stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Richard Adolf Zsigmondy

| Richard Adolf Zsigmondy |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. huhtikuuta 1865 Wien, Itävalta-Unkari
Kuollut: 23. syyskuuta 1929 (64 vuotta) Göttingen, Saksa
Kansalaisuus:   Itävaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Wienin teknillinen yliopisto Münchenin yliopisto
Instituutti:  Wienin yliopisto Wienin teknillinen yliopisto Münchenin yliopisto Grazin yliopisto Göttingenin yliopisto
Tutkimusalue:  Kemia
Tunnetut työt:  Kolloidien tutkimus
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto (1925)
Zsigmondyn hautakivi Göttingenissä.
Richard Adolf Zsigmondy (1. huhtikuuta 1865 Wien – 23. syyskuuta 1929 Göttingen) oli itävaltalais-saksalainen kemisti, joka sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1925 kolloidisten liuosten heterogeenisen luonteen osoittamisesta.
Zsigmondyn akateeminen ura alkoi Wienin yliopistossa, missä hän opiskeli lääketiedettä. Pian hän kuitenkin siirtyi Wienin teknilliseen yliopistoon ja myöhemmin Münchenin yliopistoon opiskelemaan kemiaa. Münchenissä hän aloitti tutkimustyönsä von Millerin johdolla. 1893 hän palasi Itävaltaan Graziin avustavaksi professoriksi. Grazissa hän saattoi päätökseen hänen huomattavimman työnsä kolloidien kemian parissa.
Viimeiset työvuotensa Zsigmondy toimi kemian professorina Göttingenissä, missä hän kuoli 1929.
Kuun kraatteri Zsigmondy on nimetty hänen mukaansa.
Aiheesta muualla

Zsigmondyn elämäkerta Nobel-säätiön sivulla
Risto Käkelä

Risto Käkelä (s. 1953) on suomalainen teollisuusneuvos.
Käkelä perusti vuonna 1991 pienkuormaajia valmistavan Avant Tecno -osakeyhtiön, jonka toimitusjohtajana hän toimi vuoteen 2021 saakka.
Vuonna 2022 hänet nimettiin yhdeksi Tampereen yliopiston kunniatohtorin arvonimen saajista.
Silverstonen 6 tunnin ajo 2011

Silverstonen rata.
Silverstonen 6 tunnin ajo 2011 oli Le Mans Series -kauden 2011 neljäs ja Intercontinental Le Mans Cup -kauden 2011 viides osakilpailu, joka ajettiin 11. syyskuuta  Silverstonen moottoriradalla, Englannissa.
Kilpailun voitti Peugeotilla ajaneet Sébastien Bourdais ja Simon Pagenaud.
Aiheesta muualla

Silverstone 6 Hours (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:2011 6 Hours of Silverstone
Käännös suomeksi
Sinisuohaukka

| Sinisuohaukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Suku::  Suohaukat Circus
Laji::  cyaneus
Kaksiosainen nimi
 Circus cyaneus  (Linnaeus, 1758) 
 Vaaleanvihreä: pesii, sininen: talvehtii, tummanvihreä: pysyttelee alueella koko vuoden
Alalajit
 C. c. cyaneus  C. c. hudsonius 
Katso myös
   Sinisuohaukka Wikispeciesissä   Sinisuohaukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Circus cyaneus
Sinisuohaukka (Circus cyaneus) on pohjoisen pallonpuoliskon pohjoisilla alueilla viihtyvä päiväpetolintu.
Koko ja ulkonäkö

Sinisuohaukalla on kokoonsa nähden pitkät siivet. Koiras on päältä siniharmaa, vaalea alta ja sen siivenkärjet ovat mustat. Naaras on ruskea päältä, vaalea alta ja yläperässä on myös valkoista.
Pituus: 46–50 cm,
siipien kärkiväli 110–125 cm,
paino 350–600 g.
Ääni: Pesällä nopea ki-ki-ki
Vanhin suomalainen rengastettu sinisuohaukka on ollut 10 vuotta 30 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut hollantilainen, iältään 17 vuotta 1 kuukautta.
Levinneisyys

