stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mikko Jokela (diplomaatti)

Mikko Samuli Jokela (s. 15. lokakuuta 1947 Laihia) on suomalainen diplomaatti ja virkamies. Hän työskenteli vuosina 2010–2012 eläkkeelle jäämiseensä saakka ulkoasiainministeriön protokollapäällikkönä. Vuosina 2005–2010 Jokela oli Suomen Alankomaiden suurlähettiläs.
Jokela astui ulkoasiainministeriön palvelukseen vuonna 1976 ja työskenteli muun muassa ulkoministerin ja valtiosihteerin virkamiessihteerinä sekä eri tehtävissä kauppapoliittisella ja poliittisella osastolla muun muassa tutkimus- ja suunnitteluyksikön päällikkönä. Jokela työskenteli myös Bonnin, Budapestin, Tukholman suurlähetystöissä sekä pääkonsulina Hampurissa (2001–2005). Vuosina 2005–2010 Jokela toimi Suomen Alankomaiden suurlähettiläänä Haagissa. Hän edusti samalla Suomea YK:n Kemiallisten aseiden kieltojärjestössä (OPCW), joka sijaitsee myös Haagissa.
Jokela aloitti ulkoministeriössä protokollapäällikkönä 1. helmikuuta 2010. Hän jäi tehtävästä eläkkeelle vuonna 2012. Koulutukseltaan Jokela on yhteiskuntatieteiden maisteri Tampereen yliopistosta 1976. Hänen puolisonsa vuodesta 1970 on maanviljelijä, yhteiskuntatieteiden maisteri Raija-Liisa Havusela.
Mitholzin ammusvaraston räjähdys

| Mitholzin ammusvaraston räjähdys |
| --- | --- |

Päivämäärä:  19.12.1947
Tapahtumapaikka:  Kandergrund, Bernin kantoni, Sveitsi
Kuolleita:  9
Mitholzin ammusvaraston räjähdys tapahtui 19. joulukuuta 1947 Sveitsin Kandergrundissa, Mitholzin kylässä. Armeijan ammusvarastossa sattui useita räjähdyksiä noin kello 23 alkaen. Räjähdykset irrottivat kalliosta noin 10 000 tonnia kivimurskaa. Tapahtuma on Sveitsin suurin räjähdysonnettomuus. Räjähdysten syytä ei tiedetä.
Kallioluolissa oli varastoituna 7 000 tonnia erilaisia ampumatarvikkeita. Puolustus-, väestönsuojelu- ja urheiluministeriön (VBS) vuonna 2018 aloittamassa selvityksessä epäillään, että jopa puolet räjähdysaineesta on edelleen kivimassojen alla hautautuneena. Räjähdys-, myrkky- ym. riskien poistamiseksi räjähdysalue olisi raivattava. Lähiasukkaat olisi evakuoitava raivauksen ajaksi, jopa kymmeneksi vuodeksi pois alueelta. Suunnitelmat ovat alustavia ja toteutetaan aikaisintaan 2030-luvulla.
Tuhoutunutta kylää.
Räjähdyksessä tuhoutunut rautatieasema.
Varaston pohjapiirros.
Räjähdysalue vuonna 1949.
Räjähdyksessä romahtanut vuorenrinne vuonna 2017.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mitholzin ammusvaraston räjähdys Wikimedia Commonsissa
Ehemaliges Munitionslager Mitholz (Puolustus-, väestönsuojelu- ja urheiluministeriön Mitholz-projektisivusto sisältäen mm. lehdistötiedotteet) vbs.admin.ch. Arkistoitu 17.4.2020. Viitattu 3.3.2020. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Agents Is Allright

| Agents Is Allright Agents & Jorma Kääriäinen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 2006
 Tyylilaji: rautalankamusiikki, pop
 Levy-yhtiö: EMI
Listasijoitukset
  2.
Agentsin & Jorma Kääriäisen muut julkaisut
| Agents & Jorma Kääriäinen... Is Best Vol. 2 2004 | Agents Is Allright 2006 |   |
Agentsin muut julkaisut
| Pop Show 2004 | Agents Is Allright 2006 | Renegades 2007 |
Agents Is Allright on Agentsin & Jorma Kääriäisen seitsemäs ja toistaiseksi viimeisin studioalbumi, joka julkaistiin 2006.
Kappaleet

