stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Finlayson
Historia > Konepajasta tekstiilitehtaaksi

Finlayson sai alkunsa skotlantilaisen James Finlaysonin vuonna 1820 perustamasta konepajasta ja valimosta Tampereella. Silloinen tehdas valmisti karstaus- ja kehruukoneita villan ja pellavan kehruuta varten. Yritys menestyi kuitenkin heikosti, sillä koneet eivät käyneet kaupaksi. Finlayson siirtyikin koneiden valmistuksesta puuvilla- ja villalangan kehruuseen sekä kankaan kudontaan. Suomen puuvillateollisuuden alkuna pidetään vuotta 1828, jolloin Finlaysonin tehtaasta tuli puuvillatehdas. Jo vuonna 1831 puuvillalankojen myynti ulottui kaikkialle Suomessa. Puuvillatehdas nousi Suomen suurimmaksi tehtaaksi 1840-luvulla ja Pohjoismaiden suurimmaksi 1850-luvulta aina 1920-luvulle. Pohjoismaiden ensimmäiset sähkövalot syttyivät Finlaysonin tehtaalla vuonna 1882. 1900-luvulle tultaessa Finlaysonilla oli työntekijöitä  noin 3 300. Yhtiö laajeni yritysostoin myös muovi- ja sahateollisuuteen.
Vuonna 1836 iäkäs James Finlayson myi tehtaansa rääveliläiselle (nykyään Tallinna) liikemiehelle Carl Samuel Nottbeckille ja hovineuvos Georg Adolf Rauchille ja toimi pari vuotta neuvonantajana ennen paluutaan kotimaahansa. Tehtaalla oli hyvä maine ja Finlayson edellytti ostajien säilyttävän hänen nimensä yhtiön nimessä. Uudeksi nimeksi tuli Finlayson & Co.
Finlaysonin tehdasalueesta Tampereella tuli merkittävä keskittymä, jonne perustettiin ja rakennettiin asuntoja, oma koulu, sairaala, sairauskassa, kirjasto ja kirkko. Tehdas avasi Tampereen ensimmäisen säästöpankin ja osuuskaupan.
Historia > Finlayson-Forssa

Vuonna 1934 Finlayson osti 50,1 prosenttia Osakeyhtiö Forssan osakkeista Isak Julinilta. Tällä vuonna 1857 perustetulla yhtiöllä oli puuvillakehräämö, kutomo ja sahalaitos Forssassa. Osakeyhtiö Forssa fuusioitiin Finlaysoniin samana vuonna ja uuden yhtiön nimeksi tuli Oy Finlayson-Forssa Ab.
Vuonna 1964 yhtiöön fuusioitiin Vaasan Puuvilla Oy. Vuonna 1856 perustettu Vaasan Puuvilla omisti Vaasassa puuvillakehräämön, kutomon, värjäämön, ompelulankatehtaan ja viimeistelylaitoksen. Viimeksi Finlaysoniin fuusioitiin vuonna 1973 Porin Puuvilla Oy. Tällä 1898 perustetulla yhtiöllä oli puuvillakehräämö, kutomo ja värjäämö Porissa Isosannan kaupunginosassa Kokemäenjoen pohjoisrannalla. Vuoden 1973 fuusion yhteydessä yhtiön nimi muutettiin Oy Finlayson-Forssa Ab:sta Oy Finlayson Ab:ksi.
Historia > Omistajina Asko ja CapMan

