stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vladimir Jefimkin

| Vladimir Jefimkin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Vladimir Aleksandrovitš Jefimkin
Syntynyt: 2. joulukuuta 1981 (ikä 42)
Kansalaisuus:   Venäjä
Pyöräilijä
Pituus:  180 cm
Paino:  68 kg
Joukkue:  lopettanut
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ajajatyyppi:  mäkimies
Ura
Ammattilaisjoukkue(et)
2005 2006–2007 2008–2010 2011:  Team Barloworld-Valsir  Caisse d'Epargne Ag2r-La Mondiale Team Type 1
Suurimmat voitot
 Portugalin ympäriajo 2005   Espanjan ympäriajo, etappi 
 Tiedot päivitetty: 11. tammikuuta 2024 
Vladimir Aleksandrovitš Jefimkin (ven. Владимир Александрович Ефимкин, s. 2. joulukuuta 1981 Samara) on venäläinen maantiepyöräilijä.
Jefimkin aloitti ammattilaisuransa Team Barloworld-Valsir -tallissa vuonna 2005, jolloin hän voitti 
Portugalin ympäriajon kokonaiskilpailun ja kolmannen etapin. Lisäksi hän voitti Dunkerquen neljän päivän ajon neljännen osuuden ja sijoittui yhteiskilpailussa toiseksi. Aragonian ympäriajossa hän oli paras toisella etapilla.
Kauden 2006 alussa Jefimkin siirtyi Caisse d'Epargnen joukkueeseen. Vuonna 2006 hänen paras saavutuksensa oli Italian ympäriajon kymmenennen etapin kakkossija. Vuelta Ciclista a la Rioja -kilpailussa hän oli kolmas.
Vuonna 2007 Jefimkin sijoittui kolmanneksi Välimeren ajossa sekä voitti etapin 2A Euskal Bizikleta -kilpailussa. Hän johti Sveitsin ympäriajoa ennen viimeistä etappia, aika-ajoa, jossa jäi kauas kärjestä pudoten lopputuloksissa kuudenneksi. Espanjan ympäriajossa Jefimkin voitti vuorenhuipulle päättyneen neljännen etapin karattuaan muilta kärkiajajilta kymmenen kilometriä ennen maalia. Hän kantoi johtajan kultaista paitaa neljän päivän ajan ja sijoittui kokonaiskilpailussa lopulta kuudenneksi.
Vuosina 2008–2010 Jefimkin edusti Ag2r-La Mondiale-joukkuetta. Hän sijoittui Pyreneillä ajetulla Ranskan ympäriajon 2008 yhdeksännellä etapilla alun perin toiseksi hävittyään yli minuutin Riccardo Riccòlle. Italialainen oli kuitenkin antanut EPOa sisältäneen dopingnäytteen neljännen etapin jälkeen ja Jefimkin tullaan mitä ilmeisimmin nimeämään etappivoittajaksi. Kokonaiskilpailussa hän oli yhdestoista.
Jefimkin lopetti uransa elokuussa 2010 voidakseen viettää enemmän aikaa Kaliforniassa asuvan perheensä kanssa. Kesällä 2011 hän palasi ammattipyöräilijäksi Continental-tason Team Type 1 -joukkueessa. Samassa joukkueessa ajoi tuolloin myös hänen kaksoisveljensä Aleksandr Jefimkin. 2011 jäi kuitenkin hänen viimeiseksi ammattilaiskaudekseen
Villåttingen kihlakunta

Villåttingen kihlakunnan sijainti Södermanlandin läänin kartalla.
Villåttingen kihlakunta (ruots. Villåttinge härad) oli kihlakunta Södermanlandin läänissä Ruotsissa. Vuoden 1945 väestönlaskennan mukaan kihlakunnan maapinta-ala oli 580,90 neliökilometriä ja asukasluku 15 172 henkeä. Kihlakuntaan kuuluneet kunnat olivat Dunker, Lilla Malma, Malmköpingin kauppala, Hyltinge, Helgesta, Årdala, Forssa, Flen ja Mellösa.
Kihlakunnan tuolloisiset kunnat kuuluvat nykyään Flenin kuntaan, josta ne muodostavat pääosan.
Kenichi Ogata

