stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urheiluopistosäätiö
Talous

Säätiön määrittää itsensä apurahoja jakavana säätiönä, että Pajulahden Liikuntakeskuksen omistavana laitossäätiönä. Pajulahden liikuntakeskuksen talous peurstuu käyttäjämaksuhin ja valtiolta saatuihin tukeen. Liikuntakeskuksen tuottoja ei tulouteta emosäätiölle. Urheiluopistosäätiökonsernin vuosibudjetit ovat olleet 2010-luvulla keskimäärin 12–13 miljoonaa euroa. Tasevarallisuus ylitti vuonna 2015 50 miljoonan euron rajan.
Talous > Apurahojen jako

Urheiluopistosäätiö myöntää hakemusten perusteella urheiluapurahoja liitoille, seuroille ja yksittäisille urheilijoille sekä liikuntatieteelliseen tutkimukseen. Apurahojen määrä nousi vuonna 2020 uuteen ennätykseen, 452 000 euroon. Siitä 42 prosenttia, 190 000 euroa, myönnettiin urheiluapurahoina liitoille ja seuroille. Hankeapurahoina jaettiin 76 000 euroa, yksittäisinä urheiluapurahoina 44 400, tutkimusapurahoina 36 000, Olympiakomitean yhteistyösopimuksen mukaisesti Pajulahti-teamille 32 000, vähävaraisten leiritukina 20 000, urheilugaalalle 18 600, Olympiakomitean avustuksena 15 000, tutkimushankeapurahoina 10 000 ja Urheilugaalan läpimurtopalkintona 10 000 euroa. Vuoden 2021 apurahabudjetti nousi 477 000 euroon.
Talous > Vaalirahoitus

Vuoden 2008 vaalirahakohunn yhteydessä tehdyissä selvityksissä kävi ilmi, että säätiö on ohjannut vuosina 2005–2008 SDP:lle ja sen vaaliehdokkaille tukea yhteensä yli 30 000 euroa. Viranomaisselvityksissä todettiin, että tukikäytäntö oli jatkunut vuosikymmenien ajaksi. Säätiön vastuuhenkilöt kuvasivat puoluetta säätiön keskeiseksi sidosryhmäksi ja niiden suhdetta toiminnalliseksi erityisesti liikuntapolitiikan alalla.
Historia

Urheiluopistosäätiö on toiminut 70 vuotta. Sen historia liittyy vahvasti Pajulahden urheiluopistoon. Erityisesti Urheiluopistosäätiön historian alkuvaiheet kytkeytyvät osaksi valtakunnanpolitiikkaa. Säätiö on toiminnallaan merkittävällä tavalla panostanut liikuntapaikkarakentamiseen. Säätiö oli rakentamassa Helsingin Urheilutaloa ja perustamassa Urheiluhallit Oy:tä. Urheilu- ja liikuntakasvatusta se on tukenut aluksi vähäisellä mutta sittemmin laajaksi kasvaneella apurahatoiminnallaan.
Historia > Urheiluopistosäätiön synty Pajulahti säätiöimällä

