stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gurian ruhtinaskunta
Venäjän keisarikunnan aikana

Gurian viimeiset prinssit valitsivat tiukan venäläismielisen asenteen. Venäjän–Turkin sodan (1806–1812) aikana 19. kesäkuuta 1810 Mamia V Gurieli (1803–26) hyväksyi Venäjän vasalliuden, ja otti vastaan investituuran tunnukset Tsaarilta. Guria liittyi keisarikuntaan autonomisena ruhtinaskuntana, joka säilytti itsehallintonsa ja paikallisen lakinsa. Mamia oli erittäin halukas omaksumaan eurooppalaiset tavat, ja aloitti sarjan uudistuksia modernisoiden hallintoa, taloutta ja koulutusta. Hän pysyi uskollisena Venäjän kruunulle jopa vuonna 1820, kun hänen setänsä Kaikhosro liittyi spontaanisti Guriassa ja Imeretissä syntyneeseen kapinaan, jossa protestoitiin Georgian kirkon kaltoin kohtelua ja korkeaa verotusta. Kun Mamia kuoli 26. lokakuuta 1826 valtaistuimelle nousi hänen alaikäinen poikansa Davit leskiprinsessa Sopian sijaishallitsijana. Sopia oli huolestunut oman autonomiansa säilyttämisestä Venäjällä ja liittyi turkkilaisten puolelle Venäjän–Turkin sodassa (1828–1829). 2. syyskuuta 1829 Venäjän viranomaiset syrjäyttivät Davitin ja pakottivat Sopian maanpakoon Turkkiin. Guria liitettiin Venäjän keisarikuntaan, ensin väliaikaishallinnolla ja vuonna 1840 Ozurgetin ujezdina Kutaisin kuvernementtiin.
Käännös suomeksi
Tanssiva karhu

| Tanssiva karhu |
| --- | --- |
Palkinnon antaja:  Yleisradio vuoteen 2023 Runousyhdistys Karhu vuodesta 2023
Maa:  Suomi
Ensimmäinen palkinto:  1994
Tanssiva karhu -runopalkinto on vuodesta 1994 lähtien jaettu tunnustus kirjallisesti korkeatasoisesta kotimaisesta runoteoksesta. Palkinnon perusti Yleisradio kirjallisuustoimittaja Juha Virkkusen ideasta, kun kaunokirjallisuuden Finlandia-palkinnon piiristä oli rajattu runous pois. Huhtikuussa 2023 Yleisradio ilmoitti luopuvansa Tanssivan karhun ja Kääntäjäkarhun jakamisesta.
Kun Yleisradio lopetti rahapalkintojen jakamisen, palkinnon jakajaksi perustettiin vuonna 2023 Runousyhdistys Karhu. Yle tekee yhdistyksen kanssa yhteistyötä. Ehdokkaat julkistetaan Turun kirjamessuilla ja palkittu Helsingissä marraskuussa kirjallisuusyhteisö Tekstin talon kanssa.
Palkinnon nimi tulee Marja-Leena Mikkolan runosta ”Tyttö ja tanssiva karhu”, jonka ovat säveltäneet lauluksi ainakin Kaj Chydenius ja Esa Helasvuo. Vuonna 2022 Tanssiva karhu -palkinnon arvo oli 4 000 euroa ja Kääntäjäkarhun 1 500 euroa.
Kääntäjäkarhun saajat ja ehdokkaat

