stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eräjärvi
Historia

Längelmäveden ja Eräjärven rannoilta on löydetty useita kivikaudelta peräisin olevia esineitä, enimmäkseen erilaisia talttoja ja niiden palasia. Pysyvä asutus syntyi Eräjärvelle Kangasalta käsin. Vuoden 1540 maakirjan mukaan Eräjärvellä oli 12 veroa maksavaa taloa. Seudun suurin maatila on ollut Vetterkullan kartano, joka on 1700-luvulta lähtien ollut useiden aatelissukujen hallussa.
Längelmäveden Eräpyhän niemellä sijaitsee kiviraunio, niin sanottu Nunnankirkko. Paikalle on Eräjärven kirkonkylästä matkaa liki kymmenen kilometriä, ja se on helpoimmin tavoitettavissa veneellä. Nunnankirkko on paikkakuntalaisten antama nimi niemen kärjessä olevalle kivirakennelmalle, joka on pyöreistä kivistä muinoin koottu merkkipaikka. Paikkaa 1900-luvun alkuvuosina tutkinut historioitsija Hjalmar Appelgren-Kivalo on arvellut, että siellä käyneet eränkävijät ovat uhranneet metsän ja veden haltijoille saadakseen hyvän saaliin tai kiitokseksi siitä. Nimen loppuosa "pyhä" voi viitata tärkeään rajapaikkaan, ja Eräpyhä merkinnee siten Satakunnan ja Hämeen eräalueiden välistä rajaa. Eräpyhän kallionhuippu ulottuu 159 metrin korkeuteen merenpinnasta ja se on jo kauan ollut tunnettu näköalapaikka. Lehtisaaresta puolestaan on löydetty iältään määrittelemätön lapinraunio.
Eräjärvi tuli Oriveden saarnahuonekunnaksi vuonna 1687, jolloin myös valmistui ensimmäinen saarnahuone. Oman papin Eräjärvi sai vuonna 1751. Eräjärvestä tuli Oriveden kappeliseurakunta vuonna 1785 ja itsenäinen seurakunta vuonna 1914. Eräjärven puukirkko rakennettiin Mats Åkergrenin johdolla vuonna 1821.
Eräjärven vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1962.
Eräjärvelle asutettiin jatkosodan jälkeen Kivennavan siirtoväkeä.
Eräjärvi nykyään

Tällä hetkellä Eräjärvellä on noin 900 asukasta. Kesäisin väkiluku kaksinkertaistuu kesäasukkaiden myötä. Suurimmillaan väkiluku oli vuonna 1950, jolloin asukkaita oli 2136.
Eräjärvellä julkaistaan omaa kylälehteä, Purkiaista, kerran viikossa.
Kylällä toimii mm. 2000-luvun alussa rakennetut kyläkoulu ja kirjasto sekä kauppa (Sale).
Sijainti

Eräjärvi sijaitsee Pirkanmaalla Längelmäveteen kuuluvien Enonselän ja Ristiselän itärannalla. Paikkakunnan keskellä oleva järvi on antanut nimensä sitä ympäröiville alueille. Nimi Eräjärvi viittaa seudun historiaan pirkkalaisten eränkäyntialueena vesistöreitin varrella. Pyhäjärvestä pääsee vesitse Kangasalan nykyisen kirkon seutuville, mistä Längelmävettä pitkin on yhteys Eräjärvelle. Kirkonkylä sijaitsee kaakkoon Oriveden kaupungin keskustasta. Sen halkaisee yhdystie 3260, jota pitkin kaupungin keskustaan kertyy matkaa 19 kilometriä ja Kuhmalahden kirkonkylään 10 kilometriä. Tampereelle on Oriveden kautta 60 kilometriä.
Kylät

