stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Filippo Inzaghi
Seurajoukkueura

Inzaghi aloitti ammattilaisuransa vuonna 1991 kotikaupunkinsa seurassa, Serie B:n Piacenza Calciossa. Peliaika oli kuitenkin kortilla, ja hän siirtyi yhden kauden jälkeen sarjatasoa alemmas, Serie C1:n Leffeen. Leffe-kauden päätteeksi Inzaghi palasi Serie B:hen, tällä kertaa Hellas Veronaan, ja sieltä pian takaisin Piacenzaan. Kausi 1995–1996 oli hänen ensimmäisensä korkeimmalla sarjatasolla. Ensimmäinψen Serie A -joukkue oli Parma FC. "Pippo" ei tehnyt läpimurtoaan Parmassa, vaan siirtyi Atalantaan. 24 liigamaalia ja maalikuninkuus debyyttikaudella Atalantassa nostivat hänet maansa parhaiden hyökkääjien joukkoon.
Seurajoukkueura > Juventus

Juventus FC osti huippuvireisen kärkipelaajan itselleen. Inzaghi muodosti uudessa joukkueessa vaarallisen hyökkäysparin Alessandro Del Pieron ja Zinedine Zidanen kanssa. Inzaghi pelasi neljä kautta Juventuksessa, jonka aikana hän voitti Scudetton ensimmäisellä kaudellaan Juventuksessa. Serie A:ssa Inzaghi oli varsin tehokas maalinteossa kolmen kauden ajan tehden parhaimmillaan 18 maalia. Mestarien liigassa hän oli parhaimmillaan kaudella 1999–2000, jolloin Inzaghi teki 10 maalia 8 ottelussa. Viimeisellä kaudellaan Juventuksessa hän pelasi 28 ottelua ja päätti hakea uutta nostetta uralleen, kun Juventus alkoi suosia enemmän ranskalaishyökkääjää David Trezeguetia.
Seurajoukkueura > AC Milan

Vuonna 2001 Inzaghi siirtyi AC Milaniin, jossa hän on saavuttanut suurimman osan menestyksestään. Saavuttuaan Milaniin Inzaghi kärsi polvivammaa alkukauden ja tuli mukaan kauden puolessa välissä, jolloin hän muodosti vaarallisen kärkiparin Andri Ševtšenkon kanssa. Seuraava kausi menikin Milanin kannalta todella vakuuttavasti heidän voitettua muun muassa Mestarien liigan lisäksi Serie A -mestaruuden kahden kauden sisällä. Inzaghin kannalta kausi 2002–2003 meni hyvin, mutta seuraavat kaudet erityisesti 2003–2004 ja 2004–2005 olivat rikkonaisia loukkaantumisten vuoksi. Sittemmin hän on kyennyt pelaamaan noin 20 liigaottelua kautta kohden.
15. maaliskuuta 2009 Inzaghi teki uransa 300 maalin AC Sienaa vastaan pelatussa ottelussa. Toukokuussa 2012 Inzaghi ilmoitti lopettavansa uransa Milanissa kauden jälkeen.
Maajoukkueura

Italian maajoukkueessa Inzaghi on pelannut 57 ottelua ja tehnyt niissä 25 maalia. Hän edusti Italiaa MM-kisoissa 1998, 2002 ja 2006, joista viimeksi mainitun Italia voitti. Maajoukkuedebyyttinsä hän teki kesäkuussa 1997 Brasiliaa vastaan pelatussa ottelussa.
Maajoukkueura > Saavutukset pelaajana

Serie A:n voitto: 1998, 2004, 2011
Italian Cupin voitto: 2003
Italian Supercupin voitto: 1997, 2004
Mestarien liigan voitto: 2003, 2007
UEFA Super Cupin voitto: 2003
Maailmanmestaruus: 2006
Serie A:n maalikuninkuus: 1997 (24 maalia)
Valmennusura

