stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ojakurjenpolvi
Levinneisyys

Ojakurjenpolvi on Euroopan lauhkean vyöhykkeen ja havumetsävyöhykkeen eteläosan kasvi. Idässä sen alue ulottuu Uralille ja Kaukasiaan. Sitä ei kuitenkaan tavata Länsi-Euroopan mereisimmillä alueilla (Islannista, Norjasta, Britteinsaarilta ja Pohjanmeren rannikoilta) eikä Etelä-Euroopassa Pyreneiden niemimaalta, Välimeren saarilta, Kreikasta, Turkista ja Krimiltä.
Suomessa ojakurjenpolvea esiintyy ilmeisesti luontaisena etelässä ja kaakossa, Pohjois-Karjalasta Etelä-Savon ja Etelä-Hämeen kautta Varsinais-Suomeen ulottuvan linjan eteläpuolella. Runsainta esiintyminen on tämän alueen suurten järvien tuntumassa ja toisaalta Suomenlahden rannikolla. Lännempänä ja pohjoisempana olevat yksittäiset esiintymät lienevät ihmistoiminnan tulosta.
Ojakurjenpolvi oli aiemmin Suomessa rauhoitettu laji.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2018: Ojakurjenpolven (Geranium palustre) levinneisyys Suomessa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158664  Wikispecies: Geranium palustre  BioLib: 3563  CoL: 6KDL7  EoL: 346145  EPPO: GERPA  EUNIS: 172587  GBIF: 2890536  GRIN: 424646  iNaturalist: 57644  IPNI: 373430-1  NCBI: 661179  Observation.org: 137333  Open Tree of Life: 957482  PFI: 2819  Plant List: kew-2823751  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:373430-1  RHS: 7905  Tropicos: 13900736  WFO: wfo-0000701007  Laji.fi: MX.39139
Oitaia

Oitaia ja muut antiikin Thessalian ja keskisen Kreikan alueet kartalla.
Oitaia (m.kreik. Οἰταία, lat. Oetaea) oli antiikin aikainen alue Kreikassa. Se sijaitsi Thessalian eteläpuolella ja luettiin joskus osaksi Thessalian aluetta.
Maantiede

Oitaia sai nimensä siitä, että sen alueella sijaitsi Oita-vuori (nyk. Oíti). Oitaia käsitti vuoren ympäristön Sperkheios-joen ylemmässä laaksossa Dolopian itäpuolella. Sen pohjoispuolella sijaitsi Ainis eli Ainiania, itäpuolella Malis, kaakkoispuolella Doris ja eteläpuolella Aitolia.
Maantiede > Polikset

Oitaian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Khen
Parasopioi
Maantiede > Muut kaupungit

Muiksi kaupungeiksi tai asutuksiksi mainitaan muun muassa:
Falakhthia
Homilai
Makra Kome
Sosthenis
Sperkheiai
Historia

Oitaiaa asuttivat sille nimensä antaneet oitaialaiset (Oitaioi, Οἰταῖοι). Nimi vaikuttaa olleen yhteinen nimi useille eri heimoille, joiden kerrotaan välillä ryöstelleen Maliin ja Doriin alueita. Merkittävin heimoista olivat ainianit (Ainianes, Αἰνιᾶνες), Homeroksella ja Herodoroksella enienit (Eniēnes, Ἐνιῆνες), joka oli osa amfiktyoniliittoa. Heimon sanotaan alun perin asuneen Thessalian itäosan Pelasgiotiin alueella ja myöhemmin myös lännempänä Epeiroksen rajalla, kunnes se asettui Oitaiaan. Heimosta sai nimensä Oitaian pohjoispuolinen Ainiin alue.
Okakalat (heimo)

| Okakalat |
| --- | --- |
 Okakala (Stephanoberyx monae)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Okakalat Stephanoberyciformes
Heimo::  Okakalat Stephanoberycidae  Gill, 1884
Suvut
 Abyssoberyx  Acanthochaenus  Malacosarcus  Stephanoberyx 
Katso myös
   Okakalat (heimo) Wikispeciesissä   Okakalat (heimo) Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Okakalat (Stephanoberycidae) on kalaheimo, joka luokitellaan joko okakaloihin tai limapääkaloihin. Heimon lajeja tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Lajit ja anatomia

