stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erillinen rajajääkäripataljoona 2
Pataljoonan perustaminen

Liikekannallepanon ja poliittisten päätösten seurauksena antoi 15. heinäkuuta II armeijakunnan kenraalimajuri Laatikainen määräyksen perustaa Erillinen rajajääkäripataljoona entisen Rajavartiosto 3:n rajakomppanioista. Tehtävän hoitaakseen sai everstiluutnantti Yrjö Sora ja rajajääkäripataljoona alistettiin 2. divisioonalle. Pataljoonan esikunta koostettiin II armeijakunnan eri joukko-osastoista ja majoitettiin Parikkalan suojeluskunnan taloon. Jääkärijoukkueen johtajaksi määrättiin luutnantti Ruuska 13. Rajakomppaniasta.
Pataljoonaan tuli kuulumaan neljä nelijoukkueista rajakomppaniaa: 1. komppania (13. RajaK), jonka päällikkönä entinen varapäällikkö reserviluutnantti Eino Simola ja varapäällikkönä Antti Pellinen. 2. komppania (23. RajaK) päälliköksi määrättiin luutnantti Mauno Puolakka. 3. komppanian (33.RajaK) johtoon astui Simpeleen tehtailta palvelukseen kutsuttu insinööri luutnantti Sumi. Varapäällikön tehtävät otti vastaan reserviluutnantti Uule Petäjä. 4. komppania (53.RajaK) sai pitää entisen päällikkönsä kapteeni Martti Avelan ja varapäällikön tehtävistä vastasi kansakoulunopettaja luutnantti Pekkanen.
Erillisen rajajääkäripataljoonan vahvuuteen kuului kranaatinheitinkomppania, jota johti parikkalainen kauppias luutnantti Huurre. Nimellisesti joukkoon kuului myös konekiväärikomppania, mutta sen miehistö oli käytännössä 16 konekiväärin voimin jaoteltuna pysyvästi neljään komppaniaan. Yksikön varustukseen kuului vielä 8 kappaletta 20 millimetrin panssarintorjuntakivääriä. Panssarintorjuntaan toi lisävoimia kahdella 45 millimetrin tykillä varustettu panssarintorjuntatykkijoukkue, jota aluksi johti vänrikki Taisto Lahtinen.
Orgaanisten joukkojen lisäksi pataljoonalle alistettiin luutnantti Caj Toffewrin johtama 6. Erillinen linnoituskomppania, jolla oli runsas 9-millinen konekivääriaseistus. Lisäksi luutnantti Soirin johtama 17. Erillinen kenttärykistöpatteri, kapteeni Jaakko Härmäsuon 6-tuumainen, 47. Erillinen linnoituspatteri (Canet) ja osia Pioneeripataljoona 12:n 1. komppaniasta, jota johti vänrikki Mäkinen.
Koko Pataljoonan vahvuus oli lähes 2000 miestä ja sen miehistön valtaosa oli vakinaisessa palveluksessa olevia rajavartion henkilökuntaa. Rajavartio-upseereita oli toistakymmentä, raja-aliupseereja viitisenkymmentä ja rajajääkäreitä toista sataa. Palveluksesta vapautettiin tässä vaiheessa 27 alaikäistä poikaa, jotka oli liikekannallepanossa otettu vapaaehtoisina palvelukseen.
Heinäkuun loppu sujui rauhallisesti kauniin kesän suomien helteiden lämmössä partioiden ja silloin tällöin harvahkoa tykistö- ja kranaatinheitintulta kuunnellen. 27. heinäkuuta pidettiin Harjulinnan kentällä pataljoonan pääosalle katselmus ja jumalanpalvelus. Pataljoona oli vihitty ja viritetty, valmis toimintaan.
Hyökkäysvaihe 30.06.–7.09.1941

