stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pylväsjärjestelmät
Historia

Kreikkalaiset pylväsjärjestelmät olivat rakennusten tukirakenteita, ja niihin kuului pylväiden lisäksi entablementti eli palkisto, jota pylväät kannattelivat. Klassisia kreikkalaisia pylväsjärjestelmiä oli kolme: doorilainen, joonialainen ja korinttilainen pylväsjärjestelmä. Varhaisemmin arkaaisella kaudella oli käytössä myös aiolialainen pylväsjärjestelmä. Pylväsjärjestelmät syntyivät Kreikassa kreikkalaisten temppeleiden rakentamisen kehittyessä. Doorilainen pylväsjärjestelmä alkoi saada vakiintuneen muotonsa muun muassa Olympian Heran temppelin ja Korkyran Artemiin temppelin myötä, ja joonialainen pylväsjärjestelmä muun muassa Samoksen Heraionin ja Efesoksen Artemiin temppelin myötä. Kreikkalaiset järjestelmät vakiintuivat 500–400-luvuilla eaa.
Roomalaiset omaksuivat pylväsjärjestelmät kreikkalaisilta, mutta muuntelivat niitä. Doorilaisesta pylväästä he esimerkiksi tekivät hoikemman ja lisäsivät siihen jalustan. Lisäksi roomalaiset kehittivät kreikkalaisten pylväsjärjestelmien rinnalle kaksi uutta järjestelmää, sileävartisen toskanalaisen pylvään sekä kompositapylvään, jossa yhdistyvät joonialaisen ja korinttilaisen kapiteelin piirteet. Roomalaiset myös yhdistivät pylväsjärjestelmät holvi- ja kaarirakenteisiin, jolloin pylväät vähitellen menettivät alkuperäisen tehtävänsä tukirakenteina ja muuttuivat koristeiksi.
Monissa rakennuksissa yhdisteltiin eri tyylisuuntia. Esimerkiksi useissa temppeleissä ja stoissa eli pylväshalleissa julkisivun pylväät edustivat doorilaista ja sisäosien pylväät joonialaista tyyliä. Klassisen ja hellenistisen kauden taitteessa rakennettu Nemean Zeuksen temppeli oli ensimmäisiä, joka yhdisti kaikki kolme tyylisuuntaa: sen peristyylin pylväikkö edusti doorilaista tyyliä, ja sisäosissa käytettiin sekä joonialaisia että korinttilaisia pylväitä.
Pylväsjärjestelmät levisivät renessanssin aikana eurooppalaiseen arkkitehtuuriin roomalaisessa muodossaan. Roomalaisen arkkitehdin Vitruviuksen teos Arkkitehtuurista (De architectura) vaikutti voimakkaasti käsityksiin pylväsjärjestelmien luonteesta ja käytöstä. Uusklassismin myötä palasi kiinnostus myös varhaisempaan kreikkalaiseen rakennustaiteeseen ja sen tyyli-ihanteisiin, mikä näkyy uusklassisessa arkkitehtuurissa.
Pylväsjärjestelmiä

Doorilainen, joonialainen ja korinttilainen pylväsjärjestelmä.
1.Päätykolmio 2.Akroterion 3.Sima 4.Korniisi 5.Mutulus 6.Hammaslista 7.Friisi 8.Triglyfi 9.Metooppi 10.Regula 11.Gutta 12.Taenia 13.Arkkitraavi 14.Kapiteeli 15.Abakus 16.Ekinus 17.Pylväänvarsi 18.Kanneluuri 19.Stylobaatti 20.Voluutti/heliks 21.Kyma 22.Kalathos 23.Skotia 24.Torus
Antiikin aikaiset pylväsjärjestelmät ovat:
Pylväsjärjestelmiä > Kreikkalaiset

Aiolialainen pylväsjärjestelmä (harvinainen)
Doorilainen pylväsjärjestelmä
Joonialainen pylväsjärjestelmä
Korinttilainen pylväsjärjestelmä
Pylväsjärjestelmiä > Roomalaiset

Kompositapylväsjärjestelmä
Toskanalainen pylväsjärjestelmä
Pylväsjärjestelmiin liittyvät rakenneosat

