stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Solberga (Nässjö)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Solberga (Nässjö) Wikimedia Commonsissa
Niilo Koskenniemi

| Niilo Koskenniemi> Kansanedustaja |
| --- | --- |
 23.3.1970–20.3.1987  
Ryhmä/puolue:  SKDL
Vaalipiiri:  Lapin lääni
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. marraskuuta 1926 Kolari
Kuollut: 18. kesäkuuta 1988 (61 vuotta) Kolari
Ammatti:  kunnansihteeri, kunnanjohtaja
Niilo Topias Koskenniemi (2. marraskuuta 1926 Kolari – 18. kesäkuuta 1988 Kolari) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SKDL:n kansanedustajana  vuosina 1970–1987. Koskenniemi valittiin myös Kolarin kunnanjohtajaksi, mutta eduskuntatyönsä vuoksi hän ei milloinkaan hoitanut virkaansa.
Elämä

Niilo Koskenniemi syntyi Sieppijärvellä yksitoistalapsiseen pienviljelijäperheeseen. Hänen vanhempansa olivat Yrjö Aleksanteri Koskenniemi (1891-1950) ja Anna Satta (1899-1990). Kansakoulun jälkeen Koskenniemi oli metsä- ja uittotöissä. Asevelvollisuuden suoritettuaan hän paikkasi puuttuvaa koulusivistystään itseopiskelulla ja liittyi SKP:n jäseneksi 1947. Koskenniemi työskenteli Kolarin kunnan varastonhoitajana 1948–1956, asutusneuvojana 1957–1962 ja kunnansihteerinä 1962–1979.
Koskenniemi valittiin Kolarin kunnanvaltuustoon 1954. Vuodesta 1961 lähtien hän toimi valtuuston puheenjohtajana. Koskenniemestä tuli kansanedustaja 1970. Edellisissä eduskuntavaaleissa hän oli hävinnyt SKDL:n kolmannen paikan Pekka Sallalle vain kahdella äänellä. Eduskunnassa Koskenniemi profiloitui oman vaalipiirinsä etujen ajamiseen. Yhtenä merkittävimmistä saavutuksistaan hän piti valtionyhtiö Outokummun rakentaman jaloterästehtaan sijoittamista ennakkoon kaavaillun Porin sijasta Tornioon. Vuonna 1979 Koskenniemi valittiin Kolarin kunnanjohtajaksi, mutta hän jäi virkavapaalle kansanedustajan tehtäviensä johdosta. SKP:n linjariitojen ollessa kiivaimmillaan 1980-luvulla Koskenniemi myötäili puolueen enemmistön niin sanottua kirveslinjaa. Sairastuttuaan vakavasti Koskenniemi ei enää lähtenyt vuoden 1987 eduskuntavaaleihin.
Koskenniemi oli presidentin valitsijamies vuosina 1968, 1978 ja 1982. Koskenniemi valittiin valitsijamieheksi myös 1988 Liike 88:n listoilta, mutta hän ei sairautensa vuoksi osallistunut vaalitoimitukseen. Koskenniemen tilalle tuli varasijalta Ritva Renko.
Perhe

Niilo Koskenniemen puoliso oli Ruokojärvellä syntynyt Kerttu Nirhola (1931-2013), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1952. Heillä oli kolme lasta.
Kaivos

Yksi maailman suurimmista avolouhoksista, Chuquicamatan kuparikaivos Chilessä.
Kohtlan maanalainen kaivos Virossa (Kohtla-Nõmme), 1994.
Kaivos on kaivannaistoiminnan tuotantoyksikkö, jossa louhitaan jotakin mineraalia tai malmia. Kaivos voi olla avolouhos tai maanalainen kaivos. Avolouhinta on kustannustehokkaampaa, mutta sen jäljet maisemaan ovat isommat kuin maanalaisella louhinnalla. Maanalaisessa kaivoksessa joudutaan malmin ja sivukiven irrotuksen ja poiston lisäksi rakentamaan runsaasti infrastruktuuria: tunneleita, sähköverkostoa, tuuletuskanavia ja vesijohtoja.
Kaivokset ovat riskialttiita työpaikkoja, kuten muutkin maanrakennusalan työpaikat. Vaaroja ovat muun muassa sortumat, tulvat ja myrkylliset kaasut. Tämän vuoksi työturvallisuudesta huolehtiminen on oleellinen osa kaivostoimintaa.
Länsimaissa kaivostoiminta on nykyisin yleensä pitkälle koneistettua ja osin automatisoitua. Kehitysmaissa kaivostoiminta on työvoimaintensiivisempää toimintaa, jossa käsityöllä on edelleen merkittävä osuus. Sama näkyy myös työturvallisuudessa. Vaarallisimpia kaivoksia ovat maanalaiset hiilikaivokset, joissa on metaanikaasua.
Omistus

