Kuuban vallankumous
Tausta

Yhdysvallat oli miehittänyt tuolloin Espanjalle kuuluneen Kuuban Espanjan–Yhdysvaltain sodan aikana, ja vuodesta 1899 Kuubaa hallitsi amerikkalainen sotilashallinto. Kuuban perustuslaki laadittiin vuonna 1901 ja Yhdysvaltojen painostuksesta siihen lisättiin niin sanottu Plattin lisälauseke, jolla Yhdysvallat sai luvan sekaantua maan asioihin. Kuuba suostui myös antamaan Yhdysvalloille sotilastukikohtia alueeltaan. Tomás Estrada Palmasta tuli Kuuban ensimmäinen presidentti vuonna 1902 ja Yhdysvaltain sotilashallinto päättyi 20. toukokuuta samana vuonna. Vastaitsenäistynyt maa oli taloudellisesti hyvin riippuvainen Yhdysvalloista. Korruptio rehotti ja Yhdysvallat puuttui maan sisäiseen epävakauteen useaan otteeseen. Vuonna 1925 Kuuban presidentiksi nousi Gerardo Machado y Morales, josta tuli myös maan ensimmäinen diktaattori.
Machado aloitti kautensa alkupuolella julkisia hankkeita ja puuttui korruptioon sekä hankki monet poliittisista vastustajistaan puolelleen heille tarjotuilla henkilökohtaisilla eduilla. Toisaalta esimerkiksi opiskelijoita ja työläisiä vainottiin. 1930-luvun laman romahduttaessa sokerin maailmanmarkkinahinnat jännitteet nousivat. Syyskuussa 1930 järjestetyssä mielenosoituksessa sai surmansa opiskelijajohtaja Rafael Tejo. Oppilaitokset suljettiin ja Havannan yliopiston opiskelijoita ja professoreita pidätettiin. Oppositio vastasi väkivaltaan väkivallalla, ja vuosina 1931 ja 1932 maa oli käytännössä sotatilassa. Machado pakeni viimein elokuussa 1933 Bahamasaarille armeijan komentajien ilmoitettua vetävänsä tukensa häneltä. Machadoa seurasi heikko väliaikaisen presidentin Carlos Manuel de Céspedesin hallinto, joka kaatui nopeasti. Nuori aliupseerijoukko oli esitellyt listan epäkohtia armeijan tukikohdassa Havannassa syyskuussa 1933, ja kun näihin ei vastattu, kersantti Fulgencio Batistan johtamat aliupseerit ottivat tukikohdan haltuunsa. Niin sanottu kersanttien kapina levisi ja Céspedes luovutti vallan viisihenkiselle juntalle.
Juntan jäsenistä presidentiksi nousi Ramón Grau San Martín, joka yritti hankkiutua eroon esimerkiksi Plattin lisälausekkeesta. Yhdysvaltain Kuuban lähettiläs Jefferson Caffery kehotti Batistaa hankkiutumaan eroon Grausta, joka syrjäytettiinkin tammikuussa 1934. Yhdysvallat tuki uutta Carlos Mendietan johtamaa hallitusta lakkauttamalla Plattin lisälausekkeen Franklin D. Rooseveltin hyvän naapuruuden politiikan mukaisesti. Tästä huolimatta Kuubassa Mendietan hallinto miellettiin Machadon toisinnoksi. Syntyi yleislakko, jota Batistan johtaman armeijan sotilaat olivat kukistamassa. Mendieta erosi lopulta itse, mutta Kuuba militarisoitui. Armeija otti hoidettavakseen monet siviilihallinnon tehtävistä samalla, kun se vainosi oppositiota. Mendietaa seuranneet siviilihallitukset olivat käytännössä vain muodollisia ja todellisuudessa maata johti Batista. Batista alkoi toisaalta myös toteuttaa kansansuosiotaan kasvattaakseen uudistuksia, jotka toivat hänelle aitoakin kannatusta. Vuonna 1939 hän asettui ehdolle presidentinvaaleissa, jotka olivat siihen asti pidetyistä rehellisimpiä. Batista päihitti vastustajansa Ramón Graun saaden 800 000 ääntä ja Graun 600 000.
Batista ei asettunut perustuslain mukaisesti uudelleen ehdolle vuonna 1944 ja vaalit voitti Ramón Grau. Graun hallinto tuli tunnetuksi korruptiostaan taloudellisen kasvun siivittämänä. Batista oli muuttanut Floridaan. Seuraavat vaalit voitti vuonna 1948 Carlos Prio Socarrás, jonka kausi ei merkinnyt muutosta kasvavalle korruptiolle ja byrokratialle. Seuraavia vaaleja vuonna 1952 ei enää käyty. Batista järjesti vallankaappauksen 19. maaliskuuta 1952. Veretön vallankaappaus otettiin monelta taholta vastaan aluksi tyytyväisinä. Vallankaappausta seurasi Batistan diktatuuri. Uusi perustuslaki kielsi lakko-oikeuden sekä mielipiteen- ja lehdistönvapauden. Sotilaiden palkkaa ja eläkettä nostettiin. Oppositiolle aseellinen vastarinta alkoi näyttää ainoalta vaihtoehdolta. 26. heinäkuuta 1953 noin 200 aktivistia hyökkäsi kahteen armeijan tukikohtaan Santiago de Cubassa ja Mayamossa. Mukana oli myös tuolloin 26-vuotias Fidel Castro. Aktivistit yrittivät ryöstää aseita tulevia iskuja varten, mutta sotilaat kukistivat hyökkääjät. Muutama sai surmansa ja noin sata jäi vangeiksi. Monet vangituista teloitettiin, mutta Castro vietiin siviilivankilaan, mikä saattoi pelastaa hänen henkensä. Oikeudenkäynnissään Castro päätti puolustuspuheensa sanoihin "Historia on minut vapauttava" ja Castron kannattajat järjestäytyivät heinäkuun 26. päivän liikkeeksi. Batista uskoi myöhemmin vakauttaneensa asemansa, ja toukokuussa 1955 poliittiset vangit armahdettiin. Fidel pääsi vapaaksi ja hän lähti hieman myöhemmin Meksikoon veljensä Raúl Castron kanssa valmistelemaan vallankumousta.