stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
OutKast
Grammy-palkinnot

Voitot
| Vuosi | Kategoria | Nimi |
| --- | --- | --- |
| 2002 | Best Rap Performance By a Duo or Group | "Ms. Jackson" |
| 2002 | Paras rap-albumi | Stankonia |
| 2003 | Best Rap Performance By a Duo or Group | "The Whole World" |
| 2004 | Album of the Year | Speakerboxxx/The Love Below |
| 2004 | Best Urban/Alternative Performance | "Hey Ya!" |
| 2004 | Paras rap-albumi | Speakerboxxx/The Love Below |
Ehdokkuudet
| Vuosi | Kategoria | Nimi |
| --- | --- | --- |
| 1999 | Best Rap Performance By a Duo or Group | "Rosa Parks" |
| 2002 | Best Short-Form Music Video | "Ms. Jackson" |
| 2002 | Record of the Year | "Ms. Jackson" |
| 2002 | Album of the Year | Stankonia |
| 2004 | Producer of the Year Non-Classical | -- |
| 2004 | Best Short-Form Music Video | "Hey Ya!" |
| 2004 | Record of the Year | "Hey Ya!" |
| 2007 | Best Urban/Alternative Performance | "Idlewild Blue (Don't Chu Worry 'Bout Me)" |
| 2007 | Best Rap Performance by Duo or Group | "Mighty 'O'" |
| 2008 | Best Rap Performance by Duo or Group | "Int'l Player's Anthem (I Choose You)" w/ UGK |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
OutKast
| --- | --- |
Studioalbumit:   Southernplayalisticadillacmuzik  ATLiens  Aquemini  Stankonia  Speakerboxxx/The Love Below  Idlewild 
Muut albumit:   Big Boi and Dre Present... Outkast  Sir Lucious Left Foot: The Son of Chico Dusty  Vicious Lies and Dangerous Rumors 
Singlet:   "Player's Ball"  "Southernplayalisticadillacmuzik"  "Git Up, Git Out"  "Elevators (Me & You)"  "ATLiens"  "Jazzy Belle"  "Rosa Parks"  "Skew It on the Bar-B"  "Da Art of Storytellin' (Pt. 1)"  "B.O.B"  "Ms. Jackson"  "So Fresh, So Clean"  "The Whole World"  "Land of a Million Drums"  "Hey Ya!"  "The Way You Move"  "Roses"  "Ghetto Musick / Prototype"  "Mighty O"  "Morris Brown"  "Idlewild Blue (Don'tchu Worry 'Bout Me)"  "Hollywood Divorce"  "The Train" 
Muuta:   Diskografia  Dungeon Family  Idlewild (elokuva)
Rotenburg (Wümme)

| Rotenburg (Wümme) |
| --- | --- |
 Rotenburgin raatihuone.
 lippu:  vaakuna
 Rotenburg (Wümme)
 Koordinaatit: 53°6′N, 9°24′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Ala-Saksi
Piirikunta:  Landkreis Rotenburg (Wümme)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  99 km²
Korkeus:  30 m
Väkiluku (2018):  21 798
 – Väestötiheys:  218 as./km²
Postinumero:  27356
Suuntanumero(t):  04261
 
 www.rotenburg-wuemme.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rotenburgin sijainti Rotenburg Wümmen piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Ala-Saksin osavaltiossa.
Rotenburg (Wümme) on kaupunki Ala-Saksin osavaltiossa luoteisessa Saksassa. Se sijaitsee Hampurin metropolialueella noin 60 kilometriä Hampurista lounaaseen.
Maantiede

Rotenburg sijaitsee Pohjois-Saksan alangolla Achim-Verdenin geestialueen ja Zevenin geestialueen välissä. Rotenburgin keskustassa yhtyvät joet Wümme, Rodau ja Wiedau.
Historia

