stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kungur

| Kungur Кунгур |
| --- | --- |
 Talvista Kunguria
 lippu:  vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Permin aluepiiri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  68,7 km²
Korkeus:  120 m
Väkiluku (2010):  67 857
 – Väestötiheys:  987,7 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
 
 www.kungur-adm.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kungur (ven. Кунгу́р) on kaupunki Permin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee paikassa, jossa Iren- ja Šakvajoet yhtyvät Kaman sivujokeen Sylvaan, 101 kilometriä Permistä kaakkoon. Kaupunki on Kungurin piirin keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Sen läpi kulkee Permin ja Jekaterinburgin välinen rautatie (Kungurin asema). Asukkaita on noin 68 00 henkeä (vuonna 2010).lähde?
Kungur on perustettu vuonna 1648 Kungurka-joen rannalle 17 kilometrin päähän Iren-joen suusta. Vuonna 1662 sen hävittivät baškiirit, minkä jälkeen nykyiselle paikalle rakennettiin uusi linnoitus. 1700-luvun puolivälissä Kungur oli yksi Uralin suurimmista asutuskeskuksista. Vuonna 1781 kaupungista tuli Permin lääniin kuuluneen Kungurin kihlakunnan keskus. 1700-luvun lopulla Kungur oli huomattava Siperian maantien kauppapaikka ja läänin nahkateollisuuden keskus. Nykyisin kaupungissa on mm. jalkine-, elintarvike- ja koneenrakennusteollisuutta.
Nähtävyyksiä ovat vuonna 1781 rakennettu Kristuksen kirkastumisen kirkko ja venäläistyylinen Pyhän Nikolaoksen kirkko vuodelta 1917, entinen kauppahalli (1865–1876), kaupungintalo (1876) ym. Entisessä voivodin talossa (1758–1762) toimii kotiseutumuseo.
Kaupungin ulkopuolella Sylva-joen rannalla sijaitsee ainutlaatuinen luonnonmuistomerkki – Kungurin jääluola, jonka yhteispituus on 5,6 kilometriä. Luolassa on 58 salia ja noin 60 järveä sekä erilaisia jäämuodostelmia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kungur Wikimedia Commonsissa
Kungurin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Kungur Permin aluepiirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Pääkaupunki: Perm

Aleksandrovsk |
Berezniki |
Gornozavodsk |
Gremjatšinsk |
Gubaha |
Dobrjanka |
Kizel |
Krasnokamsk |
Krasnovišersk |
Kudymkar |
Kungur |
Lysva |
Nytva |
Ohansk |
Osa |
Otšor |
Solikamsk |
Tšaikovski |
Tšerdyn |
Tšormoz |
Tšernuška |
Tšusovoi |
Usolje |
Vereštšagino
Aleksandrovsk • Barda • Berezniki • Berjozovka • Bolšaja Sosnova • Dobrjanka • Gainy • Gornozavodsk • Gremjatšinsk • Gubaha • Iljinski • Jelovo • Jurla • Jusva • Karagai • Kišert • Kizel • Kosa • Kotšovo • Krasnokamsk • Krasnovišersk • Kudymkar • Kudymkar • Kujeda • Kungur • Kungur • Lysva • Nytva • Ohansk • Oktjabrski • Orda • Osa • Otšor • Perm • Perm • Siva • Solikamsk • Solikamsk • Suksun • Tšaikovski • Tšastyje • Tšerdyn • Tšernuška • Tšusovoi • Uinskoje • Usolje • Vereštšagino • Zvjozdnyi
Permin aluepiiri
Kulttuuritalo Valve

