stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
J. F. Kivikoski
Elämä > Viimeiset vuodet

Kivikoski kirjoitti muun muassa Vihtori Kososen julkaisemaan Vapaa Ajatus -lehteen ja julkaisi Etelä-Hämeeseen sijoittuvan romaanin Vanhalan kirot, jossa hän kuvaa maaseutuyhteisön uskonnollisten piirien ja porvariston turmelusta. Ensimmäisen maailmansodan aikana Kivikoski ystävystyi kirjailija Arvid Järnefeltin kanssa. Vuoden 1917 kirkkomellakoiden yhteydessä hän seurasi Järnefeltin ja Jean Boldtin puhetilaisuuksia. Kesäkuussa Kivikoski puhui myös itse Boldtin kannattajien valtaamassa Helsingin tuomiokirkossa. Hänet pidätettiin ja asetettiin syytteeseen, mutta syksyn levottomuuksien johdosta tapausta ei ehditty käsittelemään. Kivikoski väitti pyrkineensä ainoastaan rauhoittamaan kirkkoon kokoontunutta väkijoukkoa ja kehotti heitä poistumaan. Sen sijaan Hufvudstadsbladetin mukaan hän olisi vielä valtauksen päätyttyä pitänyt Fiina Huttusen kanssa palopuheita Senaatintorilla.
Sisällissodan syttyessä Kivikoski oli vatsahaavan vuoksi hoidettavana Marian sairaalassa, josta päästyään hän liittyi maaliskuun alussa Helsingin punakaartiin ja toimi kansliatehtävissä Helsingin työväentalolla. Helsingin taistelun jälkeen Kivikoski vangittiin ilmiannon perusteella. Kivikoski sai valtiopetoksesta 4 vuoden kuritushuonetuomion, mutta armahdettiin pian. Sisällissodan jälkeen hän työskenteli muun muassa pianotehtaalla Helsingissä. Kivikoski oli mukana myös Suomen Rauhanliiton ja Suomen Antimilitaristisen Liiton toiminnassa. Lisäksi hän luennoi viimeisiin vuosiinsa saakka työväenliikkeen tilaisuuksissa lähinnä uskonnonnollisista kysymyksistä. Kivikoski kuoli Tampereen kunnallissairaalassa 78-vuotiaana marraskuussa 1934. Hänet on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle.
Perhe

Kivikosken puoliso oli Maria Aleksandra Kuusela, jonka kanssa hän avioitui 1885. Perheessä oli neljä lasta.
Teokset

Vanhalan kirot.  Pori:  tekijä, 1911.
Mikko Latva

Mikko Latva (14. huhtikuuta 1870 Laihia – 20. heinäkuuta 1934 Pori) oli suomalainen kansakoulunopettaja, pankinjohtaja ja kunnallisneuvos, joka oli kansanedustajana Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä vuosina 1908–1909 ja 1914–1917. Hän toimi myös Porin kaupunginvaltuuston puheenjohtajana.
Latva valmistui 1894 kansakoulunopettajaksi ja tuli pari vuotta myöhemmin opettajaksi Poriin, missä hän toimi kuolemaansa saakka. Mikko Latva jatkoi opintojaan yliopistollisin tutkinnoin ja täydensi niitä opintomatkoilla. Vuonna 1917 hänestä tuli Tampereen Osake-Pankin Porin konttorin johtaja ja tätä tointa hän hoiti vuoteen 1929 saakka. Tämän jälkeen Latva oli Maakuntain Pankki Oy:n valvojana.
Latva oli 1900-luvun alussa useita vuosia vakinaisena toimittajana Porissa sekä oli mukana perustamassa Satakunnan Kansalehteä sekä kuului lehteä kustantavan osakeyhtiön johtokuntaan alusta saakka. Porin kaupunginvaltuustoon Latva kuului lähes kolme vuosikymmentä ja toimi pitkään valtuuston puheenjohtajana.
Säätyvaltiopäivillä 1905–1906 Latva oli Porin edustaja porvarissäädyssä, yhdessä Gustaf Mannisen ja F. A. Juseliuksen kanssa. Poria hän edusti myös edellisillä valtiopäivillä 1904–1905.
Uusi Ranska