Päätettyään uransa kauteen 2011–2012 Inzaghi siirtyi heinäkuussa 2012 AC Milanin nuorten joukkueen valmentajaksi vuoteen 2014 asti ulottuvalla sopimuksella. Kesäkuun alussa 2014 Milan tiedotti, että Inzaghista tulee seuran edustusjoukkueen uusi päävalmentaja kaksivuotisella sopimuksella.  Inzaghi ei onnistunut päävalmentajana nostamaan Milania takaisin Serie A:n kärkikahinoihin, vaan joukkue jatkoi alavireisiä esityksiään. Liigassa sijoitus oli vasta 10:s ja europelipaikat jäivät toista kautta perättäin Milanille haaveeksi. Kesäkuun alussa 2015 seurajohto ilmoitti, ettei Pippo Inzaghi jatka seuran päävalmentajana.
Kesäkuussa 2016 Inzaghista tuli Lega Prossa pelanneen Venezian päävalmentaja. Kausi päättyi Venezian osalta Lega Pron menestykseen ja nousuun Serie B:hen. Kaudella 2017/18 Inzaghi luotsasi Venezian sensaatiomaisesti Serie B:ssä viidenneksi ja nousukarsintoihin, joissa joukkue kuitenkin hävisi US Città di Palermolle.
Kesäkuussa 2018 Inzaghista tuli Serie A -seura Bolognan päävalmentaja.  Inzaghin pesti päättyi potkuihin tammikuun lopulla 2019, kun vain kaksi ottelua voittanut seura oli juuttunut Serie A:ssa sijalle 18.
Kesäkuussa 2019 Inzaghista tuli Serie B -seura Beneventon päävalmentaja. Inzaghi luotsasi seuran Serie B:n mestaruuteen koronapandemian varjostamalla kaudella 2019/20 ja joukkue nousi historiansa toista kertaa Serie A:han. Pääsarjassa Benevento jäi kaudella 2020/21 sijalle 18 ja putosi vain yhden kauden jälkeen takaisin Serie B:hen. Inzaghin sopimusta ei jatkettu kauden jälkeen.
Beneventosta lähtönsä jälkeen Inzgahi jatkoi uraansa Brescian päävalmentajana. Hän sai potkut maaliskuussa 2022, vaikka joukkue oli Serie B:ssä viidentenä taistelemassa noususta pääsarjaan. Potkuja oli edeltänyt sekava tilanne, sillä Inzaghin sopimuksen mukaan seura ei voinut irtisanoa häntä mikäli sarjasijoitus oli parempi kuin kahdeksas. Toukokuussa 2022 seura kertoi, että Inzaghi on palkattu uudelleen Brescian valmentajaksi joukkueen hävittyä nousukarsinnat.
Heinäkuussa 2022 hän kuitenkin siirtyi Regginan päävalmentajaksi, eikä enää palannut Bresciaan.
Valmennusura > Saavutukset valmentajana

