stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Silisidi

Silisidi on piin ja jonkin piitä elektropositiivisemman alkuaineen muodostama yhdiste. Silisidien rakenne ja ominaisuudet vaihtelevat runsaasti.
Alkalimetallien ja maa-alkalimetallien silisidit ovat ominaisuuksiltaan ioniyhdisteiden kaltaisia. Pii on näissä negatiivisesti varautuneina anioneina, joiden rakenne voi olla esimerkiksi Si4-, Si26-, Si44- tai Si46-. Yhteistä ionirakenteisille silisideille on, että ne ovat sähköneristeitä ja reagoivat veden tai happojen kanssa hajoten silaaniksi.
Eräät metallit, esimerkiksi vismutti, muodostavat molekyylirakenteisia silisidejä. Useat siirtymämetallit muodostavat silisidejä, jotka ovat kovia ja stabiileja korkeissakin lämpötiloissa. Ne johtavat sähköä tai ovat puolijohteita. Toisinaan näiden siirtymämetallisilisidien katsotaan olevan metalliseoksia.
Silisidejä valmistetaan kuumentamalla piitä ja metallia tai pelkistämällä piidioksidin ja metallioksidin seosta hiilellä tai alumiinilla. Siirtymämetallisilisideillä on käyttöä rakennemateriaaleina ja elektroniikkateollisuudessa.
Petteri Silenius

Petteri Silenius opettamassa aikidoa Turussa.
Petteri Silenius (s. 18. toukokuuta 1964 Hollola) on suomalainen ammattimainen budo-opettaja. Petteri Silenius on aloittanut aikidon harjoittelun Turussa Budokwain aikidojaoksessa peruskurssilla 1978. Turku Aikikaita Silenius perusti muiden mukana 1990-luvun alussa, kun Budokwain aikidojaos irtautui emoseurastaan omaksi aikidoseurakseen.
Vuonna 2008 Silenius myi Littoisten Shoryukan dojon ystävälleen Kari Tammiselle ja muutti Kreikkaan. Silenius muutti takaisin Suomeen syksyllä 2011. Hän jatkaa edelleen opettamista Shaolin-dojolla Turku Aikikaissa, Kemiössä sekä Raision Ryhdin aikidojaoksessa viikoittain. Hän käy opettamassa viikonloppuseminaareilla muilla paikkakunnilla sekä vierailee Ateenassa ja Thessalonikissa, jossa hänellä on oppilaita. Hänen vyöarvonsa Aikikai-aikidossa on 7. dan. Aikikai Hombu-dojo myönsi Sileniukselle 1.4.2013 shihan-arvon. Petteri Sileniuksella on Tenshin shōden Katori shintō-ryūssa opettaja-arvo, kyoshi menkyo, opettajansa Tetsutaka Sugawaran omassa linjassa (Sugawara Sogo Budo Kenkyosho).
Silenius on kirjoittanut kirjan Aikido - Harmonisen voiman tie, WSOY (1999, 2. painos 2005).
Shoryukan dojo

Shoryukan dojo on Petteri Sileniuksen Littoisiin vuonna 23. marraskuuta 2002 avaama aikido-dojo. Avajaisissa harjoituksen veti Igarashi-sensei 7.dan shihan. Shoryukan dojon rakentaminen aloitettiin kesällä 2001. Dojo rakennettiin talousrakennukseen, jossa oli aiemmin ollut kanala ja sittemmin autokorjaamo. Shoryukan dojo lopetti toimintansa 2008 maaliskuussa, jolloin Silenius muutti Kreikkaan. Uutena omistajana aloitti Kari Tamminen ja dojon nimeksi tuli Hokuto-dojo.
Vanadiinitrioksidi

| Vanadiinitrioksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1314-34-7
PubChem CID:  518710 ja 4349445
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  V2O3
Moolimassa:  149,88 g/mol
Ulkomuoto:  Mustaa kiiltävää jauhetta
Sulamispiste:  1 970 °C
Tiheys:  4,87 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Vanadiinitrioksidi eli vanadiini(III)oksidi (V2O3) on vanadiinin oksidi. Sitä käytetään pääasiassa katalyyttinä. Luonnossa vanadiinitrioksidi esiintyy karelianiittimineraalina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa vanadiinitrioksidi on mustaa jauhemaista ainetta. Se ei liukene veteen, mutta liukenee happoihin, jolloin muodostuu vihreä liuos. Väri aiheutuu heksa-akvavanadiini(III)kompleksi-ionista ([V(H2O)6]3+). Kyseiset vanadiini(II)liuokset ovat hyvin vahvasti pelkistäviä.
Vanadiinitrioksidin rakenne muistuttaa korundin kiderakennetta. Kiderakenne muuttuu 160 K (–113 °C) lämpötilassa ja yhdisteen sähkönjohtokyky muuttuu metallimaisesta eristeeksi.
Valmistus ja käyttö

Vanadiinitrioksidia voidaan valmistaa pelkistämällä divanadiinipentoksidia vedyllä tai hiilimonoksidilla tai kuumentamalla vanadiinia divanadiinipentoksidin kanssa.
Vanadiinitrioksidia voidaan käyttää katalyyttinä valmistettaessa eteenistä etanolia tai syklohekseenin dehydrauksessa. Yhdisteellä on käyttöä myös metallurgiassa.
Vanha-Potopia

Potopian kylät vuoden 1885 kartalla.
Vanha-Potopia (ven. Ста́рое По́ддубье, Staroje Poddubje) on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Possatan kunnassa. Se sijaitsee 23 kilometriä Hatsinasta etelään ja seitsemän kilometriä Possatasta pohjoiseen. Kylän ohi kulkee Pietarin ja Pihkovan välinen M20-valtatie. Asukkaita on 35 henkeä (vuonna 2010).
Potopian kylä mainitaan 1600-luvun kartoissa. Sen asukkaat olivat venäläisiä maaorjia.
Nykyään Vanha-Potopia koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Lähistöllä on suuria puutarhapalsta-alueita.
Valtioateismi

Valtioateismi tarkoittaa valtion harjoittamaa uskontojen tukahduttamista ateismin hyväksi. Maailman ainoa virallisesti täysin ateistinen valtio oli kommunistinen Albania, jossa vuonna 1967 kiellettiin lainsäädännöllä kaikki uskonnonharjoittaminen.
Valtioateismia harjoittavat valtiot

Kiinan kansantasavalta
Laosin demokraattinen kansantasavalta (de facto)
Korean demokraattinen kansantasavalta
Vietnamin sosialistinen tasavalta
Valtiot , jotka aiemmin harjoittivat valtioateismia

Tšekkoslovakian sosialistinen tasavalta
Demokraattinen Kamputsea
Afganistanin demokraattinen tasavalta
Saksan demokraattinen tasavalta
Unkarin kansantasavalta
Mongolian kansantasavalta
Etiopian demokraattinen kansantasavalta
Jemenin demokraattinen kansantasavalta
Angolan kansantasavalta
Beninin kansantasavalta
Bulgarian kansantasavalta
Mosambikin kansantasavalta
Puolan kansantasavalta
Kongon kansantasavalta
Albanian sosialistinen kansantasavalta
Kuuban tasavalta
Eritrea
Jugoslavian sosialistinen liittotasavalta
Romanian sosialistinen tasavalta
Sosialististen neuvostotasavaltojen liitto
Meksikon yhdysvallat
Neuvostoliitto

Vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen Neuvostoliiton johtaja Vladimir Lenin erotti kirkon valtiosta ja koulun kirkosta. Perustuslailla säädettiin, että maassa vallitsee uskonnonvapauden ja ateistisen propagandan vapaus.
Aluksi bolševikit suhtautuivat uskontoon harmittomana taikauskona, joka vähitellen tieteen edetessä tulisi häviämään. Vuonna 1921 suhtautuminen kuitenkin muuttui ja puolue omaksui uuden ”taistelevan ateismin” ja ”taistelevan materialismin” periaatteet, joiden perusteella aloitettiin laaja uskonnonvastainen propagandakampanja. Jumalattomien liiton (myöhemmin Taistelevien jumalattomien liitto) suoritti ateismin levitystyötä. Vuodesta 1926 vuoteen 1932 järjestön jäsenmäärä kasvoi tasaisesti 87 000:sta 5,6 miljoonaan jäseneen.
Vuoden 1937 väestönlaskennan tuloksien perusteella 57 % neuvostoliittolaisista kuitenkin edelleen luokitteli itsensä uskovaisiksi. Tuloksen johdosta Stalin toimeenpani Jumalattomien liitossa käyntiin laajat puhdistukset liian hitaan uskonnon hävittämisen vuoksi. Toisen maailmansodan aikana erityisesti ortodoksinen kirkko otettiin mukaan Saksan vastaiseen sotaponnistukseen, ja uskontojen vaino laimeni. Vuonna 1943 toimintansa lopettaneen Taistelevien jumalattomien liiton työn jatkajaksi perustettiin vuonna 1947 Poliittisen ja tieteellisen tiedon levittämisyhdistys eli Znanie (ven. Знание, suom. Tieto).
Kirjallisuutta

Baggini, Julian: Ateismi: Lyhyt johdanto.  ((Atheism: A very short introduction, 2003.) Suomentaneet Erkki Hartikainen, Suvi Laukkanen ja Paula Vasama)  Helsinki:  Kustannus Oy Vapaa Ajattelija, 2005.  ISBN 951-98702-1-0
Kääriäinen, Kimmo: Atheism and perestroika.  (Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series B, 270)  Helsinki:  Suomalainen tiedeakatemia, 1993.  ISBN 951-41-0713-6  (englanniksi)
Lahtinen, Aarno & Laitila, Teuvo & Suttner, Ernst Chr.: Usko, toivo ja vallankumous: Kristinusko ja kirkot Neuvostoliitossa.  Helsingissä:  Otava, 1991.  ISBN 951-1-11578-2
Aiheesta muualla

Kimmo Kääriäinen: Kommunistinen kansalaisuskonto (Arkistoitu – Internet Archive). Kirkon tutkimuskeskus, Aamulehden torstaivieras 13.5.2004.
Julian Baggini: The Perils of Atheism. New Humanist 2/2003. (englanniksi)
Dave Van Ronk

| Dave Van Ronk |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. kesäkuuta 1936 Brooklyn, New York
Kuollut: 10. helmikuuta 2002 (65 vuotta) New York
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä, kitaristi
Muusikko
Aktiivisena:  1958–
Tyylilajit:  folk, blues
Soittimet:  kitara
Levy-yhtiöt:  Folkways Records ja Fast Folk 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Dave Van Ronk (30. kesäkuuta 1936 Brooklyn, New York – 10. helmikuuta 2002 New York) oli yhdysvaltalainen folk- ja blueslaulaja, lauluntekijä ja kitaristi.
Elämä ja ura

