stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Orijalainen kirjaimisto

| Orijalainen kirjaimisto |
| --- | --- |
 Orijan kielen omakielinen nimitys (oṛiā bhāṣā) orijalaisilla kirjaimilla kirjoitettuna.
Tyyppi:  abugida
Kielet:  orija
Kirjoitussuunta:  vasemmalta oikealle
ISO 15924:  Orya, 327
Unicode-lohko:  0B00–0B7F
Orijalainen kirjaimisto (orijaksi ଓଡ଼ିଆ ଲିପି, oṛiā lipi, ଉତ୍କଳ ଲିପି utkaḷa lipi tai ଉତ୍କଳାକ୍ଷର utkaḷāṣara) on orijan kielen kirjoitusjärjestelmä.
Historia ja käyttö

Varhaisin löydetty orijankielinen teksti on vuodelta 1051. Teksti on kirjoitettu kalinga-kirjaimistolla, joka kehittyi brahmista 500-luvulla. Nykyinen orijalainen kirjaimisto ei perustu suoraan kalinga-kirjoitukseen, vaan se luotiin 1100-luvulla bengalilaisen kirjaimiston varhaisen muodon pohjalta. Bengalilaiset kirjaimet periytyivät nagarista ja sitä kautta edelleen muinaisesta brahmi-kirjoituksesta.
Kirjaimet on kehitetty pyöreistä muodoista, koska kirjaimiston varhaisessa vaiheessa palmun lehdet olivat yleisesti käytetty kirjoitusalusta. Suorat viivat aiheuttivat helposti lehden halkeamisen, joten kirjainmerkit pyrittiin tekemään mahdollisimman kaareviksi.
Kirjaimistoa käytetään orijan lisäksi myös joidenkin Odishan vähemmistökielien kirjoittamiseen. Muun muassa santalia, mundaria, hota ja kuita kirjoitetaan Odishassa orijalaisilla kirjaimilla.
Konsonantit

Orijalaiseen kirjaimistoon kuuluu 35 konsonanttia.
Konsonantit > Peräkkäiset konsonantit

Muiden abugida-aakkostojen tavoin orijalaisessa kirjaimistossa tarkkeetonta konsonanttia seuraa oletusarvoisesti aina vokaali a. Vokaalin puuttuminen ilmaistaan lisäämällä konsonantin alapuolelle virama-tarke (orijaksi haḷanta). Esimerkiksi kirjaimesta କ ka [kɔ] saadaan କ୍ k [k].
Viramaa käytetään ennen kaikkea vierassanoissa. Kotoperäisissä sanoissa peräkkäisten konsonanttien yhdistelmät kirjoitetaan pääsääntöisesti yhdistelmäkirjaimina, jotka yksinkertaisimmassa tapauksessa muodostetaan kirjoittamalla jälkimmäinen konsonantti edeltävän alapuolelle. Jälkimmäisen konsonantin yläpuolinen kaariviiva jää näissä yhdistelmissä yleensä pois.
| --- | --- |
 କ ka + ଳ ḷa → କ୍ଳ kḷa  ଣ ṇa + ଟ ṭa → ଣ୍ଟ ṇṭa  ତ ta + ନ na → ତ୍ନ tna:  ନ na + ନ na → ନ୍ନ nna  ପ pa + ସ sa → ପ୍ସ psa  ସ sa + କ ka → ସ୍କ ska
Joillakin konsonanteilla on omat poikkeussääntönsä yhdistelmien muodostamiseen, ja monilla konsonanttiyhdistelmillä on vielä erityinen kirjoitusasu, jota ei voi suoraan päätellä yhdistettävistä konsonanteista.
Vokaalit