Eräpyhä, Eräjärvi (kirkonkylä), Hietalahti, Hirtolahti, Järvenpää, Kallio, Kauppila, Koivumäki, Koppala, Kortelahti, Kotiniemi, Kuivanen, Leväslahti, Peltomaa, Perhontausta, Rantala, Rekola, Retuta, Rönni, Sinijärvenkulma, Tiensivu, Uiherla, Vedentausta, Vetterkulla, Vihasjärvi
Vuosien 1960 ja 1970 taajamarajauksissa Eräjärven ainoa taajama oli kirkonkylä, jossa oli 244 asukasta vuonna 1960 ja 229 asukasta vuonna 1970. Sitä ei enää nykyään lasketa taajamaksi.
Maasto

Eräjärven maasto on kumpuilevaa, metsät ovat hyvälaatuisia seka- ja kuusimetsiä, jotka ovat pääosin yksityisten omistuksessa. Pinta-alasta noin viidennes on viljelysmaata. Eräjärven pellot ovat olleet hyviä viljelysmaita, joita kivisyyskään ei ole suuresti haitannut. Alueen huomattavia liuske- ja graniittiesiintymiä on hyödynnetty jo vuosikymmeniä ja se onkin tarjonnut työtä ja toimeentuloa useille perheille. Paikkakunnan vaihtelevasta maaperästä on löydetty harvinaisiakin mineraaleja. Alueen keskiosassa esiintyy runsaasti harmaata graniittia, joka paikoin on karkearakeista eli pegmattia. Pohjoisessa kulkee liuskekivivyöhyke eli fylliittialue ja etelässä on kiillegneissiä.
Väestö

Työikäisestä väestöstä suurin osa työskentelee Eräjärven alueella. Eräjärvellä sijaitsevista työpaikoista kaksi kolmasosaa on alkutuotannossa, neljännes jalostuksessa ja vajaa kymmenesosa palvelualalla. Huomattavan moni eräjärveläinen käy Oriveden ulkopuolella työssä (mm. Tampereella ja Sahalahdella). Näiden henkilöiden määrä on selvästi suurempi kuin Oriveden keskustassa käyvien lukumäärä. Eräjärven koulussa oppilaita on yhteensä 65.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Eräjärven väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
| Eräjärven väestönkehitys 1880–1970 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 1 414 | 1 414 |
| 1890 | 1890 |    | 1 637 | 1 637 |
| 1900 | 1900 |    | 1 861 | 1 861 |
| 1910 | 1910 |    | 1 959 | 1 959 |
| 1920 | 1920 |    | 1 898 | 1 898 |
| 1930 | 1930 |    | 2 019 | 2 019 |
| 1940 | 1940 |    | 1 879 | 1 879 |
| 1950 | 1950 |    | 2 136 | 2 136 |
| 1960 | 1960 |    | 1 854 | 1 854 |
| 1970 | 1970 |    | 1 509 | 1 509 |
Lähde: Tilastokeskus.
Kulttuuri

Eräjärven Työväen näyttämö ry. toimii aktiivisesti ja vuosittain nähdäänkin peräti kaksi ensi-iltaa. Ensimmäinen alkuvuodesta Tupateatterissa Eräjärven Seuratalolla, toinen kesällä Rönnin kesäteatterissa. Näyttelijäryhmässä näyttelee eri ikäisiä paikallisia, ja lähialueilta tulevia teatteriharrastajia. Ohjaajina Eräjärven teattereissa viime vuosina ovat toimineet mm. Perttu Pesä sekä Jarmo Skön.
Rönnin Huvikeskuksessa on tanssittu tansseja jo vuodesta 1949 lähtien. Tanssiperinne jatkuu yhä, kesäisin tansseja on joka lauantai. Rönnillä käy esiintymässä joka kesä lukuisia Suomen eturivin iskelmäartisteja. Rönnillä järjestetään myös paljon muita tapahtumia kesän aikana.
Kotiseutuyhdistys Eräjärvi-Seura ry on monipuolinen ja aktiivinen toimija eräjärveläisen ja orivesiläisen kulttuuriperinnön ylläpitäjänä. Eräjärvi-seura ry on rekisteröity vuonna 1974. Osana toimintaansa se muun muassa tallentaa aluetta koskevaa muistitietoa, ylläpitää Eräjärven kivimuseota ja järjestää talkoita rakennusperinnön vaalimiseksi. Seura on kunnostanut testamenttilahjoituksena saamansa Rosellin talon rakennuksia kotiseutumuseon tiloiksi. Vuonna 2023 Eräjärvi-Seura ry palkittiin Pirkanmaan kulttuuriympäristöpalkinnolla pirkanmaalaisen kulttuuriympäristön hyväksi tekemästään työstä. Palkinnon myöntänyt Pirkanmaan maakuntamuseo toi myöntämisperusteina esiin Eräjärvi-Seuran Rosellin talon korjausprojektissa esiin tulleet korjausrakentamisen taidot, museokokoelmista ja pihapiiristä huolehtimisen sekä oman yhteisön arvostuksen. Seuran toiminnan katsottiin nojaavan kannustettavalla tavalla kulttuuriperinnön sukupolvia yhdistävään siteeseen, kotiseuturakkauteen sekä talkoohenkeen.
Merkittäviä tapahtumia Eräjärvellä ovat muun muassa Eräjärven markkinat ja tuhansia ihmisiä keräävä Rönnin Juhannus.
Kulttuuri > Murre

