stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sillanpää (Somero)
Aiheesta muualla

Schroderus, Lars: Somero, Sillanpää, vanhempi tiluskartta ja selitys  Hämeen lääni, Somero, bb1a:132.  (Maanmittaushallitus, Maanmittaushallituksen uudistusarkisto, maakirjakartat)  Kansallisarkisto, 1647.  Kartan verkkoversio Jyväskylän yliopiston julkaisuarkistossa (jpg) Viitattu 20.6.2011.
Haggrén, Georg: Åvik. Teoksessa: Tiirakari, Leeni & Manu Kärki: Someron kartanot, s. 44-63.  Somero:  Amanita, 2011.  ISBN 978-952-5330-45-8
| n k Somero |
| --- | --- |
Taajamat:  Someron keskustaajama 
Rekisterikyliä Somerolla:  Harju  Hirsjärvi  Häntälä  Härkälä  Ihamäki  Jaatila  Joensuu  Jurvala  Kerkola  Kimala  Kivisoja  Kultela  Kärilä  Lahti  Lammi  Lautela  Ollila  Pajula  Paltta  Pappila  Pitkäjärvi  Pusula  Pyöli  Rautela  Ruunala  Ryhtä  Saarentaka  Sillanpää  Sylvänä  Syvänoja  Talvisilta  Terttilä  Viluksela  Ylenjoki 
Kulmakuntia Somerolla:  Isoniittu  Kauraketo  Koisthuhta  Laitiainen  Lehtimäenkulma  Palojoki  Uusi-Kaskisto 
Rekisterikyliä Somerniemellä:  Härjänlahti  Härjänoja  Jakkula  Kaskisto  Keltiäinen  Kopila  Mäyrämäki  Oinasjärvi  Palikainen  Salkola  Suojoki  Vesanoja  Viuvala
Francisco de Mirandan ritarikunta

Ritarikunnan tunnuksia
Francisco de Mirandan ritarikunta (esp. Orden Francisco de Miranda) on venezuelalainen ritarikunta, joka perustettiin vuonna 1939. Se on nimetty venezuelalaisen vallankumousjohtaja Francisco de Mirandan mukaan.
Alkujaan ritarikuntaa myönnettiin sotilaille pitkästä ja ansiokkaasta palveluksesta. Venezuelan parlamentti päätti kuitenkin vuonna 1943 muuttaa myöntämisperusteita ja nykyään ritarikunta on tunnustus tieteen, teknologian ja ihmiskunnan hyväksi. Saajan ei tarvitse olla Venezuelan kansalainen. Ritarikunta on Venezuelan toiseksi korea-arvoisin kunnianosoitus.
Kunnianosoitusta myönnetään kolmessa luokassa:
suurristi
komentaja
ritari
Siirtoväen huollon keskus

Siirtoväen huollon keskus oli Suomessa sisäasiainministeriön alaisena toiminut, talvisodan lopulla perustettu sotatoimialueilta, myöhemmin luovutetuilta alueilta evakuoidun väestön huolto-organisaatio. Sitä johti Urho Kekkonen väestönsiirtoasioista vastaavan II maatalousministerin, Juho Koiviston alaisuudessa. Siirtoväen huollon keskus täydensi huoltotehtäviä hoitaneiden muiden elinten ja järjestöjen, kuten kansanhuoltoministeriön ja -lautakuntien sekä Vapaan Huollon toimintaa.
Tarpeeseen havahtuminen ja huollon organisaation suunnittelu

