stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Side (Pamfylia)
Rakennukset ja löydökset > Agorat ja niiden pyhäköt

Kaupallinen agora ja Tykhen temppeli
Siden varsinainen agora eli niin kutsuttu kaupallinen agora sijaitsi suunnilleen kaupungin muurein ympäröidyn alueen keskellä, heti teatterin koillispuolella. Sen rakennukset ajoitetaan 100-luvulle ja se säilyi käytössä varhaiselle bysanttilaiselle kaudelle saakka. Agora oli neliönmuotoinen ja kooltaan noin 100 × 100 metriä. Agoran länsisivulla oli sille pylväikkökadulta johtanut monumentaaliportti. Toinen pylväikkökatu yhdisti agoran valtiolliseen agoraan. Aukio oli ympäröity stoin eli pylväshallein. Pohjois-, länsi- ja etelänpuolisten stoien takaosissa oli liiketiloja. Länsikulmassa oli latriini.
Agoran keskellä on ollut pyöreä podiumille tehty rakennus, joka on tulkittu Tykhelle omistetuksi pyörötemppeliksi ja ajoitetaan 100-luvulle jaa. Siinä oli pyöreä keskuskammio ja sen ympärillä 12 korinttilaista pylvästä. Sisäpuolen katto oli koristeltu eläinradan merkeillä. Katon muodosti 12-sivuinen pyramidi.
Valtiollinen agora (”Gymnasion”)
Kaupallisen agoran ja teatterin kaakkoispuolella sijaitsee rakennuskokonaisuus, joka on aiemmin tulkittu gymnasioniksi, mutta jonka katsotaan nykyisin olleen toinen agora, joka toimi kaupungin hallinnollisena keskuksena. Myös se ajoitetaan 100-luvulle. Aukion koko on 88 × 69 metriä.
Aukion itäsivulla sijaitsi rakennus, joka koostui keskussalista sekä kahdesta huoneesta sen kummallakin sivulla. Keskusali oli koristeltu patsailla. Keskeisimmällä paikalla oli keisarin patsas, mikä liittyi kaupungin saamaan neokoros-oikeuteen eli oikeuteen rakentaa keisarikultille omistettu temppeli. Patsas esitti alun perin keisari Antoninus Piusta, mutta myöhemmin sen kasvot oli muutettu esittämään jotakin muuta keisaria, mahdolliseti Gordian III:tta. Osa patsaista esitti muita hahmoja, kuten jumalia (esim. Nemesis). Aukion puolella salissa oli kuusi pylvästä. Sivuilla olleiden huoneiden käyttötarkoitusta ei tunneta.
Muilta sivuilta eli pohjois-, länsi- ja eteläsivulta aukio oli reunustettu stoilla. Aukion keskellä on ollut joku muistomerkki, jota ei ole tunnistettu.
Rakennukset ja löydökset > Muut temppelit

Apollonin temppeli
Apollonille omistettu temppeli sijaitsi kaupungin niemen eteläosassa lähellä merenrantaa ja satamaa. Se ajoitetaan 100-luvulle. Temppeli edusti korinttilaista tyyliä. Siinä oli lyhyillä sivuilla 6 pylvästä ja pitkillä sivuilla 11 pylvästä, ja sen stylobaatin koko oli noin 16 × 30 metriä. Sisällä temppelissä oli pronaos ja cella, mutta ei opisthodomosta. Temppeliä on kunnostettu, ja viisi sen pylväistä on nykyisin pystyssä.
Athenen temppeli
Athenelle omistettu temppeli sijaitsi heti Apollonin temppelin pohjoispuolella kaupungin niemen eteläosassa lähellä merenrantaa ja satamaa. Se ajoitetaan myös 100-luvulle. Temppeli oli hyvin samanlainen kuin Apollonin temppeli, ja edusti sen tavoin korinttilaista tyyliä. Myös siinä oli lyhyillä sivuilla 6 pylvästä ja pitkillä sivuilla 11 pylvästä. Temppeli oli kuitenkin Apollonin temppeliä suurempi, ja sen stylobaatin koko oli 18 × 35 metriä. Sisällä temppelissä oli pronaos ja cella.
Menin temppeli
Menille eli anatolialaiselle Kuun jumalalle omistettu temppeli ajoitetaan 200-luvulle. Se sijaitsi kaupungin eteläosassa pohjois-eteläsuuntaisen pylväikkökadun päässä, itään Apollonin temppelistä. Rakennus koostui puoliympyrän muotoisesta cellasta, jonka edustalla oli pylväiköllä varustettu vestibyyli.
Dionysoksen temppeli (?)
Teatterin ja viereisen pylväikkökadun välissä sijaitsi pieni temppeli, joka ajoitetaan ensimmäiselle vuosisadalle eaa. Sitä on arveltu Dionysokselle omistetuksi temppeliksi lähinnä siksi, että se sijaitsi lähellä teatteria, heti sen luoteispuolella. Temppeli oli pseudoperipteraali, ja sen julkisivussa oli neljä korinttilaista pylvästä. Siitä on säilynyt lähinnä sen podiumia.
Rakennukset ja löydökset > Muut julkiset rakennukset

