stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Venäjän ja Yhdysvaltain välisistä huippukokouksista
Luettelo

| Päivämäärä | Kaupunki | Valtio | Yhdysvaltain presidentti | Venäjän presidentti tai Venäjän pääministeri |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 31. tammikuuta – 1. helmikuuta 1992 | New York ja Camp David |  Yhdysvallat | George H. W. Bush | Boris Jeltsin |
| 16.–17. kesäkuuta 1992 | Washington, D.C. |  Yhdysvallat | George H. W. Bush | Boris Jeltsin |
| 8. heinäkuuta 1992 | München |  Saksa | George H. W. Bush | Boris Jeltsin |
| 2. tammikuuta 3. 1993 | Moskova |  Venäjä | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 3.–4. huhtikuuta 1993 | Vancouver |  Kanada | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 9.–10. heinäkuuta 1993 | Tokio |  Japani | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 12.–15. tammikuuta 1994 | Moskova |  Venäjä | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 10. heinäkuuta 1994 | Napoli |  Italia | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 27.–28. syyskuuta 1994 | Washington, D.C. |  Yhdysvallat | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 5. joulukuuta 1994 | Budapest |  Unkari | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 9.–10. toukokuuta 1995 | Moskova |  Venäjä | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 17. kesäkuuta 1995 | Halifax, Nova Scotia |  Kanada | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 23. lokakuuta 1995 | Hyde Park, New York |  Yhdysvallat | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 13. maaliskuuta 1996 | Sharm el-Sheikh |  Egypti | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 20.–21. huhtikuuta 1996 | Moskova |  Venäjä | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 21. maaliskuuta 1997 | Helsinki |  Suomi | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 27. toukokuuta 1997 | Pariisi |  Ranska | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 20.–21. kesäkuuta 1997 | Denver |  Yhdysvallat | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 15.–17. toukokuuta 1998 | Birmingham |  Britannia | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 1.–2. syyskuuta 1998 | Moskova |  Venäjä | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 19.–20. kesäkuuta 1999 | Köln |  Saksa | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 12. syyskuuta 1999 | Auckland |  Uusi-Seelanti | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 2. marraskuuta 1999 | Oslo |  Norja | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 18. marraskuuta 1999 | Istanbul |  Turkki | Bill Clinton | Boris Jeltsin |
| 3.–5.6.2000 | Moskova |  Venäjä | Bill Clinton | Vladimir Putin |
| 16. kesäkuuta 2001 | Ljubljana |  Slovenia | George W. Bush | Vladimir Putin |
| 24. toukokuuta 2002 | Moskova |  Venäjä | George W. Bush | Vladimir Putin |
| 24. helmikuuta 2005 | Bratislava |  Slovakia | George W. Bush | Vladimir Putin |
| 8. huhtikuuta 2010 | Praha |  Tšekki | Barack Obama | Dmitri Medvedev |
| 16. heinäkuuta 2018 | Helsinki |  Suomi | Donald Trump | Vladimir Putin |
| 16. kesäkuuta 2021 | Geneve |  Sveitsi | Joe Biden | Vladimir Putin |
Suomenruotsalainen kansanmusiikki

