stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mikko Kuoppa
Aiheesta muualla

Mikko Kuopan kotisivut
.aspx Mikko Kuoppa Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Kansandemokraattien kansanedustajat
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1979–1983 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (35):  Alppi  Astala  Björklund (1979–1982)  Ekorre  Hirvelä  Hyvönen (1979–1980)  Jokinen  Jokiniemi  Juvela  Järvenpää  Kainulainen (1982–1983)  Kemppainen  Kivistö  Koskenniemi  Koskinen  Kuoppa  Laine  Liedes  Mattsson  Männistö  Niskanen  Peltola (1980–1983)  Puhakka  Pursiainen  Rosnell  Ruotsalainen  Rytkönen  Saarinen  Saarto  Salminen  Säilynoja  Söderström  Tamminen  Tennilä  Toiviainen  Uitto  Wahlström  Vähäkangas 
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1983–1987 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (26):  Alppi  Astala  Helle  Hirvelä  Kautto  Kemppainen  Kivistö (1983–1985)  Koskenniemi  Kuoppa  Laaksonen  Laine  Leppänen  Liedes (1983–1985†)  Mustonen (1983, 1985–1987)  Männistö  Peltola (1985–1987)  Pursiainen  Rosnell  Saarto (1983–1986)  Salminen  Stenius-Kaukonen  Säilynoja  Söderström  Tennilä  Toiviainen  Turpeinen  Uitto (1986–1987)  Vepsäläinen  Vähäkangas 
Vasemmistoliiton kansanedustajat
| n k Vasemmistoliiton kansanedustajat 1995–1999 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (20):  Andersson  Apukka (1995–1998)  Helle  Huotari  Huttu-Juntunen  Huutola (1998–1999)  Immonen  Korhonen  Laakso  Laine (1996–1999)  Laaksonen  Lapintie  Leppänen  Ojala (1995)  Polvi  Puhjo  Rimmi  Saarnio (1996–1999)  Seppänen (1995)  Tiusanen  Uotila  Wahlström  Vokkolainen 
Vasemmistoryhmä (2):  Kuoppa  Tennilä 
| n k Vasemmistoliiton kansanedustajat 1999–2003 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (20):  Helle  Huotari  Huutola  Immonen  Kangas  Korhonen  Kuoppa  Laakso  Lapintie  Ojala  Polvi (2001–2003)  Puhjo  Siimes  Stenius-Kaukonen  Syvärinen  Tennilä  Tiusanen  Uotila  Valpas  Vokkolainen (1999–2001†) 
| n k Vasemmistoliiton kansanedustajat 2003–2007 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (19):  Huotari  Immonen  Kangas  Kauppila  Korhonen  Kuoppa  Laakso  Lapintie  Mustajärvi  Ojala  Polvi  Puhjo  Siimes  Sirnö  Tennilä  Tiusanen  Uotila  Valpas  Virtanen 
| n k Vasemmistoliiton kansanedustajat 2007–2011 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (17):  Andersson (2007–2008)  Arhinmäki  Kangas  Kauppila  Korhonen  Kuoppa  Kyllönen  Laakso  Lapintie  Mustajärvi  Puhjo  Sirnö  Tennilä  Tiusanen  Uotila (2008–)  Valpas  Virtanen  Yrttiaho 
1 2  Claes Andersson erosi eduskunnasta syyskuussa 2008 terveydellisten syiden vuoksi, jolloin hänen tilalleen nousi Kari Uotila.  
Pirkanmaan vaalipiirin kansanedustajat 2007–2011
Mikko Alatalo
Marko Asell
Jukka Gustafsson
Harri Jaskari
Saara Karhu
Mikko Kuoppa
Heikki A. Ollila
Klaus Pentti
Leena Rauhala
Tero Rönni
Pertti Salovaara
Kimmo Sasi
Arto Satonen
Minna Sirnö
Marja Tiura
Oras Tynkkynen
Pia Viitanen
Pertti ”Veltto” Virtanen
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Kuolonkankeus