Kansanhuoltolautakunnat perustettiin kuntiin alkusyksyn 1939 kuluessa. Niiden tehtäviin kuului myös evakoista eli sotatoimien alta siirretyistä tai paenneista huolehtiminen. Jo joulukuussa oli selvää, että tarvittiin erityinen virasto huolehtimaan sotapakolaisista. Virastoa kaavaili kansanhuoltoministeri Rainer von Fieandt. Hänen keskustelukumppaneitaan olivat Jukka Rangell, Koivisto ja myöhemmässä vaiheessa erityisesti Urho Kekkonen.
3. tammikuuta 1940 tehtävän saanut Kekkonen teki aluksi nopean kiertomatkan tutustuakseen evakuoitujen olosuhteisiin. Uuden organisaation oli tarkoitus koota hajallaan eri ministeriöissä olleita toimintoja keskusviraston tasoiseen elimeen. Ministeri Koivisto vastusti kuitenkin näin itsenäistä asemaa. Siirtoväen huollon keskuksesta muotoutui sisäministeriöön perustettava väliaikainen osasto. Sitä koskeva asetus annettiin 17. tammikuuta 1940.
Kilmainhamin vankila

Valokuva vankilan atriumista on vuodelta 2016.
Kilmainhamin vankila (engl. Kilmainham Gaol, iiriksi Príosún Chill Mhaighneann) on museoksi muutettu entinen Dublinin kreivikunnan vankila Dublinissa, Irlannissa. Vankila avattiin vuonna 1796 ja suljettiin vuonna 1924. Vankilassa ovat kärsineet rangaistustaan tavallisten rikollisten lisäksi myös poliittiset vangit, jotka tuomittiin osallisuudesta Irlannin vapaussotaan. Rakennus restauroitiin ja luovutettiin Irlannin valtiolle vuonna 1986. Kilmainhamin vankilamuseo kuuluu Irlannin kansallisiin monumentteihin, ja siitä huolehtii Irlannin hallituksen alainen yleisten töiden virasto.
Spintroniikka

Spintroniikka tutkii elektronien spinin hyödyntämistä elektroniikkalaitteissa perinteisen varauskuljetuksen sijaan.
Spintroniikka hyödyntää tiedon käsittelyssä hiukkasten perusominaisuutta, spiniä. Spintroniikka on monin tavoin analoginen elektroniikan kanssa, jossa hyödynnetään elektronin sähkövarausta. Tiedon kuljettaminen sekä elektronin varauksessa että spinissä tarjoaa mahdollisuuden laitteille, joilla on monipuolisempia toimintoja.
Spintroniikka on yksi tärkeimmistä nousevista tutkimusalueista, jolla on suuri potentiaali tarjota korkean nopeuden, alhaisen tehonkulutuksen ja suuren tiheyden logiikka- ja muistilaitteita sekä matalan kynnysvirran ja voimakkaita lasereita, jotka tuottavat pyörteisesti polarisoitua valoa. Vaikka metallipohjaiset spintroniikkalaitteet keskittyvät pääasiassa muistilaitteisiin, puolijohde-spintroniikka on välttämätöntä logiikka- ja optoelektronisille laitteille.
Spintroniikkapohjaisilla laitteilla on potentiaalia olla erittäin nopeita ja toimia hyvin alhaisella virrankulutuksella. Spinillä on polarisaatio, ja se on kaksivaiheinen magneettisessa kentässä, jotka voivat edustaa kahta logiikkatilaa nolla ja yksi. Näiden välillä kytkeminen vaatii vain spinin kääntämistä ilman, että elektroneja siirretään fyysisesti. Sähköisellä varaukseen perustuvilla laitteilla on perusongelmana se, että varaus on skalaari, jolla on vain suuruus. Tämän seurauksena nolla- ja ykköstilojen välillä vaihtaminen edellyttää varauksen suuruuden muutosta, mikä johtaa aina virran kulkuun ja siihen liittyvään energiahäviöön (I²R, missä R on resistanssi). Varausperusteiset laitteet ovat siten luonteeltaan energiahäviöllisiä.
Albanian kreikkalaiskatolinen kirkko

| Albanian kreikkalaiskatolinen kirkko |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  Katolinen kirkko
Teologia:  Idän katoliset kirkot
Hallinto:  Episkopaalisuus
Johtaja:  paavi Franciscus
Hiippakuntia:  1
Seurakuntia:  15
Jäseniä:  3 726 (2017)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Albanian kreikkalaiskatolinen kirkko on autonominen katolinen kirkkokunta, joka käyttää bysanttilaista liturgiaa. Siihen kuului 3 726 jäsentä vuonna 2017. Jäsenistö on keskittynyt eteläiseen Albaniaan. Kirkkoa ei tule sekoittaa Italialais-albanialaiseen katoliseen kirkkoon, joka on Italiassa elävien bysanttilaista riitusta eli liturgiaa noudattavien katolisten albanialaisten kirkko.
Historia

