stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Melassikatastrofi
Syyt

Turman syytä ei varmuudella tiedetä, vaikka yhtiö tuomittiinkin korvausvelvolliseksi.
Säiliön tiedetään olleen heikosti rakennettu ja puutteellisesti testattu. Säiliössä tapahtuneen käymisen synnyttämä hiilidioksidi on saattanut lisätä painetta säiliön sisällä. Myös edellisenä päivänä alkanut lämmin sää on voinut vaikuttaa paineen lisääntymiseen. Tilastojen mukaan ilman lämpötila kohosi tuolloin −17 °C:stä +5 °C:een. Vuoto alkoi lähellä säiliön pohjaa olleesta kulkuaukosta. On mahdollista, että metallin väsyminen sillä kohtaa ylitti kriittisen pisteen. Sylinterinmuotoisessa säiliössä paine on suurimmillaan pohjan lähellä. Muutamaa vuotta aikaisemmin rakennettu säiliö oli lastattu täyteen vain kahdeksan kertaa. Sen seinämiin oli näin kohdistunut epäsäännöllinen paine.
Katastrofin jälkeisessä tutkinnassa todettiin, että rakennelman tarkastanut Arthur Jell oli jättänyt tekemättä perustestauksen kuten säiliön täyttämisen vedellä vuotojen havaitsemiseksi. Kun säiliö oli täytetty melassilla, se oli vuotanut niin paljon, että se oli maalattu ruskeaksi vuotokohtien kätkemiseksi. Paikalliset asukkaat olivat keränneet vuotanutta melassia kotikäyttöönsä.
Urbaanilegendan mukaan tuhoutunut säiliö oli loppuvuonna 1918 täytetty äärimmilleen, jotta omistajat saisivat valmistettua mahdollisimman paljon rommia ennen kieltolain voimaan tuloa. Todellisuudessa Purity Distilling ei valmistanut rommia, vaan lähinnä teollisuusalkoholia, joka jätettiin vuoden 1919 kieltolain, ja myöhemmin muidenkin kansallisten kieltolakien, ulkopuolelle.
Vuonna 2016 julkaistujen Harvardin yliopiston tutkimusten mukaan kuolleiden ja loukkaantuneiden suuri määrä johtui osittain melassin purkautumisen suuresta nopeudesta, joten sitä ei päässyt juoksemallakaan karkuun, ja toisaalta siitä, että lämmin melassi jähmettyi hyisessä säässä ja esti ihmisiä pakenemasta.
Nykyään

Nykyään turmapaikalla on virkistyskompleksi, nimeltään Langone Park, jossa on lasten paikallisliigan baseballkenttä, leikkikenttä ja boccekenttiä. Heti kompleksin itäpuolella on suurempi Puopolo Park -ulkoilupuisto.
Puopolo Parkin sisäänkäynnin vieressä on Bostonian Society -yhdistyksen pystyttämä pieni kyltti muistuttamassa tragediasta.
Aiheesta muualla

Great Molasses Flood of 1919: Why This Deluge of Goo Was So Deadly Live Science 21.11.2016 selostus Harvardissa tehdystä 2016 julkaistusta tutkimuksesta
Listen online – The Great Boston Molasses Flood of 1919 – The American Storyteller Radio Journal (englanniksi)
What caused the great Boston Molasses Flood? – Massachusetts Historical Society (englanniksi)
"The Molasses Disaster of January 15, 1919", uusintapainos Yankee Magazinesta (englanniksi)
Yllä mainittujen kirjojen tekijän Stephen Puleo haastattelu (References-osiossa) (englanniksi)
Molasses flood site, nykyajan valokuvia ja luettelo vuoden 1919 asukkaista (archive.org)
"Joshua's Song", tapaukseen keskittyvä fiktiivinen lastenkirja
FactualTV.com: Disasters of the Century – Boston Molasses Flood, onnettomuutta käsittelevä dokumentti (englanniksi)
Hiisi (Pertteli)

