stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ruohonapsija
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan ruohonapsija on noin 10 cm. Selästään laji on väritykseltään ruosteenruskea ja siivet sekä pyrstö ovat tummemmat. Siivissä on kanelinruskeita raitoja. Linnun pää on väriltään musta ja päälaella on valkoisia juovia. Rinta on ruohonapsijalla ruskehtava ja vatsa valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ruohonapsijalla on kolme alalajia, jotka eroavat levinneisyydeltään ja jonkin verran myös elinympäristöltään.
P. p. bogotensis elää Kolumbian länsiosien ylänkömailla. Sen elinympäristöä ovat savannialueet, joilla kasvaa korkeaa ruohoa ja paikoitellen pensaikkoa. Lisäksi tätä alalajia on tavattu lampien läheisyyden ruohikoista.
P. p. brevipennis -alalajia tavataan Kolumbian pohjoisosista, Venezuelasta, Guyanasta, Surinamesta, Ranskan Guyanasta ja Brasilian pohjoisosista. Sen elinympäristöön kuuluvat metsien ruohoiset soiset alueet, kosteiden savannien pitkät ruohikot ja Brasiliassa Amazonjoen pohjoispuolella savannit.
Nimialalaji P. p. pectoralis elää Brasiliassa, Paraguayssa, Uruguayssa sekä Argentiinassa. Sen elinympäristöä ovat savannit ja erityisesti Argentiinassa muiden alalajien ympäristöjä kuivemmat  ruohomaat ja erityisesti sitä tavataan teiden ja rautateiden varsilta.
Ruohonapsijan kantaa uhkaavat sopivien elinympäristöjen muuttaminen eukalyptus- ja soijaviljelmiksi erityisesti Brasiliassa. Argentiinassa ja Paraguayn ruohomaita uhkaa laajamittainen karjan laidunnus. Elinympäristöjä esiintyy muuallakin vain laikuittaisesti laidunnuksen ja ruohikkopalojen vuoksi. Ruohonapsijan elinympäristöt sijaitsevat yleensä 150–2 600 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Ruohonapsijat liikkuvat yleensä yksin tai pareittain, mutta voivat liittyä myös parviin siemeniä syövien lintujen kanssa. Lajin ravintoa ovat hyönteiset. joita se pyydystää ruohonkorsilta tai ilmasta. Laji rakentaa kuppimaisen pesänsä kasvien juurista korkeaan ruohikkoon vain hieman maanpinnasta ylemmäs. Naaras munii kolme kellertävää munaa. Koiras valtaa pesäpaikan ja puolustaa reviiriään varsin voimakkaasti.
Ruistankio

| Ruistankio |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Brassicales
Heimo::  Ristikukkaiskasvit Brassicaceae
Suku::  Tankiot Camelina
Laji::  sativa
Kaksiosainen nimi
 Camelina sativa  (L.) Crantz 
Katso myös
   Ruistankio Wikispeciesissä   Ruistankio Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruistankio eli kitupellava eli camelina (Camelina sativa) on tavallisesti yksivuotinen, keltakukkainen ristikukkaiskasvi. Se on toisaalta ikivanha viljelyskasvi, toisaalta viljan viljelyyn ja käsittelytapoihin sopeutunut rikkakasvi, joka on perinteisesti levinnyt viljan siemenen mukana. Suomesta ruistankion siemeniä ja ituja on löydetty Laitilan Vainionmäen merovinkiaikaisen (vuosilta 575–800) kalmiston kaivauksissa.
Ulkonäkö ja koko

Ruistankio kasvaa jopa 120 cm korkeaksi. Sen kukat ovat kalpean keltaiset, pienet, ja niissä on neljä terälehteä. Lidut ovat 4–8 mm pitkiä, soikeita, ja niihin muodostuu 8–16 kellertävää siementä.
Levinneisyys

Ruistankio kasvaa villinä rikkaruohona Välimeren maissa ja Keski-Aasiassa. Suomessa sitä on vanhastaan esiintynyt satunnaisena rautateillä, myllyillä, satamissa ja harvoin myös pelloilla etelästä Oulun korkeudelle asti. Se on harvinaistunut 1900-luvun jälkipuoliskolla.
Käyttö ja viljely