| Kenichi Ogata> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. maaliskuuta 1942 (ikä 82)  Tagawa, Fukuokan prefektuuri
Näyttelijä
Aktiivisena:  1972–
Merkittävät roolit:  Genma Saotome (Ranma ½) Hiroshi Agasa (Salapoliisi Conan)
Aiheesta muualla
www.pro-baobab.jp/men/ogata_k/index.html
IMDb 
Kenichi Ogata (jap. 緒方 賢) (s. 29. maaliskuuta 1942 Tagawa, Fukuokan prefektuuri) on japanilainen seiyū, joka on tehnyt urallaan jo yli 300 ääniroolia animeen. Hänet tunnetaan muun muassa animesarjoista Ranma ½, Salapoliisi Conan ja Inuyasha. Takeuchi työskenteli aikaisemmin Aoni Productionilla ja nykyisin hän työskentelee Production Baobabilla.
Aiheesta muualla

Anime News Network
TV.com (Arkistoitu – Internet Archive)
Vattajanniemi

Suora-ammuntaa 20 mm:n VKT:llä Vattajanniemellä.
Vattajanniemi on Kokkolan kaupungissa entisen Lohtajan kunnan alueella sijaitseva niemi, jolla on laaja Vattajanhietikon lentohiekka- ja hiekkaranta-alue. Alueella on paljon dyynejä. Alueen linnusto (esimerkiksi suokukko ja tiirat) on myös huomionarvoinen. Niemen pinta-ala on noin 40 neliökilometriä. Siellä on Puolustusvoimien käyttämä ilmatorjunnan ampuma-alue. Vattajanniemen kärjessä pengertien päässä on Ohtakarin saari ja kalastajakylä.
Pro Vattaja -yhdistys ja Vattajanniemen ympäristökysymykset

Pro Vattaja on Lohtajalla Keski-Pohjanmaalla toimiva, vuonna 1990 perustettu yhdistys, jonka keskeinen tarkoitus on Vattajan alueen säilyttäminen siviilikäytössä. Lisäksi yhdistys pyrkii vähentämään puolustusvoimien ympäristölle ja elämänlaadulle aiheuttamia haittoja, huolehtimaan luonnonsuojelunäkökohtien huomioon ottamisesta ja turvaamaan siviilien olemassa olevat oikeudet Lahdenkroopin alueella sekä kehittämään niitä.
Lokakuussa 2013 ELY-keskus velvoitti puolustusvoimat hankkimaan ympäristöluvan osalle harjoitusaluetta, muun muassa polttoaineen jakeluasemalle.
Aiheesta muualla

Ilmatorjunnan tarkastaja, eversti Viikin tervehdys ilmatorjuntaleirillä
Eduskunta, edustaja Pulliaisen kirjallinen kysymys ja puolustusministeri Kääriäisen vastaus koskien ympäristönsuojelun tilaa puolustusvoimien sotaharjoitusalueilla ml. Vattajanniemi.
EU:n LIFE projektin Vattaja-asian kysely Euroopan parlamentissa (Piia-Noora Kauppi)
Vattajan Natura-dyynit (kotisivu) (Arkistoitu – Internet Archive)
Hellemaa: The development of coastal dunes and their vegetation in Finland (Rannikon dyynien kehitys ja kasvisto Suomessa) (Arkistoitu – Internet Archive)
Vattajanniemen dyynien luontotyypit ja kasvillisuussukkessio, Aino Kailan pro gradu (Helsingin yliopisto, 2007)
Vattajanniemen perhosfauna Juhani Kaurasen kotisivulla  (Arkistoitu – Internet Archive)
Kello 5 iltapäivällä

| Kello 5 iltapäivällä> Panj é asr |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Samira Makhmalbaf
Käsikirjoittaja:   Mohsen Makhmalbaf  Samira Makhmalbaf 
Tuottaja:  Mohsen Makhmalbaf
Säveltäjä:  Mohammad Reza Darvishi
Kuvaaja:  Ebrahim Ghafori
Leikkaaja:  Mohsen Makhmalbaf
Pääosat:  Agheleh Rezaie
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Iran, Ranska, Afganistan
Tuotantoyhtiö:   Makhmalbaf Productions  Bac Films  Wild Bunch 
Ensi-ilta:  2003
Kesto:  107 min
Alkuperäiskieli:  dari
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kello 5 iltapäivällä (Panj é asr) on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut Samira Makhmalbafin ohjaama ja isänsä Mohsen Makhmalbafin kanssa yhdessä käsikirjoittama iranilais-ranskalainen elokuva. Se kertoo nuoresta naisesta, joka haluaa koulutuksen taliban-hallinnon jälkeisessä Afganistanissa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Agheleh Rezaie  | … |  Noqreh   |
|  Abdolgani Yousefrazi  | … |  isä   |
|  Marzieh Amiri  | … |  Leylomah   |
|  Razi Mohebi  | … |  runoilija   |
Lähde:
Virnasinisiipi

