stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leninets-luokka

| Leninets-luokka |
| --- | --- |
 Leninets-luokan sukellusvene L-4 Garibaldijets

Tekniset tiedot
Uppouma:  989 t (pinnalla) 1 276 t (sukellus)
Pituus:  78,0 m
Leveys:  7,2 m
Syväys:  3,96 m
Koneteho:  2 × 42BM6-dieselmoottoria, 2 200 bhp (pinnalla) 2 × PG-84/50-sähkömoottoria 1 300 hv
Nopeus:  15,5 solmua (pinnalla) 9,0 solmua (sukellus)
Miehistöä:  55
Toimintamatka:  1 000 nm@15,5 solmua (pinnalla) 150 nm@3 solmua (sukellus)
Aseistus
Meritorjunta:  6 × torpedoputkea 1 × B-2-tykkiä
Ilmatorjunta:  1 ×37 mm 11-K -ilmatorjuntatykki
Leninets- tai L-luokka oli Neuvostoliiton laivaston 25 miinanlaskukykyisen sukellusveneen muodostama alusluokka, jonka veneet voidaan jakaa neljään alaluokkaan. Alaluokat olivat II, XI, XIII ja XIIIbis sarjat, joista ensimmäisen II sarjan tilaus vahvistettiin vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa, sarjat XI ja XIII kuuluivat toiseen viisivuotissuunnitelmaan ja XIIIbis kolmanteen viisivuotissuunnitelmaan.
Suunnittelu

Luokka perustui edeltävään Dekabrist-luokkaan, joka sai vaikutteita Britannian kuninkaallisen laivaston L-luokan sukellusveneestä HMS L55, joka upposi Itämerellä osuttuaan miinoihin Neuvosto-Venäjän laivaston alusten takaa-ajamana ympärysvaltojen hyökättyä Venäjälle. Neuvostoliittolainen kalastustroolari löysi 1926 sukellusveneen hylyn, minkä sukellusveneiden pelastusalus Kommuna nosti huhtikuusta elokuuhun 1928. Alus kunnostettiin Itämeren telakalla Leningradissa yleisöltä kerätyn rahaston turvin ja liitettiin elokuussa 1931 punalippuiseen laivastoon nimellä L-55. Alus sai nimen Bezbožnik (”Jumalaton” tai ”Ateisti”).
Mallin mukaan ja edeltäviin venäläisiin ja neuvostoliittolaisiin sukellusveneisiin perustuen rakennettiin 25 venettä neljässä sarjassa vuosina 1931–1941 Itämerellä ja Mustallamerellä. Ykkös- ja kakkossarjan veneet nimettiin eri vallankumous- ja bolsevikkisankarien mukaan.
Luokan erikoisuus oli miinanlaskukyky, joka oli perintöä Krab-veneeltä. Veneissä ei ollut täydellistä kaksoisrunkoa, vaan satulanmuotoinen tankki polttoaineelle ja painolastille molemmilla puolilla painerunkoa.
Alukset > Sarja II

| nimi | rakentaja | kölinlasku | vesillelasku | palvelus | kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Leninets myöh. L-1 (Ленинец) | Itämeren telakka, Leningrad | 6. syyskuuta 1929 | 28. helmikuuta 1931 | 22. lokakuuta 1933 | Saksan tykistön upottama Nevalla lokakuussa 1941 |
| Stalinets ex- Marksist  myöh L-2 (Сталинец) | Itämeren telakka, Leningrad | 6. syyskuuta 1929 | 21. toukokuuta 1931 | 24. lokakuuta 1933 | uponnut osuttuaan miinaan 14. marraskuuta 1941 |
| Frunzenets ex- Bolševik myöh L-3 (Фрунзенец) | Itämeren telakka, Leningrad | 6. syyskuuta 1929 | 8. heinäkuuta 1931 | 5. marraskuuta 1933 | myyty romutettavaksi 1959 |
| Garibaldijets myöh L-4 (Гарибальдиец) | Nikolajevin eteläinen telakka, Nikolajev | 15. maaliskuuta 1930 | 31. elokuuta 1931 | 8. lokakuuta 1933 | alusluettelosta 1958 |
| Tšartist myöh L-5 (Чартист) | Nikolajevin eteläinen telakka | 15. maaliskuuta 1930 | 5. kesäkuuta 1932 | 30. lokakuuta 1933 | alusluettelosta 1950-luvulla |
| Karbonari myöh. L-6 (Карбонарий) | Nikolajevin eteläinen telakka | 15. maaliskuuta 1930 | 3. marraskuuta 1932 | 9. toukokuuta 1933 | upotettu 18. huhtikuuta 1944 |
Alukset > Sarja XI

