stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paranthropus
Erot esi-ihmisiin verrattuna

Suvun käyttäytyminen poikkesi huomattavasti esi-ihmisistä, koska se ei ollut läheskään yhtä sopeutunut elämään alueillansa eikä osannut käyttää luonnonvaroja hyväkseen tehokkaasti. Todisteiden mukaan suvun fysiologia oli sopeutunut Afrikasta maan alta löytyvien ympärivuotisten kasvien ja juureksien syömiseen. Esi-ihmiset olivat samaan aikaan sopeutuneet syömään huomattavasti laajempaa valikoimaa kasviksia ja omaksuivat jossain välissä raadonsyönnin kautta lihansyönnin.
Myöhäiset suvun edustajat eivät tiettävästi olleet niin älykkäitä kuin varhaiset ihmislajien edustajat, mutta niillä oli isommat aivot kuin Australopithecus-suvun edustajilla. Joidenkin todisteiden valossa näyttää siltä, että ne käyttivät myös alkeellisia työkaluja, jotka eivät kuitenkaan olleet niin kehittyneitä kuin Homo habilisin käyttämät. Lajit eivät myöskään osanneet puhua primitiivistä kieltä tai käsitellä tulta.lähde?
Tutkijat eivät juuri usko, että joku suvun lajeista olisi ollut oman sukumme alkuna.
Paree Group

| Paree Group Oy |
| --- | --- |
Perustettu:  1973
Perustaja:  Erkki, Olavi ja Annel Jyllilä
Toimitusjohtaja:  Mika Hagberg
Puheenjohtaja:  Kimmo Jyllilä
Kotipaikka:  Kauhajoki, Suomi
Toiminta-alue:  maailma
Toimiala:  muoviteollisuus
Tuotteet:  Serres-sairaalatarvikkeet Vieser LVI-tarvikkeet
Liikevaihto:  26 milj. € (2013, Serres Oy)
Henkilöstö:  150 (2013)
Tytäryhtiöt:  Serres Oy
Omistaja:  Jyllilän perhe
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Paree Group (ent. Serres Group) on suomalainen, Kauhajoella pääkonttoriaan pitävä monialainen yritysryhmä, joka valmistaa sairaaloiden leikkaussaleissa tarvittavia kertakäyttöisiä imupusseja tytäryrityksessä Serres Oy, viemäriputkistojen muovituotteita yrityksessä Vieser Oy ja terveydenhoidon ohjelmistoja yrityksessä Innokas Medical Oy.
Historiaa

Perheyrityksen perustivat veljekset Olavi ja Erkki Jyllilä, Erkin vaimo Annel sekä Kalevi Säntti vuonna 1973, aluksi nimellä Insinööritoimisto Muovi Serres, Jyllilä, Säntti Ky. Muoviala ei ollut kellekään tuttu, ja ajoitus juuri kansainvälisen öljykriisin alla oli muovituotetehtaalle huono, sillä raaka-aineiden hinnat kohosivat nopeasti. Yritys aloitti sekalaisilla muovituotteilla. Serreksen ensimmäisiä tuotteita olivat korotusrenkaat, naulakiinnikkeet, säästöpossut ja muu alihankinta. 1970-luvun lopulla yritys alkoi kehittää omia tuotteita, joita olivat muun muassa lattiakaivot ja LVI-putkistojen yhteet eli liitoskappaleet.
1980-luvulla Serres aloitti sairaalatuotevalmistuksen. Päätuotteeksi muodostuivat imupussit, joihin leikkauksissa kerätään potilaan eritteitä. Vuonna 2013 niitä toimitettiin ympäri maailmaa noin 20 miljoonaa kappaletta.
Serres on kasvattanut työntekijämääräänsä 2010-luvulla noin 10–15 prosentin vuosivauhdilla. Vuonna 2014 yritys sai käyttöönsä 15 000 neliömetriä lisätilaa Strömbergin entisestä tehtaasta Kauhajoen Aronkylässä. Strömberg oli Erkki Jyllilän aiempi työpaikka, josta hän lähti 1970-luvun alussa perustamaan omaa yritystä. Kauhajoen lisäksi yrityksellä on tehdas Saarijärvellä.
Vuonna 2003 Erkki Jyllilä vetäytyi yrityksen toiminnasta, mutta sen hallituksessa jatkavat hänen lapsensa Kimmo Jyllilä ja Annika Jyllilä-Vertigans.  Vuonna 2005 OP-ryhmä ja Kauppalehti valitsivat Serres Oy:n vuoden yritykseksi. Vuonna 2000 Serrekselle myönnettiin Suomen Yrittäjien valtakunnallinen yrittäjäpalkinto. Vuonna 1996 perustaja Erkki Jyllilä sai Deloitte & Touche -tilintarkastusyrityksen European Small Business Person of The Year –palkinnon. Vuonna 2015 Serres sai Tasavallan presidentin kansainvälistymispalkinnon.
Aiheesta muualla