Ensimmäinen Albaniassa toiminut bysanttilaista riitusta noudattavien katolisten yhteisö oli pieni Epeiroksen rannalla toiminut lähetysasema, joka toimi vuosina 1628–1765. Toisen ryhmän perusti vuoden 1900 paikkeilla entinen albanialainen ortodoksipappi Jorgji Germanos. Vuonna 1912 hänen yhteisössään oli 120 jäsentä, jotka asuivat pääasiassa Elbasanin kylässä. Heidän avukseen tuli vuonna 1938 Italian Grottaferratasta Italialais-albanialaisen katolisen kirkon munkkeja. Vuonna 1939 perustettiin Eteläisen Albanian apostolinen administraatio suoraan apostolisen delegaatin, arkkipiispa Leone Giovanni Nigrisin pastoraaliseen hoitoon. Vuonna 1945 sillä oli noin 400 jäsentä, mutta samana vuonna arkkipiispa Nigris karkotettiin maasta.
Ryhmä hävisi sen jälkeen kun Albania julistautui vuonna 1967 ateistiseksi valtioksi. Vuonna 1996 Hil Kabashi asetettiin administraation ensimmäiseksi piispaksi sitten vuoden 1945. Vuonna 2008 sen 3 500 jäsenestä suurin osa oli kuitenkin latinalaisen riituksen noudattajia. Poikkeuksena oli yksi pieni seurakunta, joka toimi basileiolaisen sisarkunnan yhteisön yhteydessä Elbasanissa, mistä kirkko oli aiemmin saanut alkunsa.
Nykyhetki

Vuonna 2017 kirkon ainoaan hallinnolliseen yksikköön Eteläisen Albanian apostoliseen administraatioon kuului 15 seurakuntaa, joissa oli yhteensä 3 726 jäsentä. Nämä muodostivat 0,3 prosenttia administraation alueen väestöstä.
Sambian historia

Sambian historia alkaa miljoonien vuosien takaa, jolloin sitä asutti ihmisten esi-isät. Ennen brittien valloitettua sen osaksi brittiläistä imperiumia 1800-luvun lopulla Sambiaa hallitsi monet eri heimot. Sambia itsenäistyi omaksi valtioksi 1964, minkä jälkeen maata hallitsi Kenneth Kaunda vuoteen 1991 saakka.
Esihistoria

Sambiasta on löydetty jälkiä asumisesta jo varhaispaleoliittiselta kaudelta miljoonien vuosien takaa. Vuonna 1921 Kabwen läheltä löytyi Homo rhodesiensisin luuranko. Sambian alueelta on löytynyt useita alkeellisia aseita, kuten kirveitä. Ennen nykyaikaa ainoa Sambian aluetta asuttanut kansa oli khoisanit, jotka olivat metsästäjiä ja keräilijöitä. Heille ei kuitenkaan ollut tyypillistä perustaa kaupunkeja tai kyliä, vaan heitä pidetään nomadeina. Noin 300-luvulta eaa. lähtien bantut levittäytyivät koko eteläiseen Afrikkaan ja myös Sambiaan. He toivat mukanaan rautaiset työkalut sekä uudet viljelymenetelmät. Bantut viljelivät erityisesti durraa, banaania ja jamssia. Tällöin syntyi myös pysyvää asutusta, joka lisäsi heimojen ja heimopäälliköiden valtaa. 1000-luvulta löytyy merkkejä, että kupari on ollut hyvin merkittävä materiaali tuolloin Sambian alueella. Merkittävä valtio alueella oli šonien Mwene Mutapa, joka levittäytyi myös Sambiaan.
Eurooppalaisten saapuminen