Van Ronk syntyi suuren laman aikana yksinhuoltajaäidin työläisperheeseen. Hän vietti lapsuutensa Brooklynissa New Yorkissa, ja vuonna 1945 hän muutti äitinsä kanssa Queensiin. Hän jätti lukion kesken ja ryhtyi seitsemäntoistavuotiaana ansaitsemaan elantonsa jazz-kitaristina ja laulajana. Kun muusikonura ei lyönyt leiville, hän lähti merille pariksi vuodeksi.
Palattuaan New Yorkiin Van Ronk muutti Greenwich Villageen ja löysi folkmusiikin. Hän julkaisi ensimmäisen soololevynsä vuonna 1958. Hän julkaisi 1950- ja 1960-luvuilla yhteensä kymmenen levyä, ja hänestä tuli tunnettu myös folkfestivaalikiertueiden esiintyjänä.
Van Ronk oli merkittävä henkilö 1960-luvun alun folkmusiikkipiireissä myös sen vuoksi, että hän tuki henkilökohtaisesti monia nuoria ja nousevia folklaulajia kuten Bob Dylania ja Joni Mitchelliä. Vuoden 2013 elokuva Inside Llewyn Davis perustuu osin Van Ronkin elämään tuolta ajalta.
Van Ronkin musiikissa folkiin yhdistyi blues, jazz ja ragtime. Hänen kitaransoittonsa sai vaikutteita pianotekniikoista. Kuten moni muukin ajan folkesiintyjä, hänkin siirtyi välillä sähköiseen musiikkiin 1960-luvulla.
Yksityiselämä

Poliittisesti Van Ronk oli vasemmistolainen. Hän oli naimisissa kahdesti. Hän kuoli vuonna 2002 sydänkohtaukseen sairastettuaan suolisyöpää. Hänen mukaansa on nimetty Sheridan Square -aukion osa Greenwich Villagessa.
Kirjallisuutta

The Mayor of MacDougal Street, Elijah Wald, 2005 (Dave Van Ronkin elämäkerta)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Keijo Vanhala

Klaus Keijo Vanhala (7. heinäkuuta 1940 Helsinki – 5. kesäkuuta 2003 Jyväskylä) oli suomalainen nykyaikainen viisiottelija ja miekkailija.
Keijo ”Vanhis” Vanhala edusti Suomea Tokion 1964 kesäolympialaisten nykyaikaisessa viisiottelussa. Hän sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa parhaana suomalaisena 19:nneksi sekä joukkuekilpailussa seitsemänneksi.
Helsingin nykyaikaisia 5-ottelijoita edustanut Vanhala voitti Suomen mestaruuden viisiottelussa vuonna 1964 ja neliottelussa vuonna 1963. Kalpamiekkailussa hän voitti Suomen mestaruuden henkilökohtaisessa kilpailussa vuonna 1964 sekä joukkuekilpailussa vuosina 1962 ja 1963.
Vanhala toimi Suomen Miekkailuliiton hallituksessa ja Suomen nykyaikaisen viisiottelun liiton toiminnanjohtajana.
Vanadoseenidikloridi

| Vanadoseenikloridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Diklorobis(η5-syklopentadienyyli)vanadiini(IV)
CAS-numero:  12083-48-6
PubChem CID:  24860247
SMILES:  [CH-]1C=CC=C1.[CH-]1C=CC=C1.Cl[V]Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H10VCl2
Moolimassa:  252,02 g/mol
Sulamispiste:  205 °C (hajoaa)
Vanadoseenidikloridi eli bis(syklopentadienyyli)vanadiinidikloridi (C10H10VCl2) on metalloseeneihin kuuluva vanadiinin organometalliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää polymerointikatalyyttinä ja lisäksi sitä tutkitaan käytettäväksi syöpälääkkeenä.
Ominaisuudet

Vanadoseenidikloridi on huoneenlämpötilassa vihreää kiteistä ainetta. Monista muista metalloseeneista poiketen vanadoseenidikloridissa vanadiini on hapetusluvulla +IV ja yhdisteen rakenne on taipunut eikä samanlainen sandwich-rakenne kuten esimerkiksi ferroseenilla. Yhdiste hydrolysoituu veden vaikutuksesta ja liukenee muun muassa tetrahydrofuraaniin, etanoliin ja kloroformiin.
Valmistus ja käyttö

