stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tieteentekijöiden liitto
Palkinnot > Tiedon portti

Vuonna 1990 ensimmäistä kertaa jaetun palkinnon sai filosofian tohtori Kari Laine, joka toimi Oulun yliopiston kasvitieteellisen puutarhan johtajana.
Vuonna 1992 palkinnon sai valtiotieteen tohtori Timo Soikkanen, joka toimi Turun yliopiston poliittisen historian yliassistenttina ja dosenttina
Vuonna 1995 palkinnon sai Oulun yliopiston tutkimuspalvelupäällikölle, dosentti Leila Risteli.
Palkinnot > Vuoden tieteentekijä

Vuoden tieteentekijä on Tieteentekijöiden liiton vuosittain valitsema tiedeyhteisön jäsen. Palkinnon suuruus on 5 000 euroa. Vuonna 2021 palkinto annettiin ensimmäistä kertaa työnantajan edustajalle.
| --- | --- |
 1997 Juha Siltala (historia), Helsingin yliopisto  1998 Heikki Eskelinen (kansantaloustiede), Joensuun yliopisto  1999 Päivi Hovi-Wasastjerna (graafinen viestintä), Taideteollinen korkeakoulu  2000 Markku Myllykangas (terveyssosiologia), Kuopion yliopisto  2001 Jaakko Frösén (kreikkalainen filologia), Helsingin yliopisto  2002 Mikko Lehtonen (yleinen kirjallisuustiede), Tampereen yliopisto  2003 Marjatta Jokinen (kirjastonhoitaja, informaatikko), Turun kauppakorkeakoulu  2004 Virpi Hämeen-Anttila (tutkija, kääntäjä, kirjailija), Helsingin yliopisto  2005 Sinikka Eskelinen (solubiologia), Biocenter Oulu  2006 Marjo Kaartinen (kulttuurihistoria), Turun yliopisto  2007 Mikko Lahtinen (valtio-oppi), Tampereen yliopisto  2008 Pertti Rannikko (yhteiskuntapolitiikka) , Joensuun yliopisto  2009 Johanna Kantola (politiikan tutkimus), Helsingin yliopisto :  2011 Anchit Khanna (biolääketiede), Tampereen yliopisto, ensimmäinen maahanmuuttajataustainen palkittu  2012 Ilari E. Sääksjärvi (eläintiede), Turun yliopisto  2013 Maria Forsman (johtava tietoasiantuntija), Helsingin yliopiston kirjasto  2014 Kimmo Svinhufvud (äidinkielen yliopisto-opettaja), Helsingin yliopisto  2015 Mari K. Niemi, erikoistutkija ja valtiotieteiden tohtori, Turun yliopisto  2016 Olga Davydova-Minguet, filosofian tohtori, Itä-Suomen yliopisto   2017 ei valittu  2018 Jussi Jalonen (historia), Tampereen yliopisto  2019 Nafisa Yeasmin, tutkija, yhteiskuntatieteiden tohtori ja Arktisen keskuksen projektipäällikkö, Lapin yliopisto  2020 ei valittu  2021 Tapio Määttä, Itä-Suomen yliopiston akateeminen rehtori   2022 Tuija Saresma, filosofian tohtori, nykykulttuurin tutkimuksen dosentti, Jyväskylän yliopisto
Kirjallisuutta

Mika Kallioinen: Tieteentekijän muuttuva kuva : Tieteentekijöiden liitto 1967-2007, Tieteentekijöiden liitto 2007, ISBN 978-951-96437-7-9
Pirkko Kanervo: Akateemista edunvalvontaa Auran rantamilla. Turun yliopiston tieteentekijät ry 1967–2007, 2007
Aiheesta muualla

