stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jehovan todistajat
Aiheesta muualla > Kriittistä tarkastelua

Uskontojen uhrien tuki UUT ry ja sen internetsivut jehovantodistajista.
Johanneksenpoika.fi – Tietoa Vartiotorniseurasta ja Jehovan todistajista.
EXJT AKTIVISTI TUBE Tietoa Jehovan todistajista suomeksi ja englanniksi.
Jehovan todistajat -järjestön, sen oppien ja toiminnan kritiikkiä (Arkistoitu – Internet Archive)
Jehovan todistajien Uuden Maailman käännös -raamatunkäännöksen kriittistä tarkastelua (Arkistoitu – Internet Archive)
Veljesseura, vertaistukea entisille Jehovan todistajille, Veljesseura.org.
Jehovan todistajat eivät muuta tuhatvuotista sääntöään, joka jättää pedofiilin ilman rangaistusta. Yle uutiset 2017.
Uusi paljastussivusto kertoo uskonyhteisöjen sisällä tapahtuneista rikoksista Yhdysvalloissa – Jehovan todistajat piilottelevat raiskauksia. Yle uutiset 2018
Salainen ohjekirja paljastaa: Jehovan todistajilla kattava oma oikeusjärjestelmä. Yle uutiset 2014.
Paljastuskirja Jehovan todistajista: itsemurhia, nöyryyttämistä, lasten hylkäämisiä. Yle uutiset 2015.
Aiheesta muualla > Muita sivuja

Ylen Elävä arkisto: Uskoon tulemisen kautta jäseneksi – esittelyssä viisi kristikunnan kirkkoa.
Ohjelmia Jehovan todistajista Yleisradion elävässä arkistossa.
Jehovan todistajat – vartiossa maailmaa vastaan (väitös). [vanhentunut linkki]
Lyö maahan... Vakaumus vastaan muu maailma johanneksenpoika.fi. 30.5.2012. Arkistoitu 7.3.2013. Viitattu 8.10.2013.
Liikkeen perustaja Charles Taze Russell
Jehovan todistajien määrän kehitys maailmanlaajuisesti.
Jehovan todistajat levittävät sanomaansa perinteisen ovelta ovelle -työn lisäksi myös julkisilla paikoilla.
Jehovan todistajia Lvivissä Ukrainassa.
Jehovan todistajien konventtisali Varkaudessa.
Jehovan todistajat kokoontuvat kahdesti viikossa. Kuvassa portugalilaisia Jehovan todistajia kokouksessa.
Jehovan todistajien vuosina 1891–1931 käyttämä tunnus, joka oli Vartiotornin yläkulmassa.
Violetti kolmio oli Jehovan todistajien vankitunnus natsien keskitysleireillä.
Maat, joissa Jehovan todistajien toiminta on kiellettyä.
Alexander Järnefelt

