stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Cesare Zavattini
Aiheesta muualla

Cesare Zavattini Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Cesare Zavattini Elonetissä.
Zavattinin kotisivut (italiaksi)
Muhammad Bei Abu al-Dhahab

| Muhammad Bei Abu al-Dhahab> Egyptin šaikh al-balad |
| --- | --- |
 1773–1775  
Edeltäjä:  Ali Bei al-Kabir
Henkilötiedot
Kuollut: 8. kesäkuuta 1775 Akko, Palestiina
Muhammad Bei Abu al-Dhahab (arab. محمد أبو الدهب‎, Muḥammad ʾAbū d-Dahab; k. 8. kesäkuuta 1775) oli egyptiläinen mamelukkiylimys ja lopulta šaikh al-balad, eli muodollisesti Osmanivaltakunnan alainen "maan isäntä". Muhammad Bein ura alkoi sotilasorjana aikaisemmalle hallitsija Ali Bei al-Kabirille, jonka palveluksessa hänestä tuli hallitsijan oikea käsi ja monien sotaretkien johtaja. Lopulta epämääräisestä syystä hän kääntyi kuitenkin osmanien kanssa riitaantunutta isäntäänsä vastaan syrjäyttäen hänet vuonna 1773. Maan politiikka ei kuitenkaan muuttunut radikaalisti. Sen sijaan Muhammad Bein kuolemaa sairauteen vuonna 1775 seurasi sekasortoinen aika, jota jatkui aina Napoleonin sotaretkeen saakka vuonna 1798.
Elämäkerta > Nuoruus

Muhammad al-Dhahab oli qazdaglijja-mamelukki eli sotilasorja. Sotilasorjana hän pääsi palvelemaan Ali Bei al-Kabirin hoviin vuonna 1760 tai 1761. Dhahab eteni nopeasti urallaan "Bülüt kapan" eli "pilviinkurkottaja" Ali Bei al-Kabirin hovissa rahastonhoitaja. Dhahab on kultakolikoihin viittaava lempinimi. Pyhiinvaelluksella (Hadž) isäntänsä kanssa 1764–1765 al-Dhahab vapautettiin orjuudesta ja myöhemmin hänet nostatettiin beilikaattiin. Hän tuli tunnetuksi Ali Bei al-Kabirin oikeana kätenä ja vävynä.
Elämäkerta > Ali Bein palveluksessa

Vuonna 1769 al-Dhahab johti Ali Bei al-Kabirin käskystä sotaretkeä Ylä-Egyptiin, jossa hänen johtamansa sotajoukko kukisti alueella siihen asti vaikuttaneet Hawarra-heimon jäsenet. Egypti oli ensimmäistä kertaa pitkästä aikaa kokonaan keskushallinnon käsissä. Seuraava sotaretki kohdistui Arabian niemimaalle. Osmanien suosikki pyhän kaupungin Mekan johtajana (šarif) oli syrjäytetty sisäisissä valtakamppailuissa. Osmanisulttaani pyysi apua muodollisesti alaiseltaan Ali Bei al-Kabirilta, joka lähetti asialle al-Dhahabin. Hidžazissa Muhammad Bein onnistuikin vuonna 1780 asettaa Mekan johtoon sopiva henkilö. Samalla egyptiläiset liittivät Punaisenmeren itäpuoliskon tiiviimmin omaan valtapiiriinsä.
Vaikka egyptiläiset olivatkin muodollisesti auttaneet osmaneja, todellisuudessa he kaavailivat toimia heitä vastaan. Kairoon palaavaa al-Dhahabin armeijaa odottikin heti uusi tehtävä, sota Osmanien valtakuntaa vastaan. Liittolaisen he saivat samaan tapaan vain muodollisesti osmanien alaisesta Akkon kuvernööri Zahir al-Umarista. Ensimmäinen egyptiläisarmeija eteni Syyro-Palestiinaan marraskuussa 1770. Heitä vastassa oli vain vähäisiä osmanijoukkoja. Hyökkäyksen kuitenkin menettäessä alkusysäystään Ali Bei al-Kabir lähetti matkaan toisen Muhammad Bein johtaman armeijan, joka valtasi Damaskoksen sen osmanikuvernööri Uthman Pašša al-Sadikilta vuonna 1771.
Elämäkerta > Nousu valtaan