Nastolaan perustettiin vuonna 1929 lähinnä kesäisin toimiva naisten voimistelu- ja urheilukoti, josta Työväen Urheiluliiton (TUL:n) pääsihteerin Eino A. Wuokon aloitteesta alettiin kehittää urheiluopistoa onnistuneen valtakunnallisen rahankeräyksen ansiosta. Pajulahden Urheiluopisto aloitti toimintansa 1949. TUL:n liittokokous antoi kesäkuussa 1951 liittotoimikunnalle valtuudet valmistella Pajulahden urheiluopiston ja mahdollisesti muun kiinteän omaisuuden siirtämistä perustettavalle säätiölle.
Säätiön perustamiseen liittyi vireillä ollut keskustelu yhdestä valtakunnallisesta urheilujärjestöstä ja TUL:n sisällä käyty poliittinen valtataistelu, jossa sosialidemokraatit pyrkivät estämään kommunistien vaikutusvallan kasvun. Suomen Voimistelu- ja Urheiluliiton (SVUL) ja TUL:n yhdistävästä valtakunnanliitosta oli alettu vääntää toden teolla vuodesta 1947 lähtien, jolloin Helsingille myönnettiin vuoden 1952 kesäolympialaisten järjestäminen. TUL:n kiinteän omaisuuden siirto erilliselle säätiölle oli varotoimenpide, mikäli valtakunnanliitto syntyisi. Omaisuus, erityisesti Pajulahden urheiluopisto, haluttiin pitää työväenliikkeen hallussa. Kommunistien järjestettyä Pajulahden Urheiluopistossa oman, yöllisen tilitarkastuksen, sosialidemokraatit olivat valmiita toimimaan. Lisäksi Pajulahden tilintarkastajat olivat esittäneet opiston erottamista erilliseksi juridiseksi yksiköksi. Säätiö oli hyvä ratkaisu sosialidemokraateille hallita omaisuutta ilman järjestötaisteluja, koska säätiöllä oli mahdollisuus itse täydentää päätöksentekoon nimettäviä jäseniä.
Säätiö perustettiin yksimielisesti. Päätös tehtiin tammikuussa 1952 TUL:n liittoneuvostossa. Säätiö tarkoitukseksi kirjattiin: ”Tukea urheilu- ja liikuntakasvatusta maassamme.” Hanke eteni nopeasti. Sääntöjä laati viisijäseninen toimikunta, jonka kaikki jäsenet olivat sosialidemokraatteja. Liittotoimikunta hyväksyi Urheiluopistosäätiö-nimen ja sen säännöt helmikuun alussa 1952. Säätiön hallitus määriteltiin seitsenjäseniseksi ja valtuuskuntaan otettiin 30 jäsentä. Virallisesti Urheiluopistosäätiö perustettiin 8. maaliskuuta 1952 säätiön valtuuskunnan ensimmäisessä vuosikokouksessa. TUL:n liittoneuvosto luovutti Pajulahden omaisuuden säätiölle seuraavana päivänä. Säätiörekisteriin Urheiluopistosäätiö merkittiin 17.3.1952.
Historia > Osana valtakunnanpolitiikkaa

