stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyrogallushappo
Aiheesta muualla

Pyrogallushapon kansainvälinen kemikaalikortti
Alén, Raimo: Kokoelma orgaanisia yhdisteitä: Ominaisuudet ja käyttökohteet, s. 192. Helsinki: Consalen Consulting, 2009. ISBN 978-952-92-5627-3
Liber Herbarum Minor: Luettelo pyrogallushappoa sisältävistä kasveista
PubChem: Pyrogallol (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): 1,2,3-Trihydroxybenzene (englanniksi)
KEGG: Pyrogallol (englanniksi)
ChemBlink: Pyrogallol  (englanniksi)
Pussikkaat

| Pussikkaat |
| --- | --- |
 Tummasavupussikkaan (Psyche casta) toukkapussi
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Koimaiset Tineoidea
Heimo::  Pussikkaat Psychidae  Boisduval, 1829
Alaheimot
 Epichnopteriginae  Naryciinae  Oiketicinae  Placodominae  Psychinae  Scoriodytinae  Taleporiinae  Typhoniinae 
Katso myös
   Pussikkaat Wikispeciesissä   Pussikkaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pussikkaat, aikaisemmalta nimeltään pussikehrääjät, (Psychidae) on maailmanlaajuisesti 1000–3000 lajia käsittävä perhosheimo. Euroopasta lajeja tunnetaan 130 ja Pohjoismaista 26. Heimon lajit ovat pienikokoisia, yleensä yöaktiivisia ja niiden keskeisenä tuntomerkkinä on toukan suojakseen rakentama pussi, josta se ei joissakin tapauksissa poistu edes aikuistuttuaan. Monien lajien tunnistaminen on vaikeaa ja ryhmän sisäinen taksonomia tunnetaan huonosti. Sukupuolidimorfismi on pussikkailla varsin yleistä.
Piirteitä

Aikuiset pussikaskoiraat ovat leveäsiipisiä, pieniä perhosia. Siivet ovat usein lähes yksivärisen harmaanruskeat, mutta joillakin lajeilla kirjavat. Harvan siipisuomutuksen takia siivet ovat läpikuultavat. Useiden lajien koirailla on kaksoiskampamaiset tuntosarvet, joiden avulla ne haistavat ilmasta naaraan erittämät feromonit. Siipiväli vaihtelee lajista riippuen 8–56 mm.
Yli puolella pussikaslajeista naaraat ovat täysin siivettömiä, ja niiden muukin elimistö on huomattavan surkastunut. Naaraan takaruumiin kärjessä on karvatupsu, joka on usein tärkeä lajinmäärityksessä ja takaruumiin kärki päättyy yleensä kartiomaiseen munanasettimeen. Suomalaisista lajeista vain kirjopussikkaan (Diplodoma laichartingellum) naarailla on siivet. Äärimmäisyytenä alaheimojen Oiketicinae ja Epichnopteryginae lajien naaraat ovat neoteenisia: aikuinen naaras on raajaton, ulkoasultaan toukkamainen eikä se poistu lainkaan kotelosta. Näiden lajien parittelussa koiras työntää erittäin venyvän takaruumiinsa naaraan toukkapussiin ja naaras munii pussin sisälle.
Joidenkin lajien naarailla on kuitenkin tynkämäiset tai jopa täysin kehittyneet siivet. Kyky neitseelliseen lisääntymiseen on kehittynyt heimossa itsenäisesti useita kertoja. Osalla lajeista ei esiinny koiraita lainkaan, mutta osa lajeista lisääntyy neitseellisesti vain osassa esiintymisaluettaan. Esimerkiksi Suomessa ja muissa pohjoismaissa särmäpussikas (Dahlica triquetrella) lisääntyy neitseellisesti, mutta Keski-Euroopassa lisääntyminen on suvullista.
Elintavat