Vanadoseenidikloridia voidaan valmistaa vanadiini(IV)kloridin ja syklopentadienyylinatriumin välisellä reaktiolla. Liuottimena reaktiossa käytetään tetrahydrofuraania.
Vanadoseenidikloridia voidaan käyttää polymerointikatalyyttinä. Yhdistettä tutkitaan titanoseenidikloridin tavoin käytettäväksi syöpälääkkeenä. Aineen vaikutusmekanismi ei ole täysin täysin tiedossa, mutta todennäköisesti transferriiniproteiinit siirtävät yhdisteen syöpäsoluihin, missä se vuorovaikuttaa DNA:n kanssa ja estää sukkularihmaston muodostumisen.
Valtatie 19

Valtateiden 3 ja 19 liittymä Kurikan Jalasjärvellä
Valtatie 19 Kauhavan Alahärmässä
Valtatie 19 on Kurikan Jalasjärveltä Seinäjoen, Lapuan ja Kauhavan kautta Uudenkaarlepyyn Alajepualle johtava valtatie. Tien pituus on 121,4 kilometriä. Tie on merkittävä Etelä- ja Keski-Pohjanmaan liikenteen välittäjä. Tie kuuluu liikenne- ja viestintäministeriön määrittämiin maanteiden pääväyliin. Tie on pääosin hyvälaatuista kaksikaistaista valtatietä.
Reitti

Valtatie 19 kulkee seuraavien kuntien kautta: Kurikka–Ilmajoki–Seinäjoki–Lapua–Kauhava–Uusikaarlepyy.
Valtatie 19 alkaa Jalasjärveltä, jossa se erkanee valtatiestä 3. Tie kulkee Ilmajoen kunnan alueella ja sen jälkeen Seinäjoen kaupungin ohi. Seinäjoelta tie jatkuu Lapuan ja Kauhavan kuntien läpi Uudenkaarlepyyn Ytterjeppoon, jossa tie yhtyy valtatiehen 8.
Lakkautetut kaupungit ja kunnat, joiden alueella valtatie 19 on kulkenut:
Kurikka
Jalasjärvi
Seinäjoki
Nurmo
Kauhava
Alahärmä
Ylihärmä
Historiaa

Vuoteen 1996 saakka valtatie 19 oli Iisalmen ja Pulkkilan välinen tie. Nykyinen valtatie 19 oli Jalasjärven ja Seinäjoen välillä osana kantatietä 64 ja Seinäjoen ja Uudenkaarlepyyn välillä kantatietä 67. Vuoden 1996 tienumerouudistuksessa valtatie 19 siirrettiin nykyiselle reitilleen ja Iisalmen ja Pulkkilan välisestä tiestä tuli osa kantatietä 88. Samalla kantatie 64 lakkautettiin kokonaan ja kantatie 67 lyheni kulkemaan Seinäjoen ja Kaskisten välillä.
Tiehankkeita > Seinäjoen itäinen ohikulkutie

Aiemmin valtatie 19 kulki Seinäjoella keskustan katuverkolla. Tieosuuden parantaminen alkoi 2013 syksyllä, kun Seinäjoen itäisen ohikulkutien rakentaminen alkoi. Uusi 2+1-kaistainen ohituskaistatie alkaa Ilmajoelta Rengonharjulta ja päättyy Seinäjoelle Nurmon keskustan lähelle. Uuden tieosuuden pituus on noin 18,5 kilometriä. Rengonharjun ja Kuortaneentien välinen osuus avattiin liikenteelle marraskuussa 2015. Kokonaisuudessaan uusi tie avattiin liikenteelle marraskuussa 2016. Vuonna 2017 tehtiin vielä viimeistelytöitä. Hankkeen kustannusarvio on noin 75,5 miljoonaa euroa.
Tiehankkeita > Seinäjoki-Lapua -välin parannustyöt