Finlaysonin toiminta kutistui merkittävästi 1980-luvun kuluessa. Vuonna 1986 Asko Oy hankki Finlaysonin osake-enemmistön, ja yhtiö fuusioitiin Askoon joulukuussa 1988. Huhtikuussa 1998 Finlaysonin liiketoiminta myytiin norjalaiselle Sagatex ASA:lle, joka puolestaan myi sisustustekstiililiiketoiminnan edelleen marraskuussa 2000 CapManin Espe Group Oy:lle. Espe Group muutti 2005 nimensä Finlayson & Co Oy:ksi, jonka tytäryhtiö uusi Finlayson Oy on. Ikaalisten kutomo, Forssan työvaatekankaiden tehdas ja Forssan muovitehdas jäivät 2001 Sagatex ASA:n uuteen Finlayson Forssa Oy -nimiseen tytäryhtiöön.
Marraskuussa 2008 Finlayson Forssa Oy ilmoitti konkurssista. Työt tehtaalla päättyivät konkurssipesän lukuun 23. tammikuuta 2009. Työvaatekankaita valmistava yhtiö ei ole saanut riittävästi tilauksia, kun aiempi pääasiakas Puolustusvoimat päätyi tilaamaan asepukukankaat kaukoidästä. Konkurssin yhteydessä Finlayson Oy vakuutti, että Finlayson Forssan konkurssi ei vaikuta sisustustekstiilejä tuottavan Finlayson Oy:n toimintaan. Tammikuussa 2009 yhtiö kuitenkin ilmoitti koko henkilökuntaa koskevien yt-neuvottelujen aloittamisesta sekä maaliskuussa Forssan tuotantoyksikön sulkemisesta. Sen tuotanto ajettiin alas syyskuussa 2009, mutta kaupunkiin jäivät vielä yhtiön malliosasto ja logistiikkakeskus.
Historia > Yrityskauppa 2014

Omistaja Capman myi kesäkuussa 2014 Finlaysonin kodintekstiililiiketoiminnot mainostoimisto Bob the Robotin perustajille Jukka Kurttilalle ja Petri Pesoselle sekä finanssialalla toimineelle Risto Voutilaiselle. Jukka Kurttilasta tuli Finlaysonin toimitusjohtaja. Familon myytiin samalla ruotsinvirolaiselle tekstiilitehtailijalle Peter Huntille ja hänen yritykselleen Wendrelle, joka on tehnyt alihankintaa muun muassa Ikealle.
Oma logistiikkakeskus suljettiin keväällä 2019 ja toiminnot siirrtyivät ostopalveluna Posti Oyj:lle
Finlaysonin tehdasalue on olemassa edelleen Tammerkosken rannalla Tampereen keskustassa.
Vuonna 2019 Finlayson hankki omistukseensa Reino- ja Aino-tossut.
Historia > Manna & Co

Vuonna 2021 Finlaysonin, Makia Clothing Oy:n ja Vallila Interiorin omistus keskitettiin uuteen holdingyhtiöön nimeltä Manna & Co. Näiden lisäksi uusi yhtiö oli ostanut 20 prosenttia Sasta-yhtiöstä, ja mukaan tuli myös Finlaysonin tytäryhtiö Reino & Aino. Kunkin yhtiön keskeiset osakkaat jatkoivat emoyhtiön omistajina, ja järjestely toteutettiin osin osakevaihdolla.
Manna & Co jätti lokakuussa 2023 Helsingin käräjaoikeuteen hakemuksen yrityssaneeraukseen. Samalla jätettiin myös sen tytäryhtiöiden Finlaysonin, Makian ja Vallilan hakemukset saneerausmenettelyyn.
Suunnittelijat

Finlaysonin nykyinen ateljee sijaitsee Helsingin Vallilassa. Finlayson käyttää suunnittelussaan free-lance-suunnittelijoita.
Finlaysonin tunnettuja klassikkokuoseja ovat suunnitelleet esimerkiksi Aini Vaari (Coronna vuonna 1958, Taimi vuonna 1961), Pirkko Hammarberg (Optinen Omena vuonna 1973) ja Eine Lepistö (Aalto vuonna 1977)
Finlaysonin sisustustekstiileille on myönnetty suomalaisesta suunnittelusta kertova Design from Finland -merkki, lisäksi monet tuotteet on kehitetty yhteistyössä Allergia- ja astmaliiton kanssa.
Vastuullisuus