Tärkeimmät pylväsjärjestelmien määrittämät rakenneosat esimerkiksi klassisessa kreikkalaisessa temppelissä ovat (ylhäältä alaspäin):
Entablementti eli palkisto – Palkiston yksityiskohdat vaihtelivat tyylisuunnittain.
Korniisi – Palkiston ylin osa. Koostui vaakasuorasta geisonista eli kattolistasta ja mahdollisesti sen alapuolella olleesta hammaslistasta.
Friisi – Palkiston keskimmäinen osa. Saattoi olla koristeltu reliefeillä. Doorilaisessa tyylissä friisissä vuorottelivat metoopit eli suorakulmaiset, usein koristellut laatat, ja triglyfit eli kolmella pystyuurteella varustetut laatat.
Arkkitraavi eli epistyyli (epistylion) – Palkiston alin osa, pylväiden kapiteelien varassa oleva kannatinpalkki. Joonialaisessa ja korinttilaisessa tyylissä koostui kolmesta nauhamaisesta fasciasta.
Pylväät (styloi , yks. stylos ) – Pystysuorat kantavat osat.
Kapiteeli eli pylväänpää – Pylvään ylin osa, joka oli kussakin tyylisuunnassa erilainen. Kapiteeli koostui ulospäin kaartuvasta ekinuksesta (ekhinos, doorilaisessa ja joonialaisessa tyylissä) tai akantinlehdin koristellusta kalathoksesta (korinttilaisessa tyylissä) sekä niiden yläpuolella olevasta abakus (abaks) -laatasta.
Pylväänvarsi – Pylväänvarressa oli kanneluurit eli pystyuurteet, jotka olivat doorilaisissa pylväissä matalammat, ja joonialaisissa ja korinttilaisissa pylväissä syvemmät.
Baasi (basis) – Pylvään jalusta, käytössä muissa paitsi doorilaisessa tyylissä. Koostui toruksista ja skotiasta. Baasin alapuolella oli stylobaatin päällä oleva plintti eli aluslaatta.
Temppeleissä rakenneosiin kuuluvat myös muun muassa päätykolmiot eli pedimentit, katto ja sen akroterion-koristeet sekä krepidoma eli kivijalka, mukaan lukien stylobaatti ja stereobaatti, sekä temppelin ydinrakennus naos eri osineen, mutta ne eivät seuraa pylväsjärjestelmiä samalla tavalla kuin yllä luetellut rakenteet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta pylväsjärjestelmät Wikimedia Commonsissa
Pyökinrousku

| Pyökinrousku |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Rouskut Lactarius
Laji::  blennius
Kaksiosainen nimi
 Lactarius blennius  (Fr.) Fr. 
Katso myös
   Pyökinrousku Wikispeciesissä   Pyökinrousku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pyökinrousku (Lactarius blennius) on kupera tai laakealakkinen oliivinvärinen tai harmaanvihreä rouskulaji. Sen heltat ovat valkoiset ja harmaantuvat painettaessa. Malto on valkoista, samoin polttavan kirpeä maitiaisneste. Sieni kasvaa pyökin seuralaisena Lounais-Suomessa ja Ahvenanmaalla.
Pythia