Kulttuuritalo Valve
Kulttuuritalo Valve, entinen Nuoriso- ja kulttuurikeskus NUKU, on yksi Oulun seitsemästä kulttuurilaitoksesta, joiden toiminta-ajatuksena on tuottaa kulttuuripalveluja yhteistyössä taiteilijoiden, taide- ja kulttuurijärjestöjen sekä yhdistysten kanssa. Vuosittain Oulussa järjestettävät festivaalit ovat näkyvin osa kulttuuritalo Valveen toimintaa.
Kulttuuritalo Valveen tiloista löytyvät Oulun kaupungin kulttuuriasiainkeskuksen lisäksi Nukketeatteri Akseli Klonk, Oulun Elokuvakeskus, Pohjoinen valokuvakeskus, JoJo – Oulun Tanssin Keskus, Oulun musiikkivideofestivaalit, Kulttuurilehti Kaltio, Oulun sarjakuvakeskus, Soiva Siili -orkesteri ja Galleria 5. Lisäksi useat kulttuurialan toimijat järjestävät Valveella säännöllisesti tapahtumia ja kursseja.
Keskuksen tiloista vuokrattavissa ovat Valvesali, neuvotteluhuone, näyttelytilat, kolme tanssisalia, videopaja sekä käsityöpaja Konstila.
Kulttuuritalo Valveella toimii oma lastenkulttuurin tuotanto, joka on osana valtakunnallista Taikalamppu-verkostoa. Valveen lastenkulttuurissa toimii mm. Valveen elokuvakoulu ja Valveen sanataidekoulu, jotka järjestävät runsaasti koulutusta ja kursseja vauvaikäisistä aikuisiin. Yhteistyössä Oulun taidemuseon kanssa järjestetään vauvojen värikylpyä.
Kulttuuritalo Valve toimii Oulun Pokkisen kaupunginosassa lähellä kaupungintaloa korttelissa 118, osoitteessa Hallituskatu 7.
Entinen Nuoriso- ja kulttuurikeskus NUKU on toiminut nimellä Kulttuuritalo Valve vuoden 2008 alusta, jolloin nuorisokeskus sai uudet tilat Byströmin talosta.
Rakennus

Kulttuuritalo Valven vanha osa, joka sijoittuu Tori- ja Ojakatujen varteen, on rakennettu kahdessa osassa vuoden 1882 suurpalon jälkeen. Ensimmäinen ja toinen kerros on rakennettu vuosina 1883–1884 lääninarkkitehti John Lybeckin suunnitelmien mukaisesti uusrenessanssityyliin. Talonomistajan, kauppias Granbergin, jouduttua konkurssiin Oulun kaupunki osti rakennuksen ja arkkitehtitoimisto Grahn, Hedman & Wasastjerna suunnitelmien mukaan talo laajennettiin nykyiseen kokoonsa ja siitä tehtiin Oulun kaupungintalo. Muutostyöt tehtiin vuosina 1893–1894. Tuolloin rakennettu kolmas kerros on rakennustyyliltään lähinnä uusgotiikkaa.
Kaupungin virastojen lisäksi taloon sijoittui tuolloin myös poliisilaitos sekä kauppa- ja teollisuuskoulu. Kaupungin virastot muuttivat myöhemmin viereiseen Seurahuoneen kiinteistöön eli nykyiseen kaupungintaloon ja niiden tilalle tuli muita toimintoja. Poliisilaitos sai talon kokonaan hallintaansa 1950–luvulla, jolloin sen viereen rakennettiin myös poliisivankila.
1989 alkaneissa peruskorjaustöissä sai alkunsa nykyinen kulttuurikeskus. Vanhan osan korjauksissa pyrittiin säilyttämään mahdollisimman paljon vanhoja rakennusosia ja pintamateriaaleja. Vuonna 1953 rakennettu poliisivankila sen sijaan purettiin ja sen paikalle rakennettiin kulttuurikeskuksen uudisrakennus. Uudisrakennuksen ja vanhan osan väliin jäävä lasikatteinen sisäpiha yhdistää rakennukset toisiinsa. Arkkitehtitoimisto Laation suunnittelemat korjaustyöt saatiin valmiiksi 1990 ja uudisrakennus 1992. Oulun kaupungille myönnettiin Oulun läänin rakennussuojelupalkinto, Viisikanta–palkinto, onnistuneesta käyttötarkoituksen muutoksesta vuonna 1991.
Valveella järjestettäviä tapahtumia

