stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carl Erik Hilding Wolff
Jääkärikausi

Wolff liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1915 alkaen pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Wolff saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 5. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 24. maaliskuuta 1918 alkaen 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan aluksi joukkueenjohtajaksi ja komppanian päällikkyyden hän vastaanotti 12. huhtikuuta 1918. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Wolff palveli sodan jälkeen edelleen 8. komppanian päällikkönä 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Hän erosi armeijasta 21. marraskuuta 1918. Yliopiston Korvaklinikan vapaaehtoisena avustajalääkärinä hän toimi 23. heinäkuuta – 30. marraskuuta 1925 ja avustajalääkärinä 1. joulukuuta 1925 – 30. marraskuuta 1928 ja virkaatekevänä apulaisopettajana neljän kuukauden ajan vuonna 1927. Hän toimi 1. lokakuuta 1925 – 14. toukokuuta 1926 välisen ajan Autopataljoonan ja 15. toukokuuta – 20. joulukuuta 1926 välisen ajan Laivaston koulutuskomennuskunnan lääkärin viransijaisena, jonka jälkeen hän astui uudestaan armeijan palvelukseen 21. joulukuuta 1926 ja hänet sijoitettiin lääkintäkapteenina Autopataljoonan (myöhemmin Huoltopataljoona 1) lääkäriksi. Tänä aikana hän toimi myös Helsingin sotilassairaalassa korvatautien erikoislääkärinä vuosina 1929–1934 yhteensä kahdeksan kuukauden ajan. Huoltopataljoonasta hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1934 Rannikkotykistörykmentti l:n lääkäriksi ja edelleen 27. huhtikuuta 1936 Kadettikouluun, missä hän toimi sotakoulujen päällikkölääkärinä, kunnes hänet nimitettiin 24. maaliskuuta 1937 alkaen 1. Divisioonan lääkäriksi.
Armeijalääkärin tehtävien ohella hän toimi myös Helsingin tuberkuloosisairaalan virkaatekevänä laryngologi-alilääkärinä noin yhdeksän kuukauden ajan vuosina 1929–1930 ja oli Yliopiston patologis-anatomisen laitoksen virkaatekevänä amanuenssina ja assistenttina noin seitsemän kuukauden ajan vuosina 1934–1936 ja amanuenssina 1. huhtikuuta 1936 alkaen. Sädehoitolaitoksen virkaatekevänä patologi-alilääkärinä toimi vuonna 1937 noin kuukauden ajan. Hän toimi myös avustajana patologisen odontologian kandidaattien anatomian opetuksessa syksystä 1934 lähtien.
Talvi- ja jatkosota

Wolff osallistui talvisotaan päällikkölääkärinä Kannaksen armeijassa. Karjalan Armeijasta hänet siirrettiin päällikkölääkäriksi Maavoimiin ja toimi sodanaikaisen lääkintähuollon uudestijärjestelytoimikunnan puheenjohtajana. Välirauhan aikana hänet siirrettiin päälliköksi Kotijoukkojen esikunnan Lääkintätoimistoon.
Jatkosodan puhjettua Wolff komennettiin lääkäriksi Karjalan Armeijan esikuntaan (myöhemmin Aunuksen Ryhmä). Vuonna 1942 hänet siirrettiin Kotijoukkojen lääkäriksi, mistä tehtävästä hänet siirrettiin vielä samana vuonna Päämajaan, missä hän toimi osastopäällikkönä Lääkintäosasto I:llä osastolla ja myöhemmin toimistopäällikkönä Lääkintä 2:ssa. Sotien jälkeen hän toimi Keskussotilassairaala l:n osastolääkärinä vuoteen 1956 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta.
Luottamustoimet

Wolff toimi Autopataljoonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1928 ja puheenjohtaja vuosina 1929–1932. Helsingin lääkäriyhdistyksen sihteerinä hän toimi vuosina 1929–1937 ja Suomen lääkintäupseeriliiton sihteerinä vuosina 1928–1930 ja varapuheenjohtajana vuonna 1936 sekä puheenjohtaja vuonna 1937. Helsingin sotilaslääkäriyhdistyksen puheenjohtajana hän toimi vuonna 1930 ja Suomen Lääkäriliiton hallituksen varapuheenjohtajana vuosina 1942–1945 sekä Suomen Lääkäriseuran hallituksen jäsenenä vuosina 1944–1947 ja puheenjohtajana vuonna 1945.
Julkaisut

