stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Amerikanravuri

| Amerikanravuri |
| --- | --- |

Tyyppi::  lämminverinen
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Yhdysvallat
Polveutuminen::  englannintäysiverinen, norfolkinravuri, morganinhevonen
Rodun syntyaika::  1700-luvun loppu
Esiintyminen ja käyttö
Käyttötarkoitus::  ravihevonen
Merkitys Suomessa::  yleinen
Ominaisuudet
Korkeus::  keskimäärin 160 cm
Värit::  useimmiten ruunikko
Amerikanravurit ovat suosittuja raviurheilussa.
Amerikanravuri (myös amerikkalainen lämminverinen ravihevonen) on raviurheilussa käytetty lämminverinen hevosrotu, joka lukeutuu lämminveriravureihin. Rotu on kotoisin Yhdysvalloista ja Kanadasta, missä se kehitettiin 1700-luvun lopulla ravikilpailuja varten.
Ominaisuudet

Amerikanravuri on voimakasrakenteinen ja usein takakorkea. Selkä on pitkä ja rintakehä tilava. Säkäkorkeus on keskimäärin 160 cm ja väritys yleensä ruunikko, joskus musta, mustanruunikko tai rautias.
Amerikanravuri on jalostettu ensisijaisesti nopeaksi juoksijaksi, nimenomaan ravuriksi ja peitsariksi. Peitsarien kilometriajat ovat keskimäärin joitakin sekunteja nopeampia kuin ravureiden.
Historia

Amerikanravurin tärkein kantaisä on vuonna 1780 Isossa-Britanniassa syntynyt englannintäysiveriori Messenger. Laukkakilpailuissa menestynyt Messenger tuotiin Yhdysvaltoihin vuonna 1788. 20 vuoden ajan sillä astutettiin runsaasti narragansettin-, kanadanpeitsari- ja morganinhevostammoja. Tärkein jälkeläinen, Hambletonian 10 (iii. Messenger), syntyi vuonna 1849. Hambletonian periytti loistavaa ravurityyppiä, ja se jättikin yli 1300 jälkeläistä vaikkei itse koskaan kilpaillut.
Vuonna 1879 rodulle laadittiin juoksuaikastandardit kantakirjaan tarjottaville eläimille: ravureiden oli juostava maili kahdessa ja puolessa minuutissa (kilometriaika 1.33) ja peitsareiden kahdessa minuutissa ja 25 sekunnissa (1.30). Tästä standardista rotu sai englanninkielisen nimensä Standardbred.
Käyttö

Amerikanravuri on kehitetty ensisijaisesti kilpa-ajohevoseksi, ja tämä onkin säilynyt rodun tärkeimpänä käyttötarkoituksena. Rotu on maailman nopein sekä ravurina että peitsarina: suurin osa molempien lajien nopeusennätyksistä on amerikanravureiden nimissä. Yhdysvalloissa suurin osa amerikanravureista on nimenomaan hieman nopeampia peitsareita, kun taas muualla maailmassa peitsareilla ei ajeta juuri lainkaan. Peitsaustaipumuksen periytymisen vuoksi rodusta onkin eriytynyt käytännössä kaksi jalostuskantaa.
Ravureiden virallisen maailmanennätysajan, 1.08,5 kilometrillä, on juossut neljä eri hevosta: Giant Diablo, Donato Hanover, Lucky Jim ja Muscle Hill. Raviurheilu ja amerikanravureiden kasvatus on hyvin kansainvälistä: maailman parhaaksi kutsuttu ravuri Varenne on italialainen, suuria kilpailuita (muun muassa Elitloppet) voittanut Abano As on Saksasta, ruotsalaisomistuksessa kilpaileva Scarlet Knight on Yhdysvalloissa kasvatettu, ja ruotsalainen Hilda Zonett on Euroopan nopein tamma. Suomalaisia huippuja ovat olleet Laukon kartanon kasvatti Houston Laukko, Isla J Brave sekä huipputamma Passionate Kemp. Tunnettuja olivat myös 1970-luvulla vaikuttanut Charme Asserdal sekä nykyisin siitoskäytössä oleva BWT Magic.
Kilpa-ajon lisäksi amerikanravuria käytetään myös muuhun ajoon ja harvemmin myös ratsuna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amerikanravuri Wikimedia Commonsissa
Amerikanravuri Hevosmaailma.netissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Alusvaate