Teatteri
Siden roomalainen teatteri sijaitsi agoran länsipuolella. Se on koko Vähän-Aasian suurimpia ja parhaiten säilyneitä. Teatteri rakennettiin 100-luvulla varhaisemman hellenistisellä kaudella rakennetun kreikkalaisen teatterin paikalle.
Teatteri on rakennettu niin, että sen katsomon alaosa hyödyntää agoran länsipuolella ollutta kohoamaa. Katsomon yläosa on vapaasti seisova. Katsomossa oli 29 penkkiriviä poikittaisen diazoma-käytävän alapuolella ja oletettavasti toiset 29 penkkiriviä käytävän yläpuolella; ylimmistä riveistä osa on kuitenkin kadonnut. 12 pystysuuntaista porraskäytävää jakoi alaosan 11 lohkoon. Yläosassa porraskäytäviä ja lohkoja oli enemmän. Teatterin skene- eli näyttämörakennus oli kaksi- tai kolmikerroksinen ja siinä oli koristeellinen julkisivu. Sen alakerroksessa oli yhdeksän huonetta. Rakennusta on säilynyt parhaimmillaan 23 metrin korkeudelta.
Myöhemmällä roomalaisella kaudella teatteria muutettiin niin, että sitä voitiin käyttää myös villieläinesityksiin. Tämän vuoksi orkhestran ympärille rakennettiin noin kaksi metriä korkea muuri.
Nymfaion ja akvedukti
Kaupunki sai vettä 32 kilometriä pitkästä akveduktista, joka rakennettiin 100-luvulla ja kunnostettiin 200-luvulla. Se oli osin kaarisilta-akveduktia, josta on säilynyt osia, ja osin kaiverrettu kallioon. Akvedukti sai alkunsa Melas-joesta Tauros-vuorten suunnasta ja tuli kaupunkiin pohjoisportin luoteispuolelta. Aivan pohjoisportin edustalla muurien ulkopuolella oli nymfaion eli lähdekaivorakennus, joka sai vetensä akveduktista ja ajoitetaan samalle ajalle. Siinä oli vesiallas, jonka taustalla oli seinä ja sivuilla siipirakennukset, ja se oli koristeltu hienosti. Nymfaion kunnostettiin 200-luvun puolivälissä.
Vespasianuksen muistomerkki
Lähellä agoraa ja kaupungin uutta pohjoisporttia sijaitsi Vespasianukselle omistettu muistomerkki, joka oli aiemmin sijainnut jossakin muualla ja ollut omistettu myös Titukselle. Piirtokirjoituksen perusteella se on vuodelta 74 jaa. 300-luvulla uuden poikittaismuurin rakentamisen yhteydessä se muutettiin lähdekaivorakennukseksi, jossa oli kaksi vesiallasta, Vespasianuksen kuvapatsaan sisältänyt keskisyvennys sekä korinttilaisin pylväin varustetut siipirakennelmat kummallakin sivulla.
Kylpylät
Kaupallisen agoran luoteispuolella sijaitsi kylpylä. Se rakennettiin alun perin 100-luvulla ja uusittiin 400-luvulla. Se sai vetensä akveduktista, jonka päätepiste oli lähellä, ja siinä oli frigidarium, caldarium, kaksi tepidariumia ja sudatorium. Ne oli järjestetty ympyrän muotoon. Kylpylässä oli myös ovaalinmuotoinen uima-allas ja pukuhuoneita. Kylpylärakennuksen koko oli noin 26 × 41,5 metriä. Rakennus on kunnostettu ja toimii Siden museona vuodesta 1962.
Lähellä sataman koilliskulmaa sijaitsi niin kutsuttu Sataman kylpylä. Myös se rakennettiin 100-luvulla. Se koostui kymmenestä erilaisesta huoneesta, joihin kuuluivat ainakin caldarium, tepidarium ja frigidarium. Rakennus on kunnostettu vuosina 1999–2002.
Rakennukset ja löydökset > Bysanttilaisaikaiset rakennukset