Morsiuskulkue kolmipäiväisten häiden jälkeen Tukkurissa, Vöyrissä. Morsiamen edellä kulkee kaksi pelimannia viuluineen.
Suomenruotsalainen kansanmusiikki on yksi Suomen kansanmusiikin viidestä kansanmusiikkiperinteestä. Muut perinteet ovat itäsuomalainen kansanmusiikkiperinne, johon kuuluvat Kalevala ja itkuvirret, länsisuomalainen kansanmusiikkiperinne, romanien kansanmusiikkiperinne ja saamelainen kansanmusiikkiperinne.
Suomenruotsalaista kansanmusiikkia on harjoitettu Suomen länsirannikolla Pohjanmaalla, Turunmaalla ja Ahvenanmaalla sekä pitkin koko Suomen etelärannikkoa.
Käsitettä kansanmusiikki alettiin käyttää Pohjoismaissa 1700-luvun lopulla. Käsitteen merkityssisältö on vaihdellut, ja edelleenkin saattaa olla erilaisia ajatuksia siitä, miten kansanmusiikki tulisi määritellä. Yhtä mieltä ollaan ainakin siitä, että se on 1700–1800-lukujen talonpoikaisväestön perinteistä musiikkia. Maalaisyhteisöjen musiikki herätti paljon kiinnostusta 1800-luvun puolivälissä. Ensimmäisillä laulujuhlilla Tammisaaressa vuonna 1891 laulettiin pääasiassa kansanlauluja. Musiikkitieteen määritelmä on ollut, että se on musiikkia, joka on siirtynyt eteenpäin muistitietona ja jonka tekijää ei tunneta.
Kun esimerkiksi vanhoja lauluja ja balladeja on tutkittu tarkemmin, laulujen alkuperästä on saatu lisää tietoa. Kansanmusiikki on ollut suuren enemmistön musiikkia, jota ihmiset ovat laulaneet, soittaneet ja kuunnelleet ja jonka tahdissa on tanssittu. Kansanmusiikki on perinteistä ja identiteettiä vahvistavaa. Tärkeintä ei ole ollut musikaalinen suoritus vaan yhteisöllisyys. Nykyisin kansanmusiikkia pidetään yhtenä genrenä muiden musiikin tyylilajien rinnalla, koska genrejä on niin paljon erilaisia.
Kansantanssi menuetti on saanut vaikutteita taidemusiikista ja erityisesti barokin samannimisestä tanssista. Ehkä ainutlaatuisinta suomenruotsalaisessa kansanmusiikissa on menuetti, joka on säilynyt katkeamattomana muistinvaraisesti siirtyneenä perinteenä pohjanmaalaisten pelimannien parissa.
Suomenruotsalainen kansanmusiikki jakaantuu instrumentaaliseen ja vokaaliseen musiikkiin. Instrumentaalisella musiikilla on tarkoitettu perinteisiä pelimannikappaleita. Kansanlauluja ja niiden sävelmiä alettiin merkitä muistiin 1800-luvun alussa.
Instrumentaalinen kansanmusiikki – pelimannimusiikki

Pelimannimusiikin juuret ovat eurooppalaisessa yläluokassa, jonka muotitanssit levisivät alaspäin kansankerrosten läpi ja jäivät sinne sen jälkeen, kun ne olivat menneet muodista linnoissa ja herraskartanoissa. Pelimannimusiikki ei kuitenkaan ole pelkästään ylempisäätyisiltä periytynyttä – pelimannit ovat myös luoneet musiikkiaan itse.
Instrumentaalinen kansanmusiikki voidaan jaotella tanssien mukaan. Niitä ovat esimerkiksi menuetti, polska, poloneesi, valssi, polkka, sottiisi, masurkka, kontratanssit ja häämarssit. Instrumentaaliseen kansanmusiikkiin lasketaan myös seremoniamusiikki kuten onnentoivotukset, ruokailumusiikki ja jäähyväisseremoniat.
Instrumentaalinen kansanmusiikki – pelimannimusiikki > Menuetti

Menuetti on 3/4-tahtinen tanssi, joka sai alkunsa Ranskan hovissa 1600-luvun puolivälissä. Sitä muokattiin useaan otteeseen 1700-luvulla. Tanssia tanssittiin alun perin hovissa ja hienoissa herraskartanoissa, mutta se levisi ajan kuluessa alempiin yhteiskuntaluokkiin. Menuetti oli suosittu Ruotsi-Suomessa 1700-luvun alkupuolella. On mm. todisteita siitä, että Ahvenanmaan Jomalan pappilan joulujuhlissa tanssittiin menuettia vuonna 1747. Kansanperinteessä menuetti sai aseman häiden seremoniallisena alkutanssina, ja 1800-luvun loppupuolella menuettia tanssittiin Suomessa myös yleisissä tansseissa. Menuetista tuli 1800-luvulla selvästi Suomen ruotsinkielisen väestön suosituin tanssi. [JP2] Tanssia on tanssittu Suomen ruotsinkielisen kielialueen kaikissa osissa, ja se on edelleen suosittu, mutta 1900-luvun alussa menuetin ydinaluetta olivat Etelä- ja Keski-Pohjanmaa. Esimerkkinä tästä voidaan mainita, että Finlands svenska folkdiktning -kokoelman 276 menuettisävelmästä 172 on merkitty Pohjanmaalle.
Instrumentaalinen kansanmusiikki – pelimannimusiikki > Polska