Oulun kansainvälinen lasten- ja nuortenelokuvien festivaali
Oulun sarjakuvafestivaali ja Arctic Comics Seminar
Lasten ja nuorten teatteripäivät
Lumotut sanat sanataidefestivaali
Oulun musiikkivideofestivaalit
Tanssia tyrkyllä -tanssitapahtuma
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kulttuuritalo Valve Wikimedia Commonsissa
Kulttuuritalo Valve
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kulttuuritalo Valve (Q18168756)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kulttuurikeskus
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Oulu
sijainti: Pokkinen
katuosoite: Hallituskatu 7
koordinaatit: 65°00′51″N 25°28′14″E﻿ / ﻿65.0142°N 25.4706°E﻿ / 65.0142; 25.4706

Valveen uuden ilmeen mukainen kyltti
Kumeeni

| Kumeeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Isopropyylibentseeni
CAS-numero:  98-82-8
PubChem CID:  7406
SMILES:  CC(C)C1=CC=CC=C1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C9H12
Moolimassa:  120,186 g/mol
Sulamispiste:  -96 °C
Kiehumispiste:  152,4 °C
Tiheys:  0,862 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,05 g/l (20 °C)
Kumeeni eli isopropyylibentseeni (C9H12) on aromaattinen hiilivety. Yhdisteen tärkein käyttökohde on fenolin ja asetonin valmistus, mutta sitä voidaan käyttää myös eräiden muiden yhdisteiden synteeseissä ja liuottimena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa kumeeni on väritön pistäväntuoksuinen neste. Yhdiste ei liukene veteen, mutta orgaaniset liuottimet kuten bentseeni, tetrakloorimetaani, dietyylieetteri ja etanoli liuottavat sitä. Kumeeni muodostaa suhteellisen helposti orgaanisia peroksideja.
Valmistus ja käyttö

Kumeenia valmistetaan alkyloimalla bentseeniä propeenilla ja reaktio voidaan suorittaa joko kaasu- tai nestefaasissa. Reaktio on tyypiltään Friedel–Crafts-alkylointi ja sitä katalysoivat happamat katalyytit. Vuoteen 1999 asti prosessissa käytettiin katalyyttinä pääasiassa joko fosforihappoa tai alumiinikloridikomplekseja, mutta tämän jälkeen lähes kaikki kumeenia tuottavat laitokset ovat siirtyneet käyttämään zeoliittikatalyyttejä. Ensimmäiset zeoliittikatalyytit tulivat käyttöön vuonna 1996. Kumeenin valmistuksen sivutuotteina voi muodostua di-isopropyylibentseenin isomeerejä ja muita polyisopropyylibentseenejä, jotka voidaan muuttaa kumeeniksi reaktiolla bentseenin kanssa. Tyypillisesti kumeenin saanto on noin 97–98 %.
Tärkein kumeenin käyttökohde, johon menee suurin osa tuotetusta kumeenista, on fenolin ja asetonin valmistus. Kumeeni hapetetaan hapen avulla kumeenihydroperoksidiksi, joka hajotetaan happokatalyytin avulla asetoniksi ja fenoliksi. Pelkistämällä vedyllä yhdisteestä saadaan liuottimena käytettävää isopropyylisykloheksaania. Kumeenista voidaan valmistaa myös metyylistyreeniä ja di-isopropyylibentseenejä. Kumeeni liuottaa hyvin rasvoja ja hartseja ja sitä voidaan käyttää niiden liuottamiseen bentseenin sijasta. Kumeenia käytetään myös ohentimena maaleissa ja lakoissa ja lisäaineena lentopetrolin joukossa. Aikaisemmin sitä on lisätty myös autojen polttoaineisiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kumeenin kansainvälinen kemikaalikortti
OVA-ohje: Kumeeni (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Human Metabolome Database (HMDB): Isopropylbenzene (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Isopropylbenzene (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Cumene (englanniksi)
ChemBlink: Cumene (englanniksi)
National Toxicology Program, Department of Health and Human Services, Report on Carcinogens, Thirteenth Edition: Cumene (pdf) (englanniksi)
Lähdemuunnos