Vladivostokissa valmistetun XI-sarjan veneiden osat valmistettiin Itämeren telakalla Leningradissa, minkä jälkeen ne siirrettiin kasattavaksi Vladivostokiin.
| nimi | rakentaja | kölinlasku | vesillelasku | palvelus | kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Vorošilovets myöh. L-7 | Dalzavodin telakka, Vladivostok | 10. huhtikuuta 1933 | 15. toukokuuta 1935 | 10. marraskuuta 1936 | kadonnut 1941-1942 |
| Dzeržinets myöh L-8 | Dalzavodin telakka, Vladivostok | 10. huhtikuuta 1933 | 10. syyskuuta 1935 | 29. joulukuuta 1936 | alusluettelosta 1950-luvulla |
| Kirovets myöh L-9 | Dalzavodin telakka, Vladivostok | 2. kesäkuuta 1934 | 25. elokuuta 1935 | 29. joulukuuta 1936 | alusluettelosta 1950-luvulla |
| L-10 | Dalzavodin telakka, Vladivostok | 10. kesäkuuta 1934 | 18. joulukuuta 1936 | 17. joulukuuta 1937 | alusluettelosta 1950-luvulla |
| L-11 | Dalzavodin telakka, Vladivostok | 10. kesäkuuta 1934 | 4. joulukuuta 1936 | 6. marraskuuta 1938 | alusluettelosta 1950-luvulla |
| L-12 | Dalzavodin telakka, Vladivostok | 10. kesäkuuta 1934 | 7. marraskuuta 1936 | 9. joulukuuta 1938 | alusluettelosta 1950-luvulla |
Alukset > Sarja XIII

Vladivostokissa valmistetun XIII-sarjan veneiden L-13 - L-16 osat valmistettiin Itämeren telakalla Leningradissa, L-17 sekä L-18 Nikolajevin eteläisellä telakalla ja sarjan viimeinen L-19 Sevastopolin telakalalla. Osat siirrettiin kasattavaksi Vladivostokiin.
| nimi | rakentaja | kölinlasku | vesillelasku | palvelus | kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| L-13 | Dalzavodin telakka, Vladivostok | 25. huhtikuuta 1935 | 2. elokuuta 1936 | 2. lokakuuta 1938 | kadonnut 1941-1942 |
| L-14 | Dalzavodin telakka, Vladivostok | 25. huhtikuuta 1935 | 20. joulukuuta 1936 | 10. lokakuuta 1938 | alusluettelosta 1950-luvulla |
| L-15 | Dalzavodin telakka, Vladivostok | 5. marraskuuta 1935 | 26. joulukuuta 1936 | 6. marraskuuta 1938 | alusluettelosta 1950-luvulla |
| L-16 | Dalzavodin telakka, Vladivostok | 5. marraskuuta 1935 | 9. heinäkuuta 1937 | 9. joulukuuta 1938 | upotettu 11. lokakuuta 1942 |
| L-17 | Dalzavodin telakka, Vladivostok | 25. tammikuuta 1936 | 5. marraskuuta 1937 | 5. kesäkuuta 1939 | alusluettelosta 1950-luvulla |
| L-18 | Dalzavodin telakka, Vladivostok | 30. joulukuuta 1936 | 12. toukokuuta 1938 | 24. syyskuuta 1939 | alusluettelosta 1950-luvulla |
| L-19 | Dalzavodin telakka, Vladivostok | 26. joulukuuta 1935 | 26. toukokuuta 1938 | 4. marraskuuta 1939 | alusluettelosta 1950-luvulla |
Alukset > Sarja XIIIbis

