stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
João Mamede Filho

João Mamede Filho
João Mamede Filho (s. 21. elokuuta 1951) on brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hän liittyi konventuaaleihin fransiskaaneihin 20. helmikuuta 1974, ja hänet vihki papiksi Cláudio Hummes 21. huhtikuuta 1978. Hänet nimitettiin 26. huhtikuuta 2006 São Paulon arkkihiippakunnan vihkipiispaksi ja Aquae Albae in Mauretanian titulaaripiispaksi. Piispaksi vihkiminen suoritettiin 1. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Hummes, jota avustivat Fernando Mason ja Carmo João Rhoden.
24. marraskuuta 2010 Mamede Filho sai nimityksen Umuaraman hiippakunnan piispaksi.
Juhani Korte

| Martti Juhani Korte> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 4. maaliskuuta 1961 (ikä 63) Jyväskylän maalaiskunta
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  Kirkkoherra, lääninrovasti
Muut tiedot
Koulutus: Teologian maisteri
Järjestö:  Lohjan seurakunta
Edeltäjä:  Kaiku Mäenpää
Martti Juhani Korte (s. 4. maaliskuuta 1961 Jyväskylän maalaiskunta) on suomalainen pappi sekä Lohjan seurakunnan järjestyksessä 41. kirkkoherra ja Lohjan rovastikunnan lääninrovasti. Korte on valmistunut teologian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1989.
Elämäkerta

Martti Juhani Korte syntyi Jyväskylän maalaiskunnassa 4. maaliskuuta 1961. Korte kirjoitti itsensä ylioppilaaksi Anjalankoskella ja vuonna 1989 Korte valmistui teologian maisteriksi Helsingin yliopistosta. Tämän lisäksi Korte on myös opiskellut psykologian ja uskonnon opettajaksi. Korte perheineen asuu Karkkilassa.
Juhani Korte toimi Karkkilan seurakunnan kirkkoherrana vuosina 1998–2011. Kaiken kaikkiaan Karkkilassa Korte oli pappina 22 vuotta. Tämän jälkeen vuonna 2011 Korte valittiin kirkkoherraksi Lohjan seurakuntaan. Korte on toiminut Lohjan rovastikunnan lääninrovastina vuodesta 2010.
Vuonna 2014 Korteelle myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki.
Juhani Korpela

| Juhani Korpela> Liikenne- ja viestintäministeriön kansliapäällikkö |
| --- | --- |
 1985–2006  
Edeltäjä:  Reino J. Auvinen
Seuraaja:  Harri Pursiainen
Henkilötiedot
Koko nimi:  Juhani Ilmari Korpela
Syntynyt: 20. marraskuuta 1940 Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  virkamies, kansliapäällikkö
Vanhemmat:  Severi Martti Kalevi Korpela Hilkka Aino Sylvia Räsänen
Tiedot
Koulutus:  valtiotieteen maisteri (1965)
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Juhani Ilmari Korpela (s. 20. marraskuuta 1940 Helsinki) on eläkkeellä oleva suomalainen liikenne- ja viestintäministeriön kansliapäällikkö. Hän toimi sitä ennen valtionvarainministeriön budjettipäälikkönä.
Korpelan vanhemmat olivat varatuomari, asianajaja Severi Martti Kalevi Korpela ja toimistovirkailija Hilkka Aino Sylvia Räsänen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1959 ja valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteen kandidaatiksi ja maisteriksi 1965.
Korpela oli Suomen Pankin luotto-osastolla ylimääräisenä kirjanpitäjänä 1963, Valtion tietokonekeskuksessa laskentatoimen suunnitteluelimen suunnittelijana 1964–1965 ja jaostopäällikkönä 1965 sekä valtiontalouden laskentatoimen suunnitteluelimen jaostopäällikkönä 1966–1967. Hän oli valtiovarainministeriössä tulo- ja menoarvio-osaston ylimääräisenä budjettisihteerinä 1967–1970, finanssipoliittisen toimiston toimistopäällikkönä 1970–1971, vt. osastopäällikkönä 1971 sekä budjettipäällikkönä 1972–1985. Viimeksi Korpela oli liikenne- ja viestintäministeriön kansliapäällikkönä 1985–2006. Hän jäi eläkkeelle kesäkuun alussa 2006, mutta toimi vielä vuoden loppuun saakka Saimaan kanavan vuokrasopimuksen uudistamista koskevan neuvotteluvaltuuskunnan puheenjohtajana ja Saimaan kanavan Suomen kanavavaltuutettuna.
Korpela oli eduskunnan valtionvarainvaliokunnan budjettisihteerinä 1958–1971, valtion maksuperustetoimikunnan puheenjohtajana 1971–1972 ja valtiokonttorin toimikunnan puheenjohtajana 1976–1977.
Aiheesta muualla

