stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
James Bradley

| James Bradley |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Maaliskuu 1693 Sherborne, Gloucestershire, Englanti
Kuollut: 13. heinäkuuta 1762 Chalford, Gloucestershire, Yhdistynyt kuningaskunta
Kansalaisuus:  Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oxfordin yliopisto, Balliol College
Väitöstyön ohjaaja:  James Pound
Oppilaat:  Nevil Maskelyne
Tutkimusalue:  tähtitiede
Tunnetut työt:  valon aberraatio, maan akselin nutaatio
Palkinnot:  Copley-mitali 1748
James Bradley (maaliskuu 1693 – 13. heinäkuuta 1762) oli englantilainen tähtitieteilijä ja vuodesta 1742 lähtien Edmund Halleyn seuraajana Astronomer Royal. Hänet tunnetaan parhaiten kahdesta perustavan tärkeästä havainnosta, valon aberraatiosta (1725–1728) ja Maan akselin nutaatiosta (1728–1748). Näitä havaintoja tähti­tieteen histori­oitsija, matemaattinen tähti­tieteilijä ja Pariisin observa­torion johtaja Jean Baptiste Joseph Delambre sanoi vuonna 1821 ilmestyneessä teoksessaan ”vuosi­sadan loista­vim­miksi ja hyödylli­simmiksi”, koska ”näistä kahdesta Bradleyn havainnosta saamme kiittää nykyisen tähtitieteen eksaktisuudesta. ... Tämä kaksinkertainen palvelus varmistaa niiden havaitsi­jalle aivan erityisen aseman, Hippar­khoksen ja Keplerin jälkeen, kaikkien aikojen ja kaikkien maiden suurimpien tähti­tieteili­jöiden yläpuolella.”
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta James Bradley Wikimedia Commonsissa
Online-luettelo Bradleyn muistiinpanoista (osa Greenwichin kuninkaallisen observatorion arkistoa Cambridgen yliopiston kirjastossa)
Karttunen, Hannu: Vanhin tiede – Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin, s. 401.  ("James Bradley (1693–1762)")  Helsinki:  Ursa, 2003.  ISBN 978-952-5329-26-1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii  Mathematics Genealogy Project 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:James Bradley
Käännös suomeksi
John Österholm (jalkapalloilija)

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 14. kesäkuuta 1896
Syntymäpaikka: Inkoo
Kuolinaika: 19. lokakuuta 1923 (27 vuotta)
Kuolinpaikka: Hamina
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| – |  HIFK | – | (–) |
Maajoukkue
| 1920–1922 |  Suomi | 4 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
John Emil Österholm (joissakin lähteissä etunimenä Jarl, 14. kesäkuuta 1896 Inkoo – 19. lokakuuta 1923 Hamina) oli suomalainen jalkapalloilija ja sotilaslentäjä. HIFK:ta edustanut Österholm pelasi neljä A-maaottelua vuosina 1920–1922. Ainoan maaottelumaalinsa Österholm teki lokakuussa 1920 Viroa vastaan pelatussa ottelussa.
Sotilasura

Inkoossa syntynyt Österholm kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1916 ja opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa. Hän oli myös Helsingin suojeluskunnan jäsen. Sisällissodan aikana Österholm osallistui jäänmurtaja Volynetšin valtaukseen, Helsingin taisteluun sekä Loviisan valtaukseen. Sodan jälkeen hän kävi Vöyrin sotakoulun aliupseerikurssin ja osallistui syksyllä 1918 Saksassa järjestetylle lentomekaanikkokurssille. Keväällä 1920 Österholm suoritti Kadettikoulun upseerikurssin. Suoritettuaan vielä lentoupseerin, ohjaajan ja tähystäjän tutkinnot Österholm sai lentäjän pätevyyden kesäkuussa 1923.
Kuolema