Kaikki kappaleet sovittanut Esa Pulliainen.
Uhkapeluri
Ei kauempaa
Sammunut nuotio
Uuteen kesään niin paljon on aikaa
Unohtumaton ilta
Mary Ann
Early Morning Rain
The Girl Next Door
Moon’s Bright
Susie Q
It Seems to Me
Tellstar
Ramblin Rose
Unohtumaton ilta (karaokeversio)
It’s a Young World (Bonus)
Jailhouse Rock (Bonus)
Kokoonpano

Jorma Kääriäinen – laulu
Kai Pulliainen – bassokitara
Heikki Sandrén – rummut
Vesa Anttila – kitara
Esa Pulliainen – kitara
J-P Virtanen – kosketinsoitin
Kokoonpano > Tuotanto

Esa Pulliainen – tuottaja, äänittäjä, miksaaja, valokuvat
Vesa Anttila – tuottaja, äänittäjä, miksaaja
J-P Virtanen – vastaava tuottaja
Mika Jussila – masteroija
Miguel Vera – valokuvat
Antti Heikkinen – layout
Arvostelut

Desibeli.net:
Soundi:
Mikko Alanko

| Mikko Alanko> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. tammikuuta 1981 (ikä 43)
Salibandyn pelaaja
Pelipaikka:  maalivahti
Seura:  Oilers
Pelinumero:  81
Pituus:  181 cm
Paino:  79 kg
| Urheilijan ura> Junioriseurat |
| --- | --- | --- | --- |
: KyIF
Seurat
| Vuodet | Seura | Ottelut (M+S=P) | Ottelut (M+S=P) |
| 2002–2005 2005–2007 2007–2008 2008– |  Rangers  SSV  Balrog Oilers  Oilers | 97 (0+5=5) 57 (0+1=1) 21 (0+2=2) 72 (0+2=1) | 97 (0+5=5) 57 (0+1=1) 21 (0+2=2) 72 (0+2=1) |
Maajoukkue
| 2009 |  Suomi | 7 (0+0=0) | 7 (0+0=0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Mikko Alanko (s. 2. tammikuuta 1981) on suomalainen entinen salibandymaalivahti. Alanko edusti urallaan Rangersia, SSV:tä, Balrog Oilersia ja Oilersia. Hän oli voittamassa SM-kultaa SSV:n riveissä.
Saavutukset

SM-kulta: 2007
SM-hopea: 2006
SM-pronssi: 2011
Suomen Cup: 2006, 2007
Mustaturpiaalit

| Mustaturpiaalit |
| --- | --- |
 Mustaturpiaali (Curaeus curaeus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Turpiaalit Icteridae
Suku::  Mustaturpiaalit Curaeus  P. L. Sclater, 1862
Katso myös
   Mustaturpiaalit Wikispeciesissä   Mustaturpiaalit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mustaturpiaalit (Curaeus) on turpiaalien heimoon kuuluva varpuslintusuku. Mustaturpiaalien sukuun kuuluu BirdLifen mukaan kaksi lajia.
Mustaturpiaaleihin kuuluvia lajeja

Mustaturpiaali (Curaeus curaeus)
Pikkumustaturpiaali (Curaeus forbesi)
Aiheesta muualla

