stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lavansaari
Saaren maantiede ja kallioperä

Lavansaari on Suomenlahden ulkosaarista toiseksi suurin, ja suurin saari omassa saariryhmässään, johon kuuluu 22 saarta kokonaisalaltaan 15,9 neliökilometriä. Näistä asuttuja ovat Lavansaari ja Peninsaari, joka sijaitsee noin 8 kilometriä itään Lavansaaresta. Lavansaari muodostuu kahdesta osasta: varsinaisesta pääsaaresta ja kapean vetokannaksen (Taipale) yhdistämästä Suisaaresta. Kannas saattaa kovalla myrskyllä jäädä veden alle. Se muodosti kaksi Kappalahtea (Kappellahtea), pohjoisen ja eteläisen. Taipaleen Lavansaaren puoleisessa päässä maasto nousee muodostaen Kankarmäen ja Vanhankirkonmäen (ent. kirkon tai kappelin paikalla) ja Suisaaren puolella vastaavasti Tulipuinmäen. Saarten yhteenlaskettu pinta-ala on 15,3 neliökilometriä ja korkein kohta (30 m merenpinnasta, suunnilleen Lounatkylän ja Taipaleen puolivälissä) on Puokinmäki.
Saaressa on yksi järvi (Suurjärvi) ja kaksi lampea: Honträsk ja Pienjärvi. Honträskin lounaispuolella sijaitsevat Järviniityt ja koillispuolella Kivikk'aho. Suurjärvestä laskee Päkinoja-niminen puro Päkkiniemen viereiseen Päkinlahteen. Kirkonkylä, joka oli muodostunut yhteensulautuneista Lounatkylästä (viron lõuna = 'etelä') ja Pohjakylästä, sijaitsi saaren pohjoisrannalla, missä Lankoorin saari jakoi luonnonsataman kahteen osaan: läntiseen Piensatamaan ja itäiseen Suursatamaan. Kierkourin majakkaniemelle (Puokkiniemi, ruotsin båk = 'majakka' tai 'maamerkki') johti kapea kannas, Norvi, jonka halki oli kaivettu kanava, nimeltään Norvinjuoma.lähde?
Lavansaari sijaitsee Suomenlahden itäosassa, 70 kilometriä Kotkasta ja noin 60 kilometriä Viron rannikolta. Inkerin rannikolle on matkaa noin 30 kilometriä. Saari on suurimmaksi osaksi hieta- ja hiekkakangasta. Viljeltyä maa-alaa oli aikanaan noin 150 hehtaaria. Saaren metsät ovat pääasiassa kuusi- tai mäntymetsää, ja kosteikot ovat joko kuusta kasvavaa korpea tai puuttomiksi soistuneita.
Saaressa on vain muutamia asukkaita. He ovat töissä majakkalaitoksessa, diesel-asemalla, säähavaintoasemalla tai merivartioston vartioyksikössä.
Luonto

Alavana saarena Lavansaaressa esiintyy rämesoita, joissa pohjakasvina rahkasammalta ja suovarpuja kuten variksenmarjaa, juolukkaa ja suopursua. Hiekkaisessa maaperästä löytyy hiekka- ja savikiviä. Saaren hiekkaisesta maaperästä hyötyy muurahaisleijona.
Saari on osa vuonna 2018 perustettua Itäisen Suomenlahden luonnonpuistoa.
Historia > Liikenneyhteydet ja matkailu