Ex-kansliapäällikkö liikenteen visiosta: Lupaukset ovat tyhjän päällä, Verkkouutiset 20.4.2021
Entinen huippuvirkamies kommentoi Rinteen hallituksen suunnitelmia HS:ssa: "Tarkoittanee kilometripohjaisia tiemaksuja". Iltasanomat 18.6.2019
João Miranda Teixeira

João Miranda Teixeira (s. 1. joulukuuta 1935 Felgueiras) on portugalilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Porton hiippakuntaan 7. elokuuta 1960 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Castellum Iabarin titulaaripiispaksi 13. toukokuuta 1983. Piispaksi vihkiminen seurasi 31. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Júlio Tavares Rebimbas, jota avustivat António Ferreira Gomes ja Domingos de Pinho Brandão.
Miranda Teixeira jäi eläkkeelle 7. lokakuuta 2011.
Julkinen sektori

Primaarisektori
(raaka-aineet)
Sekundaarisektori
(jalostus)
Tertiaarisektori
(palvelut)
Julkinen sektori
Yksityinen sektori
Yhteisötalous
Kolmas sektori
Julkinen sektori tarkoittaa kansantalouden osaa, joka on valtion tai kuntien omistuksessa.
Julkiseen sektoriin lasketaan valtion ja kuntien varsinaisen toiminnan lisäksi muun muassa julkiset sosiaaliturvarahastot (esimerkiksi Kansaneläkelaitos), kuntayhtymät, liikelaitokset ja valtionyhtiöt. Käsitteen alakäsite on julkisyhteisö, joka tarkoittaa julkisessa omistuksessa olevaa toimijaa, joka ei toimi markkinoilla. Julkisyhteisöihin eivät siis kuuluu valtion tai kuntien omistamat markkinoilla toimivat yritykset.
Julkinen sektori rahoitetaan suurelta osin veroilla. Lähes kaikkialla maailmassa julkinen sektori katsotaan parhaaksi tavaksi toteuttaa järjestys ja turvallisuus, kuten oikeuslaitos, poliisi ja armeija. Yleensä julkiseen sektoriin kuuluu monia muitakin toimia: osa koulutuksesta, terveydenhuollosta ja ympäristönsuojelusta, jopa teollisuutta, etenkin puolustusteollisuutta sekä tiedotus-, viihde- ja liikennetoimintaa.
Julkinen sektori on 20 % Suomen kansantaloudesta ja se jäsentyy vertaisena yksityisen sektorin kanssa, kansantalouden osaksi. Julkinen sektori ei jäsenny yksityisen sektorin osaksi.
Julkisen sektorin koko

Julkisen sektorin koko vaihtelee valtiosta toiseen. Julkisen sektorin ulkopuolista osaa taloudesta kutsutaan yksityiseksi sektoriksi tai se voidaan jakaa yrityksiin ja kotitalouksiin.
Yleinen tapa mitata julkisen sektorin kokoa on verrata julkisen sektorin kokonaismenoja bruttokansantuotteeseen. Suomessa julkisyhteisöjen menot ovat suuret verrattuna muihin maihin, julkisten menojen suhde BKT:seen oli vuonna 2014 korkein EU-maista: Suomi 58,7 %, Ranska 57,2 %, Tanska 57,0 %, Belgia 54,3 % ja Ruotsi 53,0 %. EU-maista julkisyhteisöjen osuus oli pienin Irlannissa 39,0 %, Virossa 38,8 %, Latviassa 36,9 %, Liettuassa 34,9 % ja Romaniassa 34,9 %. EU-maiden keskiarvo oli 48,1 %.
Ylen uutisten mukaan julkisen sektorin kokoa silloin tällöin dramatisoidaan tahallaan tai tahattomasti epäselvillä luvuilla.
Julkisen sektorin koko > Koon mittaamisesta