Everstiluutnantti Sora antoi 30. heinäkuuta kello 21.30 lopullisen hyökkäyskäskun. Etenemisen piti alkaa seuraavana päivänä Parikkalan-Elisenvaaran radan koillispuolelta, Varpavaaran maastosta pääsuntana, ja ensimmäisenä tavoitteena Elisenvaara. Hyökkäysvaiheen aikana käytiin taisteluja muun muassa Kurkijoella, Kilpolassa, Kotselän Uupuneen valtauksessa ja päättyi ankarien taistelujen jälkeen 7. syyskuuta Valkeasaareen.
Pelkästään taistelut Valkeasaaresta tuottivat rajajääkäripataljoonalle kolmen päivän aikana 23 miestä kaatuneina ja nelinkertaisen määrän haavoittuneina. Joukoista oli poissa yli 500 miestä, joista yli sata kuolleita. Saavutuksena oli rajamiehille entuudestaan tuttu vanha raja. Tänne armeija keskeytti hyökkäyksensä, aivan Leningradin porteille, saarretusta kaupungista kuului kiivaimpien taistelujen aikana vaimea jyly suomalaisten etulinjojen poteroihin asti.
Asemasotavaihe 7.09.1941–9.06.1944

Rajajääkäreistä kootulla rajajääkäripataljoonalla oli asemasotavaiheen tehtävät tulleet tutuiksi jo koulutuksessa, rauhan aikana rajan vartioinnissa ja joillekin talvisodassa. Kuukaudet vierähtivät vuosiksi välillä aktiivisesti etulinjassa puolustaen ja välillä reservissä linnoitustöissä. Vuosi 1944 kului Tammiselkä-Sykiälä-Vaskisavotta-Lempaala -akselilla taisteluhaudoissa rajaa vartioiden, sekä reservissä monipuolisissa sotilaallisissa tehtävissä. Huomionarvoista on, että Erillinen rajajääkäripataljoona 2:n nimi vaihdettiin yleisen rajajoukkojen uudelleenjärjestelyjen kanssa Rajajääkäripataljoona 2:ksi. Käsky edellytti myös pataljoonan nuorennusta ja 4. komppanian siirtoa muualle.
Viivytystaistelu venäläisten suurhyökkäyksen aikana 9.–18.06.1944

Lempaalassa ja Raasulissa III armeijakunnan reservinä 9.–15. kesäkuuta. Viivytystaistelua Kirjasalosta Valkjärvelle 18. divisioonan joukoissa 16.–17. kesäkuuta. Puolustuksessa Pasurinkankaalla 2.D:n sivustasuojana 17.–18. kesäkuuta.
Kesäkuun yhdeksäs päivä 1944 oli juuri niin kesäisen kaunis, kuin vain alkukesästä voi olla. Kolme päivää aikaisemmin liittoutuneet olivat nouseet maihin Nordmandiassa, ja toinen maailmansota sai merkittävän käänteen loppua kohti. Sitä pohtivat myös miehet etulinjassa, kun tuona kuudentena päivänä alkoi lounaasta kuulua ukkosen jyrinää muistuttavaa kumua ja suurten lentokone-muodostelmien lennon rajan yli Suomeen. Suurhyökkäys oli alkanut, mutta kosketti merkittävimmin vasta Suomenlahden rannikkoa lounaasta.
Rajajääkäripataljoonan entisellä lohkolla, Simolassa, hyökkäsi joukkueen vahvuinen vihollinen suomalaisten asemiin. Rajajääkärit kutsuttiin taas vastahyökkäykseen vihollisen häätämiseksi omalle puolelleen. Viisi Rajajääkäripataljoonan miestä haavoittui. Länsikannas kesti vihollisen ensimmäisten päivien taistelut, vaikka eturintama saikin vapisten kokea Neuvostoliiton mahtavan tulivoiman syvällä nahoissaan. 12. kesäkuuta Länsi-Kannaksen suomalaisten oli peräännyttävä kovien taistelujen myötä VT-asemaan (Vammelsuu-Taipale) ja nämä asemat oli Päämajan käskystä pidettävä.
14.–15. kesäkuuta Neuvostoliitto pääsi tunkeutumaan kiivaiden taistelujen jäljeen Kuuterselässä ja Siiranmäessä VT-asemien läpi IV AK:n lohkolla. Rajajääkärien itäisellä Kannaksella oli vielä varsin rauhallista,ja edessä oli 13. kesäkuuta siirto kahden ja puolen vuoden Lempaalassa olon jälkeen Raudun Maanselkään reserviin. Sodassa levon hetki on joskus kovin lyhyt, 15. kesäkuuta alistettiin pataljoona kenraalimajuri Paalun komentamalle 18. Divisioonalle. Edessä oli siirto keskeneräisten VT-asemien laitteisiin Kirjasaloon etulinjaan.
16. kesäkuuta illalla saapui pataljoonan komentopaikalle divisioonasta kiireinen kuriiri, tuoden rajajääkäreille muutaman uuden ja salaperäisen uuden aseen. "Bazoga" joka nopeasti nimettiin rintamamiesten suuhun sopivammaksi "panssarikauhuksi" oli saapunut ja komentopaikalla pidettiin muutamalle panssarintorjuntamiehelle puolisen tuntia kestävä opetustilaisuus: "tuonne ammus, tuosta laukaisu ja varokaa takalieskaa". Kirjasalossa ei syntynyt kuitenkaan suuria taisteluja tässä vaiheessa, vaikka partiointia suoritettiin molemmin puolin.
Vetäytyminen VKT-linjaan, Tali-Ihantala ja Vuosalmi 19.06.–19.09.1944