Ilmailupataljoonassa palvellut vänrikki Österholm kuoli lokakuussa 1923 Suomenlahdella tapahtuneessa lento-onnettomuudessa, kun IVL A.22 Hansa -vesitaso putosi mereen. Tähystäjä Österholmin lisäksi surmansa sai ohjaajana toiminut viipurilainen vääpeli John Alfred Orrainen (s. 1898). Kone oli lähtenyt 18. lokakuuta Santahaminasta kohti Viipuria Saimaalla tehtävää ilmakuvausta varten. Sumun vuoksi miehistö joutui yöpymään Kotkassa, josta matka jatkui seuraavana aamuna. Haminan eteläpuolella kone syöksyi epäonnistuneen laskeutumisyrityksen seurauksena veteen Kuorsalon ja Lehtisen saarten väliselle merialueelle. Österholm ja Orrainen hukkuivat, mutta matkustajana ollut Österholmin kihlattu pelastautui maihin. Miehet siunattiin mereen 25. marraskuuta 1923. Orraisen ruumis löydettiin seuraavana kesänä, mutta Österholm jäi lopullisesti kateisiin.
Ranskan 1. kevyt mekanisoitu divisioona

| 1>  kevyt mekanisoitu divisioona |
| --- | --- |
 Ranskan 1. kevyen mekanisoidun divisioonan 4. rykmentin AMR35-vaunuja
Toiminnassa:  1931 – 1940
Valtio:   Ranska
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Ratsuväki
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
1. kevyt mekanisoitu divisioona (ransk. 1ère Division Légère Mécanisée) oli Ranskan maavoimien panssariyhtymä toisessa maailmansodassa. Sen perustaminen aloitettiin 1931 ja divisioona lakkautettiin 1940.
Perustaminen

Divisioonan perustaminen aloitettiin 1931 ratsuväen ensimmäisenä panssaroituna divisioonana. 4. ratsuväkidivisioonan mekanisointi eteni hitaasti ja vuonna 1936 mekanisoidut osat saivat uudet nimet, mutta divisioonan nimi säilyi. Tämä antoi väärän kuvan uudesta divisioonasta.
Divisioonan kalustona oli konekiväärein varustetut  AMR 35 -panssarivaunut sekä raskaammat Somua S-35 ja Hotchkiss H35 -vaunut. Tykistö ja jalkaväki olivat täysin motorisoidut ja osa jalkaväestä mekanisoitu varustettuna puolitelavaunuin.
Palvelus

Saksan hyökättyä Ranskaan toukokuussa 1940 divisioonaan kuuluivat 1. ja 2. kevyt mekanisoitu prikaati sekä 74. tykistörykmentti. Divisioona osallistui ratuväkiarmeijakunnan osana Hannutin taisteluun, jossa Saksan XVI armeijakunta löi puolustukseen ryhmittyneet ranskalaiset. Sotatoimien päätyttyä divisioona lakkautettiin.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:1st Light Mechanized Division (France)
Käännös suomeksi
Heinäjoen silta

| Heinäjoen silta |
| --- | --- |
 Silta syyskuussa 2011.
Ylittää:  Heinäjoki
Sijainti:  Pihtipudas
Ylläpitäjä:  Väylävirasto
Siltatyyppi:  kivinen holvisilta
Pituus:  41,3 m
Leveys:  4,9 m
Alituskorkeus:  3,7 m
Avattu liikenteelle:  1924
Koordinaatit:  63°22′19.24″N, 025°34′36.3″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Heinäjoen silta on kivinen museosilta Pihtiputaan keskustassa. Silta on kaksiaukkoinen holvisilta, joka on rakennettu lohkokivistä vuosina 1923–1924 ja otettu museosillaksi vuonna 1982. Nelostie kulki sillan kautta vuoteen 1962, jolloin sen liikenne siirtyi uudelle sillalle. Nykyään sillan ylittää yhdystie 16953.
Siilan kokonaispituus on 41,3 metriä ja hyötyleveys 4,9 metriä. Sillan aukot ovat 13-metriset. Heinäjoen silta sisältyy Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin teemakohteessa ”museosillat”.
Rakentaminen

