stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nokia 3110

| Nokia 3110 |
| --- | --- |

Julkaistu:  1997
Käyttöverkot:  GSM 900
Mitat:  136 × 45 × 21 mm
Paino:  146 g
Värien lukumäärä:  1
Muisti:  250 nimeä puhelinluettelossa, ei muistikorttipaikkaa
Kamera:  ei
Radio:  ei
Musiikkisoitin:  ei
Valmiusaika:  30-70 h
Puheaika:  1 h 30 min - 2 h 45 min
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nokia 3110 on Nokian vuonna 1997 julkaistu matkapuhelin. Sen muotoilusta vastasi yhtiön silloinen muotoilujohtaja Frank Nuovo.
Ominaisuudet

Värit: musta, punainen
Ruusutiira

| Ruusutiira |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Lokit Laridae
Alaheimo::  Tiirat Sterninae
Suku::  Tiirat Sterna
Laji::  dougallii
Kaksiosainen nimi
 Sterna dougallii  Montagu, 1813 
Katso myös
   Ruusutiira Wikispeciesissä   Ruusutiira Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sterna dougallii dougallii
Ruusutiira (Sterna dougallii) on laajalle levinnyt tiiralaji. Sen nimi tulee pesintäajan punertavasta väristä.
Koko ja ulkonäkö

Ruusutiira on 38–39 cm pitkä ja noin 90 gramman painoinen. Sen erottaa parhaiten pesintäaikana vatsapuolen vaaleanpunaisesta väristä, josta myös sen nimi on peräisin. Pyrstö on haarainen ja pitkä, sitä koristavat reunasulat voivat olla 15 cm keskimmäisiä pyrstösulkia pidempiä. Ruusutiiran nokka on musta ja sen jalat ovat punertavat ja melko pitkät.
Levinneisyys

Ruusutiiraa tavataan etenkin Pohjois-Atlantilla, Britteinsaarilla, mutta myös ympäri maailmaa kuten Väli- ja Pohjois-Amerikassa ja Länsi-Afrikassa, joka on niiden talvehtimisalue kun ne muuttavat Euroopasta. Euroopan kanta on noin 3000 paria. Lintua on tavattu ainakin kerran Ruotsissa ja pari kertaa Tanskassa, mutta ei Suomesta. Laji on kaikkialla varsin vähälukuinen.
Elintavat

Ruusutiirat ovat puhtaita merilintuja. Ne muuttavat etelään heinä-elokuussa ja palaavat myöhään. Ruusutiirat saavat merestä ravinnokseen kaloja ja pieniä selkärangattomia. Ääntely on läpitunkevaa kriii ja pehmeämpää tjuvik.
Lisääntyminen

Ruusutiirat pesivät vasta kesäkuussa. Linnut pesivät yhdyskunnissa muiden tiirojen seurassa hiekka- ja kalliosaarilla. Pesä on syvennys maassa. Molemmat vanhemmat hautovat 1–3 munaa noin 21 vuorokautta. Poikaset tulevat lentokykyisiksi kuukauden vanhoina. Poikasia ja munia jää usein lokkien saaliiksi.
Ryhmän 12 alkuaine

Sinkkiä
Kadmiumia
Elohopeaa
Ryhmän 12 alkuaineilla eli sinkkiryhmän metalleilla tarkoitetaan alkuainetta, joka kuuluu jaksollisen järjestelmän kahdenteentoista ryhmään. Ryhmän 12 alku­aineita ovat sinkki, kadmium, elohopea ja kopernikium.
Kuten kaikilla muillakin ryhmillä, ryhmän 12 alkuaineille on yhteistä samanlainen uloimman  elektroni­kuoren rakenne, minkä takia ryhmän jäsenillä on joitakin samankaltaisia ominaisuuksia. Vaikka ne kuuluvat jaksollisen järjestelmän d-lohkoon, niitä ei yleensä lueta siirtymämetallien joukkoon, koska niillä toiseksi uloimman elektronikuoren kaikki d-orbitaalit ovat täysiä.
Elohopea on ollut tunnettu jo vanhalla ajalla. Myös eräät sinkkiä sisältävät metalliseokset kuten messinki ovat olleet tunnettuja jo varhain, mutta sinkki sellaisenaan tultiin tuntemaan vasta 1200-luvulla, ensin Intiassa.. Kadmiumin löysi Friedrich Strohmeyer vuonna 1817. Kopernikium on vasta 1990-luvulla keino­tekoisesti valmistettu lyhytikäinen radioaktiivinen alkuaine, joka kuuluu transuraanien ryhmään.
| Järj>  | Alkuaine | Elektronien määrä kuorilla |
| --- | --- | --- |
| 30 | Sinkki | 2, 8, 18, 2 |
| 48 | Kadmium | 2, 8, 18, 18, 2 |
| 80 | Elohopea | 2, 8, 18, 32, 18, 2 |
| 112 | Kopernikium | 2, 8, 18, 32, 32, 18, 2 |
Ominaisuuksia

