stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hopeatiikeriahven
Levinneisyys ja elintavat

Hopeatiikeriahventa esiintyy paikoittaisesti Queenslandista Etelä-Australian kaakkoisosiin. Lajin elinympäristöä ovat järvet, tekojärvet ja joet ja se viihtyy suhteellisen nopeati virtaavissa vesissä. Hopeatiikeriahvenen ravintoa ovat äyriäisten, nilviäisten ja matojen lisäksi vesikasvit kuten levät. Kala vaeltaa jokiin kutemaan tulvien aikana marraskuusta tammikuulle. Kutu tapahtuu iltahämärän aikaan.
Hopeatiikeriahven on suosittu vapaa-ajankalastuksen kohde ja sitä on kalastettu ravinnoksi myös kaupallisesti. Se luokitellaan silmälläpidettäväksi. Kantaa uhkaavat kalastus, patojen rakentaminen, vedenotto, elinympäristön saastuminen ja saalistavat vieraslajit sekä vieraslajien levittämät taudit.
Yli-Ii

| Yli-Ii> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Oulu ja Ii |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  65°22′20″N, 025°50′25″E
Maakunta:  Pohjois-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Oulunkaaren seutukunta
Kuntanumero:  972
Hallinnollinen keskus:  Yli-Iin kirkonseutu
Perustettu:  1924
– emäpitäjä:  Ii
Liitetty:  2013
– liitoskunnat:  Oulu Haukipudas Kiiminki Oulunsalo Yli-Ii
– syntynyt kunta:  Oulu
Pinta-ala:  793,26 km²  (1.1.2012)
– maa:  769,15 km²
– sisävesi:  24,11 km²
Väkiluku:  2 179   (31.12.2012)
– väestötiheys:  2,83 as./km² (31.12.2012)
Yli-Ii (epävirallisesti ruots. Överijo tai Över-Ijo) on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Pohjois-Pohjanmaan maakunnan luoteisosassa. Yli-Iin naapurikunnat olivat Haukipudas, Ii, Pudasjärvi sekä Oulu, johon Yli-Ii liittyi vuoden 2013 alussa.
Perustiedot

Yli-Ii sijaitsee Iijoen rannalla, jolla on iso sivujoki Siuruanjoki. Yli-Iin kunta on perustettu vuonna 1924, jolloin se erotettiin Iistä. Kuntien väkiluvut tosin laskettiin yhteen vielä vuoteen 1932. Kunnassa asui lakkauttamishetkellä 2 179 ihmistä ja sen pinta-ala on 793,26 km², josta 24,11 km² on vesistöjä. Väestötiheys oli 2,83 asukasta/km². Viime vuosinaan Yli-Iin väkiluku oli kasvanut pikkuhiljaa johtuen Oulun läheisyydestä. Yli-Iin keskustasta on matkaa Ouluun noin 47 kilometriä.
Historia