Wacklin, Matti: Tahto. Serreksen matka kyläpajasta maailmalle. (Arkistoitu – Internet Archive) Serres Group 2013. ISBN 978-952-93-2106-3.
Kalliovarpunen

| Kalliovarpunen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varpuset Passeridae
Suku::  Petronia
Laji::  petronia
Kaksiosainen nimi
 Petronia petronia  (Linnaeus, 1766) 
Alalajit
 Petronia petronia petronia  Petronia petronia barbara  Petronia petronia exigua  Petronia petronia puteicola  Petronia petronia kirhizica  Petronia petronia intermedia  Petronia petronia brevirostris 
Katso myös
   Kalliovarpunen Wikispeciesissä   Kalliovarpunen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kalliovarpunen (Petronia petronia) on kallioisilla paikoilla esiintyvä varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 14-17 cm, siipien kärkiväli 28-32 cm ja paino 26-39 cm. Varpusen kokoinen tukevatekoinen lintu, jolla on voimakas siemensyöjän nokka ja leveä vaalea silmäkulmajuova. Höyhenpuvun alapuoli on valkeaho tummin pitkittäisviiruin, yläpuoli on harmaanruskean ja mustan kirjava. Siivet ovat ruskean-mustan-valkoisen kirjavat. Kurkussa on kellertävä laikku. (Kuvan linnut ovat liian keltaisia). Sukupuolet ovat samannäköisiä.
Esiintyminen

Kalliovarpunen esiintyy laajalla alueella Etelä-Euroopasta ja Pohjois-Afrikasta Luoteis-Intiaan ja Kiinaan. Lajista tunnetaan kuusi alalajia: nimialalaji petronia elää Euroopan mantereella, Kanariansaarilla ja Madeiralla; alalaji barbara (Erlanger, 1899) Marokosta Libyaan; alalaji exigua (Hellmayr, 1902) Turkissa, Kaukasuksella sekä Pohjois-Irakissa ja Pohjois-Iranissa Gorgāniin saakka; alalaji puteicola (Festa, 1894) Levantissa ja Etelä-Turkissa; alalaji kirhizica (Suškin, 1925) aliselta Volgalta Araljärvelle ja Transkaspiaan; alalaji intermedia (Hartert, 1901) Iranissa, Transkaspiassa ja läntisessä Keski-Aasiassa; alalaji brevirostris (Taczanowski, 1874) Altailla ja Mongoliassa ja sieltä itään Mantšuriaan ja Sichuaniin. Laji elää noin kymmenen miljoonan neliökilometrin laajuisella alueella, Euroopassa elää 3,4–7,6 miljoonaa yksilöä, ja lajin kanta on elinvoimainen. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Elää enimmäkseen kallioisilla ja karuilla avomailla, pääasiassa vuorten rinteillä jopa 4,8 kilometrin korkeuteen saakka. Joillakin alueilla laji elää myös niityillä, puutarhoissa, linnojen raunioilla ja jopa asutuksen piirissä.
Lisääntyminen