Illinkoskentien silta ylittää Uskelanjoen Hiidessä.
Hiisi on kyläkeskus, postinumeroalue (25370 Pertteli) ja historiallinen kylä Perttelissä Salossa. Hiisi sijaitsee Perttelin pohjoisosassa Uskelanjoen yläjuoksulla, missä joen etelärannalla on Ison-Hiiden kylä ja joen pohjoisrannalla sijaitsevat Vähän-Hiiden ja Nokka-Hiiden kylät. Lähikyliä Perttelissä ovat joen eteläpuolella Inkere ja Patala etelässä ja joen pohjoispuolella Vihmalo lännessä ja Pitkäkoski ja Haali idässä.
Historia

Perimätiedon mukaan Hiisi on Perttelin vanhin kylä, mutta tosiasiassa se on Perttelin kylistä nuorimpia, minkä todistaa sen kuuluminen historiallisesti niin sanottuihin ruotsalaisen oikeuden kyliin yhdessä Uskelan suurpitäjän takamaakylien kanssa. Keskiaikainen Hiiden kylä on myöhemmin jakautunut kolmeksi kyläksi, Isoksihiideksi, Vähäksihiideksi ja Nokkahiideksi eli Härkähiideksi, jotka nykyään muodostavat kukin oman kylänsä. Sana hiisi tarkoittaa historiantutkija Aulis Ojan mukaan uhrilehtoa, ja samaan tulokseen on tullut myös kielitieilijä Mauno Koski. Kulttuurihistorioitsija Veikko Litzenin mukaan Hiisi-nimet kertoisivat muinaisen pitäjäyhteisön hajoamisesta kristinuskon vakiintumisen aikoihin kristilliseen ja ei-kristilliseen yhteisöön.
Hiiden kautta kulkee historiallinen Hiidentie, jonka alkuosan Uskelan ja Perttelin välillä Museovirasto on määritellyt yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Palvelut

Hiidessä toimii peruskoulun luokkien 1–6 opetusta antava Hiiden koulu.
Liikenne

Tärkeimpiä liikenneväyliä alueella ovat Uskelanjoen etelärantaa seuraileva, Perttelin kirkolta tuleva ja Rekijoen suuntaan jatkuva yhdystie 2403 eli Isohiidentie sekä joen pohjoisrantaa noudatteleva, Perttelin kirkolta Vihmalon kautta tuleva Vähähiidentie. Näitä yhdistää Hiiden kyläkeskuksen luona Uskelanjoen ylittävä Illinkoskentie, ja Hiiden koulun luona Vähähiidentiestä erkanee Pitkäkosken ja Haalin suuntaan Uskelanjoen pohjoisrantaa noudatteleva Rekijoentie. Hiiden kyläkeskuksesta pohjoiseen kantatielle 52 johtavat Nokkahiidentie ja Isovuorentie ja Kiikalasta Kuusjoelle liikennettä välittävälle Yhdystielle 2405 eli Kärkeläntielle Ihamäentie. Historiallisen Hiidentien osuuksia ovat Vähähiidentie Hiiteen asti ja siitä eteenpäin Rekijoentie Haalin suuntaan.
Hiiskulan kartano

| Hiiskulan kartano> Hiiskula gård |
| --- | --- |
Sijainti:  Vihti, Uusimaa
Rakennustyyppi:  Kartano
Perustettu:  1836
Omistaja:  Brummerin aatelissuku
Kerrosluku:  2
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hiiskulan kartano on Vihdissä, Uudellamaalla sijaitseva vuonna 1836 perustettu kartano. Kartano sijaitsee Vihtijärven kylässä Alimmaisenjärven etelärannalla. Hiiskulan kartanon perusti vapaaherra Artur Vilhelm Klinckowström. Nykyisin kartanoa hallinnoi Brummerin aatelissuku keskenään muodostamansa Kiinteistöyhtymä Hiiskulan kartanon kautta.
Kartanon päärakennus sijaitsee laajan kartanopuiston keskellä, jonka läpi virtaa pieni puro. Kartanoaluetta ympäröi suuret peltoaukeat.
Historia > Omistajia

