stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Lord of the Rings: The Battle for Middle-earth
Aiheesta muualla

The Lord of the Rings: The Battle for Middle-Earth MobyGamesissa (englanniksi)
Virallinen kotisivusto (englanniksi)
Tjubjai

| Tjubjai |
| --- | --- |
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Sahan tasavalta
Piiri:  Suntarin ulus
Perustettu:  1925
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  Maalaiskunta (nasleg)
Väkiluku (2001):  291
Aikavyöhyke:  UTC+9 (MSK+6)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tjubjai (ven. Тюбяй) on nasleg eli maalaiskunta ja sen keskuskylä Suntarin ulusin pohjoisosassa Sahan tasavallassa Venäjällä. Tjubjain kylä sijaitsee 103 kilometriä ulusin eli piirin keskuksesta Suntarista pohjoiseen. Tjubajin kuntaan kuuluu keskuskylän lisäksi Nerjuktjain kylä, joka sijaitsee kaksi kilometriä keskuskylästä etelään.
Tjubjain kylässä on kulttuuritalo, supistettu yhtenäiskoulu, terveyskeskus ja kauppa. Tjubjaissa harjoitetaan nautakarjan- ja hevosten kasvatusta.
Asukasluvun kehitys

300 (1989)
291 (2001)
Tre kronor

Tre kronor tarkoittaa seuraavia asioita:
kolme kruunua, Ruotsin heraldinen kansallissymboli
Ruotsin jääkiekkomaajoukkue
Tre Kronor, linna Tukholmassa
Tre kronor, televisiosarja
HMS Tre Kronor (1625), 30-tykkinen alus
HMS Tre Kronor (1706), 86-tykkinen linjalaiva
HMS Tre Kronor (1944), Tre Kronor -luokan risteilijä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Tre kronor”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Taste of Death

| Taste of Death Hiroshima |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1984
 Tyylilaji: heavy metal
 Kesto: 40.23
 Levy-yhtiö: Kräk!
Taste of Death on suomalaisen heavy metal -yhtye Hiroshiman ensimmäinen ja viimeiseksi jäänyt studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1984 levymerkillä Kräk!.
Kappaleet

Taste of Death – 3.34
Rock'N Roll Priest – 4.38
Lonely Room – 4.38
Dreamworld – 4.37
Down On My Knees – 3.18
Midnight Fighter – 4.25
Touch Me – 4.06
Escape – 4.04
The Looser – 3.14
Soldier of the World – 5.00
Kokoonpano

Tony Hanover – laulu
Hero O'Hara – kitara, laulu
Luke Powerhand – kitara, laulu
Jake Killer – bassokitara, laulu
Quick – rummut
John Saga – kosketinsoitin
Kokoonpano > Muut tekijät

Albert Järvinen – kitara (kappale 4)
Zepp Johanson – äänittäjä
Jimi Sumén – uudelleenmiksaus
Aiheesta muualla

Taste of Death discogs.com -sivustolla
Tousséguéla

| Tousséguéla |
| --- | --- |
 Tousséguéla
 Koordinaatit: 11°3′54″N, 6°37′41″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Sikasson alue
Piiri:  Kolondiéban piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Väkiluku (2009):  5 500
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tousséguéla on maalaiskunta ja sen keskuskylä Sikasson alueen Kolondiéban piirissä Malissa. Se sijaitsee Bagoéjoen yläjuoksulla 40 kilometriä Kolondiébasta itään. Kunnassa on 5 500 ja kylässä 2 800 asukasta.
Tousséguélan kunta rajoittuu pohjoisessa Kolondiéban piirin Kolosson, lännessä Kolondiéban, etelässä Kadianan, kaakossa Nangalasson ja koillisessa Sikasson piirin Zaniènan ja Minikon kuntiin. Maisemaa leimaavat tasangot, laaksot ja kukkulat. Seutu kuuluu Sudanin vyöhykkeeseen. Kasvillisuus on pensas- ja metsäsavannia.
Kuntaan kuuluu kahdeksan kylää. Asukkaat ovat bambaroita, fulbeja ja bozoja. Yleisin kieli on bambara.
Seudun liikenneyhteydet ovat heikot. Pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, durra, hirssi ja puuvilla. Kotieläimiä ovat naudat, vuohet, aasit ja siipikarja.
Supikoira

