stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Poikusjärvi
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Hahmajärven valuma-alueeseen (35.766) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 121,3 metriä mpy. Siihen on johdettu kaksi metsäojaa, josta eteläisin tuo samalla Venhottoman laskuvesiä. Poikusjärven oma laskuoja on 80 metriä pitkä ja se laskee Pitkäjärveen. Ojalla on pudotusta 0,1 metriä.
Historiaa

Vuosien 1965 ja 1986 peruskartoissa Poikusjärven ympäristössä oli peltoja, joista osa ulottui järven rantaan asti.
RN Fulmine (1931)

| RN Fulmine |
| --- | --- |
 Fulmine

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cantieri navali del Quarnaro, Fiume
Kölinlasku:  1. lokakuuta 1929
Laskettu vesille:  2. elokuuta 1931
Palveluskäyttöön:  14. syyskuuta 1932
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 9. marraskuuta 1941
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 240 t (standardi) 2 130 t (kuormattu)
Pituus:  96,05 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,2 m
Syväys:  3,3 m
Koneteho:  44 000 hv
Nopeus:  38 solmua
Miehistöä:  183
Aseistus
Aseistus:  4 × 120 mm tykkiä kaksiputkisina asennuksina 2 × 40 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä 6 × 533 mm torpedoputkea 54 × miinaa
RN Fulmine (ital. Regia Nave Fulmine) oli Italian kuninkaallisen laivaston Folgore-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Fiumesta Cantieri navali del Quarnarolta, missä köli laskettiin 1. lokakuuta 1929. Alus laskettiin vesille 2. elokuuta 1931 ja liitettiin laivastoon 14. syyskuuta 1932.
Palvelus

Alus upotettiin 9. marraskuuta 1941.
Raino

| Raino |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  1. lokakuuta
– ruotsinkielinen:  1. lokakuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Raineri, Rainari, Raine
Vastineita eri kielissä:  Reiner, Rainier, Renier
Nimen alkuperä:  muinaissaksalainen Raganher, Rainer
Infobox OKNimi-testi OK: 
Raino on suomalainen miehen etunimi, germaanisperäisen Rainer- tai Ragnar-nimen muunnelma. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä Suomessa on tasan 900 miestä saanut nimekseen Raino.
Tunnettuja Rainoja

Raino Hallberg (1890–1970), Kokoomuksen kansanedustaja
Raino Koskenkorva (1926–2013), maantiepyöräilijä
Raino Kukkonen (s. 1951), liikemies
Raino Pesu (s. 1972), hiihto- ja pyöräsuunnistaja
Raino Puottula (1930–2011), päätoimittaja ja kotiseutuhistorioitsija
Raino Vehmas (1929–1979), lehdistöopin professori, Aamulehden päätoimittaja
Raino Westerholm (1919–2017), Suomen kristillisen liiton puheenjohtaja ja kansanedustaja
S/S Turso

| Turso>  |
| --- | --- |
Tunnuskirjaimet: OFGR
Aluksen laji: satamajäänsärkijä
Rakennustelakka: Wärtsilä-yhtymä Oy, Hietalahden telakka, Helsinki
Rakennusnumero:  
Tilattu: 16. heinäkuuta 1942
Kölinlasku:  
Vesillelasku: 12. tammikuuta 1944
Luovutus: 15. maaliskuuta 1944
Suurin pituus: 35,98 m
Perpendikkelipituus: 34,35 m
Suurin leveys: 8,80 m
Syväys: 3,60
Korkeus: 4,00 m
Koneisto: Kolmipaisuntahöyrykone ("trippeli")
Koneteho: 759 indikoitua hevosvoimaa 15 ilmakehän paineella (552 kW)
S/S Turso on nykyisin museoitu satamajäänmurtaja, joka valmistui vuonna 1944 Helsingin Hietalahden telakalta ja luovutettiin vuonna 1945 sotakorvauksena Neuvostoliittoon.
Laiva

