stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alex Haley
Elämä ja ura

Alex Haley kasvoi akateemisessa perheessä. Hänet erotettiin yliopistosta vuonna 1939. Haley liittyi armeijaan ja palveli Yhdysvaltain rannikkovartiostossa tiedottajana kahdenkymmenen vuoden ajan. Työnsä ohella hän kirjoitti kertomuksia, mutta ei saanut niistä yhtään myytyä julkaistavaksi. Haley oli yksi John F. Kennedyn haamukirjoittajista tämän teoksessa Profiles in Courage (1955), josta Kennedylle myönnettiin Pulitzer-palkinto.
Haley erosi armeijan palveluksesta vuonna 1959 ja suuntautui journalismiin. Hän työskenteli aluksi Valittujen Palojen toimittajana ja sen jälkeen vapaana toimittajana. Haley aloitti Playboy-lehdessä tunnettujen haastattelujen sarjan, jossa hän haastatteli esimerkiksi Miles Davisia, George Rockwellia, Cassius Clayta ja Sammy Davis Junioria. Haleyn Playboy-haastatteluista tunnetuin on mustan radikaalijohtajan Malcolm X:n haastattelu vuonna 1965. Haastattelun pohjalta Haley julkaisi samana vuonna kirjan The Autobiography of Malcolm X (suomeksi nimellä Malcolm X).
Vuonna 1976 Haley julkaisi ainoan romaaninsa Juuret (Roots: The Saga of an American Family). Romaani perustuu Haleyn suvussa kulkeneisiin tarinoihin orjuudesta ja kertoo vuonna 1767 Gambiasta orjaksi Amerikkaan ryöstetyn Kunta Kinten tarinan. Haley väitti olevansa Kunta Kinten jälkeläinen. Hän käytti useita vuosia kirjan taustatyöhön ja kävi muun muassa Kunta Kinten väitetyssä kotikylässä Afrikassa. Haley myönsi vahingossa plagioineensa romaaniinsa Afrikkaa käsitteleviä kohtia kirjailija Harold Courlanderin teoksesta. Tapauksen johdosta Haleya ei ole otettu vaikutusvaltaiseen afroamerikkalaisten kirjailijoiden antologiaan.
Juuret oli suuri menestys, ja se julkaistiin 37 eri kielellä. Vuonna 1977 kirjasta tehtiin suosittu television minisarja Juuret ja vuonna 1979 jatkosarja Roots: The Next Generations. Haleylle myönnettiin romaanista ”Special Awards and Citations” -Pulitzer-palkinto vuonna 1977.
Juurten jälkeen Haley kirjoitti vielä romaania nimeltä Queen, joka kertoo naisorjan ja tämän lapsen tarinan. Haley kuoli vuonna 1992 ennen teoksen valmistumista, ja sen saattoi loppuun David Stevens nimellä Alex Haley’s Queen. Stevens viimeisteli myös toisen Haleyn kesken jääneen kirjan Mama Flora’s Family (1998).
Teoksia

Malcolm X.  (The Autobiography of Malcolm X, 1965)  Suomentanut Heikkinen, Kimmo. Desura, 2001.
Juuret.  (Roots: The Saga of an American Family, 1976)  Suomentanut Häilä, Arto. WSOY, 1977.
A Different Kind of Christmas. 1988.
Queen: The Story of an American Family. 1993. (David Stevens saattoi teoksen loppuun Haleyn kuoleman jälkeen)
Mama Flora’s Family. 1998. (David Stevens saattoi teoksen loppuun Haleyn kuoleman jälkeen)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alex Haley Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Grammy Awards 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef 
Alex Haleyn hauta hänen lapsuuskotinsa vieressä Henningissä Tennesseessä.
Rousas John Rushdoony

| R>  J. Rushdoony |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Rousas John Rushdoony
Syntynyt: 25. huhtikuuta 1916 New York City, Yhdysvallat
Kuollut: 8. helmikuuta 2001 (84 vuotta) Vallecito, Kalifornia
Kansalaisuus:  amerikkalinen
Muut tiedot
Uskonto:  kristinusko
Rousas John Rushdoony (25. huhtikuuta 1916 New York City – 8. helmikuuta 2001 Vallecito, Kalifornia) oli armenailais-amerikkalainen presbyteerinen teologi. Rushdoony kirjoitti uransa aikana yli sata teologista kirjaa, perusti oman tutkimuskeskuksen ja aikakauslehden.
Ura

