stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bronislav Kaminski
Varsovan kapinan kukistaja

Vuonna 1944 Heinrich Himmler käski Kaminskia auttamaan toisia SS-divisioonia Varsovan kapinan kukistamisessa. Kaminski lähetti noin 1 700 vapaaehtoista riveistään Varsovaan. SS-komentaja Frolov antoi hänen miehilleen täyden luvan ryöstää ja raiskata, mitä monet heistä tekivät. Kaminskin prikaati menetti pian kaiken taisteluarvonsa ja Kaminski keskittyi itse täysin arvoesineiden ryöstelyyn siviilien kodeista.
Kuolema

Varsovan ryhmän huono käytös oli Heinrich Himmlerille syy Kaminskin ja hänen päämiestensä teloitukseen sotaoikeuden istunnon jälkeen Litzmannstadtissa. Heidät tuomittiin valtakunnan omaisuuden varastamisesta, koska varastettu omaisuus piti toimittaa Himmlerille, kun taas Kaminski ja hänen miehensä suunnittelivat pitävänsä ne itse.
RONA:n miehet saivat väärennetyn selityksen siitä, että puolalaiset partisaanit olivat tappaneet Kaminskin. Kun Kaminskin miehet eivät uskoneet, Gestapo haki Kaminskin auton, ampui sen täyteen reikiä ja sotki siihen hirven verta. Taistelutahtonsa menettänyt prikaati siirrettiin pian pois kaupungista pohjoiseen kauas partisaanitoiminnasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bronislav Kaminski Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Bronislav Kaminski
Käännös suomeksi
Kommunistinen vallankumous

Kommunistinen vallankumous on marxilaisuuden perustajien Karl Marxin ja Friedrich Engelsin 1800-luvulla kehittämään niin sanottuun materialistiseen historiakäsitykseen ja luokkataisteluun perustuva oletettu tulevaisuuden tapahtuma, jossa yhteiskunta harppaa laadullisesti kapitalismista kommunismiin. Vallankumouksessa suuri proletariaatti eli työväenluokka syrjäyttää pienen kapitalistiluokan vallasta. Marxin mukaan kommunistista yhteiskuntaa edeltää sosialismin välivaihe, jota hän kutsui ”proletariaatin diktatuuriksi”. Marx ja Engels katsoivat, että kapitalistisen tuotantotavan ristiriidat johtavat proletariaatin luokkatietoisuuden heräämiseen, mikä edeltää vallankumousta.
Kommunistisen vallankumouksen on yleisesti teoretisoitu olevan maailmanvallankumous. Venäjällä Vladimir Lenin muotoili leninisminä tunnetun opin, joka kannatti aseellista vallankumousta ja yksipuoluejärjestelmää vastavallankumouksen estämiseksi. Venäjän lokakuun vallankumousta vuonna 1917 seurasi Leninin johtamien bolševikkien eli kommunistisen puolueen johtama valtio, Neuvostoliitto. Lenin kutsui luokkavihollisia muiden muassa syöpäläisiksi ja verenimijöiksi.
Toisen maailmansodan jälkeen kommunistit nousivat valtaan useissa maissa, mitä seurasi niin sanottu kylmä sota. Leninin seuraaja Josif Stalin oli asemoinut Neuvostoliiton odottamaan kapitalistisen maailman kaatumista sosialismi yhdessä maassa -politiikallaan. 1990-luvun alussa Neuvostoliitto lakkautui ja sen johtama itäblokki ja reaalisosialistinen järjestelmä päättyivät.
Marx ja Engels