Eräjärven alueella puhutun kielen perustana on perihämäläinen murre, joka kuuluu hämäläismurteisiin. Perihämäläinen murrealue on hämäläismurteiden keskeisin alue. Perihämäläisellä murteella on 19 tyypillistä hämäläistä murrepiirrettä.
Kuuluisia eräjärveläisiä

Jussi Lehtinen (1883–1937), kansanedustaja
Matti Tanila, MM-kynnöistä hopeaa 1994, SM-kyntömestari
Jukka Tilsa (s. 1961), sarjakuvapiirtäjä
Mats Åkergren (1752–1839), kirkonrakentaja
Julkisia tunnustuksia

Eräjärvi valittiin Pirkanmaan vuoden kyläksi 2000.
Eräjärvi-seura ry palkittiin Pirkanmaan kulttuuriympäristöpalkinnolla vuonna 2023.
Aiheesta muualla

Nunnankirkko ja Eräpyhä esiteltynä Retkipaikka.fi -palvelussa
Suomenmaa 1 (toim. Hannu Tarmio, Pentti Papunen ja Kalevi Korpela), WSOY 1967, Porvoo  (kuntaesittelyosio ss. 140-143).
http://www.erajarvi.net
| n k Pirkanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Akaa  Hämeenkyrö  Ikaalinen  Juupajoki  Kangasala  Kihniö  Kuhmoinen  Lempäälä  Mänttä-Vilppula  Nokia  Orivesi  Parkano  Pirkkala  Punkalaidun  Pälkäne  Ruovesi  Sastamala  Tampere  Urjala  Valkeakoski  Vesilahti  Virrat  Ylöjärvi 
Entiset kunnat:  Aitolahti  Akaa  Eräjärvi  Ikaalisten epäitsenäinen kauppala  Ikaalisten maalaiskunta  Karkku  Keikyä  Kiikka  Kiikoinen  Kuhmalahti  Kuru  Kylmäkoski  Luopioinen  Längelmäki (osa)  Messukylä  Mouhijärvi  Mänttä  Pohjaslahti  Sahalahti  Suodenniemi  Suoniemi  Sääksmäki  Teisko  Toijala  Tottijärvi  Tyrväntö (osa)  Tyrvää  Vammala  Viiala  Viljakkala  Vilppula  Äetsä
Sujalan muinainen asuinpaikka

| Sujalan mesoliittinen asuinpaikka> Sijainti |
| --- | --- |
 Sujalan mesoliittinen asuinpaikka
Koordinaatit:  69°42′52.97″N, 27°31′36.34″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  asuinpaikka
Merkitys:  Suomen varhaisimpia asuinpaikkoja
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sujalan asuinpaikka on vuonna 2002 Utsjoen Vetsijärveltä löydetty Pohjois-Suomen varhaisin pioneeriasuttajien asuinpaikka. Sen käyttäjät on pystytty liittämään idästä tulleeseen muuttoliikkeeseen, sillä kaivausalueelta löydetyt säleet ja säle-esineet on valmistettu Kundan tai Butovon kulttuurin käyttämällä tekniikalla. Leiripaikalta löydetyn orgaanisen materiaalin ajoitukset ovat 8300–8200 eaa., joten asuinpaikka kuuluu varhaiseen mesoliittiseen kauteen.
Arkeologiset havainnot