Ruistankiota on viljelty jo esihistorialliselta ajalta alkaen sekä ruoka- että lääkekasviksi, ja siitä on tehty jopa lamppuöljyä. Se on noussut terveystietoisten kuluttajien suosioon uudelleen, koska sen öljyissä on hyvä rasvahappokoostumus ja etenkin poikkeuksellisen korkea omega-3-pitoisuus. Ruistankio on Suomessa toistaiseksi melko harvinainen viljelyskasvi, ja sen viljely on kiinni teollisuuden kysynnästä. Toistaiseksi se on ollut pientä, vuonna 2017 sitä viljeltiin vain 28 hehtaarin alueella. Suurinta sen viljely oli vuonna 2007 sitä viljeltiin noin 2 000 hehtaarin alueella.
Maanviljelijöitä ruistankio alkoi kiinnostaa 1980-luvulla, koska se on aikainen ja runsassatoinen öljykasvi. Vuodesta 2008 alkaen ruistankioviljelmistä on voinut saada satovahinkokorvauksia.
Japan Airlines kokeilee camelinaa yhdessä Boeing 747-300 -lentokoneensa moottorissa. Sekoituksessa on 50 % tavallista polttoainetta, 42 prosenttia camelinaa, 8 prosenttia öljyjatropa-pensaan siemenöljyä ja vajaa puoli prosenttia levää.
Ruistankiosta saatavaa öljyä käytetään nimellä camelinaöljy margariinien ainesosana.
Aiheesta muualla

Camelinan terveysvaikutukset lisäävät sen kysyntää – FutureCrops Luonnonvarakeskus (LUKE). Arkistoitu 16.10.2021. Viitattu 5.9.2020.
Lampinen, R. & Lahti, T. 2017: Kasviatlas 2016. Helsingin Yliopisto, Luonnontieteellinen keskusmuseo, Helsinki. Kasviatlas 2016: Ruistankion (Camelina sativa) levinneisyys Suomessa Viitattu 5.9.2020
Koskinen, Elina: Camelinan sadontuottokyky suhteessa rypsiin ja rapsiin eri typpilannoitustasoilla sekä tuholaisten esiintymisen vertailu camelina-, rypsi- ja rapsikasvustoissa.  (Ammattikorkeakoulun opinnäytetyö, Maaseutuelinkeinojen koulutusohjelma)  Hyvinkää:  Hämeen ammattikorkeakoulu – HAMK, 15.5.2012.  Teoksen verkkoversio (viitattu 5.9.2020).
Oljedådra, Camelina sativa (L.) Crantz Den virtuella floran – Naturhistoriska riksmuseet.  16.10.2008. Viitattu 5.9.2020. (ruotsiksi)
Ruistankion levinneisyys pohjoisella pallonpuoliskolla Den virtuella floran – Naturhistoriska riksmuseet. Viitattu 5.9.2020. (englanniksi)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Camelina sativa (TSN 22600) itis.gov. Viitattu 5.9.2020. (englanniksi)
Camelina sativa (L.), Crantz United States Department of Agriculture (USDA). Viitattu 5.9.2020. (englanniksi)
Camelina sativa Flora of China. Viitattu 5.9.2020. (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Camelina sativa:  Wikidata: Q163958  Wikispecies: Camelina sativa  APDB: 140984  APNI: 104427  BioLib: 39159  CoL: Q9DM  Ecocrop: 400004  eFloraSA: Camelina_sativa  EoL: 584191  EPPO: CMASA  FloraBase: 3003  FNA: 200009289  FoAO2: Camelina sativa  FoC: 200009289  GBIF: 9073641  GISD: 1440  GRIN: 8700  iNaturalist: 159732  IPA: 34247  IPNI: 279870-1  IRMNG: 11350428  ISC: 112916  ITIS: 22600  MichiganFlora: 621  NatureServe: 2.139398  NBN: NBNSYS0000002914  NCBI: 90675  NZOR: c2158a47-efbf-4098-ac70-02edf03980e3  NZPCN: 4507  Observation.org: 18349  Open Tree of Life: 776348  PfaF: Camelina sativa  PFI: 12618  Plant List: kew-2694405  PLANTS: CASA2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:279870-1  Tropicos: 4102131  uBio: 4957824  VASCAN: 3942  VicFlora: 6ba777af-7b21-402e-8790-2715d80cb5e2  WisFlora: 2854  WFO: wfo-0000582189  Laji.fi: MX.38444 
Myagrum sativum:  Wikidata: Q21977536  APDB: 184926  APNI: 199214  CoL: 44RPQ  EUNIS: 162847  GBIF: 3042437  GRIN: 24795  IPNI: 287258-1  IRMNG: 10599069  ITIS: 517385  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:287258-1  Tropicos: 4103549  WFO: wfo-0000368936 
Camelina sativa.
Ruskon vaakuna

