stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Temperamentti
Kulttuurin ja sukupuoliroolien vaikutus

Temperamentin merkitys riippuu voimakkaasti kulttuureista. Joissain kulttuureissa tiettyjä temperamenttipiirteitä arvostetaan selvästi enemmän tai vähemmän kuin toisissa, minkä seurauksena tietynlaisella lapsella on helppoa yhdessä mutta vaikeaa toisessa yhteiskunnassa. Esimerkiksi Yhdysvalloissa ihanne on temperamentiltaan estoton, aktiivinen, sosiaalisesti rohkea ja itseään esille tuova lapsi. Sen sijaan ujous, varautuneisuus ja syrjäänvetäytyvyys ovat yksiselitteisesti kielteisiä piirteitä, jotka pyritään karsimaan lapsesta pois mahdollisimman varhain. Yhdysvaltalaisessa yhteiskunnassa tällaiset lapset syrjäytyvätkin selvästi muita helpommin ja heillä oli muita heikompi itsetunto. Kiinassa sen sijaan syrjäänvetäytyvyyttä arvostetaan toisen ihmisen huomioon ottamisena ja tilan antamisena sekä sopeutumiskykynä. Äänekkyys, itsensä korostaminen ja aloitteellisuus taas ovat kiinalaisäitien mukaan pikemminkin häiriökäyttäytymistä kuin sosiaalisuutta, ja nämä piirteet ennustivatkin myöhemmän iän sosiaalista sopeutumattomuutta. Saman kulttuurin alakulttuurit voivat kuitenkin poiketa toisistaan siinä, miten ne arvostavat eri temperamenttipiirteitä.
Temperamentin ja ympäristön yhteensopivuus riippuu myös ajasta, sillä ihmisen kehityshistorian aikana odotukset ja vaatimukset ovat vaihdelleet. Esimerkiksi elämyshakuisuus on nykyisin yhteydessä moniin ongelmiin kuten koulutuksesta syrjäytymiseen, rikollisuuteen ja syömishäiriöihin, eikä sillä ole juuri lainkaan yhteiskuntaa hyödyttäviä seurauksia. Joidenkin yksilöiden elämyshakuisuuden on kuitenkin arveltu olleen aikoinaan ihmiskuntaa eteenpäin vienyt temperamenttipiirre.
Tyttöjen ja poikien välillä ei ole havaittu systemaattisia temperamenttieroja sellaisissa tutkimuksissa, joiden tuloksista voisi vetää pitäviä johtopäätöksiä. Selkein havaittu ero on siinä, että pojilla on korkeampaa motorista aktiivisuutta kuin tytöillä. Temperamenttipiirteen hyväksyminen riippuu siitä, millaisia rooliodotuksia yhteiskunnalla on tytöille ja pojille, joten sama temperamenttipiirre voidaan yhdellä sukupuolella tulkita kielteiseksi mutta toisella myönteiseksi. Esimerkiksi aktiivisuus hyväksytään pojalle helpommin kuin tytölle, mutta ujous tytölle helpommin kuin pojalle.
Temperamenttitutkimuksen historia