| nimi | rakentaja | kölinlasku | vesillelasku | palvelus | kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| L-20 | Itämeren telakka, Leningrad | 10. kesäkuuta 1938 | 14. huhtikuuta 1940 | 28. elokuuta 1942 | romutettu 1950-luvulla |
| L-21 | Itämeren telakka, Leningrad | 10. kesäkuuta 1938 | 17. huhtikuuta 1941 | 7. elokuuta 1943 | romutettu 1950-luvulla |
| L-22 | Itämeren telakka, Leningrad | 4. joulukuuta 1938 | 23. syyskuuta 1939 | 28. elokuuta 1942 | romutettu 1950-luvulla |
| L-23 | Nikolajevin eteläinen telakka, Nikolajev | 17. lokakuuta 1938 | 29. huhtikuuta 1940 | 31. lokakuuta 1941 | upotettu 17. tammikuuta 1944 |
| L-24 | Nikolajevin eteläinen telakka, Nikolajev | 24. lokakuuta 1938 | 17. joulukuuta 1940 | 29. huhtikuuta 1942 | upotettu 24. joulukuuta 1942 |
| L-25 | Nikolajevin eteläinen telakka, Nikolajev | 1940 | 1941 |  | Alus ei valmistunut. Runko siirretty Khopi-joen suistoon elokuussa 1941. tuhoutunut hinattaessa Kaukasuksen rannikolla osuttuaan miinaan 1944 |
Lentäminen

Eräs tapa lentää, Francisco Goya, etsaus 1800-luvun alkupuolelta
Lentäminen on ilmassa tai avaruudessa tapahtuvaa liikkumista. Lentäminen on useimmiten hallittua, jolloin lentävä eläin tai kone voi ainakin osittain hallita lentorataansa. Ilmakehässä lentämistä kutsutaan ilmailuksi ja avaruudessa tapahtuvaa lentoa avaruuslennoksi. Lentäminen ilman omaa voimanlähdettä on liitämistä. Monet eliöt, kuten useimmat linnut ja monet hyönteiset sekä lepakot osaavat lentää.
Lentokoneen lento

Lentokone liikkuu moottorinsa ja polttoaineen voimalla. Se pysyy ilmassa siipiensä aiheuttaman nostovoiman ansiosta. Nostovoima syntyy, kun siiven yläpinnalle muodostuu alipaine ja alapinnalle ylipaine. Nostovoimasta merkittävin osa muodostuu siiven yläpinnalla. Nostovoiman suuruus riippuu lentonopeudesta ja -korkeudesta, siiven ja ilmavirran välisestä kohtauskulmasta sekä siiven koosta, muodosta ja puhtaudesta. Lentokonetta voidaan ohjata ilmassa siipeen liitetyillä laipoilla, lentojarruilla ja siivekkeillä.
Lentokoneet suunnitellaan virtaviivaisiksi, jotta ilmanvastus olisi mahdollisimman pieni. Ilmanvastusta pienennetään myös lentämällä korkealla ohuessa yläilmassa. Korkealla voidaan myös hyödyntää suihkuvirtauksia, nopeita tuulia.
Lintujen lento

Lintujen rakenne ja elintoiminnot ovat sopeutuneet monin tavoin hyvin lentämiseen. Lintu lentää sulkien peittämillä siivillään vahvojen rintalihastensa voimin. Linnun kyynärsiiven poikkileikkaus on alapinnaltaan kovera ja yläpinnaltaan kupera. Kun ilmavirta osuu siiven koveraan alapintaan, sen nopeus laskee ja kohottaa ilmanpainetta siiven alla, jolloin siipi pyrkii nousemaan ylöspäin. Siiven yläpinnalle muodostuu alipaine, ja syntyy nostovoimaa. Monet linnut saavat myös siipiensä kärjillä aikaan nostovoimaa kehittävän pyörteen. Nostovoiman vähetessä tapahtuva sakkaaminen ei ole linnuille vaarallista kuten lentokoneille, vaan ne voivat hyödyntää syntyvää suurta ilmanvastusta esimerkiksi laskeutumisen yhteydessä.
Pyrstön merkitys linnun lennossa on vain vähäinen. Pyrstöstä on hyötyä lekuttelussa, lentoon lähdössä ja laskeutumisessa. Alula eli pikkusiipi osallistuu nostovoiman kehittämiseen pienillä lentonopeuksilla. Sen avulla lintu saa lisää siiven pinta-alaa, ja alula ohjaa ilmavirran kulkua käsisiiven yläpinnan siipiprofiilin myötäiseksi.
Liitäminen