Tietä parannetaan myös Seinäjoen ja Lapuan välillä. Hankkeen ensimmäisen vaiheen rakennustyöt aloitettiin helmikuussa 2022, ja niiden on tarkoitus valmistua vuoteen 2023 mennessä. Tiehankkeessa valtatietä 19 parannetaan Seinäjoen ja Lapuan välillä rakentamalla uusia ohituskaistoja ja uusi eritasoliittymä Muurimäen kohdalle. Lisäksi jo olemassa olevia taso- ja eritasoliittymiä parannetaan yhteysvälillä. Osa hankkeen parannettavista osista on saatu liikenteelle käyttöön hankkeen edetessä. Hankkeen toisen vaiheen suunnitteluun on myönnetty rahoitus, mutta suunnittelun aloittamisesta ei ole toistaiseksi ilmoitettu. Lopullisena tavoitteena on valtatien 19 muuttaminen nelikaistaiseksi kokonaan välillä Seinäjoki-Lapua niin, että koko tieosuuden nopeusrajoitus on 100 kilometriä tunnissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valtatie 19 Wikimedia Commonsissa
Liittymät Jalasjärveltä Ytterjeppoon
|tietyyppi=Valtatie|huom=Seinäjoentie}}
Välimatkataulukko
| (km) | Tampere (Lakalaiva) |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Jalasjärvi | 154 | Jalasjärvi |  |  |  |  |  |
| Seinäjoki | 187 | 33 | Seinäjoki |  |  |  |  |
| Lapua (vt 16) | 213 | 59 | 26 | Lapua (vt 16) |  |  |  |
| Kauhava (kt 63) | 221 | 67 | 34 | 8 | Kauhava (kt 63) |  |  |
| Ytterjeppo | 283 | 129 | 96 | 70 | 62 | Ytterjeppo |  |
| Uusikaarlepyy | 293 | 139 | 106 | 80 | 72 | 10 | Uusikaarlepyy |
Valtatiet 1–29
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Vanhainkoti Aurinko

Vanhainkoti Aurinko oli alun perin Uudenkirkon Halilassa Karjalan Kannaksella sijainnut venäjänkielinen yksityinen vanhainkoti. Vanhainkoti perustettiin vuonna 1904. Sen asukkaiksi tuli etupäässä varakkaita, yksin jääneitä venäläisvanhuksia. Paikka oli valittu keskeltä mäntymetsää, koska sen ilmanalaa pidettiin suotuisimpana mahdollisena. Laitos oli suosittu alusta asti.
Vanhainkodissa oli oma ortodoksinen Pyhän Aleksanteri Nevskin kirkko, jossa Halilan seurakunnan papisto toimitti kerran kuussa palveluksia. Ylimääräisten kertausharjoituksien aikana rajapitäjässä sijaitseva vanhainkoti määrättiin evakuoitavaksi. Uusi koti löytyi Porvoon Gammelbackasta: sieltä ostettiin tyhjillään ollut vanha herraskartano, josta tulikin sitten laitoksen lopullinen sijoituspaikka.
Tiloihin sisustettiin erääseen saliin oma kirkko, jossa vuoteen 1950 Kotkan ortodoksisen seurakunnan kirkkoherra, jonka vastuulle entisen Halilan seurakunnan väestö oli sodan päätyttyä luovutettu, kävi toimittamassa kirkkoslaavin kielisiä jumalanpalveluksia noin kerran kuukaudessa. Kirkko oli pyhitetty edelleen Aleksanteri Nevskin muistolle. Palvelukset olivat avoimia kaikille kiinnostuneille ja ne mainittiin vielä vuonna 1974 käytössä olleessa seurakunnan painattamassa esitteessä jollainen tuli mm. kaikille seurakuntaan liittyneille.
Kun siirtoseurakunnat vuonna 1950 sulautettiin olemassa oleviin, sielunhoitovastuun ottivat hoitaakseen Helsingin ortodoksisen seurakunnan papit.
Jatkosodan jälkeen evakoiden osaltaan aiheuttama tilantarve aiheutti sen, että perustettiin toinen vanhainkoti, "Syysaurinko", Nurmijärvelle; kuolleisuus alkoi keski-iän kohotessa muodostua niin suureksi, että Syysaurinko suljettiin varsin pian ja sen asukkaat muuttivat Gammelbackaan.
Laitoksen johtajana toimi vuodesta 1956 sen sulkemiseen asti eräs Leinon vangeista, ratsumestari Dmitri Kuzmin-Karavajev. Syyskuussa 1974 palotarkastuksessa todettiin että vanha rakennus on auttamattoman paloturvaton; viimeisille seitsemälletoista asukkaalle hankittiin paikat vanhainkoti Helenasta Hämeentiellä Helsingissä, Porvoosta ja Espoon Westendissä sijaitsevasta vanhainkoti Kanervasta ja loppuun palvellut "Aurinko" suljettiin. Rakennukseen jätettiin peruslämpö päälle eikä edes sähköjä katkaistu.
Laitoksen kirkossa toimitettiin lyhyt hartaus lakkauttamisen johdosta ja kirkon esineistö siirrettiin pääasiassa vanhainkoti Helenan kirkkoon ja jotain seurakunnan varastoihin.
Saman vuoden marraskuussa syttyi sähköjohdoista tuhoisa tulipalo, joka ennen palokunnan paikalle ehtimistä tuhosi vanhan rakennuksen kivijalkaan asti.
Vanhan linnan salaisuus