Kaivosten muodostumisessa on olemassa pääasiassa kolmenlaisia periaatteita. Kaivosten konsessioperiaatteen mukaan malmivarat omistaa valtio, joka voi vuokrata oikeutensa yrityksille. Toisen periaatteen mukaan malmivarat kuuluvat maanomistajalle. Kolmannen periaatteen mukaan malmivarat kuuluvat kaivoksenvaltaajalle, joka voi maanomistajan maalle hakea kaivosvaltauksen ja myöhemmin tutkimusten perusteella kaivospiirin. Ruotsin kuningaskunnan periaatteiden mukainen kaivosvaltausmenetelmä on ollut Suomessa voimassa vuodesta 1723 alkaen. Yhdysvalloissakin valtausperiaate on ollut yleinen, ja se on edelleen voimassa Texasissa.
Kaivosten tuotteet

Kaivokset tuottavat pääosan ihmiskunnan tarvitsemista metalleista ja mineraaleista. Yleisimmät kaivosten tuotteet ovat: kivihiili, rauta ja bauksiitti. Tiettyjen metallien osalta osa kulutuksesta voidaan kattaa kierrätyksen avulla, mutta kulutuksen kasvaessa tarve myös neitseellisen raaka-aineen käyttöön kasvaa. Kasvava kulutus myös nostaa metallien hintoja, mikä laskee kynnystä entistä köyhempien esiintymien tuotantoon ottamiselle. Metalleja ihmiskunta tarvitsee nykyaikaisen elintavan ylläpitämiseen, sillä lähes kaikki kestokulutushyödykkeet polkupyörästä taulutelevisioon ja puhelimen akkuun sisältävät metallisia raaka-aineita.
Kaivosten tuottamat mineraalit puolestaan ovat raaka-aineita, jotka eivät välttämättä näy loppukuluttajalle. Siksi puhutaankin teollisuusmineraaleista. Esimerkiksi paperissa on lähes puolet mineraaliraaka-aineita: kalsiittia, kaoliinia tai talkkia. Tämä siksi, että ne ovat täyteaineina halvempia kuin puukuitu, ja niiden avulla voidaan parantaa esimerkiksi paperin ominaisuuksia. Myös maalit ja muovit sisältävät runsaasti mineraaliraaka-aineita, muun muassa väriaineita. Teollisuusmineraalien kierrätettävyys on toistaiseksi vielä huonoa, lasia lukuun ottamatta. Teollisuusmineraalien louhinta on länsimaissa usein määrällisesti jopa metallimalmien louhintaa merkittävämpää.
Kaivuumenetelmät > Avolouhinta

Avolouhinnassa siirretään kaivosalueen pinnassa olevat maamassat ja kiviaines sivuun kunnes varsinainen mineraaliesiintymä paljastuu. Mineraaliesiintymä murskataan ja kuljetetaan rikastamoon. Kaivosalueen sivuun siirrettyä louhittua kiviainesta kutsutaan sivukiveksi.
Kaivuumenetelmät > Tunnelilouhinta

Tunnelilouhinnassa mineraaliesiintymää seurataan kalliossa poraamalla ja räjäyttämällä tunneli. Aikaisemmin poraus on tehty käsin mutta nykyisin käytetään pyörillä tai teloilla kulkevaa porauskalustoa, joka voi toimia myös osittain automatisoituna. Tunnelilouhinta tapahtuu yleensä ns. välitasolouhintana jossa yhdestä pystysuorasta kaivoskuilusta louhitaan vaakasuuntaisia tuotantotunneleita pystysuunnassa 25 metrin välein.
Kaivuumenetelmät > Liuotusmenetelmät

