stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uusi testamentti
Evankeliumien synty > Keskinäiset suhteet ja lähteet

Kolmea ensimmäistä evankeliumia – Matteuksen, Markuksen ja Luukkaan evankeliumeita – kutsutaan synoptisiksi eli ”yhdessä katsoviksi” evankeliumeiksi. Niiden yhtäläisyydet ovat niin suuret, että niillä oletetaan olleen yhteisiä lähteitä ja niiden katsotaan lainanneen tekstiä toisiltaan. Sen sijaan Johanneksen evankeliumi eroaa näistä kolmesta ensimmäisestä evankeliumista merkittävästi.
Yleisimmän käsityksen mukaan Markuksen evankeliumi on vanhin, ja Matteus ja Luukas ovat käyttäneet sitä lähteenään. Tämän lisäksi Matteuksella ja Luukkaalla on tekstiä, jota ei löydy Markuksen evankeliumista. Tästä on päätelty, että heidän käytettävänään oli Markuksen evankeliumin lisäksi toinen yhteinen kirjallinen lähde, jota tutkijat kutsuvat Q-lähteeksi.
Näiden yhteisten lähteiden lisäksi Matteuksella ja Luukkaalla oli käytössään omaa erillistä erityisaineistoa. Esimerkiksi niin sanottu jouluevankeliumi perustuu pelkästään Luukkaan omaan lähteeseen. Erityisaineisto voi olla peräisin suullisesta tai kirjallisesta lähteestä, tai kirjoittaja on sepittänyt ne itse.
Johanneksen evankeliumi eroaa niin rakenteellisesti kuin tyylillisestikin synoptisista evankeliumeista. Johanneksen evankeliumin kirjoittaja oli omaleimainen ja itsenäinen uskonnollinen ajattelija. Yritettäessä muodostaa käsitystä historiallisesta Jeesuksesta synoptisia evankeliumeja on pidetty luotettavampina.
Markuksen evankeliumi

Markuksen evankeliumi on evankeliumeista vanhin. Kirjoittajaa siinä ei mainita, ja kyseinen tieto on peräisin toiselta vuosisadalta. Kirkkoisä Eusebios lainasi pyhimys Papiaan kirjoitusta noin vuodelta 130, jossa hän sanoi Markuksen olleen Pietarin tulkki.
Evankeliumi ajoitetaan yleensä 60–70-lukujen taitteeseen. Teos on syntynyt Jerusalemin temppelin tuhon kynnyksellä vuonna 70 tai juuri sen jälkeen. Kirjoituspaikasta ei ole varmaa tietoa. Kiinnostus juutalaissotaan ja Jerusalemin temppeliin viittaisi Palestiinaan tai sen välittömään läheisyyteen. Toisaalta virheelliset tiedot maantieteessä ja juutalaisten tavoista sijoittavat evankeliumin Palestiinan ulkopuolelle. Monet ovat väittäneet kirjoituspaikaksi Roomaa, koska perimätieto on yhdistänyt kirjoittajan Pietariin.
Markuksen kieli on yksinkertaista puhekielistä kreikkaa. Markus on koonnut tietonsa suullisesta ja mahdollisesti kirjallisesta perimätiedosta. Markuksen evankeliumi on kanonisoiduista evankeliumeista lyhyin. Se ei kerro mitään Jeesuksen syntymästä ja lapsuudesta.
Markuksen evankeliumi jakautuu asiasisällöltään kolmeen osaan. Aluksi Jeesus opettaa ja tekee ihmetekoja. Tämän jälkeen Jeesus ja hänen oppilaansa eli opetuslapsensa keskustelevat ja ennustetaan Jeesuksen tulevat kärsimykset. Lopuksi kuvataan Jeesuksen viimeiset päivät ja tyhjän haudan löytyminen.
Muihin evankeliumeihin verrattuna Markuksella ei ole niin selkeää jäsentelyä kuin Matteuksella, niin selkeää ohjelmaa kuin Luukkaalla eikä niin vahvaa teologiaa kuin Johanneksella. Markuksen esitystapa on ”kansanomainen” ja sanoma on kohdistettu jo perustiedot tuntevalle lukijalle.
Matteuksen evankeliumi

