Marlon Brando
Elokuvaura

Brandon ensimmäinen elokuva oli Miehet (1950). Siinä hän näytteli vammautunutta sotaveteraania. Hän tavoitteli todenmukaisuutta ja valmistautui rooliin viettämällä aikaa veteraanisairaalassa ja liikkumalla pyörätuolilla.
Julius Caesarissa (1953) Brando osoitti pystyvänsä näyttelemään myös klassiseen selväsanaiseen tyyliin. Brando sai 1950-luvun alussa neljä peräkkäistä parhaan miespääosan Oscar-ehdokkuutta: Viettelyksen vaunu (1951), Viva Zapata (1952), Julius Caesar (1953) ja Alaston satama (1954), jonka Terry Malloyn roolista hän lopulta voitti Oscarin. Brandon mainetta kapinallisena vahvisti pääosa moottoripyöräjengiläisistä kertovassa elokuvassa Hurjapäät (1954).
Brando jatkoi uraansa rooleilla, joiden valinnalla hän pyrki monipuolistamaan kuvaansa. Enkeleitä Broadwaylla -elokuvassa hän lauloi ja tanssi, Sayonarassa hän oli etelävaltiolainen ilmavoimien lentäjä, Nuoret leijonat -elokuvassa saksalainen upseeri, Kapina laivalla -elokuvassa englantilainen keikaroija, Armottomissa sheriffi, ja Heijastuksia kultaisessa silmässä -elokuvassa homoseksuaali.
Vuonna 1961 Brando tuotti, ohjasi ja näytteli elokuvassa Vihan riivaama. Hänen uransa oli alamaissa 1960-luvun lopulla, ja hän näytteli tuolloin monessa huonosti menestyneessä vaikkakin kalliissa elokuvassa. Omaelämäkerrassaan Songs My Mother Taught Me (1994) hän kuitenkin kirjoittaa tehneensä mielestään parhaan roolisuorituksensa englantilaisena agenttina Karibialla vuoden 1969 elokuvassa Queimada.
Brando nousi takaisin huipulle mafiaelokuvan Kummisetä (1972) nimiosasta Vito Corleonena. Brando oli ollut elokuvan pohjana olleen  romaanin kirjoittajan Mario Puzon suosikki elokuvan nimirooliin, ja myös ohjaaja Francis Ford Coppola halusi Brandon Don Corleoneksi. Koska Brando tiedettiin vaikeaksi henkilöksi, elokuvan tuottajat suostuivat hänen palkkaamisensa vain sillä ehdolla, että Brando suostuisi rooliin melkein ilmaiseksi ja antaisi rahalliset takuut siitä, ettei lähtisi kesken kaiken pois. Brandon täytyi myös vakuuttaa tuottajat koe-esiintymisessä. Siinä Brando onnistui muuntautumaan itseään 20 vuotta vanhemmaksi amerikanitalialaiseksi mafiapäälliköksi ja sai roolin. Brando toi Kummisedän kuvauksiin oman tapansa näytellä: hän ei opetellut vuorosanojaan kunnolla, vaan vilkuili kaikkialle sijoitettuja lunttilappuja saadakseen replikointinsa vaikuttavan luonnollisella tavalla sanoja haeskelevalta. Hän myös improvisoi paljon. Brando kutsui elokuvan kuvauksia uransa yhdeksi parhaista kokemuksista.
Brando sai Vito Corleonen roolistaan toisen Oscar-palkintonsa. Hän ei kuitenkaan vastaanottanut palkintoa Oscar-gaalassa, vaan lähetti intiaaniaktivisti Sacheen Littlefeatherin lavalle puolestaan. Littlefeather kertoi buuausten saattelemana siitä, kuinka Hollywood kuvasi hänen kansaansa.
Brando sai Oscar-ehdokkuuden seuraavanakin vuonna Viimeinen tango Pariisissa -elokuvan pääosasta. Rahapulasta kärsinyt Brando ansaitsi uskaliaan eroottisesta elokuvasta neljä miljoonaa dollaria. Sitä seurasi sarja yhtä rahakkaita rooleja. Brandon viimeiset elokuvat 1970-luvulla ovat Missouri, Teräsmies ja Ilmestyskirja. Nyt. Brando palasi 1970-luvulla myös televisioon, ja hän sai ainoan Emmy-palkintonsa uusnatsin roolistaan sarjassa Roots: The Next Generations (1979).
Brando oli lihonut 1970-luvulla huomattavasti, mikä rajoitti hänen roolivalintojaan. Vaikka hän ilmoittikin vuonna 1980 lopettavansa näyttelemisen, hän palasi vuonna 1989 ja esiintyi sen jälkeen vielä monessa sivuosassa. Elokuvasta Valkoinen kuiva kausi (1989) hän sai parhaan miessivuosan Oscar-ehdokkuuden.
Brandon viimeiseksi elokuvaksi jäi vuonna 2001 valmistunut Valtikka. Elokuvan kuvausten aikana Brando kieltäytyi näyttelemisestä ohjaaja Frank Ozin ollessa läsnä, minkä vuoksi Ozin ohjaustyö tapahtui etäyhteydellä Robert De Niron ja apulaisohjaajan avustamana. Samana vuonna Brando esiintyi myös Michael Jacksonin musiikkivideolla "You Rock My World".
Aivan uransa lopussa Brando ääninäytteli Vito Corleonen Kummisetä-tietokone- ja videopeleihin. Ohjaaja Bryan Singerin mukaan Superman Returns -elokuvassa (2006) käytettiin Brandon filmistä Teräsmies ylijäänyttä materiaalia. Myös Richard Donnerin viimeistelemässä Teräsmies II -elokuvan uudessa versiossa (2006) käytettiin lähes kolmekymmentä vuotta vanhoja, ennen näkemättömiä kohtauksia, joita ei ollut mukana Richard Lesterin ohjaamassa teatteriversiossa Teräsmies II (1980). Näin ollen Brandon filmografiaan tuli kaksi elokuvaa lisää hänen kuolemansa jälkeen.