Kuolonkankeus (lat. rigor mortis) tarkoittaa ruumiin jäykistymistä kuolemisen jälkeen. Se on yksi merkittävimmistä kuoleman merkeistä (latinan mors (gen.mortis), kuolema). Sen aiheuttaa lihaksissa tapahtuva kemikaalitasapainon muunnos kuoleman jälkeen. Siinä lihakset tulevat koviksi (latinan rigor), jolloin niitä on vaikeaa tai mahdotonta liikuttaa. Käytännössä ihmisruumiilla on "kuuden tunnin nyrkkisääntö" eli kuolonkankeus alkaa ilmestyä ensimmäisen kuuden tunnin aikana, kehittyy täydelliseksi seuraavan kuuden tunnin aikana, pysyy seuraavat 12 tuntia ja alkaa hävitä seuraavan 12 tunnin aikana.
Mekanismi

Kankeus tulee ensin esille pienten lihasten ympäröimiin niveliin ja leviää sitten muualle.  Lämmin ympäristö nopeuttaa ja vastaavasti kylmä hidastaa kankeuden kehittymistä. Kuolonkankeutta ei tule sekoittaa jäätymisen aiheuttamiin muutoksiin. Kuolonkankeuden lihasjännitystila vastaa normaalissa lihastyössä syntyvää jännitystä. Normaalissa lihaksessa ATP pitää lihassyiden aktiini- ja myosiini-proteiinit erossa toisistaan. Kuolonkankeus alkaa, kun lihassolut ovat käyttäneet ATP-varastonsa loppuun ja kun aktiini ja myosiini liittyvät yhteen muodostaen aktomyosiinia. Tällöin lihakset asettuvat kuolonkankeuteen (sama ilmiö tapahtuu rankan harjoittelun jälkeen, jolloin lihaksissa ei ole enää energiaa antavaa ATP:tä ja lihakset ovat kovina). Lihasten
pH on normaalisti 5,9–6,0, kun kankeus alkaa. Tämän jälkeen lihasten pH laskee
hitaasti noin arvoon 5,5 (maitohapon muodostuminen), jolloin lihaksissa vapautuu proteiineja
pilkkovaa entsyymiä. Entsyymi pilkkoo aktomyosiinia aiheuttaen kuolonkankeuden laukeamisen.
Eläimillä

Kuolonkankeus tulee kaikille eläimille, myös kaloille. Sillä on merkitystä varsinkin, kun lihaa ja kalaa valmistetaan ihmisravinnoksi. Teurastettuja ruhoja riiputetaan, kunnes kuolonkankeus on ohi. Vasta tämän jälkeen lihaa voi alkaa valmistaa elintarvikkeiksi. Riiputus nopeuttaa kankeuden laukeamista venytyksen ansiosta. Kaloilla kuolonkankeus kestää vain muutaman tunnin, esimerkiksi juuri pyydettyjä lohikaloja kannattaa riiputtaa 1–2 tuntia ennen ruoaksi valmistamista. Kuolonkankeus heikentää oleellisesti lihan leikattavuutta ja huonontaa kankeana paistetun kalan mureutta ja makua.
Aiheesta muualla

Mitä keholle tapahtuu kuoleman jälkeen? 05.02.2014. Studio55.fi. Arkistoitu 11.9.2016. Viitattu 7.9.2022. Archive.org
Kuoleman tilat
Kuolonkalpeus (pallor mortis) • Lautuma (livor mortis) • Kuolonkylmyys (algor mortis) • Kuolonkankeus (rigor mortis)
Brandywinen taistelu