Serie B: 2020
Lega Pro: 2017
Coppa Italia Lega Pro: 2017
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Inzaghi FootballDatabase.com-tietokannassa (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Clarence Seedorf | AC Milanin päävalmentaja 2014–2015 | Seuraaja: Siniša Mihajlović |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Roberto Donadoni | Bolognan päävalmentaja 2018–1/2019 | Seuraaja: Siniša Mihajlović |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Roberto Stellone | Regginan päävalmentaja 2022– | Seuraaja: – |
Italian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1998
1 Toldo |
2 Bergomi |
3 P. Maldini |
4 Cannavaro |
5 Costacurta |
6 Nesta |
7 Pessotto |
8 Torricelli |
9 Albertini |
10 Del Piero |
11 D. Baggio |
12 Pagliuca |
13 Cois |
14 Di Biagio |
15 Di Livio |
16 Di Matteo |
17 Moriero |
18 R. Baggio |
19 Inzaghi |
20 Chiesa |
21 Vieri |
22 Buffon |
Valmentaja C. Maldini
Italian joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2000
1 Abbiati |
2 Ferrara |
3 Maldini |
4 Albertini |
5 Cannavaro |
6 Negro |
7 Di Livio |
8 Conte |
9 Inzaghi |
10 Del Piero |
11 Pessotto |
12 Toldo |
13 Nesta |
14 Di Biagio |
15 Iuliano |
16 Ambrosini |
17 Zambrotta |
18 Fiore |
19 Montella |
20 Totti |
21 Delvecchio |
22 Antonioli |
Valmentaja Zoff
Italian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2002
1 Buffon |
2 Panucci |
3 Maldini |
4 Coco |
5 Cannavaro |
6 Zanetti |
7 Del Piero |
8 Gattuso |
9 Inzaghi |
10 Totti |
11 Doni |
12 Abbiati |
13 Nesta |
14 Di Biagio |
15 Iuliano |
16 Di Livio |
17 Tommasi |
18 Delvecchio |
19 Zambrotta |
20 Montella |
21 Vieri |
22 Toldo |
23 Materazzi |
Valmentaja Trapattoni
Italian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Buffon |
2 Zaccardo |
3 Grosso |
4 De Rossi |
5 Cannavaro |
6 Barzagli |
7 Del Piero |
8 Gattuso |
9 Toni |
10 Totti |
11 Gilardino |
12 Peruzzi |
13 Nesta |
14 Amelia |
15 Iaquinta |
16 Camoranesi |
17 Barone |
18 Inzaghi |
19 Zambrotta |
20 Perrotta |
21 Pirlo |
22 Oddo |
23 Materazzi |
Valmentaja Lippi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Italia  Yhdysvallat
300 (elokuva)

| 300 |
| --- | --- |
 Alkuperäinen elokuvateatterijuliste
Ohjaaja:  Zack Snyder
Käsikirjoittaja:  Elokuva: Zack Snyder Kurt Johnstad Michael Gordon Sarjakuva: Frank Miller Lynn Varley
Tuottaja:  Frank Miller Gianni Nunnari Jeffrey Silver Mark Canton Bernie Goldmann
Säveltäjä:  Tyler Bates
Kuvaaja:  Larry Fong
Leikkaaja:  William Hoy
Pukusuunnittelija:  Mike Wilkinson
Pääosat:  Gerard Butler Lena Headey David Wenham Dominic West Rodrigo Santoro Andrew Tiernan
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros. InterCom Netflix
Ensi-ilta:  9. joulukuuta 2006 Butt-Numb-A-Thon   7. maaliskuuta 2007  9. maaliskuuta 2007
Kesto:  117 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  70 miljoonaa $
Tuotto:  456 068 181 $
Seuraaja:  300: Rise of an Empire
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
300 on Frank Millerin sarjakuvaan 300 perustuva elokuva vuodelta 2007. Se perustuu löyhästi Thermopylain taisteluun vuonna 480 eaa. Elokuvan ohjasi Zack Snyder, ja se kuvattiin suurimmaksi osaksi bluescreenia hyväksi käyttäen, jotta alkuperäisen sarjakuvan kuvitus saataisiin esiin.
Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 9. maaliskuuta 2007 ja rikkoi ennätyksiä tuottamalla 70 miljoonaa dollaria avausviikonloppunaan. Se oli myös tuottoisin maaliskuun ensi-ilta Yhdysvalloissa ja rikkoi edellisen ennätyksen, jonka Ice Age 2: Jäätikkö sulaa asetti. Se oli myös kolmanneksi tuottoisin alle 17-vuotiailta kielletyn elokuvan ensi-ilta heti elokuvien Matrix Reloaded ja The Passion of the Christ jälkeen.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gerard Butler   | … |   Leonidas I: Spartan kuningas   |
|  Lena Headey   | … |   Kuningatar Gorgo: Leonidaan puoliso   |
|  David Wenham   | … |   Dilios: spartalainen sotilas ja elokuvan kertojaääni   |
|  Dominic West   | … |   Theron: korruptoitunut spartalainen poliitikko   |
|  Michael Fassbender   | … |   Stelios: nuori ja innokas spartalainen sotilas   |
|  Vincent Regan   | … |   Kapteeni Artemis: Leonidaan luottokapteeni ja ystävä   |
|  Rodrigo Santoro   | … |   Kserkses I: Persian kuningas   |
|  Andrew Tiernan   | … |   Efialtes: entinen spartalainen   |
|  Andrew Pleavin   | … |   Daksos: arkanialainen sotilas   |
|  Tom Wisdom   | … |   Astinos: kapteeni Artemiin vanhin poika   |
|  Giovani Cimmino   | … |   Pleistarkos: Leonidaan poika   |
|  Peter Mensah   | … |   Persialaisten lähetti   |
|  Kelly Craig   | … |   Delfoin oraakkeli   |
|  Tyler Neitzel   | … |   Nuori Leonidas   |
|  Robert Maillet   | … |   Kuolemattomien jättiläinen   |
Vastaanotto