Ruskon kunnanvaakuna vuodesta 2009 alkaen. Sama vaakuna oli Vahdon vaakunana  vuosina 1963–2008.
Ruskon kunnanvaakunan on suunnitellut Olof Eriksson. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kolme kruunattua viikatteen terää alakkain; kaikki kultaa”, ja se on alun perin vahvistettu  kunnanvaakunaksi Vahdolle 7. kesäkuuta 1963. Vaakunan kruunatut viikatteet muistuttavat vanhoista pitäjissä olleista kruunun almenningeista, eräänlaisista kylän yhteismaista, joiden käytettiin yhteisinä niittyinä ja joiden heinä korjattiin talteen yhteisniitoissa. Rusko otti vaakunakseen Vahdon vaakunan vuonna 2009 näiden kuntien liitoksen yhteydessä.
Ruskon kunnanvaakuna vuosina 1964–2008.
Alkuperäinen Ruskolle 10. kesäkuuta 1964 vahvistettu vaakuna oli Ahti Hammarin suunnittelema. Sen vaakunaselitys oli ”punaisessa kentässä nouseva piispansauva, jossa koristeena aurinko; kaikki kultaa”. Vaakunan aurinko viittaa suoraan kunnan nimeen. Piispansauva symboloi Maunu I:stä, ensimmäistä suomalaisperäistä Turun piispaa, joka oli syntynyt Ruskolla.  Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi vuoden 2009 kuntaliitoksessa.
Ruskomangusti

| Ruskomangusti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Feliformia
Heimo::  Eupleridae
Alaheimo::  Madagaskarinmangustit Galidiinae
Suku::  Salanoia
Laji::  concolor
Kaksiosainen nimi
 Salanoia concolor  (I. Geoffroy Saint-Hilaire, 1837) 
Synonyymit
 Galidia concolor I. Geoffroy Saint-Hilaire, 1837  Salanoia unicolor 
 Ruskomangustin levinneisyys
Katso myös
   Ruskomangusti Wikispeciesissä   Ruskomangusti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruskomangusti (Salanoia concolor) on noin 40 cm:n mittainen (josta hännän osuus 15–20 cm) ja 800 g:n painoinen Madagaskarin koillisosissa elävä petoeläin. Sen turkki on pääväriltään punaruskea, mutta seassa on myös mustaa ja keltaista karvaa.
Ruskomangustit lepäävät yön kaivamassaan tai omimassaan tunnelissa tai ontossa puussa. Päivällä ne etsivät etenkin hyönteisiä, mutta myös sammakkoeläimiä, matelijoita ja jopa pikkunisäkkäitä ja lintuja. Ruskomangustit syövät linnun munan sisällön, jonka ne saavat esiin ottamalla munan takajalkojensa väliin ja paiskaamalla sen taaksepäin kiveä tai puuta vasten.
Ruskomangustit elävät pareittain. Pari merkitsee reviirinsä perärauhasten eritteellä. Ruskomangustin lisääntymisestä ei tiedetä juuri muuta kuin se, että naaras saa kerrallaan vain yhden poikasen. Laji on vaarantunut elinympäristön tuhoutumisen takia.
Ruskomangusti luokiteltiin aiemmin Salanoia-suvun ainoaksi lajiksi. 2000-luvulla Madagaskarin keskiosista kuitenkin löydettiin tieteelle aiemmin tuntematon nisäkäslaji, Salanoia durrelli, joka osoittautui ruskomangustin lähisukulaiseksi ja sijoitettiin sen kanssa samaan sukuun.
Ruotsi kesäolympialaisissa 2020

Ruotsi saavutti kesällä 2021 käydyissä Tokion kesäolympialaisissa yhdeksän mitalia, joista kolme oli kultaa ja kuusi hopeaa. Kultamitaleista kaksi tuli yleisurheilusta ja yksi ratsastuksesta. Maa sai mitaleja myös purjehduksesta, uinnista ja jalkapallosta.
Mitalistit > Kultaa

Armand Duplantis – yleisurheilu, miesten seiväshyppy
Daniel Ståhl – yleisurheilu, miesten kiekonheitto
Henrik von Eckermann, Malin Baryard-Johnsson, Peder Fredricson – ratsastus, esteratsastuksen joukkuekilpailu
Mitalistit > Hopeaa

