stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Virtahevot

| Virtahevot |
| --- | --- |
 Virtahepo (Hippopotamus amphibius)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Virtahevot Hippopotamidae  Gray, 1821
Elossa olevat suvut
 Hexaprotodon  Hippopotamus 
Katso myös
   Virtahevot Wikispeciesissä   Virtahevot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Virtahevot (Hippopotamidae) on sorkkaeläinten lahkoon kuuluva nisäkäsheimo. Aiemmin virtahevot luettiin sikaeläimiin, mutta nykyisen, geenitutkimuksiin perustuvan käsityksen mukaan niiden lähimpiä eläviä sukulaisia ovat valaat.
Virtahepoja on elänyt ainakin mioseenikaudelta lähtien. Virtahepoja tavataan nykyisin vain Afrikassa. Elossa olevia lajeja on kaksi, kääpiövirtahepo ja varsinainen virtahepo. Eläintieteilivät luokittelevat kummankin virtahepolajin omaan sukuunsa. Molemmat lajit ovat vedessä viihtyviä kasvinsyöjiä, jotka ruokailevat öisin maalla.
Koko ja ulkonäkö

Nykyiset virtahepolajit poikkeavat selvästi kooltaan. Tavallinen virtahepo voi painaa jopa 4 600 kiloa. Kääpiövirtahepo painaa korkeintaan 270 kiloa ja on suunnilleen muutaman kuukauden ikäisen virtahevonpoikasen kokoinen.
Kummallakin lajille on ominaista tynnyrimäinen, vankka ruumis sekä kömpelö rakenne, paksu nahka, suuri pää ja leveä, suurikitainen suu. Jalat ovat pölkkymäiset ja melko lyhyet. Virtahepojen neljää varvasta yhdistää räpylä. Iho on lähes karvaton. Vain hännänpäässä, korvissa, huulissa ja sieraimissa on karvoitusta. Molempien lajien ihossa on punertavaa limaa erittäviä rauhasia. Kun lima kuivuu, niin ihon pintaan muodostuu lakkamainen suojakerros veden haihtumista vähentämään. Ihon alla on paksu rasvakerros.
Hampaisto poikkeaa täysin muista sorkkaeläimistä.lähde? Virtahevoilla on kussakin leuanpuoliskossa kaksi etuhammasta, yksi iso kulmahammas, neljä väli- ja kolme poskihammasta, alaetuhampaita on tavallisella virtahevolla neljä kääpiövirtahevolla vain kaksi. Sekä etu- että kulmahampaat ovat avojuuriset ja kasvavat jatkuvasti.
Suuri maha on kolmiosainen. Kasvinsyöjäeläimille tyypillinen umpisuoli puuttuu, mutta suolikanava on pitkä. Virtahevot eivät märehdi ruokaansa.lähde? Urokset ovat naaraita suurempia. Naaraalla on vatsassa kaksi nisää. Naaras synnyttää kerralla yleensä vain yhden poikasen.
Virtahepo sukelluksissa
Urraca (Kastilia)

Urraca, Kastilian kuningatar. Miniatyyri 1100-luvulta, Santiago de Compostelan kateraali.
Urraca (esp. Urraca I, la Temeraria) Leónin prinsessa (1077-1080/1081 Sahagún tai León – 8. maaliskuuta 1126 Saldañan linna, Río Carrión, Kastilian kuningaskunta) oli Leónin, Kastilian ja Galician kuningatar ja hallitsija omalla oikeudellaaan (suo jure) vuosina 1109–1126.
Suku