Matteuksen evankeliumi toimi pitkään kirkon pääevankeliumina. Tähän oli monia syitä. Evankeliumissa käsitellään paljon seurakuntaan liittyviä asioita ja Jeesus esitellään seurakunnan opettajana. Ensimmäisinä vuosisatoina läntisessä kirkossa Rooman seurakunta haki itselleen johtavaa asemaa, ja Matteuksen evankeliumin kiinnostus apostoli Pietariin sopi tähän pyrkimykseen.
Matteuksen evankeliumi ei mainitse kirjoittajaansa ja Matteuksen nimi liitettiin kirjaan toisella vuosisadalla. Tieto tuli kirkkoisä Eusebiokselta, joka lainasi pyhimys Papiaksen kirjoitusta. Lainauksen perusteella Matteuksen evankeliumia pidettiin silminnäkijän kertomuksena ja siten muita evankeliumeja vanhempana. Myöhempi tutkimus on paljastanut tämän uskomuksen virheelliseksi, sillä Matteuksen evankeliumin kirjoittaja on käyttänyt hyväkseen kirjallisia lähteitä, kuten Markuksen evankeliumia.
Evankeliumi on kirjoitettu noin 80– ja 100-lukujen välisenä aikana. Kirjoituspaikkana pidetään Syyriaa. Tätä tukevat yksittäiset maininnat evankeliumissa, vaikutus syyrialaiseen Didakhe-kirjaan sekä juutalaisuuden ja kristinuskon kuvaukset, jotka sopivat etenkin Antiokian seurakunnan tilanteeseen.
Matteuksen evankeliumi on kirjoitettu paremmalla kreikalla kuin Markuksen evankeliumi. Se on hyvin jäsennelty kokonaisuus, jota kehystävät Jeesuksen lapsuuskertomukset, vuorisaarna ja kuvaus hänen kuolemastaan ja ylösnousemuksestaan. Kirjoittajalla on juutalaiset juuret, joista hän ammentaa uutta ja vanhaa teologiaa.
Matteuksen evankeliumilla on historiallinen kehityskaari, josta voidaan päätellä Matteuksen seurakunnan tilanne. Aluksi evankeliumia, ”hyvää sanomaa”, julistetaan vain juutalaisille, mutta myöhemmin sanomaa ryhdytään julistamaan myös ei-juutalaisille, pakanoille. Matteus on lisännyt lähteenään käyttämänsä Markuksen tekstiin maininnan, jolla Jumalan valtakunta siirtyy juutalaisilta kaikille. Matteuksen seurakunnalle oli tärkeää tehdä lähetystyötä pakanoiden keskuudessa.
Luukkaan evankeliumi

Luukkaan väitetään kirjoittaneen Luukkaan evankeliumin ja Apostolien teot. Kirjoittajan nimeä ei mainita missään vaiheessa, vaan kirjat liitettiin Luukkaaseen toisella vuosisadalla. Luukkaasta tiedetään varmasti vain, että hän oli yleissivistynyt historioitsija ja kirjailija.
Luukas tavoittelee historiankirjoittamisen tyyliä. Hän on tuntenut ainakin Markuksen evankeliumin ja Q-lähteen. Yleisen käsityksen mukaan Luukas lainaa Q-lähdettä tarkemmin kuin Matteus. Näiden lisäksi Luukas on käyttänyt omia lähteitään lähes puoleen kirjasta, josta osa on perimätietoa ja osa kirjoittajan omasta kynästä.
Johanneksen evankeliumi