Simon Pettersson – yleisurheilu, miesten kiekonheitto
Peder Fredricson – ratsastus, esteratsastuksen henkilökohtainen kilpailu
Sarah Sjöström – uinti, naisten 50 metrin vapaauinti
Josefin Olsson – purjehdus, naisten Laser Radial
Anton Dahlberg, Fredrik Bergström – purjehdus, miesten 470
Naisten joukkue – jalkapallo, naisten turnaus
Rusit

Maalauksessa Rurik veljineen on saapunut meren takaa Laatokanlinnaan yhdistämään keskenään riitaisia ruhtinaskuntia.
Rusit eli russit olivat viikinkejä, jotka liikkuivat, osittain asuivatkin ja harjoittivat kauppaa muinaisella Venäjällä. He kulkivat jokia myöten ryöstäen ja verottaen paikallista väestöä alavirtaan. Vähitellen viikingit alkoivat asettua paikoilleen ja solmia avioliittoja slaavien kanssa. Sopeutuminen onnistui niin hyvin, että myöhemmin hallitseva viikinkieliitti omaksui myös slaavilaisen kielen itselleen.
Arkeologiset löydöt todistavat, että skandinaaveja liikkui Laatokan ympäristössä 700-luvun lopulta lähtien. Varjagit perustivat Aldeigjuborgin eli Laatokanlinnan vuonna 753. Sen synty on ajoitettu vuoteen 753 dendrokronologian avulla. Kaupungissa asui alkuvaiheessa ainakin skandinaaveja ja itämerensuomalaisia, viimeistään 900-luvulla myös slaaveja. Kaupunki sijaitsi Laatokkaan laskevan Olhavanjoen varrella, jota pitkin kauppa-alukset ja soturijoukkiot matkasivat Itämereltä kohti Konstantinopolia tai Volgalle. Laatokanlinnaan asti pääsi suurilla merien ylityksiin sopivilla viikinkilaivoilla ja ylös jokea laivoja pienemmillä jokiveneillä.
Nestorin kronikan mukaan alueen slaavilaiset ja suomalais-ugrilaiset heimot lopettivat veron maksun varjageille ja perustivat itsehallinnon. Ajauduttuaan keskinäisiin kahakoihin he kuitenkin päättivät vuonna 862 lähettää valtuuskunnan varjagien eli russien maalle hakemaan itselleen ruhtinasta, joka hallitsisi heitä ja tuomitsisi lakien mukaan. He valitsivat hallitsijoikseen kolme varjagiveljestä: Rurikin (skand. Hrörek), Sineuksen ja Truvorin sukuineen. Rurik ryhtyi hallitsemaan Novgorodia, Truvor Izborskia ja Sineus Belozerskia (Valkeajärvi Vologdan alueella). Varsin pian kaksi veljeksistä kuoli, ja jäljelle jäi Rurik koko Novgorodin hallitsijaksi. Näiden kolmen varjagin mukaan maa nimettiin Russkaja zemljaksi eli Rusien maaksi. Rurik ryhtyi jakamaan miehilleen kaupunkeja: yhdelle Polotskin, toiselle Rostovin ja kolmannelle Belozerskin.
Nestorin kronikka mainitsee Novgorodin ensimmäisen kerran vuoden 859 yhteydessä, joskin arkeologisten tutkimusten mukaan kaupunki on satakunta vuotta nuorempi. Tämän vuoksi onkin todennäköisempää, että nimenomaan Rurikinlinna oli ensin ja vasta sitten Novgorod (suomeksi 'uusilinna'). Rurik rakennutti Rurikinlinnan ilmeisesti Laatokanlinnan (Aldeigjuborg) palon jälkeen 860-luvulla.
Rurikin kuoltua hänen sukulaisensa Oleg (skand. Helgi) liitti Novgorodin Kiovan Rusin valtakuntaan ja siirsi pääkaupungin sinne.
Rusien alkuperä