Helsingin kaupunki tilasi Turson korvaamaan vanhaa ja pienitehoista S/S Herculesta. Sataman liikenteen hoitamisessa uuden hinaajan oli tarkoitus huolehtia laivojen sijoittamisesta laituriin ja irrottamisesta laiturista. Helsingin suurempi jäänmurtaja Otso avustaisi kauppa-aluksia satamasta väylille ja väylistä satamaan sekä avustaisi laivoja myös saaristoväylillä.
Satamalaitos olisi halunnut saada aluksen käyttöönsä jo helmikuussa 1943. Höyrykattilan levyjen toimitusaika oli kuitenkin 12 kuukautta tilauksesta, ja kattilan valmistaminen kestäisi lisäksi kolme kuukautta. Lyhyen rakennusajan pelättiin myös huonontavan työn laatua. Laivan arvioitiin siksi olevan satamalaitoksen käytössä marraskuussa 1943. Telakka oli valmis kiirehtimään laivan rakentamista niin paljon kuin sodanaikaiset olot sallivat.
Sota-ajan aiheuttama raaka-aineiden niukkuus ja käytettävissä olevan työvoiman vähyys viivästyttivät rakentamista niin, että laiva valmistui vasta seuraavan vuoden puolella.
Kaupunginvaltuusto hyväksyi aluksen hankinnan kesällä 1942. Hankintasopimuksen laatimisessa avustivat kaupungin satamakapteeni, merikapteeni Juho Lehtonen ja insinööri K. Albin Johansson. Käytännössä tämä tarkoitti sitä, että Johansson suunnitteli murtajan, johti sen piirustustöitä ja toimi rakennustöiden valvojana.
Hankintasopimuksen allekirjoittivat kaupungin puolesta satamalautakunnan puheenjohtaja Ivar Lindfors ja satamalaitoksen toimitusjohtaja Kaarle Hoppu. Aluksen hinta oli 16,3 miljoonaa markkaa. Puolet hinnasta maksettiin tilausta tehtäessä, ja vesillelaskun jälkeen maksettiin 25 prosenttia sekä loppusumma aluksen valmistuttua. Maksamattomalle osalle maksettiin indeksin osoittama korko. Turson lopulliseksi hinnaksi tuli 18 483 118 markkaa.
Uudisrakennuksen kastoi Tursoksi Kaarle Hopun puoliso, rouva Saima Hoppu.
Luovutusta edeltäneenä päivänä Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö antoi luvan asentaa Tursoon radiopuhelinlaitteet ja käyttää tätä radioasemaa 10 vuoden ajan. Koska Tursoa käytettiin korvausta vastaan hinauksiin, oli sitä pidettävä kauppa-aluksena. Siksi se merkittiin 18. marraskuuta Helsingin kaupungin alusrekisteriin numerolla 931, Tunnuskirjaimikseen se sai OFGR.
Koematka

Turson koe- ja luovutusmatkalla 15. maaliskuuta 1944 laivan päällikkönä oli aluksi merikapteeni U. Niemelä. Syväys keulassa oli 3,28 metriä ja perässä 3,65 metriä.
Lähtö Hietalahden telakalta Kruunuvuorenselälle tapahtui kello 10. Aluksen luovutuksen ja lipunvaihdon aikaan kello oli 10.20. Uuden aluksen kunniaksi esitettiin kolminkertainen eläköönhuuto. Koematkan aikana jään paksuus oli 23 senttimetriä, ja jään päällä oli 10–13-senttinen lumipeite. Turso selviytyi jään murtamisesta moitteetta. Kello 11.15 saavuttiin Eteläsatamaan jättämään kutsuvieraat pois aluksesta. Samalla aluksen päällikkyyden otti vastaan Toivo Ilmari Saarinen.
Samassa yhteydessä pidettiin Tursossa kokous, jossa satamajohtaja Hopulle luovutettiin
laivanrakennustodistus
4. maaliskuuta 1944 päivätty koestuspöytäkirja
10. maaliskuuta 1944 päivätty koestuspöytäkirja
mittauskirja
kompassi- ja valaisintodistus
ankkuriketjutodistus
Koematkalla telakka lupautui suorittamaan täydennystöitä ja korjaamaan joitakin puutteita. Kello 12 alus kiinnitettiin laivatelakan laituriin. Kaksi seuraavaa päivää kului aluksen kalustamiseen. Turson varsinainen työura alkoi 18. maaliskuuta 1944.
Sammutusalus