Aikuiset pussikkaat ovat lyhytikäisiä eivätkä ne nauti ravintoa. Suvullisesti lisääntyvillä lajeilla naaraat ovat koiraita pitkäikäisempiä eläen tavallisesti muutaman viikon, kun koiraiden elinaika jää pariin päivään. Koska aikuiset perhoset ovat yleensä yöaktiivisia, pussikkaita tapaa yleisimmin toukkina.
Pussikkaiden toukat liikkuvat vapaasti etsimässä ravintoa. Heti munasta kuoriuduttuaan ne rakentavat erittämästään silkistä suojapussin, jonka ne naamioivat maa-aineksella, hyönteisten jäänteillä tai kasvinosilla. Pussin koko ja ulkonäkö vaihtelevat, mutta ovat tiukasti lajityypillisiä ja monet lajit on helpompaa tunnistaa toukan pussista kuin aikuisen perhosen ulkoasusta. Sukujen Canephora ja Pachytelia lajeilla koiras- ja naarastoukkien pussit ovat erinäköisiä. Toukka kuljettaa pussia mukanaan koteloitumiseensa saakka ja tekee myös kotelon pussin sisään. Pussikkaiden toukat kelpuuttavat ravinnokseen laajan kirjon kasveja, sammalia, puissa kasvavia leviä ja jäkäliä. Muutamien lajien toukat ovat muita hyönteisiä saalistavia petoja.
Lajit Suomessa

Suomesta tunnetaan toistaiseksi 21 pussikaslajia
Apterona crenulella
harmohentopussikas Sterrhopterix standfussi
harmopussikas Dahlica lazuri
havupussikas Siederia listerella
isosavupussikas Psyche crassiorella
kalliopussikas Siederia rupicolella
kirjopussikas Diplodoma laichartingellum
kivikkopussikas Dahlica lichenella
koivusavupussikas Psyche rotunda
kuultopussikas Dahlica charlottae
pikku-ukkopussikas Acanthopsyche atra
pohjanputkikas Taleporia borealis
runkoputkikas Taleporia tubulosa
ruskohentopussikas Sterrhopterix fusca
suomenpussikas Dahlica fennicella
suosavupussikas Psyche norvegica
sysiukkopussikas Canephora hirsuta
särmäpussikas Dahlica triquetrella
tikku-ukkopussikas Pachytelia villosella
tummasavupussikas Psyche casta
villaukkopussikas Phalacropterix graslinella
Aiheesta muualla

Australialaisia lajeja (englanniksi)
BugGuide.net (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q844816  Wikispecies: Psychidae  ADW: Psychidae  AFD: Psychidae  BAMONA: Psychidae  BioLib: 17318  BOLD: 651  BugGuide: 122  CoL: FBQ  EoL: 889  EPPO: 1PSCHF  Fauna Europaea: 750  Fauna Europaea (new): 86187e75-e434-4e0e-80f3-b8275cda6e43  GBIF: 8861  iNaturalist: 61415  IRMNG: 101030  ITIS: 118739  NBN: NBNSYS0000160829  NCBI: 93884  NZOR: 61f09ae0-be59-4e42-bdad-758c62809214  Open Tree of Life: 1050551  Paleobiology Database: 134733  PPE: psychidae  WoRMS: 989096
Terho Pursiainen

| Terho Martti Pursiainen |
| --- | --- |
 Terho Pursiainen
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. lokakuuta 1945 (ikä 79) Rautavaara
Poliitikko
Puolue:  sitoutumaton
Entiset puolueet:  SKDL   Vihreä liitto
Asema:  kansanedustaja (1970−1972, 1979−1987)   kaupunginvaltuutettu (1972−1974)
Vaalipiiri:  Kymen vaalipiiri ja Helsingin vaalipiiri
Terho Martti Pursiainen (s. 6. lokakuuta 1945 Rautavaara) on suomalainen poliitikko, filosofi, teologi, yhteiskuntatieteilijä ja toimittaja. 1960- ja 1970-luvuilla hän tuli tunnetuksi vasemmistoradikaalina teologina. Myöhemmin hän on tarkastellut filosofina yhteiskunnallisen hyvän ja tulonjaon kysymyksiä sekä eritellyt esimerkiksi kommunitarismia ja libertarismia.
Elämä ja ura