| Supikoira |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Caniformia
Heimo::  Koiraeläimet Canidae
Suku::  Nyctereutes
Laji::  procyonoides
Kaksiosainen nimi
 Nyctereutes procyonoides  (Gray, 1834) 
Synonyymit
 Canis procyonoides Gray, 1834  Canis viverrinus Temminck, 1838 
 Supikoiran levinneisyys. Luontainen elinalue on merkitty sinisellä ja istutusalueet punaisella.
Alalajit
 N. p. procyonoides  N. p. koreensis  N. p. orestes  N. p. ussuriensis  N. p. viverrinus 
Katso myös
   Supikoira Wikispeciesissä   Supikoira Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Supikoira (Nyctereutes procyonoides) on alun perin Itä-Aasiasta kotoisin oleva pienikokoinen ja pitkäkarvainen koiraeläinlaji. Se on levinnyt istutettuna vieraslajina Ural-vuoriston länsipuolelle Eurooppaan. Suomeen se on vaeltanut sekä Karjalankannasta pitkin että Laatokan pohjoispuolelta. Sitä pidetään nykyään Suomen luonnon kannalta haitallisena vieraslajina. Supikoira poikkeaa elintavoiltaan muista koiraeläimistä, sillä se syö paljon kasviravintoa ja voi vaipua talviuneen.
Piirteet > Koko ja ulkonäkö

Supikoiran kokonaispituus on noin 65–100 senttimetriä, josta vartalon osuus on 45–70 senttimetriä ja hännän 20–30 senttimetriä. Supikoiran säkäkorkeus on 20–30 senttimetriä. Eläin painaa 5–10 kilogrammaa, ja on painavimmillaan syksyllä ennen talviunen alkamista. Turkistarhoilla kasvatetut supikoirat voivat kasvaa yli 10 kilogramman painoisiksi ja poiketa väritykseltään luonnonvaraisista yksilöistä. Pitkä ja tuuhea mustan-, ruskean-, harmaan- ja valkoisenkirjava turkki saa sen näyttämään todellista kokoaan suuremmalta. Turkki on paksuin syksyllä ja talvella, ja sen pohjavilla on hyvin tiheää. Nuoret yksilöt ovat lyhytkarvaisempia ja ruskeampia kuin aikuiset.
Supikoiran korvat ovat pyöreäkärkiset, lyhyt ja terävä kuono on valkoinen ja silmänympärykset, posket, jalat ja vatsa mustat. Kaukaa katsottuna supikoiran vartalo voi näyttää poikkiraitaiselta. Pää on suhteellisen pieni, raajat ovat ohuet ja lyhyet. Supikoira muistuttaa ulkonäöltään puolikarhuihin kuuluvaa pesukarhua eli supia, mistä se on saanut suomen- ja englanninkieliset nimensäkin. Myös supikoiran tieteellinen lajinimi procyonoides viittaa pesukarhuihin (Procyon).
Piirteet > Ääntely

Supikoira on ilmeisesti ainoa koiraeläinlaji, joka ei hauku.
Piirteet > Jäljet ja jätökset

Supikoiran jalanjäljet muistuttavat ketun jälkiä, mutta ovat hieman leveämmät.
Asutun supikoiranpesän suuaukon edustalla on viuhkan muotoinen maakasa. Koloon johtava kulku-ura on kapeampi kuin ketulla ja vähemmän tallattu kuin mäyrällä.
Levinneisyys > Luontainen levinneisyys

Supikoira elää luontaisesti Tyynenmeren läheisyydessä Itä-Aasiassa, jossa sen levinneisyys ulottuu Japaniin, Itä-Kiinaan, Mongoliaan, Korean niemimaalle, Venäjälle ja Vietnamiin. Sen leviämisen luontaisesti Aasian keskiosiin ja lännemmäs ovat estäneet luultavasti mantereen sisäosien ankarat talvet.
Elinympäristö

