stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viljaympyrä
Aiheuttaja > Älykkäät tekijät

Monimutkaiset viljakuviot ovat älyllisten olentojen tekemiä, sillä luonnonilmiöt tai eläimet eivät saa aikaan sellaista jälkeä. Jotkut ovat uskoneet tekijöiden olevan avaruusolentoja, jotka ovat luoneet kuviot joko avaruusaluksillaan tai etäämmältä energiasäteiden avulla. Myös aikamatkustajia, tuntemattomia elämänmuotoja tai ihmiskunnan globaalia psyykkistä voimaa on ehdotettu ilmiön taustalle. Joidenkin mielestä viljaympyröissä on viestejä.
Jotkin viljaympyrät tiedetään ihmisten tekemiksi. Viljaympyröiden tutkijoiden mukaan suurin osa viljaympyröistä on keppostelijoiden tekemiä, mutta pientä osaa viljaympyröistä ei ole voitu selittää. Ihmisten tekemät  ja ”aidot” viljaympyrät eivät kuitenkaan eroa toisistaan millään tieteellisesti havaittavalla tavalla.
Nykyaikaiset viljaympyröiden tekijät suunnittelevat teoksensa ensin tietokoneella, laserkohdistimilla ja satelliittivälineistöllä. Korret taivutetaan, niitä ei murreta. Taivutussuunta voi vaihdella kuvion sisällä, ja suunnan vaihtelua käytetään tekstuurien luomiseksi. Viljaympyröiden teossa on perinteisesti käytetty puulankkuja, narua ja teloja. Korsien taipuminen on antanut viitteitä siitä, että taivutuksessa on saatettu käyttää nykyisin myös mikroaaltoja.
Aiheuttaja > Tekijöiksi ilmoittautuneita

Vuonna 1991 brittiläiset taiteilijat Doug Bower ja Dave Chorley ilmoittivat tehneensä viljaympyröitä 20 vuoden ajan. Kaksikon mukaan he paljastivat tekonsa, koska valtio suunnitteli viljakuvioiden tutkimusta ja he eivät halunneet nähdä tuhlattavan verovaroja asiaan. Toisen tiedon mukaan syynä oli Bowerin vaimo, joka sai selville miehen yölliset retket ja pakotti hänet tunnustamaan asioiden oikean laidan. Bower kertoi saaneensa innoituksen viljaympyröiden tekoon Tullyn ufotapauksesta. Vuosia myöhemmin Bower tarkensi, että heidän tarkoituksenaan ei ollut tehdä taidetta vaan saada kuviot näyttämään ufojen laskeutumisalustoilta.
Bower ja Chorley saivat pian jäljittelijöitä. Rob Dickson ja John Lundberg kertoivat tehneensä vuodesta 1991 alkaen 500 viljaympyrää ryhmässä, jossa oli mukana 13 henkilöä. He olivat suunnitelleet kuviot ensin tietokoneella ja pyytäneet maanomistajien lupaa tekemisilleen. Ilmiötä ruokkivat viljaympyröihin uskovat ja niiden tutkijat sekä lehdet, jotka maksoivat maanomistajille valokuvista.
Suomessa

Kesällä 1998 viljaympyröitä ilmestyi Suomessa muun muassa Vantaalle. Niiden alkuperä ei selvinnyt. Suomenojalla Espoossa havaittiin viljapeltokuvioita heinäkuussa 2000.
Populaarikulttuurissa

M. Night Shyamalanin ohjaamassa elokuvassa Signs (2002) viljapeltokuviot ovat keskeisessä asemassa.
J. K. Rowling sanoo kirjassaan Ihmeotukset ja niiden olinpaikat että viljaympyrät ovat taikaotus kuutamollan soidinmenojen jälkiä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Beautiful World of Crop Circles
BLT Research Team Inc. (englanniksi)
Crop Circle Researchin tietokanta (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Cropcircleconnector, kuvioita ympäri maailman. (englanniksi)
Ohjeita peltokuvioiden tekemiseen ja kuvauksia peltokuvioista ympäri maailman. (englanniksi)
Mozilla Firefox -viljapeltokuvio Google Mapsissa. (englanniksi)
Lähikuva englantilaisesta viljaympyrästä.
Britannian puolustusministeriölle lähetetty piirros, jossa kuvataan, miten avaruusalus tekisi viljaympyrän.
Viljaympyrä Vantaalla 1998.
Soloi (Kypros)