| Vuosi | Kääntäjä | Käännös | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 1994 | Caj Westerberg | Tua Forsström: Lumileopardit – Puistot ja Gunnar Ekelöf: Dīwān-trilogia |  |
| 1995 | Ei jaettu |  |  |
| 1996 | Jyrki Vainonen | Seamus Heaney: Ojanpiennarten kuningas -kokoelma |  |
| 1997 | Pertti Nieminen | Kuin lennossa, kuin siivillä – Runoja Laulujen kirjasta Shih chingista |  |
| 1998 | Liisa Ryömä | Carl Michael Bellman: Lauluja lasin läpi |  |
| 1999 | Hannu Launonen | Attila József:Läpinäkyvä leijona |  |
| 2000 | Lars ja Mats Huldén | Kalevalan ruotsinnoksesta |  |
| 2001 | Pentti Saaritsa | Fernando Pessoa: En minä aina ole sama |  |
| 2002 | Arto Kivimäki ja Sampo Vesterinen | antiikin rakkausrunokokoelma Rakkaus ei koskaan lepää |  |
| 2003 | Kai Nieminen | Anselm Hollo: Corvus |  |
| 2004 | Marja-Leena Mikkola | Boris Pasternak: Sisareni, elämä |  |
| 2005 | Kristiina Lähde | Catharina Gripenberg: Sinä siellä kaukana näytät tutulta |  |
| 2006 | Jussi Rosti | Zbigniew Herbert: Kyynelten teknologiasta |  |
| 2007 | Juhani Lindholm | Johan Ludvig Runeberg: Vänrikki Stoolin tarinat |  |
| 2008 | Jyrki Kiiskinen | Göran Sonnevi: Valtameri/Oceanen |  |
| 2009 | Ei jaettu |  |  |
| 2010 | Ei jaettu |  |  |
| 2011 | Ei jaettu |  |  |
| 2012 | Caj Westerberg | Tomas Tranströmerin runojen suomennoksista |  |
| 2013 | Jukka Mallinen | Uladzimir Njakljajeun kokoelmasta Punainen auringonlasku ja Sergei Zavjalovin teoksesta Joulupaasto |  |
| 2014 | Eeva Park | 8+8-runoantologia |  |
| 2015 | Pauliina Haasjoki ja Peter Mickwitz | Gunnar Björling: Auringonvihreä |  |
| 2016 | Katriina Ranne | Korallia ja suolakiteitä -antologian suomennoksesta ja kokoamisesta |  |
| 2017 | Liisa Enwald | Rainer Maria Rilke: Uusia runoja |  |
| 2018 | Kaisa Ahvenjärvi | Tuulisolmut |  |
| 2019 | Kari Aronpuro | Ezra Pound: Pisan cantot |  |
| 2020 | Leevi Lehto | John Keatsin runojen suomennoksesta |  |
| 2021 | Janne Salo | André Breton: Unen hiekkarannoilla |  |
| 2022 | Heli Laaksonen | Aleksandrs Čaksin runoista teoksessa Poimit sydämeni kirjahyllystä |  |
| 2023 | Hannimari Heino | Antonella Aneddan runovalikoimasta Anatomioita |  |
| 2024 | Tarja Härkönen | João Luís Barreto Guimarães: Välimeri | Hannu Oittinen: Asko Künnap: Minun valtakuntani   Arto Rintala: Pedro Calderón de la Barca: Elämä on unta |
Abdulrazak Gurnah