Pursiainen kirjoitti ylioppilaaksi Kuopiossa 1963. Sen jälkeen hän on opiskellut useita tutkintoja, muun muassa väitellyt teologian tohtoriksi Helsingin yliopistossa. Hän asuu Järvenpäässä ja on neljännessä avioliitossa. Hänen poikansa on Heikki Pursiainen (s. 1974).
Pursiaisen virkauran tärkeimpiä tehtävä oli lääninsosiaalineuvoksen virka (sosiaali- ja terveysosaston päällikkö) Kymen lääninhallituksessa 1973–1987. Sen lisäksi Pursiainen on toiminut seurakuntapappina, opettajana ja kolumnistina.
Pursiainen vihittiin papiksi Turussa 1968. Vuonna 1969 Pursiainen herätti julkista huomiota esiintyessään televisio-ohjelma Jatkoajassa. Saman keväänä ilmestyi hänen kohuttu kirjansa Uusin testamentti. Pyhäinpäivänä 1983 pitämänsä niin sanotun "Kemin saarnansa" jälkeen hän jätti papinviran kymmeneksi vuodeksi, kunnes hänet siunattiin uudelleen papin tehtäviin Helsingissä pyhäinpäivänä 1993.
Poliittinen toiminta

Pursiainen oli SKDL:n kansanedustajana vuosina 1970–1972 ja 1979–1987 sekä Helsingin kaupunginvaltuutettuna 1972–1974. Kun Pursiainen valittiin eduskuntaan Kymen vaalipiiristä vuonna 1979, hän sai 11 553 ääntä ja oli vaalipiirinsä ääniharava.
Vuoden 1999 vaaleissa Pursiainen pyrki eduskuntaan Vihreän liiton listoilta Uudenmaan vaalipiiristä. Hän jäi ensimmäiselle varasijalle. Hän oli vihreiden sitoutumattomana ehdokkaana myös vuoden 2007 vaaleissa.
SKDL:n kaudellaan hän toimi pitkän aikaa muun muassa SKDL:n liittohallituksen jäsenenä. SKDL:n sosialistien johtoelinten toimintaan hän osallistui, kunnes aivan SKDL:n toimintansa loppuvaiheessa liittyi SKP:hen. Pursiainen ei asettunut ehdolle enää vuoden 1987 vaaleissa. Hän erosi lääninsosiaalineuvoksen virastaan perustellen eroa sillä, ettei voinut SKDL:stä erottuaan pitää hallussaan virkaa, jonka oli saanut poliittisen virkanimityksen perusteella. Vihreässä liitossa hän oli valtuuskunnan jäsen 1999–2001 (puolueen jäsenenä 1998–2001).
Kirjassaan "Uusin testamentti" (1969) Pursiainen kirjoitti vallankumouksen välttämättömyydestä, ja vielä 70-vuotishaastattelussaan hän katsoi olevansa yhä lujasti vasemmalla, vaikka onkin vihertynyt ja irtautunut työväenliikkeestä.
Pursiaisen ajatteluun on vaikuttanut filosofi John Rawls, jonka pääteoksen Oikeudenmukaisuusteoria hän on suomentanut.
Teokset