Kivikaudella Yli-Iin seudut olivat Iijoen suistoa. Iijokivarresta Kierikin ja Pahkakosken välistä on löydetty voimalaitostöiden yhteydessä useita kivikautisia asuinpaikkoja. Vielä 1500-luvulla alue oli suurimmaksi osaksi erämaata, pääasiassa rannikon ihmisten ja saamelaisten yhteistä nautinta-aluetta. Karjalankylään ja Pirttitörmään (nykyiseen Jakkukylään) oli tosin noussut muutamia taloja. Seutu kuului Novgorodin ja Venäjän vanhoihin nautinta-alueisiin ja siirtyi Ruotsin hallintaan vasta Täyssinän rauhassa vuonna 1595.
Väestö sai toimeentulonsa pyynnistä ja kalastuksesta, joka pysyi tärkeänä elinkeinona aina 1930-luvulle, jolloin jokien lohipadot siirtyivät yksityisiltä valtion omistukseen. Vähitellen myös maatalouden merkitys alkoi kasvaa. Maatalous kehittyi luonnonolosuhteiden vuoksi karjan hoitoon. 1700- ja 1800-luvulla voin hinta oli ajoittain niin hyvä, että sen myynti kannatti. Lehmien lisäksi Yli-Iissä on pidetty aina jonkin verran poroja. 1600-luvulta lähtien Suur-Iin alue oli Oulun tervanhankinta-aluetta. Alueen merkitys kasvoi huomattavasti 1700-luvulla, jolloin tervan lauttakuljetukset pääsivät vauhtiin Ii- ja Siuruanjoella. Jokaisessa kylässä mm. Pirttitörmässä ja Karjalankylässä tervaa poltettiin säädettyjen kiintiöiden verran.
Yli-Iin seutu kuului osana Suur-Iin pitäjään, joka käsitti suuren osan Iijokilaaksoa. Yli-Iin seurakunta perustettiin senaatin päätöksellä vanhasta emäseurakunnasta. Samana vuonna perustettiin myös Yli-Iin kunta.
Yli-Iissä oli myös suojeluskunta, ja pitäjän miehiä osallistui kansalaissotaan valkoisten puolella. Heistä kaatui neljä.
Yli-Iin asukasluku kasvoi 1960-luvun alkuun, jolloin asukkaita oli yli 3 800. Tämän jälkeen asukasluku alkoi pienentyä nopeasti voimakkaan poismuuton vuoksi. Vuonna 1970 asukkaita oli 3 561 ja 1980 enää 2 478. 1980-luvulla väestön väheneminen hidastui.
Yli-Iin pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla seinäkuivalihavelli ja makea juustokeitto.
Oulun kaupunki sekä Yli-Iin, Haukiputaan, Kiimingin ja Oulunsalon kunnat yhdistyivät vuoden 2013 alussa uudeksi Oulun kaupungiksi. Yli-Iihin kuulunut Jakkukylä siirrettiin Oulun kaupungista Iin kuntaan vuoden 2018 alussa.
Luonto

Yli-Iin maisemia hallitsevat loivapiirteiset mäntykankaat ja laajat suot.
Kallioperä on pääasiassa gneissigraniittia. Kunnan keskiosiin työntyy amfiboliitteja, graniitteja ja granodioriitteja sisältävä vyöhyke ja Iijoen eteläpuolella on arkoosikvarsiitteja ja  fylliittejä. Yleisin maalaji on moreeni, joka on kuitenkin laajoilla alueilla turpeen peitossa. Huomattavin harju on kunnan koillisosaa halkova Huiskan harju. Korkeuserot ovat kunnan alueella vähäiset. Maasto viettää luoteisosia lukuun ottamatta idästä länteen. Korkein kohouma on Linkamaa kunnan itäosassa. Yli-Iin pinta-alasta on suota noin 60 prosenttia. Suurimpia soita ovat Iso Savisuo, Viitasuo, Palosuo ja Saukkosuo.
Yli-Iin keskiosien maisemia hallitsee itä-länsisuunnassa virtaava Iijoki, joka oli aikoinaan Suomen parhaimpia lohijokia. Joen alajuoksun valjastaminen voimatalouden käyttöön 1959–1971 katkaisi kuitenkin lohen nousun jokeen. Kunnan alueella on Iijoessa neljä voimalaitosta: Haapakoski, Pahkakoski, Kierikki ja Maalismaa. Iijokeen liittyy pohjoisosasta tuleva Siuruanjoki, johon yhtyvät mm. Leuvanoja, Vitmaoja ja Martimojoki. Kunnan alueella on useita pieniä järviä, mm. Halajärvi, Iso Isterinjärvi ja Koutuanjärvi.
Kyliä

Yli-Iin kyliä olivat Karjalankylä, Jakkukylä, Maalismaa, Tannila, Pahkakoski, Haapakoski ja Leuvanjoki.
Nähtävyydet