Rotenburgin perustamisajankohta on tulkinnanvarainen, sillä alueella on asuttu jo ammoisista ajoista. Piispa Rudolf I rakennutti Rotenburgiksi kutsutun linnan 1100-luvun lopulla varustukseksi ympäröivää seutua hallinneiden piispojen ja herttuoiden valtapyrkimyksiä vastaan. Nimi Rodeborg tai Rodenborch palautunee kiviainekseen, josta linna oli rakennettu. Nimi siirtyi vastaamaan ympäröinyttä asutusta. Rotenburgin kehitys oli tiukasti sidoksissa linnaan, ja paikkakunta poltettiin useaan otteeseen keskiajan ja uuden ajan taitteessa. Kolmikymmenvuotisen sodan jälkeen Rotenburgista tuli osa Ruotsin valtakuntaa. Ruotsalaiset modernisoivat vanhan linnoituksen perin juurin. Sittemmin he päättivät keskittää sotilaallisen voimansa läheiseen Stadeen, ja Rotenburgin strateginen merkitys väheni. Linnoitus oli käytössä vielä Napoleonin sodissa 1800-luvun alussa. Tuolloin Rotenburg kuului jonkin aikaa Ranskan keisarikuntaan. Sen jälkeen paikkakunta kuului Hannoverin kuningaskuntaan, jonka myötä siitä tuli osa Saksan keisarikuntaa 1871.
Linnake sai väistyä porvarillisen kaupungin tieltä 1840-luvulla. Rautatieverkkoon Rotenburg liitettiin 1874. Paikkakunta teollistui vasta 1900-luvulla ja virallisesti siitä tuli kaupunki vuonna 1929. Rotenburgilaiset antoivat kansallissosialisteille valtakunnallista keskiarvoa huomattavasti vahvemman mandaatin vuoden 1933 vaaleissa: kansallissosialistit saivat kaksi kolmasosaa Rotenburgin äänistä. Paikkakunnalla toteutettiin kansallissosialistien rotuhygieenisiä ohjelmia, kuten Aktion T4. Vuoden 1977 aluehallinnollisessa uudistuksessa Rotenburgista tuli uuden piirikunnan pääkaupunki. Rotenburgin keskusta modernisoitiin 1986–1996; muun muassa jalankulkuvyöhykkeitä laajennettiin.
Talous ja liikenne

Rotenburg sijaitsee taloudellisesti otollisella paikalla Hampurin, Bremenin ja Hannoverin muodostaman kolmion keskellä. Sairaala Agaplesion Diakonieklinikum Rotenburg ja Rotenburger Werke der Inneren Mission työllistävät yhteensä noin 3 500 henkeä. Ajoneuvoteollisuutta edustaa muun muassa Seico Verkaufsfahrzeuge GmbH.
Rotenburgin rautatieasema sijaitsee rataosuudella Bremen–Hampuri. Etäisyys Bremenin päärautatieasemalta on noin 43 kilometriä ja Hampurin päärautatieasemalta noin 73 kilometriä. Rotenburgin kautta kulkevia maanteitä ovat Bundesstraße 71, 75, 215 ja 440. Rotenburgissa on myös pieni lentopaikka,  Flugplatz Rotenburg (Wümme) (ICAO-Code: EDXQ), joka sijaitsee nelisen kilometriä keskustasta luoteeseen.
Ystävyyskaupungit

Siellä on ystävyyskaupunki
Aalter,  Belgia.
Muiden kanssa on pitkäaikaisia ​​ystävyyssuhteita Rot(h)enburg-nimistä kaupunkia:
Rotenburg an der Fulda,  Saksa
Rothenburg LU,  Sveitsi
Rothenburg/Oberlausitz,  Saksa
Czerwiensk (saksan Rothenburg an der Oder,  Puola)
Rothenburg (Saale),  Saksa
Rothenburg ob der Tauber,  Saksa
Lähteet ja viitteet