Rushdoonyn ajattelun perusta on maailmankuvassa, joka olettaa että Raamattu on sekä totta että arvovaltainen. Rushdoony tunnettaan erityisesti roolistaan kristillisessä kasvatuksessa, teonomian elvyttämisessä sekä kristillisen rekonstruktion käsitteestä. Rushdoony perusti Chalcedon Foundationin vuonna 1965, sillä hänen mielestään moderni kirkko oli typistänyt kristinuskon esittäen sen pelkkänä vakuutuksena kadotusta vastaan. Rushdoonyn mukaan lunastetun ihmisen vastuu oli supistettu epämääräiseksi ja subjektiiviseksi uskoksi. Rushdoonyn mukaan kristillinen elämä olisi ymmärrettävä itsetietoisena kuuliaisuutena Jumalan sanalle.
Rushdoonya pidetään nykyaikaisen kristillisen ja kotikoululiikkeen isänä, sillä hän on korostanut kristillisen kasvatusfilosofian merkitystä.
Rushdoony oli merkittävä teoreetikko evankelisen liikkeen sisällä samanaikaisesti, kun kristillinen oikeisto organisoitui uudelleen. Rushdoony pidetää dominioteologian isänä. Välillisesti Rushdoonyn opilla oli suuri vaikutus erityisesti moraalisen enemmistön romahduksen kristillisen koalition heikennyttyä.
Yksityiselämä

Rushdoony oli armenialaisten pakolaisten poika, mutta vietti elämänsä pääasiassa Kaliforniassa. Hänen vanhempansa pakenivat armenialaisten kansanmurhaa vuonna 1915 ja Rushdoony syntyi New Yorkissa huhtikuussa 1916.
Max Brooks

Max Brooks vuonna 2008.
Maximillian Michael ”Max” Brooks (s. 22. toukokuuta 1972) on yhdysvaltalainen kirjailija ja käsikirjoittaja.
Ura

Brooks toimi vuosina 2001–2003 käsikirjoittajana Saturday Night Livessä. Hän on julkaissut kaksi kirjaa, joista molemmat käsittelevät zombeja. Ensimmäinen, vuonna 2003 julkaistu Zombi – Taistelijan opas, on kevytmielinen kirja, jossa lukijalle opetetaan selviytymistaitoja taistelussa zombeja vastaan. Sukupolvi Z – Zombisodan aikakirjat on post-apokalyptinen teos, jossa haastatellaan lukuisia zombisodasta selvinneitä henkilöitä ympäri maailmaa. Kirjan pohjalta on filmatisoitu World War Z -elokuva.
Yksityiselämä

Brooks on naimisissa ja hänellä on vuonna 2005 syntynyt lapsi. Max on ohjaaja Mel Brooksin ja näyttelijä Anne Bancroftin ainoa lapsi.
Suomennetut teokset

Zombi: Taistelijan opas.  ((The Zombie Survival Guide, 2003.) Suom. Helmi Keränen)  Helsinki:  Johnny Kniga, 2009.  ISBN 978-951-0-34110-0
Sukupolvi Z: Zombisodan aikakirjat.  ((World War Z: An Oral History of the Zombie War, 2006.) Suom. Helmi Keränen)  Johnny Kniga, 2011.  ISBN 978-951-0-35311-0
Aiheesta muualla

Max Brooks Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Katariina Norontaus: Zombisodan suullinen historia. Turun sanomat 22.5.2011.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  IdRef
Afanasi Fet

Ilja Repinin vuonna 1882 maalaama Afanasi Fetin muotokuva.
Afanasi Afanasjevitš Fet (ven. Афана́сий Афана́сьевич Фет) toiselta sukunimeltään Šenšin (ven. Шенши́н); (23. marraskuuta (J: 5. joulukuuta 1820 Novosjolkin kylä Mtsenskin piiri, Orjolin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 21. marraskuuta (J: 3. joulukuuta) 1892 Moskova, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen runoilija.
Kirjallinen ura