| Soloi> Σόλοι |
| --- | --- |
 Soloin teatteri.
Sijainti
 Soloi
Koordinaatit:  35°8′21″N, 32°48′38″E
Valtio:  Kypros
Paikkakunta:  Karavostási, Nikosia (Gemikonağı, Lefke)
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kypros
Aiheesta muualla
  Soloi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Soloi (m.kreik. Σόλοι, lat. Soli/Soloe) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kyproksen saarella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Karavostásin (Gemikonağı) kylää.
Maantiede

Soloi sijaitsi Kyproksen luoteisrannikolla nykyisen Mórfounlahden rannalla pienen joen suussa. Sen akropolis eli yläkaupunki sijaitsi kukkulalla, ja alakaupunki levittäytyi sen pohjoispuolelle kukkulan ja meren väliselle alueelle. Soloissa oli merkittävä satama. Soloin kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen suurikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu yli 500 neliökilometriä.
Kyproksen Soloita ei tule sekoittaa Soloin kaupunkiin Kilikiassa.
Historia

Soloi oli yksi Kyproksen vanhoista kuningaskunnista. Kreikkalaisen perinteen mukaan se olisi ollut Ateenan siirtokunta, jonka perustajat olivat Akamas ja Faleros. Toisen perinteen mukaan seudulla sijaitsi varhaisempi, Soloita edeltänyt kaupunki Aipeia, jonka perusti Akamaan velipuoli Demofon. Sekä Akamas että Demofon tunnettiin Troijan sotaan osallistumisesta. Kaupungin seutu on ollut asuttu viimeistään myöhäisellä pronssikaudella eli mykeneläisellä kaudella läheisten kuparikaivosten vuoksi, ja varsinainen kaupungin paikka viimeistään geometrisella kaudella.
Nimen Soloi kaupunki sai ateenalaisesta lainsäätäjä Solonista. Tämän kerrotaan vierailleen saarella ja neuvoneen Aipeian kuningasta Filokyprosta siirtämään kaupungin sen epäedullisesta paikasta rannikkotasangolle. Filokypros nimesi kaupungin uudelleen Solonin mukaan. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Solios (Σόλιος), monikossa Solioi (Σόλιοι, erotuksena Kilikian Soloin asukkaista, joista käytettiin etnonyymiä Soleis, Σολεῖς). Assyrialaisissa lähteissä kaupunki esiintyy nimimuodossa Sillua.
Soloi liittyi Joonian kapinaan Persian valtaa vastaan vuosina 499–498 eaa. Tuolloin kaupungin kuninkaana toimi Aristokypros, Filokyproksen poika, joka kaatui taistelussa Salamiin lähellä. Soloi vastusti pitkään persialaisten piiritystä, mutta nämä valtasivat kaupungin lopulta vuonna 498/497 eaa. Soloi löi omaa hopearahaa klassiselta kaudelta 400-luvulta eaa. lähtien. Vuonna 391 eaa. Soloi oli Amathuksen ja Kitionin kanssa liitossa Euagoras I:n Salamista vastaan. 300-luvulla eaa. kaupungin kuninkaina vaikuttivat Stasias, Stasikrates ja Pasikrates.
Klassisen ja hellenistisen kauden taitteessa kaupunki vaikuttaa olleen Kyproksen merkittävimpiä Salamiin jälkeen. Soloi auttoi Aleksanteri Suurta Tyroksen piirityksessä vuonna 332 eaa. Aleksanterin laivastossa Induksen sotaretkellä kyproslaisia laivoja johti muun muassa soloilainen Nikokles, Pasikrateen poika. Sotaretkeen osallistui myös soloilainen Stasanor, joka sai Aleksanterilta hallittavakseen Arian, Drangianan, Baktrian ja Sogdianan. Soloista olivat kotoisin myös merenkulkija Hieron sekä historioitsija Klearkhos, joka kuului Aristoteleen oppilaisiin.
Soloin viimeinen kuningas oli Eunostos, joka oli todennäköisesti Pasikrateen vanhin poika. Soloi oli ainoa Kyproksen kuningaskunnista, joka säilyi ainakin jonkin aikaa, kun Ptolemaios I sai saaren haltuunsa ja lakkautti muut kuningaskunnat. Tämä oli seurausta siitä, että Pasikrates oli liittynyt Ptolemaioksen puolelle vuonna 321 eaa.
Soloi kukoisti hellenistisellä ja roomalaisella kaudella. Varhaiskristillisellä ajalla se toimi piispanistuimena. Sen ensimmäinen piispa oli Auksibios noin 52–102/103 jaa., joka sai piispanvihkimyksensä Limeniassa evankelista Markukselta. Kaupunki säilyi olemassa varhaisbysanttilaiselle kaudelle saakka. Se hylättiin arabien hyökkäyksen vuonna 647 jaa. myötä.
Rakennukset ja löydökset