| Abdulrazak Gurnah |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. joulukuuta 1948 Sansibar (ikä 76)
Kansalaisuus:  Tansania
Ammatti:  kirjailija, postkolonialistisen kirjallisuuden emeritusprofessori
Kirjailija
Äidinkieli: swahili
Tuotannon kieli: englanti
Tyylilajit:  fiktio
Aiheet:  pakolaisuus, maahanmuutto
Esikoisteos:  Memory of Departure (1987)
Pääteokset:  Paradise (1994), By the Sea (2001)
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto (2021) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Abdulrazak Gurnah (s. 20. joulukuuta 1948 Sansibar, Sansibarin sulttaanikunta) on tansanialaissyntyinen Britanniassa asuva kirjailija, kirjallisuuskriitikko ja yliopisto-opettaja (emeritusprofessori), joka kirjoittaa englanniksi. Gurnah asuu Canterburyssä.
Vuonna 1964 Sansibarissa tapahtui vallankumous, jonka seurauksena arabitaustaisia kansalaisia vainottiin. 18-vuotias Gurnah joutui pakenemaan kotimaastaan; syyskuussa 1967 hän muutti Britanniaan. Hän opiskeli alemman yliopistotutkinnon (B.A.) Christ Church Collegessa Canterburyssä (tutkintojen myöntäjänä Lontoon yliopisto).
Vaikka Gurnahin äidinkieli on swahili, 21-vuotiaana pakolaisena hän ryhtyi kirjoittamaan englanniksi.  Hän jatkoi opintojaan Kentin yliopistossa Canterburyssä. Jatko-opintoja seurasi pitkä yliopistollinen ura. Vuonna 1982 hän valmistui filosofian tohtoriksi Kentin yliopistosta; väitöskirja oli otsikoitu Criteria in the Criticism of West African Fiction. Hän toimi opettajana nigerialaisessa Bayeron yliopistossa Kanossa (1980–1982). Tämän jälkeen Gurnah työskenteli Kentin yliopiston englannin kielen laitoksen opettajana. Professoriksi hänet nimitettiin vuonna 2004. Hän jäi eläkkeelle englannin kielen ja postkolonialistisen kirjallisuuden emeritusprofessorina.
Gurnah on tunnettu pakolaisuutta ja maahanmuuttoa käsittelevistä teoksistaan. Hänen kirjailijan uransa ensimmäinen romaani Memory of Departure julkaistiin vuonna 1987. Englanninkielisten lukijoiden parissa Gurnahin romaaneista tunnetuin on Paradise (1994), joka oli ehdolla Booker-palkinnon saajaksi; myös hänen kirjansa By the Sea (2001) oli ehdolla Booker-palkinnon saajaksi. Suomessa Gurnah on ollut varsin tuntematon kirjailija, koska yhtään hänen teoksistaan ei ollut suomennettu ennen vuotta 2021. Ruotsinnos Paradise-teoksesta on kuitenkin olemassa ja Ruotsin akatemian suomalaisjäsen, kirjailija Tua Forsström luonnehtii sitä ”ihanaksi romaaniksi”.
Ruotsin akatemia myönsi Gurnahille Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 2021.
Teoksia

Memory of Departure (1987)
Pilgrim’s Way (1988)
Dottie (1990)
Paradise (1994)
Admiring Silence (1996)
By the Sea (2001)
Desertion (2005)
My Mother Lived on a Farm in Africa, novellikokoelma (2006)
The Cambridge Companion to Salman Rushdie, toimite (2007)
The Last Gift (2011)
The Urge to Nowhere, novelli (2011)
The Arriver’s Tale, novelli (2016)
Gravel Heart (2017)
The Stateless Person’s Tale, novelli (2019)
Afterlives (2020)
Teoksia > Suomennokset

Loppuelämät.  (Afterlives)  Suomentanut Aaltonen, Einari. Helsinki:  Tammi, 2022.  ISBN 978-952-04-4265-1
Paratiisi.  (Paradise)  Suomentanut Aaltonen, Einari. Tammi, 2023.  ISBN 978-952-04-4637-6
Kivisydän.  (Gravel Heart)  Suomentanut Aaltonen, Einari. Helsinki:  Tammi, 2024.  ISBN 978-952-04-4640-6
Aiheesta muualla

Abdulrazak Gurnah. Biobibliographical notes. Nobel-säätiö. (englanniksi, ruotsiksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Abdulrazak Gurnah
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Haamilainen teoria

Haamilainen teoria oli siirtomaakautena suosittu teoria, jonka mukaan Afrikan mustalla väestöllä ei ollut itsenäistä omaksumiskykyä ja siksi kaikki sivistykseen viittaavat piirteet tässä kulttuurissa olivat haamilaisten valloittajien ansiota. Haamilaiset "rodullisesti" ylivertaisina valloittajina olivat tuoneet teknologiset, yhteiskunnalliset ja sivistykselliset innovaatiot Afrikkaan. Teorian mukaan vietyjen ideoiden hyväksikäyttö oli passiivista verrattuna aktiiviseen lainaamiseen.
John Hanning Speken vuonna 1863 julkaistussa matkakirjassa Journal of the Discovery of the Source of the Nile esitettiin, että Ruandan väestöstä tutsit olivat haamilainen heimo, kun taas hutut kuuluvat mustan Afrikan alempiin banturotuihin. Speken käsitystä eivät tukeneet kielitieteellisetkään seikat, sillä Ruandassa sekä tutsit että hutut puhuvat samaa bantukieliin kuuluvaa ruandan (kinyarwandan) kieltä. Kuitenkin hänen näkemyksestään tuli nopeasti yleisesti hyväksytty totuus, joka muovasi tulevien siirtomaaisäntien hallintoa ja politiikkaa. Tämä toimi myöhemmin osavaikuttimena Ruandan kansanmurhaankenen mukaan?.
Bertil Gärtner