Finlaysonin haavena on olla maailman läpinäkyvin tekstiilialan yritys. Yritys on tehnyt työtä tavoitteen edistämiseksi, esimerkiksi julkaisi vastuullisuuden tavoiteohjelman, joka jatkui vuoteen 2020 saakka. Yritys on myös kierrätyskampanjoiden kautta kerännyt asiakkailta tuotteita kierrätykseen ja antanut niille uuden elämän valmistamalla esimerkiksi kierrätetyistä farkkuvaatteista froteepyyhkeitä ja vanhoista pussilakanoista räsymattoja. Yritys valittiin toimialan vastuullisimmaksi toimijaksi kahtena vuonna peräkkäin (2016–2017) Sustainable Brand Index -kuluttajatutkimuksessa.
Kohut

Elokuussa 2017 Finlayson tiedotti järjestävänsä viikon kestävän kampanjan, jonka aikana naispuoliset asiakkaat saisivat ostoksistaan 17 prosentin alennuksen mutta miesasiakkaat maksaisivat normaalin hinnan. Miesten ja naisten maksamien hintojen erotus lahjoitettaisiin Naisasialiitto Unionille. Kampanjan tarkoituksena on Finlaysonin mukaan herättää keskustelua miesten ja naisten välisestä palkkaerosta. Tiedote sai runsaasti huomiota sosiaalisessa mediassa ja osa kommentoijista kyseenalaisti kampanjan laillisuuden. Yhtiön toimitusjohtaja Jukka Kurttila sanoi olevansa varma siitä että kampanja rikkoisi tasa-arvolakia ja totesi kampanjan olevan "tietoinen ja harkittu riski". Tasa-arvovaltuutettu sai asiasta yhteensä 16 valitusta ja lukuisia yhteydenottoja. Finlayson tarkensi myöhemmin kampanjaansa siten että kuka tahansa saisi pyytäessään alennuksen sukupuolesta riippumatta. Tasa-arvovaltuutettu vaati Finlaysonia täsmentämään kampanjaansa koskevaa markkinointiaan siten, että siitä kävisi selvästi ilmi, että jokaisella olisi mahdollisuus saada hinnanalennus sitä erikseen pyytämättä. Kurttila totesi yhtiön olevan pahoillaan valtuutetun päätöksestä mutta että yhtiö tekisi muutoksia kampanjaansa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Finlaysonin verkkosivut
VirtualTampere: Virtuaalivierailu Finlaysonin myymälään
Tekstiilejä Tampereelta
Finlaysonin puuvillatehdas 100-vuotias. Suomalaisen teollisuuden merkkipäivä, Aamulehti, 09.05.1920, nro 106, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ylen Elävä arkisto: Suomalainen tuotanto ponnisti vientiin 1960-luvulla
Chevry

| Chevry |
| --- | --- |
 vaakuna
 Chevry
 Koordinaatit: 46°04′12″N, 6°04′12″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Auvergne-Rhône-Alpes
Departementti:  Ain
Arrondissementti:  Gex
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  5,84 km²
Väkiluku (2021):  2 312
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Chevry on Ranskan kunta, joka sijaitsee Ainin departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella Itä-Ranskassa. Vuonna 2021 kunnassa asui 2 312 asukasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Chevry Wikimedia Commonsissa
Ville-la-Grand

| Ville-la-Grand |
| --- | --- |
 vaakuna
 Ville-la-Grand
 Koordinaatit: 46°12′11″N, 6°14′51″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Auvergne-Rhône-Alpes
Departementti:  Haute-Savoie
Arrodissementti:  Saint-Julien-en-Genevois
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  4,49 km²
Väkiluku (2021):  9 293
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ville-la-Grand on Ranskan kunta, joka sijaitsee Haute-Savoien departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella Itä-Ranskassa. Vuonna 2021 kunnassa asui 9 293 asukasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ville-la-Grand Wikimedia Commonsissa
Chézery-Forens

| Chézery-Forens |
| --- | --- |
 Chézery-Forens
 Koordinaatit: 46°13′18″N, 5°51′59″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Auvergne-Rhône-Alpes
Departementti:  Ain
Arrodissementti:  Gex
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  46,57 km²
Väkiluku (2021):  457
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Chézery-Forens on Ranskan kunta, joka sijaitsee Ainin departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella Itä-Ranskassa. Vuonna 2021 kunnassa asui 457 asukasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Chézery-Forens Wikimedia Commonsissa
Inkavaltakunta