Kommunistinen vallankumous on Karl Marxin (1818–1883) ja Friedrich Engelsin (1820–1895) kehittämään historiankäsitykseen eli historialliseen materialismiin ja luokkataisteluun perustuva tulevaisuuden tapahtuma, jota koskevaa teoriaa he kehittelivät ensimmäisen kerran käsikirjoituksessaan Saksalainen ideologia vuosina 1845–1846. Marxin ja Engelsin mukaan kommunistinen vallankumous oli historiallisesti välttämätön seuraus tuotantovoimien kehityksestä kapitalismissa. Kapitalistiset tuotantosuhteet muuttuvat ajan myötä tuotantovoimien kehityksen kahleeksi. Samalla kapitalistinen tuotantotapa on tuottanut uuden yhteiskuntaluokan, proletariaatin eli työväenluokan, omat haudankaivajansa. Kommunistisen tietoisuuden saavutettuaan proletariaatti toteuttaa vallankumouksen, jossa se kukistaa hallitsevan kapitalistiluokan eli porvariston. Marx korosti, että sosialismin tuli olla kansainvälinen liike. Kommunistinen manifesti päättyi kehotukseen: ”Kaikkien maiden proletaarit, liittykää yhteen!”
Vuonna 1848 Karl Marx ja Friedrich Engels tiivistivät Kommunistisessa manifestissa kommunistien poliittisen ohjelman kahteen sanaan: ”yksityisomistuksen lakkauttaminen”. Tavoite oli saavutettavissa ainoastaan väkivaltaisella vallankumouksella, jossa proletariaatti ottaa haltuunsa poliittisen vallan. Proletariaatin diktatuuri tarkoittaa Marxin mukaan sitä, että vastavallankumouksen estämiseksi työväenluokka hallitsee oman luokkaetunsa mukaisesti, kuten porvaristo teki aikaisemmin. Marx omaksui ajatuksen diktatuurista sosialistisen vallankumouksen välittömänä tavoitteena ranskalaiselta sosialistilta Louis-Auguste Blanquilta. Blanqui oli kirjoittanut tiedostavasta etujoukosta, jonka johdolla vallankumous tehtäisiin. Voittanut etujoukko perustaisi tilapäisen yksinvallan. Vaaleja ei Blanquin mukaan voinut järjestää, koska kansan enemmistö oli liian tietämätöntä ymmärtääkseen etujaan.
Vuonna 1875 Gothan ohjelman arvostelussa Marx jakoi tulevaisuuden yhteiskunnan kahteen peräkkäiseen vaiheeseen. Ensimmäinen vaihe eli sosialismi merkitsi tuotantovälineiden yhteisomistusta, mutta kantoi vielä joitakin porvarillisen yhteiskunnan tuntomerkkejä. Siinä periaatteena olisi ”kukin kykyjensä mukaan, kullekin työnsä mukaan”. Tällöin tuloksena ei vielä ole täydellinen työn tuotteiden tasajako. Toiseen vaiheeseen eli kommunistiseen yhteiskuntaan siirrytään, kun tuotantovoimien kehitys johtaa taloudelliseen yltäkylläisyyteen. Kommunismissa periaatteena on ”kukin kykyjensä mukaan, kullekin tarpeidensa mukaan.”
Leninismi

Venäläinen sosialisti Vladimir Lenin (1870–1924) muotoili 1900-luvun alussa vallankumouksellisen teoriansa, jota ryhdyttiin myöhemmin kutsumaan leninismiksi. Lenin arvioi, ettei proletariaatti nousisi kapinaan itsestään, vaan vallankumouksen etujoukkona tulisi toimia kommunistinen puolue, ammattimaisten vallankumouksellisten etujoukko. Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue hajosi 1900-luvun alussa Leninin seuraajiin eli bolševikkeihin ja maltillisempiin menševikkeihin. Bolševikit kannattivat aseellista vallankumousta ja proletariaatin diktatuuria.
Lenin uskoi kapitalismin johtavan maailmanlaajuiseen imperialismiin. Tämä johtaisi Leninin mukaan imperialististen valtojen väliseen konfliktiin ja sosialistista vallankumousta suosiviin olosuhteisiin alikehittyneissä maissa, joissa proletariaatti on porvaristoa suurilukuisempi. Marxista poiketen Lenin uskoi alikehittyneen Venäjän olevan otollinen maa sosialistiselle vallankumoukselle: Venäjän työläisten ja talonpoikien tulisi liittyä yhteen.
Venäjän vallankumous ja Neuvostoliitto