Fet julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa Liritšeski Panteon (ven. Лирический пантеон) vuonna 1840. Kokoelma menestyi hyvin. Ryhdyttyään upseerinuralle hän siirtyi Pietariin ja tutustui siellä muun muassa länsimielisiin Ivan Turgeneviin sekä esteettistä suuntausta kannattaneeseen kriitikko Vasili Botkiniin. Fet julkaisi laajasti sekä liberaali- että konservatiivilehdissä. Vuonna 1856 ilmestyi hänen kolmas runokokoelmansa, johon esipuheen kirjoitti Turgenev. Aleksandr Varlamovin säveltämästä Fetin runosta Na zare ty jejo ne budi ... (ven. На заре ты её не буди, Älä herätä häntä aamunkoitteessa ..., 1842) tuli suosittu romanssi ja Fet oli maineensa huipulla.
Runoilijana hän kypsyi yliopistoaikansa loppuun mennessä. Vuosina 1842–1843 Otetšestvennyje zapiski -lehdessä julkaistiin 85 Fetin runoa. Vissarion Belinski mainitsi hänet Moskovan lahjakkaimmaksi runoilijaksi, jonka tuotanto on täysin verrattavissa Lermontoviin. Armeija-aikanaan Fet julkaisi vain yhden kokoelman vuonna 1850. Vuonna 1856 ilmestyi Ivan Turgenevin toimittama kokoelma, jonka uudelleenjulkaisun seuraksi ilmestyi vuonna 1863 kokoelma käännöksiä.
1850-luvun lopulla Fetin asema kävi tukalaksi kirjallisuuselämän yhä politisoituessa ja vastakkainasettelun kärjistyessä. Fjodor Tjuttševia käsittelevässä esseessään vuonna 1859 Fet puolusti puhdasta kauneutta taiteen didaktisuutta vastaan, mikä sijoitti hänet radikaalikriitikkojen silmissä konservatiivien leiriin. Myös hänen lyriikkansa alkoi saada osakseen kovaa kritiikkiä, ja hänestä tuli suosittu runoparodioiden kohde. Fet vetäytyi kirjallisesta elämästä maatilalleen. Fet joutui taistelemaan paitsi runoutensa arvostuksen myös aatelisarvonsa puolesta.
Stepanovkan maatilalla vietettyinä vuosinaan hän käänsi antiikin runoutta sekä persialaisia Saadia ja Háfezia. Saksasta hän venäjänsi Goethea ja Heinrich Heinea ja ranskasta mm. Alfred de Musset'ta. Fet käänsi myös Schopenhauerin filosofisia tekstejä venäjäksi ja esitteli niitä Leo Tolstoille.
Fet palasi kirjallisuuteen 1880-luvulla rikastuttuaan ja ostettuaan talon Moskovasta. Hän palasi runoilijana julkaisemalla kolmiosaisen Vetšernije ogni (ven. Вечерние огни, "lltatulia", 1883, 1885 ja 1888), josta otettiin uusintapainoksia jo 1891. Vuonna 1890 ilmestyi kaksi osaa muistelmia nimellä Moi vospominanija (ven. Мои воспоминания). Kolmas osa Rannije gody mojei žizni  (ven. Ранние годы моей жизни) ilmestyi runoilijan kuoleman jälkeen vuonna 1893. Ensimmäiset kootut runot Liritšeskije stihotvorenija (ven. Лирические стихотворения) julkaistiin kahdessa osassa vuonna 1894.
Perintö

Fet tunnetaan johdonmukaisena ”puhtaan taiteen” edustajana, jonka tuotannolla ei ole lainkaan yhteiskunnallista ulottuvuutta. Hänen tunnelmarunoutensa teemoja ovat rakkaus ja luonto, joita runoilija kuvaa tarkkojen näkö- ja kuulohavaintojen sekä sisäisten kokemusten kautta. Fetin lyriikka on musikaalista ja melodista, ja monet hänen runoistaan on sävelletty lauluiksi. Venäläiset symbolistit pitivät Fetiä esikuvanaan ja näkivät hänen tuotannossaan yhteyden 1800-luvun alun venäläisen runouden ”kultakauteen”.
Aiheesta muualla