Alexander Järnefelt.
August Alexander (Aleksander) Järnefelt(ven.Александр Густавович Ярнефельт,Aleksandr Gustavovits Jarnefelt) (2. huhtikuuta 1833 Tohmajärvi – 15. huhtikuuta 1896 Helsinki) oli suomalainen kenraaliluutnantti, topografi, kuvernööri, valtiopäivämies, senaattori ja suomalaisuustaistelija.
Aleksanderin vanhemmat olivat kruununvouti Gustav Adolf Järnefelt ja Aurora Fredrika Molander. Aleksander Järnefelt vihittiin Pietarissa 22. joulukuuta 1857 vapaaherratar Elisabethin (o.s. Clodt von Jürgensburg) kanssa. Heidän lapsensa olivat Kasper, Arvid, Erik (Eero), Ellida, Ellen, Armas, Aino, Hilja ja Sigrid. Sisaruksista Armas oli säveltäjä, Arvid kirjailija, Eero kuvataiteilija ja Kasper kriitikko. Aino Järnefeltistä tuli säveltäjämestari Jean Sibeliuksen puoliso.
Järnefeltin uraa hallitsivat geodeettiset ja topografiset työt. Vuosina 1860–1869 hän osallistui Venäjän armeijan toimeenpanemiin, Suomen topografista kartoitusta valmisteleviin, geodeettisiin mittauksiin, aluksi johtajan apulaisena ja vuodesta 1868 johtajana. Kun varsinaiset kartoitustyöt vuonna 1870 alkoivat, nimitettiin Järnefelt niiden johtajaksi. Hän pysyi tehtävässä vuoteen 1877, jolloin hän siirtyi kartoittamaan Venäjän Turkin sodan aikana hallussaan pitämää Bulgariaa. Sodan päätyttyä Järnefelt palasi johtamaan Suomen kartoitusta, kunnes hän vuonna 1883 siirtyi maaherraksi. Järnefelt julkaisi Suomessa toimittamiensa geodeettisten töiden tulokset kirjana, joka ilmestyi venäjäksi vuonna 1891, ranskaksi vuonna 1894 ja suomeksi vuonna 1901 (Fennia 1901/10.1). Hänen johdollaan aloitettujen Suomen kartoitusten perusteella valmistui vuosina 1870–1907 Etelä-Suomen topografinen kartasto (473 lehteä) mittakaavassa 1:21 000. Sen perusteella laadittiin painettu kartasto mittakaavassa 1:42 000. Alkuperäiskartaston lehdistä valokuvaamalla tehtyjä jäljennöksiä luovutettiin Suomen senaatille, kaksi kappaletta kutakin lehteä. Suomessa ne väritettiin ja ne tunnetaan nykyisin nimellä Senaatin kartat, ja ne ovat Kansallisarkiston kokoelmissa.
Järnefelt toimi kuvernöörinä Mikkelin läänissä vuosina 1883–1884, Kuopion läänissä vuosina 1884–1888 ja Vaasan läänissä vuosina 1888–1894. Vuodesta 1894 hän toimi senaatin sotilasasiain toimituskunnan päällikkönä. Hän oli myös aatelissäädyssä sukunsa edustaja valtiopäivillä 1872, 1877–1878 ja 1882. Hän kuoli Helsingissä 15. huhtikuuta 1896 halvaukseen.
Kirjallisuus

Strang, Jan: Venäjän Suomi-kuva – Venäjä Suomen kartoittajana 1710–1942.  Helsinki:  Antiikki-Kirja, 2014.  ISBN 978-951-98135-1-6
Yrjänä, Jouni – Keskisarja, Teemu: Alexander Järnefelt: Kenraali ja suomalaisuustaistelija. SKS, 2009. ISBN 978-952-222-114-8
Aiheesta muualla

/ Järnefelt, Alexander (1833–1896). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Järnefeltin suku, Aleksander Järnefeltin elämäkerta ja valokuva (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Kuopion läänin maaherrat ja kuvernöörit (1831–1997) |
| --- | --- | --- |
| Venäjän keisarikunta (1831–1917) |  Sackleen (1831–1833)  Ramsay (1833–1854)  Federley (1854–1855)  Furuhjelm (1855–1862)  Antell (1862–1866)  von Essen (1866–1873)  von Kraemer (1873–1884)  Järnefelt (1884–1888)  Aminoff (1888–1899)  Åkerman (1899-1900)  Krogius (1900–1903)  Bergh (1903–1905)  Stenius (1905–1911)  Tawaststjerna (1911–1913)  Spåre (1913-1917)  |  |
| Suomi (1917–1997) |  von Hellens (1917–1918)  Ignatius (1918–1940)  Heikkinen (1940–1950)  Riikonen (1950–1960)  Mantere (1960-1966)  Hölttä (1966–1978)  Hjerppe (1978–1993)  Martikainen (1993–1997)  |  |
| n k Vaasan läänin maaherrat ja kuvernöörit (1775–1997) |
| --- | --- | --- |
| Ruotsi (1776–1809) |  Cedeström (1775–1785)  Tandefelt (1785–1794)  Krabbe (1794–1805)  Wanberg (1805–1808)  von Schoultz (1808)  |  |
| Venäjän keisarikunta (1809–1917) |  de Carnall (1808–1822)  Wärnhjelm (1822–1830)  Armfelt (1830–1832)  Mannerheim (1832–1834)  Cronstedt (1834–1845)  Bergenheim (1845–1847)  Federley (1847–1854)  von Rechenberg (1854–1858)  von Blom (1858–1861)  Wrede (1862–1884)  Procopé (1884–1888)  Järnefelt (1888–1894)  Schauman (1894–1898)  von Kothen (1898–1900)  Björnberg (1900–1903)  Knipovitš (1903–1906)  de Pont (1906–1910)  Widnäs (1910–1913)  Sillman  (1913–1916)  Sirelius (1916–1917)  |  |
| Suomi (1917–1997) |  Torppa (vt. 1917)  Heikel (1917–1920)  Sarlin (1920–1930)  Heinrichs (1930)  Martonen (1930–1938)  Lahdensuo (1938–1943)  Tarjanne (1943–1944)  Ahlbäck (1944–1967)  Viitanen (1967–1977)  Pohjonen (1977–1978)  Kangasniemi (1978–1991)  Westergård (1991–1997)  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Jäyste

