stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muuratsalo

Muuratsalo
Näkymää Satasarviselta
| --- | --- |
Sijainti:  Jyväskylä ja Muurame Keski-Suomi Suomi
Saariryhmä:  Säynätsalon saaristo
Vesialue:  Päijänne
Korkein kohta:  195 m 
Pinta-ala:  9,6 km²  
| --- | --- |
Asukasluku:  592 
Asutuskeskukset:  Muuratsalo (Haikka, Kortepelto)
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Haikantie Satasarvisen pohjoisrannalla
Pihapiiri Haikassa
Saaritie 41-42
Velakallionlampi
Tapion Alttari
Hakolanvuori Ojasenlammen yli kuvattuna
Kalliolohkoja Lullinvuorella
Hiekkarantaa Pahkalahdella luonnonsuojelualueella
Muuratsalo  on Päijänteen saari Keski-Suomessa Muuramessa ja Jyväskylän Säynätsalossa. Saari sijaitsee Ristinselän pohjoispuolella ja Hauhonselän länsipuolella.
Luontoarvoja > Luonnonsuojelualueet

Saarella on kartan mukaan yhdeksän luonnonsuojelualuetta, joista kaksi sijaitsee Natura 2000-alueella . Muuratsalon tunnusomainen piirre on siirtolohkareet. Saarella sijaitsee yksi Suomen suurimmista siirtolohkareista . Hakolanvuorella on kivimuodostelma, Tapion alttari, jossa siirtolohkare on kolmen pienemmän kiven varassa.
Luontoarvoja > Natura 2000 -alueet

Saaressa on osa kolmesta Lullinvuori–Kustaanvuori–Härköpohja Natura 2000 -alueen (FI0900084, 96 ha) alueista. Saaren eteläosassa on Lullinvuoren kaksi kilometriä pitkät etelärinteet Ristinselälle päin. Rinteet ovat jyrkät, ja siellä kohoavat vanhojen puiden havupuuvaltaiset kalliorinteet. Avokallioilta on näkymät järvenselälle, rinteiden alla on pieniä lehtoja ja lahopuuta on paikoin paljonkin. Kalliossa on kuuluisa rakoluola . Lullinvuoren alue on osin luonnonsuojelualuetta ja osin valtiolle ostettua metsämaata. Natura-alueen kaksi muuta kohdetta sijaitsevat mantereella saaresta katsoen lounaaseen päin Härköpohjan ja Niittyahon suunnilla.
Virkistysarvoja

Haikan pohjoiskärjessä on sektoriloisto, jonka lähellä on tyyliltään perinteinen kahvila Ruokala Salo. Asuinalueen asemakaavan suunnitteli Wivi Lönn vuonna 1926 . Muuratsalon länsirannalla sijaitsee arkkitehti Alvar Aallon suunnittelema koetalo, joka toimi myös hänen kesäasuntonaan. Länsirannalla sijaitsee myös Jyväskylän kaupungin leirialue Naukula . Kaakkoisessa Muuratsalossa on niemi, jonka nimi on Etelähaikka. Muuratsalon etelärannalla on hiekkarantaa.
Historiaa

Saariketju on syntynyt jääkaudella jäätikön raastaessa Päijänteen järviallasta auki, kun sen tielle on sattunut Muuratsalon ehjät graniittikalliot. Saarella oli alle kymmenen pientilaa, joiden seuraksi oli Haikkaan rakennettu asuinalue, kauppa ja vuonna 1936 rakennettu kansakoulu luokka-asteille 1–4. Koulu on peruskorjattu vuonna 1995 . Saareen tuli tie vasta vuonna 1948, kun Lehtisaaren ja Muuratsalon välinen Lemmensilta Kuusainsalmella valmistui. Haikan asuinalue levisi vuoteen 1963 mennessä Satasarvisen eteläpuolella etelään ja länteen päin . Vuosien saatossa asuinalue saavutti saaren länsireunan sen pohjoisosissa vuoteen 1983 mennessä . Tämän jälkeen länsipuolen asuinalue laajeni edelleen etelään päin . Vanha silta korvattiin pengersillalla 1980-luvulla.
Kuvasto