Brandywinen taistelu oli Yhdysvaltain vapaussodan taistelu, joka käytiin 11. syyskuuta 1777. Brandywinessä brittien komentaja William Howe löi George Washingtonin joukot, ja sen seurauksena amerikkalaisten pääkaupunki Philadelphia jäi ilman puolustusta. 26. syyskuuta britit valloittivat Philadelphian ja pitivät sitä hallussaan vajaan vuoden, kunnes amerikkalaiset onnistuivat valtaamaan sen takaisin.
Kulju

Lempäälän kylät vuonna 1922:
1. Alkkula, 2. Tolvila, 3. Taipale, 4. Perälä, 5. Hyrkkälä, 6. Pyhältö, 7. Rikala, 8. Häihenmatka, 9. Hulaus, A. Peuraus, B. Miemola, C. Lietsamo, D. Hemminkilä, E. Haurala, F. Sukkila, G. Maakala, H. Lempoinen, J. Lippo, K. Kelho, L. Sotavalta, M. Innilä, N. Lastunen, O. Ihamaa, P. Putkisto, Q. Vaihmala, R. Suojala, S. Ahtiala, T. Hävältilä, U. Herrala, V. Pappila, X. Sarvikas, Y. Kuivaspää, Z. Moiso, Å. Maisenranta, Ä. Kulju, Ö. Kuokkala, 11. Lahti, 12. Aimala, 13. Hahkala, 14. Lumiala, 15. Luoto, 16. Nurkkila, 17. Korkeemäki, 18. Jokipohja, 19. Kärppälä, 20. Tiurala, 21. Ruuhola, 22. Hietaniemi.
Kulju on yksi Lempäälän kylistä. Kylän näkyvin osa sijaitsee Tampereentien varrella, mutta sen aluetta on myös valtatie 3:n molemmin puolin. Kulju sijaitsee noin 14 kilometrin päässä Tampereen keskustasta ja 10 kilometrin päässä Lempäälän keskustasta. Alue on nopeasti kasvava. Kylämäisen asutuksen lisäksi Kuljussa on myös maaseutumaista ympäristöä ja vesistöjä.
Kuljun asuntokanta on pientaloasuntovaltaista. Vuonna 2020 asukasluku oli noin 4800 henkeä. Alueella sijaitsee kattavasti eri peruspalveluita, kuten päiväkoteja, koulu ja kauppakeskus.
Kuljun alueen asutushistoria juontaa kivikaudelle. Kuljussa sijaitsee myös rautakautinen muinaislinna, Pirunlinna. Uudella ajalla alueen historiaan on vaikuttanut kaksi kartanoa: Kukkolan kartano ja Kuljun kartano.
Palvelut

Kuljussa sijaitsee nykyisin kauppakeskuksena toimiva Kuljun kartano. Alueen asukkaita palvelee myös lähellä sijaitseva Ideapark. Kuljussa toimii myös ala-aste, kirjasto ja ravintola. Nähtävyyksiin kuuluu Pirunlinnan muinaislinna ja alueella sijaitsee myös Kukonkivi-niminen siirtolohkare.
Liikenneyhteydet

Kulju sijaitsee vilkkaiden liikenneyhteyksien varrella. Kylän läheltä kulkee Tampereentie ja valtatie 3. Etäisyys Tampereen keskustaan on noin 14 kilometriä ja Lempäälän keskustaan noin 10 kilometriä.
Kuljuun liikennöivät Tampereen seutuliikenteen linjat 50 ja 52A/B
Väestö

Kulju on omakoti- ja rivitalovaltaista aluetta. Omistusasujia on väestöstä 84 %. Kulju on erityisesti lapsiperheiden suosiossa, ja jopa 40 % alueen talouksista on lapsiperheitä, koko Lempäälän vastaavan luvun ollessa 32 % ja koko Suomen 20 %. Eläkeläisiä ja yksinasuvia puolestaan asuu Kuljussa muuta Lempäälää vähemmän.
Alueen väestö on hieman muun Lempäälän väestöä nuorempaa. Asukkaiden keski-ikä oli 36 vuotta vuonna 2021. Väestö on myös suhteellisen korkeasti kouluttautunutta. Aikuisväestöstä 37 % on suorittanut korkeakoulututkinnon, koko Lempäälän lukeman ollessa 31 % ja koko Suomen 25 %.
18 vuotta täyttäneiden kuljulaisten mediaanitulo verojen jälkeen oli 28 257 euroa vuonna 2021, mikä on korkeampi kuin Lempäälän ja myös muun Suomen mediaanitulo.
Historia > Varhaishistoria

