Idries Shah
Vastaanotto > Arviointi

Doris Lessing, yksi Shahin suurimmista puolustajista, sanoi haastattelussa vuonna 1982: "Totesin suufilaisuuden, sellaisena kuin Idries Shah sitä opetti, muinaisen opetuksen uutena tulemisena, sopivan tähän aikaan ja paikkaan. Se ei ole ilman ymmärrystä toistettuja juttuja idästä tai vesitettyä islamia tai mitään sellaista." Vuonna 1996, kommentoidessaan Shahin kuolemaa The Daily Telegraphissa, hän sanoi tavanneensa Shahin The Sufis -teoksen vuoksi, mikä oli hänelle yllättävin kirja, jonka hän oli lukenut, ja kirja joka muutti hänen elämänsä. Kuvaten Shahin tuotantoa "meidän aikanamme vertaansa vailla olevaksi ilmiöksi", hän luonnehti Shahia moniulotteiseksi mieheksi, vitsikkäimmäksi ihmiseksi jonka olisi koskaan voinut odottaa tapaavansa, ystävälliseksi, anteliaaksi, vaatimattomaksi ("Älä niinkään katso kasvojani, vaan ota mitä minulla on kädessäni"), ja hyväksi ystäväkseen ja opettajakseen yli kolmenkymmenen vuoden ajan.
Arthur J. Deikman, psykiatrian professori ja pitkäaikainen meditaation ja tietoisuuden muutosten tutkija, joka aloitti suufien opetustarinoiden tutkimuksensa 70-luvun alussa, katsoi, että länsimaiset psykoterapeutit voisivat hyötyä näkökulmasta jonka suufilaisuus ja sen yleismaailmallinen luonne tarjosivat edellyttäen, että soveltuvia tekstejä tutkittiin oikealla tavalla ja oikeassa järjestyksessä Koska Shahin kirjoitukset ja suufilaisten opetusten käännökset oli suunniteltu tätä silmällä pitäen, hän suositteli niitä niille, jotka halusivat muodostaa asiasta oman mielipiteensä ja totesi usean asiantuntijan tunnustaneen Shahin aseman nykyaikaisen suufilaisuuden puhemiehenä. Psykologi ja tietoisuuden tutkija Charles Tart kommentoi, että Shahin kirjoitukset olivat "saaneet [hänet] arvostamaan sitä, mistä psykologiassa oli kysymys syvällisemmin kuin mikään muu koskaan kirjoitettu"
Pyydettäessä arvioimaan Shahia vuonna 1973 J.G. Bennet sanoi, että Shah teki tärkeää työtä suuressa mittakaavassa, "herätellen ihmisiä tehokkaasti kaikkialla, saaden heidät ajattelemaan, näyttäen heille, että vapailta näyttävät ajattelutavat todellisuudessa olivat suurelta osin ehdollistuneita." Hän viittasi Shahiin suufilaisuuden Krisnamurtina, joka mursi monissa yhteyksissä ihmisten piintyneitä ajatusmalleja osana heräämisprosessia, joka on "erittäin tarpeellista valmistautumista uuteen maailmaan."
Intialainen filosofi ja mystikko Osho sanoi kommentoidessaan Shahin työtä The Sufis -kirjaa "puhtaaksi timantiksi. Se, mitä hän on tehnyt The Sufis -kirjassa on mittaamattoman arvokasta". Hän lisäsi, että Shah oli "mies joka esitteli Mulla Nasrudinin lännessä ja hän on tehnyt uskomattoman palveluksen. Se on korvaamatonta. […] Idries Shah on tehnyt Nasrudinin pienistä anekdooteista vieläkin kauniimpia … [hän] kykenee paitsi kääntämään vertaukset täsmällisesti, myös kaunistamaan niitä, tekemään niistä liikuttavampia, terävämpiä."
Richard Smoley ja Jay Kinney, kirjoittaessaan kirjassa Hidden Wisdom: A Guide to the Western Inner Traditions (2006) sanoivat Shahin The Sufis kirjaa "erittäin luettavaksi ja laaja-alaiseksi suufilaisuuden esittelyksi" lisäten, että "Shahin oma näkemys on ilmeinen kaikkialla ja jotkin historialliset väittämät ovat kiistanalaisia (ja niiltä puuttuvat alaviitteet), mutta mikään muu kirja kuin tämä ei yhtä menestyksekkääksi herätä tavallisen lukijan kiinnostusta suufilaisuuteen." He sanoivat, että Learning How to Learn, haastatteluiden, luentojen ja lyhyiden kirjoitusten kokoelma, on yksi Shahin parhaista teoksista joka tarjoaa vankan suunnan hänen "psykologiselle" lähestymistavalleen suufilaiseen työhön todeten, että parhaimmillaan "Shah tarjoaa oivalluksia jotka rokottavat oppilaat suurinta osaa henkisen markkinapaikan hölynpölyä vastaan."