Urracan vanhemmat olivat Leónin kuningas Alfonso VI ja tämän toinen puoliso Constanze de Bourgogne (1046–1093), joka oli Burgundin herttua Robert I:n ja Helie de Semur-en-Brionnais'n tytär. Constanze oli läheistä sukua Ranskan kuningasperheelle ja vaikutusvaltainen burgundilainen apotti Hugues de Cluny oli hänen äitinsä setä. Koska äiti Constanze oli sukua myös miehensä ensimmäiselle puolisolle, Agnes d'Aquitainelle paavi Gregorius VII vahvisti heidän avioliitonsa vasta sen jälkeen, kun Alfonso suostui korvaamaan perinteisen mozarabialaisen messun valtakunnassaan roomalaisella liturgialla. Hänellä oli viisi sisarusta, joista hän ainoana eli aikuiseksi asti.
Lisäksi hänellä oli kaksi aviotonta sisarpuolta isän suhteesta: Elvira Afonso (n. 1079–1151 jälkeen), joka avioitui ensimmäiseen ristiretkeen osallistuneen Toulousen kreivi Raimund IV:n kanssa ja leskeydyttyään vuonna 1105 avioitui vuoden 1112 jälkeen kreivi Fernando Fernandes de Carriónin kanssa. Toinen sisarpuoli Teresa de León  (n. 1080–1130) avioitui vuonna 1093 Henri de Bourgonen kanssa ja heidän poikansa oli Portugalin ensimmäinen kuningas Afonso I. Isän viimeisestä suhteesta hänellä oli velipuoli infante, kruununprinssi Sancho Alfónsez (n. 1093–1108).
Leónin prinsessa ja Galician hallitsija

Urraca avioitui vuoteen 1093 mennessä Burgundin kreivi Raimundin (n. 1070–1107) kanssa, jolle hänet oli kihlattu jo vuonna 1087. Pariskunta sai Urracan myötäjäisinä Galician kuningaskunnan läänityksekseen, johon kuuluivat myös Portugalin kreivikunta ja Coimbran kreivikunta. Koska kuningas Alfonsolla ei ollut viidestä avioliitostaan ja kahdesta jalkavaimostaan huolimatta miespuolista perijää, oli odotettavaa, että Urraca ja hänen puolisonsa perisivät myös Leónin kruunun.
Alfonso VI antoi kuitenkin vuonna 1095 aviottomalle tyttärelleen Teresalle myötäjäisinä Portugalin kreivikunnan tämän avioiduttua vuonna 1093 Henri de Bourgonen kanssa. Kun vanhalle kuninkaalle vielä syntyi noin vuonna 1093 poika Sancho Alfónsez, alkoi Urracan toive perinnöstä vaikuttaa toteutumattomalta haaveelta. Kuninkaan tyttärien puolisot tekivät jo sopimuksia tulevasta vallanjaosta, mutta Raymondin kuolema touko/syyskuussa 1107 ja kruununprinssi Sanchon kaatuminen vuonna 1108 Uclésin taistelussa muuttivat tilanteen täysin.
Kastilian kuningatar, Aragonian ja Navarran kuningatar

Turvatakseen pienen poikansa Alfonson aseman Urraca nai syyskuussa 1109 pikkuserkkunsa Aragonian ja Navarran kuningas Alfonso I:n. Avioliitto ei tuonut poliittista vakautta Urracan valtakuntaan, vaan johti vuosien mitaiseen anarkiaan. Aviopuolisot huomasivat kuitenkin olevansa toistensa vastakohtia ja ajauduttuaan sotiin, anarkiaan sekä keskenään että kahnauksiin sisarpuoli Teresan kanssa, avioliitto purkaantui vuonna 1114.
Urracasta ja hänen puolisostaan tuli avioliittosopimuksen mukaan toistensa maitten kanssahallitsijoita ja tämän jälkeen Alfonso asetti aragonialaisia ​​sotilasvaruskuntia moniin Leónin ja Kastilian kaupunkeihin. Ajatus Aragonian ja Kastilian poliittisesta liitosta oli kuitenkin ennenaikainen, ja vaikka Urracan maakunnat hyväksyivät Aragonian kuninkaan, hallitsevat magnaatit olivat vihamielisiä. Puhkesi sisällisota joka kesti vuosia, ja monet tukivat Urracan pojan, infante Alfonso Ramírezia valtaistuimelle. Asiaa vaikeutti entisestään Urracan ja hänen miehensä temperamenttinen yhteensopimattomuus, ja pian he riitelivät kaikesta keskenään. Paavi Paschalis II julisti heidän avioliittonsa kanonisesti pätemättömäksi. He erosivat vuonna 1114, vaikka Aragonian kuningas jatkoi vielä joitakin vuosia varuskuntansa pitämistä Kastiliassa ja kuninkaallisen tittelin käyttöä.
Taistelut jatkuivat myös aatelisten ja maakuntien välillä, kilpailevien magnaattijoukkojen välillä, Santiago de Compostelan ja Toledon arkkipiispojen välillä sekä entisen piispa Diego Gelmírezin ja Urracan itsensä välillä. Gelmírez kruunasi Alfonso VII Ramírezin kuninkaaksi vuonna 1111, ja hänen hallituskautensa Galiciassa alkoi vuonna 1116 tehokkaasti huolimatta Urracan ajoittaisesta mutta aktiivisesta vastustuksesta. Urracan kuolema vuonna 1126 päätti tuhoisan jakson kristillisen Espanjan keskiaikaisessa poliittisessa historiassa.
Avioliitot ja lapset

