stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ballets russes
Historia > Vaikeat vuodet

Djagilevin vaikeudet saada ryhmälle esiintymisiä kasvoivat, eikä vuonna 1918 tehty yhtään uutta teosta. Djagilev kiirehti Massinea tekemään baletin Gioachino Rossinin musiikkiin, josta lopulta tuli La Boutique Fantasque vuonna 1919, (lavastus ja puvut André Derain) ja hän toivoi myös espanjalaista balettia Manuel de Fallan musiikkiin. Espanjalaisissa tansseissa Massinea auttamaan ryhmään kutsuttiin flamencotanssija Felix ja he matkustelivat ympäri Espanjaa tutustuen sen taiteeseen ja musiikkiin. Tästä syntyi teos Kolmikolkkahattu vuonna 1919, (musiikki Manuel de Falla, lavastus ja puvut Pablo Picasso). Näiden kahden teoksen avulla Djagilev valloitti Lontoon uudelleen kesällä 1919.
Léonide Massine teki vielä kolme uutta balettia ryhmälle vuonna 1920: Le Chant du Rossignol (Satakielen laulu) musiikki Igor Stravinsky, puvut ja lavastus Henri Matisse; Pulcinella ja oopperabaletti Le Astuzie Femminili (musiikki Domenico Cimarosa, lavastus ja puvut José-María Sert), joka myöhemmin tunnettiin yksinäytöksisenä balettina Cimarosiana. Hän teki myös uuden version Kevätuhrista, mutta jo 1921 keväällä Massine oli vuorostaan – muun muassa avioitumisensa johdosta – joutunut Djagilevin epäsuosioon ja halusi työskennellä muualla. Hän palasi vielä ajoittain seurueeseen sen olemassaolon aikana.
Djagilev oli nyt ilman koreografia. Tärkeää Lontoon kautta varten hän päätti herättää eloon vanhan Marius Petipa -klassikon Prinsessa Ruusunen, engl. The Sleeping Princess. Kun Djagileviltä kysyttiin miksi alkuperäinen nimi The Sleeping Beauty oli muutettu, hän tokaisi: "minulla ei ole käytettävissä kaunottaria (beauty)". Léon Bakst saatiin pitkästä aikaa suunnittelemaan mahtavat puvut ja lavasteet, eikä niiden teossa säästelty kuluja. Vanha koreografia saatiin Mariinski-teatterin entisen ohjaajan Nikolas Sergijevin Stepanov-notaatiolla tehdyistä muistiinpanoista. Tarvittavan lisäkoreografian teki Bronislava Nižinska, ja päärooleihin palkattiin parhaat mahdolliset tanssijat kuten legendaariset balleriinat Olga Spessivtseva ja Ljubov Jegorova (1880–1972). Esitys pyöri joka ilta noin kolmen kuukauden ajan yhteensä 115 kertaa Alhambra Theatressa ollen aluksi suunnaton menestys. Mutta varakas lontoolaisyleisö kyllästyi pian vain yhden baletin sisältävään esitykseen ja nuorella innostuneella yleisöllä ei ollut rahaa kuin halpoihin lippuihin ja lopulta Djagilevin oli pakko lopettaa näytännöt. Teatterinomistaja Sir Oswald Stoll kärsi 11 000 punnan tappion tuotantoa varten antamastaan ennakkorahoituksesta ja peri saataviaan oikeusteitse.
Historia > Bronislava Nižinskan kausi