Tieteentekijöiden liiton verkkosivut
Forskarförbundet hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Akava |
| --- | --- |
Jäsenliitot:  Agronomiliitto  Akavan Erityisalat  Akavan sairaanhoitajat ja Taja  Akavan Yleinen Ryhmä AYR  AKI-liitot  Ammattiliitto Ava  Diakoniatyöntekijöiden liitto DTL  DIFF – Ingenjörerna i Finland  Esimiehet ja Asiantuntijat YTY  Insinööriliitto  Kasvatuksen ja nuorisotyön asiantuntijat KNT  KTK Tekniikan Asiantuntijat  Kuntoutusalan Asiantuntijat  Luonnon-, ympäristö- ja metsätieteilijöiden liitto Loimu  Myynnin ja markkinoinnin ammattilaiset MMA  Opetusalan Ammattijärjestö OAJ  Professoriliitto  Päällystöliitto  Sosiaalialan korkeakoulutettujen ammattijärjestö Talentia  Suomen Arkkitehtiliitto SAFA  Suomen Ekonomit  Suomen Eläinlääkäriliitto  Suomen Farmasialiitto  Suomen Hammaslääkäriliitto  Suomen Lakimiesliitto  Suomen Lääkäriliitto  Suomen Poliisijärjestöjen Liitto  Suomen Psykologiliitto  Suomen Puheterapeuttiliitto  Suomen Terveydenhoitajaliitto  Suomen Työterveyshoitajaliitto  Tekniikan akateemiset TEK  Tieteentekijöiden liitto  Tradenomiliitto TRAL  Upseeriliitto  Yhteiskunta-alan korkeakoulutetut 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Neuvostopartisaanit

Neuvostopartisaanit olivat vastarintaliikkeen jäseniä, jotka taistelivat Neuvostoliiton puolella akselivaltoja ja sen myötäsotijoita vastaan itärintamalla toisessa maailmansodassa.
Saksan vastaisen Neuvostovastarintaliikkeen muodostaminen

Partisaanisodan ohjelma oli hyväksytty Neuvostoliiton Kansankomissaarien neuvostossa ja kommunistipuolueessa 29. heinäkuuta 1941. Partisaanijoukot tuli muodostaa Saksan valtaamilla alueilla. Josif Stalinin pitämässään radiopuheessa 3. elokuuta 1941 mainitsi rajoittamattoman sodankäynnin poltetun maan taktiikan, jossa Saksan asevoimille ei jätettäisi toimivia rautateitä, teitä, tietoliikenneyhteyksiä, siltoja, varastoja ja rakennuksia. Stalin kehotti kansaa rintaman takaiseen sissisotaan eli partisaanisodan käyntiin.
Adolf Hitler puhui 16. elokuuta, 1941 ja mainitsi, että kaikenlainen saksalaisten vastustaminen rangaistaisiin teloittamalla. Neuvostopartisaanit taistelivat Saksan rintaman selustassa Valko-Venäjällä, Ukrainassa, Baltian maissa, Venäjällä ja Puolassa.
Partisaaniyksikköjen kokoonpano

Neuvostopartisaanien järjestyessä ja sodan kestäessä yksiköiden koko kasvoi. Alueista ja ajankohdasta riippuen yksiköt saattoivat olla pieniä, mutta suurimmat koostuivat useista tuhansista miehistä. Saksalaisten tiedustelun ja havaintojen mukaan partisaaniyksiköiden kokoonpanot noudattivat seuraavaa kaavaa:
Lisäksi partisaaneilla oli omat viestiorganisaationsa, pioneeriyksiköitä, ratsuväkiosastonsa ja joskus jopa tykistöä ja panssarintorjuntatykistöä. Myös ilmateise tapahtuvasta huollosta vastasi oma organisaationsa.
Toiminta

Saksalaisten mukaan heihin kohdistuneen partisaanitoiminnan strateginen tarkoitus oli aiheuttaa mahdollisimman paljon haittaa miehittävälle osapuolelle. Kohteina olivat joukkojen lisäksi infrastruktuuri, kollaboraattorit, huolto, taistelukalusto ja tuotanto.
Saksalaisten käytössä ollutta infrastruktuuria pyrittiin heikentämään monin tavoin. Siltoja, teitä ja rautateitä tuhottiin räjäyttämällä. Viestintäyhteyksiä häirittiin erityisesti katkaisemalla puhelinkaapeleita ja kaatamalla tolppia. Yksittäisten kuljettajien kimppuun hyökättiin näiden ollessa liikkeellä tai lepopaikoilla. Suuria iskuja ja hyökkäyksiä kohdistettiin saksalaisjoukkojen lisäksi heidän huoltojuniinsa, lentokentille, päämajoihin sekä ammus- ja huoltovarikkoihin.
Kollaboraattoreita terrorisoitiin. Yön turvin monia vihollisen kanssa yhteistyötä tehneitä tai heidän kanssaan veljeilleitä ammuttiin. Vastaavilla ja muilla keinoilla pyrittiin estämään paikallisia värväytymästä saksalaisten tukijoukoiksi.
Neuvostopartisaanit Suomen rintamalla