Ensi-illan jälkeen iranilainen Ayende-No-sanomalehti sanoi elokuvan loukkaavan iranilaisia ja provosoivan yhdysvaltalaisia yhä enemmän maata vastaan, sillä se kuvaa persialaiset ilkeiksi ja kreikkalaiset jaloiksi suurella kontrastilla.
Elokuvan miesrakkausteemaan on kiinnitetty huomiota, ja esimerkiksi Nyt-liitteen kriitikko Mikko-Pekka Heikkinen on pitänyt filmiä homoeroottisimpana miesmuistiin.
Turun Sanomien Tapani Maskula kirjoitti elokuvan käsikirjoituksen olevan vain kehno veruke verisillä yksityiskohdilla mässäilevälle massateurastukselle, jossa ei ole mitään uljasta eikä kohottavaa. ”Persialaiset kätyreineen karrikoidaan perversioissa rypeviksi iljettäviksi hirviöiksi jollaisiksi vastustajat on aina väritetty sotafilmeissä. Kun 300 niputtaa samoin tein elinkelvottomien tappolistalle myös vierasrotuiset, vammaiset, sairaat, homot, rumat ja heikot, filmi paljastaa sangen karussa valossa länsimaisen viihdeteollisuuden ruokkiman arvotyhjiön.”
Internetissä

Yksi 300-elokuvan tunnetuimmista kohtauksista on se, kun Leonidas potkaisee Kserkseen sanansaattajan kuolemankuiluun. Tässä yhdeydessä kohtauksen vuorosanat: "This is madness" - "Madness? This is Sparta!", on saanut internetissä paljon epävirallista julkisuutta erilaisten fanien tekemien humorististen videoiden ja kuvien kautta.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (englanniksi)
Arvostelut: Elitisti.net
| n k Zack Snyderin ohjaamat elokuvat |
| --- | --- |
 Kuolleiden aamunkoitto (2004)  300 (2007)  Watchmen (2009)  Legenda suojelijoista (2010)  Sucker Punch (2011)  Man of Steel (2013)  Batman v Superman: Dawn of Justice (2016)  Justice League (2017) Zack Snyder’s Justice League (2021)  Army of the Dead (2021)
Hiva Oa