Turson hankintaa perusteltiin paitsi hyvän satamahinaajan tarpeellisuudella myös sataman paloturvallisuutta parantavana hankintana. Helsingin satamissa oli useita sellaisia paikkoja, joissa ei ollut vesijohtoa. Sammutusaluksen avulla tulta vastaan voitaisiin hyökätä meren puolelta.
Koska S/S Hercules oli varustettu sammutusvälineillä, tarvittiin sen korvaajaankin sammutusvälineet. Hercules-hinaajaan oli vuonna 1936 jälkiasennettu höyrypumppu, jonka teho oli 60 m³ tunnissa. Turso päätettiin varustaa vesitykillä, jonka teho oli 200 m³ tunnissa, sekä lisäksi tyhjennys- ja palopumpulla, jonka teho oli 300 m³ tunnissa. Tällä pumpulla pidettäisiin pelastettavana olevaa vuotavaa alusta veden pinnalla.
Satamahinaajana

Helsingin satamalaitoksen palveluksessa Turso oli 15. maaliskuuta – 4. joulukuuta 1944. Tänä aikana alus
oli kulussa 951 tuntia
kulutti 575 tonnia kivihiiliä
käytti 4 kuutiometriä halkoja
käytti 708 kg voiteluöljyä
käytti 840 m³ vettä
avusti 372 alusta
myi aluksille 411 tonnia vettä
veloitti palveluksistaan 875 000 markkaa
Turson edeltäjät > Hercules

Helsinki osti vuonna 1922 Oy Lehtoniemi Ab:ltä jäätämurtavan hinaajahöyrylaivan nimeltään "B 14". Alus oli rakennettu Riiassa 1912 käytettäväksi jokihinaajana. Helsingin satamahallitus antoi alukselle nimen Hercules.
Herculeksen runko ja höyrykattila olisi pitänyt 1940-luvulla korjata perusteellisesti. Uudistettunakin sen vanhanaikainen compoud-höyrykone olisi ollut epätaloudellinen ja vähätehoinen. Kesäisin, kun avustettiin suuria säiliöaluksia laituriin, osoittautui 495 indikoidun hevosvoiman (364 kW) koneteho liian heikoksi. Lisäksi Hercules juuttui herkästi jäihin kiinni heikon koneensa ja rungon liian suorien sivujen vuoksi.
Turson valmistuttua Hercules kävi tarpeettomaksi, ja se myytiin 31. maaliskuuta 1944 Poriin kauppaneuvos Werner Hacklinille.
Turson edeltäjät > Otso

Satamalaitoksen toinen murtaja, jonka Turso osittain korvasi loppuvuodeksi 1944, oli vuoden 1936 lopulla valmistunut saaristojäänmurtaja Otso. Kun Turso oli luovutettu Neuvostoliittoon, Otso joutui suoriutumaan urakastaan yksin. Lisäksi se oli välillä aikarahdattuna kauppamerenkulun ohjaus- ja säännöstelytoimikunnan laskuun. Vuonna 1945 Otso oli useita kertoja aikarahdattuna merenkulkuhallituksen käyttöön, jolloin se avusti aluksia sataman ulkopuolella. Seuraavina talvina Otso oli osan aikaa pakko-otettuna valtion käytössä jäänmurtotehtävissä Hangossa sekä Turun ja Ahvenanmaan saaristoissa.
Neuvostoliittoon