Bolševikit tekivät Venäjällä vuonna 1917 ”lokakuun vallankumouksen”. Kommunismin käsite oli Euroopassa jo unohtunut, ja työväenpuolueet kutsuivat itseään sosiaalidemokraateiksi. Lenin otti kommunismin käsitteen uudelleen käyttöön vuonna 1918, kun Venäjän sosiaalidemokraattinen puolue (bolševikit) muutti nimensä Venäjän kommunistiseksi puolueeksi. Syynä oli se, että Euroopan sosiaalidemokraattiset puolueet eivät olleet hyväksyneet bolševikkien vallankaappausta.
Venäjän tapahtumat eivät vastanneet Marxin ja Engelsin alkuperäisiä ajatuksia. Lokakuun vallankumous ei johtunut tuotantovoimien korkeasta kehitystasosta, missä kapitalistiset tuotantosuhteet olisivat muuttuneet talouden jarruksi. Venäjä oli kehittymätön maatalousmaa, ja bolševikkikumous johtui Venäjälle sodan myötä levinneestä sekasorrosta, jonka keskellä bolševikkien lupaukset rauhasta ja maasta vetosivat laajoihin väestönosiin. Kumouksen tuloksena ei ollut Marxin kuvittelema proletariaatin diktatuuri, vaan vallan kaapanneen bolševikkiryhmän valta.
Bolševikit alkoivat ajaa kommunistista maailmanvallankumousta perustamansa Kommunistisen internationaalin eli Kominternin avulla. Neuvostoliiton viralliseksi ideologiaksi muodostui marxismi-leninismi. Leninin kuoleman jälkeisessä valtataistelussa Lev Trotski ja hänen oppinsa jatkuvasta vallankumouksesta hävisi Josif Stalinille ja hänen ajatukselleen sosialismista yhdessä maassa.
Toisen maailmansodan jälkeen kommunistit nousivat valtaan useissa maissa, mitä seurasi niin sanottu kylmä sota. 1990-luvun alussa Neuvostoliitto lakkautui ja sen johtama itäblokin reaalisosialistinen järjestelmä sortui.
Huomautuksia

↑  Teos julkaistiin vasta 1932 Moskovassa.
Sirppi ja vasara on kommunismin tunnus, jossa sirppi kuvaa maatyöläisiä ja vasara tehdastyöläisiä.
RINA

RINA (lyhenne sanoista Recursive InterNetwork Architecture eli rekursiivinen internet-arkkitehtuuri) on kehitteillä oleva uusi tietoverkkojen arkkitehtuuri. Se on radikaalisti erilainen kuin Internetin tiedonsiirrossa nykyisin käytettävä TCP/IP-arkkitehtuuri. RINA pohjautuu ajatusmalliin, että kaikki tiedonsiirto tietoverkoissa on pohjimmiltaan ohjelmaprosessien välistä kommunikaatiota (Inter-Process Communication, IPC).
Perinteisestä, eri tehtäviin erikoistuneisiin kerroksiin (siirtokerros, verkkokerros, kuljetuskerros jne.) pohjautuvasta verkkomallista poiketen RINA lähtee ajatuksesta, että tarvitaan vain yksi toiminnallinen kerros, joka sisältää kaikki verkossa tarvittavat protokollat. Tätä yhtä "rakennuspalikkaa", josta käytetään nimitystä DIF (Distributed IPC Facility), päällekkäin pinoamalla rakennetaan verkkoon niin monta kerrosta, kuin ylläpidollisesti katsotaan tarpeelliseksi. Kaikki kerrokset sisältävät periaatteessa saman toiminnallisuuden, vain niiden näkyvyysalue (scope) on erilainen. Alimpana oleva kerros voi hoitaa esimerkiksi kahden reitittimen välistä fyysistä linkkiä, kun taas ylin kerros voi olla vaikka maailmanlaajuinen ("Public Internet DIF"). Kutakin kerrosta voidaan säätää erikseen erilaisten käytäntöjen (policy) avulla. Käytännöillä säädellään esimerkiksi käytettävää tiedon salausta, laatuasetuksia (QoS) ja kerroksen käyttöön vaadittavaa autentikointia.
Historia ja motivaatio