III AK:n reservinä Vuoksella 19.–25. kesäkuuta Ihantalassa Panssaridivisioonan joukoissa 26.–29. kesäkuuta. IV AK:n reservinä Seitsolassa 30.6–9.7. III AK:n reservinä Vuosalmella 9.7.–10.8. Asemasotaa 15.D:n joukoissa Kiviniemessä 12.8.–19.9.
25.–26.6 välisen yön siirtyi pataljoona Panssaridivisioonalle alistettuna polkupyörämarssilla kohti erästä tämän erillissodan merkityksellisintä taistelua Talin-Ihantalaan. Viipuri oli menetetty jo 20. kesäkuuta ja rintamaan oli tullut vihollisen murtumia, joista yksi uhkasi nyt Ihantalaa. Täällä rajajääkärit mm. saksalaisten rynnäkkötykkiprikaatin ja omien Vickers-vaunujen tukemina kävivät rajua sotaa ylivoimaisen vihollisen edessä.
Amfiaraos

Amfiaraos lähtee sotaan Thebaa vastaan.
Amfiaraos (m.kreik. Αμφιάραος) oli kreikkalaisessa mytologiassa Argoksen kuningas ja Zeuksen tietäjä. Hän oli Oikleen ja Hypermnestran poika, melampodidien sukujuuresta. Amfiaraos esitetään ajoittain myös Apollonin poikana, mikä juontaa juurensa hänen oraakkelimaisista kyvyistään. Puolisonsa Erifylen kanssa hän sai lapset Amfilokhos, Alkmaion, Eurydike, Demonassa ja Alkmene.
Kalydonin metsäkarjun metsästys

Kalydonissa, kuningas Oineuksen valtakunnassa, riehui metsäkarju. Tämän vuoksi hän kutsui sankarit kasaan ympäri koko Kreikan osallistumaan villipedon jahtiin. Myös Amfiaraos osallistui Kalydonin metsästykseen ja osui karjua nuolellaan silmään sen jälkeen kun Atalante oli sitä ensin haavoittanut. Meleagros, Oineuksen poika, lopulta kukisti pedon.
Argonauttien seikkailu

Amfiaraos osallistui Apollodoroksen mukaan argonauttien retkeen, joka nosti hänet Kreikan sankareiden joukkoon. Apollonios Rhodioksen teoksessa Argonautika hän ei kuitenkaan jostain syystä esiinny.
Seitsemän Thebaa vastaan