Okakaloihin kuuluu 4 lajia, jokainen omassa suvussaan. Lajit ovat Abyssoberyx levisquamosus, ulappaokakala (Acanthochaenus luetkenii), kitaokakala (Malacosarcus macrostoma) ja okakala (Stephanoberyx monae). Suurimmat heimon lajeista kasvavat noin 17 cm pitkiksi. Tyypillisiä piirteitä ovat pitkänomainen ruumis, suurehko pää, kookas suu, pään limatäytteiset ontelot ja usein piikikkäät suomut.  Väriltään okakalalajit ovat ruskeita.>
Levinneisyys ja elintavat

Okakalalajeja tavataan niin Atlantista, Intian valtamerestä kuin Tyynestämerestäkin. Ne liikkuvat tyypillisesti 900–5 000 metrin syvyydessä. Okakalojen ravintoa ovat äyriäiset.
Oinoandan piirtokirjoitus

Oinoandan piirtokirjoituksen osa (etualalla).
Oinoandan piirtokirjoitus on nimitys, jota käytetään antiikin Oinoandan kaupungista löydetystä kreikankielisestä piirtokirjoituksesta, joka sisältää epikurolaisen filosofian opetuksia. Sen kirjoitutti epikurolainen filosofi Diogenes Oinoandalainen noin vuonna 120 jaa. Piirtokirjoitus sisältää Epikuroksen opetuksia fysiikasta, tietoteoriasta ja etiikasta, ja on tärkeitä lähteitä epikurolaiseen ajatteluun. Piirtokirjoitus on pisin tunnettu koko antiikin Kreikasta.
Historia

Diogenes pystytti kirjoituksen Lyykiassa sijainneeseen kotikaupunkiinsa vanhalla iällään keisari Hadrianuksen aikana noin vuonna 120 jaa. Hän oli sairas ja odotti elämänsä päättyvän pian, ja käytti siksi koko omaisuutensa kirjoituttaakseen kaikkien näkyville epikurolaisen filosofian mukaiset elämänohjeet, jotka olivat hänen mielestään tehneet hänet onnelliseksi.
Tarkoitustaan varten Diogenes rakennutti Oinoandaan suorakulmaisen aukion, jota ympäröivät pylväiköt ja jolla oli myös patsaita. Aukio muodosti ilmeisesti Oinoandan ylemmän agoran (tai nk. ”esplanadin”) ja oli Diogeneen aikana kaupungin keskus. Sisäänkäynti oli yhdellä aukion lyhyemmistä sivuista, ja sen vastakkaisella puolella oli mahdollisesti Diogeneen oma hautakammio. Epikurolaisia oppeja sisältävä piirtokirjoitus oli tehty kahdelle pidemmälle sivulle pylväiköiden seiniin. Kirjoitus oli 2,37 metriä korkea ja 80 metriä pitkä. Siihen kuului alun perin noin 25 000 sanaa ja se täytti noin 260 neliömetrin alan seinämästä.
Mikäli rakennelma ei tuhoutunut maanjäristyksessä jo 140-luvulla, se saattoi olla kaupunkilaisten nähtävissä yli 100 vuotta. Rakennelma purettiin viimeistään 200-luvulla, jolloin sen kiviä käytettiin muun muassa kaupunginmuurin rakentamiseen sekä yksityistaloihin, patsaiden jalustoina jne. Ajan kuluessa kiviä levisi eri puolille lähialuetta myös myöhempiin rakennuksiin.
Piirtokirjoituksen ensimmäiset osat löydettiin vuonna 1884, ja ensimmäiset 64 tekstifragmenttia julkaistiin vuonna 1892. Tutkimuksia suoritettiin myös vuonna 1895. Tämän jälkeen piirtokirjoituksen tutkimukset keskeytyivät pitkäksi aikaa, ja niitä jatkettiin vasta vuonna 1962. Brittiläiset tutkijat tutkivat kirjoitusta laajalti vuosina 1968–1983, ja se kaksinkertaisti kirjoituksesta tunnettujen fragmenttien määrän. Fragmentteja on julkaissut ennen kaikkea Martin Ferguson Smith. Nykyisin tutkimuksia suorittaa Saksan arkeologinen instituutti.
Sisältö