Ruokala Salon julkisivu kesällä 2008
Ruokala Salon sisätiloja
Alvar Aallon suunnittelema koetalo
Satasarvisen asuintaloja pohjoisrannan uimarannalta nähtynä
Venevalkama Uohuanlahdella saaren pohjoisrannalla
Näkymä Paljaspäältä Hauhonselälle
Siirtolohkareita polunvarressa Kontinvuorella
Lullinvuoren rakokiviluola
Velakallionlampi nähtynä mäeltä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Muuratsalo Wikimedia Commonsissa
Saint Lawrence (joki)

| Saint Lawrence |
| --- | --- |

Alkulähde:  Ontariojärvi 
Laskupaikka:  Saint Lawrencen lahti 
Maat:   Yhdysvallat (osavaltiot: New York)  Kanada (provinssit: Ontario, Quebec)
Pituus:  1 197  km
Alkulähteen korkeus:  75  m
Virtaama:  9 850  m³/s
Valuma-alue:  1 344 200  km²
Saint Lawrence on Pohjois-Amerikan itäosissa virtaava suuri joki, joka yhdistää Isotjärvet Saint Lawrencen lahteen Atlantin valtameressä. Sen pituus on lähes 1 200 kilometriä, kun alkulähteenä pidetään Ontariojärveä. Jokisuulle kertyy kuitenkin matkaa yli 3 000 kilometriä etäisimmän latvajoen Saint Louisin alkulähteeltä Minnesotassa. Saint Lawrencen vesistö on Pohjois-Amerikan kolmanneksi suurin Mississippin ja Mackenzien jälkeen ja sen pinta-ala on runsaat 1,6 miljoonaa neliökilometriä. Joen valuma-alueella asuu 30 miljoonaa amerikkalaista ja 15 miljoonaa kanadalaista, ja se käsittää 25 prosenttia maailman makean veden varannoista. Joki on osa taloudellisesti merkittävää Saint Lawrencen vesitietä, jota pitkin rahtialukset pystyvät kulkemaan Atlantin valtamereltä Yläjärvelle saakka.
Maantiede

Saint Lawrence on geologiselta iältään varsin nuori, vain noin 6 500 vuoden ikäinen. Sitä ympäröivää alankoa peitti vielä 18 000 vuotta sitten paksu mannerjää, joka vetäytyi hitaasti pohjoiseen. Noin 13 000 vuotta sitten jääpeite oli kutistunut niin paljon, että merivesi alkoi tulvia alangolle muodostaen Champlainmeren, joka peitti laajoja alueita nykyisestä Quebecistä ja Ontariosta. Maa kohosi voimakkaasti mannerjäätikön painosta vapautuneella tasangolla, kunnes Champlainmeri kutistui 9 500 vuotta sitten järveksi, jonka lasku-uoma oli Saint Lawrencen ensimmäinen vaihe. Noin 6 500 vuotta sitten uoma oli kulunut lähellä nykyistä Quebeciä niin syväksi, että järvi tyhjeni kokonaan Atlantin valtamereen ja joki sai tämänhetkisen muotonsa.
Maantiede > Hydrografia