Om röntgenhehandling vid tonsillitis chronica, med särskilt beaktande av de patologisk-anatomiska förändringarna i de bestrålade tonsillerna, 1933.
Bidrag till frågan om behandling av hjärnabscesser enligt Lemaitre, 1934.
Försök med anticatarrvaccin, 1936.
Kokeilua antikatarrivaksiinilla, 1937 (Suomen sotilaslääketieteellinen aikakauslehti).
Kenttälääkintäpalveluohjesääntö, 1941 (Yhdessä P. Somerin, E. Pontevan ja P. Salorannan kanssa).
The freguency of complications of acute otilis media in the finnish army during the years 1931–1938 and the years 1945–1946, 1947 (Octa otolaryngologica.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 5. helmikuuta 1916  Gruppenführer 31. toukokuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Lääkintäkapteeni 18. tammikuuta 1926  Lääkintämajuri 10. joulukuuta 1928  Lääkintäeverstiluutnantti 27. huhtikuuta 1936  Lääkintäeversti 1940 |     |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan 2. lk. kunniamerkki |
Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista.
Reporadio
Kirjallisuutta

Pertti Hemánus: Reporadion nousu ja tuho. Helsinki: Otava, 1972.
Marjo Renko

| Marjo Renko> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. lokakuuta 1962 (ikä 62) Lapua
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  lastentautiopin professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oulun yliopisto (LL 1986, LT 1995)
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto
Tutkimusalue:  välikorvan tulehdus, lasten infektiosairaudet
Aiheesta muualla
Kotisivu
Marjo Helena Renko (ent. Niemelä, s. 23. lokakuuta 1962 Lapua) on suomalainen lastentautien erikoislääkäri, joka on toiminut Itä-Suomen yliopiston lastentautien professorina lokakuusta 2018 lähtien. Hän on tutkinut etenkin lasten infektiotauteja ja yliopisto-opettajana toiminut lääkärikouluttajana Oulussa, Tampereella ja Kuopiossa.
Renko kirjoitti ylioppilaaksi Lapualta (1981). Hän opiskeli Oulun yliopistossa, josta valmistui lääkäriksi (LL 1986) ja edelleen lääketieteen tohtoriksi (LT 1995). Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (1994) oli otsikoitu Risk factors and symptoms of acute otitis media in children. Lastentautien erikoislääkäriksi hän pätevöityi 1996 (OY), lasteninfektioiden pätevyys 2000, lääkärikouluttajan erikoispätevyys 2010. Lastentautiopin dosentti (2000).
Teoksia

Ville  Peltola, Marjo Renko & Harri Saxén: Lasten infektiosairaudet. Rokotetutkimuskeskus  2019. 2. painos (e-kirja). ISBN .
Aiheesta muualla

Marjo Renko. University of Eastern Finland, Institute of Clinical Medicine. Professor (englanniksi) (researchgate.net)
Marjo Renko & Terho Heikkinen (19.1.2018) Näyttö lasten korvatulehduksen hoidosta on edelleen ohutta (Tiede­pääkirjoitus / Lääkärilehti, 3/2018 vsk 73 s. 105) (laakarilehti.fi)
Marja Kivilompolo (18.5.2009) Ihminen kuuluu loisten ruokalistalle (Yle Akuutti) (yle.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  ORCID  Publons  ResearcherID  Scopus
Esko Rekola