BirdLife Suomi ry: Maailman lintujen suomenkieliset nimet 2., uudistettu painos (2006) (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Curaeus (englanniksi)
Young Americans

| Young Americans David Bowie |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 11.–22. elokuuta, 20.–24. marraskuuta, joulukuu 1974 ja tammikuu 1975
 Studio : Sigma Sound (Philadelphia) / Record Plant ja Electric Lady (New York)
 Julkaistu: 7. maaliskuuta 1975
 Formaatti: LP, MC, 8-raita, CD, digitaalinen
 Tuottaja(t): Tony Visconti, David Bowie, Harry Maslin
 Tyylilaji: soul, funk, R&B, poprock
 Kesto: 40.32
 Levy-yhtiö: RCA Records
Listasijoitukset
  Britannia: 2.    Yhdysvallat: 9.   (Lisää listasijoituksia)
David Bowien muut julkaisut
| David Live 1974 | Young Americans 1975 | Station to Station 1976 |
Singlet albumilta Young Americans
 ”Young Americans” Julkaistu: 17. helmikuuta 1975  ”Fame” Julkaistu: 25. heinäkuuta 1975
Young Americans on brittimuusikko David Bowien maaliskuussa 1975 julkaistu yhdeksäs studioalbumi, joka merkitsi suurta muutosta hänen musiikissaan. Bowie oli luopunut tavaramerkikseen muodostuneesta glam rockista niin musiikillisesti kuin imagollisestikin ja siirtynyt soul- ja funk-vaikutteiseen ilmaisuun. Myös hänen lauluäänensä oli kehittynyt vahvaksi vibraton tukemaksi baritoniksi.
Young Americans sai myönteisiä arvioita erityisesti yhdysvaltalaisilta kriitikoilta, ja se ylsi Billboard 200 -listalla yhdeksänneksi. Lisäksi albumin päätöskappale ”Fame” oli siellä Bowien ensimmäinen listan kärkeen noussut single. Sen sijaan Britanniassa uuteen tyyliin suhtauduttiin varautuneemmin. Monet glam rockiin tottuneet ihailijat vierastivat albumia, ja sitä myytiin selvästi vähemmän. Sijoitus oli Britanniassa toinen, kun Bowien kolme edellistä studioalbumia olivat olleet listaykkösiä.
Albumilla oli suuri vaikutus aikansa popmusiikkiin ja se pohjusti tietä valkoisten esittämälle soulille ja funkille.
Tausta

Bowie oli huhtikuussa 1974 muuttanut New Yorkiin. Syynä muuttoon Yhdysvaltoihin olivat Bowien rahaongelmat, joita hän yritti helpottaa välttelemällä Britannian verotusta. Manageri Tony Defriesin johtama MainMain-organisaatio eli jatkuvasti yli varojensa, minkä vuoksi Bowielle jäi vain vähän rahaa. Bowien taloutta rasitti myös hänen hallitsemattomaksi kehittynyt kokaiiniriippuvuutensa. Lisäksi huhtikuussa solmittiin Bowien kannalta hyvin epäedullinen sopimus, joka takasi MainManille suoran päätäntävallan Bowien asioista syyskuuhun 1982 asti. Samalla Defries oikeutettiin puoleen Bowien vuosien 1971–1974 albumien myyntituloista. Lisäksi hän saisi itselleen 16 prosenttia Bowien kaikista tuloista vuoteen 1982 asti.
Osittain taloushaasteidensa vuoksi Bowie halusi tehdä albumin, joka olisi iso menestys Yhdysvalloissa. Defries panosti suuresti Amerikan valloitukseen, ja laajan mainoskampanjan ansiosta vuonna 1974 julkaistu albumi Diamond Dogs myi siellä Bowien aiempia levyjä paremmin.
Bowien mieltymys yhdysvaltalaiseen R&B:hen ja souliin oli ollut esillä jo hänen vuoden 1973 tv-spesiaalissaan The 1980 Floor Show sekä Diamond Dogsin kappaleessa ”1984”, johon Bowie sai vaikutteita Barry Whitelta. Yhdysvaltoihin muutettuaan Bowie kävi tummaihoisten esiintyjien, kuten Marvin Gayen, The Isley Brothersin ja The Jackson 5:n konserteissa, minkä innoittamana syntyi tulevan albumin uusi tyylilaji. Tärkeä tekijä tyylille oli myös Bowien taustayhtyeen uusi komppikitaristi Carlos Alomar, jolla oli vahva tausta rhythm and bluesin ja funkin parissa.
Bowien viimeisimmillä albumeilla soittanut pianisti Mike Garson osasi odottaa uutta tyyliä. Garsonin mukaan merkit muutoksesta olivat nähtävissä jo Aladdin Sane -albumin (1973) Amerikan-kiertueella, jonka aikana Bowie kuunteli Aretha Franklinia ja muuta soulia.
»En yllättynyt, kun hän puhui R&B-albumin tekemisestä. Me molemmat rakastimme sellaista musiikkia, ja sellaista me soitimme, kun kyläilimme toistemme luona. Emme soittaneet Frank Zappaa tai progressiivista rockia. Meillä molemmilla oli vanhoja R&B-singlejä kokoelmissamme.» 
(Mike Garson, pianisti)
Yhdysvalloissa Bowie muutti imagoaan. Hän leikkautti hiuksensa lyhyiksi ja ryhtyi käyttämään siistejä pukuja esiintymisasuinaan.
Äänitykset > Philadelphian sessiot > Marraskuu 1974 ja The Gouster