| Virnasinisiipi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
  
 
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Sinisiipiset Lycaenidae
Suku::  Glaucopsyche
Laji::  alexis
Kaksiosainen nimi
 Glaucopsyche alexis  (Poda, 1761) 
Katso myös
   Virnasinisiipi Wikispeciesissä   Virnasinisiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Virnasinisiipi (Glaucopsyche alexis) on niityillä viihtyvä, alkukesän sinisiipilaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu vaarantuneeksi (VU).
Koko ja ulkonäkö

Koiraiden siipien yläpinta on kirkkaansininen ja siipien tumma reunus levenee siiven kärkeä kohti. Takasiiven etureuna on leveästi tumma. Myös naaraan siipien yläpinta on sininen, mutta reunoista laajalti tummanruskea. Etusiipien alapinnat ovat harmaat, mutta takasiivet tyvestä ulospäin laajalta alueelta ja voimakkaasti turkoosikehnäiset. Mustia, valkoreunaisia täpliä on vain vähän ja takasiivissä ne ovat selvästi pienempiä tai saattavat puuttua kokonaan. Oranssi väri puuttuu alapinnoilta täysin. Etusiiven alapinnan täplät ovat kookkaita. Siipiväli 27–36 mm.
Virnasinisiipi muistuttaa paatsamasinisiipeä, mutta eroaa siitä muun muassa takasiipien alapinnan selvästi etusiivistä eroavan värin ja takasiipien alapinnan vähäisen täplityksen perusteella.
Levinneisyys ja lentoaika

Levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki Turkin, Kaukasuksen ja Siperian kautta Pohjois-Kiinaan. Virnasinisiipi on Suomessa nykyisin harvinainen ja eteläinen laji, joskin sitä on aikaisemmin tavattu Etelä-Lapissa saakka. Nykyisin virnasinisiipeä esiintyy runsaammin vain lounaisrannikolla, etenkin Turusta Paraisille. Muualla perhosia tavataan pääasiassa yksitellen. Laji on lentoaikansa puolesta ensimmäisiä sinisiipiä ja perhoset lentävät toukokuun loppupuolelta heinäkuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat

Virnasinisiipi viihtyy lämpimillä niityillä, kedoilla ja teiden varsilla, mutta on hyvin paikoittainen ja ilmeisen vaativa elinympäristön suhteen. Elinympäristöltään se vaatii runsasta lajistoa erilaisia hernekasveja, jotka kasvavat valoisalla paikalla. Lisäksi maaperän tulee olla hyvin vettä läpäisevää ja mieluiten kalkkipitoista.
Toukan löytää varmimmin hernekasvien kukinnoista tai hedelmystöistä, joihin naaras laskee munat yksitellen. Toukat kuoriutuvat noin viikon kuluttua ja kykenevät vaihtamaan väriään ympäröivän kukinnon värin mukaan. Toukka on myrmekofiili, joka erittää makeaa nestettä ja elää jonkinlaista yhteiselämää muurahaisten kanssa. Toukkakehitys kestää 2–4 viikkoa, mikä päätteeksi koteloituminen tapahtuu kivien tai sammalen alle. Laji talvehtii kotelona ja vanhemmasta kirjallisuudesta löytyvät maininnat toukan talvehtimisesta ovat ilmeisesti virheellisiä.
Ravintokasvi