Alusvaate
Alusvaate on muiden vaatteiden alla käytetty vaate, joka yleensä on kosketuksessa kantajansa ihon kanssa. Jotkin vaatteet, kuten t-paita, soveltuvat käytettäväksi sekä alus- että päällysvaatteena.
Alusvaatteiden tehtäviä ovat:
suojata ihoa päällysvaatteiden karheudelta
estää päällysvaatteita likaantumasta ihon eritteistä, sekä
toimia lämmikkeenä kylmällä säällä.
Alusvaatteisiin kuuluvat alushousut ja aluspaidat sekä naisilla lisäksi alushameet, bodyt ja teddyt. Body on naisten tiukka, yksiosainen alusvaate, joka ulottuu housuosasta yläosan olkaimiin. Teddy on yksiosainen, väljä alusasu, jossa myös on housu- ja paitaosa yhdessä.
Joidenkin uskontojen, kuten juutalaisuudenlähde? ja mormonismin, perinteeseen kuuluu erityisten alusvaatteiden kantaminen.
Stringit

Stringit ovat sekä naisten että miesten käyttämä alus- ja uimahousumalli. Se on pieni, kankainen tai nahkainen vaatekappale, jossa olennaista on jalkojen, yleensä pakaroiden, välistä kulkeva narumaisen ohut osa, joka on kiinni lanteiden ympäri kulkevassa osassa. Stringien etuna on muun muassa saumojen näkymättömyys housujen läpi sekä vähäisempi hiostavuus, kun kangasta on vähemmän kuin perinteisimmissä malleissa.
Krinoliini

Krinoliini on naisten alusvaate, jota käytettiin erityisesti biedermeier- ja viktoriaanisella kaudella, noin vuosina 1830–1870. Krinoliinin tarkoitus on toimia alushameena, joka levittää päällimmäiset hameet kellomaiseen muotoon. Varhaisimmat krinoliinit valmistettiin paksusta pellavapalttinasta ja hevosenjouhista valmistetusta kankaasta. 1850-luvulla keksittiin metallisilla vanteilla tuettu krinoliini. Krinoliinin koko vaihteli muodin mukaan. Suurimmillaan se oli 1860-luvun alussa, minkä jälkeen se alkoi pienentyä, hameen painopiste siirtyi taakse ja krinoliinin korvasi turnyyri.
T-paita

T-paita on yleensä napiton, kaulukseton ja taskuton paita, jossa on lyhyet hihat ja pyöreä kaula-aukko. T-paidan nimen alkuperä on epäselvä.
T-paitoja käytettiin alun perin aluspaitoina, mutta nykyään niitä käytetään tavallisesti myös ylävartalon ainoana asusteena (lukuun ottamatta naisia, jotka yleensä käyttävät rintaliivejä paidan alla). T-paitoja on useita eri malleja sekä miehille että naisille ja eri ikäryhmille. T-paidat on usein koristeltu erilaisilla teksteillä tai kuvilla.
Rintaliivit

Rintaliivit ovat rintoja tukeva naisten alusvaate. Rintaliivit muistuttavat bikinien yläosaa, mutta bikineissä se on osa uimapukua eikä niitä kutsuta rintaliiveiksi.
Bokserit

Bokserit ovat miesten alusvaatemalli, jossa on perinteisten alushousujen lisäksi lyhyet lahkeet.
Sortsit