Sinisuohaukka pesii Euroopan, Aasian ja Pohjois-Amerikan pohjoisimmissa osissa. 
Suomessa sinisuohaukkoja tavataan etenkin Pohjanmaalla ja Lapissa, mutta myös Pohjois-Karjalassa ja Kainuussa. Lisäksi havainto kesäkuulta 2008 Valkealan Selänpäässä. Suomen kanta vaihtelee vuosittain 2000–4000 parin välillä pienten jyrsijöiden määrästä riippuen. Euroopan pesimäkanta on 8000–10 000 paria, joista Britteinsaarilla n. 800. Venäjällä pesii 15 000–20 000 paria.
Elinympäristö

Sinisuohaukka viihtyy avoimilla soilla, jokisuistoilla ja pelloilla.
Lisääntyminen

Sinisuohaukan pesä on maassa. Emo munii 1–7 munaa, joita haudotaan 29–31 vrk.
Ravinto

Sinisuohaukkojen ravintoa ovat pikkujyrsijät, linnut, linnunmunat, hyönteiset, käärmeet, sammakot ja haaskat.
Nimi

Tieteellinen nimi Circus tulee kreikan sanasta kirkos. Kyseessä on monen antiikin kirjoittaman mainitsema myyttinen lintu, joka sai nimensä kaartelusta (kirkos = ympyrä). Lintu oli ilmeisesti kanahaukka. Lajinimi cyaneus (lat.) tarkoittaa tummansinistä tai merensinistä. Vanhoja suomalaisia nimiä ovat sinertävä suohaukka ja sinihaukka.
Aiheesta muualla

Sinisuohaukka Lintukuva-verkkopalvelussa
Risto Kuparinen

Risto Tapani Kuparinen (14. kesäkuuta 1946 Savitaipale – 27. tammikuuta 2020 Pori) oli suomalainen jääkiekkovaikuttaja. Hän toimi pitkään joukkueenjohtajana Ässien juniorijoukkueessa sekä Ässien vt. toimitusjohtajana kaudella 2002–2003. Kuparinen toimi pitkään myös erilaisissa luottamustehtävissä Jääkiekkoliitossa.
Pääsarjauransa kevääseen 2019 päättänyt jääkiekkoilija Matti Kuparinen on Risto Kuparisen poika.
Slussenin silta

| Slussenin silta |
| --- | --- |
 Silta juuri Saltsjön lahdelle saapumisen jälkeen kuljetusaluksestaan irrotettuna
Ylittää:  Söderström
Sijainti:   Tukholma, Ruotsi
Ylläpitäjä:  Tukholman kaupunki
Siltatyyppi:  terässilta
Pisin jänneväli:  58 m
Pituus:  140 m
Leveys:  45 m
Avattu liikenteelle:  26. lokakuuta 2020
Koordinaatit:  59°19′16.2″N, 18°4′21.5″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Slussenin silta (ruots. Slussbron) jota kutsutaan myös värinsä vuoksi nimellä ”Kultasilta” (ruots. Guldbron) on pääasiallinen kulkuyhteys ajoneuvo-, pyörä- ja jalankulkuliikenteelle Vanhankaupungin ja Södermalmin saarien välillä Tukholman keskustassa. Slussenin uudistamisprojektiin kuuluva silta vihittiin käyttöön sunnuntaina 25. lokakuuta 2020 ja avattiin liikenteelle seuraavana päivänä. Värityksensä vuoksi sitä kutsutaan epävirallisesti usein Kultaiseksi sillaksi. Sillan käyttöiäksi arvioidaan 120 vuotta.
Silta koostuu yhdestä teräsrakenteesta, jonka on valmistanut China Railway Shanhaiguan Bridge Group (CRSBG) Kiinassa. Hankkeen pääurakoitsija on Skanska, joka on vastannut hankesuunnittelusta, valmistuksesta, toimituksesta ja asennuksesta. Sillan on suunnitellut arkkitehtitoimisto Foster and Partnersin pääarkkitehti Spencer de Gray. Sama toimisto vastasi myös vuonna 2005 käyttöönotetun Läntisen Årstan sillan suunnittelusta. Rakennuspiirustuksista vastasi konsulttiyritys Ramboll. Silta maksoi 198 miljoonaa kruunua.
Rakenne