Eräs käsitys rusien alkuperästä on, että he olivat enimmäkseen lähtöisin nykyisen Ruotsin alueelta. Heidän nimensä palautuu ilmeisesti itämerensuomalaiseen väännökseen Uplannin rannikolla sijaitsevan Roslagenin alueen nimestä. Siitä johdettu ruotsit-nimi omaksuttiin rautakauden kuluessa itämerensuomalaisiin kieliin tarkoittamaan ruotsalaisia merenkulkijoita. Tämän jälkeen ruotsi-nimitys levisi itäslaavilaisiin murteisiin muodossa rusj, ja rusit alkoivat itsekin käyttää sitä itsestään.
Roslagenin viikingit jatkoivat kulkuaan Itä-Euroopan suurille virroille, ja soutivat niitä pitkin etelään aina Konstantinopoliin saakka. Reittiensä varsille he perustivat siirtokuntia, jotka vähitellen venäläistyivät, ja näin ruotseja vastaava sana sai siellä merkityksen ’venäläinen’, nykyvenäjäksi russkij, josta johtuvat paitsi Venäjän valtion omakielinen nimi, myös ruotsin sana ryss, ’venäläinen’.
Vähitellen rusit slaavilaistuivat ja jättivät nimensä perintönä paikannimen Rossija, joka viittaa nykyään Venäjään. Tämä teoria on ensimmäistä kertaa esitetty jo 1870-luvulla, ja useimmat kielitieteilijät pitävät sitä edelleen uskottavimpana selityksenä rusit-nimet alkuperästä. lähde?
Neuvostoliitossa ja sittemmin Venäjällä on usein asetettu kyseenalaiseksi joko rusien läntinen alkuperä tai heidän vaikutuksensa Venäjän historiaan. Tätä ajatusta on ajanut antinormanistinen koulukunta. Venäläiset tutkijat ovat vuosikymmenien kuluessa esittäneet rusit-nimestä ja rusien alkuperästä useita vaihtoehtoisia teorioita, joita läntinen tutkimus ei kuitenkaan pidä todennäköisinä. Näistä useimmiten esitetty on väite, jonka mukaan rusit olivat slaaveja Itämeren länsi- tai eteläpuolelta. lähde?
Nykyisin venäläinen tutkimus ei useimmiten enää kiistä skandinaavista vaikutusta, ja vastaavasti skandinaavinen tutkimus korostaa slaavilaisen kulttuurin vaikutusta ruseihin.
Aiheesta muualla

Austr í Görðum: tulkintoja viikinkiajalta (venäjäksi)
Konstatinos VII:n teos "Imperiumin hallitseminen" eli De Administrando Imperio (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kuningas Rollon saaga (venäjäksi)
Kuningas Rollon saaga (islanniksi)
Runkonopeus

Runkonopeus on veneen nopeus, jossa keula-aallon aallonpituus on yhtä suuri kuin veneen vesilinjan pituus. Kun vene lähtee liikkeelle sen muodostaman aallonpituus alkaa kasvaa samalla kun yleensä myös aallonkorkeus. Kun runkonopeus saavutetaan, vene näyttää jäävän suuren keula-aaltonsa taakse vangiksi. Teknisestä näkökulmasta saavutettaessa runkonopeus veneen keula- ja peräaaltojen vaihe-ero on yhtä kuin veneenpituus ja interferenssin vuoksi aallot vahvistavat toisiaan kasvattaen veden vastusta. Runkonopeus ei ole veneen maksiminopeus vaan kasvatettaessa veneen propulsiotehoa veneen nopeus kasvaa ja runkonopeuden ylitystä ei välttämättä juurikaan huomaa. Runkonopeuslaskentaa ei enää käytettä laivasuunnittelussa, vaan sen on korvannut Frouden luvun tarkastelu. Runkonopeuslaskentaa käytetään vielä purjeveneiden vertailussa.
Runkonopeuslaskennan taustaa

Kun vene liikkuu vedessä se synnyttää seisovan aallon jonka aaltovastus hidastaa liikettä. Tämä ilmiö kasvaa huomattavasti U-muotoisessa pohjassa lähestyttäessä runkonopeutta. Keula-aallon ollessa veneen mittainen Frouden luku on 1. Veneen nopeuden kasvaessa perä vajoaa kulkuaallon pohjaa kohti. Vene yrittää nousta oman aaltonsa muodostamaan rinnettä ylös. Liukukynnyksellä Frouden luku 1,34. Nopeuden kasvattaminen runkonopeudesta näkyy moottorin polttoaineen kulutuksen jyrkkänä epälineaarina kasvuna kunnes vene nousee liukuun. Liukuvan veneen vastus on pienempi ja polttoaineen kulutus kasvaa liu'ussa lineaarisesti nopeuden mukana. Puhtaasti liukuvan veneen Frouden luvun arvo on yli 3. Pienen propulsiotehon vanhoissa purjelaivoissa ja soudettavissa kaleereissa ja pitkäveneissä veden vastuksen nopea kasvaminen lähestyttäessä runkonopeutta on luultavasti tuntunut ylittämättömältä ja siitä on tullut käytännön raja.
Runkonopeuden kokemusperäinen laskukaava