Toukat käyttävät ravinnokseen virnoja (Vicia) ja nätkelmiä (Lathyrus).
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Virnasinisiipi (Glaucopsyche alexis)
Perhosopas: Virnasinisiipi (Glaucopsyche alexis) (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Perhoset: Virnasinisiipi
Keskisuomalainen: Virnasinisiipi[vanhentunut linkki]
UniProt, Taxonomy: Glaucopsyche alexis (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Viimeinen voitelu (albumi)

| Viimeinen voitelu Lyijykomppania |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Savonlinna, 17.–19. toukokuuta 1996
 Julkaistu: kesällä 1996
 Tuottaja(t): Lyijykomppania Tuomo Valtonen
 Tyylilaji: heavy metal doom metal
 Kesto: 31.06
 Levy-yhtiö: RAM Disc
Lyijykomppanian muut julkaisut
| Suden hetki 1994 | Viimeinen voitelu 1996 | Kehitys kulkee perse edellä 2004 |
Viimeinen voitelu on Lyijykomppanian vuonna 1996 julkaistu toinen studioalbumi. Viimeinen voitelu on konseptialbumi, jonka sanoitukset käsittelevät maailmanloppua. Levyn julkaisun jälkeen alkuperäinen kitaristi-laulaja Timo Rautiainen sekä basisti Arto Alaluusua poistuivat yhtyeen riveistä ja perustivat hiukan myöhemmin Trio Niskalaukauksen.
Kappaleet

Sanoitukset Esa Moilanen, sovitukset Lyijykomppania.
Intro – 1.47 (säv. Rautiainen)
Alku – 1.00 (säv. Rautiainen)
Maallistuneita ajatuksia – 4.30 (säv. Rautiainen)
Taivaallisten siipien alla – 2.16 (säv. Alaluusua)
Linnut – 5.39 (säv. Rautiainen)
Totinen paikka – 4.55 (säv. Rautiainen – Alaluusua)
Saapuminen – 3.16 (säv. Rautiainen – Moilanen)
Näytelmä alkaa – 2.44 (säv. Rautiainen – Alaluusua)
Päätös – 3.00 (säv. Rautiainen)
Loppu – 2.19 (säv. Rautiainen)
Kokoonpano

Timo Rautiainen – laulu, kitara
Arto Alaluusua – basso
Esa Moilanen – rummut
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Satu Piispa – huilu (5 ja 6)
Valtteri Revonkorpi – koskettimet
Aiheesta muualla

Viimeinen voitelu (albumi) Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Viimeinen voitelu (albumi) Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Lyijykomppania
| --- | --- |
Studioalbumit:   Uimakoulu  Viimeinen voitelu  Harmaita säveliä  Sota, nälkä, rutto, kuolema  Tietoja epäonnistumisista ja päättämättömyyksistä, tai Väkivaltaa ja vääriä lääkkeitä  Tarpeettomia ikävyyksiä.  1993 - 1996 
EP:t:   Synkkää jynkytystä  Suden hetki  Kehitys kulkee perse edellä  Mennyt maailma 
Kokoelmat:  Lyijykomppania
Singlet:   ”Ohjelmanjulistus”  ”Helsinki tulessa! / Isä heiluu kirveellä”  ”Yksinäisen tähden harhailija / ART”  ”Kuolemaneskadroona”
Viron Helsingin-suurlähetystö

Viron suurlähetystö Kaivopuistossa.
Viron Helsingin-suurlähetystö sijaitsee Helsingin Kaivopuistossa Itäisen Puistotien ja Kalliolinnantien risteyksessä. Suurlähettiläs on vuodesta 2020 vironinkeriläinen Sven Sakkov.
Rakennuksen historia