Samoin kuin maa-alkalimetalleilla, on myös ryhmän 12 alku­aineilla kaksi elektronia uloimmalla elektroni­kuorellaan. Niillä on kuitenkin myös toiseksi uloimman elektronikuoren kaikki d-orbitaalit täysiä, mutta niissä olevat elektronit ovat niin vahvasti sidoksissa atomeihin, etteivät ne osallistu metallisidoksen muodostamiseen. Tämän vuoksi sidos jääkin näissä metalleissa heikoksi, mikä ilmenee niiden alhaisina sulamispisteinä.  Elohopean sulamispiste onkin kaikista metalleista alhaisin, −39 °C, ja se on ainoa tavallisissa lämpötiloissa nestemäinen metalli.
Yhdisteissä sinkki ja kadmium esiintyvät aina, elohopeakin tavallisimmin hapetusluvulla +II. Elohopealla esiintyy kuitenkin myös hapetusluku +I ionissa Hg22+, esimerkiksi elohopea(I)kloridissa eli kalomelissa Hg2Cl2.
Sinkki on ihmiselle tarpeellinen hivenaine. Kadmium ja elohopea sen sijaan ovat pieninäkin määrinä myrkyllisiä raskasmetalleja ja samalla vaarallisia ympäristömyrkkyjä.
| Merkki | Nimi | Järjestysluku | Atomipaino (u) | Tiheys 20 °C (g/cm3) | Sulamispiste (°C) | Höyrystymis­piste (°C) | Löytövuosi | Löytäjä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Zn | Sinkki | 30 | 635,38 | 7,13 | 419 | 907 | 1200-luvulla | Intiassa |
| Cd | Kadmium | 48 | 112,41 | 8,64 | 321 | 765 | 1817 | Friedrich Strohmeyer |
| Hg | Elohopea | 80 | 200,59 | 13,55 | −39 | 357 | esihistoriallinen | tuntematon |
| Cm | Kopernikium | 112 | 285 |  |  |  | 1996 | Peter Armbruster ja Sigurd Hofmann |
Tamara Rylova

| Mitalit> Maa:  Neuvostoliitto.Naisten pikaluistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Neuvostoliitto.Naisten pikaluistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Neuvostoliitto.Naisten pikaluistelu. Olympialaiset  | Maa:  Neuvostoliitto> Naisten pikaluistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Squaw Valley 1960 | 1 000 m |  |
| Yleisluistelun MM-kilpailut  | Yleisluistelun MM-kilpailut  | Yleisluistelun MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Sverdlovsk 1959 | yhteispisteet |  |
|  Hopeaa | Kuopio 1955 | yhteispisteet |  |
|  Hopeaa | Imatra 1957 | yhteispisteet |  |
|  Hopeaa | Kristinehamn 1958 | yhteispisteet |  |
|  Hopeaa | Östersund 1960 | yhteispisteet |  |
|  Pronssia | Borlänge 1956 | yhteispisteet |  |
|  Pronssia | Kristinehamn 1964 | yhteispisteet |  |
Tamara Nikolajevna Rylova (ven. Тамара Николаевна Рылова; 10. lokakuuta 1931 – 1. helmikuuta 2021) oli neuvostoliittolainen pikaluistelija. Hän voitti yhden maailmanmestaruuden ja useita muita MM-mitaleja sekä yhden olympiapronssin..
Rylova kilpaili yleisluistelun MM-kilpailuissa ensimmäisen kerran Östersundissa 1954 sijoittuen kahdeksanneksi. Tämän jälkeen hän oli seitsemän kertaa mitaleilla: hopealla Kuopiossa 1955, pronssilla Borlängessä 1956, hopealla Imatralla 1957 ja Kristinehamnissa 1958, maailmanmestarina Sverdlovskissa 1959, hopealla Östersundissa 1960 sekä pronssilla Kristinehamnissa 1964.
Ainoissa olympialaisissaan Squaw Valleyssä 1960 Rylova saavutti pronssia 1 000 metrillä sekä sijoittui neljänneksi 500 metrillä ja yhdeksänneksi 3 000 metrillä. Tammikuussa 1955 hän luisteli maailmanennätykset 500 metrillä (45,6) ja 1 000 metrillä (1.33,4). Hän voitti Neuvostoliiton mestaruuden vuosina 1955, 1957, 1959 ja 1960.
Ennätykset