↑  Meine Gemeinde, meine Stadt - ausgewählte Daten auf Verwaltungseinheitsebene (VE) - Gebietsstand: 01.07.2018 Landesamt für Statistik Niedersachsen (LSN). Viitattu 13.10.2020.
↑  Entfernung Rotenburg Wümme Hamburg Luftlinie.org. Viitattu 19.4.2019.
1 2 3  Rotenburg damals und heute Rotenburg-wuemme.de. Stadt Rotenburg (Wümme). Viitattu 20.4.2019.
↑  Verkaufsfahrzeuge Seico.de. SEICO Verkaufsfahrzeuge GmbH. Viitattu 20.4.2019.
↑  Malline:Internetquelle
Aiheesta muualla

Rotenburg (Wümme), Ala-Saksi, Saksa — Sunrise, Sunset and Daylength
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Huey Lewis and the News

| Huey Lewis and The News |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1979–
Tyylilaji:  poprock, blue-eyed soul, blues rock
Kotipaikka:  San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Huey Lewis   John Pierce   Stef Burns   Tal Morris   Marvin McFadden   Rob Sudduth   Sean Hopper   Bill Gibson   Johnny Colla  
Entiset jäsenet:  Mario Cipollina   Chris Hayes   Ron Stallings  
Levy-yhtiö:  Chrysalis Records   EMI America Records   Elektra Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Huey Lewis and the News on yhdysvaltalainen rockyhtye, joka on ollut aktiivinen vuodesta 1979 lähtien. Yhtye saavutti 1980-luvulla useita Yhdysvaltain listaykkössijoituksia albumeillaan ja singleillään.
Historia

Huey Lewis and the Newsin juuret ovat kahdessa 1970-luvulla toimineessa kalifornialaisessa yhtyeessä Cloverissa ja Soundholessa. Sanfranciscolaisessa country rock -yhtyeessä nimeltä Clover lauloi Huey Lewis ja soitti koskettimia Sean Hopper. Yhtye muutti Englantiin vuonna 1976 kun Nick Lowe uskoi heidän sopivan brittiläiseen pubrock-skeneen. Lowe tuotti yhtyeen esikoissinglen ”Chicken Funk”. Clover julkaisi kaksi albumia, jotka eivät menestyneet, ja yhtye hajosi ja muutti takaisin Kaliforniaan. Siellä Lewis ja Hopper muodostivat yhtyeen nimeltä American Express, jonka muut jäsenet olivat Soundholessa yhdessä soittaneet Mario Cipollina (basso), Johnny Colla (saksofoni ja kitara) ja Bill Gibson (rummut). Mercury julkaisi yhtyeen ensisinglen, coverin nimeltä ”Exodisco”. Kitaristi Chris Hayes liittyi yhtyeeseen vuonna 1980. Se sai levytyssopimuksen Chrysalisilta ja vaihtoi nimekseen Huey Lewis and the News.
Huey Lewis and the News julkaisi esikoisalbuminsa Huey Lewis & the News vuonna 1980, mutta sen menestys oli vielä vaatimaton. Toinen albumi Picture This (1982) jo menestyi top-10-listalle nousseen singlen ”Do You Believe in Love” ansiosta, ja yhtye alkoi konsertoida ahkerasti. Kolmas albumi Sports (1983) myi moninkertaista platinaa ja nousi Yhdysvaltain listaykköseksi seuraavana vuonna. Myös albumin singlet ”Heart and Soul”, ”I Want a New Drug”, ”The Heart of Rock & Roll” ja ”If This Is It” pyörivät tiheään MTV:llä ja nousivat kaikki singlelistan top-10:een.
Huey Lewis haastoi ”Ghostbusters”-kappaleen tekijän Ray Parker Jr.:n oikeuteen vuonna 1984 kappaleensa ”I Want a New Drug” plagioimisesta. Juttu sovittiin oikeuden ulkopuolella.
Huey Lewis and the Newsin ensimmäinen listaykkössingle oli ”The Power of Love” elokuvan Paluu tulevaisuuteen soundtrackilta.
Yhtyeen neljäs albumi Fore! (1986) nousi listaykköseksi, kuten myös siltä otetut singlet ”Stuck with You” ja ”Jacob’s Ladder”. Myös kolme muuta singleä albumilta nousi top-10:een.
Yhtyeen seuraava albumi Small World (1988) oli aiempaa enemmän tyyliltään juurimusiikkia. Siltä nousi top-10:een single ”Perfect World”, mutta albumi jäi listasijalle 11 ja myi vain yksinkertaista platinaa.
Albumi Hard at Play (1991) julkaistiin EMI:n kautta ja jäi top-10:n ulkopuolelle. Yhtye konsertoi sen jälkeen harvakseltaan ja julkaisi vuosikymmenen aikana enää vain cover-albumin Four Chords & Several Years Ago (1994), joka ei myynyt edes kultaa. Yhtye on jatkanut levyttämistä albumeillaan Plan B (2001), Soulsville (2010) ja Weather (2020).
Jäsenet