Slussenin pääsilta on 140 metriä pitkä, 45 metriä leveä ja korkeus vaihtelee metrin (Vanhankaupungin puolella) ja seitsemän metrin välillä (Södermalmin puolella). Pisin jänneväli on sillan keskellä, 58 metriä. Sillalla on kolme ajorataa, joista keskimmäinen laskeutuu alas Mälarenin etelärantaan ja Stadsgårdsledeniin. Rakenteessa on huomioitu varaus mahdolliselle raitiotielle. Käyttöiän arvioidaan olevan vähintään 120 vuotta. Koko rakenne painaa noin 3 700 tonnia, ja se rakennettiin maaliskuusta 2018 syyskuuhun 2019 Shanhaiguanissa ja Zhongshanissa, jossa lopullinen kokoonpano tapahtui.
Rakenne > Väritys

Sillan väri valittiin kullankeltaiseksi tai -sävyiseksi, jotta se sopisi yhteen Vanhankaupungin kullankeltaisten julkisivujen kanssa. Värin on myös tarkoitus heijastella veden kimmellystä kuitenkaan häikäisemättä. Ajatuksena on, että kaukaa sillan pitäisi näyttää kultaiselta, mutta kuitenkin sulautua ympäristöön. Kullankeltainen väri antoi sillalle epiteetin kultasilta, josta sen suuren mediahuomion alla vesiteitse Kiinasta tapahtuneen kuljetuksen yhteydessä tuli pian laajasti käytetty nimi. Kuljetuksen aikana silta ei ollut vielä saanut lopullista maalipintaansa, joka levitettiin sen kyhmyiselle pinnalle vasta perillä paremman kestävyyden vuoksi. Riddarfjärdeniä, joka alkaa sillan sisäveden puolelta, on kutsuttu sillan myötä Guldfjärdeniksi, ja Guldfjärdsplan sijaitsee eteläisen sillan eteläpäädyn yläpuolella, mikä on antanut lempinimelle historiallisen yhteyden.
Kuljetus ja kokoonpano

Silta kuljetettiin yhtenä kappaleena meritse Suezin kanavan, Välimeren, Englannin kanaalin ja lopuksi Itämeren kautta Tukholmaan, jonne se saapui 11. maaliskuuta 2020 noin klo 14.00 sekä tiedotusvälineiden että yleisön suurella kiinnostuksen alla. Saapuminen viivästyi useita kertoja huonon sään vuoksi aluksen jouduttua odottamaan sään paranemista läntiselle Välimerelle. Kuljettanut alus oli puoliksi upotettava M/S Zhen Hua 33. Pitkää merimatkaa kritisoitiin erityisesti sen ilmastovaikutuksista. Myös Skanskan tapaa kompensoida merikuljetuksen päästöjä kritisoitiin, koska se ei vähentänyt päästöjä tässä ja nyt.
Tukholmassa alus kiinnitettiin poijuihin Saltsjönissä ja laskettiin veteen kahdessa vaiheessa. Ponttoneille asetettu silta vedettiin paikalleen Stadsgårdsledenin ja Skeppsbronin väliin. Siellä se asennettiin paikan päällä odottaneiden maatukien päälle.
Vihkiminen

Sunnuntaina 25. lokakuuta 2020 klo 11.00 kuningas Kaarle XVI Kustaa julisti Slussenin sillan vihityksi ja leikkasi kultanauhan kultaisilla saksilla. Myös kruunuprinsessa Victoria ja prinsessa Estelle osallistuivat vihkimiseen. Avajaisseremoniasta ei tullut kansanjuhlaa, koska yleisöä oli kehotettu pysymään kotona koronapandemian vuoksi. Virkaanastujaisiin osallistui myös kaupunkirakentamisesta vastaava pormestari Joakim Larsson (M) ja liikenteestä vastaava pormestari Daniel Helldén (MP).
Stadsgårdenilla 13.3.2020
Lännestä kuvattuna huhtikuussa 2020.
Idästä heinäkuussa 2020
Pintarakennetyöt käynnissä heinäkuussa 2020
Vihkimispäivä 25.10.2020
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Slussenin silta Wikimedia Commonsissa
Tukholman kaupunki: Huvudbron – Från produktion till Slussen (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Stockholm Direkt: Ikväll stängs Stadsgårdsleden av – men guldbron kvar på Medelhavet, publicerad 14 februari 2020 (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Tidningen Stålbyggnad: Slussens nya huvudbro (ruotsiksi)
Skanska: Bron över Slussen (ruotsiksi)
Tukholman kaupunki: Slussens nya huvudbro, del 1 (video) (ruotsiksi)
Tukholman kaupunki: Slussens nya huvudbro, del 2 (video) (ruotsiksi)
Allt du behöver veta om slussens guldbro (ruotsiksi)
Ramboll: Guldbro stor som en fotbollsplan (ruotsiksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Guldbron
Sillan pitkittäisleikkaus
Sillan poikkileikkaus
Video Slussenin sillan saapumisesta Tukholmaan
Käännös suomeksi
Silverstone 500 USA Challenge 2000