Löytöpaikka sijaitsee nykyisen Vetsijärven rannalla, muinaisen Vetsijärven saaressa. Elinkeinona olivat ilmeisesti peuranmetsästys ja vähemmässä määrin linnustaminen; kalastuksesta ei ole mitään näyttöä, vaikka sijainnin perusteella sitäkin voisi olettaa harjoitetun. Asuinpaikalla on ilmeisesti ollut lyhytaikainen metsästysleiri, sillä löytöjen levintä on pieni ja tiivis eikä kiinteistä rakenteista ole merkkejä. Kaivauksissa havaittiin alueella nokista likamaata, jonka joukosta löytyi palaneita luunmurusia. Kivestä iskettyjä, esineiden valmistukseen käytettyjä pitkiä ja ohuita kivisäleitä ja niiden tuottamisen yhteydessä syntynyttä jätettä oli runsaasti, samoin säleistä työstettyjä kiviesineitä. Kivilöytöjen levinnästä ja nokimaan sijainnista päätellen paikalla on sijainnut pyöreäpohjainen asumus, mahdollisesti kartiomainen teltta tai kota, halkaisijaltaan noin 3,5 metriä). Asumuksen oviaukko osoitti lounaaseen . Kiviesineiden materiaalina oli sertti. Esineiden joukossa oli muun muassa veitsiä, säleitä, kaapimia, uurtimia ja ruodollisia nuolenkärkiä. Tämän aikakauden kohteissa usein esiintyviä poikittaisiskulla teritettyjä kirveenteriä ei löydetty .
Kaivauksen materiaalin ajoittamiseksi tutkittiin puuhiiltä (9265±65 BP (Hela-1102), 9140±60 BP (Hela-1441) ja 9240±60 BP (Hela-1442)) ja palanutta luuta (8940±80 BP (Hela-1103) ja 8930±85 BP (Hela-1104). Ajoitukset on ilmoitettu radiohiilivuosina, ja ne tulee kalibroida kalenteri-iän saamiseksi. Puuhiilet antavat ajoitukseksi 8640-8250 eaa. ja luunpalat 8260-7790 eaa. Asuinpaikan ajoitukseksi on päädytty arvioimaan 8300–8200 eaa., koska koivuksi tunnistettu puu saattoi olla kaadettaessa jo sata vuotta vanhaa, muttei olisi säilynyt havupuun tapaan kelona eikä ole todennäköistä, että puu ja luu olisivat peräisin selektiivisesti kahdesta eri asutusvaiheesta .
Asukkaat ja naapurit

Sujalan ihmiset ovat todennäköisesti tulleet Lappiin idän suunnalta. Heidän kivenkäsittelytekniikkansa on peräisin piitä kiviraaka-aineenaan käyttäviltä ryhmiltä. Se, että tämä niin sanottu painallussäletekniikka oli säilynyt Sujalan asukkailla vaikka heidän matkansa Lappiin kulki tuhat kilometriä leveän Fennoskandian kilven yli viittaisi siihen, että matka tapahtui yhden sukupolven aikana, sillä matkan varrella ei olisi ollut mahdollista siirtää tekniikan vaatimaa tietotaitoa seuraaville sukupolville tarkoitukseen soveltuvan raaka-aineen puuttuessa. Sujala itse ei kuitenkaan välttämättä ollut tämän ryhmän ensimmäisiä asuinpaikkoja Lapissa, sillä sen kiviraaka-aine saattaa olla peräisin Pohjois-Norjasta.
Utsjoen pohjoispuolella Jäämeren rannikolla vaikuttivat Komsan kulttuuriin kuuluneet ihmiset. Näiden esineistö poikkesi löytöpaikan esineistä niin paljon, etteivät ryhmät voineet edustaa samaa teknologista traditiota. Komsan kulttuurin esineissä näkyy edelleen Ahrensburgin kulttuurin kuuluvia työstötekniikan piirteitä. Pohjoisesta Ruotsin Lapista ei ole merkkejä varhaismesoliittisesta asutuksesta, sillä alue oli viimeisenä jääkauden jälkeisen mannerjäätikön peitossa ja sen ihmisasutuksen kannalta välttämättömät luonnon resurssit (kasvillisuus ja eläimistö) kehittyivät vasta myöhemmin.
Sujalan esineistön kivimateriaali vaikuttaa olevan peräisin Norjan Varangin niemimaalta, noin 60–100 kilometrin päästä, Jäämeren rannikolta. Tämä viittaa siihen, että vuotuista liikkumista erilaista ravintoa tarjoavien asuinpaikkojen välillä tehtiin ainakin näiden paikkojen välillä. Rannikolla saattoi siten olla Sujalan väestölle tuttua väkeä, jonka kanssa saattoi asioida tai elää.
Sujalan asuinpaikalla Vetsijärven rannalla on kaksi vapaa-ajan käytössä olevaa erämaatukikohtaa ja sinne johtaa maastoliikennetie.
Asuinpaikan muinainen ympäristö

