stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut 1917
Tulokset > Miehet 30 km

| Sija | Kilpailija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Anton Collin | Keuruun Kisailijat | 1.59.15,5 |
| 2 | Manne Vuorinen | Karstulan Kiva | 1.59.22,5 |
| 3 | Jussi Niska | Virolahden Sampo | 2.00.29,0 |
| 4 | Ilmari Halttunen | Keuruun Kisailijat | 2.00.29,5 |
| 5 | Lauri Kiiskinen | Iisalmen Visa | 2.02.49,0 |
| 6 | A Huttunen | Lapinlahden Yritys | 2.04.14,0 |
Kilpailu käytiin Kuopiossa. Collin voitti Vuorisen seitsemällä sekunnilla ja Niska voitti Halttusen puolella sekunnilla, kun tämä erehtyi pysähtymään ennen maaliviivaa.
Tulokset > Miehet 60 km

| Sija | Kilpailija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Eetu Niska | Virolahden Sampo | 4.36.34,6 |
| 2 | Harry Vainio |  | 4.42.37 |
| 3 | V. Välimäki | Vahdon Tuisku | 4.45.57 |
Kilpailu käytiin Turussa.
Tulokset > Naiset 5 km

| Sija | Kilpailija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Miina Huttunen | Lemin Eskot | 24.02 |
| 2 | Anni Kuosmanen | Iisalmen Visa | 24.14 |
| 3 | Aino Laine | Leppävirran Kiipperä | 24.17 |
| 4 | Selma Karppinen | Kouvolan Pojat | 25.24 |
| 5 | Lyyli Salmi | Porvoon Veikot | 27.51 |
| 6 | Hanna Ikäheimo | Kurolanlahden Ponteva | 29.03 |
Kilpailu käytiin Kuopiossa.
Tulokset > Mäkihyppy

| Sija | Kilpailija | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1 | Tuure Nieminen | 19,18 |
| 2 | Sulo Jääskeläinen | 18,27 |
| 3 | E. Jäderholm | 18,24 |
Aulis Hirvonen

Jaakko Aulis Hirvonen (13. maaliskuuta 1933 Viipuri – 12. marraskuuta 2006 Vällingby Ruotsi) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1951–1960 ja voitti neljä Suomen-mestaruutta.
Hirvonen edusti SM-sarjaurallaan Tammerfors Bollklubbia vuosina 1951–1955 ja TBK:n seuraajaksi perustettua Tampereen Tapparaa vuosina 1955–1960. Hän edusti myös uransa aikana Upon Palloa ja Jokereita. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 94 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 32 + 21 = 53 ja jäähymääränsä 10 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1953, 1954, 1955 ja  1959 sekä saavutti kaksi SM-hopeaa ja kaksi SM-pronssia.
Aktiiviuransa jälkeen Hirvonen toimi vuosina 1962–1964 Tapparan, vuosina 1964–1969 Upon Pallon ja vuosina 1969–1971 Jokerien valmentajana. Vuosina 1960–1962 hän kuului Tapparan johtokuntaan ja oli toiminnanjohtajana Tapparassa 1962–1964. Hirvonen on saanut Tapparan ja Upon Pallon hopeisen ansiomerkin. Ammatiltaan hän oli työnsuunnittelija. Hirvosen kotikunta oli 1970-luvulla Lahti. Myöhemmin hän on asunut Ruotsissa. Hirvonen on haudattu Tampereelle Kalevankankaan hautausmaalle.
Hioke

Hioke on paperin valmistuksessa käytettävää massaa. Sitä valmistetaan puusta mekaanisesti jauhamalla eli kuiduttamalla ja hiomalla puupöllejä.
Hioketta valmistetaan tyypillisesti kuusesta, koska kuusen uuteainepitoisuus on mäntyä alhaisempi. Myös joitain nopeakasvuisia mäntylajikkeita, kuten montereynmäntyä (Pinus radiata) voidaan käyttää hiokkeen valmistuksessa. Lehtipuista haapa on tyypillisin raaka-aine.
Valmistusmenetelmästä johtuen hioke sisältää selluloosaa, hemiselluloosaa ja ligniiniä samassa suhteessa kuin puu. Sellun valmistuksesta poiketen myös valkaisuvaiheessa pyritään säilyttämään ligniini, jotta massan saanto pysyisi korkeana. Tämän takia valkaisussa pyritään poistamaan ligniinin värillisyyttä aiheuttavat ryhmät. Tämän vuoksi vaaleuden pysyvyys ei ole hiokkeessa yhtä hyvä kuin sellussa. Saanto sen sijaan on erittäin korkea: 98,5 %.
Hioke sisältää muihin massoihin verrattuna vähän pitkiä kuituja ja paljon hienoainetta. Tästä syystä se parantaa paperin optisia ominaisuuksia, mutta ei anna yleensä riittävää lujuutta ilman pitkäkuituisen sellun lisäystä. Hioketta käytetään tyypillisesti SC-paperissa ja LWC-pohjapaperissa.
Aiheesta muualla