John Collier, Delfoin papitar, 1891.
Pythia (m.kreik. Πυθία) oli Delfoin oraakkelin ennuspapittarien nimi antiikin Kreikassa. Samaa nimeä käytettiin kaikista papittarista henkilöstä riippumatta useita vuosisatoja. Laajimmassa vaiheessa oraakkelin ja Apollonin temppelin palveluksessa oli yhtä aikaa kolme Pythiaa. Pythia-papittaria (monikossa Pythiai) oli siis sekä samanaikaisesti että historian kuluessa lukuisia. Kyseessä oli siis eräänlainen virkanimi.
Nimi Pythia oli peräisin Delfoin alkuperäisestä nimestä Pytho. Tämän nimen kreikkalaiset johtivat sanasta pythein (πύθειν, ”mädäntyä”), mikä viittasi Apollonin paikalla surmaaman Python-hirviön mätänevään ruumiiseen.
Alun perin tehtävään valittujen tuli olla nuoria, neitsyitä ja vailla fyysisiä vammoja. Myöhemmin käytäntö vaihtui, sillä Ekhekrates-nimisen thessalialaisen kerrotaan kerran ihastuneen yhteen neitoon niin paljon, että raiskasi tämän. Tämän jälkeen ennuspapittarina käytettiin 50 vuotta täyttäneitä naisia, jotka pukeutuivat neidoiksi muistona aiemmasta käytännöstä. Viimeistään Aleksanteri Suuren vieraillessa oraakkelin luona 300-luvulla eaa. paikalla oli vanhempi Pythia.
Plutarkhos kertoo, että Pythia-ehdokkaat testattiin pirskottamalla heidän päällensä kylmää vettä. Ne ehdokkaat, jotka saivat vilunväreitä, hylättiin. Osa Pythioista oli tavallisia maalaistyttöjä, osa puolestaan varakkaista perheistä ja koulutettuja. Osa oli naimisissa ja osalla oli lapsia, mutta oletettavasti tehtävään kuului perheen jättäminen, kun papitar omistautui Apollonin palvelukseen. Papittaret pysyivät koko ikänsä Apollonin palvelijattarina. He saivat palkkaa, asunnon ja elatuksen, olivat vapaita verotuksesta ja saivat osallistua julkisiin tilaisuuksiin. On arveltu, että Delfoissa on saattanut olla eräänlainen Vestan neitsyitä muistuttava ammattikunta, jonka tehtävänä on ollut huolehtia temppelin hestia-tulesta, ja jonka joukosta Pythiat on valittu.
Ennuspapittarilla oli myös oikeat nimet, jotka olivat yleisesti tiedossa. Kreikkalaisessa perinteessä ensimmäinen Pythia oli nimeltään Femonoe. Myöhemmissä kertomuksissa nimestä tuli jopa arkkityyppinen Pythian nimi. Herodotos mainitsee Perialla-nimisen Pythian, joka poistettiin tehtävästään, koska oli ottanut lahjuksia, sekä Aristonike-nimisen Pythian, joka ennusti ateenalaisille juuri ennen Salamiin meritaistelua. Pausanias puolestaan mainitsee Ksenokleia-nimisen Pythian, joka kieltäytyi ennustamasta Herakleelle, koska tämä oli surmannut Ifitoksen. Piirtokirjoituksissa mainitaan lisäksi Theoneike-niminen Pythia.
Riippuen käytöstä, termillä ”Delfoin oraakkeli” voidaan viitata joko Pythiaan, laajemmin koko oraakkeli-instituution ennustuksia muotoilleine pappeineen, tai Apollon-jumalaan itseensä, jonka välikappaleena kukin Pythia toimi ennustukset lausuessaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pythia Wikimedia Commonsissa
Python kisojen voitot

﻿Python kisojen voitot (m.kreik. Πυθιονῖκαι, Pythionikai) oli Aristoteleen ja tämän veljenpojan Kallistheneen kirjoittama teos, joka kokosi nimensä mukaisesti luettelon Delfoin Python kisojen voittajista. Se on eräs esimerkki Aristoteleen suorittamista historiallisista tutkimuksista.
Teos käsitti yhden kirjan. Se ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta se tunnetaan muun muassa Diogenes Laertioksen maininnasta. Lisäksi Delfoista on löydetty noin vuodelta 330 eaa. peräisin oleva piirtokirjoituskatkelma, jonka mukaan luettelo kokosi yhteen tiedot kaikista niistä, jotka voittivat Python kisoissa sekä niistä, jotka järjestivät kisat alusta alkaen. Piirtokirjoitus kiittää Aristotelesta ja Kallisthenesta tästä työstä. Luettelo on todennäköisesti koottu noihin aikoihin, ja Aristoteles oli ilmeisesti kutsuttu tieteellisen maineensa ansiosta kokoamaan se. Luettelon kokoaminen vaati työparilta laajoja historiallisia tutkimuksia muun muassa henkilöiden ja tapahtumien oikeiden ajoitusten osalta. Tietoja kisojen voittajista säilytettiin Delfoin arkistoissa ja tästä aineistosta täytyi muodostaa oikea voittajien kronologia.
Myöhemmin Aristoteleen ja Kallistheneen saama kiitos vedettiin takaisin, ja piirtokirjoituksen sisältänyt kivi rikottiin ja heitettiin kaivoon. Tämä johtui mahdollisesti Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen myös Delfoissa nousseesta Makedonian vastaisesta ilmapiiristä, josta Aristoteleskin sai kärsiä.
Aristoteles kokosi myös Olympian kisojen voittajien luettelon, Olympian kisojen voitot (Olympionikai), sekä kokosi historiallisia tietoja myös useisiin muihin teoksiinsa. Kallisthenes puolestaan kirjoitti useita kirjoja Kreikan historiasta.
Kirjallisuutta