Kauppa- ja teollisuusministeriön kauppamerenkulun ohjaus- ja säännöstelytoimikunta määräsi Turson liittoutuneiden (käytännössä Neuvostoliiton) käyttöön Kronstadtiin. Sinne Turso aikarahdattiin 5. joulukuuta 1944 lähtien. Kun Turso aikarahdattiin Sotakorvausteollisuuden valtuuskunnan (Soteva) käyttöön, kaupunki teki meklarisopimuksen Osakeyhtiö John Dahlbergin kanssa. Muun muassa Turson henkilökunnan palkat maksoi meklariyhtiö.
Suomen ja Neuvostoliiton hallitukset sopivat 17. joulukuuta Turson luovuttamisesta sotakorvauksena Neuvostoliitolle. Sotevan laivatoimikunnan määräyksestä laiva siirrettiin sopivaksi katsottuun luovutussatamaan. Toimikunnan asettama vastaanottokomitea tarkasti aluksen ja vastaanotti sen Suomen valtiolle. Laivatoimikunta luovutti sitten aluksen edelleen Neuvostoliitolle. Vastaanotto valtiolle ja luovutus tapahtuivat samassa tilaisuudessa.
Laiva oli luovutettava täydessä käyttökunnassa varusteineen ja kalustoineen. Jälki-ikävyyksien välttämiseksi mitään kalustoa ei saanut poistaa aluksesta. Esimerkiksi ruokailuvälineiden, oleskelutilojen kaluston ja vuodevaatteiden tuli olla inventaarion mukaiset. Laiva tuli varustaa polttoaineella ja vedellä Leningradiin suuntautuvaa menomatkaa varten. Vastaanottotarkastuksessa tuli esittää aluksen kansallisuuskirja ja kaikki alusta koskevat asiakirjat, valokuvat, piirrokset, täydellinen kalustoluettelo, selostukset koneistosta ja laitteista sekä selostukset korjauksista.
Turson luovutus tapahtui 8. helmikuuta 1945 Leningradissa. Toukokuussa Soteva maksoi Helsingin kaupungille korvauksena aluksesta 25 miljoonaa markkaa.
Turso avusti Leningradin satamassa ja mursi Nevan jääpatoja vuosikymmenien ajan Taifun-nimisenä. Vuonna 1962 se alkoi käyttää polttoaineenaan öljyä kivihiilen sijasta. Vuonna 1988 mastoa siirrettiin eteenpäin ja pelastuslautta korvasi pelastusveneen. 22 vuotta sen kapteenina oli Andrei Araratov.
Takaisin Suomeen

Satamajäänsärkijä S/S Turso -yhdistys osti murtajan vuonna 2004 ja entisti sen Pernajan Isnäsissä. Elokuussa 2006 Turso siirrettiin Suomenlinnan telakalle pohjan hiekkapuhallusta ja maalausta varten. Syksyllä 2006 se palasi Hietalahden rantaan. Kesäksi 2008 Turso palautettiin hiililämmitteiseksi.
Yhdistyksen puheenjohtaja ja aluksen päällikkö on Pekka Snellman. Turso vieraili Pietarissa kaupungin 308-vuotissyntymäpäivillä toukokuussa 2011.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Turson kotisivut
Sotakorvausalus Turso palasi hetkeksi Nevalle  29.5.2011. Turun Sanomat. Viitattu 29.5.2011.
Taifunin nimikilpi: Taifun (Таифун), kotisatama Leningrad (Ленинград). Kilpi kuvattu Vene 2012 -messuilla Helsingin messukeskuksessa.
RN Fuciliere (1938)