Bowie palasi työskentelemään albumin kanssa Sigma Soundiin viiden päivän ajaksi 20.–24. marraskuuta 1974. Kappaleita oli päästy testaamaan konserteissa, ja osaa äänitetyistä versioista ei pidetty riittävän laadukkaina. Siksi nauhoitettiin uusia pohjaraitoja ja päällekkäisäänityksiä. Uudelleen työstetyt kappaleet olivat todennäköisesti ”John I’m Only Dancing (Again)”, ”Can You Hear Me” ja ”After Today”, minkä lisäksi tehtiin päällekkäisäänityksiä Bruce Springsteenilta lainattuun kappaleeseen ”It’s Hard to Be a Saint in the City”. Koska äänitysten luultiin olevan lopultakin valmiit, Tony Visconti matkusti Lontooseen, missä hän miksasi albumin kotistudiollaan. Apunaan hänellä oli Bowien lähettämä 18-sivuinen teleksi, jossa hän kertoi, miltä kappaleiden tulisi kuulostaa. Lisäksi Visconti sovitti kappaleisiin ”Can You Hear Me” ja ”Who Can I Be Now?” jousisoittimia, jotka äänitettiin AIR-studioilla.
Alun perin albumin nimeksi oli tarkoitus tulla Shilling the Rubes (suom. Juntteja huijaamassa), joka viittasi Bowien tavoitteeseen tehdä Yhdysvalloissa hittialbumi omalla ”muovisoulillaan”. Bowie luopui kuitenkin ideasta, kun hänelle vakuutettiin, etteivät amerikkalaiset välttämättä osaisi arvostaa vitsiä. Työnimiä olivat nauhoitusten eri vaiheissa myös The Young American, Dancin’, Somebody Up There Likes Me, One Damn Song ja Fascination. Marraskuisten äänitysten myötä nimeksi aiottiin kuitenkin antaa The Gouster. Tuottaja Viscontin mukaan sana viittasi afroamerikkalaisten nuorten pukeutumistyyliin 1960-luvun Chicagossa, mutta albumin tapauksessa se tarkoitti sen teossa vallitsevaa asennetta. Gousterilla olisivat olleet kappaleet ”John I’m Only Dancing (Again)”, ”Somebody Up There Likes Me”, ”It’s Gonna Be Me”, ”Who Can I Be Now?”, ”Can You Hear Me”, ”Young Americans” ja ”Right”. Kappalelista olisi eronnut paljon lopullisesta albumista, ja The Gouster olisi ollut tyyliltään vieläkin soulvoittoisempi kuin lopullinen Young Americans.
Äänitykset > Äänitysten jatkuminen New Yorkissa