Saint Lawrence -joen yläjuoksulle on rakennettu useita patoja, joiden avulla on säädelty Ontariojärven vedenpinnan korkeutta vuodesta 1960 alkaen. Merkittävin näistä padoista on Moses–Saundersin pato, joka sijaitsee Massenan ja Cornwallin lähistöllä, noin 160 kilometrin päässä järvestä. Cornwallista eteenpäin joki jaetaan seuraaviin neljään hydrograafiseen vyöhykkeeseen:
Jokivyöhyke ulottuu Cornwallista Saint-Pierren järven laskukohtaan. Se on yli 240 kilometriä pitkä ja leveimmillään 10 kilometriä leveä. Tällä vyöhykkeellä jokivesi on makeaa ja vuoroveden vaihtelu vielä suhteellisen vähäistä. Joessa on paljon koskia, järviä ja saaria sekä vesivoimalaitoksia ja kanavia.
Joen ja estuaarin vaihettumisvyöhyke ulottuu Saint-Pierren järven itäpohjukasta Île d’Orléansin saaren itäkärkeen. Se on yli 160 kilometriä pitkä ja kapeimmillaan 870 metriä Quebecin kaupungin kohdalla ja leveimmillään 15 kilometriä Île d’Orléansin itäpuolella. Tällä vyöhykkeellä jokivesi muuttuu vähitellen makeasta lievästi suolaiseksi ja vuoroveden vaihtelu alkaa voimistua. Joki on 13–40 metriä syvä ja sen uoma on suorempi ja luonnontilaisempi kuin yläjuoksulla.
Sisäestuaari ulottuu Île d’Orléansin itäkärjestä Saguenayjoen laskukohtaan. Se on 150 kilometriä pitkä, keskimäärin 17 kilometriä leveä ja 100–300 metriä syvä. Tällä vyöhykkeellä makea jokivesi sekoittuu voimakkaasti suolaiseen meriveteen vuoroveden ja virtausten vuoksi. Pohjasta irtoava aines samentaa veden varsinkin vyöhykkeen alkupäässä. Joessa on viitisenkymmentä saarta, joista suurimpia ovat Île aux Grues, Île aux Coudres ja Île Verte.
Ulkoestuaari ulottuu Saguenayjoen laskukohdasta Saint Lawrencen lahden suulle. Se on yli 230 kilometriä pitkä, keskimäärin 42 kilometriä leveä ja 100–400 metriä syvä. Vyöhykkeen alkupäässä ilmenee voimakasta kumpuamista kohdassa, jossa joenpohja syvenee äkkijyrkästi ja muodostaa 350 metrin syvyisen Laurentian kanavan. Tällä osuudella olosuhteet joessa muuttuvat vähitellen merellisiksi.
Maantiede > Joen kulku

Saint Lawrencen alkupisteenä pidetään yleensä Everett Pointia, pientä niemennokkaa Ontariojärven itäreunalla Kingstonin kaupungin liepeillä. Kingstonista Montrealiin ulottuvasta osuudesta käytetään myös nimitystä International Rapids, sillä siinä on suurten korkeuserojen vuoksi paljon koskia. Yläjuoksullaan joki on oikeastaan Ontariojärvestä erkaneva pitkänomainen lahti, jota pirstovat Thousand Islandsin lukuisat saaret Gananoquen kunnan alueella. Sieltä joki virtaa koilliseen Laurentidien ja Appalakkien väliselle tasangolle ja muodostaa luonnollisen rajan Yhdysvaltojen ja Kanadan välille. Ohitettuaan Brockvillen, Prescottin, Morrisburgin ja Cornwallin pikkukaupungit se jatkaa kulkuaan Kanadan puolelle ja levenee Saint-François’n järveksi. Järven vedet purkautuvat koillisessa Lachinen ja Les Cèdresin koskiksi, joiden ohi on rakennettu Beauharnois’n kanava laivaliikennettä varten.
Heti koskien alapuolella Saint Lawrence laajenee Saint-Louis’n järveksi, johon virtaa vettä myös kahden salmen kautta sen pohjoispuolisesta Deux-Montagnesen järvestä. Deux-Montagnes saa vetensä Ottawajoesta, Saint Lawrencen suurimmasta sivujoesta. Saint-Louis’n järven jälkeen joen pääuoma kaartaa jyrkästi pohjoiseen ja kiertää Montrealinsaaren ja sillä sijaitsevan Montrealin suurkaupunkialueen. Deux-Montagnesesta erkanee luoteeseen myös kaksi pienempää haaraa, Rivière des Mille-Iles ja Rivière des Prairies, jotka yhtyvät etelästä saapuvaan pääuomaan Montrealin pohjoispuolella. Vesistöjen väliin jää tiheään asuttu Hochelagan saaristo.
Montrealin jälkeen Saint Lawrence virtaa hitaasti kohti koillista. Joessa on muutama pitkänomainen saari sekä suurempi saariryhmä Richelieujoen suulla lähellä Sorel-Tracya. Saariryhmän ohitettuaan joki laajenee 15 kilometriä leveäksi Saint-Pierren järveksi, jossa vuoroveden vaihtelu on jo selvästi havaittavissa. Järven alajuoksulla siihen laskee pohjoisesta Saint-Maurice -joki, jonka kolmihaaraisella suistoalueella sijaitsee Trois-Rivièresin kaupunki.
Maantiede > Estuaari

