Santeri Alkio
Alkio itsenäisyysmiehenä

Santeri Alkiolla on merkittävä, mutta huonosti tunnettu rooli varhaisena itsenäisyysmiehenä. Se alkaa piirtyä heti huhtikuun alusta 1917, jolloin hän sai tiedon nimityksestään perustuslakikomitean jäseneksi. Tämä K. J. Ståhlbergin johdolla toiminut komitea asetettiin tekemään ehdotuksia Suomen ja Venäjän tulevasta suhteesta ja laatimaan Suomelle uusi hallitusmuoto.
Komitea oli Suomen tulevan poliittisen kehityksen kannalta merkittävä foorumi, jossa eri poliittisten suuntausten johtomiehet  saattoivat keskustella vakavasti ja rakentavasti vielä silloin, kun se julkisessa poliittisessa elämässä ei enää onnistunut. Senaattiin ja eduskuntaan verrattuna komitea oli julkisuudelta hyvin suojassa.
Tämän lisäksi komitea todella onnistui toisessa päätehtävässään, sillä sen luonnoksen pohjalta eduskunta sääti kesällä 1919 itsenäisen Suomen hallitusmuodon, joka oli voimassa aina vuoteen 2000 saakka.
Komitea oli Alkiolle todellinen näköalapaikka, minkä lisäksi hän oli eduskunnan varapuhemies ja oman eduskuntaryhmänsä puheenjohtaja. Hän oli tuolloin Suomen valtiollisen elämän eturivissä ja poliittisen uransa huipulla. Niin voi sanoa huolimatta siitä,  että hän myöhemmin oli ministerinäkin.
Ståhlbergin komitean itsestään selvänä lähtökohtana oli, että Suomi jatkaa osana Venäjän imperiumia, mutta Alkiolle kävi pian selväksi valtiosuhteen jatkumisen syvä ongelmallisuus. Kaikki vaihtoehdot olivat ilmassa ja kaikki huonoja, sillä ne kahlitsivat sitä uudistusohjelmaa, jota hän halusi ajaa. Hän seurasi kärsimättömänä kiistelyä muotoseikoista ja Suomen suhteesta Venäjän väliaikaiseen hallitukseen. Hän katsoi, että suomalaisten on itsensä nopeasti valmisteltava tasavaltalainen hallitusmuoto ja tehtävä siitä ehdotus Venäjän nykyiseen hallitukseen nojautuen. (Tarkoitti aluksi ruhtinas Georgi Lvovin, sitten heinäkuusta alkaen  Aleksandr Kerenskin johtamaa hallitusta.) Alkiolle oli selvää, että uudistunut tsaarinvalta ei tunnusta Suomen asemaa, jos vastavallankumous palauttaa Venäjälle monarkian.
Huhtikuun lopulla Alkion ohjelmasta puuttui enää vain vaatimus täydestä suvereniteetistä. Hän puhui Suomen ja Venäjän vapaasta liitosta, jossa suhteet olisi järjestettävä pääasiassa riippumattomuuden pohjalle. Siihen olisi kuulunut myös oma sotaväki kansanmiliisin pohjalta ja venäläisten sotilaiden vetäminen pois Suomesta.
Toukokuun puolivälissä komitea käsitteli Suomen ja Venäjän  tulevia taloussuhteita;  tulleja, Suomen oikeutta ulkomaan edustukseen, omaan kauppalippuun ja oikeuteen tehdä taloudellisia sopimuksia muiden maiden kanssa. Alkio korosti voimakkaasti taloudellista itsemääräämisoikeutta kansallisen olemuksen elinehtona ja piti sitä tärkeämpänä kuin valtioluita. Hän katsoi edelleen jatkuvan suursodan ylitse tulevaan rauhanaikaan ja odotti  Euroopan maiden ryhtyvän  muodostelu-neuvotteluihin, joilla on taloudellinen tai sosialinen luonne. Niihin Suomen piti oman kansallisen etunsa nimissä päästä mukaan  Venäjästä riippumatta.
Toukokuun lopussa Alkio laati luonnoksen eduskuntaryhmänsä kannanotoksi. Hän kirjoitti tekstiin niin selvän ajatuksen valtiollisesta itsenäisyydestä, ettei eduskuntaryhmä pysynyt mukana. Ensikäsittelyssä luonnos sai hyvän vastaanoton, mutta jo seuraavana päivänä tuuli oli kääntynyt. Yleinen varovaisuus ja taktiset näkökohdat pysäyttivät kannanoton, sitä ei julkaistu.
Pettynyt Alkio ruoski omiaan päiväkirjassaan:
»Me olemme pelkureita, jotka istumme rannalla ja itkemme, uskaltamatta edes rantoja soutaa. Vaan – minkä sille tekee!»