Temperamenttipiirteiden olemassaolo huomattiin jo antiikin Roomassa. Rooman keisarien henkilääkäri Galenos esitti humoraali­opissaan, että eroavaisuudet ihmisten välisissä piirteissä selittyivät erilaisilla ruumiinnesteiden suhteilla. Oletetut nesteet olivat keltainen sappi, musta sappi, veri ja lima. Sen mukaisesti on vanhastaan puhuttu koleerisesta, melankolisesta, sangviinisesta ja flegmaattisesta temperamentista.
Temperamenttitutkimuksen syrjäytti pitkäksi aikaa environmentalismi eli ympäristöusko, jonka mukaan ihminen syntyy "tyhjänä tauluna", johon vasta ympäristö maalaa erilaisia ominaisuuksia. Kehityspsykologian päätehtävänä oli tuolloin selvittää sitä, millaisia lapset keskimäärin ovat ja mikä on normaalia kehitystä.
Ivan Pavlov esitti vuonna 1927, että hyvin varhain sikiökehityksen aikana määräytynyt hermosysteemin tyyppi on perusta myöhemmän käyttäytymisen kehittymiselle. Temperamenttitutkimusta vastustettiin kuitenkin vielä 1950-luvun alkuun saakka. Yksi syy vastustukseen oli se, että käsityksessä ihmisten synnynnäisistä mentaalisista eroista kuultiin kaikuja natsien rotuopeista. Toinen vastustuksen syy oli neuvostopsykologian nousu toisen maailmansodan jälkeen, koska siihen kuului ajatus ihmisen täydellisestä muokattavuudesta ympäristön ja kasvatuksen kautta.
Temperamenttitutkimus käynnistyi 1950-luvulla kolmesta lähtökohdasta. Ensinnäkin se alkoi vastareaktiona psykoanalyyttiselle traditiolle ja environmentalismille, jotka silloin hallitsivat lapsen kehityspsykologista tutkimusta. Tämä oli esimerkiksi Thomasin ja Chessin tutkimusten lähtökohta. Toinen lähtökohta oli persoonallisuudenyleisen rakenteellisen alkuperän etsiminen, joka oli esimerkiksi Bussin ja Plominin lähtökohtana. Kolmas suuntaus käynnistyi vauvojen yksilöllisten erojen havaitsemisesta ja tunnistamisesta.
Temperamenttitutkimuksen historiassa on erotettavissa myös kaksi toisistaan eroavaa tutkimuslinjaa: kokeellinen sekä kliininen (eli havaintoihin perustuva) suuntaus. Kokeellinen tutkimus sai alkunsa jo 1920-luvulla, kun Ivan Pavlov lanseerasi termit ”heikko ja vahva hermosysteemi” huomattuaan, että autonomisen hermoston reaktiivisuudessa esiintyy lapsilla synnynnäisiä eroja. Kliininen suuntaus sai alkunsa 1950-luvulla, kun lääkärit Stella Chess ja Alexander Thomas huomasivat, että lapsilla oli synnynnäisiä taipumuksia tietynlaiseen reagointiin. He nimesivät yhdeksän erilaista lapsen temperamenttipiirrettä ja jakoivat ne kolmeksi profiiliksi (haastava, helppo, hitaasti lämpenevä). He myös loivat käsitteet ”goodness of fit” ja ”poorness of fit” kuvaamaan sitä, kuinka hyvin lapsen temperamentti ja ympäristö sopivat yhteen. Oleellinen oivallus oli, että temperamentti ei koskaan ole hyvä tai huono sinänsä, vaan ympäristön odotukset ja arvostukset määräävät sen merkityksen. Chessin ja Thomasin havainnot olivat oman aikansa yleisten käsitysten vastaisia, ja siksi mullistavia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Arno Forsius: Temperamentin historiaa (Arkistoitu – Internet Archive). 2004.
Televisio

Televisiota katsova yhdysvaltalaisperhe vuonna 1958.
Televisio eli TV on liikkuvan kuvan ja enimmäkseen siihen liittyvän äänen sähköistä lähettämistä ja vastaanottamista. Sana televisio on uudismuodoste kreikan sanasta tele ’kaukana’ ja latinan sanasta visio ’näkeminen’. Televisiota nimitettiin Suomessa vielä 1950-luvulla myös näköradioksi.
Toiminta