Suurennoskuva hiokkeesta
Hippokamppi

Hippokamppi kuvattuna capualaiseen amforaan. Kuudes vuosisata eaa.
Hippokamppi (m.kreik. ἵπποκαμπος, hippokampos, sanoista ἵππος, ”hevonen” ja κάμπος, ”hirviö”) on foinikialaisessa, kreikkalaisessa ja etruskilaisessa mytologiassa esiintyvä olento. Tarun mukaan hippokampilla oli hevosen eturuumis ja kiemurteleva, suomuinen takaruumis, joka joissain kuvauksissa päättyi kalan pyrstöön. Korvat olivat usein kaarevat ja pitkät, ja ne saatettiin myös tulkita sarviksi.
Hippokamppeja maalattiin koristeiksi maljakoihin ja ne olivat merenjumala Poseidonin vaunujen vetäjiä. Myös profeetta Joonan niellyt suuri kala kuvattiin ensimmäisten kristillisten vuosisatojen aikana toisinaan hippokampiksi.
Merihevosten suku (Hippocampus) on saanut tieteellisen nimensä hippokampin mukaan. Ilmeisesti sitä kautta juontuu myös keskiaivojen anatomisen osan hippokampuksen eli "aivoturson" nimi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Theoi.com: Hippocamps Assembles the classical references.
A gold fibula, part of the ”Lydian treasures” found in the former Lydian kingdom, made in the second half of the sixth century BCE.
Lina Heydrich

Lina ja Reinhard Heydrich konsertissa Prahan Waldsteinpalastissa  Prahan musiikkiviikolla (toukokuu 1942).
Lina Mathilde Heydrich, o.s. von Osten, toisessa avioliitossa Lina Manninen (14. kesäkuuta 1911 Fehmarn – 14. elokuuta 1985 Fehmarn) oli naimisissa Reinhard Heydrich kanssa, josta tuli aikanaan Obergruppenführer, Reichssicherheitshauptamtin (RSHA) johtaja ja Bööhmin ja Määrin valtakunnanprotektorin sijainen.
Elämä > Alkuperä

Lina von Osten oli tanskalaista alkuperää olevan köyhtyneen saksalaisen aatelisen tytär. Hän liittyi 19-vuotiaana Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen jäsennumerolla 1.201.380. Von Osten kävi Oldenburgissa keskikoulua, jonka hän päätti 1927. Seuraavana hän vuonna aloitti ammattikoulunopettajanopinnot Kielissä tyttöjen ammattikoulussa.
Elämä > Äärioikeistolainen tausta

Heydrich oli jo nuorena "vakaumuksellinen kansallissosialisti ja kiihkeä antisemitisti". Hänen perheensäkin oli äärioikeistolainen, hänen veljensä Hans liittyi vuonna 1928 SA:han.
Elämä > Avioliitto Reinhard Heydrichin kanssa

Von Osten tutustui Reinhard Heydrichiin joulukuussa 1930. He kihlautuivat kahden viikon kuluttua siitä, kun Heydrich oli pyytänyt von Ostenin isältä tämän kättä.
Morsiamensa – ja tämän äärimmäisen kansallismielisen perheen – vaikutuksesta alkuun poliittisesti välipitämätön Heydrich läheni kansallissosialismia, ja Lina Heydrich oli painostanut tulevaa miestään menemään Müncheniin oikeastaan jo peruutettuun haastatteluun Heinrich Himmlerin kanssa, jolloin ura kääntyi jyrkkään nousuun. 26. joulukuuta 1931 – hänen miehensä oli tuolloin jo kansallissosialisti ja työskenteli Himmlerille – pidettiin Großenbrodessa luterilaisen tunnustuksen mukaiset häät, ja tilaisuudessa laulettiin Horst-Wesseliä. Pariskunnalle syntyi neljä lasta, kaksi poikaa (Klaus, s. 17. kesäkuuta 1933, kuoli 24. lokakuuta 1943 liikenneonnettomuudessa, Heider, s. 23. joulukuuta 1934) ja kaksi tytärtä (oopperalaulajaksi kouluttautunut (Silke.
Reinhard Heydrich kuoli pommiattentaatin seurauksiin.
Elämä > Avioliitto Mauno Mannisen kanssa