Christesen, Paul: ”The Aristotelian Pythionikai”, Olympic Victor Lists and Ancient Greek History, s. 374–381.  Cambridge University Press, 2007.  ISBN 9780511550966  Teoksen verkkoversio.
Pyrrhonistiset kirjoitukset

| Pyrrhonistiset kirjoitukset> Πυῤῥώνειοι λόγοι.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Ainesidemos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  filosofia
Julkaistu:  n. 60–40 eaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pyrrhonistiset kirjoitukset (m.kreik. Πυῤῥώνειοι λόγοι, Pyrrhōneioi logoi) oli Ainesidemoksen kirjoittama filosofinen teos, joka käsitteli pyrrhonistista skeptisismiä. Teos ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta osa sen sisällöstä tunnetaan.
Historia

Pyrrhonistiset kirjoitukset oli todennäköisesti kirjoitettu 50- tai 40-luvulla eaa. Fotioksen mukaan Ainesidemos oli omistanut teoksensa roomalaiselle Lucius Aelius Tuberolle, joka oli hänen toverinsa Platonin Akatemiassa. Tutkijat ovat kuitenkin erimielisiä siitä, onko kyseessä sama henkilö kuin Ciceron ystävä Lucius Aelius Tubero. Teosta kirjoittaessaan Ainesidemos oli ilmeisesti jo eronnut Akatemiasta.
Ainesidemoksen teos ei ole säilynyt nykyaikaan. Siitä on kuitenkin säilynyt yhteenveto Fotioksen teoksessa Bibliotheke eli Myriobiblion (169b17–171a4, Bekkerin painos). Tämä yhteenveto on laajin Ainesidemoksen ajattelun kuvaamisen keskittynyt antiikin ajalle palautuva tekstikohta. Yhteenveto sisältää myös arvostelevia huomioita. Fotioksen kriittisestä suhtautumisesta huolimatta tiivistelmä on suhteellisen objektiivinen ja lainaus sisältänee Ainesidemoksen alkuperäisiä ilmaisuja.
Ainesidemoksen filosofiset argumentit tunnetaan suhteellisen hyvin myös Sekstos Empeirikoksen ja Diogenes Laertioksen kautta. Diogeneella vaikuttaa vielä olleen Ainesidemoksen teos käytettävissään.
Sisältö

