stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Norair Nurikian

| Mitalit> Maa:   Bulgaria.Miesten painonnosto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Bulgaria.Miesten painonnosto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Bulgaria.Miesten painonnosto. Olympialaiset  | Maa:   Bulgaria> Miesten painonnosto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | München 1972 | 60 kg |  |
|  Kultaa | Montréal 1976 | 56 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Havanna 1973 | 60 kg |  |
|  Pronssia | Lima 1971 | 60 kg |  |
|  Pronssia | Manila 1974 | 60 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Itä-Berliini 1976 | 56 kg |  |
|  Hopeaa | Varsova 1969 | 56 kg |  |
|  Hopeaa | Constanţa 1972 | 60 kg |  |
|  Hopeaa | Madrid 1973 | 60 kg |  |
|  Pronssia | Verona 1974 | 60 kg |  |
Norair Nurikian (bulg. Норайр Нурикян, s. 26. heinäkuuta 1948 Sliven, Bulgaria) on entinen bulgarialainen painonnostaja ja olympiavoittaja.
Nurikian voitti kultaa Münchenin 1972 olympialaisissa alle 60-kiloisten sarjassa maailmanennätystä sivuavalla yhteistuloksella 402,5 kg. Hän nosti punnerruksessa 127,5 kg, tempauksessa 117,5 kg sekä työnnössä maailmanennätyksen 157,5 kg. Montréalin 1976 olympialaisissa hän voitti kultaa alle 56-kiloisten sarjassa maailmanennätystuloksella 262,5 kg (117,5 kg tempauksessa ja 145 kg työnnössä).
Nurikian saavutti MM-kilpailuissa alle 60-kiloisten sarjan yhteistuloksissa hopeaa vuonna 1973 sekä pronssia vuosina 1971 ja 1974. Hän voitti Euroopan-mestaruuden alle 56-kiloisissa vuonna 1976 sekä saavutti neljä muuta yhteistuloksen EM-mitalia vuosina 1969–1974 alle 56 kilon ja alle 60 kilon sarjoissa.
Cannesin elokuvajuhlat

Cannesin elokuvajuhlien tunnus
Näyttelijä kuvattavana elokuvajuhlilla n. 1979
Cannesin elokuvajuhlat (ransk. Le Festival international du film de Cannes tai ransk. Le Festival de Cannes) on Cannesin lomakaupungissa Etelä-Ranskassa vuosittain järjestettävä elokuvafestivaali. Cannesin elokuvajuhlat järjestettiin ensimmäisen kerran 20. syyskuuta – 5. lokakuuta 1946. Sen jälkeen elokuvajuhlat on muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta järjestetty aina toukokuussa.
Cannesia pidetään maailman arvostetuimpana elokuvafestivaalina. Festivaali on käynnistänyt monien merkittävien elokuvantekijöiden, kuten Quentin Tarantinon ja Steven Soderberghin, uran.
Cannesin elokuvanäytösten liput eivät ole yleisessä myynnissä, vaan sisään päästetään ensisijaisesti vain valikoitu joukko elokuva-alan ammattilaisia. Joitakin julkisiakin näytöksiä järjestetään iltaisin ja toisinaan sisään saattavat päästä esimerkiksi kärsivällisesti lippua jonottaneet ulkopuoliset tai häikäilemättömät kuokkavieraat.
Cannesin tapakulttuuriin kuuluvat sekä seisten annetut suosionosoitukset että buuaaminen, joskin buuausten syytä tai merkitystä ei ole aina helppoa ymmärtää. Buuauksien kohteeksi Cannesissa joutui mm. Scorsesen Taksikuski.
Monet elokuvatähdet ottavat osaa Cannesin juhlaan sen saaman valtavan julkisuuden vuoksi. Cannes on myös elokuvatuottajien suosiossa ensi-iltapaikkana, koska elokuvajuhlat tarjoavat hyvät puitteet myydä elokuvia eri maista tuleville levittäjille.
Yksi Cannesin tärkeimmistä tapahtumista on Marché du Film, joka on maailman vilkkain elokuvien myyntitapahtuma.
Cannesin tärkein palkinto on Kultainen palmu (Palme d'or), joka annetaan parhaalle elokuvalle. Tuomaristo jakaa elokuvajuhlilla muitakin palkintoja, joista Grand Prix on Kultaisen palmun jälkeen arvokkain. Tuomariston palkintoa voidaan pitää kilpailun pronssisijana.
Elokuvajuhlien tuomaristo koostuu valikoiduista kansainvälisistä elokuva-alan ammattilaisistaselvennä. Suomalainen Peter von Bagh kuului kilpailun pääsarjan tuomaristoon vuonna 2004.
Kukaan suomalainen ei ole koskaan voittanut Kultaista palmua. Sen sijaan Aki Kaurismäen elokuva Mies vailla menneisyyttä sai Grand Prix -palkinnon vuonna 2002 ja Juho Kuosmasen Hytti nro 6 sai Grand Prix'n vuonna 2021. Kaurismäen Kuolleet lehdet sai Tuomariston palkinnon vuonna 2023.
Kilpasarjat