Jäysteellä tarkoitetaan kone- ja metallitekniikassa metallin työstöstä johtuvaa, yleensä esimerkiksi urituksen aikaansaamaa metallin lohkeamista. Jäysteen suuri määrä on epähaluttu ominaisuus, joka lopputuotteessa halutaan mahdollisimman vähäiseksi. Vielä nykyäänkin jäysteen määrää tarkkaillaan lähinnä käsin tehtävillä mittauksilla.
Jäysteen määritelmänä voidaan pitää seuraavaa: Jäyste on lastuavassa työstössä työkappaleen särmiin plastisen muodonmuutoksen seurauksena syntynyt ei-toivottava materiaalimuodostuma (Gillespie 1999).
Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellinen tiedekunta

| Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellinen tiedekunta |
| --- | --- |
Perustettu:  1965
Dekaani:  Mikko Mönkkönen
Henkilökunta:  500
Opiskelijoita:  2500
Sijainti:  Jyväskylä (62.229691°N, 25.740869°E),  Suomi
Osoite:  PL 35, 40014 Jyväskylän yliopisto (Survontie 9 C)
Kampus:  Mattilanniemen ja Ylistönrinteen kampus
Sivusto:  www.jyu.fi/science
Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellinen tiedekunta on perustettu vuonna 1965. Opiskelijoita siellä on noin 2 500. Tiedekunnasta valmistuu vuodessa noin 200 maisteria ja 40 tohtoria. Matemaattis-luonnontieteellisessä tiedekunnassa on neljä laitosta (bio- ja ympäristötieteiden, fysiikan, kemian sekä matematiikan ja tilastotieteen laitos), joissa tehdään kansainvälisesti korkeatasoista tutkimusta ja annetaan siihen perustuvaa opetusta.
Nanotiedekeskus (Nanoscience Center, NSC), kansainvälinen kesäkoulu (JSS), kansainvälinen ekologian talvikoulu ja luonnontieteiden opettajankoulutus ovat tiedekunnan yhteisiä tutkimus- ja koulutusohjelmia.
Laitoksista matematiikan ja tilastotieteen laitos sijaitsee Mattilanniemessä, muut kolme laitosta sijaitsevat Ylistönrinteen kampuksella. Kokeellista bio- ja ympäristötieteiden tutkimusta tehdään myös Konneveden tutkimusasemalla.
Laitokset

Bio- ja ympäristötieteiden laitos
Fysiikan laitos
Kemian laitos
Matematiikan ja tilastotieteen laitos
Opetus

Matemaattis-luonnontieteellisessä tiedekunnassa voi suorittaa luonnontieteiden kandidaatin ja filosofian maisterin tutkinnot sekä filosofian lisensiaatin ja filosofian tohtorin jatkotutkinnot.
Bio- ja ympäristötiede: akvaattiset tieteet, ekologia ja evoluutiobiologia, solu- ja molekyylibiologia sekä ympäristötiede
Fysiikka:
Hiukkasfysiikan, kvarkkiaineen fysiikan ja kosmologian opintosuunta
Ydinfysiikan, ydinastrofysiikan ja säteilyn hyödyntämisen opintosuunta
Kvanttimateriaalien fysiikan opintosuunta
Fysiikan soveltamisen teknologiassa ja yhteiskunnassa opintosuunta
Aineenopettajan opintosuunta
Kemia: epäorgaaninen ja analyyttinen kemia, fysikaalinen kemia, orgaaninen kemia, soveltava kemia ja opettajakoulutus
Matematiikka ja tilastotiede: matematiikka, stokastiikka, tilastotiede ja opettajakoulutus
Nanotiede: nanotieteen monialainen kandidaattiohjelma
Maisterin tutkinnon voi suorittaa seuraavissa kansainvälisissä ohjelmissa:
Master's Degree Programme in Sustainable Management of Inland Aquatic Resources
Master's Studies in Ecology and Evolutionary Biology
Master's Degree Programme in Nanoscience
Master's Studies in Nuclear and Particle Physics
Maisterin tutkinnon tavoitteena on antaa opiskelijalle pääaineen perusteiden tuntemus sekä valmiudet tieteellisen tiedon ja menetelmien soveltamiseen. Koulutus antaa valmiudet toimia työelämässä oman alansa asiantuntijana ja kehittäjänä ja valmiudet tieteelliseen jatkokoulutukseen. Koulutus perustuu tutkimukseen ja alan ammatillisiin käytäntöihin. Opetusta virkistetään luovin opetusmenetelmin ja sovelletaan uusimpaan tutkimustietoon.
Tutkimus