Pesä on kolossa, yleensä kallionkolossa tai maakolossa, usein myös puussa tai rakennuksessa. Hyväksyy mielellään mehiläissyöjän tai pähkinänakkelin vanhan pesäkolon tai jyrsijän onkalon. Itse pesä on iso, löyhä, ruohonkorsista tai oljista rakennettu, joskus katettu. Naaras munii 4-7, tavallisesti 5 munaa. Muna painaa 2,6–3 g. Usein 2 poikuetta kesässä. Haudonta-aika on 11–14 päivää. Molemmat emot ruokkivat poikasia, jotka lähtevät pesästä noin 18–19 päivän ikäisinä.
Ravinto

Pääravintona ovat erilaiset siemenet, syksyllä myös marjat. Keväällä hyönteiset ja muut selkärangattomat, joita poikaset saavat syödäkseen.
Petronia petronia
Pariluistelu

Ludmilla Beloussowa ja Oleg Protopopow 1968.
Pariluistelu on taitoluistelun laji, jossa kilpaillaan pareina, jotka koostuvat miehestä ja naisesta. Laji eroaa jäätanssista ja yksinluistelusta elementtien osalta, jotka sisältävät päänyläpuoliset nostot, kuolemanspiraalin ja heittohypyt. Joukkue eli pari suorittaa elementit yhdenmukaisesti ja yhtä aikaa. Tarkoituksena on luoda illuusio "kahdesta luistelijasta yhtenä".
Pariluistelu oli ensimmäistä kertaa maailmanmestaruuskilpailuissa Pietarissa vuonna 1908, jolloin siihen osallistui kolme joukkuetta, Saksa, Iso-Britannia ja Venäjä. Olympialajiksi se tuli Lontoossa saman vuoden lokakuussa, jolloin kilpailijoina oli yksi pari Saksasta ja kaksi Isosta-Britanniasta. Pariluistelu on muuttunut alkuajoista paljon, ja jotkin nykypäivän elementit tulivat mukaan vasta vuosikymmeniä myöhemmin.
Kilpailu

Pariluistelukilpailut koostuvat kahdesta osasta, lyhyt- ja vapaaohjelmasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pariluistelu Wikimedia Commonsissa
Kalkkinen

Baari-pizzeria Mani-baari Kalkkisissa.
Kalkkinen (ruots. Kalkis) on Asikkalan kylä, joka valittiin 1997 ensimmäisenä Päijät-Hämeen vuoden kyläksi. Toisen kerran Kalkkinen valittiin Päijät-Hämeen vuoden kyläksi 2012.
Kalkkisten seutuun lukeutuu useita muitakin Pohjois-Asikkalan kyliä: Kuoppainkulma, Riihilahti, Suiva, Särkijärvi ja Vähä-Pulkkila sekä Asikkalan kirkonkylän Vedentausta. Kalkkisten seudulla asuu vakituisesti hieman yli 500 henkeä, mutta kesäkaudella asukkaiden määrä lisääntyy tuntuvasti, sillä Päijänteen ja Kymen rannat ovat suosittua kesämökkialuetta. Kalkkisten kylän postinumeroalueella sijaitsi vuonna 2022 lähes 800 kesämökkiä.
Elinkeinot

| Vuosi | Asukasluku |
| --- | --- |
2001: 659
2002: 645
2003: 621
2004: 627
2005: 608
2006: 599
2007: 600
Elinkeinot > Alkutuotanto