Liitolennossa lintu säätelee liitonopeuttaan muuttamalla painopistettään sekä siipiensä muotoa ja kallistuskulmaa. Linnut osaavat hyödyntää kohoavia ilmavirtauksia, jolloin niiden ei tarvitse iskeä siivillään säilyttääkseen korkeutensa. Siiveniskulennossa lintu lyö siivillään ja tuottaa näin sekä eteenpäin vievän työntövoiman että nostovoimaan tarvittavan ilmavirran siipiprofiilinsa kautta. Työntövoima syntyy suurimmaksi osaksi alaslyönnissä, joka suuntautuu myös vähän eteenpäin. Ylöslyönnin aikana lintu liikkuu eteenpäin ja kyynärsiipi tuottaa nostovoimaa samalla kun käsisiipi taittuu ilmanvastuksen vähentämiseksi. Siiveniskulentäminen kuluttaa hyvin paljon energiaa, joten linnut pyrkivät usein välttämään sitä. Lintu lentää usein yhdistelemällä siiveniskulentoa ja liitolentoa. Lentotavat ovat eri lajeille tyypillisiä. Pienet linnut lentävät usein voimakkaasti aaltoillen vaihdellen voimakkaita siiveniskusarjoja ja suljetuin siivin liukumista.
Lintujen liitosuhde vaihtelee kuudesta 26:een, eli se jää heikommaksi kuin hyvillä purjelentokoneilla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Artturi Pensasmaa & Jyri Eerola & Miko Kilpisalmi: Lentäminen fysiikkaa[vanhentunut linkki] Jyväskylän yliopiston fysiikan laitos
British Airwaysin lentokone lennossa.
Puluja siiveniskun eri vaiheissa.
LEP-törmäytin

CERNin LEP-tunneli on 27 kilometriä pitkä.
LEP-törmäytin oli hiukkaskiihdytin, joka toimi Cernin päälaitteistona 1989–2001. LEP on lyhenne sanoista Large electron-positron collider. Törmäytin rakennettiin Geneven länsipuolelle, Ranskan ja Sveitsin raja-alueelle 27 kilometriä pitkään maanalaiseen tunneliin 100 metrin syvyydelle. LEP:ssä oli käytössä neljä hiukkasilmaisinta: ALEPH, DELPHI, L3 ja OPAL.
LEP-törmäytin ajettiin alas vuonna 2001, jotta päästiin rakentamaan tilalle uutta Large Hadron Collideria.
Käyttö

Nimensä mukaisesti LEP:ssä suoritettiin elektronien ja positronien törmäytyksiä. Prosessia kutsutaan elektronien ja positronien annihilaatioksi, jossa positroni ja elektroni törmätessään katoavat ja niiden energia muuttuu virtuaaliseksi fotoniksi tai Z-bosoniksi. W-bosonipareja saatiin neutriinojen, fotonien ja Z-bosonien hiukkasten vaihdossa. Virtuaalihiukkaset eivät elä kauan ja ne hajaantuvat nopeasti muiksi alkeishiukkasiksi, joita voidaan havaita hiukkasilmaisimilla. Havaitut hiukkaset voitiin tunnistaa niiden energian, liikemäärän ja sähkövarauksen perusteella.
Vuonna 1989–1995 LEP:ssä kiihdytettiin elektroneita ja positroneita 45 GeV:n kokonaisenergiaan, mikä mahdollisti Z-bosoneiden tuoton. Myöhemmin, vuosina 1996–2000 laite saatiin tuottamaan myös W−–W+-bosonipareja. Törmäytyskokeissa saavutettiin parhaimmillaan 208 GeV:n massakeskipiste-energia.
Saavutukset