Yli-Iissä sijaitsee arkeologinen toiminta- ja näyttelykeskus Kierikkikeskus ja Kivikauden kylä. Niiden yhteydessä toimivat myös hotelli ja ravintola.
Kierikki on alueena tärkeä kivikautinen löytö- ja tutkimuskohde. Aluetta on tutkittu arkeologisin kaivauksin vuodesta 1960. Tärkeimpiä löytöjä ovat hirsiperustaiset rakennusten jäänteet ajalta 4000–3000 eaa. Satojen talolöytöjen ohella Kierikistä on löytynyt kaksi kivikautista rivitaloa aikaväliltä 3350–3200 eaa. Löytöaineistossa tärkeässä asemassa ovat asbestisekoitteinen Kierikinkeramiikka. Brittiläinen arkeologian opiskelija löysi BBC:n tietojen mukaan kesällä 2007 Iijoen varrelta 5 000 vuotta vanhan koivun tuohen tervasta valmistetun purukumin. Sen sisältämän karbolihapon antiseptisyyden takia sitä käytettiin ientulehdusten hoitoon.
Tunnettuja yli-iiläisiä

Pirkko Mattila (s. 1964), kansanedustaja (syntynyt Yli-Iissä)
Tuomo Tihinen (s. 1977), kuulantyöntäjä (syntynyt Yli-Iissä)
Markku Maalismaa (s. 1955), näyttelijä (syntynyt Yli-Iissä)
Virpi Räisänen, mezzosopraano (asuu Yli-Iissä)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yli-Ii Wikimedia Commonsissa
Hyyryläinen, T. 2004. Yli-Iin seurakunnan ja kunnan perustamisvaiheet (Arkistoitu – Internet Archive), Virma-projekti
Kierikkikeskuksen kotisivut
| n k Pohjois-Pohjanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Alavieska  Haapajärvi  Haapavesi  Hailuoto  Ii  Kalajoki  Kempele  Kuusamo  Kärsämäki  Liminka  Lumijoki  Merijärvi  Muhos  Nivala  Oulainen  Oulu  Pudasjärvi  Pyhäjoki  Pyhäjärvi  Pyhäntä  Raahe  Reisjärvi  Sievi  Siikajoki  Siikalatva  Taivalkoski  Tyrnävä  Utajärvi  Vaala  Ylivieska 
Entiset kunnat:  Haukipudas  Himanka  Kestilä  Kiiminki  Kuivaniemi  Oulujoki  Oulunsalo  Paavola  Pattijoki  Piippola  Pulkkila  Rantsila  Rautio  Revonlahti  Ruukki  Saloinen  Temmes  Vihanti  Yli-Ii  Ylikiiminki 
Oulun historia
| --- | --- |
Oulun palot:   v. 1652 palo  v. 1655 palo  v. 1705 palot  v. 1715 palo  v. 1773 palo  v. 1822 palo  v. 1882 palo 
Merenkulku:   Fregatti Toivo  Hailuotolaiva  Kiikelin hylky  Laitakarin hylky  Hinaaja Oulu II  Sophia Marian hylky 
Teollisuuden historia:   Aittokoski Oy  Katri Antell  Merijal  Oulu Oy  Pateniemen saha  Tervahovi  Toppila Oy  Toppilan Mallasjuomatehdas  Typpi Oy  Ab Uleå Oy  Veljekset Åström 
Kuntaliitokset:   1965: Oulujoen kunta  2009: Ylikiimingin kunta  2013:  Haukiputaan kunta  Kiimingin kunta  Oulunsalon kunta  Yli-Iin kunta 
Katso myös:   Kierikkikeskus  Latokankaan kivikautinen asuinalue  Oulun kasarmi  Oulun kristalliyö  Oulun linna  Oulun valtaus  Pikku-Berliini  Rekikylän kivikautinen asuinpaikka  Typpi Oy:n räjähdysturma  Ylikiimingin seurakunta 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Siuruanjokea Yli-Iissä seututien 849 varrella.
Yli-Iin kunnanraja.
Chandra-avaruusteleskooppi