Silverstonen radan ratapiirros (vuosien 2000-2002 versio).
Silverstone 500 USA Challenge 2000 oli kolmas kilpailu American Le Mans Series -sarjan kaudella 2000. Kilpailu ajettiin Silverstonen radalla Yhdistyneessä kuningaskunnassa 13. toukokuuta 2000.
Tapahtuma oli American Le Mans Series -sarjan ensimmäinen kilpailu, joka ajettiin Pohjois-Amerikan ulkopuolella ja se edelsi seuraavana vuonna aloitettavaa European Le Mans Series -sarjaa arvioimalla Eurooppalaisten FIA Sportscar Championship ja FIA GT Championship -sarjojen tallien halukkuutta osallistua. Tapahtuma jakoi viikonlopun Silverstonessa FIA GT -sarjan kilpailun kanssa ja osa GT-talleissa osallistui molempiin tapahtumiin.
Tilastot

Paalupaikka - #0 Team Rafanelli - 1:37.030
Nopein kierros - #0 Team Rafanelli - 1:39.748
Matka - 503.744 km
Keskinopeus - 172.607 km/h
Käännös suomeksi
Richard Hambleton

Richard Hambletonin "Varjomies" kuvattuna New Yorkissa vuonna 1982
Richard Art Hambleton (s. 23. kesäkuuta 1952, Vancouver, British Columbia – k. 29. lokakuuta 2017, New York City) oli kanadalainen taidemaalari, joka on tunnettu erityisesti katutaiteestaan. Hän oli osa 1980-luvun New Yorkin kukoistavaa taidemaailmaa yhdessä Keith Haringin ja Jean-Michel Basquiatin kanssa.
Hambleton sai nimeä ensin 1970-luvulla “Image Mass Murder”-katutaiteella. Hän maalasi kuvitteellisia murhapaikkakuvia - uhrien ruumiiden valkoisia ulkorajakuvia - kaduille ympäri Yhdysvaltoja. 1980-luvun alussa Hambleton alkoi maalaamaan mustia varjohahmoja ympäri New Yorkin katuja. Tämä toi Hambletonille mainetta ja hän maalasi varjomiehiään myös Berliinin muuriin vuonna 1984. Tämän jälkeen Hambleton katosi taidemaailmasta yli 20 vuodeksi. Hambletonin paluu julkisuuteen tapahtui 2009 laajassa näyttelyssä, jossa galleristit Vladimir Restoin Roitfeld ja Andy Valmorbida yhdessä Giorgio Armanin kanssa esittelivät nyt sairauksien runteleman taiteilijan töitä ympäri maailman.
Oren Jacoby ohjasi Hambletonin elämästä dokumentin Pimeyden taiteilija (engl. Shadownman). Se sai ensi-iltansa Tribecan filmijuhlilla 21. huhtikuuta 2017.
Richard (1658)