| Matka | Aika | Paikka | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- |
| 500 m | 45,2 | Sverdlovsk | 1964 |
| 1 000 m  | 1.33,4 | Alma-Ata | 1955 |
| 1 500 m | 2.25,1 | Alma-Ata | 1962 |
| 3 000 m | 5.16,6 | Alma-Ata | 1960 |
| 5 000 m | 9.09,2 | Alma-Ata | 1955 |
Nokia 8310

| Nokia 8310 |
| --- | --- |

Julkaistu:  2001
Käyttöverkot:  GSM 900/1800
Mitat:  97 × 43 × 19
Paino:  84
Värien lukumäärä:  1
Muisti:  500 nimeä puhelinluettelossa
Kamera:  ei
Radio:  kyllä
Musiikkisoitin:  ei
Valmiusaika:  100–400 h
Puheaika:  2–4 h
Tiedonsiirto:  GPRS
Liitännät:  infrapuna
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nokia 8310 on Nokian mustavalkonäytöllä varustettu vuonna 2001 julkaistu matkapuhelin.
8310-malli oli ensimmäinen, joka tarjosi GPRS-tiedonsiirtomahdollisuuden.
Ominaisuudet

vaihdettavat värikuoret
pelit: Snake II, Bumper, Pairs II, Snowboard
Rymättylän vaakuna

Rymättylän vaakuna (1953–2008)
Rymättylän vaakuna oli Rymättylän kunnan tunnus, jonka silakat viittaavat vanhan saaristolais- ja kalastuspitäjän tärkeimpään elinkeinoon. Tähdet edustavat kunnan yhdeksää saarta, joissa on vanhastaan ollut pitäjän pysyvä asutus.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 14. joulukuuta 1953. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kaksi hopeista silakkaa hirsittäin alatusten, joiden saatteena yhdeksän viisisakaraista kultatähteä ryhmitettyinä 3+3+3”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Rymättylän kunta liittyi osaksi Naantalia yhdessä Merimaskun ja Velkuan kanssa.
Nokia 7100

| Nokia 7100 Supernova |
| --- | --- |
Valmistaja:  Nokia
Julkaistu:  2008
Käyttöverkot:  GSM 850/900/1800/1900, GPRS, EDGE
Mitat:  98 × 48,4 × 15 mm
Paino:  103,5 g
Näyttö:  2" TFT
Näytön kuvatarkkuus:  240 × 320 px
Värien lukumäärä:  65 tuhatta
Kamera:  1,3 MP
Radio:  FM-radio
Musiikkisoitin:  kyllä
Valmiusaika:  360 h
Puheaika:  3,5 h
Käyttöjärjestelmä:  Nokia S40
Tiedonsiirto:  Bluetooth 2.0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nokia 7100 Supernova on Nokian vuonna 2008 julkaisema matkapuhelin. Nokia 7100:ssa on 1,3 megapikselin kamera, mp3 -soittoäänet, kalenteri ja niin edelleen.
Puhelimessa ei ole muistikorttipaikkaa, ja sisäistä muistia on vähän yli 10 megatavua.
Nokia 7100 oli ensimmäinen Nokia-puhelin, jossa oli Nokian suunnittelema WAP 1.1 -selain.
Njala

| Njala |
| --- | --- |
 Naarasnjala
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Naudat
Suku::  Tragelaphus
Laji::  angasii
Kaksiosainen nimi
 Tragelaphus angasii  Gray, 1849 
 Njalan levinneisyys
Katso myös
   Njala Wikispeciesissä   Njala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Njala (Tragelaphus angasii) on nautojen alaheimoon kuuluva eteläisen Afrikan sorkkaeläinlaji.
Koko ja ulkonäkö

