stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ö-ryhmä

Ö-ryhmä oli 1980-luvun alkupuolella toiminut ryhmä, joka järjesti performansseja, tapahtumia ja erilaista tilannetaidetta. Ryhmän perusti Erkki Pirtola. Muita jäseniä olivat mm. Harri Larjosto, Roi Vaara, Jussi Kivi, Papu Pirtola, Pekka Nevalainen, Petra Giacomelli  ja Pira Cousin .
Ö-ryhmän jäsenten ensimmäinen yhteinen näyttely oli syksyllä 1979 vallatussa Lepakossa. Ryhmäläiset olivat tavanneet kesällä Inkoon pohjoismaisella ympäristöleirillä.
Ö-ryhmän tunnetuimpia aktioita oli Viimeinen illallinen ja Rahaa. Viimeiselle illalliselle Vanhan Galleriaan Helsinkiin vuonna 1980 kokoontui Anti-Jeesus ja 11 opetuslasta. Joukossa oli poliitikko, tiedemies, insinööri, pappi, taiteilija ja punkkari. Hahmot aterioineen oli koostettu kaatopaikka-aineistosta. Roskan käyttöä oli myös ryhmän Jyväskylän Talveen tekemässä teoksessa Päivä Jyväskylässä vuonna 1983. Teos oli koottu kaupungissa kerätystä roskasta sekä valokuva- ja videodokumenteista.
Rahaa-tapahtumaan sisältyi muun muassa raha-alttari ja valokopioseteleiden jakamista ohikulkijoille. Rahaa-tapahtuman kulkue oli matkalla Vanhalta ylioppilastalolta Finlandiatalolle, jossa oli Kansainvälisen valuuttarahaston konferenssi. Poliisit kuitenkin hajottivat kulkueen.
Ö-ryhmä toimi spontaaniin tyyliin Joseph Beuysin jokainen on taiteilija -hengessä, mitä periaatetta etenkin Erkki Pirtola jatkoi myöhemmin. Kritiikki esitettiin optimistiseen sävyyn ja mukana oli karheaa kotikutoisuutta ja Kalevalahenkeä. Ryhmän toimintaa on verrattu myös punk-kuvataiteeksi. Kaatopaikkamateriaalien ja jätteen käyttämisen muun muassa Viimeisessä illallisessa on sanottu merkinneen kierrätysajattelun tuloa suomalaiseen taiteeseen.
Äyri

Äyri (ruots. öre < lat. aureus, kultainen) on alkuaan ollut painomitta ja myöhemmin rahayksikkö Pohjoismaissa. Se on ollut laskuyksikkönä käytössä keskiajalta lähtien, jolloin sen arvo oli ⅛ markkaa. Se jakautui kolmeen aurtoon eli aurtuaan eli äyrityiseen. Kustaa Vaasan ajoista lähtien se jakautui kahteen aurtoon. Äyri jakautui keskiajalla penninkeihin, joita äyriin sisältyi eri suuruinen määrä eri osissa Pohjoismaita. Määrä vaihteli 24:stä 48:aan. Tanskasta ja Norjasta äyri poistui käytöstä 1300-luvulla, kun näissä maissa siirryttiin killinkeihin. Ruotsissa se säilyi käytössä ja sen arvoksi vakiintui 24 penninkiä koko valtakunnassa.
Ruotsissa alettiin 1522 lyödä äyrejä hopearahoiksi. Aluksi äyrin hienopaino oli 1,37 grammaa hopeaa, mutta myöhemmin hopean määrä väheni. Turussa lyötiin äyrejä vuosina 1523–1524. Vuonna 1566 Ruotsissa alettiin lyödä kahden äyrin rahoja. Myöhemmin alettiin tehdä eriarvoisia äyrejä puolesta äyristä 16 äyriin saakka. Kuparia alettiin käyttää rahametallina 1624, jolloin yksi äyri painoi 32,3 grammaa. Kupariäyrin suhde hopeaäyriin oli sellainen, että yksi hopeaäyri vastasi kahta kupariäyriä. Vuonna 1664 niiden suhde oli 1:3. Kuparin arvo alkoi laskea hopeaan verrattuna, jolloin ihmiset tekivät eron hopea- ja kupariäyrien välillä. Tällöin muodostui kaksi rahakantaa. Kaarle XI:n aikana 1661 kuparikanta hyväksyttiin virallisesti ja kolikoissa oli kirjaimet KM (kopparmynt, kupariraha). Liikkeeseen lasketuissa hopearahoissa oli kirjaimet SM (silvermynt, hopearaha). Käytäntöä jatkettiin vuoden 1776 rahauudistukseen asti. Vuonna 1719 yhtä kupariäyriä alettiin nimittää runstykiksi (ruots. run(d)stycke, raha), joka oli ollut hopeaäyrin nimitys 1520-luvulta lähtien. Viimeisen kerran kupariäyrejä valmistettiin 1778.
Äyrin rahoja alettiin lyödä uudelleen vuonna 1855. Vuodesta 1873 lähtien Ruotsissa yksi kruunu vastasi sataa äyriä. Sama suhde otettiin käyttöön Tanskassa 1873 ja Norjassa 1875 Skandinavian rahaunionin myötä.
Ruotsissa äyrit poistettiin maksuvälineinä käytöstä 2010 ja Norjassa 2012. Yhden kruunun kolikosta tuli pienin käypä raha.
Äyrinmaa