Varhaisimmat merkit asutuksesta Kuljun alueella ovat peräisin kivikaudelta. Kuljussa sijaitsevan Pirunlinnan alueen luolista on löydetty kivikauden aikaisia piikivisiä nuolenkärkiä. Ei kuitenkaan ole varmuutta siitä, onko alue ollut pysyvämmin asuttu, vaiko esimerkiksi metsästysmatkoilla käytetty väliaikaisempi majapaikka.
Pirunlinnan varsinainen linnavuori on puolestaan niin sanottu muinaisilinna, joita rakennettiin Suomessa noin vuosina 600 – 1100 jaa. Pirunlinna on peräisin joko kansainvaelluskaudelta tai sitä myöhemmältä viikinkiajalta. Linna on ilmeisesti ollut pakolinna, eli sitä ei ole niinkään käytetty puolustusasemana taistelussa, vaan pikemmin pakopaikkana ryöstelyiden ja taisteluiden aikana.
Keskiajalla alueen asutus on ollut harvaa tai olematonta. Osaltaan tähän lienee syynä se, että alueen maaperä sopii huonosti viljelyyn.
Historia > Kukkolan kartano ja Kuljun kartano

Alueen merkitys alkoi kasvaa uudella ajalla, jolloin alueelle perustettiin kaksi kartanoa, Kukkolan kartano ja Kuljun kartano. Näistä Kukkolan kartano sai alkunsa vuonna 1660 perustetusta ratsumiestilasta, eli tilasta joka sai verohelpotuksen vastineeksi kruunulle varustamastaan ratsumiehestä. Kuljun kartanon taas muodosti kahdesta eri tilasta kruununvouti Erik Spoof vuonna 1670. Myös Kukkola ostettiin Spoof-suvun haltuun vuonna 1678 ja vuoteen 1802 Spoofit omistivat molemmat kartanot.
Maanviljelyn lisäksi kartanoiden yhteydessä on toiminut sahoja. 1700-luvun alussa Sotavallan kartanon ostanut Mårten Segercrantz perusti sahat Höytämönjoelle ja Moisonjoelle. Tuolloin sisämaalle perustetut sahat olivat Suomessa vielä harvinaisia sahatavaran kuljetusvaikeuksien vuoksi. Isovihan aikana sahat rapistuivat, mutta ne rakennettiin uudelleen vuosina 1722 ja 1733. Sisämaasahojen yleistyessä rakennettiin sahat vielä Kukkolan koskeen vuonna 1758 ja Kuljunkoskeen vuonna 1824.
Kuljun ensimmäinen koulu, Puskiaisten koulu, perustettiin vuonna 1881. Tuolloin Kuljun kartanon omistajana toiminut Knut Palander perusti alustalaistensa lapsille tarkoitetun koulun, johon olivat velvoitettuja osallistumaan kaikki torpparien 8–14-vuotiaat lapset. Oppilaita oli koulussa aluksi noin 15–20. Ainakin yksi torppari myös häädettiin tämän kieltäydyttyä lähettämästä lapsiaan kouluun. Alkuperäinen Puskiaisten koulun koulurakennus paloi vuonna 1899.
Alueen väestö koostui pitkään etupäässä kartanoiden torppareista. 1900-luvun alkaessa Kuljun kartanolla oli 19 torppaa ja 3 mäkitupaa. Lisäksi linnajärventien lähistöllä oli muutamia Kuljun kartanon muonamiesten asuntoja. Kukkolan kartanolla puolestaan oli 1900-luvun alussa viisi torppaa. Kuljun torpparit perustivat työväenyhdistyksen todennäköisesti vuonna 1905 ja työväentalo rakennettiin vuonna 1908.
Historia > Sisällissota

