stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMAS Hobart (1934)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta HMAS Hobart (1934) Wikimedia Commonsissa
Australian laivaston sivusto – HMAS Hobart (englanniksi)
Cannon, Peter: Rebuilding the Australian Cruiser Squadron 1930–1939. Conway's Warship, 2013, XXXV. vsk, s. 8–29.  Lontoo:  Conway Publishing. ISBN 978-1-84486-205-4  (englanniksi)
Perth-luokan risteilijät
Hobart torpedo-osuman saaneena.
Kulttuurien kamppailu ja uusi maailmanjärjestys

| Kulttuurien kamppailu ja uusi maailmanjärjestys> The Clash of Civilizations and the Remaking of World Order |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Samuel P. Huntington
Kieli:  englanti
Genre:  politiikan tutkimus
Kustantaja:  Simon & Schuster
Julkaistu:  1996
Suomennos
Suomentaja:  Kimmo Pietiläinen
Kustantaja:  Terra Cognita
Julkaistu:  2003
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  473
ISBN:  952-5202-72-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kulttuurien kamppailu ja uusi maailmanjärjestys (engl. The Clash of Civilizations and the Remaking of World Order) on yhdysvaltalaisen politiikan tutkijan Samuel P. Huntingtonin vuonna 1996 julkaisema kirja, jossa hän hahmottelee kylmän sodan maailmanhistoriallisesti poikkeuksellisen kaksinapaisuuden jälkeistä maailmaa.
Kirjan pääväitteen mukaan globaalien konfliktien tärkeimpiä syitä eivät ole ideologiset erot, kuten sosialismin ja kapitalismin vastakkaisuus, vaan kulttuuriin ja uskontoon perustuvat erot. Huntington jakaa maailman kahdeksaan kulttuuripiiriin (alkuteoksessa civilization, suomeksi kirjaimellisesti ’sivilisaatio’), jotka kylmän sodan aikaisen  vastakkainasettelun poistuttua ovat saaneet entistä suuremman merkityksen ihmisten samastumiskohteena. Huntington väittää, että näiden kulttuuripiirien törmäykset, joita tapahtuu etenkin niiden rajavyöhykkeillä, aiheuttavat  tulevaisuudessa suurimmat selkkaukset.
Käsitystään Huntington esitteli ensimmäisen kerran Foreign Affairs -lehdessä 1993 julkaistussa artikkelissa ”The Clash of Civilizations?”. Artikkeli ja kirja on nähty vastauksena Francis Fukuyaman esittämille ajatuksille ”historian lopusta”, joiden mukaan länsimainen kansanvalta ja markkinatalous leviäisivät koko maailmaan, jolloin perinteinen aatteiden välinen kamppailu päättyisi. Huntingtonin teesi osoittautui välittömästi suosituksi, ja sitä ovat siteeranneet laajasti sekä poliitikot, politiikan harrastajat että tiedotusvälineet. Monien silmissä syyskuun 11. päivän terrori-iskut ja Irakin sota olivat todiste Huntingtonin näkemysten paikkansapitävyydestä. Huntingtonin teesit länsimaiden ja islamilaisen maailman välisestä konfliktista ovat vedonneet erityisesti konservatiiveihin, kun taas vasemmiston parissa Huntingtonia on syytetty jopa rasismista.
Politiikan tutkijoiden parissa Kulttuurien kamppailun aikalaisvastaanotto ja jälkimaine ovat olleet voimakkaan kielteiset. Teos on heidänkin parissaan tunnettu, mutta siihen ei juurikaan viitata eikä sen näkökulmia hyödynnetä tieteellisessä tutkimuksessa. Huntingtonin väite selvärajaisten, toisistaan erillisten sivilisaatioiden olemassaolosta on useimpien politiikantutkijoiden mukaan virheellinen. Huntingtonin tavoitteena ei ylipäätään ollut kuvata historiaa tai nykypäivää, vaan Kulttuurien kamppailu oli yritys ennustaa, kuinka konfliktit kylmän sodan jälkeisessä maailmassa ehkä jäsentyisivät. Huntingtonia onkin kritisoitu siitä, että hän keskittyy sivilisaatioiden väliseen konfliktiin, vaikka suurin osa konflikteista on sivilisaatioiden sisäisiä, ja toisaalta sivilisaatioiden välinen vuorovaikutus on enimmäkseen rauhanomaista.
Tausta