Äyri on myös ollut Ruotsissa ja Suomessa keskiajalla ja uuden ajan alussa käytössä verolukuna, joka osoitti maatilan suuruuden. Yksi äyrinmaa (öresland) vastasi sellaista tilaa, jonka kylvämiseen tarvittiin yksi tynnyrillinen viljaa. 1500- ja 1600-luvun verotuksessa yksi äyrinmaa vastasi yhden kahdeksasosan vanhan manttaalin kokoista tilaa. Äyrinmaan suhde markanmaahan oli sellainen, että yksi äyrinmaa oli 1/8 markanmaata, joka jakautui kolmeen äyrityisenmaahan. Markanmaasta suoritettiin maaveroa yksi markka ja se vastasi aluksi yhtä vanhaa manttaalia, myöhemmin 1/4 manttaalia.
Carlos Ruiz Zafón

Carlos Ruiz Zafón vuonna 2008.
Carlos Ruiz Zafón (25. syyskuuta 1964 Barcelona – 19. kesäkuuta 2020) oli espanjalainen kirjailija. Hän asui vuodesta 1994 Los Angelesissa, jossa hän työskenteli vapaana kirjailijana ja elokuvakäsikirjoittajana.
Ruiz Zafón työskenteli ennen kirjallista uraansa useissa mainostoimistoissa. Hänen ensimmäinen romaani El príncipe de la niebla (1993) sai Edebén nuorten aikuisten kirjallisuuden kirjallisuuspalkinnon. Sen lisäksi hän on kirjoittanut kolme muuta nuorten aikuisten romaania: El palacio de la medianoche (1994), Las luces de septiembre (1995) ja Marina (1999, suom.).
Vuonna 2001 ilmestyi Ruiz Zafónin ensimmäinen aikuisille suunnattu romaani La sombra del viento (suom. Tuulen varjo, 2004). Ilmestymisensä jälkeen Tuulen varjo on kerännyt kriitikoilta kehuja kaikkialla maailmassa ja saanut runsaasti palkintoja. Teoksen tapahtumat sijoittuvat Francon kauden alkuvuosiin. Vuonna 2008 ilmestyi Ruiz Zafónin toinen aikuisten romaani El juego del ángel (suom. Enkelipeli, 2009). Sen tapahtumat sijoittuvat 1920- ja 1930-lukujen Barcelonaan. Romaani kertoo nuoresta kirjailijasta, jota salaperäinen hahmo pyytää kirjoittamaan kirjan.
Ruiz Zafón suunnitteli teossarjasta neliosaista, niin että kaikki osat johtavat lopulta hänen luomaansa kuvitteelliseen Barcelonaan. Niin sanotun ”Unohdettujen kirjojen hautausmaa” -sarjan kolmas osa Taivasten vanki ilmestyi vuonna 2011 ja neljäs osa Henkien labyrintti 2016.
Ruiz Zafónin teoksia on julkaistu 45 maassa, ja niitä on käännetty yli 40 kielelle. Niitä on maailmanlaajuisesti myyty yli 38 miljoonaa kappaletta. Sen perusteella hän on menestynein espanjalainen nykykirjailija Javier Sierran ja Juan Gómez-Juradoin ohella.
Teokset > Suomennetut teokset