Orijalaisilla vokaaleilla on kaksi muotoa. Itsenäistä muotoa käytetään vokaalialkuisissa tavuissa, ja konsonantilla alkavat tavut kirjoitetaan lisäämällä vokaalia ilmaiseva tarkemerkki edeltävään konsonanttiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Orijalainen kirjaimisto Wikimedia Commonsissa
Lauri Silván

| Lauri Silván> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. maaliskuuta 1932 Tampere, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Late
Pelipaikka:  hyökkääjä
Pituus:  185 cm
Seura
Seura:  Tammerfors Bollklubb
Sarja:  Jääkiekon mestaruussarja
Lauri Johannes Silván (s. 13. maaliskuuta 1932 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelasi 22 maaottelua Suomen maajoukkueessa ja osallistui Oslon olympialaisiin 1952 ja Tukholman MM-kilpailuihin 1954.
"Late" Silván edusti kotimaassa Tammerfors Bollklubbia. Hän pelasi SM-sarjassa 43 ottelua vuosina 1950–1955 ja kokosi tehopisteitä 23 + 23 = 46. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1953,  1954 ja 1955 sekä saavutti SM-pronssia vuonna 1951.
"Late" Silván pelasi myös jalkapalloamestaruussarjassa kausilla 1949 ja 1951 tamperelaisen Ilves-Kissojen riveissä. Kaudella 1949 pelejä tuli yksi ja kaudella 1951 kaikkiaan 11 eli yhteensä 12 SM-sarjaottelua.
Työelämässä Silván työskenteli ensin Suomen Trikoon laitosmiehenä ja myöhemmin Tampereen vesilaitoksella.
Osasto Roininen

Neuvostoliiton 122. divisioonan eteneminen Sallassa
Osasto Roininen oli Kemijärven Joutsijärven, Sallan Märkäjärven ja Kuolajärven suunnalla talvisodassa majuri Vilho Roinisen komennossa taistellut sotilasosasto. Se muodostettiin 5. joulukuuta liittämällä yhteen majuri Roinisen Erillinen pataljoona 17 ja avuksi tullut Erillinen pataljoona 25. 12. joulukuuta osastolle alistettiin vielä Erillinen pataljoona 26..
Osasto torjui neuvostoliittolaisen divisioonan ja kykeni vastahyökkäämään 14. tammikuuta 1940 mennessä Vuosamonselästä Märkäjärvelle, mihin rintama vakiintui. Myöhemmin rintamavastuun alueesta otti Svenska Frivilligkåren.
122. divisioonan hyökkäysvaihe

Neuvostoliiton 122. divisioonan ja 88. divisioonan tehtävä oli vallata kahdessa viikossa Rovaniemi ja jatkaa edelleen Tornioon, jotta suomalaisten maayhteys Ruotsiin voitaisiin katkaista. 122. divisioona ylitti Suomen rajan 30. marraskuuta 1939 Sallan Hanhivaarassa kello 12:15 ja hyökkäsi hyökkäsi 7. joulukuuta Sallan Kuolajärvellä.
Suomalainen pataljoona hävisi taistelun ja vetäytyi Sallan silloiseen kirkonkylään. 8. joulukuuta neuvostojoukot tunkeutuivat kirkonkylään ja saivat sen kokonaan vallattua seuraavana päivänä. Suomalaisten puolustus murtui Märkäjärvellä 12. joulukuuta ja puolustavat joukot vetäytyivät noin kymmenen kilometriä Salmivaaraan.
Osasto Roinisen torjuntavaihe ja eteneminen

