stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kallavesi
Maantietoa > Pohjoisosa

Kallaveden pohjoisosan järvialtaan pinta-ala on 16 200 hehtaaria eli 162 km². Se on 33 kilometriä pitkä ja 16 kilometriä leveä. Järven rantaviivan pituus on 612 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 359 kilometriä. Järvialtaan keskisyvyys on 9,5 metriä ja suurin syvyys on 50 metriä. Sen tilavuus on 1 543 miljoonaa m³ eli siis 1,54 km³ ja se muodostaa kolmasosan koko järvestä. Puijosta avautuu länteen 11×11 kilometriä laaja saaristo, joka kapenee luoteessa Hirvilahden kohdalla 2,5 kilometriä leveäksi ja suurien saarien rikkomaksi salmeksi. Puijosta Petynsaaren ja Kakinsalon kohdalle olevaa järvenosaa kutsutaan Pohjois-Kallavedeksi. Petynsaaren ja Kakinsalon pohjoispuolelle jää Suuri Ruokovesi eli Ala-Ruokovesi. Ruokoveden länsipäässä Salonniemi jakaa sen eteläiseksi Kurolanlahdeksi ja pohjoiseksi Pulkonlahdeksi. Näiden eteläpuolella sijaitsee Leinolanlahti, jonka perällä ovat Pässinkaarre, Pieni Kaavanlahti ja Seitenlampi. Ruokoveden eteläpuolella on saaristo, jonka länsirantaan jää saarten suojaan Lehostenlahti. Maaninkajärven eteläosaa kutsutaan Pieneksi Ruokovedeksi eli Ylä-Ruokovedeksi. Nämä järvenosat eivät kuulu enää Kallaveteen.
Maantietoa > Eteläosa

Kallaveden eteläosan pinta-ala on 31 600 hehtaaria eli 316 km². Se on 52,2 kilometriä pitkä ja 21 kilometriä leveä. Järven rantaviivan pituus on 1 088 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 564 kilometriä. Järvialtaan keskisyvyys on 9,7 metriä ja suurin syvyys on 75 metriä. Sen tilavuus on 3 070 miljoonaa m³ eli 3,07 km³. Kallaveden eteläosalla ei ole yhtenäistä suurta järvenselkää, sillä saaret ja niemet jakavat sen pienempiin järvenosiin, joilla on paikallisten antamia nimiä. Etelä-Kallavesi alkaa Kallan silloista Kellonselällä ja sekä Karhonsaari että Vaajasalo ovat rajana Juurusveden suuntaan. Juurusvedelle pääsee Toivalansalmesta, Karhonsalmesta tai Kortesalmesta. Sekä Vaajasalon että Säyneensalon eteläpuolella aukeaa etelään Ollinselkä, joka laajan saariston jälkeen muuttuu Hirviseläksi. Se jatkuu avoimena kaakkoon aina Vehmersalmeen, joka kuuluu Kallaveteen Vehmersalmen siltaan asti. Se takana aukeaa Suvasveden Kukkarinselkä. Hirviselän eteläpuolella aukeaa vielä Puutosselkä, jota rajaavat idästä ja lännetsä järvelle työntyvät niemet. Niiden väliin jää 500 metriä leveä Puutossalmi, joka on samalla suuremman kokonaisuuden Etelä-Kallaveden rajana. Eteläpuolen Sotkanselkä on laaja, mutta siellä järvi samalla kapenee hieman. Sotkanniemen ja Hyvärilänniemen väliin jää Humalalahti ja sen edustalle Humalaselkä. Järvi on täällä saarista sokkeloinen ja kapean muotoinen. Eteläpuolella aukeaa Koirus, jonka kaakkoisosa on saaristoa. Koiruksen kaakkoinen raja kulkee Hartikansalossa, jonka eteläpuolella sijaitsee Konnuksen kanava, Pirttikoski ja Emäkoski. Näiden takana alkaa Saviveden Viiksinselkä. Hartikansalon pohjois- ja länsipuolella sijaitsevat Yytönselkä ja Petronselkä. Etelässä sijaitsevasta Leppävirrasta alkaa 10 kilometriä pitkä Särkiniemi, jota kiertää Arkkuselkä, Oravilahti, Ollinsalmi, Kalliosalmi ja kahdeksan kilometriä pitkä Särkilahti. Särkilahden perukalla sijaitseva Uitukka yltää Leppävirralle asti.
Maantietoa > Saaret