Quebecin kaupungissa Saint Lawrencen uoma kapenee ja sen ylle kohoaa sata metriä korkea Cap Diamantin niemi. Niemen jälkeen joki levenee ja jakaantuu kahdeksi haaraksi, joiden väliin jää yli 30 kilometriä pitkä Île d’Orléansin saari. Saaren itäisimmästä kärjestä alkaa Saint Lawrencen estuaari, jossa makea jokivesi sekoittuu Atlantilta purkautuvaan kylmään meriveteen. Estuaari laajenee suppilomaisesti kohti merta ja sen alueella on voimakas vuorovesi-ilmiö.
Tadoussacin kylässä, 210 kilometrin päässä Quebecistä koilliseen, Saint Lawrenceen yhtyy sen toiseksi suurin sivujoki Saguenay. Yhtymäkohdassa joen pohja syvenee äkillisesti 25 metristä 350 metriin ja muodostaa syvän, vedenalaisen laakson, Laurentian kanavan. Tadoussacista eteenpäin estuaarin pohjoisrannikko on harvaanasuttu ja sen maisemia hallitsevat jylhät prekambriset kalliot. Loivasti kohti Gaspén niemimaata kaareutuva etelärannikko on alavampi, ja sen yhdistävät sisämaahan Rivière-du-Loupista, Trois-Pistolesista, Rimouskista ja Matanesta alkavat päätiet, joihin kuuluu myös Kanadan kansallisväylä Trans-Canada Highway.
Lähellä Baie-Comeaun kuntaa, noin 160 kilometriä Tadoussacista koilliseen, Saint Lawrenceen laskee pohjoisesta Manicouaganjoki. Seitsemänkymmentä kilometriä idempänä rantaviiva muodostaa Pointe-des-Montsin niemen, jonka jälkeen joki laajenee yhtäkkiä syväksi, sata kilometriä leveäksi seläksi. Vesi on siellä niin suolaista, ettei estuaari jäädy talvellakaan, minkä vuoksi Sept-Îlesin satama voidaan pitää avoinna ympäri vuoden.
Vuonna 1763 annetun kuninkaallisen julistuksen mukaan Saint Lawrence päättyy kuvitteelliseen linjaan, joka alkaa Saint-Jeanin joen suulta pohjoisessa, kulkee Anticostinsaaren länsikärjen kautta ja päättyy Cap des Rosiersiin Gaspén niemimaalla. Linjan jälkeen estuaarin vedet yhtyvät Saint Lawrencen lahteen Anticostinsaaren pohjois- ja eteläpuolitse. Lahdelta saa alkunsa voimakas virta, joka kiertää Anticostinsaaren ympäri vastapäivään ja kulkee osin vastakkaiseen suuntaan estuaarin virtaukseen nähden.
Kasvit ja eläimet