Ensimmäisen kerran eurooppalaiset saapuivat Sambesin alueelle vuonna 1512. Ensimmäiset saapuneet olivat portugalilaisia, jotka olivat kiinnostuneita alueelta löytyneestä kullasta. Samalla alkoi orjakauppa. Tämä johti heimojen välisiin taisteluihin, jossa vihollisheimon jäsenet myytiin portugalilaisille orjina. Suurimmilta osin orjat vietiin Brasiliaan. Kauppa käytiin nykyisen Mosambikin kautta. 1830-luvulla Shaka Zulu valloitti ison osan Sambesin alueesta. Kololot valloittivat suuren osan lozien alueesta Länsi-Sambiassa, joskin lozit valloittivat osan alueista takaisin 1860-luvulla. Ngonit pitivät valtaa Itä-Sambiassa.
Eurooppalaisten saapuminen > Livingstone

David Livingstone oli ensimmäinen eurooppalainen, joka saapui itse Sambian alueelle. Livingstone aloitti ensimmäisen matkansa 1849 Kapmaasta saavuttaen Sambesin 1851. Hän törmäsi alueella orjakauppaan, jota alkoi vastustamaan. Ensimmäisellä tutkimusmatkallaan hän kulki lähinnä Lounais-Sambiassa sekä Sambesia pitkin Intian valtameren rannikolle. 1855 Livingstone löysi Victorian putoukset. Livingstone yritti lopettaa orjakaupan ja tarjosi vaihtoehtona norsunluun ja puuvillan myyntiä. Tämä epäonnistui sillä tavaran liikuttaminen jalan oli liian vaarallista ja joki ei ollut käyttökelpoinen rannikolle saakka.
Osana brittiläistä imperiumia > Kohti itsenäistymistä

Vuonna 1958 brittien hallinto loi siirtomaa-alueelle uuden perustuslain, joka hyväksyttiin paikallishallinnossa. Tämä johti seuraavana vuonna United National Independence Partyn eli UNIPin perustamiseen. UNIPia johti vuodesta 1961 lähtien Kenneth Kaunda. Myös yleinen ilmapiiri länsimaissa oli kääntynyt kolonialismin vastaiseksi ja samalla koulutetun afrikkalaisen väestön määrä kasvoi. Afrikkalaiset saivat työllistyä myös johtotehtäviin kaivoksilla. Afrikassa oli merkittävä määrä lakkoja, jotka olivat johtaneet myös työläisten parempaan organisoitumiseen. Vuonna 1961 Kaunda johti rauhanomaisia protesteja valkoista hallintoa vastaan, mutta protestit muuttuivat väkivaltaiseksi. Brittiläinen hallinto luovutti ja muutti perustuslakia siten, että afrikkalaiset saivat enemmistön hallintoon. 1962 pidetyissä vaaleissa kansallismielisten puolueiden, UNIPin ja ANC:n, liitto saavutti vaalivoiton. Hallitsevat puolueet tekivät jälleen uuden perustuslain, joka oli kolmas kuuteen vuoteen. Tammikuussa 1941 Kaunda voitti vaalit, jonka jälkeen Sambiassa syttyi levottomuuksia erityisesti Alice Lenshinan johtamana. Kaunda vaimensi levottomuudet voimalla. 24. lokakuuta 1964 Sambia julistautui itsenäiseksi valtioksi ja liittyi osaksi Kansainyhteisöä.
Itsenäisenä valtiona