Lomaillessaan Suomessa Lina Heydrich tutustui Intimiteatterin johtajaan Mauno Manniseen, ja he avioituivat. Se ei ollut Heydrichille suurta rakkautta vaan lähinnä keino vaihtaa sukunimeä. Avioliitto päättyi muutaman vuoden kuluttua.
Teokset

Leben mit einem Kriegsverbrecher.  Pfaffenhofen:  Ludwig Verlag, 1976.  ISBN 3-7787-1025-7
Kirjallisuutta

Lina Heydrich on Terhi Rannelan romaanin Frau (2016) aiheena.
Käännös suomeksi
Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut 1921
Mitalistit > Maastohiihto, miehet > 10 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Matti Raivio | Ähtärin Urheilijat | 39.09,6 |
| 2 | E. Oikari | Karstulan Kiva | 40.36 |
| 3 | Urho Raivio | Ähtärin Urheilijat |  |
| 4 | Töyry | Ähtärin Urheilijat |  |
Kilpailu käytiin Ähtärissä 5.3.1921.
Mitalistit > Maastohiihto, miehet > 30 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Tapani Niku | Helsingin Hiihtoseura | 2.55.25 |
| 2 | Manne Vuorinen | Karstulan Kiva | 3.04.49 |
| 3 | Matti Raivio | Ähtärin Urheilijat | 3.10.20 |
| 4 | Arvo Mäkelä | Kuorsalon Saarenpojat | 3.12.09 |
| 5 | Anton Collin | Ähtärin Urheilijat | 3.17.26 |
Kilpailu käytiin Kuopiossa Kuopion Talvikisojen yhteydessä 20.3.1921
Mitalistit > Maastohiihto, miehet > 60 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Anton Collin | Ähtärin Urheilijat | 4.37.43 |
| 2 | Savonen | Pylkönmäen Yrittävä | 4.39.50 |
| 3 | Toivo Sinkko | Joutsenon Kullervo | 4.43.12 |
| 4 | Talvio | Tampereen Pyrintö |  |
| 5 | Lehtinen | Ähtärin Urheilijat |  |

Kilpailu käytiin Ähtärissä 6.3.1921.
Mitalistit > Maastohiihto, miehet > 5 × 10 kilometriä, viesti

| Sija | Joukkue | Kilpailijat | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Ähtärin Urheilijat |  |  |
Viestiin otti osaa vain Ähtärin Urheilijoiden kolme eri joukkuetta.
Mitalistit > Maastohiihto, naiset > 5 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Elsa Kumpulainen | 23.20 |
2: 
3: 
| 4 | Aino Raivio |  |
5:
Himmeä nuori aurinko -paradoksi

Himmeä nuori aurinko -paradoksi on yhteensopimattomuus kahden eri Maa-planeetan alkuaikoja koskevan teorian välillä.  Nykykäsityksen mukaan Aurinko oli alussa huomattavasti nykyistä himmeämpi kuin nyt. Laskujen mukaan Aurinko olisi ollut niin himmeä ja lämmittänyt maata niin vähän, että kaikki maan vesi olisi jäätynyt ja elämä ei voinut syntyä.. Toisaalta geologisten merkkien perusteella mukaan Maassa kuitenkin lainehti virtaava vesi jo 200–600 miljoonaa vuotta sen synnyn jälkeen. Ongelman muotoilivat Carl Sagan ja George Mullen vuonna 1972.
Astrofysikaalisten laskelmien mukaan Auringon kirkkaus oli sen syntyessä noin 70 %, kun se oli nollaiän pääsarjassa, jonne tähdet asettuvat kutistuttuaan kaasu- ja pölypilvestä. Silloin Maa olisi ollut alussa kokonaan tai suurelta osin jääkauden kourissa pitkiä aikoja. Monet merkit kuitenkin viittaavat siihen, ettei näin ollut kuin korkeintaan ajoittain.
Auringon kirkkauden ollessa 0,7 nykyisestä Maan pintalämpötila olisi ollut ilman edes nykyistä hiilidioksidi- ja muuta kasvihuonekaasujoukkoa –40 astetta. Nykyisten kasvihuonekaasujen kanssa se olisi ollut –25 astetta.
Vallitsevan näkemyksen mukaan ongelman ratkaisu on, että Maalla olisi ollut aluksi tulivuoritoiminnan vuoksi runsaasti hiilidioksidia ja metaania sisältänyt kaasukehä, jolla oli voimakas kasvihuonevaikutus. Erityisesti karbonyylisulfidi on saattanut tuottaa riittävän kasvihuonevaikutuksen jäätymisen estämiseksi. Muutamien tutkijoiden mielestä kosmiset säteet ovat voineet vaikuttaa ilmakehään
Teoriaa