Sortsit tai shortsit ovat vaate, jota sekä miehet että naiset käyttävät lantion alueen ja reisien yläosan peittämiseen. Joidenkin sortsien lahkeet ulottuvat pohkeiden puoliväliin asti, mutta shortsit eivät kuitenkaan peitä jalan koko pituutta.
Lämmittävät alusvaatteet

Alusasu on kerrospukeutumisen kivijalka. Mikäli kantaja valitsee alusasunsa väärin, ei sen päälle puettavat väli- ja kuorikerros auta asiaa. Alusasuksi sopii parhaiten luonnonkuitu: villa, silkkivilla, silkki tai puuvilla. Lämmittävän ja hengittävän alusasun päälle puetaan lisäkerroksia tarpeen mukaan suojaamaan tuulelta ja sateelta, ja talvella lämmin toppa- tai untuvakerros. Monta ohutta kerrosta lämmittää paremmin kuin yksi paksu.
Hyvä alusasu toimii toisen ihon tavoin ja edistää lämmön kulkua molempiin suuntiin.lähde?
Suomessa on pitkä historia alusasujen valmistamisessa, ja suomalaisia alusasuja myydään ja markkinoidaan maailmanlaajuisesti siellä missä sään takia tarvetta on.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alusvaate Wikimedia Commonsissa
Enolieetterit

Yleinen esimerkki enolieetteristä
Enolieetterit ovat enolien kaltaisia orgaanisia yhdisteitä rakenteeltaan ja reaktiivisuudeltaan. Niitä voidaan pitää alkeeneina, joissa on alkoksisubstituentti kaksoissidoksessa. Mikäli ryhmä on silyylieetteriryhmä kutsutaan yhdistettä silyylienolieetteriksi.
Ominaisuudet ja valmistus

Enolieetterit ovat resonanssissa oksoniumionimuotojen kanssa. Enolieetterit ovat suhteellisen epästabiileja, varsinkin happamissa olosuhteissa. Enolieetterit hydrolysoituvat happamissa olosuhteissa ensin hemiasetaaliksi ja sitten aldehydiksi tai ketoniksi. Reaktion ensimmäisessä vaiheessa muodostuu elektrofiilinen oksoniumioni, joka reagoi nukleofiilin kanssa additioreaktiolla karbonyyliryhmän hiilen kanssa. Mikäli nukleofiilina on alkoholi muodostuu asetaali. Enolieetterit reagoivat enolien tavoin ja voidaan esimerkiksi alkyloida tai halogenoida.
Enolieettereitä voidaan valmistaa karbonyyliyhdisteiden ja alkoholien välisellä reaktiolla vedettömissä ja happamissa olosuhteissa. Metyylienolieettereitä voidaan valmistaa trimetyylioksoniumsuolojen ja enolaattien välisellä reaktiolla. Myös enoliesterit ja toiset enolieetterit reagoivat vaihtoeetteröintireaktiolla alkoholien kanssa muodostaen enolieettereitä. Katalyyttinä voidaan käyttää elohopea-asetaattia.
Enonjärven valuma-alue

Enonjärven valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.46) on Viitasaaren reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 213,47 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 12,16 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Kannonkoski, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Kivijärven–Vuosjärven alueelle (14.44).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kuusi aluetta tai valuma-aluetta :
Kannonselän alue (14.461)
Enonjärven alue (14.462)
Kannonjoen valuma-alue (14.463)
Petääpuron valuma-alue (14.464)
Tyräjärven valuma-alue (14.465)
Enonjoen valuma-alue (14.466)
Entäs Bob?