Cannesin elokuvajuhlien ytimessä on parinkymmenen elokuvan joukko, jota kutsutaan viralliseksi valikoimaksi. Kilpasarjan elokuvien sanotaan edustavan “taide-elokuvaa, joka houkuttele laajaa yleisöä”. Nämä elokuvat kilpailevat Kultaisesta palmusta, joka jaetaan juhlien viimeisenä päivänä. Voittajan valitsee tuomaristo, joka koostuu elokuva-alan ammattilaisista. Virallisen valikoiman elokuvien näytännöt järjestetään Grand Théâtre Lumièressä, jossa on tiukka pukukoodi.
Virallisen valikoiman ohessa esitetään muita elokuvasarjoja: näihin kuuluvat Keskiyön näytännöt, Erikoisnäytännöt, Cannesin klassikot ja Cannesin ensi-illat.
Kilpasarjan ulkopuolella esitetään elokuvia, jotka valintalautakunta haluaa huomioida, mutta jotka eivät jostakin syystä täytä valintakriteerejä. Joukkoon kuuluu usein myös suuren budjetin elokuvia.
Un Certain Regard on erillinen kilpailu, joka on tarkoitettu vähemmän tunnetuille ja mahdollisesti uskaliaammille elokuvantekijöille kuin ne suuret nimet, jotka kilpailevat Kultaisesta palmusta. Un certain regard on virallisen valikoiman ulkopuolisista sarjoista suurin. Sillä on oma tuomaristonsa. Tähän kilpailuun otetaan usein mukaan näyttelijöitä, jotka siirtyvät ohjaajan paikalle ja toisinaan myös ohjaajia, jotka ovat jo aiemmin kilpailleet Kultaisesta palmusta. Un Certain Regardin näytännöt järjestetään Salle Claude Debussyssä, jonka pukukoodi on vapaampi kuin Grand Théâtre Lumièressä.
Cinéfondation, La Cinef: esityssarja elokuvakoulujen opiskelijoille; pituus ei saa ylittää yhtä tuntia.
Cannesin elokuvajuhlien aikaan kaupungissa järjestetään myös muita, itsenäisiä elokuvatapahtumia. Niitä ovat Quinzaine des cinéastes (aiemmin Quinzaine des réalisateurs, "ohjaajien kaksiviikkoinen"), La Semaine de la Critique (kriitikoiden viikko) ja ACID.
Palkinnot

Kokoillan elokuvat
Kultainen palmu (Palme d'Or)
Grand Prix
Prix de la mise en scène (Palkinto parhaasta ohjauksesta)
Prix du Jury (Tuomariston palkinto)
Prix du scénario (Palkinto parhaasta käsikirjoituksesta)
Prix d'interprétation féminine (Palkinto parhaalle naisnäyttelijälle)
Prix d'interprétation masculine (Palkinto parhaalle miesnäyttelijälle)
Lyhytelokuvat
Palme d'Or – court métrage
Prix du Jury – court métrage
Muut
Camera d'Or – Vuodesta 1978 jaettu palkinto parhaalle esikoisohjaukselle
Carosse d'or, "Kultainen vaunu", Ranskan elokuvaohjaajien myöntämä palkinto merkittävästä ohjaajaurasta
Ekumeenisen juryn palkinto elokuvalle, joka "koskettaa olemassaolomme henkistä ulottuvuutta."
Epäviralliset palkinnot
Cannesissa jaetaan myös epävirallinen Palme Dog -palkinto parhaalle koiraesiintyjälle. Vuonna 2002 palkinnon sai Aki Kaurismäen Tähti-koira, joka esitti Hannibal-nimistä koiraa Kaurismäen elokuvassa Mies vailla menneisyyttä, vuonna 2011 Kaurismäen Laika-koira sai tuomariston palkinnon suorituksestaan elokuvassa Le Havre ja vuonna 2023 Kaurismäen Kuolleet lehdet -elokuvassa esiintyvä Alma-koira palkittiin Juryn erikoismaininnalla.
Suomalaiset Cannesissa