| RN Fuciliere |
| --- | --- |
 RN Fuciliere

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  CNR, Ancona
Kölinlasku:  2. toukokuuta 1937
Laskettu vesille:  31. heinäkuuta 1938
Palveluskäyttöön:  10. tammikuuta 1939
Poistui palveluskäytöstä:  Neuvostoliitolle 17. tammikuuta 1950
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 650 t (standardi) 2 590 t (kuormattu)
Pituus:  106,7 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,15 m
Syväys:  3,15 m
Koneteho:  48 000 hv
Nopeus:  38 solmua
Miehistöä:  206
Aseistus
Aseistus:  8 x 120 mm tykkiä kaksiputkisina asennuksina 1 x 120 mm valoammustykki 12 x 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä 6 x 533 mm torpedoputkea 48 x miinaa
RN Fuciliere (ital. Regia Nave Fuciliere) oli Italian kuninkaallisen laivaston Soldati-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Anconasta CNR:n telakalta, missä köli laskettiin 2. toukokuuta 1937. Alus laskettiin vesille 31. heinäkuuta 1938 ja liitettiin laivastoon 10. tammikuuta 1939.
Palvelus

Alus luovutettiin sotakorvauksena Neuvostoliitolle 17. tammikuuta 1950.
Rainy Helsinki

| ”Rainy Helsinki” Kristiina Wheeler |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Hitchin to Helsinki
 Julkaistu: 21. tammikuuta 2009
 Tuottaja(t): Chisu, Kristiina Wheeler
 Tyylilaji: pop, soul
 Kesto: 04.46 04:09 (Radio edit)
 Levy-yhtiö: Universal Music
Kristiina Wheelerin muut singlet
| ”Annie And I” 2008 | ”Rainy Helsinki” 2009 | ”Wrong” 2009 |
”Rainy Helsinki” on Kristiina Wheelerin esikoisalbumin, Hitchin to Helsinki, kolmas single. Single lähetettiin radioille tammikuun loppupuolella ja digitaaliseen myyntiin se tuli 21. tammikuuta 2009.
Kappaleet

Rainy Helsinki (Radio edit) – 4.09
Pyhäkoulu

Pyhäkoulu on useiden kristillisten seurakuntien sunnuntaisin esimerkiksi jumalanpalveluksen aikaan lapsille järjestämää opetustoimintaa. Pyhäkoulussa opetetaan esimerkiksi Raamattua leikkien ja laulaen.
Suomessa perinteinen pyhäkoulutoiminta on vuosikymmenten kuluessa kehittynyt laaja-alaiseksi ja eri toimintamuotoja sisältäväksi kirkon lapsi- ja perhetyöksi.
Pyhäkoulujen synty ja kehitys