| Entäs Bob?> What about Bob? |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Frank Oz
Käsikirjoittaja:   Tom Schulman  Alvin Sargent  Laura Ziskin 
Tuottaja:   Alvin Sargent  Laura Ziskin 
Säveltäjä:  Miles Goodman
Kuvaaja:  Michael Ballhaus
Leikkaaja:  Anne V. Coates
Pääosat:   Bill Murray  Richard Dreyfuss 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Touchstone Pictures
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1991
Kesto:  99 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Entäs Bob? (What about Bob?) on Frank Ozin ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1991. Sen pääosia, neuroottista mielenterveyspotilasta ja hänen takiaan kesämökkilomansa pilaavaa omahyväistä psykiatria esittävät Bill Murray ja Richard Dreyfuss. Psykiatrin perheenjäseniä näyttelevät Julie Hagerty, Charlie Korsmo ja Kathryn Erbe.
Young Artist Awards -gaalassa elokuva palkittiin vuoden parhaana perhekomediana.
Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tarinan olevan kääntymässä tragediaksi, kunnes Oz löytää siihen ”capralaista uskoa” ja ihmissuhdeongelmat selviävät. Hänestä Murray varastaa show’n alkupuolella, mutta Dreyfuss äityy lopussa ”jacknicholsonmaiseen hohtoon”. Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä piti elokuvaa Murrayn karisman varaan rakennettuna humaanina, toimivana mutta vähän kasvottomaksi jäävänä komediana. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Enryaku-ji

Konpon chūdō Enryaku-jissä
Enryaku-ji (jap. 延暦寺) on buddhalainen temppeli ja luostari Japanissa Kioton koillispuolella Hieivuoren huipulla. Sen perusti Saichō vuonna 806 palattuaan Kiinasta ja tuotuaan samalla Tendai-lahkon Japaniin. Enryaku-jistä tuli Japanin buddhalaisuuden tärkeimpiä keskuksia, jolla oli huippukautenaan noin 3 000 alatemppeliä ja tuhannen soturimunkin (jap. 僧兵, sōhei) armeija. Temppeli joutui konfliktiin Kioton hovin kanssa, ja sen munkit hävittivät Kiotoa vuosisatojen ajan. Vuonna 1571 Oda Nobunaga, joka näki temppelin vaikutusvallan esteenä Japanin yhdistymiselle, tuhosi suurimman osan kompleksista ja tappoi sen munkit. Nykyinen Enryaku-ji on vain pieni osa aikaisemmasta temppelistä. Tendai toimi perusteena lähes kaikille tärkeille japanilaisille buddhalaisille lahkoille: zenin, nichirenin ja jōdo-shūn perustajat ovat aloittaneet uransa Enryaku-jissä.
Enryaku-ji jakautuu kolmeen osaan: Tōtō (itäinen osa), Saitō (läntinen osa) ja Yokawa, joka sijaitsee neljän kilometrin päässä edellisistä. Tōtōssa on temppelin kaksi tärkeintä hallia, Konpon chūdō ja Jōdo-in. Konpon chūdō ("pää-keskihalli") on Tendai-suuntauksen sydän; nykyinen rakennus on vuodelta 1642. Jōdo-in ("puhtaan maan halli") koostuu kolmesta temppelistä, joissa on Saichōn hauta, Saichōn patsas ja Saichōn kaivertamaksi väitetty Amida-buddhan patsas. Läntisessä osassa on vuorostaan kaksi symmetristä hallia, Jōgyōdō ja Hokkedō, jotka ovat vuodelta 1595. Edellisessä ("jatkuvan kävelyn halli") munkit kiertävät Amidan patsasta ja jälkimmäisessä ("lootushalli") kävellään ja meditoidaan lootussutraa. Läntisen osan tärkein halli on Shakadō, joka on omistettu Shakyamuni-buddhalle. Halli on Enryaku-jin vanhin rakennus, ja se on tuotu paikalle Toyotomi Hideyoshin käskystä Mii-derasta, kilpailevasta Tendai-lahkon temppelistä Hiei-vuoren toiselta puolelta 1500-luvun lopulla.
Temppelille pääsee Kiotosta bussilla tai junan (Eizan-rautatiet), funikulaarin ja köysiradan yhdistelmällä. Enryaku-ji on otettu yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa UNESCOn maailmanperintöluetteloon.
Daikodo
Kanchodo
Monjuro
Shoro
Toto
Amidado
Kaidanin
Tenhorindo
Ninaido
Jogyodo
Yokokawa-chudo
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Enryaku-ji Wikimedia Commonsissa
| n k Muinaisen Kioton historialliset monumentit |
| --- | --- | --- |
| Kioto |  Daigo-ji  Ginkaku-ji  Kamigamo-jinja  Kinkaku-ji  Kiyomizu-dera  Kōzan-ji  Nijōn linna  Ninna-ji  Nishi-Hongan-ji  Ryōan-ji  Saihō-ji  Shimogamo-jinja  Tenryū-ji  Tō-ji  |  |
| Uji |  Byōdō-in  Ujigami-jinja  |  |
| Ōtsu | Enryaku-ji |  |
Ambrakia