Uusi Ranska (ransk. la Nouvelle-France) oli Ranskan Pohjois-Amerikassa asuttama alue vuodesta 1534 vuoteen 1763, jolloin Uusi Ranska luovutettiin Ison-Britannian kuningaskunnalle. Uusi Ranska sijaitsi nykyisellä Kanadan ja Yhdysvaltain alueella. Laajimmillaan Uusi Ranska oli vuonna 1712, jolloin se ulottui Newfoundlandilta Yläjärvelle ja Hudsoninlahdelta Meksikonlahdelle. Alue jaettiin sittemmin viideksi siirtokunnaksi – Kanada, Acadie, Hudsoninlahti, Newfoundland ja Louisiana – joilla oli jokaisella oma hallinto.
Historia > Ensimmäiset löytöretket

Jacques Cartier pystytti 1534 ristin Gaspén niemimaalle ja valtasi alueen kuningas Frans I:n nimeen. Ranskaa ei alun perin kiinnostanut alueen asuttaminen, vaan kalastuslaivat jatkoivat purjehtimista Atlantilta St. Lawrence -joelle. Paikalliset intiaanit olivat kiinnostuneita eurooppalaisista kauppatavaroista ja vaihtoivat näitä omiin tuotteisiinsa. Gaspén niemimaalla algonkin-kieliset micmacit olivat jo tavanneet eurooppalaisia, ja kaupankäynti oli heille entuudestaan tuttua. St. Lawrencen ranta-alueiden irokeesin-kieliset kansat sen sijaan suhtautuivat vieraisiin epäluuloisemmin. Cartier onnistui herättämään intiaanien kiinnostuksen kauppatavaroiden avulla. Lähtiessään takaisin Ranskaan hän otti mukaansa kaksi Donnacona-nimisen irokeesipäällikön poikaa, joille opetettiin ranskan kieltä seuraavan vuoden aikana.
Cartierin toisen matkan aikana pojat palautettiin Stadaconan intiaanikaupunkiin, ja heitä käytettiin retkikunnan oppaina. Ranskalaiset kauppiaat totesivat, että St. Lawrence -joen ympäristössä oli runsas turkiskanta. Erityisen kiinnostuksen kohteeksi nousivat kanadanmajavan turkikset, koska euroopanmajava oli käynyt harvinaiseksi. Vuonna 1541 Ranskan kruunu päätti asuttaa St. Lawrencen alueen laajentaakseen vaikutustaan Amerikassa. Portugali ja Espanja protestoivat hanketta vastaan ja väittivät Ranskan jättävän huomioimatta Aleksanteri VI:n julistuksen, jossa Amerikka oli jaettu Portugalille ja Espanjalle.
Historia > Ensimmäiset siirtokunnat