Hiva Oa
Maisema Hiva Oalta
| --- | --- |
Sijainti:  Hiva Oa Ranskan Polynesia Ranska
Saariryhmä:  Marquesassaaret
Korkein kohta:  Mont Temetiu, 1 190 m
Pinta-ala:  316 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  2 438
Suurin kaupunki:  Atuona
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Hiva Oa on saari Ranskan Polynesiassa. Se kuuluu Marquesassaarten saariryhmään ja on sen kaakkoisosan suurin saari. Aiemmin saari jakautui kahteen provinssiin: Nukuun ja Pepaneen. Hiva Oan asukasluku oli 2 438 vuoden 2017 väestönlaskennassa.
Saaren jyrkät rinteet kohoavat suoraan merestä paikoin jopa 1 200 metrin korkeuteen. Saarella ei ole rannikkotasankoa, eikä sen ympärillä ole koralliriuttaa.
Hiva Oan eteläosassa sijaitseva Atuona oli aiemmin Marquesassaarten pääkaupunki. Atuonan lähellä sijaitsee saaren lentoasema.
Taidemaalari Paul Gauguin asui Hiva Oalla viimeiset vuotensa ja myös kuoli siellä. Belgialainen laulaja-lauluntekijä Jacques Brel asui myös pitkään Marquesassaarilla ja on haudattu Hiva Oaan, vaikka kuoli Pariisissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hiva Oa Wikimedia Commonsissa
Ranskan Polynesian saaret
| --- | --- |
Australsaaret:   Îles Maria  Marotiri  Raevavae  Rapa  Rimatara  Rurutu  Tubuai 
Gambiersaaret:   Akamaru  Angakauitai  Aukena  Kamaka  Kauku  Kouaku  Makapu  Makaroa  Mangareva  Manui  Mekiro  Papuri  Puaumu  Taravai  Temoe  Tokorua  Totegengie 
Marquesassaaret:   Eiao  Hatutu  Motu Iti  Motu Oa  Motu One  Nuku Hiva  Ua Huka  Ua Pu  Fatu Hiva  Fatu Huku  Hiva Oa  Moho Tani  Motu Nao  Tahuata  Terihi 
Seurasaaret:   Motu One  Bora Bora  Huahine  Maiao  Maupiti  Mehetia  Moorea  Mopelia  Raiatea  Scilly  Tahaa  Tahiti  Tetiaroa  Tupai 
Tuamotusaaret:   Ahe  Akiaki  Amanu  Anuanuraro  Anuanurunga  Fakarava  Fangataufa  Hao  Hereheretue  Hikueru  Makatea  Manihi  Mataiva  Matureivavao  Mururoa  Napuka  Nukutavake  Nukutepipi  Pinaki  Puka-Puka  Pukarua  Reao  Takapoto  Takaroa  Tematangi  Tenararo  Tenarunga  Tepoto Nord  Tepoto Sud  Tikehau  Tikei  Vahanga  Vahitahi  Vairaatea
Genoa CFC

Genoa Cricket and Football Club on genovalainen jalkapalloseura, joka pelaa Italian korkeimmalla sarjatasolla Serie A:ssa.
Genoa on Italian vanhin yhä toimiva jalkapalloseura. Historiallisesti seura lukeutuu Italian menestyksekkäimpiin. Genoa on voittanut yhdeksän Italian-mestaruutta eli scudettoa. Italian cupin seura on voittanut kerran.
Genoan paikallisvastustaja on Sampdoria. Seurojen yhteinen kotistadion on Stadio Luigi Ferraris.
Historia

Genoan perustivat englantilaiset vuonna 1893 nimellä Genoa Cricket and Athletic Club. Seuran lajeina olivat alun perin kriketti ja yleisurheilu. Vuonna 1899 seuran nimeksi tuli Genoa Cricket and Football Club. Genoa on tosin tunnettu myöhemmin muillakin nimillä. Vuonna 1901 seura otti käyttöön nykyiset punasiniset paidat.
1920-luvulle asti Genoa oli Italian johtava jalkapalloseura. Seura voitti kaikkien aikojen ensimmäisen Italian-mestaruuden vuonna 1898. Viimeisen yhdeksästä mestaruudestaan Genoa voitti vuonna 1924. Ainoan Italian cupin voittonsa seura saavutti vuonna 1937. 1940-luvulle asti Genoa lukeutui Italian huippuseuroihin. Tosin 1930-luvulla seura putosi ensimmäistä kertaa Serie B:hen. 1940-luvun lopulta 1980-luvun alkuun asti Genoa pelasi välillä Serie A:ssa ja välillä Serie B:ssä. 1970-luvulla seura käväisi jopa Serie C:ssä.
Vuonna 1985 liikemies Aldo Spinelli hankki Genoan haltuunsa. Seura nousi Serie A:han vuonna 1989. Vuonna 1991 Genoa sijoittui Serie A:ssa peräti neljänneksi. Seuraavana vuonna seura selviytyi UEFA Cupissa välieriin asti. Vuonna 1995 Genoa putosi jälleen Serie B:hen. Spinelli jätti seuran vuonna 1997. Pahimmillaan Genoa putosi Serie C1:een asti. Vuonna 2007 seura nousi jälleen Serie A:han. Viimeksi Genoa on pelannut Serie B:ssä kaudella 2022–2023.
Saavutukset

