Köyliön varavankila
Historia > Vuoden 1959 tulipalo

Myöhään keskiviikkoiltana 1.7.1959 syttyi Länsiosastolla Suomen historian tuhoisin vankilapalo. Se sai alkunsa, kun mielenterveysongelmista kärsinyt vanki Olavi Karhu asetti yksinäissellissään olkipatjan ja vaatteensa sellin ovea vasten ja sytytti ne tuleen. Kun vartija avasi oven, palava patja kaatui käytävälle, ja ilmavirta sytytti puisen vankilaparakin nopeasti ilmiliekkeihin.
Varavankilassa olleet vangit olivat pikkurikollisia, kuten autovarkaita, näpistelijöitä ja rattijuoppoja. Vankeja asui palon syttyessä vankilaparakissa 62 tai 72 vankia , toisen lähteen mukaan noin 90 vankia . Parakin seinät olivat raakalautaa ja lämmöneristeenä oli turvepehkua ja kutterinlastua. Palo havaittiin noin kello 22.30 illalla, ja palon ääniin ja vankien avunhuutoihin havahtunut vankilan vartiopäällikön vaimo kiirehti sadan metrin päässä palopaikalta sijainneeseen puhelinkeskukseen tekemään hälytyksen. Paikalle hälytettiin kaikkiaan 25 lähiseudun palokuntaa. Vangit päästettiin selleistään auttamaan tulipalon sammutustöissä.
Vankilaparakin keskellä ollut palomuuri ei kyennyt estämään tulen leviämistä, sillä siinä oleva ovi oli palon syttyessä auki. Palon sytyttäneen Olavi Karhun oli tiedetty jo pitkään uhkailleen itsemurhan tekemisellä. Häneltä oli toistuvasti takavarikoitu esineitä, joita hän oli hankkinut haltuunsa itseään vahingoittaakseen. Palohetkellä Karhu odotti siirtämistä tutkittavaksi vankimielisairaalaan Turkuun.
Tulipalossa sai surmansa 16 vankia, jotka kaikki olivat alle viiden vuoden rangaistuksiin tuomittuja miehiä. Uhreista vanhin oli syntynyt vuonna 1927, ja nuorin heistä oli vasta 18-vuotias. Heistä kaksi olisi vapautunut vankeudesta seuraavana päivänä. Suurin osa tuleen syttyneen parakin vangeista saatiin kuitenkin pelastettua, ja heistä palovammoja saaneet toimitettiin Porin sairaalaan. Pelastuneista ainakin osa saatiin ulos selleistään niiden ikkunoiden kautta. Vankilan henkilökunta hakkasi ikkunoiden kaltereita kirveillä, väänsi niitä sorkkaraudoilla irti ja sai myös taipumaan niitä rautakankea käyttäen. Eräs suurikokoinen ja lihaksikas vanki sai sellissään olleen pöydän avulla väännetyksi kalterien väliin aukon ja autetuksi siitä kolme muuta vankia ulos, mutta juuttui itse kalterien väliin ja menehtyi.
Onnettomuuden uhrien etsintä aloitettiin vankien avustamana heti, kun tulipaloa oli saatu riittävästi rajoitettua ainakin 13 palokunnan voimin. Paikalle hälytettiin myös poliisivoimia Turusta sekä sotaväkeä Turusta ja Yläneen Raasista. Seuraavan päivän puoleenpäivään mennessä löydettiin 15 vangin ruumiit, jotka olivat tunnistamattomiksi palaneita. Eräs etsintöihin osallistuneista vangeista löysi palon 16. uhrin, Unto Pulakan, vasta kello 19 aikoihin samana päivänä.
Tulipalon jälkeen tehdyissä tutkimuksissa todettiin, että Köyliön varavankilan parakit olivat täysin sopimattomia tarkoitukseensa. Parakeissa oli kaksinkertaiset pahvilla päällystetyt lautaseinät, jotka oli täytetty sahanpuruilla. Köyliön varavankilan puutteellisesta paloturvallisuudesta perättiin tapauksen jälkeen vastauksia valtiolta, oikeusministeriön vankeinhoito-osastolta, vankeinhuoltolaitokselta ja varavankilan johdolta. Vastuun joutuivat kuitenkin lopulta kantamaan muut. Palossa tuhoutuneen vankilaparakin paikalle rakennettiin uudet tilat, ja 1960-luvun puoliväliin mennessä Köyliön varavankilan tilat kuuluivat jo Suomen parhaisiin.
Tapauksen oikeuskäsittely alkoi Kokemäen kihlakunnanoikeudessa lokakuussa 1960, ja oikeuden istunnot pidettiin Kokemäen vanhan yhteiskoulun luokkahuoneeseen kalustetussa oikeussalissa. Syyttäjä vaati kahdelle vartijalle rangaistusta yksin teoin tehdyistä virkavirheistä ja kuolemantuottamuksista. Syyttäjän mukaan vartijat olivat päästäneet palon leviämään jättämällä palo-oven auki. Kun asiaa oli käsitelty kolmessa istunnossa, oikeus antoi päätöksensä 8.5.1961. Vartijoita vastaan nostetut syytteet hylättiin, kun sen sijaan tuhopolttajan vanhemmat velvoitettiin maksamaan 15 miljoonaa markkaa valtiolle ja 300 000 markkaa muita korvauksia poikansa jäämistöstä. Vanhemmille määrättyjä korvauksia pidettiin käsittämättöminä ja yleisen oikeustajun vastaisina, ja asiasta tehtiin jopa eduskuntakysely. Silloinen oikeusministeri Pauli Lehtosalo täsmensi vastauksessaan, että korvaukset on maksettava vain jäämistön osalta, joten vanhemmat eivät joutuneet suorittamaan korvauksia omalla omaisuudellaan. Turun hovioikeus ja Korkein oikeus pitivät voimassa kihlakunnanoikeuden langettaman tuomion.