Afanasi Fetin teoksia Lib.ru -sivustolla (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef 
Afanasi Fet sotilasurallaan
K. A. Applegate

| Katherine Applegate |
| --- | --- |
 Katherine Applegate vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. heinäkuuta 1956 (ikä 68) Michigan, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: K. A. Applegate
Äidinkieli: englanti
Tyylilajit:  nuortenkirjallisuus, tieteiskirjallisuus, fantasia
Aiheesta muualla
katherineapplegate.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Katherine Alice Applegate (s. 19. heinäkuuta 1956 Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka on kirjoittanut muun muassa kirjasarjoja Animorphs, Remnants ja Everworld.
Palkinnot

SCBWI Golden Kite Award 2007: "Paras fiktiokirja" teoksesta Home of the Brave.
Josette Frank Award 2008: teoksesta Home of the Brave.
Newbery-mitali 2013: teoksesta The One and Only Ivan.
Kirjallisuutta

Bengtsson, Niklas: Klooneja ja muukalaisia: Ulkomaisia nuorten scifi-sarjoja.  Helsinki:  BTJ Kirjastopalvelu, 2005.  ISBN 951-692-591-X
Salpausselän kisat

| --- | --- |
 Lahden stadion
Salpausselän kisat
Järjestäjinä:  Salppuri Oy (vuodesta 2021)
Pääsihteeri:  Tomi-Pekka Kolu (vuodesta 2021)
Paikkakunta:  Lahti
Maa:  Suomi
Ensimmäiset kisat:  1923
Kisat peruuntuneet:  1930, 1940 ja 1942
MM-kilpailut:  1926, 1938, 1958, 1978, 1989, 2001, 2017
Yleisöennätys:  450 000
Salpausselän kisat on Lahdessa pidettävä vuosittainen hiihtolajien kansainvälinen kilpailutapahtuma, joka järjestetään tammikuun lopun ja maaliskuun lopun välissä. Kisat ovat kolme- tai nelipäiväiset, ja lajeina on maastohiihto, mäkihyppy ja yhdistetty. Kisat on perinteikäs jo vuodesta 1923 Lahdessa vuosittain järjestetty pohjoismaisten hiihtolajien kilpailutapahtuma. Salpausselän kisat on kilpailtu maailmanmestaruuskilpailuina vuosien saatossa seitsemän kertaa eli vuosina 1926, 1938, 1958, 1978, 1989, 2001 ja 2017.
Vuonna 2006 FIS:in päätöksellä Lahdessa kilpailtiin vain mäkihypyssä ja yhdistetyssä, koska Salpausselän ladut eivät olleet FIS:in maastohiihdon kilpailusääntöjen vaatimusten mukaiset. Kesällä 2006 FIS hyväksyi latuihin tehdyt muutokset ja vuoden 2007 Salpausselän kisoissa maastohiihto on jälleen ohjelmassa mukana.
Historia

Ensimmäiset ulkomaiset kilpailijat osallistuivat kilpailuihin vuonna 1926, jotka olivat nelipäiväiset Kansainvälisen hiihtoliiton FIS:n kongressikilpailut. Kilpailijoita saapui 15 maasta. Kisa-aluetta kohennettiin rakennuttamalla muun muassa Carolus Lindbergin suunnittelema ravintolamaja, joka paloi myöhemmin. Lindberg suunnitteli seuraavana vuonna myös saunarakennuksen, joka sijoitettiin mäkimontun pohjoispuolelle. Vuoden 1926 Kongressikilpailujen kunniaksi paikalliset koululaiset saivat lomaa, jolloin kouluista saatiin majoitustiloja.
Palkinnot standardoitiin hopeapokaaleiksi vuonna 1952, samana vuonna, jolloin mukana olivat ensi kerran kisatytöt. Heidän valintansa tapahtui kahvikonsertissa Lahden Seurahuoneella, jossa oli useana vuonna muun muassa musiikkia, muotinäytös ja tähtiesiintyjiä.
1960-luvun lopusta 1970-luvun alkuun kisat elivät hiljaista aikaa. Lahden Hiihtoseura näki tarpeellisena markkinoinnin, jolloin kisaohjelmaa viihteellistettiin. Vuoden 1978 MM-kisoja on sanottu ”markkinoinnin MM-kisoiksi”. Kisakuvioihin tuli tuolloin uudentyyppiset sponsorijärjestelyt.
Uuden vuosituhannen lähentyessä huomattiin, etteivät kisat näkyneet enää kaupunkikuvassa. Katsojamäärän vähenemisen syyksi on arvioitu muun muassa televisioinnin yleistymistä, joka pitää kiinnostuneet kotona. Kuitenkin lauantai-illan iltamäenlasku ja ilotulitus ovat pysyneet yleisön suosiossa.
Historia > Ensimmäiset kisat