Machu Picchu, inkojen kaupunki Perussa.
Inkavaltakunta (ketšuaksi Tawantinsuyu) oli eteläamerikkalaisten intiaanien Andien vuoristoon luoma suuri imperiumi. Inkavaltakunnan keskus oli nykyisen Perun alueella, ja se ulottui nykyisen Kolumbian eteläosista Chilen keskiosiin saakka. Sen perustivat Cuscon kaupunkivaltion inkat, ’ylhäiset herrat’. He alkoivat laajentaa valtiotaan 1200-luvulta alkaen aluksi koko ympäröivään laaksoon ja lopulta suureksi valtakunnaksi 1400- ja 1500-luvuilla. Inkat laajensivat valtakuntaansa etenkin tehokkaan armeijansa, hyvien huoltoyhteyksiensä sekä harkittujen väestönsiirtojen ja hallintotoimien avulla.
Inkat puhuivat ketšuan kieltä, mutta suuren valtakunnan alueella puhuttiin myös muita kieliä kuten aimaraa ja urua. Koko valtakunnan alueella asui enimmillään noin 6–14 miljoonaa ihmistä.
Inkavaltakunta oli hyvin valtiojohtoinen luokkayhteiskunta. Valtio määräsi monista asioista kansalaisten elämässä mutta myös huolehti heistä hyvin. Työkykyiset kansalaiset jaettiin työveroluokkiin niin että jokainen luokka joutui tekemään tietyn määrän työtä päivässä tai kuukaudessa. Inkavaltiota johti jumalkuningas, ja jokaisella neljällä liittovaltion osalla oli oma johtonsa.
Inkoilla oli edistynyt pengerviljelyjärjestelmä, joka teki mahdolliseksi korkeilla vuorenrinteillä viljelyn. Heidän tärkein kotieläimensä oli laama. Yleisesti ottaen inkojen yhteiskunta ei kuitenkaan ollut teknisesti kovinkaan edistynyt, eivätkä he tunteneet esimerkiksi pyörää, rautaa, kirjakieltä tai rahaa.
Inkavaltakunta tuhoutui vuonna 1533 espanjalaisvalloittajien saavuttua. Inkojen viimeinen johtaja Túpac Amaru kukistui 1572.
Historia > Inkojen nousu

Inkat olivat alkujaan joukko pieniä ja erillisiä etnisiä ryhmiä. He valloittivat asuinalueekseen Curahuasin seudun, jota ketšuaintiaanit olivat asuttaneet, ja omaksuivat vähitellen ketšuan kielen. Vuoden 1200 tienoilla Apurímac- ja Urubambajoen välisten ylänköjen ryhmät olivat kasvaneet liian suuriksi silloisille alueilleen. Sen seurauksena ihmisryhmät alkoivat liikehtiä ja muodostui liittoutumia. Näistä voimakkaimmaksi nousi Cusco, jonka asukkaita alettiin kutsua inkoiksi, ’ylhäisiksi herroiksi’.
Joidenkin legendojen mukaan inkat olivat lähtöisin Titicacajärven Titicacasaarelta, missä ensimmäinen inka Manco Cápac astui esiin luolasta ja avioitui sisarensa Mama Occlon kanssa. Hän lähti veljineen ja siskoineen etsimään hedelmällistä paikkaa jonne asettua. Lopulta Manco Cápac saapui vaimonsa kanssa Rio Tullamayon ja Huantanayjoen risteyksen tienoolle, jonka maaperää hän kokeili survaisemalla siihen kultaisen sauvan. Havaittuaan maaperän otolliseksi pariskunta ajoi paikalliset asukkaat pois ja jäi paikalle asumaan. Kun he olivat perustaneet Cuscon kaupungin ja saaneet lapsia, Manco Cápac muuttui kiveksi, josta tuli inkojen pyhä huaca.
Historia > Inkavaltakunnan synty ja laajeneminen