Bowie, Tony Visconti ja Harry Maslin matkustivat joulukuussa 1974 New Yorkin Record Plant -studiolle miksaamaan albumia sekä jatkotyöstämään kappaleita ”Win”, ”Fascination”, ”Right” ja ”Somebody Up There Likes Me”.
The Gousterin nauhoitukset käynnistyivät uudelleen New Yorkin Electric Lady -studioilla tammikuun 1975 puolivälissä, jolloin mukaan liittyi John Lennon. Bowie ja Lennon olivat uusia tuttavia ja tavanneet ensimmäisen kerran vuoden 1974 lopulla. Nyt Bowie oli kuullut hänen olevan kaupungissa ja kutsui hänet studiolle. Tuottaja Visconti oli palannut Lontooseen, joten Bowie ja Harry Maslin tuottivat Electric Ladyn äänitykset kahdestaan. Session muut muusikot olivat Bowien taustayhtyeen kitaristi Carlos Alomar, basisti Emir Kassan ja rumpali Dennis Davis.
Lennonin ja Alomarin kanssa syntyi sattumalta ja hetken inspiraatiosta kappale ”Fame”. Jo valmiiksi luullun The Gousterin nimeksi muutettiin Young Americans, ja myös kappalelista meni uusiksi, mikä oli pettymys Tony Viscontille, sillä hänen miksaamiaan suosikkiraitoja, kuten ”It’s Gonna Be Me”, poistettiin albumilta. Tilalle olivat tulleet ”Win”, ”Fascination", ”Fame” sekä yhdessä Lennonin kanssa esitetty Beatles-cover ”Across the Universe”. Viimeksi mainitussa oli mukana myös kitaristi Earl Slick, joka oli soittanut Bowien taustayhtyeessä ensimmäisen kerran Diamond Dogs -kiertueella.
»David kertoi, että hän on tekemässä uutta versiota ’Across the Universesta’, ja minä ajattelin, että mahtavaa, koska en ole itse tehnyt siitä koskaan hyvää versiota. Se on lempikappaleitani, mutta en pitänyt omasta versiostani. Niinpä menin mukaan ja soitin kappaleessa rytmikitaraa. Sitten hänellä oli tämä kitarajuttu, joten minä ja hän yhdistimme sen toiseen kappaleeseen nimeltä ’Fame’, joka myöskin on hänen seuraavalla albumillaan. Minulla oli hauskaa, ja se julkaistaan pian.» 
(John Lennon, Melody Maker 8. maaliskuuta 1975)
Musiikki > Tyyli

Young Americans merkitsi suurta muutosta Bowien musiikissa. Hän luopui tavaramerkikseen muodostuneesta glam rockista niin musiikillisesti kuin imagollisestikin ja siirtyi soul- ja funk-vaikutteiseen ilmaisuun. Albumilla yhdistyvät R&B, funk ja Philadelphia-soul, joihin on otettu vaikutteita esimerkiksi yhtyeiltä The O’Jays, The Stylistics, The Spinners ja The Delfonics. Soolokitaraosuuksien paikalla kuullaan David Sanbornin soittamaa saksofonia.
Bowie itse käytti levyn musiikista nimitystä ”muovisoul” (engl. plastic soul). Tällä hän viittasi siihen, kuinka ammattimuusikot saivat hänen soinnuiltaan eurooppalaisen ”muovisoulinsa” kuulostamaan aidon amerikkalaiselta. Bowien mielestä oli turha yrittää tehdä puhdasta amerikkalaista soulia, koska se oli jo tehty. Hän kertoi myöhemmin albumin olleen myös kunnianosoitus ”soulin saundille”.
»Se (Young Americans) on valheellisin koskaan kuulemani R&B-levy... Jos olisin saanut tuon levyn käsiini nuorena, olisin iskenyt sen halki polvea vasten. – – Sain levyä tekemään raskaan sarjan amerikkalaisia soulmuusikoita, jotka saivat sen kuulostamaan valheellisen aidolta. Se todella oli albumillinen ’muovisoulia’.» 
(David Bowie)
Bowien ennen ohuempi lauluääni oli kehittynyt vahvaksi vibraton tukemaksi baritoniksi. Tenho Immonen vertaa teoksessaan David Bowie – Elämä laulu laululta (2016) hänen uutta ääntään Sott Walkeriin, joka oli Bowien suurimpia esikuvia. Bowie-elämäkertakirjailijoiden Tony Zanettan ja Henry Edwardsin mukaan Bowie pyrki tietoisesti madaltamaan ääntään, jotta se kuulostaisi ”synkältä, käheältä ja mustalta”. Albumilla pianoa soittavan Mike Garsonin mielestä Bowie lauloi Young Americansilla paremmin kuin millään muulla albumillaan.
Musiikki > Kappalemateriaali > A-puoli

