stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Chongqingin pommitukset
Ilmasuojelu

Varsinaista aktiivista ilmapuolustusta, kuten ilmatorjuntatykistöä tai torjuntahävittäjiä ei kaupungissa juuri ollut. Kiinan tasavalta oli menettänyt suurimman osan ilmatorjuntaan liittyvästä kalustostaan sodan alun taistelujen ja valtausten yhteydessä ja Japanilla oli käytännössä ilmaherruus koko Kiinan alueella. Passiivinen ilmasuojelu toimi osittain paremmin. Kiinalaiset perustivat kolmivaiheisen tarkkailu- ja varoitusjärjestelmän, jonka ansiosta Chongqingin ja muiden japanilaisten pommittamien kaupunkien asukkaille jäi yleensä aikaa hakeutua suojaan. Ensimmäisessä vaiheessa japanilaisten lentokenttien lähellä olleet tarkkailijat lähettivät tietoa koneiden noustessa ilmaan. Toisessa vaiheessa eri puolilla Kiinaa olleet tarkkailuasemat tekivät havaintoja pommituslaivueiden reitistä. Kolmas vaihe koostui kaupunkien sisäisistä varoitus- ja hälytysjärjestelmistä. Chongqingissa asukkaita varoitettiin näkyville paikoille rakennetuilla signaalitorneilla, joihin nostetut merkit välittivät asukkaille tietoa pommikonelaivueen lähestymisestä. Ensimmäinen merkki kertoi koneiden nousemisesta ilmaan, toinen niiden lähestymisestä ja kolmas oli jo ilmahälytys, johon yhdistyivät väestöhälyttimistä soitetut äänimerkit.
Vuonna 1937 Chongqingin pommisuojissa oli tilaa 7 200 asukkaalle, eli 1,2 prosentille koko kaupungin väestöstä. Niitä rakennettiin lisää, mutta ei riittävästi. Vuonna 1938 pommisuojat riittivät yhä vain 5,4 prosentille asukkaista. Tilanne oli parhaimmillaan 1940, jolloin pommisuojat pystyivät majoittamaan 65,1 prosenttia väkiluvusta, mutta kaupunkiin muuttaneiden pakolaisten kasvavan määrän vuoksi pommisuojien kattavuusaste kääntyi laskuun. Pommitusten päättyessä 1943 suojia riitti 48,2 prosentille väkiluvusta.
Keväällä 1941 toistaiseksi neutraalissa Yhdysvalloissa muodostettiin vapaaehtoisista koottu yksikkö AVG (American Volunteer Group), jonka tarkoituksena oli auttaa Kiinaa ilmasodassa Japania vastaan. AVG oli lähinnä Tšiang Kai-šekin yhdysvaltalaisen sotilasneuvonantajan Claire Chennaultin luoma organisaatio. Joulukuussa 1941 Japani pommitti Yhdysvaltojen laivastotukikohtaa Pearl Harboria Havaijilla, minkä seurauksena Yhdysvallat liittyi mukaan toiseen maailmansotaan. Vielä saman kuukauden aikana AVG:n kuulunut ilmataisteluyksikkö Flying Tigers (suom. "Lentävät tiikerit") sai jo ensimmäiset ilmavoittonsa japanilaisista puolustaessaan Kunmingia. Flying Tigers sai toimintansa aikana 299 ilmavoittoa ja sen toiminta Kiinan alueella teki japanilaisten pommituslennoista huomattavasti aikaisempaa turvattomampia. Vapaaehtoisosastolla oli myös merkittävä psykologinen vaikutus kiinalaisten taistelutahtoon.
Nykyaika