Tuulen varjo.  (La sombra del viento, 2001)  Suomentanut Tarja Härkönen. Otava, 2004.  ISBN 951-1-18712-0
Enkelipeli.  (El juego del ángel, 2008)  Suomentanut Tarja Härkönen & Anu Partanen. Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23223-0
Taivasten vanki.  (El prisionero del cielo, 2011)  Suomentanut Antero Tiittula. Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-26474-3
Marina.  (Marina, 1999)  Suomentanut Antero Tiittula. Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-26475-0
Henkien labyrintti. (El Laberinto de los Espíritus, 2016). Suomentanut Antero Tiittula. Otava, 2016. ISBN 978-951-1-26541-2
Usvakaupunki. (La ciudad de vapor). Suomentanut Antero Tiittula. Otava, 2021. ISBN 978-951-1-39855-4
Teokset > Suomentamattomat teokset

El príncipe de la niebla, Edebé, 1993
El palacio de la medianoche, Edebé, 1994
Las luces de septiembre, Edebé, 1995
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Carlos Ruiz Zafón Wikimedia Commonsissa
Carlos Ruiz Zafónin verkkosivut
Elämäkerta. (katalaaniksi)
Kirjailijasivu (Arkistoitu – Internet Archive). (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Alex Rounemaa

Alex Richard Rounemaa vuoteen 1936 saakka Frohne (25. kesäkuuta 1898 Halle Saksa – 7. heinäkuuta 1959) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa sotilaskoulutuksen saanut jääkäri. Myöhemmin hän toimi Suomen sisällissodassa muun muassa joukkueen varajohtajana Valkoisessa armeijassa ja Viron vapaussodassa Pohjan Pojissa. Hän osallistui vielä talvi- ja jatkosotaan rintamajoukoissa.
Perhe ja koulutus

Rounemaan vanhemmat olivat insinööri Rudolf Louis Frohne ja Rertlra Emma Gäldenfuss. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Judit Annikki Berglundin kanssa. Hän kävi neljä luokkaa Kajaanin yhteiskoulua ja suoritti veturinlämmittäjätutkinnon vuonna 1930 ja veturinkuljettajatutkinnon vuonna 1931.
Jääkärikausi

Rounemaa liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen Rounemaan suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyt Rautatienrakennuskurssit.
Suomen sisällissota

Rounemaa astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueen varajohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Rounemaa palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Jääkärirykmentistä hänet komennettiin 3. lokakuuta 1918 nuoremmaksi upseeriksi Kuopion jalkaväkirykmentti 4:n I pataljoonaan, jonne hänet siirrettiin lopullisesti 30. joulukuuta 1918. Myöhemmin hänet komennettiin 27. lokakuuta 1918 alkaen tulkiksi ja lähettiupseeriksi 2. Divisioonan esikuntaan. Rounemaa erosi armeijan palveluksesta 28. joulukuuta 1918 voidakseen osallistua Viron vapaussotaan. Virossa hän toimi joukkueenjohtajana Pohjan Poikain rykmentin II pataljoonan 5. komppaniassa ja 4. maaliskuuta 1919 alkaen I pataljoonan 2. komppaniassa sekä 20. maaliskuuta 1919 alkaen komppanianpäällikkönä 2. komppaniassa. Viron vapaussodassa hän osallistui taisteluihin Petserin rintamalla muun muassa Telvassa ja Russki-Borissa. Virosta palattuaan hän oli oppilaana Rauma woodin konepajassa, josta hän siirtyi korjauspajan oppilaaksi Rauman rautateille. Valtion rautateillä hänet nimitettiin ylimääräiseksi veturinlämmittäjäksi Turun konepajaan 5. maaliskuuta 1924 alkaen. Konepajan viilaajaksi hänet nimitettiin 31. joulukuuta 1926 ja veturinpuhdistajaksi 1. helmikuuta 1927 sekä 2. palkkaluokan veturinlämmittäjäksi 1. lokakuuta 1930 ja 1. palkkaluokan veturinlämmittäjäksi 1. joulukuuta 1932.
Varsinaisen leipätyönsä ohella hän toimi vuosina 1920–1921 kouluttajana Rauman suojeluskunnassa ja 1. tammikuuta 1922 – 27. maaliskuuta 1923 välisenä aikana Elimäen suojeluskunnassa sekä 23. huhtikuuta – 1. syyskuuta 1923 välisenä aikana paikallispäällikkönä Kärkölän suojeluskunnassa. Kärkölän jälkeen hän toimi konekiväärikomppanian päällikkönä Turun suojeluskunnan 1. konekiväärikomppaniassa 5. marraskuuta 1923 alkaen.
Talvi- ja jatkosota