Suomen itsenäistyessä Lavansaareen ei ollut vakinaista liikenneyhteyttä. Vuonna 1923 alkoi höyrylaiva S/S Sampo liikennöidä kesäisin, neljä kuukautta vuodessa reitillä Kotka–Haapasaari–Suursaari–Lavansaari–Seiskari–Koivisto. Vuonna 1927 se korvattiin vahvarunkoisella S/S Suursaari -nimisellä aluksella, joka pystyi kulkemaan jäissäkin. Se liikennöi koko avovesikauden, yleensä vuodenvaihteeseen saakka ja joinakin vuosina vielä jonkin aikaa sen jälkeenkin.
Nykyään Lavansaareen ei ole julkisia liikenneyhteyksiä. Muiden kuin Neuvostoliiton tai Venäjän kansalaisilla ei ole ollut pääsyä Lavansaareen ja Peninsaareen vuoden 1940 jälkeen. Ainoastaan vuosina 1992, 2005 ja 2019 sinne on poikkeuksellisesti päästetty muutamia suomalaisia.
Koska saarella ei ole entisenlaista sotilaallista merkitystä, Leningradin aluehallinto piti vuonna 2019 mahdollisena, että se voidaan avata matkailijoille vuoteen 2035 mennessä.
Lavansaaren kunta

| Lavansaari Lövskär> Entinen kunta – luovutettu Neuvostoliitolle |
| --- | --- |

 sijainti 
Sijainti:  60°01′57.30″N, 28°22′13.57″E
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Rannan kihlakunta
Kuntanumero:  412
Perustettu:  1904 erotettu Koiviston mlk:sta
Lakkautettu:  1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Pinta-ala:  16,10 km²   (12.3.1940)
– maa:  15,30 km²
– sisävesi:  0,80 km²
Väkiluku:  1 089   (31.12.1939)
– väestötiheys:  71,2 as./km²
Lavansaari kuului aiemmin Koiviston maalaiskuntaan, josta se erotettiin vuonna 1904 omaksi kunnakseen.lähde?
Lavansaaren kunta > Kylät

Lavansaaren kylät olivat Klausinkylä, Lounatkylä ja Pohjakylä sekä Peninsaari, jossa oli oma kylänsä. Vuonna 1778 Pohjakylässä oli 15 savua, Lounatkylässä (+ Klauksenkylä) 22 savua sekä Peninsaaressa 5 savua.
Lavansaaren kunta > Lavansaaren seurakunta

Lavansaaren seurakunta perustettiin 1896 ja se kuului Savonlinnan hiippakunnan Viipurin rovastikuntaan. Oma pappi saarelle tuli 1897. Kirkko Lavansaaressa oli ollut jo 1700-luvulla ja uudempi rakennettiin Pohjankylään 1783, kun vanha oli rapistunut korjauskelvottomaan kuntoon.
Lavansaaren kunta > Elinkeinot

Merenkulku on ollut Lavansaaressa tärkeä elinkeino. Tätä on edesauttanut saaren suojaisa luonnonsatama, joka mahdollisti laivojen talvisäilytyksen. Muita tärkeitä elinkeinoja ovat olleet kalastus ja hylkeenpyynti.lähde?
Lavansaaressa on toiminut muun muassa Lavansaaren Kalanjalostus Oy.
Kirjallisuutta

Piispa, Heikki: Lavansaari – Itäisen Suomenlahden villit vuodet. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2013. ISBN 978-952-222-452-1.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Luovutetun Karjalan linkit: Lavansaari (Arkistoitu – Internet Archive)
Hannes Jukonen : Lavansaari Suomenlahden myrskyjen vartija, Helsingin Sanomat, 06.05.1928, nro 123, s. 29, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kesäinen Lavansaari, Suomen Kuvalehti, 04.08.1928, nro 32, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ulkosaarten pääkaupunki - Lavansaari, Helsingin Sanomat, 05.09.1937, nro 238, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Rolf Palmgren : Hiekkasaari meren sylissä. Lavansaaren muistelmia, Helsingin Sanomat, 17.07.1938, nro 188, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit: Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat: Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat: Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt: Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet: Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan: Hanko
osin: Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 : Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Lavansaaren kirkko ennen talvisotaa.
Lavansaaren epävirallinen perinnevaakuna.
Brian George

| Brian George |
| --- | --- |
 Brian George vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. heinäkuuta 1952 (ikä 72)  Jerusalem, Israel
Näyttelijä
Aktiivisena:  1975–
Merkittävät roolit:  Babu Bhatt (Seinfeld) tohtori V.M. Koothrappali (Rillit huurussa)
Aiheesta muualla
IMDb
Brian George (s. 1. heinäkuuta 1952 Jerusalem, Israel) on israelilais-englantilainen näyttelijä, joka yleensä näyttelee Lähi-idän ja aasialaisten elokuvien rooleissa. Hänen kuuluisin roolinsa on pakistanilainen ravintoloitsija televisiosarjassa Seinfeld.
Lapsuus