Vuoden 1908 syyskuussa Pihtiputaalla selvitettiin mahdollisuutta korvata vanha puusilta kivisillalla, ja kivisillan rakentamispäätös tehtiin vielä saman vuoden joulukuussa. Silta sijoittuisi puusillasta ylävirtaan eli Alvajärven suuntaan. Sillan rakentamisvelvollisuus oli pihtiputaalaisilla. Tulossa oli uusi tielaki, jonka perusteella yleisten teiden sillat siirtyvät valtion hoitoon. Huonokuntoiset sillat oli kuitenkin korjattava tai uusittava.
Neuvottelut Tie- ja vesirakennusten ylihallituksen kanssa eivät sujuneet yhtä ripeästi. Osapuolilla oli erilaiset näkökannat siltatyypin, sillan paikan ja alikulkukorkeuden suhteen eikä kustannuksistakaan päästy heti yksimielisyyteen. Insinööri Tennberg sai siltasuunnitelman valmiiksi vuonna 1915. Maailmansotakin  viivästytti rakentamisen aloitusta, koska rautaa ja sementtiä ei silloin saanut helposti. Tarjouspyynnöt lähetettiin urakoitsijoille loppukesästä 1922. Sillan sai rakentaakseen kivialan yritys Ab Granit Oy. Rakennuskivi saatiin paikkakunnalta. Granit aloitti rakennustyöt kesällä 1923. Siltapaikkaa oli tosin jouduttu vielä siirtämään pohjaolosuhteiden takia, ja viimeiset muutokset suunnitelmiin hyväksytettiin lokakuussa 1923.
Rakentamistyö oli sillan perustusten osalla vaikeaa, sillä paineellinen pohjavesi ja vedenalaiset valut tuottivat hankaluuksia. Näistä taasen seurasi se, että työmaan vastaava rakennusmestari vaihtui monta kertaa. Rakentaminen sujui nopeammin perustusten valmistuttua, ja silta valmistui marraskuussa 1924, vaikka kivirakentaminen oli vielä tuolloin pääosin käsityötä. Lopputarkastuksessa oli tullut esiin puutteita, jotka korjattiin vuoden 1926 loppuun mennessä. Lisävahvistuksia tehtiin vielä seuraavan vuoden lokakuussa, ja vasta sitten silta oli siinä kunnossa, että TVH saattoi ottaa sen lopullisesti vastaan.
Silta oli muihin kivisiltoihin verrattuna kallis ja tuotti urakoitsijalleen tappiota yli 60 000 markkaa. Sillan kokonaiskustannus oli runsas 600 000 markkaa. Työn jälki oli kuitenkin laadukasta, ja siltatyömaa oli tärkeä työllistäjä paikkakunnalla, vaikka kivenhakkaajat tulivatkin muualta.
Nykytila

Silta on säilynyt hyvin. Se on kapea: kaiteiden väli on vain 4,9 metriä. Sillalla onkin osoitettu väistämisvelvollisuus liikennemerkein, ja sillä on nopeusrajoitus.  Päällystystöiden takia sillan pinta on noussut parillakymmenellä sentillä. Kaiteet on uusittu, mutta ne ovat alkuperäisen suunnitelman kaltaiset.
Kirjallisuutta