Cuscosta tuli vähitellen ketšuankielisten heimojen johtava keskus, ja 1100-luvulla se alkoi laajentaa vaikutuspiiriään naapurikansojen alueille. Kaupunkivaltio alkoi 1200-luvulla laajentua entistä hyökkäävämmin ja alisti kaikki ympäröivän laakson kansat valtansa alle.
Ensimmäiset inkahallitsijat olivat myyttisiä hahmoja, joiden historiallisuudesta ei ole varmuutta. Valtakunnan suuruuden ajan kuninkaita olivat Pachacútec (hallitsi 1438–1471), Túpac Inca Yupanqui (1471–1493) ja Huayna Capac (1493–1525). Pachacútec laajensi valtakuntaa voimakkaasti länteen ja etelään, ensisijaisesti rauhanomaisin keinoin.
Inkavaltakuntaan kuului lukuisia heimoja, joita Andien vuoriketjut pitivät toisistaan erillään. Tällainen monimuotoisuus teki valloituksen helpoksi mutta valtakunnan lujittamisen vaikeaksi. Inkat yhdistelivät eri kansoja ja valtioita yli 80 provinssiksi, jotka olivat kielellisesti monimuotoisia. Inkavaltakunta ei kuitenkaan ollut vielä ehtinyt muodostua yhtenäiseksi espanjalaisten tuloon mennessä 1500-luvun alussa, vaan kapinat olivat yleisiä.
Inkat turvautuivat sotilaalliseen valloitukseen vain viimeisenä keinona. Aluksi he tarjosivat yhdistymistä vastaan lahjoja, avioliittovaihtoa ja poliittisia liittoja. Inkat lupasivat valloitetun alueen ylimystölle etuoikeuksia, muun muassa luvan moniin vaimoihin. Sen epäonnistuessa he alkoivat uhkailla valloituksella ja tarvittaessa lopulta ryhtyivätkin siihen. Inkavaltion nopealla laajenemisella oli monta syytä. Inkoilla oli mahtava armeija, hyvät huoltoyhteydet ja tehokas sodanjohto. Lisäksi he suorittivat laajoja väestönsiirtoja ja hallinnollisia operaatioita (niin sanottu mitimae-järjestelmä), joiden avulla he levittivät kulttuuriaan ja vahvistivat valloittamiensa alueiden valvontaa. Inkat siirsivät ketšuankielisiä pääkaupunkiseudun virkamiehiä ja sotilaita valtakuntaan liitetyille alueille perustettuihin kaupunkeihin, joista käsin tuotantoa ja sen jakoa valvottiin ja inkakulttuuria levitettiin. Valloitettujen alueiden oma väestö asutettiin näiden kaupunkien ympäristöön ja sopeutettiin järjestelmään. Epäluotettava osa väestöstä siirrettiin pois ja korvattiin ketšuankielisellä väellä, joka toi inkakulttuurin alueelle. Paikallinen väki sai pitää tapansa, pukunsa ja kielensä, mutta virkamiesten täytyi opetella ketšuaa.
Pachacútec lopetti valtakunnassa vallinneen uskonnollisen hajaannuksen ja paransi tieverkostoa. Hän myös rakennutti pääkaupunki Cuscon uudelleen pohjakaavaltaan puuman muotoiseksi. Pachacútecin seuraaja, lainsäätäjäkuninkaana tunnettu Túpac Inca Yupanqui levitti valtakuntaa yli Pohjois-Chilen. Mapuche-heimo kuitenkin pysäytti inkojen etenemisen Maulejoelle Maulen taistelussa noin vuonna 1480.
Huayna Capacin valloitusten jäljiltä inkavaltakunta oli suurimmillaan: sen pohjoisraja oli nykyisessä Etelä-Kolumbiassa ja eteläraja 80 kilometriä Chilen Santiagosta etelään.
Historia > Sisällissota, espanjalaisvalloitus ja tuho