George syntyi Jerusalemissa sefardijuutalaiseen perheeseen. Hänen äitinsä oli kotoisin Intiasta ja isä Irakista, mutta hän asui Mumbaissa. Vuosi sen jälkeen perhe muutti Israelista Lontooseen, sitten Torontoon vuonna 1966. George oli nuorin neljästä sisaruksesta.
Aiheesta muualla

Brian George Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat  Korea 
Muut:  SNAC
Girlfriend (Michael Jacksonin kappale)

"Girlfriend" (Michael Jacksonin kappale)
"Girlfriend" on amerikkalaisen laulaja-lauluntekijä Michael Jacksonin kappale, joka julkaistiin hänen albumillaan ”Off the Wall” vuonna 1979. Kappaleen sävelsi ja oli apuna tuottamassa Paul McCartney, tunnettu Beatlesin jäsen. "Girlfriend" julkaistiin myös singlenä vuonna 1980, mutta se oli suunnattu pääasiassa Euroopan ja Uuden-Seelannin markkinoille.
Tausta ja synty
Paul McCartney sävelsi "Girlfriend" alun perin Stevie Wonderille, mutta päätti myöhemmin tarjota kappaletta Michael Jacksonille. McCartney ja Jackson olivat tuohon aikaan aloittamassa yhteistyötään, mikä myöhemmin johti useisiin yhteisprojekteihin, kuten kappaleisiin "The Girl Is Mine" ja "Say Say Say".
Julkaisu ja vastaanotto
"Girlfriend" julkaistiin alun perin ”Off the Wall” -albumilla vuonna 1979. Vuotta myöhemmin, vuonna 1980, se julkaistiin singlenä Euroopan ja Uuden-Seelannin markkinoilla. Vaikka kappale ei ollut suuri kaupallinen menestys, se sai positiivisia arvosteluja Jacksonin laulusuorituksesta ja McCartneyn kevyestä pop-sävellyksestä.
Listamenestys
Singlenä julkaistu "Girlfriend" ei saavuttanut suurta kaupallista menestystä ja jäi listojen alemmille sijoille. Sen huomattavin listasijoitus oli Uudessa-Seelannissa, jossa se ylsi sijalle 41. Kappaleen vähäinen menestys johtui osittain siitä, että se julkaistiin vain valikoiduilla markkinoilla, eikä sitä markkinoitu yhtä laajasti kuin muita Jacksonin hittejä.
Paul McCartneyn versio
Ennen Jacksonin version julkaisua Paul McCartney itse äänitti ja julkaisi kappaleen Wings-yhtyeensä albumilla ”London Town” vuonna 1978. McCartneyn versio on hieman erilainen, mutta molemmat tulkinnat saivat kiitosta harmonioistaan ja pop-elementeistään.
Kriitikoiden arviot
Kriitikot ovat yleisesti pitäneet "Girlfriend" -kappaletta kevyenä ja viihdyttävänä osana ”Off the Wall” -albumia. Se ei ole yhtä tunnettu kuin muut albumin kappaleet, kuten "Don't Stop 'Til You Get Enough” tai "Rock with You", mutta sitä on arvostettu erityisesti osana Jacksonin ja McCartneyn yhteistyön alkua.
Keskiajan keittiö