Liuotusmenetelmissä (ISL, In-Situ Leaching) maata ei siirretä ollenkaan eikä kaivoksessa tarvita myöskään tunneleita. Maahan porataan pystysuuntaisia kaivoja joista osaa käytetään mineraalit erottavan liuoksen pumppaamiseen maahan, osa taas saman liuoksen keräämiseen pois. Maaperän koostumuksesta riippuen liuos on joko hapanta tai emäksistä.
ISL-menetelmää käytettiin ensimmäisenä Wyomingissa Yhdysvalloissa 1960-luvulla Sitä käytetään nykyisin erityisesti uraanikaivostoiminnassa. Esimerkiksi Yhdysvalloissa valtaosa uraanista kerätään ISL-menetelmällä.
ISL-menetelmällä on parhaimmillaan kyetty hyödyntämään 80 % esiintymän mineraalista. Australiassa tyypillinen tavoite on 70 % saanto 12 kuukauden kuluessa. Energiankulutus menetelmää käytettäessä on ollut 19–33 kWh/kgU joten se on varsin energiatehokas.
Menetelmän ympäristövaikutukset rajoittuvat lähinnä pohjaveteen. Käytännössä esimerkiksi Australiassa pohjavesi on jo ennen kaivostoiminnan aloittamista käyttökelvotonta johtuen sen suolaisuudesta ja sen sisältämistä radioaktiivisista nuklideista. ISL -kaivoksiin liitetään kuitenkin vedenpuhdistamo. Käytetty liuos voidaan neutraloida esimerkiksi kalkilla.
Rikastusmenetelmät > Biokasaliuotus

Bioliuotuksessa metallit irrotetaan malmista siinä luonnostaan esiintyvien bakteerien avulla. Kaupallisessa tuotannossa on kehitetty menetelmiä, joilla tätä luonnollista prosessia voidaan kiihdyttää. Menetelmää soveltaa ensimmäisten joukossa maailmassa Talvivaaran kaivos Sotkamossa.
Biokasaliuotuksessa avolouhoksesta siirrety malmi murskataan ja agglomeroidaan rikkihapolla. Murske kasataan noin kahdeksan metriä korkeaksi kasaksi, jossa sitä bakteerien avulla liuotetaan puolentoista vuoden ajan. Liuosta kierrätetään kasan läpi kunnes sen metallipitoisuus on riittävän suuri, jotta metalli voidaan siitä erottaa. Metallin irrotuksen jälkeen sama liuos voidaan käyttää uudelleen.
Biokasaliuotuksen suuri etu on sen edullisuus ja luonnonmukaisuus. Se tarvitsee toimiakseen vettä, ilmaa ja tarkoitukseen jalostettuja mikrobeja. Koska bakteerien optimaalinen toiminta-alue on happamassa pH:ssa, säädellään lioksen pH:ta hapolla, usein rikkihapolla. Liuoksen jatkuva pumppaus kasan läpi vaatii myös sähköenergiaa.
Rikastusmenetelmät > Kultakaivosten syanidirikastus

Kultakaivoksilla käytetään yleisesti syanidia kullan liuottamiseen hienoksi murskatusta malmista. Tämä johtuu siitä, että kulta ei liukene muihin nesteisiin.
Kun malmi on uutettu laimennetussa natriumsyanidiliuoksessa, kulta-aines imeytetään puuhiileen, suodatetaan ja ylimääräinen syanidiliuos varastoidaan suuriin jäämäaltaisiin. Joillakin kaivoksilla ylimääräinen syanidi tuhotaan kemiallisesti, mutta usein se vain vuodatetaan laimennettuna kaivosluvan ehtojen mukaan. Altaan murtuminen tai vuoto saattaa päästää syanidia ympäristöön.
Tavallisimmat syanidia kullan uuttamiseen käyttävät menetelmät ovat
Merrill-Crowe talteenotto, joka käyttää sinkkijauhetta kullan saostamiseen liuoksesta
Carbon in Column (CIC),
Carbon in Pulp (CIP) ja sen muunnelma Carbon in Leach (CIL). CIP on tällä hetkellä yksi suosituimmista suurissa nykyaikaisissa kaivoksissa.
röykkiöuuttaminen.
Kullan erotteluun roskakivestä on olemassa vaihtoehtoisia menetelmiä, mutta ne eivät ole vielä laajassa käytössä.
Vaikka rutiininomainen syanidin käsittely kultakaivoksilla ympäri maailman on yleensä tapahtunut turvallisesti, viime vuosina on kuitenkin sattunut onnettomuuksia, joilla on ollut vaikutusta alueen luontoon. Useita parannuskeinoja on olemassa ja joitakin niistä on käytetty syanidipitoisuuden pienentämiseen.
Kansallisia syanidin käsittelyohjeita ja säännöksiä on valmisteltu joissakin maissa, esimerkiksi Australiassa. The International Council for Metals and the Environment on tuottanut ohjekirjasen. Mining Environmental Management -journaalin numero käsittelee syanidin käsittelyä.
Ympäristöhaitat