Cannesin elokuvajuhlien kilpasarjaan valittuja suomalaisia elokuvia ovat olleet mm. Erik Blombergin Valkoinen peura (1953), Matti Kassilan Elokuu (1956) sekä Pirjo Honkasalon ja Pekka Lehdon ohjaama Tulipää (1980).
Aki Kaurismäen elokuvat ovat olleet usein festivaalin kilpasarjassa. Kultaista palmua ovat tavoitelleet elokuvat Kauas pilvet karkaavat (1996), Mies vailla menneisyyttä (2002), Laitakaupungin valot (2006), Le Havre (2011) ja Kuolleet lehdet (2023). Grand Prix -palkinnon Kaurismäki voitti elokuvasta Mies vailla menneisyyttä ja ekumeenisen juryn palkinnon elokuvasta Kauas pilvet karkaavat.[lähde? ] Kuolleet lehdet palkittiin Tuomariston palkinnolla 2023.
Juho Kuosmasen elokuva Hytti nro 6 kilpaili Kultaisesta palmusta vuonna 2021. Se voitti Grand Prix -palkinnon, jonka se jakoi yhdessä Asghar Farhadin elokuvan Ghahreman kanssa. Kuosmasen elokuvasta tuli kaikkien aikojen toinen suomalainen Grand Prix'n saaja.
Kaarlo Nuorvalan lyhytelokuva Hermoprässi sai vuonna 1963 Grand Prix -palkinnon.
Erik Blombergin ohjaama Valkoinen peura valittiin vuonna 1953 kilpasarjan parhaaksi taruaiheiseksi elokuvaksi.
Juho Kuosmasen elokuva Hymyilevä mies valittiin keväällä 2016 parhaaksi Un certain regard -sarjassa.
Kari Juusosen ohjaama Pizza Passionata voitti vuonna 2001 lyhytelokuvien kilpasarjan kolmannen palkinnon.
Teppo Airaksisen ohjaama ja Melli Maikkulan käsikirjoittama Katto valittiin vuonna 2017 lyhytelokuvien kilpasarjaan 4843 ehdokkaan joukosta ja voitti kakkospalkinnon.
J-P Valkeapään elokuva Koirat eivät käytä housuja sai maailmanensi-iltansa Director's Fortnight -sarjassa toukokuussa 2019.
Mikko Myllylahden lyhytelokuva Tiikeri sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlien Kriitikoiden viikolla vuonna 2018. Myllylahden käsikirjoitus elokuvaan Metsurin tarina palkittiin Kriitikoiden viikon Next Step -palkinnolla vuonna 2019. Käsikirjoitukseen pohjautuva elokuva Metsurin tarina sai maailmanensi-iltansa vuonna 2022 Kriitikoiden viikko -sarjassa, johon se valittiin historian toisena suomalaiselokuvana Guled & Nasran jälkeen.
Khadar Ahmedin Guled & Nasra valittiin Kriitikoiden viikko (Semaine de la Critique) -esityssarjaan vuonna 2021.
Kirjallisuutta

Bagh, Peter von: ”Kairaus elokuvien juhlaan – muistiinmerkintöjä Cannesista”, Filmihullu 5–6/2010.
Kuosmanen, Juho: ”Cannes, kaikesta huolimatta”. Filmihullu 4/2016.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto (englanniksi) (ranskaksi)
Tales of a festival : remembering Cannes in sound and pictures (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Carlisle Floyd

Carlisle Floyd (toinen oikealta) National Endowment for the Artsin tilaisuudessa vuonna 2008. Hänen vierellään ovat Leontyne Price ja Richard Gaddes. Vasemmanpuolimmaisena NEA:n edustaja Dana Gioia.
Carlisle Floyd (11. kesäkuuta 1926 Latta, Etelä-Carolina – 30. syyskuuta 2021 Tallahassee, Florida) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hänen pääteoksenaan pidetään oopperaa Susannah (1955). Hänelle myönnettiin vuonna 2004 Yhdysvaltain National Medal of Arts. Floydia on pidetty yhdysvaltalaisen oopperan perustajana, sillä hänen tuotantonsa avasi oopperatalojen ohjelmistoon yhdysvaltalaisia sävellyksiä. Floydin teokset linkkittyivät usein Etelä-Yhdysvaltojen kulttuuriin, ja ne käsittelivät sisällissodan jälkeistä aikaa, 1930-luvun lamaa ja pikkukaupunkien elämää.
Niilo Mattila (yleisurheilija)