Talonpoikaisväkeä leipäaterialla. Kuva kirjasta Livre du roi Modus et de la reine Ratio 1300-luvulta.
Keskiajan keittiö tarkoittaa keskiaikaista eurooppalaista ruokakulttuuria noin 500-luvulta 1400-luvulle. Lähteiden saatavuuden vuoksi sen tietämys painottuu myöhäiskeskiajalle. Euroopan ruokapöytiin kuuluivat tuolloin yhtäältä ylimysten ja porvariston monipuoliset liha-, lintu- ja kalaherkut sekä eksoottiset mausteet, ja toisaalta köyhän väen kasvis- ja viljapohjainen ruokavalio. Ruoka oli keskiajan ihmisille tärkeä asia niin nautinnon, selviytymisen, uskonnon, terveyden kuin yhteisöllisen aseman korostamisenkin kannalta.
Keskiajalla tunnettiin jo useimmat nykyajankin eurooppalaisen keittiön ainesosat, mutta vasta myöhemmin Eurooppaan tuodut peruna, tomaatti, paprikat, kalkkuna, kaakao ja kahvi eivät kuuluneet vielä tuon ajan ruokavalioon. Myös ruoanvalmistusmenetelmät olivat jo keskiajalla melko nykyisenkaltaiset. Uskonnolla oli nykyistä suurempi merkitys ihmisten ruokavalioihin, ja myös ajan terveyskäsitykset vaikuttivat ruokakulttuuriin, tosin nykyisestä usein poikkeavalla tavalla.
Yhteiskuntaluokkien ruokatavat

Keskiajalla yhteiskuntaluokkien erot olivat suuret, mikä heijastui myös ruokapöytään. Alemmat luokat söivät yksinkertaisesti kasvis-, vilja- ja maitotuotteita sekä palkokasveja. Ylemmät luokat saivat nauttiakseen lihaa ja munia, ja ylelliset juhla-ateriat olivat tavallisia. Talonpoikien ruoka oli melko korkealaatuista etenkin hyvinä aikoina, mutta pula-aikoina rikkaimpien ja köyhimpien yhteiskuntaluokkien välinen kuilu syveni. Yläluokkien ruokakulttuurit olivat melko yhtenäiset kautta Euroopan, ja samat herkut tunnettiin joka maassa.
Suurten ruokakestien järjestäminen oli tärkeä osa yläluokkaista asemaa, sillä sen kautta osoitettiin yhtäältä lähimmäisenrakkautta ja toisaalta omaa mahtia. Pohjois-Italiassa ruokamenot paisuivat lopulta niin suuriksi, että tuhlauksen rajoittamiseksi säädettiin erillisiä lakeja, joita tosin rikottiin surutta. Myös alemmat sosiaaliluokat järjestivät juhliaan, jolloin herkuteltiin pitopöytien äärellä esimerkiksi sadonkorjuun kunniaksi.
Talonpoikien ja käsityöläisten kodeissa keittiö ja ruokailutila olivat samassa huoneessa; yläluokalla oli erillinen keittiö, joka sijaitsi palovaaran vuoksi mahdollisimman kaukana oleskelutiloista. Pata, pannu, raastinrauta, mortteli, survin, siivilä, kauhat ja veitset olivat tärkeitä keittiövälineitä.
Keskiajalla oli tavallista syödä kaksi ateriaa päivässä, osin siksi että pitkin päivää syömistä pidettiin eläimellisenä. Pääateria syötiin varhaiskeskiajalla jo puolilta päivin ja illallinen hämärän saavuttua. Aamiaista ei pidetty tärkeänä ateriana. Ajan myötä yläluokan päivällisen ja illallisen ajankohta myöhenivät.
Rajoitukset, suositukset ja valvonta