Italian-mestaruus (9)
1898, 1899, 1900, 1902, 1903, 1904, 1915, 1923, 1924
Italian cup (1)
1937
Saavutukset > Entisiä pelaajia

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   Lorenzo Buffon   Fulvio Collovati   Bruno Conti   Mario Corso   Giovanni De Pra   Renzo De Vecchi   Stefano Eranio   Luca Toni   Luigi Ferraris   Andrea Fortunato   Fabio Galante   Vincenzo Montella |   |   Antonio Nocerino   Michele Padovano   Christian Panucci   Roberto Pruzzo   Gianluca Signorini   John van 't Schip   Guillermo Stábile   Michaël Goossens   René Vandereycken   Kevin Van Dessel   Branco |   |   James Richardson Spensley   John Mensah   Kazuyoshi Miura   Dan Petrescu   Gunnar Gren   Mohamed Kallon   Valon Behrami   Tomáš Skuhravý   Julio Abbadie   Carlos Aguilera   Robert Aquafresca |
Päävalmentajia

James Richardson Spensley (1896–1907)
William Garbutt (1912–1927, 1937–1939 ja 1946–1948)
Renzo De Vecchi (1927–1930)
Luigi Simoni (1975–1978, 1980–1984 ja 1987–1988)
Osvaldo Bagnoli (1990–1992)
Delio Rossi (1999–2000)
Roberto Donadoni (2003)
Luigi De Canio (2004)
Serse Cosmi (2004–2005)
Francesco Guidolin (2005)
Giovanni Vavassori (2005–2006)
Gian Piero Gasperini (2006–2010)
Davide Ballardini (2010–2011, 2013)
Alberto Malesani (2011, 2012)
Pasquale Marino (2011–2012)
Luigi De Canio (2012)
Luigi Delneri (2012–2013)
Fabio Liverani (2013)
Alexander Blessin (2022)
Aiheesta muualla

Seuran sivusto (italiaksi)
Serie A 2024–2025
Atalanta |  Bologna |  Cagliari | Como |  Empoli |  Fiorentina |  Genoa |  Inter |  Juventus |  Lazio |
  Lecce |  Milan | Monza |  Napoli |  Parma |  Roma |  Torino |  Udinese | Venezia |  Verona
Genoa voitti viimeisimmän Italian-mestaruutensa vuonna 1924.
Australsaaret

| Australsaaret |
| --- | --- |
 Tubuai
  
Merialue:  Tyynimeri
Saaria yht.:  7
Suurin saari:  Tubuai
Pinta-ala:  148 km²
Valtio
Valtio:  Ranska
Territorio:  Ranskan Polynesia
Kunta:  Tubuai, Rurutu, Raivavae, Rimatara ja Rapa
Väestö
Väkiluku:  7 233 (2017)
Australsaaret ovat saariryhmä Ranskan Polynesiassa, Tyynellämerellä. Saariryhmää kutsutaan joskus myös nimellä "Tubuaisaaret" ryhmään kuuluvan Tubuain saaren mukaan. Ryhmän muut saaret ovat Îles Maria, Rimatara, Rurutu, Raevavae, Rapa ja Marotiri. Niistä Îles Maria ja Marotiri ovat asumattomia. Yhteensä saarien asukasluku oli 7 233 vuoden 2017 väestönlaskennassa.
Rapa ja Marotiri sijaitsevat syrjässä muista Australsaarista ja niitä pidetään joskus omana saariryhmänään, Bass-saarina.
Historia