Televisiokuva kuvataan ja lähetetään liikkumattomina kuvina, joiden nopea peräkkäinen esittäminen muodostaa illuusion liikkeestä. Kameran valoherkkä tunnistin muuttaa valon sähköiseksi signaaliksi. Kuva muodostetaan viivoittain pyyhkäisten kuva-alan yli eli skannaamalla. Viivojen lukumäärä sekä viivan pituudella olevien pisteiden määrä kertoo kuvan tarkkuudesta. Lisäksi kuvanlaatuun vaikuttaa pisteiden valovoimakkuuksien erottelukyky.
Televisiolähetyksiä katsotaan televisiovastaanottimesta eli televisiosta. Televisiolähetys voidaan siirtää vastaanottimiin radioteitse radiomastojen ja tietoliikennesatelliittien kautta, jolloin lähetys vastaanotetaan antennin avulla. Toisena vaihtoehtona on  radiotaajuisen sähköisen signaalin lähettäminen kaapelia pitkin. Lähetysmuoto voi olla joko analoginen tai digitaalinen. Maailmanlaajuisesti analoginen lähetystekniikka on vielä toistaiseksi digitaalista yleisempi, mutta digitaalinen lähetystekniikka on nopeasti syrjäyttämässä analogisen tekniikan. Suomi siirtyi maanpäällisissä lähetysverkoissa pelkästään digitaalitelevisiolähetyksiin 1. syyskuuta 2007.
Televisiokuvaa voidaan välittää myös internetin kautta. Yle ehdotti vuonna 2020, että antennitelevisioista siirryttäisiin 2020-luvun aikana langattoman laajakaistaverkon avulla tapahtuviin televisiolähetyksiin. Tämä voi kuitenkin toteutua vasta sitten, kun koko maassa on häiriöttömästi toimiva mobiiliverkko.
Sisältö > Televisiokanavat

Televisiokanavaksi sanotaan lähetystaajuutta. Vapaat maanpäälliset kanavat jaetaan kansainvälisillä sopimuksilla. Jaon tarkoitus on olla häiritsemättä lähialueiden lähetyksiä. Kanavia on sekä kaupallisia että julkisia. Kanavilla on tavallisesti yksilöllinen visuaalinen ilme, johon kuuluu oma kanavalogo. Suomessa maksuttomia kanavia ovat julkiset Yle TV1, Yle TV2, Yle Teema & Fem sekä kaupalliset MTV3, Nelonen, MTV Sub, TV5, Liv, Jim, Kutonen, TLC, Star Channel, MTV Ava, Hero, Frii ja National Geographic.
Sisältö > Ohjelmat

Pääosa television kautta välitettävästä sisällöstä koostuu erilaisista ohjelmista, kuten televisiosarjoista, urheilulähetyksistä, dokumenteista, ajankohtaisohjelmista ja uutisista. Televisiossa näytetään usein myös elokuvia.
Televisio-ohjelmat jakaantuvat kahteen pääluokkaan: käsikirjoitettuihin sekä käsikirjoittamattomiin (osittain tai kokonaan) ohjelmiin. Käsikirjoitetut ohjelmat ovat lähes kaikki elokuvia tai televisiosarjoja.
Sisältö > Mainokset

Lähes kaikilla kaupallisilla kanavilla näytetään mainoksia. Nämä on lähes aina keskitetty mainoskatkoille, jotka kestävät keskimäärin neljä minuuttia. Televisiomainonta sai alkunsa vuonna 1941, kun rannekelloja valmistava Bulova Watch Company maksoi WNBT:lle mainoksensa lähettämisestä baseball-ottelun aikana.
Vuosina 2002–2006 MTV3:lla ja Nelosella mainoskatkot kestivät tuntia kohden 9–12 minuuttia.
Kritiikkiä

Erään tutkimuksen mukaan TV:n katsominen lisää epäsosiaalista käytöstä varsinkin, jos lapset katsovat televisiota.
Jotkin hengelliset ryhmät kuten vanhoillis- ja esikoislestadiolaiset sekä Herran Kansa vastustavat televisiota koska pitävät sen ohjelmatarjontaa sielunelämälle vahingollisena.lähde?
Tekniikka