Uskonnolla oli suuri vaikutus keskiajan ruokakulttuuriin: kirkon määräämiä lukuisia paastoaikoja oli noudatettava, eikä lihaa ja eläinperäisiä tuotteita saanut paaston aikana nauttia. Kalansyönti yleistyi Euroopassa keskiajalla kristinuskon leviämisen ja katolisen kirkon valvonnan kasvamisen myötä, sillä kalaa sai paaston aikana syödä.
Galenoslaiseen humoraalioppiin perustunut sairauskäsitys määritteli keskiaikaisen käsityksen ruoan merkityksestä terveydelle. Sairauden vaivatessa potilaan tuli nauttia aineita, joilla oli päinvastaisia ominaisuuksia kuin sairauden aiheuttajalla; erityyppisiin sairauksiin määrättiin näin erilaisia ruokia hoidoksi. Terveysoppineet suosittelivat myös muun muassa säännöllistä ruokarytmiä, välipalojen välttämistä ja ruokavalion mukauttamista vuodenaikoihin. Humoraaliopin mukaan yksilön tuli nauttia sellaisia ruokia, joiden ominaislaatu muistutti hänen omaansa. Myös ruoanvalmistustavat perustuivat usein siihen, miten ne vaikuttivat ruoan humoraaliin. Kosteat ruoka-aineet valmistettiin siksi usein paistamalla tai ilmalla kypsentämällä ja kuivat keittämällä tai höyryttämällä.
Pilaantuneen ruoan myymisestä säädettiin ankarat rangaistukset monissa maissa, ja ruoka-aineiden sekä myyntiaikojen valvonta saattoi olla tarkkaa.
Keittotaito

Keskiajalla mausteiden käyttö monipuolistui aikaa edeltäneeseen Rooman valtakunnan ruokakulttuuriin nähden. Keittokirjoja tehtiin paljon 1300-lukuun mennessä, ja keskiajan ruokakulttuuri erkani entisestään antiikin ajan ruokakulttuurista. Ruokakulttuurin kehityksen kannalta tärkeitä kaupunkeja olivat vauraat Pariisi sekä Pohjois- ja Keski-Italian suuret kaupungit.
Keskiajan loppuun mennessä käytössä olivat jo samat ruoan perusvalmistusmenetelmät ja melko samat ruoka-aineet kuin nykyisinkin, lukuun ottamatta esimerkiksi perunaa, tomaattia, paprikoita, kalkkunaa ja kaakaota, joita ei vielä Euroopassa tunnettu. Mausteiden käyttö oli keskiajalla nykyistä monipuolisempaa ja runsaampaa.
Keskiajalla suosittiin kypsennettyä ja pilkottua tai jauhettua ruokaa. Alemmat luokat yleensä keittivät ruokansa tai joskus paistoivat pannussa. Yläluokan jäsenet ja kaupunkilaiset suosivat myös parilointia, paahtamista ja vartaassa paistamista, ja he myös yhdistelivät ruoanvalmistustapoja. Keitto- ja paistorasvana käytettiin sianrasvaa ja oliiviöljyä. Veden tuli olla aina kirkasta, sillä muunlainen vesi oli usein saastunutta. Sideaineena ei käytetty vehnäjauhoa tai maitotuotteita, vaan vaalean leivän sisustaa, munia, jauhettuja manteleita tai riisijauhoa. Happamia makuja arvostettiin yleisesti, mutta suolaisuus ei korostunut. Etelä-Euroopassa käytettiin ruoanlaitossa paljon viiniä ja pohjoisemmassa olutta.
Maurien tuomat vaikutteet

Pohjoisafrikkalaiset islaminuskoiset maurit hallitsivat Espanjaa eli Al-Andalusia vuosina 711–1492. He toivat paljon arabialaisia sekä pohjoisafrikkalaisia berberivaikutteita Espanjan keittiöön ja sitä kautta koko Eurooppaan. Arabit toivat Espanjaan monia uusia kasveja, kuten sokeriruo’on, pinaatin, munakoison ja mintun, sekä itämaisia mausteita, kuten kanelin, juustokuminan, sahramin ja muskottipähkinän. He aloittivat Espanjassa riisinviljelyn, mistä se levisi muuallekin Eurooppaan. Jotkin nykyisen Välimeren keittiön leimallisista ruoanvalmistusmenetelmistä ovat peräisin maureilta, kuten kypsentäminen suuressa savipadassa ja puulämmitteisessä uunissa sekä lihavartaiden marinoiminen ja grillaaminen hiilillä. Moni espanjalaisten nykyinen makea ruoka on peräisin maureilta. Tunnetuimpia maurien ruokalajeja on lehtevä kyyhkyspiirakka pastel, ja myös paellan juuret ovat berberien kuskusissa.
Juomat