Hujanen, Erkki & Sälejoki-Hiekkanen, Leena & Virpimaa, Rismo (toimittaneet): Heinäjoen silta Pihtiputaalla.  (Tiemuseon julkaisuja, nide 3)  Helsinki:  Valtion painatuskeskus, 1987.  ISBN 951-860-664-1
Anneli Sari

| Anneli Sari |
| --- | --- |
 Anneli Sari 1960-luvulla.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Anneli Valtonen
Syntynyt: 8. maaliskuuta 1947 (ikä 77) Taivassalo
Muusikko
Taiteilijanimi:  Anneli Sari 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Anneli Sari (oik. Anneli Valtonen o.s. Lundberg; s. 8. maaliskuuta 1947 Taivassalo) on suomalainen laulaja, joka on esittänyt 1960-luvulta lähtien erityisesti iskelmämusiikkia, romanimusiikkia ja ranskalaisia chansoneita. Sari on kuuluisimpia suomalaisia romaneja. Iskelmälevytysten lisäksi hän on myös laulanut Helsingin operettiteatterissa ja opiskellut laulua Pariisin konservatorion klassisella linjalla.lähde?
Ura

Sarin laulu-ura alkoi jo 17-vuotiaana, jolloin säveltäjä-tuottaja Toivo Kärki vakuuttui hänen taidoistaan koelauluissa.   Sarin ensimmäiseksi menestyskappaleeksi nousi Liian nuori rakkauteen, joka oli suomenkielinen versio vuoden 1964 Italian euroviisuvoittajasta Non ho l'età, jonka alun perin esitti samanikäinen Gigliola Cinquetti. 1960-luvulla Sari levytti enimmäkseen perinteisiä iskelmiä ja tangoja. Muita menestyslauluja olivat mm. käännöskappale Sait multa kukkaset toukokuun, Toivo Kärjen Sirpale onnea (san. Tuula Valkama)  ja Poski poskea vasten (san. Reino Helismaa).
Vuonna 1966 Sari lopetti tanssilavakiertueet, ja siitä lähtien hän on keskittynyt esiintymään enimmäkseen suurissa konserttisaleissa ja ravintoloissa. Hän on keskittynyt estraditaiteeseen enemmän kuin muut suomalaiset laulajat.lähde?
Sari palasi vuonna 1974 takaisin levytysstudioihin. Hän levytti muun muassa Hortto Kaalo -yhtyeen kanssa kokonaisen LP:n mustalaismusiikkia. Perinteisempiä iskelmiä edustivat mm. laulut Menin raiteiltain (orig. Lost in France), Akropolis nyt jää (Akropolis adieu) ja Näin on käynyt sorry. Sari osallistui myös lukuisiin laulukilpailuihin: Suomen euroviisukarsinnoissa hänet nähtiin kahdesti: vuonna 1974 Kaj Chydeniuksen säveltämällä ikivihreällä Jäähyväiset-laululla sekä 1976 Dezső Baloghin laululla Mustalaiskaravaani. Syksyn Sävelessä Sari sijoittui vuonna 1978 toiseksi Reino Markkulan sävellyksellä Luonnonlapset. Myös sävelmä Pieni laulu esitettiin Syksyn Sävel karsitut -ohjelmassa.lähde?
Nykyään Sari esiintyy konserteissa chansoneja sekä Suomessa että Ranskassa laulaen muun muassa. lähde?
Vuonna 2003 Anneli Sari lauloi Vääksyssä Maarit Niiniluodon vetämän Toivo Kärki -tapahtuman konsertissa vanhan bravuurinsa  Sirpale onnea, joka oli saanut yhä lisää loistokkuutta.
Syksyllä 2011 Sari osallistui MTV3:n Tanssii tähtien kanssa televisiosarjaan parinaan Marko Keränen.
Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2019.
Yksityiselämä

Sari on ollut naimisissa muusikko Ari Valtosen kanssa, ja heillä on kaksi lasta, esikoinen ex-Miss Skandinavia Maria Valtonen ja nuorempi Ira Valtonen. Sari on myös isoäiti. Hän asuu avoliitossa ranskalaisen taidemaalarimiehen kanssa Pariisissa.
Sari on laulaja Amadeus Lundbergin täti. Hänen veljiään ovat muusikot Taisto Lundberg ja Feija Åkerlund.
Diskografia > Albumit