Epäonnistumisesta nousi kuitenkin Djagilevin uusi koreografi Bronislava Nižinska. Hänen ensimmäinen oma teoksnsa vuonna 1922 oli Le Renard (Kettu), puvustus ja lavastus Mihail Larionov ja sitä seurasi Les Noces (Häät, 1923), puvustus ja lavastus Natalia Gontšarova, molemmat Igor Stravinskyn musiikkiin. Se oli viimeinen Djagilevin baletti, joka otti aiheensa Venäjältä, baletti kuvasi venäläisiä maalaishäitä. Djagilev kääntyi yhä enemmän muodikkaiden avant-garde -taiteilijoiden puoleen. Juan Gris teki lavastuksen Nižinskan Les Tentations de la Bergère'een vuonna 1924 (musiikki Michel de Montéclair), sofistikoidussa porvariston seurustelutapoja ironisoivassa Les Biches'ssä (Juhlat, 1924) oli Francis Poulencin musiikki ja Marie Laurencin puvustus sekä lavastus. Les Fâcheux'ssä vuonna 1924 oli lavastajana Georges Braque, musiikki Georges Auric ja libretto Boris Kochno. Lisäksi tuli ensi-iltaan Le Train Bleu (Sininen juna), ylellistä Rivieran rantalomaa kuvaava baletti, jonka libretto Djagilevin idean pohjalta oli Jean Cocteaun, musiikki Darius Milhaud'n, uimapuku- ja urheiluvaatetus Gabrielle Chanelin, lavastus Pablo Picasson ja Henri Laurensin. Teoksessa pääsi esittelemään akrobaattisia kykyjään irlantilaissyntyinen Anton Dolin (oik. Patrick Healey-Kay, 1904–1983), josta myöhemmin tuli tärkeä hahmo brittiläisessä baletissa sen nousukaudella. Hänen seurueesta lähtönsä jälkeen vuonna 1925 rooliin ei enää löydetty tarpeeksi atleettista tanssijaa, joten balettia ei enää esitetty.
Vuonna 1925 Léonide Massine palasi tekemään Zéphyre et Floren (musiikki Vernon Duke, puvut ja lavastus Georges Braque, libretto Boris Kocho). Siinä tanssi myös nuori Serge Lifar, josta tuli Ballets russes'n viimeinen suuri miestanssija ja myöhemmin Pariisin oopperan baletin johtaja. Massinen hilpeä satama-aiheinen Les Matelots syntyi Georges Auricin musiikkiin, lavastus ja puvut olivat Pedro Prunan ja libretto Boris Kochnon. Mutta seuraavaan uuteen teokseen Barabau (musiikki ja libretto Vittorio Rieti, lavastus ja puvut Maurice Utrillo) löytyi vielä yksi uusi koreografi-kyky: George Balanchine.
Kiertueet

Ballets russesin ensimmäinen kausi oli Châtelet-teatterissa 18. toukokuuta – 19. kesäkuuta 1909. Seurue saapui tämän jälkeen Pariisiin joka vuosi samaan aikaan, aluksi Châtelet-teatteriin ja myöhemmin myös muihin teattereihin. Vuodesta 1911 alkaen baletti esiintyi myös Roomassa, Wienissä, Genèven Suuressa teatterissa, Barcelonassa ja Madridissa. Seurue teki kiertueen myös Etelä-Amerikassa vuonna 1913 ja Yhdysvalloissa vuonna 1915. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen seurue esiintyi Belgiassa vuosina 1922–1928, Lausannessa ja Bernissä vuonna 1923 ja Alankomaissa vuonna 1924.
Seurueen viimeinen esiintyminen oli Vichyssä 4. elokuuta 1929. Sergei Djagilev kuoli Venetsiassa 19. elokuuta 1929. Vaikka Serge Lifar ja Boris Kochno yrittivät jatkaa seurueen toimintaa, se ei perustajan kuoleman jälkeen enää onnistunut. Markiisi de Cuevasin (1885-1961) Grand Ballet de Monte Carlo vuodesta 1947 lähtien, vuodesta 1950 lähtien nimellä Le Grand Ballet du Marquis de Cuevas, toimi kuitenkin eräässä mielessä Ballets russes'in henkisenä jatkajana.
1930-luvulla toimi useita Ballets russes -nimeä käyttäneitä kokoonpanoja. René Blumin ja Vasili Grigorievitš Voskresenskin (Wassily de Basil) yhdessä johtama Ballet Russe de Monte Carlo esiintyi ensimmäisen kerran keväällä 1932. Se kiersi Euroopassa kunnes toinen maailmansota pakotti sen kiertämään Amerikkaan. Johtoon tuli Sergei Denham, ja ryhmä jatkoi esiintymistä 1950-luvun lopulle asti. Ryhmä hajosi vuonna 1962.
Vasili Voskresenski perusti uuden oman ryhmän, Original Ballet Russe, joka myös kiersi Amerikassa sota-aikana ja palasi Lontooseen vuonna 1947. Vanhat baletit olivat kuitenkin jo kurjassa kunnossa ja vanha yleisö pettynyttä. Uudet sota-aikana kasvaneet katsojat kummastelivat, mistä aikaisempi innostus teoksiin oli syntynyt, eikä Ballets russes enää eurooppalaisena ilmiönä jatkunut.
Kiertueet > Ballets russes'in esiintymiset ja ensi-illat