Musiikkinäytteet
Albumin nimikappale sisältää vaikutteita soul- ja gospelmusiikista.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Albumin aloittaa ensimmäisessä sessiossa 11. elokuuta 1974 äänitetty nimiraita ”Young Americans”, jonka elämäniloinen sävel sisältää soul- ja gospel-vaikutteita. Vaikka ”Young Americans” on huoletonta tanssimusiikkia, sen sanoitus on kyyninen. Siinä on viittauksia Joseph McCarthyn kommunistivainoihin, mustien sortoon ja vain kolme päivää ennen kappaleen äänitystä eronneeseen presidentti Richard Nixoniin. Sanoitukset välittävät myös impressionistisia kuvia 1900-luvun Yhdysvalloista sekä amerikkalaisia tavaramerkkejä, kuten ”Ford Mustang”, ”Barbie Doll”, ”Cad” ja ”Chrysler”.
”Win” on täyteläinen ja raukea kappale, joka erottuu albumin muista lauluista. Lopussa kuullaan yhden sävelasteikon modulaatio. Vuonna 2007 Rolling Stone -lehden Rob Sheffield kehui kappaletta yhdeksi Bowien parhaista popballadeista. Tenho Immosen mukaan ”Win” enteilee albumin lauluista eniten Bowien seuraavan Station to Station -levyn äänimaailmaa.
”Fascination” on albumin selkein kunnianosoitus ”Philadelphia-saundille”. Bowie kirjoitti laulun yhdessä Luther Vandrossin kanssa, ja se oli periaatteessa uusi versio Vandrossin kirjoittamasta kappaleesta ”Funky Music (Is a Part of Me)”. Bowie muutti sanoituksessa ”Funky Musicin” tilalle ”Fascinationin”, jolloin musiikkiin ihastumisesta kertova teksti muuttui kertomukseksi kuluttavasta intohimosta kokaiiniin ja seksiin. Vandrossin sanoituksessa laulaja kävelee kadulla ja alkaa tanssia kuullessaan hyvän kappaleen. Bowien versiossa mies etsii huumeannosta.
Kappaleessa ”Right” on vain kaksi sointua. Kappale koostuu toistuvasta kertosäkeestä, jonka välissä ovat ainoastaan kitarasoolo ja laulun improvisointi. Rolling Stonen kriitikko Jon Landau kuvasi arvostelussaan 22. toukokuuta 1975 kappaletta ”suoraksi James Brown -imitoinniksi”.
Musiikki > Kappalemateriaali > B-puoli