Vaikka Chongqingin pommitusta voisi pitää sotarikoksena Geneven ja Haagin kansainvälisten sopimusten nojalla, niin pommituksia ei ole käsitelty sotarikosoikeudenkäynneissä, eikä niistä vastuussa olleita upseereita koskaan tuomittu sotarikollisina Chongqingin pommitusten vuoksi. Tähän osaltaan on vaikuttanut sodanjälkeisen Japanin hallinnon omaksuma linja, ettei se yksinkertaisesti myönnä Japanin sotavoimien toimineen väärin sodan aikana. Merkittävin syy sille, ettei terroripommituksia ja usein niiden kaltaisia strategisia pommituksia tuomittu sotarikosoikeusistuimissa on jääviys, sillä myös monet toisen maailmansodan voittajavaltioiden ilmavoimista pommittivat vastustajiensa kaupunkeja.
Vuonna 2006 188 Chongqingin sodanaikaista asukasta nosti syytteen Japanin hallitusta vastaan sodanajan pommituksista. Kantajat, jotka olivat iältään 70–80-vuotiaita, vaativat taloudellista hyvitystä ja virallista anteeksipyyntöä. Kanteen julkistamalla he halusivat tuoda nykyajan japanilaisille tietoa siitä, miten Japanin sotavoimat toimivat toisen maailmansodan aikana. Pitkän oikeusprosessin ja noin kolmenkymmenen istunnon jälkeen Tokion piirioikeus kuitenkin tuomitsi kantajia vastaan helmikuussa 2015. Oikeusistuimen perustelun mukaan pommitusten aikana voimassa olleet kansainväliset sopimukset tai lait eivät myönnä yksittäisille kansalaisille oikeutta vaatia korvauksia suoraan hallituksilta. Vaikka päätös oli kielteinen, kantajat kertoivat etteivät he luovu hyvityksen ja anteeksipyynnön etsimisestä niin kauan kuin he ovat elossa.
Chongqingilaisten kanne sai tukea myös joiltakin yksityisiltä japanilaisilta. Muun muassa historioitsija Yuki Tanaka ja sotilasasioiden kommentaattori Tetsuo Maeda ovat esittäneet, että Japanin tulisi tunnustaa Chongqingin pommitus sotarikoksena. Heidän mukaansa tämä voisi johtaa strategisten pommitusten laajempaan tuomitsemiseen, mikä puolestaan voisi johtaa sotien siviiliuhrien kärsimyksen vähenemiseen käynnissä olevissa ja tulevissa sodissa.
Chongqingissa sijaitsevassa Kolmen rotkon museossa on Chongqingin pommituksille omistettu näyttely. Se sisältää muun muassa sodanaikaisen pommisuojan rekonstruktion, jonka seinillä on suojautuneita ihmisiä esittäviä veistoshahmoja. Lisäksi kaupungissa on herännyt hanke erillisen museon rakentamisesta. Vuonna 2014 poliittinen neuvonantaja Li Guo sanoi, että erillinen museo tulisi perustaa niin pian kuin mahdollista. Hänen mukaansa Chongqingin pommitus on verrattavissa Lontoon pommitusten ja Nanjingin verilöylyn kaltaisiin historiallisiin julmuuksiin, mutta siitä huolimatta se on nuoremmille sukupolville lähes tuntematon.
Aiheesta muualla

Kolmen rotkon museo (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (kiinaksi)
Asuinalue Chongqingissa, kuva vuodelta 1945.
Pommitusta seuranneen tulipalon torjuntaa vuonna 1941.
Tyypin 96 Mitsubishi G3M-pommikone.
Yhdysvaltalainen sodan ajan uutisfilmi Chongqingin pommituksista.
Chongqingilaiset osoittavat suosiota lähtöparaatissaan marssivalle nuorten vapaaehtoisarmeijalle.
Pommituksen aiheuttaman joukkopaniikin uhreja Chongqingissa 5. kesäkuuta 1941.
Chongqingilaisia naisia ruotsalaisen ekumeenisen lähetystökirkon raunioissa vuonna 1940.
Kolmen rotkon museossa on pommituksille omistettu pysyvä näyttely.
Clemenceau-luokka

| Clemenceau-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  22 000 t (standardi) 32 570 t (kuormattu)
Pituus:  257,5 m (kokonaispituus)
Leveys:  29,3 m 46,3 m (lentokansi)
Syväys:  8,34 m
Koneteho:  126 000 shp
Nopeus:  32 solmua
Miehistöä:  2 239
Aseistus
Meritorjunta:  40 lentokonetta
Ilmatorjunta:  8 x 100 mm/55 ACAS Mle 1953
Clemenceau-luokka oli Ranskan laivaston kahden lentotukialuksen muodostama alusluokka.
Taustaa