Amfiaraos oli Adrastoksen lanko, joka oli myös Argoksen kuningas biantidien sukukunnasta. Yhdessä kuningas Ifiksen kanssa nämä kolme kuningasta hallitsivat Argoksen maita.
Polyneikes, jonka veli Eteokles oli rikkonut sopimuksensa hallita tämän kanssa vuorovuosin Thebaa, pakeni Argokseen Adrastoksen luokse, joka lupasikin auttaa tätä saamaan Theban valtaistuimen itselleen. Amfiaros ei ollut halukas osallistumaan sotaretkeen, koska hän tiesi ennalta saavansa surmansa sen aikana. Polyneikes kuitenkin lahjoi Erifylen Harmonian kultaisella kaulaketjulla taivuttelemaan miehensä osallistumaan taisteluun
Amfiaraos ja Adrastos olivat ajautuneet aiemmin ajautuneet keskinäiseen kiistelyyn kuninkuudesta, ja olivat lopulta sopineet, että Erifyle, Adrastoksen siskon ja Amfiaraoksen puolison, saisi ratkaista heidän keskinäiset kiistansa. Tämän sopimuksen velvoittamana Amfiaros kuitenkin joutui osallistumaan sotaretkeen, mutta kun hänen vaimonsa oli ratkaissut edellisenkin kiistan veljensä hyväksi, hän uskoi tämän pettäneen hänet, ja pyysi poikiaan tappamaan äitinsä sen jälkeen kun hän itse olisi kuollut.
Hyökkäyksen aikana Amfiaraos johti joukkoa, joka taisteli Proitidian portilla. Kun Melanippos oli haavoittanut Tydeusta kuolettavasti, Pallas Athene halusi kiirehtiä auttamaan häntä ja tekemään hänet kuolemattomaksi. Amfiaraos kuitenkin vihasi Tydeusta, koska piti tätä koko sodan aloittajana, ja huomatessaan jumalattaren aikeet katkaisi Melanippoksen pään ja antoi sen Tydeukselle. Tämä halkaisi saamansa kallon ja söi aivot sen sisältä. Tämä puolestaan kammoksutti Pallas Athenea niin, että hän muutti mielensä ja Tydeus kuoli haavoihinsa.
Toinen sotapäällikkö, Kapaneus, julisti rynnistäessään muurille, ettei edes Zeus pystyisi häntä estämään siten saaden Zeuksen kääntämään selkänsä hyökkääjille. Amfiaraos Zeuksen tietäjänä tunnisti tämän ja käänsi valjakkonsa paetakseen. Myös Adrastos pakeni sotajoukkoineen. Amfiaraosta seurasi kuitenkin theebalainen urho Periklymenos, joka saavutti hänet Ismenoksen matalikolla. Säästääkseen tietäjänsä kunniattomalta lopulta Zeus halkaisi maan salamallaan, jolloin maa nielaisi Amfiaraoksen vaunuineen, hevosineen ja vaununajajineen päivineen tullakseen nostetuksi jumalien joukkoon.
Kultti

Amfiaraoksen pyhäköstä käytettiin nimitystä Amfiaraion tai Amfiareion. Pääkulttipaikka oli Oropoksen Amfiaraion, jossa harjoitettiin ennustamista ja parantamista. Kulttiin kuului keskeisenä uhritoimitus ja tämän jälkeen nukkuminen pyhäkössä. Kultti saattoi olla thebalaista alkuperää. Myös Ateenassa ja Rhamnuksessa oli vähemmän tunnetut Amfiaraionit.
FS Amiral Duperré (1879)

| Amiral Duperré |
| --- | --- |
 Amiral Duperré

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Forges et Chantiers de la Méditerranée, La Seyne-sur-Mer
Kölinlasku:  7. joulukuuta 1876
Laskettu vesille:  11. syyskuuta 1879
Palveluskäyttöön:  21. huhtikuuta 1883
Poistui palveluskäytöstä:  13. kesäkuuta 1906
Loppuvaihe:  romutettu 1909
Tekniset tiedot
Uppouma:  11 200 t
Pituus:  98,9 m
Leveys:  20,4 m
Syväys:  7,8 m
Koneteho:  8 120 ihp
Nopeus:  14 solmua
Miehistöä:  664
Aseistus
Aseistus:  4 × 340 mm/18 tykkiä 15 × 140 mm tykkiä
Amiral Duperré oli Ranskan laivaston vuonna 1879 vesillelaskettu ironclad. Alus oli laivaston ensimmäinen taistelulaiva, jonka tykistö oli asennettu barbetteihin eikä kyljille kuten purjelaivakaudella.
Valmistus

Alus tilattiin La Seyne-sur-Meristä Forges et Chantiers de la Méditerranéelta ja sen köli laskettiin 7. joulukuuta 1876. Alus laskettiin vesille 11. syyskuuta 1879 ja se otettiin palvelukseen 21. huhtikuuta 1883.
Palvelus