Julkisten menojen suhde brutto­kansan­tuotteeseen ei ole vertailukelpoinen eri maiden kesken useista syistä: eri maiden verojärjestelmät poikkeavat toisistaan, verovähennykset vaikuttavat julkisiin menoihin ja eläke- ja sosiaali­turva­järjestelmät ovat erilaisia eri maissa.
Tilastokeskuksen pääjohtajan Marjo Bruunin mukaan ehkä vertailukelpoisin julkisen talouden koon mittari on julkisen talouden tuottaman arvon­lisäyksen osuus koko kansantalouden arvon­lisäyksestä. Toinen mittari voisi olla julkisen talouden työntekijöiden osuus kaikista työntekijöistä.
Suomessa vuonna 2012 julkisen talouden osuus koko kansantalouden arvonlisäyksestä oli 20% ja julkisen työntekijöiden osuus kaikista työntekijöistä oli 24%.
Syksyllä 2014 Julkisen sanan neuvosto antoi langettavan päätöksen virheellisen tiedon levittämisestä koskien julkisen sektorin kokoa. Kolumnisti oli esittänyt virheellisesti että julkinen sektori olisi lähes 60% bruttokansantuotteesta. Virhe perustuu siihen, että käsitteet on tulkittu väärin. Bruttokansantuote ei rakennu siten, että julkiset ja yksityiset menot lasketaan yhteen. Kantelu kohdistui Helsingin Uutisissa 9.8.2014 julkaistuun kolumniin "Hallitsematon itsepetos" Kolumnin oli kirjoittanut Johannes Koroma.
Julkisen sanan neuvosto oli antanut Turun Sanomille 13.11.2014 vastaavanlaisen langettavan päätöksen asiassa, jossa väitettiin julkisten menojen osuuden olevan bruttokansantuotteesta on 58%.
Julkisen sektorin koko > Koon mittaamisesta > Kritiikkiä JSN:n päätökseen

Ekonomistit ovat kritisoineet JSN:n päätöstä. Esimerkiksi Roger Wessman totesi tarjotun korvikkeen "suhteessa BKT:hen" kielenkäyttöä hankaloittavaksi hyperkorrektismiksi, joka ei estä väärintulkintoja, ja VTT Heikki Pursiainen rinnasti sen väitteeseen "Suomen BKT on noin 50 % Ruotsin BKT:sta", koska joku voisi luulla Suomen BKT:n olevan Ruotsin BKT:n osa.
Wessmanin mukaan julkisen sektorin suhde BKT:hen, 57 %, on vähiten huono julkisen sektorin kokoa kuvaava suhdeluku. Vaikka julkinen kulutus ja investoinnit ovat vain noin 28 %, loput julkiset menot ovat lähinnä tulonsiirtoja, joilla rahoitetaan suuri osa 72 %:n yksityisestä kulutuksesta ja investoinnesta, yhteensä siis lähelle 57 %. Wessmanin mukaan tämäkin osa pitää ottaa huomioon arvioitaessa julkisen sektorin kokoa. Yksityiset menot ovat paljon enemmän kuin 72 % BKT:sta, koska niissä moni erä lasketaan useaan kertaan, mikä laskutapa antaa sattumanvaraisen, epäoleellisen tuloksen.
Julkisen talouden tuottamat palvelut Suomessa

Suomessa julkisiin palveluihin kuuluvat esimerkiksi varhaiskasvatus, ala- ja yläkoulu, ammatillinen koulutus, lukiokoulutus, ammattikorkeakoulutus, yliopistokoulutus ja -tutkimus, muu täydentävä koulutus, sosiaalityön palvelut, yhteisöllisyyttä tukevat palvelut, nuoriso- ja liikuntatyön palvelut, kulttuurityön palvelut, rakennettu ympäristö ja sen kunnossapito, hallinto ja päätöksenteko, turvallisuus ja oikeus ja työ- ja elinkeinopalvelut.
Julkisia palveluita tuottavat ja järjestävät valtio, alueet ja kunnat. Tilanteen mukaan voidaan myös tehdä yhteistyötä muiden toimijoiden kanssa.
Julkisen sektorin taloudellisia työkaluja