Niilo Ilmari Mattila (28. marraskuuta 1903 Helsinki – 17. helmikuuta 1981) oli suomalainen yleisurheilija. Mattila voitti 110 metrin aitajuoksun vuonna 1925 Frankfurt am Mainin työläisolympialaisissa. Mattila edusti urallaan Helsingin Kullervoa, Helsingin Kisa-Veikkoja ja Kenttäurheilijoita.
Kalevan kisoissa Mattila oli 400 metrin aitajuoksussa SM-hopealla vuosina 1929, 1930, 1931 ja 1932. 400 metrin juoksussa hän sijoittui neljänneksi vuosina 1929, 1931 ja 1932. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän saavutti Helsingin Kisa-Veikkojen joukkueessa 4 × 100 metrin viestijuoksussa kultaa 1931 ja 1932, hopeaa 1928 ja pronssia 1929 sekä 4 × 400 metrin viestijuoksussa kultaa 1928, 1929 ja 1932 ja hopeaa 1930, 1931 ja 1933.
Niilo Mäkelä (kanadalainen sotilas)

| Niilo Mäkelä |
| --- | --- |
 Niilo Mäkelä Espanjan sisällissodassa
Henkilötiedot
Syntynyt: 1908 Oulu, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: maaliskuu 1938 Caspe, Espanja
Ammatti:  kaivosmies, metsuri
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Espanjan sisällissota
Sotilasarvo:  kapteeni
Joukko-osasto:   Kansainväliset prikaatit
Joukkoyksikkö:   XV kansainvälinen prikaati
Perusyksikkö:   Mackenzie-Papineau -pataljoona
Niilo Johannes Mäkelä (1908 Oulu, Suomen suuriruhtinaskunta – maaliskuu 1938 Caspe, Espanja) oli kanadansuomalainen kaivos- ja metsätyömies, joka osallistui Espanjan sisällissotaan vapaaehtoisena tasavaltalaisten puolella taistelleiden Kansainvälisten prikaatien joukoissa.
Oulussa syntynyt Mäkelä muutti vuonna 1924 Kanadaan, aluksi Ontarion Timminsiin. Hän työskenteli sen jälkeen eri puolilla Kanadaa metsä- ja kaivostyöläisenä. Hän ryhtyi 1930-luvun alussa Vapaus-lehden toimittajaksi ja liittyi 1932 Kanadan kommunistiseen puolueeseen. Vuodesta 1934 hän toimi kaivostyöläisten ammattiyhdistysorganisoijana ja kommunistien aluesihteerinä, kunnes lähti 1937 vapaaehtoisena Espanjaan.
Mäkelää kuvailtiin olemukseltaan isokokoiseksi ja hiljaiseksi mieheksi. Hän johti kapteenin arvoisena kanadalaisista vapaaehtoisista koottuun Mackenzie-Papineau-pataljoonaan kuulunutta konekiväärikomppaniaa, joka koostui lähinnä kanadansuomalaisista työläisistä. Myös Ilkka-Antikainen -komppaniaksi kutsutun yksikön varapäällikkönä toimi muun muassa Jules Päiviö. Mäkelä oli yksi Mackenzie-Papineau-pataljoonan pidetyimmistä johtajista, jota arvostettiin hänen rohkeutensa sekä miehiinsä pitämän läheisen suhteen vuoksi. Suurin osa komppanian miehistä oli Mäkelälle tuttuja jo ennen sotaa Ontarion työmailta.
Mäkelä kaatui 16.–17. maaliskuuta 1938 käydyn Caspen taistelun yhteydessä Zaragozan maakunnassa. Hän haavoittui vakavasti ja kuoli myöhemmin sairaalassa. Mäkelän kuoleman jälkeen hänen taistelutoverinsa nimesivät Capçanesin kylässä aukion Mäkelän mukaan ja pystyttivät paikalle muistomerkin. Kenraali Francon joukot kuitenkin tuhosivat sen vallattuaan kylän tammikuussa 1939. 2000-luvun alussa puolestaan brittiläinen kirjailija Angela Jackson löysi Tarragonan vuorilta Mäkelälle pystytetyn toisen muistokiven.
Noel Gallagher’s High Flying Birds