| Richard |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Woolwichin telakka
Laskettu vesille:  26. toukokuuta 1658
Palveluskäyttöön:  1658
Poistui palveluskäytöstä:  Alankomiden laivaston polttama 14. kesäkuuta 1667
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 108 bm
Pituus:  37,8 m (köli)
Leveys:  12,5 m
Syväys:  6,4 m
Miehistöä:  400 (1660)
Aseistus
Aseistus:  70 tykkiä
Richard oli Englannin tasavallan ja myöhemmin kuninkaallisen laivaston vuonna 1658 vesillelaskettu 70-tykkinen toisen luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Woolwichin telakalta, jossa rakennustöistä vastasi Christopher Pett. Alus laskettiin vesille 26. toukokuuta 1658.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen 1658 kontra-amiraali John Bournen lippulaivana ja sen päällikkönä oli 1660 Downsissa John Stoakes.
Kuningasvallan palauttamisen jälkeen 23. toukokuuta 1660 aluksen nimeksi muutettiin HMS Royal James, jolloin se luokiteltiin ensimmäisen luokan linjalaivaksi. Aluksen yläkannelle tehtiin tykkiportit ja asennettiin tykit, jolloin tykkien määrä kasvoi 82:een.
Toisessa Englannin–Hollannin sodassa alus osallistui kaikkiin kolmeen merkittävimpään meritaisteluun. Lowestoftin taistelussa 3. kesäkuuta 1665 alus toimi ruhtinas Rupertin lippulaivana samoin kuin neljän päivän taistelussa 4. kesäkuuta 1666. Alus osallistui myös Pyhän Jaakon päivän taisteluun 25. heinäkuuta.
Alus oli Medwayssä Alankomaiden laivaston hyökätessä ankkuripaikalle 14. kesäkuuta 1667. Aluksen miehistö upotti aluksensa estääkseen sen valtaamisen, mutta Alankomaiden laivaston polttolaiva sytytti vedenpinnan yläpuolelle jääneet osat tuleen tuhoten aluksen lopullisesti.
Reza Aslan

Reza Aslan vuonna 2013.
Reza Aslan (s. 1972 Teheran) on yhdysvaltalainen uskontotieteilijä.
Aslan muutti perheineen seitsemänvuotiaana synnyinmaastaan Iranista Yhdysvaltoihin. Perhe asui ensin Oklahomassa ja asettui sitten Kalifornian pohjoisosiin. Aslan kääntyi 15-vuotiaana kristityksi evankelikaaliksi mutta kääntyi myöhemmin islamin suufilaiseen suuntaukseen. Hän sai humanististen tieteiden kandidaatin arvon uskontotieteessä Santa Claran yliopistosta pääaineenaan Uuden testamentin tutkimus ja sivuaineenaan muinaiskreikka. Teologisen tutkimuksen maisterin arvon hän sai Harvardin yliopistosta pääaineenaan uskontojen historia. Filosofian tohtoriksi Aslan väitteli uskontojen sosiologiassa Kalifornian yliopistosta (Santa Barbara). Lisäksi hän suoritti Master of Fine Arts -tutkinnon Iowan yliopistossa.
Aslan on toiminut luovan kirjoittamisen professorina Kalifornian yliopistossa (Riverside). Lisäksi hän on opettanut Drew Universityssa (New Jersey) ja Iowan yliopistossa. Hän on American Academy of Religionin, Society of Biblical Literaturen ja International Qur'anic Studies Associationin jäsen.
Aslan on saavuttanut kansainvälistä suosiota televisioesiintymisillään, puhujana ja kommentaattorina tiedotusvälineissä. Hän on esiintynyt säännöllisesti muun muassa ohjelmissa Meet the Press ja The Daily Show. Hän tuotti CNN:lle sarjaa Believer, kunnes CNN keskeytti yhteistyön Aslanin muun muassa nimitettyä Donald Trumpia "paskaksi". Hän selitti toimintaansa kiivastuneena reaktiona Trumpin edistämiin matkustuskieltoihin Lontoon kesäkuun 2017 terrori-iskun jälkimainingeissa. Hän on toiminut konsultoijana The Leftovers -sarjan taustalla.
Aslan on kirjoittanut lukuisia kirjoja. Hänen ensimmäinen teoksensa oli No God but God: The Origins, Evolution, and Future of Islam. Historiallista Jeesusta hän tarkasteli kirjassaan Kapinallinen: Jeesus Nasaretilaisen aika ja elämä (suomennettu 2014; alkuteos Zealot: The Life and Times of Jesus of Nazareth, 2013). Teoksessaan How to Win a Cosmic War hän käsitteli Al Qaedaa, Talibania ja muita militantteja ryhmittymiä sekä uskonnollista väkivaltaa juutalaisuudessa, kristinuskossa ja islamissa.
Aslan on naimisissa sijoittaja ja yrittäjä Jessica Jackleyn kanssa. Pariskunnalla on neljä lasta. Aslan asuu Los Angelesissa.
Aiheesta muualla