Naaraat ja urokset ovat hyvin erinäköisiä, sillä urokset ovat tummanruskeita ja niillä on 60–83 senttimetriä pitkät kierteiset sarvet. Urokset ovat myös tuuheaharjaisia kaulasta, vatsan alaosasta ja selästä, kun taas naaraat ovat uroksia vaaleamman ruskeita ja niiden raidat erottuvat paremmin. Naaraiden korvat ovat myös suuremmat. Tämän lisäksi naaraat ovat voimakasrakenteisempia ja niiltä puuttuvat myös sarvet. Urosten säkäkorkeus on 100–115 senttimetriä, naaraiden vain 80–100 senttimetriä. Painoa naaraalla on noin 60 kiloa ja uroksella jopa 140 kiloa.
Levinneisyys

Njalat elävät Namibiassa, Malawissa, Mosambikissa, Zimbabwessa Swazimaassa ja Etelä-Afrikan itäosissa.
Elinympäristö

Njalat elävät vesistöjä reunustavissa tiheiköissä ja miombo-savanneilla sekä jokivarsimetsissä alueilla, joissa on paljon puustoa.
Elintavat ja lisääntyminen

Njalanaaraat elävät vasojen kanssa pienissä ryhmissä. Urokset elävät yksikseen. Naaraat elävät suunnilleen 85 hehtaarin laajuisella alueella ja urokset 65 hehtaarin alueella. Njalaurokset eivät perusta reviirejä, mutta toisia uroksia kohdatessaan ne testaavat paremmuutensa pörhistämällä valkoisia selkäkarvojaan ja häntäänsä. Sarvia näytetään mutta niitä ei muuten käytetä, joten oikeita yhteenottoja ei ole. Vahvimmat urokset parittelevat naaraan kanssa sen paripäiväisen kiiman aikana, vasat syntyvät kuivana kautena seitsemän kuukauden kantoajan jälkeen. Poikaset vieroitetaan puolivuotiaina.
Njalojen vihollisia ihmisten lisäksi ovat isot petonisäkkäät ja vasoja vievät mm. kotkat ja paviaanit, joita njalat seuraavat kuivana kautena, paviaanien pudottaessa lehtiä maahan. Njalat ovat aina varuillaan: poikaset makaavat hiljaa ruohikossa kun emo on poissa. Njalat syövät ruohoa, lehtiä ja hedelmiä. Niiden elinikä on korkeintaan 16 vuotta. Laji ei ole uhanalainen ja se elää monella suojelualueella etenkin Etelä-Afrikassa, toisin kuin sen lähin sukulainen vuorinjala, joka elää Etiopiassa ja on uhanalainen.
Urosnjala
Nokipäätangara

| Nokipäätangara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Harmaatangarat Pseudospingus
Laji::  verticalis
Kaksiosainen nimi
 Pseudospingus verticalis  (Lafresnaye, 1840) 
Katso myös
   Nokipäätangara Wikispeciesissä   Nokipäätangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nokipäätangara (Pseudospingus verticalis)  on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Nokipäätangara voi kasvaa noin 15 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Nokipäätangaran pää ja niska ovat väriltään mustat. Päälaelta niskaan ulottuu tuhkanharmaa raita. Linnun selkä ja siivet ovat tumman harmaat ja rinta sekä vatsa vaaleamman harmaat. Nokipäätangaran silmien iiris on valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Nokipäätangaran levinneisyysalue ulottuu Venezuelan lounaisosista Perun pohjoisosiin. Lajin elinympäristöä ovat kosteat tiheät metsät ja pensaikot. Se liikkuu yleensä pareittain tai muutaman yksilön ryhminä ja voi liittyä sekaparviin. Nokipäätangaran ravintoa ovat hyönteiset ja marjat.
Nivalan seurakunta