Bertil Gärtnerin piispanvaakuna
Bertil Gärtner (13. helmikuuta 1924 – 20. syyskuuta 2009) oli ruotsalainen teologi ja piispa.
Gärtner valmistui 1948 teologian kandidaatiksi Uppsalan yliopistosta sekä 1951 lisensiaatiksi ja 1955 tohtoriksi. Tämän jälkeen hän toimi Yhdysvalloissa Princeton Theological Seminaryn Uuden testamentin eksegetiikan professorina 1965–1969 sekä Göteborgin hiippakunnan piispana 1970–1991.
Gärtner nimitettiin piispaksi tilanteessa, jossa kaikki hiippakunnan äänestämät ehdokkaat, hänen lisäkseen Carl Henrik Martling ja Per-Olof Sjögren, olivat perinteisellä virkakannalla ja naispappeutta vastaan. Täten Ruotsin hallituksella ei ollut muuta mahdollisuutta kuin nimittää perinteisellä virkakannalla oleva ehdokas Bo Giertzin seuraajaksi Göteborgin piispaksi.
Gärtner kirjoitti useita yleistajuisia kirjoja muun muassa Uuden testamentin aiheista, ja piispana hän paneutui voimakkaasti evankeliointiin ja lähetystyöhön sekä kirkon ulkomaantyöhön, erityisesti Etelä-Amerikassa.
Gärtner kuului Ruotsin kirkon korkeakirkolliseen liikkeeseen ja hän toimi sekä arbetsgemenskapen Kyrklig Förnyelsenin puheenjohtajana että Societas Sanctae Birgittaen piispallisena visitaattorina. Tästä riippumatta hänestä kuitenkin tuli kaikkien konservatiivien hengellinen johtaja sekä omassa hiippakunnassaan että koko kirkossa. Konservatiivit pitivät Gärtneriä ”Ruotsin kirkon viimeisenä oikeaoppisena piispana” ja ”omana” piispanaan, Gärtnerin edelleen pysyttyä aktiivisena vielä eläkkeelle jäätyäänkin.
Gärtner oli tärkeimpiä vaikuttajia Svenska kyrkans fria synodissa ja kutsui lisäksi koolle kolme konservatiivista yleiskirkollista Linköpingsmöte-kokousta 1997, 2000 ja 2002. Christina Odenbergin tultua valituksi Lundin piispaksi Gärtner toimi Lundissa sijaitsevan Laurentiistiftelsenin jumalanpalvelusyhteisön, koinonian piispana. Aiemmin Gärtner oli ollut myös nykyisin Missionsprovinseniin kuuluvan Tukholman Pyhän Stefanoksen koinonian piispana.
Suomennetut teokset

Vanha testamentti elää: raamatuntutkistelun opus. Sley Kirjat, 1976 ISBN 9516173675
Jeesuksen elämä. Bertil Gärtner, Oili Aho. Sley-kirjat, 1982 ISBN 9516175317
Simon Pietari. Perussanoma, 2006 ISBN 9518884102
Aiheesta muualla

piispa Bertil Gärtnerin blogi (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Kreikka  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
H. G. Paloheimo (yritys)