Kisat saivat alkunsa vuonna 1922, kun Lauri ”Tahko” Pihkala kirjoitti artikkelin Holmenkollenin veroisten kilpailujen saamisesta Suomeen. Idea syntyi Suomen hullaantuessa samaisen vuoden Holmenkollenin kisamenestyksestä, missä Tapani Niku ja Anton Collin saavuttivat kaksoisvoiton 50 km:n hiihdossa. Pihkala esitti artikkelissaan kilpailuja pidettäväksi Lahteen sen sijainnin ja maaston vuoksi. Lahti kilpailupaikkana sai kannatusta myös lahtelaiselta toimittajalta Jaakko Tervolta, joka piti Salpausselän vaihtelevaa maastoa soveltuvana kilpailuille.
Latuverkosto sijoitettiin Salpausselän–Tiirismaan alueelle. Hyppyrimäki tuli hiihtomaaston lähelle. Rakennustyöt aloitettiin syksyllä 1922, ja ne valmistuivat seuraavaksi itsenäisyyspäiväksi 6. joulukuuta 1922.
Ensimmäiset kilpailut järjestettiin seuraavana vuonna, 3.–4. helmikuuta 1923. Alusta lähtien kisat on järjestetty valtaosin vapaaehtoisten työntekijöiden voimin. Mukana on ollut muun muassa poliisi ja puolustusvoimat sekä Lotta Svärd -järjestö lopettamiseensa 1944 asti. Ensimmäisissä kisoissa ei ollut kuin suomalaisia kilpailijoita. Silti kisat olivat onnistuneet. Kaupunkilaisia kehotettiin vuosittain liputtamaan kisaviikonlopun aikana, jolloin koko kaupunki saatiin juhlavan näköiseksi.
Historia > Kisojen peruuntuminen

Kisat on peruttu pitkän historiansa aikana vain kolme kertaa. Vuonna 1930 kisat peruttiin lumenpuutteen vuoksi, ja vuonna 1940 kisat esti talvisota. Vuonna 1942 ei järjestetty varsinaisia Salpausselän kisoja.
Salpausselän asema

Kisoihin tultiin pitkään hyvin kaukaa ja usein hiihtäen. Vieraita saapui myös erikoiskisajunilla suoraan Salpausselän asemalle, joka sijaitsi vain 50 metriä kisa-alueesta. Salpausselän asema rakennettiin vuonna 1938. Sen paikkaa siirrettiin vuonna 1957 alueen etelälaitaan. Nykyisin asemaa ei enää ole, vaan tilalla on vain Salpausselän seisake, jolla ei ole säännöllistä junaliikennettä. Raiteet ovat edelleen yhteydessä päärataan, viimeksi kisajuna oli kulussa MM-kisoihin 2017. Salpausselän seisaketta käytetään satunnaisesti tilaus- ja museojunien lähtöpaikkana.
Radio ja televisio

Ensimmäisen kerran kisat radioitiin vuonna 1932, jolloin kilpailuista tuli myös valtakunnalliset. Vuonna 1959 kisoja televisioitiin suorana lähetyksenä ensimmäistä kertaa, mutta suosio jäi vähäiseksi. Vuonna 1971 kokeiltiin ensimmäisen kerran ladunvarsitelevisiointia.
Lajit