Sisällissodan alkaessa Kulju oli torpparivaltaisena alueena punaisten hallussa. Kuljun punakaarti perustettiin syksyllä 1917 ja siihen liittyivät liki kaikki alueen nuoremmat torpparit ja torppareiden pojat. Osastoa harjoitutti Kuljun työväentalolla ja Vuorenalan metsässä Konsta Järvelin, joka oli palvellut kolme vuotta Venäjän armeijassa.
Kuljun komppania siirrettiin sodan alussa Tampereelle tarkoituksena kouluttaa joukolle konekiväärin käyttöä. Sieltä joukkoja sijoitettiin edelleen pohjoisen rintamalla toimiviin osastoihin. Kuljulaisia osallistui ainakin Mouhijärven-Suodenniemen rintamalla käytyihin taisteluihin.
Osana Tampereen taistelua myös Kuljussa käytiin sisällissodan aikana taisteluja 24.–25. maaliskuuta. Ensimmäinen osa taisteluista käytiin 24. maaliskuuta 1918, kun eversti Karl Wilkmanin johtama valkoisten joukko-osasto oli siirtymässä Kangasalta kohti Lempäälää. Pääjoukosta irrotettiin pataljoonan suuruinen osasto Kuljun alueelle, missä paikallisen punakaartin komppania pyrki estämään valkoisten pääsyn rautatielle. Taistelu alkoi työväentalolla, jonka valkoiset valtasivat rynnäköllä lyhyen laukaustenvaihdon jälkeen. Työväentalon vallattuaan valkoiset etenivät edelleen rautatien suuntaan, jossa taisteluihin liittyi Tampereelta Helsinkiin pyrkinyt helsinkiläisten punakaartilaisten komppania. Punaiset perääntyivät valkoisten ylivoiman tieltä Toijalan ja Tampereen suuntiin.
Taistelut jatkuivat 25. maaliskuuta Kuljun ja Sääksjärven välillä. Punaiset pyrkivät panssarijunan tukemana etenemään Tampereelta etelään, ja olivat päässeet Sääksjärven ylikäytävän eteläpuolelle. Taisteluja käytiin rautatien ja Kuljun-Hatanpään maantien varsilla. Iltaan mennessä punaiset vetäytyivät Tampereelle. Kuljun Saviahteelle perustettiin taisteluiden aikana valkoisten kenttäsairaala.
Kuten muuallakin Suomessa myös Kuljussa vangittiin ja teloitettiin paitsi punakaartilaisia myös siviiliväestöä. Monet vangeista kuljetettiin muiden Lempäälässä vangittujen tavoin vankeuteen Kangasalle.
Historia > Itsenäisyyden alkuvuodet

Sisällissodan jälkeen torpparit alkoivat itsenäistyä torpparivapautuslain nojalla. Tällä oli laajaa merkitystä myös Kuljun asukas- ja elinkeinorakenteelle.
1900-luvun alussa Kuljun alueelle perustettiin runsaasti huviloita. Kuljussa huviloiden perustamista edisti osaltaan se, että itsenäistyneille torppareille oli annettu metsäsara-alueet, joista monet ulottuivat järven rantaan saakka. Erityisesti 1930–40-luvuilla Kuljuun rakennettiin monia entisille metsäsara-alueille perustettuja huviloita ja kesäasuntoja.
Suomalaisen yleisradiotoiminnan pioneeri insinööri Arvi Hauvonen aloitti radiolähetyskokeilunsa syksyllä 1922 Perälän huvilassa Kuljussa.
Kuljun asuinalueet