Entinen merivoimien lentäjä amiraali Henri Nomy nimitettiin 26. lokakuuta 1952 merivoimien esikuntapäälliköksi. Heinäkuussa 1952 hän julkisti suunnitelmansa merivoimien kehittämisestä, mikä oli tarkoitettu Ranskan Natositoumuksien täyttämiseen. Suunnitelmaan sisältyi kolmen uuden lentotukialuksen hankinta. Meriministeri Jacques Gavini pyysi 28. heinäkuuta tutkimaan 12 500 tonnin lentotukialuksen käyttöä sukellusveneidentorjunnassa Atlantilla sekä voimien keskittämisessä kaikkialla maailmassa. Loppuvuodesta aloitettu tutkimus osoitti, että suunniteltu uppouma ei riittäisi Atlantille suunniteltuihin tehtäviin. Erityisesti uppouma ei riittänyt uusien suihkukoneiden operoimiseen alukselta.
Lisätutkimusten jälkeen päätettiin siirtyä kunnianhimoisempaan hankkeeseen, joka sai nimen PAX. STCAN esitti 25. maaliskuuta 1953 alustavan suunnitelman 19000 tonnin lentotukialuksesta, jonka pituus oli vesirajassa 228 metriä. Aluksen kansi oli 245 metriä pitkä ja siinä oli 7 asteen kulmassa oleva 164-metrinen lentokansi. Kannelle oli asennettu kaksi 50-metristä brittiläisvalmisteista höyrykatapulttia ja kaksi hissiä (16,3 m x 14 m ja 15,3 m x 9 m). Aluksen tankkeihin oli mahdollista varastoida 750 tonnia polttoöljyä ja 550 tonnia kerosiinia. Höyryturbiinit tuottivat 120 000 akselihevosvoimaa kahteen akseliin. Alukselle oli myös suunniteltu tiukka osastointi lisäsuojan saamiseksi. Komentosilta oli suunniteltu Yhdysvaltain laivaston modernisoitujen Essex-luokan alusten mukaiseksi. Aseistuksena oli 24 kappaletta 57 millimetrin tykkejä. Ne oli asennettu neljään ryhmään, joissa kussakin oli kolme kaksiputkista tykkiä.
Vastaava panssaroitu versio, PAX-P ransk. Protégé, esiteltiin saman aikaisesti. Sen standardiuppouma oli 23 000 tonnia. Aluksen panssarikansi oli 50 millimetriä ja sisäinen panssaroitu keskuksessa oli 60 millimetriä paksut sivut ja 30 millimetriä paksu kruunu. Propulsiojärjestelmä oli identtinen, joten uppouman kasvu rajoitti maksiminopeuden 31 solmuun. Raskaammin panssaroitu versio, PAX-P2, esiteltiin 20. kesäkuuta. Siinä oli yhdistetty 30 millimetrin panssarikansi 80-100 millimetrin panssaroituun keskukseen. Uppouma kasvoi 720 tonnia, mutta vastaavasti oli mahdollista säästää uppoumassa keventämällä kannen panssarointia. Suunnitelmassa esitettiin saavutettavan 32 solmun nopeus neliakselisella propulsiojärjestelmällä, mikä lisäisi uppoumaa ja tilavuutta sekä kasvattaisi pituutta 10 metriä. PAX-P2 oli STCANin esitys uudeksi lentotukialukseksi. Nomy esitti PAX-P:tä, mutta nopeuden tuli olla 32 solmua kahdella akselilla. Ministeri hyväksyi 8. elokuuta 1953 jatkosuunnittelun perustaksi PAX-P1:n, joka oli aiemmin PAX-P.
Suunnittelu

Suunnitelmaan tehtiin lukuisia muutoksia ennen kuin siitä syntyi suunnitelma PA54, Clemenceau. Heinäkuussa 1953 tehtiin esitys, jossa 57 millimetrin tykit korvattaisiin valmisteilla olevilla 100 millimetrin yksiputkisilla tykeillä. Nomy esitti 19. lokakuuta, että lentokoneiden lentoonlähtö paino voisi olla 20 tonnia ja laskeutumispaino 15 tonnia. Lento-osasto koostuisi 24 kappaleesta brittiläisiä Sea Venomeita, jotka valmistettaisiin lisenssillä Aquilonissa SNCASEn tehtailla. Lisäksi osastoon kuuluisi 24 rynnäkkökonetta ja 12 sukellusveneentorjuntakonetta, joita kumpaakaan ei ollut vielä valittu. Uudet tutkat ja elektronisen sodankäynninjärjestelmät olisivat ranskalaista suunnittelua, kunhan valmistaja valittaisiin.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelukseen | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Clemenceau (PA 54) | Arsenal de Brest | 15. joulukuuta 1955 | 21. joulukuuta 1957 | 18. maaliskuuta 1960 | palveluksesta 1. lokakuuta 1997 |
| Foch (PA 55) | Chantiers de l'Atlantique/Arsenal de Brest | 15. helmikuuta 1957 | 23. heinäkuuta 1960 | 1. tammikuuta 1963 | myyty Brasilialle 2000 miehistönsä upottama 3. helmikuuta 2023 |
HMS Hotspur (1870)