Reza Aslan Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Riku Kemppinen

| Riku Kemppinen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. toukokuuta 1972 Nurmijärvi
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Riku Antero Kemppinen (s. 21. toukokuuta 1972 Nurmijärvi) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt televisiosarjoissa, Helsingin Kaupunginteatterin näytelmissä Omaksi kuvakseen, Virtahepo ja muita hevosia ja Shopping & Fucking, Koko-teatterissa Turun Kesäteatterissa ja Radioteatterissa.
Filmografia

Kotikatu, 2001 – Mika Remes
Kultakuume.com, minisarja, 2001 – Harri
Hovimäki, 2002 – Antti Seppä
Täällä Pohjantähden alla, kuunnelmasarja, 2008 – Valenti Leppänen
Muutoksii, 2014 – Jouko
Roba, 2021 – Hannu Jääluoto
Aiheesta muualla

Riku Kemppinen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Riku Korhonen (näyttelijä)

Riku Korhonen (s. 1975) on suomalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa suomalaisesta saippuadraamasarjasta Salatut elämät, jossa hän esitti Sebastian Vuorelaa vuonna 2007.
Osittainen filmografia

Kotikatu (2005–2006) – rikospoliisi Timo Henttu
Salatut elämät (2007) – Sebastian Vuorela
Tali-Ihantala 1944 (2007) – ylikersantti Urpo Lempiäinen
Hiljaisuus (2011) – ylikersantti
Roba (2012) – Pasi Sirén
Aiheesta muualla

Riku Korhonen (näyttelijä) Elonetissä.
Riku Korhonen (näyttelijä) Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Robert Atkins

Sir Robert Atkins (2014)
Robert James Atkins (s. 5. helmikuuta 1946) on brittiläinen Konservatiivipuolueen poliitikko. Hän oli parlamentin jäsenenä vuosina 1979–1997, ja hänestä tuli vuonna 1999 jäsen Euroopan parlamenttiin, jossa hän kuului Euroopan kansanpuolueen ja Euroopan demokraattien ryhmään. Hänen europarlamenttikautensa loppui vuonna 2014.
Richard Hamming

| Richard Hamming> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Richard Wesley Hamming
Syntynyt: 11. helmikuuta 1915 Chicago, Illinois
Kuollut: 7. tammikuuta 1998 (82 vuotta) Monterey, Kalifornia
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Waldemar Joseph Trjitzinsky
Tutkimusalue:  matematiikka, informaatioteoria
Palkinnot:  Turing-palkinto (1968)
Richard Wesley Hamming (11. helmikuuta 1915 Chicago – 7. tammikuuta 1998 Monterey) oli yhdysvaltalainen matemaatikko.
Hammingille myönnettiin Turing-palkinto vuonna 1968. Palkinnon perusteina ovat mainittu työ numeeristen menetelmien ja virheen tunnistavien ja virheen korjaavien koodien parissa. Hamming on parhaiten tunnettu työstään Bell Labsissa virheen havaitsevien ja korjaavien koodien parissa, jonka paperi Error detecting and error correcting codes ilmestyi huhtikuussa 1950 Bell System Technical Journalissa.
Hamming työskenteli Los Alamosissa vuonna 1945 Manhattan-projektin aikaan ja oli vastuussa IBM:n tietokoneita edeltävistä laskukoneista.
Hammingin mukaan on nimetty muun muassa Hamming-koodi ja Hammingin etäisyys.
IEEE Richard W. Hamming -mitali on nimetty hänen mukaansa.
Robert Axel Hisinger

Robert Axel Hisinger (28. maaliskuuta 1805 Helsingin pitäjä – 8. heinäkuuta 1859 Turku) oli suomalainen senaattori ja valtioneuvos.
Hisingerin vanhemmat olivat Kymin laamannikunnan laamanni, senaattori Jacob Wilhelm Hising, aateloituna vuodesta 1784 Hisinger (1767–1843) ja Augusta Eleonora Lovisa von Kothen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1820 ja suoritti Turun akatemiassa tuomarintutkinnon 1825. Hisinger sai varatuomarin arvon 1831.
Hisinger oli Suomen senaatin oikeusosastolla ylimääräisenä kopistina 1827–1832, kopistina 1832–1837, kanslistina 1837–1838 ja protokollasihteerinä 1838–1845 ja esittelijäsihteerinä 1845–1851. Hän sai kihlakunnantuomarin arvonimen 1833 ja valtioneuvoksen arvon 1854. Hisinger oli senaatin oikeusosastolla senaattorina 1851–1854 ja uudelleen 1855–1859. Hän oli välillä senaatin talousosastolla senaattorina 1854–1855.
Hisinger oli naimisissa 1835–1841 Emilia Henrietta Rotkirchin (k. 1841) kanssa, jonka isä oli Vaasan hovioikeuden presidentti, vapaaherra Karl Fredrik Rotkirch. Hisingerin poika Robert Emil Hisinger (1838–1889) oli Viipurin hovioikeuden hovioikeudenneuvos ja valtiopäivämies. Toinen poika Fredrik Wilhelm Hisinger (1836–1887) oli upseeri ja valtiopäivämies.
Robert B. Lindsay