Muinainen Vetsijärvi oli 8300–8200 eaa. muutaman metrin korkeammalla ja nykyinen ranta oli silloin saarena. Se oli asuinpaikkana hyvä, sillä saareen eivät pedot uskaltaneet kovin röyhkeästi tulla. Jääkauden jälkeinen mannerjäätikkö oli sulanut paikalta pois lukuun ottamatta joitakin läheisiä jäätiköitä. Jääkenttien pohjoisreuna sijaitsi kaukana etelässä Ruotsin puolella.
Jäätikön sulamisen jälkeen noin 1000 v. aiemmin kasvit valtasivat paljaan maan. Ensin saapuivat ainakin marunat, pajut ja kanervat. Nämä syrjäytyivät osittain vaivaiskoivun ja variksenmarjan tieltä. Vaikutelma, joka oli tundramainen, muuttui ennen asukkaiden saapumista, kun koivu metsitti seudun. Ilmaston lämpötila oli silloin jo yli nykypäivän vuotuisen keskilämpötilan.
Tundravaiheessa seudulla eli muun muassa pieniä jyrsijöitä, naaleja, kärppiä ja tunturipeuroja. Metsien lisääntyessä mukaan tulivat jänikset, sudet, ketut ja saukot. Linnut mainitaan harvoin näissä yhteyksissä, mutta niiden voi olettaa saapuvan paikalle ensimmäisinä kasvien mukana.
Aiheesta muualla

Rankama, Tuija & Kankaanpää, Jarmo: First Preboreal inland site in North Scandinavia discovered in Finnish Lapland. Antiquity Vol 78 No 301 September 2004.
Rankama, Tuija & Kankaanpää, Jarmo: History and Prehistory of Lake Vetsijärvi. In A.E.K. Ojala (ed.), Quaternary studies in the northern and Arctic regions of Finland. Geological Survey of Finland Special Paper 40: 113–121, 2005.
Rankama, Tuija & Kankaanpää, Jarmo: First evidence of eastern Preboreal pioneers in arctic Finland and Norway. Quartär 58: 183–209, 2011.
Arkeologiapäivät 2005: Säleitä ja säletekniikkaa Utsjoen Vetsijärveltä. Kankaanpää & Rankama. Suomen arkeologinen seura r.y.
Uudenkaupungin Työvene