Pajulahti oli näin saanut uuden, pelkästään sosialidemokraateista koostuvan isännän. Heistä valtaosa oli suhtautunut myönteisesti valtakunnanliiton perustamiseen. He kokivat Urheiluopistosäätiön osavoittona sosialidemokraateille TUL:n repivässä poliittisessa taistelussa. Säätiö oli perustettu yksimielisesti, mutta toteutustapa jätti haavoja, jotka osaltaan repivät myöhemmin TUL:n kahtia. Pajulahti ei suoranaisesti osallistunut TUL:n sisäiseen poliittiseen valtataisteluun, mutta Urheiluopistosäätiön alaisuudessa se ei siitä eroonkaan päässyt.
Pajulahden säätiöiminen alkoi näyttäytyä TUL:lle virheeltä, kun valtakunnanliittoa ei saatu aikaiseksi. Lisäksi TUL:n asteittaista irtautumista Pajulahdesta lisäsi sosialidemokraattien sisäinen valtataistelu, mikä näkyi myös TUL:ssa. SDP:n puheenjohtajan Emil Skogin johdolla ns. skogilaiset sosialidemokraatit alkoivat kannattaa yhteistyötä kommunistien kanssa, mitä Urheiluopistosäätiötä hallussaan pitävät Väinö Leskistä kannattavat vastustivat.
Urheiluopistosäätiön uudesta toimistotilasta ”Bunkkerista” Helsingin Siltasaaressa tuli leskisläisten esikunta, jonka päällikkönä toimi Urheiluopistosäätiön asiamies Eino A. Wuokko ja säätiö myös rahoitti opposition toimintaa. Tilanne muuttui 1957. Bunkkeria ei enää tarvittu taisteluun puolueesta, kun Väinö Tanner valittiin SDP:n puheenjohtajaksi ja Väinö Leskinen luopui puoluesihteerin tehtävästä. Uusi yhteys työväenliikkeen urheiluliittoon avautui, kun SDP:n leskisläiset menettivät valta-asemansa 1950-luvun puolivälissä TUL:ssa. Osa seuroista irtaantui TUL:sta perustaen Pajulahdessa ensin vuonna 1956 Urheilun Tuki ry:n ja sitten 1959 uuden urheilun keskusjärjestön: Työväen Urheiluseurojen Keskusliiton (TUK). Uudesta järjestöstä ja sen seuroista tuli Pajulahdelle merkittävä uusi yhteistyökumppani. Urheiluopistosäätiö tuki TUK:n toimintaa ja 1960-luvulla TUK:sta kehittyi yksi Pajulahden tärkeimmistä asiakkaista.
Aluksi TUL:n kurssit olivat olleet Pajulahden selkäranka. Niiden osuus nousi neljään viidesosaan kaikista kursseista, mutta vuoteen 1956 mennessä TUL:n kursseja järjestettiin enää alle 10 prosenttia. Yhteys katkesi TUL:ään liittotasolla 1958, jolloin TUL:n uusi opisto Kisakeskus valmistui Länsi-Uudellemaalle Pohjan kuntaan. Uuteen opistoon päädyttiin, koska TUL:n mielestä Pajulahti ei palvellut liittoa ja sen jäsenten tarpeita. TUL palasi käyttämään Pajulahtea vasta 1966.
Pajulahden urheiluopisto onnistui nopeasti paikkaamaan TUL:n puuttumisen. Tilalle saatiin TUK:n lisäksi SVUL:n lajiliittojen, niiden piirien, ammattiyhdistysten, raittiusjärjestöjen ja invalidijärjestöjen sekä yksittäisten urheiluseurojen kursseja.
TUK:n taivalta kesti 20 vuotta. 1970-luvun lopulla aika oli kypsä TUL:n ja TUK:n toimintojen yhdistämiseen. Uusi, yhdistynyt TUL aloitti toimintansa 1979. Muutoksella ei ollut vaikutuksia Pajulahden asemaan. Opisto jatkoi toimintaansa Urheiluopistosäätiön alaisuudessa itsenäisenä toimijana, vaikkakin opiston johtokuntaan tuli pieniä muutoksia.
Historia > Helsingin Urheilutalo ja hotelli