Viini ja olut olivat keskiajalla tärkeimmät ruokajuomat, sillä vettä ei juurikaan juotu sellaisenaan eikä kahvia, teetä ja kaakaota vielä tunnettu. Välimeren maiden asukas joi tavallisesti viiniä työn raskaudesta riippuen litrasta kahteen litraan päivässä. Viiniä jatkettiin yleensä vedellä. Suosittuja olivat makeat ja maustetut viinit. Keski-Euroopassa ja Pohjolassa ruokajuomana suosittiin olutta, ja Suomen rahvas joi myös piimää. Pitojuomaksi valmistettiin hunajaviiniä eli simaa. Tislatut alkoholijuomat olivat harvinaisia. Suosittuja juopottelupaikkoja keskiajalla olivat tavernat, joita Euroopan suurimmissa kaupungeissa saattoi olla tuhansia.
Pöytätavat

Keskiajalla julkaistiin monia tapaoppaita, ja ruokailu olikin tuolloin nykyistä yhteisöllisempi tapahtuma. Yksi tunnetuimmista ohjeistoista on Erasmus Rotterdamilaisen Cullainen kiria, Nuorucaisten Tapain sijwollisudest (latinankielinen alkuteos 1530, suomennos 1670). Erasmus korosti kirjassaan siisteyttä, rauhallisuutta ja malttia, sekä antoi monenlaisia ohjeita muun muassa ruoan pureskeluun, ruokapöytäkeskusteluun ja tähteiden siivoamiseen.
Kokkien ammattikunta

Kokiksi edettiin keskiajalla oppipoikajärjestelmän kautta. Ranskassa kokit olivat ryhmittyneet ammattimaisesti jo 1200-luvulla, ja Englannissa 1400-luvun lopussa. Keskiajan tunnetuimpana kokkina pidetään Tailleventia, joka oli Ranskan kuninkaiden pääkokki 1300-luvulla.
Keskiajan keittiön nykytutkimus

1900-luvun lopulla keskiajan keittiö nousi kiinnostuksen kohteeksi, ja aihetta käsitteleviä kirjoja ja tutkimuksia on julkaistu paljon. Nykyinen tieto keskiajan keittiöstä perustuu enimmäkseen myöhäiskeskiaikaan (noin 1300–1550), sillä siltä ajalta on säilynyt eniten lähteitä. Tietoa keskiajan ruokakulttuurista saadaan ensinnäkin alkuperäislähteistä kuten keittokirjoista, ruokalistoista, veroluetteloista, päiväkirjoista ja kaunokirjallisuudesta, joskin ne ovat yleensä puutteellisia tarkkojen ruoanvalmistustapojen suhteen. Arkeologian kautta saadaan tietoa köyhien ruokatavoista, joita ei aikoinaan kirjoitettu ylös. Myös tuon ajan kuvataide tarjoaa tietoa silloisesta ruokakulttuurista. Nykyaikainen tutkimus on tutkijoiden mukaan kumonnut monta vanhaa myyttiä keskiajan ruokakulttuurin väitetystä kehnoudesta.
Kirjallisuutta

