Ballets russes
Historia > George Balanchinen kausi

George Balanchine oli joutunut Keisarilliseen balettikouluun lähes sattumalta ja oli opiskellut myös musiikkia Pietarin konservatoriossa. Hän oli jo kokeillut siipiään koreografiassa, kun neuvostobaletissa kiellettiin uudistukset. Hän oli erityisen kiinnostunut "puhtaasta" tanssista ja musiikin ja tanssin yhteydestä. Kun mahdollisuudet koreografina Neuvostoliitossa sulkeutuivat, hän otti mielellään vuonna 1924 vastaan kutsun liittyä pieneen esiintyjäryhmään, joka kiersi Euroopassa. Kun hänet määrättiin palaamaan kotimaahan, hän vakuutti Djagilevin kyvyistään tehdä tälle nopeasti baletti ja liittyi seurueeseen. Polvivamma lopetti hänen tanssijanuransa vuonna 1926. Ballets russesin loppuaikojen teokset ovatkin pääasiassa Massinen ja Balanchinen töitä.
Balanchinen burleski La Pastorale (musiikki Georges Auric, lavastus ja puvut Pedro Pruna, libretto Boris Kochno) sai ensi-iltansa vuonna 1926 kuten myös Jack-in-the-Box (musiikki Erik Satie, lavastus ja puvut André Derain) ja englantilaisaiheinen The Triumph of Neptune (musiikki Lord Berners Gerald Tyrwhitt, lavastus Cruikshank, Tofts, Honigold, Webb; puvustus Pedro Pruna), joka pohjautui vanhoihin viktoriaanisen ajan teatterikuviin ja Sacheverell Sitwellin käsikirjoitukseen.
Vuonna 1927 Balanchine teki hyvin modernin, Aisopoksen faabeliin pohjautuvan La Chatten, 'Kissa' (musiikki Henri Sauguet, libretto Sobeka eli Boris Kocho), joka lavastettiin ja puvustettiin muodikkaasti konstruktivistiseen tapaan (suunnittelijat Naum Gabo ja Anton Pevsner). Ensi-illassa kissan roolin tanssi Olga Spessivtseva, baletti oli Serge Lifarin ensimmäisiä menestyksiä.
Myös Léonide Massine palasi tekemään uuden version Mercure-teoksestaan (säv. Erik Satie, lavastus ja puvut: Pablo Picasso), Les Facheaux'n (musiikki Georges Auric, lavastus ja puvut Georges Braque, libretto Molièren pohjalta Mihail Kochno) ja Le pas d'Acier'n ('Teräsaskel', lavastus ja puvut Georgi Jakulov, libretto Sergei Prokofjev, Georgi Jakulov), jonka musiikki oli nuoren Sergei Prokofjevin. Viimeksi mainittu oli Djagilevin baleteista lähinnä neuvostobaletin tyyliä, se kuvasi työläisiä pellolla ja tehtaissa. Baletista tuli huikea menestys ja sitä esitettiin kolme esityskautta perätysten.
Massinen seuraava työ vuonna 1928 oli Ode (musiikki Nikolai Nabokov, libretto Boris Kocho), jonka menestys pohjautui pitkälti ensimmäistä kertaa Djagilevin kanssa työskennelleen lavastus- ja pukusuunnittelun tehneen Pavel Tšelitševin omalaatuiseen ja innovatiiviseen työhön, jossa Pierre Charbonnierin valosuunnittelulla oli tärkeä sija. Baletti oli vertauskuva ihmisen taistelusta luonnon kanssa. Tämä jäi Massinen viimeiseksi baletiksi Ballets russes'lle.
George Balanchine vastasi neljästä viimeisestä teoksesta. Apollossa vuonna 1929 (myös Apollon musagète, puvut ja lavastus André Bauchant) hän ensimmäisen kerran suuntautui uusklassismiin, jonka kehittäjänä hän on sittemmin tullut tunnetuksi. Balanchine sanoi ettei hän Stravinskyn musiikin kuultuaan nähnyt kuin puhdasta ja valkoista, ja säveltäjä itsekin toivoi varsin klassista koreografiaa. Näiden kahden taiteilijan yhteistyö ja ystävyys jatkuikin pitkään. Vuonna 1928 sai ensi-iltansa myös The Gods Go A-Begging (musiikki Händel, sov. Thomas Beecham, lavastus Léon Bakst, puvustus Juan Gris, libretto Sobeka eli Boris Kochno).