Kuljun alueita ovat:
Vanattara
Kukkolanmäki
Ketunmäki
Palomäki
Rutaperä
Veräjäntausta
Saviahde
Kiimakallio
Väimölä
Kukonkorpi
Ahonperä
Asemakylä
Myllykolu
Ruotasjärvi
Kirjallisuutta

Mäkelä, Ritva (toim.): Kuljun villit ja viisaat. Kulju-kirjan toimituskunta, 2003. ISBN 952-91-6112-3.
| n k Lempäälä |
| --- | --- | --- |
 Pirkanmaa  Tampereen seutukunta 
| Kylät |  Ahtiala  Aimala  Hahkala  Haurala  Hemminkilä  Herrala  Hietaniemi  Hiirenoja  Hinsala  Hulaus  Hyrkkäälä  Häihenmatka  Hävältilä  Ihmaa  Innilä  Jokioinen  Jokipohja  Junnila  Kaakila  Kelho  Korkeamäki  Korpiniemi  Kuivaspää  Kulju  Kuokkala  Kurala  Kärppälä  Lahti  Lastunen  Laukko  Lempoinen  Lietsamo  Lippoinen  Lumiala  Luoto  Maakala  Maisenranta  Miemola  Moisio  Narva  Niemi  Niemenpää  Nurkkila  Ojoinen  Pappila  Perälä  Peuraus  Putkisto  Pyhältö  Rikala  Ruuhola  Sakoinen  Salospohja  Sarvikas  Sotavalta  Sukkila  Suojala  Tiurala  Vaihmala  Vakkala  Viik  |  |
Pirunlinna
Buck Brannaman

Buck Brannaman vuonna 2011.
Dan M. "Buck" Brannaman on yhdysvaltalainen hevosten kouluttaja ja johtavia luonnollisen hevostaidon soveltajia. Menetelmässä pyritään työskentelemään hevosen kanssa lähtökohtana hevosen luontainen olemus ja sen ajattelu- ja kommunikointitapa. Siten hevosta koulutetaan hyväksymään ihminen ja suhtautumaan ihmiseen luottavaisesti ja toimimaan tämän pyyntöjen mukaan. Brannaman on lausunut tavoitteekseen saada eläin tuntemaan olonsa turvalliseksi ja varmaksi ihmisen läheisyydessä, niin että hevonen ja ratsastava ovat yhtä.
Brannamanin lapsuus oli ankara, ja hän joutui isänsä pahoinpitelemäksi. Vaikeuksissaan hän turvautui hevosiin, ja oman kokemuksensa kautta hän opetteli tarkastelemaan tilanteita hevosen näkökulmasta. Hän on kirjoittanut: "Olen ollut tekemisissä hevosten kanssa 12-vuotiaasta alkaen, ja minua on purtu, potkittu ja heitetty selästä ja päälleni on rynnätty. Olen kokeillut kaikkia fyysisiä keinoja hevosen hallitsemiseksi, että pysyisin hengissä. Lopulta tajusin, että voisin selvitä helpommin, kun selvittäisin, miksi hevonen toimii niin kuin se toimii."
Brannanista on valmistunut Cindy Meehlin ohjaama elokuva Buck, joka oli menestys Sundancen elokuvajuhlilla 2011.
Tuulikki Kuorikoski

Tuulikki Kuorikoski vuonna 1972.
Tuulikki Maria Kuorikoski (s. 21. lokakuuta 1944) on suomalainen näyttelijä. Lähinnä kaakkoisen Suomen teatterilavoilla työskennellyt Kuorikoski on uransa aikana tehnyt useita roolitulkintoja musiikkinäytelmien subrettiosissa.
Elämä ja ura

