen serkkunsa, Artois’n kreivi Robert II. Kaarle II vapautui vuonna 1288, kun Englannin kuningas Edvard I ja paavi Nikolaus IV välittivät sopimuksen, jonka mukaan vastineeksi vapaudestaan Kaarle luovuttaisi Sisilian Aragonialle ja maksaisi huomattavat lunnaat. Lisäksi kolme hänen poikaansa lähetettiin hänen tilalleen panttivangeiksi Aragoniaan, ja he olivat siellä vuoteen 1295.
Sisilian menetyksen seurauksena Kaarle II:n perimä valtakunta oli supistunut Italian mantereella sijaitsevaksi Napolin kuningaskunnaksi, mutta aikalaiset käyttivät siitä edelleen vanhaa nimeä. Noustuaan valtaistuimelle Kaarle II pyörsi lupauksensa luopua Sisiliasta ja jatkoi sotaa. Paavi Nikolaus IV siunasi tämän kruunaamalla hänet vuonna 1289 Napolin ja Sisilian kuninkaaksi. Kaarle hallitsi myös isältään perimäänsä Akhaian ruhtinaskuntaa Kreikassa vuoteen 1289 ja Anjouta ja Mainea Ranskassa vuoteen 1290.
Vuonna 1295 Kaarle II ja Aragonian kuningas Jaakko II solmivat Anagnin rauhan, jonka mukaan Sisilia palautuisi Kaarlelle ja Jaakko saisi vastineeksi Sardinian ja Korsikan paavin läänityksinä. Lisäksi Jaakko II:n naisi Kaarlen tyttären Blankan. Jaakko II:n veli Fredrik kuitenkin julistautui paikallisten asukkaiden tuella Sisilian kuninkaaksi ja kieltäytyi luovuttamasta saarta, joten sota puhkesi uudelleen. Vuonna 1302 solmitun Caltabellottan rauhan mukaan Fredrik sai hallita Sisiliaa kuolemaansa saakka, minkä jälkeen sen oli määrä siirtyä Kaarlen suvulle. Rauhansopimuksen mukaan Fredrikin tuli myös naida Kaarlen tytär Eleonoora.
Kaarle II:a pidettiin hurskaana hallitsijana, jolla oli läheinen suhde katoliseen kirkkoon. Hän rakennutti kirkkoja ja luostareita, edisti kauppaa ja taiteita ja tuki Napolin yliopistoa.