Kasvot kertoo kaiken (1975)
Luonnonlapsi (1978)
Valkoakaasiat (1978)
Luokses nyt jään (1981)
Tunteita (1991)
Kultaiset korvarenkaat (1993)
Les chansons... (2000)
Diskografia > Kokoelmia

Anneli Sari (1975, kokoelma 1960-luvun levytyksiä)
Kauneimmat rakkauslaulut (1989)
20 suosikkia – Valkoakaasiat (1996)
20 suosikkia – Luonnonlapsi (1997)
Aiheesta muualla

Jalkanen, Pekka: / Sari, Anneli (1947–). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu.  9.10.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Charles Algernon Parsons

Charles Algernon Parsons
Charles Algernon Parsons (13. kesäkuuta 1854 – 11. helmikuuta 1931) oli englantilais-irlantilainen insinööri, joka parhaiten tunnetaan höyryturbiinin keksimisestä. Hän vaikutti myös generaattoreiden, sähköntuotannon kehitykseen ja osallistui myös valonheittimien ja teleskooppien kehitykseen.
Elämäkerta

Lontoossa syntynyt Charles oli tunnetun astronomin William Parsonsin, Rossen kolmannen jaarlin, nuorin poika. Hänen vanhempi veljensä Richard Clare Parsons rakensi höyryauton. Auto joutui vuonna 1869 onnettomuuteen, jossa Parsonsien veljesten serkku, Mary Ward putosi kyydistä ja kuoli kaulanmurtumaan. Tätä onnettomuutta pidetään ensimmäisenä kuolemaan johtaneena auto-onnettomuutena.
Charles kävi koulua Trinity Collegessa Dublinissa ja St John's Collegea Cabridgessä valmistuen viimeksi mainitusta vuonna 1877 parhailla matematiikan arvosanoilla. Tämän jälkeen hän oli harjoittelijana Newcastlessa toimivassa insinööritoimistossa W.G. Armstrong, mikä oli erikoista jaarlin pojalle. Tämän jälkeen hän siirtyi Leedsiin Kitsonsille, jossa työskenteli rakettikäyttöisten torpedojen kanssa. Vuonna 1884 hän aloitti Clarke, Chapman and Co.:lla, joka valmisti laivakoneita Newcastlen lähellä. Hän vastasi sähkökoneiden suunnittelusta. Vuonna 1884 hän kehitti höyryturbiinin, joka liitettiin hänen suunnittelemaan generaattoriin.
Vuonna 1889 Parsons perusti oman yrityksen Newcastleen C. A. Parsons and Company tuottaakseen suunnittelemiaan turbogeneraattoreita. Samana vuonna käynnisti myös alueellisen sähköyhtiön, Newcastle and District Electric Lighting Company (DisCO). Vuonna 1890, DisCo käynnisti Forth Banksin voimalaitoksen, ensimmäisen maailmassa, joka tuotti sähköturbogeneraattorilla.
Parsons oli myös kiinnostunut laivasovelluksista ja perusti Newcastlessa Parsons Marine Steam Turbine Company. Kuuluisa on tarina siitä, kuin Parsons järjesti Turbinia-aluksellaan häiriön kuningatar Viktorian 60-vuotishallitsijakauden juhlien laivastoparatiissa kesäkuussa 1897 ajelemalla sotalaivojen ympäri. Englannin laivasto oli tuolloin maailman vahvin. Parsonsin suunnittelema Turbinia kulki 34 solmua, kun nopein sotalaiva kulki 27 solmua, ja Parsons sai vapaasti esitellä aluksensa ylivoimaisuutta.
Parsons palkittiin Royal Society jäsenyydellä (FRS) vuonna 1898, Bathin ritarikunnan Knight Commander (KCB, Sir) -arvolla vuonna 1911 ja Ansioritarikunnan jäsenyydellä (OM) vuonna 1927. Parsons kuoli 11. helmikuuta 1931 höyrylaiva Duchess of Richmond kannella ollessaan risteilemässä Jamaikalla vaimonsa kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charles Algernon Parsons Wikimedia Commonsissa
E-book: "The Steam Turbine and Other Inventions of Sir Charles Parsons"
Profile at Cambridge University
Tormi Soorsk: Turbinia syöksyi uuteen aikaan. Tekniikan maailma, 2015, nro 3, s. 78–83.  ISSN 0355-4287
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Parsonsin ensimmäinen monivaiheinen höyryturbiini vuodelta 1887.
Parsonsin ensimmäinen 1MW turbogeneraattori Elberfeldissä Saksassa vuonna 1899. Se tuotti sähköä 4kV jännitteellä.
Vuonna 1906 HMS Deardnought käynnisti laivastovarustelukierteen. Se oli ensimmäinen höyryturbiinilla varustettu risteilijä
Keskikosken silta