Kalkkisten seutu on maatalousvaltaista aluetta.
Elinkeinot > Jatkojalostus

Kylä tunnettiin pitkään uistinteollisuudestaan, kun Rapala ja Finlandia Uistin perustivat tuotantolaitoksensa kylän ympäristöön. 1970-luvun alussa Rapala-yhtiöiden toiminta on siirtynyt kuntakeskukseen Vääksyyn, mutta Finlandia Uistimen tuotantolaitos on edelleen Kalkkisten seudulla Riihilahden kylässä. Toinen suuri työnantaja seudulla on hitsauslaitteita valmistavan Kemppi Oy:n tehdas.
Elinkeinot > Yksityiset ja julkiset palvelut

Kalkkisista on Asikkalan keskustaajamaan Vääksyyn 28 kilometrin matka. Tämän vuoksi kylässä on säilynyt vielä monia peruspalveluita, kuten 2-opettajainen Kalkkisten alakoulu (27 oppilasta, luokat 1.–6.), esikoulu, lasten ryhmäpäiväkoti, 4H-kerho, vuonna 1961 aloittanut kyläkauppa K-Market Lampinen (asiamiespostilla ja veikkauksella), polttoaineautomaatti, baari-pizzeria Mani-baari, 1961 kirkoksi vihitty rukoushuone, Kalkkisten kirkko, hautausmaa ja kappeli sekä Kalkkisten Osuuspankki, joka yhdistyi vuonna 2019 Järvi-Hämeen osuuspankkiin.
Viime vuosina maatalousvaltainen kylä on suuntautunut voimakkaasti maaseutumatkailuun. Suurimpia toimijoita alalla ovat viini- ja puutarhatila Pihamaa, Marttilan tila, sekä Kalkkisten Lomameijeri. Osa seudun maatiloista on kehittänyt perinteisen maa- ja metsätalouden rinnalle muita elinkeinoja. Seudulla on panostettu erityisesti marjanviljelyyn ja jalostukseen ja maatilamatkailun kehittämiseen. Marttilan tilasta on tullut tunnettu ryhmämatkojen kohde ja kokous- ja juhlapaikka. Mansikka-Pihamaan rinnalla on vuonna 2000 aloittanut toimintansa Viini-Pihamaa Oy, joka valmistaa tilaviinejä omasta marjatuotannosta. Yritys on vuonna 2007 laajentanut toimintaansa myös Heinolaan, valtatien varren Heila-maatilatorille. Kalastus- ja luontomatkailun alalla suurimpiin toimijoihin kuuluu Etelä-Päijänteen Kalastuspalvelut. Yritys järjestää mm. kalaretkiä ja luontoon liittyviä tapahtumia Asikkalan ja Heinolan seudulla.
Historia

Seudulla on ollut asutusta jo kampakeraamisella kaudella ainakin jo 3000-luvulla eaa. Asutusjälkiä on löytynyt Kalkkisten kosken alapuolelta Kotasaaresta ja rautakautinen hautakumpu Riihilahden pohjukasta. Maisema on jääkauden vahvasti muokkaama. Ikivanhoja merkkejä heti jääkauden väistymisen jälkeen tulleesta asutuksesta on löydetty paitsi Kalkkisten kosken alueelta, myös kylän keskustasta sillalle johtavan tien alueelta ja Riihilahdesta.
Kalkkisissa oli 1500-luvulla vain pari veroa maksavaa taloa, ja maisema oli hyvin metsäinen. 1700-luvulla ja erityisesti 1800-luvulla kaskettava ala oli laajentunut ja kaskikierto lyhentynyt 15–20 vuoteen, ja tervanpolttokin oli voimissaan. Kalkkisissa ei ollut silloin kunnon metsiä lainkaan. Metsän hävityksen takia kaskeaminen kiellettiin lailla 1890-luvulla.
1887 perustettiin koulupiiri Kalkkisiin, ja se on yhä sama kuin perustamisvuonna. 1910 vihittiin Kalkkisten kirkko, jonka rakennutti rukoushuoneyhdistys talkootyönä. Vuonna 1951 kirkko siirtyi seurakunnan hoitoon ja omistukseen. Siunauskappeli Kalkkisten hautausmaalle rakennettiin 1964. Nuorisoseurantalo Pörskälä vihittiin 1919. Se paloi 1963, ja rakennettiin 1970 uudelleen talkoilla palaneen talon paikalle. Talo on erilaisten harrastusryhmien ja koululaisten ahkerassa käytössä. 1920 perustettiin Kalkkisten Osuuskassa, joka edelleen toimii Kalkkisten Osuuspankkina.
1900-luvun alussa Kalkkisten seutu eli voimakasta kasvun aikaa. Maa- ja metsätalouden kehittämisen lisäksi Iisakkilan kartanon silloinen omistaja perusti höyrymyllyn, höyrymeijerin ja kauppaliikkeen. 1920-luvulla käynnistettiin osuusmeijeri. Meijeritoiminta jatkui vuoteen 1971. Nykyisin meijerin alue toimii lomailupaikkana ja tunnetaan nimellä Kalkkisten lomameijeri. Kalkkisten seudulla on vielä muutama vuosikymmen sitten toiminut kuusi kauppaa ja kaksi myymäläautoa. Maatilatalouden yrityksiä on 38. Vuonna 2001 niitä oli 43 ja vuonna 1998 vielä 48.
2000-luvun alussa Ojalan tilalla valmistettiin mm. kotijuustoja ja Salokorven tilalla pullotettiin lähdevettä nimellä "Korven kristalli".
Nähtävyydet ja matkailu