Lähetystörakennuksen rakennutti Viron valtio Oskar Kallaksen vuonna 1919 ostamalle entiselle huvilatontille. Vuosina 1872–1933 tontilla sijaitsi kenraalikuvernöörinkanslian kirjaajan, kollegiasessori Peter Wilhelm Arnold Behsen rakennuttama vuokrahuvila sekä kaksi muuta puurakennusta, joissa oli myös asuinhuoneita. Näiden tilat olivat vuokrattuina, mistä johtuen lähetystö sai aluksi käyttöönsä vain yhden viiden hengen asunnon ja jatkoi vuoteen 1923 toimintaa Tehtaankatu 1:n alakerrassa sijainneissa vuokratiloissa. Lähettiläs Hans Rebasen aloitteesta lähetystölle päätettiin vuonna 1931 rakentaa uudisrakennus samalle tontille. Suunnittelukilpailun voitti virolainen arkkitehti Konstantin Bölau ja nykyinen rakennus valmistui vuonna 1933. Kaksikerroksinen talo edustaa funktionalistista tyyliä. Se oli aikanaan ensimmäinen Viron lähetystöksi rakentama talo.
Viimeinen lähettiläs ennen Viron miehitystä oli Aleksander Warma. Hän jätti lähetystötalon 6. elokuuta 1940, jolloin Neuvostoliitto julisti Viron osaksi aluettaan. Warma ei luovuttanut taloa, vaan sinetöi sen ovet ja jätti avaimet vartiointiliikkeelle. Neuvostoliiton lähetystö otti rakennuksen haltuunsa muutaman päivän kuluttua saatuaan siihen poliisin virka-apua. Jatkosodan aikana Suomi antoi rakennuksen Neuvostoliiton etuja Suomessa valvoneen Ruotsin lähetystön hallintaan, sodan jälkeen sen otti haltuunsa ensin valvontakomissio ja sitten Neuvostoliitto. Talossa toimivat Neuvostoliiton konsulaatti ja kaupallinen edustusto kunnes ne siirtyivät vuonna 1952 Tehtaankadulle valmistuneeseen uuteen Neuvostoliiton suurlähetystön taloon, minkä jälkeen entinen Viron lähetystö oli lähetystöhenkilökunnan kirjastona, kauppana ja klubihuoneistona. Neuvostoliitto vaihtoi sen ja eräitä muita tontteja Suomen valtion kanssa Tehtaankadulla sijaitsevaan tonttiin, jolle rakennettiin Neuvostoliiton kaupallisen edustuston uusi talo. Eduskunta hyväksyi vaihtokaupan vuonna 1968, mutta rakennus luovutettiin suomalaisille vasta syyskuussa 1973. Talosta kaavailtiin läheisen Helsingin hovioikeuden lisätiloja, mutta hanke jäi toteutumatta ja rakennus tyhjilleen, kunnes se myytiin vuonna 1977 Bulgarialle.
Viron itsenäistyttyä uudelleen vuonna 1991 vanhan lähetystörakennuksen takaisin saaminen kangerteli, ja lähetystö toimi Fabianinkadulla. Suomen valtio osti rakennuksen takaisin Bulgarialta ja vaihtoi sen Viron kanssa Tallinnassa sijaitsevaan vanhaan Suomen lähetystörakennukseen. Talo palautui Viron suurlähetystön käyttöön helmikuussa 1994.
Vilho Santala

Teollisuusneuvos Vilho Santala (8.3.1978)
Vilho Erik Johannes Santala (18. toukokuuta 1921 Ulvila – 21. heinäkuuta 2011 Pori) oli suomalainen, Porissa vaikuttanut rakennusmestari, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Santalan vanhemmat olivat kirvesmies Leo Johannes Santala ja Jenny Vilhelmiina Pitkäranta ja puoliso 1946–2009 Kerttu Siviä Fransiina Leino. Hän valmistui 1943 rakennusmestariksi Tampereen teknillisestä oppilaitoksesta ja työskenteli sitten Oy Teollisuusrakenteessa sekä Sementtirakenne Oy:ssä, Porin kaupungin rakennusosastolla sekä Porin Sato Oy:lle vastaavana rakennusmestarina, työpäällikökönä ja työnvalvojana. Santala ryhtyi 1953 yrittäjäksi Sulo Vallin kanssa. 1955 toiminta laajeni Rakennusliike Valli & Santala Oy:ksi, jonka toimitusjohtajana toimi Santala. Vuonna 1959 Santala perusti Porin Kevytbetonin ja toimi sen toimitusjohtajana. Santala urakoi monia Porin julkisrakennuksia, teollisuuskiinteistöjä ja muita rakennuskohteita, muun muassa Pormestarinluodon kerrostaloaluetta, Porin jäähallia ja Mäntyluodon satamamaa. Valli & Santala työllisti 1960-luvulla 250–300 henkeä ja oli Satakunnan suurimpia rakennusliikkeitä. Santala vaikutti Suomen Rakennusmestariliiton, Työnantajarakennusmestariyhdistyksen ja Suomen Rakennusteollisuusliiton hallituksissa.
Hänet tunnettiin myös monenlaisen muun liiketoiminnan harjoittajana sekä urheiluvaikuttajana Porissa. Hän toimi ”kätilönä”  Porin Karhujen ja Rosenlewin urheilijoiden yhdistymisneuvotteluissa Porin Ässiksi ja keksi joukkueen nimen vuonna 1967. Hän oli jäänyt hieman sivuun jääkiekkopiireistä Karhujen mestaruuden jälkeen, mutta palasi toimintaan Ässien ensimmäisenä puheenjohtajana. Santala vaikutti myös Satakunnan sotaveteraanitoiminnassa ja Porin evankelis-luterilaisen seurakuntayhtymän luottamustoimissa.
Vilho Rinne