Blomqvist, Jukka & Hakomaa, Auri: Keskiajan keittiön salaisuudet. Tuokiokuvia, reseptejä, mausteita.  Helsinki Jyväskylä:  Minerva, 2006.  ISBN 952-5591-57-3
Hovi, Satu & Niemi, Katri: Keskiajan maut.  Helsinki:  Art House, 2015.  ISBN 978-951-884-545-7
Pasanen, Mervi ym.: Sahramia, munia ja mantelimaitoa. Keskiaikaharrastajan keittokirja.  Helsinki:  Salakirjat, 2012.  ISBN 978-952-5774-40-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rask, Regina: Hämeen linnan kokki Henrikki teki ruokaa, jota meidän voisi olla vaikea syödä – nykyruoka tuskin maistuisi keskiajan ihmiselle Yle Uutiset. 13.12.2020. Viitattu 14.12.2020.
Reseptit Hukan pitäjä – Keskiaikaseura Hukka ry. Arkistoitu 1.2.2020. Viitattu 14.12.2020.
Wainwright, Martin: Bones reveal chubby monks aplenty The Guardian. 15.7.2004. Viitattu 14.12.2020. (englanniksi)
Berryn herttua Juhanan pidot Ranskassa 1410-luvulta.
Leipä oli tavallisen kansan perusruokaa. Pohjoisitalialainen leipomo 1300-luvulta.
Juusto oli hyvin yleinen ruokalaji keskiajalla, sillä suolapitoisena juusto säilyi muita maitotuotteita paremmin. Taccuino Sanitatis, 1300-luvulta.
Ilmeniitti

| Ilmeniitti |
| --- | --- |
 Ilmeniittikide Ilmenvuorilta Venäjältä. Kiteen koko 4,5 x 4,3 x 1,5 cm.
Luokka:  Oksidimineraalit
Kemialliset ominaisuudet
Kemiallinen kaava:  FeTiO3
Fysikaaliset ominaisuudet
Väri:  raudanmusta
Asu:  Kiteet paksuja levyjä, harvoin romboedreja. Myös massiivinen, lamellinen tai tiivis.
Kidejärjestelmä:  trigoninen
Kaksostus:  lamellikaksostus
Murros:  simpukkamainen tai rosoinen
Taottavuus:  hauras
Kovuus Mohsin asteikolla:  5–6
Ominaispaino:  4.70–4.79
Optiset ominaisuudet
Optiset ominaisuudet:  1-akselinen (–)
Kiilto:  metallisesta himmeään
Kahtaistaitto:  voimakas
Viiru:  musta
Läpinäkyvyys:  opaakki
Muut ominaisuudet:  heikosti magneettinen
Aiheesta muualla
  Ilmeniitti Commonsissa 
Ilmeniitti eli rautatitaanioksidi (FeTiO3) on tärkein ja louhituin titaanimineraali, josta yli 90 prosenttia käytetään titaanidioksidipigmenttiteollisuudessa. Se on väriltään tummaa. Sen tärkein käyttö on valkoisen, inertin titaanidioksidipigmentin valmistaminen sulfaattimenetelmällä.
Ilmeniitti nimettiin vuonna 1827 Etelä-Uralilla Venäjällä sijaitsevien Ilmenvuorten mukaan. Se on yleinen aksessorinen mineraali monissa metamorfisissa kivissä ja magmakivissä.
Ilmeniittiesiintymiä on gabrojen ja anortosiittien yhteydessä niin kutsuttujen vanadiini-titaani-rautamalmien muodossa. Lisäksi ilmeniittiä louhitaan upamalmien muodossa esimerkiksi merenrannoilta ja dyyneiltä. Tärkeimmät ilmeniittiesiintymät ovat Australiassa, Etelä-Afrikassa, Kanadassa ja Norjassa. Suomessa ilmeniittiä on louhittu Otanmäeltä Vuolijoelta, mutta kaivos suljettiin 1980-luvulla. Ilmeniittiä esiintyy myös Kuussa, ja onkin esitetty, että mahdollisten kuusiirtokuntien hapen tarve voitaisiin tyydyttää esimerkiksi ilmeniittiä pelkistämällä.
Maankuoresta noin prosentti on titaania, joten se ei ole erityisen harvinainen metalli, mutta vain titaanioksidimineraaleilla on kaupallista arvoa. Rikkaiden ja titaanipitoisuudeltaan korkeiden esiintymien harvinaistuessa on siirrytty yhä enemmän kemiallisiin ja metallurgisiin rikastustapoihin, joilla ilmeniitin titaanidioksidipitoisuutta voidaan nostaa. Titaanidioksidipitoisuudeltaan korkeat jalosteet muodostavat nykyisin suuren osan titaaniraaka-aineiden markkinoista.