Urraca avioitui Burgundin kreivi, Galician hallitsija Raimondin (1070–1107) kanssa vuosien 1088-1093 välillä.
Heille syntyi kaksi lasta:
Sancha Raimundez (ennen 11. marraskuuta 1095–1159)
Alfonso Ramírez (1105–1157), kuningas Alfonso VII
Avioliitosta vuosina 1109-1114 pikkuserkku Aragonian ja Navarran kuningas Alfonso I:n kanssa ei syntynyt jälkeläisiä.
Urracalla oli kaksi aviotonta lasta rakastajansa, kreivi Pedro González de Laran (k. 16 lokakuuta 1130) kanssa. De Lara oli niin vaikutusvaltainen heti Alfonso VI:n jälkeen, että hän vastusti Alfonso VII:n valtaannousua, mikä johti hänen ennenaikaiseen kuolemaansa.
Fernando Pérez Hurtado (n. 1114–1156)
Elvira Pérez de Lara (n. 1112–1174), avioitui ensin Trastámaran herran García Pérez de Traban kanssa ja sittemmin Risnelin kreivi Beltránin kanssa.
Perintö

Aikalaiskronikka "Chronicon Compostellanum" mukaan kuningatar Urraca kuoli 44-vuotiaana maaliskuussa 1126 Saldañan linnassa synnyttäessään aviotonta lasta. Hänet haudattiin San Isidron basilikan kuninkaallisen hautaholviin Leóniin. Hänen jäännöksensä sijoitettiin sileäkantiseen marmorihautaan, joka on nykyisin kadonnut ja jonka kannella oli kuningattaresta veistos. Haudalla oli latinankielinen muistokirjoitus:
H. R. DOMNA URRACA REGINA, MATER IMPERATORIS ALFONSI, HOC URRACA JACET PULCRO REGINA SEPULCHRO. REGIS ADEFONSI FILIA QUIPPE BONI. UNDECIES CENTUM DECIES SEX QUATUOR ANNOS MARTIS MENSE ORAVI, CUM MORITUR NUMERA.
Urracan kuoleman jälkeen Kastilian kuninkaaksi nousi hänen poikansa Alfonso VII.
Urracan allekirjoitus
Kastilian ja Leónin kuningatar Urracan hallituskaudella vuosina 1109-1126 lyöty raha
Urracan hallitsema valtakunta 1109-1126
San Isidron basilikan kuninkaallinen hautaholvi, León
Käännös suomeksi
Periphery II: This Time It’s Personal

| Periphery II: This Time It’s Personal Periphery |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 3. heinäkuuta 2012
 Tuottaja(t): Misha Mansoor, Adam Getgood
 Tyylilaji: progressiivinen metalli, djent
 Kesto: 69.00
 Levy-yhtiö: Sumerian, Roadrunner, Century Media
Peripheryn muut julkaisut
| Periphery (albumi) 2010 | Periphery II: This Time It's Personal 2012 | Juggernaut: Alpha 2015 |
Periphery II: This Time It’s Personal on progressiivisen metalliyhtye Peripheryn toinen albumi, joka julkaistiin 29. kesäkuuta 2012 Roadrunner Recordsin kautta Australiassa ja 3. heinäkuuta Sumerianin kautta Amerikassa. Se on yhtyeen ensimmäinen levy, jossa mukana ovat Alex Boisin ja Tom Murphyn korvaavat uudet jäsenet Mark Holcomb ja Adam ”Nolly” Getgood kitarassa ja bassossa.
Promotointi

Periphery julkaisi 30. toukokuuta 2012 internetissä albumin teaserin, joka sisälsi kappaleen aloittavan kappaleen ”Muramasa”. Albumin ensimmäinen single ”Make Total Destroy” julkaistiin iTunesissa tiistaina 5. kesäkuuta. Yhtye julkaisi kappaleen ”Scarlet” 14. kesäkuuta 2012 SiriusXM:n Liquid Metal -kanavalla. Kappale julkaistiin virallisesti suoratoistettavaksi 28. kesäkuuta Sumerian Recordsin Youtube-kanavalla. Koko albumi myös suoratoistettiin Metal Hammerin verkkosivuilla 29. kesäkuuta alkaen.
Kaupallinen menestys