Televisiojärjestelmä koostuu lähetinpäästä ja vastaanottimesta. Nämä voidaan toteuttaa joko digitaalisesti tai analogisesti.
Seuraavassa on esitetty yksinkertaisen televisiojärjestelmän välttämättömät elementit:
Kuva- ja äänilähde, useimmiten käytössä on nämä yhdistävä televisiokamera.
Kooderi/Lähetin, joka tuottaa ja lähettää kuva- ja ääni-informaation sisältävät radioaallot.
Lähetysantenni
Vastaanottoantenni
Radiotaajuusvastaanotin
Dekooderi, joka muuttaa radioaallot kuva- ja äänisignaaleiksi
Näyttö, jolla kuva esitetään
Äänentoistojärjestelmä
Yllä oleva järjestelmä on analoginen, antenniverkossa toimiva järjestelmä. Suomessa lähetys- ja vastaanotinteknologia on digitaalinen, joten laitteisto on hieman monimutkaisempi:
Kuva- ja ääni-informaatio
A/D-muunnin, koodaa informaation digitaaliseksi
Kooderi / Lähetin
Lähetysantenni
Vastaanotinantenni
Radiotaajuusvastaanotin, kuten Digiboksi eli digitaalisovitin, joissakin televisioissa sisäänrakennettu, eli digivirittimellä varustettu
Dekooderi, joka muuttaa radioaallot biteiksi, lähetetään analogisena näyttölaitteelle (analoginen televisio), tai suoraan näytölle (digiviritin)
Näyttö- ja äänentoistolaitteet
Tämä järjestelmä on digitaalinen, antenniverkossa toimiva. Antenniverkon lisäksi käytetään myös kaapeli- ja satelliittiverkkoja.
Tekniikka > Televisiovastaanotin

Televisioissa käytetään yleensä TFT-nestekide- tai OLED-näyttöelementtejä. Aiempia näyttötekniikoita ovat energiasyöppö plasmanäyttö ja suuremman tilan vaativat projektiotelevisio ja kuvaputkitelevisio. Videotykkiä unohtamatta.
Nestekidenäyttö koostuu sähköisesti ohjatusta, valoa polarisoivasta nesteestä, joka on suljettu soluihin kahden läpinäkyvän suorassa kulmassa olevan polarisoivan levyn väliin. Kun sähkökenttää ei ole, nesteen molekyylit ovat lepotilassa, ja ne kiertyvät luonnostaan suoran kulman ääripäästä toiseen. Valo polarisoituu ensin yhdessä levyssä, kiertyy sitten niin, että lopuksi valo kulkee toisen levyn läpi. Koko yhdistelmä on lähes läpinäkyvä; vain ensimmäisen polarisaatiolevyn läpäistessään valo himmenee hieman. Kun soluun muodostetaan sähkökenttä, nesteen molekyylit kääntyvät kentän suuntaisiksi estäen polarisoituneen valon kiertymisen. Kun valo osuu omaa polarisaatiotasoaan vasten kohtisuorasti polarisoivaan levyyn, solu näyttää tummalta. LCD-televisio sisältää taustavalon toisella puolella, kuin mistä sitä katsotaan. Aktivoidut kiteet näkyvät mustina, kun taas aktivoimattomat kiteet ovat kirkkaita.
OLED-näyttö on itsevalaisevista LED-kuvapisteistä rakentuva näyttö, jonka etuna on voimakas kontrasti. OLED-tekniikkaa ei pidä sekoittaa LED TV-tekniikkaan, jossa LED-valaisinta käytetään nestekidenäytön taustavalona.
Plasmatelevisiossa sadattuhannet pienet solut sijaitsevat kahden lasilevyn välissä. Nämä solut sisältävät sekoituksen neonia ja ksenonia. Solun läpi kulkeva sähkövirta ionisoi kaasun muuttaen sen plasmaksi. Plasma säteilee ultraviolettivaloa, joka puolestaan saa fluoresoivan materiaalin tuottamaan näkyvää valoa.
Kuvaputkitelevision näyttö muodostuu kuvaputkesta, jossa poikkeutuskelojen ohjaama elektronisuihku piirtää kuvan kuvaputken pinnan loisteaineeseen ylhäältä alas (PAL-järjestelmässä 2 x 25 kertaa sekunnissa (50 Hz); jokainen kuva on jaettu vaakajuoviin ja ensin piirretää 'parittomat' juovat ja sitten 'parilliset' juovat. Kaso Kuvan lomitus). Kuvia on siis 25 per sekunti, mutta kuvia piirretään 50 kertaa sekunnissa.
Ensimmäiset kaupalliset mustavalkoiset kuvaputkitelevisiot toi myyntiin saksalainen Telefunken vuonna 1934. Britit ja yhdysvaltalaiset seurasivat parin vuoden päästä perässä. Väritelevisiossa on kolmen loistepisteen ryhmiä: punainen (R), vihreä (G) ja sininen (B), jotka elektronisuihku saa loistamaan. Jokaiselle värille on oma elektronisuihkunsa (3 kpl; katso RGB). Kuvaputkitelevisio vaatii syvyytensä vuoksi LCD- ja plasmatelevisioita enemmän tilaa.
Kirjallisuutta