18. joulukuuta suomalaiset torjuivat Joutsijärvellä 122. divisioonan päähyökkäyksen. Samana päivänä neuvostoliittolaisrykmentin selustaan päässyt jalkaväkirykmentti 40:n ensimmäinen pataljoona tuhosi Pelkosenniemen taistelussa neuvostorykmentin huoltokeskuksen ja kenttätykistöpatteriston tuliasemat. Sodankylää ja Kemijärveä vastaan suuntautunut uhka saatiin näin torjutuksi. 19. joulukuuta osasto Roininen lähtee vastahyökkäykseen Joutsijärven eteläpuolelta, venäläisdivisioonan sivustalta, saavuttaen menestystä. Seuraavana päivänä yksi neuvostoliittolaispataljoona tunkeutuu Mäntyvaarassa suomalaisselustaan, mutta tuhoutuu taisteluissa.
Neuvostoliiton 122. divisioonan pataljoona yllätti 20. joulukuuta reserviin siirretyn Erillinen pataljoona 17:n kaksi komppaniaa. Syntyy nelituntinen Mäntyvaaran taistelu, jossa suomalaiset menettivät 17 kaatunutta ja neuvostoliittolainen pataljoona 300 kaatunutta, ja neuvostoliittolaiset vetäytyivät. Suomalaisten sissitoiminta ja ankara sää aiheuttivat vaikeuksia huollolle, ja 10. tammikuuta 1940 122. divisioona aloitti vetäytymisensä Märkäjärvelle.
Ruotsalainen vapaaehtoinen laivueen vahvuinen lentorykmentti 19 aloitti 12. tammikuuta suomalaisten taistelun tukemisen Sallassa hyökkäämällä Märkäjärvellä. Kolme neuvostoliittolaista Polikarpov I-15 -hävittäjää tuhoutui maassa ja yksi ilmassa. Kaksi neljästä Suomeen lähetetystä ruotsalaisesta Hawker Hart I -hävittäjäpommittajasta törmäsi toisiinsa ilmassa ja tuhoutui. 122. divisioona oli vetäytynyt 14. tammikuuta mennessä Vuosamonselästä Märkäjärvelle.
Neljä suomalaispataljoonaa hyökkäsi 18. tammikuuta Märkäjärvelle, mutta ne eivät onnistuneet murtamaan 122. divisioonan puolustusta. Seuraavana päivänä suomalaiset ryhmittäytyvät puolustukseen. Taistelut saivat tämän myötä asemasotaluonnetta, koska suomalaiset eivät olleet riittävän taistelukykyisiä jatkaakseen hyökkäystään. Partiointi ja sissitoiminta jatkuivat.
Svenska Frivilligkåren liitettiin Suomen armeijaan 20. helmikuuta 1940 ja se otti 28. helmikuuta rintamavastuun Märkäjärvellä.
Osasto Roinisen organisaatio

Erillinen pataljoona 17
Erillinen pataljoona 25
Erillinen pataljoona 26
Jalkaväkirykmentti 40
Kenttätäydennysprikaatin VIII (VIII/KT-Pr.) pataljoona ja
Kenttätäydennysprikaatin IX pataljoona
Kenttätykistöpatteri
Osasto Roininen ja Svenska Frivilligkåren Sallassa.
ORP Orzeł (1938)

| ORP Orzeł |
| --- | --- |
 ORP Orzeł

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Koninklijke Maatschappij De Schelde, Vlissingen, Alankomaat
Kölinlasku:  14. elokuuta 1936
Laskettu vesille:  15. tammikuuta 1938
Palveluskäyttöön:  2. helmikuuta 1939
Poistui palveluskäytöstä:  kadonnut, oletettavasti tuhoutunut 11. kesäkuuta 1940
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 110 t (pinnalla) 1 473 t (sukelluksissa)
Pituus:  84,0 m
Leveys:  6,7 m
Syväys:  4,17 m
Nopeus:  19,4 solmua (pinnalla) 9,0 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  60
Aseistus
Aseistus:  1 x Bofors 105 mm wz. 25 tykki 2 x kaksiputkista Bofors 40 mm wz. 36 1 x Hotckiss 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä 12 × 550/553 mm torpedoputkea, joihin 20 torpedoa
ORP Orzeł (suom. Kotka) oli Puolan laivaston Orzeł-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa. Alus pakeni sodan alussa Virosta Britteinsaarille, kun se oli joutunut internoiduksi.
Valmistus