Planeetan teoreettinen pintalämpötila lasketaan kaavasta
T_{e}=\left({F_{s}(1-A) \over {4\sigma }}\right)^{1/4}
jossa Te laskettu pintalämpötila, Fs aurinkovakio eli Auringon säteilyvoima planeetan, tässä siis Maan, radan kohdalla, A planeetan säteilynheijastuskyky, ns. Bondin albedo ja  \sigma  Stefan-Bolzmannin vakio. Tulokseksi saatava Te antaa planeetan pintalämpötilan ilman kasvihuoneilmiötä. Se on Maalle noin 255 K eli –18 °C.
Jos aurinkovakioksi asetetaan Auringon alkuperäinen säteilymäärä 0,7 Fs , lämpötilaksi tulee 233 K eli –40 °C, ja kasvihuoneilmiöllä 262 K eli –11 °C.
Kun tunnetaan lisäksi ilmakehän emissiivisyys, kasvihuoneilmiön vaikutusta pintalämpötilaan voidaan arvioida käyttämällä kaavaa:
T_{s}=T_{e}\left({2 \over {2-e}}\right)^{1/4}
jossa Ts on pintalämpötila ja e ilmakehän emissiivisyys, joka on maapallolle noin 75 %.
Teoriaa > Auringon kirkkauden vaihtelu

| Miljardia vuotta sitten | Auringon suhteellinen kirkkaus |
| --- | --- |
4,6: 0,7
4,0: 0,75
3,5: 0,76
3,0: 0,8
2,5: 0,86
2,0: 0,88
1,0: 0,92
0,5: 0,96
Wolfgang Hildesheimer

| Wolfgang Hildesheimer> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1916 Hampuri, Saksa
Kuollut: 1991 (74–75 vuotta) Poschiavo, Sveitsi
Kansalaisuus:  Saksa
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Wolfgang Hildesheimer (1916 Hampuri, Saksa – 1991 Poschiavo, Sveitsi) oli saksalainen kirjailija. Hän opiskeli kuvataiteita Lontoossa 1937–1939 ja oli toisen maailmansodan aikana Palestiinassa ja sodan päätyttyä 1945–1946 tulkkina Nürnbergin oikeudenkäynnissä.
Hildesheimer kuului yhtenä harvoista saksalaisista absurdin teatterin suuntaukseen. Hän on kirjoittanut kuvitteellisen englantilaisen taiteilijan omaelämäkerran Marbot. Vuodesta 1983 hän keskittyi yksinomaan maalaamiseen.
Balkinnot ja tunnustukset

Gruppe 47:n palkinto 1952
Büchner-palkinto 1966
Literaturpreis der Stadt Weilheim (Bayern) 1991
Suomennetut teokset

Mozart, suom. Päivi Heikinheimo, Seppo Heikinheimo, Otava 1984 ISBN 951-1-07920-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wolfgang Hildesheimer Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID  RKD Artists  SIKART  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef  Theaterlexikon
Herbert

| Herbert |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  16. maaliskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Herberto, Heribert, Herpertti
Nimen alkuperä:  germaaninen, loistava sotajoukko
Infobox OKNimi-testi OK: 
Herbert on germaanisperäinen miehen etunimi, jonka osat merkitsevät sotajoukkoa (heri) ja loistavaa (bert).
Suomessa nimi Herbert oli vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 1 496 henkilölle.  Suomenruotsalaisen kalenterin mukaan Herbertin nimipäivä on 16. maaliskuuta, joka on Kölnin arkkipiispa Heribertuksen (k. 1021) kirkollinen muistopäivä.
Kuvitteellisia Herbertejä