Usein teollisuusjätteeksi luokiteltava kaivosjäte (tai ”kaivannaisjäte” siten kuin se määritellään direktiivissä 2006/21/EY) on peräisin hiilen tai muuhun kuin energiantuotantoon käytettävien mineraalien etsinnästä, louhinnasta ja käsittelystä. Satoja miljoonia tonneja jätettä edelleen toiminnassa olevilta tai entisiltä kaivosalueilta on edelleen varastoitu käsittelemättä enemmän tai vähemmän tiiviisti paikallisyhteisöjen läheisyyteen. Suljetut ja hylätyt kaivosjätealueet voivat aiheuttaa vakavan vaaran ympäristölle ja paikallisyhteisöille.
Kaivostoiminnan jätteitä ovat etupäässä kaivosten vedet. Myös kaivosten sivukiveä voidaan pitää jätteenä, ellei sitä pystytä hyödyntämään esimerkiksi maanrakennuksessa ja louhosten täytössä. Ympäristöviranomaiset ovat asettaneet kaivoksen ympäristöluvassa kaivosten jätevesille rajat, ja niitä on tietysti noudatettava. Kaivoksesta riippuen vesien laatuun vaikuttavat muun muassa alueen kallioperän sisältämät metallit ja niiden esiintymismuoto. Osa metalleista liukenee kivistä veteen, osa ei. Vesiä joudutaan usein käsittelemään lupaehtojen täyttämiseksi muun muassa pH:ta säätelemällä, esimerkiksi kalkin avulla.
Energiankulutus

Kaivostoiminta on yleisesti varsin energiaintensiivistä. Avolouhoksissa kivimassojen siirtäminen maansiirtokoneilla kuluttaa polttoainetta ja aiheuttaa hiilidioksidipäästöjä. Esimerkiksi Kittilän Suurkuusikon kultakaivoksessa suunnitellaan vuosittain siirrettävän 750.000 tonnia kiveä. Rikastusprosessissa mineraaleja erottavien liuosten pumppaus edellyttää suurta sähkötehoa. Suurkuusikon kaivoksen rikastusprosessin maksimitehontarve on 11–14 MW.
Kaivostoiminnan eettisyys

Dosentti Petri T. Peltosen mukaan Suomella on moraalinen velvollisuus osallistua metallien tuotantoon. Suomi käyttää jatkuvasti Afrikan ja muiden maiden kaivannaisia, joten olisi  Peltosen mukaan siirtomaapolitiikkaa olla kantamatta omaa vastuuta globaalista metallien tuotannosta, kun miljardit muut ihmiset haluaisivat lähestyä elintasoamme.
Kaivos fiktiossa

Kaivos on ollut aiheena tai tapahtumaympäristönä lukuisissa elokuvissa sekä kaunokirjallisissa teoksissa. Kaivos esittää merkittävää roolia esimerkiksi romaaneissa Kivihiilenkaivajat, Kuningas Salomon kaivokset, Kaivos ja kartano ja Kun suuret sortuvat. Elokuvateollisuudessa kaivos esiintyy huomattavassa roolissa esimerkiksi teoksissa Kultakuume, Tuhansien silmien edessä, Villi Pohjola, Indiana Jones ja tuomion temppeli, Lapin kullan kimallus ja Billy Elliot sekä Billy Elliotiin pohjautuvassa samannimisessä musikaalissa.
Kirjallisuutta