Elfving, Sari & Pajala, Mari (toim.): Tele-visioita: Mediakulttuurin muuttuvat muodot.  Helsinki:  Gaudeamus, 2011.  ISBN 978-952-495-186-9
Chaline, Eric: 50 konetta, jotka muuttivat maailmaa.  ((50 Machines that Changed the Course of History, 2012) Suom. Veli-Pekka Ketola)  Moreeni, 2013.  ISBN 978-952-254-160-4
Hietala, Veijo: Ruudun hurma: Johdatus tv-kulttuuriin.  Helsinki:  YLE-opetuspalvelut, 1996.  ISBN 951-430-729-1
Koivunen, Anu & Hietala, Veijo (toim.): Kanavat auki! Televisiotutkimuksen lukemisto.  Turku:  Turun yliopisto, 1997.  ISBN 951-29-1046-2
Kortti, Jukka: Näköradiosta digiboksiin: Suomalaisen television sosiokulttuurinen historia.  Helsinki:  Gaudeamus, 2007.  ISBN 978-952-495-031-2
Nikkinen, Are; Vacklin Anders: Television runousoppia : Toisenlainen katse tv-ohjelmiin. Like Kustannus Oy,2012.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisanakirjassa:  televisio – sanan synonyymit, käännökset ja sanakirjamääritelmä
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Nostalgia-TV – suomalainen televisiohistoriaa dokumentoiva sivusto
Television historiaa – ensimmäiset 75 vuotta (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Kaukonäkö tulossa jokamiehen kotiin, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 18.03.1928, nro 12, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kaukonäkeminen ei ole mitään "kortista katsomista". Tämän hetken nykyaikaisimpaan televisiolaitokseen tutustumassa. B.B.C. lähettää nyt säännöllisesti televisio-ohjelmaa, Helsingin Sanomat, 16.10.1936, nro 280, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Indiana State Museumin näyttelyssä varhainen Nipkowin levyllä toimiva televisiokokeilu
Muistokyltti Suomen ensimmäiselle julkiselle televisiolähetykselle 24. toukokuuta 1955 Albertinkatu 40-42:ssa, Kamppi, Helsinki.
Ensimmäiset julkiset televisiolähetykset eri maissa
  1930–1939
  1940–1949
  1950–1959
  1960–1969
  1970–1979
  1980–1989
  1990–1999
  Ei tietoa
Televisiovastaanottimia 1 000 henkeä kohti eri maissa  1000+
  500–1000
  300–500
  200–300
  100–200
  50–100
  0–50
  Ei tietoa
Kuvaputken rakenne:
1. elektronitykit, 2. elektronisuihkut, 3. keskityskelat, 4. poikkeutuskelat, 5. anodikaapeli, 6. jakoverkko joka erottaa elektronisuihkut tarkalleen kullekin pikselille, 7. loisteainekerros, 8. lähikuva loisteainekerroksesta
Victor Teronen