Kalkkislaiset itse korostavat kylänsä luonnonkauneutta ja luonnonnähtävyyksiä. Niistä merkittävämpiä on Kalkkistenkoski, joka on suosittu perhokalastuskohde. Koskelle ei kuitenkaan voi mennä ilman lupaa, koska se on Natura 2000 -luonnonsuojelualue (tunnukseltaan FI0301011).
Kalkkisten kalastuskunta (osakaskunta) on yhdessä lähialueen kalastuskuntien kanssa huolehtinut aktiivisesti kalakannan kasvattamisesta Kymen–Ruotsalaisen vesialueella, jonne on istutettu runsaasti kuhan ja hauen poikasia. Kalkkisten Urheilukalastajat järjestää vuosittain pilkkikisoja. Kosken tuntumassa on myös pituudestaan tunnettu Kalkkisten kanava. Se avattiin 1878 tukinuittoa varten ja Päijänteen tulvahuippujen tasaamiseksi.
Yksi viime aikojenmilloin? kiinnostavimpia nähtävyyksiä Kalkkisissa on ollut yksityisen perheen oma pieni metsäkirkko. Rauhan Temppeli -nimisen kirkon on rakentanut Jouko Halmekoski synnyinkotinsa pihapiiriin. Omatoimisille vaeltajille Kalkkisten seudulla on oikeita metsämaita, ja veneilijöille aukeavat vedet Kymenvirran kautta Ruotsalaiselle ja Kalkkisten kanavan kautta Päijänteelle. Maatilamatkailukohteiden lisäksi Kalkkisten vierasvenesatama houkuttelee joka kesä yhä enemmän veneilijöitä ja matkailijoita. Sataman miljööseen kuuluu Iisakkilan kartanokokonaisuus sekä vuonna 2000 liikenteelle avattu Kymen ylittävä maantiesilta. Ennen siltaa hoiti liikenneyhteyttä Kymen taakse lossi.
Lähellä Kalkkisten alakoulua on Rinteen näyttelijäveljesten muistomerkki. Kalkkisissa viettivät nimittäin lapsuusvuotensa Jalmari, Einar ja Joel Rinne. Tunnetuista kalkkislaisista mainitaan usein vasemmistoaktivisti Eetu Salin, lähellä Kalkkista kesiään viettänyt Toivo Kärki sekä radiotoimittaja Esko Riihelä.
Aiheesta muualla