Polska on nimensä mukaisesti puolalainen tanssi. Tanssista tuli 1700-luvulla herrasväen salonkien muotitanssi, ja se oli 1800-luvun Ruotsi-Suomen tärkein perinteinen kansantanssi. Ylempisäätyisten palvelijat, kuljettajat ja keittiöhenkilökunta siirsivät 1800-luvulla sävelmät tavallisen kansan pelimanneille. Kun polska oli vakiintunut kansan keskuudessa, pelimannit alkoivat myös tehdä omia uusia polskasävelmiä.
Polskalla kuului menuetin ohella kiinteästi suurtalonpoikien hääseremonioihin. Suomenruotsalaiselle polskalle on erityistä, että sitä on käytetty pitkään menuetin jälkitanssina, vaikka sitä onkin tanssittu myös erikseen. Esimerkiksi Ruotsissa ei näytä esiintyneen yleisesti tällaista polskan ja menuetin välistä yhteyttä.
1900-luvun alussa polskalla oli menuetin tapaan vahvin asema Pohjanmaan perinteessä. Pohjanmaalla tarvittiin taitavia pelimanneja, jotka osasivat soittaa polskaa maansa omistaneiden talonpoikien ylellisissä hääjuhlallisuuksissa. Sen sijaan vaikuttaa siltä, että eteläisemmissä maakunnissa Turunmaalla, Ahvenanmaalla ja Uudellamaalla modernimmat tanssit, kuten valssi ja polkka, syrjäyttivät polskat jo 1900-luvun vaihteessa. Finlands svenska folkdiktning -kokoelmassa on 785 polskaa. Näistä 403 on merkitty Pohjanmaalle ja 105 on ns. kaksitahtisia polskia eli tansseja, joita on pidetty polskana mutta jotka soitettiin silti kaksitahtisina.
Instrumentaalinen kansanmusiikki – pelimannimusiikki > Poloneesi

Polskan ja menuetin tapaan poloneesikin kulkeutui kansan keskuuteen sen jälkeen, kun se oli yleistynyt ylempisäätyisten parissa. Puolalaisista tansseista tuli suosittuja Pohjoismaiden vauraamman väestön keskuudessa 1600-luvulla. Poloneesin koreografia poikkeaa suurelta osin polskasta, ja poloneesia on käytetty kansantanssina rajoitetummin. Tanssi on toiminut pääasiassa juhlavana alkutanssina tai osana seremoniamaista tanssikokonaisuutta suurissa häissä tai muissa juhlissa.
Musiikin näkökulmasta poloneesia voi pitää eräänlaisena polskana, mutta poloneesit ovat usein pidempiä kuin polskat ja koostuvat useasta osasta. Molemmat tanssit ovat 3/4-tahtisia, minkä vuoksi niiden välille on vaikea vetää ehdotonta rajaa. Poloneesista on vähiten merkintöjä suomenruotsalaisessa pelimanniperinteessä. Finlands svenska folkdiktning sisältää ainoastaan 40 poloneesia, kun polskia on 785 ja menuetteja 276. Suurin osa poloneeseista, 30 kappaletta, on merkitty muistiin eri puolilla Uuttamaata.
Instrumentaalinen kansanmusiikki – pelimannimusiikki > Valssi