Alus palveli Välimeren laivueessa. Aluksella tapahtui putkiräjähdys 13. joulukuuta 1888, jolloin kuusi miehistönjäsentä sai surmansa. Alus siirrettiin pohjoiseen laivueeseen vuonna 1898.
Alus poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1906 ja se poistettiin alusluettelosta 13. elokuuta. Joulukuusta 1906 alkaen alus oli maalilaivana. Alus romutettiin vuonna 1909.
Ammoniumfluoridi

| Ammoniumfluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  12125-01-8
PubChem CID:  25516 ja 16211145
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  NH4F
Moolimassa:  37,0367 g/mol
Sulamispiste:  hajoaa kuumetessa
Tiheys:  1,009 g/cm3
Liukoisuus veteen:  100 g/100 ml
Ammoniumfluoridi  (NH4F) on fluoridiyhdiste, jota saadaan neutraloimalla ammoniakkia fluorivetyhapolla Se liukenee hyvin veteen hieman happamaksi liuokseksi, mutta hajaantuu kuumassa vedessä.
Ammoniumfluoridia käytetään lasin etsaukseen, antiseptisenä aineena, puun säilömiseen ja tekstiilien värjäyksen apuaineena ja lasin syövytyksessä.
Ammoniumbentsoaatti

| Ammoniumbentsoaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1863-63-4
PubChem CID:  10920587 ja 15830
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H5COONH4
Moolimassa:  139,152
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  198 °C
Tiheys:  1,26 g/cm3
Liukoisuus veteen:  196 g/l (14,5 °C)
Ammoniumbentsoaatti (C6H5COONH4) on ammonium- ja bentsoaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa polymeerien säilöntäaineena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa ammoniumbentsoaatti on valkoista kiteistä ainetta, jolla on ammoniakinkaltainen haju. Ammoniumbentsoaatti liukenee hyvin veteen ja hieman myös alkoholeihin. Yhdisteen vesiliuos on heikosti hapan.
Ammoniumbentsoaattia valmistetaan ammoniakin ja bentsoehapon reaktiolla.
Ammoniumbentsoaattia käytetään maalien, kumien ja liimojen säilöntäaineena sekä kumien käsittelyssä.
Amharat

Amharat ovat Etiopian ylängöillä Addis Abeban pohjoispuolella asuva amharan kieltä puhuva kansa. Amharat ovat suurimpia Etiopian etnisistä ryhmistä ja he dominoivat maan talous- ja poliittista elämää. Amharoja on noin 15 000 000.
Historia

Amharojen esivanhemmat ovat eläneet Etiopiassa ainakin 2 000 vuotta. He kuuluivat ensimmäisten maanviljelijöiden joukkoon Afrikassa. 100-luvulla jaa. amharojen maille muodostui Aksumin kuningaskunta. Perimätiedon mukaan Saban kuningatar vieraili Salomon luona Jerusalemissa ja nämä kaksi saivat lapsen nimeltä Menelik. Tämä valmisti kopion liitonarkista ja vaihdatti alkuperäisen salaa tekemäänsä jäljennökseen. Tämän jälkeen hän kuljetti arkun Aksumiin, jonne hän perusti kuningaskunnan. Ensimmäiset todisteet Aksumin kuningaskunnasta ovat kuitenkin vasta 100-luvulta. Kuningas Ezanan kääntyi kristinuskoon vuosien 320–355 välillä ja tätä myöten myös amharoista tuli kristittyjä.
Aksumin kuningaskunnan kultakauden päättyessä 400-luvulla amharoista tuli Etiopian ylänköjen johtava kansa. 600-luvulla islamin ruvettua leviämään amharat jäivät kristittyinä eristyksiin aina portugalilaisten saapumiseen asti 1500-luvulla. Etiopiaa hallitsivat vuosisatojen ajan kristityt hallitsijat, joista monet väittivät polveutuvansa kuningas Salomosta. Etiopia säilyi muslimi- ja eurooppalaisvalloittajilta itsenäisenä aina vuoteen 1935, jolloin Italia miehitti maan. Viimeinen Etiopian keisari Haile Selassie kukistui vallankumouksessa vuonna 1974. Viime aikoina Etiopiassa on ollut sisäisiä ristiriitoja maan eri kansallisuuksien kesken johtuen amharojen hallitsevasta asemasta. Tämä oli yksi syy, minkä takia Eritrea irrottautui Etiopiasta vuonna 1991.
Kulttuuri > Elinkeinot