Johanneksen evankeliumissa Jeesus kehottaa opetuslapsia rakastamaan toisiaan ja kutsuu erästä opetuslasta rakkaimmaksi. Kirkkoisä Irenaeus esitti toisella vuosisadalla, että Jeesuksen rakkain opetuslapsi oli Johannes, joka olisi myös kirjoittanut evankeliumin. Tämä käsitys eli pitkään kirkollisessa perinteessä, kunnes se hylättiin ongelmallisena.
Evankeliumissa rakkain opetuslapsi ja Johannes ovat kaksi eri henkilöä. Samaten Johanneksen evankeliumin kuva Jeesuksesta eroaa huomattavasti synoptisista evankeliumeista. Kirjoittaja ei ole ollut silminnäkijä, eikä muissa evankeliumeissa mainita Jeesuksella olleen rakkainta opetuslasta. Alkuperäisestä Johanneksen evankeliumista ei löydy mainintaa rakkaimmasta opetuslapsesta kirjoittajana, vaan se on liitetty myöhemmin viimeiseen, 21. lukuun.
Johanneksen evankeliumin varhaisin käsikirjoitus on ajoitettu vuoteen 125, mutta teos oli syntynyt jonkin aikaa ennen sitä.
Johanneksen evankeliumin tyyli poikkeaa synoptisista evankeliumeista. Se sisältää pitkiä Jeesuksen opetuspuheita, jotka ovat paikoin vaikeaselkoisia. Johanneksen evankeliumi jaetaan karkeasti kahteen osaan. Luvuissa 1–12 (niin sanottu tunnustekojen kirja) Jeesus tekee ihmeitä ja pitää julkisia puheita. Luvuissa 13–21 (niin sanottu kirkkauden kirja) Jeesus valmistaa opetuslapset kohtaloonsa, hänet surmataan ja lopulta ilmestykset todistavat ylösnousemuksesta.
Johanneksen lähteet ovat vaikeampia tunnistaa kuin muiden evankeliumeiden. Tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä, tunsiko Johannes synoptiset evankeliumit vai ei. Johanneksen evankeliumi sisältää useita kerrostumia, sillä vanhempaa tekstiä on paikoin täydennetty ja laajennettu nuoremmalla tekstillä.
Johanneksen kirjoittaja elää vaihetta, jossa kristillinen liike etääntyy juutalaisista juuristaan. Tämä näkyy siinä, että evankeliumissa Jeesuksen esitetään katsovan juutalaisuutta ikään kuin ulkopuolelta. Jeesuksen kuuntelijat ja vastustajat kuvataan yleistävällä käsitteellä juutalainen. Huippunsa erottelu saavuttaa kohdassa, jossa Jeesus väittää, ettei Jumala ole juutalaisten Isä, koska he eivät usko Poikaan. Evankeliumin jyrkät lausunnot selittyvät Johanneksen seurakunnan tilanteesta, jossa irtaantuminen synagogasta on johtanut ristiriitoihin ja välirikkoon.
Johanneksen evankeliumin erityispiirteenä on jako hyvään ja pahaan tai oikeaan ja väärän. Tämä kahtiajako huipentuu ihmisten jakamiseen pimeyden vallassa oleviin ja Jumalan omiin. Myös uskon kohde on poikkeava. Synoptisissa evankeliumeissa usko kohdistuu Jumalaan ja Jeesuksen sanomaan, kun vastaavasti Johanneksen evankeliumissa uskon kohde on Jeesus itse.
Apostolien teot