Supikoiran tyypillistä elinympäristöä ovat kosteat ja rehevät lehti- ja sekametsät, joissa on runsaasti aluskasvillisuutta. Laji viihtyy erityisesti soiden, järvenrantojen, jokien ja purojen läheisyydessä ja erityisesti syksyisin peltojen laitamilla. Sitä ei yleensä tavata suurissa luonnontilaisissa erämaissa. Suomen saaristossa laji suosii kuitenkin kuivia mäntymetsiä, joissa kasvaa variksenmarjaa. Supikoiria elää myös ihmisasutuksen lähellä, ei kuitenkaan kaupunkien keskusta-alueilla.
Elintavat > Käyttäytyminen

Supikoira on elintavoiltaan huomattavan samankaltainen kuin näätäeläimiin kuuluva mäyrä. Se on yöeläin, joka viettää päivät pesässään. Supikoira käyttää usein ketun tai mäyrän kaivamaa valmista luolaa, mutta voi myös itse kaivaa kolon esimerkiksi mäenrinteeseen, suuren kiven alle tai rakennuksen, kuten ladon, lattian alle. Joskus se voi elää luolastossa, jota samanaikaisesti käyttää myös mäyrä, mutta tämä on hyvin harvinaista. Pesän lähellä on erityisiä käymälöitä, joihin kaikki reviirin yksilöt tekevät tarpeensa. Käymälät ovat osa reviirin rajojen merkintää, ja niitä on tiheimmässä kesäisin.
Supikoirat elävät yleensä pareittain. Kesästä syksyyn ja toisinaan talvenkin yli emoilla on poikaset seuranaan. Lajin reviirin koko vaihtelee: Japanin tanukeilla tyypillisen elinpiirin laajuus on 10–50 hehtaaria ja Euroopan ussurinsupikoirilla 100–200 hehtaaria, joskus kaikkein karuimmilla alueilla enintään 2 000 hehtaaria. Se on eläimen kokoon nähden siis suhteellisen pieni. Reviirirajat eivät ole kovin tiukat, vaan useat parit voivat käyttää samoja ruokailupaikkoja; samoilla alueilla liikkuvien parien välisiä suhteita ei kuitenkaan tunneta kovin hyvin. Sosiaalisissa tilanteissa ne viestivät pitämällä häntäänsä ilmassa. Arvojärjestyksessä alimpana olevat eivät kuitenkaan heiluta häntäänsä. Yhdessä elävät supikoirat sukivat usein toistensa turkkeja.
Tarvittaessa supikoira voi nukkua talviunta, toisin kuin muut koiraeläimet. Tätä tapahtuu kuitenkin vain pohjoisilla alueilla, Keski-Euroopassa supikoirat ovat hereillä vuoden ympäri. Unen aikana sen aineenvaihdunta hidastuu neljänneksellä. Lumen tulon mukaan marras–joulukuussa alkava ja helmi–huhtikuussa päättyvä talviuni ei ole yhtäjaksoista niin kuin karhulla tai mäyrällä, vaan supikoira voi tulla suojakeleillä tai rasvakerroksen ehtyessä ulos pesästään ulostamaan ja etsimään ravintoa. Matalajalkaisena ja kapeatassuisena se ei kuitenkaan pysty liikkumaan kovin syvässä lumihangessa, joten se käy yleensä vain muutaman sadan metrin päässä ja palaa pesään muutaman tunnin tai päivän kuluttua. Koska supikoiran talviuni alkaa myöhään ja päättyy jo varhain keväällä, se voi toisinaan nukkua samassa luolastossa myöhemmin heräävän mäyrän kanssa. Jos supikoira ei ehdi poistua pesästä tarpeeksi aikaisin, mäyrä saattaa tappaa sen.
Elintavat > Ravinto