| Ambrakia> Ἀμβρακία |
| --- | --- |
 Ambrakian raunioita.
Sijainti
 Ambrakia
Koordinaatit:  39°09′39″N, 20°58′58″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Árta, Epeiros
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 625–31 eaa.
Huippukausi:  n. 400–200-luvut eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Epeiros
Aiheesta muualla
  Ambrakia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ambrakia (m.kreik. Ἀμβρακία tai Ἀμπρακία, lat. Ambracia) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Epeiroksessa luoteisessa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Ártan kaupungin paikalla.
Maantiede

Ambrakia sijaitsi Arakhthos-joen (nyk. Árachthos) itärannalla kaupungista nimensä saaneen Ambrakianlahden (nyk. Amvrakikóslahti) pohjoispuolella. Kaupunki oli rakennettu Perranthes-nimisen kukkulan länsirinteelle. Etäisyys Ambrakianlahdelle oli noin 80 stadionmittaa eli noin 14 kilometriä. Lahden lisäksi kaupunki on antanut nimensä myös Amvrakía-järvelle. Kaupungin alue tunnettiin myös nimellä Ambrakia Dryopis. Ambrakian kaupunkivaltion alue ulottui parhaimmillaan rannikkoa pitkin ainakin 120 stadioninmitan eli noin 21 kilometrin päähän kaupungista. Kaupungin ympäristö oli hedelmällistä viljelymaata. Suurimmillaan Ambrakian kaupunkivaltion vallassa oli myös Amfilokhian alue. Ambrakian satamana toimi Ambrakoksen kaupunki Ambrakianlahden suulla.
Historia > Esihistoria ja arkaainen kausi

Perinteen mukaan Ambrakia oli alun perin thesprotialainen kaupunki. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupungin perusti Ambraks, Thesprotoksen poika. Toisessa myyttiversiossa perustajaksi ja nimen alkuperäksi esitettiin Ambrakia, Melaneuksen tai Augeiaan tytär. Vanha väestö oli athamanialaisia, kassopialaisia ja molosseja.
Myöhemmin Ambrakiasta tuli kreikkalainen, kun Korintista tulleet asuttajat perustivat sen uudelleen siirtokunnakseen. Tämä tapahtui arkaaisella kaudella Korintin tyranni Kypseloksen aikana noin vuonna 655–625 eaa. Perustajaksi ja siirtokuntalaisten johtajaksi nimetään Gorgos, Kypseloksen poika tai veli. Tämä hallitsi kaupunkia tyrannina. Tyranniuden peri hänen poikansa Periandros.
Aristoteleen mukaan Ambrakia oli demokratia sen jälkeen, kun kansa kukisti tyranni Periandroksen, mikä tapahtui samaan aikaan Korintin tunnetumman Periandros-nimisen tyrannin syrjäyttämisen kanssa eli noin vuonna 580 eaa. Tämän jälkeen kaupunki kukoisti, ja siitä tuli merkittävin Korintin siirtokunnista seudulla. 400-luvulla eaa. Ambrakia oli Epeiroksen suurin kaupunki, ja siellä arvioidaan olleen jopa 100 000 asukasta. Kaupunki osallistui persialaissodissa Salamiin taisteluun seitsemällä laivalla ja Plataiain taisteluun 500 sotilaalla.
Historia > Klassiselta roomalaiselle kaudelle