Matemaattis-luonnontieteellisessä tiedekunnassa tehdään kansainvälistä tutkimusta neljällä laitoksella. Tiedekunnan tutkimuksen alueita ovat:
Bio- ja ympäristötieteiden laitos
evoluutiotutkimus
akvaattiset ekosysteemit
ympäristö ja luonnonvarat
solujen, virusten ja biomolekyylien rakenne ja toiminta
Fysiikan laitos
materiaalifysiikka
ydin- ja kiihdytinpohjainen fysiikka
hiukkasfysiikka
Kemian laitos
rakenne- ja synteesikemia
uusiutuvat luonnonvarat ja elinympäristön kemia
laskennallinen kemia
spektroskopia
Matematiikan ja tilastotieteen laitos
matemaattinen analyysi
stokastiikka
inversio-ongelmat
tilastotieteen tutkimus
Historia

Matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaaneina ovat sen perustamisesta (vuodesta 1965) toimineet:
Ilppo Simo Louhivaara  1965–1966 (väliaikainen)
Ilppo Simo Louhivaara      1966–1967
Paavo Lumme            1967–1968 (väliaikainen)
Paavo Lumme            1968–1971
Juhani Kantele         1971–1974
Mikko Raatikainen      1974–1977
Juhani Kantele             1977–1980
Jorma Eloranta	     1980–1981
Ahti Pakkanen	     1982–1985
Jussi Valkonen 	1986–1988
Olli Martio      	1988–1989
Jorma Korvola	1990–1993
Pekka Neittaanmäki	1993
Markku Kulomaa   		1993–1996
Matti Manninen 1996–2009
Henrik Kunttu 		2010 – 2017
Mikko Mönkkönen      2018 –
Juorukoulu

Robert Baddeley (1733–1794) näyttelee Mosesta. Johann Zoffanyn (1733–1810) maalaus 1780-luvulta.
Juorukoulu (The School for Scandal, suomeksi myös Parjauspesä) on irlantilaisen Richard Brinsley Sheridanin kirjoittama tapakomedia. Se sai kantaesityksensä Drury Lane -teatterissa Lontoon West Endissä 8. toukokuuta 1777.
Juoni

Veljekset Joseph ja Charles Surface ovat orpoja, jotka yhdessä Maria-serkkunsa kanssa asuvat sukulaismiehensä Sir Peter Teazlen hoivissa. Kumpikin veljeksistä haluaisi naida Marian. Lady Sneerwell puolestaan on juoruilusta nauttivan pikkupiirin, Juorukoulun, keskushahmo, joka havittelee Charlesia itselleen. Hän levittää valheellisia huhuja Charlesin ja Sir Peterin vaimon Lady Teazlen välisestä rakkaussuhteesta saadakseen Marian hylkäämään Charlesin. Samaan aikaan Joseph yrittää vietellä Lady Teazlen.
Veljeksillä on rikas setä, Sir Peter Teazlen veli Sir Oliver Surface, jota he eivät koskaan ole tavanneet. Sir Oliver saapuu kaukomailta ja tutustuu sukulaispoikiinsa incognito ottaakseen selville, kumpi heistä on perivä hänen mahtavan omaisuutensa. Joseph paljastuu tekopyhäksi hurskastelijaksi ja Charles puolestaan hölläkätisen anteliaaksi. Sir Oliver päättää jättää perinnön Charlesille.
Farssimaisessa kohtauksessa, jossa hahmot piileskelevät huonekalujen takana, Sir Peter saa selville, että Charlesiin ja Lady Teazleen liittyvät huhut ovat perättömiä. Hän tekee sovinnon vaimonsa kanssa ja päättää, että Charles naikoon Marian. Lady Teazle pelastuu turmiolta.
Roolihahmot