Supikoira on kaikkiruokainen, ja sen ravinnonkäyttö vaihtelee elinalueen ja vuodenaikojen mukaan. Se syö myyriä, hiiriä, sammakoita, kaloja, marjoja, hedelmiä, juureksia, viljaa, hyönteisiä, matoja, etanoita, raatoja ja linnunmunia, jopa ruohoja ja vihanneksia. Eteläisten alueiden yksilöt syövät enemmän hyönteisiä ja kasviravintoa kuin pohjoisten alueiden. Eläin vierailee mielellään tunkioilla ja kaatopaikoilla etsimässä ruuantähteitä. Valmistautuessaan syksyllä talviuneen, supikoira keskittyy syömään etupäässä marjoja, varsinkin mustikkaa ja puolukkaa, sekä viljaa. Niillä eläin kerryttää nahkansa alle ja sisäelinten ympärille paksun rasvakerroksen. Huonoja marjasyksyjä seuraavina talvina supikoiria kuolee paljon, ja hengissä selvinneetkin ovat keväällä huonossa kunnossa.
Saalistajana supikoira on suhteellisen kömpelö, mutta saa toisinaan kiinni jänisten ja maassa pesivien lintujen poikasia. Yöllä saalistavana eläimenä sen on havaittu saalistavan myös maassa nukkuvia aikuisia lintuja, kuten metsäkanalintuja[lähde? ]. Sen näköaisti on muihin koiraeläimiin verrattuna heikko, joten ravintoa etsiessään se käyttää enimmäkseen hajuaistiaan. Sen hampaistokaan ei sovellu suurten saaliiden tappamiseen, sillä sen kulma- ja raateluhampaat ovat suhteellisen pienikokoiset. Poskihampaat sen sijaan ovat hyvin kehittyneet, kuten muillakin tyypillisesti kaikkiruokaisilla nisäkkäillä. Supikoiran suolisto on myös pidempi kuin muilla, pääasiassa lihaa syövillä koiraeläimillä. Tutkimuksissa on havaittu, että supikoiran yleistymisellä Suomessa on ollut osuutta metsäkanalintujen ja sorsien vähenemiseen. Tosin vaikutukset voivat olla vain paikallisia. Tutkimuksissa on vähimmilläänkin havaittu yli viisi prosenttia supikoirista käyttäneen lintuja ravinnokseen[lähde? ]. Huonoista saalistajaominaisuuksistaan huolimatta supikoiralla voi paikallisesti olla vaikutusta riistalintu- ja sammakkoeläinkantoihin, sillä se on usein erittäin runsaslukuinen verrattuna alkuperäisiin petoeläinlajeihin, kuten kettuun, ja se liikkuu mielellään rannoilla, kosteikoissa ja muissa lintujen ja sammakoiden suosimissa pesimäympäristöissä. Myös supikoiran saalistus keskittyy kotoisia lajeja tehokkaammin poikasiin ja linnunmuniin[lähde? ]. Vastaavasti supikoirasta voi olla myös hyötyä ihmisille, sillä se syö rottia, myyriä ja piisameita.
Elintavat > Lisääntyminen

Supikoiran kiima-aika ajoittuu helmi–maaliskuuhun, heti talviunesta heräämisen jälkeen. Pari pysyttelee yleensä yhdessä vuodesta toiseen, joskin urokset saattavat toisinaan nahistella keskenään naaraista. Ne tuottavat yleensä yhden poikueen vuodessa. Muiden koiraeläinten tapaan supikoiratkin jäävät parittelun jälkeen hetkeksi toisiinsa kiinni. Supikoira lisääntyy tehokkaasti, sillä jopa 90 prosenttia naaraista synnyttää vuosittain. Naaras synnyttää 60–63 vuorokauden kantoajan jälkeen touko–kesäkuussa pesäänsä yleensä 6–12 sokeaa tumma- ja pehmeäturkkista pentua. Poikasten lukumäärä vaihtelee edeltäneen talven ankaruuden ja naaraalle tarjolla olleen ravinnon, varsinkin myyrien, määrän mukaan. Vankeudessa poikasia voi syntyä kerralla jopa yli 20. Pentujen silmät avautuvat 9–10 vuorokauden kuluttua, ja muutamia päiviä myöhemmin pennut ottavat ensiaskelensa pesän ulkopuolella.
Uros avustaa poikasten hoidossa heti alusta alkaen. Se vahtii ja lämmittää pentuja naaraan ollessa ravinnonhaussa, ja viettää pesällä jopa enemmän aikaa kuin naaras. Urokset ovatkin alkukesällä usein laihoja, koska ne eivät ehdi itse syödä niin paljon kuin naaraat. Naaras ruokailee paljon, koska pennut syövät vain maitoa; useimmista muista koiraeläimistä poiketen supikoirat eivät tuo pennuille kiinteää ravintoa. Syynä on se, että varsinkin alkukesällä supikoira syö enimmäkseen pienikokoisia saaliseläimiä, kuten hyönteisiä ja sammakoita. Emot voivat siirtää poikaset toiseen pesään, jos ne kokevat ensimmäisen pesäpaikan turvattomaksi. Noin kuukauden ikäisinä poikaset vieroitetaan maidosta. Tällöin niiden karkea päällyskarva näkyy jo selvästi. Noin kolmen kuukauden ikäisinä pennut seuraavat emojaan saalistusretkille. Puolivuotiaana ne ovat miltei täysikasvuisia ja selviytyvät omillaan, mutta pysyttelevät usein seuraavan talven yli emojensa seurassa, kunnes ovat valmiita perustamaan oman perheensä.
Elintavat > Uhat ja elinikä