1909: Pariisi (Le Pavillon d'Armide, Polovitsilaistansseja oopperasta Ruhtinas Igor, Le Festin -kooste venäläisistä baleteista, Les Sylphides, Cléopâtre)
1910: Pariisi (Carnaval, Šeherazade, Giselle, Tulilintu, Les Orientales -kooste)
1911: Pariisi – Lontoo – Monte-Carlo – Rooma (Le Spectre de la Rose, Narcisse, Sadko, Petruška, Joutsenlampi)
1912: Berliini – Budapest – Lontoo – Pariisi – Wien (Le Dieu Bleu, Thamar, Faunin iltapäivä, Daphnis ja Chloe)
1913: Etelä-Amerikka – Lontoo – Lyon – Monte Carlo – Pariisi – Wien (Jeux, Kevätuhri, Le Tragédie de Salomé)
1914: Lontoo – Pariisi (Papillons, Le Legende de Joseph, Le Coq d'Or, Le Rossignol, Midas)
1915: Yhdysvallat – Genève – Italia (Le Soleil de Nuit)
1916: Yhdysvallat (Las Meniñas, Kikimora, Sadko uusintaversio, Till Eulenspiegel)
1917: Etelä-Amerikka – Barcelona – Yhdysvallat – Pariisi – Rooma (Fireworks, The Good-Humoured Ladies, Contes Russes, Parade)
1918: Barcelona – Madrid
1919: Lontoo – Pariisi (La Boutique Fantasque, Kolmikolkkahattu)
1920: Pariisi – Rooma (Le chant du Rossignol, Pulcinella, Le Astuzie Femminili, Kevätuhri uusi versio)
1921: Genève – Lyon – Pariisi – Rooma (Chout, Cuadro Flamenco, Prinsessa Ruusunen)
1922: Antwerpen – Bryssel – Genève – Oostende – Pariisi – Wien (Auroran häät osa Prinsessa Ruususesta, Le Renard)
1923: Antwerpen – Bern – Genève – Lausanne – Monte-Carlo – Pariisi (Les Noces)
1924: Amsterdam – Haag – Monte-Carlo – Pariisi – Rotterdam (Les Tentations de la Bergére, Les Biches, Cimarosiana, Les Facheaux, Le Train Bleu)
1925: Barcelona – Pariisi (Zephyre et Flore, Les Matelots, Le Chant du Rossignol uusi versio, Barabau)
1926: Lontoo – Monte-Carlo – Pariisi – Wien (La Pastorale, Jack In The Box, The Triumph of Neptune)
1927: Lontoo – Monte-Carlo – Pariisi (La Chatte, Les Facheaux uusi versio, Mercure, Le pas d'Acier)
1928: Bryssel – Pariisi (Ode, Apollon musagète, The Gods go A-Begging)
1929: Lontoo – Pariisi – Vichy (Le Bal, Le Renard uusi versio, Tuhlaajapoika eli Le Fils Prodigue)
Tanssijat

Ballet russes'in keskeisiä tanssijoita:
| --- | --- |
 George Balanchine, myös koreografi  Adolph Bolm, myös koreografi  Carlotta Brianza  Enrico Cecchetti, myös opettaja ja balettimestari  Anton Dolin (Patrick Healey-Kay)  Ljubov Jegorova  Mihail Fokin, myös koreografi  Vera Fokina  Stanislas Idzikowski  Tamara Karsavina  Alicia Markova  Valentin Zeglovsky  Theodore Kosloff  Xenia Makletzova  Diana Gould  Sophie Pflanz :  Ekaterina Galanta  Valentina Kachouba  Serge Lifar, myös koreografi  Léonide Massine, myös koreografi  Vatslav Nižinski, myös koreografi  Bronislava Nižinska, myös koreografi  Anna Pavlova, ei ryhmän jäsen, esiintyi ryhmän mukana Pariisissa vuonna 1909  Ida Rubinstein  Lydia Lopokova  Olga Spessivtseva  Aleksandr Volinine  Nicolas Zverev  Aleksandr Orlov  Ninette de Valois  Lydia Sokolova (Hilda Tansley Munnings)
Muut taiteilijat