Kallaveden pohjoisosassa on laskettu olevan 713 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 2 855 ha, mikä on noin 15 % järvenosan kokonaispinta-alasta. Saarista viisi on yli neliökilometrin suuruisia, 159 muuta saarta ovat yli hehtaarin suuruisia, 504 yli aarin ja loput 45 ovat alle aarin kokoisia.
Kallaveden eteläosassa on laskettu olevan 1 251 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 4 202 ha, mikä on noin 12 % järvenosan kokonaispinta-alasta. Saarista seitsemän on yli neliökilometrin suuruisia, 246 muuta saarta ovat yli hehtaarin suuruisia, 962 yli aarin ja loput 36 ovat alle aarin kokoisia.
Järvessä on 1 964 saarta, joista suurimpia ovat Vaajasalo (967 ha), Laivonsaari (637 ha), Sorsasalo (610 ha), Säyneensalo (500 ha) ja Näpinsalo (223 ha). Suomen suurin saari, Soisalo (163 907 ha) rajautuu kuuden muun järven ohella Kallaveteen.
Säännöstely, vedenkorkeus ja valuma-alueen virtaamat

Järven vedenpinnan keskivedenkorkeus on 81,8 metriä mpy. Järvi on säännöstely vuodesta 1972 siten, että vedenpinnan ala- ja yläkorkeudeksi on määrätty raja-arvot 81,13 metriä ja 82,23 metriä mpy. Säännöstelyn tarkoitus on edistää vesiliikenteen mahdollisuuksia ja suojella rantoja ja alajuoksun vesistöjä tulvien varalta.
Kallavedellä on mitattu vedenpinnan korkeuksia vuodesta 1864 lähtien. Tänä aikana on keskivedenkorkeus ollut 81,53 metriä (NN) mpy. ja vuotuinen keskimääräinen vaihtelu on ollut 0,96 metriä. Ylin vedenkorkeus on ollut 83,08 metriä (vuonna 1899) ja alin vedenkorkeus 81,00 (lokakuussa 2006). Äärivaihtelu on siten ollut 1,43 metriä.
Virkistys

Matkailulla on tärkeä rooli Kallaveden vesistöalueella. Kuopiosta lähtevät matkustajalaivat kuljettavat turisteja sekä lyhyillä paikallisristeilyillä että reittiliikenteessä Kuopio–Heinävesi–Savonlinna ja Kuopio–Varkaus–Savonlinna–Lappeenranta välillä lähinnä kesäaikaan, mutta myös syksyllä. Kallavesi muodostaa muiden läheisten järvialtaiden kanssa myös erittäin merkittävän kesämökki- ja virkistyskalastusalueen.[lähde? ]
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Haukiveden–Kallaveden alueen (04.2) Kallaveden yläosan alueella (04.28), jonka  Kallaveden–Ala-Ruokoveden alueeseen (04.281) järvi kuuluu.
Kallaveden valuma-alue on järvi mukaan lukien 16 270 km². Sen pääosan muodostavat Iisalmen reitti, jonka pinta-ala on 5 583 km² ja järvisyys 7,7 %, Nilsiän reitti, jonka ala on 5 422 km² ja järvisyys, 12,5 % ja Juojärven reitti, jonka valuma-alue on 2 074 km² ja järvisyys 22,0 %.
Kallavesi on Kallaveden reitin keskusjärvi. Sieltä lähtee vesi- ja veneilyreittejä pohjoiseen Iisalmeen (Iisalmen reitti), Vieremälle ja Kiuruvedelle, koilliseen Siilinjärvelle, Juankoskelle ja Nilsiään (Nilsiän reitti), kaakkoon Heinävedelle (Heinäveden reitti) ja edelleen Savonlinnaan sekä etelään syväväylä Leppävirralle, Varkauteen (Leppävirran reitti) ja Savonlinnaan.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kallavesi Wikimedia Commonsissa
Pajunen, Hannu: Järvisedimentit kuiva-aineen ja hiilen varastona, GTK, 2004
M/S Koski Kallavedellä.
Joanna Kuvaja

