stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jordan Veretout
Ura > Seurajoukkueura

Veretout on FC Nantesin kasvatti. Hän debytoi seuran paidassa kaudella 2010–2011, kun se pelasi Ligue 2:ssa. Kaudeksi 2013–2014 Nantes nousi Ligue 1:een ja Veretout teki pääsarjadebyyttinsä elokuussa 2013. Kauden ainoan maalinsa 27 liigaottelussaan hän teki syyskuussa Lyonia vastaan. Kaudella 2014–2015 Veretout pelasi 36 liigaottelua ja teki niissä seitsemän maalia.
Heinäkuussa 2015 Veretout siirtyi Englannin valioliigan Aston Villaan. Hän pelasi Valioliigassa 25 ottelua, joissa 21 kertaa avauskokoonpanossa. Kauden 2016–2017 hän pelasi lainasopimuksella Ranskassa Saint-Étiennessä, jossa hänen saldonsa oli 35 liigaottelua ja niissä kolme maalia. Eurooppa-liigassa hän pelasi seitsemän ottelua. Kaudet 2017–2019 Veretout pelasi italialaista Fiorentinassa. Hän pelasi kahden kauden aikana 69 Serie A -ottelua ja teki niissä 13 maalia. Huhtikuussa 2018 hän teki kotiottelussa Laziota vastaan kolme maalia eli hattutempun mutta Lazio voitti ottelun 3–4. Kauden 2019–2020 Veretout oli lainalla AS Romassa, joka lunasti hänet itselleen kesällä 2020. Ensimmäisellä Roman-kaudellaan Veretout teki Serie A:ssa kuusi maalia 33 ottelussa, toisella kaudellaan kymmenen maalia 29 ottelussa ja kaudella 2021–2022 neljä maalia 36 ottelussa. Hän pelasi tuona aikana Eurooppa-liigassa 16 ottelua ja teki niissä kaksi maalia. Kaudella 2021–2022 hän pelasi Roman voittamassa Konferenssiliigassa kymmenen ottelua. Loppuottelussa Feyenoord Rotterdamia vastaan hän tuli vaihdosta kentälle 67. minuutilla.
Veretout palasi kesällä 2022 Ranskaan Olympique de Marseillen joukkueeseen. Hän on kaudella 2022–2023 pelannut marraskuun loppuun mennessä Ligue 1:ssä 15 ottelua ja tehnyt niissä yhden maalin. Mestarien liigan alkulohkossa hän pelasi joukkueensa kaikki kuusi ottelua avauskokoonpanossa.
Ura > Maajoukkueura

Veretout on edustanut Ranskaa monissa nuorten maajoukkueissa. Vuonna 2013 hän oli mukana voittamassa alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruutta. Hän pelasi MM-turnauksessa joukkueensa kaikki seitsemän ottelua, teki maalin neljännesvälieräottelussa Turkkia vastaan ja teki Uruguayta vastaan pelatun loppuottelun päättäneessä ja lukemiin 4–1 päättyneessä rangaistuspotkukilpailussa joukkueensa toisen maalin.
Veretout pelasi Ranskan A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran syyskuussa 2021 kahdessa MM-karsintaottelussa. Hän pääsi hetkeksi kentälle lokakuussa 2021 kahdessa Kansojen liigan ottelussa ja marraskuussa 2021 yhdessä MM-karsintaottelussa. MM-kilpailuissa 2022 hän pelasi avauskokoonpanossa kolmannessa alkulohko-ottelussa Tunisiaa vastaan Ranskan jo varmistettua jatkopaikkansa. Se jäi hänen ainoaksi pelikseen turnauksessa, jossa Ranska saavutti hopeaa. Kuudessa maaottelussaan Veretout on ollut kaksi kertaa avauskokoonpanossa.
Saavutukset

Ranska
MM-kilpailut: hopea 2022
Kansojen liiga: mestaruus 2021
Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailut: mestaruus 2013
AS Roma
Konferenssiliiga: mestaruus 2022
Ludus Dacicus