Toukokuussa 1541 Cartier lähti kolmannelle merimatkalleen kohti Kanadaa. Hän purjehti Saint-Malosta L’Herminellä ja neljällä muulla laivalla, jotka kuljettivat mukanaan karjaa ja siirtolaisia. Uudisasukkaiden joukossa oli ihmisiä eri yhteiskuntaluokista aina aatelisista pahamaineisiin vankeihin. Seuraavan vuoden aikana kenraaliluutnantti Jean-François Roberval toi mukanaan uusia siirtolaisia. Roberval suhtautui intiaaneihin kuitenkin ylimielisesti ja vei käytöksellään pohjan siirtokunnan tulevaisuudelta. Lisäksi eurooppalaisten asettuminen St. Lawrence -joen varsille sekoitti intiaanien perinteistä kaupankäyntiä ja aiheutti epäsopua heimojen kesken. Syntyneissä erimielisyyksissä myös osa uudisasukkaista sai surmansa. Vuonna 1543 siirtokunta lopetti toimintansa ja hengissä selviytyneet ranskalaiset palasivat kotimaahansa.
Vuosina 1555–1560 ranskalaiset alukset suuntasivat matkansa Brasiliaan ja 1562–1565 Pohjois-Amerikan kaakkoisrannikolle. Näille alueille perustetut siirtokunnat joutuivat nopeasti espanjalaisten ja portugalilaisten tuhoamiksi. Huhut Isojenjärvien alueen käyttämättömistä luonnonrikkauksista, kuten kulta, hopea ja kupari, houkuttelivat eurooppalaisia uudelleen St. Lawrence -joen alueelle. 1580-luvulle mennessä oli perustettu ranskalaisia kauppayhtiöitä, joiden laivat kuljettivat turkislasteja. Historiallisten merkintöjen puutteen vuoksi tuon ajan tapahtumista alkuperäisasukkaiden ja eurooppalaisten välillä ei tiedetä paljoa.
Varhaiset yritykset perustaa pysyvää asutusta olivat epäonnistuneita. Vuonna 1598 Acadian rannikon tuntumassa sijaitsevalle Sablensaarelle perustettiin kauppapaikka, joka ei kuitenkaan menestynyt. Vuonna 1600 Tadoussaciin perustettiin kauppapaikka, mutta vain viisi uudisasukasta kuudestatoista selviytyi ensimmäisestä talvesta. Vuonna 1604 Sainte-Croix’n saarelle perustetun siirtokunnan asukkaat menehtyivät niukan ravinnon ja tuoreen veden puutteen seurauksena.
Historia > Kuninkaallinen vallankaappaus

1650-luvun alussa Uuden Ranskan tuho näytti peruuttamattomalta, sillä irokeesit olivat raivanneet tiet avoimiksi Montrealiin ja Quebeciin. Ranskalaisten yllätykseksi irokeesiliiton neljä läntistä kansaa tulivat neuvottelemaan rauhasta, joka solmittiin syksyllä 1653. Avattuaan kauppasuhteet ranskalaisiin irokeesit hankkivat sotatarvikkeita ja hyödynsivät aseellista ylivoimaansa muita intiaanikansoja vastaan. Rauha osoittautui lyhytaikaiseksi, sillä selvittyään vihollisistaan irokeesit kääntyivät uudelleen ranskalaisia vastaan ja estivät tutkimusmatkat sisämaahan.
Vuonna 1663 Ranskan kuningas Ludvig XIV teki Uudesta Ranskasta Ranskan provinssin. Kaksi vuotta myöhemmin hän lähetti ranskalaisen varuskunnan Québeciin, ja siirtokunnan hallinto uudistettiin Ranskan hallituksen linjausten mukaiseksi. Tehdyt muutokset rajoittivat Québecin piispan valtaa. Samalla vuosikymmenellä kuningas antoi määräyksen tuhota irokeesiliiton viisi kansaa. Vaikka hanke ei toteutunut, irokeesit suostuivat rauhaan 1667.
Vuoden 1666 väestönlaskennassa Uudessa Ranskassa asui 3 215 siirtolaista. Miesten (2 034) ja naisten (1 181) määrässä oli kuitenkin selvä ero, minkä vuoksi Ludvig XIV päätti lähettää yli 700 naimatonta 15–30-vuotiasta naista Uuteen Ranskaan. Avioliitot alkuperäisasukkaiden kanssa olivat toivottuja.
Uuden Ranskan vahvistaessa asemaansa Isojenjärvien metsäseuduilla myös englantilaiset laajensivat elintilaansa. Vuonna 1670 perustettiin Hudson’s Bay Company hallitsemaan turkiskauppaa alueella, jonka vesi laski Hudsoninlahteen. Tämä päätti ranskalaisten monopolin kanadalaisessa turkiskaupassa. Hyvityksenä ranskalaiset laajensivat aluettaan etelään ja länteen brittien siirtokunnista. Vuonna 1682 Robert Cavelier de La Salle tutki Ohio- ja Mississippijokien laaksoja ja valtautti koko Meksikonlahdelle ulottuvan alueen Ranskalle. Hän nimesi alueen Louisianaksi. Vaikka tällä Uuden Ranskan alueella ei ollut käytännöllisesti katsoen ollenkaan asutusta, sinne rakennettiin monia strategisesti tärkeitä linnoituksia.
Vuonna 1689 ranskalaisten ja englantilaisten taloudellinen sekä alueellinen kilpailu Poihjois-Amerikassa muuttui sodaksi. Irokeesit tukivat Englantia ja tekivät tuhoisia iskuja Uuden Ranskan asutuksia vastaan. Isojenjärvien algonkinkieliset kansat siirtyivät kannattamaan Ranskaa ja polttivat useita irokeesien kyliä. Kuningas Vilhelmin sotana tunnettu sota kääntyi lopullisesti ranskalaisten eduksi heidän saatuaan emämaastaan yli tuhannen sotilaan vahvistuksen. Kun ranskalaiset ja englantilaiset solmivat Ryswickin rauhan 1697, myös sotien ja sairauksien heikentämä irokeesiliitto oli valmis neuvottelemaan rauhasta.
Vuonna 1702 syttyneessä kuningatar Annen sodassa irokeesit pysyivät puolueettomina. Québec selviytyi molemmissa sodissa englantilaisten hyökkäyksiltä, mutta Port Royal ja Acadia kukistuivat. Vuonna 1713 tehty Utrechtin rauha liitti Newfoundlandin ja osan Acadiaa englantilaisille.
Historia > Menestyksen aika