Joanna Kuvaja (o.s. Väre, s. 5. lokakuuta 1984 Mikkeli) on suomalainen televisiojuontaja, joka valittiin Miss Suomen II perintöprinsessaksi vuonna 2007. Hän on kotoisin Mikkelistä. Kuvaja on työskennellyt hevostenhoitajana ja on asunut Italiassa, Rooman lähettyvillä vuodet 2003–2006. Kuvaja on ollut vuoden 2012 alusta Ylen raviohjelmien juontaja.
Ennen Roomaan muuttoaan Kuvaja harrasti yleisurheilua. Hän voitti kolme SM-mitalia nuorten sarjoissa aitajuoksuviestissä ja 4×100 metrin viestissä. Kuvaja edusti Mikkelin Kilpa-Veikkoja.
Miss Suomi -kilpailun aikana Kuvaja oli 22-vuotias, 169 senttiä pitkä, 55-kiloinen ja hänen niin sanotut strategiset mittansa (rinnan-, vyötärön- ja lantionympärys senteissä) olivat 87–65–91. Hänen painoindeksinsä oli 19,3.
Kuvaja oli vuonna 2007 toisena juontajana MTV3-kanavan 15-osaisessa Ratsailla ja rattailla -televisio-ohjelmassa. Tätä nykyä hän juontaa lauantain Toto75-ravien koostelähetystä, Ravisuora-ohjelmaa Yle TV1-kanavalle. Lisäksi hän toimii MTV3-kanavalla esittävän Teknavi-nimisen autoihin ja teknologiaan keskittyvän ohjelman juontajana sekä yhdessä Ilkka Uusivuoren kanssa 2018 MTV3-kanavalla esitetyn Fort Boyard -seikkailuohjelman juontajana.
Joanna Kuvaja on ollut vuodesta 2011 lähtien naimisissa malli Kalle Kuvajan kanssa ja heillä on kolme yhteistä lasta.
Keltavenuksenkenkä

| Keltavenuksenkenkä |
| --- | --- |
 Paphiopedilum gratrixianum
Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kämmekkäkasvit Orchidaceae
Alaheimo::  Tikankonttikasvit Cypripedioideae
Tribus::  Cypripedieae
Alatribus::  Paphiopedilinae
Suku::  Venuksenkengät Paphiopedilum
Laji::  gratrixianum
Kaksiosainen nimi
 Paphiopedilum gratrixianum  Rolfe 
Synonyymit
 Paphiopedilum affine (De Wildeman 1906)  Paphiopedilum gratrixianum (Masters) Guillaumin  
Katso myös
   Keltavenuksenkenkä Wikispeciesissä   Keltavenuksenkenkä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltavenuksenkenkä (Paphiopedilum gratrixianum) on Vietnamissa ja Laosissa kasvava venuksenkenkiin kuuluva kämmekkälaji.
Historia

Keltavenuksenkengän kuvasi Masters vuonna 1905 julkaisussa Gardener's Chronicle ja siirsi Guillaumin vuonna 1924 julkaisussa Bulletin de la Société Botanique de France.
Kuvaus

Keltavenuksenkenkä on pienehkö venuksenkenkä. Jopa 30 cm pitkiä ja 2–4 cm leveitä lehtiä on neljästä kahdeksaan kappaletta. Väritys on päältä vihreä, alta tyvestä violettipilkullinen. Kukkavana on jopa 35 cm pitkä, väriltään vihreä, lyhyen ja pehmeän violetin nukan peittämä. Kukkavanan kärkeen kehittyy yksi kukka, joka on 7–12 cm leveä. Laji kukkii lokakuusta joulukuuhun.
Elinympäristö

Keltavenuksenkenkä kasvaa puolivarjossa tiheissä ikivihreissä metsissä jyrkillä rinteillä ja kielekkeillä 900–1100 metrin korkeudella happamassa ja kosteassa maaperässä. Lajin luontaiset levinneisyysalueet sijoittuvat Pohjois-Vietnamiin ja Etelä-Laosiin. Alueen lämpötila vaihtelee 9 ja 22 °C:n välillä. Ilmasto on talvisin kosteahko, kesäisin kostea.
Kardiologia