Urheiluopistosäätiön asiamies Eino A. Wuokko huolehti keväällä 1957, että TUL:n urheilutaloa varten Kalliosta, Brahen kentän vierestä Helsingin kaupungilta vuokrattu tontti siirtyi Urheiluopistosäätiölle, kun TUL:n urheilutalohanke oli jäänyt toteutumatta. Wuokko haaveili edelleen urheilutalosta. Muitakin suunnitelmia tuli esille. Suomen Uimaliitto halusi tontille uimahalliyritystä. Suunnitelmat alkoivat kääntyä siihen suuntaan, että taloon tulisi urheilu- ja yritystiloja. Keväällä 1959 perustettiin Kiinteistö Oy Brahenlinna, jonka korvasi myöhemmin Kiinteistö Oy Helsinginkatu 25. Rakennushanke alkoi edetä. Talon kustannusarvio oli aluksi runsaat 600 miljoonaa markkaa (15 milj. €). Lisäksi taloa hallinnoimaan perustettiin Urheiluhallit Oy, joka maksoi 200 miljoonan markan osuutensa Helsingin kaupungin lupaamalla korottomalla lainalla. Helsingin kaupungin kaavailema avustus kattaisi kustannuksista kolmasosan. Valtio myönsi 30 miljoonaa työllisyystukea. Lainaa otettiin 185 miljoonaa ja perustajäsenet sijoittivat 114 miljoonaa markkaa. Hankkeessa oli mukana Urheiluopistosäätiön lisäksi SVUL:n erikoisliittoja.
Rakennustyöt alkoivat huhtikuussa 1959. Taloon tuli kaksi uima-allasta ja palloiluhalli sekä niihin tarvittavat katsomotilat. Lisäksi rakennukseen saatiin keilahalli, painonnostosali, painisali sekä tilat voimistelulle ja nyrkkeilylle. Muihin osiin sijoitettiin 500-paikkainen elokuvateatteri, kaksi ravintolaa ja hotelli, opiskelijoiden asuntohotelli ja muita liiketiloja.
Urheiluopistosäätiö kietoutui entistä tiiviimmin hankkeeseen, kun osakkaista liikemies Osmo Ahonen ei selvinnyt rahoitusvelvoitteistaan. Urheiluopistosäätiö osti ravintolaa, hotellia ja kahvilaa vastaavat osakkeet 74 miljoonalla markalla.
Helsingin Urheilutalon vihkiäiset pidettiin huhtikuussa 1962. Eino Ketolan mukaan Urheilutalon valmistuminen oli Urheiluopistosäätiön historian merkkitapaus. Hanke oli vaatinut säätiön johdolta ”melkoista rämäpäisyyttä”. Rakennuskustannukset nousivat lopulta 777 miljoonaan markkaan. Säätiö oli kiinnittänyt lainojensa vakuudeksi Pajulahden kiinteistöjä. Velkaa oli 120 miljoonaa. Lisäksi säätiön omistuksessa olleen Urheilukadun kivitalon myyntirahat 71 miljoonaa markkaa oli käytetty hankkeeseen.
Helsingin Urheilutalon avaamisen myötä Urheiluhallit Oy aloitti varsinaisen toimintansa. Urheiluopistosäätiö omisti yhtiön osakkeista 51 prosenttia ja loput olivat SVUL:n erikoisliittojen ja kahden NMKY-järjestön hallussa. Urheiluhallit Oy laajensi toimintaansa 1970 Kontulaan, 1973 Siltamäkeen ja 1983 Malmille.
Historia > Sijoitusvarallisuuden synty

Urheiluopistosäätiön talous oli erittäin tiukalla Pajulahden suurten rakennusprojektien vuoksi 1970-luvun lopulla. Säätiö tarjosi Urheiluhallit Oy:n osakkeistaan 173 kappaletta eli yhtiön osake-enemmistöä Helsingin kaupungille. Neuvottelujen jälkeen hinnaksi sovittiin 1,75 miljoonaa markkaa (1 milj. €). Omistusoikeus siirtyi kaupungille vuoden 1979 alusta. Kaupan myötä Helsingin kaupunki sai välillisen määräysvallan Kiinteistö Oy Helsinginkatu 25:een. Säätiö omisti yhtiöstä kaupan jälkeen vielä 38,6 prosenttia. Kaupan taustalla oli Eino A. Wuokon halu estää urheilutilojen joutuminen TUL:n ja TUK:n yhdistämisprosessissa TUL:n, Wuokon mukaan kommunistien, haltuun.
Helsingin Urheilutalossa sijaitsevan Hotelli Olympian vuokraaja Helsingin Osuuskauppa (HOK) esitti hotellitilojen saneerausta vedoten kilpailutilanteeseen. Urheiluopiston säätiön hallitus ei ehdotukselle lämmennyt, koska Pajulahdessa oli meneillään useampikin rahaa vievä rakennushanke. Toinen pääkaupunkiseudun keskeinen osuusliike, Elanto, ilmoitti halustaan ostaa Hotelli Olympian osakkeet. Säätiön hallitus totesi kalliin saneeraustarpeen ja näki myynnin järkeväksi. Päätös kaupasta tehtiin nopeasti ja kauppakirja hyväksyttiin keväällä 1988. Urheiluopistosäätiö kirjasi kaupasta 34,5 miljoonan markan (10,5 milj. €). Varat sijoitettiin valtion obligaatioihin. Niistä tulevat neljän miljoonan markan vuosittaiset korkotuotot vahvistivat säätiön taloutta ja antoivat toiminnalle aivan uutta liikkumavaraa. Urheilutalosta säätiön omistukseen jäi vielä osa toimistotiloista, autotallit ja katutason liiketilat. Viimeiset kaksi toimistokerrosta Urheiluopistosäätiö myi Elannolle 2002. Kauppahintana säätiö sai kolme liikehuoneistoa ja välirahaa 25 000 euroa.
SVUL:n rakentama Töölön Urheilutalo siirtyi Urheiluhallit Oy:n omistukseen 1987 ja Pasilan palloiluhalli 1995. Urheiluopistosäätiö oli lisäksi kuudenneksen osuudella mukana Mäkelänrinteen Uintikeskuksessa, joka valmistui 1999.
Historia > Vaalirahajupakka