Huayana Capacin kuoltua 1527 hänen poikansa Huáscar ja Atahualpa yrittivät aluksi johtaa valtakuntaa yhdessä. Se ei kuitenkaan onnistunut, ja heidän välilleen puhkesi vallanperimyssota. Huáscar hallitsi pääkaupunki Cuscoa ja Atahualpa pohjoisempaa Quitoa. Sisällissota ratkesi Atahualpan eduksi 1532 ja Huáscar otettiin vangiksi.
Espanjalainen konkistadori Francisco Pizarro saapui sisällissodan repimään inkavaltioon vuonna 1532 vain 180 miehen kanssa. Hän vangitsi kuningas Atahualpan Cajamarcan taistelussa houkuttelemalla hänet kohtaamaan espanjalaiset aseettomana ja myöhemmin surmautti hänet saamistaan lunnaista huolimatta. Espanjalaiset onnistuivat valloittamaan koko inkavaltakunnan, mihin oli monta syytä. Espanjalaisten aseistus oli ylivoimaista inkoihin nähden. Atahualpa ei ollut ollut suosittu etenkään Cuscossa, mistä espanjalaiset saivatkin lisäjoukkoja. Myös provinssit olivat tyytymättömiä tyrannimaisiin inkoihin ja taistelivat espanjalaisten puolella. Valtakunnan laajeneminen oli myös heikentänyt sitä taloudellisesti, koska työveroja ei enää maksettu kunnolla. Paljon inkoja oli myös jo kuollut Euroopasta tulleisiin sairauksiin, joihin intiaaneilla ei ollut vastustuskykyä. Valtakunnan valloitus onnistuikin melko vaivatta, ja espanjalaisvallan varmistivat Kastiliasta myöhemmin saapuneet lisäjoukot.
Espanjalaiset ryöstivät Cuscon ja rakensivat uuden kaupungin sen paikalle. He asettivat inkojen nimelliseksi hallitsijaksi Manco II:n, joka kuitenkin johti inkat kapinaan 1536. Epäonnistuneen kapinan jälkeen inkat vetäytyivät vuoristoseuduille ja jatkoivat sissisotaa espanjalaisia vastaan. Inkojen viimeinen johtaja Túpac Amaru kukistui 1572, kun espanjalaiset valloittivat viimeisen itsenäisen inkakaupungin Vilcabamban. Espanjalaiset käyttivät intiaaniseutujen hallitsijoina paljolti samoja menetelmiä kuin inkatkin, mutta heidän kovat vaatimuksensa johtivat useisiin intiaanikapinoihin.
Vaikka inkavaltakunta tuhoutuikin, joitain inkojen kulttuuriperinteitä on säilynyt nykyaikaan asti, kuten ketšuan kieli, tekstiilitaide ja ruokakulttuuri. Inkojen asuinseudun Perun ylänköjen asukkaat ovat edelleen geneettisesti noin 95-prosenttisesti intiaaneja, ja eurooppalaisvaikutus heidän geeniperimäänsä on jäänyt hyvin vähäiseksi. Rannikolla sijaitsevassa pääkaupungissa Limassa intiaaniperimän osuus on enää 68 prosenttia.
Liittovaltion neljä aluetta