Partisaanien joukkojen vahvuus oli arviolta 5 000 partisaania Suomen rintamalla, vaikkakin joukkojen tavallisin vahvuus oli 1 500–2 300 partisaania.
Suomalaisvaltauksen alkaessa Karjalassa 24 000 paikallista etnistä venäläistä (ainakin puolet heistä) oli sijoitettu internointi- ja työleireille ja 4 000–7 000 henkilöä heistä kuoli, useimmat nälkään kevään ja kesän 1942 aikana. Myös erottelu koulutuksessa ja terveydenhoidossa karjalaisten ja venäläisten välillä aiheuttivat katkeruutta venäläisväestön keskuudessa. Nämä tehdyt toimet saivat paikallisen etnisen venäläisväestön hyväksymään partisaanien hyökkäykset. Neuvostopartisaanit suorittivat jatkosodan aikana yhteensä 45 iskua suomalaisiin kyliin ja yksittäisiä henkilöitä vastaan. Lisäksi hyökättiin yksittäisiä ajoneuvoja ja ajoneuvosaattueita vastaan. Suomalaisia siviilejä surmattiin yhteensä 181 henkeä.
Kesällä 1942 käytiin Itä-Karjalan partisaanitaistelu, jossa Suomen miehittämän Itä-Karjalan alueelta kootut miehet ja naiset muodostivat 1. Partisaaniprikaatin. Sen jäsenistä monet olivat vakaumuksellisia kommunisteja ja komsomoleja. Prikaatin tarkoituksena oli suorittaa mittavia tuhoamistehtäviä suomalaisten selustan komentopaikoissa ja huoltokeskuksissa. Se ei onnistunut alkuperäisessä tavoitteessaan mutta suomalaiset joutuivat verisiin taisteluihin prikaatia jäljittäessään.
Yksi raaimmista partisaanihyökkäyksistä tapahtui Lämsänkylässä, Kuusamossa 18. heinäkuuta, 1943, jossa partisaanit iskivät yksinäiseen taloon ja tappoivat seitsemän siviiliä. Surmattujen joukossa oli kuuden kuukauden ikäinen lapsi ja kolmen vuoden ikäinen lapsi, ennen pakenemistaan.
Petroskoissa sijaitsevan Karjalan kansallisarkiston dokumenttien mukaan Karjalan rintaman partisaanien pääosastoja oli 35, mutta ryhmiä oli nimetty myös päällikkönsä mukaan. Tutkijoiden mukaan partisaaneista oli suomalaisia ja karjalaisia noin 15 prosenttia eli enemmän, kuin heidän suhteellinen osuutensa Karjalan asukkaista. Ensimmäinen partisaaniosastoista oli nimetty punaupseeri Toivo Anitikaisen mukaan, mutta Antikaista itseään ei enää lähetetty rintamalle. Myös entiset punakaartilaiset ja punaupseerit Bruno Lahti ja Toivo Suotaila komensivat neuvostopartisaanien osastoa, Lahti Taistelulippua ja Suotaila Poljarnikia.
Saksalainen teloitusryhmä työssään.
Teloitusryhmän johtaja viimeistelemässä.
Tiedontarve

Tiedontarve (engl. information need) on tiedonhankintatutkimuksessa käytetty käsite ja yksi tiedonhankintatutkimuksen osa-alue. Tiedontarve määritellään yksilölliseksi ilmiöksi, joka voidaan nähdä ns. “aukkona” tiedonhakijan tietämyksessä ja jonka muodostumiseen vaikuttavat esimerkiksi tiedonhakijan ennakkotietämykset sekä arvot. Kuten tiedonhankintaan yleisesti, myös tiedontarpeisiin liittyy kognitiivisia, affektiivisia (tunnelähtöisiä) ja tilannesidonnaisia tekijöitä.
Käsitteen määrittely ja rajaaminen on osoittautunut vaikeasti hahmoteltavaksi useiden näkökulmien vuoksi. Myös termien tieto ja tarve määrittelemisen vaikeudet monimutkaistavat tiedontarve-käsitteen määrittelyä.
Käsitteen määrittelyn ongelmallisuus