Herbert Landon, rikollinen animaatiosarjassa Hämähäkkimies
Herbert Powell, tv-sarjassa Simpsonit
Herbert the polar bear, pelissä Club Penguin.
Alkuperäinen nimi

Willy Brandt, (syntyjään Herbert Ernst Karl Frahm), Saksan liittokansleri 1969–1974
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Herbert Wikimedia Commonsissa
Ajanlaskukiista (Suomen ortodoksinen kirkko)

Ajanlaskukiista oli Suomen ortodoksisessa kirkossa vuosina 1899–1924 käynnissä ollut oppiriita, joka koski siirtymistä vanhasta juliaanisesta ajanlaskusta uuteen gregoriaaniseen. Vanhan ja uuden ajanlaskun juhlapyhien ajankohta saattoi poiketa jopa pari viikkoa, joten asia tuotti paljon käytännön ongelmia.
Kiistaa kärjisti Venäjän kirkon tiukka sitoutuminen vanhaan ajanlaskuun ja Suomessa tunnettu epäluulo Moskovan patriarkaattia kohtaan, sillä sen arveltiin olevan neuvostohallinnon käskyvallassa. Lisäksi Suomen tuolloinen ortodoksinen arkkipiispa Serafim (Aleksander Lukjanov) oli ehdottoman uskollinen Venäjän kirkolle.
Lähtökohta > Kiista orastaa

Kun tsaarin hallinto vuonna 1899 antoi Helmikuun manifestin, se herätti voimakkaita tunteita myös suomalaisten ortodoksien keskuudessa. Eräs vastareaktio oli ryhtyä hiljalleen puuhaamaan muusta Suomesta poikkeavan juliaanisen ajanlaskun eli niin sanotun vanhan luvun vaihtamista gregoriaaniseen, koska käytännöllisten ongelmien lisäksi tsaarinvallan suosima vanha ajanlasku koettiin osaksi venäläistämistä.
Hanke jäi vielä keskusteluasteelle, koska vuoteen 1904 hallinneen, venäläistäjänä pidetyn arkkipiispa Nikolain ankara hallintotapa esti kaikki uudistukset. Kun edeltäjäänsä suvaitsevampi arkkipiispa Sergei astui virkaan, asia voitiin tuoda uudelleen esille. Varsinaisena lähtölaukauksena ajanlaskukiistalle voidaan pitää Marraskuun manifestia.
Lähtökohta > Suomi itsenäistyy, ortodoksit joutuvat tuuliajolle

Suomen itsenäistyessä joulukuussa 1917 Suomen ortodoksisen kirkon yhteys Venäjän kirkkoon koettiin monin tavoin hankalaksi. Piispanvirka oli venäläisten hallussa ja Suomen ortodoksinen kirkko oli edelleen täysin venäläinen virastolaitos. Kirkkokunnan toimintaa säätelivät vuosina 1883–1906 annetut viisi asetusta. Suomen ortodoksisessa hiippakunnassa korkeinta hengellistä valtaa käytti Viipurin Hengellinen konsistori, jota johti apulaispiispa Serafim, koska arkkipiispa Sergei oli jo loppukesällä 1917 nimitetty Vladimirin piispaksi.
Maaliskuun vallankumouksen jälkeen senaattori E. N. Setälän aloitteesta oli perustettu erityinen kirkolliskomitea tutkimaan ortodoksisen hiippakunnan asioita. Komitean puheenjohtajaksi senaatti nimitti katedraalirovasti Mihail Kasanskin ja jäseniksi rovastit Sergei Okulovin ja Sergei Solntsevin sekä maallikkojäseniksi kansakoulunopettaja Jaakko Härkösen ja kansakouluntarkastaja Aleksanteri Sadovnikovin. Kaikki nimitetyt kuuluivat hiippakunnan suomalaiskansallisiin piireihin.
Kaikkein vaikeimmaksi ongelmaksi koettiin kuitenkin ajanlaskutapa.
Lähtökohta > Ajanlaskuongelma