Nuorten supikoirien kuolleisuus on suuri: poikasista arviolta vain joka kymmenes jää henkiin. Niitä uhkaavat esimerkiksi saalistajat, syyhyn, penikkataudin ja rabieksen tapaiset sairaudet, loiset, saasteet, lumi, liikenne sekä metsästys. Supikoiralla on oma kirppulajinsa, Chaetopsylla globiceps (synonyymi Achaetopsylla kohauti). Koiraeläimeksi supikoira on hidas ja heikkoleukainen, ja jää siksi helposti suurempien petoeläinten saaliiksi. Ahdistettuna se voi painautua tai heittäytyä maahan ja esittää kuollutta, eikä reagoi silloin edes kosketukseen. Taitavana uimarina se voi myös paeta saalistajaa veteen. Erityisesti susi on merkittävä supikoirien saalistaja. On havaittu, että susikannan runsastuminen tietyllä alueella johtaa siellä kettu- ja supikoirakantojen pienenemiseen ja metsäkanalintujen runsastumiseen, koska suurpedot tappavat pienempiä petoja vähentääkseen kilpailua ravinnosta.
Supikoira voi vankeudessa elää jopa 16-vuotiaaksi, mutta luonnossa elinikä jää yleensä alle puoleen tästä.
Luokittelu

Supikoira on Nyctereutes-suvun ainoa jäljellä oleva laji. Muut kuusi fossiileista tunnettua lajia ovat kuolleet sukupuuttoon jo esihistoriallisena aikana. Viime jääkaudella Euroopassakin eli supikoiran sukuisia, mutta sitä hieman kookkaampia lajeja.
Supikoira jaetaan viiteen alalajiin: N. p. procyonoides, N. p. koreensis, N. p. orestes, N. p. ussuriensis (ussurinsupikoira) ja N. p. viverrinus (japaninsupikoira eli tanuki). Jotkin lähteet mainitsevat kuudennen alalajin N. p. albus. Aiemman luokittelun mukaan alalajeja oli vain kolme. Eurooppaan kotiutuneet yksilöt ovat ussurinsupikoiria (N. p. ussuriensis), joita luontaisesti esiintyy Ussuri- ja Amur-jokien alueilla.
Supikoira ja ihminen