| Esko Rekola |
| --- | --- |
 Rekola 1960-luvun alkupuolella.
Suomen valtiovarainministeri
 Lehdon hallitus 18.12.1963–12.9.1964 Miettusen III hallitus 29.9.1976–15.5.1977  
Edeltäjä:  Mauno Jussila Paul Paavela
Seuraaja:  Esa Kaitila Paul Paavela
Suomen ulkomaankauppaministeri
 Koiviston II hallitus 26.5.1979–19.2.1982 Sorsan III hallitus 19.2.1982–31.12.1982  
Seuraaja:  Jermu Laine
Liikenneministeriön kansliapäällikkö
 1973–1976  
Edeltäjä:  Klaus Häkkänen
Seuraaja:  Reino J. Auvinen
Rautatiehallituksen pääjohtaja
 1966–1973  
Edeltäjä:  Erkki Aalto
Seuraaja:  Paul Paavela
Henkilötiedot
Koko nimi:  Esko Johannes Rekola
Syntynyt: 10. kesäkuuta 1919 Tampere
Kuollut: 7. lokakuuta 2014 (95 vuotta) Tampere
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  juristi, ministeri
Arvonimi: ministeri (1983) oikeustieteen kunniatohtori (1980) hallintotieteiden kunniatohtori (1985)
Vanhemmat:  Aarne Rekola
Puoliso:  Anna-Liisa Rekola
Tiedot
Koulutus:  lakitieteen lisensiaatti (1954)
Esko Johannes Rekola (10. kesäkuuta 1919 Tampere – 7. lokakuuta 2014 Tampere) oli suomalainen juristi ja poliittisten keskiryhmien mandaatilla viidessä eri hallituksessa toiminut puolueisiin sitoutumaton ministeri. Hän toimi valtiovarainministerinä (1963–1964 ja 1976–1977), II valtiovarainministerinä (1976 ja 1977–1979) ja ulkomaankauppaministerinä 1979–1982). Rekola julkaisi muistelmateoksen Viran puolesta vuonna 1998.
Elämä ja ura

Esko Rekola valmistui ylioppilaaksi Tampereen lyseosta vuonna 1937 ja aloitti sen jälkeen lakitieteen opinnot Helsingin yliopistossa. Talvi- ja jatkosotaan Rekola osallistui kenttätykistössä ja suoritti Reserviupseerikoulun välirauhan aikana.. Myöhemmin sotien jälkeen hänet ylennettiin reservin kapteeniksi.
Rekola suoritti yleisen oikeustutkinnon 1945, sen jälkeen hänestä tuli lainopin kandidaatti (1954) ja lakitieteen lisensiaatti (1954). Hän sai varatuomarin arvon 1947. Juristiksi valmistuttuaan hän työskenteli 1945–1947 Heikki Boreniuksen asianajotoimistossa ja vuodet 1948–1954 Maalaiskuntien liiton lakimiehenä, apulaistoiminnanjohtajana ja osastopäällikkönä. Yhteiskunnallisen korkeakoulun kunnallislainsäädännön yliopettaja hän oli 1954–1956 ja edelleen Valtiovarainministeriön vero-osaston päällikkö 1957–1959 ja tulo- ja menoarvio-osaston päällikkö 1959–1965. Valtioneuvoston kanslian kansliapäällikkönä hän oli 1965–1966 ja uudelleen 1977–1982, joskin koko jälkimmäisen kauden hän toimi ministerinä eikä siksi hoitanut virkaansa päivääkään. Rautatiehallituksen pääjohtajana hän oli 1966–1973 ja Liikenneministeriön kansliapäällikkö 1973–1976.
Rekola toimi ministerinä viidessä hallituksessa: valtiovarainministerinä (1963–1964 ja 1976–1977), II valtiovarainministerinä (1976 ja 1977–1979) ja ulkomaankauppaministerinä (1979–1982). Rekola joutui jättämään paikkansa Kalevi Sorsan III hallituksessa, koska Keskustapuolue vaati siihen liittyneelle Liberaaliselle Kansanpuolueelle ministerinsalkkua. Muistelmissaan Rekola arvioi olleensa Urho Kekkosen presidenttikauden kolmanneksi pitkäaikaisin valtioneuvoston jäsen Ahti Karjalaisen ja Johannes Virolaisen jälkeen.
Vuoden 1987 eduskuntavaalien jälkeen tasavallan presidentti Mauno Koivisto antoi Rekolan tehtäväksi selvittää, oliko tarvetta muodostaa niin laajapohjainen hallitus, että sillä olisi takanaan kahden kolmasosan eduskuntaenemmistö. Tunnustelun jälkeen Koivisto nimitti hallituksen muodostajaksi kokoomuksen entisen puheenjohtajan Harri Holkerin, josta tuli pääministeri. Keskustapuolueen silloinen puheenjohtaja Paavo Väyrynen esitti myöhemmin epäilyksensä, että Koiviston tarkoitus oli Rekolan avulla antaa sosiaalidemokraateille mahdollisuus torjua hallitusvaihtoehto, jossa porvaripuolueilla olisi ollut selvä enemmistö, ja sillä tavoin sulkea Keskustapuolue oppositioon.
Rekola toimi lukuisissa luottamustehtävissä: Suomen ylioppilaskuntien liiton hallituksessa 1945–1946, Helsingin ylioppilaskunnan hallituksessa 1947, Suomen kulttuurirahaston hallintoneuvostossa 1959–1965, WSOY:n hallintoneuvostossa 1964–1970 ja puheenjohtajana 1972–1991. Tampereen yliopiston valtuuskunnan puheenjohtajana hän oli 1971–1974. Hän on ollut myös Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Leijonan ritarikuntien kansleri vuosina 1987–1996.
Rekola sai ministerin arvonimen vuonna 1983. Helsingin yliopisto myönsi hänelle vuonna 1980 oikeustieteen ja Tampereen yliopisto vuonna 1985 hallintotieteiden kunniatohtorin arvon. Rekola on julkaissut muistelmateoksen Viran puolesta vuonna 1998.
Rekolan toinen puoliso oli toimittaja Anna-Liisa Rekola (k. 2009). Rekolan isä oli juristi ja professori Aarne Rekola.
Julkaisut