Vilho Einari Rinne (5. huhtikuuta 1895 Sysmä – 25. kesäkuuta 1980) oli suomalainen keihäänheittäjä. Hän sijoittui pronssille Kalevan kisoissa 1923 ja 1926. Hän edusti Porin Tarmoa.
Rinteen ennätys oli 62,97 vuodelta 1927, jolloin se oli kauden maailman tilastojen yhdeksänneksi paras heitto. Hän oli Amsterdamin olympialaisten 15. tuloksella 58,05.
Volksempfänger

Volksempfänger mallia VE-301.
VE-301 sisältä
VE-301W:n kytkentäkaavio.
DKE38
Volksempfänger (suom. ”Kansanradio”) oli radiovastaanotinten sarja, jonka Otto Griessing kehitti natsi-Saksan propagandaministerin Joseph Goebbelsin pyynnöstä. Volksempfängerien tuotannon tarkoitus oli tuoda radioteknologia suuren yleisön ulottuville sellaiseen hintaan, että jokaisella taloudella olisi varaa sellaiseen.
Historia

Alkuperäinen Volksempfänger-malli oli VE-301, joka esiteltiin ensimmäisen kerran 18. elokuuta 1933 Berliinin kansainvälisessä radionäyttelyssä, Internationale Funkausstellung Berlinissä. Mallin nimi oli tiiviisti kiinni politiikassa: numero 301 on viittaus tammikuun 30. päivään vuonna 1933, jolloin Adolf Hitler nimitettiin Saksan valtakunnankansleriksi. Lisäksi vastaanottimen kuoreen oli stanssattu kotkankuva ja hakaristi. Puheessaan vuoden 1933 radionäyttelyn avajaisissa Goebbels totesi, että radio on "kahdeksas suuri mahti", viitaten sillä Napoleonin vertaukseen lehdistöstä seitsemäntenä mahtina. VE-301:n hinta oli aina 76 Reichsmarkia, mikä mahdollisti vastaanottimen hankinnan joka kotiin. Myöhemmin saataville tuli halvempi, 35 RM maksava malli DKE38 (Deutscher Kleinempfänger, ”Saksalainen pienradio”). VE-301:n ja DKE38:n lisäksi tuotettiin myös muita radioita, kuten Volksempfänger-sarjaa, Gemeinschaftsempfänger-sarjaa (”Yhteisön radio”), DKE-sarjaa ja KdF-sarjaa (Kraft durch Freude, ”Voimaa ilosta”).
Kaikki Volksempfänger-sarjan radiot oli tietoisesti suunniteltu vastaanottamaan ainoastaan paikallisasemien lähetyksiä. Tällä tavoin voitiin varmistaa, että kuuntelijat vastaanottaisivat natsipropagandaa mutta eivät voisi vastaanottaa ulkomaisten kanavien lähetyksiä. On myös huomattava, että ulkomaisten radiokanavien kuten BBC:n kuuntelu oli natsi-Saksassa laitonta, ja rangaistus vaihteli radioiden takavarikoinnista ja vankeustuomioista kuolemantuomioon, joista kuolemanrangaistus oli käytössä erityisesti toisen maailmansodan loppuvaiheissa.
Radiovastaanotinten määrä kasvoi natsihallinnon aikana neljästä miljoonasta kuuteentoista miljoonaan. Sekä VE301 että DKE38 olivat myynnissä myös Suomessa. Kansan suussa ne tunnettiin lempinimillä ”Iso-Hitleri” ja ”Pikku-Hitleri”.
Tekninen rakenne