RINA-arkkitehtuurin idean kehitti alun perin Bostonin yliopistolla työskentelevä John Day, joka on toiminut tietoliikenneprotokollien kehityksessä 1970-luvulta lähtien ja oli mukana muun muassa ARPANETin ja OSI-viitemallin kehitystyössä. Dayn mukaan tarve täysin uudelle verkkoarkkitehtuurille johtuu TCP/IP-arkkitehtuurin perustavanlaatuisista vioista ja puutteista, joiden korjaaminen lisäominaisuuksien ja uusien protokollien avulla on vaikeaa tai jopa mahdotonta. Näitä ovat esimerkiksi:
IP-verkko reitittää dataa tietokoneiden verkkoliityntöjen välillä, ei sovellusohjelmien välillä. Ohjelmat tarvitsevat tietoliikennepalveluita, eivät verkkoliitynnät.
Sovellusohjelmilla ei ole mahdollisuutta kertoa verkolle toivomaansa palvelun laatutasoa, ne voivat ainoastaan valita luotettavan (TCP) tai epäluotettavan (UDP) siirtotien välillä. Verkon kannalta kaikki ohjelmat ovat tiedonsiirtotarpeidensa osalta samanlaisia, kun oikeasti esim. VoIP-puheluyhteydellä on tiedonsiirrolle hyvin erilaiset laatuvaatimukset kuin vaikkapa www-sivun siirrolla HTTP-protokollan avulla.
Verkolla ei ole mitään tietoa kommunikoivien sovellusten nimistä, vaan se käyttää verkkoliitynnän osoitteen (IP-osoite) ja kuljetuskerroksen porttinumeron muodostamaa paria tunnistamaan tiedon kulkutien päissä olevat sovellukset. Verkko käyttää siis tietoa missä tunnistamaan sen mikä kommunikoi. Joka kerran, kun sovellus vaihtaa liityntäpistettään verkkoon, se näyttää verkon kannalta eri sovellukselta. Tämä vaikeuttaa suuresti useamman verkkoliitynnän käyttöä sekä laitteen liikkuvuutta verkossa.
Internet-verkko ei ole luonteeltaan hierarkkinen useiden verkkojen muodostama kokonaisuus, vaan yksi maailmanlaajuinen "litteä" verkko jossa eri toimijoiden aliverkot on liitetty yhteen peräkkäin ilman hierarkiaa, ja jossa on yksi yhteinen osoiteavaruus. Tämän seurauksena verkon reititys tapahtuu monimutkaisella järjestelmällä, jossa sekä toimijan oman verkon sisäinen reititys, että sen ulkopuolelle menevän liikenteen reititys tapahtuu samassa kerroksessa, tai jossa joudutaan käyttämään verkko-osoitteen muunnosta (NAT) mahdollistamaan muusta verkosta riippumattoman osoiteavaruuden käyttö.
Alun perin 1970-luvulla kehitettyä TCP/IP-arkkitehtuuria on kuluneiden vuosikymmenten aikana paranneltu ja korjailtu eri tavoin, kehittämällä uusia protokollia ja uudistamalla vanhoja sen verran kuin on ollut mahdollista. Se käsittää nykyään useita kymmeniä protokollia (vaikka sovelluskerroksen protokollia ei lasketa mukaan), joista kaikki eivät asetu kunnolla mihinkään tiettyyn TCP/IP-mallin kerrokseen (kuten esim. ARP tai MPLS). Täysin "puhtaalta pöydältä" kehitetty RINA taas lupaa suoriutua kaikista nykyisen TCP/IP-arkkitehtuurin tehtävistä, sekä myös tulevaisuuden tarpeista, käyttäen ainoastaan kahta protokollaa.
Käyttöönotto

Vaikka RINA on hyvin erilainen arkkitehtuuri nykyisin käytettyyn TCP/IP-arkkitehtuuriin verrattuna, sen käyttöönotto voidaan suorittaa pala palalta vähän kerrallaan. Niin sanotut shim-DIFit tarjoavat mahdollisuuden olemassa olevien verkkotekniikoiden (esim. Ethernet, TCP, UDP, WiFi) käyttöön siirtotienä EFCP-liikenteelle. Näiden avulla RINA-verkkoja on mahdollista rakentaa jo ennen kuin RINA-tekniikkaa tukevia laitteita (kytkimiä, reitittimiä yms.) on saatavilla. Toisaalta myös muita verkkoprotokollia on mahdollista tunneloida RINA-verkon läpi. Lopullisessa muodossaan RINA voisi korvata kaikki muut verkkoprotokollat, eli koko protokollapinon linkkikerroksesta aina sovellusprotokolliin asti.
Kehitystyö

RINA-arkkitehtuurin kehitys voidaan katsoa alkaneeksi vuonna 2008, jolloin julkaistussa kirjassaan Patterns in Network Architecture: A return to Fundamentals John Day esitti RINAn perusajatukset. Nykyään RINAn kehitystyötä koordinoi epävirallinen ryhmä nimeltä Pouzin Society (PSOC), joka on nimetty datagrammin keksijän ja CYCLADES-verkon kehittäjän Louis Pouzinin mukaan.
Kehitystyö > Bostonin yliopiston RINA-kehitystiimi