| Chandra-avaruusteleskooppi |
| --- | --- |

Alkuperäinen nimi:  Chandra X-ray Observatory (CXO)
COSPAR ID:  1999-040B
SATCAT №:  25867
Laukaisu:  23. heinäkuuta 1999 Cape Canaveral, Florida, Yhdysvallat
Laukaisualus:  Sukkula
Massa:  4 790 kilogrammaa
Teho:  2 000 W
Kiertorata
Isoakselin puolikas:  80 791 kilometriä
Inklinaatio:  69.2 °
Kiertoaika:  3 809,0 minuuttia
Apoapsis:  131 428,5 kilometriä
Periapsis:  17 412,7 kilometriä
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
Chandra-avaruusteleskooppi on NASAn maapallon kiertoradalle 23. heinäkuuta 1999 laukaisema avaruusobservatorio, jossa on röntgenalueella toimiva teleskooppi. Chandra on saanut nimensä intialais-amerikkalaisen nobelistin ja tähtitieteilijän Subrahmanyan Chandrasekharin mukaan.
Koska Maan ilmakehä absorboi röntgensäteilyn estäen maanpäällisen havainnoinnin, on röntgenalueen teleskoopit vietävä avaruuteen.
Tekninen kuvaus

Chandra-teleskooppi, jonka massa on 4 790 kilogrammaa, kiertää elliptistä rataa 16 000–133 000 kilometrin korkeudella. Kiertoaika on noin 64 tuntia ja radan elliptisen muodon ansiosta havaintoaikaa on 55 tuntia kerrallaan.
Röntgenalueella tavanomaiset optiset teleskoopit eivät toimisi, koska läpitunkevat röntgensäteet menisivät normaalisti aineen läpi tai imeytyisivät siihen. Sen sijaan Chandrassa ja vastaavissa röntgenalueen observatorioissa käytetään niin sanottua Wolter-teleskooppia, jossa peileinä on sisäkkäisiä parabolisia ja hyperbolisia sylintereitä, joihin iskeytyvien säteiden kohtaamiskulma on hyvin pieni ja säteet hiveltävät pinnasta korkeintaan 0,16–2 asteen heijastuskulmalla.
Chandran ottamia kuvia

Supernova (ylempi) galaksissa NGC1260.
Pulsari PSR B1509-58.
Supernova SN 1987A Chandran ja Hubblen kuvaamina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Chandra-avaruusteleskooppi Wikimedia Commonsissa
Chandra X-ray Observatory NASA's flagship X-ray telescope. Viitattu 29.1.2019 (englanniksi).
Chandra X-ray Observatory NASA.  4.8.2017. Arkistoitu 28.12.2018. Viitattu 29.1.2019 (englanniksi).
Howell, Elizabeth: Chandra Space Telescope: Revealing the Invisible Universe Space.com.  16.6.2018. Viitattu 29.1.2019 (englanniksi).
Wall, Mike: NASA's Chandra X-Ray Space Telescope Celebrates 15 Years of Discoveries Space.com.  23.7.2014. Viitattu 29.1.2019 (englanniksi).
Benningfield, Damond: How Things Work: Chandra X-Ray Air & Space Magazine.  tammikuu 2008. Viitattu 29.1.2019 (englanniksi).
Stefano Domenicali

| Stefano Domenicali |
| --- | --- |
 Stefano Domenicali vuonna 2020.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. toukokuuta 1965 (ikä 59) Imola, Italia
Kansalaisuus:   Italia
Stefano Domenicali (s. 11. toukokuuta 1965 Imola, Italia) on entinen Ferrarin Formula 1 -tallin tallipäällikkö. Hän ryhtyi tehtävään kaudella 2008, jolloin hän korvasi ranskalaisen Jean Todtin. Domenicalin tilalle tuli kesken kauden 2014 Marco Mattiacci.
Uran alku