Käytännön syistä vanhan juliaanisen ajanlaskun noudattaminen olisi tehnyt Suomen ortodoksisen kirkon asemasta liian vaikean, koska valtaosa maasta käytti gregoriaanista ajanlaskua, joten itsestään selvää oli, että siirryttiin läntiseen ajanlaskuun, tarkkaan ottaen sitä täydellisesti noudattavaan niin sanottuun meletiaaniseen kalenteriin; kalenteri vastasi tarkasti gregoriaanista.
Alun alkaenkin ongelmaksi Suomessa muodostui se, etteivät tietyt vanhoilliset ja varsin vaikutusvaltaiset piirit hyväksyneet mitään muutoksia; syntyi niin sanottu ajanlaskukiista, jonka painopisteeksi kehittyi kuta kuinkin itsestään Valamon luostari.
Lokakuussa 1917 Valamossa pidetty Suomen ortodoksisen kirkon kirkolliskokous hyväksyi ehdotuksen siirtymisestä uuteen ajanlaskuun eli meletiaaniseen (= gregoriaaniseen) kalenteriin, mutta päätökselle oli vielä silloin saatava Venäjän kirkon hyväksyminen.
15. elokuuta 1917 alkanut Venäjän kirkolliskokous oli vielä käynnissä, ja piispa Serafim, joka otti siihen osaa, lähetti joulukuussa 1917 Moskovasta sähkeen, jossa ilmoitti patriarkka Tihonin ja Pyhän Synodin antaneen luvan uuden kalenterin käyttöön niissä seurakunnissa, joissa seurakuntalaisten enemmistö niin halusi. Sanamuoto oli yksiselitteinen: päätösvallan siinä suhteessa piispa jätti vuosien 1883 ja 1905 asetuksen mukaisesti paikallisseurakuntien kirkonkokouksille.
Patriarkka Tihon lähetti vahvistusukaasin, mutta yllättäen se olikin paljon monimielisempi: lupa uuden kalenterin käyttöön annettiin "niitä varten, jotka niin halusivat", eli sen saattoi tulkita siten, että uuden kalenterin käyttö olisi kerta kerralta harkittu poikkeustapaus. Äärimmilleen vietynä voitiin jopa väittää, ettei kalenteriasiaa olisi tarvinnut käsitellä kaikkia seurakuntalaisia velvoittavissa kirkonkokouksissa, koska patriarkan ukaasi antoi mahdollisuuden erityisjumalanpalvelusten toimittamiseen uuden kalenterin mukaan.
Suomalaiset tulkitsivat moniselitteistä ukaasia oman mielensä mukaisesti; päätökset uuden kalenterin käyttöön otosta tehtiin kirkonkokouksissa vuosina 1917–18 ja arkkipiispan tehtäviä tammikuussa 1918 hoitamaan määrätty piispa Serafim pääsääntöisesti vahvisti ne.
Lähtökohta > Uusi ajanlasku leviää

Ensimmäisenä ehtivät päätöksen tehdä Sortavalan, Suistamon, Ilomantsin, Joensuun, Taipaleen, Korpiselän, Tiurulan, Palkealan, Salmin ja Mantsinsaaren seurakunnat jo vuoden 1917 loppupuolella, koska paineet uudistukseen olivat niissä erityisen suuret. Piispa Serafim mainitsi nämä seurakunnat erityisesti vahvistuspäätöksessään. Muutamaa kuukautta myöhemmin perässä tulivat vielä Suojärven, Annantehtaan, Pitkärannan, Käkisalmen, Lappeenrannan ja Turun seurakunnat. Ulkopuolelle jäi vielä toistaiseksi monia seurakuntia, esimerkiksi tuolloin hyvin venäläisvaltainen Helsinki.
Luostareissa uusi ajanlasku tahdottiin aluksi torjua täydellisesti; ne jäivätkin toistaiseksi ulkopuolisiksi tässä vaikeassa kysymyksessä. Suurin syy tähän lienee ollut se, että hyvin vaikeat kieli- ja kansalaisuuskysymykset olivat tuolloin etusijalla; luostarien pääkieli oli venäjä, ja vain osa munkeista ja nunnista oli Suomen kansalaisia. Tosin nämäkin asiat hoidettiin asianmukaisella tavalla.
Kiista politisoituu