Lähdemuunnoksella tarkoitetaan sähkötekniikassa jännitelähteen ja impedanssin sarjaankytkennän muuntamista virtageneraattori  ja impedanssin rinnankytkennäksi tai päinvastoin.
Jännitelähde-virtalähdemuunnos
Lähdemuunnoksessa impedanssin suuruus säilyy samana, ja uuden lähteen arvo ratkaistaan Ohmin lain avulla. Molemmat laatikon sisällä olevat piirit käyttäytyvät ulkoisesti samalla tavalla, mikäli  E=JZ.
Lähdemuunnos on hyödyllinen esimerkiksi piirin yksinkertaistamisessa laskutoimituksia varten. Lähdemuunnosta on käytettävä myös, mikäli silmukkamenetelmää halutaan käyttää piiriin, jossa on virtageneraattoreita.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Virtapiirit ja verkot.  Helsinki:  Otatieto, 2001 (1976).  ISBN 951-672-082-X
Kun savukkeet on loppuneet

| Kun savukkeet on loppuneet Kaija Koo |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1985–1986
 Julkaistu: 1986 / 1993 (CD-versio)
 Formaatti: LP, CD, C-kasetti
 Tuottaja(t): Risto Asikainen
 Tyylilaji: iskelmä, pop
 Kesto: 38.00
 Levy-yhtiö: Fazer Finnlevy
Listasijoitukset
  Suomi: Ei listasijoitusta.
Kaija Koon muut julkaisut
|   | Kun savukkeet on loppuneet 1986 | Tuulten viemää 1993 |
Kun savukkeet on loppuneet on Kaija Koon esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 1986. Albumin kappaleet ovat kokonaan Risto Asikaisen käsialaa.
Kappaleet > A-puoli

Kun savukkeet on loppuneet – 3.51
Yösilmät – 3.40
Kevään ensilunta – 3.36
Kaikki vanhat filmit – 3.05
D.J. Alice – 4.20
Kappaleet > B-puoli

Pelkään sua, pelkäät mua – 3.43
Jotakin tärkeää – 3.41
Kerro että kaipaat – 4.23
Eksyneet – 3.20
Suuri sydän – 3.21
Kungfutsen temppeli