Inkat itse käyttivät valtakunnastaan nimeä Tawantinsuyu (voidaan kirjoittaa myös Tahuantinsuyu), sananmukaisesti 'neljä aluetta'. Nämä liittovaltion neljä aluetta eli suyua olivat nimeltään Antisuyu, Cuntisuyu, Collasuyu ja Chinchaysuyu.
Eteläinen Collasuyun alue oli suurin. Sen tiheään asutetut aimarankieliset kuningaskunnat olivat Cuscosta lähteneiden inkojen ensimmäiset valloitukset. Collasuyuun kuului Atacaman autiomaa Tyynenmeren rannalla, vuoristoa ja itäistä trooppista sademetsää. Suuri osa aluetta on ylätasankoa. Titicacajärven tienoilla sataa yli 50 senttimetriä vuodessa ja ilmasto on viileä mutta siedettävä. Järvi säilöö lämpöä ja pitää siten hallan loitolla. Sitä ympäröivästä tasaisesta alueesta tulikin inkavaltakunnan vilja-aitta, vaikka korkealla viihtyvätkin vain hyvin sopeutuneet viljelykasvilajit. Rannikon kalavedet ovat maailman rikkaimmat.
Antisuyu oli Cuscosta itään. Siihen kuuluu vuoristometsiä, itäisten Andien jyrkkiä rinteitä ja ruohoylänköä, ja alueella onkin hyvin monenlaisia luonnonolosuhteita ja ilmastoja. Ylängöillä voitiin viljellä perunaa ja kvinoaa ja alangoilla maniokkia ja trooppisia hedelmiä. Antisuyussa asui melko vähän ihmisiä, eivätkä inkat laajentaneet valtakuntaansa enää alle 1500 metrin korkeudella sijainneeseen sademetsään. Antisuyu tarjosi inkoille pakopaikan espanjalaisilta ja sissisodan keskuksen.
Cuntisuyu oli pieni ja harvaan asuttu alue Cuscon ja Tyynenmeren välissä. Sitä hallitsevat kuivat Andien länsirinteet ja rannikon rutikuiva autiomaa. Alueen läpi virtaa 15 lyhyttä jokea, joiden rannoilla voitiin viljellä maata. Talvisin ja El Niñon aikaan alue saa kosteutta merisumusta ja viljely oli tavallista tuottoisampaa.
Chinchaysuyu muodosti valtakunnan pohjoisosan. Vuoriston lisäksi alueella on kuivaa ruohikkomaata, joka muuttuu pohjoiseen mentäessä kosteammaksi. Joet virtaavat syvissä kanjoneissa, eikä viljelymaata ollut kovin paljon. Pohjoisosissa on trooppista kasvillisuutta ja kostealla rannikolla mangrovesuota, mutta myös kuivaa autiomaata. Rannikon autiomaan läpi virtaa 40 jokea, joiden ympärille inkat rakensivat kanavaverkoston.
Väestö > Väkiluku

Inkavaltakunnan asukaslukua ennen espanjalaisten tuloa on vaikea arvioida, sillä tilastoja ei ole säilynyt, vaikka inkat niitä aikoinaan pitivätkin. Väkiluku romahti 1520-luvun jälkeen sisällissodan, espanjalaisvalloituksen ja tautiepidemioiden johdosta, ja sitä on vaikea arvioida myöhempien väestönlaskentalukujen pohjalta. Espanjalaisten mukana tullut isorokko surmasi inkoista ensimmäisessä epidemiassa ehkä 50 prosenttia. Arviot valtakunnan väkiluvusta suurimmillaan ovat vaihdelleet kahdesta miljoonasta 37 miljoonaan. Konkistadori Pizarro laski vanhojen quipuarkistojen pohjalta vuosina 1534–1540 Perun intiaanitalouksien määräksi 1,55 miljoonaa. Tästä luvusta Pärssinen (1992) on arvioinut koko inkavaltakunnan väkiluvuksi yhdeksän miljoonaa. Rowe (1946) arvioi intiaanien lukumääräksi kuusi miljoonaa, Dobyns (1966) 37,5 miljoonaa, Smith (1970) 12 miljoonaa, Wachtel (1977) 10 miljoonaa ja Cook (1981) 4–14 miljoonaa. Koko valtakunnan väestöstä vain pieni osa oli varsinaisesti inkoja. Arviot inkojen määrästä ovat vaihdelleet 15 000:sta 40 000:een.
Väestö > Kieli