Käyhkö, Arttu: Kaivosten jättiläisiä.  Kustantaja Laaksonen, 2016.  ISBN 978-952-5805-82-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
"Cyanide Remediation: Current and Past Technologies" by C.A. Young and T.S. Jordan from the Department of Metallurgical Engineering at Montana Tech (Adobe PDF - 532kB). (Arkistoitu – Internet Archive)
Yleiskatsaus menetelmistä: Denver Mineral Engineers Inc. (Arkistoitu – Internet Archive)
Tutkimus: Avoin vuorovaikutus lisää kaivosten hyväksyttävyyttä paikallisyhteisöissä[vanhentunut linkki]
Sotkamossa sijaitsevan Talvivaaran kaivoksen jätettä. Kuvassa kipsisakka-allas kesäkuussa 2013.
Solberga (Österåker)

| Solberga |
| --- | --- |
 Solberga
 Koordinaatit: 59°29′43″N, 18°21′23″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Tukholman lääni
Maakunta:  Upplanti
Kunta:  Österåker
Väkiluku (31.12.2023):  536
Solberga on taajama Österåkerin kunnassa Tukholman läänissä Upplannin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 536 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Solberga (Österåker) Wikimedia Commonsissa
Fredriksdal

| Fredriksdal |
| --- | --- |
 Fredriksdal
 Koordinaatit: 57°36′58″N, 14°35′56″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Jönköpingin lääni
Maakunta:  Småland
Kunta:  Nässjö
Väkiluku (31.12.2023):  296
Fredriksdal on taajama Nässjön kunnassa Jönköpingin läänissä Smålandin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 296 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fredriksdal Wikimedia Commonsissa
Yh

Yh tarkoittaa seuraavia:
joktohenry, tunnus yH, induktanssin yksikkö
jottahenry, tunnus YH, induktanssin yksikkö
yksinhuoltaja, yh, perheen ainut huoltaja
yhteiskuntaoppi, YH, oppiaine
yhteyshenkilö, YH, Insinööriopiskelijaliitto IOL ry:n aktiivitoimija
ylimääräiset harjoitukset, YH, Suomen valtion vuonna 1939 määräämät ylimääräiset kertausharjoitukset
YH-Suomi, YH-konserni, YH, suomalainen kiinteistöliiketoimintaa harjoittava konserni, nykyinen Arenna Suomi.
YH Länsi Oy, YH Länsi Oy, YH, Länsi-Suomen alueella kiinteistöliiketoimintaa harjoittava konserni.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Yh”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Argosy

| Argosy |
| --- | --- |

Perustettu:  1882
Lakkautettu:  1979
Kotimaa:  Yhdysvallat
Kieli:  englanti
Aiheesta muualla
OCLC
Argosy oli yhdysvaltalainen aikakauslehti, jota pidetään ensimmäisenä niin sanottuna pulp-lehtenä eli halvalle paperille painettuna kioskikirjallisuuteen keskittyvänä julkaisuna.
Lehden perusti Frank A. Munsey vuonna 1882 nimellä The Golden Argosy. The Golden Argosy oli viikoittain ilmestyvä, pojille suunnattu lehti. Lehdessä julkaistiin pääasiassa viihteellisiä seikkailutarinoita, joita oli sitä ennen julkaistu Dime Novel -viihdekirjoissa. Pulp-lehdet syrjäyttivät vähitellen Dime Novelit kokonaan. Lehti sai vuonna 1888 uuden nimen, The Argosy, ja vuodesta 1894 lähtien se alkoi ilmestyä kerran kuukaudessa. Vuonna 1917 lehteä julkaistiin jälleen viikoittain nimellä Argosy Weekly. Vuonna 1920 Argosy Weekly yhdistyi All-Story Weekly -lehden kanssa, ja lehden uudeksi nimeksi tuli Argosy All-Story Weekly. Vuonna 1929 lehti yhdistyi Munsey's Magazinen kanssa kahdeksi eri lehdeksi, Argosy Weeklyksi ja All-Story Love Talesiksi. Argosy Weekly ilmestyi aluksi viikkolehtenä, vuodesta 1941 kaksi kerta viikossa ja 1942 lähtien kerran kuukaudessa. Lehti lakkasi ilmestymästä marraskuussa 1979.
Panssarintorjunta

Panssarintorjunnan taktinen merkki.
Lahti L-39 -panssarintorjuntakivääri.
M72 LAW -kertasinko.
AgustaWestland Apache panssarintorjuntahelikopteri
Panssarintorjunta (pst) on panssarivaunujen ja muiden panssaroitujen kohteiden tuhoamisesta käytetty yleisnimitys. Pst-aseita ovat tarkoitukseen kehitetyt panssarintorjuntakiväärit ja -tykit, singot ja ohjukset sekä miinat. Muita keinoja ovat polttopullot sekä erilaiset räjähteistä kootut miinat tai kasapanokset. Aseita passiivisempaa panssarintorjuntaa edustavat panssariesteet.
Nykyisin käytettäviä aseita ovat ohjukset, singot ja miinat. Tykistöllä ja raketinheittimellä voidaan ampua kuorma-ammuksia, joiden siroteammuksilla on panssarinläpäisykyky.
Historia