Vuonna 1836 Arthur Wilhelm Klinckowström osti vihtiläisen Kourlan kartanoon kuuluneet Hurran, Kaupin, Syökärin ja Kuloin rälssitilat Carl Henrik Tollin konkurssipesästä. Näin syntyi Hiiskulan kartano. Kartanon maihin liitettiin vielä lisää tiloja myöhemmin: 1860-luvulla Ali-Sepän tila, 1870-luvulla Porrin perintötalo ja 1880-luvulla Poukoin ja Sorvarin perintötilat. Kartanon peri paroni Arthur Emil Wilhelm Klinckowström vuonna 1861.
Paroni Klinckowström joutui kuitenkin konkurssiin vain muutamaa vuotta myöhemmin vuonna 1868 ja Hiiskulan kartano päätyi konkurssihuutokauppaan, josta sen osti kollegionasessori Alexander Wilhelm Brummer vuonna 1869. Vuonna 1911 Hiiskulan kartanon lunasti itselleen A. W. Brummerin pojanpoika, insinööri Hans Brummer. Hans Brummer omisti kartanon aina kuolemaansa saakka vuoteen 1956. Tämän jälkeen kartanon peri Hans Brummerin poika Henrik Brummer. Vuodesta 1987 Hiiskulan kartanoa on hallinnut seuraava sukupolvi keskinäisen Kiinteistöyhtymä Hiiskulan Kartanon kautta.
Historia > Tärkeitä päivämääriä

Hiiskulan kartanon isännistö vangittiin vuoden 1918 sisällissodan aikana, vaikka kartanon omistajat suostuivat kaikkiin punaisten vaatimuksiin muun muassa viljasta lehmien teurastamisesta ja muusta ruoasta.
Vihtijärven VPK perustetiin vuonna 1932 entisen Hiiskulan kartanopalokunnan tilalle.
Vuonna 1945 Hiiskulan kartano luovutti maanhankintalain nojalla maa-alueita yli kymmenelle siirtolaistilalle.
16. joulukuuta 1946 Hiiskulan kartanon omistaja Hans Brummer lahjoitti Vihdin seurakunnalle yli 3 hehtaarin kokoisen maa-alueen Vihtijärven koulun vierestä hautausmaan ja rukoushuoneen perustamista varten. Kolme päivää aiemmin Hiiskulan kartanon autonkuljettajan kaksi lasta olivat kelkkaillessaan hukkuneet Alimmaisenjärveen. Lapset olivat ensimmäiset hautausmaalle haudatut vainajat. Nykyisin paikalla seisoo Vihtijärven kappeli.
Aiheesta muualla

Hiiskula hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Hiiskulan kartano (Q65197661)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kartano
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Vihti

| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Hinnanalennus

Hinnanalennus tarkoittaa kaupan kohteessa olevan virheen vuoksi ostajalle myönnettyä vähennystä hyödykkeestä korvaukseksi alun perin sovittuun rahamäärään tai muuhun vastikkeeseen. Tavallisesti hinnanalennuksen suuruus lasketaan niin, että alennetun ja alun perin sovitun hinnan välinen suhde vastaa virheellisen ja sopimuksen mukaisen hyödykkeen arvon suhdetta. Alennuksen määrä ei riipu virheen syystä, vaan sillä korvataan kaupan kohteen hintaan vaikuttavat virheet. Hinnanalennuksen lähikäsite on vahingonkorvaus, jolla kuitenkin on erilainen peruste ja laskemistapa.
Oikeuskäytännössä hinnanalennusta käytetään seuraamuksena asuntojen, irtaimen, kiinteistöjen ja palveluiden kaupassa. Se vakiintui suomalaiseen oikeuskäytäntöön pohjoismaisten kauppalakien ja oikeuskirjallisuuden välityksellä, mutta säädöspohjaiseksi se tuli vasta kuluttajansuojalain (38/1978) ja kauppalain (355/1987) myötä.
Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut 1919