Rounemaa osallistui talvisotaan Ylimääräisten harjoitusten (YH) aikana konekiväärikomppanianpäällikkönä T-Jalkaväkirykmentti 2:ssa. Varsinaisten sotatoimien alettua hän toimi aluksi Pataljoonan komentajana ja myöhemmin huoltopäällikkönä Jalkaväkirykmentti 62:ssa. Hän osallistui talvisodan taisteluihin Taipaleessa ja Vuosalmella. Rauhan tultua hän erosi Valtion rautateiden palveluksesta ja välirauhan aikana hän jatkoi samassa sodan aikaisessa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 10:n III pataljoonaan ja myöhemmin komppanianpäälliköksi konekiväärikomppaniaan. Seuraavaksi hänet siirrettiin konekiväärikomppanian päälliköksi Jalkaväkirykmentti 62:n I pataljoonaan, josta hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi 13. Prikaatin II pataljoonan konekiväärikomppaniaan.
Jatkosodan puhjettua Rounemaa komennettiin konekiväärikomppanian päälliköksi Jalkaväkirykmentti 13:sta, josta hänet siirrettiin ensimmäisen sotavuoden aikana komendantiksi 17. divisioonan esikuntaan. Kyseisestä tehtävästä hänet siirrettiin päälliköksi 17. divisioonan esikunta komppaniaan, josta hän siirtyi takaisin komendantin tehtäviin vuonna 1943. Viimeisenä sotavuonna hänet siirrettiin jälleen esikuntakomppanian päälliköksi 17. divisioonaan. Hän osallistui jatkosodan taisteluihin Hangossa, Aunuksessa Viipurin koillispuolella. Jatkosodan aikana hän suoritti panssarintorjuntakurssin Syvärillä.
Sotien jälkeen hän palveli edelleen samassa tehtävässä konekiväärikomppanian päällikkönä Jalkaväkirykmentti 13:n I pataljoonassa ja myöhemmin komendanttina Jalkaväkirykmentti 4:ssä. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945. Hän suoritti Turun Käsityöteollisuusyhdistyksen mestarinäytteen ja sai mestarikirjan luonnenukkemestarina vuonna 1948. Hän valmisti muun muassa useita jääkäri- ja sotilasaiheisia nukkeja ja toimi eri teollisuuslaitoksissa saksan- ja ruotsinkielen tulkkina. Hänet on haudattu Turkuun.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 2. toukokuuta 1918  Vänrikki 28. toukokuuta 1918  Luutnantti 6. joulukuuta 1929  Kapteeni 1940 |      |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. tammenlehvien kera Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1940 ja 1941) Vapaudenmitali 1. lk.  Suojeluskuntain ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali  Viron vapaussodan muistomitali  Latvian vapaussodan muistomitali |
Aiheesta muualla

A. Rounemaa : Jääkäri Patovitzin aamuvoimistelu. Muistelmansiruja Misseltä, Hakkapeliitta, 30.11.1937, nro 48, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Äyskoski

Äyskoski heinäkuussa 2010.
Äyskoski on kolmesta peräkkäisestä putouksesta muodostuva koski, joka sijaitsee Pohjois-Savossa Tervossa Nilakan ja Rasvangin välissä. Sen putouskorkeus on 4,2 metriä. Suurin kosken virtaama on ollut toukokuussa 2012 mitattu 50 m³/s ja normaaliaikana se on noin 24 m³/s. Istukaslajeina koskessa ovat kirjolohi ja taimen. Luontaisia saalislajeja ovat taimen, harjus ja siika. Sallittuja kalastusmenetelmiä ovat heittokalastus ja perhokalastus.
Aiheesta muualla