Päijät-Hämeen kylät: Kalkkisten verkkosivut
Kalkkisten seudun yritysluettelo
Marttilan tilan sivut
Viinitila Pihamaan sivut
Kalkkinen - kylä Kymen rannalla, Löytöretkiä Päijät-Hämeen kyliin -hankkeen loppuraportti 3/5, 2013
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Asplund, Mari ym. (toim.): Kalkkisten seudun kylien kirja. Kalkkisten seudun kyläyhdistys, 2002. ISBN 952-91-4526-8.
Asikkala
| --- | --- |
Kylät ja kyläkokonaisuudet:  Anianpelto  Asikkalan kirkonkylä  Hillilä  Iso-Äiniö  Joenniemi  Kalkkinen  Keltaniemi  Kopsuo  Kurhila  Mustjärvi  Myllykselä  Paakkola  Pulkkila  Pätiälä  Reivilä  Riihilahti  Salo  Salonsaari  Särkijärvi  Urajärvi  Vehkoo  Vesivehmaa  Viitaila  Vähimaa  Vähä-Pulkkila  Vähä-Äiniö  Vääksy 
Järvet:  Ruotsalainen  Päijänne  Vesijärvi 
Luonnonsuojelualueet:  Asikkalan letot  Aurinkovuori  Evon alue  Kinissaari  Kutajärven alue  Mukkulammi  Päijänteen alue  Päijänteen kansallispuisto  Pitkäkallion metsä  Riihikallio-Pilkanmäki  Romioja  Tupsuvuori  Urajärvi  Valtionkärki  Vanhan kartanon idänverijuurialue  Vähä-Pulkkila  Vähäpää 
Rakennukset ja rakennelmat:  Asikkalan kirjasto  Asikkalan kirkko  Jenkkapirtti  Kalkkisten kanava  Lahti-Vesivehmaan lentokenttä  Päijät-Hämeen ilmailumuseo  Päijännetunneli  Vääksyn kanava 
Kalkkisten koulu.
Kalkkisten silta valmistui vuonna 2000.
Kalkkisten kanavan sulku.
Kalsiumsilikaatti

| Kalsiumsilikaatti> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  1344-95-2
PubChem CID:  139089027, 139050075 ja 129627667 14941, 139089027, 139050075 ja 129627667
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Ca2CO4
Moolimassa:  172,25
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  2130 °C
Tiheys:  2,9 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene
Kalsiumsilikaatti on kemiallinen yhdiste Ca2SiO4.
Ominaisuudet

Kalsiumsilikaatti on valkoista jauhetta. Sitä voidaan saada luonnossa esiintyvästä kalkkikivestä ja piimaan pinnasta, piipitoisesta sedimenttikivestä. Se kuuluu ryhmään yhdisteitä, joita voidaan valmistaa saattamalla kalsiumoksidi ja piidioksidi reagoimaan eri suhteissa esim. 3CaO·SiO2, Ca3SiO5; 2CaO·SiO2, Ca2SiO4; 3CaO2SiO2, Ca3Si2O7 ja CaO-SiO2, CaSiO3 . Sillä on pieni irtotiheys ja korkea veden imeytymiskyky.
Käyttö

Kalsiumsilikaattia käytetään paakkuuntumisenestoaineena ruoanvalmistuksessa, mukaan lukien ruokasuola ja antasidina. YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestö ja WHO:n elimet ovat hyväksyneet sen turvallisena elintarvikelisäaineena monissa erilaisissa tuotteissa. Sillä on E-koodi E552.
Käyttö > Korkean lämpötilan eristys

Kalsiumsilikaattia käytetään yleisesti turvallisena vaihtoehtona asbestille korkean lämpötilan eristysmateriaaleissa. Teollisuuden putkistojen ja laitteiden eristys valmistetaan usein kalsiumsilikaatista. Kalsiumsilikaatti kilpailee mineraalivillan ja patentoitujen eristävien aineiden, kuten perliittiseoksen ja natriumsilikaatin kanssa sidotun vermikuliittin kanssa. Vaikka sitä pidetään yleisesti asbestin korvikkeena, kalsiumsilikaatin varhaisissa eristysmuodoissa käytettiin silti asbestikuituja.
Käyttö > Passiivinen palosuojaus