Sambian itsenäistyttyä Kaunda aloitti Sambian presidenttinä. Juuri itsenäistyneellä valtiolla oli kuitenkin suuria ongelmia: maassa oli noin 100 korkeakoulutettua sambialaista, maan infrastruktuuri oli kehnoa, kouluja oli vähän ja 90 % viennistä oli kuparia. Kaunda aloitti suuren julkisen sektorin tukemisen: tuki suuntautui erityisesti sairaaloihin ja infrastruktuuriin. Samalla koulutettujen sambialaisten määrä lähti kasvuun. 1960- ja 1970-luvuilla Sambian talous kukoisti kuparin hinnan ollessa korkealla, mutta hinnan romahdettua 1974, se vaikutti suuresti Sambian talouteen. Kaunda ajoi sosialistista politiikkaa, jonka johdosta 1980-luvun lopulla valtion omistamat yritykset tuottivat 80 % BKT:sta.
Sambia pyysi apua Englannilta Rhodesiaa vastaan. Ensimmäiset englantilaiset lentokoneet saapuivat Lusakaan 3. joulukuuta 1965. Sambian ja Rhodesian välinen rautatiekriisi huipentui 26. toukokuuta 1966, kun Lusakasta ilmoitettiin, että sambialaista kuparia ei enää kuljetettaisi Rhodesian halki. Heinäkuun 12. päivänä 1966 Sambia uhkasi erota kansainyhteisöstä Englannin Rhodesian kysymyksessä omaksuman asenteen vuoksi.
Kaundan poliittinen valta heikkeni 1960-luvun lopussa. Vuoden 1969 UNIPin enemmistö pieneni hallinnossa. Vuonna 1971 Simon Kapepwe perusti United Progressive Partyn eli UPP:n. Kapepwe syytti Kaundaa bembojen sortamisesta. Koska Kaunda pelkäsi UPP:n ja ANC:n liittoutuvan vuoden 1973 vaaleissa, hän teki oppositiopuolueet laittomiksi vuonna 1972. Tämä johti joidenkin oppositiojohtajien pidättämiseen ja osa lahjottiin tarjoamalla heille hyvin palkattuja töitä. Vuosien 1973, 1978, 1983 ja 1988 vaaleissa Kaunda oli ainoa ehdokas, jolloin sai äänestää vain "kyllä" tai "ei". Samanaikaisesti korruptio lisääntyi voimakkaasti Sambiassa, kun erityisesti tärkeitä töitä ja virkoja annettiin sopiville henkilöille.
1970-luvulla Sambia tuki naapurimaiden itsenäistymispyrkimyksiä, mikä aiheutti konflikteja maan alueella. Tämän seurauksena Sambian rajat suljettiin, mikä johti ongelmiin ulkomaankaupan ja energiansaannin kanssa. Kun lopulta naapurimaat itsenäistyivät, niin Sambiaan saapui pakolaisia.
Kuparin hinnan romahdettua, Sambia oli pakotettu ottamaan valtion velkaa. Vuonna 1985 Sambia pääsi Kansainvälinen valuuttarahaston ohjelmaan, joka pakotti vähentämään julkisen sektorin henkilöstöä 25 %. Samalla erilaisia tukia leikattiin, mikä aiheutti levottomuuksia. Kun vuonna 1986 leikattiin ruokatukia, syntyi voimakkaita mellakoita, jotka tukahdutettiin väkivallalla. Tämä johti 20 ihmisen kuolemaan. Samalla inflaatio nousi koko ajan. Heikko taloustilanne aiheutti kirkon ja ammattiliittojen vallan nousua. Vuonna 1990 ruoan hinta kaksinkertaistui, mikä aiheutti laajoja mellakoita. Kesäkuussa 1990 Kaunda höllensi organisaatioiden oikeuksia ja heinäkuussa perustettiin Movement for Multi-Party Democracy eli MMD. Opposition vaatimuksesta lokakuussa 1991 pidettiin monipuoluevaalit, joissa MMD sai 125 paikkaa 150 paikkaisesta edustajistosta. Samalla Frederick Chiluba voitti presidentinvaalit saaden 81 % äänistä.
Itsenäisenä valtiona > Sambia Kaundan jälkeen > MMD-puolue vallassa