Thraex-gladiaattori puisella sicalla, aseella jota Daakialaisten tiedetään käyttäneen falx-miekan ohella.
Ludus Dacicus tai Daakian gladiaattorikoulu oli yksi neljästä Rooman gladiaattorikoulusta (ludeista) antiikin Roomassa. Sen perusti keisari Domitianus (n. 81 - 96 jaa.), ja viimeisteli Trajanus (n. 98 - 117 jaa.), ja sitä käytettiin kouluttamaan gladiaattoreita Daakian sodissa otetuista daakialaisista vangeista. Se sijaitsi Colosseumin itäpuolella Caelius-kukkulan rinteissä.
Historia

Roomalaiset ottivat monesti daakialaisia vankeja ja usein heidät pakotettiin taistelemaan areenoilla. Dion Kassios mainitsee noin vuosina 31 eaa., Aktionin taistelun jälkeen, Augustuksen ottaneen daakialaisia vankeja ja pakottaneen heidät taistelemaan areenalla gladiaattoreina sveebiläisiä vankeja vastaan spektaakkelissa, joka saattoi kestää tauotta monta päivää putkeen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ludus Dacicus Wikimedia Commonsissa
Q.Stone

Q.Stone on suomalainen bluesrockia soittava yhtye. Yhtyeen perustajajäseniin kuuluvat muun muassa Kummeli-sketseistä tuttu Heikki Silvennoinen, Löytyn veljekset Mikko ja Sakari sekä Mikko Kuustonen. Kuustonen oli aiemmin toiminut Pro Fide -gospelyhtyeessä vokalistina. Yhtyeeseen liittyi myös kosketinsoittaja Harri Taittonen jonka korvasi myöhemmin Markku "Max" Tabell.
Q.Stonen toimintaan tuli tauko Kuustosen ryhdyttyä panostamaan enenevässä määrin omaan soolouraansa ja Silvennoisen Kummeli-sketsisarjaan. Ariel Neulaniemi sai yhtyeen kuitenkin esiintymään järjestämässään Larry Norman -muistoillassa Tavastia-klubilla 27. toukokuuta 2008. Yhtye esiintyi alkuperäiskokoonpanossaan lisättynä kitaristi Marzi Nymanilla. Kristillisen rockin isäksi kutsuttu helmikuussa 2008 kuollut Norman oli tuottanut Q.Stonen ensimmäisen levyn. Q.Stone soittaa myös Larry Normanin vuonna 1990 julkaistulla live-albumilla Live at Flevo.
Kesällä 2013 Q.Stone teki sarjan konsertteja Suomen eri festivaaleilla kokoonpanolla Mikko Kuustonen, Heikki Silvennoinen, Mikko Löytty, Sakari Löytty ja Max Tabell. Lisäksi Q.Stonen tuotannosta julkaistiin kokoelmalevy The Thrill Is Back (2013).
Kokoonpanot > 1987

Mikko Kuustonen – laulu, huuliharppu, dobro
Jokke Kantola – kosketinsoittimet
Eppu Ainesmaa – kitara
Pepsi Gustavsson – bassokitara
Jukka Niemelä – rummut
Outi Terho – taustalaulu
Kokoonpanot > 1987–1988

Mikko Kuustonen – laulu
Harri Taittonen – kosketinsoittimet
Heikki Silvennoinen – kitara, laulu, taustalaulu
Mikko Löytty – bassokitara, taustalaulu
Sakari Löytty – rummut
Kokoonpanot > 1989–1992

Mikko Kuustonen – laulu
Markku "Max" Tabell – kosketinsoittimet
Heikki Silvennoinen – kitara, laulu, taustalaulu
Mikko Löytty – bassokitara, taustalaulu
Sakari Löytty – rummut
Kokoonpanot > Vuodesta 1993 eteenpäin

Markku "Max" Tabell – kosketinsoittimet
Heikki Silvennoinen – kitara, laulu, taustalaulu
Mikko Löytty – bassokitara
Sakari Löytty – rummut
Kokoonpanot > 2013–