Hiihdon Suomenmestaruuskilpailut 1919 pidettiin Jyväskylässä 8.-9. maaliskuuta ja Haminassa 15.-16. maaliskuuta 1919.
Mitalistit > Maastohiihto, miehet > 10 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Anton Collin | Keuruun Kisailijat | 39.06,5 |
| 2 | Matti Raivio | Ähtärin Yritys | 39.07,0 |
| 3 | A. Valkonen | Hankasalmen Ote | 41.59 |
Kilpailu käytiin Jyväskylässä.
Mitalistit > Maastohiihto, miehet > 30 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Aika |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Onni Mäkelä | Kuorsalon Saarenpojat | 1.38.03 |
| 2 | Santeri Tasa | Virolahden Sampo | 1.40.59 |
| 3 | Anton Collin | Keuruun Kisailijat | 1.41.09 |
| 4 | Manne Vuorinen | Karstulan Kiva | 1.42.12 |
| 5 | A Pekkanen | Sippolan Kunto | 1.47.08 |
| 6 | T Purtilo | Savitaipaleen Urheilijat | 1.48.24 |
Kilpailu käytiin Haminassa.
Mitalistit > Maastohiihto, miehet > 60 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Aika |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Anton Collin | Keuruun Kisailijat | 4.49.42 |
| 2 | Harry Vainio | Pylkönmäen Yrittävä | 4.54.19 |
| 3 | Sulo Jokinen | Uuraisten Uho | 5.31.30 |
Kilpailu käytiin Jyväskylässä.
Mitalistit > Maastohiihto, miehet > Naisten 5 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Aika |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Miina Huttunen | Lemin Eskot | 20.04 |
| 2 | Hilkka Näkki | Vehkalahden Veikot | 20.20 |
| 3 | Lydia Harjula | Vehkalahden Veikot | 20.41 |
| 4 | S. Joukainen | Sippolan Kunto | 20.47 |
| 5 | Emma Mauno | Tuohikotin Rannan-Pojat | 22.37 |
| 6 | Elina Mauno | Tuohikotin Rannan-Pojat | 22.48 |
Kilpailu käytiin Haminassa.
Hietaneilikka

| Hietaneilikka |
| --- | --- |
 ssp. ’’arenarius’’
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Neilikat Dianthus
Laji::  arenarius
Kaksiosainen nimi
 Dianthus arenarius  L. 
Katso myös
   Hietaneilikka Wikispeciesissä   Hietaneilikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hietaneilikka (Dianthus arenarius, syn. D. borussicus) on Euroopassa kasvava harvinainen kohokkikasvi. Suomessa se on rauhoitettu laji. Hietaneilikka kasvaa mätästävästi ja 10–25 senttiä korkeaksi. Sen lehdet ovat lähes neulasmaisia. Laji kasvaa Pohjois- ja Keski-Euroopassa, mutta se ei ole yleinen missään osissa levinneisyysaluettaan.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen hietaneilikka kasvaa 10–25 senttimetriä korkeaksi ja on tiiviisti mätästävä. Kasvi on kalju. Harmaanvihreät lehdet ovat tasasoukkia, lähes neulasmaisia. Aluslehdet ovat tiheässä. Pitkäperäiset, tuoksuvat isot kukat ovat yksittäin. Sekä kukan verhiö että teriö ovat viisilehtisiä. Verhiö on torvimainen ja ulkoverhiöllinen. Terälehdet ovat valkoisia ja kapealiuskaisia, lisäteriö puuttuu. Emin vartaloita on kaksi kappaletta. Hietaneilikka kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Hedelmä on neliliuskaisesti aukeava kota.
Levinneisyys

Hietaneilikkaa tavataan luonnonvaraisena Pohjois- ja Keski-Euroopassa, mutta sen levinneisyysalue on laikuttainen eikä se ole missään yleinen. Itäisimmät esiintymät ovat Luoteis-Venäjällä, Valko-Venäjällä ja Ukrainassa, läntisimmät Keski-Saksassa ja Itävallassa. Pohjoisessa hietaneilikkaa tavataan Etelä-Ruotsissa, Baltian maissa ja Etelä- ja Itä-Suomessa. Suomessa hietaneilikan esiintymät seuraavat harjualueita. Sitä kasvaa muun muassa Jämijärvellä Hämeenkankaan alueella, Tammisaaressa Lohjanharjun tuntumassa ja monin paikoin Etelä-Savossa ja Kymenlaaksossa. Pohjoisimmat esiintymät ovat Rautavaaralla, Kontiolahdella ja Sotkamossa.
Suomen populaatiot kuuluvat lajin itäiseen alalajiin borussicus (idänhietaneilikka). Nimialalajia arenarius (etelänhietaneilikka) esiintyy Suomea lähinnä Etelä-Ruotsissa ja Baltiassa.
Elinympäristö