Sopimuksen teon jälkeen Uusi Ranska alkoi menestyä ja turkiskauppa kukoisti Isojenjärvien ympäristössä sekä Ohionlaaksossa. Teollisuudenalat, kuten kalastus ja maatalous, jotka olivat aikaisemmin riutuneet, alkoivat menestyä. Myös uusia satamia rakennettiin ja vanhempia uudistettiin. Uudisasukkaiden määrä kasvoi merkittävästi, ja vuonna 1720 Québecistä oli tullut omavarainen siirtokunta, jossa asui 24 594 ihmistä. Kirkko, jolla oli huomattavasti vähemmän vaikutusvaltaa kuin aikaisemmin, huolehti koulutuksesta ja yhteiskunnallisesta hyvinvoinnista. Tätä ajanjaksoa pidetään usein Uuden Ranskan kulta-aikana.
Rauha kesti vuoteen 1744, jolloin Massachusettsin kuvernööri William Shirley johti hyökkäyksen Louisbourgiin. Uusi Ranska oli kykenemätön laukaisemaan piiritystä, joten Louisbourg kukistui. Ranska yritti ottaa linnoituksen uudelleen haltuunsa vuonna 1746 ja varusti suuren laivasto-osaston valtausta varten. Miehistön sairastuminen keripukkiin ja huonot sääolosuhteet estivät valtauksen toteutumisen. Linnake palautettiin takaisin Aachenin rauhassa vuonna 1748, mutta vastineeksi Ranska antoi Intiasta Madrasin kaupungin Englannille.
Historia > Uuden Ranskan kukistuminen