Kalsiumsilikaattia käytetään palosuojauksessa ja -eristämisessätiilinä. Se on yksi menestyneimpiä palonsuojausmateriaaleja Euroopassa rakennuksia koskevien asetusten ja paloturvallisuusohjeiden takia. Suorituskykyiset kalsiumsilikaattilevyt säilyttävät erinomaiset ominaisuutensa jopa kosteissa olosuhteissa, ja ne voidaan asentaa rakennusprosessin varhaisessa vaiheessa jo ennen kuin rakennus on säänkestävä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalsiumsilikaatti Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Calcium silicate
Kalsiumsilikaatti-palosuojalevy kiinnitettävänä teräsrakenteen ympärille palonkestävyysluokan saavuttamiseksi
Kaapelien palosuojaus Lingen/Ems, Saksa
Käännös suomeksi
Pariisin Turgenev-kirjasto

Pariisin Turgenev-kirjasto (ransk. Bibliothèque Russe Tourguenev, ven. Русская общественная библиотека имени И. С. Тургенева) on julkinen venäläinen kirjasto Ranskassa Pariisissa. Kirjasto on perustettu 1875. Se on täysin riippumaton Venäjän valtiosta. Se saa pientä vuotuista avustusta Pariisin kaupungilta. Se on ensimmäinen venäjänkielinen emigranttikirjasto ja vanhin venäjänkielinen kirjasto Venäjän ulkopuolella.
Historia

Kirjaston perusti venäjänkielisiä emigrantteja varten narodnikkeihin kuulunut German Lopatin,. Ajatuksena kirjaston perustamisessa oli luoda kirjavarasto ja siihen liittyvä keskus Ranskassa olevalle vallankumoukselliselle nuorisolle. Lopatinilla ei ollut varoja kirjaston perustamiseen, joten sen rahoitti pääasiassa kirjailija Ivan Turgenev, joka silloin asui Pariisissa. Uuden kirjaston perustana oli Turgenevin oma kirjasto.
Kirjastossa kokoontuneeseen älymystöön kuuluivat Turgenevin lisäksi esimerkiksi Ilja Repin, Ivan Bunin ja Mihail Osorgin. Lenin liittyi siellä kokoontuneiden vallankumouksellisten piiriin 1907. Turgenev järjesti 15. lokakuuta 1875 matinean, jossa oli läsnä merkittäviä Pariisissa asuvia venäläisiä kulttuurin parissa työskenteleviä, kuten Repin, Vasili Polenov, Mark Antokolski sekä Venäjän suurlähettiläs Nikolai Orlov. Tilaisuudessa saatiin kokoon 2 000 frangia kirjojen ostoon ja kirjaston vuokraan. Turgenev kuoli 1883, jolloin kirjasto nimettiin hänen mukaansa.
Talousvaikeuksista huolimatta kirjaston kokoelmat karttuivat. Vuonna 1900 kirjastossa oli 3 500 nidettä, vuonna 1913 niitä oli 17 000, vuonna 1925 niteitä oli 50 000 ja 1937 jo 100 000. Lokakuun vallankumouksen jälkeen kirjastosta tuli valkoisen emigranttikulttuurin tärkein keskus. Kirjasto sai 1937 upeat tilat 1700-luvulta peräisin olevasta talosta, Hôtel Colbert -nimisestä palatsista Rue de la Bûcheriella. Kirjastossa oli arvokkaita harvinaisuuksia, kuten Voltairen, François de La Rochefoucauldin, Nikolai Karamzinin ensipainoksia ja Iivana Julman lakikokoelma (Vasili Tatištševin kommentein).
Kirjasto tuhoutui lähes täysin toisessa maailmansodassa. Saksalaisten saavutettua Pariisin erikoisyksikkö ERR, jota johti Alfred Rosenberg, ryhtyi toimiin kirjaston kokoelman kaappaamiseksi. Kaikki kirjat, kuvat, muotokuvat ja patsaat siirrettiin lokakuussa 1940 yli 900 laatikkoon ja vietiin Saksaan.. Siellä ne yhdistettiin Puolasta ryöstettyihin kokoelmiin, ja tarkoituksena oli, että ne myöhemmin muodostaisivat osan Rosenbergin suunnitteleman puolueen yliopiston (Hohe Schule der NSDAP) kokoelmasta. Liittoutuneiden pommitusten aikaan kokoelma siirrettiin Ratiboriin, jonne koottiin kaikkiaan runsaat kaksi miljoonaa nidettä. Vallattuaan alueen venäläiset varastivat kokoelman, ja kirjat päätyivät eri puolille Venäjää, ja osa lopulta poltettiin.
Turgenev-kirjaston kokoelma on ennallistettu osittain, ja se avattiin uudelleen 1959 rue de Valencella. Kokoelmaan kuuluu nykyisin 60 000 kirjaa ja aikakauskirjaa.
Aiheesta muualla