Eteläinen basilika
Basilikakirkko, josta käytetään nimitystä Eteläinen basilika, rakennettiin Apollonin ja Athenen temppeleiden alueelle 400- tai 500-luvulla. Se on saattanut olla martyrion eli jonkun kirkon pyhän hautapaikka. Basilikassa oli kolme laivaa, suuri atrium ja sivuilla nartheksit. Keskiosassa oli apsis. Varsinainen basilika oli rakennettu aiempien temppeleiden itäpuolelle, ja sen atrium oli temppeleiden paikalla. Kirkko tuhoutui 600-luvulla, jonka jälkeen sen osista rakennettiin 700- tai 800-luvulla pienempi kirkko aiemman keskelle. Se on säilynyt nykyaikaan melko hyvin.
Piispan palatsi
Piispan palatsi sijaitsi kaupungin itäosassa teatterilta ja hallinnolliselta agoralta itäportille johtaneen pylväskadun pohjoispuolella. Se rakennettiin 400- tai 500-luvulla, ja on harvinainen esimerkki tuon ajan piispallisesta rakennuksesta. Siihen kuuluu basilikakirkko, yksityinen kappeli, baptisterion eli kastekappeli sekä trikonkhos eli apilanlehden muotoinen huone.
Bysanttilainen hospitaali (?)
Kaupallisen agoran itäpuolella oli varhaisella bysanttilaisella kaudella 500-luvulla rakennettu rakennus, jota arvallaan hospitaaliksi. Se oli kaksikerroksinen ja koostui viidestä pitkänomaisesta huoneesta, joissa oli tynnyriholvattu katto. Rakennuksen pituus oli noin 27 metriä ja leveys noin 16,5 metriä.
Rakennukset ja löydökset > Muita rakennuksia ja rakennelmia

Yksityistalot
Siden lukuisista yksityistaloista arkeologisesti tunnetuimpia kutsutaan niiden arkkitehtonisten yksityiskohtien perusteella nimillä Konsoleiden (eli olkakivien) talo ja Peristyylitalo. Ne sijaitsevat vierekkäin kaupallisen agoran koillispuolella, itään pohjoisportilta agoralle johtaneesta pylväikkökadusta. Konsoleiden talo on taloista lännenpuoleinen ja Peristyylitalo idänpuoleinen. Kumpikin talo rakennettiin ensimmäisellä vuosisadalla tai 100-luvulla ja säilyi asuttuna 300-luvulle. Ne kunnostettiin ja asutettiin uudelleen 400- tai 500-luvulla. Kummankin talon keskuksena oli peristyylipiha, jonka ympärillä muut huoneet olivat. Talot olivat kaksikerroksisia. Lattiat oli koristeltu mosaiikein.
Satama
Siden satama oli lähes kokonaan keinotekoinen. Se oli hiekkaisessa lahdessa ja meni helposti umpeen, ja sitä piti ruopata toistuvasti. Siksi ilmaisusta ”Siden satama” tuli sananlasku, joka viittasi tehtävään, joka tuli suorittaa toistuvasti. Satamassa oli kaksi pientä aallonmurtajaa.
Nekropolis
Kaupungin nekropolis eli hauta-alue sijaitsi sen itäpuolella. Haudat ovat säilyneet huonosti, koska alue on ollut nykyaikana maanviljelyskäytössä. Alueelta on löydetty muun muassa hautarakennuksia, alttareita ja sarkofageja. Rannalla noin 400 metriä kaupungista länteen sijaitsee temppelinmuotoinen mausoleumi, joka ajoitetaan noin vuoteen 300. Se on rakennettu podiumille, ympäröity pihalla ja koristeltu rikkaasti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Side Wikimedia Commonsissa
Siden arkeologista aluetta.
Siden arkeologista aluetta.
Siden lyömä stateeri, n. 460–430 eaa. Kuvituksessa granaattiomena sekä rahaleimaneliön sisällä oleva Athenen pää.
Siden lyömä stateeri, n. 360–333 eaa. Kuvituksessa muun muassa Nikeä kädessään pitelevä Athene Parthenos, granaattiomena ja pamfylialaisia kirjaimia, sekä fialea kädessään pitelevä Apollon ja uhrialttari.
Kaavakuva Siden kaupungista.
Siden kaupunginmuuria.
Siden kaupallista agoraa ja Tykhen temppeli.
Siden valtiollisen agoran raunioita.
Apollonin temppelin kunnostettuja pylväitä.
Ennallistus Siden Apollonin temppelistä (vasemmalla) ja Athenen temppelistä (oikealla).
Siden teatterin rauniot.
Sideen pohjoisesta tullutta akveduktia.
Vespasianuksen muistomerkki ja portti.
Niin kutsutun Eteläisen basilikan raunioita.
Piispan palatsin raunioita.
Bysanttilaisen hospitaalin rauniot.
Orsinoli

| Orsinoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  5-metyylibentseeni-1,3-dioli
CAS-numero:  504-15-4
PubChem CID:  10436
SMILES:  CC1=CC(=CC(=C1)O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H8O2
Moolimassa:  124,134 g/mol
Sulamispiste:  107-108 °C
Kiehumispiste:  289-290 °C
Tiheys:  1,29 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Orsinoli eli 3,5-dihydroksitolueeni (C7H8O2) on fenolijohdannaisiin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää analyyttisessä kemiassa reagenssina muun muassa sokerien tunnistamiseen.
Ominaisuudet ja esiintyminen luonnossa

Orsinoli on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta, jonka väri muuttuu hitaasti ilman hapen vaikutuksesta punertavaksi. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja moniin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin ja hieman heikommin bentseeniin ja kloroformiin. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen orsinolin monohydraatti.
Orsinolia esiintyy useissa jäkälissä ja se on yhtenä komponenttina aiheuttamassa jäkälille tunnusomaista hajua. Orsinolia esiintyy myös useissa ruusuissa, joissa on o-metyylitransferaasientsyymiä. Tämä entsyymi metyloi orsinolin sen monometyylieetteriksi, joka on yksi ruusun tuoksun komponenteista.
Käyttö

Orsinoli kondensoituu polysakkarideista ja monosakkarideista kuumennettaessa muodostuvien furfuraalijohdannaisten kanssa vihreäksi yhdisteeksi. Ainetta käytetään muun muassa heksoosien ja pentoosien pitoisuuden määrittämiseen spektrofotometrisesti. Orsinolia käytetään myös ligniinin läsnäolon osoittavana kemikaalina.
Osatsonit

Glukoosista muodostuneen osatsonin glukosatsonin rakenne
Osatsonit ovat orgaanisia yhdisteitä, joita muodostuu eräistä hiilihydraatiesta kuten heksooseista ja pentooseista niiden reagoi dessa aromaattisen hydratsonin kanssa. Hiilihydraatit voivat olla joko aldooseja tai ketooseja. Osatsoneille tyypillisessä rakenteessa on kahdessa vierekkäisessä hiiliatomissa hydratsoniryhmä. Osatsonit ovat merkittäviä yhdisteitä hiilihydraattikemiassa ja esimerkiksi Hermann Emil Fischer hyödynsi osatsoneja selvittäessään sokerien rakenteita.
Ominaisuudet ja valmistus

