Itävallan historia vuodesta 1945
Vuoden 1986 vaali ja suuri koalitio

Waldheimin valinnalla oli suuri vaikutus myös maan sisäpolitiikkaan. Hänen voittonsa jälkeen SPÖ:n kansleri Sinowatz erosi ja Franz Vranitzky nousi hallituksen johtoon. Vranitzky päätti purkaa SPÖ–FPÖ-koalition ja kun vapauspuolueen johtoon nousi syyskuussa 1986 kiistellyistä lausunnoistaan tunnettu Jörg Haider. Hallituksen hajottaminen johti ennenaikaisiin vaaleihin marraskuussa 1986.
Tulos oli šokki kummallekin valtapuolueelle, kun FPÖ sai suurimman ääniosuutensa sitten perustamisena 1953, 9,7 % äänistä. SPÖ menetti kymmenen paikkaa saaden kahdeksankymmentä ja ÖVP menetti neljä, saaden seitsemänkymmentäseitsemän. Pitkien neuvotteluiden jälkeen pääpuolueet päättivät muodostaa suuren koalition ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1966. Vranitzky oli edelleen kansleri ja ÖVP:n johtaja Alois Mock nimitettiin varakansleriksi ja ulkoministeriksi. Muuta paikat jaettiin tasan ja oikeusministeriksi nimitettiin puolueiden ulkopuolinen henkilö. Entinen kansleri Kreisky protestoi äänekkäästi ÖVP:n ulkoministerin paikkaa ja erosi vastalauseena SPÖ:n kunniapuheenjohtajan paikalta.
Uusi suuri koalitio ei toiminut enää vanhan hallitusyhteistyön tavoin, koska median silmällä pito oli tarkempaa kuin 1945–1966. Yhdeksi hallituksen päähuolenaiheista tuli valtion teollisuuden ja budjettialijäämän leikkaukset. VÖEST-Alpinelta vähennettiin työpaikkoja väkeä lähetettiin ennenaikaiselle eläkkeelle ja maanviljelijöiden tukiaisia leikattiin. Toimet aiheuttivat tyytymättömyyttä molempien puolueiden perinteisessä äänestäjäkunnassa, mutta ongelmien ratkaisuun ei ollut muutakaan keinoa. Hallitus hyötyi lopulta paranevista talousnäkymistä etenkin vuodesta 1988 eteenpäin. Talouskasvu välillä 1988–1990 oli vuosittain keskimäärin neljä prosenttia. Työttömyys pysyi viidessä prosentissa ja inflaatio 2,5 %:ssä.
Skandaalit vaivasivat kuitenkin etenkin SPÖ:tä. Vuoden 1988 lopussa ja alkuvuodesta 1989 kaksi korkeaa puolueen jäsentä erotettiin veronkierrosta. Sinowatzin puolueen johtajana toukokuussa 1988 korvannut kansleri Vranitzky empi aluksi erottaa ystäväänsä Günther Sallabergeria, joka oli jättänyt maksamatta 1,8 miljoonaa šillinkiä veroja. Suurempi tapaus oli Udo Prokschin ympärille syntynyt vakuutuspetosskandaali. Prokschin varustama laiva, Lucona, oli uponnut 1977 hukuttaen kuusi miehistön jäsentä. Laivan väitettiin kuljettaneen uraanin rikastuslaitteistoa, mutta lastia kuvanneet dokumentit todettiin väärennetyiksi ja Prokschin väitettiin itse upottaneen laivan. Tapauksen tutkinta eteni etananvauhtia. Alkuvuodesta 1989 tapausta tutkinut komitea keskittyi kahteen johtavaan SPÖ:n edustajaan, sisäministeri Karl Blechaan ja Nationalratin puhemieheen Leopold Gratziin. Komitean selvityksessä havaittiin Blechan viivyttäneen tahallisesti asian selvitystä, ja kun hänen vakuuttelunsa syyttömyydestä olivat epäuskottavia, Vranitzky pakotti hänet eroamaan. Gratzia, joka oli ollut ulkoministerinä Luconan lastia käsittelevien dokumenttien saapuessa Wieniin, syytettiin vielä suuremmasta peittelystä. Komitean mukaan tuli selväksi, että Gratz oli peitellyt asiaa suojellakseen Prokschia. Gratz erosi asemastaan menetettyään kaiken luottamuksensa puolueessaan. Vranitzky saattoi ainoastaan vakuutella, että oli ainakin toiminut nopeasti rangaistessaan syyllisiä.