Karitsan kiukku. Teoksessa Summa, 2005. ISBN 951-607-232-1 (erillispainoksena 2008)
Summa: Kootut teologiset teokset.  Helsinki:  Kirjapaja, 2005.  ISBN 951-607-232-1
Jumala.  (Henki & elämä -sarja)  Helsinki:  Kirjapaja, 2004.  ISBN 951-607-085-X
Sitoutumisesta ja sitoutumattomuudesta.  (Must)  Helsinki:  Kirjapaja, 2003.  ISBN 951-625-958-8
Kuntaetiikka: Kunnallisen arvokeskustelun kritiikkiä.  (Kunnallisalan kehittämissäätiön tutkimusjulkaisut 30)  Helsinki:  Kunnallisalan kehittämissäätiö, 2001.  ISBN 952-9740-87-5
Vihreä oikeudenmukaisuus.  Helsinki:  Kirjapaja, 1999.  ISBN 951-625-570-1
Kymmenen [uutta] käskyä nykyajalle: Käskyt, selitykset, selvennykset.  Helsinki:  Kirjapaja, 1998.  ISBN 951-625-482-9
Kunnallisten käytäntöjen etiikka: Yhteisöopin alkeet.  (Kunnallisalan kehittämissäätiön Polemia-sarja nro 24)  Helsinki:  Kunnallisalan kehittämissäätiö, 1997.  ISBN 952-9740-46-8
Isänmaallisuus: Keskinäinen osakkuus ja kepeyden filosofia.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Gaudeamus, 1997.  ISBN 951-662-696-3
Vastuullinen yhteiskunta. Teoksessa Omantunnon aika ISBN 951-625-332-6 (nid.)
Nousukauden etiikka Helsinki: Kunnallisalan kehittämissäätiö, 1995. ISBN 952-9740-19-0 (nid.)
Omantunnon aika.  (Sisällys: Nousukauden etiikka (1995) ja Vastuullinen etiikka)  Helsinki:  Kirjapaja, 1995.  ISBN 951-625-332-6
Syvyys syvyydelle Helsinki: Kirjapaja, 1994. ISBN 951-625-296-6 (nid.)
Vahva toivon periaate teoksessa Tulevaisuus kriisissä ISBN 951-625-209-5
Kriisiajan etiikka. Helsinki: Kunnallisalan kehittämissäätiö, 1993. ISBN 952-9740-04-2 (nid.)
Tulevaisuus kriisissä.  Helsinki:  Kirjapaja, 1993.  ISBN 951-625-209-5  (Sisältää teokset Kriisiajan etiikka ja Vahva toivon periaate.)
Välittämisen tauti.  Lapua:  Herättäjä-Yhdistys, 1990.  ISBN 951-878-020-X
Eroperiaate Kouvola: TOY, Tieto Oy, 1989. ISBN 951-8956-00-6 [pieni vihko]
Sokea äiti: kerettiläisen katkismus Helsinki: WSOY, 1984. ISBN 951-0-12404-4 (nid.)
Oma pää ja pääoma Helsinki: Tammi, 1980. ISBN 951-30-2217-X
Uusin testamentti.  (Huutomerkki-sarja)  Helsinki:  Tammi, 1969 (7. painos 1970).
Aiheesta muualla

Terho Pursiaisen kirjasesta kanneltiin tuomiokapitulille 1969, Ylen Elävä arkisto
.aspx Terho Pursiainen Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Ulla-Maija Vilmi: Miten usko ja järki mahtuvat samaan päähän? (Arkistoitu – Internet Archive) Vantaan Lauri 4.10.2005.
Kansandemokraattien kansanedustajat
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1970–1972 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (36):  Aitio  Alenius  Hjerppe  Honkonen  Jokinen  Juvela  Järvenpää  Kantola  Koivunen  Koskenniemi  Koskinen  Kuusinen  Laine  Lehmonen  Liedes  Mustonen  Männistö  Nieminen  Niskanen  Puhakka  Pursiainen  Rekonen  Rosnell  Rytkönen  Räsänen  Saarto  Salla  Salmi  Sinisalo  Suomi  Tamminen  Tiekso  Tuominen  Weckman  R. Virtanen  Åsvik 
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1979–1983 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (35):  Alppi  Astala  Björklund (1979–1982)  Ekorre  Hirvelä  Hyvönen (1979–1980)  Jokinen  Jokiniemi  Juvela  Järvenpää  Kainulainen (1982–1983)  Kemppainen  Kivistö  Koskenniemi  Koskinen  Kuoppa  Laine  Liedes  Mattsson  Männistö  Niskanen  Peltola (1980–1983)  Puhakka  Pursiainen  Rosnell  Ruotsalainen  Rytkönen  Saarinen  Saarto  Salminen  Säilynoja  Söderström  Tamminen  Tennilä  Toiviainen  Uitto  Wahlström  Vähäkangas 
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1983–1987 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (26):  Alppi  Astala  Helle  Hirvelä  Kautto  Kemppainen  Kivistö (1983–1985)  Koskenniemi  Kuoppa  Laaksonen  Laine  Leppänen  Liedes (1983–1985†)  Mustonen (1983, 1985–1987)  Männistö  Peltola (1985–1987)  Pursiainen  Rosnell  Saarto (1983–1986)  Salminen  Stenius-Kaukonen  Säilynoja  Söderström  Tennilä  Toiviainen  Turpeinen  Uitto (1986–1987)  Vepsäläinen  Vähäkangas 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Eduskunta  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Puukemia