Musiikkinäytteet
”Fame” oli Bowien läpimurtohitti Yhdysvalloissa. Kappaleen työstössä ja levytyksessä oli mukana myös John Lennon.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
B-puolen avaavassa ja pitkät saksofoni-introt sisältävässä kappaleen ”Somebody Up There Likes Me” sanoituksessa Bowie pohdiskelee tähteyden sisältämää ihmisyyden puutetta. Bowie palaa hänelle 1970-luvun alussa yleiseen teemaan supermiehistä, diktaattoreista ja isoveljistä. Kuva tulevaisuuden supermiehistä esitetään mediahahmona, vauvoja ja naisia suutelevana komeana poliitikkona.
”Can You Hear Me” on David Bowielle epätyypillinen suora rakkauslaulu. Bowiella ei ollut tapana kirjoittaa rakkauslauluja, koska hän piti aihetta ”melko valheellisena” ja vähän kiehtovana. Kappaleen innoittajaksi on epäilty laulaja Ava Cherrya. Cherry laulaa albumilla taustoja. Tenho Immonen pitää kappaletta esimerkkinä Bowien ”kutsu- ja vastaus laulusovituksesta”, jota hän ja Luther Vandross käyttivät albumin lähes kaikissa kappaleissa.
”Across the Universe” on alun perin John Lennonin säveltämä Beatles-kappale, joka julkaistiin vuonna 1970 sen viimeisellä studioalbumilla Let It Be. Bowien versiossa Lennon soittaa akustista kitaraa ja laulaa taustoja. David Buckley kutsuu kirjassaan David Bowie (1999) esitystä mitäänsanomattomaksi täyteraidaksi, jonka mukaan ottaminen albumille on täysi mysteeri, kun otetaan huomioon, millaisia kappaleita albumilta jätettiin viime hetkellä pois.
Levyn päättää funk-vaikutteinen ”Fame”. Se syntyi innoituksesta ja joukosta onnekkaita sattumia. Carlos Alomarin keksimä kitarariffi perustuu The Flairs -yhtyeen kappaleeseen ”Foot Stompin’”. Kappaleessa on mukana John Lennon, joka laulaa taustoja ja soittaa introssa akustista kitaraa. Sanoitukseltaan ”Fame” on satiirinen tilitys julkisuuden varjopuolista. Bowie ei osannut aavistaa kappaleen hittipotentiaalia ja piti sitä albumin huonoimpana lauluna.
Kansitaide

Bowie ryhtyi suunnittelemaan albumin kantta elokuussa 1974. Hän halusi alun perin kanteen Norman Rockwellin maalauksen, mutta tällä olisi Bowien mukaan kestänyt kannen teossa vähintään puoli vuotta. Lopullisen kansikuvan otti Eric Stephen Jacobs, jonka tapana oli käsinvärittää mustavalkokuvia 1940-luvun filmitähtien tyyliin. Inspiraation Bowielle antoi Jacobsin ottama kuva Toni Basilista syyskuun 1974 After Dark -lehden kannessa. Bowie soitti Jacobsille ja sanoi kuvan edustavan juuri sellaista tyyliä, jota hän haluaa uuden levynsä kanteen.
Kansikuva otettiin 30. elokuuta Los Angelesissa. Basilista otetusta kuvasta kopioitiin yksityiskohtia taustavalaistusta, tupakansavua ja kimaltelevia koruja myöten. Kuva oli alkujaan mustavalkoinen, mutta Jacobsille tyypillisesti se väritettiin myöhemmin. Samaa menetelmää oli käytetty aiemmin Bowien albumeilla Hunky Dory ja The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars. Jabobs käytti läpinäkyviä öljyvärejä, mikä mahdollisti tavallista luovempia ratkaisuja. Esimerkiksi Bowien kädessään pitämästä tupakasta nouseva savu luotiin keinotekoisesti maalaamalla.
»Käytimme alkuperäisiä vanhanaikaisia kaarilamppuja, joita minun oli hieman vaikea hallita. – – Davidin meikki- ja hiusmies Jack Collello teki valmistelut, ja hänen vaatettajahenkilönsä valitsivat hänelle Tattersall-puuvillapaidan. Jos olisin ollut vanhempi ja viisaampi, olisin valinnut jotain yksinkertaisempaa, kuten tavallisen mustan paidan. Paidan kuvio aiheutti minulle ongelmia.» 
(Eric Stephen Jacobs, kansikuvan tekijä)
Julkaisu ja vastaanotto > Myynti