| Kungfutsen temppeli |
| --- | --- |

Maailmanperintökohde
Sijainti:  Qufu, Shandong, Kiina  35°35′48″N, 116°59′03″E
Kriteerit:  i, iv, vi
Tunnusnumero:  704
Valintahistoria
Valintavuosi:  1994
 Kungfutsen temppeli
Kungfutsen temppeli (yksink.: 孔庙; perint.: 孔廟; pinyin: Kǒng Miào) on kiinalaisen filosofin, Kungfutsen (551–479 eaa.), kunniaksi rakennettu temppeli Qufun kaupungissa Shandongin maakunnassa Kiinassa. Temppelin ydin on Suurten saavutusten sali, jossa keisarit toimittivat uhrimenoja. Salin takana on 189 kivitaulua, joihin on kaiverrettu Kungfutsen 13 kirjoitusta, yhteensä noin 630 000 kirjoitusmerkkiä. Unesco lisäsi temppelin maailmanperintöluetteloon vuonna 1994.
Temppelin suunnitelmapiirros
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kungfutsen temppeli Wikimedia Commonsissa
Unescon maailmanperintökohteet Kiinassa
Chengden kesäpalatsi ja ympärillä olevat temppelit
Chengjiangin fossiilialue
Dazun kalliokaiverrukset
Dengfengin historialliset monumentit "Taivaan ja maan keskellä"
Emeivuori ja Leshanin jättiläisbuddha
Ensimmäisen Qin-keisarin mausoleumi
Etelä-Kiinan karstialueet
Fanjingvuori
Fujianin tulout
Goguryeo-kuningaskunnan pääkaupungit ja hautakummut
Hangzhoun Xihujärven kulttuurimaisema
Honghen hanien riisipenkereiden kulttuurimaisema
Huanglongin maisema-alue
Huangshanvuoristo
Hubein Shennongjia
Jiuzhaigoun maisema-alue
Kaipingin diaolout ja kylät
Keisarinkanava
Kesäpalatsi, keisarillinen puutarha Pekingissä
Kiinan danxia
Kiinan muuri (Badaling, Shanhai-sola ja Jiayu-sola)
Kulangsu: historiallinen kansainvälinen siirtokunta
Kungfutsen temppeli ja hautausmaa sekä Kongin sukukartano Qufussa
Lijiangin vanhakaupunki
Longmenin luolat
Lushanin kansallispuisto
Macaon historiallinen keskusta
Ming- ja Qing-dynastioiden keisarilliset haudat
Ming- ja Qing-dynastioiden keisarilliset palatsit Pekingissä ja Shenyangissa (Kielletty kaupunki ja Mukdenin palatsi)
Mogao-luolat
Muinaiset kylät Etelä-Anhuissa - Xidi ja Hongcun
Pingyaon vanhakaupunki
Potala-palatsin historiallinen kokonaisuus Lhasassa
Qingchengvuori ja Dujiangyanin kastelujärjestelmä
Qinghain Hoh Xil
Sanqingshanin kansallispuisto
Sichuanin isopandan rauhoitusalueet
Silkkitie: Chang’anin–Tianshanin käytävän reittiverkosto (jaettu Kazakstanin ja Kirgisian kanssa)
Suzhoun klassiset puutarhat
Taivaan temppeli, keisarillinen uhrialttari Pekingissä
Taivuori
Tienšan Sinkiangissa
Tusi-kohteet
Wudangvuorten muinainen rakennusryhmä
Wulingyuanin maisema-alue
Wutaivuori
Wuyivuoristo
Xanadun rauniot
Yinxu
Yungangin luolat
Yunnanin kolmen rinnakkaisen joen suojelualueet
Zhoukoudianin pekinginihmisen löytöpaikka
Zuojiang Huashanin kalliomaalausten kulttuurimaisema
Michael Hutchinson

| Michael Hutchinson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. maaliskuuta 1990 (ikä 34) Barrie, Ontario
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  oikea
Pituus:  190 cm
Paino:  92 kg
Seura
Seura:  SaiPa
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  34
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2010–
Aik. seurat:  Providence Bruins (AHL)  Boston Bruins (NHL)   Winnipeg Jets (NHL)   St. John’s IceCaps (AHL)   Manitoba Moose (AHL)   Florida Panthers (NHL)   Springfield Thunderbirds (AHL)   Toronto Maple Leafs (NHL)   Toronto Marlies (AHL)   Colorado Avalanche (NHL)   Henderson Silver Knights (AHL)   Columbus Blue Jackets (NHL)   Detroit Red Wings (NHL)   Grand Rapids Griffins (AHL)
NHL-varaus:  77. varaus, 2008 Boston Bruins
Michael Hutchinson (s. 2. maaliskuuta 1990 Barrie, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa SM-liigajoukkue SaiPassa. Hän on pelannut 154 NHL-ottelua.
Aiheesta muualla