Bostonin yliopistolla RINA-arkkitehtuurin kehitystä johtavat John Dayn lisäksi professorit Ibrahim Matta ja Lou Chitkushev. Tiimi on saanut rahoitusta tutkimukseen Yhdysvaltain kansalliselta tiedesäätiöltä.
Kehitystyö > FP7 IRATI ja PRISTINE

Euroopan komission Tutkimuksen puiteohjelma FP7 on rahoittanut IRATI-nimeä kantavaa projektia, jonka päätarkoitus oli kehittää avoimen lähdekoodin RINA-toteutus Ethernet-alustalle Linux-ympäristöön. Projektissa partnereina toimivat i2CAT Foundation, Nextworks, iMinds, Interoute ja Bostonin yliopisto.
IRATI-projektin jatko-ohjelmassa nimeltä PRISTINE on jatkokehitetty IRATI-projektin tuottamaa RINA-toteutusta. Tarkoituksena on ollut kehittää käytäntöjä mm. verkon tukkeutumisen estoon, resurssien varaukseen, reititykseen, tietoturvaan ja verkonhallintaan. Partnereina projektissa ovat toimineet WIT-TSSG, i2CAT, Telefónica I+D, Ericsson, Nextworks, Thales, Nexedi, BISDN, Atos, Juniper Networks, Oslon ja Brnon yliopistot, Telecom SudParis, CREATE-NET, iMinds sekä PNSol.
Kehitystyö > GÉANT3+ IRINA

Yleiseurooppalainen kansallisten tutkimusverkkojen kattojärjestö GÉANT rahoitti IRINA-projektia, jossa tutkittiin RINA-arkkitehtuurin soveltuvuutta tutkimus- ja opetusverkkojen käyttöön. Projektin loppuraportin mukaan ainakin virtuaaliverkoissa RINA tarjoaa selkeästi paremman suorituskyvyn kuin TCP/IP.
Kehitystyö > UiO OCARINA

Oslon yliopiston OCARINA-projektin tarkoituksena on optimoida RINA-arkkitehtuuria kehittämällä siihen uusia käytäntöjä tukkeutumisen estoon ja reititykseen. Reititystä on tarkoitus kehittää dynaamisempaan suuntaan, kun nykyisin Internetin reititys on hyvin staattista.
Kehitystyö > H2020 ARCFIRE

Euroopan komission Horisontti 2020-ohjelman rahoittamassa ARCFIRE-projektissa RINA-arkkitehtuuria testataan suuremmassa mittakaavassa, ja optimoidaan IRATI-projektin RINA-toteutusta niin, että verkko-operaattorit voivat alkaa testata sitä omissa verkoissaan. Projektissa tutkitaan myös mm. miten hyvin RINA-verkko kestää erilaisia palvelunestohyökkäyksiä nykyisin käytössä oleviin tekniikoihin verrattuna.
Toteutukset

RINA-arkkitehtuurin toteutuksia on olemassa useita erilaisille alustoille. Näitä ovat ainakin:
IRATI, Euroopan komission projektissa kehitetty toteutus Linux-ympäristöön
protoRINA, Bostonin yliopiston kehittämä prototyyppitoteutus Java-ympäristöön
rlite, RINA-toteutus Linux-ympäristöön jossa siirtoteinä Ethernet, TCP ja UDP
RinaSIM, OMNeT++ simulaatioalustalle rakennettu RINA-simulaattori
Linkit yllä olevien toteutuksien lähdekoodeihin löytyvät Pouzin Societyn www-sivuilta.
Aiheesta muualla

Pouzin Society
RINA-aiheisten dokumenttien kokoelma (Arkistoitu – Internet Archive) Pouzin Society |kieli= en
kuva 1: Hajautettu ohjelmapalvelu (DAF)
kuva 2: Esimerkki RINA-verkon kerrosrakenteesta
Ovensuljin

Nykyaikainen käsikäyttöinen ovensuljin
Ovensuljin eli ovipumppu on mekaaninen laite, joka sulkee oven hallitusti yleensä sen jälkeen, kun joku on avannut sen tai se on auennut automaattisesti.
Ovensuljinten tyypit