Balettiesitykset toivat yleisön tietoisuuteen suuria venäläissäveltäjiä: Modest Musorgski, Sergei Prokofjev, Igor Stravinsky ja Nikolai Rimski-Korsakov sekä heidän ranskalaisia kollegoitaan: Maurice Ravel, Claude Debussy, Francis Poulenc, Erik Satie ja Darius Milhaud.
Myös kuuluisat kuvataiteilijat saivat seurueelta lavastus- ja puvustustehtäviä: Léon Bakst, Alexandre Benois, Pablo Picasso, Henri Matisse, Georges Braque, André Derain, Maurice Utrillo, Georges Rouault, Nicholas Roerich, Marie Laurencin, Joan Miró ja Giorgio de Chirico.
Kirjailija Jean Cocteau teki ryhmälle libreton baletteihin Le Dieu Bleu, Parade ja Le Train Bleu sekä julisteita muun muassa balettiin Le Spectre de la Rose ja oli sen kanssa läheisessä yhteistyössä. Libretistinä toimi myös Djagilevin yksityissihteeri Boris Kochno vuodesta 1920 lähtien, joka teki libretot baletteihin Les Fâcheux (1924), Zéphire et Flore (1925), Les Matelots (1925), La Pastorale (1926), La Chatte (1927), Ode (1928), The Gods Go A-Begging (1928), Le Bal (1929) ja Le Fils Prodigue (Tuhlaajapoika, 1929).
Perintö

Ballets russes'in balettiteosten puvustuksissa ja lavastuksissa käytetyt kuviot ja värit loivat 1900-luvulla uuden estetiikan. Tieto seurueen vallankumouksellisista baleteista suodattui teatteriin, muotiin ja arkielämään, myös sisustussuunnitteluun. Muotisuunnittelijat, jotka työkentelivät seurueen kanssa kuten Paul Poiret, kirjailluista puvuistaan tunnettu Jeanne Paquin (1869–1936) ja Coco Chanel saivat ja vaihtoivat vaikutteita keskenään ja jakoivat niitä eteenpäin. Vuonna 1976 Yves Saint-Laurentin syyskokoelma oli nimellä Ballets Russes.
Djagilevin kotimaan kulttuurin ​​loi tärkeän uuden suuntauksen, venäläisen tyylin "à la russe". Ehkä kestävin perintö on Djagilevin tilaama musiikki. Igor Stravinskyn, Manuel de Fallan ja muiden säveltäjien balettiteoksia esitetään edelleen konserttisaleissa ympäri maailmaa.
Baletin 100-vuotisjuhlan kunniaksi pidettiin useita näyttelyitä:
Diaghilev and the Golden Age of the Ballets Russes, 1909–1929, näyttely Victoria and Albert museo, Lontoo 25.9.2010–9.1.2011. Näyttelyluettelo: Pritchard, J. (toim.) 2010.
Serge Diaghilev and His World: A Centennial Celebration of Diaghilev’s Ballets Russes, 1909–1929, verkkonäyttely Yhdysvaltojen Library of Congressin sivulla
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alexandra Anderson-Spivy: Dancing with the Stars Artnet. Viitattu 7.7.2010. (englanniksi)
Venäläisen baletin loistava muisto. Serge Lifarin järjestämä näyttely avattu Pariisissa. Djagileffin baletti 1909-1929 - tanssin, musiikin ja maalaustaiteen eurooppalaista historiaa, Helsingin Sanomat, 06.04.1939, nro 93, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Saison Russe mainosjuliste 1910
Mihail Fokin Harlekiinina baletissa Le Carnaval, mainoskuva 1914
Igor Stravinsky ja Vatslav Nižinski Petruškan rooliasussa, mainoskuva 1911.
Vatslav Nižinski Šeherazade-baletin rooliasussa, mainoskuva noin 1912.
Léon Bakst, Cléopatre-baletin pukuluonnos Ida Rubinsteinille, 1910.
Šeherazade-baletti: Ida Rubinstein ja Vatslav Nižinski, George Barbierin mainosjuliste, Pariisi 1910.
Vatslav Nižinski, L'Apres-midi d'un Faune, mainoskuva 1912
Vatslav Nižinski ja Sophie Pflanz, Till Eulenspiegel harjoituskuva 1916
Le Train Bleun esiintyjät: vas. Lydia Sokolova, Anton Dolin, käsikirjoittaja Jean Cocteau, Leon Woizikowski ja Bronislava Nižinska, 1924
Can-cania tanssivat nuket, Lydia Lopokova ja Léonide Massine, Maaginen lelukauppa (La Boutique fantasque), mainoskuva Lontoo 1919.
Serge Lifar ja Alice Nikitina baletissa Apollon musagète, valokuvaaja Sashan esityskuva 1928.
Sergei Djagilev, Igor Stravinsky, Vatšlav Nijinski ja Anna Pavlova 30 kopeekan venäläisessä postimerkissä vuodelta 2000.
Ballets russes jäseniä ja tukijoita. Vas. Lydia Botkin, Pavel Koribut-Kubitovitch, Tamara Karsavina, Vatslav Nižinski, Igor Stravinsky, Aleksandr Benois, Sergei Djagilev, Sonia Botkin. Edessä Aleksandra Vassiljeva. Nicolas Besobrasovin valokuva, Riviera Palace Hotel Monte Carlo, huhtikuu 1911. Kuva on julkaistu teoksessa Garafola, Lynn: Diaghilev´s Ballets Russe. 1989, kuva 62.
August Macke, Ballets russes, 1912.
Léon Bakst, Balleriinan pukuluonnos balettiin Tulilintu, 1910.
John Barbirolli