Alus tilattiin Alankomaista Koninklijke Maatschappij De Scheldeltä Vlissingenistä, missä köli laskettiin 14. elokuuta 1936 telakkanumerolla 205. Se laskettiin vesille 15. tammikuuta 1938 ja koeajot alkoivat 23. elokuuta. Alus luovutettiin tilaajalle 2. helmikuuta 1939. Puolan laivasto otti aluksen palvelukseen 10. helmikuuta.
Palvelus

Päällikkönsä Kloczkowskin komennossa alus saapui 7. helmikuuta 1939 Oksywiehen, missä se kolme päivää myöhemmin virallisesti esiteltiin laivaston ja hallituksen edustajille sekä otettiin palvelukseen sukellusveneosastoon. Osasto määrättiin operaatiovalmiuteen 24. elokuuta ja torpedoihin asetettiin sytyttimet.
Saksan hyökätessä Puolaan 1. syyskuuta kello 04.45 alus oli Oksywiessa, mistä se lähti merelle kaksi tuntia myöhemmin. Suunnitelman mukaan aluksen toiminta-alueena oli Gdanskinlahti ollen todellisuudessa reservinä. Saksalaisen lentokoneen miehistö havaitsi aluksen 4. syyskuuta, jolloin sukellusvene joutui syvyyspommihyökkäykseen. Alus kärsi vaurioita, joista pahin oli kompressorin rungon halkeaminen.
Aluksen päällikkö päätti siirtyä pois lahdelta ja alus saapui 5. toukokuuta Gotlannin eteläpuolelle etsien Saksan laivaston aluksia. Aluksen miehistö ilmoitti 10. syyskuuta päällikön sairastuneen vakavasti, mutta Saksan ilmaherruuden vuoksi sukellusveneellä ei ollut pääsyä Puolan satamiin. Miehistö päätti mennä Tallinnaan, jonne saapui 14. syyskuuta kello 21.30 Tallinnaan. Aluksen päällikkö siirrettiin seuraavana päivänä alukselta sairaalaan hoidettavaksi. Aluksen päällikkyys siirtyi Grudzinskille.
Saksan painostettua Viron hallitusta maan turvallisuuselimet internoivat miehistön, poistivat alukselta kaiken suunnistamisessa tarvittavan materiaalin sekä aloittivat aluksen aseistuksen purkamisen. Alukselta ehdittiin poistaa kuitenkin ainoastaan neljätoista torpedoa ennen miehistön aloittamaa pakoa 21. syyskuuta. Alus pääsi Skotlantiin ilman karttojaan, kun miehistö matkasi rannikkoja pitkin ja käytti apunaan listaa majakoista ja loistoista.
Alus pääsi Skotlannin rannikolle, jossa se korjasi radionsa. Alukselta lähetettiin viesti, minkä jälkeen Kuninkaallisen laivaston hävittäjä HMS Valorous (L00)|HMS Valorous]] saapui vastaanottamaan alusta sekä saattamaan sen satamaan.
Marraskuun alussa Orzeł huollettiin Caledon Yardilla Dundeessa, minkä jälkeen se liitettiin 1. joulukuuta Rosythiin sijoitettuun Britannian kuninkaallisen laivaston 2. sukellusvenelaivueeseen. Alus upotti 8. huhtikuuta 1940 Norjan rannikolla Lillesandin edustalla Saksan laivaston 5 261 tonnin joukkojenkuljetusaluksen Rio de Janeiron, joka oli matkalla Bergeniin mukanaan 400 sotilasta.
Alus lähti 23. toukokuuta Norjan rannikolle kuudennelle partiomatkalleen. Alukselle lähetettiin 1. ja 2. kesäkuuta radioviestit, joilla aluksen partiointialueeksi vaihdettiin Skagerrak. Aluksesta ei tämän jälkeen kuultu mitään. Aluksen viralliseksi katoamispäiväksi merkittiin 8. kesäkuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta ORP Orzeł (1938) Wikimedia Commonsissa
Silkkisimpukat

| Silkkisimpukat |
| --- | --- |
 Silkkisimpukoihin kuuluvia lajeja
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Simpukat Bivalvia
Alaluokka::  Autobranchia
Lahko::  Ostreida
Heimo::  Silkkisimpukat Pinnidae  Leach, 1819
Suvut
 Atrina  Pinna  Streptopinna 
Katso myös
   Silkkisimpukat Wikispeciesissä   Silkkisimpukat Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Silkkisimpukat (Pinnidae) on simpukoihin kuuluva nilviäisheimo. Heimon lajeja tavataan merivesistä.
Taksonomia ja anatomia