Luukas laati kaksiosaisen teoksen, joista Luukkaan evankeliumi kertoo Jeesuksesta ja Apostolien teot taas evankeliumin jälkeisestä ilosanoman levittämisestä. Luukas oli tuottelias kirjoittaja, ja yli neljännes Uuden testamentin teksteistä on hänen.
Apostolien teot on ensimmäinen kirkkohistorian esitys. Se ei ole historiallisen tarkka kuvaus, vaan valikoiva ja juonellinen kertomus evankeliumin leviämisestä Jerusalemista Roomaan. Näihin tapahtumiin sisältyvät muun muassa seurakunnan perustaminen ja täyttyminen Pyhällä Hengellä ensimmäisenä helluntaina sekä apostolien suorittaman lähetystyön alkuvaiheet Rooman valtakunnan alueella. Yleisimmän käsityksen mukaan Luukas on pääpiirteittäin tiennyt tapahtumien kulusta. Sen sijaan matkakertomuksen yksityiskohdat hän on sepittänyt omasta kynästään.
Jotkut liittivät Evankeliumin ja Apostolien tekojen kirjoittajan Luukakseen, joka mainitaan Paavalin kirjeissä. Paavalin kirjeissä mainittu Luukas oli ammatiltaan lääkäri. Sairauskuvauksien perusteella kirjoittaja tuskin oli lääkäri. Apostolien tekojen kirjoittajaa on pidetty Paavalin matkakumppanina, koska hän kirjoittaa ajoittain me-muodossa. Oletus matkakumppanuudesta ei kuitenkaan sovi yhteen kirjoitusten sisällön kanssa. Kirjoittaja katoaa ajoittain näyttämöltä ja jatkaa hän/he-muodossa. Kirjoittaja ei kerro mitään itsestään tai toimistaan matkakumppanina. Apostolien teoissa ei ole suoria merkkejä, että kirjoittaja olisi henkilökohtaisesti tuntenut Paavalin.
Luukas ratkaisee kristinuskon suhtautumisen juutalaiseen lakiin eri tavalla kuin Paavali. Tämä on vääristänyt Apostolien tekojen kuvaa Paavalista. Luukkaan mukaan Mooseksen laki velvoittaa edelleen juutalaiskristittyjä. Tämä ei sovi yhteen Paavalin kirjeiden sanoman kanssa. Luukas muokkasi kuvaa Paavalista teologisista ja julistuksellisista syistä. Luukas ihaili Paavalia ja loi kuvan silotellusta, itsevarmasta ja diplomaattisesta miehestä. Kuva eroaa Paavalin kirjeiden esittelemästä miehestä.
Paavalin kirjeet

Apostoli Paavali oli ensimmäisen kristillisen sukupolven merkittävin uskonoppinut. Hän julisti evankeliumia ja perusti seurakuntia kolmen vuosikymmenen ajan Rooman valtakunnan itäosiin. Paavalin toiminnan keskuksia olivat Antiokia, Efesos ja Korintti. Hän piti yhteyttä perustamiinsa seurakuntiin kirjeitse ja työtovereiden välityksellä.
Paavalin kirjeet näyttivät suunnan kristinuskolle ja sen tulkinnalle. Hän otti etäisyyttä juutalaisiin tapoihin, joten myös pakanoiden oli helpompi kääntyä kristinuskoon. Paavalin kirjeitä kopioitiin ja leviteltiin laajalti. Antiikin maailman tyyliin tämä antoi monille kirjoittajille kimmokkeen laatia niin sanottuja pseudepigrafisia kirjeitä eli kirjoittaa omaa tekstiä kuuluisamman Paavalin nimissä.
Paavalin nimissä on laadittu 13 kirjettä, mutta yleisesti Paavalin aidoiksi kirjeiksi luetaan seitsemän tekstiä:
Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille
Ensimmäinen kirje korinttilaisille
Toinen kirje korinttilaisille
Kirje galatalaisille
Kirje roomalaisille
Kirje filippiläisille
Kirje Filemonille
Paavalin kirjeet ovat syntyneet sanelemalla kirjurille. Ne eivät ole uskonnollisia tutkielmia, vaan vastauksia seurakunnan päivittäisiin asioihin. Kirjeiden rakenne noudattaa tiettyä kaavaa. Ensin Paavali mainitsee kirjoittajan tai kirjoittajien nimet ja sen jälkeen vastaanottajien nimet. Alkutervehdyksen jälkeen seuraa kiitosrukous. Runko-osassa kerrotaan varsinainen asia. Lopuksi Paavali kertoo matkasuunnitelmistaan ja lähettää terveisiä ystävilleen.
Paavalin kirjeet > Paavalin elämänvaiheet