Hietaneilikka kasvaa aurinkoisilla, niukkaravinteisilla ja avoimilla harjutörmillä ja rapakivijyrkänteillä. Toisinaan sitä tapaa myös polkujen, metsäteiden ja tienpientareiden varsilta. Suomessa hietaneilikan taantuminen on seurausta soranotosta, metsänistutuksista ja metsäpalojen vähyydestä. Se on heikko kilpailemaan muiden lajien kanssa kasvupaikkojen kasvaessa umpeen. Suomessa hietaneilikan esiintymistä on suojeltu 16 prosenttia. Tammisaaressa lajia on myös onnistuneesti pystytty siirtämään tienrakentamisen alta ja kylvämään uusille kasvupaikoille tienpientareille. Uhanalaisluokituksessa hietaneilikka on luokiteltu Suomessa erittäin uhanalaiseksi.
Hietaneilikka on Suomessa erittäin uhanalaisen hietaneilikkavyökoin (Caryocolum schleichi) ravintokasvi.
Käyttö

Hietaneilikkaa kasvatetaan myös koristekasvina.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Hietaneilikka (Dianthus arenarius)
Kasviatlas 2018: Hietaneilikan levinneisyys Suomessa
Pinkka – Lajituntemuksen oppimisympäristö: Hietaneilikka (Dianthus arenarius)
Luontoportti: Hietaneilikka (Dianthus arenarius)
Pohjolan kasvien pauloissa: Dianthus arenarius subsp. borussicus - hietaneilikka subsp. idänhietaneilikka
United States Department of Agriculture (USDA): Dianthus arenarius (englanniksi)
Plant List: Dianthus arenarius (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Dianthus arenarius (englanniksi)
Biopix (kuvia)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q162598  Wikispecies: Dianthus arenarius  BioLib: 38623  CoL: 6D285  EoL: 486529  EPPO: DINAE  EUNIS: 166445  GBIF: 3085422  GRIN: 13812  iNaturalist: 447811  IPNI: 300271-2  IRMNG: 11427486  ITIS: 502026  NatureServe: 2.150816  NBN: NBNSYS0200001995  NCBI: 1217287  Observation.org: 6690  Open Tree of Life: 5143812  Plant List: kew-2763808  PLANTS: DIAR13  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:300271-2  VASCAN: 4281  WFO: wfo-0000643074  Laji.fi: MX.38147 
Hietaneilikan kukkia.
Kataja

| Kataja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Suku::  Katajat Juniperus
Laji::  communis
Kaksiosainen nimi
 Juniperus communis  L. 
Katso myös
   Kataja Wikispeciesissä   Kataja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kataja eli kotikataja (Juniperus communis) on sypressikasvien (Cupressaceae) heimoon kuuluva havupuu. Se on maailman laajimmalle levinnyt paljassiemeninen kasvilaji, ja sitä esiintyy koko Suomessa.
Katajan puuaines on sitkeää; se taipuu muttei katkea. Tästä juontuu suomalaisten kutsuminen ”katajaiseksi kansaksi”.
Ulkonäkö ja koko

Ainavihanta, kaksikotinen kataja kasvaa tavallisesti 0,2–10 metriä korkeaksi pensaaksi tai puuksi, alalajin ja kasvupaikan mukaan. Yleensä kataja kasvaa pensasmaisena. Puumaisenakaan kataja ei yleensä kasva kovin korkeaksi. Jotkin yksilöt ovat kuitenkin hyvinkin suuria; Suomessa puumainen kataja on saavuttanut peräti viitisentoista metrin korkeuden. Katajan kuori on ohut, väriltään harmaa ja usein suikaleina hilseilevä. Neulasmaiset, ruodittomat lehdet ovat jäykkiä, leveätyvisiä, suippoja ja sijaitsevat oksissa kolmen kiehkuroina. Kukat ovat yksittäin tai kukinto on käpy. Yksineuvoinen kukka on pieni ja kehätön. Hedekukka on moniheteinen, emikukan siemenaiheet ovat paljaina peitinsuomun kanssa yhteenkasvettuneen emisuomun hangassa. Käpy eli ”katajanmarja” on pallomainen ja 5–8 mm halkaisijaltaan. Raakana käpy on vihreä, kypsänä marjaisan mehevä ja tumma. Siemen on paksukuorinen. Kataja voi elää yli tuhat vuotta vanhaksi. Vuonna 2021 Italialaiset tutkijat löysivät Utsjoelta maailman vanhimpana tunnetun, 1647 vuotta vanhan katajan.
Pohjoismaissa esiintyy kahta katajan alalajia: metsäkatajaa (subsp. communis) ja lapinkatajaa (subsp. nana, syn. subsp. alpina). Alalajien risteymät ovat yleisiä.
Metsäkataja kasvaa 0,5–10 metriä korkeaksi pensaaksi tai puuksi. Melko harvassa kasvavat neulaset ovat 10–20 mm pitkiä, siirottavia, suoria ja niiden ilmarakojuova on valkoinen. Metsäkataja kukkii Suomessa touko-kesäkuussa. Yksi metsäkatajan muoto on pylväsmäinen pilarikataja (J. communis f. suecica). Saaristossa kasvavat matalakasvuiset metsäkatajat muistuttavat puolestaan kasvutavaltaan suuresti lapinkatajaa.
Lapinkataja jää huomattavasti matalammaksi, sillä se kasvaa vain 0,2–1 metriä korkeaksi pensaaksi. Sen haarat ovat tavallisesti kohenevia tai rentoja, mutta vain harvoin pystyjä. Tiheässä olevat lehdet ovat 5–15 mm pitkiä, haaranmyötäisiä, käyriä ja niiden ilmarakojuova on sinertävä. Lapinkataja kukkii Suomessa kesäkuussa.
Levinneisyys

Kataja ja sen alalajit ovat levinneet hyvin laajalle alueelle pohjoisella pallonpuoliskolla. Sitä kasvaa koko Euroopassa aivan arktisimpia alueita lukuun ottamatta, paikoitellen Pohjois-Afrikassa ja Aasiassa Turkista Kaukasuksen alueelle ja Pohjois-Iraniin, Keski-Aasiassa, Pohjois- ja Keski-Japanissa sekä koko Siperiassa. Pohjois-Amerikassa kataja on levinnyt mantereen keski- ja pohjoisosiin lukuun ottamatta tundra-alueita. Suomessa kataja on erittäin yleinen läpi maan. Metsäkatajaa esiintyy koko maassa, mutta on harvinainen Lapissa, missä lapinkataja puolestaan on vallitseva alalaji. Etelämpänä lapinkataja on harvinaisempi, eikä sitä esiinny lainkaan Kainuun eteläpuolella.
Elinympäristö

Metsäkataja suosii niukka- ja keskiravinteisia metsiä, jotka voivat olla kuivia tai tuoreita. Sitä tavataan myös kallioilla, laidunmailla, metsien hakkuuaukoilla, teiden ja viljelyaukeiden laitamilla sekä letoilla. Lapinkataja puolestaan viihtyy tunturikankailla, joki- ja puronvarsilehdoissa, kausikosteissa painanteissa, lettorämeillä sekä runsasravinteisissa metsissä, harvoin myös niukka- ja keskiravinteisissa metsissä. Ihmisen toiminta hyödyttää usein katajaa, sillä metsänhakkuut luovat sille suotuisia, valoisia kasvupaikkoja. Laji viihtyy myös voimalinja-aukeilla, jonne se sopiikin hyvin matalakasvuisuutensa vuoksi.
Käyttö > Puuaines