Äyskoski Vanhakartta.fi -palvelussa
Rautalammin reitti
Suontienselkä–Paasvesi
Pielavesi – Säviänvirran kanava – Haapajärvi – Pieksänjärvi
Iisvesi – Rasvanki – Virmasvesi – Hirvijärvi–Kallioselkä–Ahveninen–Suovu ‎
Nilakka – Kolun kanava – Äyskoski
Koskelovesi-Miekkavesi – Nokisenkoski – Niinivesi – Säynätsalmen kanava – Iisvesi
Kiesimä – Kerkonkosken kanava – Sonkari – Vesantojärvi – Kiesimän kanava – Neiturin kanava
Konnekoski – Hankavesi – Myhinkoski – Myhinjärvi
Konnevesi – Kellanvirta – Liesvesi – Vanginvesi – Korholankosket – Kynsivesi–Leivonvesi – Simunankoski – Kuusvesi
Armisvesi – Hankavesi – Kuuhankavesi – Venejoki
Lievestuoreenjärvi – Sahinjoki
Uurainen – Nurminen – Ahveninen
Tarvaalankoski – Saraavesi
Hankavesi
Rukouspäivä

Rukouslauantaita vietetään piispa Gulinin johdolla Hakametsän jäähallissa 1966. Kirkko ja kaupunki pyrkivät lieventämään huvikiellon aiheuttamaa harmia järjestämällä nuorisolle televisioidun ja radioidun rennon tilaisuuden.
Rukouspäivät ovat perinteisesti olleet useissa kristillisissä, varsinkin protestanttisissa maissa valtiovallan määräyksestä määräaikoina vietettäviä yleisiä kiitos-, katumus- ja rukouspäiviä. Nykyisin ne on muun muassa Ruotsissa lakkautettu, mutta Suomessa niitä viettää edelleen kaksi kertaa vuodessa Suomen ekumeeninen neuvostoselvennä. Nykyisin (vuodesta 2008 lähtien) ne ovat aina 18. tammikuuta ja 24. lokakuuta.
Rukouspäivien edeltäjänä voidaan pitää Rooman kristittyjen jo kolmannella vuosisadalla neljästi vuodessa viettämiä quatember-päiviä. Saksissa yleistä rukouspäivää vietettiin vuonna 1633 kolmikymmenvuotisen sodan johdosta.
Rukouspäiviä ei tule sekoittaa rukoussunnuntaihin, joka on viidennen pääsiäisen jälkeisen sunnuntain vanha nimitys.
Ruotsissa

Ruotsissa vanhimmat tiedot yleisistä rukouspäivistä ovat 1200-luvulta. Säännöllisesti niitä alettiin viettää vuodesta 1544 Kustaa Vaasan määräyksestä. Aluksi niitä oli kahdeksan kertaa vuodessa, myöhemmin niiden lukumäärä vaihteli. Vuodesta 1676 lähtien niitä oli aina neljä kertaa vuodessa. Vuosina 1773–1806 ne olivat aina lauantaina, vuodesta 1807 lähtien sunnuntaina, kunnes niitä vuonna 1983 lakattiin viettämästä.
Näiden neljän "Yleisen rukouspäivän" teemat olivatː Katumuspäivä (ensimmäinen rukouspäivä), Uskonpuhdistupäivä (toinen rukouspäivä), Lähetyspäivä (kolmas rukouspäivä) ja kiitospäivä (neljäs rukouspäivä). Kolmen rukouspäivän teemat on liitetty vuoden 1983 evankeliumikirjassa kirkkovuoteen siten, että seksagesimasunnuntai on uskonpuhdistuksen muistopäivä, Kolminaisuudenpäivä on Lähetyksen päivä ja lokakuun toinen sunnuntai on aiheeltaan ja nimeltään Kiitospäivä. Se korostuu nykyään ennen  muuta syksyisenä sadonkorjuun kiitosjuhlana.
Aiheesta muualla

Julistus neljästä kiitos-, katumus- ja rukouspäivästä, jotka on koko maassa juhlallisesti vietettävä vuonna 2003 (viimeinen säädöskokoelmassa julkaistu)
Suomen ekumeenisen neuvoston sivusto rukouspäivistä. Sisältää mm. kirjoituksen niiden historiasta sekä rukouspäiväjulistukset vuodesta 2004 alkaen.
Elävän Arkiston juttuja rukouspäivästä
Ruby