Osatsonit ovat kiteistiä aineitaja väriltään tyypillisesti kirkkaan keltaisia. Yhdisteet ovat liukenemattomia muun muassa veteen ja bentseeniin. Osatsonit voidaan hapettaa esimerkiksi kuparisulfaatin tai kloori- tai bromiveden avulla triatsolijohdannaisiksi, joita kutsutaan osotriatsoleiksi. Käytettäessä kuparisulfaattia hapettimena ilmene reaktion välivaiheina radikaaleja. Eräät osatsonit reagoivat etikkahappoanhydridin kanssa muodostaen pyratsolijohdannaisia, jotka ovat hyödyllisiä muun muassa lääkeaineiden valmistuksessa.
Osatsoneja valmistetaan hiilihydraattien ja aromaattisten hydratsonien välisellä reaktiolla. Tyypillisesti käytetty hydratsiini on fenyylihydratsiini. Reaktio tapahtuu lievästi emäksisissä olosuhteissa ja katalyyttinä voidaan käyttää esimerkiksi natriumasetaattia. Reaktion ensimmäisessä vaiheessa hydratsiinijohdannainen reagoi hiilihydraatin karbonyyliryhmän kanssa muodostaen osatsonin. Seuraavassa vaiheessa toinen aromaattinen hydratsiini hapettaa viereisen hydroksimetyyliryhmän pelkistyen itse ammoniakiksi ja aniliinijohdannaiseksi. Ko,as hydratsiinimolekyyli reagoi edellisessä vaiheessa muodostuneen karbonyyliryhmän kanssa hydratsoniksi ja osatsoni muodostuu. Keskenään epimeeriset sokerit muodostavat saman yhdisteen ja esimerkiksi glukoosi, fruktoosi ja mannoosi muodostavat saman osatsonin.
Orinoconkrokotiili

| Orinoconkrokotiili |
| --- | --- |
 Vankeudessa eläviä orinoconkrokotiileja Villavicenciossa, Kolumbiassa
Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Krokotiilieläimet Crocodylia
Heimo::  Krokotiilit Crocodylidae
Suku::  Crocodylus
Laji::  intermedius
Kaksiosainen nimi
 Crocodylus intermedius  Graves, 1819 
 Orinoconkrokotiilin levinneisyys
Katso myös
   Orinoconkrokotiili Wikispeciesissä   Orinoconkrokotiili Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Orinoconkrokotiili (Crocodylus intermedius) on Etelä-Amerikassa elävä hyvin suurikokoinen krokotiililaji. Laji on nykyään äärimmäisen uhanalainen.
Koko ja ulkonäkö

Orinoconkrokotiiliuros voi kasvaa jopa lähes 7-metriseksi, ja naaraatkin kasvavat 4–4,5 metriä pitkiksi. Tavallisesti orinoconkrokotiilit jäävät noin 3–4-metriseksi. Laji muistuttaa hyvin paljon amerikankrokotiilia ja pää myös australiankrokotiilia. 
Orinoconkrokotiilin kuono on pidempi ja kapeampi kuin amerikankrokotiilin. Myös niska on hieman kapeampi, joskin hyvin lihaksikas. Toinen tärkeä ero on, että orinoconkrokotiilin kuudes hammas pilkistää esiin eläimen pitäessä kitaansa kiinni, amerikankrokotiililla sen sijaan pilkistää neljäs hammas. Leuoissa on 68 hammasta. Selkäpuoli näyttää sivultapäin kuperalta. Niskassa on kuusi isoa kilpeä, joista neljä on keskellä ja kaksi niiden molemmin puolin. Selkäpuolen kilvet ovat kuutenatoista poikittaisrivinä. Isoimmat kilvet ovat keskellä, ja ne muodostavat kuusi matalaa selänsuuntaista pitkittäisharjannetta. Raajat ovat melko lyhyet, ja niitä peittävissä kilvissä on keskiharjanne. Toista ja kolmatta varvasta yhdistää lyhyt räpyläpoimu. Orinoconkrokotiili on päältä oliivinvihreä ja vatsapuolelta kellertävä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Orinoconkrokotiilia tavataan luonnostaankin vain Venezuelassa ja Kolumbiassa, satunnaisesti niitä on kulkeutunut myös Trinidadille. Lajin pääasiallista elinaluetta on lajin nimikkojoki Orinoco ja sen lähijoet. Levinneisyys on huonosti tunnettu erityisesti Kolumbiassa. Orinoconkrokotiilin leviämisen etelämmäs Amazonasiin lienee estänyt etelän vuoristo, jota laji ei ole pystynyt ylittämään. 
Orinoconkrokotiili viihtyy parhaiten hitaasti virtaavissa joissa ja järvissä. Sen asumavesien rantoja reunustaa joko ympäri vuoden vihreät metsät tai savanni. Orinoconkrokotiilin koko levinneisyysalue kuuluu Llanos-savanniin, jossa vuorottelevat sadekaudet ja kuivatkaudet. Osa joista kuivuu kuivina kausina pelkiksi lammikoiksi ja vesi voi loppua krokotiilien elinpaikasta kokonaan, ja ne joutuvat usein ahtautumaan pieniin lampareisiin. Usein krokotiilien pitää jättää hupeneva vesialue ja lähteä etsimään vettä muualta.
Elintavat

