The Rolling Stones
Historia > Läpimurrosta psykedeelisiin kokeiluihin: 1965–1967

Rolling Stones teki ensimmäisen vierailunsa Australiaan vuoden 1965 tammikuussa, ja samassa kuussa julkaistiin myös yhtyeen toinen albumi, The Rolling Stones No. 2. Esikoisalbumin tavoin se nousi Britannian listaykköseksi, tällä kertaa kymmenen viikon ajaksi. Albumia ei julkaistu lainkaan Yhdysvalloissa, jossa jo vuoden 1964 puolella oli julkaistu sen paikallinen versio 12 X 5. Näiden albumien kansikuvat edistivät Rolling Stonesin uhkaavaa imagoa, ja The Rolling Stones No. 2:n kansiteksteissä kehotettiin ryöstämään rahat kyseisen levyn ostamiseksi. Musiikillisesti levy edusti edelleen rhythm and bluesia, ja kappaleista kolme oli itse kirjoitettuja. Menestystä jatkoi single ”The Last Time”, josta tuli yhtyeen kolmas Britannian ykköshitti sekä ensimmäinen, jonka Mick Jagger ja Keith Richards olivat itse kirjoittaneet. Maaliskuussa julkaistiin Yhdysvalloissa albumi The Rolling Stones, Now!. Se koostui kappaleista, jotka olivat jääneet edellisalbumi 12 X 5:lta pois sekä muutamista raidoista, jotka ilmestyisivät Britanniassa seuraavalla albumilla Out of Our Heads.
Toukokuussa 1965 ilmestynyt single ”(I Can’t Get No) Satisfaction” nousi Yhdysvalloissa listan kärkeen, mikä nosti Rolling Stonesin lopullisesti suosioon myös Pohjois-Amerikassa. Britanniassa single ilmestyi vasta elokuussa, koska sen pelättiin heikentävän Got Live If You Want It! -EP:n myyntiä. Kappale esitteli myös musiikillisesti uudistuneen yhtyeen, ja Brian Jones pelkäsi yhtyeen hylkäävän rhythm and bluesin. ”Satisfaction” oli hyvin suuri menestys. Vuoteen 1966 mennessä sitä oli myyty 4,5 miljoonaa kappaletta, vaikkakin laulun sanoitusta pidettiin riettaana ja avoimen seksuaalisena, mikä herätti myös suuttumusta. Kappale sisältyi myös Out of Our Heads -albumin Amerikan-painokselle, mikä auttoi sen nousemaan listaykköseksi. Syksyllä ilmestynyt ”Get Off of My Cloud” -single nousi edeltäjänsä tavoin listaykköseksi sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa. Kasvavan suosion myötä yhtye aloitti lokakuussa jo neljännen Amerikan-kiertueensa. Marraskuussa vain Yhdysvalloissa ilmestynyt albumi December’s Children (And Everybody’s) oli sekalainen kokoelma siellä ennenjulkaisemattomista kappaleista vuosilta 1963–1965.
Single ”19th Nervous Breakdown” oli listan kakkonen sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa. Laulun kyyninen teksti ivasi keski- ja yläluokan ihmisiä. Maaliskuussa 1966 ilmestyi Yhdysvalloissa yhtyeen ensimmäinen virallinen kokoelma-albumi Big Hits (High Tide and Green Grass). Britanniassa se julkaistiin kahdeksan kuukautta myöhemmin eri sisällöllä ja kannella.
Taiteellisen läpimurtonsa Rolling Stones teki maaliskuussa 1966 Britanniassa ilmestyneellä studioalbumilla Aftermath, jota on pidetty yhtyeen varhaisena mestariteoksena. Brian Jones oli lopettanut kitaransoiton, mutta sen sijaan hän soitti levyllä muun muassa dulcimeria, sitaria ja vibrafonia. Ensimmäistä kertaa yhtyeen albumin kaikki kappaleet olivat lainakappaleiden sijaan Mick Jaggerin ja Keith Richardsin itse kirjoittamia, ja Aftermath nosti heidät Beatlesin John Lennonin ja Paul McCartneyn ohella 1960-luvun merkittävimmiksi lauluntekijöiksi. Kuuluisia kappaleita levyllä ovat ”Mother’s Little Helper”, ”Under My Thumb”, ”Lady Jane” ja ”Out of Time”. Lisäksi Aftermathin sessioissa äänitettiin kappale ”Paint It, Black”, joka palautti Rolling Stonesin listaykköseksi Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Yhtyeen siihen mennessä huomattavin laulu sisältyi myös Aftermath-albumin Yhdysvaltain-painokselle, minkä avittamana kyseinen levykin saavutti listan kakkostilan.