Soloi oli ympäröity kaupunginmuurein. Muuri kiersi akropoliin ja eteni sieltä rannikolle, jossa se jatkui sataman allonmurtajina sekä sen itä- että länsipuolella. Muurin jäänteitä on säilynyt erityisesti akropoliin rinteessä. Myös aallonmurtajista on säilynyt osia.
Akropoliilta on löydetty arkaaisen kreikkalaisen temppelin rauniot. Strabonin mukaan Soloissa oli Afroditelle ja Isikselle omistetut temppelit. Kaupungissa tiedetään olleen myös Zeukselle omistettu temppeli. Kaupungin muut pyhäköt oli omistettu ainakin Kybelelle, Serapikselle, Dioskuureille, Erokselle, Priapokselle ja mahdollisesti myös Mithralle.
Akropoliilla sijaitsi ilmeisesti kuninkaallinen palatsi, mutta siitä on kaivettu vain vähäisiä osia. Huomattavin rakennusjäänne on roomalainen teatteri akropoliin koillisrinteessä. Sen katsomon halkaisija on ollut noin 52 metriä ja puoliympyrän muotoisen orkhestran halkaisija noin 17 metriä. Näyttämörakennuksen koko oli noin 36,2 x 13,2 metriä. Teatteriin on mahtunut noin 3 500 katsojaa.
Myös osa alakaupungista on kaivettu esiin, mukaan lukien työpajoja sekä suuren, lähes viisi metriä leveän ja pylväiköin reunustetun itä-länsisuuntaisen pääkadun jäänteet. Kaupungin hautausmaita on löydetty erityisesti sen itä- ja eteläpuolelta. Varhaisimmat haudat ovat kyprogeometriselta kaudelta. Varhaiskristilliseltä kaudelta on löydetty basilikakirkon rauniot.
Soloista tehdyt esinelöydöt ovat pääosin Kyproksen museossa Nikosiassa.
Soloin arkeologista aluetta.
Kaavakuva Soloin alueesta.
Mosaiikkilattiaa bysanttilaiselta kaudelta.
Sorós (Ekhinadit)

| --- | --- |
Muut nimet:  Prováli (Προβάλι)
Sijainti:  38°26′05″N, 21°01′30″E, Sámi Kefaloniá, Jooniansaaret Kreikka
Saariryhmä:  Ekhinadit, Jooniansaaret
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Korkein kohta:  31  m 
Pinta-ala:  0,038 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Sorós (kreik. Σωρός) eli Prováli (Προβάλι) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaarten saariryhmään ja tarkemmin Ekhinadeihin, ja sijaitsee Aitolia-Akarnanian rannikon edustalla Joonianmeressä pohjoiseen Módin saaresta. Saaren pinta-ala on noin 0,038 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Sorós kuuluu Sámin kuntaan, Kefalonián alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen.
Sos del Rey Católico