Heikki Silvennoinen – laulu, kitara
Mikko Kuustonen – laulu, kitara, blues-harppu
Mikko Löytty – basso, laulu
Sakari Löytty – rummut
Markku "Max" Tabell – kosketinsoittimet
Diskografia

Q.Stone & Pro Fide (4-song EP 1987)
Q.Stone (1988)
Pink on Blue (1990)
Q.Stone III (1992)
No Substitute (1993)
The Thrill Is Back (2013, kokoelmalevy)
Aiheesta muualla

Q. Stonen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Boško Balaban

Boško Balaban
Boško Balaban (s. 15. lokakuuta 1978, Rijeka, Jugoslavia) on kroatialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan kärkihyökkääjä ja pelaa tällä hetkellä belgialaisessa Club Bruggessa.
Kaudella 1999/2000 Balaban oli Kroatian ykkösliigan paras maalintekijä pelatessaan kotikaupunkinsa NK Rijekassa. Sieltä hän siirtyi maan huippujoukkueisiin kuuluvaan Dinamo Zagrebiin, jossa teki 14 maalia 25 ottelussa. 2001/2002 kaudella hän ehti pelata Zagrebissa vain kaksi peliä, kun hänet myytiin Valioliigan Aston Villaan 5,8 miljoonan punnan siirtosummalla. Balabanin viikkopalkka oli 20 000 puntaa. Aston Villassa hän ei kuitenkaan onnistunut samaan peliaikaa, pelaten vain yhdeksässä ottelussa ja niinpä hänet vuokrattiin takaisin Dinamo Zagrebiin kaudeksi 2002/2003, jolloin hän teki 15 maalia 24 ottelussa. Joulukuussa 2003 Aston Villa purki Balabanin sopimuksen ja näin hän siirtyi ilmaiseksi Club Bruggeen. Kaudella 2004/2005 hän teki joukkueessa 11 maalia 24 ottelussa.
1990-luvun lopulla Balaban pelasi Kroatian alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa ja vuodesta 2000 hän on esiintynyt säännöllisesti maan A-maajoukkueessa. Balabanin ensimmäinen maaottelu oli 16. elokuuta 2000 Slovakiaa vastaan. Hän on pelannut 27 maaottelua, joissa on tehnyt yhdeksän maalia (tilanne 22. kesäkuuta 2006). Hän sekä vuoden 2002 että vuoden 2006 MM-kisajoukkueissa, mutta ei päässyt kummassakaan pelaamaan.
Osku Ärilä

Osku Ärilä (s. 1992) on suomalainen muusikko, ääninäyttelijä ja spiikkaaja. Hän on esittänyt Colen ääntä animaatiosarjassa Lego Ninjago ja siihen perustuvassa elokuvassa, amiraali Ackbarin ääntä monissa Lego Star Wars -animaatioissa, Shockwaven äänenä Transformers: Primessa ja Transformers: Cyberversessä ja Steeljaw'n ääntä Transformers: Robots in Disguise -animaatiosarjassa.
Ärilän teatterirooleja on muun muassa Teuvo Hiltunen englantilaisessa komediassa Peter Pan menee pieleen.
Oikeussosiologia

Oikeuden vaaka
Oikeusjärjestys
Julkisoikeus
Valtiosääntöoikeus
Hallinto-oikeus
Finanssioikeus
Rikosoikeus
Prosessioikeus
Eurooppaoikeus
Kansainvälinen oikeus
Yksityisoikeus
Henkilöoikeus
Varallisuusoikeus
Perhe- ja jäämistöoikeus
Työoikeus
Kauppaoikeus
Ympäristöoikeus
Urheiluoikeus
Lääkintä- ja bio-oikeus
Kansainvälinen yksityisoikeus
Oikeuden yleistieteet
Oikeusteoria
Oikeushistoria
Oikeussosiologia
Oikeustaloustiede
Oikeuden ja sukupuolen tutkimus
Oikeusinformatiikka
Diskurssianalyysi · Positivismi
Konfliktiteoria · Kriittinen teoria
Rakenteellinen funktionalismi
Sosiaalinen konstruktionismi
Émile Durkheim
Karl Marx · Max Weber
Julkinen sosiologia