Urheiluopistosäätiön perinteisiin kuului taide-esineiden hankinta eri tarkoituksiin. Jo asiamies Pentti Laaksosen kaudella säätiö osti 1980-luvun alussa Kimmo Pyykön Manu-reliefin. Osto liittyi Mauno Koiviston presidentinvaalikampanjaan. Samalla tavoin – ostamalla taidetta – säätiö tuki Martti Ahtisaarta ja Tarja Halosta. Myös SDP myi Urheiluopistosäätiölle taidetta saadakseen tukieuroja. Yksittäisistä kansanedustajaehdokkaista tuettiin vain muutamia urheilutaustaisia ehdokkaita, ja heitäkin suhteellisen vähäisillä summilla.
Perinteiset käytännöt muuttuivat, kun Urheiluopistosäätiö sai syksyllä 2009 Patentti- ja rekisterihallitukselta (PRH) vaalirahajupakkaan liittyen selvityspyynnön. Sen taustalla olivat tiedot muutamien säätiöiden tuesta kunta-, eduskunta- ja presidentinvaaleissa. Pyynnöllä haettiin säätiöltä selvitystä erityisesti vuosien 2005–2008 vaalirahoituksesta. Urheiluopistosäätiö luetteli seminaari- ja taidehankintamenot, jotka keskimäärin nousivat 9 000 euroon vuodessa. Säätiö arvioi talousseminaarit hyödyllisiksi sen toiminnalle ja taidehankinnoilla ei ollut taloudellista merkitystä sen toiminnassa. Lisäksi seminaari- ja taidehankinnat olivat itse rahoitettu. Kuitenkin Urheiluopistosäätiö oli valmis toimimaan ohjeiden mukaan, mikäli PRH arvioi, etteivät säätiöt voi tehdä tällaisia hankintoja ilman nimenomaista mainintaa säännöissä.
PRH:n vastauksessa Urheiluopistosäätiön seminaareihin osallistumisia ja taidehankintoja ei kaikilta osin pidetty asianmukaisina. Toiminnan piti olla sääntöjen mukaista ja harkittua. Tämä täytyi todeta Urheiluopistosäätiön hallituksessa. Säätiön hallitus päättikin vastaisuudessa noudattavansa PRH:n antamia linjauksia. Tämä ei kuitenkaan riittänyt. Syksyllä 2010 PRH tiedusteli, mitä säätiö on tehnyt edesauttaakseen sääntöjensä mukaisen tarkoituksen toteuttamista. Urheiluopistosäätiö totesi tekemänsä päätökset ja noudattavansa Säätiöiden ja rahastojen neuvottelukunnan ohjetta, jonka suosituksen perusteella säätiön hallitus laati hallintoa ohjaavaa asiakirjaa.
Näistä toimista huolimatta Keskusrikospoliisi aloitti syksyllä 2010 tutkinnan Urheiluopistosäätiön ja Pajulahden VVLK Oy:n toiminnasta vuosilta 2005–2009. Hallituksen jäseniä ja entistä asiamiestä kuulusteltiin epäiltynä luottamusmiesaseman väärinkäytöstä. Epäillyt joutuivat syytteeseen. Helsingin käräjäoikeus tuomitsi tammikuussa 2013 Urheiluopistosäätiön entisen asiamiehen ja hallituksen jäsenet päiväsakkoihin luottamusaseman väärinkäyttämisestä. Oikeus määräsi heidät korvaamaan Urheiluopistosäätiölle aiheuttamansa vahingon ja PRH:n oikeudenkäyntikulut.
Historia > Säätiön hallinto