”Paint It, Blackia” seurannut single ”Have You Seen Your Mother, Baby, Standing in the Shadow?” kärsi huonosta miksauksesta mutta nousi Britanniassa viidenneksi. Kohua aiheutti kansikuva, jossa yhtyeen jäsenet olivat pukeutuneet naispuolisiksi natseiksi. Kappaleen säröinen kitarasoundi oli Jimi Hendrixin inspiroima, ja sanoituksen aiheena oli insesti. Seuraava single, vuoden 1967 alkupuolella julkaistu ”Let’s Spend the Night Together”, aiheutti jälleen kohun sanoituksillaan. Kappaletta pidettiin Yhdysvalloissa liian seksuaalisesti vihjailevana, minkä vuoksi radioasemat soittivat B-puolta, balladi ”Ruby Tuesdayta”, joka nousi listaykköseksi ja myi yli miljoona kappaletta. Sekä ”Let's Spend the Night Together” että ”Ruby Tuesday” sisältyivät Between the Buttons -albumin Amerikan-painokselle. Between the Buttonsilla Rolling Stones pyrki korkeatasoiseen ilmaisuun, ja albumin oli tarkoitus vetää vertoja ajan mestariteoksille, kuten Bob Dylanin Blonde on Blondelle ja The Beatlesin Revolverille. Levy on yksi yhtyeen monimuotoisimmista, ja siksi fanien ja kriitikoiden arvostama. Vuoden 1967 alkupuolella Rolling Stonesin albumeja arvioitiin myydyn Britannian ulkopuolella 47 miljoonan punnan edestä.
Rolling Stonesin vuotta 1967 varjosti suuri huumekohu. Poliisi oli saanut vihjeen News of the World -lehden artikkelista, jossa Mick Jaggerin kerrottiin käyttävän huumausaineita. Todellisuudessa lehti oli sekoittanut Jaggerin Brian Jonesiin, ja Jagger oli ryhtynyt oikeustoimiin lehteä vastaan. Keith Richardsin asuntoon suoritettiin kuitenkin helmikuun 12. päivänä ratsia, jossa juhlia viettämässä olleet Richards ja Jagger pidätettiin huumeiden hallussapidon vuoksi. Toukokuussa, samana päivänä kun Richardsille ja Jaggerille luettiin syytteet, myös Brian Jones pidätettiin kannabiksen ja kokaiinin hallussapidosta asunnossaan. Jonesin psyyke oli heikkenemässä muutenkin. Hänestä oli tullut vainoharhainen, ja hän oli menettämässä otteensa elämäänsä ja yhtyeeseen. Jones myös menetti tyttöystävänsä Anita Pallenbergin Keith Richardsille.
Kesäkuisessa oikeudenkäynnissä Jaggeria syytettiin neljän laittoman ja vaaralliseksi luokiteltavan lääketabletin hallussapidosta, Keith Richardsia puolestaan  kannabiksen polton sallimisesta kotonaan. Jagger tuomittiin välittömästi kolmeksi kuukaudeksi ja Richards vuodeksi vankilaan. Myös Jones sai vankeusrangaistuksen, mutta heidät kaikki vapautettiin seuraavana päivänä hovioikeuden päätöksellä 5 000 punnan takuita vastaan. Rolling Stones halusi kiittää sitä tukeneita ihmisiä ja julkaisi kappaleen ”We Love You”, jossa olivat mukana laulamassa taustalaulua myös John Lennon ja Paul McCartney.
Näihin aikoihin yhtyeen välit sen manageriin ja tuottajaan Andrew Loog Oldhamiin alkoivat viiletä. Oldham oli perustanut oman Immediate-levymerkkinsä, eikä hänellä ollut enää yhtä paljon aikaa suunnitella yhtyeen toimintaa, ja häntä myös pidettiin osasyyllisenä sen ongelmiin. Oldham myös tietoisesti pysytteli huumekohusta sivussa, mikä kiristi välit äärimmilleen. Lopulta syyskuussa 1967 uudeksi manageriksi valittiin Allen Klein, joka jo jonkin aikaa oli hoitanut yhtyeen asioita Yhdysvalloissa. Vuoden lopulla ilmestyi vielä psykedeelisvaikutteinen albumi Their Satanic Majesties Request. Levy ei saanut hyviä arvosteluja, vaan sitä pidettiin yliampuvana ja yrityksenä hyötyä Beatlesin uuden Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band -albumin menestyksestä. Albumi oli myös jouduttu äänittämään pätkittäin oikeudenkäyntien välissä.