Irakin historia
Osmanien Irak > Osmanivallan loppu

Irak oli 1800-luvun edetessä tullut osaksi Euroopan kanssa käytävää kauppaa, ja maassa oli eurooppalaisia konsulaatteja. Irak pysyi kuitenkin eristyneempänä eurooppalaisista vaikutteista, kuin Välimeren rannalla sijainneet arabimaat. Hallintovirat Irakissa kuuluivat turkkilaisille tai valkoihoisille, ja enemmistö paikallisista oli lukutaidottomia. Näissä olosuhteissa eivät arabinationalistiset aatteet saaneet Irakissa jalansijaa ennen ensimmäistä maailmansotaa. Syyriassa alkoi ilmestyä nationalistisia ja separatistisia järjestöjä vuonna 1908 tapahtuneen nuorturkkilaisten vallankumouksen jälkeen. Irakissa osmanivallan vastustus oli kuitenkin vähäistä, vaikka jotkut Irakin osmaniarmeijan upseerit liittyivät salaiseen Al-ʽAhd -järjestöön, joka kannatti arabimaakuntien itsenäistymistä. Nuorturkkilaiset harjoittivat aggressiivista turkkilaistamispolitiikkaa, mikä vieraannutti Irakin vielä harvalukuisen älymystön ja vahvisti arabinationalistista liikettä. 400 vuoden osmanivallan jälkeen Irak oli kuitenkin huonosti valmistautunut muodostamaan kansallisvaltiota. Osmanit eivät olleet saaneet hallintaansa kapinallisia heimoalueita ja heidän valtansa oli heikko myös kaupungeissa. Osmanien kyvyttömyys tarjota vakaita olosuhteita, johti autonomisten ja itsenäisten yhteisöjen kasvuun. Tämän seurauksena Irak astui 1900-luvulle monimutkaisen sosiaalisten konfliktien verkoston ympäröimänä, joka esti vakavasti modernin valtion rakentamisprosessia. Jakolinjoja oli sekä heimojen välillä että eri kaupunkien välillä. Myös kaupungit jakaantuivat eri uskonto- ja ammattikuntien välillä. Aluetta, josta myöhemmin muodostui Irakin valtio, rajoitti lisäksi alueelliset suuntautumiserot. Pohjoisessa sijaitseva Mosul oli historiallisesti suuntautunut Syyriaan ja Turkkiin, kun taas Bagdad ja šiialaisten pyhät kaupungit olivat ylläpitäneet läheisiä suhteita Iraniin sekä läntisen ja lounaisaavikon asukkaisiin.
Osmanivaltaa Irakissa ei kukistanut paikallinen nationalismi, vaan osmanivallan heiketessä alue alkoi muuttua eurooppalaisten valtapolitiikan keskipisteeksi. Brittiläisten etu alueella oli kasvanut tasaisesti viimeisen sadan vuoden aikana, ja Isolle-Britannialle oli vaikea hyväksyä Saksan ja Osmanivaltakunnassa hallintoa pitävän nuorturkkilaisten läheisiä välejä. Vuonna 1899 Saksa sai toimiluvan jatkaa rautatielinjaansa Anatolian läpi Bagdadiin ja etsiä alueelta mineraaleja. Tämä lisäsi pelkoja Lontoossa siitä, että Saksa vahvistaa asemiaan Persianlahdella. Pian tämän jälkeen Anglo-Iranian Oil Company aloitti öljyn tuotannon Iranissa, mikä antoi viitteitä siitä, että öljyä saattaa löytyä muualtakin lähialueilta. Vuonna 1912, ennen ensimmäisen maailmansodan alkua, brittiläisiä, saksalaisia ja hollantilaisia etuja edustava ryhmä perusti Turkish Petroleum Companyn, joka sai toimiluvan etsiä öljyä Mosulin ja Bagdadin provinsseista. Seuraavana vuonna osmanit ja Iso-Britannia laativat sopimuksen, jossa tunnustettiin Kuwaitin asema brittien suojeluksessa, mutta sopimusta ei koskaan ratifioitu. Kuwait oli säilyttänyt suvereniteettinsa koko osmanivallan ajan, ja tunnustanut osmanien ylivallan vain muodollisuutena.
Kun britit huomasivat että Osmanivaltakunta on liittymässä Ensimmäiseen maailmansotaan Saksan puolella, Brittiläisen Intian sotajoukot nousivat maihin Al-Fawssa, Shatt-al-Arabin varrella, aloittaen Mesopotamian taistelut, marraskuussa 1914. Brittijoukot siirtyivät nopeasti kohti Basraa, jonka jälkeen britit tähtäsivät Bagdadin valloittamiseen. Ensimmäinen yritys Bagdadin valtaamiseksi epäonnistui, kun Charles Townshendin johtamat brittijoukot kärsivät tappion Al-Kutissa. Britit kuitenkin saivat joukkonsa ryhmitettyä uudelleen ja britit valloittivat Bagdadin maaliskuussa 1917. Hallinto, jossa oli pääosin brittiläisiä ja intialaisia ​​virkamiehiä korvasi osmanien provinssihallinnon miehitetyssä Irakissa, mutta Mosul pysyi osmanien käsissä. Lähi-idän taistelut päättyivät Mudroksen aselepoin lokakuussa 1918. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen vuonna 1923 laaditussa Lausannen sopimuksessa Osmanivaltakunnan seuraaja Turkki luopui kaikista vaatimukisistaan entisiin arabiprovinsseihinsa, mukaan lukien Irak.