LEP-kokeissa saadut tulokset mahdollistivat monien Standardimallin suureiden tarkan arvon määrittelemisen. Tärkein LEP:n saavus oli Z- ja W-bosonien massojen määritys.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
CERN – LEP
The Large Electron Positron Collider – LEP (Arkistoitu – Internet Archive)
Cern Courier – The W and Z at LEP
Roger Lemerre

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 18. kesäkuuta 1941 (ikä 83)
Syntymäpaikka: Bricquebec, Manche, Ranska
Seura
Seura:  ES Sahel
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1961–1969 |  Sedan | 241 | (29) |
| 1969–1971 |  Nantes | 87 | (1) |
| 1973–1975 |  Lens | 60 | (0) |
Maajoukkue
| 1968–1971 |  Ranska | 6 | (0) |
Valmennusura
1975–1978:  Red Star
1978–1979:  Lens
1979–1981:  Paris
1981–1983:  Strasbourg
1983–1984:  Espérance
1985–1986:  Red Star
1986–1997:  Ranskan sotilasmaajoukkue
1997:  Lens
1997–1998:  Ranska (apuv.)
1998–2002:  Ranska
2002–2008:  Tunisia
2008–2009:  Marokko
2009–2010:  Ankaragücü
2012–2013:  Constantine
2013–2014:  ES Sahel
2016:  Sedan
2018–2019:  ES Sahel
2021–:  ES Sahel
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Roger Lemerre (s. 18. kesäkuuta 1941) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Marraskuusta 2021 lähtien hän on toiminut ES Sahelin päävalmentajana.
Lemerre on toiminut valmentajana kuudella vuosikymmenellä. Hänen pitkän uransa kohokohtiin kuuluu Ranskan maajoukkueen valmentaminen Euroopan mestariksi vuonna 2000.
Ura pelaajana

Lemerre pelasi ammattilaisena Ranskassa kaikkiaan 14 vuoden ajan. Maajoukkueessa kuusi maaottelua pelanneen Lemerren peliuran suurimmiksi saavutuksiksi Coupe de Francen kaksi finaaliesiintymistä.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Coupe de France
Hopeaa (2): 1965, 1970
Ura valmentajana