| Uudenkaupungin Työvene Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  Osakeyhtiö
Toimitusjohtaja:  Harri Putro
Puheenjohtaja:  Pertti Tapani Vuorinen
Kotipaikka:   Uusikaupunki, Suomi
Toimiala:  Laivojen ja kelluvien rakenteiden rakentaminen
Liikevaihto:   29,9 milj. € (2012)
Liikevoitto:   2,8 milj. € (2012)
Henkilöstö:  67 (2012)
Emoyhtiö:  Summa Defence
Kotisivu:  www.tyovene.com
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuva Uudenkaupungin satamasta. Autonkuljetusalus M/S Isar Highwayn takana näkyy Uudenkaupungin Työveneen telakkanosturit.
Uudenkaupungin Työveneen rakentama Vartiolaiva Tavi Sipoon edustalla.
Suomen tasavallan presidentin käytössä oleva Kultaranta VIII -edustusvene.
Suomen Meripelastusseuran pelastusristeilijä Jenny Wihuri valmistui vuonna 1999.
Uudenkaupungin Työvene Oy on vuonna 1987 perustettu Uudessakaupungissa sijaitseva laivanrakennusyhtiö. Se on rakentanut muun muassa monitoimialuksia, vartiolaivoja ja losseja. Yritys rakentaa pienistä alumiinisista työveneistä enimmillään 100 metrin pituisiin laivoihin. Yrityksen tuotanto perustuu lähinnä viranomaiskäyttöön tuleviin aluksiin, joista osaa on rakennettu myös pieninä sarjatuotantoerinä.
Yrityksen nimi oli 30. joulukuuta 2003 saakka UTV Holding Oy.
Tuotantotilat

Uudenkaupungin Työvene sijaitsee Uudenkaupungin sataman eli Hepokarin sataman alueella.
Telakan rakennusalusta on enimmillään 100 metrin pituinen, ja sillä sijaitsee neljä 36 tonnin nosturia. Varustelulaitureita on 400 metriä, ja niillä on kaksi 20 tonnin ja yksi 10 tonnin nosturi. Telakka-alueella sijaitsevat seuraavat päätuotantotilat:
terästuotanto 3 500 m2
alumiinituotanto 1 300 m2
varusteluhalli 530 m2
maalaushalli 400 m2
varastot 1 250 m2 ja 600 m2
sekä varustelu-, putki- ja puusepänverstaat 1 800 m2 ja 500 m2
30 × 12 metrin kokoiset lohkot voidaan valmistaa sisätiloissa.
Historia

Ennen vuotta 2001 Uudenkaupungin Työvene oli rakentanut muun muassa jäissä kulkevia kuttereita Puolaan ja öljyntorjunta-aluksen Venäjälle. Vuonna 2001 valmistui vedentutkimusalus Latviaan. Tuolloin yrityksen tärkein markkina-alue oli Itämeren ympärysvaltiot ja tuotannosta suuntautui vientiin 40 prosenttia. Yrityksen toimitusjohtaja Harri Putro kertoi vuonna 2001, Uudenkaupungin Työveneen etsivän erityisesti EU-alueen julkisia hankintoja. Telakkatukia ei yritys vielä tuolloin ollut saanut. Vuonna 2001 yritys oli rakentanut toimintansa aikana 129 alusta. Pienenä telakkana Uudenkaupungin Työvene on saanut uskottavuutta asiakkaiden silmissä, kun Wärtsilä on ollut mukana tarjousten tekemisessä ja rahoittajille on osoitettu toiminnan pitkäjännitteisyyttä vahvistamalla tasetta tuloksella.
Uudenkaupungin Työveneen rakentamia aluksia ovat muun muassa vuonna 1998 valmistunut 53,5-metrinen yhteysalus M/S Viggen, Suomen rajavartiolaitokselle rakennettu kolmen vartiolaivan sarja; vuonna 1999 valmistunut VL Telkkä, 2002 valmistunut VL Tavi ja 2004 valmistunut VL Tiira, vuonna 2003 valmistunut katamaraani-tyyppinen merenmittausalus Kaiku ja Suomen tasavallan presidentin vuonna 2008 valmistunut edustusvene Kultaranta VIII.
Lisäksi yritys myös korjaa aluksia. Se on peruskorjannut muun muassa Rajavartiolaitoksen vartiolaiva VL Uiskon ja VL Tursaan.
Uudenkaupungin Työvene siirtyi osakkeidenvaihdolla Summa Defencen omistukseen marraskuussa 2024.
Rakennettuja aluksia