| Ruby |
| --- | --- |

Paradigma:  olio, proseduraalinen, funktionaalinen
Tyypitys:  vahva, dynaaminen (”duck typing”)
Yleinen suoritusmalli:  tulkattava
Muistinhallinta:  roskienkeräys
Julkaistu:  1995
Kehittäjä:  Yukihiro Matsumoto
Vakaa versio:  3.4.2 (14. helmikuuta 2025)
Merkittävimmät toteutukset:  JRuby
Vaikutteet:  Ada, Perl, Smalltalk, Python, Lisp, Dylan ja CLU
Käyttöjärjestelmä:  alustariippumaton
Verkkosivu:  ruby-lang.org
Uutisryhmä:  comp.lang.ruby
Ruby on tulkattava, dynaaminen ja dynaamisesti tyypittävä oliopohjainen ohjelmointikieli. Rubyyn ovat eniten vaikuttaneet Lisp, Smalltalk ja Perl. Ruby muistuttaa paljon muita tunnettuja ohjelmointikieliä, ennen kaikkea Smalltalkia, Pythonia ja Perliä.
Historia

Yukihiro Matsumoto alkoi kehittää Ruby-kieltä 24. helmikuuta 1993 ja julkaisi sen vuonna 1995.lähde?
Matsumoto aloitti kielen kehittämisen NEWS-OS:llä (Sony NEWS-työasemissa), mutta siirtyi myöhemmin SunOS:lle ja lopulta Linuxille.
Periaatteet

Matsumoton mukaan ohjelmointikieli on ohjelmoijalle käyttöliittymä ohjelmakoodin tekoon ja siksi sen pitäisi noudattaa käyttöliittymäsuunnittelun periaatteita. Näitä ovat Matsumoton mukaan ytimekkyys, johdonmukaisuus ja joustavuus.
Ytimekkyys tarkoittaa, että Rubylla pystyy antamaan voimakkaita komentoja lyhyesti. Johdonmukaisuus tarkoittaa, että Ruby toimii niin kuin ohjelmoija olettaa sen toimivan. Kun on oppinut Rubyn kantavat periaatteet, niitä pystyy soveltamaan mahdollisimman monissa tilanteissa. Rubyn katsotaan noudattavan vähäisimpien yllätysten periaatetta, jonka mukaan kielessä tulee olla vähän yllätyksiä aiheuttavia piirteitä. Lisäksi Rubyyn on lainattu muista ohjelmointikielistä hyviksi osoittautuneita ominaisuuksia sellaisinaan, joten Rubyn opiskelun pitäisi olla muita kieliä tuntevalle helppoa. Joustavuus tarkoittaa, että käyttäjä voi muokata Rubya mahdollisimman vapaasti omien tarpeidensa mukaiseksi. Kielen ydin, jota ei voi muuttaa, on pyritty pitämään niin pienenä kuin mahdollista.
Aiheesta muualla

Ruby-ohjelmointikielen viralliset sivut (englanniksi ja japaniksi)
Ruby Documentation Project (englanniksi)
Ilmainen "Programming Ruby" -kirja (aka "Pickaxe" v1.6) (englanniksi)
Why's (poignant) guide to Ruby (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Rubyn kehittäjän kirjoittama esittely: The Ruby Programming Language (englanniksi)
| n k Yleisimmät ohjelmointikielet |
| --- | --- |
Tuotantokäytössä:  Ada  APL  Assembly  AWK  C  C++  C#  COBOL  Dart  Delphi  Eiffel  Erlang  Forth  Fortran  Go  Java  JavaScript  Kotlin  Lisp  Lua  Objective-C  Pascal  Perl  PHP  PostScript  Python  R  Ruby  Rust  Smalltalk  Swift  Tcl  TypeScript  Visual Basic 
Akateemiset:  CLU  Haskell  Logo  ML  OCaml  Prolog  Scheme 
Historialliset:  ALGOL  BASIC  Modula-3  MUMPS  Plankalkül  PL/I  Simula 
Luettelo yleisimmistä ohjelmointikielistä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  IdRef
Lev Rubinštein

| Lev Rubinštein |
| --- | --- |
 Lev Rubinštein 2021.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. helmikuuta 1947 Moskova, Neuvostoliitto
Kuollut: 14. tammikuuta 2024 (76 vuotta) Moskova, Venäjä
Kansalaisuus:  venäläinen neuvostoliittolainen (–1991)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
Kirjallinen suuntaus: konseptualismi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Lev Semjonovitš Rubinštein (ven. Лeв Семёнович Рубинштейн; 19. helmikuuta 1947 Moskova, Neuvostoliitto – 14. tammikuuta 2024 Moskova, Venäjä) oli venäläinen runoilija, koulutukseltaan kielitieteilijä.
Elämäkerta