Saint Lawrence virtaa 44. leveyspiiriltä 50. leveyspiirille usean kasvillisuusvyöhykkeen halki: etelän lehtimetsät vaihtuvat ensin sekametsiksi ja lopulta kauempana pohjoisessa taigaksi. Joen makeavetisellä osuudella kasvaa rantamatalikoissa erilaisia ruohovartisia kasveja, varsinkin ruokohelpeä ja järviruokoa. Estuaarin uloimmissa osissa ovat yleisiä puolestaan merilevät ja muut merelliset kasvit.
Saint Lawrencessa esiintyy lähemmäs sata kalalajia, joista runsaslukuisimpia ovat kuoreet ja sammet sekä silli. Eniten kaloja on sekä yksilö- että lajimäärissä mitaten Saint-Louis’n ja Saint-Pierren järvissä. Estuaarissa elää ympärivuotisesti noin 1 100 maitovalasta, joiden olemassaoloa uhkaavat ympäristömyrkyt ja elinympäristön häiriintyminen. Lisäksi jopa kahdentoista muun valaslajin edustajia vaeltaa joka kevät Atlantilta Saguenayjoen suulle syömään kaloja ja planktonia. Hammasvalaista tavataan esimerkiksi pyöriäisiä, pitkäeväpallopäitä ja miekkavalaita ja hetulavalaista ryhävalaita, mustavalaita ja sinivalaita. Ulkoestuaarin rannoilla pesi aikaisemmin mursuja, mutta metsästäjät hävittivät ne sukupuuttoon. Kansainvälisen laivaliikenteen mukana Saint Lawrenceen on levinnyt myös haitallisia vieraslajeja – esimerkiksi Kaspianmereltä kotoisin oleva vaeltajasimpukka haittaa vesilaitosten toimintaa ja kaventaa alkuperäisten pohjaeläinten elinaluetta.
Saint Lawrencen rantamatalikoilla ja särkillä ruokailee valtavia muuttolintuparvia. Joka kevät ja syksy yli 750 000 lumihanhea pysähtyy joen rannoille matkallaan pesimään Baffinin- ja Bylotinsaarelle tai talvehtimaan Yhdysvaltojen itärannikolle. Tätä vaikuttavaa luonnonnäytöstä todistivat jo Kanadan ensimmäiset tutkimusmatkailijat ja uudisasukkaat 1500-luvulla. Vielä 1900-luvun alussa lumihanhi oli kuolemassa sukupuuttoon, mutta tehokkailla suojelutoimenpiteillä sen kanta on onnistuttu elvyttämään.
Historia ja merkitys

Ranskalainen tutkimusmatkailija Jacques Cartier löysi Saint Lawrencen suun Pyhän Laurentiuksen muistopäivänä vuonna 1535 ja nimesi joen pyhimyksen mukaan. Tutkiessaan joen yläjuoksua hän löysi sen varrelta kaksi irokeesikylää, Stadaconan ja Hochelagan, nykyisen Quebecin ja Montrealin paikalta. Ennen kuin Cartier’n antama nimi joelle vakiintui 1600-luvun alussa, eurooppalaiset käyttivät siitä nimeä Rivière du Canada ja mohawkit nimeä Kaniatarowanenneh eli ’suuri vesitie’.
Saint Lawrencella on ollut erittäin suuri merkitys Kanadan valtion syntymiselle ja kehittymiselle nykyiselleen. Ranskalaiset tutkimusmatkailijat, kauppiaat ja uudisasukkaat käyttivät sitä kulkuväylänä Pohjois-Amerikan sisäosiin. 1700-luvun puoliväliin mennessä suurin osa joen rannoista Montrealin ja Quebecin välillä oli jo asutettu ja valjastettu maanviljelyn käyttöön. Aluksi Saint Lawrencea pitkin kuljetettiin turkiksia sisämaasta rannikolle ja Eurooppaan; myöhemmin kauppatavaraksi vaihtui sahapuu. Vuonna 1959 valmistui Saint Lawrencen vesitie, sarja kanavia ja sulkuja, jotka yhdistävät joen ja Suuret järvet toisiinsa. Tämän jälkeen joesta muodostui nopeasti yksi maailman merkittävimmistä liikenneväylistä.
1900-luvulla tapahtuneen voimakkaan väestönkasvun ja teollistumisen myötä Saint Lawrencen vesi saastui pahoin. 2000-luvun alussa suoritetut tutkimukset ovat kuitenkin osoittaneet, että joen tila on kohentunut ja eliöpopulaatioiden määrä on kääntynyt nousuun lisääntyneen vesistönsuojelun ansiosta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saint Lawrence Wikimedia Commonsissa
Great Canadian Rivers – St. Lawrence River
Thousand Islands Bridge ylittää Saint Lawrencen Yhdysvaltojen ja Kanadan rajalla.
Ilmakuva Saint Lawrencesta Montrealissa.
Saint Lawrencen rantavesiä lähellä Kamouraskaa.
Maitovalas Tadoussacin vesillä.
Satelliittikuva talvisesta estuaarista.
Amerikanharmaahaikara Saint Lawrence -joella.
Jacques Cartier’n tutkimusmatkojen perusteella tehty kartta (n. 1543).
Saint Lawrence Quebecin ja Lévisin välissä.
Anna-Kaari Hakkarainen