Laki · Kasvatus
Poikkeavuus · Rikollisuus
Sosiaalinen verkosto
Stratifikaatio · Talous · Tiede
Tieto · Uskonto
Väestö · Yhteiskuntaluokka
Ympäristö · Armeija
Kaupunki
Habitus · Identiteetti · Normi
Jälkimoderni · Myöhäismoderni
Notkea moderni
Sosiaalinen pääoma · Valta
Oikeussosiologia on monitieteinen tutkimusala, jossa tutkitaan oikeutta, mukaan lukien oikeudellisia normeja, käytäntöjä, instituutioita ja doktriineja, yhteiskunnallisessa kontekstissa. Oikeussosiologia voidaan hahmottaa yhtäältä yhdeksi sosiologian haaraksi ja toisaalta osaksi oikeustieteeseen kuuluvia oikeuden yleistieteitä. Oikeustieteen ja yhteiskuntatieteiden väliin sijoittuvaa monitieteistä tutkimusta on myös kutsuttu yhteiskunnalliseksi oikeustutkimukseksi.
Oikeussosiologian piiriin kuuluu oikeutta koskevaa tutkimusta, jolla on yhteys useisiin yhteiskunta- ja humanistisiin tieteisiin. Oikeussosiologiaa lähellä olevia tutkimusaloja ovat muun muassa kriminologia, oikeuspoliittinen ja kriminaalipoliittinen tutkimus, lainsäädäntötutkimus sekä kriittinen oikeustutkimus. Näitä tutkimusaloja ei voida aina selkeästi erottaa toisistaan.
Oikeussosiologia tutkimusalana

Oikeussosiologia on laaja tutkimusala, josta on esitetty monenlaisia määritelmiä ja luonnehdintoja ja jossa on monia hieman eri tavoin painottuneita suuntauksia. Erilaisiin käsityksiin oikeussosiologiasta vaikuttavat muun muassa se, tarkastellaanko sitä sosiologiasta vai oikeustieteestä käsin ja minkälaisesta teoriaperinteestä sitä lähestytään. Erilaisia oikeussosiologiaa koskevia käsityksiä on jaoteltu esimerkiksi seuraavalla tavalla:
oikeussosiologia tutkii oikeutta käyttämällä tiettyjä, lähinnä kvantitatiivisia, metodeja
oikeussosiologia tutkii oikeudellisia ilmiöitä sosiologisesta näkökulmasta
oikeussosiologia tutkii oikeudellisia instituutioita ja orgaaneja, kuten tuomioistuimia ja lakien säätämistä
oikeussosiologia tutkii oikeussääntöjen tosiasiallista yhteiskunnallista merkitystä
Oikeussosiologiassa tutkitaan oikeutta yhteiskuntatieteen näkökulmasta osana yhteiskuntaa. Aiemmin on katsottu, että oikeussosiologiassa tutkitaan oikeuden ja yhteiskunnan vuorovaikutusta, mutta nykyään tällaiseen käsitykseen, jossa oikeutta ja yhteiskuntaa pidetään erillisinä ilmiöinä, suhtaudutaan kriittisesti ja sen sijaan katsotaan, että oikeus ja yhteiskunta kytkeytyvät toisiinsa monella tasolla eikä niitä voida usein selkeästi erottaa toisistaan. Oikeussosiologiassa "oikeus" on yleensä ymmärretty laajemmin kuin oikeusdogmatiikassa. Oikeussosiologisessa tutkimuksessa voidaan tarkastella virallisen oikeuden ohella myös epävirallisia normijärjestelmiä, eikä siinä sitouduta juridiseen terminologiaan. Eroa on usein kuvattu siten, että oikeusdogmatiikka edustaa sisäistä eli osallistujan näkökulmaa oikeuteen, kun taas oikeussosiologia edustaa ulkoista eli tarkkailijan näkökulmaa oikeuteen.
Oikeussosiologisen tutkimuksen on katsottu paikoittain jääneen sosiologian ja oikeustieteen väliseen kuiluun. Oikeustieteilijät ovat katsoneet, että yhteiskunnallinen lähestymistapa oikeuteen kuuluu yhteiskuntatieteilijöille, ja yhteiskuntatieteilijät taas ovat katsoneet, että virallinen oikeudellinen aineisto kuuluu oikeustieteilijöiden tutkimuskohteeksi. Oikeussosiologia on myös toisinaan saanut toisen luokan statuksen molemmilla tieteenaloilla. Oikeustieteilijät ovat katsoneet, ettei oikeussosiologia ole relevanttia oikeudellisten kysymysten kannalta, ja yhteiskuntatieteilijät ovat katsoneet, että oikeussosiologialta puuttuu tieteellinen perehtyneisyys.
Kansainvälisesti oikeussosiologiaa ja sen eri suuntauksia on kuvattu useilla eri termeillä, kuten Sociology of Law, Law and Society, Socio-Legal Studies ja Empirical Legal Studies. Suomessa oikeuden yhteiskunnallinen tutkimus eri suuntauksineen on usein niputettu käsitteen "oikeussosiologia" alle, mutta siitä on myös käytetty esimerkiksi termejä "yhteiskunnallinen oikeustutkimus", "oikeus- ja yhteiskuntatieteellinen tutkimus" ja "empiirinen oikeustutkimus".
Oikeussosiologian tehtävät ja tutkimuskohteet