Tulonsiirrot:
julkisen sektorin sisäinen tulonsiirto tai valtionosuus: valtiolta kunnille ja sosiaaliturvarahastoille
tulonsiirto julkiselta sektorilta yksityiselle sektorille: valtiolta/kunnilta/sosiaaliturvarahastoilta yksityiselle sektorille
tietyn tuotannon tukeminen, tukipalkkiot: teollisuudelle, maataloudelle
sosiaalivakuutusetuudet: eläkkeet, sairausvakuutuskorvaukset, ansioon sidotut työttömyyskorvaukset
Julkinen valta kerää varat tulonsiirtoihin ja hallinnoi niitä, mutta tulonsiirrot eivät ole julkista kulutusta. Julkishyödykkeseen liittyy ilmaiskyytiläisen, vapaamatkustajan ongelma: hyödykkeestä voi nauttia maksamatta siitä mitään.
Julkishyödykkeet: yhden yksilön kulutus ei vähennä muiden kulutettavissa olevaa määrää (esimerkiksi maanpuolustus tai majakka)
rajakustannus julkishyödykkeen tarjoamisesta lisäyksilölle on nolla
on vaikeaa sulkea yksilöjä pois kuluttamasta julkishyödykettä
Julkishyödykkeen tuottamisen rajakustannus ei ole sama kuin julkishyödykkeestä nauttimisen (lisäyksikön) vaatima rajakustannus (”Majakoiden rakentaminen maksaa sitä enemmän, mitä useampi rakennetaan, mutta kun majakka on rakennettu, majakan ohittava laiva (yksi kpl lisää) ei maksa yhtään enempää.”)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.virtuaalikunta.net/fi/tietoajatehtavia/kunnantalous
João Noé Rodrigues

João Noé Rodrigues (s. 8. maaliskuuta 1955 Kapkaupunki) on eteläafrikkalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 4. heinäkuuta 1982 ja nimitettiin Tzaneenin hiippakunnan johtoon 28. tammikuuta 2010. Piispaksi vihkiminen seurasi 18. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi James Patrick Green, jota avustivat Giuseppe Sandri ja Mogale Paul Nkhumishe. Rodriguesin edeltäjä Tzaneenin piispana oli Hugh Patrick Slattery.
John Trumbull

John Trumbullin Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoitus kahden dollarin setelin kääntöpuolella.
John Trumbull (6. kesäkuuta 1756 – 10. marraskuuta 1843) oli yhdysvaltalainen taidemaalari, joka tunnetaan historiamaalausten tekijänä. Trumbullin maalaus Yhdysvaltojen itsenäisyysjulistuksesta oli kahden dollarin setelissä.
Trumbul oli sotilaana Yhdysvaltain vapaussodassa vuoteen 1777 asti. Vuonna 1780 hän matkusti Lontooseen, missä opiskeli Benjamin Westin johdolla. Opettajansa ehdotuksesta hän maalasi pieniä kuvia vapaussodasta ja miniatyyrimuotokuvia, joita hän teki noin 250 elämänsä aikana. Yhdysvaltain upseerina Trumbul vangittiin seitsemäksi kuukaudeksi Lontoossa.
Trumbul työskenteli 1785 Pariisissa, missä hän teki muotokuvaluonnoksia ranskalaisista upseereista Lordi Cornwallisin antautuminen Yorktownissa -maalausta varten.
Thomas Jeffersonin myötävaikutuksesta hän ryhtyi maalaamaan Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoitus -maalausta. Yhdysvaltain kongressi osti maalauksen, samoin kuin Washington Resigning his Commission -nimisen työn ja kaksi muuta maalausta, jotka kaikki on sijoitettu Capitolin rotundaan.
Teoksia > Historiamaalauksia

Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoitus, 1795.
Lordi Cornwallisin antautuminen Yorktownissa 1820.
General George Washington Resigning his Commission
Teoksia > Muotokuvia

General George Washington at Trenton, 1792.
Alexander Hamilton 1806
George Washington
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta John Trumbull Wikimedia Commonsissa
João Maria Messi

João Maria Messi (s. 5. lokakuuta 1934 Recanati) on brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänestä tuli serviitti 1. huhtikuuta 1956, ja hän sai pappisvihkimyksensä 7. huhtikuuta 1958. Hänet nimitettiin Aracajún arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Zucchabarin titulaaripiispaksi 15. kesäkuuta 1988. Piispaksi vihkiminen seurasi 14. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Eugênio de Araújo Sales, jota avustivat Luciano José Cabral Duarte ja Moacyr Grechi.
Messi sai 22. maaliskuuta 1995 nimityksen Irecên ja 17. marraskuuta 1999 Barra do Piraí-Volta Redondan piispaksi. Hän jäi eläkkeelle 8. kesäkuuta 2011.
João Nílton dos Santos Souza