Domenicali syntyi Imolan radan lähellä olevassa kaupungissa, joten hän sai pienestä pitäen kosketuksen moottoriurheiluun. Hän opiskeli taloutta Bolognan yliopistossa ja liittyi Ferrarin taloudesta vastaavaan osastoon valmistuttuaan 1991. Alussa hän teki töitä Ferrarin ja tämän emoyhtiö Fiatin välillä, mutta siirtyi Maranelloon vastaamaan Mugellon radan uudelleenrakennuksesta ja henkilöstöhallinnasta. Tämän jälkeen hän siirtyi markkinointitehtäviin Ferrarin urheiluosastolle. Domenicali siirtyi vuoden 2021 alusta lähtien F1-sarjan toimitusjohtajaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stefano Domenicali Wikimedia Commonsissa
Grandprix.com
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Tšekki 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Stefano Domenicali
Käännös suomeksi
Valkeakosken Isku-Veikot

| Valkeakosken Isku-Veikot |
| --- | --- |

Koko nimi:  Valkeakosken Isku-Veikot
Perustettu:  1963
Kenttä:  Apian urheilutalo, Valkeakoski
– Kapasiteetti:  930 istumapaikkaa
Puheenjohtaja:   Ari Väisänen
Valkeakosken Isku-Veikot oli parhaimmillaan lentopallon SM-liigassa pelannut joukkue, joka toimi Valkeakoskella. Se nousi SM-liigaan 41 vuoden tauon jälkeen kaudeksi 2007–2008 liigakarsintojen kautta. Kausi 2008–2009 oli sen historian neljäs kausi korkeimmalla sarjatasolla. Ensimmäisen kerran se pelasi SM-sarjaa kausina 1965-1967. Isku-Veikot putosi SM-liigasta kauden 2009-2010 päätteeksi. Samalla seura lopetti täysin huippulentopallotoimintansa.
Super- ja 1-sarjassa 2000-2007

Osa Isku-Volleyssä treenanneista pelaajista siirtyi vuonna 1999 Isku-Veikkoihin, ja siitä alkoi Isku-Veikkojen taival korkeammilla sarjatasoilla. Kaudesta 2000-01 lähtien Isku-Veikot pelasi toiseksi ylimmällä sarjatasolla. Farmisopimuksen myötä Isku-Volleyn vaihtopelaajat kävivät hakemassa pelituntumaa sarjatasoa alempana. Menestystä alkoi tulla kaudesta 2001-02 alkaen, mistä lähtien Isku-Veikot oli 1-sarjan parhaita joukkueita. Etelälohkoa se hallitsi Loimijoen Hurrikaanin kanssa. Vaikka Isku-Veikot taistelikin vuosi toisensa jälkeen noususta, se onnistui I-V:tä ennen mm. VaLePa:lta, Korson Vedolta, Perungan Pojilta, Vaasan Kiistolta, Mutalan Riennolta ja Kempeleen Pyrinnöltä.
Liigassa 2007–2008

Isku-Veikkojen nousu lentopallon SM-liigaan varmistui liigakarsinnoissa voitolla Keski-Savon Paterista ja Korson Vedosta. Liigakaudelle 2007-2008 joukkue hankki monia uusia pelaajia riveihinsä. Joukkueessa pelasi muun muassa kaudella 2007–2008 monia ulkomailla menestyneitten pelaajien veljiä: Esa Kunnari, joka on Olli Kunnarin veli, Ossi Heino, joka on Jussi Heinon veli, sekä maajoukkuepelaaja Tuomas Tihisen vanhempi veli Lauri Tihinen. Joukkueessa pelasivat myös Suomen mestaruuden ja monta SM-mitalia voittanut Jaakko Vesanto sekä huippulahjakkuus Joni Mikkonen.
Joukkue saavutti ensimmäisen voittonsa Vammalan Lentopallosta 14. lokakuuta 2007 erin 3–1. Kaikkiaan joukkue voitti kauden aikana vain viisi ottelua ja joutui karsimaan liigapaikastaan Hurrikaani Loimaan ohitettua sen viimeisen ottelukierroksen voitollaan. Liigakarsinnoissa Isku-Veikot voittivat Oulun Ettan kaksi kertaa ja Kiiston kertalleen. Joukkue hävisi molemmat koitoksensa Keski-Savon Paterille. Paikka liigassa varmistui lopulta joukkueen voitettua Vaasan Kiiston sekä uudelleen Oulun Ettan erin 3-0.
Liigassa 2008–2009