Oikeussosiologinen tutkimus voidaan jaotella sen tehtävien mukaan yhteiskuntateoreettiseen tutkimukseen ja empiiriseen tutkimukseen. Oikeussosiologian tehtävänä on yhtäältä luoda ja kehittää teorioita, joiden avulla voidaan ymmärtää ja selittää oikeudellisia ilmöitä ja niihin liittyviä sosiaalisia prosesseja. Toisaalta oikeussosiologian tehtävänä on oikeudellisten ja niihin liittyvien yhteiskunnallisten ilmöiden empiirinen tutkimus ja analyysi. Käytännössä useimmissa tutkimuksissa teoreettinen ja empiirinen orientaatio yhdistyvät toisiinsa.
Oikeussosiologiassa tutkitaan muun muassa lakien syntyprosessia ja vaikutuksia, oikeudellisten instituutioiden ja oikeutta soveltavien toimijoiden, kuten tuomioistuinten ja viranomaisten, toimintaa, konfliktinratkaisua, oikeudensaantimahdollisuuksia, juristiprofessiota sekä kansalaisten suhtautumista oikeusjärjestelmään.
Oikeussosiologian historia

Yhdysvalloissa oikeussosiologiassa on painottunut empiirinen tutkimus. Yhdysvalloissa oikeussosiologian kehittymiseen vaikutti oikeustieteen piirissä 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa kehittynyt oikeusrealistinen suuntaus. Amerikkalaisen oikeusrealismin edustajat kritisoivat perinteistä lainoppia ja pyrkivät ymmärtämään oikeuden tosiasiallista soveltamista ja siihen vaikuttavia juridiikan ulkopuolisia tekijöitä sekä kehittämään oikeusjärjestelmää tehokkaammaksi. 1960-luvulla Yhdysvalloissa syntyi oikeussosiologiaa edustava Law and Society -liike, jonka juuret olivat amerikkalaisessa oikeusrealismissa. Sittemmin Yhdysvalloissa on syntynyt lukuisia muita tutkimussuuntauksia, joiden piirissä on kritisoitu aiempia lähestysmistapoja ja kehitetty uusia.
Euroopassa oikeussosiologia on ollut vahvemmin yhteydessä sosiologiaan ja yhteiskuntateoriaan, ja sitä kehitettiin etenkin Keski-Euroopan saksankielisillä alueilla jo 1900-luvun alkupuolella. 1900-luvun jälkipuolella eurooppalainen oikeussosiologia sai paljon vaikutteita yhdysvaltalaiselta Law and Society -liikkeeltä, ja oikeussosiologia levisi laajalle etenkin Isossa-Britanniassa. Sen sijaan esimerkiksi Ranskassa ei ole kunnolla syntynyt oikeussosiologista tutkimussuuntausta. Pohjoismaissa oli syntynyt 1900-luvun alkupuolella skandinaavisen oikeusrealismin suuntaus, mutta toisen maailmansodan jälkeen oikeussosiologinen tutkimus jäi teoreettisemman tutkimuksen varjoon. Pohjoismaiden ensimmäinen oikeussosiologian professuuri perustettiin Oslon yliopistoon vuonna 1971.