Pyrrhonistiset kirjoitukset käsitti kahdeksan kirjaa. Se oli suunnattu tuon ajan merkittävimpiä dogmaattisia koulukuntia, akateemikkoja eli Platonin Akatemian jäseniä sekä stoalaisia, vastaan, ja halusi osoittaa pyrrhonismin ylivoimaisuuden näihin nähden. Samalla Ainesidemos antoi tietoja Pyrrhonin ajattelusta, sanoen muun muassa, että tämä ei asioiden ristiriitaisuuden mahdollisuuden vuoksi ratkaissut mitään lopullisena kannanottona, mutta seurasi käytännön elämässä ilmenevää. Teos sisälsi myös Ainesidemoksen niin kutsutun kymmenen troopin esityksen, jonka tekstiä myös Sekstos käytti omassa esityksessään troopeista.
Fotioksen mukaan teoksen päämääränä oli osoittaa, ettei meillä ole tiedollemme varmaa perustaa sen enempää havaintojen kuin ajattelun kautta. Muiden koulukuntien jäsenet ovat tietämättömiä yleensäkin, mutta erityisesti luullessaan omaavansa tietoa; samalla he ovat lakkaamattoman piinan kohteina. Pyrrhonin mallin mukaan filosofoivat sen sijaan eivät sitoudu jonkun väitteen suhteen enempää sen myöntävään kuin kieltäväänkään kantaan, ja ovat onnellisia.
Ensimmäisessä kirjassa Ainesidemos vertasi Pyrrhonin seuraajien kantaa akateemikkojen ajatteluun. Siinä missä akateemikot ovat dogmaatikkoja, pyrrhonistit ovat aporeetikkoja ja vapaita dogmaattisista oppilauseista. Pyrrhonistit eivät kiinnitä kantaansa minkään suhteen, eivät edes sen väitteen suhteen, ettei mikään kanta ole kiinnitetty. Näin pyrrhonistit ovat myös johdonmukaisia ja välttävät ristiriitaisuudet ajattelussaan.
Toinen, kolmas, neljäs ja viides kirja kritisoivat dogmaattisia koulukuntia, erityisesti stoalaisia, logiikan, luonnonfilosofian ja metafysiikan alueilla. Samalla Ainesidemos pyrki osoittamaan, ettei merkkejä (eli jotain havaittavissa olevaa, josta voisi tehdä johtopäätöksiä asioiden havaitsemattomissa olevan luonteen suhteen) tai kausaliteettia ole olemassa. Kuudes, seitsemäs ja kahdeksas kirja käsittelivät etiikkaa, kuten eettistä päämäärää (telos); Fotioksen mukaan Ainesidemos olisi katsonut, ettei tällaista päämäärä ole olemassa.
Fotios arvosteli Ainesidemosta ristiriitaisuudesta; kaikesta huolimatta hänen ajattelunsa vaikuttaa pitävän sisällään useita dogmaattisia näkemyksiä, kuten juuri väitteitä siitä, ettei joitakin asioita ole olemassa.
Heikki Tavela

Heikki Tavela
Kaarle Heikki Erkki Tavela (3. maaliskuuta 1932 Tampere – 23. kesäkuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja ja elinkeinoelämän järjestövaikuttaja. Hänet tunnettiin myös gastronomian harrastajana, ja häntä pidetään Hyvät herrat -tv-sarjan kauppaneuvos Johannes Paukun esikuvana. Hänellä oli pääkonsulin arvonimi.
Elämänvaiheet

Tavela loukkaantui pahasti 16-vuotiaana työtapaturmassa pudottuaan kesätöissä ollessaan rakennustyömaan hissikuiluun, mutta toipui tästä onnettomuudesta. Koulunkäynti jäi lukion keskeyttämiseen. Sen jälkeen hän työskenteli Pohjoismaiden Yhdyspankissa, mutta työsuhde päättyi 1950-luvun lopulla erimielisyyksiin työnantajan kanssa.
Hän osti 1960-luvun alussa muovituotteita valmistavan Oy MK-Tuote Ab:n, joka kasvoi nopeasti pienestä pajasta kannattavaksi vientiyritykseksi. Yritys rupesi valmistamaan pankkien säästölippaita, mutta tuli tunnetuksi myös muovisten mainoslahjojen, kalusteiden, vaateripustimien ja Ristomatti Ratian suunnittelemien Palaset-tuotteiden valmistuksesta.
Tavelan ajatuksilla oli käyttöä liike-elämässä. Hän toimi luottamustehtävissä eri useissa järjestöissä ja yrityksissä – muun muassa Suomen ulkomaankauppaliitossa. Hän omisti myös osan helsinkiläisestä hotelli Palacen ravintolasta. Hän kuului myös sanomalehti Uuden Suomen taustavoimiin ja oli aktiivinen taustavaikuttaja Kansallisessa Kokoomuksessa.
Hän oli yhdistämässä johtamaansa pienten ja keskisuurten yritysten järjestöä Teollisuudenharjoittajain Liittoa Teollisuuden Keskusliittoon (TKL, vuodesta 2005 alkaen Elinkeinoelämän keskusliitto EK). Hän vaikutti voimakkaasti pk-teollisuuden asemaan aikana, jolloin omistaja-yrittäjiä vieroksuttiin eikä heidän merkitystään kansakunnan hyvinvoinnille ymmärretty.
Hän oli 1968–1996 Suomen ulkomaankauppaliiton hallituksessa ja varapuheenjohtajana. Viimeksi hän sai julkisuutta elokuussa 2009 Kansallisen Kokoomuksen puoluerahoittajana.
Tavelalle myönnettiin pääkonsulin arvonimi vuonna 1986.
Läskisoosiklubi