Orinoconkrokotiili muistuttaa elintavoiltaan paljon amerikankrokotiilia. Eläimet kuluttavat aikaansa kellumalla vedenpinnalla. Orinoconkrokotiilin tärkeintä ravintoa ovat kalat, joiden pyydystämiseen sen suippo kuono soveltuu erinomaisesti. Ne syövät myös vesilintuja ja nisäkkäitä kuten pekareita ja nenäkarhuja. Poikaset syövät etupäässä selkärangattomia ja pieniä kaloja. 
Orinoconkrokotiilit parittelevat vedessä. Parittelua edeltää koiraan ja naaraan kuuluva ääntely. Naaras kaivaa maahan pesäkuopan kuivanakautena tammi–helmikuussa. Pesä on hietikolla lähellä vettä. Se on alttiina vedenpinnan vaihteluille, ja munat tuhoutuvat, jos sateet nostavat vedenpintaa liian korkealle. Naaras ei käytä pesänteossa lainkaan hajoavaa kasviainesta. Emo munii 15–70 munaa, keskimäärin 40. Munilla on pituutta 7–8 senttimetriä ja leveyttä noin 5 senttimetriä. Sen täytyy puolustaa pesää munavarkailta, kuten teguilta ja kondoreilta. Samalla naaraan täytyy välillä kastella pesää, koska kosteus on munien kehitykselle välttämätöntä. Munat hautuvat noin 70 päivää ja poikaset kuoriutuvat sadekaudella. Poikaset muistuttavat niin paljon amerikankrokotiilin poikasia, ettei niitä voi ulkonäön perusteella erottaa. Molempien poikasilla on samanlainen valittava poikasääni joka muuttuu niiden tullessa sukukypsiksi eräänlaiseksi ulvonnaksi. Orinoconkrokotiiliemo puolustaa poikasiaan 1–3 vuotta, ja poikaset tulevat sukukypsiksi 3–4-vuotiaina.
Uhat ja suojelu

Orinoconkrokotiileja on nykyään luonnonvaraisina ehkä vain 250 yksilöä, ja laji on äärimmäisen uhanalainen. Vähentymisen syynä on erityisesti metsästys, joka romahdutti kannan 1930–1960-lukujen aikana. Kolumbian krokotiilit hävisivät lähes tyystin. Pääsyynä metsästykseen oli lajin arvokas nahka. Metsästys oli helppoa erityisesti kuivanakautena, jolloin niitä kerääntyi suurina määrinä pieniin lammikoihin, joista metsästäjät ne sitten tappoivat. Nykyään laji on rauhoitettu Kolumbiassa ja Venezuelassa, mutta kanta ei ole kunnolla toipunut ja orinoconkrokotiileja tavataan enää kaikkein syrjäisimmillä alueilla, joissa ihmisten vaikutus on pieni. Nykyään lajia uhkaa myös munien ja poikasten pyynti ruuaksi ja elinalueiden häviämien. Poikasia on usein löydetty paikallisilta toreilta. Orinoconkrokotiili elää parilla suojelualueella ja tarhakasvatusta harjoitetaan sen molemmissa esiintymismaissa. Se mahdollistaa istutukset ja vähentää niiden pyyntiä luonnossa.
Orvokkitorpedoahven

| Orvokkitorpedoahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Torpedoahvenet Malacanthidae
Suku::  Hoplolatilus
Laji::  starcki
Kaksiosainen nimi
 Hoplolatilus starcki  Randall & Dooley, 1974 
Katso myös
   Orvokkitorpedoahven Wikispeciesissä   Orvokkitorpedoahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Orvokkitorpedoahven (Hoplolatilus starcki) on torpedoahveniin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Tyynestämerestä. Toisinaan sitä pidetään riutta-akvaarioissa.
Koko ja ulkonäkö

Orvokkitorpedoahven voi kasvaa suurimmillaan 15–16 cm pitkäksi. Laji on ruumiinrakenteeltaan hoikka ja virtaviivainen. Kalan selkäevä on pitkä ja pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut. Orvokkitorpedoahvenen ruumis on vaalean kellertävä tai ruskehtava ja pää on rintaeviin saakka kirkkaan sininen. Nuoret yksilöt ovat kauttaaltaan sinisiä. Pyrstöevä on keltainen.
Levinneisyys ja elintavat