Sir Peter Teazle
Lady Teazle
Sir Oliver Surface
Joseph Surface
Charles Surface
Maria
Lady Sneerwell
Sir Benjamin Backbite
Sir Harry Bumper
Careless
Rowley
Snake
Trip
Mrs Candour
Crabtree
Moses
Alkuperäisnäyttelijät

Kantaesityksessä keväällä 1777 John Palmer oli Joseph Surface, Frances Abington oli Lady Teazle ja William 'Gentleman' Smith näytteli Charles Surfacen roolin.
Huomattavimpia myöhempiä näyttelijöitä

Blair Brown tulkitsi Lady Teazlen vuonna 1975 Michael Langhamin ja Nich Havingan ohjaamana.
John Gielgud tulkitsi Charles Surfacen Queens Theatressa 1937 ja teki roolin uudelleen omassa ohjauksessaan vuoden 1963 Broadway-tuotannossa.
Tosielämän aviopari Laurence Olivier ja Vivien Leigh näyttelivät Sir Peterin ja Lady Teazlen osat New Theatren tuotannossa (Old Vic). Mukana olivat myös Peter Cushing ja Terence Morgan.
Suomenkielinen versio

The School for Scandal -teosta on näytelty Suomen Kansallisteatterissa nimellä Juorukoulu vuosina 1919, 1950 ja 1960. Aiemmin teos tunnettiin nimellä Parjauspesä. Vuoden 1950 tuotannossa Lady Teazlen roolissa oli Ansa Ikonen, Sir Peter Teazlea näytteli Uuno Laakso, Joseph Surfacea näytteli Unto Salminen ja Charles Surfacea puolestaan Joel Rinne. Mariana oli Kyllikki Forssell ja Lady Sneerwellinä Kaisu Leppänen. Alkuperäinen ensi-ilta oli vuonna 1879; tuolloin näyttelijöinä olivat muun muassa Ida Aalberg, Axel Ahlberg ja Oskari Vilho.
Rafael Koskimies kirjoitti näytelmästä: ”Snobbi Sheridan oli sijoittanut tapaukset kaikkein hienoimpiin seurapiireihin, joihin hän itsekin nuoruudessaan pyrki ja pääsi. Tässä näytelmässä tarvitaan aina tavallista suuremmat määrät naisten silkkivaatetta, miesten peruukkeja ja kaularöyhelöitä.” Koskimies määritteli teoksen ”häijynilkiseksi satiiriksi”, jonka henkilöt ovat aavistuksen älykkäämpiä kuin he kaiketi olivat vastaavassa entisessä elämässään.
Suomennetut versiot

Parjauspesä, suom. Vilho Oskari
Juorukoulu suom. Helena Kangas (Kansallisteatteri 1950) – Suom. Leena Ilmari (Kansallisteatteri 1950)
Elokuvasovituksia

The School for Scandal -näytelmään perustuvia filmatisointeja:
The School for Scandal (1923), Bertram Phillipsin ohjaama brittiläinen mykkäelokuva näyttelijöinään Basil Rathbone, Frank Stanmore ja Queenie Thomas.
The School for Scandal (1930) oli ensimmäinen äänielokuva aiheesta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The School for Scandal -näytelmä kokonaisuudessaan.
The School for Scandal -näytelmä, Project Gutenberg.
The School For Scandal -näytelmä Victoria and Albert -museossa.
The School for Scandal -näytelmä, The Barbican (Arkistoitu – Internet Archive).
Olli Järvinen

Olli Juhani Järvinen (3. lokakuuta 1950 Jyväskylä – 29. marraskuuta 1990 Helsinki) oli Helsingin yliopiston eläintieteen professori ja Suomen Akatemian tutkijaprofessori.
Olli Järvinen kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1969 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1973.  Filosofian tohtoriksi Järvinen väitteli vuonna 1980.  Vuonna 1981 Järvinen nimitettiin Helsingin yliopiston ekologis-morfologisen eläintieteen professoriksi ja vuonna 1988 Suomen Akatemian tutkijaprofessoriksi. Järvinen oli modernin ekologian uranuurtaja Suomessa. Hänen erikoisalojaan olivat linnustotutkimukset ja sukupuuttojen eliömaantiede.
Helsingin yliopiston Bio- ja ympäristötieteiden laitoksen jatko-opiskelijoiden Kevätsymposiossa (Spring Symposium) parhaan esityksen pitäjälle vuodesta 1992 alkaen jaettu Ollin palkinto (Olli's Prize) on nimetty O. Järvisen mukaan. Palkintosumma on tarkoitettu ulkomaiseen tieteelliseen kokoukseen osallistumisesta koituvien kulujen kattamiseksi.
Järvisen yhdessä Kaarina Miettisen kanssa kirjoittama luonnonsuojelubiologian oppikirja Sammuuko suuri suku? (ruots. Sista paret ut?) oli 1990-luvulla yksi biologian yhteisvalinnan pääsykoekirjoista.
Kirjat