Huey Lewis – laulu
Sean Hopper – kosketinsoittimet
Bill Gibson – rummut
Johnny Colla – kitara, saksofoni
Mario Cipollina – basso
Chris Hayes – kitara
Diskografia > Studioalbumit

Huey Lewis & The News (1980)
Picture This (1982)
Sports (1983)
Fore! (1986)
Small World (1988)
Hard at Play (1991)
Four Chords & Several Years Ago (1994)
Plan B (2001)
Soulsville (2010)
Weather (2020)
Diskografia > Kokoelma-albumit

Time Flies... the Best of (1996)
Greatest Hits (2006)
Diskografia > Livealbumit

Live at 25 (2005)
Sly and the Family Stone

Sly and the Family Stone on yhdysvaltalainen funk- ja soul-yhtye, joka toimi 1967–1983. Yhtyeen perusti siinä laulajana, kosketinsoittajana, kitaristina, säveltäjänä ja tuottajana toiminut Sylvester "Sly Stone" Stewart. Sly Stone on jäänyt populaarimusiikin historiaan funkin keskeisenä kehittäjänä James Brownin ohella. Yhtyeen basisti Larry Grahamin taas sanotaan ensimmäisenä käyttäneen peukutus-tekniikkaa bassossa (vuonna 1969 ilmestyneellä singlellä "Thank You Falettin' Be Mice Elf").
1960-luku ja nousu maineeseen

Yhtyeen alkuaikojen tyyliä on kuvailtu "psykedeeliseksi souliksi", koska se otti vaikutteita tuon ajan rock-musiikista. Ensimmäinen levy A Whole New Thing ilmestyi vuonna 1967. Levy-yhtiöltä kävi käsky tehdä yhtyeen toisesta levystä hieman ensimmäistä kaupallisempi, jotta se myisi paremmin. Omaa tyyliä ei kuitenkaan hylätty, mutta hieman yleisöystävällisempi lähestymistapa tuotti hitti-singlen "Dance to the Music" (itse albumi on samanniminen). Tuon singlen on katsottu ohjanneen myös muita soul-yhtyeitä kohti "psykedeelisempää" tyyliä.
Kolmas levy Life ei aikanaan menestynyt erikoisemmin kaupallisesti, mutta se on saanut etenkin myöhemmin positiivisia arvioita ja kolme kappaletta ("Life", "Fun", "M'Lady") päätyi yhtyeen Greatest Hits -kokoelmalle. Levy jatkoi flirttailua psykedeelisemmän rock-soundin (esim. kappale "Into My Own Thing") ja yhteiskunnallisen tematiikan ("Plastic Jim") kanssa.  Rumpali Greg Erricon breikkejä kappaleessa "Love City" on samplattu usein hiphop -levyille.
Yhtyeen neljäs levy Stand! sen sijaan nosti yhtyeen suoraan suosion huipulle. Levyltä julkaistiin suvaitsevaisuuden puolesta kantaa ottava listaykköseksi noussut single, "Everyday People". Levyltä löytyy kappaleita, kuten "Sing a Simple Song", jotka edustavat tyyliltään jo selkeästi funkia. 1980-luvun konemusiikin suuriin hitteihin kuulunut Bomb the Bassin kappale "Megablast" samplaa levyn päätösraitaa "You Can Make It If You Try" useasta kohdasta. Funk-tyyliä lähdettiin luotaamaan syvemmin vielä yhtyeen samana vuonna julkaistulla singlellä "Thank You Falettin' Be Mice Elf", jota on pidetty ensimmäisenä peukutusbassoa sisältäneenä funk-kappaleena.
Vuoden 1969 ehdottomiin huippukohtiin kuului myös yhtyeen esiintyminen Woodstock-festivaalilla ja elokuvassa, jonka myötä orkesterin maine levisi lopullisesti kansainväliseen tietoisuuteen. Woodstock-elokuvassa nähtävässä taltioinnissa voikin nähdä live-esiintymisistään kuuluisan yhtyeen ehkä parhaimmillaan.
Yleisesti yhtyeen vahvuutena nähtiin sen erityisen energisyytensä lisäksi muusikoiden saumaton yhteistyö sekä lauluosuudet, joissa yhtyeen jäsenet hoitavat osuutensa vuorotellen soul-musiikista tuttuun tyyliin. Sly Stonen oma baritoni-ääni erottuu joukosta hyvin persoonallisena, ja hän onkin yksi helpoiten tunnistettavimpia soul-laulajia. Basisti Grahamin ääni taas on joukon selvästi matalin.
1970-luku ja romahdus