| Noel Gallagher’s High Flying Birds |
| --- | --- |

 Noel Gallagher ja rumpali Jeremy Stacey esiintymässä Méxicossa vuonna 2012
Tiedot
Toiminnassa:  2011–
Tyylilaji:  alternative rock, kamaripop, psykedeelinen rock
Kotipaikka:  Manchester, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Noel Gallagher, laulu, soolo- ja rytmikitara   Tim Smith, rytmikitara   Russell Pritchard, basso, taustalaulu   Mikey Rowe, koskettimet   Jeremy Stacey, rummut ja lyömäsoittimet  
Levy-yhtiö:  Sour Mash Records, 2011–  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Noel Gallagher’s High Flying Birds on vuonna 2011 perustettu brittiläinen rockyhtye, jonka Oasis-yhtyeestä vuonna 2009 eronnut kitaristi Noel Gallagher perusti aloittaakseen uransa sooloartistina. Yhtyeen kokoonpanossa vaikuttavat keulahahmo Gallagherin ohella rytmikitaristi Tim Smith, basisti Russell Pritchard, rumpali Jeremy Stacey sekä kosketinsoittaja ja pianisti Mike Rowe.
Noel Gallagher’s High Flying Birds julkaisi samannimisen debyyttialbuminsa 17. lokakuuta 2011, ja se nousi Britannian albumilistan ykköseksi. Vuonna 2012 yhtye julkaisi Lontoon The O2 Arenalla taltioidun konsertti-DVD:n International Magic Live at The O2. Yhtyeen toinen albumi Chasing Yesterday julkaistiin maaliskuussa 2015 ja kolmas albumi Who Built the Moon? marraskuussa 2017, jotka molemmat ylsivät myös ykköseksi kotimaassaan Britanniassa. Yhtyeen menestyneimpiä singlejä ovat muun muassa ”The Death of You and Me”, ”In the Heat of the Moment” ja ”Holy Mountain”.
Historia

Noel Gallagher erosi Oasis-yhtyeestä syksyllä 2009, jonka jälkeen yhtye hajosi. Gallagherin aikeista levyttää albumi sooloartistina oli liikkunut huhuja jo pitkään ennen Oasiksen hajoamista. Oasiksen jälkeen hän oli lähes kaksi vuotta ilman yhtyettä, kunnes piti lehdistötilaisuuden vuoden 2011 heinäkuussa ja ilmoitti uuden yhtyeensä Noel Gallagher’s High Flying Birdsin julkaisevan esikoisalbuminsa vuoden 2011 lokakuussa. Albumilta julkaistiin ennen sen julkaisemista kaksi singleä: elokuussa ”The Death of You and Me” ja syyskuussa ”AKA... What a Life!”. ”The Death of You and Me” nousi Britannian singlelistan 15. ja ”AKA... What a Life!” 20. sijalle.
Gallagherin ja hänen uuden yhtyeensä ensimmäinen albumi Noel Gallagher’s High Flying Birds nousi suoraan Britannian albumilistan ykköseksi ja myi ensimmäisellä viikollaan kotimaassaan Britanniassa 122 530 kappaletta. Albumi ylitti platinalevyrajan Britanniassa marraskuussa, ja vuoden 2012 helmikuuhun mennessä sitä oli myyty pelkästään Britanniassa yli 600 000 kappaletta. Albumilta julkaistiin kahden ensimmäisen singlen seuraksi vielä kolme uutta singleä: ”If I Had a Gun...”, ”Dream On” ja ”Everybody’s on the Run”.
Noel Gallagher kaavaili kokoonpanon toista albumia julkaistavaksi vuonna 2012. Hän oli tehnyt yhteistyötä brittiläisen Amorphous Androgynous -yhtyeen kanssa, ja halusin albumin kuulostavan hieman psykedeelisemmältä kuin yhtyeen esikoisalbumi. Albumi päätettiin lopulta jättää julkaisematta, ja sen sijaan yhtye julkaisi vuoden 2012 huhtikuussa Record Store Day -erikoisjulkaisuna B-puolista koostuneen EP-levyn Songs from the Great White North....
Yhtyeen toinen albumi Chasing Yesterday ilmestyi maaliskuussa 2015 ja se nousi listaykköseksi Britanniassa. Kolmas studioalbumi Who Built the Moon? seurasi marraskuussa 2017 ja se ylsi edellisten tapaan listaykköseksi kotimaassaan.
Kokoonpano