Tiedontarpeen käsitettä on ollut vaikea määritellä yksiselitteisesti, sillä jo sen osakäsitteiden tieto ja tarve määrittelyssä on perinteisesti ollut ongelmia. Tietoa käytetään usein synonyyminä informaatiolle ja tietämykselle, vaikka informaatiotutkimuksessa näiden termien välillä nähdään yleensä joitakin eroja. Tiedon ajatellaan kehittyvän vastaanotettua informaatiota tulkitsemalla ja tietämys on laajempi ymmärrys tiedoista.
Tarve-käsitteestä puhuttaessa esiin on puolestaan noussut sen sukulaistermit, kuten halu ja motiivi. Derrin (1983) määrittelee käsitteiden “tiedonhalu” ja “tiedontarve” eron siten, että kyseessä on tiedontarve, jos tiedontarpeeseen yhdistettävä tieto on jollain tavalla merkityksellistä tiedontarvitsijalle ja jos tieto on jollain tavalla tarkoituksenmukaista. Jos vain toinen ehto toteutuu, kyseessä on “tiedonhalu”. Tiedontarpeen suhde yleisen tason tarveteorioihin kuten Maslowin tarvehierarkiaan on myös mietityttänyt tutkijoita. Tiedontarpeiden voidaan esimerkiksi ajatella liittyvän muihin tarpeisiin ja niiden tyydyttämiseen, mutta tällöin tiedonhankinnan herättäjänä toimisivatkin esimerkiksi perustarpeet, kuten nälkä.
Tiedontarpeet malleissa > William Paisleyn ja Thomas J. Allenin mallit

Ensimmäinen yritys mallintaa informaatiokäyttäytymistä ja siten myös tiedontarpeita teoreettisesti on William Paisleyn vuonna 1968 esittämä systeemimalli. Mallissa lähtökohtana on henkilö, erityisesti tiedonhankkijana oleva tutkija, johon vaikuttavat tietyt tekijät (työryhmä, organisaatio, invisible college, viiteryhmä, ammattikunta, poliittinen järjestelmä, formaalit informaatiojärjestelmät, kulttuuri-, oikeus- ja talousjärjestelmä). Paisleyn mukaan tiettyjen tekijöiden vaikutus on suurempi kuin toisten. Mallia on kritisoitu esimerkiksi siitä, ettei se erittele eri tekijöiden vaikutuksia tai ota huomioon kaikkia vaikuttavia tekijöitä. Thomas J. Allen loi 1969 oman systeemimallinsa muokkaamalla Paisleyn mallia yhdistelemällä henkilöön vaikuttavia tekijöitä. Sekä Paisleyn, että Thomas Allenin mallissa määritellään siis tiedontarpeisiin vaikuttavia tekijöitä, muttei sitä, mistä tiedontarpeet johtuvat.
Tiedontarpeet malleissa > Bryce Allenin jäsennys tiedontarpeesta

Bryce L. Allenin jäsennyksen (1996) mukaan tiedontarve on tilannelähtöinen ilmiö. Hänen mukaansa tiedontarvetta ilmenee, kun jossakin tilanteessa ei ole yhtä ilmeisesti parasta vaihtoehtoa. Tästä seuraa, että yksilöiden on tulkittava tilannetta uudelleen ja määritettävä uudenlainen toimintatapa tilanteeseen. Uuden toimintatavan muotoiluun sisältyy kognitiivisia prosesseja, kuten oppimista ja ongelmanratkaisua. Tiedontarve voi olla havaittavissa näiden prosessien aikana. Kognitiivisiin prosesseihin kuitenkin ryhdytään vain jos on pakko, sillä jos tilanteessa on olemassa vain yksi menettelytapa, joka on selvästi muita parempi, ei tiedontarvetta herää.
Tiedontarpeet malleissa > Gernot Wersigin viitekehys