Joukkue sijoittui runkosarjassa kahdeksanneksi. Pudotuspeleissä joukkue taipui tiukkojen otteluiden jälkeen Kempeleen lentopallolle 0-2. Joukkueessa pelasivat: Sami Juvonen, Jukka Lehti, Sten Kruuda, Jouni Karjala, Adjete Agnithey, Jussi Heino, Tuomas Häkkinen, Jussi Niemi, Petri Lignell, Jukka Meskanen, Adje Agnithey ja Jouni Mahlamäki. Joukkueen valmentajat: Ari Väisänen (päävalmentaja), Oula Pihlajamäki ja Juhani Leppänen.
Liigassa 2009-2010

Joukkueen valmistautuminen liigakauteen jäi viime tippaan. Seura ei onnistunut siirtomarkkinoilla, ja ulkomaalaishankinnat eivät pystyneet täyttämään edellisvuosien ulkomaalaisten saappaita. Isku-Veikot pelasi mollivoittoisen kauden ja oli runkosarjan viimeinen. Liigakarsinnoissa joukkue koki kirvelevän tappion 1-sarjan mestarille Oulun Ettalle otteluvoitoin 3-2. Liigasta putoamisen jälkeen koko seuran huippulentopallotoiminta loppui.
Aiheesta muualla

Isku-Veikkojen verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirsi Pohjola

| Kirsi Pohjola> Kirkolliskokousedustaja (Ev. Lut.) |
| --- | --- |
 2020– 
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kirsi Anneli Pohjola
Syntynyt: 23. joulukuuta 1964 (ikä 59) Pylkönmäki, Suomi
Ammatti:  pappi
Muut tiedot
Koulutus:  Yhteiskuntatieteiden tohtori (1999) Teologian maisteri 2015
Tutkinnot:  Jyväskylän yliopisto Helsingin yliopisto
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Kirsi Anneli Pohjola (aik. Pohjola-Vilkuna, s. 23. joulukuuta 1964 Pylkönmäki) on suomalainen tutkija, seurakuntapastori ja kirkolliskokousedustaja. Pohjola on työskennellyt Jyväskylän seurakunnassa pastorina vuodesta 2017 lähtien. Vuonna 2020 Pohjola nimitettiin yhteiskuntavastuun pastoriksi. Vuonna 2020 Pohjola valittiin kirkolliskokouksen pappisedustajaksi ja vuonna 2023 Lapuan hiippakunnan pappisasessoriksi.
Ennen pappisuraa Pohjola on työskennellyt vuosina 1991–2000 opetus- ja tutkimustehtävissä Jyväskylän yliopistossa, erikoistutkijana 2003-2009, Itä-Suomen yliopiston tutkimusprofessorina 2009–2011 ja Nuori kirkko ry:n kouluttajana ja päätoimittajana 2013–2017.
Pohjola on toiminut myös Jyväskylän kaupunginvaltuutettuna vuosina 2001–2004.
Julkaisut

Naisten salaiset maailmat, väitöskirja, Jyväskylän yliopisto 1999
Eros kylässä - maaseudun luvaton seksuaalisuus vuosisadan vaihteessa, SKS 1995
Uusi koulu : oppiminen mediakulttuurin aikakaudella, Jyväskylän yliopisto, Koulutuksen tutkimuslaitos 2011
Zachris Franzén

Zachris Franzén (10. lokakuuta 1787 Oulu – 5. toukokuuta 1852 Raahe) oli suomalainen Raahessa asunut kauppaneuvos, laivanvarustaja ja saha- sekä rautateollisuuden harjoittaja.
Elämäkerta