Chiluba hylkäsi Kaundan epäonnistuneen politiikan, mikä johti muun muassa markkinatalouden käyttöönottoon. Tällöin muun muassa ruuan hinta määräytyi markkinoiden mukaan. Samalla valtion yrityksiä yksityistettiin. Inflaatio laski 25 prosenttiin vuoteen 1999 mennessä. 1990-luvulla taloutta haittasi ensin tulvat ja sitten kuivuus. Osa länsimaista antoi Sambian velkoja anteeksi, ja taloutta elvytti koboltin hinnan nousi. Samalla AIDS yleistyi ja vuonna 2000 noin 10 % kantoi HI-virusta.
Toukokuussa Chiluba muutti perustuslakia siten, että Kaunda ja jotkin muut oppositiojohtajat eivät voineet olla ehdolla vuoden 1996 vaaleissa. Tämä onnistui siten, että vain sambialaiset vanhemmat omaava henkilö sai asettua ehdolle. Chiluba voitti vuoden 1996 vaalit. Perus Samalla MMD sai 131 paikkaa edustajistossa. Kaundan johtama UNIP boikotoi vaaleja. 1997 Sambian armeijan kommandojoukko valloitti kansallisen radion, mutta kaappaus kesti vain muutaman tunnin. Ennen vuoden 2001 vaaleja MMD:n poliitikot, oppositiopoliitikot ja kansalaiset vaativat, että Chiluba ei voinut olla ehdolla kolmatta kertaa. Chiluban toista hallintokautta leimasi isot syytökset korruptiosta. Vuonna 2001 maassa oli laaja julkisen sektorin lakko, joka vaikutti koko yhteiskunnan toimintaan muutaman viikon ajan. Lakon tarkoituksena oli palkkojen korotus ja työolosuhteiden parannus. Vuoden 2001 vaaleihin osallistui 11 puoluetta. Vaaleja syytettiin vilpillisiksi, mutta MMD:n Levy Mwanawasa valittiin seuraavaksi presidentiksi. Mwanawasa sai 29 % äänistä, kun suurin vastustaja Anderson Mazoka sai 27 % äänistä. Mazoka haastoi Mwanawasan oikeuteen, mutta syytteet hylättiin 2002. Oppositio sai suurimman osan parlamentin paikoista vuoden 2001 vaaleissa, mutta myöhemmät uusintavaalit toivat MMD:lle enemmistön parlamenttiin. Mwanawasa aloitti kautensa taistelemalla korruptiota vastaan. Hän syyllisti erityisesti Chilubaa ja vaati hänen syytesuojan poistamista. Mwanawasa valittiin uudestaan presidentiksi vuonna 2006, jolloin hän sai 43 % äänistä. Vaaleja varten suoritettiin uudistuksia, jotka vähensivät vilpin määrää. Mwanawasa sai sairaskohtauksen kesäkuussa 2008 ja kuoli saman vuoden elokuussa. Rupiah Banda jatkoi Sambian presidenttinä.
Vuonna 2005 G8-maat antoivat Sambian valtion velat anteeksi. Tämän jälkeen Sambian talous on kasvanut voimakkaasti. Kuparin lisäksi Sambiaan on kasvanut merkittävät teollisuuden alat hopean, sinkin, koboltin ja lyijyn kaivauksessa.
Itsenäisenä valtiona > Sambia Kaundan jälkeen > PF-puolue vallassa