Pohjoismaihin tuli 1800-luvulla joukko uusia eurooppalaisia tanssivaikutteita, ja niillä oli suuri merkitys kansanmusiikin kehitykselle. Vanhin näistä piiritansseista tai vanhoista tansseista on valssi, joka tunnettiin Pohjoismaissa jo noin vuonna 1780. Vanhimmat valssisävelmät nimitettiin usein monikkomuodossa ”walzer”, koska valssi oli tuohon aikaan usein useamman pienen valssinpätkän yhdistelmä.
Vanhin Suomessa tunnettu valssisävelmä on merkitty tuntemattoman henkilön muistikirjaan ja päivätty 9. huhtikuuta 1779. Siinä on yksi ”walzer” menuettien joukossa. Emme tiedä mitään siitä, miten sitä tanssittiin. Sen sijaan tiedetään, että Rantasalmen tilalla Itä-Suomessa tanssittiin valssia jouluaattona vuonna 1800, kun 14-vuotias herraskartanon neiti Jacobina Charlotta Munsterhjelm Elimäen pitäjän Hämeenkylän kartanosta vietti joulua. Hän on kirjoittanut päiväkirjaansa: ”Illalla leikimme joitakin leikkejä ja tanssimme katrillia ja muutaman valssin”. Tuohon aikaan valssi oli ollut muotivillitys Ruotsin seurapiireissä vasta muutaman vuosikymmenen ajan. Valssista tuli nopeasti suosittu myös Ruotsin valtakunnan itäisessä osassa. Jo 1840-luvulla valssi tunnettiin koko maassa, ainakin varakkaammissa kodeissa.
Kuten kaikki muutkin tanssit, joista on nykyisin tullut kansanperinnettä, valssikin tuli ensin herrasväen keskuuteen ja levisi heidän välityksellään maaseudun väestölle. Kartanon palvelusväki pestattiin talonpoikaisväestön parista, ja he pääsivät näkemään muun muassa erilaista ruokakulttuuria ja juhlaperinteitä, jotka he veivät mukanaan palatessaan omaan ympäristöönsä. Tavallisen kansan pelimanneja saatettiin myös pestata viihdyttäjiksi ja tanssimuusikoiksi, ja samalla he saivat nähdä yläluokan tanssi- ja musiikkiperinnettä. Uudet ajatukset ja vaikutelmat muunnettiin talonpoikaisväestön tarpeisiin ja omiin tapoihin sopiviksi.
Vanhemmat valssit on kirjoitettu usein 6/8- tai 3/8-tahtisiksi, ja vaikka niiden nuoteissa on 3/4-tahti, ne koostuvat tasajakoisista kahdeksas- tai kuudestoistaosista. Myöhemmin 1800-luvulla muotiin tuli valsseja, jotka olivat nuoteissa neljäsosina ja niin, että tahdin toisella iskulla oli pidennys. Wienervalssin tyyppisistä valsseista tuli suosittuja suuren yleisön parissa kuitenkin vasta 1800-luvun loppupuolella. Kun tavallinen kansa alkoi tanssia valsseja ja kansanomaiset pelimannit huolehtivat musiikista, ne saivat omia erityispiirteitä. ”Tavallisen valssin” lisäksi kansanperinteeseen on kuulunut myös muunlaisia valsseja, kuten siliavalssi, juoksuvalssi tai hoppavalssi, jotka viittaavat tanssityyliin.
Instrumentaalinen kansanmusiikki – pelimannimusiikki > Polkka

Nopea 2/4-tahtinen polkka levisi pian koko Eurooppaan sen jälkeen, kun se esiteltiin Pariisissa vuonna 1840. Varhaisin merkintä polkasta Suomessa on kesäkuulta 1844. Helsingfors Tidningar kirjoitti, että venäläiset kylpylävieraat Pietarista tanssivat polkkaa Ullanlinnan kylpylässä Helsingissä. Suomen seurapiireissä riehui ”polkkakuume” 1840-luvun puolivälissä. Porvoossa ja Haminassa on ilmeisesti tanssittu polkkaa talonpoikaishäissä jo vuonna 1845, mutta meni muutama vuosi, ennen kuin tanssi yleistyi maaseudulla toden teolla. Kun päästiin 1860-luvulle, polkkaa tanssittiin nuutintansseissa kaikkialla, ja vuosisadan vaihteessa vuonna 1900 polkka kuului Suomen suosituimpiin tansseihin. Etenkin Etelä-Pohjanmaalla polkasta pidettiin joillakin paikkakunnilla niin paljon, että se korvasi polskan. Ajan mittaan kehitettiin monia erilaisia polkkasävelmiä, ja polkkaa myös tanssittiin lukemattomilla eri tavoilla.
Instrumentaalinen kansanmusiikki – pelimannimusiikki > Sottiisi