Victor Teronen (myös Viktor, synt. Terentjev; 1. lokakuuta 1923 Suojärvi – 24. joulukuuta 1974 Savonlinna) oli suomalainen taidemaalari, alun perin vaatturi, jonka tuotantoa on erityisesti Savonlinnan alueella. Hän oli Savonlinnan kulttuurielämän keskeisiä hahmoja 1940-luvulta 1960-luvulle.
Raja-Karjalan Suojärvellä, Moisseinvaaran kylässä syntynyt Teronen sairasti lapsena luutuberkuloosia, minkä seurauksena hänen jalkansa kasvoivat erimittaisiksi. Hän muutti Savonlinnaan sotien jälkeen ja toimi aluksi vaatturina, sitten kuvataiteilijana. Hän opiskeli Helsingin Vapaassa taidekoulussa ja Taideteollisessa koulussa. Savonlinnassa kaupunginjohtaja Vilho Virtanen antoi Teroselle tilaustöitä, kuten Savonlinnan ammattikoulun ruokalan seinämaalaus Työn aamu (1960) ja Nätkin koulun aulaan tehty maalaus Urheilijat, joka on nykyisin Talvisalon koulun portaikossa.
Uransa alussa Teronen teki realistisia maisemia vesi- ja öljyväreillä. Pariisissa käytyään hän muutti tyyliään värikkään abstraktiin suuntaan. Teronen opetti Savonlinnan vapaaopistossa ja kuului muiden savonlinnalaisten taidemaalarien kanssa (Jaakko Karvanen, Vilho Niemi, Olli Palomäki ja Jalmari Vaahtoluoto) vuonna 1961 perustamaansa Dekora-taiteilijaryhmään.
Teronen kuoli keuhkosyöpään 51 vuoden iässä 1974.
Kirjallisuutta

Makkonen, Heikki ja Makkonen, Asta (toim.): Taistelua erakkomajassa. Victor Terosen elämää ja taidetta. Suojärven Moisseinvaaralaiset ry. 2017. ISBN 978-952-93-8568-3.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Olympia (Kreikka)

| Olympia> Ὀλυμπία |
| --- | --- |
 Olympian arkeologista aluetta.
Sijainti
 Olympia
Koordinaatit:  37°38′18″N, 21°37′48″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Archaía Olympía, Elis, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  pyhäkköalue ja kisapaikka
Ajanjakso:  noin 2800 eaa.–400 jaa.
Huippukausi:  noin 776 eaa.–200 jaa.
Kulttuuri:  antiikki
Kaupunki:  Elis / Pisa
 Unescon maailmanperintökohde nimellä Olympian arkeologinen alue 
Aiheesta muualla
  Olympia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Olympia (m.kreik. Ὀλυμπία) oli antiikin aikainen Zeuksen pyhäkköalue Eliin maakunnassa Kreikassa. Se oli varhaisin ja yksi merkittävimmistä panhelleenisistä eli yleiskreikkalaisista kulttipaikoista, ja tunnetaan muun muassa suuresta Zeuksen temppelistä ja kuvapatsaasta sekä Olympian kisoista ja stadionista.
Olympian kisoja alueella järjestettiin joka neljäs vuosi vuodesta 776 eaa. ainakin vuoteen 393 jaa. saakka. Kisojen lisäksi pyhäkköalue oli jatkuvassa käytössä, sillä sen temppeleissä suoritettiin päivittäisiä uhreja. Alueelle rakennettiin uusia rakennuksia ja sitä koristeltiin monin tavoin koko sen historian ajan. Temppelien ja merkittävimpien kisapaikkojen stadionin ja hippodromin lisäksi alueella oli lukuisia muita temppeleitä ja pyhäkköjä, gymnasion ja muita harjoittelutiloja, prytaneion, buleuterion, aarrekammioita, kylpylöitä sekä majoitustiloja. Alue oli koristeltu lukuisin alttarein, patsain ja muin votiivilahjoin.
Olympian arkeologinen alue sijaitsee nykyisessä Archaía Olympían kunnassa lähellä samannimistä kylää. Alue on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 1989. Alueen yhteydessä toimivat Olympian arkeologinen museo, Olympian kaivausten historian museo sekä Olympian kisojen historian museo. Olympialla ei ole mitään yhteyttä toisaalla Kreikassa sijaitsevaan Olymposvuoreen nimien samankaltaisuudesta huolimatta.
Maantiede