Runkonopeus voidaan laskea seuraavalla kaavalla:
Missä:
Runkonopeus  v_{\mathrm {runko} } on siis riippuvainen vesilinjan pituudest  l_{\mathrm {wl} }:
Frouden luku on dimensioton suure, joka kuvaa veneen nopeuden suhdetta sen vesilinjan pituuden neliöjuuren. Tätä suhdetta sanotaan myös veneen suhteelliseksi nopeudeksi. Sen lyhenne SLR tulee englannin sanoista speed/length ratio.
Frouden luku lasketaan kaavalla =  V/{\sqrt {gL_{wl}}}
Missä:
Runkosuunnittelu

Aallonmuodostus vastus on voimakkaasti verrannollinen rungon päämittoihin ja muotoon. Moni nykyaikainen uppoamarunkoinen alus voi ylittää niiden laskennallisen runkonopeuden ilman nousua liukuun. Tällaisissa rungoissa on tyypillisesti pitkä, aaltoja halkova keula ja suippo perä sekä suhteellisen kapea runko. Näitä runkoja käytetään yleisesti kanooteissa, kilpasoutuveneissä, katamaraaneissa, nopeissa autolautoissa ja vastaavissa samaan konseptiin perustuvissa kauppa-, kalastus ja sotalaivoissa. Runkopainolla on myös merkitystä, koska se vaikuttaa uppoamaan ja aallon korkeuteen ja siten energian siirtymiseen aaltoon. Raskaat liukavarunkoiset veneet eivät yleensä voi ylittää runkonopeutta nousematta liukuun. Kapeat ja kevyet veneet, joita ei ole suunniteltu liukuviksi, voivat helposti ylittää runkonopeuden. Kun ne pääsevät yli runkonopeuden aaltojen interferenssistä johtuva aallonkorkeuden kasvu vähenee. Esimerkiksi kilpakajakit voivat ylittää runkonopeuden 100 prosenttia ilman, että ne nousevat liukuun. Puoliliukuvarunkoiset veneet, joiden Frouden luvut ovat välillä 1,65-3,0, ovat uppoamarunkoisten ja liukuvarunkoiset välissä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
A simple explanation of hull speed as it relates to heavy and light displacement hulls (Arkistoitu – Internet Archive)
Hull speed chart for use with rowed boats
On the subject of high speed monohulls, Daniel Savitsky, Professor Emeritus, Davidson Laboratory, Stevens Institute of Technology
Low Drag Racing Shells
Bob Russell

Sidney Keith ”Bob” Russell (25. huhtikuuta 1914 Passaic, New Jersey – 18. helmikuuta 1970 Beverly Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen sanoittaja. Hän aloitti uransa sanoittamalla vaudeville-musiikkia ja siirtyi myöhemmin elokuvamusiikin pariin.
Russellin sanoittamia kappaleita ovat muun muassa Duke Ellingtonin ”Don’t Get Around Much Anymore” (1942) ja ”Do Nothin’ till You Hear from Me” (1943), Billie Holidayn esittämä ”Crazy He Calls Me (1949) sekä The Hollies -yhtyeen tunnetuksi tekemä ”He Ain’t Heavy, He’s My Brother” (1969). Hänen kääntämiinsä vieraskielisiin kappaleisiin kuuluvat Alberto Domínguezin ”Frenesí”, Lorenzo Barcelatan ”Maria Elena” ja Ary Barroson ”Aquarela do Brasil” (engl. ”Brazil”).
Nibelungin sormus