Silkkisimpukat jaetaan kolmeen sukuun. Lajeja heimossa on 22. Heimon lajien kuori on kookas, ja suurimmat lajit voivat kasvaa lähes 80 cm pitkiksi. Kuori on ohut, hauras ja muodoltaan kolmiomainen. Kuoren saranapuoli on suora. Silkkisimpukoiden jalka on kookas. Silkkisimpukat tuottavat vahvoja proteiinisäikeitä, joita kutsutaan nimellä byssus.
Levinneisyys ja elintavat

Silkkisimpukoita tavataan maailmanlaajuisesti erityisesti lämpimistä, mutta myös lauhkeista, meristä. Heimon lajit elävät kaivautuneina pehmeään muta- tai hiekkapohjaan.
Bertil Silve

Bertil Silve (18. maaliskuuta 1905 – 1969) oli suomalainen jalkapalloilija.
Silve edusti urallaan Helsingin Jalkapalloklubia ainakin vuosina 1923–1926. Hän voitti seurassa Suomen mestaruuden 1923. Hän oli voittamassa myös vuoden 1929 Suomen mestaruutta Helsingin Palloseuran riveissä. Silve pelasi Suomen maajoukkueessa kahdeksan maaottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Silo (yritys)

Silo-yhtiön logo vuodelta 1944.
Kudos Oy Silo, 1960-luvun lopulta alkaen Silo Oy, oli Turussa vuodesta 1928 vuoteen 1986 toiminut naisten alusvaatteita ja muita trikoopohjaisia valmisvaatteita tuottanut yritys.
Silon perusti Kestilän Pukimon johtajana toiminut August Laurén aluksi Kestilän tehdastiloihin, joista yritys muutti jatkuvasti suurempiin tiloihin kunnes sai 1942 modernit tuotantotilat Kupittaalle. Kupittaan tehdas ja varasto tuhoutuivat tulipalossa maaliskuussa 1954, mutta jo seuraavana vuonna valmistui uusi tehdasrakennus. Silon kiinteistöjä on 1990-luvulla modernisoitu ja laajennettu Turku Science Parkiin kuuluvaksi ElektroCityksi.
Silo siirtyi 1960-luvun alussa konsuli Valde Vainion omistukseen. Vuonna 1975 Antti ja Liisa Lindgrén ostivat taloudellisissa vaikeuksissa olleen Silon ja onnistuivatkin tervehdyttämään yritystä jossain määrin, mutta työntekijämäärä väheni kuudessa vuodessa noin puoleen.
Naisten alusvaatteet pysyivät yrityksen päätuotteina 1970-luvulle asti, mutta 1960-luvulla alettiin suunnitella ja valmistaa alusvaatteita myös miehille ja lapsille. Miesten paitoja Silo oli valmistanut jo 1930-luvulta lähtien. Silon käyttämiä vaatesuunnittelijoita olivat 1930–1940-luvuilla Hilkka Palojoki ja myöhemmin muiden muassa Elli Korppi, Paula Häiväoja, Irja Leimu, Sirkkaliisa Levo, Marja-Liisa Sulin, Soili Hannula ja Anneli Lehtonen sekä Ritva-Liisa Pohjalainen.
Silo oli suurimmillaan 1950-luvulla, jolloin se työllisti noin 800 henkeä ja oli Suomen Trikoon jälkeen Suomen toiseksi suurin trikoovalmistaja. 1970-luvulla Silon tehtaissa Turussa, Yläneellä ja Mynämäellä työskenteli noin 600 henkeä. Tuolloin yritys myi tuotteitaan Suomen lisäksi Ruotsiin ja Neuvostoliittoon, mutta 1980-luvulla idänkaupan osuus väheni ja teki tilaa viennille Keski-Eurooppaan. Tämä ei riittänyt pelastamaan yhtiötä, vaan se teki konkurssin keväällä 1986.
Yritys tunnettiin pitkäaikaisesta iskulauseestaan Silo luo suloa, jonka keksi yritykseen vuonna 1935 mainospäälliköksi palkattu Olavi Paavolainen.
Aiheesta muualla

Pörssitieto: Silo Oy.
Sima (arkkitehtuuri)

Vino ja vaakasuora sima merkittynä doorilaiseen entablementtiin.
Sima (m.kreik. σιμός, simos, mon. σίμαι, simai) on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ja yleisesti klassista arkkitehtuuria edustavissa rakennuksissa korniisiin ylälaidassa geisonin yläpuolella oleva kattolista ja räystäskouru, jonka tehtävänä oli sadeveden johtaminen pois katolta. Simat luetaan joskus mutta ei aina osaksi korniisia.
Poseidonian eli Paestumin Athenen temppelin siman leijonanpäällä koristeltu veden ulostuloaukko.
Erityisesti simalla viitataan rakennuksen lyhyiden sivujen vinoihin kattolistoihin ja kouruihin päätykolmion ylälaidassa, jossa oli lähes aina simat. Usein myös rakennuksen pitkien sivujen ylälaidassa oli vaakasuorat simat. Tällöin niissä oli yleensä määrävälein veden ulostuloaukot, jotka oli usein tehty leijonanpään muotoisiksi. Simat oli valmistettu yleensä terrakotasta tai marmorista.
Sillbölen kaivos

Opaste Kaivokselan rautakaivoksen jäänteille Vantaan Kaivokselassa.
Sillbölen kaivos  (myös Silvolan kaivokset tai Kaivokselan kaivokset) on Vantaan kaupungin länsiosassa Kaivokselassa sijaitseva historiallinen rautamalmikaivos, joka oli toiminnassa vuosina 1744–1866.
Historia

Vuorimestari Magnus Linder löysi vuonna 1744 rautamalmiesiintymän Mätäojan laakson itäpuolelta Sillbölen ratsutilan mailta Helsingin pitäjästä. Suomalaiset ruukit toivat tuohon aikaan malminsa enimmäkseen Ruotsista, joten esiintymä herätti toiveikkuutta. Malmin laadun takia louhinta kävi kuitenkin kannattamattomaksi ja se lopetettiin vuonna 1770. Seuraava, vuonna 1785 alkanut louhintakausi taas keskeytyi Kustaa III:n sotaan kolme vuotta myöhemmin.
Kaivostoiminta alkoi jälleen vuonna 1823, jolloin vuorimestari Carl Lundström valtasi kaivoksen omiin nimiinsä ja aloitti koelouhinnan. Tuolloin löydettiin huomattavan puhdasta malmia, jopa 60 %:n pitoisuuksia. Avolouhoksia kaivettiin aina 50 metrin syvyyteen.lähde? Koska kaivostoiminnan harjoittajaksi ei löytynyt yksityistä yrittäjää, valtio otti kaivoksen toiminnan vastuulleen vuonna 1825 ja rakennutti sen malmia varten Leineperin masuunin Kullaalle vuonna 1826. Sekä kaivoksen että masuunin tuotteet saivat kuitenkin ostajilta huonon vastaanoton. Vuonna 1830 valtio luopui kannattamattomasta kaivoksesta ja myi sen huutokaupalla senaattori Anders Henrik Falckille, ruukinpatruuna John Jacob Julinille ja vuorimestari Gustaf Idestamille. Falck osti samana vuonna myös Leineperin ruukin valtiolta.
Sillbölen kaivos oli varsinkin 1830–1840-luvuilla Suomen suurimpia rautakaivoksia. Sen louhokset olivat nimeltään Linderinkaivos, Vuorimestarinkaivos, Pitkäkaivos, Kaltevakaivos ja Yhtiökaivos. Louhittu malmi kuljetettiin talvisin Munkkiniemen lastauspaikalle, josta omistajat laivasivat osuutensa omille ruukeilleen sulatettavaksi. Sillbölen malmista sulatettu takkirauta soveltui hyvin saksalaistaontaan. Louhintakustannukset olivat kuitenkin melko suuret. Vuosina 1856–1860 kaivosta vuokrasi ruotsalainen kaivosvouti Lars Nordling, joka joutui eroamaan riitauduttuaan kaivosmisten kanssa niin pahasti, että nämä uhkasivat lähteä jos hän ei lähtisi. Tämän jälkeen omistajayhtiö jatkoi kaivoksen toimintaa itse, kunnes se lakkasi lopullisesti vuonna 1866. Syynä oli taloudellinen lamakausi, ei malmikentän ehtyminen, sillä syvemmällä maan alla olisi ollut yhä lisää rautamalmia.
Museoviraston muinaisjäännösrekisterin mukaan Sillbölestä louhittiin koko sen toiminta-aikana yhteensä 207 952 kippuntaa eli noin 35 352 tonnia rautamalmia.
Nykyaika

1960-luvulla rakennettu Kaivokselan lähiö (ruots. Gruvsta) on saanut nimensä kaivoksesta. Kaivos sijaitsee taajaman länsipuolella Kaivokselan ala-asteen ja urheilukentän tuntumassa. Alue on virkistyskäytössä puistomaisena ulkoilualueena, joskin yksityisessä omistuksessa, ja se on suojeltu muinaisjäännösalue. Siellä sijaitsee yhä 12 eri kokoista avointa kaivoskuilua, joista syvin on 51 metriä syvä. Useimmat kuiluista on nykyisin aidattu paaluaidoilla.
Turvallisuuden takia aidattuja rautakaivoksen kuiluja Vantaan Kaivokselassa.
Rautakaivoksen kuiluja.
Rautakaivoksen jäänteitä.
Silopuikkokalat

| Silopuikkokalat |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset  Actinopterygii
Lahko::  Yhdyskiduskalat  Synbranchiformes
Heimo::  Silopuikkokalat  Chaudhuriidae  Annandale, 1918
Suvut
 Bihunichthys  Chaudhuria  Chendol  Garo  Nagaichthys  Pillaia 
Katso myös
   Silopuikkokalat Wikispeciesissä   Silopuikkokalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Silopuikkokalat (Chaudhuriidae) on yhdyskiduskaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Aasiasta.
Lajit ja esiintyminen

Silopuikkokalojen heimoon kuuluu 6 sukua ja noin 9 lajia. Ne ovat pienikokoisia ankarias- tai matomaisia kaloja, jotka kasvavat kooltaan vain noin 3–8 cm pitkiksi. Tyypillisiä piirteitä ovat suomuton ruumis ja pitkät selkä- ja peräevät, jotka eräillä lajeilla ovat yhtyneet pyrstöevän kanssa. Selkäevässä ei ole piikkejä. Silopuikkokaloja jatavataan alueelta, joka ulottuu Intiasta Thaimaan kautta Koreaan ulottuvalta alueelta. Ne elävät järvissä ja hitaasti virtaavissa vesissä usein runsaan vesikasvillisuuden joukossa. Ne voivat myös kaivautua pohjamutaan.
Orokit