| Nivalan seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Nivalan kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Oulun hiippakunta
Rovastikunta:  Kalajoen rovastikunta
Pääkirkko:  Nivalan kirkko
Perustettu:  1868
Jäsenmäärä:  9 081 (2021)
– Osuus asukkaista:  87,4 %
Kirkollisvero:  1,75 %
Kirkkoherra:  Sanna Jukkola
Verkkosivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nivalan seurakunta on Nivalan kaupungissa Pohjois-Pohjanmaalla toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Se kuuluu Oulun hiippakuntaan ja Kalajoen rovastikuntaan.
Nivalan seurakunta perustettiin Kalajoen seurakuntaan kuuluneena rukoushuonekuntana vuonna 1682. Vuonna 1802 se muutettiin kappeliseurakunnaksi, ja vuodesta 1838 lähtien se kuului kappeliseurakuntana Haapajärven seurakuntaan. Itsenäiseksi seurakunnaksi se tuli vuonna 1868.
Herätysliikkeet

Nivalan seurakunta kuuluu muun Kalajokilaakson tavoin herätysliikkeiden maantieteelliseen kohtaamisalueeseen. Nivala kuuluu vanhoillislestadiolaisuuden yhtenäiseen voimakaaseen kannatusalueeseen. Paikkakunnalla vaikuttaa myös uudenheräyksen lestadiolainen suuntaus. Nivalassa on voimakasta kannatusta myös herännäisyyden parissa. Herännäisyyden historialliset juuret sijoittuvat Nivalaan.
Papisto

Muun muassa seuraavat henkilöt ovat toimineet Nivalan seurakunnan kirkkoherroina:
Papisto > Kirkkoherrat

1876–1890: Gustaf Reinhold Petterson
1890–1893: vt. Josef Joakim Simelius
1893–1897: Erik Gustaf Julius Roschier
1898–1904: Klas Emil Hohenthal
1905–1923: Josef Fredrik Cajan
1925–1937: Lauri Mustakallio
1975–2004: Heikki Hurskainen
2005–2013: Martti Viljanen
2013–: Sanna Jukkola
Aiheesta muualla

Seurakunnan kotisivut
| n k Kalajoen rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Alavieska  Haapajärvi  Haapavesi  Kalajoki  Kärsämäki  Nivala  Oulainen  Pyhäjoki  Pyhäjärvi  Reisjärvi  Sievi  Ylivieska  |  |
| Entiset seurakunnat |  Himanka  Merijärvi  Rautio  |  |
Oulun hiippakunta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Nokitapakulo

| Nokitapakulo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tapakulot Rhinocryptidae
Suku::  Eugralla
Laji::  paradoxa
Kaksiosainen nimi
 Eugralla paradoxa  (Kittlitz, 1830) 
Katso myös
   Nokitapakulo Wikispeciesissä   Nokitapakulo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Nokitapakulo (Eugralla paradoxa) on tapakuloihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Nokitapakulo kasvaa 14–16 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää, selkä, siivet ovat tumman harmaat. Naama on muuta yläruumista vaaleampi. Nokitapakulon rinta ja vatsa ovat harmaat ja kyljet, alaperä ja pyrstön alapuoli ovat punaruskeat.
Levinneisyys ja elintavat

Nokitapakuloa tavataan Chilessä ja Argentiinan länsiosissa. Lajin elinympäristöä ovat kosteiden metsien ja metsien reunamaiden tiheiköt ja pensaikot. Lintu rakentaa oksista pallomaisen pesän, jonka sisäänkäynti on sivulla. Pesimäkausi on syyskuusta joulukuulle.
Ryssön linnoitus