Arviolta 90 % kaikista amharoista elää maaseudulla. Vuoteen 1974 asti suuri osa maanviljelijöistä eli käytännössä maaorjuudessa. Monet amharamaanviljelijät lähetettiin etelään osana maatilojen uudistamista. Tämä johti monen kuolemaan vieraiden olojen takia. Amharat viljelevät pääasiassa maissia, hirssiä ja teff-nimistä viljakasvia. Myös herneitä ja pippureita viljellään. Alangoilla asuvat viljelijät tuottavat kaksi satoa vuodessa, mutta ylämailla saadaan vain yksi sato vuosittain. Peltojen kyntämiseen käytetään härkiä. Lampaat, vuohet, aasit ja muulit ovat tavallisimpia kotieläimiä. Amharat keräävät myös villikahvia. Tavallisin ateria on lihasta ja kasviksista valmistettu muhennos, sekä kahvi, olut tai maito. Miehet hoitavat yleensä kotieläimiä. Lapsien odotetaan ryhtyvän työskentelemään seitsemänvuotiaasta saakka. Naiset hoitavat kokkaamisen sekä veden- ja polttoaineen keruun.
Kulttuuri > Yhteiskunta ja uskonto

Tyypillinen amharaperhe koostuu perheen päämiehestä, vaimosta ja näiden lapsista, sekä perheelle sukua olevista vanhuksista. Yhteisöllinen elämä keskittyy tyypillisesti paikalliselle kirkolle. Naimisiin menosta päättävät yleensä parin vanhemmat. Miehet menevät naimisiin 17-21 vuoden ikäisinä, kun taas tytöt saattavat mennä naimisiin jo 14-vuotiaina. Liitot ovat yleensä avoliittoja, mutta jotkut menevät naimisiin kirkossa. Kirkkohäiden jälkeen avioeroon ei ole mahdollisuutta. Poikalapset on tapana ympärileikata. Useimmat amharat ovat ortodoksisen kirkon jäseniä, mutta osa kuuluu myös koptilaiseen kirkkoon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amharat Wikimedia Commonsissa
Amiensin rauha

Amiensin rauha oli 27. maaliskuuta 1802 Amiensissa allekirjoitettu rauhansopimus, joka päätti Napoleonin sotiin kuuluneen toisen liittokunnan sodan. Sopimuksen toisena osapuolena olivat Napoleonin johtama Ranska ja sen liittolaiset Espanja ja Batavian tasavalta (Hollanti), toisena osapuolena oli Iso-Britannia. Toisen päävihollisensa Itävallan kanssa Ranska oli solminut helmikuussa 1801 Lunévillen rauhan. Amiensin rauhansopimuksen jälkeen rauhantila kesti Euroopassa 14 kuukautta, minkä jälkeen Napoleon rikkoi rauhansopimuksen ja alkoi kolmannen liittokunnan sota.
Taustaa

Lunévillen rauha hajotti toisen liittokunnan vuonna 1801 ja Britannia jatkoi yksin sotaa Ranskaa vastaan. Britanniassa vaihtui hallitus vuoden 1801 alussa. Pääministeri William Pitt nuorempi joutui eroamaan katolisten asemaa Irlannissa koskeneen kiistan takia. Uusi pääministeri Henry Addington teki kiireesti rauhan, koska britit olivat väsyneitä sotaan ja kaupankäynti oli hankalaa. Britannialla oli kiistaton meriherruus, minkä vuoksi Britannian rauhanehdotus vuonna 1801 ja siitä seurannut Amiensin rauha yllättivät suuresti aikalaiset.
Rauhansopimuksen sisältö

Amiensin rauhanehdoissa Britannia lupautui palauttamaan useimmat sodan aikana valtaamansa Ranskan ja sen liittolaisten merentakaiset siirtomaa-alueet. Espanjalta vallattu Trinidadin saari Karibianmerellä sekä Hollannilta vallattu Ceylon Intian valtamerellä jäivät kuitenkin pysyvästi briteille. Britannia lupautui myös tyhjentämään eräät Välimeren tukikohtansa, palauttamaan kolmen kuukauden sisällä Egyptin osmanien valtakunnalle ja Maltan saaren Johanniittain ritarikunnalle sekä vetämään laivastonsa pois Välimereltä. Ranska sitoutui vastaavasti vetämään joukkonsa pois Napolista ja Kirkkovaltiosta Italiassa sekä tunnustamaan Joonianmeren saarista muodostetun Seitsemän saaren tasavallan. Ranska tunnusti uudelleen myös Portugalin itsenäisyyden, mutta sai pitää itsellään Portugalille aiemmin kuuluneen Portugalin Guinean. Sopimus takasi Portugalin ja osmanien valtakunnan alueellisen koskemattomuuden. Vaikka sekä Ranska että Britannia sitoutuivat vetämään joukkojaan pois Välimeren alueelta, Britannia sai edelleen pitää itsellään Gibraltarin ja kykeni siten valvomaan vastaisuudessakin pääsyä Atlantilta Välimerelle.
Joitain Britannian ja Ranskan välisiä ongelmallisia kiistakysymyksiä jätettiin sopimuksen ulkopuolelle. Näitä olivat esimerkiksi Belgian alueen, Savoijin ja Sveitsin kohtalo sekä kysymys kauppasuhteista Britannian ja Ranskan valvonnan alla olleiden Manner-Euroopan alueiden välillä.
Merkitys