Vuoden 2011 vaaleissa presidentiksi valittiin Michael Sata. Sata edusti Patriotic Front -puoluetta. Sata kuoli lokakuussa 2014, minkä jälkeen tehtävää hoiti Guy Scott. Tammikuussa 2015 Edgar Lungu valittiin presidentiksi. Lungu edustaa Patriotic Front -puoluetta. Lungua on kritisoitu, sillä hänen aikanaan köyhien määrä on lisääntynyt lokakuuhun 2015 mennessä 85 prosenttiin sambialaisista, kun tammikuussa 2015 se oli 60 %.
Elokuussa 2016 presidentinvaaleissa istuva presidentti Edgar Lungu voitti ensimmäisellä kierroksella 50,3% äänistä, joten toista kierrosta ei tarvittu. Presidentti Lungu edustaa hallitsevaa PF (Patriotic Front, Isänmaallinen rintama) -puoluetta ja merkittävin vastaehdokkaansa oppositiossa olevaa UPND (United Party for National Developement, Kansallisen kehityksen yhdistynyt puolue) -puoluetta. Oppositio syytti hallitusta vaalivilpistä, mutta tulos vahvistettiin.
MMD hallitsi Sambiaa 20 vuotta vuoteen 2011, minkä jälkeen se on huomattavasti heikentynyt. Tärkeimmät puolueet ovat PF (Patriotic Front, Isänmaallinen rintama), UPND (United Party for National Developement, Kansallisen kehityksen yhdistynyt puolue) sekä MMD. Nykyinen presidentti Edgar Lungu sekä hänen edeltäjänsä vuosina 2011–2014 presidenttinä toiminut Michael Sata ovat molemmat valittu PF:n ehdokkaina. Hallitseva PF on ollut taipuvainen epädemokraattisiin otteisiin oppositiota, erityisesti UPND:tä, kohtaan ja poliisi on häirinnyt opposition kokoontumisia.
Parlamenttivaalit on viimeksi pidetty vuonna 2016 ja maan parlamentin paikoista 53,3% on PF:n hallinnassa ja 33,9% UPND:n hallinnassa. MMD:llä on vain 3% paikoista.
Vuonna 2018 Sambian korkein oikeus linjasi, että presidentti Lungu voi asettua ehdolle myös vuoden 2021 presidentinvaaleissa, vaikka presidentin virkakausien määrä on perustuslaissa rajoitettu kahteen. Oikeuden mukaan presidentti valittiin vuonna 2016 ensimmäiselle täydelle viisivuotiskaudelleen, sillä sitä ennen hän oli toiminut presidenttinä vain edeltäjänsä Michel Satan presidenttikauden loppuun.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sambian historia Wikimedia Commonsissa
Afrikan historia maittain
Algeria
Angola
Benin
Botswana
Burkina Faso
Burundi
Djibouti
Egypti
Eritrea
Etelä-Afrikka
Etelä-Sudan
Etiopia
Gabon
Gambia
Ghana
Guinea
Guinea-Bissau
Kamerun
Kap Verde
Kenia
Keski-Afrikan tasavalta
Komorit
Kongon demokraattinen tasavalta
Kongon tasavalta
Lesotho
Liberia
Libya
Madagaskar
Malawi
Mali
Marokko
Mauritania
Mauritius
Mosambik
Namibia
Niger
Nigeria
Norsunluurannikko
Päiväntasaajan Guinea
Ruanda
Sambia
São Tomé ja Príncipe
Senegal
Seychellit
Sierra Leone
Somalia
Sudan
Swazimaa
Tansania
Togo
Tšad
Tunisia
Uganda
Zimbabwe
David Livingstone oli ensimmäinen eurooppalainen Sambian alueella.
Cecil Rhodes
Kenneth Kaunda oli Sambian presidentti vuosina 1964–1991.
Edgar Lungu, Sambian presidentti vuodesta 2015
Åvikin lasitehdas

Åvikin lasitehdas
Åvikin lasitehtaan valmistama vihreä pullo
Åvikin lasitehdas oli Somerolla Hämeessä vuosina 1748–1833 toiminut lasitehdas. Tehdas tuotti pääasiassa ikkunalasia mutta myös talouslasia ja pulloja vihreästä, ruskeasta ja kirkkaasta lasista. Tehtaan erikoisuutena oli sininen lasi, jota tuotettiin kobolttioksidin avulla. Åvik tuotti myös valkoista läpinäkymätöntä luulasia, jolla jäljiteltiin huomattavasti kalliimpaa posliinia.
Historia