Urheiluopistosäätiön ensimmäinen asiamies oli Eino A. Wuokko, jonka työlle perustui säätiön taloudellinen pohja. Wuokko teki varsin uskaliaita kiinteistösijoituksia. Suomen Työväen Säästöpankin (STS) hallintojohtajan ja varatoimitusjohtajan paikalta Wuokkoa vuoden 1980 alusta seurannut Pentti Laaksonen oli paljon varovaisempi. Laaksosen yksi suurimmista saavutuksista oli, että hän onnistui realisoimaan säätiön omaisuutta ennen lamaa. Laaksonen rakensi säätiölle mahdollisuuden vakaaseen kehitykseen. Urheiluopistosäätiön asiamies vaihtui 2005, jolloin Pentti Laaksosen seuraajana aloitti STS:n pääjohtajana toiminut ja fuusion jälkeen Kansallis-Osake Pankissa sekä Nordeassa johtajana työskennellyt Yrjö-Olavi Aav. Hänen siirtyessä eläkkeelle 2009 tilalle valittiin filosofian maisteri Jukka Hako. Laaksosen ja Aavin tavoin myös Hakon työura liittyi STS pankkiin, jossa hän oli toiminut tiedotussihteerinä, markkinointipäällikkönä ja Helsingin seudun kenttäjohtajana sekä sen jälkeen KOP:ssa, Meritassa ja Nordeassa. Asiamies Hako nimitettiin Urheiluopistosäätiön toimitusjohtajaksi kesällä 2016.
Säätiön valtuuskunnan ensimmäisenä puheenjohtajana toimi vuosina 1952–1954 opetusministeri Reino Oittinen, jonka valinta oli Eino Ketolan mukaan säätiölle arvovaltavoitto Oittisen ollessa keskeisesti laatimassa SDP:n uutta periaateohjelmaa. Ketola nosti esille myös Oittisen seuraajaa, vuosina 1954–1967 puheenjohtajana toimineen Kulutusosuuskuntien Keskusliiton pääjohtajan Jalmari Laakson merkitystä. Hänen mukanaolonsa keskeisellä paikalla oli tärkeä takuu- ja turvatekijä. Laakson tilalle valittiin Väinö Leskinen, joka oli halunnut jättää säätiön hallituksen puheenjohtajan tehtävät. Leskisen kuoltua 1972 säätiön valtuuskuntaa johtamaan tuli kansanedustaja ja ministeri Veikko Helle. Helle halusi luopua tehtävästään 2002 vedoten korkeaan ikäänsä. Seuraajaksi säätiö sai pääministerin ja SDP:n puheenjohtajan Paavo Lipposen.
Urheiluopistosäätiön hallituksen ensimmäisenä puheenjohtajana toimi vuosina 1952–1967 Väinö Leskinen, jota seurasi Väinö Soininen. Uudeksi puheenjohtajaksi valittiin Väinö Soinisen kuoltua 1987 varatuomari, kansanedustaja ja monipuolinen urheilumies Markku Pohjola. Valtuuskunnan puheenjohtajan Paavo Lipposen esityksestä valtuuskunta valitsi keväällä 2013 uudeksi hallituksen puheenjohtajaksi Osuuskunta Tradekan toimitusjohtajan Perttu Puron.
Aiheesta muualla