Barksin tarinaa varten alkuvuodesta 1948 laatima kansikuva oli hänen ensimmäisensä Disney-julkaisussa. Hän käytti sen verran taiteellista vapautta, että piirsi miekkaa pitelemään luurankokäden, vaikka tarinassa näkymättömän hahmon luut erottuvat vain varjoina auringonpaisteessa.
Vanhan linnan salaisuus (engl. The Old Castle’s Secret) on Carl Barksin käsikirjoittama ja piirtämä 32-sivuinen Aku Ankka -sarjakuvatarina, joka julkaistiin alun perin kesäkuussa 1948. Barks oli saanut sen valmiiksi 3. joulukuuta 1947. Suomessa tarina julkaistiin ensimmäisen kerran Aku Ankka -lehden numeroissa 1–5 vuonna 1972. Sen suomensi Aku Ankan silloinen päätoimittaja Alli Peltonen, joka tiettävästi käänsi koko päätoimittajakaudellaan vain tämän yhden tarinan. Vanhan linnan salaisuus on toinen tarina, jossa Barks käytti vuoden 1947 joulutarinaa Joulu Karhuvuorella varten keksimäänsä Akun vanhan, rikkaan enonsa Roope Ankan hahmoa. Se on käännekohta Barksin tuotannossa myös sikäli, että kyseessä on hänen ensimmäinen aarrejahtiin alusta lähtien keskittynyt tarinansa.
Tarinassa Aku, Tupu, Hupu ja Lupu sekä Roope lähtevät Skotlantiin etsimään aarretta Roopen vanhasta sukulinnasta, Ankkapurhasta. Suvussa salaisuutena kulkenut perimätieto kertoo 1000-luvulla eläneen sir Rikhard Ankanmielen kätkeneen aarrelippaan jonnekin linnan seinämiin, mutta sen sijainti on ollut unohduksissa yhdeksän vuosisataa. Uutta tekniikkaa edustavan röntgenlaitteen avulla Ankat löytävät aarteen, mutta joutuvat linnan sokkeloisissa käytävissä näkymättömän vastustajan ahdistamiksi. He olettavat, että kyseessä on aarrettaan suojeleva Ankanmielen kummitus. Lopulta kuitenkin paljastuu, että kyseessä on armeijalta varastetulla näkymättömyyssuihkeella varustautunut jalokivivaras Timantti-Timo, joka myös on ollut aarteen jäljillä ja esittänyt talonmies Skotti McTerrieriä tämän kuoltua joitakin kuukausia aiemmin.
Ankronikka-animaatiosarjan jakso ”Hotelli Outoankka” perustuu löyhästi Vanhan linnan salaisuuteen. Barksin tarinasta on lainattu keskiaikaisessa linnassa näkymättömyysmaalin avulla ”kummitteleva” henkilö, mutta jakso ei liity Roopen sukutaustaan.
Valtatie 15