Gernot Wersigin viitekehyksessä käsitellään ammatillisen tiedon tarvitsijan tiedontarpeita, jotka muovautuvat sekä työntekijän yksilöllisistä tarpeista että työtehtävän vaatimuksista. Viitekehyksessä esitellyt työtehtävän tiedontarpeet voivat olla aktuaalisia, faktisia tai potentiaalisia, riippuen niiden yhteydestä tehtävän tekijään.
Viitekehyksessä esitettyjä tiedontarpeita seuraten Wersig määrittelee tarpeet myös kolmeen erilaiseen tyyppiin: potentiaaliseen, objektiiviseen ja subjektiiviseen. Määritelmässä potentiaalinen tiedontarve suuntautuu tietoihin, joita tehtävän suorittaminen vaatii työntekijän esitiedoista riippumatta ja joista työntekijä voi saada tietoa. Faktisista informaatiovaatimuksista, joista työntekijä voi tulla tietoiseksi, määräytyy puolestaan objektiivinen tiedontarve. Niiden tietojen ryhmään, joiden avulla työntekijä olettaa saavansa tehtävän suoritettua, kohdistuu Wersigin mukaan subjektiivinen tiedontarve.
Tiedontarpeet malleissa > Dervinin Sense-Making teoria

Brenda Dervinin jo 1970-luvulta lähtien kehitteillä olleessa Sense-Making-teoriassa tiedontarve syntyy, kun henkilö kohtaa tilanteen, jossa hänen pitää merkityksellistää toimintansa uudelleen aiempien merkitysten ollessa puutteellisia tai muuten toimimattomia. Yksilö ikään kuin kohtaa kognitiivisen kuilun, “gap”, jolla viitataan tiedontarpeeseen. Tiedontarpeet pysäyttävät henkilön ja laittavat tämän miettimään toiminnan uutta merkitystä. Nicholas J. Belkinillä on ollut samantyylinen käsitys tilanteesta, jossa henkilö tarvitsee lisää tietoa. Hänen mallissaan tiedontarvetta vastaava käsite on ASK eli anomalous states of knowledge, anomaalinen tiedontila.
Tiedontarpeet malleissa > Tom D. Wilsonin mallit

Tom D. Wilson teki 1980-luvun alussa empiiristä tutkimusta sosiaalivirastoissa työskentelevien ihmisten tiedontarpeista ja tiedonhankinnasta. Hänen kehittämänsä mallin ensimmäinen versio julkaistiin vuonna 1981. Wilson ei ensimmäisessä mallissaan hyväksy termin “tiedontarve” käyttöä, vaan hänen mukaansa pitäisi puhua “tiedonhankinnasta tarpeiden tyydyttämiseksi”(information seeking towards the satisfaction of needs). Tarpeet hän jakaa kolmeen kategoriaan:
Fysiologiset tarpeet (ruoka, juoma, suoja jne.)
Affektiiviset tarpeet (saavuttaminen, valta jne.)
Kognitiiviset tarpeet (tarve suunnitella, oppia taitoja jne.)
Näiden perustarpeiden tyydyttäminen saattaa johtaa tiedonhankintakäyttäytymiseen.
1990-luvun puolivälissä Wilson laajensi malliaan informaatiokäyttäytymisen yleiseksi malliksi. Wilson ei uudessa mallissaan enää korosta perustarpeiden tyydyttämistä ja hyväksyy tiedontarve-käsitteen. Mallin tarkastelun lähtökohtana on tietoa tarvitseva henkilö tietyssä kontekstissa. Keskeisenä tekijänä on tiedontarve ja sen liikkeellepanevat tekijät, sekä tekijät jotka vaikuttavat siihen, miten henkilö reagoi tarpeen havaitsemiseen.
Tiedontarpeen jaottelu > Ammatillinen- ja arkielämän tiedontarve