| Sos del Rey Católico (Sos d'o Rei Catolico) |
| --- | --- |

 vaakuna
 Sos del Rey Católico
 Koordinaatit: 42°29′48″N, 1°12′53″W 
Valtio:  Espanja
Itsehallintoalue:  Aragonia
Maakunta:  Zaragoza
Comarca:  Cinco Villas
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 www.sosdelreycatolico.com 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sos del Rey Católico (aragoniaksi Sos d'o Rei Catolico) on keskiaikainen kunta Cinco Villasin comarcassa Zaragozan maakunnassa Aragonian itsehallintoalueella Espanjassa. Nähtävyyksiä ovat muun muassa raunioitunut linna, Castillo ja Palacio de los Sada.
Alfred Sosgórnik

| Mitalit> Maa:   Puola.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Puola.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Puola.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Puola> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Belgrad 1962 | kuulantyöntö |  |
Alfred Sosgórnik (16. elokuuta 1933 – 8. helmikuuta 2013) oli puolalainen kuulantyöntäjä.
Sosgórnik sijoittui kuulantyönnössä kahdeksanneksi Tukholman EM-kilpailuissa 1958 tuloksella 16,65 m. Rooman 1960 olympialaisissa hän  sijoittui kuudenneksi tuloksella 17,57 m. Uransa ainoan arvokisamitalin hän sai Belgradin EM-kilpailuissa 1962 työntämällä pronssille oikeuttavan tuloksen 18,26 m. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän vielä sijoittui neljänneksi tuloksella 18,38 m häviten maanmiehelleen Władysław Komarille 30 senttimetriä.
Sosgórnik voitti Puolan-mestaruuskilpailuissa kuusi mestaruutta, kolme hopeaa ja kaksi pronssia. Hän paransi Puolan ennätystä 17 kertaa ja oli ensimmäinen puolalainen joka työnsi kuulaa yli 17, 18 ja 19 metriä.
Virginiantuomi

| Virginiantuomi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Tuomet Prunus
Laji::  virginiana
Kaksiosainen nimi
 Prunus virginiana  L.  

Katso myös
   Virginiantuomi Wikispeciesissä   Virginiantuomi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Virginiantuomi (Prunus virginiana) on Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva pienikokoinen, kesävihanta pensas tai puu, joka kuuluu Prunus-sukuun ja ruusukasvien heimoon. Se on suosittu koristekasvi, joka tunnetaan parhaiten mantelin tuoksuisista kukistaan ja syötävistä, kirsikoita muistuttavista marjoistaan. Virginiantuomen englanninkielinen nimi chokecherry eli ’tukehduskirsikka’ viittaa sen marjojen kitkerään makuun.
Ulkonäkö ja koko

Virginiantuomi on juurivesallinen, oraton pensas tai pieni puu, joka kasvaa 2–9 metriä korkeaksi ja muodostaa usein tiheikköjä. Great Basinin alueella se voi kasvaa jopa 12 metriä korkeaksi ja rungoltaan 20 senttimetriä paksuksi. Sillä on monihaarainen runko, pystyt tai siirottavat haarat, harmaan- tai punertavanruskea kuori, juurakkomainen maavarsi ja laaja juuristo.
Nuori haararanka on kalju, ja kapeakorvakkeiset lehdet sijaitsevat varrella kierteisesti. Lehtiruodit ovat 1–2 senttimetriä pitkiä ja kärjestään 2–6-nystyisiä. Lehtilapa on 4–12 senttimetriä pitkä, leveänsoikea tai vastapuikea, sahalaitainen, pyöreä- tai leveänsuippotyvinen ja kärjestä lyhytsuippuinen; laitahampaat ovat hyvin suippoja. Lehtien yläpinta on vihreä, heikosti kiiltävä ja sileä – alta ne ovat sinertävän- tai harmaanvihreitä ja kaljuja, joskus suonihangoista karvaisia.
Virginiantuomi on yksikotinen kasvi, joka kukkii huhti–heinäkuussa pian lehtien puhkeamisen jälkeen. Sillä on valkoiset kukat, jotka muodostavat 7–15 senttimetriä pitkiä, tiheitä terttuja lehdekkäisiin vuosikasvaimiin. Kukat ovat säteittäisiä ja maljakehämäisiä, ja niiden verhiö on jakaantunut viiteen kolmiomaiseen ja tylppään liuskaan, jotka ovat kukkapohjuksen pituisia ja nysty- ja hammaslaitaisia. Teriö muodostuu viidestä yksittäisesta terälehdestä, jotka ovat pyöreitä ja vain 2,5–4 millimetrin pituisia. Kukat ovat kaksineuvoisia ja niissä on paljon pitkiä heteitä mutta vain yksi emi. Hedelmä on noin 1 senttimetrin mittainen, tummanpunainen, harvoin musta tai likaisenvalkoinen luumarja, jonka sisällä on yksi sileä siemen. Villieläimet sekä painovoima levittävät siemenet puun ympäristöön. Virginiantuomi lisääntyy myös suvuttomasti maavarresta kasvavien tyvivesojen avulla.
Levinneisyys