Levyä myytiin lähes 12 000 kappaletta ensimmäisellä julkaisuviikollaan, ja se saavutti sijan 44 Billboard 200 -listalla. Kanadassa albumi debytoi numerolla 89 Kanadan albumilistalla.
Huomionosoituksia

Albumi sijoittui kolmanneksi Guitar Worldin ”50 parasta vuoden 2012 albumia” -listalla.
Kappalelistaus

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Muramasa | 2.51 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Have a Blast (vierailijana Guthrie Govan) | 5.55 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Facepalm Mute | 4.54 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Yi | 5.15 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Scarlet | 4.09 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Luck as a Constant | 6.05 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Ragnarok | 6.36 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | The Gods Must Be Crazy! | 3.38 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Make Total Destroy | 4.27 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Erised (vierailijana John Petrucci) | 6.13 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Epoch (instrumentaali) | 2.11 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | Froggin’ Bullfish | 5.06 |  |  |  |  |  |  |  |
| 13. | Mile Zero (vierailijana Wes Hauch) | 5.31 |  |  |  |  |  |  |  |
| 14. | Masamune | 6.09 |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  | 69.00 |  |  |  |  |  |  |  |
Kappalelistaus > Rajoitetun painoksen bonuskappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 15. | Far Out (instrumentaali) | 3.34 |  |  |  |  |  |  |  |
| 16. | The Heretic Anthem (Slipknot-cover) | 3.49 |  |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano

Spencer Sotelo – laulu
Misha ”Bulb” Mansoor – kitara, syntetisaattorit, tuotanto
Jake Bowen – kitara, syntetisaattorit, ohjelmointi
Mark Holcomb – kitara
Adam "Nolly" Getgood – basso, kitara, tuotanto
Matt Halpern – rummut, lyömäsoittimet
Vierailevat muusikot
Guthrie Govan – kitarasoolo kappaleessa ”Have a Blast”
John Petrucci – kitarasoolo kappaleessa ”Erised”
Wes Hauch – kitarasoolo kappaleessa ”Mile Zero”
Alice McIlrath – viulu
Lezlie Smith – sello
Tuotanto
Misha ”Bulb” Mansoor – tuottaja
Adam ”Nolly” Getgood – tuottaja
Taylor Larson – tekniikka, miksaus
Will Donnelly – tekniikka
Logan Mader – masterointi
Randy Slaugh – jousisovitukset ja tuotanto (kappaleessa ”Have a Blast”)
Ken Dudley – tuotanto
Arvostelut

Imperiumi: 8/10
Kaaoszine: 6/10
Anto Virtanen

| Anto Virtanen |
| --- | --- |
 Virtanen vuonna 1972.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1938 (ikä 86) Ulvila, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  176 cm
Paino:  74 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1961–1975
Aik. seurat:  Porin Karhut, Ässät
Valmennusura
Vuodet:  1974-1977
Seurat:  Ässät, Ässät U20
Anto Emil Virtanen (s. 13. huhtikuuta 1938 Ulvila) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi SM-sarjassa vuosina 1961–1975 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta. Virtanen edusti hyökkääjän pelipaikalla Porin Karhuja ja Porin Ässiä.
Virtanen pelasi B-maajoukkueessa yhden ottelun Yhdysvaltojen A-joukkuetta vastaan vuonna 1965. Virtanen teki neljästä Suomen voittoon vieneestä maalista kaksi. Virtanen pelasi myös jalkapalloa Suomensarjassa.
Anto Virtasen poika Jaakko Virtanen pelasi 154 liigaottelua Ässissä vuosina 1983–1989 ja pojanpoika Jami Virtanen palasi vuoden yliopistokiekkoilun jälkeen Poriin ja debytoi Ässien liigajoukkueessa kaudella 2021–2022.. Myös Anto Virtasen toisen pojan poika Eemeli Virtanen debytoi Ässien liigajoukkueessa kaudella 2021–2022.
SM-tilastot