Ammatillisia tiedontarpeita muodostavat erilaiset työtehtävät ja tilanteet, joista suoriutuakseen työntekijän täytyy etsiä uutta tietoa. Ammatillisessa tiedontarpeessa tuloksekkain tapa olisi tarkastella tiedontarpeen suhdetta työhön sisältyvien muiden ominaisuuksien kuten työntekijöiden, työympäristön, erilaisten tilanteiden ja työtehtävien kanssa. William Paisley luokittelee ammatillisia tiedontarpeita luovia tilanteita niiden toimintojen mukaan viiteen eri tilanteeseen: oppimistilanne, päätöksentekotilanne, ongelman ratkaisutilanne, laskelmointitilanne, varmistustilanne.
Arkielämän ei-ammatillisen tiedontarpeen kontekstina ovat työn ulkopuoliset toiminnot, esimerkiksi vapaa-aika.  Ei-ammatillisen tiedon tarpeet ovat hyvin heterogeenisiä.Työn ulkopuolella nousevat ongelmat liittyvät kuitenkin useimmiten harrastuksiin, kotitöihin ja asumiseen, terveyteen, opiskelu- ja työpaikkaan sekä tavaroiden ja palvelujen hankkimiseen.
Ei-ammatillisen tiedontarpeen osa-alueita on selvitetty esimerkiksi yhdessä klassisista arkielämän tiedontarpeen tutkimuksista. E.S Warnerin, A.D Murrayn ja V.E Palmourin 1973 tekemässä tutkimuksessa tutkittiin suurkaupungin asukkaiden tiedontarpeita ja heidän tapojaan hankkia tietoa arkielämän ongelmien ratkaisemiseksi. Tutkimuksessa kiinnitettiin erityistä huomiota vähävaraisiin ihmisiin ja heidän tiedonhankintansa esteisiin. Warner, Murray ja Palmour kiteyttivät havaintonsa neljäksitoista tiedontarvealueeksi: naapurisopu, kuluttaja-asiat, asuminen, kotitalous/kotityöt, henkilökohtainen turvallisuus ja rikollisuus, koulutus, työpaikan löytäminen, liikenne, terveydenhoito, virkistys, raha-asiat, oikeudelliset kysymykset, eri palveluja koskeva neuvonta ja sekalaiset tiedontarpeet.
Tiedontarpeen jaottelu > Orientoiva ja ongelmalähtöinen tiedontarve

Tiedontarvetta on jäsennetty myös sen kohdentuneisuuden kautta. Kohdentuneisuuden perusteella se jaetaan erään jaottelun mukaan orientoivaan ja ongelmalähtöiseen/praktiseen tiedontarpeeseen. Orientoiva tiedontarve ilmenee tarpeena hankkia tietoa laajemmin jostakin aiheesta ja yleisempänä tarkkailuna. Ongelmalähtöisissä tiedontarpeissa tarpeen synnyttää jokin tietty ongelma tai tehtävä. Sitä voi havaita sekä ammatillisen- että arkielämän tiedonhankinnan yhteydessä.
Tiedontarpeen tasot

Robert S. Taylor tutki vuonna 1968 julkaisemassaan tutkimuksessa kirjastohenkilökunnan ja yksilön välistä keskustelua. Taylor on havaintojensa perusteella jäsentänyt yksilön tiedontarpeet neljään tasoon artikuloitavuuden mukaan. Näitä tasoja ovat ydintarve, tietoinen tarve, muotoiltu tarve ja kompromissitarve.
Epämääräinen tuntemus, että jotain puuttuu. Tämän tuntemuksen pukeminen sanalliseen muotoon on yleensä hankalaa.
Tuntemus selkeytyy ja tarve tiedostetaan, mutta sitä ei osata ilmaista kovin selkeästi.
Tarve osataan muotoilla jo niin hyvin, että hakusanoja ja -lauseita kyetään luomaan sen perusteella. Tarvitaan kuitenkin ns. lisävaihtoehtoja omille tiedoille.
Tarpeen muotoilussa kyetään ottamaan huomioon esimerkiksi kirjaston tietovarannot niin, että muotoiltuun kysymykseen voi olettaa löytävänsä vastauksen.
Niels E. Nielsen

Niels Erik Nielsen (13. helmikuuta 1924 Sigerslev, Stevns, Tanska – 9. marraskuuta 1993) oli tanskalainen tieteiskirjailija. Nielsen oli ammatiltaan puuseppä. Nielsen julkaisi esikoisteoksena vuonna 1950, ja hänen läheisimmäksi tyylilajikseen tuli tieteiskirjallisuus. Hänen teoksiaan julkaistiin useissa maissa 1970-luvulla.
Nielseniltä on suomennettu romaani Vartija (1974) ja novelli ”Mies joka ei saanut soittaa” (1972) valikoimassa Maailma mielen mukaan (1986).
Suomennetut teokset

Vartija (Vogteren, 1974), suom. Matti Rosvall.  WSOY, 1980 ISBN 951-0-09830-2
novelli ”Mies joka ei saanut soittaa” teoksessa Maailma mielen mukaan : yksitoista tieteisnovellia kolmeltatoista sci-fi-sarjan kirjailijalta, valinnut, esitellyt ja suom. Matti Rosvall, novellin "Ulkopuolelta" suom. Esa Adrian. WSOY, 1986 ISBN 951-0-13907-6
Aiheesta muualla

Niels E. Nielsen Internet Speculative Fiction Database -sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Reinhold Niebuhr