Noel Gallagher – laulu, kitarat, basso (2011–)
Mikey Rowe – koskettimet (2011–)
Jeremy Stacey – rummut, lyömäsoittimet (2011–)
Tim Smith – rytmikitara (2011–)
Russell Pritchard – basso, taustalaulu (2011–)
Diskografia > Studioalbumit

Noel Gallagher’s High Flying Birds (2011)
Chasing Yesterday (2015)
Who Built the Moon? (2017)
Council Skies (2023)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Noel Gallagher’s High Flying Birds Wikimedia Commonsissa
Nockeby

Nockebybanan
Nockeby on kaupunginosa Tukholmassa Ruotsissa. Se kuuluu Bromman kaupunginosa-alueeseen. Asukasluku on noin 3 000 henkeä. Alue on mainittu ensimmäistä kertaa 1400-luvulla, jolloin se tunnettiin nimellä Nokkaby, nimi tulee Nokka nimisen henkilön mukaan.
Nockebyn ja Alvikin välillä nykyään liikennöivä Nockebybanan oli aiemmin osa vuonna 1967 lakkautettua Tukholman raitioverkkoa. Raitiovaunuliikenteen lakattua keskusta-alueilla jäi rata omaksi erilliseksi järjestelmäkseen. Reittiä ajetaan yhä numerolla 12 modernilla pikaraitiovaunuilla.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tukholman kaupunginosat
Nils Westermarck

Nils Westermarck 1980-luvulla.
Nils Christian Westermarck (14. heinäkuuta 1910 Helsinki – 17. maaliskuuta 2002 Espoo) oli suomalainen akateemikko, professori, RKP:n poliitikko ja ministeri.
Koulutukseltaan Westermarck oli maatalous- ja metsätieteiden tohtori. Hän valmistui agronomiksi 1933 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1940. Westermarck työskenteli jatkosodan aikana maatalousministeriössä ja sodan loputtua hänestä tuli virkaa toimittava professori Ruotsin maatalouskorkeakouluun Uppsalassa . Vuonna 1949 Westermarck sai maanviljelystalouden professuurin Helsingin yliopistosta ja palasi Suomeen. Hän jatkoi virassa aina eläkkeelle jäämiseensä asti vuoteen 1973. Westermarck nimitettiin akateemikoksi vuonna 1980.
Professorin työnsä ohella Westermarck toimi Tuomiojan hallituksen 2. maatalousministerinä 1953–1954  sekä Auran I hallituksen maatalousministerinä 1970.
Hän oli myös muun muassa Kansainvälisen maatalousekonomistien yhdistyksen puheenjohtaja vuosina 1961–1970. Yhdistyksen kolmivuosittain pidettävän konferenssin parhaan tieteellisen posterin palkinto on nimetty  Westermarckin mukaan.
Westermarckin teoksia

Kanataloustyön taloudellisesta merkityksestä, kanatalouden työmenekistä ja työkustannuksesta sekä niihin vaikuttavista tekijöistä (1939)
Svenska Österbottens jordbruk och befolkningsförhållanden i socialekonomisk belysning (1945)
The human factor and success in farming. Acta Agriculturae Scandinavica, vol. 1 (1951)
Finlands lantbruk (1957, myös englanniksi, ranskaksi ja saksaksi)
Management and success in farming I–III. Acta Agriculturae Scandinavica vols. 8–10 (1958–1960)
The role of planning and management on family farms I–III, Acta Agriculturae Scandinavica vols. 16–17, 23 (1966–1967, 1973)
Kehitysmaiden ongelmia (1969)
Människan i ett jordbruk i omvandling (1973)
Lantbruksekonomiska utblickar (1975)
Glimtar ur en färdemans liv (elämäkerrallisia tekstejä, 1982)
Aiheesta muualla