Peloponnesolaissodan alkuvaiheessa Ambrakia tuki Korinttia sodassa Korkyraa vastaan. Myöhemminkin sodan aikana kaupunki pysyi Korintin ja Spartan puolella Ateenaa vastaan. Ambrakian hallitsema alue oli suurimmillaan sodan aikana. Suurimmillaan kaupunki hallitsi myös Amfilokhian aluetta, mukaan lukien Amfilokhian Argoksen kaupunki, jonka Ambrakia valtasi ja ajoi alkuperäisen väestön pois. Akarnanian tukemana alkuperäinen väestö sai Ateenan valtaamaan Argoksen takaisin amfilokhialaisille ja akarnanialaisille vuonna 432 eaa.
Ambrakialaiset yrittivät vallata Argoksen uudelleen vuosina 430 ja 429 eaa., mutta kumpikin yritys epäonnistui. Kolmas yritys vuonna 426 eaa. johti lähes koko kaupungin sotakuntoisen miespuolisen väestön kuolemaan, ja Thukydides kuvaa tätä suurimmaksi onnettomuudeksi, minkä mikään kaupunki sodan alkupuolella koki. Seurauksena Ambrakia heikentyi niin, että joutui solmimaan amfilokhialaisten ja akarnanialaisten kanssa rauhan sadaksi vuodeksi, ja Korintin täytyi lähettää kaupunkiin joukkoja sen puolustukseksi. Heikentyneenä kaupunki ei enää osallistunut peloponnesolaissotaan merkittävällä tavalla tämän jälkeen.
300-luvulla eaa. Ambrakia oli liitossa Ateenan kanssa Filippos II:n Makedoniaa vastaan. Makedonia valtasi kaupungin Khaironeian taistelun jälkeen vuonna 338 eaa. Filippoksen kuoleman jälkeen ambrakialaiset ajoivat makedonialaiset pois, mutta Aleksanteri V valtasi kaupungin takaisin. Vuonna 295 eaa. hän luovutti kaupungin Epeiroksen kuninkaalle Pyrrhokselle. Tämä teki Ambrakiasta pääkaupunkinsa ja rakennutti sinne suuren palatsinsa. Tämä aika oli kaupungin suurinta kukoistuskautta. Myöhemmin kaupunki päätyi Aitolian valtaan, ja siitä tuli Aitolian liiton keskus.
Roomalaiset piirittivät kaupungin vuonna 189 eaa. ja valtasivat sen lopulta Marcus Fulvius Nobiliorin johdolla vuonna 187 eaa. Roomalaiset ryöstivät kaupungin tuolloin ja tuhosivat sen kokonaan vuonna 167 eaa., minkä jälkeen se taantui. Lopullinen isku kaupungille tuli läheisen Nikopoliin perustamisen myötä vuonna 31 eaa., sillä roomalaiset siirrättivät Ambrakian ja eräiden muiden kaupunkien asukkaat sinne. Pausaniaan aikaan 100-luvulla jaa. kaupunki oli raunioina.
Historia > Myöhempi historia ja kaivaukset