EKG-käyrän yhteys sydämen toimintaan
Kardiologia on sydämen ja verenkiertoelimistön toimintaa ja sairauksia tutkiva lääketieteen ala. Tavallisimpia sairauksia ovat sepelvaltimotauti, rytmihäiriöt ja sydämen vajaatoiminta. Suomessa kardiologia on sisätautiopin suppea erikoisala ja käytännössä kaikki kardiologit ovat sisätautien erikoislääkäreitä, lastenkardiologit lastentautien erikoislääkäreitä. Sydänkirurgeja ei ole tapana kutsua kardiologeiksi.
Kardiologian historia > Antiikin aika ja keskiaika

Kardiologian juuret juontavat antiikin aikaan. Antiikin Kreikan lääkärit, kuten Hippokrates, Aristoteles ja Galenos, tekivät varhaisia havaintoja sydämen toiminnasta ja verenkierron perusteista. He uskoivat, että sydän oli tärkeä elin ja että veri oli sen keskeinen osa.
Keskiajalla kardiologiaan liittyvä tieto säilyi, mutta ei juuri kehittynyt. Sydänsairauksien hoito oli vielä varsin rajallista ja usein uskonnollisiin tai maagisiin käytäntöihin perustuvaa.
Kardiologian historia > Renessanssi ja varhaismoderni aika

Renessanssin aikana anatominen tutkimus alkoi edistyä merkittävästi. Leonardo da Vinci piirsi tarkkoja sydämen anatomisia piirroksia, ja William Harvey esitti 1600-luvulla verenkierron teorian, joka mullisti käsitykset sydämen toiminnasta.
Kardiologian historia > 1800-luku ja 1900-luvun alkupuoli

1800-luvulla lääketieteellinen teknologia kehittyi nopeasti. Stetoskooppi ja verenpaineen mittauslaitteet tulivat käyttöön. Sydän- ja verisuonitaudit tunnistettiin yhä tarkemmin, ja ensimmäiset sydänäänten kuuntelutavat kehitettiin.
1900-luvun alkupuolella kardiologian tutkimus sai merkittävän sysäyksen. Eindhoven Kemphanen kehitti vuonna 1901 elektrokardiogrammin (EKG), joka mahdollisti sydämen sähköisen toiminnan tarkemman tutkimisen.
Kardiologian historia > Nykykardiologia

Nykyään kardiologian diagnosoinnissa käytetään eri kuvantamistekniikoita, kuten ultraääntä, angiografiaa ja magneettikuvausta. Sydänsairauksien hoitoon on kehitetty tehokkaita lääkkeitä, ja sydänkirurgiset toimenpiteet ovat yhä kehittyneempiä.
Opiskelu

Lääketieteen kandidaatin tutkinto: Ensimmäinen askel on suorittaa lääketieteen kandidaatin tutkinto jossakin Suomen yliopistossa. Tämä perustutkinto antaa vankan pohjan lääketieteen perusteille.
Lisensiaatin tutkinto ja lääkärinvala: Lääketieteen opiskelijat suorittavat lisensiaatin tutkinnon ja vannovat lääkärinvalan. Sen jälkeen heille annetaan lääkärin oikeudet.
Yleislääkäriksi erikoistuminen: Kardiologiksi aikovan lääkärin on yleensä ensin erikoistuttava yleislääketieteeseen. Erikoistuminen kestää useita vuosia ja sisältää työskentelyä erilaisissa kliinisissä tehtävissä.
Kardiologian erikoistumiskoulutus: Kun yleislääkärikoulutus on suoritettu, lääkäri voi hakeutua kardiologian erikoistumiskoulutukseen. Tämä erikoistuminen kestää yleensä 5-6 vuotta ja sisältää sekä teoreettista että käytännön opiskelua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kardiologia Wikimedia Commonsissa
Suomen Kardiologinen Seura ry
Keski-Siperian ylänkö