João Nílton dos Santos Souza (s. 2. syyskuuta 1943 Amargosa) on brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Amargosan hiippakuntaan 20. joulukuuta 1969 ja nimitettiin Bom Jesus da Lapan koadjuuttoripiispaksi 4. elokuuta 1986. Piispaksi konsekroinnin suoritti 9. marraskuuta Alair Vilar Fernandes de Melo, jota avustivat Floréncio Cicinho Vieira ja José Nicomedes Grossi.
Dos Santos Souza sai 31. elokuuta 1988 nimityksen Amargosan piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 30. lokakuuta.
Johannes Elmblad

Johannes Elmblad
Johannes Vilhelm Samuel Elmblad (1853–1910) oli ruotsalainen oopperalaulaja. Elmbladin ääniala oli basso. Hän opiskeli laulua Berliinissä 1874–1878 Julius Stockhausenin johdolla, minkä jälkeen lauloi oopperassa ja konserteissa sekä Australiassa, Amerikassa että Euroopan maissa. Bayreuthin musiikkijuhlilla hänellä oli monta tärkeää bassoroolia. Vuosina 1897–1902 Elmblad oli Tukholman oopperan laulaja ja näyttämöohjaaja, minkä jälkeen siirtyi taas pois kotimaastaan ja oli samoissa tehtävissä ulkomailla, muun muassa Leipzigissa vuodesta 1906. Elmblad saavutti mainetta ainakin Wagner-laulajana.
Jouko Marttila

Jouko Marttila (s. 1961) on viestintäalan yrittäjä, tietokirjailija ja talouskolumnisti. Hän työskentelee perustajaosakkaana, hallituksen puheenjohtajana ja viestinnän valmentajana Kaiku Helsinki Oy:ssä. Marttila on toiminut talouskolumnistina Yle Radio 1:n Ykkösaamussa, Arvopaperi-lehdessä ja Sijoitustalous.fi -sivustolla. Hän pitää Talouden tulkki -nimistä talousaiheista blogia.
Marttila on koulutukseltaan valtiotieteen tohtori (Helsingin yliopisto 2016). Lisäksi hän on opiskellut taloustiedettä Teksasin yliopistossa Austinissa. Marttila on kokenut taloustoimittaja. Hän on työskennellyt toimittajana BBC:n ulkomaanpalvelun suomenkielisessä toimituksessa Lontoossa 1986–1989, Ylen TV-uutisissa 1989–1993, A-studiossa ja A-plus-talousohjelmassa 1993–1996, tuottajana Urheiluruudussa 1997–1998 sekä toimittajana ja perustajaosakkaana Arvopaperi-lehdessä 1998–2003.
Toimittajan tehtävistä Marttila siirtyi markkinavalvojaksi Rahoitustarkastukseen (Finanssivalvonta) ja asiantuntijaksi sekä viestintäpäälliköksi Euroopan pankkivalvojien komiteaan (CEBS, nyk. EBA) Lontooseen (2003–2006). Vuosina 2006–2009 Marttila toimi Suomen Pankin viestintäpäällikkönä.
Julkaisut

Jouko Marttila on kirjoittanut seuraavia tietokirjoja:
Hillitty markkinatalous – kokoomuksen ja SDP talouspoliittinen lähentyminen sekä hallitusyhteistyö 1980-luvulla (2016). Poliittisen historian väitöskirja, Helsingin yliopisto
Edelleen umpikujassa – Aika on ajanut työnantajajärjestöjenkin ohi (2016), Jouko Marttila ja Heikki Pursiainen, Libera.
Jokaisen maailma (2016), SanomaPro.
Kansa kärsii, poliitikko porskuttaa – Puolueet ilman aatteita, (2015), Docendo.
Jokaisen Eurooppa (2013), SanomaPro.
Linkki – Taloustieto (2011), SanomaPro.
Judo – tie mustaan vyöhön (2010), Tammi.
Joustavan tien kulkijat – puoli vuosisataa suomalaista judoa (2008), Edita.
Sonera – mitä todella tapahtui (2002), Arvopaperi.
Järki ja tunteet osakemarkkinoilla (2001), Arvopaperi.
Online-sijoittajan käsikirja (1999), Arvopaperi.
Aiheesta muualla