Orvokkitorpedoahventa tavataan Indonesiasta Mikronesiaan ulottuvalta alueelta. Lajin elinympäristöä ovat matalien vesien hiekkapohjaiset koralliriutat. Nuoret kalat voivat liikkua ryhminä ja aikuistuessaan muodostavat pareja. Päivisin orvokkitorpedoahven elää hiekkaan kaivamissaan tunneleissa ja on aktiivinen öisin. Orvokkitorpedoahvenen ravintoa on erityisesti plankton, mutta se voi syödä myös kaloja, kalojen munia ja katkarapuja.
Orvokkitorpedoahventa voidaan pitää merivesiakvaarioissa kuten riutta-akvaarioissa.
Kari Sillanpää

Kari Väinö Sillanpää (26. tammikuuta 1946 – 20. syyskuuta 1976) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1964–1968 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Sillanpää edusti SM-sarjaurallaan Turun Palloseuraa, Rosenlewin Urheilijat -38:aa ja Tampereen Tapparaa. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 67 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 6 + 4 = 10 ja jäähymääränsä 40 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden RU-38:n joukkueessa vuonna 1967.
Boris Šilkov

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Boris Šilkov vuonna 1954, jolloin hän voitti niin maailman kuin Euroopan mestaruudet. |  Boris Šilkov vuonna 1954, jolloin hän voitti niin maailman kuin Euroopan mestaruudet. |  Boris Šilkov vuonna 1954, jolloin hän voitti niin maailman kuin Euroopan mestaruudet. |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Miesten pikaluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Cortina d'Ampezzo 1956 | 5 000 metriä |  |
| Yleisluistelun MM-kilpailut  | Yleisluistelun MM-kilpailut  | Yleisluistelun MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Sapporo 1954 | yhteispisteet |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1953 | yhteispisteet |  |
|  Hopeaa | Östersund 1957 | yhteispisteet |  |
|  Pronssia | Moskova 1955 | yhteispisteet |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Davos 1954 | yhteispisteet |  |
Boris Arsenjevitš Šilkov (ven. Борис Арсеньевич Шилков; 28. kesäkuuta 1927 Arkangeli – 27. kesäkuuta 2015 Pietari) oli Neuvostoliittoa edustanut pikaluistelun maailmanmestari ja olympiavoittaja.
Boris Šilkov aloitti pikaluistelu-uransa Arkangelissa, jossa hän opiskeli paikallisessa laivanrakennusopistossa vuoteen 1947 asti. Sen jälkeen hän siirtyi Leningradiin urheilukouluun. Pikaluisteluvalmentajaksi hän sai Aleksander Kalininin.
Šilkov saavutti yleisluistelun MM-kilpailuissa hopeaa Helsingissä 1953. Yksittäisistä matkoista, joilla ei jaettu erillisiä mitaleja, hän oli nopein 1 500 metrillä. Vuonna 1954 hän voitti Sapporossa maailmanmestaruuden ja Davosissa Euroopan-mestaruuden ja oli molemmissa kisoissa nopein 1 500 metrillä. Vuoden 1955 tammikuussa Šilkov paransi Medeossa 5 000 metrin maailmanennätystä 18,4 sekuntia aikaan 7.45,6.  Vähän myöhemmin hän epäonnistui Falunin EM-kilpailuissa mutta saavutti Moskovassa MM-pronssia oltuaan 500 metrillä toiseksi ja 1 500 metrillä kolmanneksi nopein.
Cortina d’Ampezzon olympialaisissa 1956 Šilkov voitti kultaa 5 000 metrillä olympiaennätysajalla 7.48,7 ja sijoittui seuraavana päivänä 1 500 metrillä kahdeksanneksi. Saman vuoden MM-kilpailuissa Oslossa hän sijoittui viidenneksi. Vuonna 1957 hän saavutti vielä MM-hopeaa ja sijoittui vuonna 1958 Eskilstunan EM-kilpailuissa seitsemänneksi oltuaan nopein 500 metrillä.
Myöhemmin uransa jälkeen 1960-luvulla Šilkov toimi valmentajana ja urheilukeskusten suunnittelijana.