| HMS Hotspur |
| --- | --- |
 HMS Hotspur

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Robert Napier and Sons, Govan
Kölinlasku:  2. lokakuuta 1868
Laskettu vesille:  19. maaliskuuta 1870
Palveluskäyttöön:  17. marraskuuta 1871
Loppuvaihe:  romutettu 1904
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 331 t
Pituus:  72 m
Leveys:  15 m
Syväys:  5,8 m
Koneteho:  3 500 ihp
Nopeus:  12,65 solmua
Miehistöä:  187
Aseistus
Aseistus:  1 × 12" 25 ton MLR -tykkiä 2 × 64 naulan MLR -tykkiä
HMS Hotspur oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1870 vesillelaskettu törmäyskeulalla varustettu alus.
Tilaus ja valmistus

Alus tilattiin Govanista Napierilta ja sen köli laskettiin 2. lokakuuta 1868. Alus laskettiin vesille 19. maaliskuuta 1870 ja se valmistui 17. marraskuuta 1871.
Palvelus

Alus romutettiin vuonna 1904.
Yrjö Hosiaisluoma

Yrjö Juhani Hosiaisluoma (30. lokakuuta 1947 Kauhava – 23. tammikuuta 2018 Tampere) oli suomalainen kirjallisuudentutkija. Hän oli oppiarvoltaan filosofian tohtori ja toimi suomalaisen kirjallisuuden professorina Tampereen yliopistossa. Hän jäi eläkkeelle Tampereen yliopistosta  2010-luvun lopulla.
Hosiaisluoma oli alkujaan sosiologi ja työskenteli muun muassa mainostoimistossa, mutta aloitti myöhemmin kirjallisuuden opiskelun.
Julkaisuja

Nuoret sanankäyttäjät : tutkimus harrastajakirjoittajista / Yrjö Hosiaisluoma. [Nuoren voiman liitto], 1973
Nähtävän rajalla : runoja. Gummerus, 1973.
Lukeminen - reseptio - tulkinta : kirjallisuudentutkijoiden seminaari Tampereella 3.-4.5.1985 / Yrjö Hosiaisluoma (toim.). Tampereen yliopisto, 1985.
(toim.): Opas kirjallisuuden opiskeluun.  (Tampereen yliopisto. Kotimainen kirjallisuus. Julkaisuja 28)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1987.  ISBN 951-44-2183-3
Järjestyksen kourista vapauden valtakuntaan: Samuli Parosen elämä, tuotanto ja yhteiskuntakritiikki.  (Väitöskirja: Tampereen yliopisto. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 519)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1990.  ISBN 951-717-601-5
(toim.): Hevosen sulkia: 1980-luvun suomalaisen kirjallisuuden tilanteita.  Helsinki:  Kirjastopalvelu, 1991.  ISBN 951-692-278-3
Tähdet lähellä, kengässä lunta. Väinö Kirstinän öitä ja päiviä.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 634)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1996.  ISBN 951-717-891-3
Yrjö Hosiaisluoma & Alli Hosiaisluoma. Tuulihatut jumalat : runoja. Orimattilan taideyhdistys, 1997
Euroopan reunalla, kosken korvalla: Jumalten narri Pentti Saarikoski.  Helsinki:  Like, 1998.  ISBN 951-578-580-4
Kirjava aika : Tampereen yliopiston taideaineiden laitoksen vaiheita / Yrjö Hosiaisluoma, Päivi Mehtonen, Raisa Niemi. Tampereen yliopisto 1998.
Laulujen lumossa : kirjallisuudentutkijoiden ja kirjailijoiden seireenilauluja professori Yrjö Varpiolle hänen 60-vuotispäivänään 7.11.1999 / toimittanut Yrjö Hosiaisluoma. Tampere University Press, 1999
Hanat auki! / Yrjö Hosiaisluoma ; [piirrokset: Erja Helenius]. Tampere University Press [2000]
Hosiaisluoma, Yrjö: Lauri Viljanen.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 798)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000.  ISBN 951-746-207-7
Kirjallisuuden sanakirja.  (WSOY sanakirjat)  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27401-1
Yrjö Hosiaisluoma, Maria Laakso & Hanna Suutela (toim.): Kirjallisia elämyksiä: Alkukivistä toiseen elämään.  (Juhani Niemen 60-vuotisjuhlakirja. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1147)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-956-2
Mika Hallila, Yrjö Hosiaisluoma, Sanna Karkulehto, Leena Kirstinä ja Jussi Ojajärvi (toim.): Suomen nykykirjallisuus. 1, Lajeja, poetiikkaa.  Helsinki:  SKS, 2013.  ISBN 978-952-222-468-2
Mika Hallila, Yrjö Hosiaisluoma, Sanna Karkulehto, Leena Kirstinä ja Jussi Ojajärvi (toim.): Suomen nykykirjallisuus. 2, Kirjallinen elämä ja yhteiskunta.  Helsinki:  SKS, 2013.  ISBN 978-952-222-469-9
Kirjallisuusoppi. Aapisesta äänirunoon.  (Uudistettu laitos teoksesta Kirjallisuuden sanakirja, 2003)  Helsinki:  Avain, 2016.  ISBN 978-952-304-107-3
Aiheesta muualla