Egyptissä Ali Bei al-Kabir valmistautui sotaretkien valmisteluun entistä syvemmälle Osmanien valtakuntaan. Dhahab päätti kuitenkin toisin. Jostakin syystä al-Dhahab jätti armeijoineen Damaskoksen ja alkoi palata nopeasti kohti Egyptiä. Täysin selvää ei ole, mistä päätös johtui. Usein selittävänä tekijänä on esitetty lahjuksia, mutta varmuutta sellaisten antamisesta ei ole. Tärkein aikalaislähde Abd al-Rahman al-Džabarti sanoo yksinkertaisesti Muhammad Bein ja Ali Bei al-Kabirin "vieraantuneen toisistaan" enempää selittämättä. Muhammad Bei alkoi syyttää Ali Bei al-Kabiria kapinasta osmanihallintoa vastaan ja tämän myyneen maansa kristityille ulkomaalaisiin neuvonantajiin viitaten. Muhammad Bein Egyptiin palannut armeija asettui Ylä-Egyptiin pyrkien hankkimaan liittolaisia entistä isäntäänsä vastaan.
Ali Bei yritti päästä tukialuettaan Egyptissä uhkaavasta Muhammad Beista eroon lähettämällä tätä vastaan erään toisen luotetun komentajansa johtaman armeijan, joka päätyi kuitenkin loikkaamaan vihollisen puolelle. Tappion jälkeen hänen oli paettava keväällä 1772 Kairosta liittolaisensa Zahir al-Umarin luo Palestiinaan. Hän johti vielä yhden armeijan Muhammad Beita vastaan kärsien kuitenkin tappion taistelussa 1. toukokuuta 1773. Taistelussa haavoittunut Ali Bei kuoli vain hieman myöhemmin. Muhammad Bei oli varmistanut asemansa Egyptin hallitsijana.
Elämäkerta > Egyptin hallitsijana

Muhammad Beista tuli Egyptin uusi šaikh al-balad eli muodollisesti Osmanivaltakunnan alainen "maan isäntä" Ali Bein tapaan. Joistakin Ali Bein aikaisista piirteistä, kuten liittolaissuhteesta Venäjään luovuttiin Osmanien sallittiin myös lähettää Kairoon oma kuvernöörinsä. Vuotuiset maksut osmanisulttaanille palautettiin. Monin tavoin asiat palasivat kuitenkin entisille raiteilleen. Egyptiin kutsuttiin eurooppalaisia kauppiaita ja brittien Itä-Intian kauppakomppanian kanssa tehtiin sopimus Suezin sataman käyttöoikeuksista. Palestiinan suunnalla katse kääntyi Zahir al-Umaria vastaan. Odotettuaan lupaa sulttaanilta ja sen saatuaan Muhammad Bei johti sotaretkeä kapinoivaa Akkon kuvernööriä vastaan. Maaliskuussa 1775 Egyptistä lähtenyt armeija valtasi Jaffan, josta Zahir al-Umar pakeni pääkaupunkiinsa Akkoon. Muhammad Bei seurasi vihollistaan vallaten Akkon, joka ryöstettiin ja poltettiin. Akkossa Muhammad Bei oli kuitenkin äkisti sairastunut ja hän kuoli 8. kesäkuuta 1775.
Kuoleman jälkeen

Muhammad Bein kuoleman jälkeen hänen mamelukkilähipiiriinsä (Muhammadijja) kuuluneet mamelukkihallitsijat Murad Bei ja Ibrahim Bei hallitsivat puoli-itsenäistä Egyptiä aina Napoleonin Egyptin sotaretkeen saakka vuonna 1798. Muhammadijja-hallitsijoiden katkeria vastustajia olivat Muhammad Bein petoksesta suivaantuneet vanhat Ali Bein kannattajat (Aliwijja) ja ryhmittymien keskeisen valtakamppailu 1700-luvun lopulla muistettiin sekasortoisena aikana.
Sotaretket Egyptissä ja Syyro-Palestiinassa kartalla vuosina 1768–1774.
DCC