Oinoandan piirtokirjoituksesta on säilynyt noin 250 katkelmaa, yhteensä noin 6 000 sanaa, mikä muodostaa noin neljäsosan alkuperäisestä tekstistä.
Piirtokirjoitus sisältää Diogeneen kirjoittamia tutkielmia ja useita kirjeitä sekä joukko elämänohjeita ja mietelauseita, jotka on lueteltu alla. Kirjoituksesta on säilynyt myös sekalaisia katkelmia, joista ei saa selvää, millaiseen tekstiin ne ovat kuuluneet.
Tutkielma fysiikasta (fragmentit 1–27), jossa on paljon yhtäläisyyksiä Lucretiuksen teokseen Maailmankaikkeudesta; sisältää ajatuksia muun muassa unista, jumalista, ihmisten alkuperästä sekä vaatetuksen, puheen ja kirjoitustaidon keksimisestä.
Tutkielma etiikasta (28–61), joka kuvaa nautinnon elämän päämääräksi ja hyveen keinoksi saavuttaa se; ja selittää, kuinka saavuttaa onnellinen elämä. Osa ajatelmista on Epikuroksen Pääopeista.
Kirje Antipatrokselle (62–67), eräälle Antipatrokselle osoitettu kirje koskien epikurolaista oppia siitä, että maailmoja on lukemattomia määriä.
Kirje Dionysiokselle (69–74), eräälle Dionysiokselle (sekä mahdollisesti myös Carukselle) osoitettu kirje.
Epikurolaisia elämänohjeita (97–116), kokoelma Epikuroksen ja muiden merkittävien epikurolaisten lausumia.
Ohjeita perheelle ja ystäville (117–118).
Epikuroksen kirje äidilleen (125–126), koskien unia.
Tutkielma vanhasta iästä (137–179), jossa Diogenes puolustaa vanhaa ikää niitä nuoria vastaan, joiden mielestä vanha ikä on huono asia.
Kirjallisuutta

Gordon, Pamela: Epicurus in Lycia: The Second-century World of Diogenes of Oenoanda.  University of Michigan Press, 1996.  ISBN 0472104616
Hammerstaedt, Jürgen & Morel, Pierre-Marie & Güremen, Refik: Diogenes of Oinoanda · Diogène d’Œnoanda: Epicureanism and Philosophical Debates · Épicurisme et controverses.  (Ancient and Medieval Philosophy, 55)  Leuven University Press, 2017.  ISBN 9462701016
Smith, Martin Ferguson: The Philosophical Inscription of Diogenes of Oinoanda.  (Erganzungsbande TAM. Bilingual Edition)  Austrian Academy of Sciences, 1996.  ISBN 3700125968
Smith, Martin Ferguson: Supplement to Diogenes of Oinoanda The Epicurean Inscription.  Bibliopolis, 2003.  ISBN 8870884414
Aiheesta muualla

Diogenes of Oenoanda: The Inscription – Piirtokirjoituksen tekstin käännös. (englanniksi)
Oinoandan tutkimusprojektin verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive). Deutsches Archäologisches Institut (Saksan arkeologinen instituutti). (saksaksi)
Oksalyylikloridi

| Oksalyylikloridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  79-37-8
PubChem CID:  65578
SMILES:  C(=O)(C(=O)Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2O2Cl2
Moolimassa:  126,92 g/mol
Sulamispiste:  –16 °C
Kiehumispiste:  64 °C
Tiheys:  1,478 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Oksalyylikloridi eli etaanidioyylikloridi (C2O2Cl2) on happoklorideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sitä käytetään orgaanisessa synteesissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Oksalyylikloridi on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä. Se reagoi veden kanssa muodostaen oksaalihappoa ja suolahappoa, alkoholien kanssa muodostaen oksaalihapon estereitä ja amiinien kanssa amideja.
Oksalyylikloridia valmistetaan oksaalihapon ja fosforipentakloridin välisellä reaktiolla. Sitä käytetään agrokemikaalien, lääkeaineiden ja muiden hienokemikaalien valmistuksessa. Oksalyylikloridi reagoi karboksyylihappojen kanssa muodostaen muita happoklorideja, hiilimonoksidia ja hiilidioksidia. Katalyyttinä reaktiossa käytetään dimetyyliformamidia. Toinen reaktio, jossa oksalyylikloridia käytetään usein on Swern-hapetus. Siinä oksalyylikloridi ja dimetyylisulfoksidi hapettavat alkoholit aldehydeiksi tai ketoneiksi.
Oksajääriäinen

| Oksajääriäinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Yläheimo::  Lehtikuoriaismaiset Chrysomeloidea
Heimo::  Sarvijäärät Cerambycidae
Alaheimo::  Lamiinae
Tribus::  Pogonocherini
Suku::  Jääriäiset Pogonocherus
Laji::  fasciculatus
Kaksiosainen nimi
 Pogonocherus fasciculatus  (DeGeer, 1775) 
Katso myös
   Oksajääriäinen Wikispeciesissä   Oksajääriäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oksajääriäinen (Pogonocherus fasciculatus) on sarvijäärien heimoon kuuluva kovakuoriaislaji. Aikuinen oksajääriäinen on kooltaan pieni (5–7 mm) ja väriltään tummanruskean ja vaaleanharmaan kirjava laji. Lajin etuselän sivuilla on kapeakärkiset hampaat. Tuntosarvet ovat oksajääriäisellä hieman ruumista pidemmät. Lajin koko ruumista peittää lyhyt pinnamyötäinen karvoitus. Punaruskeita karvoja esiintyy ruumiin takaosassa. Oksajääriäisen ruumiin raidat koostuvat tummista karvoista ja vaaleanharmaa karvaraita sijaitsee peitinsiipien tyvellä.
Oksajääriäisen isäntäpuulajeja ovat Suomessa mänty, kontortamänty ja kuusi sekä muualla myös pihdat ja lehtikuuset. Laji lisääntyy ohuissa noin 2–5 cm:n paksuisissa äskettäin kuolleissa oksissa. Toukat voivat elää myös pystyyn kuolleissa taimissa. Täysikasvuiset toukat kaivautuvat koteloitumaan pintapuuhun lyhyeen, haan muotoiseen käytävään. Toukka tukkii reiän suun purutulpalla.
Oksajääriäinen elää Suomessa koko maassa ja se on luokiteltu yleiseksi ja elinvoimaiseksi lajiksi. Lajia esiintyy laajemmin pääasiassa Euroopassa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Oksajääriäinen (Pogonocherus fasciculatus)
Ötökkätieto: Oksajääriäinen (Pogonocherus fasciculatus)
iNaturalist: Oksajääriäinen (Pogonocherus fasciculatus)
Insects.fi: Pogonocherus fasciculatus, kuvia[vanhentunut linkki]
Finna: Oksajääriäinen: Puutuhonäyte (kuva)
Lamiinae.org: Pogonocherus fasciculatus (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Pogonocherus fasciculatus:  Wikidata: Q1766746  BioLib: 11368  BOLD: 155765  CoL: 6W4LM  EoL: 3410199  EPPO: POGNFA  EUNIS: 115534  Fauna Europaea: 114047  Fauna Europaea (new): 1c4555c9-8146-4c6d-b114-f646e6dd0d52  GBIF: 4458916  iNaturalist: 505407  NBN: NHMSYS0020153152  NCBI: 1553680  Observation.org: 22493  Open Tree of Life: 3365251  Laji.fi: MX.194716 
Cerambyx fasciculatus:  Wikidata: Q109603264  GBIF: 4999291
Okamonnit

| Okamonnit |
| --- | --- |
 Suklaaokamonni (Acanthodoras spinosissimus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Okamonnit Doradidae  Bleeker, 1858
Katso myös
   Okamonnit Wikispeciesissä   Okamonnit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Okamonnit, aikaisemmalta nimeltään kaivautujamonnit (Doradidae) on monnikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Etelä-Amerikasta. Eräitä heimon lajeja pidetään akvaariokaloina.
Lajit ja anatomia