Uudistuksen rajat tulivat selviksi jo vuonna 1918, kun piispa Serafim hylkäsi Turun, Lappeenrannan ja Käkisalmen ortodoksisten seurakuntien päätökset uuteen ajanlaskuun siirtymisestä. Tosin Turku sai hiukan myöhemmin erityisen oikeuden uuden kalenterin käyttöön. Venäjän kirkko, tai oikeammin sen nimissä toiminut piispa Serafim, halusi turvata vanhan ajanlaskun käyttäjien oikeudet niissä seurakunnissa, joissa he olivat vähemmistönä tai joissa uuden ajanlaskun käyttäjiä oli vahva oppositio.  Piispa korosti erityisesti, että uuden ajanlaskun käyttäjien tulisi ottaa huomioon myös vanhan luvun käyttäjien toiveet.
Monissa seurakunnissa seurauksena oli kaksinkertaiset pyhäpäivät, osin päällekkäin, mikä sekoitti työpaikkojen ja koulujen elämää.
Kiista politisoituu > Suomen hallitus puuttuu asiaan

Sekavan tilanteen johdosta Suomen hallituksen tehtäviä hoitanut senaatti puuttui asiaan ja ryhtyi loppuvuodesta 1918 murtamaan venäläisten asemaa hiippakunnan johdossa Paasikiven senaatti vahvisti viimeisessä istunnossaan 26. marraskuuta 1918 Valamon kirkolliskokouksen esityksen asetukseksi Suomen kreikkalaiskatolisesta kirkkokunnasta.
Kärkihahmona tässä työssä oli senaattori E. N. Setälä, joka kuului puolueensa niin sanottuun perustuslailliseen oikeistosiipeen, jota kutsuttiin myös nuorsuomalaisiksi monarkisteiksi. Se merkitsi, etteivät Suomen venäläiset voineet häneltä suuria odottaa; ja aivan alkajaisiksi senaatti lakkauttikin siihen asti suomalaisten ortodoksien virallisia asioita hoitaneen Viipurin hengellisen konsistorin ja perusti tilalle väliaikaisen kirkollishallituksen 1. joulukuuta 1918 alkaen.
Kiista politisoituu > Kiista kärjistyy

Ajanlaskukysymys alkoi varsinaisesti kärjistyä Raja-Karjalassa; Salmin seurakunta teki jo 7.syyskuuta 1919 päätöksen palata vanhaan ajanlaskuun. Päätös seurakunnankokouksessa tehtiin murskaenemmistöllä eli luvuin 243–6. Mantsinsaari ja Suojärvi tulivat jo seuraavana vuonna perässä. Suojärvestä hiukan aiemmin irtautunut Annantehtaan seurakunta sen sijaan pysyi uudessa ajanlaskussa, pitkälti kirkkoherransa, myöhemmän Viipurin piispan Aleksanteri Karpinin vaikutuksesta.
Uuden ajanlaskun kannalla jo alusta asti olleet mitrarovasti Sergei Okulov ja myöhempi pappisseminaarin rehtori rovasti Nikolai Varfolomejev (myöhemmin Valmo) pitävät kiistan tärkeimpinä syinä väestön alhaista sivistystasoa ja venäläisten kiihotustoimintaa: uutta ajanlaskua pidettiin liiankin yleisesti "paavin tahallisena eksytyksenä" – koska uusi ajanlasku oli laadittu alun perin juuri Roomassa – ja molemminpuolinen, väärinkäsityksestä laajentunut alun perin vuonna 1054 langetettu kirkonkirous Rooman ja Konstantinopolin välillä oli vielä silloin voimassa; sen kumosivat vasta paavi Paavali VI ja ekumeeninen patriarkka Athenagoras I vuonna 1965.
Tilanteen kärjistymisen tärkein syy oli kuitenkin liian pikaisesti tehdyt päätökset; vaikka Viipurin hiippakuntakokous vuonna 1917 oli nimenomaan edellyttänyt, että päätökset tehtäisiin suurina juhlapyhinä runsaan osallistujamäärän vuoksi, jotta päätökset olisivat mahdollisimman sitovia, niin kuitenkin muun muassa Salmissa päätös kiirehdittiin joulun 1919 läheisyyden vuoksi.
Tästä syystä niin Salmissa kuin Mantsinsaarellakin päätökseen osallistuneiden määrä jäi seurakunnan jäsenlukuun nähden pieneksi.