| Anna-Kaari Hakkarainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1979
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, yrittäjä
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Esikoisteos:  Verkko (2011)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anna-Kaari Hakkarainen (s. 1979) on suomalainen kirjailija. Hän on valmistunut taiteen maisteriksi Taideteollisesta korkeakoulusta (nykyinen Aalto-yliopisto), jossa hän opiskeli visuaalisen kulttuurin tutkimusta. Kirjoittamista hän on opiskellut Kriittisessä korkeakoulussa. Hakkaraisen isä oli kirjailija Olli Hakkarainen ja isoisotäti Tulenkantajiin kuulunut runoilija Anna Kaari, jonka mukaan Hakkarainen on saanut etunimensä.
Hakkaraisen esikoisromaani Verkko ilmestyi Tammen kustantamana 2011. Teos sijoittuu vaihtoehtohistoriaan, jossa Suomi on neuvostotasavalta. Hänen toinen romaaninsa, balladimuotoinen Purkaus ilmestyi Tammen kustantamana 2014. Teos sijoittuu Heimaey-nimiselle saarelle Islantiin, jossa tapahtui tulivuorenpurkaus vuonna 1973. Tapahtuma on osa romaanin tematiikkaa.
Hakkaraisen kolmas romaani Kristallipalatsi ilmestyi syksyllä 2016. Teos on nykyaikaan sijoitettu mukaelma Oscar Wilden romaanista Dorian Grayn muotokuva. Kristallipalatsi pohtii estetiikan ja elämän esittämisen merkitystä ja hakee nykyajan performatiivisuudelle vertailukohtia kaukaa kulttuurihistoriasta.
Hakkaraisen neljäs romaani Dioraama ilmestyi syksyllä 2019 Tammen kustantamana. Romaani sijoittuu biologiseen museoon ja yhdistää tiedettä, taidetta ja sivistystä. Dioraama pohtii ihmisyyden simulointia, mielen ja kielen rakennetta ja rakkauden mielettömyyttä.
Hakkaraisen viides romaani Marraseliö ilmestyi kesällä 2024. Se oli vuoden 2024 kaunokirjallisuuden Finlandia-palkintoehdokas. Kriitikko Maaria Ylikangas ylisti teosta Helsingin Sanomien arvostelussaan näin: "Marraseliössä on kaikki, mitä kirjallisuudessa rakastan: elävä taidesuhde, vaihteleva muoto, tekstiä eteenpäin vievä energia. Romaani on valtavan runsas ja silti ihmeen kevyt lukea."
Hakkarainen toimi muotoiluun keskittyneen Muoto-lehden päätoimittajana vuosina 2005–2007.
Teokset