Menestyneen Stand! -levyn jälkeen Sly Stonen henkilökohtaiset ongelmat alkoivat heijastua vahvasti yhtyeen toimintaan. Esiintymiset eivät tahtoneet usein sujua kunnolla ja vuonna 1970 ei ilmestynyt uutta levyä, vaan levy-yhtiö laittoi markkinoilla Greatest Hits -kokoelman. Vuonna 1971 julkaistu albumi There's A Riot Going on muutti ennen positiivisen yhtyeen soundin huomattavasti synkemmäksi. Muut yhtyeen jäsenet olivat nyt jääneet hieman syrjään Sly Stonen ottaessa itselleen yhä enemmän tilaa. Levy on myös tuotannoltaan hyvin rosoinen, mikä aikanaan jakoi vahvasti kriitikoiden mielipiteitä. Levyä pidetään kaikesta huolimatta funkin klassikkolevynä ja sen vaikutus myöhempään populaarimusiikkiin on ollut suuri. Esimerkiksi levyn "Family Affair" -single on ensimmäisiä levytyksiä, jossa on käytetty koneellista rytmiraitaa.
Kaksi vuotta myöhemmin ilmestyi hieman vaihtuneella kokoonpanolla tehty albumi Fresh. Sen soundi on hieman edeltäjäänsä selkeämpi ja levyä pidetään niin ikään erittäin onnistuneena. Levyllä yhtyeen kokoonpano oli jo ehtinyt muuttua Sly Stonen aiheuttamien ongelmien takia. Basisti Larry Graham ja rumpali Greg Errico oli korvattu uusilla muusikoilla (itse asiassa Sly soittaa levyn useimmat bassoraidat itse). Fresh-albumin jälkeen Sly Stonen ongelmat huumeiden kanssa pahenivat entisestään. Vuoden 1974 Small Talk -levyltä nousi vielä yksi single listojen kärkeen, mutta yhtyeen suosio oli jo hiipumassa. Sen jälkeen  1970-luvulla ja vielä 1980-luvun alussa seurasi sarja eritasoisia come back -yrityksiä, kunnes vuonna 1983 Sly Stone vetäytyi julkisuudesta.
Myöhempi maine