Samuel P. Huntington oli Harvardin yliopiston professori, joka tunnettiin maailmanpoliitiikan laajoja virtauksia hahmottelevana konservatiivina. Hän esitteli sivilisaatioiden välistä konfliktia käsittelevän teesinsä Foreign Affairs -lehdessä vuonna 1993 julkaistussa esseessä ”Clash of Civilizations?” Siinä hän esitti ”sivilisaatioiden välisten siirroslinjojen olevan tulevaisuuden rintamalinjoja”. Kirjoitus synnytti paljon keskustelua sekä puolesta että vastaan, ja siitä tuli nopeasti eräs kaikkien aikojen kohutuimmista politiikantutkimuksen teksteistä.
Vuonna 1996 Huntington laajensi teesinsä kirjaksi The Clash of Civilizations and the Remaking of World Order. Huntington ei perustele näkemyksiään historialla eikä esitä tieteellistä argumenttia. Sen sijaan hänen tarkoituksenaan oli hahmotella, kuinka kansainväliset konfliktit voisivat kehittyä kylmän sodan jälkeisessä maailmassa. Neuvostoliiton hajoamisen seurauksiin suhtauduttiin 1990-luvun alussa optimistisesti, ja niiden toivottiin johtavan globaaliin yhteistyöhön ja aiempaa rauhanomaisempaan maailmanjärjestykseen, kuten Francis Fukuyaman esitti teoksessaan Historian loppu ja viimeinen ihminen. Huntingtonin teos oli antiteesi tälle ajattelulle. Se oli yritys löytää yhteinen selittävä tekijä näennäisesti erilaisille sodille, joita kylmän sodan jälkeen syttyi esimerkiksi Jugoslaviassa ja Tšetšeniassa. Kulttuurien kamppailu ei siis käsittele niinkään historiaa tai kirjoittamisajankohtansa tilannetta vaan tulevaisuutta.
Kirjallaan Huntington pyrki tietoisesti korvaamaan George Kennanin kylmän sodan aikaisen Moskovan-raportin, joka linjasi patoamispolitiikan perusteet. Kulttuurien kamppailulla onkin vahva poliittinen ulottuvuus.
Kimmo Pietiläisen suomennos ilmestyi Terra Cognitan kustantamana vuonna 2003. Tuolloin teoksen arvioitiin jo osin menettäneen ajankohtaisuutensa. Pietiläinen käänsi englannin sanan civilization ”kulttuuriksi”, vaikka Huntingtonin käyttämä ”sivilisaatio” oli jo vakiintunut Suomessakin käyttöön. Clash of civilization voidaankin suomentaa ”kulttuurien kamppailun” ohella myös ”sivilisaatioiden yhteentörmäykseksi”.
Huntingtonin teesit

Huntingtonin mukaan maailma jakautuu selvästi kahdeksaan tai yhdeksään suureen kulttuuripiiriin, jotka ovat länsimainen, latinalaisamerikkalainen, ortodoksinen, islamilainen, intialainen, kiinalainen, japanilainen ja afrikkalainen kulttuuri, mahdollisesti lisäksi buddhalainen kulttuuri. Keskeisin sivilisaatiota määrittävä piirre on yhteinen uskonto.
Huntingtonin jaottelu poikkeaa jonkin verran esimerkiksi Arnold J. Toynbeen aikaisemmin esittämästä, jossa latinalaisamerikkalaista kulttuuria ei pidetty länsimaisesta erillisenä. Useimpia näistä kulttuureista Huntington kuitenkin käsittelee kirjassaan vain lyhyesti, ja eniten huomiota osakseen saavat länsimaisen ja islamilaisen kulttuurin väliset suhteet. Kylmän sodan jälkeisessä moninapaisessa maailmassa konfliktit ovat kulttuuripiirien välisiä, ja niitä esiintyy ennen kaikkea kulttuuripiirien raja-alueilla. Kutakin kulttuuripiiriä hallitsee yksi, muita voimakkaampi valtio, joka etupiirinsä alueella pitää yllä rauhaa ja järjestystä – tarvittaessa voimakeinoin. Uuden maailmanjärjestyksen myötä sotien pääsyyt eivät enää ole ideologisia tai taloudellisia vaan palautuvat eri sivilisaatioihin toisistaan poikkeaviin arvoihin ja identiteetteihin.
Todisteena käsitykselleen Huntington piti sitä, että useimmat nykyajan pahimmat selkkauspesäkkeistä kuten Bosnia, Kosovo, Palestiina sekä Intian ja Pakistanin raja ovat sijainneet eri kulttuuripiirien rajoilla ja kiistojen osapuolet kuuluvat eri kulttuuripiireihin. Lisäksi hän toteaa, että useimmissa tapauksissa toisena osapuolena on jokin islamilaiseen kulttuuriin kuuluva kansa. Huntington kirjoittaa:
»Muslimit pelkäävät ja vihaavat lännen valtaa ja sen uhkaa heidän yhteiskunnilleen ja uskomuksilleen. He pitävät länsimaista kulttuuria materialistisena, korruptoituneena, rappeutuneena ja moraalittomana. Se on heistä myös viettelevä, ja tästä syystä he korostavat voimakkaasti, että on vastustettava sen vaikutuksia heidän elämäntapaansa. Yhä useammin muslimien hyökkäykset länttä vastaan eivät perustu niinkään siihen, että länsi pitäytyy epätäydelliseen, virheelliseen uskontoon joka on kaikesta huolimatta ”kirjan uskonto”, vaan siihen, että sillä ei ole minkäänlaista uskontoa. Muslimien mielestä länsimainen maallistuminen, uskonnottomuus ja niistä seuraava moraalittomuus ovat suurempia pahoja kuin ne tuottanut länsimainen kristinusko. Kylmän sodan aikana länsi leimasi vastustajansa ”jumalattomaksi kommunismiksi”. Kylmän sodan jälkeisessä kulttuurien kamppailussa muslimit pitävät vastustajanaan 'jumalatonta länttä'.”»
Vastaanotto > Kehuja

Kulttuurien kamppailu ja uusi maailmanjärjestys on suosittu kirja poliitikkojen ja politiikasta kiinnostuneiden parissa. Yhdysvalloissa se eräs professorien yleisimmin opiskelijoille antamista lukusuosituksista, ja myös maailmanpolitiikasta uutisoivat tiedotusvälineet viittaavat siihen usein.
Tuoreeltaan teos sai  runsaasti sekä kiittäviä että kielteisiä arvioita. Henry Kissingerin mielestä kyse oli kylmän sodan päättymisen jälkeen merkittävimpiin kuuluvista kirjoista.lähde tarkemmin? Zbigniew Brzezinskin mukaan se oli ”henkinen mestariteos: rohkea, mielikuvituksellinen ja provosoiva. Tärkeä työ, joka mullistaa ymmärryksemme kansainvälisistä asioista.”lähde tarkemmin? Kirjan poliittinen painoarvo kasvoi syyskuun 11. päivän terrori-iskujen jälkeen, sillä Huntingtonin teesien katsottiin selittävän länsimaihin kohdistuvan islamilaisen terrorismin. Myös Irakin sotaa selitettiin sivilisaatioiden väkivaltaisena kohtaamisena.
Vaikka kirja herätti laajaa huomiota, oli sen vastaanotto akateemisissa piireissä alusta lähtien innoton. Poikkeuksiakin löytyy silti. Suomessa Jyrki Iivonen esitti jo hieman ennen Huntingtonia kulttuurien kamppailun synnyttäneen Eurooppaan ”uuden, pysyvältä vaikuttavan ristiriitaulottuvuuden”.
Vastaanotto > Kritiikkiä

Ammattitutkijoiden parissa Huntingtonin sivilisaatioteoriaa pidetään yleisesti virheellisenä. Sivilisaatioiden välisten erojen sijaan suurin osa tutkijoista korostaa kulttuuripiirien keskinäistä vuorovaikutusta ja niiden sisäistä monimuotoisuutta.
Politiikantutkija Paul Musgraven (2019) mukaan Kulttuurien kamppailu on Yhdysvaltojen korkeakoulujen ”tärkein moderni politiikantutkimuksen teesi”. Tätä hän pitää valitettavana, sillä kirjan virheelliset väitteet johtavat opiskelijoita harhaan. Musgraven mukaan kirja on sekä epätarkka (inaccurate) että sisäisessä ristiriitaisuudessaan käsittämätön (incoherent). Huntington esimerkiksi kuvaa sivilisaatiot muinaisina ja muuttumattomina, mutta samalla myöntää, että ne voivat ajan mittaan jakaantua tai yhdistyä. Lisäksi Huntington keskittyy kulttuurien kamppailuun, vaikka suurin osa konflikteista on sivilisaatioiden sisäisiä. Poliittiselle päätöksenteolle Kulttuurien kamppailu on Musgraven mukaan ”surkea” (terrible) ohjenuora. Vaikka kirja on tunnettu ja herättää voimakkaita mielipiteitä, sitä ei juurikaan käytetä tieteellisen tutkimuksen lähteenä tai näkökulmana. Musgraven mukaan Huntingtonia ”suosivat samat vaikuttajat, jotka mielellään viljelevät Sun Tzun kaltaisia nimiä. Kansainvälisten suhteiden asiantuntijat sen sijaan tukeutuvat [kirjaan] vain harvoin eivätkä muutenkaan suhtaudu siihen suopeasti. Suoraan sanottuna Kulttuurien kamppailu ei ole hyödyllinen eikä paikkansapitävä ohjenuora maailman ymmärtämiseen.”
Amartya Senin (1999) mukaan Huntington on pätevä tutkija, mutta Kulttuurien kamppailu ja sen ”monoliittinen” sivilisaatiokäsitys eivät vakuuta. Teos keskittyy kulttuurien välisiin eroihin ja sivuuttaa niiden sisäisen monimuotoisuuden. Senin mukaan Huntington on väärässä väittäessään, että demokratia olisi länsimaiden ainutlaatuinen ja ikiaikainen piirre. Pikemminkin demokratia ja länsimainen identiteetti ovat valistuksen ja teollisen vallankumouksen peruja ja siten varsin tuoretta keksintöä. Edward Saidin (2001) mielestä Huntington on pikemmin ideologi kuin tutkija, joka näkee sivilisaatiot perustavanlaatuisella tavalla erilaisina ja identiteetit muuttumattomia. Saidin mukaan Huntington sivuuttaa sivilisaatioiden välisen rauhanomaisen vuorovaikutuksen ja keskittyy pelkästään uskonsotiin ja imperialismiin. Erityisesti Said kritisoi Huntingtonin suhtautumista islamiin, jonka tämä kuvaa stereotyyppisenä, aggressiivisena ja takapajuisena.
Timothy Garton Ash (1999) arvostelee Huntingtonin ajatusta Euroopan perustavanlaatuisesta kahtiajaosta ja pitää epäuskottavina tämän ennusteita siitä, että Kreikka mahdollisesti jättää Euroopan unionin ja Turkki Naton, koska kyseiset valtiot eivät kuulu läntiseen sivilisaatioon. Hän arvostelee myös poliittisessa keskustelussa ilmenevää ”vulgaaria huntingtonilaisuutta” ja sen ”äärimmäistä kulttuurista determinismiä”, jonka mukaan läntisen kristikunnan kulttuuriperintö johtaa demokratiaan, mutta itäinen kristikunta ja islam ovat tuomittuja diktatuuriin.
Vastaanotto > Kirjan vastaanotto Suomessa

Suomennoksen arviossa politiikan tutkija Anssi Kullberg kuvaili Huntingtonia ”nojatuoliteoreetikoksi”, jolla on taito tehdä ajan henkeen sopivia suurisuuntaisia yksinkertaistuksia. Kullbergin mukaan Huntingtonin sivilisaatioteoria ei perustu empiriaan, historiaan tai tieteeseen eikä se ylipäätään ole kovin hyvin muotoiltu. Suosionsa vuoksi teos on kuitenkin jättänyt varjoonsa huomattavasti laadukkaampia analyysejä samasta aiheesta. Tieteellisen tutkimuksen sijaan Kulttuurien kamppailu on poliittinen kiistakirjoitus, jollaisena se onkin ollut hyvin vaikutusvaltainen. Teoksen ristiriitaista vastaanottoa Kullberg luonnehtii seuraavasti:
»Huntingtonin teoksen jymymenestys perustuu siihen, että hänen oletetaan sanovan ääneen ja muotoilevan tieteelliseen asuun ”kaikkien tietämiä” tabuja länsimaiden ja ”muiden” kulttuurien välisistä eroista, erityisesti länsimaailman suhteesta islamilaiseen maailmaan. Huntingtoniin suhtaudutaan (sivilisaatioteorian osalta) identifikaation kautta: Hänen vastustajansa näkevät hänessä ennakkoluuloisen ja jopa rasistisen oikeistolaisen, joka vain uusintaa läntistä imperialismia perustelevia myyttejä. Hänen kannattajansa puolestaan näkevät hänen sanovan jotain arvokasta, josta ”poliittisesti korrektit” keskustelijat vaikenevat; heille Huntingtonin arvostelijat ovat vain hippejä, postmodernikkoja ja relativisteja, jotka eivät ymmärrä tai suostu ymmärtämään fundamentaalisia eroja ”meidän” ja ”muiden” välillä. Molemmat lähtökohdat johtavat oikeastaan koko sivilisaatioteorian ympärillä käytävän keskustelun väärille uomille.»
Suomennoksen ilmestymisajankohtaa Kullberg piti valitettavan myöhäisenä, sillä vuoteen 2004 mennessä teos oli ”suurimmalta osin jo menettänyt ajankohtaisuutensa muiden kuin sivilisaatioteorian vankimpien kannattajien keskuudessa”. Hän kuitenkin arvioi kirjan osoittautuvan suosituksi islamofobien, maahanmuuton ja Turkin EU-jäsenyyden vastustajien sekä Venäjän suurvalta-aseman puolustajien keskuudessa.
Orientalisti Jaakko Hämeen-Anttila katsoo, että Huntingtonin ydinteesi eri sivilisaatioiden yhteensovittamattomuudesta on väärä. Hämeen-Anttilan mielestä islam ja länsimainen kulttuuri kuuluvat samaan Välimeren alueen kulttuuripiiriin, joka rakentuu monoteismin ja antiikin kreikkalaisen tieteen ja filosofian perustalle. Islamilainen kulttuuri on myöhäisantiikin jatkaja ja sen perillinen. Islamilaisen kulttuurin eristäminen ”toiseksi” on tietyille piireille kuitenkin poliittisesti tarkoituksenmukaista.
Aiheesta muualla

Samuel P. Huntington: The Clash of Civilizations?. Foreign Affairs 1993. (englanniksi)
Deepshikha Shahi: The Clash of Civilizations Thesis: A Critical Appraisal. E-International Relations, 2.4.2017. (englanniksi)
Samuel P. Huntington vuonna 2004.
Kulttuuripiirit Huntingtonin (1996) mukaan:





  Afrikkalainen
  Buddhalainen
  Hindulainen
  Islamilainen
  Japanilainen


  Latinalaisamerikkalainen
  Länsimainen
  Ortodoksinen
  kiinalainen
Mika Hokajärvi

Mika Kalervo Hokajärvi (s. 6. helmikuuta 1987 Tampere) on suomalainen kilpameloja. Kangasalla asuva Hokajärvi edustaa Kangasalan Melojia ja hänen valmentajanaan toimii Risto Lehtinen.
Pekingin olympialaisissa 2008 Hokajärvi meloi parinsa Kalle Mikkosen kanssa kajakkikaksikon 500 ja 1 000 metrillä välieriin.
Saavutukset

Olympiakilpailut välierät kajakkikaksikon 1000 metrillä 2008 (parina Kalle Mikkonen)
Olympiakilpailut välierät kajakkikaksikon 500 metrillä 2008 (parina Kalle Mikkonen)
Kuudes MM-kilpailuissa kajakkikaksikon 1000 metrillä 2007 (parina Kalle Mikkonen)
Seitsemästoista EM-kilpailuissa kajakkikaksikon 1000 metrillä 2007 (parina Kalle Mikkonen)
MM-välierät kajakkikaksikon 500 metrillä 2006 (parina Kalle Mikkonen)
Kukkia

| Kukkia |
| --- | --- |

Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Pälkäne (Luopioinen) ja Hämeenlinna (Hauho)
Koordinaatit:  61°20′17″N, 24°42′23″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Kukkian reitin valuma-alue (35.78)
Laskujoki:  Kukkianvirta 
Järvinumero:  35.781.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  86,6 m  
Rantaviiva:  283,974 km  
Pinta-ala:  43,8892 km²  
Tilavuus:  0,22971 km³  
Keskisyvyys:  5,23 m  
Suurin syvyys:  35,62 m  
Valuma-alue:  868 km²  
Keskivirtaama:  6,3 m³/s  
Saaria:  527 
 fiKukkia 
Kukkia eli Kukkiajärvi on Pirkanmaalla Pälkäneellä, eli entisessä Luopioisissa, ja Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa, eli entisellä Hauholla, sijaitseva järvi. Järvi on pinta-alaltaan Suomen 88. suurin järvi.
Maantietoa > Järvi

Järven pinta-ala on 4 390 hehtaaria eli 43,9 neliökilometriä. Se on ulkomitoiltaan 14,7 kilometriä pitkä ja 11,9 kilometriä leveä, mutta järven rantaviiva mutkittelee kovasti ja sen vesialue on pirstoutunutta. Järvellä ei ole suuria järvenselkiä, mutta sillä on kaksi suurempaa järvialuetta. Niitä yhdistää Haikanvuoren ja Vankoniemen niemien välinen kapeikko, jossa sijaitsee Evinsalon 170-hehtaarinen saari. Kapeikon itäpuolella aukeaa Lehtisaarenselkä ja sen länsipuolella Lehtisaarenselkää suurempi mutta myös erittäin saaristoinen järvialue. Nämä muodostavat yhdessä yli puolet Kukkiasta.
Itäpuolisella järvenosalla Lehtisaarenselkä työntyy avonaisena kaakkoon, missä se kapenee Kipparinlahdeksi ja missä Kuohijoki laskee tähän lahteen. Lehtisaarenselältä aukeaa itään pieni Leppänän järvenselkä. Se sijaitsee kapean harjun takana ja sinne johtaa harjussa oleva aukko, jota kutsutaan Harjunsalmeksi. Kipparinlahdelta 6,2 kilometriä pohjoiseen Syyninsaarenselällä järvi haarautuu pohjoiseen ja luoteiseen haaraan. Pohjoinen haara on 2,5 kilometriä pitkä ja se päättyy Kortteenpohjaan. Luoteinen haara on vain 1,8 kilometriä pitkä Mustankuusenselkä, mutta se jatkuu puoli kilometriä pitkän mutta samalla kapean Lepsinsalmen kautta Äikkäänselkään. Äikkäänselkä on 2,8 kilometriä pitkä ja 2,0 kilometriä leveä. Sen pohjoispäässä järvi jatkuu vielä Pirunsalmen kautta Läyliään, joka on 2,1 kilometriä pitkä ja 1,2 kilometriä leveä järvenselkä. Täällä Rautajärvi laskee Kukkiaan ja sitä pidetään omana järvenään, vaikka molemmilla järvillä on sama vedenpinnan korkeus.
Järven läntisen järvenosan eteläpää, jota kutsutaan Mämminseläksi, on melko saaretonta ja avointa verrattuna muihin järvenosiin. Selän lounaispuolella sijaitsee suuri Isosaari, jonka ympäristö on saarien takia sokkeloista vesialuetta ja joka on siksi suojassa järvenselän tuulilta. Isosaaren kaakkoispuolella sijaitsee kaksi lahtea. Majaanlahti on 1,7 kilometriä pitkä ja Talvitiensuunlahti on 750 metriä pitkä. Järven Kukkianvirran lasku-uoma sijaitsee Talvitiensuunlahden eteläpäässä. Mämminselän pohjoispuolella ja suuren Evinsalon länsipuolella aukeaa laaja ja runsaslukuinen saaristo. Se on 6,7 kilometriä pitkä ja 2,9 kilometriä leveä. Järvenosalla on kolme maininnan arvoista lahtea. Evinsalosta pohjoiseen työntyy kaksikilometrinen Mustilahti, joka on perältään melko kapea. Lännempänä edellisen lahden rinnalle pohjoiseen työntyy Rajalansaaren ohi Rihanselkä, joka on 2,2 kilometriä pitkä ja 1,3 kilometriä leveä. Järvialueen etelärannalla sijaitsee Ansiolahti, joka on 1,1 kilometriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvi jatkuu vielä läntisen järvenosan länsipäässä kohti pohjoista, missä 1,5 kilometriä pitkän Holjansalmen pohjoispäässä avautuu Haltianselkä. Haltianselkä on järvenosana 3,6 kilometriä pitkä ja 2,2 kilometriä leveä, mutta avoimena järvenselkänä se on tätä pienempi.
Maantietoa > Saaret

Kukkiassa on laskettu olevan 527 saarta, mikä osaltaan selittää järven rikkonaisuutta. Niiden yhteispinta-ala on 397 hehtaaria, mikä on noin 8,3 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Saarista 44 on yli hehtaarin suuruisia, 348 yli aarin ja loput 135 ovat alle aarin kokoisia. Suurin saari on Evinsalo, jonka pinta-ala on 170 hehtaaria. Läntisen järvenosan alueen saaristossa on runsaasti suuria saaria. Niistä huomattavimmat ovat esimerkiksi Iso-Vekuna (62 ha), joka on 1,5 kilometriä pitkä ja 700 metriä leveä, ja sen ympärillä olevat Vähä-Vekuna, Iso-Kouvolainen, Niittysaari, Urittu, Vähät Ahosaaret, Pärnäsaari, Kukkiasaari ja Rajalansaari. Haltianselän saarista voi huomioida Heikkilänsaaren länsirannan tuntumasta, Iitinsaaren etelärannalta ja Vohlisaaren selän itäpäästä. Vohlisaareen johtaa tie. Järven länsiosan itäpäässä Evinsalon eteläpuolella sijaitsevat Iso Siikasaari, Vehkasaari, Suolikkosaari, Ristisaari, Lehmisaari ja Selkäsaari. Mämminselän Isosaareen tulee maantie, mutta Kivinensaareen ja Lounassaareen ei. Lehtisaarenselällä sijaitsee Lehtisaari, joka on sen ainoa suuri saari. Kortteenpohjaan johtavassa lahdessa on Isännänsaari, jonne on tieyhteys. Äikkäänselän Huhtisaari on 750 metriä pitkä ja 550 metriä leveä. Se on osittain suojeltu. Sen vieressä sijaitsee Vasikkasaari ja edempänä vielä Pirunsaari.
Maantietoa > Syvyysvaihtelut

Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 230 miljoonaa kuutiometriä eli 0,23 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 5,2 metriä ja suurin syvyys on 35,6 metriä. Syvin kohta sijaitsee Leppänässä Harjunsalmen edustalla noin puolen kilometrin päässä Kauniskallion haudassa . Muita 30 metrin synänteitä löytyy kartan mukaan Ansiolahden ja Talaslahden edustalla, missä on 31 metriä syvää, ja Ansioniemen pohjoispuolella, missä on 30 metriä syvää. Haltianselällä on 24-metrinen syvänne, Rihanselällä 16-metrinen syvänne, Viitasaarenselällä kaksi 24-metristä, Äikkäänselällä 16-metrinen ja Läyliässä 16-metrinen syvänne. Eri järvenosien väliset salmet ovat melko matalat, minkä vuoksi syvänteiden vedet eivät vaihdu lämpötilakerrostumisen vuoksi muuten kuin syys- tai kevättäyskierron aikana.
Maantietoa > Järven ympäristö

Järven rantaviivan pituus on 284 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 112 kilometriä. Rannat ovat pääosin metsämaata, mutta siellä täällä ulottuvat rannoille peltomaat. Asutus on haja-asutusta, jonka välissä on paljon vapaa-ajan asuntoja. Myös monella suuremmalla saarella on runsaasti vapaa-ajan asuntoja. Kiinteästi asuttuja saaria ovat vain Isosaari ja Evinsalo, jonne tulee myös tiet. Ainoa rantaan ulottuva taajama on Luopioisten kirkonkylä, jonka taajama-alue on levittäytynyt Rihanselällä koko sen länsirantaan. Järvellä on useampikin kylä tai kulmakunta. Luopioisten vastarannalla sijaitsee Niemikunta, Äikkäänselän pohjoisrannalla Rantakulma, lahdenpohjukassa Kortteenpohja, Syynisaarenselän itärannalla Ruljankylä, Leppänän itäpäässä Padankoski, Kipparinlahdella Kuohijoki, Kukkianvirran lähellä Puutikkala, Haltianselällä Haltia ja sen eteläpuolella Holja. Luopioisten kautta kulkee Pälkäneeltä Rautajärvelle seututie 322 ja se seuraa järven luoteisrantoja. Holjassa siitä haarautuu etelään yhdystie 3222, joka Puutikkalan jälkeen haarautuu Hauhon Sappeessa eli Vihavuodessa koilliseen Kuohijoelle ja Padankoskelle vieväksi yhdystieksi 3201. Padankosken jälkeen rantoja seuraavat enää pienet kylätiet, jotka kiertävät Ruljankylän ja Kortteenpohjan kautta Rantakulmalle ja Luopioisiin. Järvi kuuluu pääasiassa Pälkäneeseen, mutta etelässä Kukkianvirta on jaettu Pälkäneen ja Hämeenlinnan kesken ja Mämminselän itäpuolisko ja Majaanlahti kuuluvat Hämeenlinnalle.