| Kausi | Sarja | Seura | O | M | S | P | R |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1961-1962 | SM-sarja | Karhut | 18 | 5 | 5 | 10 | 4 |
| 1962-1963 | SM-sarja | Karhut | 18 | 7 | 10 | 17 | 0 |
| 1963-1964 | SM-sarja | Karhut | 18 | 8 | 5 | 13 | 6 |
| 1964-1965 | SM-sarja | Karhut | 18 | 8 | 6 | 14 | 2 |
| 1965-1966 | SM-sarja | Karhut | 20 | 9 | 7 | 16 | 2 |
| 1966-1967 | SM-sarja | Karhut | 22 | 10 | 11 | 21 | 4 |
| 1967-1968 | SM-sarja | Ässät | 20 | 6 | 2 | 8 | 0 |
| 1968-1969 | SM-sarja | Ässät | 22 | 2 | 2 | 4 | 0 |
| 1969-1970 | SM-sarja | Ässät | 22 | 10 | 4 | 14 | 2 |
| 1970-1971 | SM-sarja | Ässät | 32 | 2 | 7 | 9 | 4 |
| 1971-1972 | SM-sarja | Ässät | 32 | 2 | 7 | 9 | 4 |
| 1972-1973 | SM-sarja | Ässät | 36 | 5 | 7 | 12 | 4 |
| 1973‑1974 | SM-sarja | Ässät | 36 | 1 | 1 | 2 | 0 |
| 1974-1975 | SM-sarja | Ässät | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| YHT. |  |  | 315 | 75 | 74 | 149 | 32 |
2 Suomen-mestaruutta (Karhut 1965, Ässät 1971)
Virtageneraattori

Virtageneraattori (vakiovirtalähde, ideaalinen virtalähde) tuottaa vakiovirtaa. Sähköopissa se on ideaalinen aina samaa virtaa kytkentään syöttävä osa.
Vakiovirtalähde on myös sähkölaite tai sähkölaitteiston osa, joka antaa virtapiiriin sähköenergiaa vakiosuuruisella virralla, säätelemällä lähtöjännitettään kuorman muutosten perusteella.
Vakiovirtalähde

Ideaalisen virtalähteen läpi kulkee aina jokin määrätty virta, kuormituksesta riippumatta. Mikäli virtalähteen virta on vakio ajan suhteen, kyseessä on vakiovirtalähde. Vakiovirtalähde voi tarjota myös vaihtovirtaa. Piirrosmerkeistä a on Suomessa yleisesti käytetty. Merkki b esiintyy joskus ulkomaalaisessa kirjallisuudessa.lähde?
Jännitelähteestä jokapäiväiseksi esimerkiksi käy paristo tai akku, mutta virtalähteelle ei ole olemassa yhtä arkipäiväistä vastinetta. Virtalähde voidaan kuitenkin helposti rakentaa elektronisista komponenteista. Muun muassa transistorin toimintaa voidaan mallintaa ohjatulla virtalähteellä. Virtalähteestä käytetään kirjallisuudessa myös termiä (vakio)virtageneraattori.lähde?
Tasavirtalähde saatetaan sekoittaa vakiovirtalähteeseen, mutta kyseessä on kaksi eri asiaa; tasavirtalähte tarjoaa aina tasavirtaa, eikä sen virtaa ole yleensä vakioitu.
Mikäli virtalähteen arvo on riippumaton piirin muista jännitteistä ja virroista, kyseessä on riippumaton lähde. Jos lähde ei ole riippumaton, puhutaan ohjatusta lähteestä. Ohjattuja virtalähteitä on kahta eri tyyppiä:
Jänniteohjattu virtalähde, VCCS (engl. voltage controlled current source)
Virtaohjattu virtalähde, CCCS (engl. current controlled current source)
Esimerkiksi bipolaaritransistorin kollektorivirta riippuu kantavirrasta melko lineaarisesti, ja kollektori-emitteriliitosta voidaankin mallintaa virtaohjatulla virtalähteellä, jonka ohjausvirtana on kantavirta.
Se, että lähteen arvo riippuu ajasta (esimerkiksi  I=I_{0}\sin(t)) tai vaikkapa lämpötilasta, ei tee lähteestä piiriteorian kannalta ohjattua lähdettä. Lähteen riippumattomuudella on merkitystä muun muassa Theveninin menetelmää käytettäessä, jossa Theveninin resistanssia laskiessa saa sammuttaa vain riippumattomat lähteet.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Virtapiirit ja verkot.  Helsinki:  Otatieto, 2001 (1976).  ISBN 951-672-082-X
Virtalähteen piirrosmerkkejä
Villa Tugendhat