Young Americans julkaistiin 7. maaliskuuta 1975. Britanniassa albumin listasijoitus oli toinen, kun hänen kolme edellistä studioalbumia olivat olleet listaykkösiä. Levy pysyi listalla 12 viikkoa, vähemmän kuin yksikään Bowie-albumi sitten vuoden 1971. Young Americansia myytiinkin selvästi vähemmän kuin edellistä Diamond Dogs -albumia, mutta siitä on myönnetty myöhemmin kultalevy. Britanniassa suhtauduttiin vastahakoisesti Bowien uuteen amerikkalaiseen tyyliin. Uusi levy oli monille melodiseen glam rockiin tottuneille faneille valtava šokki, vaikka aiemmista kappaleista esimerkiksi ”Panic in Detroit” ja ”1984” olivatkin vihjanneet Bowien siirtymisestä groove-voittoisempaan musiikkiin. Sen sijaan Bowien kaikkein vannoutuneimpia ihailijoita albumi ei juurikaan karkottanut.
Yhdysvalloissa albumi oli korkeimmillaan sijalla yhdeksän ja pysyi listalla 50 viikkoa. Albumi menestyi siellä lähes yhtä hyvin kuin Diamond Dogs. Young Americans ylitti 2. heinäkuuta 1975 neljäntenä Bowie-albumina kultalevyyn oikeuttavan puolen miljoonan kappaleen myyntimäärän. Myös Kanadassa albumi myi kultaa. Young Americans oli julkaisuvuotenaan 1975 maailman 32:nneksi myydyin albumi, ja se ylsi kymmenen myydyimmän albumin joukkoon myös muun muassa Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Ruotsissa.
Levyn kappaleista ei tehty promovideoita, eikä Bowie myöskään järjestänyt albumia promotoivaa kiertuetta. Sen sijaan hän kuvasi 16. maaliskuuta 1975 Los Angelesissa albumia markkinoivan televisiomainoksen, jonka ohjasi Chuck Braverman.
Julkaisu ja vastaanotto > Myöhemmät julkaisut

Young Americans julkaistiin alun perin vinyylilevynä, C-kasettina ja 8-raitana. Ensimmäinen CD-painos ilmestyi 1984. Sound + Vision -boksi (1989) sisälsi albumin sessioissa äänitetyn ”After Today” -ylijäämäkappaleen sekä ”Fascination”-kappaleen vaihtoehtoisen miksauksen. Vuonna 1991 ilmestyi Rykodiscin ja EMIn julkaisema remasteroitu uusintapainos, jolla oli bonuskappaleet ”Who Can I Be Now?”, ”It’s Gonna Be Me” ja ”John, I’m Only Dancing (Again)” sekä vaihtoehtoiset miksaukset albumin kappaleista ”Win”, ”Fascination” ja ”Right”. Vuoden 1991 uusintajulkaisu ylsi Britanniassa listasijalle 54.
EMI julkaisi uuden remasteroidun CD-painoksen jälleen vuonna 1999, mutta sillä ei ollut bonuskappaleita. Vuonna 2007 julkaisiin Special Edition, jonka bonuskappaleet olivat ”John, I’m Only Dancing (Again)”, ”Who Can I Be Now?” sekä vaihtoehtoinen versio kappaleesta ”It’s Gonna Be Me”, jossa oli mukana jousisoittimia. Sillä oli mukana myös DVD, joka sisälsi albumin ja bonuskappaleiden 5.1-surround-miksauksen sekä Bowien esiintymisen The Dick Cavett Show’ssa haastatteluineen. Young Americans julkaistiin vuonna 2016 osana Who Can I Be Now? (1974–1976) -boksia sekä yksittäisenä albumina CD:nä, vinyylinä ja digitaalisesti. Boksiin kuului myös ensimmäistä kertaa virallisesti julkaistu Young Americans -albumin varhaisversio The Gouster. Painos nousi sekä Sveitsissä että Italiassa listan sijalle 92.