Paavali syntyi juutalaiseen perheeseen Vähän-Aasian Tarsoksessa. Hän liittyi farisealaisten puolueeseen ja siirtyi Jerusalemiin opiskelemaan juutalaista oppia. Paavali nousi merkittävään asemaan juutalaisten keskuudessa ja toimi kristillisten seurakuntien vainojen johtajana. Paavali oli Rooman kansalainen, puhui kreikkaa ja sai vaikutteita hellenistisestä kulttuurista.
Apostolien tekojen mukaan Paavali kohtasi ylösnousseen Jeesuksen matkalla Damaskokseen ja näkymä käännytti hänet kristinuskon vainoajasta sen julistajaksi. Noin kolme vuotta kääntymisen jälkeen Paavali muutti Antiokiaan, missä toimi pääasiassa ei-juutalaisista koostuva varhaiskristillinen seurakunta. Paavali toimi Antiokiassa 14 vuotta. Vuonna 48 Antiokian seurakunta lähetti Paavalin niin sanottuun Apostolien kokoukseen, jossa keskusteltiin siitä, tulisiko ei-juutalaisten kristittyjen noudattaa Mooseksen lakia. Paavalin kanta uskonnon levittämisestä pakanoiden keskuuteen voitti.
Pian Paavali joutui riitoihin Antiokiassa ja muutti puoleksitoista vuodeksi Korinttiin. Siellä Paavali kirjoitti Jeesuksen paluuseen liittyvän kirjeen tessalonikalaisille. Korintista hän siirtyi sen ajan alueelliseen keskukseen Efesokseen kolmeksi vuodeksi. Sieltä käsin Paavali neuvoi kirjeessään korinttilaisia seurakunnan elämään liittyvissä asioissa sekä selvitteli kiistojaan heidän kanssaan toisessa kirjeessä.
Efesoksen kaudelta on myös kirje galatalaisille, jossa Paavali perustelee, miksi kristityn ei tarvitse noudattaa Mooseksen lakia. Tämän jälkeen hän palasi Korinttiin ja viipyi siellä kolme kuukautta noin vuonna 56. Paavali suunnitteli matkaa Rooman kautta Hispaniaan, josta hän kirjoitti kirjeessään Rooman seurakunnalle ja otti samalla kantaa seurakunnan ongelmiin.
Jerusalemiin saavuttuaan Paavali pidätettiin ja hänet kuljetettiin Roomaan. Paavali oli vankina Roomassa yli kahdeksan vuotta. Mahdollisesti siellä hän kirjoitti kirjeen filippiläisille ja kirjeen Filemonille. Perimätiedon mukaan Paavali ja apostoli Pietari teloitettiin samana vuonna. Tarkasta vuodesta ei ole varmuutta. Apostolien tekojen kertomus päättyy joko vuoteen 61 tai 62. Useimmiten Paavalin kuolinvuosi ajoitetaan keisari Neron vainoihin tai sen kynnykselle vuoteen 63 tai 64.
Paavalin kirjeet > Paavalin koulukunnan kirjallisuus