Kansainvälisesti oikeussosiologia on kehittynyt erillisestä liikkeestä valtavirtatutkimukseksi. Esimerkiksi Yhdysvalloissa perinteiset lainopilliset artikkelit ovat käyneet harvinaisiksi kaikkein siteeratuimpien oikeustieteellisten artikkelien joukossa.
Oikeussosiologia Suomessa

Suomessa oikeussosiologiaa on harjoitettu jossain muodossa 1900-luvun alusta lähtien. Empiirinen oikeussosiologinen tutkimus sai Suomessa alkunsa lainvalmistelun aputieteenä. Suomen ensimmäisen oikeussosiologian alaan luettavan väitöskirjan julkaisi vuonna 1906 Leo Ehrnrooth.
Suomessa oikeussosiologinen tutkimus sai virikkeitä 1960- ja 1970-luvun vasemmistolaisesta liikehdinnästä. Vuonna 1970 perustettiin Oikeus- ja yhteiskuntatieteellinen yhdistys, joka ryhtyi julkaisemaan yhdessä Suomen Demokraattisten Lakimiesten kanssa monitieteistä Oikeus-lehteä. Raimo Blom julkaisi 1960-luvun lopussa ja 1970-luvun alussa oikeussosiologisia tutkimuksia muun muassa kansalaisten luottamuksesta oikeuslaitokseen, jotka herättivät vilkasta keskustelua. 1970-luvun alussa Helsingin yliopiston siviilioikeuden professori Aulis Aarnio kokosi ympärilleen perhe- ja perintöoikeuden alalla empiiristä tutkimusta harjoittavien nuorten tutkijoiden ryhmän eli ns. ”nappulaliigan”, johon kuuluivat muun muassa Matti Mikkola, Markku Helin ja Rauno Halttunen. Helsingin yliopistoon perustettiin vuonna 1975 oikeussosiologian apulaisprofessorin virka, jossa toimi Paavo Uusitalo, mutta virka lakkautettiin vuonna 1983. Suomessa oikeussosiologinen tutkimus ei kuitenkaan saanut vahvaa asemaa oikeustieteen tai sosiologian piirissä.
Oikeussosiologista tutkimusta harjoitetaan Suomessa etenkin Kriminologian ja oikeuspolitiikan instituutin, aiemmin nimeltään Oikeuspoliittinen tutkimuslaitos, piirissä. Lisäksi nykyään Itä-Suomen yliopistossa on lainsäädäntötutkimuksen ja empiirisen oikeustutkimuksen professuuri sekä yhteiskunnallisen oikeustutkimuksen professuuri ja Turun yliopistossa oikeussosiologian ja kriminologian professuuri. Muita oikeussosiologian tutkijoita ovat olleet muun muassa Ahti Laitinen, Timo Kyntäjä, Kaijus Ervasti ja Anne Alvesalo-Kuusi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oikeussosiologia Wikimedia Commonsissa
Niki Mäenpää