Olympia sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan luoteisosassa noin 18 kilometriä Joonianmerestä sisämaahan. Alue on Alfeios- ja Kladeosjokien yhtymäkohdassa lehdossa, jonka nimi oli Altis. Tämä nimi, jota käytettiin myös varsinaisen pyhäkköalueen nimenä, oli peräisin kreikan lehtoa tarkoittavasta sanasta alsos. Alfeiosjoki virtaa alueen eteläpuolella ja Kladeos länsipuolella.
Lehdossa kasvoi plataanipuita, villejä oliivipuita, poppeleita, tammia ja havupuita. Lehtomaisuus näkyy paikassa edelleen, verrattuna moniin muihin kreikkalaisiin arkeologisiin alueisiin. Lehtoa ympäröivät vuoret, joista merkittävin on heti alueen pohjoispuolella sijaitseva Kronios (noin 123 metriä). Olympian ja Eliin kaupungin satamana toimi Kyllene, jonka kautta suuri osa kisavieraista saapui paikalle.
Historia > Klassinen, hellenistinen ja roomalaisaika

Huippukautensa Olympia saavutti klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Suuri Zeuksen temppeli rakennettiin noin vuosina 470–456 eaa. Feidias veisti temppeliin suuren istuvaa Zeusta esittävän kuvapatsaan, joka luettiin myöhemmin yhdeksi maailman seitsemästä ihmeestä. Suurtyötä varten alueen laidalle rakennettiin ensin niin kutsuttu Feidiaan työpaja. Stadionia laajennettiin ja sitä siirrettiin pyhäkköalueen kasvaessa kahdesti itään päin 400- ja 300-luvuilla eaa. 400-luvulla alueelle rakennettiin myös muun muassa uusi Prytaneion sekä ensimmäinen kylpylä. Alueella toimi parhaimmillaan jopa neljä eri oraakkelia.
Vuosina 364–362 Olympia oli sotien seurauksena Arkadian hallinnassa. Sodan aikana elisläiset rikkoivat itse kisojen aselepoa sotimalla pisalaisia vastaan pyhäkköalueella. Sodan vuoksi Pisa järjesti 104. olympiadin kisat Eliksen sijasta vuonna 364 eaa. Tämän jälkeen kisojen hallinta palautui jälleen Elikselle. Hellenistisellä kaudella varsinaiselle pyhäkköalueelle ei enää rakennettu uusia rakennuksia, mutta sen ympärille rakennettiin erilaisia tiloja vierailijoiden käyttöön. Näihin kuuluvat muun muassa urheilijoiden harjoittelupaikkoina toimineet Gymnasion ja Palaistra, arvovieraiden hotellina toiminut Leonidaion sekä Kaikuhallina tunnettu stoa, joka sai nimensä kaiustaan.
Vuonna 85 eaa. Sulla ryösti Olympian. Hän myös vei kaikki 175. olympiadin kisojen eli vuoden 80 eaa. kisojen osallistujat Roomaan, missä näiden tuli esittää olympialaiset eräänlaisena uusintana roomalaisille. Sulla suunnitteli myös kisojen pysyvää siirtämistä Roomaan, mutta suunnitelma peruuntui hänen kuoltuaan vuonna 78 eaa. Kisojen maine ja arvostus palautui Augustuksen aikana vuodesta 31 eaa. Vuonna 65 jaa. normaaliin olympiadikiertoon tuli jälleen katkos, koska keisari Nero halusi osallistua kisoihin. Hänelle kuitenkin sopi tulla paikalle vasta vuonna 67, joten kisat siirrettiin tuohon vuoteen.