Paavalin kuoleman jälkeen hänen perinteensä säilyi seurakunnissa ja hänen kirjeensä saivat jatkuvasti uusia lukijoita. Ajan kuluessa huomattiin, että Paavalin kirjeiden sisällöt eivät enää vastanneet seurakuntien uusiin ajankohtaisiin kysymyksiin. Paavalin kuoleman jälkeen seurakunnat olivat vakiinnuttaneet asemansa ja kristinusko oli etääntynyt yhä enemmän juutalaisista juuristaan.
Muuttuneet olosuhteet vaativat lisäopastusta, ja niinpä Paavalin nimissä laadittiin uusia teoksia. Tätä kirjallisuutta kutsutaan Paavalin koulukunnan kirjallisuudeksi eli deuteropaavalilaiseksi kirjallisuudeksi. Antiikin aikana toisen nimissä julkaiseminen eli pseudepigrafia oli täysin hyväksyttävää eikä se vaikuttanut tekstin arvovaltaan. Todennäköisesti lukijat usein tiesivät, että kyse ei ollut aidosta historiallisesta tekstistä. Sitä luettiin, mikäli tekstin kirjoittajaksi mainittiin arvovaltainen henkilö ja teksti oli vakuuttavaa.
Paavalin kirjeistä kuutta pidetään Paavalin koulukunnan kirjallisuutena. Suurin yksimielisyys vallitsee neljästä kirjeestä:
Kirje efesolaisille
Ensimmäinen kirje Timoteukselle (pastoraalikirje)
Toinen kirje Timoteukselle (pastoraalikirje)
Kirje Titukselle (pastoraalikirje)
Loput kaksi kirjettä jakavat tutkijoita, ja ne jätetään yleensä syrjään Paavalin oppia tutkittaessa:
Toinen kirje tessalonikalaisille
Kirje kolossalaisille
Kaikki Paavalin 13 kirjettä antavat ymmärtää olevansa itse Paavalin kirjoittamia. Tekstien jakaminen aitoihin ja Paavalin jälkeisiin on suoritettu vertaamalla oppia, kirjoittamistyyliä, kirjoittajan tilannetta ja seurakunnan tilannetta. Seitsemän aitoa kirjettä on tunnistettu samanlaisesta uskonopistaan sekä kirjeiden ja Paavalin elämänvaiheiden yhtäläisyydestä. Esimerkiksi pastoraalikirjeiden eli seurakuntaelämään ohjeistavien kirjeiden näkemys seurakunnan viroista viittaa ensimmäisen vuosisadan lopun tilanteeseen.
Muuta Uuden testamentin kirjallisuutta

Paavalin ja evankeliumeiden ulkopuolelle jäävälle kirjallisuudelle ei ole selkeää yhteistä ominaispiirrettä. Ajallisesti ne sijoittuvat samaan aikaan kuin Paavalin koulukunnan kirjallisuus. Muuhun Uuden testamentin kirjallisuuteen luetaan kahdeksan kirjettä ja Johanneksen ilmestys.
Kirje heprealaisille
Jaakobin kirje
Ensimmäinen Pietarin kirje
Toinen Pietarin kirje
Ensimmäinen Johanneksen kirje
Toinen Johanneksen kirje
Kolmas Johanneksen kirje
Juudaksen kirje
Johanneksen ilmestys (apokalypsi)
Aineiston ulkopuolisista kirjeistä käytetään joskus nimitystä katoliset kirjeet. Nimi on harhaanjohtava, sillä osa kirjeistä on osoitettu vain yhdelle lukijakunnalle eikä koko kirkkokunnalle. Mikäli Heprealaiskirje luetaan Paavalin kirjeiden kokoelmaan, saadaan 14 Paavalin kirjettä ja 7 katolista kirjettä.
Heprealaiskirje on tunnettu kristologiastaan. Teoksen mukaan Vanha testamentti edusti ”vanhaa liittoa” Jumalan kanssa. Se jäi puutteelliseksi eikä lopullisesti vapauttanut ihmisiä synneistä. Sen sijaan Kristus on tullut ”uuden liiton” välittäjäksi kuolemansa kautta. Myöhempi kristillinen teologia on omaksunut heprealaiskirjeen ajatuksen. Heprealaiskirjeen päätyminen kaanoniin oli epävarmaa. Sen pelasti aikoinaan uskomus, että kirje oli Paavalin kirjoittama, vaikka tekstissä itsessään ei ole tällaista väitettä. Tämän jälkeen kirje hyväksyttiin yleisesti eri koodekseihin, mutta se jäi pois esimerkiksi 800-luvulle ajoitetusta Codex Boernerianuksesta.
Johanneksen ilmestyskirja on oma aineistonsa, ja se on Uuden testamentin ainoa apokalypsi eli ilmestyskirja. Teos on laadittu huolella ilmestysten sarjoista. Ilmestyskirjallisuudelle tyypilliseen tapaan sanoma on verhottu peitekielisiin näkyihin. Kirjallisuuslajiin kuuluu tietty hämäryys ja selittämättömyys. Johannes esiintyy teoksessa omalla nimellään. Ilmestyskirjan ja Johanneksen evankeliumin erot ovat niin suuret, että jo monet varhaiskristilliset kirkkoisät katsoivat ne eri kirjoittajien työksi. Teos on todennäköisesti syntynyt 90-luvulla Vähä-Aasiassa.
Varhaisimmat käsikirjoitukset