Virginiantuomea tavataan miltei kaikkialla Yhdysvalloissa ja Kanadan eteläosissa. Siitä tunnetaan seuraavat kaksi maantieteellistä muunnosta:
var. demissa – Levinneisyysalue ulottuu koillisessa Saskatchewaniin, luoteessa Brittiläiseen Kolumbiaan, lounaassa Kaliforniaan ja kaakossa New Mexicoon.
var. virginiana – Levinneisyysalue ulottuu koillisessa Newfoundlandiin, luoteessa Manitobaan, lounaassa Texasiin ja kaakossa Pohjois-Carolinaan ja Tennesseehen.
Elinympäristö

Virginiantuomi menestyy parhaiten runsasravinteisessa, kosteassa ja melko happamassa maaperässä, joka läpäisee hyvin vettä. Se sietää hyvin varjostusta, vaikka kasvaakin yleensä tuoreissa, runsasravinteisissa metsänreunoissa, pienillä aukioilla, jokivarsipensaikoissa ja tienvarsilla.
Käyttö

Virginiantuomen puuaines on raskasta, kovaa ja tiheäsyistä, mutta sitä hyödynnetään teollisesti vain vähän rungon ohuuden takia. Sen sijaan se on suosittu koristekasvi mantelille tuoksuvien kukkiensa ansiosta. Sitä istutetaan myös paljon tuulensuojaksi preerialla, tasankoalueilla ja läntisillä vuorilla. Sen marjat ovat hyvin happamia ja kitkeriä, mutta muuttuvat ylikypsinä makeiksi. Niistä tehdään muun muassa viiniä, siirappia, hyytelöä ja hilloa. Siemenet ovat jossain määrin myrkyllisiä, joten ne poistetaan ennen käsittelyä. Pohjois-Amerikan intiaanit lisäsivät virginiantuomen marjoja lihasta ja talista valmistettuun pemmikaaniin ja hoitivat niillä myös vilustumisen oireita. Paiutet hauduttivat lehdistä ja vuosikasvaimista teetä, jolla hoidettiin vilustumista sekä reumatismia.
Virginiantuomen oksia peittää usein rengaskehrääjien kutoma hopeanhohtoinen seitti. Kotieläimet syövät joskus sen lehtiä, lampaat enemmän kuin lehmät. Ne ovat myös tärkeää talviravintoa muulipeuroille, joita elää Kalliovuorten ja Kaskadien välissä sekä Suurten tasankojen pohjoisosissa. Vastapuhjenneet lehdet sisältävät runsaasti prunasiinia, joka muuttuu ruoansulatuskanavassa vaaralliseksi sinihapoksi ja tappaa silloin tällöin kotieläimiä. Lehtien prunasiinipitoisuus kuitenkin vähenee kesän aikana ja marjojen kypsyessä ne ovat yleensä jo vaarattomia.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Virginiantuomi (Prunus virginiana)
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Virginiantuomi (Prunus virginiana)
Puutarha.net: Virginiantuomi (Prunus virginiana)
ITIS: Prunus virginiana (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Prunus virginiana (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Common chokecherry (Prunus virginiana) (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Prunus virginiana (common chokecherrytree) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q162829  Wikispecies: Prunus virginiana  BioLib: 39525  BOLD: 121605  Calflora: 10275  CoL: 4N9B5  EoL: 630083  EPPO: PRNVG  EUNIS: 180310  FEIS: pruvir  FNA: 242417061  GBIF: 3022668  GRIN: 30151  iNaturalist: 54835  IPA: 3727  IPNI: 30003056-2  ITIS: 24806  IUCN: 64133468  MichiganFlora: 2530  MoBotPF: 286359  NatureServe: 2.136441  NCBI: 133204  NZOR: e21b6de2-4bec-4fd0-aa40-f19a4c73cf74  Observation.org: 150047  Open Tree of Life: 769156  Plant List: rjp-72  PLANTS: PRVI  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30003056-2  Tropicos: 27800139  VASCAN: 8881  WisFlora: 4694  WFO: wfo-0001016575  Laji.fi: MX.41578 
Kukinnot puhkeavat lehdekkäisiin vuosikasvaimiin.
Valkoiset kukat tuoksuvat mantelille ja muodostavat tiheitä terttuja.
Sormiluu