Paloheimon pääkonttori Riihimäen asema-aukion laidalla.
H. G. Paloheimo Oy on suomalainen sijoitusyhtiö. Sen juuret ulottuvat vuoteen 1889, jolloin nuori pappi H. G. Paloheimo osti Santamäen tilan Lopen Launosen kylästä.
Yrityksellä oli useita laitoksia, kuten Santamäen tiilitehdas, kauppapuutarhoja, mylly, Riihimäen asemaravintola, Kormun ja Santamäen tilat Lopella sekä Mattilan tila Riihimäellä.
Sen tytäryhtiöitä ovat olleet:
Riihimäen Saha
Riihimäen salaojaputkitehdas
höyry- ja kaasuturbiinivoimalaitos Riihimäellä
Saidanlahden saha
Riihimäen-Lopen Rautatie Oy
Lundia Oy
Polttoturve Oy
Perustaja H. G. Paloheimo oli mukana myös perustettaessa Kajaanin ja Rauman puunjalostusteollisuuksia ja Riihimäen lasiteollisuutta.
Yhtiö on edelleen perheyhtiö. Nykyisin yhtiö keskittyy sijoitus- ja kiinteistöliiketoimintaan. H. G. Paloheimo Oy:n pääkonttori on Riihimäellä.
Kirjallisuutta

Keskisarja, Teemu: Afäärifennomaanit. Paloheimo-veljekset suurliikemiehinä ja yhteiskunnallisina vaikuttajina. WSOY 2006. ISBN 9789510318423.
Yrjänä, Jouni: Paloheimo. Neljän sukupolven monialayritys. WSOY 2007. ISBN 978-951-0-31844-7.
Aiheesta muualla

Pörssitieto: H. G. Paloheimo Oy.
Pedro Juan Gutiérrez

Pedro Juan Gutiérrez (s. 1950 Matanzas) on kuubalainen kirjailija.
Gutiérrez palkittiin vuonna 2000 arvostetulla espanjalaisella Alfonso García Ramosin palkinnolla romaanistaan Animal tropical, joka ilmestyi suomeksi syksyllä 2003 nimellä Etelän peto. Romaani on muun muassa useita vuosia toimittajana työskennelleen Gutiérrezin neljäs proosateos, jossa hän kuvaa jo tunnusmerkikseen muodostuneella kaihtelemattomalla tyylillä elämää Havannan varjoisemmilla kujilla, kortteleissa joihin turisteilla ei ole tulemista.
Katu Havannassa
Likaisen realismin mestariksi nimetty, Bukowskiin ja Milleriin rinnastettu tekijä ammentaa aiheistonsa omista kokemuksistaan köyhälistöperheen vesana, joka jo 11-vuotiaana kaupitteli jäätelöä ja sanomalehtiä ja elätti itsensä muutamia vuosia myöhemmin Havannaan asetuttuaan sokeriruo'on leikkaajana, uimaopettajana ja palveli myös viisi vuotta armeijan riveissä. Vasta sanomalehtiura sai hänet ryhtymään kirjailijaksi.lähde?
Vaikka hänen teoksensa kertovat kaunistelemattomasti nyky-Kuuban tilanteesta, ne eivät ota kantaa poliittisesti, ja Gutiérrez asuukin edelleen Havannassa toisin kuin monet muut kuubalaiset nykytaiteilijat. Kansainväliseen maineeseen hän nousi romaanilla Likainen Havanna -trilogia (Trilogía sucia de La Habana), joka on julkaistu 12 maassa. Kirjoitustyön lomassa Gutiérrez harrastaa myös maalausta.lähde?
Gutiérrezia on verrattu Camilo José Celaan ja hänen törkyrealistista tyyliään Celan aloittamaan tremendismoon, jolle on ominaista kauheus ja liioittelu.
Teokset

Trilogía sucia de La Habana (1998)
El Rey de La Habana (1999)
Melancolía de los leones (2000)
Animal tropical (2000)
El insaciable hombre araña (2002)
Carne de perro (2003)
Nuestro GG in La Habana (2004)
Teokset > Suomennetut teokset

Etelän peto (Animal tropical, 2003), suom. Anu Partanen, Helsinki: WSOY 2003 ISBN 951-0-28360-6
Likainen Havanna-trilogia (Trilogía sucia de la Habana, 1998), suom. Anu Partanen, Helsinki: WSOY 2005 ISBN 951-0-30798-X
Aiheesta muualla

Pedro Juan Gutiérrezin kotisivu
Haastattelu OVI magazine (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Muut:  Europeana  IdRef
Jan Guillou