Supikoira on arvokas turkiseläin, jota kasvatetaan paljon turkistarhoissa. Tarhaus aloitettiin ensimmäisen kerran Venäjän Kaukoidässä vuonna 1928. Suomessa supikoiran tarhakasvatusta kokeiltiin ensimmäisen kerran 1940-luvulla. Suomalainen tarhakanta sai varsinaisesti alkunsa kuitenkin vasta vuonna 1972 kolmesta luonnosta pyydystetystä yksilöstä. Luonnosta pyydystettyjen, elävien supikoirien myymistä turkistarhoille harjoitettiin paikoitellen myöhemminkin. Niiden jälkeläisten turkkeja myytiin vuosikymmen myöhemmin, vuonna 1982, jo 27 000 kappaletta. Nykyisin suomalaisilta tarhoilta saadaan vuosittain hieman yli 100 000 nahkaa, ja Suomesta on siten tullut maailman suurin supikoiraturkisten tuottajamaa. Maailman vuosittainen kokonaistuotanto on noin 160 000 nahkaa. Suomessa tuotetusta supikoiraturkiksesta käytetään nimitystä ”suomensupi”. EU-maista supikoiraa tarhataan Suomen lisäksi vain Puolassa. Lajin kasvatus turkiseläimeksi on lopetettu Ruotsissa ja Unkarissa. Japanissa eläimen turkeista valmistetaan vaatteiden lisäksi harjoja, leluja ja muita tuotteita. Turkistarhojen lisäksi lajia kasvatetaan lukuisissa eläintarhoissa ja
-puistoissa.
Neuvostoliittolaisten toteuttamien siirtoistutusten syynä oli halu saada uusi laji alueen länsiosien riistavalikoimaan. Supikoira oli Suomessa riistaeläin vuoteen 2019 asti, jota metsästettiin sekä turkin vuoksi että lajin vahingollisuuden takia. 1.6.2019 alkaen supikoira on luokiteltu haitallisiksi vieraslajeiksi, joiden pyydystäminen ei ole enää metsästystä, vaan tappamista ja hävittämistä. Yleisimmin supikoiria pyydystetään elävänä pyytävillä loukuilla, joihin tulleet supikoirat metsästäjä ampuu. Myös yleistä on syöttihaaskalta ampuminen. Tehokkain pyyntimuoto sen sijaan on pysäyttävällä koiralla selvennämetsästys, jolloin saadaan saaliiksi myös aikuisia yksilöitä. Vuotuinen saalis on ollut kymmeniätuhansia yksilöitä, ja määrä on ollut kasvussa. Vuonna 2009 Suomessa pyydettiin jo 172 000 supikoiraa, ja lajista on siten tullut toiseksi eniten metsästetty riistanisäkäs metsäjäniksen jälkeen. Suomessa, ja monissa muissa maissa, kuten Ruotsissa, sitä saa metsästää vapaasti ympäri vuoden. Japanissa lajin metsästys on tarkoin säädeltyä, ja vaatii joillakin alueilla erikoisluvan. Alkuperäisellä esiintymisalueellaan Aasiassa supikoiraa on käytetty myös ihmisravinnoksi. Alueilla, joilla esiintyy vesikauhua, supikoira on sairauden merkittävin levittäjä. Rabiesvirus voi säilyä talviunta nukkuvassa supikoirassa seuraavaan kesään asti, kun taas sairastunut kettu olisi tuona aikana jo kuollut. Lisäksi supikoirakannat ovat tiheämpiä kuin kettukannat, mikä edistää sairauden leviämistä. Suomessakin oli viimeisimmän raivotautiepidemian aikana, 1980-luvun lopulla, suurin osa todetuista tautitapauksista supikoirissa. Supikoirat voivat levittää myös trikiiniä, myyräekinokokkia ja ketun kääpiöheisimatoa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Supikoira (Nyctereutes procyonoides)
iNaturalist: Supikoira (Nyctereutes procyonoides)
LuontoPortti: Supikoira (Nyctereutes procyonoides)
Encyclopedia of Life: Nyctereutes procyonoides (luettu 27.5.2010) (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Nyctereutes procyonoides, raccoon dog (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Nyctereutes procyonoides (englanniksi)
ARKive: Raccoon dog (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kaarina Kauhala 1994: The Raccoon Dog: a successful canid (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kairikko, Juha K.: Supikoira Metsastajaliitto.fi. Suomen Metsästäjäliitto. Viitattu 9.8.2010.
Supikoiran levitetty nahka.
Supikoiran kallo.
Japaninsupikoirat eli tanukit elävät usein ihmisen läheisyydessä.
Kaksi supikoiraa lepäilemässä.
Supikoira valkovenäläisessä eläintarhassa.
Tanuki poikkeaa ulkonäöltään muista alalajeista.
Supikoira turkistarhan häkissä.
Torødin kirkko

| Torødin kirkko Torød kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2006.
Sijainti:  Færder, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Tunsbergin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1915
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  200
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Torødin kirkko (norj. Torød kirke) on Færderin kunnassa Vestfoldin läänissä Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1915.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Torødin kirkko Wikimedia Commonsissa
Tottolan rautatietunneli