| Keskikosken silta |
| --- | --- |
 Museosilta, Keskikosken läntinen silta.
Ajokaistoja:  2
Ylittää:  Kymijoki
Sijainti:  Myllykoski, Kouvola
Ylläpitäjä:  Liikennevirasto
Siltatyyppi:  teräksinen jäykistetty sauvakaarisilta
Pisin jänneväli:  51 m
Pituus:  78,5 m
Leveys:  10 m
Avattu liikenteelle:  1954
Koordinaatit:  60°45′39.4″N, 026°46′41.1″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Keskikosken silta (oik. Keskikosken silta I ja Keskikosken silta II ) on teräksinen jäykistetty sauvakaarisilta Myllykosken taajamassa entisen Anjalankosken kaupungin alueella Kouvolassa. Vuonna 1954 valmistuneet kaksi siltaa ylittävät Kymijoen kapean saaren kohdalta. Läntinen silta (Keskikosken silta I) on otettu museosillaksi vuonna 1982. Sillan yli johtaa seututie 353.
Keskikosken sillat

Siltapaikka on kohdassa, jossa Kymijoessa on pitkä ja kapea Lemmensaari. Kaksi teräksistä sauvakaarisiltaa valmistuivat silloisten Anjalan ja Sippolan kuntien rajalle vuonna 1954. Niitä kutsuttiin tuolloin Myllykosken silloiksi, mutta siltojen nykyiset nimet ovat Keskikosken silta I ja Keskikosken silta II. Museosilta, silta I eli läntinen silta, on jänneväliltään pidempi. Kolmiaukkoisen sillan keskiaukko on 50,1 metriä ja jänneväli 51 metriä. Sillan hyötyleveys on 10 metriä, kokonaispituutta sillalle tulee 78,5 metriä. Itäisen sillan jännemitta on 37 metriä. Myllykosken sillat suunnitteli professori Herman Ossian Hannelius.
Keskikosken teräsbetonikantiset sillat ovat osa Myllykosken paperitehtaan tehdasympäristöä, joka kuuluu Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Rakenteesta

Jäykistetyssä sauvakaarisillassa kohdistetaan toispuolisesta kuormasta johtuvat taivutusrasitukset lähes kokonaan jäykistyspalkkiin, joka on sillan kaaren yläpuolella. Taivutusjännitys jakaantuu palkille ja kaarelle niiden jäykkyyksien suhteessa, ja jäykistetyssä sauvakaarisillassa kaari tehdään ohueksi ja siten taipuisaksi. Sillassa on tiheässä kaaresta lähteviä pilareita, jotka tukevat teräksistä jäykistyspalkkia. Jäykistettyjä sauvakaarisiltoja on rakennettu muun muassa paikkoihin, joissa virtauksen takia ei voida rakentaa telineitä uomaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keskikosken silta Wikimedia Commonsissa
Keskikosken läntinen silta Torsti Salosen siltasivustolla
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:   Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:   Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:   Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:   Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:   Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:   Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:   Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:   Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:   Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:   Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:   Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:   Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:   Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:   Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:   Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:   Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:   Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
| --- | --- |
Huom!: Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Keskikosken silta (Q18346758)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: konsolisilta
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kouvola
koordinaatit: 60°45′39″N 26°46′41″E﻿ / ﻿60.760944°N 26.778083°E﻿ / 60.760944; 26.778083