Nibelungin sormus (myös Nibelungein sormus) (saks. Der Ring des Nibelungen) on neljästä oopperasta koostuva sarja. Se on Richard Wagnerin pääteos ja yksi maailman suosituimmista sekä esitetyimmistä oopperoista.lähde? Siitä käytetään myös nimeä Sormus-tetralogia, Ring-sykli tai pelkästään Ring.
Kokonaisuuteen kuuluvat oopperat ovat:
Reininkulta (Das Rheingold), kantaesitys Münchenissä 22.9.1869
Esinäytös, kesto n. 2½ tuntia
Valkyyria (Die Walküre), kantaesitys Königlichen Hof- und Nationaltheaterissa Münchenissä 26.6.1870.
Festivaalin ensimmäinen päivä, kesto n. 4 tuntia
Siegfried, kantaesitys Bayreuthissa 16.8.1876
Festivaalin toinen päivä, kesto n. 4. tuntia
Jumalten tuho (Götterdämmerung), kantaesitys Bayreuthissa 17.8.1876
Festivaalin kolmas päivä, kesto n. 4¼  tuntia
Oopperasarja kestää yhteensä noin 15 tuntia kapellimestarin tempovalintojen mukaan. Alkuperäinen tapa on esittää koko sykli 6 päivässä. Reininkulta ja Valkyyria esitetään peräkkäisinä päivinä ennen Siegfriediä, ja sen jälkeen on päivän tauko. Joskus syklin eri teosten välillä on pitempiäkin taukoja. Ne oopperatalot, jotka ottavat Ringin ohjelmistoonsa, valmistavat syklin osa osalta ja esittävät erillisiä osia ennen kokonaisuutta. Bayreuthin musiikkijuhlilla valmistetaan koko Ring yhdellä kertaa esityskuntoon 4–5 vuoden välein.
Mytologista taustaa

Der Ring des Nibelungen perustuu useaan eri legendaan ja kansantarinaan, mm. keskiaikaiseen sankarieepokseen Nibelungenliediin, muinaisskandinaavisiin Eddoihin, Thidreks Saga af Berniin, muihin Skandinavian legendoihin sekä islantilaiseen Volsungien saagaan. Wagner loi legendoista oman tarinan, jonka muotorakenne vastasi antiikin kreikan Aiskhyloksen Oresteia-trilogiaa. Sormus-tetralogiassa toistuvat kahden ihmisen henkiset tai fyysiset yhteenotot.
Tetralogian henkilöhahmot ja heidän roolinsa perustuvat vanhoihin myytteihin. Ylijumala Wotan (Odin, Odhinn tai Woden) joi viisauden lähteestä ja maksoi juomisen toisella silmällään. Viisaus antoi hänelle kyvyn katkaista oksan Maailman saarnesta Yggdrasilista. Oksasta Woten teki keihään, oman valtansa symbolin. Tämän seurauksena Maailman saarni ja viisauden lähde kuivuivat. Wotan oli myös korppien kuningas: Huginn (Ajatus) ja Muninn (Muisti) istuivat hänen olkapäillään tai kiertelivät maailmassa ja palattuaan kertoivat Wotanille näkemästään.
Valkyriat puolestaan olivat nuoria, vaaleita, pitkähiuksisia ja sinisilmäisiä neitoja, jotka palvelivat sodanjumala Wotania. Mytologiassa heitä tunnetaan nelisenkymmentä. Valkyriat valitsivat taistelukentiltä uljaimmat sankarit ja kuljettivat heidät Valhallaan. Siellä sankarit muodostivat Wotanin sotajoukon ja valmistautuivat maailmanlopun taisteluun Ragnarökiin.
Nornia oli kolme: Urdr (menneisyys), Verdandi (nykyisyys) ja Skuld (tulevaisuus). Nornat päättivät vastasyntyneen kohtalosta ilman syitä tai vaikuttimia ja kehräsivät ihmisen kohtalon langan. Urdr kehräsi säikeet, Verdandi liitti ne yhteen ja Skuld katkaisi langan.
Libreton synty

Wagner työsti Nibelungin sormusta 26 vuotta (1848–1874). Vuosina 1848–1850 hän kirjoitti valmiiksi libreton Siegfrieds Tod (Siegfriedin kuolema). Wagnerin ajatukset laajenivat työn edetessä ja aineistoa syntyi lisää. Kertomus laajeni Der Junge Siegfriediksi (Nuori Siegfried). Nyt Siegfrieds Tod nimettiin Götterdämmerungiksi ja Der Junge Siegfriedistä tuli lyhyesti Siegfried. Tarina paisui ja näin syntyi Die Walküre. Trilogiaa piti vielä selventää alkutilanteella, ja sen teki esinäytös Das Rheingold. Koko tetralogia valmistui 1852, ja se julkaistiin yksityisesti 1853. Libretto valmistui siis lopusta alkuun.