Pelkkien paikallisasemien lähetysten vastaanottamisen takaamiseksi Volksempfängereistä puuttui osa, joka mahdollisti lyhytaaltoisten radiotaajuuksien vastaanottamisen. Volksempfängerit eivät myöskään noudattaneet muiden vastaanotinvalmistajien yleistä tapaa merkitä viritysasteikkoonsa Euroopan suurimpien radioasemien taajuuspaikkoja, vaan asteikossa oli ainoastaan Saksan ja myöhemmin Itävallan asemien taajuudet. Halvimpien mallien taajuusasteikoissa ei ollut mitään merkintöjä; sen sijaan taajuuksien virittäminen toimi satunnaislukujen kautta ilman aallonpituuksien tai hertsien merkintää. 1930-luvun alkupuolella valmistetut radiot olivat yleisesti korkeita, ja niissä kaiutin oli ylhäällä ja viritysasteikko sen alapuolella. Vuosikymmenen loppupuolella malleista tuli matalampia. Vaikka Volksempfängerien vastaanottoherkkyys oli tavallista pienempi, niillä pystyi kuitenkin vaivalla kuuntelemaan ulkomaisia radiolähetyksiä, muun muassa BBC:tä, etenkin kun suuret eurooppalaiset radiokanavat nostivat lähetystehoansa sodan aikana.
Volksempfänger politiikassa

Kuten ensimmäisen Volksempfänger-mallin nimen alkuperäkin kertoo, Volksempfängerit olivat tiukasti sidoksissa kolmannen valtakunnan politiikkaan. Volksempfänger-sarja kuten muutkin natsi-Saksassa valmistetut radiovastaanottimet toimivat Hitlerin ajaman arjalaisen politiikan välineenä. Nürnbergin oikeudenkäynnissä pitämässään viimeisessä puheessaan Hitlerin pääarkkitehti ja varusteluministeri Albert Speer puhui radioteknologian asemasta arjalaispropagandassa: ”Hitlerin yksinvaltius erosi edeltäjistään eräässä huomattavassa asiassa. Hän oli nykyisen teknisen kehityksen aikana ensimmäinen diktaattori, joka otti käyttöönsä kaikki mahdolliset tekniset keinot pitääkseen maansa hallinnassaan. Teknisten välineiden, kuten radion ja megafonin, avulla 80 miljoonalta ihmiseltä ryövättiin itsenäisen ajattelun mahdollisuus. Näin oli mahdollista alistaa heidät yhden miehen tahdon alle…” Natsi-Saksassa oli myös käytössä erilaisia propagandajulisteita, jotka tukivat Volksempfänger-radioiden käyttöä.
Myös Isossa-Britanniassa otettiin toisen maailmansodan aikana käyttöön Volksempfängerin kaltainen radiovastaanotin Utility Radio ("Hyötyradio"). Utility Radion tuotannon motiivit olivat samat kuin Volksempfänger-sarjan valmistuksen aloittamisella natsi-Saksassa. Toisin kuin saksalainen vastineensa, brittiläisvalmistajien tarkoituksena ei ollut estää ulkomaisten radiolähetysten vastaanottamista, vaikka sitä vahvasti (ei kuitenkaan lailla) suositeltiinkin välttämään. Utility Radion takana oli niukkuuden periaate: vastaanottimet koottiin saatavilla olevista materiaaleista ja koottiin siten, että radion korjaaminen olisi mahdollisimman helppoa.
Volksempfänger populaarikulttuurissa

Saksalaisyhtye Kraftwerkin vuonna 1975 julkaistun Radio-Activity albumin kannessa on DKE38-mallin Volksempfänger.
Saksalaisyhtye Welle:Erdballin vuonna 2002 julkaistun Die Wunderwelt der Technik-niminen albumi sisältää Volksempfänger VE-301 -nimisen kappaleen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Volksempfänger Wikimedia Commonsissa
Petäjäveden radio- ja puhelinmuseo - Kansanradiot
Hitler's Radio (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Epävirallinen Volksempfänger-kotisivu (englanniksi)
Volksempfängerien kaavoja (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Volksempfänger (Germany) "VE 301, DKE 38, DAF 1011"
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Volksempfänger
Käännös suomeksi
Kello (täsmennyssivu)

Kello voi tarkoittaa:
kello, ajan mittaukseen tarkoitettu laite
kello, lyömäsoitin
ovikello
sukelluskello
Kello, suomalainen venemerkki
kellot (Campanula), kasvisuku
Kello, Anssi Mänttärin elokuva
Kello, Joseph Haydnin 101. sinfonia
Paikkoja

Kello, Oulun kaupunginosa entisen Haukiputaan kunnan alueella
Kello, entinen rautatieasema Haukiputaalla Oulussa
Kello, saari Raahen edustalla
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kello”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.