Kuorikoski aloitti ammattiuransa Mikkelin Teatterissa, jossa hän näytteli vuosina 1973–1977. Ura jatkui Savonlinnan Teatterissa 1977–1979. Vuodesta 1979 lähtien Kuorikoski oli kiinnitettynä Kotkan kaupunginteatteriin, josta hän jäi eläkkeelle vuonna 2010.
Kuorikosken näyttämötöitä ovat muun muassa Kalevalan Aino sekä Kolmen sisaren Irina ja Masha. Hänellä on ollut rooleja myös klassikkonäytelmissä Nummisuutarit ja Juurakon Hulda. Näytelmässä Suomisen perhe hänellä oli Hildan osa. Kuorikoskella on niin ikään ollut lukuisia laulutehtäviä opereteissa ja musikaaleissa.
Valkokankaalla Tuulikki Kuorikoski on nähty kahdesti. Vuonna 1982 hänellä oli sivuosa Mikko Niskasen ohjaamassa elokuvassa Ajolähtö. Vuonna 1989 hänet nähtiin Anna Jäppisen roolissa Visa Mäkisen farssissa Ruuvit löysällä.
Aiheesta muualla

Tuulikki Kuorikoski Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Kuolleet sielut

| Kuolleet sielut> Мёртвые души |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Nikolai Gogol
Kieli:  venäjä
Genre:  satiiri huumori
Julkaistu:  1842
Suomennos
Suomentaja:  useita suomennoksia: ks. luettelo alla
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ilja Repin: Nikolai Gogol polttaa Kuolleet Sielut -kirjan käsikirjoituksen toisen osan. 1909, Tretjakovin galleria.
Kuolleet sielut (ven. Мёртвые души, Mjortvye duši) on Nikolai Gogolin romaani vuodelta 1842, joka kertoo salaperäisen päähenkilön kollegineuvos Tšitšikovin ostosmatkoista ja niistä koituvista tapahtumista. Tšitšikov ostaa matkoillaan maanomistajilta kuolleita 'sieluja' eli kuolleita maaorjia, joita ei ole vielä poistettu henkikirjoitusluettelosta. Motiivikseen hän selittää ostavansa maaorjia saadakseen arvostusta ja vakuuttaakseen morsiamensa vanhemmat.
Gogol itse luonnehti Kuolleita sieluja sen alkuperäisen alaotsikon mukaan runoelmaksi. Kirjailija piti hyvää ystäväänsä runoilija Puškinia innoittajanaan sekä Reviisoriin että Kuolleisiin sieluihin.
Gogol suunnitteli kirjoittavansa kolmiosaisen venäläisen vastineen Danten Jumalaiselle näytelmälle. Kuolleet sielut vastaa Danten Helvettiä. Kiirastulta vastaava toisen osan, jossa kuvataan kristillis-moralisoivaan sävyyn Tšitšikovin kehitystä positiiviseksi sankariksi, käsikirjoituksen kirjailija poltti ennen kuolemaansa. Hän kirjoitti sitä kymmenen vuoden ajan. Tarinasta on olemassa muutaman sivun mittainen runko ja se on suomennettu vuonna 1966 ilmestyneessä Valitut teokset II -kirjassa.
Teos on ilmestynyt useina suomennoksina. Kirja on Gogolin pääteos ja kirjallisuuden klassikko.
Kirjan henkilöitä

Pavel Ivanovitš Tšitšikov – kollegineuvos, miellyttävä ja huomiota herättämätön keskinkertaisuus
Petruška – Tšitšikovin palvelija
Selifan – Tšitšikovin ajuri
Manilov – tunteileva ja makeileva hienostelija, maanomistaja
Sobakevitš – öykkärimäinen ahmatti, maanomistaja
Nozdrev – kerskaileva tuhlari ja paatunut peluri, maanomistaja
Nataša Petrovna Korobotška – leskirouva, maanomistaja
Pljuškin – itara leskimies, maanomistaja
Kaupungin virkamiehiä: kuvernööri, prokuraattori, provosti
Kuvernöörin vaimo ja tytär
seurapiirirouvia: Anna Grigorjevna, Sofia Ivanovna, Praskovja Fjodorovna
Suomennokset