Ensimmäisten panssarivaunujen ilmestyessä taistelukentälle ensimmäisen maailmansodan aikana, panssarintorjuntaan käytettiin kenttätykkejä ja miinoja. Hieman myöhemmin kehitettiin panssarintorjuntakivääreitä ja panssarintorjuntatykkejä. Espanjan sisällissodassa käytettiin kasapanoksia sekä polttopulloja. Talvisodan aikana Suomi käytti polttopulloja neuvostoliittolaisten panssarivaunujen tuhoamisessa. Harppaus panssaritorjunnassa saavutettiin ontelokranaatteihin perustuvien sinkojen tullessa käyttöön toisen maailmansodan loppuvaiheissa. 1960-luvulla käyttöön tulivat panssarintorjuntaohjukset, joita voitiin käyttää vaunun lähiaseiden ulottumattomista. Ohjusten taistelukärjen onteloräjähde pystyi läpäisemään kaikkien käytössä olleiden vaunujen panssarit. Ensimmäisen polven ohjusten kuten Suomessa käytössä olleet brittiläinen Vickers Vigilant ja ranskainen SS.11, ampujan antamat ohjauskäskyt välitettiin ohjuksesta purkautuvalla johdolla.
Tämä korvattiin puoliautomaattisella ohjauksella, jossa ampujan tarvitsee vain pitää maali tähtäimen näkökentässä ja laskin määrittää automaattiset käskyt. Tällainen ohjus on esimerkiksi yhdysvaltalainen BGM-71 TOW sekä venäläinen 9K111-1 Konkurs.
Seuraava kehitysvaihe oli laserilla ohjattavat ohjukset, jotka hakeutuvat säteen osoittamaan kohteeseen. Tällaisia ovat esimerkiksi venäläinen Vikhr- ja yhdysvaltalainen AGM-114 Hellfire.
Käännös kehitykseen tuli 1970-luvulla kehitettyjen komposiittipanssarointien ja reaktiivisen panssaroinnin myötä. Entiset aseet eivät pystyneet uusiin panssarivaunuihin, ja ontelokranaattien koon kasvaessa torjunta-asetta ei useissa tapauksissa enää pystynyt liikuttamaan miesvoimin.
1980-luvulla tulivat käyttöön sirotekranaatit ja kuormaohjukset.
Täsmäaseet olivat merkittävässä asemassa myös vuoden 1991 Persianlahden sodassa. Irakin sodassa yhdysvaltalaiset tuhosivat yhden lentohyökkäyksen aikana useita satoja irakilaisia panssariajoneuvoja.
Viimeisintä kehitystä panssarintorjunnassa ovat ohjukset, jotka ohjautuvat panssarivaunujen heikoimmin panssaroituun kattoon tai joiden ontelopanos räjähtää hieman panssarivaunun katon yläpuolella. Toinen keino yrittää läpäistä moderni panssari on useampikertainen ontelotaistelukärki.
PST-aseita

Kranaatit, kuten tykistö-, raketinheitin- ja tykistöohjusten sirotteina olevat itsenäisesti kohteeseen hakeutuvat tytärammukset, ovat mahdollisia panssarintorjunta-aseita. Myös kranaatinheittimien kohteeseen hakeutuvat ammukset (esimerkiksi STRIX) edustavat nykyaikaista panssarintorjuntaa.
Taisteluhelikoptereita on käytetty myös pitkään tehokkaina pst-välineinä.
Vaunun voi saattaa toimintakyvyttömäksi myös miina tai polttopullo. Miinoilla panssarivaunu myös pakotetaan pst:een kannalta edulliselle alueelle. Miinan liikuntakyvyttömäksi tekemä panssarivaunu on myös helpommin tuhottavissa kuin liikkuva vaunu.
Kertasinko on historiallisesti merkittävä PST-ase, kuten telamiina ja pohjamiina, joita voidaan käyttää lähinnä panssarivaunun pysäyttämiseen.
Nykyaikainen ratkaisu raskaasti suojattujen panssareiden torjuntaan on panssarintorjuntaohjus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Panssarintorjunta Wikimedia Commonsissa
WEOG