Tavela harrasti gastronomiaa nuoruudestaan alkaen ja tuli tunnetuksi alan kriittisenä luennoitsijana ja kirjoittajana. Hän on ollut Suomen Gastronomisen Seuran varapuheenjohtajana.
Hotelli Palacen Heikki-kabinetissa kokoontui vuodesta 1989 alkaen joka kuukauden viimeisenä perjantaina lounaalle elinkeinoelämän päättäjistä koostunut Läskisoosiklubi. Siihen kuuluivat klubin vetäjänä toimineen Tavelan lisäksi ainakin Teollisuuden ja työantajien liiton entinen puheenjohtaja Johannes Koroma, Nokian pääjohtaja Jorma Ollila, UPM-Kymmenen hallituksen puheenjohtaja Vesa Vainio, Pohjolan hallituksen puheenjohtaja Peter Fagernäs ja Sammon konsernijohtaja Björn Wahlroos. Klubi sai nimensä siitä, että lounaalla pääruokana oli aina läskisoosi ja kuoriperunat. Lounaan isäntänä oli kukin klubilainen vuorollaan ja hän saattoi myös kutsua mukaan myös vieraita, ei kuitenkaan naisia. Lounaat olivat lähinnä vapaamuotoisia keskustelutilaisuuksia eikä niihin liittynyt puheita tai esitelmiä.
Kirjallisuutta

Antti-Pekka Pietilä: Oikean Paukun tarina. Tasavallan takapiru pääkonsuli Heikki Tavela. Gummerus 1992
Aiheesta muualla

Heikki Tavelan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Aulis Pystynen

Aulis Johan Pystynen (3. tammikuuta 1928 Espoo – 6. tammikuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen keskimatkojen juoksija.
Pystynen kilpaili Helsingin 1952 olympialaisissa 1 500 metrin juoksussa, mutta karsiutui alkuerissä ajalla 3.53,0. Hän kilpaili maaottelussa Ranskaa vastaan vuonna 1952 ja Ruotsia vastaan vuonna 1953.
Pystynen saavutti Idrottsklubben-32:n joukkueessa kaksi SM-hopeaa ja kolme SM-pronssia 4 × 800 metrin ja 4 × 1 500 metrin viestijuoksuissa. Henkilökohtaisilla matkoilla hän saavutti SM-pronssia 800 metrillä vuonna 1952 sekä 1 500 metrillä vuosina 1951 ja vuonna 1954. Lisäksi hän voitti 16 SFI:n mestaruutta eri matkoilla sekä kaksi TUL:n mestaruutta maastojuoksussa.
Henkilökohtaiset ennätykset

800 metriä: 1.51,9 (1953)
1 500 metriä: 3.49,0 (1954)
Aiheesta muualla

Aulis Pystynen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Pyrstöveitsikalat

| Pyrstöveitsikalat |
| --- | --- |
 Mustaveitsikala (Apteronotus albifrons)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset  Actinopterygii
Lahko::  Veitsikalat  Gymnotiformes
Heimo::  Pyrstöveitsikalat  Apteronotidae  Jordan, 1923
Suvut
 Adontosternarchus  Apteronotus  Compsaraia  Magosternarchus  Megadontognathus  Orthosternarchus  Parapteronotus  Platyurosternarchus  Porotergus  Sternarchella  Sternarchogiton  Sternarchorhamphus  Sternarchorhynchus 
Katso myös
   Pyrstöveitsikalat Wikispeciesissä   Pyrstöveitsikalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pyrstöveitsikalat (Apteronotidae) on veitsikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Keski- ja Etelä-Amerikasta. Eräitä pyrstöveitsikalalajeja pidetään akvaariokaloina.
Lajit ja anatomia

Pyrstöveitsikalojen heimo jaetaan 13 sukuun ja lähteestä riippuen 45–64 lajiin. Tyypillisiä piirteitä ovat pitkänomainen ruumiinmuoto, selän pitkähkö siimamainen elin ja hyvin pitkä peräevä. Suurin laji Apteronotus magdalenense voi kasvaa 1,3 m pitkäksi. Pyrstöveitsikalat ovat ainoita kaloja veitsikalojen lahkossa, joilla on pyrstöevä. Eräillä heimon pyrstöveitsikalaljeilla on pitkä kuono. Heimon kalat pystyvät tuottamaan korkeataajuuksisen heikon sähkökentän ja erotuksena muista sähköelin on muodostunut hemokudoksesta ei lihaskudoksesta.
Levinneisyys ja elintavat