Pausaniaan kuvauksen perusteella Olympia eli ainakin arkkitehtoonista kukoistuskauttaan vielä 100-luvulla jaa. roomalaisten rahallisella tuella. 200-luvulla Olympian rakennukset kärsivät suuria vaurioita maanjäristyksessä. Samalla vuosisadalla osa pyhäkköalueen rakennuksista purettiin linnoitusmuurin rakentamiseksi herulien hyökkäyksen pelossa. Muurin tarkoitus oli suojata erityisesti Zeuksen temppeliä ja sen kuvapatsasta. Herulit eivät kuitenkaan koskaan edenneet Olympiaan saakka.
Tämän jälkeen kisat toimivat taantuneina vielä yli sata vuotta. Vielä keisari Diocletianuksen aikana vuosina 285–305 alueella tehtiin joitakin korjauksia. Olympian kisat kiellettiin muiden pakanallisten kulttimenojen ohella osana Theodosius I:n asetusta vuonna 393, ja siksi viimeisiksi kisoiksi mainitaan yleensä vuoden 393 kisat. Voittajien luettelon perusteella kisat vaikuttaisivat jatkuneen kuitenkin vielä ainakin vuoteen 401 asti.
Vuonna 426 keisari Theodosius II määräsi Olympian temppelit tuhottaviksi, minkä seurauksena ne poltettiin. Tämän jälkeen alueella toimi kristillinen yhteisö, joka käytti Feidiaan työpajarakennusta kirkkona. Alueen tuhon viimeistelivät maanjäristykset, joista pahimmat sattuivat vuosina 522 ja 551.
Historia > Myöhempi historia ja kaivaukset

Keskiajan kuluessa Olympia peittyi Alfeios- ja Kladeosjokien kuljettaman maa-aineksen ja Kroniosvuoren maanvyörymien seurauksena mutaan ja hiekkaan noin seitsemän metrin paksuudelta. Joet ovat myös pyyhkineet osan rakennelmista pois, sillä niiden reitti on vuosisatojen aikana muuttunut. Pyhäkköalueen tarkka paikka unohtui. Aluetta alettiin kutsua nimellä Antílalos.
Pyhäkköalueen paikansi englantilainen arkeologi Richard Chandler vuonna 1766. Ensimmäiset suunnitelmat alueen kaivauksista teki samoihin aikoihin saksalainen Johann Joachim Winckelmann. Paksun maakerroksen vuoksi varhaiset arkeologiset kaivaukset eivät olleet kovin tuottoisia. Ranskalaiset tekivät pyhäkköalueella ensimmäisiä laajempia kaivauksia ja löydöksiä vuonna 1829 osana Expédition Scientifique de Morée -retkikunnan toimintaa, ja veivät muun muassa joitakin Zeuksen temppelin koristeosia Louvreen.
Alueen järjestelmälliset arkeologiset kaivaukset alkoivat saksalaisten suorittamina vuosina 1875–1881. Kaivauksia johti Ernst Curtius, joka oli suunnitellut koko Olympian kaivamista vuodesta 1851 lähtien. Kaivauksia jatkettiin vuosina 1936–1941 sekä vuodesta 1952 eteenpäin. Niitä on suorittanut Saksan arkeologinen instituutti Ateenassa.
Olympian arkeologinen alue liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1989. Osa alueen muistomerkeistä on restauroitu tai konservoitu, ja työ jatkuu edelleen.