Inkavaltakunnan alueella eli ihmisiä kymmenistä tai jopa sadoista etnisistä ryhmistä ja heimoista. Monilla niistä oli omat kielensä. Inkavaltakunnan virallinen kieli ja hallintokieli oli ketšua. Muita suuria kieliä olivat aimara ja uru. Ketšua on kielenä inkoja vanhempi ja kehittynyt todennäköisesti Perun keskiosissa yli tuhat vuotta ennen inkojen aikaa. Kieltä kutsuttiin nimellä runasimi, ”ihmisen puhe”. Koska ketšua oli hallintokieli, inkat levittivät sitä myös alueille, joilla sitä ei puhuttu. Uusien alueiden eliitti joutui opiskelemaan sitä.
Väestö > Elinolosuhteet

Andien vuoristo on ihmiselle hyvin vaativa elinympäristö. Vaikka vuoristolaiset olivatkin vuosisatojen aikana fysiologisesti osittain sopeutuneet olosuhteisiin, yli kolmen kilometrin korkeudessa asuneet inkavaltakunnan asukkaat joutuivat jatkuvasti kärsimään voimakkaasta auringonsäteilystä, kylmyydestä, kovista tuulista, kallioisesta maastosta, viljelysmaan vähäisyydestä, köyhästä maaperästä, kuivuudesta, hyvin epäsäännöllisistä sateista, lyhyistä kasvukausista, alentuneesta ravitsemuksesta ja vähentyneestä hapensaannista. Luonnonkatastrofeista tuhoisimpia olivat maanjäristykset ja maanvyörymät, jotka surmasivat paljon ihmisiä.
Väestö > Kaupungit ja kylät

Inkavaltakuntaan kuului useita asutuskeskuksia isoista kaupungeista pieniin kyliin. Suurimmat kaupungit olivat yhtä suuria kuin Euroopassa, ja konkistadorien mukaan hyvin siistejä ja järjestettyjä. Suurin osa väestöstä asui kuitenkin pienissä kylissä maanviljelyalueiden lähellä. Tyynenmeren ja Titicacajärven rannalla oli myös kalastuskyliä. Kylät rakennettiin yleensä niemekkeille ja vuorenhuipuille, jotta viljelysmaalle saatiin jätettyä tilaa ja kylää olisi helpompi puolustaa. Jokilaaksojen pohjat olivat harvaan asutettuja.
Inkavaltakunnan suurin kaupunki oli pääkaupunki Cusco, jossa espanjalaiset arvioivat asuneen 200 000 ihmistä. Cusco oli inkakuninkaan, korkeimman yläluokan ja imperiumin parhaiden upseerien ja sotilaiden asuinpaikka, valtion seremoniallisten tapahtumien keskus sekä valtava ruoan ja muiden tarpeiden varasto. Kaupungissa oli myös valtakunnan tärkein pyhäkkö Coricancha.
Inkavaltakunnan asutuskeskukset eivät olleet eurooppalaistyylisiä, talouden ja kaupankäynnin ympärille kehittyneitä kaupunkeja. Inkojen kaupungit oli rakennettu nimenomaan hallinnollisiksi keskuksiksi, ja monet niistä hylättiin turhina espanjalaisvalloituksen jälkeen. Hallintokaupunkien lisäksi inkat rakensivat kuninkaallisia lomapaikkoja, joista tunnetuin on Machu Picchu. Se säilyi konkistadorien tuholta vaikeapääsyisyytensä ansiosta. Hiram Bingham löysi koskemattomana säilyneen kaupungin vasta vuonna 1911.
Muita tärkeitä kaupunkeja olivat:
Quito, jossa sijaitsi Auringon ja Kuun temppeli
Cajamarca, joka tunnettiin suuresta aukiostaan, jolla Atahualpa ja Pizarro kohtasivat
Vilcabamba, vuoristokaupunki
Hatoun Colla Titicacajärven rannalla
Huamachuco, pääteiden risteyskaupunki
Tumbes, ainoa satamakaupunki
Ollantaytambo, legendojen syntykaupunki