Varhaisimmat käsikirjoitukset tehtiin alun perin papyruskäärölle. Toisen vuosisadan alkupuolelta lähtien tekstejä ryhdyttiin kirjoittamaan papyrusten ja pergamenttien asemasta kirjanmuotoisiin koodekseihin. Uusi valmistustekniikka mahdollisti noin sadan pergamenttilehden sitomisen kirjaksi, mikä vastaa neljää evankeliumia. Tämä herätti kysymyksen, mitkä evankeliumit otetaan mukaan koodeksiin ja mitkä jätetään siitä pois. Käsikirjoitukset kirjoitettiin Rooman itäisen osan valtakielellä, kreikalla, ilman välimerkkejä ja välilyöntejä. Syynä tähän oli kirjoittamisen vaivalloisuus ja kirjoitusmateriaalin kalleus.
Yhtään alkuperäistä käsikirjoitusta ei ole säilynyt, vaan tekstit ovat moninkertaisia kopioita, joista nykypäivään asti on säilynyt noin 5 000 katkelmaa. Kokonaisen Uuden testamentin sisältävät kirjat ovat neljänneltä ja viidenneltä vuosisadalta, kuten Codex Vaticanus, Codex Sinaiticus, Codex Alexandrinus ja Codex Bezae Cantabrigensis.
Käsikirjoitukset poikkeavat monissa kohdin toisistaan. Syynä tähän ovat kopiokirjoittajien omat muokkaukset sekä inhimilliset virheet. Uuden suomalaisen luterilaisen kirkkoraamatun lukija huomaa kopioihin kohdistuvan tutkimuksen tuloksia siitä, että jotkut jakeet on laitettu sulkuihin.
Uusi testamentti suomeksi

Ensimmäisen painetun suomenkielisen Uuden testamentin julkaisi Mikael Agricola vuonna 1548 nimellä Se Wsi Testamenti. Kirja oli tarkoitettu papeille, jotta he voisivat tehdä työnsä suomen kielellä.
Uusin kirkkoraamatun käännös – johon sisältyy Uusi testamentti – on vuodelta 1992. Aikaisemmat käännökset ovat vuosilta 1938, 1776 ja 1642.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uusi testamentti Wikimedia Commonsissa
Uusi testamentti. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon käännös 1992.
Uusi testamentti Suomen evankelis-luterilaisen kirkon käännös 1938.
Finbible. Suomalaiset raamatunkäännökset 1938, 1776, 1642 ja Uusi Testamentti 1548 sekä Aapeli Saarisalon Uusi Testamentti.
Varhaisten kristittyjen mainintoja neljän kanonisen evankeliumin synnystä. T. Vuolteenahon sivusto.
Albrecht Dürer, Pyhän Hengen vuodatus, noin 1510.
Pyhä Kolminaisuus 1500-luvun kuvituksessa. Jumala, Pyhä Henki, Jeesus ja kirja ilmestyksen tunnuksena.
Evankelista Markus teoksessa Les Grandes Heures d’Anne de Bretagne, 1503–1508.
Pyhää Matteusta esittävä kuvitus Anna Bretagnelaisen rukouskirjassa.
Käsikirjoituksen kuvitus esittää evankelista Luukasta.
Evankelista Johannes ja hänen tunnuksensa kotka.
Apostolien teot 15:22–24, Codex laudianus latinaksi ja kreikaksi.
Andrei Rubljov, Pyhä Apostoli Paavali, noin 1410.
Osa Eusebius Kesarealaisen latinankielistä Codex Vercellensistä vuodelta 370 (Joh. 16:23–30).
Jämsänkoski

| Jämsänkoski> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Jämsä |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 