Ensimmäiset pyhäkoulut olivat katolisia. Jo 1500-luvulla Rooman ja Englannin kirkoissa piispat antoivat määräyksiä lasten opettamisesta sunnuntaisin. Uskonpuhdistuksen aikana Martti Luther, Jean Calvin ja Ulrich Zwingli korostivat lasten opetuksen tärkeyttä. Luther kirjoitti Vähä katekismuksen (1529) koko perhettä ajatellen. Sunnuntai-iltapäivisin uskonpuhdistuksen aikaan alettiin Saksassa pitää lasten jumalanpalveluksia, joihin kuului saarna, kuulustelu ja kehotuksia sekä rukousta. Lastensaarna määrättiin pappien velvollisuudeksi eräässä saksalaisessa kirkkojärjestyksessä vuodelta 1532 kaikissa maa- ja kaupunkiseurakunnissa. Myöhemmissä kirkkojärjestyksissä korostettiin vielä voimakkaammin lapsille pidettävien jumalanpalvelusten tärkeyttä.
Seuraavien vuosisatojen aikana kirkon kaikkeen opetustoimintaan tuli paljon uusia piirteitä. Pyhäkoulun varsinainen syntymaa on Englanti, jossa se sai alkunsa teollistuvan yhteiskunnan epäkohtien ja suurien kasvatusvaikeuksien ristitulessa. Pyhäkoulun alkuunpanija oli sanomalehtimies ja kirjanpainaja Robert Raikes (1735–1811). Glouscesterissa, Raikesin kotikaupungissa oli neulatehtaita, joissa lapsetkin olivat töissä pitkiä päiviä. Kodit olivat köyhiä ja likaisia, repaleisissa vaatteissa heitteillä kulkevat lapset kiinnittivät Raikesin huomion. Hänen näkemyksensä mukaan paheisiin ja huonoon elämään saattoi saada parannusta koulutuksen ja kasvatuksen avulla. Raikes aloitti pyhäkoulun pitämisen villiintyneille lapsille vuonna 1781.  Näin pyhäkoulutoiminta sai alkunsa Isossa-Britanniassa 1780-luvulla Robert Raikesin toiminnan seurauksena. Hän kirjoitti pyhäkoulujen tärkeydestä vuodesta 1783 lähtien lehdessään Gloucester Journal. Tuohon aikaan nopeasti viriävä lehdistö otti asian omakseen ja niin pyhäkouluaate alkoi nopeasti levitä eri puolille. Myös John Wesleyn vaikutuksesta syntyneen metodistisen herätysliikkeen merkitys oli suuri, koska metodismin piirissä oli paljon alttiita vapaaehtoisia pyhäkouluopettajia.
Jo vuonna 1786 Amerikassa Virginiassa aloitettiin pyhäkoulutoiminta. Vähitellen pyhäkoulut tulivat tunnetuiksi muissakin protestanttisissa maissa. Pyhäkoulutoiminnalla on ollut suuri merkitys lähetystyön alueilla Aasiassa ja Afrikassa.
Pyhäkoulut  Suomessa

Suomessa piispa Juhana Gezelius vanhempi (k. 1690) kehitti voimakkaasti kirkon kasvatuksellista puolta kansan valistamisessa. Hänen aloitteestaan syntyi kiertokoulutoiminta ja lukukinkerit sekä alettiin pitää katekismussaarnoja. Piispa antoi myös rippikouluun suuntaa antavia määräyksiä. Hänen vaikutuksensa kirkon kasvatustehtävien kehittäjänä ja suomalaisen opetustoiminnan aloittajana on suuri.
Eräs haarautuma kirkollisen kansanopetuksen alueella olivat sunnuntaikoulut, jollaisesta on tietoja vuodelta 1787 Orimattilasta. Pitäjänkokousten pöytäkirjasta ilmenee, että papisto alkoi kutsua kuusi- ja seitsemänvuotiaita lapsia sunnuntai-iltapäivisin muutamaksi tunniksi pyhäkouluun. Opetuksen ohjeena pidettiin lasten kirjaa, jossa kysymysten ja vastausten avulla käsiteltiin Lutherin Vähää katekismusta. Pöytäkirjoista ilmenee myös, että vanhempia erinäisten haasteiden uhalla velvoitettiin lähettämään lapsensa pyhäkouluun.
Turun hiippakunnassa erityisesti arkkipiispa Jakob Tengström (k. 1832) yritti kehittää sunnuntaikouluja. Herätysliikkeet toivat 1800-luvulla uutta eloa tähän toimintaan. Nurmijärven kappalainen Johan Fredrik Bergh järjesti vuonna 1832 pyhäkouluja jokaiseen kylään. Tämä kasvatustoiminta liittyi oleellisesti Gezeliuksen aloittamaan kansanopetusperinteeseen, sillä oppilaat jaettiin aapisluokkaan, harvaanluku- ja testamenttiluokkaan pyrkimyksenä opettaa lapsille sisälukutaito, jotta kukin voisi itsenäisesti lukea Jumalan sanaa. Pyhäkoulutoiminta yleistyi kuitenkin Suomessa vasta 1800-luvun loppupuolella. Tuomiorovasti Aaron Gustaf Borg perusti vuonna 1872 paikallisen pyhäkouluyhdistyksen Kuopioon. Vasta vuonna 1888 perustettiin Suomen Evankelis-Luterilainen Pyhäkouluyhdistys, joka muutti 1991 nimensä Suomen Evankelis-Luterilaiseksi Lapsityön Keskukseksi. Huomattava seikka pyhäkoulun historiassa oli kristillistä kasvatusta koskevan kohdan ottaminen kirkkolakiin vuonna 1925.  Pyhäkouluopettajien ja -toiminnan tueksi perustettiin Järvenpäähän vuonna 1936 Pyhäkouluopisto, jonka perinteitä jatkaa vuonna 1946 perustettu Seurakuntaopisto ja sen lapsityön instituutti.
Pyhäkouluja järjestetään myös vanhoillislestadiolaisten keskuudessa. Pyhäkoulusta siirrytään 10 vuoden ikäisenä raamattuluokkaan.
Myös vapaissa suunnissa on pyhäkoulutoimintaa. Esimerkiksi vapaakirkolliset ovat järjestäneet pyhäkouluja sen historian alusta lähtien. Ensimmäinen vapaakirkollinen suomenkielinen pyhäkoulu alkoi Orisbergin kartanon tiloissa vuonna 1878 Edward Björkenheimin aloitteesta. Vuonna 1883 järjestettiin kaiketi ensimmäistä kertaa pyhäkouluvalmennusta, johon osallistuivat muutkin kuin vapaakirkolliset.
Viime vuosikymmenten kuluessa perinteinen pyhäkoulutoiminta on kehittynyt laaja-alaiseksi ja eri toimintamuotoja sisältäväksi kirkon lapsi- ja perhetyöksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yle Priima: Muistatko kun käytiin pyhäkoulussa? (Arkistoitu – Internet Archive)
Pyhäkoulun oppilaita noin 1930-luvulla Karjalan Salavaisten kylässä.
Suomen ensimmäisen pyhäkoulun muistomerkki Orimattilassa.
Pyry Kähkönen