Urheiluopistosäätiö
| n k Suomen Työväen Urheiluliitto |
| --- | --- | --- |
| Puheenjohtajat |  Pekkala (1919–1927)  Mikkola (1927–1928)  Wilppula (1928–1937)  Rinne (1937–1944)  Suvanto (1945–1951)  Leskinen (1951–1955)  Tervo (1955–1956)  Martin (1956–1967)  Saarinen (1967–1971)  Kaipainen (1971–1977)  Ahde (1977–1995)  Olin (1995–2007)  Paatero (2007–2016)  Suomi (2016–2019)  Mikkelsson (2019–)  |  |
| Toiminta |  Konttaisen retkeilyalue Retki-Konttainen  TUL:n avoimet mestaruuskilpailut  Urheiluopisto Kisakeskus  |  |
| Järjestöt ja media |  TUL Aviisi  TUL-lehti  Työväen Urheiluliiton Yleisurheilun Tuki  Urheiluopistosäätiö  Työväen Urheiluliiton jäsenseurat  Työläisnaisten Urheilulehti  Työväen Urheilulehti  |  |
| Kulttuuri |  TUL:n liittojuhlat  TUL:n paras urheilija  |  |
| Historia |  GANEFO  Pesäpalloilun yhteistoimintavaliokunta  Työläisolympialaiset  Työväen Urheiluliiton jalkapallojoukkue  Työväen Urheiluseurojen Keskusliitto  Spartakiadit  Työläisurheilun Yhtenäisyyskomitea  Sosialistinen urheiluinternationaali  |  |
 Allianssi  HOK Elanto  Jääkenttäsäätiö  KSR Kannatusyhdistys  KSL  Nuorten Akatemia  Olympiakomitea  Seta  Stadion-Säätiö  TSL  Työväenperinne  Urheilumuseosäätiö  CSIT  ETPM  ISCA  ICSSPE
Pieni mies Tate

| Pieni mies Tate> Little Man Tate |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jodie Foster
Käsikirjoittaja:  Scott Frank
Tuottaja:  Peggy Rajski Scott Rudin
Säveltäjä:  Mark Isham
Kuvaaja:  Mike Southon
Leikkaaja:  Lynzee Klingman
Pääosat:  Jodie Foster Adam Hann-Byrd
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Orion Pictures Corporation
Levittäjä:  Orion Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1991
Kesto:  99 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  25 010 896 USD (USA)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pieni mies Tate (Little Man Tate) on vuonna 1991 ensi-iltansa saanut Scott Frankin käsikirjoittama ja Jodie Fosterin ohjaama elokuva. Sen tapahtumat keskittyvät seitsemänvuotiaan lapsinero Fred Taten ympärille. Hänen roolinsa esittää Adam Hann-Byrd. Elokuvaohjaajana debyyttinsä tekevä Foster myös näyttelee itse Fredin yksinhuoltajaäidin Deden osassa.
Pieni mies Tate kuvattiin pääosin Ohion Cincinnatissa. Elokuvan julkaissut yhtiö oli Orion Pictures Corporation.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä kuvaa Pieni mies Tatea koskettavaksi ja inhimilliseksi pikkuelokuvaksi, joka sopii kouluikäisistä alkaen koko perheelle. Hän antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Helsingin Sanomien Helena Ylänen piti Scott Frankin käsikirjoitusta sovinnaisena aiheen mahdollisuuksiin nähden, mutta kehui Fosterin konstailematonta ohjausta ja keskittynyttä näyttelijäntyötä. Ylänen piti nuorta lapsinäyttelijää elokuvan parhaana puolena: ”Adam Hann-Byrdissä ei havaitse lainkaan näyttelemistä, mutta lapsen mielen avaruuden voi silti tajuta.”
Aiheesta muualla