Putoranan laakio
Keski-Siperian ylänkö (ven. Среднесиби́рское плоского́рье, Srednesibirskoje ploskogorje) on laaja ylänköalue Keski- ja Itä-Siperiassa Aasian pohjoisosassa Jenisei- ja Lenajokien välissä. Se sijaitsee Venäjän federaatioon kuuluvien Sahan tasavallan, Irkutskin alueen sekä Krasnojarskin aluepiirin ja sen Evenkian ja Taimyrin piirien alueilla. Keski-Siperian ylängön pinta-ala on noin 3,5 miljoonaa km². Ylängön keskikorkeus on 500–700 metriä merenpinnan yläpuolella ja korkein kohta on Kamenvuori (1 701 m), joka kuuluu alueen luoteisosassa olevaan Putoranan laakion vuorialueeseen.
Keski-Siperian ylängön länsipuolella on laaja Länsi-Siperian alanko. Etelässä Jenisein sivujoen Angaran laakso erottaa Keski-Siperian ylängön Sajanvuorista ja Lenajoen laakso Baikalvuoristosta. Lisäksi idässä Lenajoen allas erottaa sen Verhojanskvuoristosta.
Keski-Siperian ylängöllä vallitsee ankara mannerilmasto lyhyine ja lämpimine kesineen sekä pitkine ja kylmine talvineen. Alue kuuluu pääasiassa pohjoiseen havumetsävyöhykkeeseen. Keski-Siperian ylängöltä saa alkunsa useita jokia. Näistä suurimmat ovat Jenisein sivujoet Ala-Tunguska ja Kivinen-Tunguska, Lenan sivujoki Viljui sekä suoraan Jäämereen laskevat Hatanga ja Olenjok.
Ylänkö on hyvin harvaan asuttua aluetta. Kasvillisuus on taigametsää, joka pohjoisessa vaihettuu tundraksi, jossa maa on ikiroudassa. Alue on luonnonvaroiltaan rikas, sieltä saadaan muun muassa kivihiiltä, rautaa, kultaa, timantteja ja öljyä.
Aiheesta muualla

Среднесибирское плоскогорье (Arkistoitu – Internet Archive) Большая советская энциклопедия (venäjäksi)
Keltavatsamurmeli

| Keltavatsamurmeli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Oravamaiset jyrsijät Sciuromorpha
Heimo::  Oravat Sciuridae
Alaheimo::  Xerinae
Tribus::  Marmotini
Suku::  Murmelit Marmota
Laji::  flaviventris
Kaksiosainen nimi
 Marmota flaviventris  (Aubudon & Bachman, 1841) 
Synonyymit
 Marmota (Petromarmota) flaviventris  
 Levinneisyyskartta
Alalajit 
 M. f. flaviventris  M. f. avara  M. f. dacota  M. f. luteola  M. f. nosophora  M. f. notioros  M. f. obscura 
Katso myös
   Keltavatsamurmeli Wikispeciesissä   Keltavatsamurmeli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltavatsamurmeli (Marmota flaviventris) on murmeleiden sukuun kuuluva oravalaji. Sitä tavataan läntisessä Pohjois-Amerikassa Kanadan eteläosista Yhdysvaltain eteläosiin. Se on keskikokoinen jyrsijä ja pituudeltaan 47–70 senttimetriä. Sen asuinalueet ovat yleensä lämpimiä ja kuivia ja sijaitsevat noin 2 000 metrin korkeudella vuoristoissa. Lajin yksilöt elävät sekä yksin että yhteisöissä, ja ne viettävät suuren osan elämästään talvihorroksessa.
Ulkonäkö ja koko

Keltavatsamurmelit ovat pieniä tai keskikokoisia jyrsijöitä. Koiraat ovat 3–5,2 kilon painoisia ja 49–70 senttimetrin pituisia. Naaraat ovat hieman pienempiä, ja niiden paino on 1,6–4 kiloa ja pituus 47–67 senttimetriä. Myös kuivilla alankoalueilla elävät yksilöt ovat yleensä pienempiä kuin keskikosteilla vuoristoseuduilla elävät lajitoverit. Hännän pituus on 13–22 senttimetriä. Keltavatsamurmelin vartalo on tukeva ja pää lyhyt ja leveä. Korvat ovat pienet ja karvaiset.
Lajin aluskarva on pehmeää, tiheää ja villaista selän ja kylkien puolella. Karkeamman ja pidemmän peitinkarvan kärjet ovat vaaleat ja varret tummemmat. Lajin turkki on yleisväriltään kellanruskea, mutta kaulan sivuilla on kellertäviä täpliä ja silmien välissä valkoisia pilkkuja. Vatsa on keltainen tai oranssinruskehtava ja jalat ovat pähkinänruskeat tai tummanruskeat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keltavatsamurmelia elää Pohjois-Amerikan länsiosissa. Sen levinneisyysalue ulottuu Kanadasta Brittiläisen Kolumbian kaakkois- ja Albertan eteläosista Yhdysvaltojen eteläosiin. Yhdysvalloissa etelärajana ovat Sierra Nevada ja White Mountains eteläisessä Kaliforniassa ja Nevadassa, Utahin eteläosat sekä Sangre de Cristo Mountains pohjoisessa New Mexicossa.
Keltavatsamurmelit elävät yleensä suhteellisen lämpimissä ja kuivissa ympäristöissä keskikorkeuksilla. Elinympäristönä voi olla puoliaavikko, metsämaat, metsäaukiot tai alppiniityt. Suurin osa yksilöistä asuu noin 2 000 metrissä. Levinneisyysalueen eteläosissa asuinalueet ovat pääosin korkeammalla, ja esimerkiksi White Mountainsilla lajia tavataan vain yli 2 000 metristä.
Käyttäytyminen