Barbirolli vuonna 1965.
Barbirolli vuonna 1965.
John (Giovanni Battista) Barbirolli (2. joulukuuta 1899 Lontoo – 29. heinäkuuta 1970 Lontoo) oli brittiläinen kapellimestari ja sellisti. Barbirolli oli erityisen kiinteä suhde Hallé-orkesteriin Manchesterissa, jota hän johti lähes kolme vuosikymmentä. Hän oli New Yorkin filharmonikkojen musiikillinen johtaja ja johti myös useita muita orkestereita, kuten Lontoon sinfoniaorkesteria ja Lontoon filharmonikkoja. Hän johti paljon englantilaisten Edward Elgarin ja Vaughan Williamsin musiikkia. Hänen Gustav Mahler -tulkintansa ovat myös kuuluisia.
Varhaiset vuodet 1899–1937

Barbirolli oli lontoolainen ja tuli musikaalisesta perheestä. Hänen isänsä ja setä olivat lontoolaisten teatteriorkestereiden (kuten Leicester Square Empire) viulisteja. He olivat myös soittaneet Toscaninin milanolaisessa La Scala -orkesterissa. Tämä vaikutti nuoren Johnin uraan: hänestä oli tuleva jousisoittaja, brittiläisen musiikin asiantuntija ja italialaisen oopperan suuri ystävä.
Barbirolli opiskeli Royal Academy of Musicissa; ”Sir John Barbirolli -kokoelmaa” (valokuvia ja muistoesineitä) säilytetään nykyään siellä. Nuorena sellistinä hän soitti Lontoon sinfoniaorkesterissa (LSO), muun muassa Elgarin sellokonserton ensiesityksessä. Barbirolli soitti myöhemmin myös konserton solistina. 1920-luvulla hän siirtyi orkesterinjohtamiseen ja perusti kamariorkesterin joka levytti uusia teoksia National Gramophone Societylle, huomattavimpana Elgarin Introduction and Allegro.
Barbirolli tuli kuuluisaksi kyvystään luoda ensiluokkaisia esityksiä tiukallakin aikataululla. 1930-luvun monia levytyksiä Lontoon sinfoniaorkesterin ja Lontoon filharmonikkojen kanssa solisteinaan Fritz Kreisler, Jascha Heifetz ja Artur Rubinstein pidetään klassikkoina.
New Yorkin filharmonikkojen kapellimestarina 1937–1942

Vuosi 1937 oli Barbirollille tärkeä: hänet pyydettiin New Yorkin filharmonikkojen kapellimestariksi jatkamaan Toscaninin viitoittamaa tietä. Vaikka hänen viisi kauttaan olivat musiikillisesti menestyksekkäitä, newyorkilaiset musiikkikriitikot anglofobinen Olin Downes etunenässä olivat artikkeleissaan hyvinkin hyökkääviä. Barbirolli koki myös orkesterin aseman uhatuksi: vastaperustettua NBC Symphony Orchestraa johti Toscanini ja muusikoille maksettiin siellä parempia palkkoja.
Myöhemmät vuodet 1942–1970

