Paul Newman
Ura > Läpimurto ja tähteys

Newman korvasi vuonna 1955 kuolleen James Deanin nyrkkeilijä Rocky Grazianosta kertovassa elokuvassa Kadun kuningas. Hän sai elokuvasta hyvät arviot ja pystyi saamaan sijan Hollywoodista. Vuonna 1958 ilmestyi kolme elokuvaa, joiden ansiosta Newman nousi tähdeksi. Hehkuvasta kesästä hän sai parhaan näyttelijän palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla, elokuvassa Billy the Kid – henkipatto hän esitti Billy the Kidiä ja Tennessee Williamsin näytelmään perustuneesta elokuvasta Kissa kuumalla katolla hän sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta miespääosasta. Elokuva vankisti myös Newmanin aseman naiskatsojien suosikkina.
Newman palasi 1959 Broadwaylle Williamsin näytelmään Nuoruuden suloinen lintu ja jätti teatterilavat tuon jälkeen 33 vuodeksi. Newman esiintyi 1960 Israelin syntyä käsitelleessä Exoduksessa. Robert Rossenin ohjaamasta Suurkaupungin hait -elokuvasta (1961) tuli Newmanin uran käännekohta, sillä biljardihai Fast Eddien rooli määritti hänen elokuvapersoonansa. Newman esittikin usein hahmoja, jotka olivat haavoittuvaisia mutta kuitenkin ylpeitä. Newman voitti elokuvasta Bafta-palkinnon ja oli jälleen Oscar-ehdokkaana.
Suurkaupungin haiden jälkeen Newman näytteli elokuvassa Hud – Lännen kapinallinen, josta hän sai jo kolmannen Oscar-ehdokkuutensa. Alfred Hitchcockin ohjaama Revitty esirippu valmistui 1966. Vuosikymmenen loppupuolella Newmanin rooleihin kuului muutamia hänen tunnetuimmista hahmoistaan. Hän esitti etsivä Lew Harperia elokuvassa Lew Harper – yksityisetsivä, vankia Lannistumattomassa Lukessa, josta hän oli Oscar-ehdokkaana, ja Butch Cassidyä lännenelokuvassa Butch ja Kid – auringonlaskun ratsastajat, jossa hän näytteli yhdessä ystävänsä Robert Redfordin kanssa. Newman näytteli 1960-luvulla 18 elokuvassa ja teki ohjausdebyyttinsä Rachel, Rachel – haluan rakastaa (1968). Hänet palkittiin siitä parhaan ohjauksen Golden Globella. Samana vuonna Newman valittiin Kilparatojen voittajan pääosaan. Hän joutui harjoittelemaan roolia varten kilpa-ajoa, josta lopulta kehittyi Newmanin henkilökohtainen intohimo.
Newman oli ollut vuosien 1969 ja 1970 tuottoisin elokuvanäyttelijä, minkä ansiosta hän pystyi kokeilemaan 1970-luvulla myös erilaisempia elokuvia. Näihin kuuluvat WUSA (1970), Ei tuumaakaan (1971), Lännen kovanaamat (1972) ja Roy Bean – piru mieheksi (1972), jotka tuotti Newmanin, Barbra Streisandin ja Sidney Poitier’n perustama First Artists. 1970-luvulla ilmestyivät myös kaksi Newmanin taloudellisesti menestyneimmistä elokuvista, Puhallus (1973) ja Liekehtivä torni (1974). Newmanin seuraavia elokuvia olivat kulttiklassikko Lämäri (1976) ja Robert Altmanin ohjaamat Buffalo Bill ja intiaanit (1976) ja postapokalyptinen Kvintetti (1979).
Newman piti lyhyen tauon elokuvista, kun hänen poikansa Scott oli kuollut 1978 huumeiden yliannostukseen. Hän palasi elokuviin 1980-luvun alussa muutamissa tarkkaan valituissa projekteissa. Vuonna 1981 valmistuivat Poliisipiiri Fort Apache, jossa Newman esitti kovaotteista poliisia, ja Ei rikosmielessä, josta hän sai jälleen Oscar-ehdokkuuden. Sidney Lumetin Ratkaisun hetkessä Newman esitti alkoholisoitunutta lakimiestä ja sai siitä myös Oscar-ehdokkuuden. Newman palkittiin 1986 kunnia-Oscarilla ”ihailtavista roolisuorituksistaan”. Samana vuonna hän palasi yhteen tunnetuimmista rooleistaan, kun hän esitti Suurkaupungin haista tunnettua Fast Eddietä Suurissa seteleissä. Newmanille rooli toi ensimmäisen Oscar-voiton ja jo kuudennen ehdokkuuden parhaasta miespääosasta. Hänen seuraavia elokuviaan olivat sotadraama Salaisuuksien varjossa, Blaze ja Herra ja rouva Bridge.
Newman piti taukoa näyttelemisestä 1990-luvun alussa, mutta palasi kahteen rooliin vuonna 1994. Hän esiintyi Coenin veljesten Hollywood-satiirissa Valtapeli ja elokuvassa Kukaan ei ole täydellinen. Jälkimmäisessä hän esitti pikkukaupungin remonttimiestä, joka saa uuden mahdollisuuden parantaa suhdettaan poikaansa. Newman sai roolista seitsemännen Oscar-ehdokkuutensa. Newman jätti taas elokuvaroolit hetkeksi, mutta toimi kuitenkin muutamien dokumenttien kertojana.