Keltavatsamurmelit elävät yksin, pareissa tai yhdyskunnissa. Yhdyskunnat ovat yleensä muodostuneet yhdestä tai useammasta aikuisesta uroksesta, 1–5 naaraasta ja niiden jälkikasvusta. Käytännössä kaikki koiraat ja hieman alle puolet naaraista lähtevät synnyinyhteistöstään yleensä noin vuoden ikäisinä. Keltavatsamurmelit tulevat koloistaan ulos yleensä pian auringonnousun jälkeen, ja ne viettävät aamun ensitunnit aurinkoa ottaen ja puhdistaen itseään. Aamupäivän aikana ne ruokailevat. Tämän jälkeen ne jälleen ottavat aurinkoa ja harjaavat itseään sekä myös viettävät pitkiä aikoja koloissaan. Iltapäivällä ne ruokailevat uudelleen. Laji on kasvinsyöjä, ja sen ruokavalioon kuuluu monenlaisia ruohoja, kukkia ja siemeniä.
Keltavatsamurmelit viettävät jopa 80 prosenttia elämästään koloissaan maan alla. Niiden talvihorros kestää yleensä kahdeksan kuukautta syyskuun alkupuolelta toukokuulle. Horroksen kesto voi kuitenkin vaihdella vuodesta riippuen. Kaikista murmeleista vain keltavatsamurmelit ja metsämurmelit eivät horrosta yhteisöissä, vaikkakin nuoret keltavatsamurmelit saattavat joskus horrostaa myös yhteisössä.
Keltavatsamurmeli tulee sukukypsäksi noin kahden vuoden iässä, mutta vain neljännes naaraista lisääntyy heti kaksivuotiaana. Koiraat saavat ensimmäiset jälkeläisensä yleensä kolmevuotiaana tai vanhempana. Vuodessa on yksi parittelukausi, joka kestää noin kaksi viikkoa talvihorroksesta heräämisestä. Tiineys kestää noin 30 vuorokautta, minkä jälkeen naaras synnyttää 3–8 poikasta. Vastasyntyneet poikaset ovat noin 11,1 senttimetriä pitkiä ja painavat noin 33,8 grammaa. Poikaset tulevat ulos pesästä noin kolmen viikon ikäisinä, jolloin vanhempien huolenpito niitä kohtaan alkaa vähetä.
Naaras ja kaksi poikasta.
José Luis Campana