| Tottolan rautatietunneli |
| --- | --- |
Paikkakunta:  Salo
Koordinaatit:  60°21.2′N, 23°07.0′E
Avattu:  1959
Pituus:  531 m
Raiteita:  1
Ylläpitäjä:  Väylävirasto
Tottolan rautatietunneli sijaitsee rantaradalla Karjaan ja Salon välisellä rataosuudella Salossa. Tunneli 531 metriä pitkä ja se avattiin vuonna 1959. Tunneli on ahdas ja sen poikkileikkaus on osin vain 35 neliömetriä.
Tunneli avattiin liikenteelle ensimmäisen kerran jo 20. joulukuuta 1958, mutta pengersortuman takia tunneli jouduttiin sulkemaan. Se avattiin uudelleen 30. syyskuuta 1959. Lisäksi tunnelin keskiosa jouduttiin rakentamaan teräsbetoniholviin kallion notkon takia.
Tunnelin nopeusrajoitus on yksikerrosvaunuille 160 km/h, kaksikerrosvaunuille 120 km/h ja Pendolinoille 180 km/h.
Tormod Haugen

Tormod Haugen (12. toukokuuta 1945 Trysil – 18. lokakuuta 2008) oli norjalainen lastenkirjailija ja kääntäjä. Hän sai teoksistaan ja käännöksistään useita palkintoja. Hänen tunnetuimpiin käännöksiinsä norjaksi kuuluu C. S. Lewisin Narnia-sarja. Hän oli vuoden 1990 Hans Christian Andersen -palkinnon voittaja.
Suomennetut teokset

Yölinnut (1975)
Päivä joka katosi (1983)
Ukkosta ilmassa (1986)
Taron matka (1988)
Toržokin piiri

Toržokin piiri Tverin alueen kartalla.
Toržokin piiri (ven. Торжо́кский райо́н, Toržokski raion) on paikallinen itsehallintoalue Tverin alueen keskiosassa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 3 128 neliökilometriä ja asukkaita on 23 100 henkeä (vuonna 2009).
Piirin hallinnollinen keskus on Toržokin kaupunki, joka ei kuuluu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Toržokin piiriin kuuluu 22 maalaiskuntaa:
Bogatkovo (ven. Богатьково)
Bolšoje Petrovo (ven. Большое Петрово)
Bolšoje Svjatsovo (ven. Большое Святцово)
Boristsevo (ven. Борисцево)
Budovo (ven. Будово)
Gruziny (ven. Грузины)
Jakonovo (ven. Яконово)
Klokovo (ven. Клоково)
Ladjino (ven. Ладьино)
Marjino (ven. Марьино)
Maslovo (ven. Маслово)
Mirnyi (ven. Мирный)
Moški (ven. Мошки)
Nikolskoje (ven. Никольское)
Ostaškovo (ven. Осташково)
Pirogovo (ven. Пирогово)
Rudnikovo (ven. Рудниково)
Straševitši (ven. Страшевичи)
Sukromlja (ven. Сукромля)
Tveretski (ven. Тверецкий)
Tredubje (ven. Тредубье)
Vysokoje (ven. Высокое)
Piirin kautta kulkee Moskovan ja Pietarin välinen M 10 -valtatie sekä Rževin, Lihoslavlin ja Ostaškovin väliset rautatiet. Huomattavin joki on Tvertsa. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä pellavan viljelyyn.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Toržokin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Toržokin piiri Tverin alue -tietosanakirjassa (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Andreapol • Bežetsk • Belyi • Bologoje • Firovo • Kalinin • Kaljazin • Kašin • Kesova Gora • Kimry • Kimry • Konakovo • Krasnyi Holm • Kuvšinovo • Lesnoje • Lihoslavl • Maksatiha • Molokovo • Nelidovo • Olenino • Seližarovo • Ostaškov • Peno • Rameški • Ržev • Ržev • Sandovo • Sonkovo • Spirovo • Staritsa • Toropets • Udomlja • Toržok • Toržok • Tver • Vesjegonsk • Vyšni Volotšok • Vyšni Volotšok  • Zapadnaja Dvina • Žarkovski • Zubtsov