Lemerre aloitti valmennusuransa Red Starin peräsimessä 1975. Hän valmensi vuosien ajan Ranskan lisäksi myös Tunisiassa. 1986 hän siirtyi Ranskan sotilasmaajoukkueen päävalmentajaksi. Pesti huipentui maailmanmestaruuteen 1995.
Kesällä 1998 Lemerre nousi Ranskan A-maajoukkueen päävalmentajaksi maailmanmestarivalmentaja Aimé Jacquet'n lähdön jälkeen. Lemerren johdolla Ranskan kultajoukkue jatkoi menestyskulkuaan kaatamalla Italian jatkoajalla 2–1 EM-finaalissa 2000.
MM-kisoissa 2002 mestaruutta puolustanut Ranska jäi Lemerren johdolla alkulohkoon tekemättä kolmessa ottelussaan maaliakaan. Lemerre jätti tehtävänsä kisojen jälkeen siirtyen Tunisian maajoukkueen päävalmentajaksi.
Lemerren johdolla Tunisia juhli Afrikan mestaruutta 2004, kun joukkue kaatoi finaalissa Marokon 2–1. Lemerre luotsasi Tunisian myös MM-kisoihin 2006, joissa tie katkesi alkulohkoon. Afrikan mestaruuskisoissa 2006 ja 2008 Lemerre luotsasi Tunisian puolivälieriin.
Toukokuussa 2008 Marokon jalkapalloliitto tiedotti 66-vuotiaan Lemerren siirtyvän Marokon jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi heinäkuun alusta alkaen.  Lemerren tavoitteena on luotsata Marokko MM-kisoihin 2010.
Heinäkuussa 2009 Lemerre sai potkut Marokon päävalmentajan paikalta. Marokon MM-karsinnat olivat alkaneet kehnosti ja kolmen ottelun jälkeen sillä oli kasassa vain kaksi pistettä, kun lohkon kärkisijaa pitäneellä Gabonilla oli kuusi.
Joulukuun lopulla 2009 Lemerre siirtyi turkkilaisen MKE Ankaragücün päävalmentajaksi kuuden kuukauden sopimuksella.  Menestys jäi vaatimattomaksi Ankaragücün sijoituttua liigassa sijalle 12. Lemerre saikin potkut toukokuussa 2010.
Heinäkuun puolivälissä 2012 Lemerre palasi 71-vuotiaana valmennustehtäviin Algerian pääsarjassa pelaavan CS Constantinen uutena päävalmentajana.  31. toukokuuta Lemerre ilmoitti ettei tulisi jatkamaan seuran valmentajana. Hän johdatti Constantinen kauden päätteeksi Algerian pääsarjassa kolmanneksi.
Joulukuun lopulla 2013 Lemerre allekirjoitti puolivuotisen sopimuksen Étoile Sportive du Sahelin kanssa.  Konkarivalmentajana johdolla Étoile voitti Tunisian cupin mestaruuden 2014. Lemerre jätti seuran kauden jälkeen.
Tammikuussa 2016 Lemerrestä tuli Nationalissa  pelaavan CS Sedanin päävalmentajana.  Lemerren johdolla Sedan säilytti sarjapaikkansa kauden 2015/16 päätteeksi. Heinäkuun alussa Lemerre jätti tehtävänsä seuran päävalmentajana.
Syyskuussa 2016 Lemerre palasi CS Constantinen päävalmentajaksi. Hän sai kuitenkin potkut jo lokakuussa.
Joulukuussa 2018 Lemerrestä tuli toistamiseen ES Sahelin päävalmentaja. Kokenut Lemerre luotsasi Sahelin Tunisian liigassa toiseksi kaudella 2018/19. Hän jätti tehtävänsä kauden jälkeen.
Marraskuussa 2021 Lemmerre palasi 80-vuotiaana kolmannen kerran ES Sahelin päävalmentajaksi.
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

Sotilaiden jalkapalloilun maailmanmestaruus: 1995
Euroopan mestaruus: 2000
Maanosaliittojen cup-mestaruus: 2001
Afrikan mestaruus: 2004
Tunisian cup: 2014
Kunnianosoitukset

Ranskan Kunnialegioonan ritari 2001 (Chevalier de la Légion d'honneur)
Sirkka-Liisa Leskinen

| Sirkka-Liisa Leskinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Sirkka-Liisa Leskinen-Toiviainen
Syntynyt: 15. tammikuuta 1938 Kauhajoki
Kuollut: 18. kesäkuuta 2018 (80 vuotta) Kemi
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Kalervo Toiviainen
Sirkka-Liisa Leskinen (15. tammikuuta 1938 Kauhajoki – 18. kesäkuuta 2018 Kemi) oli suomalainen näyttelijä. Hän näytteli Kemin kaupunginteatterissa alkaen vuodesta 1963 ja sai suosiota etenkin komediennena.
Ura

Sirkka-Liisa Leskisen vanhemmat olivat työmies Lauri Leskinen ja Eeva Leskinen. Hän aloitti harjoittelijana Kemin kaupunginteatterissa 1955–1959, minkä jälkeen hän toimi näyttelijänä Punaisessa Myllyssä 1960–1961 ja Savonlinnan teatterissa 1961–1963. Kemin kaupunginteatterin kiinnitettynä näyttelijänä Leskinen aloitti 1963.
Leskisen rooleja olivat muun muassa Kustaava (Niskavuoren nuori emäntä), Kaisa (Pohjalaisia) ja Antonia (Ei makseta, ei makseta). Hän näytteli useaan otteeseen Ahti Kuoppalan kanssa. Heidän yhteisiä näytelmiään olivat esimerkiksi Kolmen pennin ooppera ja Vanja-eno.
Catherine Leroy