José-Luis Campana
José Luis Campana (s. 24. elokuuta 1949 Buenos Aires) on argentiinalaissyntyinen säveltäjä, joka asettui pysyvästi Ranskaan vuonna 1979.
Campana opiskeli sävellystä Jacobo Ficherin johdolla vuosina 1968–1975. Hän opiskeli lisäksi psykologiaa, jonka diplomilla Buenos Airesin yliopistosta vuonna 1974. Campana sai vuonna 1979 Ranskan hallinnolta stipendin, jonka turvin hän saattoi sävellysopintonsa loppuun Pariisissa Ivo Malecin johdolla. Hän sai Pariisissa myös opetusta analyysissä Betsy Jolasilta sekä elektronisissa tekniikoissa Guy Reibeliltä ja Pierre Schaefferilta. Campana osallistui muiden muassa Pierre Boulez'n, Brian Ferneyhoughin, Klaus Huberin, Karlheinz Stockhausenin ja Iannis Xenakiksen pitämille mestarikursseille. Campana itse opetti vuosina 1980–1990-lukujen vaihteessa analyysiä ja nykymusiikin tulkintaa Pariisin konservatoriossa. Hän oli mukana perustamassa 1990-luvun alkupuolella Université Paris-Sudissa Atelier de recherche, de création et d'enseignement de la musique actuellea (ARCEMA), jonka taiteellisena johtajana hän toimi vuoteen 2008. Lisäksi Campana opetti Pariisin konservatoriossa työskentelemisen jälkeen Baskimaan musiikkikorkeakoulu Musikenessa. Hän on pitänyt mestarikursseja ja sävellysseminaareja sekä Euroopassa että Etelä-Amerikassa.
Campana on osallistunut lukuisiin kansainvälisiin nykymusiikin festivaaleihin ja saanut teoksiaan säännöllisesti esitetyiksi konserteissa sekä radiossa eri maissa. Hän on saanut säveltäjänä monia palkintoja, kuten huhtikuussa 1990 Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musiquen (SACEM) myöntämän George Enescu -palkinnon tuotannostaan. Campanan tuotantoon kuuluu musiikkia soolosoittimille, kamarimusiikkikokoonpanoille, orkesterille ja nauhalle. Osa hänen teoksistaan on elektroakustisia. Teosten kustantajia ovat olleet Éditions Henri Lemoine, Salabert ja Éditions Gérard Billaudot.
Teoksia

Vox Faucibus Haesit (1984)
Imago (1985)
Jousikvartetto nro 2 (1987)
Involtura Sonora (1989, sellolle ja fagotille)
Trajectoires 1 (1990, alttoviululle ja pianolle)
Trajectoires 2 (1992, alttoviululle ja pianolle)
Tangata in tre (1993–1994, sellolle)
Tangata IV (1994, sellolle ja pianolle)
Feelings / Once (1997)
Asì (2000)
Babel (2007)
Janne Sinkkonen (ralliautoilija)

Janne Sinkkonen (s. 29. heinäkuuta 1977 Kankaanpää) on kankaanpääläinen kilpa-autonkuljettaja. Kaudella 2009 hän saavutti SJ-Racing -tiimissä pronssia SRC-luokasta. Ajoneuvona toimi 2.8 -litrainen Volvo S40. Kaudella 2008 Sinkkosen ajokkina oli BMW M3 kuin myös Volvo S40, joilla hän ajoi koko sarjan neljänneksi. Sinkkosella on lisäksi kokemusta SM-jääradasta, Ralli-Sprintistä ja jokamiesluokasta.
Karl Gustavin piiri (Norrbotten)

| Karl Gustavin piiri |
| --- | --- |
 Karl Gustavin kirkko
 fiKarl Gustavin piiri 
 66°02′46″N, 23°58′05″E 
Valtio:   Ruotsi
Maakunta:  Norrbotten
Lääni:  Norrbottenin lääni
Kunta:  Haaparannan kunta
Piirikoodi:  325017
Väestö
Väkiluku (2022):  908 
Karl Gustavin piiri (ruots. Karl Gustavs distrikt) sijaitsee Haaparannan kunnassa Ruotsissa. Sen väkiluku on 908  (31. joulukuuta 2022).
Aiheesta muualla

SCB Regina Web Map (Näyttää piirin rajat karttapalvelussa) Statistiska centralbyrån. (ruotsiksi)
Haaparannan kunnan piirit
Kauko Karvonen

| Kauko Karvonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. kesäkuuta 1895 Lappohja
Kuollut: 23. lokakuuta 1948 (53 vuotta) Helsinki
Muut tiedot
Järjestö:  Suomen Palloliitto (varapuheenjohtaja 1927–1938)   Suomen Jääkiekkoliitto (puheenjohtaja 1929–1942)   Suomen Olympiakomitea (hallituksen jäsen 1934–1938)
Kauko Karvonen (14. kesäkuuta 1895 Lappohja – 23. lokakuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen urheiluvaikuttaja, joka toimi 1920–1930-luvuilla Suomen Palloliitossa ja 1920–1940-luvuilla Suomen Jääkiekkoliitossa. Hän oli Palloliiton varapuheenjohtajana, kun hän alkoi viedä eteenpäin myös jääkiekkoa. Karvosen aloitteesta Jääkiekkoliitto perustettiin 1929, ja hän toimi liiton ensimmäisenä puheenjohtajana. Suomen Jääkiekkomuseo aateloi hänet ensimmäisenä Suomen Jääkiekkoleijonaksi.