Kunnallisverotuksen pääpiirteet. Lakimiessarja B, numero 73. Porvoo: WSOY, 1955.
Viran puolesta. Porvoo: WSOY, 1998. ISBN 951-0-22965-2.
Aiheesta muualla

Seppinen, Ilkka: / Rekola, Esko (1919–2014). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 9.10.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Esko Rekola Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
Esko Rekolan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Itse asiassa kuultuna, tv-haastattelu vuodelta 1996, 57 min, Yle Areena.
Esko Rekola haastateltu: »Cirkus ellok» på slutvarvet. Affärsmagasinet Forum, 29.01.1969, nro 1969-02, s. 13–14.  ISSN 0533-070X  Artikkelin verkkoversio. (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Mauno Jussila Paul Paavela | Suomen valtiovarainministeri 1963−1964 1976−1977 | Seuraaja: Esa Kaitila Paul Paavela |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Tore Renberg

| Tore Renberg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. elokuuta 1972 (ikä 52) Stavanger, Norja
Kansalaisuus:  norjalainen
Ammatti:  kirjailija, muusikko
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Aiheesta muualla
www.torerenberg.no
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Tore Renberg (3. elokuuta 1972 Stavanger, Norja) on norjalainen kirjailija ja muusikko. Hän on opiskellut kirjallisuustiedettä ja filosofiaa Bergenin yliopistossa. Hän on kirjoittanut kirjallisuuskritiikkiä ja esseistiikkaa ja ollut juontajana televisio-ohjelmassa Leseforeningen (1998 ja 1999) NRK2:lla. Renberg on henkilöhahmo Karl Ove Knausgårdin romaanissa Taisteluni osassa 5. Hän on siinä Knausgårdin 20-vuotias ystävä, joka yrittää saada ensimmäistä romaaniaan julkaistuksi.
Renbergin suosittuja teoksia ovat Teksas-sarja ja romaanit Jarle Kleppistä. Hän on saanut muun muassa palkinnot Bokhandlerprisen ja P2-lytternes romanpris. Tarjei Vesaasin esikoisteospalkinnon hän sai teoksesta Sovende floke (1995). Suurta huomiota herätti Matriarkat (1996), jossa hän käsittelee miehen identiteettikriisiä naisten hallitsemassa yhteiskunnassa. Romaanissa En god tid (2000) on vaikutteita tieteiskirjallisuudesta. Elokuva Mies joka rakasti Yngveä perustuu hänen romaaniinsa Mannen som elsket Yngve.
Renberg on kirjoittanut myös lastenkirjoja ja näytelmiä. Hän on yhtyeen Stavanger Energi johtohahmo ja yhtyeen Lemen laulaja.
Suomennetut teokset