Michael Hutchinson Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Michael Hutchinson (ice hockey)
Käännös suomeksi
Kun onni pettää

| Kun onni pettää |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Konrad Tallroth
Käsikirjoittaja:  Konrad Tallroth
Tuottaja:  David Fernander   Rasmus Hallseth
Säveltäjä:  säestettiin joissakin elokuvateattereissa Oskar Merikannon, Selim Palmgrenin, Jean Sibeliuksen ja Erkki Melartinin teoksilla
Kuvaaja:  Frans Engström   Rasmus Hallseth
Pääosat:  Axel Precht   Sigrid Precht   Konrad Tallroth
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Nordiska Biograf Kompaniet Fernander & Hallseth
Ensi-ilta:  23. marraskuuta 1913
Kesto:  70 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  ei tiedossa
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kun onni pettää oli vuonna 1913 kuvattu suomalainen näytelmäelokuva jonka ohjasi oman käsikirjoituksensa pohjalta Konrad Tallroth. Elokuvassa oli neljä näytöstä ja yhteensä 64 kuvaelmaa (otosta).
Elokuvan ensi-ilta oli 23. marraskuuta 1913 Helsingin Scala-teatterissa ja se sai yleisesti ottaen myönteisen vastaanoton.
Elokuvan kuvamateriaali on tuhoutunut, ja sitä pidetäänkin kadonneena elokuvana.
Juoni

Elokuva oli tyyliltään melodraama: päähenkilö insinööri Kaj Rittner tekee merkittävän keksinnön ja aluksi kaikki näyttää menevän hyvin mutta sitten hän nai kevytkenkäisen Doris Harrysonin, menettää näkönsä tehdasonnettomuudessa ja lopulta menettää myös tyttärensä tehden lopuksi itsemurhan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Axel Precht  | … |  Tilanomistaja Rittner   |
|  Sigrid Precht  | … |  Rouva Rittner   |
|  Konrad Tallroth  | … |  Insinööri Kaj Rittner   |
|  Edvin Ingberg  | … |  Paul   |
|  Annie Pitkänen-Sundman  | … |  Leonore, Rittnerien kasvatustytär   |
|  Alma Berglund  | … |  Leskirouva Harryson   |
|  Dagny Krause  | … |  Doris Harryson   |
|  Eja von Heyter  | … |  Anna   |
|  Oscar Tengström  | … |  Luutnantti Norén   |
Kummeli

Perinteinen valkoiseksi maalattu kivikummeli.
Kummeli on rannalle rakennettu, päivämerenkulkuun tarkoitettu kiinteä valaisematon merenkulun turvalaite, joka toimii karkean paikannuksen apuvälineenä. Rakenteeltaan se on esimerkiksi valkeaksi maalattu kivilatomus tai puu-, betoni- tai teräsrakenne.
Kummelit on merkitty merikarttaan, ja niiden tarkoituksena on helpottaa veneen paikanmääritystä ja maastonkohtien tunnistamista saaristoväylillä veneiltäessä. Kummeleita käytetään myös suuntamerkkeinä isoja selkiä ylitettäessä, koska kokonsa ja taustasta poikkeavan valkoisen värinsä vuoksi ne on helppo havaita jo kaukaa.
Kummeli ei kuitenkaan ole Kansainvälisen majakkaliiton (IALA:n) viitoitusjärjestelmän mukainen merkki, joten se ei osoita väylän eikä vaarapaikkojen tarkkaa sijaintia, vaan on tarkoitettu vain karkeaan paikan ja kulkusuunnan määrittämiseen, ja siten auttamaan veneilijää pysymään oikealla reitillä.
Nykyään merimerkkityypin nimeksi vakiintuneella termillä kummeli tarkoitettiin aiemmin myös kivestä rakennettua hautarauniota.
Kummelien käyttö Suomessa