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Niki Emil Antonio Mäenpää
Syntymäaika: 23. tammikuuta 1985 (ikä 40)
Syntymäpaikka: Espoo, Suomi
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 187 cm
Seura
Seura: Athens Kallithea
Junioriseurat
1991–1996: Kasiysi
1997–2003: HJK
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2003–2006 | Lens | 0 | (0) |
| 2006 | → Telstar (laina) | 0 | (0) |
| 2006–2009 | Den Bosch | 67 | (0) |
| 2009–2011 | Willem II | 18 | (0) |
| 2011–2012 | AZ | 0 | (0) |
| 2012–2015 | VVV-Venlo | 101 | (0) |
| 2015–2018 | Brighton & Hove Albion | 1 | (0) |
| 2018–2020 | Bristol City | 30 | (0) |
| 2020–2021 | Stoke City | 0 | (0) |
| 2021–2023 | Venezia | 25 | (0) |
| 2023 | HJK | 4 | (0) |
| 2024 | HJK | 2 | (0) |
| 2025– | Athens Kallithea | 0 | (0) |
Maajoukkue
| 2003 | Suomi U18 | 5 | (0) |
| 2004 | Suomi U19 | 5 | (0) |
| 2004–2006 | Suomi U21 | 13 | (0) |
| 2008–2021 | Suomi | 27 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 10. helmikuuta 2025.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 14. elokuuta 2023.
Niki Mäenpää (s. 23. tammikuuta 1985 Espoo) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Kreikan Superliigassa pelaavaa Athens Kallitheaa. Hän on pelipaikaltaan maalivahti.
Mäenpään ura alkoi Ranskassa Lensin organisaatiossa. Heinäkuussa 2006 hän siirtyi Hollannin kakkostasolle FC Den Boschiin, jossa hän teki läpimurtonsa. Mäenpää pelasi kaudet 2009–2013 Hollannin liigassa Willem II:n, AZ:n ja VVV-Venlon riveissä. Yhteensä yhdeksän Hollannin vuoden jälkeen Mäenpää siirtyi heinäkuussa 2015 Englannin kakkostasolla pelanneeseen Brighton & Hove Albioniin. Brighton nousi Valioliigaan kaudeksi 2017–2018, mutta Mäenpää ei saanut tililleen otteluita Valioliigassa.
Englannissa Mäenpää edusti vielä Bristol Cityä ja Stoke Cityä ennen siirtoaan Italiaan ja Venezian paitaan, jossa hän teki Serie A -debyyttinsä 36-vuotiaana kaudella 2021–2022. Mäenpää siirtyi HJK:n riveihin elokuun 2023 alussa loppukauden kattavalla sopimuksella.
A-maajoukkueessa Mäenpää debytoi 23-vuotiaana vuonna 2008 Valko-Venäjää vastaan. Mäenpää pelasi Suomen ykkösmaalivahtina MM-karsinnoissa 2012–13, ja yhteensä hän on pelannut 27 A-maaottelua.
Seurajoukkueet > Lens

Niki Mäenpään pelaajaura aikuisten tasolla alkoi, kun hän siirtyi kesällä 2003 Ranskan Ligue 1:ssa pelanneeseen Lensiin. Mäenpää pelasi kolmen kauden aikana kuitenkin vain Lensin reservijoukkueessa. Kevään 2006 Mäenpää vietti lainalla Hollannin kakkostasolla Eerste divisien Telstarissa, mutta hän ei pelannut edustusjoukkueessa sarjaotteluissa.
Seurajoukkueet > Den Bosch

Niki Mäenpää siirtyi heinäkuussa 2006 1+2 -vuotisella sopimuksella Hollannin kakkostasolla pelanneeseen FC Den Boschiin. Mäenpää pelasi varsinaisella läpimurtokaudellaan 2006–2007 yhteensä 27 sarjaottelua. Den Bosch oli sarjassa viides ja pääsi nousukarsintoihin, mutta joukkue ei noussut Hollannin liigaan.
Mäenpää jatkoi Den Boschin ykkösmaalivahtina kaudella 2007–2008, ja hän pelasi 38 sarjaottelusta 33. Den Bosch oli sarjassa kolmas ja pääsi jälleen nousukarsintoihin, mutta joukkue ei onnistunut nousemaan Hollannin liigaan.
Mäenpää aloitti myös kolmannen kauden Den Boschin ykkösmaalivahtina, mutta joutui neljän ottelun jälkeen puoleksi vuodeksi sivuun olkapäävamman takia. Mäenpää palasi Den Boschin kokoonpanoon helmikuun lopulla, mutta hän pelasi kauden aikana yhteensä vain seitsemän ottelua. Den Bosch oli kaudella 2008–2009 sarjassa yhdeksäs.
Seurajoukkueet > Willem II