Australsaaret oli kaikista Ranskan Polynesian saariryhmistä viimeinen, joka asutettiin. Sen ensimmäiset asukkaat saapuivat Tahitilta 1000–1300-luvuilla. Eurooppalaiset löysivät saaret 1700-luvulla. Saarista ensimmäisenä löydettiin Rurutu, jonka James Cook näki vuonna 1769. Raevavae löydettiin vuonna 1775, Tubuai vuonna 1777, Rapa vuonna 1791 ja Rimatara vuonna 1811. Saaret ovat kuuluneet Ranskalle 1800-luvulta lähtien.
Kielet

Saarilla puhutaan tubuain eli australin kieltä, josta jokaisella asutetulla saarella on oma murteensa. Rapan saarella puhutaan rapaa, jota myös pidetään joskus tubuain murteena.
Kartta Australsaarista
Australsaarten lippu
Joiku

Saamelaisia noin vuonna 1900.
Joiku (pohjoissaameksi juoigan, luohti) on saamelaisten ja Vienan karjalaistenlähde? proosalaulua. Joikua esiintyy ensisijaisesti Lapissa. Joiku on useimmiten improvisoitu ja laulettu ilman soitinsäestystä. Toisinaan joikua kuitenkin säestetään jollakin lyömäsoittimella. Joiku on monimutkainen ja Euroopassa ainutlaatuinenlähde? laulutapa. Joiussa ääntä väritetään kurkunpäänlihaksilla ja melodiaa muunnellaan mielentilan mukaan.
Saamelaisten kansallisjoiku on vuonna 2022 valittu Nils-Aslak Valkeapään säveltämä Sámi eatnan duoddariid.
Joiun määritelmiä

Eri saamelaiskielissä on omat nimityksensä joiulle ja joikaamiselle. Ero ei jää pelkästään nimien erilaisuuteen, vaan itse musiikkikin poikkeaa huomattavasti toisistaan. Suurin ero joikutyyleissä on itä- ja länsisaamelaisten välillä. Läntisen alueen voi jakaa vielä pohjoiseen ja eteläiseen alueeseen.
Itäsaamelaiseen tyyliin kuuluu kolttien leuʹdd. Leuʹdd on suvussa kulkeva taito esittää lauluruno tai kronikka elävästä elämästä. Osa leuʹddeista on tarkoitettu vain aikuisille. Leuʹdd eroaa läntisestä tyylistä niin tekstillisesti kuin musiikillisestikin. Laulujen muuntelua voi tapahtua esityksen aikanakin. Kolttasaamelaisen lauluesityksen perustana on yksi melodiasäe, joka esiintyy kerran muunneltuna jokaisessa säkeessä. Leuʹdd on säilyttänyt paljon kirjoihin kirjaamatonta historiaa. Suomessa myös inarinsaamelaisilla on ollut oma liđvi-perinteensä, joka on nykyään hävinnyt.
Alan Lomaxin määritelmän mukaanlähde tarkemmin? saamelaisten vokaalimusiikki kuuluu Siperian arktisten kansojen laulutyylien piiriin. Joikua valtakulttuurit eivät useiden vuosisatojen aikana yrityksistään huolimatta onnistuneet hävittämään. Aktiivisimpia joiun vastustajia olivat papit, koska heidän mukaansa muinaisia jumalia palvottiin joikujen kautta. Pappien mielestä joikaaminen oli syntiä ja eräiden mielestä itse paholainen piinasi ihmisiä joikujen kautta. Joiun arvo laski huomattavasti kristinuskon myötä. Ihmiset joikasivat salaa ja useat eivät uskaltaneet joikata muutoin kuin humalassa, ja näin joiku alettiin sitoa kielteisiin asioihin. Monet ihmiset oppivat yhdistämään joikaamisen juopotteluun.
Joiuissa käsitellään esimerkiksi henkilöitä, paikkoja tai tapahtumia. Perinteinen joiku on aina ollut tehty jostain tietystä ihmisestä, paikasta tai muusta vastaavasta nimeltä mainiten; asioitten käsittely yleisellä tasolla on tullut mukaan vasta viime vuosikymmeninä joiun saatua vaikutteita sekä länsimaisesta että muiden alkuperäiskansojen musiikkiperinteistä. Saamelaisille joikaaminen on edelleen tärkeä muistamisen ja sosiaalisen kanssakäymisen muoto siellä missä joikuperinne on säilynyt elävänä, ja vaikkapa jostakusta ihmisestä tehty joiku on samalla kuin toinen nimi. Kerran tehtyä joikua ei muuteta, vaan se säilyy kohtalaisen muuttumattomana jos on säilyäkseen.lähde? Joiku voi myös periytyä esimerkiksi esivanhemmalta jollekulle nuoremman polven edustajalle.
Sävelmät ovat tavallisesti kaksisäkeisiä ja avainsanoihin liittyy hyvin usein toistuvia kertaumatavuja, kuten nun-nu ja lal-la.
Vienan Karjalan kelkettely