O. Järvinen, S. Kuusela (toim.) 1979: Homo sapiens – johdatus biologiseen ihmiskuvaan. Symbioosi, Tutkijaliitto. Helsinki. ISBN 951-9297-16-2.
O. Järvinen 1980: Ecological zoogeography of Northern European bird communities. Väitöskirja, Helsingin yliopisto.
O. Järvinen 1984: Aikalisä luonnolle: ekologin esseitä. Tammi. Helsinki. ISBN 951-30-6147-7.
O. Järvinen & K. Miettinen 1987: Sammuuko suuri suku? Luonnon puolustamisen biologiaa. Suomen luonnonsuojelun tuki. Vantaa. ISBN 951-9381-20-1.
ruotsiksi: Sista paret ut? Om naturvårdens biologi. Käännös A. Luther 1988. Svenska naturskyddsföreningen, Miljöförlaget. Stockholm. ISBN 951-99988-9-6.
Tero Järvinen

| Tero Järvinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1972 (ikä 52–53)lähde? Alavus, Suomilähde?
Ammatti:  Hyvinvointialuejohtaja
Muut tiedot
Koulutus: Terveystieteiden maisteri
Järjestö:  Etelä-Pohjanmaan hyvinvointialue
Tero Järvinen (s. 1972) on suomalainen virkamies ja hyvinvointialueen johtaja sekä kirjailija. Järvinen on työskennellyt aikaisemmin Etelä-Pohjanmaan sairaanhoitopiirin johtajana, Kuusiolinna Terveys Oy:n toimitusjohtajana, Kuusiokuntien terveyskuntayhtymän johtajana sekä Etelä-Pohjanmaan sairaanhoitopiirin henkilöstöjohtajana. Järvinen on koulutukseltaan terveystieteiden maisteri. Järvinen valittiin Etelä-Pohjanmaan hyvinvointialuen johtajaksi toukokuussa 2022. Kustannus HD on julkaissut Järviseltä  kahdeksan kaunokirjallista teosta.
Teokset

Isäntä itte: kertomuksia lakeuden laidalta, Kustannus HD, Loimaa 2005, ISBN 952-5556-09-3
Kylymää vettä ja puunuijaa, Kustannus HD, Loimaa 2006, ISBN 952-5556-20-4
Kaharen hengen latotanssit: lemmenloruja ja unettomia öitä, Kustannus HD, Loimaa 2007, ISBN 978-952-5556-27-8
Kolhittu, Kustannus HD, Loimaa 2008, ISBN 978-952-5556-48-3
Pitkät kalsarit: romaani miehistä, vanhenemisesta, joukkuehengestä ja naisistakin, Kustannus HD, Loimaa 2009, ISBN 978-952-5556-60-5
Syrän niinku salamiakki: lemmen lyhyt oppimäärä, Kustannus HD, Loimaa 2010, ISBN 978-952-5556-75-9
Narupöksykansaa, Kustannus HD, Loimaa 2011, ISBN 978-952-5964-11-0
Isäntä itte ja kuivan kesän oravat, Kustannus HD, Loimaa 2013, ISBN 978-952-5964-72-1
Jääkampela

| Jääkampela |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kampelakalat Pleuronectiformes
Heimo::  Oikeasilmäkampelat Pleuronectidae
Suku::  Liopsetta
Laji::  glacialis
Kaksiosainen nimi
 Liopsetta glacialis  (Pallas, 1776) 
Synonyymit
 Pleuronectes glacialis 
Katso myös
   Jääkampela Wikispeciesissä   Jääkampela Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Jääkampela (Liopsetta glacialis) tai napakampela  on oikeasilmäkampeloiden (Pleuronectidae) heimoon kuuluva kalalaji. Sitä esiintyy pohjoisella napa-alueella muun muassa Itä-Atlantilla, Vienanmerellä, Barentsinmerellä, Tšuktšimerellä, Beringinmerellä, Ohotanmerellä, Bristolinlahdella ja Kuningatar Maudin lahdella. Laajalle levinneellä kalalajilla ei tiedetä olevan merkittäviä uhkia.
Jääkampela on pohjakala, joka elää pääosin arktisten merialueiden matalissa rannikko- ja murtovesissä mutta nousee usein myös sisävesiin. Se käyttää ravinnokseen pieniä kaloja ja pohjaeläimiä ja voi kasvaa 35 cm:n pituiseksi.
Oskari Jussila