Ranskan ja Britannian siirtomaavaltojen keskinäinen taistelu Ohionlaakson turkismaista johti vuonna 1754 alkaneeseen sotaan maiden välillä. Kaksi vuotta myöhemmin Englanti ja Ranska julistivat virallisesti sodan toisiaan vastaan. Euroopassa seitsenvuotisena sotana tunnettu sota levisi aina Intiaan asti.
Uusi Ranska hyödynsi tehokkaasti sodan alkuvuosina intiaaniliittolaisiaan ja onnistui saavuttamaan merkittäviä voittoja. Vuonna 1758 Englannin ulkoministeri William Pitt otti myös sotavoimat komentoonsa ja keskittyi Pohjois-Amerikan valtaamiseen. Onnistuneen maa- ja merioperaation seurauksena brittijoukot valloittivat Louisbourgin linnakkeen, mikä mahdollisti St. Lawrencen suun saartamisen. Saman syksyn aikana siihen saakka puolueettomana pysytellyt irokeesien liittokunta ryhtyi tukemaan englantilaisten hyökkäyksiä.
Kesällä 1759 amiraali Charles Saundersin johtama kuninkaallisen laivasto piiritti Québecin. Samanaikaisesti kenraali James Wolfen joukot tuhosivat yli tuhat Uuden Ranskan asumusta ja ajoivat asukkaat metsiin. Syyskuun puolivälissä Quebecin ohi ylävirtaan purjehtineet brittialukset löysivät poukaman, josta sotilaat pääsivät kapeaa polkua pitkin tunkeutumaan Quebecin selustaan. Seuranneessa Abrahamin tasankojen taistelussa Louis-Joseph de Montcalmin ranskalaisarmeija ei kyennyt pitämään puoliaan hyökkäystä vastaan. Taistelu oli puolessa tunnissa ohi ja Québecin varusväki antautui 18. syyskuuta 1759.
Seuraavaan vuoteen mennessä britit olivat valloittaneet Uuden Ranskan kokonaisuudessaan, ja viimeinen ranskalainen kenraalikuvernööri antautui syyskuussa 1760. Ranska luovutti Kanadan lopullisesti briteille 10. helmikuuta 1763 solmitussa Pariisin rauhassa. Ranskalainen kulttuuri ja uskonto säilyi vallitsevana suurimmassa osassa entistä Uutta Ranskaa, kunnes brittiläisten uudisasukkaiden saapuminen johti myöhemmin Ylä-Kanadan ja New Brunswickin perustamiseen.
Siirtolaiset

Suurin osa Uuteen Ranskaan saapuneista siirtolaisista oli joko turkiskaupan edustajia tai sotilaita. Arvioiden mukaan noin neljännes kaikista miespuolisista uudisasukkaista oli jossakin elämänsä vaiheessa mukana turkiskaupassa. Monet heistä perustivat ensimmäisen perheensä intiaaninaisten kanssa. Hankittuaan riittävän alkupääoman turkiksilla osa miehistä muutti takaisin Eurooppaan ja jätti perheensä Uuteen Ranskaan.
Eurooppalaisten naisten vähäistä osuutta pyrittiin korjaamaan 1660-luvulla, jolloin Ranskan hallitus lähetti Uuteen Ranskaan joukon orpotyttöjä. Myöhemmin heidät korvattiin maalaistytöillä, jotka soveltuivat paremmin raskaisiin maataloustöihin. 1660- ja 1670-lukujen aikana laivat kuljettivat lähes 800 tällaista ”kuninkaan tyttöä” (filles du roi) Quebeciin, missä ursuliini- ja sairaalanunnat ottivat heidät huostaansa. Ranskan kruunu varusti jokaisen tytön pienellä myötäjäislahjalla, johon kuului vaatteita ja kotitaloustavaroita. Vaikka naisten asema ei ollut Uudessa Ranskassa sen parempi kuin heidän kotimaassaan, heidän elämänsä oli paljon itsenäisempää; he saattoivat omistaa liikkeitä, sahoja, viljamyllyjä ja tiilitehtaita.
Uudessa Ranskassa oli myös jonkin verran orjia. Aluksi nämä olivat vangeiksi otettuja intiaaneja, joita 1680-luvulla tuli kaupan mukana jopa Suurilta tasangoilta. Englannin siirtokuntiin tehdyt ryöstöretket ja Länsi-Intiasta tuleva laivaliikenne lisäsivät mustien orjien määriä.
Uuden Ranskan perintö