Karl Paul Reinhold Niebuhr (21. kesäkuuta 1892 Wright City, Missouri – 1. kesäkuuta 1971 Stockbridge, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen protestanttinen teologi. Hän tutki muun muassa kristillisen uskon sovittamista nykyaikaisen politiikan ja diplomatian realiteetteihin.
Niebuhr syntyi Missourissa Saksasta muuttaneille vanhemmille. Hänen isänsä oli pastori ja Niebuhr päätyi samaan uravalintaan. Hän valmistui Elmhurst Collegesta 1910 ja Eden Theological Seminarystä 1913, minkä jälkeen hän opiskeli teologiaa Yalen yliopistossa valmistuen kandidaatiksi 1914 ja maisteriksi 1915. Pappisvihkimyksen Niebuhr sai vuonna 1915 ja työskenteli pastorina Detroitissa 1915–1928. Autotehtaiden työntekijöiden olot Detroitissa vaikuttivat Niebuhrin ajatteluun ja hän alkoi kritisoida kapitalismia ja kannattaa sosialismia. Hän kävi läpi Detroitin kokemuksiaan teoksessaan Leaves from the Notebook of a Tamed Cynic (1929). Hän oli jonkin aikaa myös Socialist Party of American jäsen.
Vuonna 1928 Niebuhr siirtyi käytännöllisen teologian professoriksi Union Theological Seminaryyn New Yorkiin, missä hän työskenteli eläkkeelle jääntiin 1960 saakka.
1930-luvulla Niebuhr oli pasifisti, mutta etääntyi toisen maailmansodan aikana aiemmasta idealistisesta kannastaan ja siirtyi kannattamaan sotaa, antikommunismia ja niin kutsuttua kristillistä realismia.
Niebuhr oli United Church of Christin jäsen. Niebuhr piti Gifford-luennot Edinburghin yliopistossa vuosina 1938–1940 (The Nature and Destiny of Man: A Christian Interpretation). Hänet tunnetaan myös tyyneysrukouksesta, joka laitetaan yleensä hänen nimiinsä.
Teoksia

Leaves from the Notebook of a Tamed Cynic, Richard R. Smith pub, (1930), Westminster John Knox Press (1991)
Moral Man and Immoral Society: A Study of Ethics and Politics, Charles Scribner's Sons (1932), Westminster John Knox Press (2002): ISBN 0-664-22474-1
Interpretation of Christian Ethics, Harper & Brothers (1935)
Beyond Tragedy: Essays on the Christian Interpretation of Tragedy, Charles Scribner's Sons (1937), ISBN 0-684-71853-7
The Nature and Destiny of Man: A Christian Interpretation, Gifford-luennot (1941), Volume one: Human Nature, Volume two: Human Destiny, 1980 Prentice Hall (osa 1): ISBN 0-02-387510-0; Westminster John Knox Press 1996 (osat 1 ja 2): ISBN 0-664-25709-7
The Children of Light and the Children of Darkness, Charles Scribner's Sons (1944), ISBN 0-02-387530-5, ISBN 0-684-15027-1
Faith and History (1949) ISBN 0-684-15318-1
The Irony of American History, Charles Scribner’s Sons (1952),  ISBN 0-684-71855-3, ISBN 9780226583983
Christian Realism and Political Problems (1953) ISBN 0-678-02757-9
The Self and the Dramas of History, Charles Scribner’s Sons (1955), University Press of America, ISBN 0-8191-6690-1
Love and Justice: Selections from the Shorter Writings of Reinhold Niebuhr, toim. D. B. Robertson (1957), ISBN 0-664-25322-9
Pious and Secular America (1958) ISBN 0-678-02756-0
A Nation So Conceived: Reflections on the History of America From Its Early Visions to its Present Power yhdessä Alan Heimertin kanssa, Charles Scribner’s Sons (1963)
The Structure of Nations and Empires (1959) ISBN 0-678-02755-2
The Essential Reinhold Niebuhr: Selected Essays and Addresses, (1987), Yale University Press, ISBN 0-300-04001-6
Remembering Reinhold Niebuhr. Letters of Reinhold & Ursula M. Niebuhr, toim. Ursula Niebuhr (1991) Harper, 0060662344
Aiheesta muualla

Niebuhr, Reinhold: "The Ironic Element in the American Situation", katkelma teoksesta The Irony of American History (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef