Gamal Abdel Nasser
Egyptin johdossa

Egyptissä valtaan noussut ryhmittymä oli aluksi hyvin hajanainen. Tuolloinen eversti Nasser oli upseerien ryhmittymän johtohahmo, vaikka Egyptin ensimmäiseksi presidentiksi valittiinkin Palestiinan sodan aikana tunnetuksi tullut kenraali Muhammad Naguib. Nasser oli suuremmalle yleisölle tuntemattomampi. Loppuvuodesta 1954 hän kuitenkin voitti Naguibin kanssa käynnistyneen valtakamppailun. Jälkimmäinen pidätettiin ja Nasserista tuli Egyptiä hallinneen vallankumousneuvoston puheenjohtaja, eli käytännössä koko maan johtaja. Presidentiksi hän valitutti itsensä näennäisvaaleilla keväällä 1956 ja vei samalla läpi uuden perustuslain. Virallisten tulosten mukaan Nasseria oli äänestänyt presidentiksi 99,948 % egyptiläisistä ja perustuslain muutosta 99,8 % Vapailla upseereilla oli heti ongelmia entisen siirtomaaisäntä Britannian kanssa. Kiistakysymyksiä olivat Suezin kanava ja Sudanin asema. Nasser uskoi sudanilaisten itse haluavan pysyä osana Egyptiä ja sudanilaiset saivat pitää tulevaisuudestaan vuonna 1953 vapaat vaalit. Nasserin pettymykseksi he äänestivät kuitenkin itsenäisyydestä, joka saavutettiin tammikuussa 1956. Britit suostuivat pitkien neuvottelujen jälkeen poistamaan joukkonsa Suezin kanavavyöhykkeeltä ja luovuttamaan sen hallinnan egyptiläisille.
Egypti alkoi Nasserin johdolla irtautua brittivalvonnasta myös konkreettisin teoin. Nasser oli hyvin näkyvästi mukana vuoden 1955 Bandungin konferenssissa Indonesiassa, joka antoi alkusysäyksen sitoutumattomien maiden liikkeen muodostumiselle kylmän sodan ajan Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton väliin jääneiden maiden parissa. Monet maista, kuten Intia, Indonesia ja Ghana, olivat Egyptin tapaan vastikään itsenäistyneitä köyhiä siirtomaita. Nasserista tuli tämän ryhmittymän yksi näkyvimpiä hahmoja Jugoslavian Josip Broz Titon ja Intian Jawaharlal Nehrun ohella.
Vapailla upseereilla ei alkujaan ollut varsinaista vasemmistolaista aatetta. Nasserin johdolla Egypti oli kuitenkin alkanut selvästi erkaantua länsimaista, mitä pidettiin merkkinä sen luisumisesta kohti itäblokkia. Tämä huolestutti etenkin maan entisiä siirtomaaisäntiä eli brittejä. Neuvostoliiton pelättiin korvaavan britit Suezin kanavan hallitsijoina. Toinen huolestunut taho oli Ranska, joka kävi parhaillaan Algerian sotaa. Nasser oli tukenut Algerian itsenäisyyttä äänekkäästi. Kolmas Egyptin tilanteesta huolestunut osapuoli oli itsenäistynyt Israel. Nasser ei tunnustanut Israelin valtiota, vaan piti sitä ”sionistisena entiteettinä”, joka oli tuhottava Lähi-idän vapauttamiseksi kolonialismin perinnöstä. Jälkimmäinen oli yksi tärkeimmistä Nasserin ulkopoliittisista tavoitteista. Kaikki tämä teki kolmen osapuolen silmissä Egyptin presidentin syrjäyttämisestä sotilaallisesti houkuttelevan vaihtoehdon.
Tilanne kehittyi Nasserin ostaessa suuren määrän sotilaskalustoa Tšekkoslovakian kautta syksyllä 1955. Nykyaikaisten aseiden saapuminen maahan olisi merkinnyt selvää etulyöntiasemaa Israeliin nähden. Heinäkuussa 1956 tehtiin puolestaan päätös Suezin kanavayhtiön kansallistamisesta. Nasser halusi paitsi kansallistaa kanavan, mutta myös rahoittaa kanavayhtiön osakkeilla Assuanin padon rakennuttamisen. Viimeinen niitti oli Tiraninsalmen sulkeminen israelilaiselta laivaliikenteeltä. 29. lokakuuta alkoi niin sanottu Suezin kriisi, kun Britannia, Ranska ja Israel iskivät Egyptiin. Siinain niemimaa menetettiin israelilaisille brittien ja ranskalaisten miehittäessä Suezin kanavavyöhykkeen. Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton väliintulo teki kuitenkin sodasta lyhyen. Suurvallat eivät halunneet Lähi-itään arvaamatonta konfliktia. Hyökkääjät joutuivat ankaran diplomaattisen painostuksen jälkeen vetämään joukkonsa alueelta. Yritys kukistaa Nasserin hallinto oli fiasko, joka johti sen sinetöimiseen. Nasserista tuli juhlittu kansallissankari.