Uuden Ranskan perintö näkyy kaikkein voimakkaimmin Quebecissä, jossa ursuliinien luostari, augustinilaisten sairaala, kaupungintalo ja monet muut rakennukset viestittävät ranskalaisuudesta. Quebecin yläkaupungin keskeisen aukion Place d'Armesin eteläreunaa hallitsee Samuel de Champlainin patsas, ja Quebecin parlamenttitalon julkisivu on koristeltu Uuden Ranskan sankareiden patsailla. Useita historiallisia paikkoja on entisöity ja Uuteen Ranskaan liittyviä juhlamenoja sekä historian elävöittämiseksi tarkoitettuja näytöksiä järjestetään runsaasti.
Quebecin ulkopuolella merkittävimmät ranskankieliset keskittymät ovat Ontariossa, Ottawan ympäristössä ja New Brunswickissa. St. Lawrence -joen suulla molemmat rannat ovat täynnä ranskankielisiä kyliä. Kanadan ensimmäinen turkiskeskus Tadoussac on nykyisin kesäturistien suosima kalastuskaupunki, jossa elää vahvasti Uuden Ranskan perintö. Yhdysvaltain ainoa osavaltio, jossa ranska on toisena pääkielenä, on Louisiana. New Orleansissa löytyy yhä 85 korttelia käsittävä ”ranskalainen kortteli” (French Quarter), joka on edelleen lähes yhtäpitävä alkuperäisen asemakaavan kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uusi Ranska Wikimedia Commonsissa
Floridan intiaanit palvovat ranskalaisten 1562 pystyttämää patsasta.
Champlainin saapuminen Quebeciin.
Samuel de Champlainin vuonna 1612 tekemä kartta Uudesta-Ranskasta
Uuden Ranskan kuvernööri neuvottelemassa brittilähetystön kanssa 1690. Charles William Jefferysin (1869–1951) maalaus.
Pohjois-Amerikan aluevaatimukset vuonna 1750.  Ranskan alueet  Englannin alueet  Alueet, jotka Ranska luovutti Englannille 1713 Utrechtin rauhassa.  Espanjan alueet
Ranskalaiset lähettivät polttolaivoja estämään brittilaivaston tuloa lähellä Quebeciä. Tuntemattoman taiteilijan kopio Dominic Serresin teoksesta 1700-luvulta.
”Kuninkaan tytöt” saapuvat Quebeciin 1667. Charles William Jefferysin (1869–1951) maalaus.
Uuden Ranskan juhlakulkue Quebecissä 2006.
Edvard Kujala

| Edvard Kujala |
| --- | --- |
 Edvard Kujala 1930-luvulla.
Kansanedustaja
 1.8.1929–20.10.1930, 1.9.1933–5.4.1945  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Hämeen pohjoinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. maaliskuuta 1884 Ruovesi
Kuollut: 30. elokuuta 1964 (80 vuotta) Pohjaslahti
Ammatti:  pienviljelijä
Edvard Kujala (8. maaliskuuta 1884 Ruovesi – 30. elokuuta 1964 Pohjaslahti) oli suomalainen poliitikko ja kunnallisneuvos, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1929–1930 ja 1933–1945.
Elämä