| Villa Tugendhat |
| --- | --- |
 Villa Tugendhat takapihalta.
Osoite:  Černopolní 45
Sijainti:  Brno, Tšekki
Koordinaatit:  49°12′26″N, 16°36′57″E
Rakennustyyppi:  asuinrakennus
Valmistumisvuosi:  1930
Suunnittelija:  Ludwig Mies van der Rohe
Omistaja:  Brnon kunta
Kerrosluku:  3
Huoneistoala:  1 211 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villa Tugendhat on saksalaisen arkkitehdin Ludwig Mies van der Rohen suunnittelema asuinrakennus Brnossa Tšekissä. Talo valmistui 1930 Tugendhatin perheen asuinrakennukseksi. Sitä pidetään Mies van der Rohen merkittävimpiin kuuluvana rakennuksena ja yhtenä 1900-luvun arkkitehtuurin merkkipaaluna. Mies käytti rakennuksen suunnittelussa monia ideoitaan, joista on tullut varhaisen modernin arkkitehtuurin tunnusmerkkejä. Unesco tunnusti rakennuksen merkityksen vuonna 2001 listaamalla sen maailmanperintöluetteloonsa.
Tugendhatit asuivat rakennuksessa vain kahdeksan vuotta, sillä he joutuivat juutalaisina lähtemään kotimaastaan natsi-Saksan miehitettyä Tšekkoslovakian. Villa Tugendhat oli 1930-luvun jälkeen monessa käytössä, ja se ajautui hiljalleen rappiolle. Vuonna 1969 se kuitenkin liitettiin Tšekkoslovakian kulttuurikohteisiin, ja nykyään se on Brnon kaupunginmuseoon kuuluva museo.
Sijainti

Villa Tugendhat sijaitsee Brnon kaupungissa Černá Polen kaupunginosassa. Sen katuosoite on Černopolní 45. Talo on rakennettu rinteeseen, joka viettää etelään. Rinteeltä on hyvät näkymät Brnon keskustaan, ja ikkunoista näkyvät esimerkiksi Špilberkin linna ja Pietarin ja Paavalin katedraali.
Arkkitehti

Villa Tugendhatin suunnittelija Ludwig Mies van der Rohe oli saksalainen arkkitehti, joka tunnetaan yleisesti nimellä Mies. Häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä moderneista arkkitehdeista, ja hän on myös yksi jäljitellyimmistä 1900-luvun arkkitehdeista. Mies sai vaikutteita omalle urallaan etenkin Karl Friedrich Schinkelilta ja de stijl -tyylistä. Mies tunnettiin myös tunnuslauseestaan "vähemmän on enemmän". Hän käytti rakennuksissaan runsaasti lasia ja terästä.
Mies nousi vuonna 1930 kuuluisan Bauhaus-koulun johtoon. Kansallissosialistit eivät kuitenkaan arvostaneet häntä, minkä vuoksi hän muutti lopulta 1938 Yhdysvaltoihin chicagolaisen Armour Instituten (nykyään Illinois Institute of Technology) kutsusta. Yhdysvalloissa hän suunnitteli muun muassa joitakin pilvenpiirtäjiä, kuten kuuluisan Seagram Buildingin. Kotimaassaan Saksassa hän suunnitteli vielä elämänsä loppuvaiheissa Neue Nationalgalerie -taidemuseon.
Historia > Suunnittelu ja rakentaminen