Pyrstöveitsikalojen levinneisyysalue ulottuu Panamasta Argentiinaan ja Etelä-Amerikassa ainoa maa, josta heimon lajeja ei tavata on Chile. Useimmat niistä elävät nopeasti virtaavissa puroissa ja joissa. Pyrstöveitsikalojen ravintoa ovat pienemmät kalat, vesihyönteiset ja niiden toukat. Eräät lajit syövät myös sienieläimiä. Mustaveitsikalaa (Apteronotus albifrons) ja samettiveitsikalaa (A. leptorhynchus) pidetään akvaariokaloina.
Matti Päivinen

Matti Päivinen (s. 14. tammikuuta 1948 Pori) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1965–1970 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Päivinen edusti SM-sarjaurallaan Rosenlewin Urheilijat -38:aa ja Porin Ässiä. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 75 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 20 + 6 = 26 ja jäähymääränsä 39 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden RU-38:n joukkueessa vuonna 1967.
Tazinlahti

Tazinlahti punaisella korostettuna.
Tazinlahti (ven. Та́зовская губа́, Tazovskaja guba) on Karanmeren Obinlahteen yhtyvä matala lahti Gydan ja Tazin niemimaiden välillä. Sen pituus on noin 330 kilometriä ja leveys lahden suulla 45 kilometriä. Matalilla rannoilla on tundrakasvillisuutta. Vuoroveden vaihtelu on 0,7 metriä. Lahteen laskevat Taz, Pur ja Messojaha -joet.
Charles Taylor (filosofi)

Charles Taylor
Charles Taylor CC, GOQ, FRSC, (s. 5. marraskuuta 1931) on kanadalainen filosofi, joka tunnetaan näkökulmistaan moraaliin ja moderniin länsimaisen yksilön ja ryhmän identiteettiin. Hänet luokitellaan usein kommunitaristiksi.
Taylor sai koulutuksensa McGill-yliopistossa (kandidaatin tutkinto historiassa 1952) ja Oxfordin yliopistossa (kandidaatin tutkinto politiikassa, filosofiassa ja taloustieteissä 1955, maisteri 1960 ja FT 1961).
Taylor työskenteli moraalifilosofian professorina Oxfordissa sekä poliittisten tieteiden ja filosofian professorina McGill-yliopistossa Montrealissa Kanadassa. Nykyisin hän on emeritusprofessori. Hänellä on osa-aikainen virka lain ja filosofian professorina Northwestern-yliopistossa Evanstonissa Illinoisissa.
Teoksia

The Explanation of Behavior (1964)
Hegel (1975)
Hegel and Modern Society (1979)
Philosophical Papers (2 osaa) (1985)
Sources of the Self: The Making of Modern Identity (1989)
The Malaise of Modernity (julkaistu versio Taylorin Massey-luennoista; julkaistu myös nimellä The Ethics of Authenticity) (1992)
The Politics of Recognition (1992)
Philosophical Arguments (1995)
A Catholic Modernity? (1999)
Modern Social Imaginaries (2004)
A secular age.  Cambridge (Massachusetts):  Belknap Press of Harvard University Press, 2007.  ISBN 978-0-674-02676-6
Kirjallisuutta

Laitinen, Arto: Itseään tulkitseva eläin. Charles Taylor ja filosofinen ihmistutkimus.  Helsinki:  Gaudeamus, 2009.  ISBN 978-952-495-033-6
Laitinen, Arto: Vahva arvostaminen: Charles Taylor itseydestä, etiikasta ja kulttuurista.  Helsinki:  Gaudeamus, 2009.  ISBN 978-952-495-033-6
Taylor, Charles: Autenttisuuden etiikka.  ((The ethics of authenticity, 1992.) Suomentanut Timo Soukola. Esipuhe: Juha Sihvola)  Helsinki:  Gaudeamus, 1995.  ISBN 951-662-603-3