WEOG vuonna 2010
WEOG eli Länsi-Euroopan ja muut maat (engl. The Western European and Others Group) on yksi Yhdistyneiden kansakuntien monista epävirallisista alueellisista äänestysblokeista. WEOG on siinä suhteessa poikkeuksellinen blokki, että se on maantieteellisesti hajanainen. Sen 29 jäsentä edustavat lähes kaikkia maailman mantereita.
WEOGin jäsenvaltiot > Oseania

Australia
Uusi-Seelanti
WEOGin jäsenvaltiot > Länsi-Eurooppa

Alankomaat
Andorra
Belgia
Espanja
Irlanti
Islanti
Italia
Itävalta
Kreikka
Liechtenstein
Luxemburg
Malta
Monaco
Norja
Portugali
Ranska
Ruotsi
Saksa
San Marino
Suomi
Sveitsi
Tanska
Turkki
Yhdistynyt kuningaskunta
WEOGin jäsenvaltiot > Pohjois-Amerikka

Kanada
Yhdysvallat
WEOGin jäsenvaltiot > Etu-Aasia

Israel
Toruń

| Toruń |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Toruń
 Koordinaatit: 53°01.1′N, 18°36.5′E 
Valtio:  Puola
Voivodikunta:  Kujavia-Pommeri
Piirikunta:  ei piirikuntaa
Kunta:  ei kuntaa
Hallinto:  
 – Pormestari:  Michał Zaleski
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  116 km²
Korkeus:  65 m
Väkiluku (2019)  (arvio):  201 447
 – Väestötiheys:  1 736,6 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 http://www.torun.pl/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Toruń (saks. Thorn) on kaupunki Pohjois-Puolassa Veikseljoen varrella Kujavia-Pommerin voivodikunnassa. Vuoden 2019 arvion mukaan siellä asui 201 447 asukasta. Toruńin keskiaikainen vanhakaupunki on otettu Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1997. Kaupungin linna on rakennettu 1230. Keskiaikaisten kohteiden ohella kaupungissa on hyvin säilyneitä preussilaisia sotilasvarustuksia 1880-luvulta.
Vanha kaupungintalo, Rynek Staromiejski.
Porvaristaloja, keskellä Star-residenssi.
Keskellä oleva Mariankirkko Kościół NMP Kauppatorilta kuvattuna.
Pyhän hengen kirkko, Kościół Świętego Ducha.
Kuuluisin Toruńissa syntynyt on tähtitieteilijä Nikolaus Kopernikus, jonka kotitalo on suosittu matkailukohde. Kaupunki on tunnettu piparkakkuperinteestään. Piparkakkumuseossa pääsee leipomaan pipareita.
Historia

Hansaliitto käytti Veikseliä kauppareittinä Krakovaan. Saksalaiset kauppiaat asuttivat 1100-luvulta alkaen Toruńia ja käyttivät siitä nimeä Thorn. Kaupunki sijaitsi alun perin aivan Veikselin rannalla. Joen toistuvien tulvien vuoksi talot päätettiin vuonna 1236 siirtää ylemmäksi. Näin syntyi nykyinen vanhakaupunki. Se oli keskiajalla saksalaisen ritarikunnan ja hansaliiton tärkeä tukikohta. Vuodesta 1280 kaupungilla oli virallinen hansakaupungin arvo.
Ritarikunnan ja kaupunkilaisten välit kiristyivät 1400-luvulla, jolloin eri väestöryhmien suhteet yleensäkin kiristyivät. Puolan ja ritarikunnan välillä oli useita yhteenottoja, esimerkiksi Tannenbergin taistelu (1410). Toruńissa jännite huipentui vuoden 1454 kapinaan, jossa ritarikunnan linna hävitettiin asumiskelvottomaksi. Vihdoin 1400-luvun loppupuolella Puolan kuninkaat karkottivat saksalaisjoukot alueeltaan.
Kaupungissa (Artus-salissa) solmittiin vuonna 1466 kolmetoistavuotisen sodan päätteeksi Toruńin rauha Puolan ja saksalaisvaltioiden kesken. Jo aikaisemmin, vuonna 1411, solmittiin kaupungissa Liettuan ja saksalaisten välinen Thornin rauha.