| Pyry Kähkönen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1995
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2018–
Aiheesta muualla
IMDb
Pyry Kähkönen (s. 1995) on suomalainen näyttelijä. Hänellä on ollut roolitehtäviä puheteatterissa ja television draamasarjoissa. Koulutukseltaan hän on teatteritaiteen maisteri.
Ura

Kähkönen valmistui teatteritaiteen maisteriksi keväällä 2020.
Hän näytteli syyskaudella 2018 Koko-teatterin näytelmässä Valmiina muistamaan ohjaajanaan Tiina Pirhonen. Hän on näytellyt myös Q-teatterissa.
Televisiosarjoissa Kähkönen on näytellyt 2010-luvun lopulta alkaen. Vuonna 2020 hän teki fysioterapeutti Konstan roolin sairaalaan sijoittuvassa saippuadraamassa Syke. Vuonna 2021 Kähkönen näytteli hakkeri Eeli Aromaan roolin draamasarjassa Karkurit.
Kähkönen soittaa muun muassa pianoa ja kitaraa; hänen äänialansa on baritoni.
Kähkönen on työskennellyt myös mainosäänenä. Kähkönen esittää Vesa-Matti Loiria Ylen vuonna 2023 julkaisemassa kuunnelmasarjassa.
Kähkönen esitti Tanskan prinssiä Harald Harefootia Netflixin spin-off-sarjan Viikingit: Valhalla kolmannella kaudella, joka julkaistiin heinäkuussa 2024. Hän päätyi sarjaan agenttinsa avustuksella ja hyödyntäen roolittajalle lähetettyä itse kuvattua videota. Kähkönen pääsi nopeasti harjoittelemaan taistelukohtauksia kirvestä ja miekkaa käyttäen ja ratsastamaan hevosella. Hänen hahmonsa ilmestyy mukaan kahdeksanosaisen sarjan kolmannessa osassa.
Aiheesta muualla