Siitä, kuinka kauan kaupungin paikka säilyi asumattomana, ei ole tarkkaa tietoa. Nykyinen Ártan kaupunki kehittyi paikalle bysanttilaisella kaudella viimeistään 1000-luvulla. Antiikin aikaisista lähteistä tunnetun Ambrakian kaupungin sijainti oli pitkään epäselvä, mutta se osattiin sijoittaa Ártan paikalle viimeistään 1800-luvulla.
Ambrakian arkeologisia kaivauksia ovat suorittaneet kreikkalaiset arkeologit muun muassa 1960- ja 1970-luvuilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ambrakia Wikimedia Commonsissa
Ambrakian lyömä stateeri, n. 340 eaa. Kuvituksessa Pegasos ja Athene.
Apollon Pythios Soterin temppelin rauniot.
Pienemmän teatterin rauniot.
Emil Aaltosen museo

| Emil Aaltosen museo |
| --- | --- |
 Pyynikinlinna kesällä 2006
Tyyppi:  kulttuurihistoriallinen museo
Osoite:  Pyynikinlinna Mariankatu 40 Pyynikinrinne, Tampere
Sijainti:  Tampere 
Perustettu:  2004
Ylläpitäjä:  Emil Aaltosen Säätiön Teollisen kulttuurin tutkimusrahasto
Johtaja:  Mika Törmä
Kotisivut:  Emil Aaltosen museo
Koordinaatit:  61°29′35″N, 23°44′46″E
 fiEmil Aaltosen museo 
      
Emil Aaltosen museo on Tampereen Pyynikinrinteellä sijaitseva museo, joka on avattu yleisölle 8. kesäkuuta 2004. Se esittelee teollistumisen kehitystä sekä vuorineuvos Emil Aaltosen elämäntyötä ja taidekokoelmaa. Museo toimii Pyynikinlinnassa, joka oli Aaltosen pitkäaikainen koti.
Emil Aaltosen taidekokoelma > Historia

Emil Aaltonen oli jo nuorena kiinnostunut kulttuurista, ja 1920-luvun nousukaudella hän alkoi kerätä taidetta aktiivisesti. Parin vuosikymmenen aikana kenkätehtailija hankki omistukseensa noin 250 teosta. Aaltonen uskoi, että taiteella oli hyviä vaikutuksia ihmisiin. Niinpä tauluja pidettiin esillä muun muassa hänen tehtaidensa konttoreissa. Aaltonen myös lahjoitti taidetta eteenpäin. Sotamuseolle hän antoi muotokuvasarjan, jonka Antti Favén oli maalannut valkoisten upseereista. Aaltosen kuoleman jälkeen kokoelman teoksia on lahjoitettu Tampereen Taideyhdistykselle.
Emil Aaltosen taidekokoelma > Taiteilijat

Emil Aaltosen kokoelmassa on pääasiassa vanhaa suomalaista taidetta. Aaltonen arvosti etenkin taiteilijoita, jotka olivat teknisesti taitavia, hallitsivat aiheensa ja osasivat välittää tunnelmia. Hyvä taide oli hänen mielestään esittävää ja ihannoivaa. Aaltosen lempitaiteilijoihin kuuluikin Albert Edelfelt, jonka maalauksissa yhdistyivät realismi ja romantiikka. Modernismista Aaltonen ei innostunut, mutta hän sisällytti silti kokoelmaansa Gabriel Engbergin värikkäitä ekspressionistisia töitä.
Kokoelman taiteilijoista Aleksander Lauréuksen ja Robert Wilhelm Ekmanin töissä näkyy romantiikan vaikutus ja ateljeemaalauksen pitkä perinne. Düsseldorfin koulukuntaa kokoelmassa edustavat Werner Holmberg, Victor Westerholm ja Fanny Churberg, jotka ottivat jo askelia ulkoilmamaalauksen suuntaan. Myöhempää suoranaisempaa naturalismia ja realismia seuranneita taiteilijoita kokoelmassa ovat Albert Edelfelt, Helene Schjerfbeck, Maria Wiik ja Fredrik Ahlstedt.
Aaltonen hankki myös esimerkiksi Adolf von Beckerin, Hjalmar Munsterhjelmin sekä von Wrightin veljesten teoksia. Suomalaisen taiteen lisäksi kokoelmassa on jonkin verran ulkomaista vanhempaa maalaustaidetta.
Emil Aaltosen taidekokoelma > Teoksia