Yrjö Hosiaisluoman muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Hovd (kaupunki)

| Hovd |
| --- | --- |
 Hovdin keskusaukio
 Hovd
 Koordinaatit: 48.0015°N, 91.3826°E 
Valtio:   Mongolia
Väkiluku (2010):  76 252
Aikavyöhyke:  UTC+7
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hovdin kaupungin keskusta.
Hovd (mong. Ховд, tunnettiin aiemmin nimellä Kobdo) on noin 28 000 asukkaan kaupunki läntisessä Mongoliassa. Se on samannimisen provinssin pääkaupunki. Se sijaitsee vanhan karavaanitien varrella noin 1 600 kilometriä Ulaanbaatarista länteen ja noin 200 km Ölgiistä itään Altaivuorten juurella.
Historia

Oiraattihallitsija Galdan Boshogtu-kaani perusti Hovdin alueelle maanviljelyssiirtokunnan vuonna 1685. Qing-dynastia siirsi puolestaan noin 1 000 mongolia Sisä-Mongoliasta Hovdjoen varrelle vuonna 1718. Paikalle siirrettiin mongolien ohella myös muita Kiinasta karkotettuja henkilöitä. Vuonna 1731 asutuskeskusta siirrettiin alavirtaan ja paikalle tuli kiinalaisvaruskunta. Paikka jouduttiin hylkäämään tulvan takia vuonna 1762 ja tällöin asutuskeskus siirrettiin nykyiselle paikalleen ja sen ympärille rakennettiin muuri.
Turkestanilaiset ryöstivät ja tuhosivat Hovdin vuonna 1871, mutta kaupunki rakennettiin uudelleen muutaman vuoden kuluttua. 1800-luvun loppupuolella Hovdiin oli kehittynyt kolme kaupunginosaa, varuskunta-alue Sang-un Khota, kiinalaisten kauppiaiden keskus Maimaching ja Keltaisen temppelin alue eli Tügeemel Amurjuulagchi. Hovd oli läntisen Mongolian kaupan keskus ja vuonna 1905 kaupunkiin perustettiin venäläinen konsulaatti.
Mongolian itsenäistymisen yhteydessä mongolisotajoukot hävittivät kiinalaisen varuskunnan ja ryöstivät kappa-alueen 7. elokuuta 1912. Kaupunki säilyi Länsi-Mongolian suurimpana kaupunkina, mutta sen merkitystä vähensi Uvsin ja Bajan-Ölgiin provinssien erottaminen Hovdin provinssista. Hovd nimettiin uudelleen Jargalantiksi vuonna 1931, mutta se sai vanhan nimensä takaisin vuonna 1959.
How High the Moon