DCC-kasetti
DCC-kasetti
DCC, Digital Compact Cassette on digitaalinen äänentallennusformaatti, joka hyödyntää magnetoituvaa nauhaa. Formaatin kehittäjinä toimivat Philips ja Matsushita vuoden 1992 loppupuolella.
DCC-kasetin markkinointi oli samantyyppistä kuin tavallisella Philipsin jo vuonna 1963 kehittämällä analogisella C-kasetilla (Compact Audio Cassette, Music Cassette).
DCC-formaatti kilpaili erityisesti Sonyn ja TDK:n kehittämän MiniDiscin (MD) kanssa, joka niin ikään tuli markkinoille vuonna 1992.
Toinen DCC:n kanssa kilpaileva formaatti oli Digital Audio Tape (DAT-nauha), mutta sekään ei saanut laajempaa menestystä ilmestyessään vuonna 1992 lukuun ottamatta lähinnä ammatti- ja harrastelijamuusikoita sekä TV- ja radiotuotantoa. DCC oli edullisempi kuin DAT ja DCC:n etuna oli myös formaatin taaksepäin yhteensopivuus eli DCC-kasettinauhureilla pystyy toistamaan myös tavallisia analogisia C-kasetteja.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Digital Compact Cassette
Myrkkynääpikkä

| Myrkkynääpikkä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Hymenogastraceae
Suku::  Nääpikät Galerina
Laji::  marginata
Kaksiosainen nimi
 Galerina marginata  (Batsch) Kühner 
Katso myös
   Myrkkynääpikkä Wikispeciesissä   Myrkkynääpikkä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Myrkkynääpikkä (Galerina marginata) on erityisesti havupuiden kannoilla viihtyvä tappavan myrkyllinen lahottajasienilaji.
Tuntomerkit

Myrkkynääpikkä on pienikokoinen ja kellertävänruskea sieni. Sen 1–5 cm leveä, keskuskohoumallinen lakki on nuorena puolipallomainen, mutta vanhemmiten laakenee ja muotoutuu lopulta kartiomaiseksi. Lakki on kosteusmuuntuva: kuivana se on vaalean kellanruskea ja kosteana se voi olla kuultavan tummanruskea. Lakin reunat ovat läpisäteiset. Heltat ovat tiheät, tasatyviset ja vaaleanruskeat. Jalka on 2–7 cm pitkä, hento ja tasapaksu. Nuoren sienen jalassa on selvä rengas, joka kuitenkin kuihtuu nopeasti. Jalan pohjaväri on ruskea, mutta varsinkin tyveltä, renkaan alapuolelta, jalka on valkean silkkisäikeinen. Jalan tyvi tummenee kosketeltaessa. Sieni tuoksuu heikosti jauholta.
Kasvuaika ja -paikka

Myrkkynääpikkä kasvaa syys-marraskuussa enimmäkseen havupuiden kannoilla, lahoavalla puuaineksella tai hakkuuaukealla, joskus puutarhoissa ja puistikoissa. Joskus sientä voi löytää myös lehtipuulta. Se on hyvin yleinen koko Suomessa paljakka-alueita lukuun ottamatta.
Myrkyllisyys

Myrkkynääpikkä sisältää amatoksiineja, samoja solumyrkkyjä kuin valko- ja kavalakärpässieni, joskin jonkin verran vähemmän. Myrkky vaurioittaa maksaa, suolistoa ja munuaisia, ja saattaa pahimmassa tapauksessa tappaa. Myrkytysoireita ovat pahoinvointi, oksentelu, maha- ja suolistovaivat ja vetinen ripuli. Keittäminen ei poista sienen myrkkyjä. Sienen myrkyt ovat amanitiinit.
Samannäköisiä lajeja