Edvard Kujalan vanhemmat olivat Kuortaneessa syntynyt torppari Erkki Kujala (s. 1852) ja Riikka Kettunen (1849-1926). Köyhän perheen lapsena hän ei käynyt edes kansakoulua, vaan teki jo pienestä pitäen maatöitä. Myöhemmin Kujala oli tehdastyöläisena Pietarsaaressa ja viimeiseksi Töölön sokeritehtaalla Helsingissä. Työnsä ohessa hän suoritti työväenopistojen iltakursseja. Vuonna 1917 Kujala palasi kotiseudulleen hankittuaan pientilan Ruoveden Huhtijärveltä.
Kujala oli Pienviljelijäin Liiton Ruoveden osaston, Ruoveden työväenyhdistyksen ja Ruoveden sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön puheenjohtaja. 1920-luvulla hän toimi myös Ruoveden kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Kujala oli kansanedustaja vuosina 1929–1930 ja 1933–1945 sekä presidentin valitsijamies 1931, 1937, 1940 ja 1943. Pohjaslahden kuntaa perustettaessa 1941 hänet valittiin sen ensimmäisen kunnanvaltuuston puheenjohtajaksi. Vuonna 1945 Kujalalle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi.
Kujala kuoli 80-vuotiaana elokuussa 1964. Hänet on haudattu Pohjaslahden hautausmaalle.
Perhe

Edvard Kujala puoliso oli ruovesiläinen Emilia Perttula (1888-1980), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1913.
Lentokone

Emiratesin Airbus A380 vuonna 2013.
Lentokone on ilmassa liikkuva, ilmaa raskaampi kiinteäsiipinen ilma-alus. Lentokone pysyy ilmassa sen kantopintojen, kuten siipien aiheuttaman nostovoiman ansiosta, mutta lentokoneet vaativat ilmassa pysyäkseen myös huomattavan kulkunopeuden, joka voidaan saavuttaa erilaisilla moottoriteknologioilla. Lentokoneet mahdollistavat lentoliikenteen, jota käytetään pääasiassa henkilöliikenteeseen, mutta myös rahdin kuljettamiseen.
Sodankäynti on kehittänyt lentokoneita huomattavasti, koska lentokoneiden ensimmäiset käyttökohteet olivat ensimmäisessä maailmansodassa ja edelleen toisessa maailmansodassa ja näiden sotien välillä käytettiin vielä ilmalaivoja. Lentokoneiden käyttö henkilö- ja tavaraliikenteessä alkoi vasta toisen maailmansodan aikana ja sen suosio kasvoi vasta rauhan aikana toisen maailmansodan jälkeen. Lentokone mullisti yhteiskuntaa, koska se lyhensi matka-aikoja huomattavasti. Lentokoneet olivat huomattavasti nopeampia kuin ilmalaivat ja valtamerilaivat, joilta merien ylittäminen kesti useita vuorokausia. Nykyään kuitenkin suurnopeusjunilla matka-ajat ovat lyhyempiä kuin lentokoneilla melko lyhyillä matkoilla.
Lentokonetyypit

