Juho Mäkelä (runoilija)
Elämä > Kirjallinen ura

Runoilijana Mäkelä aloitti perinteisellä mitallisella runoudella, mutta siirtyi pian vapaamittaisen modernismiin. Hänen ensimmäinen runoteoksensa oli vuonna 1945 ilmestynyt Voittoisa demokratia. Kyseessä on vihkonen, jonka runot oli tarkoitettu lausuttaviksi SKDL:n tilaisuuksissa, joten sitä ei yleensä pidetä hänen esikoiskokoelmanaan. Voittoisan demokratian runot ovat kritiikittömiä Stalinin ja Neuvostoliiton ylistyksia, ja lisäksi kokoelmassa on viittauksia Mäkelän vankilavuosiin, sillä se sisältää toistakymmentä jatkosodan aikana kirjoitettua runoa.
Mäkelän varsinainen esikoiskokoelma oli WSOY:n 1946 julkaisema Ihmislaiva. Siinä hän oli jo siirtynyt vapaamittaiseen moderniin runouteen, ilmeisesti Kansankulttuurin kirjallisen johtajan Raoul Palmgrenin kehotuksesta. Kriitikot eivät juurikaan ymmärtäneet Mäkelän lyriikkaa, vaan ainoita myönteisiä arvioita esitti Vapaan Sanan kriitikko Kaisu-Mirjami Rydberg, joka itsekin oli runoilija. Arvostetun runokriitikon Kauko Kareen mielestä Mäkelä käytti vapaata mittaa väärin, ja ihmetteli myös, miksi tämä ylipäänsä oli ryhtynyt kirjoittamaan runoutta. WSOY:n esikoisrunoilijoilleen järjestämässä kilpailussa Mäkelä kuitenkin sijoittui kolmanneksi Aila Meriluodon ja Helka Hiiskun jälkeen. Meriluoto itse arveli voittaneensa, koska palkinto haluttiin antaa poliittisesti sitoutumattomalle runoilijalle.
Vuonna 1947 ilmestynyt kokoelma Levottomuus oli pitkälle viety kokeilu, joka kirjallisuudentutkija Juri Nummelinin mukaan on modernistisimpia milloinkaan Suomessa julkaistuja runoteoksia. Se sai edeltänsä tavoin lähinnä kielteistä kritiikkiä. Lähes ainoa myönteisesti suhtautunut oli Elvi Sinervo, joka kertoi jopa haltioituneensa teoksesta. Nummelinin mielestä Mäkelästä olisi voinut tulla suomalaisen runouden johtavia uudistajia, mikäli hän olisi johdonmukaisesti jatkanut linjallaan. Kritiikistä masentuneena Mäkelä kuitenkin julkaisi seuraavan, ja samalla viimeiseksi jääneen kokoelmansa Häviäminen vasta 1966. Aikakauden uudessa kulttuurikentässä sitä on luonnehdittu lähinnä vanhanaikaiseksi, ja teos jäi myös hyvin vähälle huomiolle lehdistössä.
Runokokoelmiensa lisäksi Mäkelä kirjoitti Porin seudulle sijoittuvan romaanin Joki laskee Pohjanlahteen ja Neuvostoliiton arjesta kertovan matkakirjan Näin naapurimaata, sekä toimitti sisällissotaa käsittelevän muistelmateoksen Luokkasodan muisto. Matkakirja syntyi Mäkelän kierrettyä alkuvuonna 1967 eri puolilla Neuvostoliittoa oppaansa Rudolf Sykiäisen seurassa. Kyseessä on SKP:lle tilaustyönä valmistunut teos, jonka aloitteentekijänä toimi ilmeisesti Hertta Kuusinen. Puoluejohto halusi kirjan tilaamisella rauhoitella Mäkelää, joka oli vienyt Satakunnan Työstä saamansa irtisanomisen oikeuteen. Luonteeltaan teos on enemmän matkakirja kuin propagandistinen, sillä Mäkelä kuvaa runsaasti kohtaamaansa arkielämää. Lisäksi se sisältää kriittisiä äänenpainoja, ja Mäkelä huomioi myös matkallaan tapaamia epäkohtia todeten jo esipuheessa, ettei voi ollakaan olemassa maata, jossa kaikki olisi aina hyvin.
Satakunnan Työn päätoimittajana ollessaan Mäkelä kirjoitti lehteen pakinoita nimimerkillä ”Jussi Lisäjuuri”. Ne herättivät usein närää Porin oikeistolaisissa piireissä. Pakinoiden johdosta Satakunnan Työ sai myös lempinimen ”Pommi-Jussin lehti” Mäkelän eräässä pakinassaan ehdottaessa kaupungin porvarien kokoamista kauppatorille, jossa heidän niskaansa pudotettaisiin atomipommi. Hänen päätoimittajakautensa aikana lehdessä kerättiin myös varoja Mannerheimin patsaan kaatorahastolle, ja tammikuussa 1951 Satakunnan Työ julkaisi Mäkelän kirjoittaman muistokirjoituksen jo ennen marsalkka C. G. E. Mannerheimin kuolemaa.