Nykyään Salpausselän kisoissa kilpaillaan mäkihypyssä, yhdistetyssä ja maastohiihdossa. Kisojen historiassa lajivalikoima on vuosien mittaan vaihdellut. Alkuaikoina kilpailtiin alkuperäisessä 50 kilometrin Salpausselän hiihdossa. Viimeisen kerran viisikymppinen hiihdettiin tavallisissa kisoissa vuonna 1986, ja se tulee ensimmäistä kertaa takaisin vuoden 2025 kisoihin. Kisoissa on ollut lajeina myös miesten 30 km:n ja 10 km:n hiihto sekä naisten 5 km. Ikämiehet ja  nuoret ovat hiihtäneet oman matkansa. Vuoden 1938 MM-kisoissa oli näytöslajina myös pujottelukilpailu. Vuonna 1970 tuli iltamäestä virallinen joukkuekilpailu. Vuonna 2000 tuli uutena hiihtolajina sprintti.
Urheilukeskus

Urheilukeskuksessa on vuosien aikana tapahtunut useita rakenteellisia muutoksia. 50 metrin hypyt tulivat mahdollisiksi, kun mäkeä korotettiin vuonna 1931. Kuusi vuotta myöhemmin rakennettiin uusi suurmäki MM-kisoja varten. Sitä korotettiin vuoden 1947 25-vuotiskisoihin. Seuraavana vuonna mäkeä korjattiin ja monttua syvennettiin. Uusi suurmäki valmistui taas 1955 ja sitä uudistettiin kymmenen vuotta myöhemmin. Lahden kaupunki rakennutti nykyisen betonisen HS 130 -suurmäen vuosina 1971–1972. Salpausselän kisakeskus sijaitsee Lahden keskustan lähistöllä. Keskuksen suurmäki HS 130 on uudenaikaistettu 1998.
Salpausselkä-mitali

Salpausselkä-mitali on jaettu vuodesta 1960 vähintään kaksi kertaa Salpausselän kisojen pohjoismaisten lajien yleisen sarjan voittaneille. Mitali numero 1 annettiin Tapani Nikulle, joka voitti vuosina 1923–1925. Mäkihyppylegenda Matti Nykänen voitti Salpausselällä seitsemän kertaa vuosina 1984–1988.
Postimerkkejä