Ivan Tyrrell ja sosiaalipsykologi Joe Griffin kirjoittavat kirjassaan synnynnäisistä emotionaalisista tarpeista Human Givens: A new approach to emotional health and clear thinking, että Shah, "enemmän kuin kukaan muu, ymmärsi ja tunnusti ihmisluonteen synnynnäiset piirteet". Toisessa kirjassaan Godhead: The Brain’s Big Bang – The explosive origin of creativity, mysticism and mental illness he sanoivat, että Shahin tarinat, "kerrottuina sekä nuorille, että vanhoille [..] loivat mielelle piirustukset ei ainoastaan elämää ja arkipäivän vaikeuksia varten, vaan myös henkisen tien kulkemista varten. Tarinoiden vaikutusta ei ehkä huomaa moneen kuukauteen tai vuoteen ensimmäisen kerran ne kuultuaan tai luettuaan, mutta lopulta niiden rakenteellinen sisältö hyödyntää aivojen tapaa tunnistaa muotoja ja kuvioita ja tekee mahdolliseksi oppilaan tarkkailla ja havaita omia emotionaalisesti ehdollistuneita reaktioitaan elämän muuttuviin olosuhteisiin. Näin oppilaiden on helpompi ryhtyä todellisuuden edellyttämiin toimiin ja heidän mielensä luoda yhteys korkeampiin henkisiin tasoihin. Opetustarinoita tulee lukea, kertoa ja pohdiskella, mutta niitä ei tule analysoida älyllisesti, koska se tuhoaa niiden hyödyllisen vaikutuksen, joka niillä muuten olisi mieleesi." Shah, he lisäsivät, oli "suuri sellaisten tarinoiden keräilijä ja julkaisija, joilla oli tämä 'pitkän aikavälin vaikutuksen' ominaisuus. Hän ymmärsi tarinoiden 'henkisten piirustusten' (mental blueprint) puolen elintärkeän merkityksen ihmiskunnalle, ja hänen kirjansa on täynnä ravitsevia esimerkkejä niistä."
Olav Hammer toteaa, että Shahin viimeisinä vuosina, kun ihailijoiden anteliaisuus oli tehnyt hänestä todella varakkaan, ja hänestä oli tullut brittiläisen yhteiskunnan korkeimpien piirien arvostettu hahmo, nousi kiistoja epäjohdonmukaisuuksista hänen omaelämäkerrallisissa tiedoissaan – hän mainitsi sukulaisuuden Muhammedin kanssa, yhteydet salaiseen suufijärjestöön Keski-Aasiassa, tai minkä perinteen mukaan Gurdijeff opetti – ja saatavilla olevien historiallisten faktojen välillä. Vaikka sukulaisuussuhde profeetta Muhammadiin olisikin olemassa, sellaisten ihmisten määrä, jotka jakoivat tämän yhteyden nykyään, 1300 vuotta myöhemmin, oli ainakin miljoona. Jotkin muut Shahin omaelämäkerran elementit näyttivät olleen puhdasta fiktiota. Tästä huolimatta Hammer totesi, että Shahin kirjoilla on riittänyt kysyntää ja että hänellä on ollut merkittävä rooli suufilaisuuden ytimen kuvaamisessa ei-tunnustuksellisena, individualistisena ja elämää vahvistavana henkisen viisauden tiivistymänä.
Peter Wilson kirjoitti, että jos Shah oli ollut huijari, hän oli ollut "erittäin lahjakas", koska toisin kuin pelkästään kaupalliset kirjailijat, hän oli nähnyt vaivaa tuottaakseen monimutkaisen ja sisäisesti johdonmukaisen järjestelmän joka vetosi "koko joukkoon enemmän tai vähemmän arvostettuja henkilöitä" ja oli "provosoinut ja stimuloinut ajattelua monilla eri tahoilla". Moore myönsi, että Shah oli antanut eräänlaisen panoksen humanistisen suufilaisuuden popularisointiin ja että hän "oli ylentänyt itseään energisesti ja neuvokkaasti", mutta päätti tuomitsevaan johtopäätökseen, että Shahin suufilaisuus oli "'suufilaisuutta' ilman uhrautumista, ilman itsensä ylittämistä, ilman pyrkimystä gnosikseen, ilman perinnettä, ilman Profeettaa, ilman Koraania, ilman islamia ja ilman jumalaa. Ainoastaan tämä."
Edesmenneen Gore Vidalin mielipide Shahin kirjoista oli, että "Nämä kirjat ovat huomattavasti vaikeampia lukea kuin ne oli kirjoittaa."