Suomessa kummeleita käytetään veneväylillä täydentämään muuten viittojen tai linjamerkkien avulla tehtyä väylämerkintää. Ne näkyvät kauas, jäät eivät siirtele tai riko niitä, ja niiden avulla helpottuu myös viittojen paikantaminen. Kummelilla voidaan osoittaa mm. väylän yleissuunta, eli sitä käytetään keulamerkkinä kohtiajoon. Kummelilla voidaan osoittaa saaren kärki tai kari, jonka vierestä väylä kulkee, taikka toisen väylän erkanemiskohta.
Perinteinen kummelityyppi on valkoiseksi maalattu kivikasa tai siirtolohkare. Kummeli voi olla lähellä vedenrajaa siten, että se on nähtävissä vain tietyistä suunnista, tai se voi olla saaren korkeimmalla kohdalla, jolloin se näkyy kaikkiin ilmansuuntiin. Kummeli voi olla myös pelkkä valkoiseksi maalattu kallion pinta. Kivikummeleita ei ole varustettu valoheijastimin.
Kummeleita on rakennettu myös betonisista kaivonrenkaista sekä heijastavapintaisista valkeista muovilevyistä. Merikartalle kummeliksi on voitu merkitä myös jo käytöstä poistettujen turvalaitteiden rakenteita, kuten entisten loistojen valkoiseksi maalattuja betoniperustuksia.
Kummeli voi olla fasadivalaistu, eli varustettu sen ulkopintaa valaisevalla valolla, jolla helpotetaan sen havaitsemista yöllä.
Kummelien käyttö Suomessa > Levykummeli

Levykummeli on yläosaltaan heijastava, usein kirjaintunnuksella varustettu ristikkomaston tai muun tukirakenteen varaan rakennettu valkoinen taulurakenne. Taulussa käytetään kahta eri materiaalia, valkoista levyä ja heijastinmateriaalia. Valkoinen pinta näkyy päivällä paremmin kuin heijastin, joka päivänvalossa näyttää harmaalta. Levykummeli on tarkoitettu ensisijaisesti päiväkäyttöä varten, mutta se on heijastinpintansa ansiosta helposti löydettävissä valonheittimen tai käsivalaisimen avulla myös yöllä.
Jos levykummelissa on kirjaintunnus, se on merkitty myös merikarttaan kummelin karttasymbolin yhteyteen. Sen avulla kummeli on helppo tunnistaa kartalta. Kummelissa tunnuskirjain on pääsääntöisesti musta, mutta lateraaliviitoitetun väylän varrella se voi olla myös punainen tai vihreä.
Levykummeleita Suomeen on rakennettu 1980-luvun puolivälistä lähtien, jolloin silloinen merenkulkuhallitus julkaisi tiedotuslehdessään nro 15/84 nyttemmin jo uudistetut ohjeet Levyrakenteisten kummeleiden rakentaminen veneväylille.
Vesiväylien merkitsemisestä nykyisin vastaava Liikennevirasto on toisinaan korvannut perinteisiä kivikummeleita levykummeleilla. Perusteluna on käytetty levykummelien huokeampia rakentamis- ja ylläpitokustannuksia, sillä kivikummelit pitää maalata määräajoin, jotta ne pysyvät näkyvillä. Kivikummelien purkaminen on herättänyt keskustelua niiden kulttuurihistoriallisesta arvosta.
Kohtiajoon tarkoitettu kummeli näkyy kauas eri ilmansuuntiin.
Käytöstä poistetun loiston betoniperustus toimii nykyisin kummelina.
Harvemmin käytetty kummelityyppi, eli nk. tynnyripooki.
Fasadivalaistu kivikummeli Haukiputaan Kiviniemen kalasataman suulla.
Maalattu siirtolohkare kummelina.
Valkeista muovilevyistä rakennettu kummeli.
Tunnuskirjaimella varustettu levykummeli.
Vanha kivikummeli ja punaisella tunnuskirjaimella varustettu levykummeli Kökarissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kummeli Wikimedia Commonsissa
Betonisista kaivonrenkaista rakennettu kummeli.
Levykummeli. Heijastinmateriaali näkyy päivänvalossa harmaana.
Kulit