Ryssön linnoitus on venäläisten Ryssön saarelle Pernajaan, nykyiseen Loviisaan, Isonvihan aikana vuonna 1713 rakentama linnoitus.
Isonvihan aikana, keväällä 1713 venäläiset nousivat maihin Pernajanlahdella silloiselle Risön saarelle, ruotsalaisten Kymijoen puolustuslinjan selustaan. Saareen venäläiset rakensivat nopeasti linnoituksen tukikohdaksi tulevia operaatioitaan varten. Tämän venäläisten rakentaman linnoituksen mukaan saari sai nykyisen nimensä Ryssö.
Rakennuspaikan valintaan vaikuttivat useat strategiset syyt. Saarelle oli hankalampaa hyökätä mantereelta. Pernajanlahti on pitkä, kapea ja matala, joten venäläisten käyttämät kaleerit pääsivät sinne, mutta ruotsalaisten käyttämät purjealukset eivät. Pernajanlahti ulottuu syvälle sisämaahan, ja sieltä käsin oli helppoa katkaista Turun ja Viipurin välillä kulkenut maantie, Suuri Rantatie. Lisäksi paikkaan oli helppo toimittaa elintarvikkeita ja muuta tavaraa idästä käsin.
Saaren rannoille rakennettiin valleja ja mantereen puolelle ponttonisilta. Linnoituksen ympärysmitta on noin 600 metriä, ja se muodostuu kulmikkaista maavalleista muodostaen tähtilinnoituksen. Tarvitsemansa rakennukset venäläiset purkivat lähialueilta ja siirsivät linnoituksen sisään.
Linnoituksen kokonaisvahvuus oli enimmillään 18000 miestä kuukauden ajan. Linnoituksen valmistuttua paikalle jätettiin varusväeksi 7000 miestä. Ei tarkalleen tiedetä, milloin venäläiset jättivät linnoituksen, mutta sen on täytynyt tapahtua viimeistään Uudenkaupungin rauhan jälkeen 1721. Vuodelta 1767 peräisin olevaan karttaan on merkitty Ryssölle johtava silta sekä sillan vierellä oleva aita.
Nykyisin Ryssön saari on kasvanut kiinni mantereeseen ja linnoituksen alue on metsittynyt. Ryssön pohjoisosan ojituksessa on ilmeisesti käytetty paikoitellen hyväksi linnoituksen vallien edustalla olleita vallihautoja. Ryssön eteläsivun rakenteet ovat vaurioituneet pahoin metsänraivauksen ja suurjännitejohdon rakentamisen yhteydessä. Voimalinjan rakennustöissä syntyneitä maakasoja on vaikea erottaa linnoituksen valleista.
Noin 800 metriä lounaaseen Ryssön linnoituksesta on useita ryssänuuneja ja mahdollisia majanpohjia. Alueella on isoja kivenlohkareita, joiden vierelle on kylmämuurattu harmaakivistä ns. kiviuuneja. Ryssänuunit ovat aikojen saatossa hajonneet niin, että niistä on jäljellä vain kiviröykkiöitä, mutta  joistakin uuneista erottuvat edelleen suuaukkoa reunustaneet kivet.
Nokkakrotit

| Nokkakrotit |
| --- | --- |
 Kitanokkakrotti (Lasiognathus saccostoma)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Krottikalat Lophiiformes
Heimo::  Nokkakrotit  Thaumatichthyidae  Smith & Radcliffe, 1912
Suvut
 Lasiognathus  Thaumatichthys 
Katso myös
   Nokkakrotit Wikispeciesissä   Nokkakrotit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nokkakrotit (Thaumatichthyidae) on krottikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan Atlantista ja Tyynestämerestä.
Lajit ja anatomia

Nokkakrottien heimoon kuuluu 2 sukua ja lähteestä riippuen 6–8 lajia. Nokkakrotit ovat keskikokoisia kaloja ja naaraat ovat huomattavasti kookkaampi kuin koiraat. Naaraat voivat saavutta noin 30 cm:n pituuden, kun koiraat kasvavat korkeintaan 3 cm pitkiksi. Ruumiinrakenteeltaan heimon kalat ovat pitkulaisia kaloja ja yläleuka työntyy huomattavasti alaleukaa pidemmälle. Kummassakin leuassa on pitkiä ja käytirä leukoja. Lasiognathus-suvun lajeilla ensimmäinen selkäevän ruoto on pidentynyt syötiksi, jonka päässä on valoa tuottava elin. Thaumatichthys-suvun lajeilla syötti sen sijaan siajitsee yläleuan sisäpuolella. Nokkakroteilla ei ole vatsaeviä. Aikuiset koiraat kiinnittyvät suullaan naaraaseen, mutta eivät elä naaraan loisena. Väriltään nokkakrottilajit ovat tummanpunaisia tai mustia.
Levinneisyys