Franzénin vanhemmat olivat oululainen kauppias ja laivanvarustaja Zachris Franzén (sukunimi aiemmin Franseen) ja Helena Schulin. Hänen veljiään olivat piispa ja runoilija Frans Mikael Franzén ja oululainen laivanvarustaja, kauppias sekä teollisuusmies Johan Franzén. Perheeseen kuului myös kolme tytärtä.
Franzénin isä kuoli hänen ollessaan kolmevuotias ja äiti meni 1789 uusiin naimisiin oululaisen kauppias Lars Henrik Keckmanin kanssa. Franzén aloitti uransa kasvatusisänsä palveluksessa ja siirtyi sitten Raaheen Johan Langin kauppa- ja laivanvarustusliikkeen kirjanpitäjäksi. Johan Langin (1745–1823) omistama kauppahuone oli 1800-luvun alussa Pohjois-Suomen suurin. Franzén meni 1814 naimisiin Langin tyttären Johannan (k. 1826) kanssa ja kaksi vuotta myöhemmin 1816 hänen nuorempi veljensä Johan meni naimisiin Langin toisen tyttären Charlottan kanssa. Johanna Franzénin kuoltua Zachris Franzén nai Ilmajoen rovastin Erik Frosteruksen tyttären Lovisa Eleonora Frosteruksen.
Johan Langin kuoltua kauppahuone siirtyi Franzénin omistukseen mutta sen toiminta jatkui edelleen Langin nimellä. Franzén menestyi laivanvarustajana ja hän omisti silloisen Suomen suurimmat kauppalaivat 189 lästin fregatti Salamiin ja 200 lästin fregatti Suomen.
Franzén hankki yhdessä veljensä Johanin kanssa osakkuudet Pudasjärvellä sijainneesta Kynkään vesisahasta 1837 ja Hirvaskosken eli Timosen sahasta Pudasjärvellä 1841. Hän hankki yhdessä raahelaisten kauppiaiden Zacharias Durchmanin ja Isak Gellmanin kanssa Pyhäjoella toimineen Ylä-Hourun sahan joka siirrettiin 1841 parempaan paikkaan Hourunkoskelle. Toisen sahan Franzén  perusti 1840 Siikajoen Kalliokoskeen mutta sen tuhosi jo seuraavana vuonna tulva ja saha perustettiin uuteen paikkaan Ruukinkoskelle 1846. Vesisahojen lisäksi Franzén hankki omistukseensa 1834 konkurssiin menneen Nybyn lasitehtaan ja sen yhteydessä toimineen laivanveistämön, sahan ja myllyn Iin Olhavassa. Tämän laitoksen Franzén liikekumppaneineen myi jo 1841 oululaiselle Johan Abraham Fellmanille.
Vuonna 1828 Franzén osti Pohjois-Savossa Vieremällä sijainneen Salahmin rautaruukin. Ruukki tuotti järvimalmista kankirautaa ja sen manufaktuutipajassa valmistettiin raudasta erilaisia tarve-esineitä joita myytiin lähiseudun kaupungeissa sekä Langin kauppahuoneen myymälässä Raahessa. Franzén perusti 1836 toisen rautaruukin Sonkajärven Jyrkkäkoskelle ja lisäksi hän oli osakkaana Pyhäjoella toimineessa Vesikosken ruukissa yhdessä Durchmanin ja Gellmanin kanssa. Kaikkien ruukkien yhteydessä harjoitettiin myös maanviljelyä.
Franzén sai kauppaneuvoksen arvon 1830. Hän toimi Ruotsin ja Norjan varakonsulina Raahessa 1831–1842 ja oli kaupungin raatimiehenä sekä Raahen kauppaseuran puheenjohtajana.
Liiketoiminta Zachris Franzénin jälkeen