Okamonnien heimoon kuuluu lähteestä riippuen 30–35 sukua ja 72–90 lajia. Suurin osa heimon lajeista on kooltaan noin 10–cm pitkiä. Pienin laji banjo-okamonni (Physopyxis lyra) kasvaa harvoin yli 3,5 cm, suurimmat lajit, kuten voivat saavuttaa jopa 100–120 cm:n pituuden. Tällaisia ovat esimerkiksi kiviokamonni (Lithodoras dorsalis) ja mustaokamonni (Oxydoras niger). Ruumiinrakenteeltaan okamonnit ovat tukevahkoja ja heimon kaloille tyypillistä on kyljen luulevyt, joissa on piikkejä. Myös selkä- ja rintaevissä on piikit ja useimmilla lajeilla on rasvaevä. Okamonnilajien kuonossa on 3 viiksisäieparia. Okamonnit voivat tuottaa uimarakollaan raakkuvia tai kurnuttavia ääniä, kun ne nostetaan ylös vedestä.
Levinneisyys ja elintavat

Okamonnilajeja tavataan Etelä-Amerikasta Atlanttiin laskevista joista. Suurin osa lajeista elää Perussa, Brasiliassa ja Guyanassa sekä Ranskan Guayanassa. Heimon kalat ovat pääasiassa yöaktiivisia. Okamonnilajien ravintoa ovat maatuva kasviaines, vetten tippuvat hedelmät, vesihyönteiset, nilviäiset ja pienemmät kalat. Niiden lisääntymisbiologia on huonosti tummettua.
Oksamidi

| Oksamidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Etaanidiamidi
CAS-numero:  471-46-5
PubChem CID:  10113
SMILES:  C(=O)(C(=O)N)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H4N2O2
Moolimassa:  88,072 g/mol
Sulamispiste:  419 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,667 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,3 g/l (20 °C)
Oksamidi (C2H4N2O2) on amideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa lannoitteena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa oksamidi on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vain niukasti veteen ja huonosti myös orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin tai dietyylieetteriin. Oksamidin sulamispiste 419 °C on poikkeuksellisen korkea, mutta voimakkaasti kuumennettaessa yhdiste alkaa hajota jo ennen sitä noin 350 °C:n lämpötilassa. Oksamidi hydrolysoituu veden vaikutuksesta ensin ammoniakiksi ja oksaamihapoksi ja edelleen ammoniakiksi ja oksaalihapoksi.
Oksamidin valmistukseen käytetään kahta menetelmää. Yleisin tapa on vetysyanidin hapetus disyaaniksi ja disyaanin hydrolyysi. Katalyyttinä käytetään happoa tai kuparinitraattia. Toinen menetelmä on dietyylioksalaatin tai dimetyylioksalaatin ja ammoniakin reaktio.
Oksamidia käytetään hitaasti typpeä vapauttavana lannoitteena jauheena tai rakeina yhdessä urean kanssa tai urean sijasta. Oksamidia käytetään myös muiden yhdisteiden valmistukseen ja nitroselluloosaa stabiloivana aineena.
Osmo K. Oksanen

Osmo Kalervo Oksanen (3. joulukuuta 1916 – 12. joulukuuta 1978) oli suomalainen mainosgraafikko, joka tunnetaan erityisesti tuotteliaana elokuvajulisteiden suunnittelijana 1950-luvulta. Hän teki paljon julisteita ja muuta mainosgrafiikkaa myös Valtionrautateille.
Oksanen valmistui Taideteollisuuskeskuskoulusta 1945. Hän jakoi yhteisen työhuoneen Raimo Raimelan kanssa aina vuoteen 1964 asti, jolloin siirtyi työhön mainostoimistoon ja jäi eläkkeelle 1977. Oksanen ja Raimela suunnittelivat messuosastoja Suomen Messuille ja maalasivat 1940–1950-luvuilla lähes viikoittain uusia mainostauluja Lasipalatsin Bio Rexin katolle. Oksanen teki paljon myös painettuja julisteita muun muassa elokuviin Tuntematon sotilas, Sven Tuuva, Syntipukki, Evakko ja Punainen viiva. Oksanen sai Suomen Filmikamarin vuosittaisen elokuvajulistepalkinnon neljästi peräkkäin 1956–1959.
Unto Oksanen