Sijainti:  61°55′05″N, 025°10′15″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Keski-Suomen maakunta
Seutukunta:  Jämsän seutukunta
Kuntanumero:  183
Hallinnollinen keskus:  Jämsänkosken keskusta
Perustettu:  1926
– kaupungiksi:  1986
– emäpitäjä:  Jämsä
Kuntaliitokset:  Koskenpää (1969)
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Jämsä Jämsänkoski
– syntynyt kunta:  Jämsä
Pinta-ala:  448,56 km²  (1.1.2008)
– maa:  401,75 km²
– sisävesi:  46,81 km²
Väkiluku:  7 351   (31.12.2008)
– väestötiheys:  18,3 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  17,0 %
– 15–64-v.:  63,2 %
– yli 64-v.:  19,8 %
Jämsänkoski on entinen Suomen kaupunki. Nykyään se on osa Jämsän kaupunkia. Jämsänkoski sijaitsee Keski-Suomen maakunnassa Jämsänjoen varrella.
Jämsänkoskella asui ennen sen liittämistä Jämsään 7 351 ihmistä, ja sen pinta-ala oli 448,56 km2, josta 46,81 km2 oli vesistöjä. Väestötiheys oli 18,3 asukasta/km2.
Jämsänkoskella on paperi- ja paperinjalostusteollisuutta. Alueen suurin työnantaja on UPM-Kymmene Oyj:n Jämsänkosken paperitehdas. Paikkakunta sijaitsee Orivesi–Jyväskylä-rautatieyhteyden varrella, mutta siellä ei ole toimivaa rautatieseisaketta. Jämsänkoskella sijaitsee 1937 rakennettu tiilikirkko ja Koskenpään kylässä vuonna 1901 rakennettu Koskenpään kirkko. Paikkakunnan historiallista arkkitehtuuria edustaa niin ikään Ilveslinna, joka on arkkitehti W. G. Palmqvistin käsialaa vuodelta 1937.
Jämsänkoski ja Jämsä yhdistyivät jälleen 2009. Uuden kaupungin nimeksi tuli Jämsä, mutta vaakunaksi Jämsänkosken vaakuna. Jämsänkosken viimeinen kaupunginjohtaja oli Jorma Kilpeläinen.
Nähtävyyksiä

Jämsänkosken teollisuusympäristö kuuluu Museoviraston luetteloon valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Alueella on merkittävän teollisuusarkkitehdin W. G. Palmqvistin suunnittelemia rakennuksia.
Aarresaaren kotiseutumuseo kertoo Jämsäkosken vaiheista 1500-luvulta 1900-luvun alkuvuosikymmenille.
Rasuanniemi on niemialue, joka sijaitsee Kankarisvedellä Jämsänkosken alueella. Sen erikoisuutena ovat kauniit hiekkarannat ja poukamat. Rasuanniemessä on natura-alue, josta löytyy useita muinaismuistoja, kuten pyyntikuoppia.
Politiikka

Jämsänkosken kaupunginvaltuustossa oli kunnan lakkautuksen aikoihin oli 27 jäsentä ja suurin valtuustoryhmä sosialidemokraateilla.
Jämsänkoski on teollisuuspaikkakuntana ollut perinteisesti vasemmistoenemmistöinen. Vuoden 1945 eduskuntavaaleissa SKDL sai Jämsänkoskella enemmistön äänistä.
Etäisyydet suuriin kaupunkeihin

Helsinki 233 km
Tampere 100 km
Oulu 394 km
Jyväskylä 55 km
Ruokakulttuuri

Jämsänkosken pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla verimakkara, talkkunavelli ja mustikka.