Vanhoillislestadiolaisuus
Erot muihin lestadiolaissuuntiin

Esikoislestadiolaisuudesta vanhoillisuus eroaa siinä, että ei uskota olevan mitään "esikoisten seurakuntaa", joka on maantieteellisesti sidottu herätyksen syntyalueille. Myös ajatus erillisestä hengellisestä hallituksesta eli "Lapin vanhimmista" torjutaan. Vanhoillisuudessa Laestadiuksella ei ole samanlaista asemaa opetusisänä kuin esikoisuudessa - esimerkiksi Laestadiuksen saarnoja ei lueta seuroissa. Esikoisuudessa esiintyvä opetus vaatetuksen ja sisustuksen yksinkertaisuudesta torjuttiin vanhoillisuudessa jo 1900-luvun vaihteessa. Esimerkiksi kravattia voi vapaasti käyttää vanhoillisuudessa, toisin kuin esikoisuudessa. Esikoislestadiolaisuuden perustajan Joonas Purnun mielestä vanhoillislestadiolaisilla oli synninpäästö liian löysässä.
Uusheräyksessä hyväksyttiin opetus lain kolmannesta käytöstä ja siihen liittyvät käytännöt, joita vanhoillislestadiolaiset eivät hyväksyneet. Uusheräyksen alkuaikoina vanhoilliset vastustivat erityisesti uusheräyksen käytäntöä, jossa anteeksiantoa pantattiin, eikä syntejä uskallettu julistaa anteeksi. Vanhoillislestadiolaisuudessa haluttiin säilyttää laaja kaikkien syntien anteeksianto, jota saarnattiin "seiniä myöten". Uusheräys oli saanut paljon vaikutteita körttiläisyydestä, ja he muun muassa kielsivät pelastusvarmuuden mahdollisuuden.
Erikiinit eli Lyngenin suunnan edustajat uskovat että kasteessa tapahtuu uudestisyntyminen, ja ettei lapsilla ole elävää uskoa ennen kuin heidät on kastettu. Samanlaista oppia esiintyy muun muassa elämänsanalaisilla, joillakin pikkuesikoisilla ja uusheränneillä, ja on esiintynyt myös huttulalaisilla ja Iin pappeinkokouksella vuonna 1885. Vanhoillislestadiolaiset sen sijaan uskovat että "hengellinen uudestisyntyminen" voi tapahtua vain "äänellisen" synninpäästön kautta, joka vaikuttaa vain silloin, kun sen julistaa henkilö, jolla itsellä on Pyhä Henki. Lisäksi vanhoillislestadiolaiset uskovat, kuten kirkkoisä Irenaeus, että jokainen ihminen syntyy ensimmäisen kerran hengellisesti eläväksi jo olemassa olevaksi tulemisen hetkellä, eli hedelmöityksensä hetkellä. Lisäksi vanhoillislestadiolaiset uskovat että jos lapsi ei saa varttua "Jumalan valtakunnan armohoidossa", niin hän menettää elävän uskon suunnilleen varhaisnuoruudessaan, ellei kysymyksessä ole sellainen kehitysvammainen tai muu vastaava yksilö, joka säilyy lapsuuden uskossa myös ilman Jumalan valtakunnan armohoitoa vanhemmallekin iälle. Erikiinit ja vanhoillislestadiolaiset uskovat molemmat perisyntiin myös pienten lasten osalta, ja molemmat kannattavat myös lapsikastetta. Uudestikastamista on lestadiolaisuudessa esiintynyt vain joillakin haalilaisilla, mölleriläisillä ja heiskaslaisilla.
Pollarilaiset eivät pitäneet syntien erittelevää kertomista ripissä tarpeellisena. Vanhoillislestadiolaisuudessa syntien erittelevä tunnustaminen on tärkeä menettely hyvän omantunnon takia ja elävän uskon säilyttämiseksi. Pollarilaiset eivät myöskään hyväksyneet oppia kuolemansynneistä, eli he uskoivat, että vaikka uskovainen tekisi mitä tahansa, niin hän säilyy elävässä uskossa, kunhan vain "uskoo". Vanhoillislestadiolaiset sitä vastoin uskovat niin, että uskovainen voi kieltää uskon myös teoillaan, syyllistymällä johonkin kuolemansyntiin. Pollarilaisuuden kaltaisia oppeja esiintyi myös muun muassa simppalalaisuudessa, ansamaalaisuudessa ja samperilaisuudessa.
Rauhansanalaisuuteen eli pikkuesikoisuuteen verrattuna vanhoillisuus on opillisesti yhtenäisempi. Rauhansanalaisuus on erityisesti Pohjois-Amerikassa jakaantunut sisäisesti. Vanhoilliset pitävätkin sitä esikoisuuden, uusheräyksen, entisten haalilaisten ja entisten vanhoillisten sekaseurana. Rauhansanalaisuus on väljempi liike, eikä esimerkiksi television katsominen kotona aiheuta pahennusta. Rauhansanalaisilla esiintyi varsinkin alkuvaiheessa myös kielteistä suhtautumista vapaaseen evankeliumiin. Tämä näkyi muun muassa rauhansanalaisuuden johtajan Pauli Rantalan toiminnassa, kun hän ei joskus suostunut julistamaan synninpäästöä sitä pyytävälle. Myös rauhansanalaisuutta edeltäneessä huru-brune-ryhmässä synninpäästöä usein pantattiin, kuten myös uusheräyksessä.
Elämänsanalaisuuden synnyttyä jouduttiin tekemisiin opillisten kysymysten kanssa. Erimielisyyksien aiheina olivat esimerkiksi seurakunnan rajat, sakramenttikysymykset, avaintenvalta- sekä muutamat muut kysymykset. Elämänsanalaisten kaltaista oppia esiintyy myös erikiineillä, joillakin pikkuesikoisilla ja uusheränneillä, ja on esiintynyt myös huttulalaisilla ja Iin pappeinkokouksella vuonna 1885.
Töröläläisyys ja siihen liittyneet näppäläisyys, morjärveläisyys ja sillanpääläisyys eroavat vanhoillislestadiolaisuudesta muun muassa siten, että televisio hyväksytään uskovaisen kodin huonekaluksi, ja suhtautuminen on hyväksyvämpi eli "liberaalimpi" myös moniin muihin asioihin, joita vanhoillislestadiolaisuudessa pidetään syntinä tai uskonelämälle vahingollisena. Esimerkiksi töröläläiset suhtautuivat sallivasti esiaviolliseen seksiin, vaikkakin myös he pitivät sitä periaatteessa syntinä. Hajaannuksiin johti myös se, etteivät he suostuneet parannukseen vääristä hengistä, kuten kososlaisesta hengestä. Esimerkiksi entisillä kososlaisilla ja Walter Törölällä oli sellainen käsitys, että uskovainen saattoi syyllistyä Pyhän Hengen pilkkaan, jos teki parannuksen väärästä hengestä. Töröläläisillä esiintyi myös "harhaoppi", jonka mukaan paikallisseurakunnan kannanotot olisivat koko "Jumalan valtakunnan" kannanottoja.
Vanhoillislestadiolaisuudesta ja alkulestadiolaisuudesta on eronnut paljon muitakin pieniä ja suurempiakin suuntauksia (esimerkiksi leskisläisyys ja narvalaisuus) hyvin moninaisista syistä.