How High the Moon on jazzstandardi vuodelta 1940, jonka sanoitus on Nancy Hamiltonin ja sävellys Morgan Lewisin. Kappale on alun perin Broadway-musikaalista "Two For The Show", joka sai ensi-iltansa Booth Theatressa 8.2.1940.
Tunnetuimman levytyksen kappaleesta ovat tehneet Les Paul ja Mary Ford 4. tammikuuta 1951. Levyn julkaisi Capitol Records numerolla 1451. Kappale oli yhdeksän viikkoa Billboardin listan ykkösenä. Toisen version on levyttänyt useita kertoja Ella Fitzgerald, ja siitä tuli Gershwinin ”Lady Be Goodin” ohella hänen tunnuskappaleensa. Fitzgeraldin suosituin levytys kappaleesta on albumilla Ella in Berlin (1960). Diskoversion laulusta on levyttänyt Gloria Gaynor. Pat Suzukin vuonna 1950 levyttämä "How High the Moon" soi elokuvan Biloxi Blues alkukohtausten aikana.
Charlie Parkerin vuoden 1946 jazzklassikko ”Ornithology” perustuu kappaleen ”How High the Moon” sointuihin. Monet jazzmuusikot, kuten Ella Fitzgerald ja Lionel Hampton, liittivät ”Ornithologyn” usein saumattomasti mukaan ”How High the Moonia” esittäessään. Miles Davisin ”Solar” vuodelta 1954 perustuu myös osittain samaan sointurakenteeseen. John Coltrane sävelsi vuonna 1960 ”How High the Moonin” pohjalta kappaleen ”Satellite”.
Kullervo on tekstittänyt kappaleen suomeksi nimellä ”Kuun lumoissa”. Sen levytti Donna Arima vuonna 1959.
Clontarfin taistelu

Clontarfin taistelu oli joidenkin lähteiden mukaan pitkäperjantaina 23. huhtikuuta 1014 käyty taistelu Irlannin ylikuningas Brian Borun ja Dublinin viikinkikuningas Sigtrygg Silkkiparran joukkojen välillä. Monet taistelusta kertovat historialliset lähteet ovat keskenään ristiriitaisia tai muuten epäluotettavia, eikä monia sen yksityiskohtia kuten edes sen päivämäärää tai taistelupaikka tunneta varmasti. Clontarf (iiriksi Clúain Tarbh) on nykyisin Dublinin esikaupunkialuetta.
Taistelu päättyi Brian Borun johtamien irlantilaisten voittoon, mutta toisaalta myös hänen kuolemaansa ja raskaisiin tappioihin molemmin puolin. Taistelun ympärille myöhemmin  muotoutuneessa mytologiassa se on nähty päätteenä viikinkien vaikutusvallalle Irlannissa ja kristittyjen  voittona pakanallisista ulkomaalaisista.
Tausta

Irlanti oli 1000-luvulla jakaantunut useisiin pieniin kuningaskuntiin ja rannikolla oli viikinkien perustamia asutuskeskuksia.
800-luvulla Skandinaviasta Irlantiin saapuneet viikingit olivat perustaneet tukikohdan Leinsterin kuningaskunnalta valtaamalleen alueelle Liffeyjoen varrelle. Tukikohdasta kasvoi vähitellen Dublinin kaupunki, joka puolestaan muodosti Dublinin kuningaskunnan keskuksen. Kaupunki oli muodostunut myös yhdeksi Pohjois-Euroopan kaupan keskuksista ja viikingit omaksuivat piirteitä irlantilaisesta kulttuurista.
Brian Boru kuului Munsteria hallinneeseen Dál Cais-dynadstiaan. Brian nousi kuninkaaksi, kun hänen veljensä Mathgamain murhattiin vuonna 976. Brianin johdolla Munster alkoi ulottaa vaikutusvaltaansa naapurikuningaskuntiinsa, kuten Leinsteriin ja Connachtiin. Leinsterin ja Dublinin liittouma voitettiin Glen Máman taistelussa vuonna 999, jonka jälkeen molemmat kuningaskunnat alistettiin Brianille. Vuoteen 1006 mennessä hän hallitsi laajempaa aluetta, kuin yksikään irlantilainen hallitsija ennen häntä. Dublinin voitettu kuningas Sigtrygg Silkkiparta sai pitää tittelinsä ja Leinsterin valtaistuimelle Boru nostatti Máel Mórda mac Murchadan. Briania voidaankin pitää ensimmäisenä koko Irlannin kuninkaana. Ote Irlannista oli kuitenkin suhteellisen hatara ja perustui paljolti sotilaalliseen voimaan. Vuonna 1013 Dublin ja Leinster aloittivat Brianin vastaisen kapinan, joka huipentui Clontarfin taisteluun.
Taistelu