Sottiisia voi pitää musiikin osalta polkan yhtenä alalajina. Tanssin alkuperä on melko epäselvä, se on mahdollisesti kehitetty polkkaa muistuttavasta tanssista, jota tanssittiin Saksassa 1830- ja 1840-luvuilla. Sottiisi tuli Suomeen 1870–1880-luvuilla, kun polkka jo tunnettiin maassa.
Polkka ja sottiisi ovat musiikillisesti hyvin lähellä toisiaan, mutta sottiisisävelmillä on kuitenkin omat erityispiirteensä. Sottiisi sisältää usein pisteellisiä nuotteja, kun taas polkan tahti on tasajakoinen kahdeksasosineen ja kuudestoistaosineen. Tämän vuoksi polkkaa ei voi tanssia kaikilla sävelmillä, jotka on merkitty sottiiseiksi. Polkkien tempo on nopeampi, ja myös sottiisin tanssiaskelikot poikkeavat paljon polkasta.
Sottiisia ja jenkkaa on pidetty usein synonyymeinä. Etenkin Etelä-Suomessa on käytetty sottiisista nimitystä jenkka. Jenkan tanssityyli voi kuitenkin poiketa joskus sottiisista. Sottiisilla ja sottiisia muistuttavilla sävelmillä ja tansseilla on eri nimityksiä, kuten reiniläinen, saksanpolkka ja ruotsinkieliset tvåstigare ja hollandspolka.
Instrumentaalinen kansanmusiikki – pelimannimusiikki > Masurkka

Masurkkaa on oletettavasti tanssittu hyvin varhaisessa vaiheessa, ja sen katsotaan kehittyneen puolalaisista 1600-luvun tansseista. Aikaisimmat suomalaisten nuottikirjojen masurkkasävellykset ovat vuodelta 1779, mutta tanssi tuli kansan keskuuteen Suomessa vasta 1840-luvulla. Masurkka on valssin ja polkan tavoin kolmivaihtoinen. Se yleistyi koko maassa, mutta ei saavuttanut yhtä suurta suosiota kuin kaksi ensin mainittua tanssia. Vaikka masurkka oli 1800-luvulla yksi Suomen varhaisimmista paritansseista, se katosi tanssiohjelmistoista jo 1900-luvun alkupuolella.
Masurkkoja on kutsuttu kansanperinteessä myös polkkamasurkoiksi tai potkumasurkoiksi. Ne eivät eroa masurkoista musiikillisesti, vaan erilaiset nimitykset viittaavat siihen, miten tanssia on tanssittu.
Instrumentaalinen kansanmusiikki – pelimannimusiikki > Kontratanssit

Kontratanssilla tarkoitetaan tansseja, jotka ovat peräisin Englannista, niin sanottuja country danceja. Niitä tanssivat sekä maalaisväestö että porvarit, ja ne syntyivät 1600-luvun alussa Englannin hovissa. 1700-luvulla tanssit saavuttivat Ranskan hovin, ja tästä alkoi kontratanssien kukoistuskausi. Ranskassa tanssista kehitettiin uusia muotoja, joissa tanssijat asettuivat usein neliön muotoon. Nämä tanssit levisivät koko Skandinavian alueelle.
Näillä tansseilla voi sanoa olevan kahdet juuret, ranskalaiset ja englantilaiset. Englantilaisjuurista kehittyivät enkeliskat ja angleesit. Kontratanssien vanhin muoto on angleesit, joita kutsutaan myös pitkätansseiksi tai solatansseiksi. Näissä tansseissa miehet ja naiset ovat kahdessa rivissä vastakkain. Luultavasti yleisin angleesi on Vedä verkaa (Väva vadmal), joka kuvaa kankaan valmistusta. Tanssi tunnettiin Ruotsissa kansan parissa 1700-luvulla, ja se yleistyi Suomessa 1800-luvulla. Vaikuttaa siltä, että enkeliskoja on tanssittu ainoastaan kansan parissa ja ne olivat erityisen suosittuja Ahvenanmaalla. Suomen ruotsinkielisillä paikkakunnilla tanssit nimettiin usein sen mukaan, montako henkilöä tanssiin osallistui, esim. tre man engelska.
Ranskalaisjuurista kehittyivät tanssit, joissa tanssijat asettuivat neliön muotoon. Tansseja saatettiin nimittää nelistöksi, kontraksi tai katrilliksi. 1700-luvun kontratanssit rakentuvat usein säkeistön ja kertosäkeen mukaan. 1800-luvun kontratanssit, joita kutsutaan usein katrilleiksi, koostuvat puolestaan vuoroista, joita ovat muun muassa kohteliaisuudet, kuviot ja ympäri tanssiminen, ja joka vuorolla on oma sävelmänsä.
Purpuri on oikeastaan joukko tansseja, joita tanssittiin peräkkäin. Tanssisarja sai Ranskassa 1700-luvulla nimen potpourri. Suomeen purpuri tuli idästä. Purpurista tuli talonpoikaisväestön päätanssi läntisellä Uudellamaalla ja ruotsinkielisen Pohjanmaan pohjoisosissa.
Franseesi koostuu alun perin viidestä ranskalaisesta kontratanssista, jotka sulautuivat 1800-luvulla yhteen kiinteäksi kokonaisuudeksi. Franseesista tuli kansan parissa 1800-luvun lopussa yleisin tanssi etenkin Tuusulassa, Helsingin maalaiskunnassa, Espoossa ja Keski-Uudellamaalla.
Jotkut kontratanssit perustuvat kolmen hengen ryhmiin. Niiden nimityksiä ovat hamburgska, hamburger tai hampurinpolska. Niissä on usein yhdeksän hengen kuvio, joka koostuu kolmikkoriveistä. On myös esimerkkejä kahdentoista henkilön kolonnatansseista, kuten Stora Hamburger. Hamburgskaa tanssittiin myös paritanssina.
Vokaalinen kansanmusiikki – kansanlaulu