Robert B. Lindsay
Robert Burns Lindsay (4. heinäkuuta 1824 – 13. helmikuuta 1902) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko.
Lindsay syntyi Skotlannissa. Hän toimi Alabaman kuvernöörinä vuosina 1870–1872. Häntä edelsi William H. Smith ja seurasi David P. Lewis.
Lindsay kuoli Tuscumbiassa, Alabamassa helmikuussa 1902.
Robert Casadesus

Robert Casadesus
Robert Casadesus (7. huhtikuuta 1899 Pariisi – 19. syyskuuta 1972 Pariisi) oli ranskalainen pianisti, säveltäjä ja musiikkipedagogi.
Casadesus opiskeli Pariisin konservatoriossa ja sai siellä ensimmäisen palkinnon vuonna 1913. Hän piti ensimmäisen resitaalinsa vuonna 1917 ja voitti Diémer-palkinnon vuonna 1920. Casadesusta opetti pianonsoitossa Louis Diémer ja sävellyksessä Xavier Leroux. Casadesus oli vuodesta 1921 naimisissa pianisti Gaby Casadesusin kanssa. Hän kiersi esiintyjänä laajalti vuodesta 1922 lähtien. Hän piti usein resitaaleja myös duona vaimonsa kanssa.
Casadesus ystävystyi säveltäjä Maurice Ravelin kanssa esitettyään tämän teoksen Gaspard de la nuit ja säveltäjän nautittua muista esiintyjistä poikenneeksi kokemastaan tulkinnasta. Tämän jälkeen Casadesus kiersi Euroopassa Ravelin ja sopraano Madeleine Greyn kanssa. Toisen maailmansodan sytyttyä Casadesus lähti Yhdysvaltoihin, jossa hän asui Princetonissa ja Newportissa. Fyysikko ja harrastelijaviulisti Albert Einstein asui hänen naapurinaan. Casadesus palasi Ranskaan vuonna 1946 ja johti Fontainebleaun amerikkalaista konservatoriota. Casadesus kantaesitti itse säveltämänsä konserton kolmelle pianolle ja jousiorkesterille New Yorkissa 24. heinäkuuta 1965. Hänen kanssaan pianosolisteina esiintyivät hänen vaimonsa ja pariskunnan poika Jean Casadesus. Casadesus jatkoi säveltämistä, levyttämistä ja opettamista kuolemaansa saakka.
Casadesus levytti muun muassa Ludwig van Beethovenin viulusonaatit ja César Franckin viulusonaatin Zino Francescattin kanssa. Hän tuli tunnetuksi myös Wolfgang Amadeus Mozartin teosten äänityksistään ja levytti tämän pianokonserttoja George Szellin johtaman Clevelandin orkesterin kanssa. Casadesus äänitti monia Ravelin teoksia. Hänen ohjelmistonsa ulottui Johann Sebastian Bachista Olivier Messiaeniin. Casadesus sävelsi seitsemän sinfoniaa, konsertoja, kamarimusiikkia ja pianoteoksia. Viimeinen sinfonioista kantaesitettiin New Yorkissa postuumisti 8. marraskuuta 1972. Tällä seitsemännellä sinfonialla on lisänimi ”Israel”, ja se on omistettu George Szellille. Kyse on modernista teoksesta, jonka esittämiseen vaaditaan SATB-solistit, lasten ja aikuisten kuorot sekä orkesteri. Vuonna 1975 järjestettiin ensimmäinen kansainvälinen Robert Casadesus -pianokilpailu Clevelandissa. Vuonna 1994 tapahtuman uudeksi nimeksi otettiin Clevelandin kansainvälinen pianokilpailu.