Sisäovissa käytettäviä ovensulkimia on viittä tyyppiä:
Pinta-asenteiset
Ovenpieleen piilotetut (upotetut)
Lattiaan piilotetut
Oveen piilotetut
Ovikenkään piilotetut
Pinta-asenteisesta ovensulkimesta on neljä muunnelmaa: sivukiskovartinen, suljin tavallisella varrella, rinnakkaisvartinen ja yläpieleen asennettava. Ylös asennettavat ovensulkimet ovat yleensä pinta-asenteisia, mutta osa valmistajista myy myös piilotettavia malleja. Tällaiset sulkimet asennetaan joko ovenkarmin yläosassa eli kamanassa olevaan taskuun tai lattiaan suoraan tukipisteen alle, ja ne ovat täysin piilossa. Tällaisia ovensulkimia kutsutaan lattiajousiksi, ja niitä on kahta muunnelmaa: sekä aukipitolaitteella että ilman. Ne koostuvat tapista, joka työntyy esiin laitteen yläosasta, ja jonka vastakappaleena on ovikenkä (tai hihna), johon ovi on liitetty, jonkinlaisesta jousesta ja vaimentimesta, joka rajoittaa oven sulkeutumisvoimaa. Vaimentimet ovat yleensä joko paineilmatoimisia tai hydraulisia, ja huipun tukipistettä kutsutaan yläkeskukseksi. Lattiajouset ovat tavallisesti kalleimpia ja vaikeimmin asennettavia ovensulkimia.
Ovensulkimen keksiminen voidaan ajoittaa 1700-luvun loppupuolelle, ja ensimmäinen patentti annettiin Henry Downerille (Ironmongerille), joka asui Fleet Streetillä, Lontoossa. Hän keksi oven sulkevan jousen vuonna 1790, mutta ovensulkimesta on aiempiakin viitteitä.
Toinen ovensulkimen tyyppi, pinta-asenteinen, kiinnitetään ovenpieleen oven taakse (saranoiden luokse) keskimmäisen saranan viereen. Varsi tukee ovea vasten ja jousi, jota oven avaava käyttäjä venyttää, sulkee oven palautuessaan alkuperäiseen muotoonsa. Tällaista ovensuljinta kutsutaan saparojouseksi. Se on kaikkein yksinkertaisimpia mekanismeja eikä siinä ole vaimenninta.
Ovensulkimesta on myös ulko- ja verkko-oviin sopivat muunnelmat: kuten nimestä voi päätellä, näitä männänmuotoisia sulkimia käytetään ulko-, turva- ja verkko-ovissa, jotka antavat kodille lisäsuojaa säätä, tunkeutujia ja hyönteisiä vastaan. Toisin kuin sisäovensulkimet, jotka ovat yleensö hydraulisia, ulko-ovensulkimet ovat tavallisesti paineilmatoimisia, ja ovi suljetaan ilman ja jousten avulla. Ulko-ovensulkimissa on yleensä mekaaninen mahdollisuus lukita suljin auki-asentoon tapilla, kun tavaraa kannetaan sisään tai ulos, mutta uudemmissa malleissa (kuten Touch 'n Hold -ovensulkimessa) on painike aukipito-ominaisuuden käyttöä varten, mikä helpottaa aukipitoa.
Piilotettu, pieleen asennettava ovensuljin sopii oven ja ovenpielen syvennyksiin ja on täysin piilossa, kun ovi on kiinni. Näitä on saatavilla sekä ohjattuna että ohjaamattomana muunnelmana riippuen käyttötarkoituksesta.
Kenkäovensuljin, jota kutsutaan myös kantajouseksi, voi olla vaimentava tai vaimentamaton, aukipidolla tai ilman. Se sijoitetaan yleensä oven kantaan, ovikengän sisään. Kenkä näyttää samanlaiselta kuin lattiajousten kanssa käytettävät kengät.
Ovensuljinten tyypit > Käsikäyttöiset ovensulkimet