Pieni mies Tate Internet Movie Databasessa (englanniksi)
The Squid and the Whale

| The Squid and the Whale |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Noah Baumbach
Käsikirjoittaja:  Noah Baumbach
Tuottaja:  Wes Anderson
Säveltäjä:   Britta Phillips  Dean Wareham 
Kuvaaja:  Robert D. Yeoman
Pääosat:   Jeff Daniels  Laura Linney  Jesse Eisenberg  Owen Kline 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Sony Pictures Entertainment
Levittäjä:  Samuel Goldwyn Films Netflix
Ensi-ilta:  2005
Kesto:  81 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Squid and the Whale (televisioesityksessä Tursas ja valas) on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut draamakomediaelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Noah Baumbach. Elokuva on saanut useita palkintoja, muun muassa parhaasta draamaelokuvan ohjauksesta ja parhaasta käsikirjoituksesta Sundance-elokuvafestivaaleilla. Elokuva oli myös ehdolla parhaasta käsikirjoituksesta vuoden 2006 Oscar-gaalassa.
Toisistaan vieraantuneesta Berkmanin pariskunnasta ja heidän kahdesta teinipojastaan kertova elokuva perustuu osin Noah Baumbachin omakohtaisiin kokemuksiin. Hän palasi samoihin teemoihin vuoden 2017 elokuvassa Meyerowitzin perheen tarinat (uudistettu painos).
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Jeff Daniels   | … |   Bernard Berkman   |
|   Laura Linney   | … |   Joan Berkman   |
|   Jesse Eisenberg   | … |   Walt Berkman   |
|   Owen Kline   | … |   Frank Berkman   |
|   Anna Paquin   | … |   Lili   |
|   William Baldwin   | … |   Ivan   |
|   Halley Feiffer   | … |   Sophie Greenberg   |
|   Adam Rose   | … |   Otto   |
|   Peter Newman   | … |   Herra Greenberg   |
|   Peggy Gormley   | … |   Rouva Greenberg   |
|   Greta Kline   | … |   Greta Greenberg   |
Half Nelson

| Half Nelson |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ryan Fleck
Käsikirjoittaja:   Ryan Fleck  Anna Boden 
Tuottaja:   Anna Boden  Jamie Patricof  Alex Orlovsky  Lynette Howell  Rosanne Korenberg 
Säveltäjä:  Broken Social Scene
Kuvaaja:  Andrij Parekh
Leikkaaja:  Anna Boden
Pääosat:   Ryan Gosling  Shareeka Epps  Anthony Mackie 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Levittäjä:  THINKFilm
Ensi-ilta:   2006-1-2323. tammikuuta 2006  
Kesto:  106 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  700 000 $
Tuotto:  4 911 725 $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Half Nelson on vuonna 2006 ensi-iltansa saanut draamaelokuva, jonka on ohjannut Ryan Fleck. Sen pääosia esittää Ryan Gosling, Shareeka Epps ja Anthony Mackie. Elokuvan musiikit on säveltänyt kanadalainen bändi Broken Social Scene. Ryan Gosling sai roolistaan parhaan miespääosan Oscar-ehdokkuuden.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ryan Gosling  | … |  Dan Dunne   |
|  Shareeka Epps  | … |  Drey   |
|  Anthony Mackie  | … |  Frank   |
|  Monique Gabriela Curnen  | … |  Isabel   |
|  Denis O'Hare  | … |  Jimbo   |
|  Starla Benford  | … |  Henderson   |
|  Nathan Corbett  | … |  Terrance   |
|  Tyra Kwao-Vovo  | … |  Stacy   |
|  Jeff Lima  | … |  Roodly   |
|  Karen Chilton  | … |  Karen   |
|  Deborah Rush  | … |  Jo Dunne   |
|  Jay O. Sanders  | … |  Russ Dunne   |
|  David Easton  | … |  Jeff Dunne   |
|  Nicole Vicius  | … |  Cindy   |
Aiheesta muualla

Puurtinen, Toni: Half Nelson Film-O-Holic.com.  18.10.2007. Viitattu 21.6.2021.
Jutila, Niko: Half Nelson (2006) Elokuvauutiset.fi.  31.12.2019. Viitattu 21.6.2021.
Ebert, Roger: Half alive, half dead RogerEbert.com.  14.9.2006. Viitattu 21.6.2021. (englanniksi)