Kansanlaulut ovat tärkeitä miltei kaikkien kulttuurien kansanmusiikissa. Sanoitus on keskeisessä asemassa, ja se on useimmiten jaettu säkeistöihin, jotka esitetään sävelmän avulla. Kansansävelmän sanoitus muodostaa kertomuksen, jonka laulun laulaja haluaa välittää.
Vokaalinen kansanmusiikki voidaan jakaa erilaisiin laulutyyppeihin, esimerkiksi keskiaikaisiin balladeihin, ilkalauluihin tai kupletteihin, herjalauluihin, kehtolauluihin, laululeikkeihin, snapsilauluihin, maljalauluihin, rakkauslauluihin, merimieslauluihin sekä sotilaslauluihin.
Ensimmäiset[JP4] julkaistut suomenruotsalaiset kansanlaulut sisältyvät Adolf Iwar Arvidssonin kokoelmaan Svenska fornsånger (1834–1842).
Vokaalinen kansanmusiikki – kansanlaulu > Keskiaikaiset balladit

Keskiaikaiset balladit ovat tärkeä osa suomenruotsalaisen musiikin historiaa. Pohjoismaiset balladit ovat läheistä sukua toisilleen, ja mailla on yhteinen historia ja lauluperinne.
Pohjoismaiset tutkijat ovat yksimielisiä keskiaikaisten balladien käsitteen yhteisestä määritelmästä. Balladi koostuu yhdestä kaksi–nelirivisestä säkeistöstä. Säerivejä toistetaan, ja ne on usein kirjoitettu vuorolauluna, jossa sanat toistetaan säkeistön lopussa. Nimitys  ”keskiaikainen” ei viittaa tiettyyn ajanjaksoon, vaan kyse on pikemminkin tyylilajista. Keskiaikaisen balladin sisältö kertoo keskiaikaisesta elämästä ja käsityksistä. Balladit on jaettu kuuteen eri ryhmään: taruballadit, legendalaulut, historialliset balladit, ritariballadit, urholaulut ja ilkalaulut. Balladeja on siirretty sukupolvelta toiselle suullisena perinteenä. Balladin sanoituksissa kerrotaan usein ritareista, neidoista, yliluonnollisista ilmiöistä, rikollisuudesta, väkivallasta mutta myös intohimosta ja rakkaudesta.
Vokaalinen kansanmusiikki – kansanlaulu > Kehtolaulut ja lastenlaulut

Useimmissa kulttuureissa lauletaan kehtolauluja ja lastenlauluja. Kehtolauluja lauletaan lapsen rauhoittamiseksi ennen nukkumaan menoa ja muissakin tilanteissa tuomaan turvaa. Lauluissa on usein yksinkertainen sävelmä, joka on sävelalaltaan suppea ja koostuu yleensä yhdestä tai kahdesta säkeistöstä. Suomessa on laulettu samoja ruotsinkielisiä kehtolauluja, jotka ovat olleet tyypillisiä myös Ruotsissa, Tanskassa ja Norjassa. Esimerkkinä eniten lauletuista on myös Suomessa laulettu kehtolaulu Byssan lull, jossa on ns. Fiskeskär-melodia. Se on saanut nimensä sanoituksesta ”Ro, ro till fiskeskär”. Ro, ro åt fiskarsjö ja Lilla Lasse sitter och gråter on painettu vuonna 1834 ilmestyneeseen kirjaan Svenska fornsånger.
Kehtolaulujen ja laululeikkien lisäksi myös muita lauluja on laulettu lasten kanssa tai lapsille. Osa perinteisistä muistiin merkityistä lastenlauluista on vaipunut kokonaan unohduksiin, eikä niitä enää lauleta. Yksi esimerkki unohdetusta lastenlaulusta on Thordyveln låg på ängen sjuk. Se on merkitty muistiin Suomessa, mutta sitä on laulettu myös Tanskassa.
Vokaalinen kansanmusiikki – kansanlaulu > Laululeikit