Myrkkynääpikkä muistuttaa erehdyttävästi koivunkantosientä, joka on erinomainen ruokasieni. Koivunkantosieni on kookkaampi ja tukevampi kuin myrkkynääpikkä, ja sen jalka on renkaan alapuolelta ruskeasuomuinen eikä valkean silkkisäikeinen. Koivunkantosieni kasvaa yleensä lehtipuun lahokannolla, ja sen tuoksu on miellyttävän mausteinen eikä jauhomainen.
Myrkkynääpikkä muistuttaa myös jonkin verran kuusilahokkaa, joka on hyvä ruokasieni. Kuusilahokan jalka on renkaaton, yläosasta valkeankellertävä ja tyvestä ruosteenruskea, kun taas myrkkynääpikän jalka on pohjaväriltään ruskea, renkaallinen ja renkaan alapuolelta valkean silkkisäikeinen. Kuusilahokan tuoksu on heikosti ummehtunut ja muistuttaa maakellaria eikä jauhoja.
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Myrkkynääpikkä (Galerina marginata)
Myrkkynääpikän jalassa on valkeita silkkisäikeitä.
Myrkkynääpikän itiöitä mikroskooppikuvassa.
Chessy (Seine-et-Marne)

| Chessy |
| --- | --- |
 Chessyn linna
 vaakuna
 Chessy
 Koordinaatit: 48°52′50″N, 02°45′52″E 
Valtio:  Ranska
Hallintoalue:  Île-de-France
Departementti:  Seine-et-Marne
Arrondissementti:  Torcy
Kantoni:  Serris
Hallinto:  
 – Pormestari:  Olivier Bourjot
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  5,74 km²
Väkiluku (2014):  4 842
 – Väestötiheys:  843,6 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  77700
 
 www.chessy77.fr 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Chessy on Ranskan kunta Seine-et-Marnen departementissa Marne-la-Valléen kaupunkialueella Pariisin itäpuolella. Kunnassa on arviolta 4 842 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 5,74 neliökilometriä.
Chessyssä sijaitsevat suuri osa Disneyland Paris -huvipuistosta ja suurnopeusjuna-asema Marne-la-Vallée – Chessy, jota palvelevat TGV-, Thalys- ja Eurostar-junat päivittäisillä yhteyksillä muun muassa Lontooseen, Brysseliin ja Strasbourgiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Chessy Wikimedia Commonsissa
Kunnan internetsivut
Clark Terry

| Clark Terry |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. joulukuuta 1920 St. Louis, Missouri, Yhdysvallat
Kuollut: 21. helmikuuta 2015 (94 vuotta)
Ammatti:  muusikko, säveltäjä
Muusikko
Aktiivisena:  1947–2015
Tyylilajit:  jazz, swing, hard bop, bebop, cool jazz
Soittimet:  trumpetti, flyygelitorvi
Levy-yhtiöt:  Impulse! Records, Prestige Records ja Candid Records 
Aiheesta muualla
clarkterry.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Clark Virgil Terry Jr. (14. joulukuuta 1920 St. Louis, Missouri – 21. helmikuuta 2015) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko.
Terry opiskeli Vashon High Schoolissa. Varhaisella urallaan 1940-luvulta 1960-luvun alkuun hän soitti muiden muassa Charlie Barnetin, Count Basien, Duke Ellingtonin ja Quincy Jonesin kanssa. Kaiken kaikkiaan hän loi yli kuusikymmentä vuotta kestäneen uran, johon mahtui levytyksiä sekä leaderina että sidemanina.
Terry jatkoi uraansa J. J. Johnsonin ja Oscar Petersonin kaltaisten kuuluisuuksien kanssa. Vaikka Terryn ensisijaisena soittimena oli trumpetti, hän tuli tunnetuksi myös pionerisoivasta flyygelitorven käytöstään jazzissa.
Terrylle myönnettiin lukuisia huomattavia tunnustuksia useissa maissa; hän sai muun muassa Grammy-palkinnon ja oli esimerkiksi Ordre des Arts et des Lettresin jäsen Ranskassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Clark Terry Wikimedia Commonsissa
Clark Terryn muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Video: Clark Terry & Oscar Peterson Trio, Helsinki 1965
Äänitallenne: Oscar Peterson Trio feat. Clark Terry Kulttuuritalolla 23.3.1965 (YLE Areena)
Duke Ellington
| --- | --- |
Albumit:  ...And His Mother Called Him Bill
Kappaleet:   ”Blood Count”  ”Caravan”  ”Chelsea Bridge”  ”In a Sentimental Mood”  ”It Don’t Mean a Thing (If It Ain’t Got That Swing)”  ”Lush Life”  ”Mood Indigo”  ”Prelude to a Kiss”  ”Perdido”  ”Satin Doll”  ”Solitude”  ”Something to Live For”  ”Take the ’A’ Train”  ”Things Ain’t What They Used to Be” 
Soittajat:   Harold Ashby  Louie Bellson  Jimmy Blanton  Mercer Ellington  Otto Hardwick  Al Hibbler  Johnny Hodges  Herb Jeffries  Oscar Pettiford  Billy Strayhorn  Billy Taylor  Clark Terry  Juan Tizol  Ben Webster
Cynric