Nokkakrottilajeja tavataan Atlantista ja Tyynestämerestä laikuttaisesti laajalta alueelta. Heimojen lajeja tavataan tyypillisesti 800–3 700 metrin syvyydestä ja Thaumatichthys-suvun lajit elävät yleensä syvemmällä kuin Lasiognathus-lajit.
Nokikolibri

| Nokikolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Nokikolibrit Haplophaedia
Laji::  lugens
Kaksiosainen nimi
 Haplophaedia lugens  (Gould, 1851) 

Katso myös
   Nokikolibri Wikispeciesissä   Nokikolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Nokikolibri (Haplophaedia lugens) on kolibreihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan suppealta alueelta Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Nokikolibri voi kasvaa 9–10 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat ulkonäöltään toisiaan. Nokikolibri on päästään, selästään ja siivistään väriltään ruskehtavan vihreä ja erityisesti pää ja yläperä ovat pronssinkiiltoiset. Linnun kurkku, rinta ja vatsa ovat väriltään harmaa ja kurkussa sekä rinnassa on runsaasti tummia pisteitä. Jaloissa on valkoiset höyhentupsut. Lajin pyrstö on musta. Nokikolibrin nokka on musta ja suora.
Levinneisyys ja elinympäristö

Nokikolibri elää suhteellisen pienellä alueella Kolumbiassa Ja Ecuadorissa. Sen elinympäristöä ovat vuoristojen kosteat pilvimetsät tyypillisimmin noin 1 500–2 300 metrin korkeudella. Ne elävät usein lähellä virtaavia vesiä. Nokikolibrin ravintoa on pääasiallisesti kukkien mesi. Lajin pesimäkausi on elokuussa ja se rakentaa pallomaisen pesän sammaleista ja muista kasvimateriaaleista ja hämähäkinseiteistä. Nokikolibrikantaa uhkaa elinympäristön häviäminen hakkuiden ja teiden rakentaimsen vuoksi. Maailman luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee sen tämän vuoksi silmälläpidettäväksi lajiksi.
Nogain kieli

| Nogai |
| --- | --- |
 Nogaiden asuinalueet Pohjois-Kaukasiassa.
Oma nimi:  ногай тили, noğay tili
Tiedot
Alue:  Dagestan, Stavropolin aluepiiri, Tšetšenia, Karatšai-Tšerkessia, Kazakstan
Puhujia:  80 000
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  kyrillinen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  turkkilaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  nog
ISO 639-3:  nog
 Ohje 
Nogai (nogaiksi ногай тили, noğay tili) on nogaiden puhuma turkkilainen kieli. Sillä on virallisen kielen asema Dagestanissa ja Karatšai-Tšerkessiassa.
Levinneisyys ja puhujamäärä

Nogaita puhutaan nykyään pääasiassa Venäjällä Pohjois-Kaukasiassa. Nogait asuvat erillisinä ryhminä Dagestanin Nogain, Tarumovkan, Kizljarin ja Babajurtin piireissä, Stavropolin aluepiirin Neftekumskin, Mineralnye Vodyn, Kotšubejevskojen ja Stepnojen piireissä, Karatšai-Tšerkessiassa, Astrahanin alueella sekä Tšetšenian Šelkovskajan piirissä.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan nogain puhujia oli Venäjällä 67 000 henkeä, näistä 23 900 Dagestanissa, 15 200 Stavropolin aluepiirin nykyisellä alueella, 12 600 Karatšai-Tšerkessiassa, 6 800 silloisessa Tšetšeno-Ingušiassa ja 3 800 Astrahanin alueella. Kansallisuudeltaan nogaista nogain kieltä puhui äidinkielenään 90,4 % ja venäjää 2,4 %. Loput puhuivat äidinkielenään lähinnä kumykkia.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan nogain kieltä puhuu 90 000 henkeä (lukuun sisältyvät myös nogaita toisena tai vieraana kielenä puhuvat). Dagestanissa nogain puhujia oli 38 000, Karatšai-Tšerkesiassa 15 600 ja Tšetšeniassa 3 500.
Kansallisuudeltaan nogaista 93,7 % osaa venäjää (82,7 % vuonna 1989). Dagestanissa nogait puhuvat usein myös muita naapurikieliä kuten kumykkia. Astrahanin alueella nogain kieleen on vaikuttanut tataari.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 87 100 nogain puhujaa.