Kämmenluu ja kolme sormiluuta
Sormien luut ovat luita, jotka muodostavat sormien luisen tukirangan. Ihmisen kaikissa sormissa on kolme luuta paitsi peukalossa, jossa on vain kaksi.
Sormiluut ovat sormen tyvijäsen (lat. phalanx proximalis), sormen keskijäsen (phalanx media, puuttuu peukalosta) sekä sormen kärkijäsen (phalanx distalis). Sormiluut ovat pitkulaisia, ja niiden osia ovat tyvi (basis) proksimaalisesti, pää (caput) distaalisesti ja näiden välissä runko (corpus).
Niveltyminen

Kukin tyvijäsen niveltyy kämmenluuhun tyvinivelellä (MP-nivel) sekä keskijäseneen keskinivelellä (PIP-nivel). Keskijäsen ja kärkijäsen niveltyvät toisiinsa kärkinivelellä (DIP-nivel).
Tyvinivel sallii koukistuksen ja ojennuksen, loitonnuksen ja lähennyksen, sirkumduktion ja rajoitetusti kiertoliikkeen. Tyvinivel on ellipsoidinivel eli munamainen nivel, mutta periaatteessa kuitenkin pallonivel.
Keski- ja kärkinivel ovat rakenteeltaan samanlaisia sarananiveliä. Ne sallivat vain koukistuksen ja ojennuksen. Näissä nivelissä proksimaalisemman sormiluun distaalipäässä on lievästi kupera nivelpinta, distaalisemman sormiluun tyvessä taas kovera vastapinta.
Valde Sorsa