Omintakeisen tuoksunsa ja sitkeytensä takia katajan puuaineista on käytetty monien tarve-esineiden valmistamiseen. Se on soveltunut hyvin tynnyrien, haarikoiden ja muiden puuastioiden kimpilaudoiksi ja vannemateriaaliksi. Pieniä katajanpalasia on käytetty mosaiikin tapaan esimerkiksi pöytien päällyspintoihin ja korurasioihin. Kuoren alla olevia sitkeitä kuituja on aikaisemmin hyödynnetty muun muassa mattojen kudonnassa. Miellyttävän tuoksunsa takia katajaa on käytetty myös kalan ja lihan savustamiseen. Kuivana katajan puuaines on keskiraskasta: sen ominaispaino on noin 0,52. Puutyöaineena katajan pintapuu on kirkkaankeltaista, sydänpuu vaaleanruskeaa ja juovaista. Nykyään sitä käytetään raaka-aineena lähinnä koristepuuesineisiin, kuten pannunalustoihin, veitsiin ja avaimenperiin.
Katajasta tehtyjen esineiden myynti ei ole kiellettyä Suomessa. Asetuksen mukaan aikaisemmin ”puumaisen ja pylväsmäisen katajan ottaminen koristepuuna tai -oksana kaupan pitämistä varten” oli ”kielletty”, mutta ”katajien ottaminen puuaineksen jalostamista varten sekä tähän tarkoitukseen kaupaksi tarjoaminen ja myyminen” oli kuitenkin ”sallittu”. Vuoden 2006 jälkeen pylväsmäinen kataja ei ole ollut rauhoitettu, mutta sen käytössä toivotaan malttia. Ahvenanmaalla yli kuusi metriä korkeat pylväskatajat ovat edelleen rauhoitettuja.
Käyttö > Katajanmarjat ravintona ja rohtona

Koska kataja on havupuu, sillä ei biologisesti katsottuna ole marjoja, vaan käpyjä. Sen pehmeät kävyt kuitenkin muistuttavat kovasti marjoja, ja niitä onkin suomen kielessä perinteisesti kutsuttu katajanmarjoiksi. Marjamaiset kävyt kypsyvät kolmantena kesänä. Ensimmäisenä vuotena kävyt ovat vihreitä, toisena sinisiä ja kolmantena vuonna, kypsinä käpyinä, lähes mustia.
Keskiajalla katajanmarjaa käytettiin Keski-Euroopassa pääasiassa mustapippurin väärennöksenä. Sen sijaan pohjoisessa katajanmarjaa on käytetty mausteena ja kansanlääkinnässä. Sen uskottiin myös suojelevan sekä pahoilta hengiltä että villieläinten hyökkäyksiltä.
Katajanmarjaa käytetään edelleen liharuokien ja perinteisten alkoholijuomien geneverin ja ginin maustamiseen. Katajakaljan ja oluen maustamiseen käytettiin aikaisemmin katajanmarjoja, ja oikeaoppinen sahti sihdattiin katajahavujen läpi. Katajanmarjajuomaa juotiin aikaisemmin erityisesti sadonkorjuujuhlien yhteydessä. Nykyään marjaa käytetään paljon erityisesti riistan maustamiseen. Skotlannissa joillakin alueilla sitä käytetään erityisesti savulohen mausteena.
Katajanmarjat ovat lievästi myrkyllisiä, joten suurina annoksina katajanmarjan käyttöä tulee välttää erityisesti raskaana olevien ja munuaissairauksista kärsivien kohdalla. Katajanmarjan myrkyllisyydestä huolimatta sitä on käytetty myös kansanlääkinnässä. Marjat lisäävät virtsan ja hien eritystä, joten rohtona niitä on käytetty munuais- ja rakkovaivoihin. Katajanmarjoista, havuista ja puulastuista tislattua öljyä on käytetty ulkoisesti kihtiin ja reumatismiin, sillä se parantaa pintaverenkiertoa. Useimpien katajien oksien kärjistä löytyy Oligotrophus juniperinus -äkämäsääskilajin aiheuttamia äkämiä. Maidossa keitettyinä näitä äkämiä käytettiin hinkuyskää vastaan.
Käyttö > Koristekasvina

Metsäkataja on suosittu puisto- ja puutarhakasvi, ja siitä on jalostettu useita erilaisia lajikkeita.
Esimerkkejä lajikkeista:
irlanninkataja ’Hibernica’
kääpiökataja ’Repanda’
pilarikataja ’Suecica’, ’Arnold’, ’Norrback’