Puukemia on orgaanisen kemian osa-alue, joka tutkii puun kemiallista koostumusta, puun rakenneosien reaktioita ja puunjalostusta (mm. sellunkeitto ja paperinvalmistus).
Historia ja tutkimusalat

Puukemian tutkimukselle Suomessa antoi varsinaisen sysäyksen talvi- ja jatkosodan aikainen tarvikepula. Tuolloin jouduttiin muiden materiaalien puutteessa keksimään korvaavia ratkaisuja puusta. Sodanaikainen tutkimustyö hyödytti alan kehitystä myös sotien jälkeen. Professori Eero Sjöström oli aikakauden merkittävä puukemian tutkija ja hän myös kirjoitti merkittävän osan alan suomenkielisestä oppikirjallisuudesta.
Puukemian tutkimus on perinteisesti käsitellyt niin sanottujen puun pääkomponenttien eli selluloosan, hemiselluloosan ja ligniinin kemiallista tutkimusta. Sen ohella on tutkittu niin kutsuttuja sivukomponentteja, kuten mäntyöljyjä ja terpeenejä.
Tutkimus ja koulutus

Puukemian koulutusta Suomessa on pitkään järjestänyt Aalto-yliopiston Teknillisen korkeakoulun puunjalostustekniikan osasto, joka on myös alan merkittävä tutkimusyksikkö. Nykyisin koulutus TKK:ssa tunnetaan puunjalostuksen kemian nimellä. TKK:n ohella puukemian tutkimusta on tehty Jyväskylän yliopistossa, jossa alan tutkimusta on pitkään tehnyt professori Raimo Alén.
Kirjallisuutta

Oskari Routala: Puukemia ja puukemiallinen teollisuus. Porvoo: WSOY, 1936.
Waldemar Jensen: Puukemia : Suomen paperi-insinöörien yhdistyksen oppi- ja käsikirja 1. Hki : Suomen paperi-insinöörien yhdistys, 1967. (2. painos 1977)
Eero Sjöström: Puukemian perusteet. 4. painos, Espoo: Otakustantamo, 1974. (1. painos 1972)
Eero Sjöström: Puukemia: teoreettiset perusteet ja sovellutukset.  Espoo: Otakustantamo, 1989. 4. tark. painos. (1. painos 1978) ISBN 951-672-077-3
Eero Sjöström: Wood Chemistry. Fundamentals and Applications. 2. painos, Academic Press, 1993. (1. painos 1981). ISBN 9780126474817.
Matti Stén, Marko Riepponen & Hannu Manner: Johdatus paperikemiaan. Lappeenranta: Lappeenrannan teknillinen korkeakoulu, 1998. 2. tark. painos. (1. painos 1997) ISBN 951-764-252-0.
Eero Sjöström & Raimo Alén (toim.): Analytical Methods in Wood Chemistry, Pulping, and Papermaking. Springer-Verlag, 1999. ISBN 978-3540631026
Raimo Alén: Papermaking Chemistry. Papermaking Science and Technology, 2007. ISBN 978-9525216240
Aiheesta muualla