Unto Ensio Oksanen (27. huhtikuuta 1922 Kouvola – 25. heinäkuuta 1984)  oli suomalainen mäkihyppääjä.
Kouvolan Hiihtoseuraa edustanut Oksanen voitti ainoan Suomen mestaruutensa lähes 34-vuotiaana Nokialla 1956. Hänen taakseen jäivät muun muassa samana vuonna Cortina d'Ampezzossa olympiamitalin voittaneet Aulis Kallakorpi (kolmas) ja Antti Hyvärinen (kuudes). Oksanen sijoittui tammikuussa hypätyssä olympiakatsastuksessa yhdeksänneksi eikä päässyt olympialaisiin. Maaliskuussa 1956 hän kilpaili Kulmin lentomäessä ja hyppäsi ennätyksekseen 103 metriä. Kulmissa hän sijoittui 9:nneksi, 11:nneksi ja 12:nneksi, ja kolmen osakilpailun yhteispisteissä hän oli 12:s.
Ulkomailla Oksanen voitti Ranskassa Morezin kilpailun vuonna 1955. Holmenkollenilla hän sijoittui viidenneksi vuonna 1954. Suomen mestaruutensa lisäksi hän saavutti vuonna 1952 SM-pronssia.
Oksanen kuului Kouvolan Hiihtoseuran johtokuntaan neljä vuotta. Hänelle on myönnetty Suomen Urheilun hopeinen ansiomitali. Ammatiltaan Oksanen oli autoilija.
Okahammashai

| Okahammashai |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Luomihaikalat  Carcharhiniformes
Heimo::  Okahammashait Pseudotriakidae  Gill, 1941
Suku::  Pseudotriakis  Brito Capello, 1868
Laji::  microdon
Kaksiosainen nimi
 Pseudotriakis microdon  Brito Capello, 1868 
 Okahammashain levinneisyys
Katso myös
   Okahammashai Wikispeciesissä   Okahammashai Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Okahammashai (Pseudotriakis microdon) on luomihaikaloihin kuuluva suurehko kalalaji. Se on okahammashaiden heimon (Pseudotriakidae) ainoa laji. Joskus samaan heimoon luetaan kuitenkin myös okahammashain läheinen sukulaislaji hoikkanauhahai (Gollum attenuatus).
Anatomia

Okahammashai on melko suurikokoinen hai. Koiras voi kasvaa noin 2,7 metrin mittaiseksi ja naaras vielä pidemmäksi, noin 3 metrin pituiseksi. Okahammashain etummainen selkäevä on pitkä ja matala ja taaempi kolmiomainen. Silmät ovat soikeat ja luomet alkeelliset. Silmien takana sijaitsevat hengitysaukot ovat lajilla suuret. Okahammashain suu on suuri ja ulottuu silmien taakse. Suun hammasriveissä voi olla 200 hammasta. Hampaat ovat pieniä ja teräviä ja laji syö kaloja ja selkärangattomia eläimiä. Evät ja hain iho ovat pehmeät ja väritykseltään se on ruskehtavan harmaa.
Okahammashainaaras on ovovivipaarinen. Poikaset siis syntyvät elävinä ja ovat noin 70–140 cm pitkiä. Poikasia on tyypillisesti kahdesta neljään. Okahammashain poikaset ovat ainoita haita eräiden sillihaikaloihin kuuluvien lajien poikasten lisäksi, jotka syövät hedelmöittymättömät munasolut vielä ollessaan kohdussa.
Levinneisyys

Okahammashaita tavataan hyvin laikuttaisesti kaikista valtameristä. Sitä tavataan pääasiassa Atlantin länsi- ja eteläosissa, Islannin lähistöltä, Tyynellä valtamerellä Uuden-Seelannin ja Japanin, Kiinan ja Taiwanin rannikkoseuduilta. Okahammashai on syvän veden kala ja elää yleensä 200–1 890 metrin syvyydessä merenpinnasta.
Okahammashait ovat rauhallisia eivätkä hyökkää ihmisten kimppuun. Okahammashaikannan koosta ja elintavoista ei ole tarkkaa tietoa ja IUCN luokittelee sen puutteellisesti tunnetuksi. Toisinaan okahammashaita saadaan sivusaaliina kalastettaessa trooleilla ruijanpaltaita (Hippoglossus hippoglossus) tai keltarousseja (Hoplostethus atlanticus). Laji on esiintymisalueillaan niin harvinainen, että sen kalastamisella ei ole juurikaan taloudellista merkitystä. Laji on kuitenkin niin harvinainen ja hitaasti lisääntyvä, että arvokkaampien kalalajien sivusaaliina kiinnijääminen on uhka lajille. Okahammashain liha on syötävää ja myös sen eviä ja rustoja voidaan hyödyntää.
Oka-ahven