Uudenkaupungin Työvene solmi lokakuussa 2007 rakennussopimuksen Suomen ympäristökeskuksen kanssa uudesta öljy- ja kemikaalivahinkojen torjuntaan erikoistuneesta monitoimialuksesta. Aluksen hankintahinta on 47 miljoonaa euroa. Aluksen pituus on 71 metriä ja se käyttöönotetaan maaliskuussa 2011.
Viron rajavartiolaitos tilasi huhtikuussa 2010 28,6 miljoonan euron arvoisen monitoimialuksen. Aluksen työllistävä vaikutus on 130 henkilötyövuotta ja se luovutetaan tilaajalle syksyllä 2012.
Varsinais-Suomen elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus tilasi vuoden 2011 alussa kaksi lossia. Alusten työllistämisvaikutukset olivat 50 henkilötyövuotta. Tilatut lossit on sijoitettu Paraisille Iniön ja Jumon saarten väliseen liikenteeseen, sekä toinen lossi sisävesille Saimaalle Puumalan kuntaan Kietävälään. Lossien pituus on 47,4 metriä, leveys 17,2 metriä ja syväys 1,5 metriä.
Aiheesta muualla

Uudenkaupungin Työveneen kotisivut (englanniksi)
Sormunen, Timo: Pientelakka pärjää ilman tukirahoja. Taloussanomat.  5.6.2001. Arkistoitu 29.4.2013.
Kapanen, Ari: Valtion auttama Masa-Yards tukee Kvaernerin kattilateollisuutta. Taloussanomat.  17.4.1998. Arkistoitu 29.4.2013.
Bulgar

Ortodoksikirkko vuodelta 1732 (nykyään Bulgarin museo) sekä ympärillä muutamia keskiaikaisia rakennuksia ja uusi minareetti.
Volgan Bulgaria ja sen ympärysvallat vuonna 1025.
Bulgar (tat. Болгар, Bolğar, tšuvassiksi Пăлхар) oli Volgan Bulgarian pääkaupunki 700-1400-luvuilla yhdessä Bilärin ja Nur-Suvarin kanssa. Se sijaitsi Volgan rannalla noin 30 km Kamajoen suusta ja noin 130 km nykyisestä Kazanista alavirtaan. Hiukan Bulgarista pohjoiseen sijaitsee uudempi kaupunki Bolgar.
Historia

Bulgarin alueella on ollut asutusta jo neoliitti-, pronssi- ja varhaisella rauta-ajalla, koska sen sijainti oli mainio Volgan korkealla rannalla. Ensimmäinen linnoitus alueella on ollut jo 300-600-luvulla.
Varhaisimmat bulgaarien asutukset alueelta on 700-800-luvuilta. Bulgar on ollut Volgan Bulgarian pääkaupunki ilmeisesti jo 700-luvulta lähtien. Bulgarin kaupungin syntymiseen vaikutti sen sijainti Kama- ja Volgajokien yhtymäkohdassa korkealla joentörmällä. Kaupunkiin syntyi Aga-basaari, joka oli Volgan Bulgarian tärkein kauppapaikka. Bulgar oli Rusin ja idän valtakuntien välisten kulkureittien risteys 700-luvun lopulta 1000-luvun alkuun asti. Sen kautta kulki lähes kaikki kauppa idän ja lännen välillä..
Historia > Viikingit Bulgarissa

Arabialainen kartantekijä Abu Zayd al-Balhi saapui vuonna 922 yhdessä kirjuri Ibn Fadlanin kanssa Bulgariin käännyttämään Volgan bulgaarit islaminuskoon. Bulgaarit omaksuivat islaminuskon, mutta heidän kanssaan olleet savasit eivät omaksuneet vaan lähtivät Volgan oikealle rannalle. Tällä matkalla Ibn Fadla kirjasi muistiin myös tapaamisensa rusien kanssa ja heidän tapojaan. Hänen mukaansa rusit ovat pitkiä kuin taatelipalmut, vaaleatukkaisia ja vereviä sekä likaisinta väkeä, mitä Allah on koskaan luonut. Rusit käyttivät ihan tolkuttomasti humalluttavia juomia..
Historia > Kaupankäynti