Laululeikit, joita kutsutaan usein myös piirileikeiksi, ovat leikkejä, joita leikitään laulun ja tanssin keinoin. Laulun kertomus visualisoidaan kehon avulla. Monissa laululeikeissä on aiheena rakkaus, ja ne ovat olleet tärkeitä nuorten parinmuodostuksessa. Laululeikkien sanoitukset ovat olleet kepeämpiä kuin esimerkiksi häälaulujen, jotka ovat usein saaneet vaikutteita laululeikeistä. Laululeikkiä, jota kutsutaan porttileikiksi ja joka alkaa sanoilla Hura hura häitä (Bro bro breja), on laulettu Suomessa sekä ruotsiksi että suomeksi. Laulu on tapana lopettaa kahden joukkueen väliseen vetokamppailuun. Laululeikkejä on syntynyt joskus myös spontaanisti luonnon keskellä. Esimerkiksi Ahvenanmaan saaristossa saatettiin kokoontua kesäiltaisin ulos laulamaan ja leikkimään laululeikkejä.
Suomessa on merkitty muistiin vanhoja laululeikkejä 1800-luvulta. Esimerkiksi Höga berg och djupa dalar on laululeikki, joka on merkitty muistiin Suomessa ruotsiksi.
Vokaalinen kansanmusiikki – kansanlaulu > Arkkiveisut

Rakkauslauluja ja työlauluja levitettiin 1600–1700-luvuilla Pohjoismaissa irtonaisille arkeille painettuina. Lauluja sepitettiin myös ajankohtaisista aiheista. Näitä kutsuttiin uutisveisuiksi tai uutislauluiksi. 1800-luvulla sepitettiin lauluja myös siirtolaisista suuren Amerikkaan suuntautuneen muuttoaallon seurauksena. Laulujen aiheena saattoi olla hyvästit kotimaalle. Laulusta Farväl du moder Svea tuli Suomessa Farväl du moder Finland. Purjeveneissä laulettiin työlauluja, niin kutsuttuja shantyja. Ne kuuluvat vanhaan englantilaiseen lauluperinteeseen, joka on levinnyt myös Pohjoismaihin. Kun purjealukset olivat käytössä 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa, shantyja laulettiin myös Suomessa. Shantyjen lisäksi laulettiin myös perinteisiä merimieslauluja. Nämä shantyt ja merimieslaulut levisivät myös arkkiveisuina. Niiden sanoituksissa kerrotaan eri työvaiheista, kuten ankkurin nostamisesta, elämästä laivalla, elämästä satamissa, koti-ikävästä tai kotona odottavasta rakkaudesta.
Vokaalinen kansanmusiikki – kansanlaulu > Ilka- ja herjalaulut

Lauluja on laadittu myös häpäisemis- ja halventamistarkoituksessa. Herjalaulut sekä pilkkasivat että houkuttelivat nauramaan. Kun sisältö oli koominen, lauluja saatiin levitettyä nopeasti ja mustattua maine henkilöltä, jota haluttiin loukata. Herjalaulujen takana saattoi olla myös poliittisia motiiveja. Monet herjalaulut ovat läheistä sukua ilkalauluille. Ilkalaulut kuuluvat kuitenkin ehkä enemmän balladeihin, ja niissä on erilainen rytmiikka säkeineen. Ilkalauluissa saattaa olla mukana eroottisia piirteitä, ja niissä saatetaan vitsailla uskottomuudesta tai lemmenkipeydestä. Ilkalaulujen joukossa on myös kosimalauluja ja muita lauluja, joissa on hauskat sanat, esimerkiksi markkinalauluja.