Rubinštein työskenteli kirjastonhoitajana ja kuului 1970-luvulla Neuvostoliiton underground-runoilijoihin. Hän oli moskovalaisen konseptualismin perustajia ja suuntauksen tärkeimpiä edustajia yhdessä runoilija Dmitri Prigovin (1940–2007) kanssa. Moskovolainen konseptualismi oli avantgardistinen liike, joka pilkkasi virallisesti hyväksyttyä sosialistista realismia.
Rubinštein kirjoitti tekstejään alun perin kirjaston luettelokorteille. Hän käytti inspiraation lähteenä kirjastonhoitajan ammattiaan ja siihen liittyvää neuvostobyrokratiaa. Hän myös esitti runojaan julkisesti, ja runoesitykset olivat eräänlaista absurdistista komediaa ja improvisaatiota.
Neuvostoliiton hajottua Rubinštein alkoi saada mainetta ja hänen teoksiaan voitiin julkaista. Hänet tunnetaan Venäjällä kolumneistaan, joita hän kirjoitti Grani.ru-julkaisuun. Kolumneissaan hän käsitteli ajankohtaisia kulttuurielämän aiheita ja muun muassa arvosteli maan johdon kulttuuripolitiikkaa. 1990-luvulla hän alkoi kirjoittaa kolumneja lehteen nimeltä Itogilähde?.
Rubinštein sai vuonna 1999 Andrei Bely -palkinnon.
Rubinštein vastusti avoimesti Vladimir Putinin politiikkaa ja oli säännöllisesti mukana hallinnon vastaisissa mielenosoituksissa. Venäjän hyökättyä Ukrainaan hän allekirjoitti useiden muiden merkittävien kirjailijoiden kanssa avoimen kirjeen, jossa tuomittiin Venäjän ”rikollinen sota” ja hallinnon ”valheet”. Rubinšteinia ei kuitenkaan missään vaiheessa pidätetty eikä häntä vastaan nostettu syytettä.
Rubinštein kuoli tammikuussa 2024 vammoihin, jotka hän sai jäädessään auton alle. Moskovan viranomaisten mukaan ajaja ei hidastanut tilanteessa ja kuskilla on 19 liikennerikkomusta edellisen 12 kuukauden aikana. Kuljettaja sai kuitenkin ehdollisen vankeustuomion.
Teokset

Teos Tässä olen minä on korttipakka, joka alkaa valokuva-albumina:
Tässä olen minä.
Tässäkin olen minä.
Ja tässä olen minä.
Tässä ovat vanhemmat. Ilmeisesti Kislovodskissa. Kirjoitus: ”1952”.
Rubinšteinin teksti on suuri huijaus, joka hämmentää lukijaa, sanoo hänen suomentajansa Tomi Huttunen. Valokuva-albumi muuttuu korttipakan edetessä vuorovaikutuspeliksi.
Teokset > Suomennetut

Tässä olen minä.  (Это я, 1995.)  Suomentanut Tomi Huttunen. Runot on kirjoitettu erillisille numeroiduille kirjastokorteille. Helsinki:  Nastamuumio, 2010.  ISBN 978-952-5083-28-6
Sankarin ilmestyminen, suom. Tomi Huttunen. Helsinki: Osuuskunta Poesia 2015 ISBN 978-952-305-039-6
Aika kuluu, suom. englannista Aki Salmela, julkaisussa: Tuli & Savu: runouslehti, 2009; nro 3
Puhdas lyriikka, antologiassa: Päämäärä vie meitä ympyrää. Uuden venäläisen avantgarderunouden antologia.  Suomentanut ja toim. Jukka Mallinen. Helsinki:  Tamara-press, 1989.  ISBN 951-8994-01-3
Torstaista perjantaihin, antologiassa Seitsemän sisarusta. Suomalais-venäläinen kirjallisuusantologia.  (Toimittaneet Jukka Mallinen ja Jevgeni Popov)  Jyväskylä:  Atena, 1996.  ISBN 951-796-045-X
Teokset > Muita

Случаи из языка ('Kielen sattumia'), 1999
Духи времени ('Ajan hajusteet'), 2008