Huomenna nähdään (Vi ses i morgen) suomentaja Outi Menna. Like Kustannus Oy, 2016 ISBN 978-952-01-1315-5
Iskuja joka suunnasta (Angrep fra alle kanter), suomentaja Outi Menna. Like, 2017 ISBN 978-952-01-1528-9
Palkinnot ja tunnustukset

Tidenprisen 1996
Tarjei Vesaasin esikoiskirjailijapalkinto 1996
Henrik Steffenin stipendi, Saksa 1998
P2-lytternes romanpris 2005
Bokhandlerprisen 2008
Stavangerin kunnan kulttuuripalkinto 2008
Norjan kulttuuriministeriön lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkintojen kuvakirjapalkinto 2010
Stavanger Aftenbladin kulttuuripalkinto 2014
Målblomen 2016
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tore Renberg Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Colette Renard

Colette Renard vuonna 1961.
Colette Renard (s. 1. marraskuuta 1924 Ermont, Ranska – 6. lokakuuta 2010) oli ranskalainen laulaja ja näyttelijä.
Elämäkerta

Opiskeltuaan sellonsoittoa, Colette Renard valitsi porvarillisen ammatin ja ryhtyi sihteeriksi. Hänestä kuitenkin tuli Raymond Legrandin orkesterin laulusolisti ja melko pian myös orkesterinjohtajan vaimo. Vuonna 1956 hänet valittiin pääosan esittäjäksi Marguerite Monnot'n musiikkikomediaan Irma la Douce. Tätä musiikkinäytelmää esitettiin yhtäjaksoisesti aina vuoteen 1967 saakka.lähde?
Colette Renard on vieraillut useita kertoja Olympia-areenalla ja Bobino-hallissa, jossa hän esiintyi Georges Brassensin kanssa vuonna 1976. Hänen musiikkinsa on kokenut suuria menestyksiä ja hän on levyttänyt useita albumillisia rivoja lauluja. Niistä tunnetuin on "Les Nuits d'une demoiselle", jossa hän kuvaa suuseksin ja muiden vastaavien leikkien ihanuutta.lähde?
Renard on esiintynyt muutamissa elokuvissa kuten Un roi sans divertissement ja IP 5.lähde?
Vuodesta 2004 hän esiintyi Rachelin roolissa televisiosarjassa Mistralin tuulet.lähde?
Vuonna 1998 Renard julkaisi omaelämäkerrallisen teoksen Raconte-moi ta chanson (éd. Grasset, ISBN 2-246-57411-0).lähde?
Huomionosoitukset

Grand prix de l'Académie Charles Cros,
Grand prix de l'Académie du disque français,
Grand prix du président de la République,
Grand prix international du disque,
Officier des Arts et Lettres,
Médaille de Vermeil de la Ville de Paris.
Aiheesta muualla

Colette Renard IMDb-tietokannassa
Colette Renardin hävyttömien laulujen tekstit (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Johan Jakob Reinberg

Johan Jakob Reinberg
Johan Jakob Reinberg (28. heinäkuuta 1823 Tartto, Viro – 4. syyskuuta 1896 Turku) oli virolaissyntyinen valokuvaaja, litografi, piirtäjä ja taidemaalari, joka vaikutti Turussa 1800-luvun jälkipuoliskolla. Hänellä oli elämänsä aikana yhteensä seitsemän valokuvaamoa eri osoitteissa, ja hän toimi valokuvaajana vuodesta 1857 kuolemaansa 1896 saakka. Hän oli ilmeisesti Turun ensimmäinen ateljeevalokuvaaja (toinen oli Turkuun vuonna 1862 asettunut norjalainen O. J. Aune), mutta kulki kuvaamassa ja piirtämässä myös kaupungin näkymiä.
Yksityiselämä