| Valde Sorsa |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. joulukuuta 1920 Kontiolahti
Kuollut: 15. kesäkuuta 1942 (21 vuotta) Kivennapa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1940–1942
Taistelut ja sodat:  Jatkosota
Sotilasarvo:  Kersantti
Kunniamerkit:  Mannerheim-ristin ritari
Valde Matias Sorsa (29. joulukuuta 1920, Kontiolahti – 15. kesäkuuta 1942, Vuottaa, Kivennapa) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari.
Korpraali Sorsa oli ryhmänjohtajana Jalkaväkirykmentti 7:n toisessa pataljoonassa. Hänet nimitettiin 1. syyskuuta 1941 Mannerheim-ristin ritariksi numero 8 erikoisesta urheudesta ja useasta hyökkäyksiä edistäneestä toiminnasta taistelupartion johtajana. Hänet ylennettiin alikersantiksi 26. elokuuta 1941.
Alikersantti Sorsa haavoittui 15. kesäkuuta 1942 Ohdassa ja kuoli samana päivänä 23. kenttäsairaalassa Kivennavan Vuottaalla. Juuri lomalta palannut Sorsa oli ryhmänsä kanssa naamioimassa taisteluhaudan etureunaa, kun venäläisen tarkka-ampujan luoti osui Sorsaa selkään ja lävisti hänen keuhkonsa.
Everstiluutnantti Arvo Ahola, joka oli esittänyt alaiselleen Sorsalle Mannerheim-ristiä ja joka itsekin joulukuussa 1944 nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi, muisteli myöhemmin: "Jo heti sodan alkupäivinä huomioni kiinnittyi terhakkaan korpraali Sorsaan. Hän oli asevelvollinen, ei katsellut maailmaa kovin korkealta, erittäin vaatimaton maalaisnuorukainen, joka heti sodan ensimmäisinä päivinä ansaitsi korpraalin natsat olkapäilleen. Hänellä oli veressään sotilaallisen toiminnan korkein teho. Juuri siksi hän venyi loistaviin taistelusuorituksiin yli tavanomaisten mittojen. Hänen veroisiaan taistelijoita oli harvassa. Sorsa antoi taisteluyksikölleen oman tärkeän panoksensa, eikä ritarinimityksestä huolimatta koskaan tuonut itseään esiin. Taistelussa hän kuitenkin näytti esimerkkiä olemalla aina ensimmäisenä ja kaikista tehokkaimpana. Koskaan kukaan ei kuullut hänen pröystäilevän saavutuksillaan, hän teki enemmän kuin puhui."
Tiedotuskomppaniassa palvellut pilapiirtäjä Kari Suomalainen oli kesäkuussa 1942 saanut määräyksen tehdä muotokuvan eräästä Mannerheim-ristin ritarista, jonka nimeä hän ei tiennyt. Saavuttuaan perille Suomalainen sai yllätyksekseen kuulla, että kyseinen ritari oli juuri haavoittunut ja hänet oli viety kenttäsairaalaan, jossa Suomalainen sitten piirsi muotokuvan leikkauspöydällä tajuttomana makaavasta nuoresta sotilaasta. Myöhemmin osoittautui, että kyseessä oli juuri alikersantti Valde Sorsa, Suomalaisen ikätoveri.
Valde Sorsa kuoli 21-vuotiaana 15. kesäkuuta 1942. Hänet on haudattu Kontiolahden sankarihautaan.lähde?
Kuusinkertainen jalkapallon Suomen mestari ja maajoukkuemies Sebastian Sorsa (s.1984) on Valde Sorsan sukulainen.
Sonderkommando (tuhoamisleiri)

Sonderkommandon yksikkö 1005:n jäsenet poseeraavat luunmurskauskoneen vieressä Janowskan keskitysleirillä.
Sonderkommandot olivat toisessa maailmansodassa natsi-Saksan perustamilla tuhoamisleireillä vankiryhmiä, joiden tehtävänä oli avustaa toisten vankien tappamisessa. Sonderkommandot eivät osallistuneet suoraan tappamiseen, vaan he saattoivat uhrit kaasukammioihin, tyhjensivät kammiot kaasutuksen jälkeen ja hoitivat ruumiiden hävittämisen. Suostuminen tehtävään merkitsi muutamaa kuukautta enemmän elinaikaa – ja huomattavasti parempaa ruokaa: suurempia leipäannoksia ja vahvempaa keittoa, joskus jopa vähän lihaakin.
Tietyn ajan kuluttua jokainen Sonderkommando-ryhmä tapettiin. Tavallinen elinaika oli kaksi kuukautta. He johtivat myös kapinaa Treblinkassa ja Auschwitzissa. Vain pieni osa sonderkommandoihin kuuluneista selvisi hengissä.
Kirjallisuutta

Venezia, Shlomo: Sonderkommando: Tarinani Auschwitzista.  ((Sonderkommando: Dans l’enfer des chambres à gaz, 2007.) Shlomo Venezia Béatrice Prasquierin haastattelemana. Suomentanut Lotta Toivanen)  Helsinki:  Like, 2008.  ISBN 978-952-01-0059-9