Tampereen Työväen Teatteri: Pyry Kähkönen
Qal'eh-ye Nawin lentoasema

Qal'eh-ye Nawin lentoasema (IATA: LQN, ICAO: OAQN) on Qal'eh-ye Nawin kaupunkia palveleva lentoasema Badghisin maakunnassa Afganistanissa. Lentoasemalla on yksi 2 000 metriä pitkä kiitotie. Pamir Airways on lentoaseman ainoa käyttäjä.
Raino Vehmas

Raino Vehmas
Raino Sakari Vehmas (6. huhtikuuta 1929 Helsinki – 5. elokuuta 1979 Tampere) oli suomalainen lehdistöopin professori ja Aamulehden päätoimittaja.
Vehmas tuli ylioppilaaksi Tyrvään yhteiskoulusta Vammalasta vuonna 1949 ja toimi Turun Sanomien kaupunki- ja ulkomaantoimittajana 1950–1961. Hän opiskeli työn ohella sosiologiaa Turun yliopistossa, valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1954, filosofian maisteriksi 1956, filosofian lisensiaatiksi 1958 sekä väitteli tohtoriksi 1961 aiheenaan Suomen romaniväestön ryhmäluonne ja akkulturoituminen.
Vehmas oli Turun yliopiston tiedotussosiologian dosenttina 1963–1966. Hän toimi Yhteiskunnallisen korkeakoulun ja sittemmin Tampereen yliopiston lehdistö- ja tiedotusopin vt. professorina 1962–1964 ja professorina 1964–1971. Vuonna 1970 hän siirtyi Aamulehden päätoimittajaksi.
Teoksia

Suomen romaaniväestön ryhmäluonne ja akkulturoituminen, väitöskirja.  Turun yliopisto 1961
Lehtimieskunnan ammattirakenne ja sen muuttuminen 1900-luvulla. 1962
Sanomalehtiemme ulkomaanaineisto. 1964
Lehdistöoppi. Tiedon portaat osa 7. WSOY 1969
Jos kypsästi ajattelemme – Utran pakinoita 1970–1979.  Tampereen Kirjapaino 1981
Priiniat

| Priiniat |
| --- | --- |
 Tuhkapriinia (Prinia subflava) keräämässä pesänrakennusaineita Etelä-Afrikassa
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Hertut Cisticolidae
Suku::  Priiniat  Prinia  Horsfield, 1821
Katso myös
   Priiniat Wikispeciesissä   Priiniat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Priiniat (Prinia) on varpuslintusuku herttujen heimossa. Priinioita on 23 lajia Prinia-suvussa Suomen BirdLifen maailman lintujen nimistössä. Ne luokitellaan usein myös kerttujen heimoon (Sylviidae). Luokittelueroista johtuen eri lähteissä on erilaisia määriä priinioita.
Englanninkieliset kutsuvat priinioita usein ”peukaloiskertuiksi” (wren-warbler) niiden peukaloismaisten käyttäytymispiirteiden takia. Priiniat ovat pieniä hyönteissyöjälintuja, jotka elävät matalalla ruohikossa ja pensaikossa. Niillä on lyhyet siivet ja pitkähkö, usein pystyssä sojottava pyrstö. Väreiltään ne ovat ruskeita tai harmaanruskeita. Joillakin lajeilla on soidinaikana värikkäämpi höyhenpuku. Nokka on ohut ja hieman alaspäin käyrä.
Priinioita esiintyy Afrikassa ja Aasiassa. Ainoa läntisellä palearktisella alueella pesivä laji on priinia (Prinia gracilis), joka pesii paikoin Turkissa, Lähi-idässä ja Niilin laaksossa. Priiniat ovat paikkalintuja, mutta ne saattavat muuttaa pieniä matkoja kylmien säiden pakottamina.