Lasitehtaan perusti kartanonomistaja Jacob Reinhold de Pont (Depong), joka valitsi tehtaan paikaksi Hämeen Härkätien varrella sijainneen Someron Sillanpään kylän hyvien kulkuyhteyksien ja polttopuun saatavuuden takia. De Pont osti nykyisen Åvikin kartanon alueelta kaksi tilaa ja kruunu tuki uutta teollisuutta lahjoittamalla lasiruukin käyttöön vielä neljä autiotilaa.
Tehtaan palvelukseen saatiin saksalaisia lasimestareita, jotka patruunoiden ohella muodostivat ruukkiyhteisön eliitin. Mestareita olivat Johann Bauholtz, Johann Christopher Bertling, Johann Thomas Fromm, Johan Anders Schmidt, Gottfried Thitz, Caspar Wagner, Onewald Waltzer, Georg Zeitz ja Rudolf, jonka sukunimestä ei ole tietoa. Lasimestareiden lisäksi tehdas työllisti suuren joukon eri alojen ammattimiehiä perheineen. Turun tuomiokapituli perusti yhteisöä varten Åvikin ruukkiseurakunnan, jonka esimiehenä toimi Someron kirkkoherra.
De Pont myi osan tehtaan omistajuudesta turkulaiselle kauppiaalle Jacob Bremerille. Vuonna 1792 tehdas siirtyi Bremerin pojalle Karl Fredrik Bremerille. Uusi omistaja rakennutti vuonna 1798 tehdasalueelle kirkkorakennuksen. Åvikin seurakunta oli parhaimmillaan kooltaan merkittävä, mutta tehtaan toiminnan hiipuminen 1800-luvun kuluessa aiheutti saarnaajan viran lakkauttamisen vuonna 1818. Seurakunnan pappeina toimivat Lars Leiman, Markus Lagerlund ja Anders Gustaf Lönroth.
Historia > Toiminta

Tehdas käynnisti tuotannon 28. marraskuuta 1748. Vuonna 1761 tehdas perusti Koskelle sahan tehostamaan polttoaineen tuotantoa. 1700-luvun lopussa ja 1800-luvun alussa tehtaalla oli kolme lasihyttiä, joissa jokaisessa oli kolme verstaikkoa, ja se työllisti noin 300 henkeä.
Lasitavaroiden myymisestä vastasivat tehtaan palveluksessa olleet myyjät. Bremerit toimittivat lasia myyntiin myös Tukholmaan. Vuonna 1799 lasimestareille rakennettiin asuinrakennus, joka on nykyisen Åvikin kartanon päärakennus.
De Pontin ja Bremerin kuoltua 1800-luvun alussa tehtaan omistajuus siirtyi Gadolinien suvulle. Samoihin aikoihin kilpailu lasitehtaiden välillä kiristyi ja Suomen sodan jälkeen Åvikin tehtaan tärkeimmät markkina-alueet jäivät Ruotsin puolelle. 24. toukokuuta 1833 tehtaan toiminta päättyi tulipaloon, joka tuhosi kaikki rakennukset lasimestarien asuinrakennusta lukuun ottamatta.
Historia > Tuotteet

Åvik valmisti tuotteitaan sekä vihreästä että kalliimmasta kirkkaasta lasista. Kirkasta lasia valmistettiin myös maalattuna tai kaiverruksin varustettuna. Erikoisimpiin tarpeisiin tehdas toimitti sinistä ja valkoista lasia eli luulasia. Tuotevalikoima sisälsi erilaisia kannuja, astioita, karahveja, maljakoita, astiastoja ja kynttilänjalkoja sekä lasiesineistöä apteekkikäyttöön. Tehtaan pääasiallinen myyntiartikkeli oli vihreä tai kirkas ikkunalasi, jonka kysyntä oli innokasta varsinkin 1700-luvun puolivälissä.
Tehdastoiminnan jälkeen

Gadolinit muuttivat Åvikin viljelystilaksi lasitehtaan tuhouduttua. 1800-luvun lopussa tilanhoitajana toiminut August Haggrén osti Åvikin ja 1900-luvun ajan suurella tilalla harjoitettiin viljelyä ja karjanhoitoa. Haggrénin suku omistaa tilan edelleen, mutta karjanhoito lakkautettiin ja pellot myytiin pois vuoteen 1995 mennessä.
Vuosina 1988-1989 alueella järjestettiin kaivauksia, joiden tuloksena löydettiin lasitehtaan uuninpohja ja sulatusuuni sekä lasitehtaan esineistöä. Museoviraston vuonna 2009 julkistetussa inventoinnissa Åvikin kartano ja lasitehtaan paikka määriteltiin valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.