Puunjalostuksen kemia Teknillinen korkeakoulu / Aalto-yliopisto.
Putkinotko

| Putkinotko |
| --- | --- |
 Kansikuva Otavan julkaisemasta painoksesta
Kirjailija:  Joel Lehtonen
Genre:  romaani
Kustantaja:  Karisto
Julkaistu:  1919–1920
Sivumäärä:  288 + 357 s.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Putkinotko on Joel Lehtosen tunnetuin romaani. Se on kolmas teos sarjassa, johon kuuluvat myös romaani Kerran kesällä (1917) ja novellikokoelma Kuolleet omenapuut (1918). Putkinotko on sarjan tärkein teos ja ilmestyi alun perin kaksiosaisena vuosina 1919–1920, nimillä Putkinotkon metsäläiset ja Putkinotkon herrastelijat. Kirjan kustantaja oli Karisto. Vuonna 1933 Otava julkaisi kirjasta uuden painoksen.
Roland af Hällström on ohjannut kirjaan pohjautuvan elokuvan Putkinotko (1954) ja Reima Kekäläinen samannimisen kolmiosaisen televisiosarjan (1998).
Sisältö

Putkinotko kertoo omintakeisen vuokraviljelijä ja viinatrokari Juutas Käkriäisen monilapsisesta metsäläisperheestä ja näiden "herraskaisesta" vuokraisännästä, kirjakauppias Aapeli Muttisesta. Romaani käsittelee yhtä heinäkuista päivää, jolloin Juutaksen vaimo Rosina lähtee kaupunkikäynnille Savonlinnaan ja Aapeli Muttinen saapuu tarkastamaan tiluksiaan samalla, kun Juutas suunnittelee viinanmyyntihankkeitaan.
Putkinotkoa pidetään suomalaisen kirjallisuuden toisena suurena yhdenpäivänromaanina Volter Kilven Alastalon salissa -romaanin ohessa. Yhteistä niille on, että kriitikko- ja tutkijapiireissä ne lasketaan kuuluviksi suomalaisten romaanien parhaimmistoon, mutta toisin kuin Alastalon salissa, on Putkinotko ollut varsin suosittu myös suuren yleisön keskuudessa. Tapahtumat tosin ovat yhtä päivää käsittelevässä romaanissa vähäisiä, mutta suomalaista luontoa, kansanuskoa ja henkilöitä siinä kuvataan erittäin värikkäästi. Lopun ampumakohtauksen on sanottu viittavan kirjoitusajankohtaa edeltäneeseen kansalaissotaan, mutta kirjasta ei juuri löydy poliittisia kannanottoja sotatapahtumiin.
Päivitys Otavan koottuihin teoksiin

Vuosina 1931-1935 ilmestyneisiin koottuihin teoksiin Lehtonen halusi korjauttaa tekstejään. Putkinotko-romaanin hän vei Otavan kustannustoimittajana työskennelleelle Yrjö Soinille ja pyysi tätä muuttamaan sen ns. normaaliproosaksi. Soini pyysi Lehtosta peruuttamaan päätöksensä, koska häntä oli ihastuttanut nimenomaan teoksen erikoiset lauserakennelmat ja sen sisällykseen ja ajatuskulkuun sopivat sanat ja sanankäänteet. Lehtonen suostui lopulta laatimaan noin seitsemänkymmentäkohtaisen luettelon hänelle ominaisista erikoisuuksista, joiden säilyttämisen hän koottujen teosten painoksessa hyväksyi. Lehtonen oli lopputulokseen tyytyväinen ja toimitti Soinille tekijänkappaleensa omistuskirjoituksella "Yrjö Soinille kiittäen "Putkijohdon remontista" J. Lehtonen".
Putkinotkoa sivuavia Lehtosen teoksia

Vuonna 1922 ilmestyneessä romaanissa Rakastunut rampa kuvataan, kuinka raajarikko ja rujo Sakris Kukkelman rakastuu Käkriäisillä aiemmin asuneeseen Sanelma "Nelma" Kinnuseen. Sanelman henkilöhistoriasta kerrotaan, että Putkinotkossa asustellut Rosina Käkriäisen veli Mauno Kypenäinen ja asuinkumppaninsa Bertta Kinnunen ammuttiin punakapinassa. Sanelman äiti Bertta kuolee siis punaisten sankarina. Sanelma jää orvoksi ja asuu Putkinotkossa, kunnes lähtee palvelustytöksi eräälle tuomarille. Hän päätyy sitten erinäisten vaiheiden jälkeen Pelastusarmeijan turvataloon. Sakris Kukkelman näkee hänet ikkunassa ja rakastuu omalla itsepäisellä tavallaan tyttöön. Kukkelman järjestää tytön luokseen asumaan vaatimattomaan asuntoonsa suurten lupauksen kera.
Lehtonen palasi kuvaamaan romaaninsa päähenkilöiden Juutas ja Rosina Käkriäisen sekä heidän poikansa Ananiaksen kovaa kohtaloa vielä novellikokoelmassa Korpi ja puutarha (1923).  Kirjassa ilmestyneet kolme kertomusta Lehtonen nimesi ”Putkinotkon” epilogeiksi.
Putkinotkon talo

"Putkinotkona" mainostetaan Joel Lehtosen vuosina 1905–1922 omistamaa nykyisin Savonlinnassa sijaitsevaa Inhan tai Inhanmaan tilaa Säämingin Tolvanniemessä. Tila oli kirjailijalle sekä taloudellinen sijoitus että kesänviettopaikka. Tilan asuinrakennus jaettiin kahtia, niin että velipuoli Aleksander Muhonen perheineen asui sen toista päätyä ja toinen puoli oli Lehtosen käytössä. Muhoset asuivat tilalla ympärivuotisesti, Lehtonen enimmäkseen kesäisin. Muhosten kuului huolehtia tilan maanviljelystä ja myös Lehtosen täyshoidosta silloin kun hän asui tilalla. Tätä yhteiseloa Lehtonen käytti materiaalina Putkinotko-sarjan kirjoissa.
Nykyisin tilaa ylläpitää Joel Lehtosen seura ry.
Kirjallisuutta

Magnus Björkenheim, Joel Lehtosen Putkinotko, suom. Kristiina Kivivuori. Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1955.
Aarne Kinnunen, Talo ilmassa. Joel Lehtosen Putkinotko. WSOY, 2005. ISBN 951-0-30792-0
Putkinotkon esikuvana toiminut Inhanmaan tila.
Talon julkisivulla oleva kyltti.
Pyysaari

Pyysaari
Pyysaari (ruots. Järpholmen) on Helsingin kaupungin omistama pieni saari Laajasalon ja Kulosaaren välisen Tullisaaren salmen luona. Saari on yhdistetty kävelysillalla Tullisaaren kansanpuistoon Laajasalossa. Saari on toiminut vuodesta 1930 lähtien Helsingin Työväen Pursiseuran tukikohtana. Saaressa olevassa 1900-luvun alun huvilassa toimii ravintola. Pyysaaren vieressä on pikkuruinen saari Pyyluoto ja sen vieressä merestä kohoava Pyykivi, vanha kylien rajapyykki
Kirjallisuutta

Strang, Jan. Saaristounelmia Helsingissä – Vartiosaaren ja Helsingin itäsaariston pienten saarten historia. – Helsinki, 2016. – ISBN 978-951-98135-2-3
Viipurin kansainväliset talvikisat 1910

Talvikisojen mäkihyppyä Papulan hyppyrimäessä.
Viipurin kansainväliset talvikisat järjestettiin Viipurissa 23.–28. helmikuuta 1910. Niiden ohjelmaan kuului yhteensä 12 urheilulajia, joiden joukossa oli varsinaisten talvilajien lisäksi myös paini, telinevoimistelu ja ammunta sekä hevos- ja autokilpailuja. Talvikisojen yhteydessä käytiin myös vuoden 1910 yleisluistelun EM-kilpailut, jotka Keski-Euroopassa vallinneen leudon sään takia siirrettiin Viipuriin Itävallan Klagenfurtista.
Taustaa