Vuoden 1013 aikana käytiin ankaria taisteluja Itä- ja Etelä-Irlannissa. Huhtikuussa seuraavan vuoden puolella Boru johti joukkonsa sotaretkelle Dublinia vastaan.Itse taistelusta tiedetään varmasti vain vähän. Varhaisimmatkin tunnetut historialliset lähteet ovat ristiriidassa keskenään taistelun yksityiskohtia koskien. Esimerkiksi Inisfallenin ja Ulsterin annaalien tarina on ilmeisesti muuttunut ajan myötä. Kumpikaan niistä ei mainitse taistelun päivämäärää tai edes taistelupaikkaa Clontarfissa. Clontarf on nykyisin Dublinin esikaupunkialue ja se sijaitsee muutaman kilometrin päässä kaupungin keskustassa. Taistelupaikkaan Clontarf on yhdistetty viimeistään 1100-luvulla. Lähteet eivät myöskään kerro samalla tavalla Brian Boreun puolella taistelleista tai tätä vastustaneista. Sigtrygg oli saanut mahdollisesti viikinkivahvistuksia ulkomailta ja hänen  puolellaan taisteli myös Leinsterin kuninkaan Máel Mórdan joukot. Brian Borun joukot koostuivat pääasiassa munsterilaisista sotureista ja joistakin soturista Connachtin eteläosista.
Varhaisimmat historialliset lähteet eivät kerro tarkemmin joukkojen liikkeistä taistelun aikana ja sen kuvaukset nykyisin perustuvat epäluotettavampiin myöhempiin lähteisiin. Ainut taistelua laajemmin kuvaava lähde on teos Cocad Gáedel re Gallaib, mutta sekin mainitsee vain vähän yksityiskohtia. Cocadin puolueellisen tarinan mukaan viikingit käyttivät nuolia, jotka oli myrkytetty lohikäärmeiden ja rupikonnien verellä. Todellisuudessa molemmat osapuolet lienevät käyttäneet käytännössä samanlaista aseistusta ja varustusta. Keskiaikaisten lähteiden mukaan taistelu kesti useita tunteja ja Brianin joukot pääsivät lopulta voitolle. Viikingit työnnettiin kohti merta, jonne monet ilmeisesti hukkuivat.
Seuraukset

Taistelun molemmat osapuolet olivat kärsineet suuret tappiot. Kokonaisuudessaan taistelua voidaan pitää irlantilaisten Pyrrhoksen voittona. Ulsterin annaalien mukaan viikingit menettivät 6 000 miestä kaatuneina tai hukkuneina, mutta lukemaa ei voi pitää luotettavana. Joka tapauksessa taistelun aikalaiset pitivät taistelua oman aikansa mittakaavassa erityisen suurena ja verisenä. Monet merkkihenkilöt saivat surmansa taistelun aikana. Kaatuneiden joukossa oli Leinsterin kuningas Máel Mórda, Orkneysaarten jaarli Sigurd, sekä Brianin poika Murchad. Brianin joukot olivat voittaneet, mutta ne eivät kyenneet valtaamaan Dublinia, jota hallitsi edelleen sen kuningas Sigtrygg.
Ehkä merkittävin taisteluissa kuolleista oli Brian itse, mutta on epäselvää osallistuiko hän yhteenottoihin taistelun aikana. Hänen kuolemansa jälkeen Munsterin kuninkaaksi nousi hänen poikansa Donnchad. Brianin jälkeläisiä pidettiin Irlannin ylikuninkaina seuraavalle vuosisadalle saakka, mutta lopulta heistä tuli vain alueellisia hallitsijoita. Viikinkien suhteen Clontarfin taistelua on usein pidetty heidän vaikutusvaltansa loppuna Irlannissa. Taistelulla ei kuitenkaan välttämättä ollut ratkaisevaa vaikutusta, vaan sen voi nähdä myös osana pitempään jatkunutta Dublinin kuningaskunnan merkityksen laskua.
Clontarfin taistelu on sittemmin innoittanut esimerkiksi runoja, kirjoja ja oopperoita. Siitä muodostui kansallinen vastarinnan symboli kristinuskoisten irlantilaisten ottaessa voiton pakanallisista viikingeistä.
Irlanti vuonna 1014, paikalliset kuningaskunnat ja viikinkien alueet kartalla.
Clontarfin taistelun historiallista elävöittämistä.