Vuonna 1859 Reinberg avioitui Turussa Edla Wilhelmina Grönroosin kanssa. Heille syntyivät Aina Alexandra (1868–1942) ja John Alexander (1865–1897). Edlan kuoltua 1881 Reinberg otti puolisokseen itseään 36 vuotta nuoremman aatelissäätyisen kummityttönsä Matilda Segercrantzin (1859–1947). Heidän lapsiaan olivat Adolf Leonard (1883–1915), Anna Helene (1888–?) ja Signe Helga Maria (1889–1971).
Reinberg kuoli Turussa 1896.
Maalauksia

Leikki (Spel), 1877, esittäen metsoja taistelemassa
Talvinen näkymä Auransillalta alajuoksulle, n. 1880
Jänis talvimaisemassa, 1893
Näkymä Turusta, 1893
Kirjallisuutta

Savolainen, Irma: Taiteilijoita, käsityöläisiä ja taivaanrannanmaalareita. Turkulaiset valokuvaajat vuoteen 1918. Turun museokeskus 1992. ISBN 9519125892.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Photographers' Identities  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia 
J. Reinberg, Tuntemattoman naisen muotokuva. Åbo Akademin kuvakokoelmat.
J. Reinberg, Tullinhoitaja Oskar Emil Unonius (1815–64) ja Maria Mathilda Unonius (1852–64). Åbo Akademin kuvakokoelmat.
Grigori Retškalov

| Grigori Retškalov |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. helmikuuta 1920
Kuollut: 20. joulukuuta 1990 (70 vuotta)  Moskova, Neuvostoliitto
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1938–1959
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Kenraalimajuri Neuvostoliiton ilmavoimat
Kunniamerkit:  Leninin kunniamerkki
Grigori ”Griša” Andrejevitš Retškalov (ven. Григо́рий Андре́евич Речка́лов; 9. helmikuuta 1920 Hudjakovo – 22. joulukuuta 1990 Žukovski)  oli neuvostoliittolainen lentäjä. Hän oli liittoutuneiden kolmanneksi eniten ilmavoittoja saanut hävittäjälentäjä (hävittäjä-ässä) 56 vahvistetulla pudotuksellaan. Lisäksi 6 pudotusta oli jaettuja, jonkin toisen lentäjän kesken.
P-39 Airacobran lisäksi Grigori Retškalov lensi ja saavutti taisteluvoittoja  Polikarpov I-153- sekä I-16- ja Jakovlev Jak-1-koneilla.
Hän oli tunnettu tavastaan jahdata pudotuksia ja välinpitämättömyydestä lentokuriin ja hän sai tästä lentokieltoja.
Kapteeni Retškalov haavoittui ainakin kerran hyvin vaikeasti, ja joutui kokemaan kolme leikkausoperaatiota sekä pitkän hoitojakson sairaalahoidossa. Heikohko yleiskunto ja näkökyvyn ongelmat johtivat niin ikään useisiin lentokieltoihin.
Saavutuksistaan Retškalov sai kuitenkin Neuvostoliiton sankarin arvon. Hän lensi amerikkalais-valmisteisella Bell P-39 Airacobra-hävittäjällä. Grigori Retškalovin palvelusyksikkö oli 16. GIAP. Hän toimi sen 1. lentueen johtajana. Tämä 7. maaliskuuta vuonna 1942 muodostettu hävittäjäyksikkö tuli tunnetuksi siitä, että sillä oli eniten Neuvostoliiton sankareita palveluksessaan.
Aiheesta muualla

Kuvia 16 GIAP
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Rekisterikilpi

Suomalainen auton rekisterikilpi
Saksalainen rekisterikilpi
Eurooppa
Rekisterikilpi on tunnistamista varten tarkoitettu autoon tai muuhun rekisteröitävään ajoneuvoon kiinnitetty pieni metallinen tai muovinen kilpi, johon on kirjoitettu ajoneuvon rekisteritunnus. Sama tunnus yksilöi ajoneuvon myös ajoneuvorekisterissä ja rekisteriotteessa.