| Catherine Leroy> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. elokuuta 1944 Sannois, Ranska
Kuollut: 8. heinäkuuta 2006 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  sotavalokuvaaja
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Corpsman in Anguish, 1967 (1967) Operation Lost Patrol (1972) God Cried (1983) Under Fire: Great Photographers and Writers in Vietnam (2005)
Tunnustukset:  Robert Capa Gold Medal
Järjestö:  Associated Press
Aiheesta muualla
Kotisivu
Catherine Leroy (27. elokuuta 1944 – 8. heinäkuuta 2006) oli ranskalainen sotavalokuvaaja. Hän tuli erityisen tunnetuksi töistään Vietnamin sodan aikana. Häntä pidettiin sodan tunnetuimpana naisvalokuvaajana ja hän oli myös tiettävästi ainoa sodan aikana joukkojen mukana laskuvarjohypännyt journalisti. Vietnamin ohella hän valokuvasi esimerkiksi Kyproksen miehitystä ja Libanonin sisällissotaa.
Elämäkerta

Catherine Leroy syntyi Pariisi esikaupunki Sannoisissa 27. elokuuta 1944. Hän varttui konventissa kotipaikkakunnallaan ja suoritti jo teini-ikäisenä laskuvarjohyppyluvan.
Helmikuussa 1966 Leroy matkusti Vietnamiin yksisuuntaisella lentolipulla. Ilman aikaisempaa kokemusta hän aikoi ryhtyä valokuvajournalistiksi. Mukanaan hänellä oli 100 dollaria ja Leica M2-kamera. Etelä-Vietnamin pääkaupunki Saigonissa hän saapui uutistoimisto Associated Pressin toimistolle esitellen itsensä valehdellen jo kokeneena sotavalokuvaajana. Associated Press eli AP päätyi palkkamaan hänet. Pian hänet oli liitetty Yhdysvaltojen asevoimein yksikköjen, kuten 173. maahanlaskuprikaatin joukkojen mukaan. Operaatio Junction Cityn aikana hänestä tuli tettävästi ainoa Vietnamin sodan aikana laskuvarjohypyn tehnyt journalisti. Hän oli mukana myös kuvaamassa operaatio Attleborota ja muita sodan kiivaimpia taisteluja. Yksi hänen tunnetuimmista kuvistaan oli "Corpsman in Anguish, 1967". Valokuva esittää Vernon Wikea, merijalkaväen mukana ollutta Yhdysvaltain laivaston lääkintämiestä, joka on juuri tajunnut auttamansa toverin menehtyneen. Valokuva otettiin Kukkula 881:n taisteluissa keväällä 1967 lähellä Khe Sanhia.
Tammi-helmikuussa 1968 tehdyn tet-hyökkäyksen aikana Leroy ja hänen kolleegansa François Mazure jäivät joksikin aikaa Pohjois-Vietnamin sotilaiden vangiksi. Leroy otti vankeudensa aikana valokuvia, joiden sarja "the enemy" julkaistiin Life-lehden kansijuttuna. Vuonna 1969 Leroy palasi Pariisiin normaalimman elämän pariin. Häntä pidettiin tuolloin sodan tunnetuimpana naisvalokuvaajana. Hänen on joskus epäilty kärsineen sodan jälkeen  traumaperäisestä stressihäiriöstä. Joka tapauksessa hän oli tekemässä vuonna 1972 dokumenttielokuvaa Operation Lost Patrol ja valokuvaamassa Kyproksen miehitystä. Vuonna 1975 hän palasi vielä Vietnamiin kuvaten Saigonin kukistumista kommunisteille samana vuonna. Vuonna 1982 hän kuvasi Libanonin sisällissotaa ja palestiinalaisten Sabran ja Shatilan verilöylyä. Vuonna 1983 julkaistu kirja God Cried kertoi Länsi-Beirutin piirityksestä Israelin hyökättyä maahan.
Pitkä ura sotavalokuvaajana oli raskas ja 1980-luvun lopulla Leroy alkoi keskittyä muihin hankkeisiin. Eri projektit eivät kuitenkaan ottaneet juuri tuulta alleen. Vuonna 2005 julkaistiin Leroyn kirja Under Fire: Great Photographers and Writers in Vietnam. Leroy kuoli syöpään Santa Monicassa Kaliforniassa 8. heinäkuuta 2006. Uransa aikana Leroy oli saanut useita palkintoja, kuten Robert Capa Gold Medal-palkinnon vuonna 1976.
Leskisläisyys