Keskikosken siltojen valmistumisvuosi.
Saara Henriksson

| Saara Henriksson |
| --- | --- |
 Saara Henriksson, 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1981 Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kustannustoimittaja
Kirjailija
Aikakausi:  2000–
Esikoisteos:  Moby Doll (2011), romaani
Aiheesta muualla
[margaretpenny.blogspot.fi Kotisivut]
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Saara Henriksson (s. 1981 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja toimittaja. Hänen esikoisromaaninsa Moby Doll ilmestyi vuonna 2011. Hänen teoksissaan toistuvia teemoja ovat ihmisen luontosuhde ja identiteetti sekä taide kommunikaation välineenä.
Elämä ja ura

Henriksson on valmistunut Turun yliopistosta valtiotieteiden maisteriksi pääaineenaan poliittinen historia. Hän on toimittanut Huomenna tuulet voimistuvat -novelliantologian (Osuuskumma 2013) yhdessä Erkka Leppäsen kanssa sekä päätoimittanut useita Kosmoskynä-lehden ja Ursula-verkkolehden numeroita vuosina 2010–2012. Henrikssonin puoliso on kirjallisuudentutkija Markku Soikkeli.
Henriksson osti 2016 yhdessä Markku Soikkelin kanssa verkkolehti Illusionistin oikeudet.
Tuotanto

Moby Doll.  Helsinki:  Into, 2011.  ISBN 978-952-264-050-5
Linnunpaino.  Helsinki:  Into, 2012.  ISBN 978-952-264-146-5
(yhdessä Aino-Maija Leinosen kanssa): Leppoisa opas huusholliin.  Helsinki:  Into, 2014.  ISBN 978-952-264-332-2
Syyskuun jumalat.  Helsinki:  Into, 2017.  ISBN 978-952-264-795-5
(yhdessä Aino-Maija Leinosen kanssa): Railakas rahakirja.  Helsinki:  Into, 2018.  ISBN 9789522648792
Avaruusajan unelmia.  Tampere:  Osuuskumma, 2018.  ISBN 978-952-7215-43-2
Novelleja kokoomateoksissa

”Tanssijan tarina”. Teoksessa Tero Liukkonen (toim.): Novellit 2005. Helsinki: Gummerus 2005. ISBN: 951-20-6795-1
”Muurit”. Teoksessa Veera Aaltonen (toim.): Kesä Rynkyn kanssa ja muita novelleja.  (Vasemmistonuorten vuonna 2010 järjestämän kirjoituskilpailun parhaimmistoa)  Helsinki:  Into, 2010.  ISBN 978-952-264-009-3
”Arkistonhoitajan salaisuus”. Teoksessa J. S. Meresmaa & Markus Harju (toim.): Steampunk! Koneita ja korsetteja.  Tampere:  Osuuskumma, 2012.  ISBN 978-952-6642-02-4
”Painovoiman sieppaamat”. Teoksessa Saara Henriksson & Erkka Leppänen (toim.): Huomenna tuulet voimistuvat.  Tampere:  Osuuskumma, 2013.  ISBN 978-952-6642-06-2
”Tehtaanpuiston hirviö”. Teoksessa Juri Nummelin (toim.): Kuun pimeä puoli: Suomalaisia ihmissusinovelleja.  Helsinki:  Jalava, 2013.  ISBN 978-951-887-483-9
Toimite

Henriksson, Saara & Soikkeli, Markku (toim.): Surupukki. Ruotsalaisia tieteistarinoita.  (Suomentanut Christine Thorel)  Tampere:  Osuuskumma, 2015.  ISBN 978-952-6642-35-2
Aiheesta muualla

Blogi.