FIS:n hiihdon MM-kilpailut järjestettiin Lahdessa 1. maaliskuuta – 9. maaliskuuta 1958. Tämän johdosta julkaistiin 1. helmikuuta 1958 kaksi postimerkkiä, joiden käypäisyysaika oli 1. helmikuuta 1958 – 31. toukokuuta 1994. Vihreän mäkihyppääjää kuvaavan postimerkin arvo oli 20 markkaa ja sinisen, hiihtäjää kuvaavan postimerkin, arvo oli 30 markkaa. Edellisen painos oli 1 000 000 ja jälkimmäisen 2 000 000.  Lahden Postimerkkikerho suunnittelee ja julkaisee vuosittain uuden erikoisleiman . Myös omakuvamerkki täydentää pitkää erikoisleimaperinnettä. Merkkejä pääsee ostamaan kisoista, tai Lahden Postimerkkikerholta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset kotisivut
Yle Elävä arkisto Salpausselän kisat
Yle Elävä arkisto  Ulkolaisvoitto Lahden pikamatkalla (1941), 13:31
Yle Elävä arkisto  Salpausselkä sankassa pyryssä (1949), 2:25
Yle Elävä arkisto  Kippola Salpausselän yllättäjänä (1950), 1:55
Yle Elävä arkisto  Hakulinen ja Viitanen Salpausselän valtiaina (25.2.1955), 7:17
Yle Elävä arkisto  Viitanen hiihtokuninkaana (4.3.1955), 31:35
Yle Elävä arkisto  Kalevi Hämäläisen ensivoitto Lahdessa (1956), 5:00
Yle Elävä arkisto  Edström jätti "Äiteen" kakkoseksi (3.3.1956), 24:43
Yle Elävä arkisto  Norjalaisjuhlaa Salpausselällä 1962 (1962)
Yle Elävä arkisto  Salpausselän 50 vuotta – Pekka Tiilikainen muistelee (1.3.1956), 14:09
Elonet – Finlandia-katsauksissa:
Elonet: Finlandia-katsaus 2 (1943): Salpausselän kisat 1943 – 5:00 elokuvan alusta
Elonet: Finlandia-katsaus 29 (1944): Salpausselän kisat 1944: 50 km:n hiihdon voitti Jussi Kurikkala (1912–1951) ja mäkihypyn voittajaksi nousi Leo Laakso (1918-2002) – 4:21 elokuvan alusta
Elonet: Finlandia-katsaus 100 (1949): Salpausselän kisat 1949: 18 km:n hiihdon voitti Viljo Vellonen (1920–1995) – 1:52 elokuvan alusta
Lahti
| --- | --- |
Kaupunginosat:  Ahtiala · Asemantausta · Hennala · Jalkaranta · Jokimaa · Järvenpää · Kartano · Kerinkallio · Keski-Lahti · Kilpiäinen · Kiveriö · Kivimaa · Koiskala · Kolava · Kujala · Kunnas · Kytölä · Kärpänen · Laune · Metsäkangas · Mukkula · Myllypohja · Möysä · Niemi · Nikkilä · Okeroinen · Paavola · Pesäkallio · Pirttiharju · Renkomäki · Salpausselkä · Sopenkorpi · Viuha · Ämmälä
Asuinalueet:  Anttilanmäki · Harjunalusta · Hiekkanummi · Kariniemi · Karisto · Liipola · Lotila · Metsäkangas · Petsamo · Riihelä · Saksala · Soltti · Venetsia
Järvet:  Alasenjärvi · Joutjärvi · Kymijärvi · Merrasjärvi · Pikku-Vesijärvi · Vesijärvi
Saaret:  Enonsaari
Museot:  Lahden kaupunginmuseon yksiköt: Hiihtomuseo · Historiallinen museo · Kuvakokoelma · Lahden visuaalisten taiteiden museo Malva · Radio- ja tv-museo · Sotilaslääketieteen museo  Muut: Askon museo · Ravintolamuseo · Sairaalamuseo · Suomen sotilasmusiikkimuseo
Rakennukset ja alueet:  Jokimaan ravikeskus · Lahden kaupungintalo · Lahden rautatieasema · Lahden teatteritalo · Lahden kaupunginkirjasto-maakuntakirjasto · Lahden kisapuisto · Lahden stadion · Radiomäki · Ristinkirkko · Salpausselän hyppyrimäet · Sibeliustalo
Puistot:  Fellmaninpuisto · Erkonpuisto · Kariniemen puisto · Lanu-puisto · Pikku-Vesijärven puisto
Luonnonsuojelualueet:  Häränsilmä-lampi · Linnaistensuo · Pesäkallio
Patsaat, muistomerkit ja -laatat:  Hakkapeliittain kotiinpaluu · Hirvi-patsas · Lahden taistelussa kaatuneiden saksalaisten muistomerkki · Launeen neidot · Lumisota · Mannerheimin ratsastajapatsas · Mikael Agricolan muistomerkki · Punavankien muistomerkki · Vapauden Hengetär
Tapahtumat:  F1 Powerboat Racing · Lahden julistebiennale · Lahden kansainvälinen kirjailijakokous · Lahden markkinat · Lahden runomaraton · Salpausselän Kisat · Summer Up
Lahden stadion 2001.
Salpausselän seisake.
Salpausselän hyppyrimäet 2001.
Mihail Zagoskin

Mihail Zagoskin. Vasili Tropininin maalaus 1800-luvulta.
Mihail Nikolajevitš Zagoskin (ven. Михаи́л Никола́евич Заго́скин), (14. heinäkuuta [J: 25. heinäkuuta] 1789 Ramzain kylä, Penzan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 23. kesäkuuta [J: 5. heinäkuuta] 1852 Moskova Venäjän keisarikunta) oli venäläinen kirjailija.