Bulgar oli Volgan Bulgarian tärkeimpiä kaupunkeja. Sen kautta kulki valtakunnan ulkomaankauppa. Se oli 900-1000-luvuilla noin 12 hehtaarin kokoinen. 1100-1200-lukujen vaihteessa se jäi jälkeen Biläristä ja Suvarista.
900-luvulla bulgaarit myivät tekemiään hienoja koruja, nahkoja, turkiksia, hunajaa sekä metalliesineitä. Bulgaarit kävivät kauppaa Kiinan, Bagdadin, Damaskoksen, Espanjan ja Skandinavian kanssa. Bulgarissa järjestettiin joka vuosi isot markkinat, joihin tuli kauppiaita kaikkialta. Monilla ulkomaisilla kauppahuoneilla oli siellä omia taloja ja katuja.
Bulgarin tärkeyttä korostaa myös se, että Sisilian kuningas Roger II:n kartantekijä Abu Abdillah Muhammad al-Idrisi piirsi karttaansa myös Bulgarin vuonna 1154.
Venäläisten jatkuvien hyökkäysten takia kuninkaat siirsivät pääkaupungin myöhemmin 1100-luvulla Biläriin.
Historia > Volgan Bulgarian valtakunnan loppu

Mongolit hävittivät Bilärin 1230-luvulla, ja 1236 he hävittivät myös Bulgarin. He päättivät kuitenkin rakentaa Bulgarin uudelleen. Sen jälkeen vanha pääkaupunki otettiin uudelleen käyttöön mongolien Kultaisen Ordan provinssin tai ruhtinaskunnan pääkaupungiksi. Mongolivallan aikana Bulgarista tuli menestyvä kaupunki, johon rakennettiin paljon huomattavia rakennuksia.
Tokhtamysh-Timur-sota oli Bulgarin historian käännekohta. Kultaisen Ordan kaani Bulaq-Temir tuhosi sen vuonna 1361 Timur Lenkin uhatessa häntä. Sen ryöstivät kerran venäläiset rosvojoukot sekä vielä kerran vuonna 1431 Moskovan ruhtinas Vasili II. Se oli muslimien uskonnollisena keskuksena vuoteen 1552 asti, jolloin Venäjän keisari Iivana Julma valloitti Kazanin kaanikunnan ja liitti sen Venäjän valtakuntaan.
Keisarivallan aikana vanhaan Bulgarin kaupunkiin asettui asumaan aatelittomia. Keisari Pietari Suuri laati ukaasin säilyttäkseen vanhat rauniot. Tämä oli ilmeisesti ensimmäinen venäläinen laki, jolla suojeltiin muinaismuistokohteita.
Historia > Pyhiinvaelluspaikka

Neuvostoaikana Bulgar oli paikallisen islamilaisen liikkeen keskuspaikka, ja sen nimi oli Pikku-Hadž. Tatarstanin ja muiden Neuvostoliiton tasavaltojen muslimit eivät voineet matkustaa pyhiinvaellukselle Mekkaan, joten he menivät Bulgariin..
Muistomerkit

Musta palatsi
Itäinen mausoleumi
Kaanien mausoleumi
Pohjoinen mausoleumi
Merkitys

Tataareille Bulgar oli keskiaikaisen Volgan Bulgarian pääkaupunki nimeltään Shahri Bolghar (tat. Шәһри Болгар, Şähri Bolğar), joka tarkoittaa "Bulgarin kaupunkia". Kaupunki on osa heidän kulttuuriperintöään, koska heille se on vanhan Kazanin kaanikunnan edeltäjä, minkä vuoksi on linkki nykyiseen Tatarstanin Tasavaltaan. Nykyisen Tatarstanin pääkaupunki on Kazan, mutta monille tataareille Bulgar on heidän vanha uskonnollinen pääkaupunki sekä edustaa islamilaista Bulgaria ennen kuin mongolit valloittivat Volgan Bulgarian valtakunnan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bulgar Wikimedia Commonsissa
Tabula Rogeriana, maailmankartta vuodelta 1154.
Hautakivi Bulgarissa.