Rauhassa Britannia luopui monista valtaamistaan alueista ja tunnusti Ranskan tytärtasavallat, mutta Ranska vetäytyi ainoastaan Keski- ja Etelä-Italiasta. Ranskan myötäily poikkesi suuresti Britannian perinteisestä tasapainopolitiikasta. Englantilaiset alkoivat yleisesti pitää rauhaa epäedullisena Britannialle vuoden 1802 aikana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amiensin rauha Wikimedia Commonsissa
Ensimmäinen vuosituhat

Ensimmäinen vuosituhat on tuhannen vuoden ajanjakso ajanlaskumme alusta vuoteen 1000. Kyseisen vuosituhannen aikana antiikin katsotaan päättyneen ja keskiajan alkaneen 400-luvulla.
Poliittinen kehitys > Eurooppa

Euroopassa Rooman valtakunta oli suurvalta, joka hallitsi koko Välimeren ympäristöä. Lähi-idän merkitys oli laskenut, vaikka Parthia ja myöhemmin Sassanidit olivat Rooman kilpailijoita. Rooman valtakunta jakautui kahtia vuonna 395, ja poliittinen painopiste siirtyi hiljalleen Bysantin valtakuntaan eli Itä-Roomaan. Kansainvaellusaika aiheutti Euroopassa levottomuuksia 400-luvulla, ja Länsi-Rooma valloitettiin 476, jolloin keskiajan katsotaan alkaneen.
Euroopassa Bysantin rinnalle kehittyi Frankkien valtakunta 500-luvulla. Islamilaisen maailman voimakas laajeneminen oli suuri uhka 600- ja 700-luvuilla, ja eurooppalaiset menettivätkin Pohjois-Afrikan, Levantin, Iberian niemimaan ja Sisilian hallinnan. Frankkien valtakunta saavutti huippunsa 800-luvulla, minkä jälkeen se jakautui pienempiin valtiohin.
Ensimmäisen vuosituhannen viimeiset vuosisadat olivat euroopassa levottomia. Viikingit, magyaarit ja saraseenit tekivät useita ryöstöretkiä manner-Eurooppaan. Vuosituhannen lopulla poliittinen tilanne alkoi rauhoittua, kun kristillisiä valtakuntia alkoi syntyä. Esimerkiksi Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta muodostui viimeistään vuonna 962. Muita varhaisia valtioita olivat Böömi, Puola ja Bulgaria.
Vuosituhannen loppupuolella Euroopan politiikan painopisteet olivat katolisen kirkon keskuksessa Roomassa, josta käsin paavilla oli suuri valta kristittyihin kuninkaisiin, ja Bysantin pääkaupungissa Konstantinopolissa, joka oli ortodoksisen kirkon keskus.
Poliittinen kehitys > Afrikka

Afrikan pohjoisosa kuului ajanlaskun alussa Rooman valtakuntaan. Länsi-Rooman luhistuttua vandaalit ottivat alueen hallintaansa. Muslimien valtakunta yhdisti jälleen Pohjois-Afrikan valloittamalla sen 600-luvulla.
Muualla Afrikassa elettiin heimoyhteisöissä. Kamelin tulo Saharan aavikolle toi valtavan muutoksen mantereen talouteen, sillä kaupankäynti ja liikenne Saharan yli Keski-Afrikkaan tuli mahdolliseksi. Aiemmen vain Niiliä pitkin saattoi kulkea etelään. Niilin varelle olikin kehittyneet Nubian ja Aksumin kuningaskunnat. 600-luvulla Saharan eteläpuolelle Saheliin muodostui ensimmäinen valtio, Ghanan kuningaskunta.
Bantuekspansio ensimmäisen vuosituhannen aikana toi raudanvalmistustaidon Pohjois-Afrikasta Kongoon ja mantereen eteläosiin.