Kirjaston kotisivut
Kanapunkki

| Kanapunkki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Leukakoukulliset Chelicerata
Luokka::  Hämähäkkieläimet Arachnida
Alaluokka::  Punkit Acarina
Ylälahko::  Loispunkit Parasitiformes
Lahko::  Petopunkit Mesostigmata
Heimo::  Dermanyssidae
Suku::  Dermanyssus
Laji::  gallinae
Kaksiosainen nimi
 Dermanyssus gallinae  De Geer, 1778 
Katso myös
   Kanapunkki Wikispeciesissä   Kanapunkki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kanapunkki (Dermanyssus gallinae) on siipikarjan vertaimevä ulkoloinen. Kanapunkki ei ole kovin tarkka isäntälajistaan, ja jos isäntälajia ei ole lähettyvillä, se voi käyttää nisäkkäitä, myös ihmistä, veriateriointiin aiheuttaen iho-oireita ja kutinaa. Kanapunkki elää kanalan rakenteissa viettäen suurimman osan aikaa erossa isännästään, minkä vuoksi sitä saattaa olla vaikea löytää. Diagnosointia vaikeuttaa myös se, että kanapunkit ovat yöaktiivisia, joten kanalan omistajan voi olla vaikeaa havaita punkkeja. Kanapunkki on väriltään valkoharmaa, mutta verta imettyään se muuttuu väriltään punaiseksi tai mustaksi.
Elämänkierto

Kanapunkin elämänkierto voi lyhyimmillään kestää vain viikon, minkä vuoksi se lisääntyy hyvin nopeasti. Tosin kylmällä ilmalla elämänkierto hidastuu jonkin verran. Aikuisen punkin saatua veriaterian se munii vuorokauden sisällä. Munista kehittyy 2–3 päivässä kuusijalkaisia toukkia, joista nahanluonnin jälkeen muodostuu kahdeksanjalkaisia nymfejä. Nymfit luovat nahkansa vielä kahteen kertaan ennen kuin niistä tulee aikuisia kanapunkkeja. Sekä nymfit että aikuiset imevät verta, toukat eivät.
Kanapunkkitartunnan oireet siipikarjalla

Kanapunkkitartunta aiheuttaa tyypillisesti voimakasta kutinaa ja levottomuutta. Linnuilla voi esiintyä myös anemiaa ja jopa kuolleisuutta voimakkaissa tartunnoissa. Kanapunkkitartunta laskee munantuotantoa, ja munissa voi olla näkyvissä punaisia veripilkkuja.
Torjunta

Koska kanapunkit viettävät vain lyhyitä hetkiä isäntäeläimessä ja muuten elävät isäntien ympäristössä, torjunnan tulee kohdistua lintuja ympäröiviin rakenteisiin.