Cynric (k. 560) oli Wessexin kuningas 534–560. Joidenkin lähteiden mukaan hän hallitsi Wessexiä myös vuosina 519–534 yhdessä isoisänsä tai isänsä Cerdicin kanssa. Tuon aikakauden huomattavimpia tapahtumia oli Mons Badonicuksen taistelu noin vuonna 520, jossa roomalais-kelttiläiset joukot löivät anglosaksit. Cynricin on kuitenkin väitetty lyöneen britit ainakin Searobyrgin taistelussa 552. Cynriciä seurasi valtaistuimella hänen poikansa Ceawlin.
Chessmetrics

Chessmetrics on järjestelmä, jolla mitataan shakinpelaajien vahvuutta. Sen on perustanut Jeff Sonas.
Chessmetrics ottaa painotetun keskiarvon pelaajan viimeisimmistä suorituksista. Se huomioi, kuinka vahvoja vastustajat ovat olleet ja kuinka kauan pelaajan viimeisimmästä ottelusta on kulunut. Pelien painotus laskee tasaisesti 100 %:sta nollaan, kun pelistä kulunut aika muuttuu nollasta vuorokaudesta kahteen vuoteen.
Chessmetricsin kannattajien mukaan se ei, toisin kuin ELO-järjestelmä, kärsi inflaatiosta ja deflaatiosta. Heidän mukaansa systeemillä voi myös arvioida luotettavasti myös menneiden aikojen pelaajien vahvuutta.
Aiheesta muualla

Chessmetricsin kotisivut
Chessmetrics-kaava
3 vuoden huipputulokset eri pelaajilla
Naantalin sokeritehdas

Toimintaa Naantalin sokeritehtaan tiloissa jatkaa Finnfeeds Finland Oy, jonka Naantalin tuotantolaitos on maailman suurin betaiinin valmistaja.
Naantalin sokeritehdas oli vuosina 1953–1990 Naantalissa Naantalin sataman läheisyydessä toiminut juurikassokeritehdas. Tehdasta varten perustettiin vuonna 1951 yritys, Oy Juurikassokeri – Betsocker Ab, jonka pääomistaja oli Suomen Sokeri Osakeyhtiö, johon se vuonna 1980 fuusioitiin. Naantalissa valmistettiin pääasiassa kidesokeria suurasiakkaille ja teollisuudelle, mutta myös monet muut tuotantolaitokset saivat Naantalin tehtaalta raaka-ainetta jalostettavaksi. Juurikassokeritehtaan lopetettua vuonna 1990 tiloissa jatkoi Finnfeeds Finland Oy betaiinin valmistusta, jota oli valmistettu tehtaalla sivutuotteena jo vuodesta 1979 lähtien.
Historia