Sly and The Family Stonella on ollut erittäin suuri vaikutus moniin aikansa merkittävimpiin musiikintekijöihin, ja yhtye sekä Sly Stone itse luetaan nykyään afroamerikkalaisen musiikin historian keskeisiin nimiin. Jazzpianisti Herbie Hancock piti Sly and the Family Stonea lempiyhtyeenään sekä suurimpana inspiraation lähteenä, kun hän siirtyi 1970-luvun alussa jazz-funkin pariin. Hancockin tunnetuimmalla jazz-funk-levyllä, Headhunters, on Slyn mukaan nimetty raita. Miles Davisin taas kerrotaan soitattaneen Fresh-levyn kappaletta "In Time" levysoittimesta omalle yhtyeelleen lukuisia kertoja peräkkäin ja sanoneen, että tältä meidänkin pitää kuulostaa. George Clinton puolestaan on eräässä haastattelussa nimennyt Sly Stonen albumit vuosilta 1971 ja 1973 omiksi lempilevyikseen.
1990-luvun puolivälin jälkeen Sly and the Family Stonen jäsenet ovat esiintyneet yhdessä eri kokoonpanoilla ja nimillä kuitenkin ilman Slyta itseään. Vuonna 2007 alkoi kiertue, mihin Sly itse otti osaa. Hänen yhtyeessään oli mukana lisäksi Cynthia Robertson, Vet Stone ja Pat Rizzo. Tämä kokoonpano esiintyi Pori Jazzissa, mutta Sly jaksoi tulla lavalle vain viiden kappaleen ajaksi muun yhtyeen hoitaessa loput keikasta, ja Helsingin Sanomien kriitikko kirjoitti, että Slyn pitäisi pysyä aiemmista saavutuksistaan huolimatta kotona huonon esiintymiskunnon takia. Kiertueen edetessä Stone pääsi kuitenkin yhä enemmän eroon vuosikymmenten keikkailutauosta johtuneesta heikosta esiintymiskunnostaan ja Pariisin l´Olympia -klubin esiintyminen kirvoitti jo ensimmäiset positiiviset arviot kiertueelta.
Yhtyeen jäsenet

kokoonpano 1967–1971:
Sly Stone – laulu, koskettimet, kitara
Freddie Stone – kitara, laulu
Larry Graham – basso, laulu
Rosie Stone – koskettimet, laulu
Cynthia Robinson – trumpetti
Jerry Martini – saksofoni
Greg Errico – rummut
muutokset kokoonpanossa vuonna 1973 ja 1974:
Andy Newmark – rummut (1973)
Bill Lordan (1974)
Rusty Allen – basso (1973)
Vet Stone (Slyn pikkusisko laulaa kaikilla yhtyeen levyillä mutta virallinen jäsen vasta Small Talk -levyllä)
Pat Rizzo – saksofoni (Martini jatkaa myös)
Sid Page – viulu (1974)
Diskografia

A Whole New Thing (1967)
Dance to the Music (1967)
Life (1968)
Stand! (1969)
There's A Riot Going on (1971)
Fresh (1973)
Small Talk (1974)
High On You (1975), julkaistiin Slyn soololevynä
Heard you missed me well I´m back (1976)
Back on the Right Track (1979)
Ain´t But The One Way (1983)
Muqtada al-Sadr

| Muqtada al-Sadr |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1974 Najaf, Irak
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Muqtada al-Sadr (s. 1974) on Irakissa vaikuttava šiialainen uskonnollinen johtaja. Sadrista tuli tunnettu vuonna 2003 alkaneen Irakin sodan aikana, jolloin hän johti isänsä suurajatollah Muhammad Sadiq al-Ṣadrin perustamia hyväntekeväisyysjärjestöjä ja Mahdin armeijana tunnettua aseellista joukkoa, joka otti yhteen Irakin hallinnon ja Yhdysvaltojen joukkojen kanssa. Myöhemmin Muqtadan kannattajat eli sadristit ovat osallistuneet Irakin politiikkaan vaalien kautta. Sadr on noudatellut Yhdysvaltojen vetäytymisen jälkeen nationalistista ja Iranin vastaista politiikkaa. Sadristeilla on huomattava kannatus etenkin Irakin köyhän šiialaisen väestön keskuudessa.
Elämäkerta > Nuoruus