Kuolleet sielut. Suom. Samuli S. Helsinki: Edlund, 1882. (W. Churberg'in romani-kirjasto; 2 vsk.). – Suom. Samuli Suomalainen. Otava, 1977 (Delfiinikirjat.). ISBN 951-1-04280-7.
Kuolleet sielut. Suom. Jalo Kalima ja Juhani Konkka; kuv. P. Boklevskij. WSOY, 1939. (Kuuluisia romaaneja; 9.). – Söderström, 1945 – WSOY, 1951– WSOY, 1962. (Taskukirjasto; 12.). – WS, 1968 – WSOY, 1977 (Taskukirjasto; 12.). ISBN 951-0-01570-9. – WSOY, 1984 ISBN 951-0-12610-1. – WSOY, 1992 (Laatukirjat.). ISBN 951-0-17902-7.
Kuolleet sielut. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1952.
Kuolleet sielut. Suom. Jalo Kalima; kuvittanut P. Boklevski. WSOY, 2009 ISBN 978-951-0-35006-5. – BTJ, 2008 (Klassikko-Kipinä.). ISBN 978-951-692-716-2.
Kuolleet sielut. Suom. Juhani Konkka. – Kuvitus: TIM. Otava, 1970 – Kuvitus: TIM. Helsinki: Ex libris: 1970 – kuvitus: Tim. Ex libris, 1972 (Suuret venäläiset kertojat.) Otava, 2010 ISBN 978-951-1-24839-2. – Otava, 2000. ISBN 951-1-17101-1.
Kuolleet sielut sekä Riita, Nenä, Päällystakki, Hullun päiväkirja. Suom. Juhani Konkka, Reino Silvanto & Esa Adrian. Otava, 1975 (Suuret venäläiset kertojat; 1.). ISBN 951-1-01331-9.
Valitut teokset. 2. toim. Juhani Konkka; Suom. Juhani Konkka, Eino Kalima & Jalo Kalima. WSOY, 1959. – WSOY, 1966. – WSOY, 1994. ISBN 951-0-01576-8. (sis: Reviissori, Kuolleet sielut)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Näytelmät.fi - Kuolleet sielut[vanhentunut linkki]
Lauri Kumlin

Lauri (Lasse) Ilmari Kumlin (14. helmikuuta 1899 Pori – 19. helmikuuta 1969) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hän oli Saksassa sotilasoppinsa saanut jääkäri, joka taisteli ensimmäisessä maailmansodass Saksan itärintamalla ja sen jälkeen Suomen sisällissodassa joukkueenjohtajana ja vielä Talvi- ja jatkosodassa pataljonan komentajana. Sotien jälkeen hän toimi muun muassa Rovaniemen sotilaspiirin komentajana.
Perhe ja opinnot

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Nestor Ferdinand Kumlin ja Emma Maria Ryytsä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Elin Gunborg Stackelbergin kanssa.
Kumlin kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1927. Hän kävi Reserviupseerikoulun vuonna 1926 ja Kadettikoulun erikoiskurssin vuosina 1927–1928 sekä Taistelukoulun luutnanttikurssin vuonna 1932. Hän teki opintomatkan Saksan itärintamalle vuonna 1942. Kumlin oli opettajana Kymenlaakson suojeluskuntapiirin alipäällystökursseilla vuonna 1924 ja toimi Kymin yhteiskoulun poikien voimistelun opettajana kevät- ja syyslukukaudella vuonna 1923.
Jääkärikausi

Kumlin oli merenkulkuoppilaana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 10. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Kumlin saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi Kenttälennätinpataljoonan 2. komppaniaan. Pataljoonasta muodostettiin myöhemmin 15. jääkäripataljoona. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.