Verkko.  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-6310-5
Purkaus.  Tammi, 2014.  ISBN 978-951-31-7660-0
Kristallipalatsi. Tammi, 2016. ISBN 9789513191221.
Dioraama. Tammi, 2019. ISBN 978-952-04-0823-7.
Curiositas. Esineitä, tarinoita 1100–1917. Kansallismuseo, 2021.ISBN 978-951-616-307-2.
Marraseliö.  Helsinki:  Tammi, 2024.  ISBN 978-952-04-6276-5
World Trade Center (1973–2001)

| World Trade Center -kaksoistornit |
| --- | --- |
 World Trade Center maaliskuussa 2001.
Tiedot
Sijainti:  New York, New York, Yhdysvallat
Koordinaatit:  40°42′42″N, 74°00′45″W
Rakennettu:  1: 1966–1972 2: 1966–1973
Tuhottu:  terrori-iskussa 11. syyskuuta 2001
Käyttötarkoitus:  monikäyttö
Tila:  tuhottu
Yritykset
Arkkitehti:  Minoru Yamasaki Emery Roth & Sons
Insinööri:  Leslie E. Robertson
Urakoitsija:  Tishman Realty & Construction
Omistaja:  Port Authority of New York and New Jersey
Tekniset tiedot
Kerroksia:  kummassakin 110
Kerrospinta-ala:  kummassakin 430 000, eli kerroksessa noin 4 000 m²
Hissien määrä:  kummassakin 99
Korkeus
Antenni:  1: 1 727 jalkaa, eli 526,3 m
Kattokorkeus:  1: 1 368 jalkaa, eli 417,0 m 2: 1 363 jalkaa, eli 415,3 m
Ylin kerros:  1: 1 355 jalassa. eli 413,0 m 2: 1 348 jalassa, eli 411,0 m
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
World Trade Center (puhekielessä myös WTC tai Kaksoistornit) oli New Yorkissa Yhdysvalloissa sijainnut pilvenpiirtäjäkompleksi, joka tuhoutui syyskuun 11. päivän terrori-iskuissa vuonna 2001. Amerikanjapanilaisen arkkitehti Minoru Yamasakin suunnittelemaan rakennuskompleksiin kuului kaikkiaan seitsemän rakennusta, joissa työskenteli noin 50 000 ihmistä. New Yorkin World Trade Center oli eri puolilla maailmaa sijaitsevista World Trade Centereistä tunnetuin ja se oli ennen tuhoutumistaan yksi New Yorkin tunnetuimpia maamerkkejä.
Samalle paikalle rakennettiin uusi World Trade Center-kompleksi, jonka korkein rakennus on nimetty One World Trade Centeriksi.
Kaksoistornit WTC1 ja WTC2

New Yorkin World Trade Center oli kuuluisa kahdesta valtavasta pilvenpiirtäjästään, kaksoistorneista. Tornit olivat maailman korkeimmat pilvenpiirtäjät vuosina 1972–1974, kunnes Willis Tower (Sears Tower) syrjäytti ne. Torneissa oli 110 maanpäällistä kerrosta, tornit olivat 417 ja 415 metriä korkeat ja ne peittivät kuuden ja puolen hehtaarin alueen Manhattanin länsilaidalla. Ulkokehä otti vastaan tuulikuormat, sisäkehä vain pystysuoria voimia.
Välipohjien kannattimena olivat 33-tuumaiset teräsristikot, laattana teräsbetoninen liittolaatta. Ristikoiden liitoksessa ulkokehään käytettiin joustavia kumivaimentimia tuulikuormien aiheuttamien muodonmuutosten vuoksi. Liittolaatassa pohjana oli profiloitu teräslevy, päällä 4 tuumaa (noin 100 mm) betonia.
Teräsosat oli alun perin suojattu keskimäärin 20 mm (½–¾ tuuman) vahvuisella ruiskutettavalla vermikuliitti-paloeristeellä, sisärungossa osin kipsilevyin. Eriste oli virheellisesti ruiskutettu primer-käsitellylle teräspinnalle, mikä vähensi eristyksen kiinnipysyvyyttä. Ruiskueristettä oli 1990-luvulla lisätty useimpiin kerroksiin, vahvuudeksi uusituilla osilla tuli 25–38 mm (1–1½ tuumaa). Tällä vahvuudella oikein suoritetulla paloeristyksellä laskennallinen palonkestoaika olisi ollut kaksi tuntia.
Rakennukseen oli 1990-luvulla asennettu sprinklerijärjestelmä suurimpaan osaan tiloista. Hätäpoistumisteinä oli kolme ydinosassa sijainnutta portaikkoa.
Kaksoistornit WTC1 ja WTC2 > World Trade Centerin pommi-isku 1993