Kuleja korien kanssa vanhassa valokuvassa Kalkutassa 1800-luvulla.
Kulit olivat aasialaisia, yleensä Etelä-Kiinasta tai Intiasta kotoisin olevia ruumiillisen työn tekijöitä 1800-luvulla ja 1900-luvun alkupuolella. Ilmausta kuli käytetään nykyisin toisinaan rasistisena solvauksena aasialaistaustaisista henkilöistä.
Orjakaupan jatke

Kulikauppa laajeni 1840–1850-luvuilla. Köyhiä aasialaisia houkuteltiin kuleiksi katteettomilla lupauksilla, osa kidnapattiin, jotkut joutuivat vangeiksi heimoväkivaltaisuuksissa ja jotkut myivät itsensä velkojen takia. Vuosina 1847–1874 Kuubaan kuljetettiin 143 000 kulia täyteen ahdetuilla amerikkalaisilla laivoilla, joilla heitä kohdeltiin julmasti, tautitilanne oli heikko ja kuolleisuus korkea.
Monet aikalaiset ja nykytutkijat ovat kiinnittäneet huomiota yhtäläisyyksiin kulikaupan ja transatlanttisen orjakaupan välillä. Kuleja myytiin kuin työjuhtia, ja olosuhteet plantaaseilla ja kaivoksilla olivat epäinhimilliset. Heidät ostettiin usein viideksi tai kahdeksaksi vuodeksi, mutta monet eivät eläneet niin pitkään. Perun Chinchasaarille (”Helvetin saaret”) vuonna 1861 guanon louhintaan viedyistä 4 000 kulista yksikään ei selvinnyt hengissä.
Kulit kapinoivat usein lähtömaidensa satamissa, laivoilla ja uusiin maihin perille saavuttuaan. Heitä asutettiin yhteen afrikkalaistaustaisten työläisten ja orjien kanssa, ja koska he eivät voineet palata kotimaihinsa tai tuoda vaimojaan luokseen, monet heistä avioituivat afroamerikkalaisten naisten kanssa. Tästä saivat alkunsa eräät nykyiset afroaasialaiset ja aasialais-latinalaisamerikkalaiset väestöt.
Osa kuleista kuitenkin vapautui, kun heidän sopimuksensa päättyi. Heille myös maksettiin palkkaa, toisin kuin orjille, joskin paljon pienempää kuin tavallisille työläisille. Kiinan hallitus pyrki jossain määrin suojaamaan väestöään kulikaupalta, ja lopulta kauppa kiellettiin vuonna 1874.
Pohjois-Amerikka

Kiinalaisten maahanmuutto Yhdysvaltoihin ja Kanadaan perustui lähes täysin vapaaehtoisuuteen, mutta heidän työolosuhteensa olivat ankarat. Heitä käytettiin rautateiden rakentajina, mutta rakennustöiden valmistuttua heihin alettiin suhtautua kielteisemmin. Kalifornian Anti-Coolie Act vuodelta 1862 ja liittovaltion Chinese Exclusion Act (1882) laadittiin rajoittamaan kiinalaisten maahanmuuttoa.
Karibian alue

Vuosien 1838–1917 välillä Intiasta kuljetettiin noin puoli miljoonaa ihmistä Brittiläiseen Guayanaan, Trinidadiin, Guadeloupeen, Jamaikalle ja Surinameen. Ennen Kuuban vuoden 1959 vallankumousta Havannassa oli Latinalaisen Amerikan suurin chinatown.
Etelä-Afrikka

Kiinalaista työvoimaa värvättiin Etelä-Afrikan kaivoksille vuosina 1902–1910, koska heille voitiin maksaa pienempää palkkaa kuin afrikkalaisille ja valkoisille kaivosmiehille.