Weckman, Karl Johan: / Westermarck, Nils (1910–2002). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  30.7.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Martti Miettunen | Suomen maatalousministeri 1970 | Seuraaja: Nestori Kaasalainen |
Noel Gallagher’s High Flying Birds (albumi)

| Noel Gallagher’s High Flying Birds Noel Gallagher’s High Flying Birds |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2010–2011 Lontoossa
 Julkaistu: 17. lokakuuta 2011
 Formaatti: CD, vinyyli, digitaalinen lataus
 Tuottaja(t): Noel Gallagher, Dave Sardy
 Tyylilaji: alternative rock
 Kesto: 42.27
 Levy-yhtiö: Sour Mash Records
Listasijoitukset
  Britannian albumilista: 1.  Suomen virallinen lista: 29.
Noel Gallagher’s High Flying Birdsin muut studioalbumit
|   | Noel Gallagher’s High Flying Birds 2011 | Chasing Yesterday 2015 |
Singlet albumilta Noel Gallagher’s High Flying Birds
 ”The Death of You and Me” Julkaistu: 21. elokuuta 2011  ”AKA... What a Life!” Julkaistu: 9. syyskuuta 2011  ”If I Had a Gun...” Julkaistu: 26. joulukuuta 2011  ”Dream On” Julkaistu: 12. maaliskuuta 2012  ”Everybody’s on the Run” Julkaistu: 6. elokuuta 2012
Noel Gallagher’s High Flying Birds on samannimisen brittiläisen rockyhtyeen debyyttialbumi, joka julkaistiin 17. lokakuuta 2011.
Albumi debytoi kotimaassaan Britannian albumilistalla listaykkösenä ja Suomen virallisen listan sijalla 29.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säv. ja san. Noel Gallagher.
|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Everybody’s on the Run | 5.30 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Dream On | 4.29 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | If I Had a Gun... | 4.09 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | The Death of You and Me | 3.29 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | (I Wanna Live in a Dream in My) Record Machine | 4.23 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | AKA... What a Life! | 4.24 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Soldier Boys and Jesus Freaks | 3.22 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | AKA... Broken Arrow | 3.35 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | (Stranded On) The Wrong Beach | 4.02 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Stop the Clocks | 5.04 |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  | 42.27 |  |  |  |  |  |  |  |
Kappaleet > Digitaalisen latauksen lisäkappale

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | A Simple Game of Genius | 7.19 |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  | 49.46 |  |  |  |  |  |  |  |
Arvostelut

AllMusic:
The Daily Telegraph:
NME: 8/10
Listasijoitukset

| Lista | Paras sijoitus | Viikkoja listalla |
| --- | --- | --- |
|  Australian ARIA-albumilista | 16. | 3 |
|  Itävallan Ö3-albumilista | 16. | 4 |
|  Belgian Ultratop-albumilista | 10. | 4 |
|  Tanskan Hitlisten-albumilista | 27. | 1 |
|  Alankomaiden MegaCharts-albumilista | 11. | 5 |
|  Suomen virallinen lista | 29. | 1 |
|  Ranskan SNEP-albumilista | 9. | 5 |
|  Saksan GfK-albumilista | 11. | 3 |
|  Irlannin IRMA-albumilista | 1. | 45 |
|  Italian FIMI-albumilista | 2. | 13 |
|  Uuden-Seelannin RIANZ-albumilista | 10. | 3 |
|  VG-lista (Norja) | 12. | 3 |
|  Espanjan Promusicae-albumilista | 15. | 7 |
|  Sverigetopplistan (Ruotsi) | 21. | 2 |
|  Sveitsin Hitparade-albumilista | 10. | 5 |
|  Britannian albumilista | 1. | 57 |
|  Yhdysvaltain Billboard 200 -albumilista | 28. | 1 |
Listasijoitusten lähde:
Christopher Glenn

Christopher Glenn (23. maaliskuuta 1938 New York, New York – 17. lokakuuta 2006 Norwalk, Connecticut) oli yhdysvaltalainen radio- ja televisiotoimittaja.
Uransa radiossa Glenn aloitti 1960 Yhdysvaltain puolustusvoimien radioverkossa. Vuonna 1971 hän siirtyi CBS:lle aluksi tuottajaksi ja seuraavana vuonna hänestä tuli reportteri. Vuodesta 1976 hän toimi kirjeenvaihtajana ja 1999 hänestä tuli CBS World News Roundupin isäntä. Televisioon Glenn teki In the News -ohjelmaa, josta hänet palkittiin Emmyllä.
Christopher Glenn nimettiin Radio Hall of Fameen vuonna 2006.
Aiheesta muualla

CBS News: CBS News' Christopher Glenn Dies (englanniksi)