Vuonna 1942 Barbirollia pyydettiin jatkamaan työtään New Yorkin filharmonikoissa, mutta se olisi vaatinut Yhdysvaltain kansalaisuutta, johon Barbirolli ei suostunut. Tuolloin hänet kutsuttiin kapellimestariksi Hallé-orkesteriin, ja tarjous muutti hänen uransa.
Lisääntyvä konsertointi sai Hallén lopettamaan yhä epäedullisemman järjestelyn, jossa se jakoi puolet soittajistaan BBC:n kanssa (joka oli tosin pelastanut orkesterin lamakaudella). Lisäksi orkesterilla heräsi tarve ensiluokkaiselle kapellimestarille. Barbirollin saapuessa vain neljä jaetuista soittajista päätti liittyä Hallé-orkesteriin, joten Barbirollin täytyi kasata soittajisto muutamissa viikoissa, ja hän ryhtyi tarmokkaasti toimeen. "Uutta Halléta" voidaan kuulla Arnold Baxin ja Vaughan Williamsin musiikkia sisältävillä levyillä, jotka oli tehty sota-ajan Manchesterissa.
Barbirolli johti orkesteria kaksikymmentä viisi vuotta konsertoiden useissa kaupungissa, kuten Cheltenhamissa, jossa hän kantaesitti monia teoksia. Hän johti myös BBC:n sekä Lontoon muita orkestereita ja teki useita levytyksiä. Hänen yhteistyönsä EMI-levy-yhtiön kanssa poiki useita kuuluisia levytyksiä, jotka ovat nykyäänkin saatavilla.
Barbirollin tulkinnat Elgarin, Vaughan Williamsin, Mahlerin, Schubertin, Beethovenin, Sibeliuksen, Verdin ja Puccinin musiikista ovat niitä, joista hänet erityisesti muistetaan. Hän tuki myös aktiivisesti brittiläisten nykysäveltäjien musiikkia kantaesittäen useita teoksia.
Barbirolli oli naimisissa brittiläisen oboistin Evelyn Rothwellin kanssa.
Kirjallisuutta

Reid, Charles: John Barbirolli: A Biography. Taplinger, 1971. ISBN 0-8008-4408-4
Aiheesta muualla

Sir John Barbirolli Memorial Foundation
BBC:n artikkeli Sir John Barbirollista
Encyclopedia.com:in lyhyt elämäkerta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Barbirollia esittävä rintakuva Manchesterissa.
Mario Batali

Mario Batali vuonna 2005.
Mario Batali (s. 19. syyskuuta 1960) on yhdysvaltalainen kokki, kirjailija, ravintoloitsija ja televisiopersoona. Klassisen kulinaarisen koulutuksensa ohella hänet tunnetaan italialaisen keittiön historian ja kulttuurin asiantuntijana, jonka osaamisalueeseen kuuluvat myös alueelliset ja paikalliset variaatiot. Batalin osaomistamat ravintolat sijaitsevat New Yorkissa, Las Vegasissa, Los Angelesissa ja Singaporessa.
Kirjat

Mario Batali Simple Italian Food: Recipes from My Two Villages (1998), ISBN 0-609-60300-0
Mario Batali Holiday Food : Family Recipes for the Most Festive Time of the Year (2000), ISBN 0-609-60774-X
Vino Italiano: The Regional Wines of Italy (osatekijä) (2002), ISBN 0-609-60848-7
The Babbo Cookbook (2002), ISBN 0-609-60775-8
The Artist's Palate (esipuhe) (2003), ISBN 0-7894-7768-8
Molto Italiano: 327 Simple Italian Recipes to Cook at Home (2005), ISBN 0-06-073492-2
Mario Tailgates NASCAR Style (2006), ISBN 0-89204-846-8
Spain...A Culinary Road Trip (2008), kirjoitettu Gwyneth Paltrow'n ja Julia Turshenin kanssa. ISBN 978-0-06-156093-4
Aiheesta muualla

Mario Batalin virallinen sivusto
Biografia Food Network -sivustolla
Haastattelu Northwest.com -sivustolla
Mario Batali Chef and Restaurant Databasessa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Korea 
Muut:  SNAC
Beechcraft T-34 Mentor