| Oka-ahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Oka-ahvenet  Rachycentridae
Suku::  Rachycentron  Kaup, 1826
Laji::  canadum
Kaksiosainen nimi
 Rachycentron canadum  (Linnaeus, 1766) 
Katso myös
   Oka-ahven Wikispeciesissä   Oka-ahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Oka-ahven (Rachycentron canadum) on ahvenkaloihin kuuluva kalalaji, jota tavataan kaikista valtameristä lämpimistä vesistä. Se on oka-ahventen heimon (Rachycentridae) ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Oka-ahven on pitkä ja ruumiinmuodoltaan solakka ja litteäpäinen kala. Se kasvaa yleensä noin 1,1 metrin mittaiseksi, mutta suurimmillaan oka-ahven voi saavuttaa 1,5–2 metrin pituuden ja lähes 70 kg:n painon. Oka-ahvenen selässä on kuudesta yhdeksään terävää piikkiä ennen pitkää selkäevää ja myös peräevä on pitkä. Pyrstöevä kalalla on kuunsirpinmuotoinen. Väriltään oka-ahven on kyljistään ruskea ja kyljissä on myös kaksi tai kolme hopeanharmaata raitaa.
Levinneisyys ja elintavat

Oka-ahventa tavataan trooppisista ja subtrooppisista vesistä Atlantin länsisosissa Kanadan etelärannikolta Argentiinaan, Atlantin itäosista Afrikan rannikolta, Intian valtamerestä ja Tyyneltämereltä Japanista Australiaan ulottuvalta alueelta. Kala elää lähellä koralliriuttoja, mangrovea kasvavilla rannoilla, lähellä muta- ja hiekkapohjia sekä avomerellä usein kelluvien esineiden läheisyydessä. Niitä tavataan usein paholaisrauskujen läheisyydestä, joskaan syytä tähän ei tiedetä. Oka-ahvenet liikkuvat sekä yksikseen että pieninä ryhminä. Laji syö kaloja, äyriäisiä ja pääjalkaisia. Kala kutee lämpimien kuukausien aikana.
Viljely

Oka-ahven on hyvä ruokakala ja myös suosittu urheilukalastuksen kohde. Sitä viljellään erityisesti Kiinassa ja Taiwanissa, mutta myös Yhdysvalloissa ja Brasiliassa. Viljelyssä on otettava huomioon, että poikaset tarvitsevat suolaista vettä kehittyäkseen ja lämpötilan on oltava riittävä. Oka-ahventa myydään tuoreena, savustettuna ja pakastettuna.
Oksaruostenahikas

| Oksaruostenahikas |
| --- | --- |
 Oksaruostenahikas (Phaeomarasmius erinaceus)
Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Elinvoimainen
 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Inocybaceae
Suku::  Ruostenahikkaat Phaeomarasmius
Laji::  erinaceus
Kaksiosainen nimi
 Phaeomarasmius erinaceus  (Pers.) Scherff. ex Romagn. 
Synonyymit
 Agaricus erinaceus Pers. 
Katso myös
   Oksaruostenahikas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oksaruostenahikas (Phaeomarasmius erinaceus) on ruostenahikkaiden sukuun kuuluva ruskeaitiöinen sieni. Sen siirottavasuomuinen ja ruosteenruskea lakki on 0,5–1,5 cm leveä. Sen vaaleat tai ruskeat heltat ovat tasatyvisiä. Yhdestä kahteen senttimetrin pituinen jalka on tiheäsuomuinen ja lakinvärinen. Oksaruostenahikas kasvaa metsissä ja pensaikoissa etenkin pajujen kuolleilla oksilla ja ohuilla rungoilla. Se on yleinen.