Lentokone voi olla moottoroitu tai moottoroimaton (purjelentokone tai lihasvoimalla kulkeva). Moottoroidut lentokoneet voidaan jakaa potkuri- ja suihkukoneisiin. Lentonopeusalueen mukaan voidaan lentokoneet jakaa ali-, trans-, yli- ja hypersoonisiin koneisiin. Valmistus ja viranomaishyväksyntä jakaa koneet tyyppihyväksyttyihin ja tyyppihyväksymättömiin (koe- ja harrasteluokka, experimental). Lentokone voi olla siviilikone tai sotilaskone. Koneiden jako käytön – siviililentoliikenne, sotilasilmailu, kokeellinen lentäminen, harrastusilmailu – mukaan jakaa lentokoneet kategorisesti, tosin entisiä sotilaskoneita on harrastuskäytössä, matkustajakoneiden erikoisversioita käytetään esimerkiksi painottomuuslennoilla kokeellisessa lentämisessä jne.
Lentokoneet voidaan jaotella
siviililentokoneisiin ja
sotilaslentokoneisiin
Tämä jako on aina ollut epämääräinen, koska lukuisia lentokoneita ja -tyyppejä on käytetty sekä siviilirooleissa että sotilaallisissa rooleissa.
Käyttötarkoituksen mukaan voidaan lentokoneet jaotella ainakin seuraaviin luokkiin
avaruuslentokone
experimental-lentokone, johon luokkaan kuuluu lentokonetehtaiden kehittämien koelentokoneiden lisäksi
ultrakevyt lentokone (maksimi lentoonlähtömassa 1-paikkaisilla 300 kg ja 2-paikkaisilla 450 kg)
A-luokka (painopistettä siirtämällä tai muulla ei-aerodynaamisella tavalla ohjattavat)
B-luokka (3-akselin suhteen aerodynaamisesti ohjattavat)
hävittäjä
koelentokone, ks. Experimental-lentokone
esimerkiksi Yhdysvaltain ilmavoimien X-lentokoneet
koulutuslentokone, jatkokoulutuskone, harjoitushävittäjä
liikelentokone
matkustajalentokone
matkustajalentokoneet (laajarunkokoneet, perinteiset matkustajakoneet)
syöttöliikennekoneet
meriyhteistoimintakone (1940-luvulle asti)
pommikone
purjelentokone
liitokone
purjelentokoneet koulutukseen ja eri kilpailuluokkiin
moottoripurjelentokone (”mopu”)
kuljetuslentokone
rynnäkkökone, jonka edeltäjää kutsuttiin maataistelukoneeksi; ks. pommikone
taitolentokone
tiedustelulentokone (myös siviili-ilmakuvaus ja kaukokartoitus), vakoilukone
vesilentokone: amfibiokone, lentovene
yleisilmailulentokone
(asevoimien) yhteyslentokone
lihasvoimakone
Lentokoneen rakenne > Runko

Runkoon kuuluu eturunko, johon kuuluu ohjaamo, ja usein lisäksi matkustamo tai rahtitila sekä perärunko. Eturunkoon voi kuulua esimerkiksi sää- tai maalinetsintätutka radiotaajuuksia läpäisevän kuomun eli radomin suojaamana. Ohjaamo voi kokonaan puuttua miehittämättömistä lentokoneista (UAV), joita 1990-luvulle asti kutsuttiin (tiedustelu)lennokeiksi (ts. ne ovat lentokoneen määritelmän ulkopuolella), jos ne ovat pieniä, tai maalikoneiksi (drone), jos ne ovat pääasiassa ohjusten jne. maaleiksi rakennettuja ilma-aluksia. Nykyisistä UAV-koneista osa ei enää täytä lennokin määritelmää vaan ovat pikemmin lentokoneita. Suomen ilmailusäädökset määrittelevät miehittämättömäksi lentokoneeksi sellaisen lennokin, jonka siipien kärkiväli ylittää 4 metriä.
Matkustajakoneissa ja rahtikoneissa matkustamo on merkittävin osa runkoa. Matkustajakoneet on jaettu rungon leveyden suhteen kapearunkoisiin (istumapaikkoja 1–2 + 2–3 per rivi) ja laajarunkokoneisiin (matkustamossa kaksi käytävää ja rivillä istuu jopa 10 ihmistä). Kuljetettava hyötykuorma eli lasti voi olla rahtia tai aseita, esimerkiksi pommeja tai ohjuksia. Nyttemmin useimmat pommikoneet eivät kuljeta pommeja sisäisissä pommikuiluissa – tosin suurimmat niistä – B-1, B-2, B-52, Tu-22 – kuljettavat asekuorman sisällään.
Lentokoneesta on toisen maailmansodan jälkeen tullut yhä enemmän sähkötekniikkaa, elektroniikkaa ja ohjelmistoja sisältävä laite – nämä on pääosin sijoitettu runkoon. Runko näkyvänä elementtinä puuttuu vain lentävä siipi -tyyppisistä lentokoneista, jotka ovat verraten harvinaisia (esimerkiksi Northrop XB-35). Lentävä siipi -konfiguraatiossa koko lentokone on siipeä eikä runkoa ole.