Villatehtaan osakas ja sen kansainvälisten asioiden hoitaja Fritz Tugendhat ja tehtaanomistaja Alfred Löw-Beerin tytär Grete Weiss päättivät 1927, vuotta ennen häitään, rakennuttaa talon. Morsiamen isä oli luvannut antaa pariskunnalle talon häälahjaksi ja palkata sen suunnittelijaksi morsiamen haluaman arkkitehdin. Grete Weiss halusi kodikseen ehdottomasti modernia arkkitehtuuria edustavan talon, jossa oli avoimia tiloja ja yksinkertaisia muotoja.
Tugendhat ja Weiss tutustuivat todennäköisesti Miesin arkkitehtuuriin alkujaan käydessään kulttuurihistorioitsija Eduard Fuchsin luona Berliinissä. Mies oli suunnitellut Fuchsin asuintalon alun perin antiikkikauppias Hugo Perlsille. Fuchs tunsi Miesin hyvin, ja hän esitteli Tugendhatin pariskunnan arkkitehdille. Ennen kuin Tugendhatit tapasivat Miesin, he tutustuivat tämän töihin Stuttgartin Weißenhofsiedlungin asuinalueella ja Erich Wolfin taloon Gubenissa.
Tugendhatit pyysivät Miesiä suunnittelemaan heille uuden talon 1928, mutta Mies ei ottanut työtarjousta vastaan heti. Hän ei uskonut, että brnolaiset rakentajat olisivat riittävän tunnollisia ja tarkkoja. Mies otti kuitenkin talon suunniteltavakseen nähtyään syyskuussa 1928 rakennuspaikan. Hän esitteli Tugendhateille ensimmäisen suunnitelmansa huvilasta jo loppuvuodesta 1928, vaikka hänellä oli samaan aikaan tekeillä myös suunnitelma Barcelona-paviljonkiin Barcelonan maailmannäyttelyyn 1929.
Lopullisen rakennussuunnitelman valmistumista ei ole tiedossa, mutta rakennustyöt aloitettiin kuitenkin kesäkuussa 1929. Rakennustöiden alkamisen jälkeenkin suunnitelmia muokattiin todennäköisesti vielä vähän, mutta esimerkiksi julkisivuun ja pohjaratkaisuun tehdyt muutokset olivat enää varsin vähäisiä. Tugendhatit pyysivät vuoden 1929 loppupuolella Miesiä suunnittelemaan myös talon huonekalut. Mies kutsui kollegansa Hermann Johnin Brnoon avustamaan huonekalujen suunnittelussa. Myös Lilly Reich suunnitteli osan huonekaluista. Asuinkunnossa Villa Tugendhat oli marraskuussa 1930.
Historia > Asuintalosta rappiolle

Tugendhatit muuttivat lapsineen taloon joulukuussa 1930. He asuivat talossa vuoteen 1938, jolloin he joutuivat lähtemään pakoon, kun Saksa miehitti Tšekkoslovakian. He muuttivat Sveitsin Sankt Gallenin kautta Venezuelaan Caracasiin, jonne he saapuivat 1941. Vuoden 1938 aikana Tugendhatit olivat onnistuneet siirtämään turvaan osan huonekaluistaan, jotka ovat nykyään perhekokoelmissa Caracasissa, Wienissä ja Zürichissä.
Lokakuussa 1939 Villa Tugendhat siirtyi virallisesti Saksan valtion haltuun. Talosta piti huolta Tugendhatien entinen autonkuljettaja Gustav Lössl, joka oli saksalainen. Taloon jääneet Tugendhatien huonekalut huutokaupattiin, ja syksyllä 1940 talo oli lähes tyhjä. Vuonna 1942 itävaltalainen moottorivalmistaja Flugmotorenwerke Ostmark siirsi pääsuunnittelustudionsa taloon. On mahdollista, että yrityksen pääsuunnittelija Willy Messerschmitt asui rakennuksessa. Turvallisuussyistä taloon tehtiin monia rakenteellisia muutoksia. Toisen maailmansodan aikana rakennus vaurioitui pommituksissa 24. marraskuuta 1944, kun paineaalto rikkoi lähes kaikki ikkunat.
Neuvostoliiton puna-armeijan ratsuväen joukot ottivat talon haltuunsa huhtikuussa 1945. He käyttivät rakennusta hevostallina, minkä vuoksi eteisen ja pihalle vievän portaikon travertiinilaatat, pääasuintilan linoleumi sekä puutarha tuhoutuivat. Lokakuussa 1950 rakennus siirtyi Tšekkoslovakian valtion omistukseen. Viisi vuotta myöhemmin huvila muutettiin läheisen lastensairaalan fysioterapia- ja kuntoutuskeskukseksi, ja 31. joulukuuta 1962 sen omistajaksi tuli Tšekkoslovakian terveydenhoitojärjestelmän Brnon-osasto. Tässä vaiheessa, kun huvila oli selvästi rapistunut, Brnon kulttuuritahot kiinnostuivat rakennuksesta.