Viipurin talvikisojen esikuvana voidaan pitää olympialaisten lisäksi myös Pohjoismaisia kisoja, joita oli pidetty vuodesta 1901 lähtien. Ensimmäiset talviolympialaiset järjestettiin vasta 1924. Viipurin ainoiksi jääneiden talvikisojen jälkeen Suomessa käynnistyivät muun muassa Puijon talvikisat vuonna 1916, Suomen talvikisat Helsingissä 1919 ja Salpausselän Kisat 1923. Ne olivat kuitenkin lyhyemmät perinteiset hiihtokilpailut, ilman jäälajeja tai muita urheilukilpailuja. Viipurin talvikisojen puuhamiehenä toimi varakkaaseen teollisuussukuun kuulunut viipurilainen Johan Fredrik Alexis Hackman, joka oli Hackmanin perheyrityksen johtaja. Hän oli innokas urheilumies ja toimi myös talvikisojen järjestelytoimikunnan puheenjohtajana. Yksittäisten kilpailuiden järjestelyistä vastasivat paikalliset urheiluseurat ja yhdistykset.
Suorituspaikat ja osallistujat

Kisojen pääsuorituspaikat olivat Viipurin keskustan pohjoispuolella sijaitsevat Salakkalahti ja Papulanlahti. Salakkalahdella käytiin luistelukilpailut ja pelattiin jääpallo-ottelut. Papulanlahdelle puolestaan tehtiin virstan eli noin killometrin mittainen rata muita kilpailuja varten. Hiihtokilpailujen näyttämönä toimi Imatran kaupunginosassa sijaitseva Papulanmäki ympäristöineen. Osallistuijia talvikisoihin saapui Suomen lisäksi kuudesta eri maasta, heidän lisäkseen mukana oli myös Venäjällä asuvia virolaisia, saksalaisia ja brittejä. Nimekkäimpiä urheilijoita olivat olympiakultamitalistit Adolf Lindfors, Ludovika ja Walter Jakobsson sekä Per Thorén. Mukana oli myös lukuisia omien lajiensa MM- ja EM-mitalisteja sekä olympiaedustajia.
Olosuhteet

Kilpailujen suurimmaksi ongelmaksi muodostuivat huonot keliolosuhteet. Kisojen ajan vallitsi aurinkoisen pakkassään sijasta leuto, pilvinen ja sateinen sää, joka auttamattomasti latisti tunnelmaa. Se teki myös urheilijoiden olosuhteet vaikeiksi, erityisesti siitä kärsivät pika- ja taitoluistelijat, jotka joutuivat kilpailemaan pehmeällä ja jopa sohjoisella säällä. Talvikisat kiinnostivat yleisöä myös Suomen suuriruhtinaskunnan ulkopuolella, läheisestä Pietarista saapui junalasteittain ihmisiä seuraamaan kilpailuja. Venäläiset tulivat seuraamaan erityisesti luistelukilpailuja. Kritiikkiä kisat saivat lähinnä Papulanlahden rannalle ulkomaisia vieraita varten pystytetystä ravintolapaviljongista, joka ei ollut innokkaimpien raittiushenkisten urheilumiesten mieleen. Lisäksi paheksuttiin kaupallisuutta, kun rakennuksen ulkoseinillä oli suuria alkoholimainoksia.
Tulokset > Maastohiihto

Maastohiihdon ohjelmaan kuului neljä kilpailua, joista miesten 30 kilometriä oli myös vuoden 1910 SM-kilpailujen ainoa matka. Lisäksi järjestettiin naisten ja alle 17-vuotiaiden poikien kilpailut sekä viisihenkisten joukkueiden viestihiihto Kotkasta Viipuriin, jonka voitti Haminan VPK ajalla 12 tuntia ja 30 minuuttia. Naisten kilpailussa toiseksi sijoittunut Helena Tietäväinen oli vasta 13-vuotias. Kilpailujen yhteydessä järjestettiin myös suksinäyttely, jonka voitti helsinkiläinen Oy Otto Brandt Ab.