Oskari Jussila 1930-luvun alussa.
Oskari Heikki Jussila (Oskar Henrik, O. H.; 16. huhtikuuta 1888 Leppävirta – 24. huhtikuuta 1955 Alatornio) oli suomalainen vanhoillislestadiolainen rovasti, usean eri seurakunnan kirkkoherra ja Tornion rovastikunnan lääninrovasti vuosina 1938–1955. Hän oli Siionin lähetyslehden ja Zions missionstidningin toimittaja 1919–1945. Kokoomuksen listoilta valittuna kansanedustajana hän toimi 1922–1929 ja 1930–1933. Jussila oli vanhoillislestadiolaisen maallikkosaarnaajan, kansakoulunopettaja Heikki Jussilan (1863–1955) poika.
Kouluttautuminen papiksi

Oskari Jussila kävi oppikoulun Kuopion klassisessa lyseossa 1908 ja aloitti sitten Helsingin yliopistossa teologiset opinnot, jotka hän sai päätökseen 1913. Oskari Jussila liittyi opiskeluaikanaan lestadiolaiseen yhteisöön, jossa vuonna 1910 tapahtuneen jakautumisen yhteydessä hän liittyi vanhoillislestadiolaisuuteen. Opintojensa loppuvaiheessa hän stipendiaattina haastatteli Tornionlaaksossa lestadiolaiskristittyjä, jolloin yhteys lestadiolaiseen liikkeeseen muodostui eläväksi. Opiskeluaikanaan Jussila solmi suhteita Yhdysvaltain Michiganin osavaltion Calumetissa toimivaan lestadiolaisliikkeeseen ja sen paikallisiin johtajiin Paul Heidemaniin ja hänen isäänsä Arthur Leopold Heidemaniin. Jussila tekikin vuoden 1920 lopulla noin neljä kuukautta kestäneen vierailun Michiganiin ja Minnesotaan, jossa hän osallistui heidemanilaisuuden eli paikallisen vanhoillislestadiolaisuuden sisällä olleen hajaannuksen selvitykseen.
Oskari Jussila vihittiin papiksi Oulussa vuoden 1914 alussa. Pappisvihkimyksensä jälkeen Jussila oli tilapäisissä seurakuntaviroissa Tyrnävällä, Kiuruvedellä, Suomussalmella, Säräisniemellä ja Ranualla. Vakinaisena kirkkoherrana Jussila oli Ranualla vuosina 1918–1920, Kuivaniemellä 1920–1934 ja Alatorniolla vuodesta 1934 kuolemaansa asti.
1920-luku > Mukana sisällissodassa ja Pohjois-Ruotsin suomalaisuusaktiviteeteissa

Oskari Jussila oli jo ennen vuoden 1918 Suomen sisällissotaa antamassa tukensa porvarilliselle Suomelle. Hän oli perustamassa Ranualla kunnallista suojeluskuntaa. Kansalaissodan loppuvaiheessa Jussila oli rintamalla vanhoillislestadiolaisen herätysliikkeen kustantaman ambulanssin eli kiertävän sairaalan johtajana. Jussila kannatti tällöin näkemyksiä ankarista rankaisutoimista, joita punaisiin kapinan aloittajina oli syytä kohdistaa. Vuodesta 1919 alkaen Jussila koki tärkeäksi tukea suomalaista kansallismielistä toimintaa, jonka tavoitteena oli Pohjois-Ruotsin suomalaisväestön aatteellinen ”valistaminen”. Tästä on osoituksena Jussilan osallistuminen valistustoimintaa varten perustettuun Länsipohjan toimikuntaan. Jussilan sielunhoidollinen toiminta Pohjois-Ruotsin suomalaisalueilla 1920-luvulla herätti Ruotsin kansallismielisissä piireissä pahennusta. Heidän näkemyksensä mukaan suomalaiset tekivät sielunhoidollisen työn varjolla nationalistista kiihotustyötä. Silloinen Luulajan piispa oli yksi kantaa ottaneista.