Talouden tulkki -blogi
Johann Gottlieb Naumann

Johann Gottlieb Naumann
Johann Gottlieb Naumann (17. huhtikuuta 1741 Blasewitz – 23. lokakuuta 1801 Dresden) oli saksalainen, myös Ruotsissa työskennellyt säveltäjä ja kapellimestari.
Naumann tutustui vuonna 1757 ruotsalaiseen viulisti, säveltäjä Anders Wesströmiin, jonka mukana lähti Italiaan Giuseppe Tartinin johdolla suoritettavia opintoja varten. Naumann vietti vuosikymmenen Italiassa, jossa suoritti opintoja myös Johann Adolph Hassen ja Giovanni Battista Martinin johdolla. Vuonna 1763 Venetsiassa kantaesitettiin Naumannin ensimmäinen ooppera, Il tesoro insidiato. Tulevina vuosina säveltäjä saavutti huomattavaa suosiota sekä vakavilla että koomisilla oopperoillaan. Vuonna 1764 hänet kutsuttiin hovin musiikkityöhön Dresdeniin, ja hän sai vuonna 1776 nimityksen hovin pääkapellimestariksi.
Naumann saapui ensimmäisen kerran Ruotsiin vuonna 1777 Kustaa III:n kutsusta. Ensimmäinen häneltä Ruotsissa tilattu teos oli Amphion, jonka hän sävelsi Gudmund Jöran Adlerbethin librettoon ja joka kantaesitettiin tammikuussa 1778. Ensimmäisellä käynnillään Naumann vietti Ruotsissa vuoden, mutta hänet kutsuttiin takaisin Tukholmaan vuonna 1782. Tällä kertaa esitettiin toinen Naumannilta ja Adlerbethiltä tilattu ooppera, Cora och Alonzo, joka perustuu Jean-François Marmontelin romaaniin Les Incas. Toisella Ruotsissa viettämällään kaudella Naumann sai valmiiksi suurimuotoisimman tilaustyönsä Ruotsin hoville. Kyse on oopperasta Gustaf Wasa, jonka libreton kirjoitti Johan Henrik Kellgren kuninkaan laatimien luonnosten pohjalta. Naumann lähti Ruotsista pysyvästi vuonna 1783, ja ooppera kantaesitettiin ilman hänen läsnäoloaan vuonna 1786. Gustaf Wasa oli Ruotsissa kansallisoopperan asemassa pitkälle 1800-luvulle saakka. Saksassa hänen suosituimpana oopperanaan kuitenkin pysyi Cora och Alonzo. Oopperoidensa lisäksi Naumann sävelsi esimerkiksi kuusi Patrick Alströmerille omistettua sonaattia lasiharmonikalle.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Johannes Elai Terserus

Johannes Elai Terserus -nimisiä henkilöitä ovat kaksi ruotsalaista veljestä:
Johannes Elai Terserus (1605–1678), teologi ja piispa
Johannes Elai Terserus (1612–1649), professori.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Johannes Elai Terserus”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Joe Ranft

Joseph Henry "Joe" Ranft (13. maaliskuuta 1960 – 16. elokuuta 2005) oli yhdysvaltalainen taikuri, animaattori ja ääninäyttelijä, joka työskenteli yhdessä Disneyn ja Pixarin kanssa. Hänen veljensä Jerome Ranft on kuvanveistäjä, joka myös on työskennellyt muutamissa Pixarin elokuvista.
Varhainen elämä

Ranft syntyi Pasadenassa, Kaliforniassa, mutta kasvoi Whittierissä. Nuoruudessaan hän harjoitteli paljon taikatemppuja. 15 vuoden ikäisenä Ranftista tuli Magic Groupin jäsen. Lukion jälkeen vuonna 1978 hän aloitti animaatiohahmojen suunnittelun kurssin.
Ura