Toisen maailmansodan jälkeen sokerijuurikkaan viljely lisääntyi voimakkaasti, ja juurikassadon jalostamiseksi tarvittiin Varsinais-Suomeen toinen juurikassokeritehdas vuonna 1918 perustetun Suomen Raakasokeritehdas Oy:n Salon sokeritehtaan lisäksi.
Suomen Sokeri Osakeyhtiön strategiana oli lähteä tehdashankkeisiin mukaan osakkaana. Uutta juurikassokeritehdasta varten perustettiin yritys, Oy Juurikassokeri – Betsocker Ab, vuonna 1951. Suomen Sokeri omisti osakkeista 85 % ja säilytti yli 80 prosentin omistusosuuden koko yrityksen toiminta-ajan.
Tehtaalle löytyi sopiva paikka Naantalin sataman tuntumasta, ja tehdas valmistui vuonna 1953. Naantalissa valmistettiin suurasiakkaille ja teollisuudelle kidesokeria. Sivutuotteina valmistettiin kuivattua rehua ja melassia. Tehtaan yhteydessä toimi astioimislaitos, jossa tehtiin nestemäisten tuotteiden astiointia tukku- ja vähittäispakkauksiin. Oy Juurikassokerin toimitusjohtajana oli vuosina 1952–1979 Pentti Sarkamies, joka teki paljon töitä myös sokerijuurikkaan viljelyn kehittämisen eteen.
Mietoisissa sijaitsevan Ravean kartanon yksityinen omistajuus päättyi pitkäksi aikaa kun Oy Juurikassokeri osti sen koetilakseen vuonna 1959. Oy Juurikassokeri salaojitti ja peruskunnosti kartanon maat. Lisäksi paljon vanhaa rakennuskantaa purettiin ja uutta rakennettiin tilalle. Raveasta tuli oston myötä yksi Suomen neljästä sokerijuurikkaan koetilasta. Kartanon maiden peltopinta-ala oli vuonna 1986 85 hehtaaria ja siitä 56 hehtaaria sokerijuurikkaan viljelyssä. Lisäksi tila tuotti silpoydinhernettä ja ohraa.
Suomen Sokerin jo lakkautettavaksi aiotulle Turussa sijaitsevalle Auran sokeritehtaalle saatiin lisää toimintavuosia, kun Naantalin ylijäämätuote, niin sanottu paksumehu (jälkituoteliuos), vietiin Auran tehtaalle, jossa se jatkojalostettiin palasokerin raaka-aineeksi. Naantalin sokeritehdas kehittyi itsenäiseksi tuotantolaitokseksi 1950-luvun lopulla, eikä enää ollut tarvetta kuljettaa paksumehua Auran tehtaalle, joten se lopetti toimintansa kesäkuussa 1961.
Myöhemmin osa Naantalin tuotannosta, ruskeaa raakasokeria, vietiin Suomen Sokerin Kirkkonummen tehtaalle, jossa siitä jalostettiin tomu-, fariini- ja kidesokeria sekä sokeriliuosta. Naantalin tehtaalla aloitettiin käyttämään uutta kromatografista erotustekniikka vuonna 1978, ja 1979 aloitettiin sokerijuurikaspohjainen betaiinin valmistus. Betaiini on sokerijuurikkaan tuottama orgaaninen yhdiste, joka erotetaan ja puhdistetaan sokeriteollisuuden sivuvirroista.
Suomen sokeriteollisuuden vuonna 1979 sopiman toimialarationalisointisopimuksen myötä Oy Juurikassokeri fuusioitiin Suomen Sokeri Oy:hyn kahden muun juurikassokeritehtaan kanssa vuonna 1980. Suomen Sokeri vaihtoi nimensä Cultor Oy:ksi vuonna 1990, ja samalla se lopetti Naantalin tehtaan toiminnan. Cultor siirsi Naantalin tuotannon tytäryhtiönsä Sucros Oy:n juurikassokeritehtaille.
Historia > Juurikassokeritehtaan sulkemisen jälkeen

Juurikassokeritehtaan lopetettua vuonna 1990, tiloissa jatkoi Finnfeeds Finland Oy betaiinin valmistusta, jota oli valmistettu tehtaalla sivutuotteena jo vuodesta 1979 lähtien. Nykyisin tehtaalla valmistetaan myös inositolia, ja luonnollisen betaiinin valmistuksessa tehdas on maailman suurin. Sokeritehtaan juurikaspesulan tiloissa toimii natriumsilikaattiliuosta valmistava PQ Finland Oy. Yritys käyttää myös juurikkaiden pesua varten rakennettuja jätevesialtaita.
Aiheesta muualla