Aaltosen taidekokoelmassa on muun muassa seuraavat teokset:
Gunnar Berndtson, Vanha laulu, 1889
Elin Danielson-Gambogi, Aamupesu, 1880-luku
Albert Edelfelt, Kirsikkatyttö, 1878
Albert Edelfelt, Torpan tyttö, 1898
Albert Edelfelt, Uusmaalainen merimies, 1896
Robert Wilhelm Ekman, Talonpoikaistanssit, 1845
Pekka Halonen, Kevättalvea Myllykylässä, 1898
Werner Holmberg, Poppelikuja, 1857
Alexander Lauréus, Peliseura, ajoittamaton
Alexander Lauréus, Viininviljelijän perhe, 1822
Helene Schjerfbeck, Nuori tyttö, ajoittamaton
Hugo Simberg, Lammastyttö, 1913
Johannes Takanen, Tytön pää, 1881
Maria Wiik, Nainen ja päivänvarjo, 1886
Ferdinand von Wright, Nuolihaukkapari, 1892.
Aiheesta muualla

Emil Aaltosen museo
| n k Perustiedot Wikidatassa: Emil Aaltosen museo (Q11857748)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: museo, kulttuurihistoriallinen museo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Tampere
katuosoite: Mariankatu 40, 33200 Tampere
koordinaatit: 61°29′33″N 23°44′44″E﻿ / ﻿61.49258°N 23.74558°E﻿ / 61.49258; 23.74558

Albert Edelfelt, Uusmaalainen merimies, 1896. Öljy kankaalle, 61 × 46,5 cm.
Amerikanmerimetso

| Amerikanmerimetso |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Suliformes
Heimo::  Merimetsot Phalacrocoracidae
Suku::  Merimetsot Phalacrocorax
Laji::  auritus
Kaksiosainen nimi
 Phalacrocorax auritus  (Lesson, 1831) 

Katso myös
   Amerikanmerimetso Wikispeciesissä   Amerikanmerimetso Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Amerikanmerimetso (Phalacrocorax auritus) on Pohjois-Amerikan yleisin merimetsolaji.
Koko ja ulkonäkö

Lintu on suuri, musta, täysikasvuisena keskimäärin 80 cm pitkä. Pesimäaikana soitimella ovat päälaella näkyvissä lyhyet töyhdöt. Naamassa sekä nokan ylä- että alatyvessä on keltainen kuvio. Sukupuolet ovat samannäköiset. Nuori lintu on selästä ruskehtavampi sekä kaulasta ja rinnasta vaaleampi. Linnulla on isot räpyläjalat.
Levinneisyys

Pohjoisimmillaan lajia tavataan eteläisestä Alaskasta lännessä itärannikon Uuteen Englantiin saakka. Eteläisimmillään lajia tavataan Meksikossa ja Bahamalla. Pohjoisimmat yksilöt muuttavat talveksi lajin eteläisemmille pesimäalueille. Lajia on tavattu harvinaisena harhautuneena vieraana Isossa-Britanniassa tammi-huhtikuussa 1989, Irlannissa marraskuussa 1995 - tammikuussa 1996 ja Azoreilla.
Elinympäristö

Laji viihtyy sekä suolaisissa että makean veden vesistöissä sekä rannikoilla että sisämaassa. Joitakin pesimäyhdyskuntia on tavattu jopa kaivosaltaiden kuivien puiden luota. Lintu ui taitavasti ja sukeltaa syvällekin käyttäen räpylöitään potkurimaisesti hyväksi.
Lisääntyminen

Lintu pesii yhdyskunnissa. Pesä tehdään risuista, joihin naaras munii noin 3-4 munaa maalis-elokuun välillä. Munat ovat sinertäviä.