Käsikäyttöinen ovensuljin varastoi oven avaamiseen käytettävän energian jousen venymiseen, puristumiseen tai kiertymiseen, ja vapauttaa sen oven sulkemiseen. Joissakin sulkimissa jousen voimaa voi säätää, jolloin oven avaamista voi helpottaa tai vaikeuttaa. Useimmissa ovensulkimissa on hydrauliset (öljyllä täytetyt) vaimentimet sulkunopeuden rajoittamista varten, mutta myös jousta voi käyttää sulun vaimentamiseen. Osassa ovensulkimia on hidastin, joka ehkäisee oven liian nopeaa avaamista. Tämä on käytännöllinen muun muassa ulko-ovissa, joissa on vaara, että tuuli puhaltaa oven auki, mikä voi aiheuttaa vahinkoa ovelle ja/tai lähellä oleville esineille ja henkilöille. Nopeus, jolla ovensuljin sulkee oven, voi olla säädettävissä jopa kolmella säätöventtiilillä. Nämä venttiilit säätävät yleensä oven sulkeutumisnopeutta ja salpautumisnopeutta, ja jotkin sulkimet ovat saatavilla viipeellä toimivalla venttiilillä. Salpautumisnopeus tarkoittaa nopeutta, jolla ovi sulkeutuu viimeiset kolmesta kymmeneen astetta, ja se säädetään usein nopeaksi, jotta ovi telkeytyy kunnolla. Sulkeutumisnopeus tarkoittaa nopeutta, jolla ovi sulkeutuu ensimmäiset noin kaksi kolmasosaa sulkeutumismatkasta, ja se säädetään usein salpautumisnopeutta hitaammaksi. Oviin, joihin halutaan paljon pidempi sulkeutumisaika, voidaan valita viipeellinen ovensuljin. Viipeellinen venttiili hidastaa sulkeutumisaikaa reilusti noin ensimmäisen puolen sulkeutumisajasta. Ovensulkimia, joissa on tämä toiminto, ja jotka sulkevat oven määritetyllä nopeudella, kutsutaan säädettäviksi ovensulkimiksi.
Ovensuljinten tyypit > Itsetoimivat ovensulkimet

Itsetoimiva ovensuljin (kutsutaan yleensä ovenavauslaitteeksi) avaa oven itsestään, yleensä painikkeen, liikkeentunnistimen tai muun kojeen ohjaamana, ja sulkee sen tämän jälkeen. Turvallisen sulkeutumishetken määrityksessä käytetään tavallisesti liikkeentunnistinta tai läheisyysanturia. Tällaisilla ovensulkimilla voidaan myös parantaa turvallisuutta, sillä ovi voidaan pitää lukittuna sähkömagneettisesti kunnes koodi syötetään tai avainkortti näytetään. Alueilla, joiden turvallisuusluokitus on korkea, voidaan käyttää näiden asemesta iiris- tai sormenjälkilukijaa.
Sulkuvoiman ja sulkeutumisnopeuden säätö

Ovensulkimissa käytetään yleensä vaimentimia ohjaamaan sulkuvoimaa ja sulkeutumisnopeutta. Ne ovat yleensä hydraulisia tai paineilmatoimisia.
Käyttö > Paloturvallisuus

Ovensulkimia asennetaan yleensä palo-oviin, joiden on oltava suljettuna palon sattuessa rajoittamaan tulen ja savun leviämistä. Niiden suorityskykyyn sovelletaan useimmissa maissa kansallisia standardeja.
Käyttö > Lämmön ylläpito

Ovensulkimet auttavat säästämään lämpöä, sillä kylmä ilma ei pääse virtaamaan ovesta pitkiä aikoja, jos ovi pysyy suljettuna suurimman osan ajasta.
Käyttö > Turvallisuus

Ovensulkimet ylläpitävät yleistä turvallisuutta, koska ne sulkevat ovesta kulkeneen jäljiltä avatun oven, jos henkilö ei ole itse vetänyt sitä kiinni. Lukko telkeytyy usein samalla, jolloin kutsumattomien vieraiden pääsy rakennukseen estyy.
Käyttö > Melunhallinta

Melunhallintaa vaativissa rakennuksissa, kuten studioissa, ovensulkimilla on tärkeä tehtävä eristää melu molempiin suuntiin.
Käyttö > Yksityisyys

Ovensulkimet lisäävät yksityisyyttä monissa tapauksissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ovensuljin Wikimedia Commonsissa
Kuvia ovensulkimista: https://www.midlandsfloorsprings.co.uk/blog (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Door closer
Piilotettu, ovenpieleen asennettu ovensuljin
Vanhanmallinen ovipumppu (BKS:n valmistama)
Paineilmatoiminen lattiajousi, josta on poistettu messinkinen sisustuslevy ja kenkä, jotta koneisto on näkyvissä.
Käännös suomeksi