Muqtada al-Sadr syntyi Najafissa Irakissa vuonna 1974. Hänen isänsä oli suurajatollah Muhammad Sadiq al-Ṣadr. Muqtada al-Sadr opiskeli uskonnollisessa koulussa (ḥawzah) Najafissa ja hän omaksui isänsä konservatiivisen ideologian. Häneen vaikutti myös hänen lankonsa ajatollah Muhammad Baqir al-Sadr. Muqtadan isä kuoli vuonna 1999 iskussa, jonka taustalla on sanottu olleen Saddam Husseinin johtaman Irakin hallinto. Samalla sai surmansa myös Muqtadan kaksi veljeä. Muqtadan isä oli johtanut uskonnollista koulua, jonka johtoon nousi hänen kuolemansa jälkeen irakilainen uskonoppinut Kazim al-Haʾiri. ja Muqtadasta tuli hänen oppilaansa.
Elämäkerta > Amerikkalaisjoukkojen vetäytymisen jälkeen

Vuonna 2010 Muqtadan onnistui ratkaista maata uhannut kriisi, kun hän sai Iranin tukemaan Malikin uutta hallitusta. Sadristit saivat jälleen vastineeksi tuestaan merkittäviä asemia hallinnossa. Muqtada palasi Irakiin tammikuussa 2011 ja häntä vastaanottamassa Najafissa oli tuhansia hänen kannattajiaan. Sadristit voittivat 32 paikkaa Irakin vuoden 2014 vaaleissa ja ääri-islamilaisen Isis-järjestön vallattua huomattavia alueita Irakissa Muqtada perusti uusia asejoukkoja entisen Mahdin armeijan pohjalta. Ne ja muut šiialaiset puoliaseelliset joukot menestyivät usein Irakin varsinaista armeijaa paremmin taisteluissa Isistä vastaan. Joistakin muista šiialaisista ryhmittymistä poiketen sadristit ovat vastustaneet edelleen Iranin vaikutusvaltaa, joka on lisääntynyt merkittävästi sitten amerikkalaisjoukkojen vetäytymisen.
Vuoden 2018 toukokuussa järjestetyissä Irakin parlamentti­vaaleissa Sadrin johtama Istiqama-puolue oli osa Saairun-liittoa, joka voitti 54 paikkaa ja oli näin suurin liittouma. Sadrin voittoa ja pääministeri Haider al-Abadin liittouman tappiota pidettiin merkkinä tyytymättömyydestä korruptioon. Saairun oli jälleen suurin liittouma Irakin parlamenttivaaleissa 2021. Sadr itse ei ollut kuitenkaan ehdolla johtamassaan liittoumassa, eikä näin voinut asettua pääministeriksi. Sen sijaan hän kieltäytyi neuvottelemasta hallituksen muodostamisesta Iraniin tukeutuvien šiialaisten puolueiden kanssa. Lopputuloksena oli pitkään jatkunut poliittinen epävakaus. Elokuussa 2022 Sadr ilmoitti jättävänsä politiikan. uutinen johti yhteenopttoihin Sadrin aseistautuneiden kannattajien ja Irakin turvallisuusjoukkojen välillä.
Aiheesta muualla

Muqtada Sadr's Battle Against U.S. - Bob Simon Interviews Iraq's Radical Cleric (englanniksi)
Sadr (oik) ja Iranin uskonnollinen johtaja Ali Khamenei vuonna 2019 tapaamisessa Teheranissa.
Omar al-Mukhtar

Omar al-Mukhtar.
Omar al-Mukhtar (myös ʿUmar al-Mukhtār ibn ʿUmar al-Minifī; k. 16. syyskuuta 1931 Suluq, Italian Kyrenaika) oli libyalainen uskonoppinut ja sissipäällikkö, joka kuului senusien islamilaiseen veljeskuntaan ja johti sotilaallista vastarintaa italialaisia valloittajia vastaan Kyrenaikan alueella vuosina 1923–1931. Hän jäi lopulta italialaisten vangiksi ja hänet teloitettiin. Nykyään häntä pidetään Libyassa kansallissankarina.
Varhaisemmat vaiheet