Orokit eli ultat ovat Venäjällä Sahalinin saarella asuva tunguusilaista orokin kieltä puhuva kansa. Nimitys orok perustuu ilmeisesti poroa tarkoittavaan sanaan oron. Sitä ei tule sekoittaa samankantaisiin nimityksiin orotšit tai orotšenit, joista jälkimmäinen on tarkoittanut kaikkia poronhoitoa harjoittavia tunguuseja. Nykyisin kansan ja kielen nimitykseksi on vakiintumassa ulta. Heillä on laissa tunnustettu Venäjän vähälukuisen alkuperäiskansan asema.
Asuinalue ja lukumäärä

Orokit jakautuvat kahteen ryhmään. Pohjoisryhmä asuu Sahalinin alueen Valin taajamassa ja eteläryhmä lähellä Poronaiskin kaupunkia. Vuonna 1897 pohjoisorokkeja laskettiin olleen 445 henkeä ja eteläorokkeja 304. Neuvostoliiton vuoden 1926 väestönlaskennassa rekisteröitiin 162 pohjoisryhmän jäsentä. Eteläryhmän asuinalue kuului tuolloin Japaniin. Myöhemmissä Neuvostoliiton väestönlaskennoissa osa orokeista luettiin orotšeiksi tai Sahalinin evenkeiksi. 1990-luvulla orokkien todelliseksi lukumääräksi arvioitiin noin 400 henkeä.
Venäjän vuoden 2002 väestölaskennassa orokit rekisteröitiin nimellä ulta. Ultia eli orokkeja laskettiin olevan 346 henkeä, joista 298 asui Sahalinilla. Orokin kielen puhujia on vain muutamia kymmeniä. Kaikki orokit osaavat venäjää.
Etninen historia

On arveltu, että orokit ja ultšat muodostivat aikaisemmin yhtenäisen poronhoitajakansan, josta osa muutti muutamia satoja vuosia sitten Sahalinille. Orokin, ultšan ja nanain kielet ovat läheistä sukua keskenään. Kansatieteelliset tutkimukset osoittavat orokkien asuneen Sahalinilla jo pitkään.
Elinkeinot ja kulttuuri

Perinteisiä elinkeinoja ovat kalastus ja metsästys. Kesällä orokit asuivat kiinteissä asutuksissa, talvella he liikkuivat poroilla. 1800–1900-lukujen vaihteessa alettiin harjoittaa kaupallista hylkeenpyyntiä ja kalastusta. Poronhoidosta jouduttiin vähitellen luopumaan ja eteläorokit asettuivat vakituisiin asutuksiin. Suhteet naapurikansoihin nivheihin ja ainuihin sekä mantereelta muuttaneisiin ultšoihin, nanaihin ja udeheihin olivat läheiset. Perinteiseen uskontoon kuului luonnonhenkien palvonta, karhunpeijaiset ja šamanismi.
Nykytilanne

Neuvostoaikana pohjoisorokit koottiin Valin taajamaan, johon perustettiin yksi suuri kolhoosi (myöhemmin sovhoosi). Eteläorokit muodostivat kalastuskolhoosin. Elintavat ja kulttuuri ovat muuttuneet voimakkaasti, mutta kansallinen itsetunto on vahva ja nuoriso on kiinnostunut kansansa perinteistä.
Aiheesta muualla

The Red Book of the Peoples of the Russian Empire: the Oroks. (englanniksi)
Oroki (ulta). (venäjäksi)
Simatympönen

| Simatympönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Hymenogastraceae
Suku::  Tympöset Hebeloma
Laji::  sacchariolens
Kaksiosainen nimi
 Hebeloma sacchariolens  Quél. 
Synonyymit
 tuoksutympönen 
Katso myös
   Simatympönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Simatympönen (Hebeloma sacchariolens) on laakea, likaisen nahanvärinen tympöslaji. Sen heltat ovat aluksi nahanruskeat ja muuttuvat myöhemmin harmaanruskeiksi. Jalka on valkojauheinen. Sieni haisee karamellilta. Sieni kasvaa rehevissä metsissä ja puutarhoissa. Se on Suomessa harvinainen.