Joiuksi kutsutaan myös erästä Vienan karjalaisten laulutapaa, joka tunnettiin pienessä osassa Vienan Karjalan länsiosia. Vienan karjalaiset kutsuivat laulutapaansa kelkettelyksi. Kelkettelyssä käytettiin yleensä alkusointua ja kertoa, samoin kuin kalevalamitassa ja osa kelkettelystä oli kalevalamittaista. Kelkettely oli naisten laulutapa.lähde? Kertomukset olivat kuitenkin yleensä eeppisiä, ja kertoivat miesten elämästä.
Kelkettelyä on tallennettu vain pieni määrä kansanperinteen kerääjien keskityttyä kalevalaisen runouden keruuseen. Nykyisin kelkettelyn perinne on lähes kuollut.lähde? Kelkettelyn alkuperä ja ikä ovat tuntemattomia. Ei esimerkiksi tiedetä, onko se lainaa saamelaisilta vai ikivanhaa itämerensuomalaista perinnettä.
Nykyjoiku

Joiku on säilyttänyt elinvoimansa ja muuttunut yhä enemmän esittäväksi näyttämötaiteeksi samalla kun sitä on alettu yhdistää muihin musiikinlajeihin, kuten jazziin ja orkesterimusiikkiin. Perinteistä joikua hyödyntävän nykymusiikin uranuurtajana pidetään Nils-Aslak Valkeapää, joka julkaisi ensimmäisenä soittimin säestettyjä joikuja äänilevyllä vuonna 1968. Tätä Otavan kirjallisena äänilevynä (Otava OT-LP 50) julkaistua äänitettä pidetään joiun uuden tulemisen alkuna yhdessä samoihin aikoihin aloittaneen Suomen saamelaisradion kanssa. Valkeapään seuraajia joikumusiikin uudistajina ovat Dædnugádde Nuorat (Tenonrannan nuoret), Máze nieiddat (Masin tytöt) ja Ailu Gaupin Ivnniiguin-yhtyeet.
Artisteja

Mari Boine
Sofia Jannok
Angelit
Wimme Saari
Nils-Aslak Valkeapää
Jon Henrik Fjällgren
Katarina Barruk
Niko Valkeapää
Najana
Äänilevy

Per Henderak Haetta – Pieras Mikkal, vuonna 1956 äänitettyä joikaamista, kuunneltavissa Spotifylla.
Kirjallisuutta

Järvinen, Minna Riikka: Maailma äänessä: Tutkimus pohjoissaamelaisesta joikuperinteestä.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 762)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999.  ISBN 951-746-120-8
Aiheesta muualla

Elävä arkisto: Ylen vanhoilla äänitteillä joikattiin junia, radiota ja presidenttejä