Franzénin kuoltua Johan Langin kauppahuone siirtyi hänen vävylleen Fredrik Sovelius nuoremmalle (1822–1897) joka oli naimisissa Franzénin tyttären Johanna Margaretan eli Jennyn kanssa. Fredrik Sovelius keskittyi lähinnä laivanvarustukseen. Hän omisti 700 hehtaarin Kesälän maatilan Pattijoella, Kesälän tiilitehtaan sekä oli osakkaana Raahen olutpanimossa, Pattijoen viinapolttimossa, Ruonan pikitehtaassa ja Oulun tulitikkutehtaassa.
Jyrkänkosken ruukki myytiin 1853, Vesikosken ruukki 1856 ja Salahmin ruukki 1874. Ruukinkosken saha myytiin 1857 ja Hourukosken sahan toiminta päättyi 1872. Viimeiset purjelaivat myytiin 1898 ja Langin kauppahuone keskittyi tämän jälkeen kulutustavaroiden ja elintarvikkeiden tuontiin sekä tukku- ja vähittäiskauppaan välittäen tavaraa lähiseudun pienille maalaiskaupoille. Kauppahuoneen toiminta päättyi 1933 tukkukaupan osalta ja 1936 myös vähittäiskauppakin loppui Fredrik Soveliuksen pojanpojan Bertil Sovion (1878–1936) kuoltua.
Bill Meléndez

| Bill Meléndez |
| --- | --- |
 Bill Meléndez vuonna 1987.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. marraskuuta 1916 Hermosillo, Sonora, Meksiko
Kuollut: 2. syyskuuta 2008 (91 vuotta) Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  ohjaaja, animaattori
Ohjaaja
Aktiivisena:  1938–2006
Tunnetuimmat ohjaukset:  Tenavat-animaatiot
Palkinnot
 Emmy-palkinto (7 kertaa) 
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
José Cuauhtémoc ”Bill” Meléndez (15. marraskuuta 1916 Hermosillo, Sonora, Meksiko – 2. syyskuuta 2008 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli meksikolaissyntyinen yhdysvaltalainen animaattori ja elokuvaohjaaja, joka tunnetaan parhaiten Charles M. Schulzin Tenavat-sarjakuvaan perustuneiden piirrosanimaatioiden tekijänä. Kaikki Tenavat-animaatiot vuoteen 2006 saakka tehtiin Melendézin studiolla. Hän osallistui niistä jokaisen tekemiseen ja ohjasi itse kaikki televisioanimaatiot vuoteen 1973 sekä neljä pitkää elokuvaa. Hän myös ääninäytteli Ressua ja Kaustista kaikissa elinaikanaan tehdyissä animaatioissa.
Meléndez voitti seitsemän Emmy-palkintoa ja oli kaikkiaan ehdolla Emmyn saajaksi 26 kertaa. Hän sai myös yhden Oscar-ehdokkuuden. Hän ohjasi ja tuotti uransa aikana yli tuhat mainosta ja muuta animaatiota.
Elämä > Animaattori

Meléndezin isä oli Meksikon armeijan upseeri, joka nimesi poikansa historiallisen asteekkihallitsija Cuauhtémocin mukaan. Meléndezin perhe muutti vuonna 1928 Yhdysvaltain Arizonaan ja myöhemmin Los Angelesiin. Hän opiskeli Los Angelesissa toimineessa Chouinard Art Institute -taidekoulussa. Meléndez sai vuonna 1939 työpaikan animaattorina Walt Disney Studios -animaatiostudiolta. Hän osallistui Disneyllä muun muassa elokuvien Pinocchio, Fantasia, Bambi ja Dumbo sekä Mikki Hiiri- ja Aku Ankka -lyhytpiirrettyjen tekemiseen.
Meléndez lähti Disneyltä osallistuttuaan vuonna 1941 Disneyn animaattorien katkeraan lakkotaisteluun. Hän työskenteli sen jälkeen Leon Schlesinger Productions -tuotantoyhtiössä, joka siirtyi pian osaksi Warner Bros. -studiota, ja osallistui Väiski Vemmelsääri- ja Repe Sorsa -piirrettyjen tekemiseen. Vuodesta 1948 alkaen hän työskenteli UPA-studiolla. Hän oli mukana tekemässä Gerald McBoing-Boing -nimistä lyhytanimaatiota, joka voitti vuonna 1951 parhaan lyhytanimaation Oscarin. Meléndez perusti lopulta oman animaatiostudion Bill Melendez Productionsin vuonna 1964.