Lestadiolaisuuden sukupuu ilman kuolleita haaroja.
Ruotsin lestadiolaisuuden sukupuu joka sisältää myös kuolleet haarat
Leskisläisyys on Ruotsin vanhoillislestadiolaisuuden hajaannuksessa syntynyt ryhmä. Hajaannus tapahtui vuosina 1953–1954. Ryhmää kutsuttiin Ruotsissa Laestadinska Missionsförbundetiksi (tai Laestadianska Missionsstyrelse). Ryhmä oli pieni, mutta julkaisi jonkin aikaa omaa A&O-lehteään. Yhdistys on lakannut toimimasta. Ryhmä on nimetty pappi Iivari Leskisen mukaan. Toinen ryhmän perustajista oli saarnaaja J. O. Axelsson. Leskisläiset antoivat pikkuesikoisten puhujien ja ei-lestadiolaisten pappien saarnata seuroissaan. Leskisläiset ryhtyivät yhteistyöhön Norjan Hans Nilssenin lestadiolaisryhmän kanssa ("nilsseniläisyys"), ja näin leskisläisyys sai kannattajia Ruotsin lisäksi myös Norjassa.
Vuonna 2001 ja myös vuonna 2012 professori Jouko Talonen oli ilmoittanut leskisläisten määräksi kysymysmerkin, mutta Talosen arvioiman suuruusjärjestyksen perusteella leskisläisten määrä lienee noin 50–200 henkilöä. Näin ollen leskisläisyys lienee ollut vuonna 2012 kahdenneksitoista suurin lestadiolaisryhmä maailmassa.
Leskisläisillä on ilmeisesti Piteåssa toimintaa edelleen.
Viitelista

↑  Talonen 2001. s. 14, 25–30
1 2  Palola, Ari-Pekka 2011. s. 381–383.
↑  Talonen 2012. Luento Laestadius-seminaarissa Oulussa 5. lokakuuta 2012. Virtuaalikirkko on videoinut ja arkistoinut seminaarin luennot Internetiin: http://www.virtuaalikirkko.fi/kirkot/virtuaalikirkkosali/arkisto.html (Arkistoitu – Internet Archive)
↑  Talonen 2001. s. 25.
↑  Kyrktorget.se - Kyrkornas webbplats! | Kyrkor, församlingar, kristna samfund och lägergårdar www.kyrktorget.se. Arkistoitu 28.7.2017. Viitattu 27.7.2017.
Klas Lestander

Klas Lestander Squaw Valleyn olympiakisoissa 1960.
Klas Lestander (18. huhtikuuta 1931 Arjeplog, Norrbotten, Ruotsi – 13. tammikuuta 2023 Arjeplog) oli ruotsalainen ampumahiihtäjä. Hän voitti lajissaan olympiakultaa.
Klas Lestander ei mahtunut vuoden 1959 MM-kisoihin valittuun Ruotsin joukkueeseen. Vuoden 1960 Squaw Valleyn olympialaisissa hänestä tuli lajin ensimmäinen olympiavoittaja. Hänen hiihtoaikansa oli 30 kilpailijan joukossa vasta 15:nneksi nopein, mutta hän oli ainoa, jonka kaikki 20 laukausta osuivat tauluun. Seuraavan vuoden MM-kisoissa hän oli henkilökohtaisessa kilpailussa yhdeksäs ja oli mukana pronssia voittaneessa Ruotsin joukkueessa. Sen talven jälkeen hän päätti uransa.
Lestander oli vuoteen 2006 saakka ainoa ruotsalainen ampumahiihdon olympiavoittaja; Torinossa 2006 Anna Carin Olofsson voitti yhteislähtökilpailussa kultaa. Miesten ampumahiihdossa Ruotsi sai Lestanderin jälkeen olympiakultaa vuonna 2010, kun Björn Ferry voitti takaa-ajokilpailun.
Saavutuksia

Olympiakultaa 20 kilometrillä 1960
MM-pronssia joukkuekilpailussa 1961
MM-kisoissa yhdeksäs 20 kilometrillä 1961