Savela, Aino-Maija: Oy Juurikassokeri-Betsocker ab, 1951-1980.  Espoo:  Suomen Sokeri Oy, 1984.
(Naantalin tehtaiden viljelijälehti) Juurikassokeri: makeutta maasta, julkaistu vuosina 1965-1980.  Naantali:  Oy Juurikassokeri. ISSN 0355-8371.
Tiedonantoja, julkaistu vuosina 1953-1965.  Naantali:  Oy Juurikassokeri.
Ilvonen, Heikki: Juurikassokeritehtaiden historiaa Suomessa : Sääksmäen Voipaalasta nykypäivään 1838–2007.  Salo:  Heikki Ilvonen, 2007.
https://www.porssitieto.fi/osake/lisaa/juurikas.shtml
Creem

Creem-musiikkilehden logo. Logon suunnitteli lehden graafikko Bob Wilson.
Creem oli yhdysvaltalainen rock-musiikkiin keskittynyt aikakauslehti. Sen perustivat elokuussa 1969 Barry Kramer ja Tony Reay. Lehti kutsui itseään ”Amerikan ainoaksi rock ’n’ roll -lehdeksi”. Lehti lakkautettiin vuonna 1989, mutta se toimi pienemmässä muodossa vielä lyhyen aikaa 1990-luvun alussa.
Lehden kriitikoihin lukeutuivat muun muassa Lester Bangs, Ben Edmonds, Rob Tyner, Robert Christgau, Lenny Kaye, Patti Smith sekä The Dictators -yhtyeen perustaneet Richard Blum ja Andy Shernoff. Lehden musiikkitoimittajia oli myös Cameron Crowe, joka myöhemmin tuli tunnetuksi elokuvaohjaajana. Hän teki myöhemmin omaelämäkerrallisen elokuvan Melkein julkkis, joka perustuu hänen omiin kokemuksiin musiikkitoimittajana Rolling Stone- ja Creem-lehdissä.
1970-luvun puolivälissä Creemin levikki oli yli 200 000, mikä teki siitä Yhdysvaltojen toiseksi suurimman rocklehden Rolling Stonen jälkeen. Lehdellä oli valtava merkitys niin sanotun protopunkin ja glamrockin esille tuomisessa ja punkin synnyssä. Creem antoi varhaista näkyvyyttä artisteille, kuten Lou Reed, David Bowie, New York Dolls, ja erityisesti Detroitissa toimiville yhtyeille, kuten Stooges, MC5 ja Alice Cooper.
1980-luvulla lehti huomioi myös sellaisia yhtyeitä kuin R.E.M., Motörhead, The Smiths ja The Cure, ennen kuin muu valtamedia huomasi ne. Creemin logon suunnitteli Bob Wilson, joka myös kirjoitti säännöllisesti ilmestyvää sarjakuvaa Mike ja Barney. Lehteen piirsi myös underground-sarjakuvataiteilija Robert Crumb. Creemin valokuvaajana toimi Robert Matheu.
Vuonna 2019 julkaistiin Creem-dokumenttielokuva nimeltä CREEM: America's Only Rock 'n' Roll Magazine. Alice Cooper viittasi myöhemmin lehteen kappaleessaan ”Detroit City” laulaessaan ”But the Riff kept a Rockin', the Creem kept a-talkin'”.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Contra Costan piirikunta

Contra Costa County Court House.
Contra Costan piirikunta on piirikunta Kaliforniassa, Yhdysvalloissa. Sillä on pinta-alaa 2 077 km². Tästä on vettä 212 km². Piirikunnan asukasluku oli vuoden 2006 arviossa 1 024 319. Sen asukastiheys oli tuolloin 474/km².
Contra Costan piirikunta perustettiin vuonna 1850. Sen nykyinen hallintokeskus (engl. county seat) on Martinez.
Naapuripiirikunnat

Alamedan piirikunta
Marinin piirikunta
Solanon piirikunta
Sacramenton piirikunta
San Joaquinin piirikunta
San Franciscon piirikunta