Jan Guillou
Jan Oscar Sverre Lucien Henri Guillou [ɡɪ'juː] (s. 17. tammikuuta 1944 Södertälje, Ruotsi) on ruotsalainen kirjailija ja toimittaja. Hänet tunnetaan kotimaassaan parhaiten agentti Carl Hamiltonista kertovasta 13-osaisesta romaanisarjastaan, josta viisi kirjaa on suomennettu. Kirjat, joissa Guillou esittää myös kiivasta yhteiskunnallista arvostelua, ovat olleet Ruotsin kaikkien aikojen suurin romaanien myyntimenestys. Niitä on käännetty kymmenelle kielelle, ja neljästä on tehty elokuva.
Guillou on myös suosittu televisioesiintyjä ja televisio-ohjelmien tekijä.
Elämänvaiheet

Guillou syntyi Södertäljessä Tukholman läänissä. Hänen isänsä Charles Guillou oli ranskalainen vahtimestari, joka työskenteli Ranskan suurlähetystössä Tukholmassa. Guilloun äiti Marianne (o.s. Botolfsen) oli norjalaistaustainen. Jan Guillou on  Ranskan ja Ruotsin kaksoiskansalainen. Kun Guilloun isoisä nimitettiin Ranskan suurlähettilääksi Suomeen, Guilloun isä päätti muuttaa Helsinkiin. Guillou varttui äitinsä ja tämän uuden aviomiehen kanssa Saltsjöbadenissa.
Isäpuoltaan Guillou on kuvannut omaelämäkerrallisessa romaanissaan Pahuus. Siinä hänet esitetään sadistina, joka pahoinpitelee poikapuoltaan päivittäin. Guilloun äiti ja sisarpuoli ovat kiistäneet kuvauksen todenperäisyyden. Myös Guilloun opettajien mukaan romaani on paljolti sepitettä.lähde?
Elämänvaiheet > Iltapäivälehden syytökset vakoilusta

Ruotsalainen iltapäivälehti Expressen väitti 24. lokakuuta 2009, että Guillou rekrytoitiin vuonna 1967 salaa KGB:n informantiksi. Guillou vastasi olleensa yhteydessä tehdessään tutkivaa journalismia. Hän sai moneen otteeseen KGB:ltä rahaa antamistaan tiedoista, jotka koskivat Vietnamin sodan vastustajia. Hän otti vastaan myös salaisen tehtävän ja toimitti asiakirjasalkun sovittuun paikkaan. KGB-yhteistyö jatkui vuoteen 1972 asti. Guilloun ystävä ja kollega Arne Lemberg antoi Säpolle vihjeen Guilloun tekemisistä, mutta Säpo ei ryhtynyt asiassa sen tarkempiin tutkimuksiin. Guillou maksoi osan KGB:ltä saamistaan rahoista Lembergille.
Vuonna 1973 Guillou tuomittiin vankeuteen vakoilusta niin sanotun IB-jutun takia. Guillou ja Peter Bratt paljastivat Ruotsin puolustusvoimien salaisen tiedustelutoimiston Informationsbyrånin toiminnan.
Elämänvaiheet > Poliittiset näkemykset

Guillou toimi 1960- ja 1970-luvuilla maolaisen Clarté-organisaation piirissä. Puolen vuoden ajan hän oli myös Clartéa lähellä olevan Ruotsin kommunistisen puolueen (aiemmin Marxisti-leninistien kommunistinen liitto KFML) jäsen, mutta hänet erotettiin puolueesta hänen jätettyään jäsenmaksunsa maksamatta ollessaan ulkomailla. Nykyään hän sanoo olevansa sosialisti mutta ei kommunisti.
Tuotanto

Guillou tunnetaan myös ristiretkiaikaan sijoittuvasta romaanisarjasta, jonka päähenkilö on temppeliherraksi pakotettu ruotsalainen Arn Magnusson. Näiden lisäksi kirjailijan suositumpiin romaaneihin kuuluu hänen omaan nuoruuteensa perustuva Pahuus (Ondskan), josta Mikael Håfström ohjasi samannimisen elokuvan vuonna 2003. Pahuus on päätynyt Suomessa 2012 Pasi Lampelan dramatisoimana Kansallisteatterissa myös näyttämölle.
Teokset > Carl Hamilton -aiheinen kirjasarja