Mukhtar syntyi Kyrenaikassa vuosien 1856 ja 1862 välisenä aikana, mahdollisesti vuoden 1858 aikoihin. Hän kuului minifiyah-heimon ailat farhat -haaraan ja hänen suvullaan oli yhteys senuseihin. Hän opiskeli ensin Zanzurissa ja vuosina 1887–1895 koraanikoulussa senusien pääkeskuksessa Jaghbubissa. Hän siirtyi vuonna 1895 senusijohdon mukana Kufraan. Mukhtar toimi senusien šeikkinä al-Qasurissa vuosina 1897–1899, pohjois-Tšadin Ayn Qalakkahissa vuosina 1899–1903 ja sen jälkeen uudelleen al-Qasurissa. Hän opetti senusien ylläpitämässä zawiyassa. Tšadissa hän osallistui aseelliseen vastarintaan Ranskan joukkoja vastaan.
Vastarinnan johdossa

Italian aloitettua vuonna 1911 Osmanien valtakuntaan kuuluneen Libyan valloituksen Mukhtar ryhtyi järjestämään vastarintaa abid-heimon keskuudessa. Senusikapinan päättyessä vuonna 1917 hänestä oli tullut merkittävä hahmo senusijohtaja Muhammad Idrisin rinnalla. Kun Italia keväällä 1923 aloitti uuden hyökkäyksen senuseja vastaan, Idris pakeni Egyptiin ja nimitti Mukhtarin yhdeksi Kyrenaikan alueen vastarinnan johtajista. Sissijoukkoja Jebel Akhdarin vuoristoseudulla komentanut Mukhtar oli vastarintajohtajista taitavimpia ja lisäksi karismaattinen hahmo, joka houkutteli useita heimoja liittymään taisteluun. Hän onnistui jatkamaan vastarintaa vuosien ajan italialaisten suuresta ylivoimasta huolimatta. Hän sai lempinimen Assad al-Sahara, ”aavikon leijona”.
Kyrenaikan italialainen kuvernööri Ernesto Mombelli löi sissit taistelussa huhtikuussa 1925, mutta Mukhtar muutti taktiikkaansa ja onnistui saamaan lisäapua Egyptistä. Seuraava kuvernööri Attilio Teruzzi kiristi libyalaisiin kohdistettuja sortotoimia. Mukhtarin joukot tekivät maaliskuussa 1927 yllätysiskun Raheibassa, mutta yhteenotot Jebel Akhdarin alueella pakottivat hänet perääntymään. Vuosina 1927–1928 Mukhtar uudelleenjärjesti joukkonsa.
Vuonna 1929 Libyan kuvernööriksi tullut kenraali Pietro Badoglio neuvotteli sovinnon Mukhtarin kanssa saadakseen vastarinnan loppumaan. Mukhtar kuitenkin irtisanoutui siitä lokakuussa 1929 ja jatkoi vastarintaa. Maaliskuussa 1930 häntä kukistamaan saapui kenraali Rodolfo Graziani. Kun italialaisten suurhyökkäys kesäkuussa 1930 ei tuottanut tulosta, Graziani, kuvernööri Badoglio, Italian diktaattori Benito Mussolini ja siirtomaaministeri Emilio De Bono sopivat entistä armottomammasta strategiasta, jolla vastarinta saataisiin murrettua: Jebelin vuoristoalueen koko 100 000 asukkaan väestö päätettiin pakkosiirtää keskitysleireille Välimeren rannikolle ja Egyptin vastainen raja suljettiin avuntuonnin estämiseksi. Vuoden 1931 aikana Mukhtarin sissien tilanne alkoikin käydä vaikeaksi.
Mukhtar jäi lopulta italialaisten vangiksi 11. syyskuuta 1931 Zontan lähellä järjestetyssä väijytyksessä. Hänet tuomittiin Bengasissa järjestetyssä näytösoikeudenkäynnissä kuolemaan ja teloitettiin hirttämällä Suluqin keskitysleirissä 16. syyskuuta. Libyan viimeinenkin vastarinta mureni tämän jälkeen kolmessa kuukaudessa.