Pommi-isku oli 26. helmikuuta 1993 tapahtunut pommi-isku New Yorkin World Trade Centerin (WTC) maanalaisissa kerroksissa. Iskun tehneiden terroristien tarkoituksena oli vaurioittaa World Trade Centerin kaksoistornien tukipilareita aiheuttaen tornien sortumisen ja tuhansien ihmisten kuoleman. Kaksoistornit eivät kuitenkaan vaurioituneet, mutta isku aiheutti kuuden ihmisen kuoleman ja haavoitti yli tuhatta ihmistä. World Trade Centerin pommi-isku oli New Yorkin pahin terrori-isku ennen syyskuun 11. päivän iskuja.
Kaksoistornit WTC1 ja WTC2 > New Yorkin WTC:n tuhoutuminen ja uuden keskuksen rakentaminen

New Yorkin World Trade Centerin rakennukset WTC1 ja WTC2, sekä WTC7 tuhoutuivat syyskuun 11. päivän iskussa vuonna 2001 terroristien ohjatessa kaksi matkustajakonetta törmäämään torneihin. Lennoilla oli määränpäänä Los Angeles Kaliforniassa. Ensimmäinen kaapattu matkustajalentokone, American Airlinesin lento 11:n Boeing 767 törmäsi Pohjoistornin pohjoispuoleen kello 8.46 paikallista aikaa (Suomen aikaa kello 15.46). Useat televisiokanavat näyttivät suoraa kuvaa onnettomuuspaikalta. Törmäyksen syystä ei aluksi ollut varmuutta, mutta seuraavan United Airlinesin lennon 175 törmätessä Etelätorniin kello 9.03 paikallista aikaa, tekojen tahallisuus alkoi olla ilmeistä. Molemmissa torneissa syttyi tulipaloja. Virallisten tietojen mukaan törmäysiskuissa vapautunut liike-energia ja syntyneet tulipalot aiheuttivat tornien rakenteessa muodonmuutoksia, jotka johtivat rakennusten sortumiseen. Ensimmäisenä kello 9.59 romahti Etelätorni yhden tunnin ja 20 minuutin palon jälkeen. Pohjoistorni romahti 30 minuuttia myöhemmin tunnin ja 42 minuutin palon jälkeen. Kuolonuhreja aiheutui runsaat 2 750 henkeä. Viranomaisten selvityksiä kritisoivien ”9/11 Truth” -aiheisten kansalaisjärjestöjen taholta on esitetty muun muassa, että iskuihin syyllistyi Yhdysvaltain hallinnon sisäisiä voimia ja rakennukset tuhottiin räjäyttämällä niiden rakenteita.
Samalle paikalle aloitettiin vuonna 2006 uuden One World Trade Centerin rakentaminen, entinen Freedom Tower. Rakennustöistä vastaavan arkkitehtitoimisto Skidmore, Owings & Merrillin mukaan rakennustöiden oli määrä valmistua jo 2008, mutta se valmistui vasta vuonna 2014. Edellisen WTC:n paikalla on lisäksi rakenteilla kolme muuta korkeaa rakennusta, Two World Trade Center, Three World Trade Center ja Four World Trade Center, joiden valmistumisen uskottiin aiemmin venyvän 2030-luvulle.  Kuitenkin nykyisen arvion mukaan viimeisenä valmistuva Two World Trade Centerin arvioidaan valmistuvan vasta 2018.päivitettävä 7 World Trade Center valmistui jo 2004.