Viisi ensimmäistä vuottaan Disneyllä, Ranft työskenteli joidenkin televisio-ohjelmien parissa, jotka eivät koskaan valmistuneet. 1980-luvulla hän työskenteli animaatioelokuvien Leijonakuningas ja Kaunotar ja hirviö parissa.
Elokuvassa Monsterit Oy yksi hirviöistä nimeltään J. J. Ranft on nimetty hänen mukaansa. Ranft on antanut äänensä elokuviin:
Urhea pikku leivänpaahdin - Elmo St. Peters
Kuka viritti ansan, Roger Rabbit? - Forensic #3
Painajainen ennen joulua - Igor
Toy Story – leluelämää - Lenny the Binoculars
Ötökän elämää - Heimlich the Caterpillar
Toy Story 2 - Wheezy the Penguin (laulajaäänen teki Robert Goulet)
Monsterit Oy - sivuäänet
Nemoa etsimässä - Jacques the Shrimp ja Phil
Ihmeperhe - sivuäänet
Autot - Red
Ranft käsikirjoitti myös elokuvan Urhea pikku leivänpaahdin ja jälkiäänitti Elmo Saintpetersin roolin.Hänen suosikkikirjailijansa olivat Kurt Vonnegut, Hunter S. Thompson ja Tom Wolfe.
Kuolema

Ranft kuoli, kun hänen autonsa törmäsi kaiteeseen ja suistui Navarro River -jokeen Mendocino Countyssa, Kaliforniassa.  Ranft kuoli kesken Autot-elokuvan tuotannon. Elokuva tehtiin loppuun Ranftin muistoksi, samoin kuin Tim Burtonin Corpse Bride, jossa hän oli vastaavana tuottajana.
Filmografia (valikoima)

Urhea pikku leivänpaahdin (1987)
Kuka viritti ansan, Roger Rabbit? (1988)
Oliver ja kumppanit (1988)
Pieni merenneito (1989)
Bernard ja Bianca Australiassa (1990)
Kaunotar ja hirviö (1991)
Painajainen ennen joulua (1993)
Leijonakuningas (1994)
Toy Story – leluelämää (1995)
James ja jättipersikka (1996)
Ötökän elämää (1998)
Toy Story 2 (1999)
Fantasia 2000 (1999)
Buzz Lightyear Avaruusranger: Seikkailu alkaa (2000)
Monkeybone (2001)
Monsterit Oy (2001)
Nemoa etsimässä (2003)
Ihmeperhe (2004)
Corpse Bride (2005)
Autot (2006)
Aiheesta muualla

Joe Ranft Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jean Hagen

| Jean Hagen |
| --- | --- |
 Jean Hagen elokuvassa Laulavat sadepisarat
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jean Shirley Verhagen
Syntynyt: 3. elokuuta 1923 Chicago, Illinois, Yhdysvallat
Kuollut: 29. elokuuta 1977 (54 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Tom Seidel (1949-1965)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1949-1977
Merkittävät roolit:  Asfalttiviidakko Laulavat sadepisarat
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Jean Hagen elokuvassa Aatamin kylkiluu (1949)
Jean Hagen (oik. Jean Shirley Verhagen 3. elokuuta 1923 Chicago, Illinois, Yhdysvallat – 29. elokuuta 1977 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka sai parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuuden elokuvasta Laulavat sadepisarat (1952).
Ura

Hän teki elokuvadebyyttinsä femme fatalen roolissa Katharine Hepburnin ja Spencer Tracyn tähdittämässä elokuvassa Aatamin kylkiluu vuonna 1949. Seuraavana vuonna hän näytteli ensimmäisen naispääosansa elokuvassa Asfalttiviidakko ja sai roolistaan hyvät arvostelut. Sitä seuraavana vuonna hän näytteli epäilemättä kuuluisimmassa roolissaan koppavana ja diivailevana Lina Lamontina elokuvassa Laulavat sadepisarat (1951), jota pidetään usein kaikkien aikojen parhaana elokuvamusikaalina. Linan roolista tuli hänelle parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuus. Vuonna 1953 hän siirtyi näyttelemään televisioon sarjassa Make Room for Daddy, jossa hän näytteli kolme kautta ja sai kolme Emmy-ehdokkuutta. Hän on saanutkin televisiourastaan tähden Hollywood Walk of Famelle. Loppu-uransa aikana hän näytteli sivuosarooleja elokuvissa ja televisiosarjoissa.
Yksityiselämä

Jean Hagen oli naimisissa Tom Seidelin kanssa vuosina 1949–1965, mutta avioliitto päättyi eroon. Avioliitosta syntyi kaksi lasta. Hagen kuoli kurkkusyöpään 54-vuotiaana elokuussa 1977 Los Angelesissä, Kaliforniassa, Yhdysvalloissa.