Niki Mäenpää siirtyi helmikuussa 2009 tehdyn sopimuksen mukaisesti heinäkuussa 2009 kahden vuoden sopimuksella Hollannin Eredivisiessä pelanneen Willem II:n riveihin. Mäenpää debytoi Eredivisiessä 3. lokakuuta 2009 ottelussa Willem II–NEC. Mäenpää jäi kuitenkin kaudella 2009–2010 Maikel Aertsin taakse kakkosmaalivahdiksi, ja hän pelasi vain kuusi ottelua. Willem II oli sarjassa toiseksi viimeinen ja joutui putoamiskarsintaan, mutta säilytti paikkansa Hollannin liigassa.
Mäenpää aloitti kauden 2010–2011 Willemin ykkösmaalivahtina Aertsin siirryttyä pois seurasta. Willemin kausi alkoi surkeasti, ja joukkueen hävittyä kuusi ensimmäistä liigaottelua Mäenpää pudotettiin penkille. Hän palasi seitsemän ottelun tauon jälkeen pelaavaksi maalivahdiksi, mutta kausi jäi lopulta kesken tammikuussa polvivamman takia.  Mäenpää pelasi kaudella 2010–2011 yhteensä 12 ottelua. Willem jäi sarjassa viimeiseksi ja putosi kauden päätteeksi kakkostasolle Eerste Divisiehen.
Seurajoukkueet > AZ

Niki Mäenpää siirtyi syyskuussa 2011 loppukauden mittaisella sopimuksella Eredivisien AZ Alkmaariin. Mäenpää jäi joukkueessa kuitenkin kolmosmaalivahdin rooliin ja pelasi vain reservijoukkueen otteluita Esteban Alvaradon ja Erik Heijblokin muodostaessa AZ Alkmaarin maalivahtikaksikon. Mäenpää oli edustusjoukkueen penkillä kolmessa liigaottelussa, ja AZ sijoittui kaudella 2011–2012 sarjassa neljänneksi.
Seurajoukkueet > VVV-Venlo

Niki Mäenpää siirtyi toukokuussa 2012 kolmen vuoden sopimuksella Eredivisien VVV-Venloon. Mäenpää debytoi Venlossa 11. elokuuta 2012 ottelussa Heracles–VVV-Venlo. Mäenpää vakiinnutti heti paikkansa joukkueen ykkösmaalivahtina, ja hän pelasi Venlon 34 sarjaottelusta 33. Venlo oli sarjassa toiseksi viimeinen ja joutui putoamiskarsintaan. Putoamiskarsinnoissa Eerste Divisien Go Ahead Eagles pudotti Venlon Hollannin liigasta seuraavaksi kaudeksi kakkostasolle.
Mäenpää jatkoi Venlon ykkösmaalivahtina putoamisen jälkeen kaudella 2013–2014, ja hän pelasi Eerste divisien 38 sarjaottelusta 33. Venlo oli sarjassa viides ja pääsi nousukarsintoihin, mutta joukkue ei noussut Hollannin liigaan.
Mäenpää jatkoi Venlon luottopelaajana myös kaudella 2014–2015, ja sarjaotteluita kertyi 35. Kauden toiseksi viimeinen ottelu oli Mäenpäälle sadas sarjaottelu Venlossa. Joukkue oli sarjassa seitsemäs, ja se pääsi nousukarsintoihin, mutta nousu Hollannin liigaan jäi saavuttamatta.