Valtatie 15 Kotkassa
Valtatie 15 on Suomenlahden rannikolta, Kotkasta Kouvolan kautta Mikkeliin johtava valtatie. Tien pituus on 158 kilometriä. Tie on kaksikaistaista lukuun ottamatta Kotkassa, Kouvolassa ja Mikkelissä olevia nelikaistaisia osuuksia. Tie on tärkeä väylä Kaakkois-Suomen teollisuudelle.
Reitti

Tie alkaa etelässä Kotkan keskustasta Kotkansaarelta. Noin viiden kilometrin osuus Kyminlinnaan valtatielle 7 saakka on nimeltään Hyväntuulentie. Tie jatkuu valtatien 7 kanssa moottoritienä Karhulan läpi Kotkan ja Haminan rajalle, josta se kääntyy kohti Kouvolaa Rantahaan eritasoliittymässä. Tie on valtatieltä 7 Leikarin eritasoliittymään saakka moottoritietä, ja se on Suomen lyhin moottoritie. Entisen Anjalankosken alueella tie seurailee Kymijoen kulkua sen itäpuolella. Kouvolan pohjoispuolella, Valkealan kirkonkylän jälkeen siirrytään hyvin harvaan asutulle Kymenlaakson ja Etelä-Savon väliselle metsämaalle. Tämä osuus on harvoja Suomen eteläisiä pitkiä metsätaipaleita.
Tie kulkee seuraavien kuntien kautta: Kotka – Hamina (vain valtatien 7 liittymä) – Kotka (uudelleen) – Kouvola – Mäntyharju – Mikkeli.
Vuoden 2008 loppuun asti tie kulki nykyisen Kouvolan alueella Anjalankosken kaupungin, vanhan Kouvolan ja kaksi kertaa Valkealan kunnan alueilla.
Vuoden 2012 loppuun asti tie kulki nykyisen Mikkelin alueella Suomenniemen ja Ristiinan kuntien alueella. Tien päätepiste on entisessä Ristiinan kunnassa, joten aiemmin tie ei kulkenut Mikkelin keskustaajamaan asti.
Historiaa

Tie Viipurista Leningradin suuntaan Rajajoelle sai numeron 15 vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä. Sodan jälkeisissä alueluovutuksissa tie kokonaisuudessaan jäi luovutetulle alueelle ja numero poistui käytöstä.
Haminasta Sippolan (entinen kunta, yhdistynyt Anjalan kanssa Anjalankoskeksi ja sittemmin osaksi Kouvolaa)  Myllykosken kautta Kouvolaan kulkenut tie oli numeroitu saman järjestelmän mukaan kantatieksi 60. Tämä tieosuus uusittiin 1960-luvulla. Kouvolan itäpuolelta Valkealaan ja edelleen Ristiinan eteläpuolelle valtatielle 13 valmistui uusi noin 80 kilometrin mittainen tieosuus 1970-luvulla. Tässä yhteydessä numerosta 60 luovuttiin ja koko reitti Kotkasta Mikkeliin sai numeron 15.
Kantatie 60 on sittemmin ollut ensin Kouvolan ja Heinolan kunnan välisen osuuden numero vuoteen 1996, jolloin numeroksi muuttui 46 ja numero 60 siirtyi Tampereen ohikulkutielle.
Joukkoliikenne

Valtatiellä 15 on melko tiheä vuorotarjonta Kouvolan ja Kotkan välillä. Tätä osuutta käyttävät lyhyiden vuorojen lisäksi Kotkasta lähtevät ja Kouvolasta edelleen Tampereelle, Jyväskylään ja Mikkeliin suuntaavat vuorot. Välillä Kouvola–Mikkeli on lisäksi arkipäiviin painottuvaa vuorotarjontaa, joista osa jatkaa Mikkelistä Savonlinnaan.