Coq Rouge – kertomus ruotsalaisesta vakoojasta.  (Coq Rouge - berättelsen om en svensk spion, 1986)  Suomentanut Veijo Kiuru. Gummerus, 1987.  ISBN 951-20-2927-8
Den demokratiske terroristen (1987)
Mies Kaliningradista.  (I nationens intresse, 1988)  Suomentanut Leevi Lehto. WSOY, 1991.  ISBN 951-0-16719-3
Ulkoisen vaaran uhatessa.  (Fiendens fiende, 1989)  Suomentanut Liisa Ryömä. WSOY, 1992.  ISBN 951-0-17539-0
Den hedervärde mördaren (1990)
Vendetta (1991)
Ei kenenkään maa.  (Ingen mans land, 1992)  Suomentanut Leena Vallisaari. WSOY, 1993.  ISBN 951-0-19007-1
Den enda segern (1993)
I hennes majestäts tjänst (1994)
En medborgare höjd över varje misstanke (1995)
Hamlon - en skiss till en möjlig fortsättning (1995)
Madame Terror.  (Madame Terror, 2006)  Suomentanut Kari Koski. Helsinki:  Bazar, 2007.  ISBN 978-952-5635-35-5
Tyttäresi tähden.  (Men inte om det gäller din dotter, 2008)  Suomentanut Leena Peltomaa. Helsinki:  Like, 2012.  ISBN 978-952-01-0288-3
Teokset > Arn Magnusson -aiheinen kirjasarja

Tie Jerusalemiin.  (Vägen till Jerusalem, 1998)  Suomentanut Tapio Koivukari. Helsinki:  Like, 2000.  ISBN 951-578-768-8
Temppeliherra.  (Tempelriddaren, 1999)  Suomentanut Tapio Koivukari. Helsinki:  Like, 2001.  ISBN 951-578-879-X
Pohjoinen valtakunta.  (Riket vid vägens slut, 2000)  Suomentanut Pirkko Talvio-Jaatinen. Helsinki:  Like, 2002.  ISBN 952-471-007-2
Arnin perintö.  (Arvet efter Arn, 2001)  Suomentanut Arvi Tamminen. Helsinki:  Like, 2003.  ISBN 952-471-166-4
Teokset > Suuri vuosisata -sarja

Sillanrakentajat.  (Brobyggarna, 2011)  Suomentanut Taina Rönkkö. Helsinki:  Like, 2012.  ISBN 978-952-01-0779-6
Keikari.  (Dandy, 2012)  Suomentanut Taina Rönkkö. Helsinki:  Like, 2013.  ISBN 978-952-01-0780-2
Punaisen ja mustan välissä.  (Mellan rött och svart, 2013)  Suomentanut Taina Rönkkö. Helsinki:  Like, 2014.  ISBN 978-952-01-1055-0
Sokea piste.  (Att inte vilja se, 2014)  Suomentanut Taina Rönkkö. Helsinki:  Like, 2015.  ISBN 978-952-01-1224-0
Sininen tähti. (Blå stjärnan, 2015). Suomentanut Taina Rönkkö. Helsinki: Like, 2016. ISBN 978-952-01-1402-2
Made in America. (Äkta amerikanska jeans, 2016). Suomentanut Petri Stenman. Helsinki: Like, 2017. ISBN 978-952-01-1814-3
1968.(1968, 2017). Suom. Petri Stenman. Helsinki: Like, 2018. ISBN 978-952-01-1779-5
Tapetut unelmat.  (De som dödar drömmar sover sover aldrig, 2018)  Suomentanut Petri Stenman. Helsinki:  Like, 2019.  ISBN 978-952-01-1940-9
Toinen kuolemansynti.  (den andra dödsyden, 2019)  Suomentanut Petri Stenman. Helsinki:  Like, 2020.  ISBN 978-951-13-5734-6
Tarinan loppu.  (Slutet på historien)  Suomentanut Petri Stenman. Helsinki:  Like, 2021.  ISBN 978-951-1-39202-6