Beechcraft T-34 Mentor lentokone.
Beechcraft T-34 Mentor Castle Air Museum-museossa Atwaterissa, Kaliforniassa.
Beechcraft T-34 Mentor lentokoneita.
Beechcraft T-34 Mentor on yhdysvaltalaisen Beechcraftin sotilaskoulukone, jonka ensilento tehtiin 2. joulukuuta 1948. Se oli jatkokehitelmä Beechcraft Bonanza-yleisilmailukoneesta. Koneen ideoi Walter Beech, joka pyrki koneellaan murtamaan North American T-6/NJ Texan-koulukoneen monopolin kaikkien puolustushaarojen lentojoukoissa.lähde?
Yksimoottorisen, kaksipaikkaisen peräkkäinistuttavan koulukoneen tuontanto alkoi vuonna 1953. Sen potkuriturbiiniversio on edelleen Yhdysvaltain ilmavoimien koulukoneena. Koneita on rakennettu 2 300 kappaletta.lähde?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
US Navy Fact File: T-34C Turbo-Mentor (Arkistoitu – Internet Archive) and T-34 history page on Navy.mil (Arkistoitu – Internet Archive)
Hawker Beechcraft T-34 page (Arkistoitu – Internet Archive)
T-34 Mentor/T-34C Turbo-Mentor on GlobalSecurity.org
FAS Military Analysis Network: T-34C Turbo-Mentor
T-34 Association: Non-profit organization dedicated to "Keep 'em flyin".
Corpus Christi 2006 accident (Arkistoitu – Internet Archive)
Drendel Lou. T-34 Mentor in Action. Carrollton, Texas: Squadron/Signal Publications, 1990. ISBN 0-89747-249-7.
Morgan, David. Hostile Skies: My Falklands Air War. London: Phoenix Publishing, 2006. ISBN 978-0-7538-2199-2.
Filippa (kuningatar)

| Filippa Englantilainen |
| --- | --- |
 Filippa Englantilainen kuvattuna lasimaalauksessa, joka on hänen hautansa yllä olevassa ikkunassa Vadstenan luostarikirkossa. Reinhold Callmander 1890-luku
Tanskan kuningatar
Valtakausi:  26. lokakuuta 1406 – 5. tammikuuta 1430
Kruunajaiset:  26. lokakuuta 1406 Lundin tuomiokirkko
Edeltäjä:  Helvig Slesvigiläinen
Seuraaja:  Dorotea Brandenburgilainen
Norjan kuningatar
Valtakausi:  26. lokakuuta 1406 – 5. tammikuuta 1430
Kruunajaiset:  26. lokakuuta 1406 Lundin tuomiokirkko
Edeltäjä:  Margareeta I Valdemarintytär
Seuraaja:  Dorotea Brandenburgilainen
Ruotsin kuningatar
Valtakausi:  26. lokakuuta 1406 – 5. tammikuuta 1430
Kruunajaiset:  26. lokakuuta 1406 Lundin tuomiokirkko
Edeltäjä:  Katariina Kaarlentytär
Seuraaja:  Rikardis Schweriniläinen

Syntynyt:  Philippa of Lancaster 1. / 4. kesäkuuta 1394 Peterborough'n linna, Peterborough, Englannin kuningaskunta
Kuollut:  5. tammikuuta 1430 Vadstenan luostari
Hautapaikka:  Vadstenan luostarikirkko
Puoliso:  Eerik XIII Pommerilainen
Suku:  Lancaster
Isä:  Henrik IV
Äiti:  Mary de Bohun
Uskonto:  roomalaiskatolisuus
Tämä artikkeli kertoo Tanskan, Norjan ja Ruotsin kuningattaresta. Lancasterin Filippa kertoo Portugalin kuningattaresta.
Filippa Englantilainen (engl. Philippa of Lancaster, ruots. Filippa av England) ; (n. 1393 tai 1./4. kesäkuuta 1394 Peterborough Castle, Peterborough, Cambridgeshire,  Englannin kuningaskunta – 5. tammikuuta 1430 Vadstenan luostari, Ruotsi) oli englantilainen prinsessa, josta tuli Eerik XIII Pommerilaisen puolisona Tanskan, Ruotsin ja Norjan kuningatar.