stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ympäristötieteiden historia
Antiikki > Platon ja Aristoteles

Platon (429-347 eaa.) väitti, että filosofian keskeinen tavoite oli johtaa mieli puhtaiden ideoiden maailmaan, joka oli aineellisen, aistein havaittavan maailman ulkopuolella. Platonin yleistä filosofiaa onkin usein pidetty vihamielisenä luonnontieteelliselle tutkimukselle. Hänen ideaalimaailman käsitteestään tuli ns. essentialistisen lajikuvan perusta: siinä eläin- tai kasvilajin luonne määräytyy sen ideaalihahmosta.
Aristoteles halusi kehittää filosofian, joka pureutui voimakkaammin tietoon aineellisesta maailmasta. Hän omaksui mm. näkemyksen maapallon klimoista (vyöhykkeistä), jotka voitiin määrittää niiden saaman auringonvalon perusteella. Aristoteles piti maapallon perusrakennetta muuttumattomana, mutta ymmärsi kuitenkin, että luonnon prosessit muokkaavat jatkuvasti maanpintaa.[lähde? ]
Aristoteles käytännössä perusti tieteellisen luonnonhistorian teoksellaan Eläinoppi. Teos sisältää paljon eri lajeja koskevaa tietoa, ja suuri osa tiedoista kerättiin alkuperäisistä havainnoista ja leikkelemällä. Osa Aristoteleen keksinnöistä vahvistettiin vasta 1800-luvulla. Hän ei kuitenkaan pystynyt irrottautumaan ajan voimakkaasti ihmiskeskeisestä ajattelusta, vaan piti edelleen ihmiskuntaa luonnon huipulla. Myöhemmin Aristoteleen oppilas Theofrastos vei eteenpäin mm. kasvien ja mineraalien tutkimusta.
Antiikki > Myöhempi antiikki

Aleksanteri Suuren valloitukset paljastivat paljon uutta maailmaa koskevaa tietoa. Samoin Rooman valtakunta tuotti paljon informaatiota, joka oli liitettävä Aristoteleen alkuunpanemaan ohjelmaan. Eratosthenes mittasi jokseenkin paikkansapitävästi maapallon ympärysmitan, ja Strabon kuvasi suuren osan silloin tunnetusta maailmasta. Strabonin 17-osainen teos Maantieto (Geografia) on antiikin maapalloa ja luonnonvaroja koskevan tiedon huipentuma, mutta Strabon ei kuitenkaan kyennyt esittämään uusia selityksiä ilmiöille. Tämä viittaa siihen, että paljastunutta uutta tietoa oli vaikea käsitellä tehokkaasti.
Kasvitiede kukoisti myöhemmän antiikin aikana edelleen sen lääkehoitoon liittyvän yhteyden ansiosta. Dioskorideen teos Lääkeaineista (De materia medica) oli esikuvana vastaaville teoksille satojen vuosien ajan. Hän kannatti kuvien käyttöä kasvien tunnistamisen apuna ja perusti aina keskiajan herbalisteihin jatkuneen koulukunnan. Plinius vanhempi pyrki Naturalis historiallaan säilyttämään aikaisemmin tunnetun tiedon. Plinius kopioi paljon tietoa Theofrastokselta ja muilta tuon ajan auktoriteeteilta, ja hänen työnsä on tulkittu osoittaneen antiikin tieteen pysähtymistä. Tiede pysähtyi osittain myös sen vuoksi, että tutkittavaa aineistoa pidettiin liian valtavana.
Myöhäisantiikissa palattiin uusplatonismin myötä pohtimaan yhtä totuutta myös luonnontutkimuksessa. Uusplatonistien ajatukset siirtyivät lopulta kristinuskon myötä Eurooppaan ja muokkasivat keskiajan ajattelijoiden luontokäsityksiä.
Keskiaika

Vaikka keskiajan myötä merkittävä osa antiikin tiedosta hävisi eikä varhainen kristillinen kirkko rohkaissut luonnon tutkimista tutkimuksen vuoksi, keskiaika ei ollut täysin pysähtynyttä aikaa Euroopan muuta maailmaa koskevan tiedon suhteen. Marco Polon matka Kiinaan oli keskiajan tutkimusmatkoista vain tunnetuin, ja kauppiaiden ja merimiesten pyrkimyksiä tutkia maailmaa on joidenkin nykyisten oppineiden mielestä aliarvioitu. Kauppamiehet eivät kuitenkaan välttämättä olleet vuorovaikutuksessa oppineen maailman kanssa: esimerkiksi Marco Polo ei tuntenut aikansa maantieteellisiä teorioita.
Keskiajalla luonnontutkimus oli miltei määritelmällisesti alistettu Jumalan palvelemiselle ja varhaiset kirkkoisät suhtautuivat varauksella antiikin oppeihin, jotka saattoivat kohdistaa kansan ajatukset pois pelastuksesta. Augustinuksen suosima uusplatonismi vaikutti varhaisen kirkon asenteeseen luonnontutkimusta kohtaan. Varsinkin Platonin Timaiosta käytettiin kehittämään teemaa aineellisesta maailmasta luojan suunnitteleman ideaalisen arkkityypin kopiona. Filosofian tarkoitus oli viedä ajattelua lähemmäksi Jumalaa, ja luonnontutkimus oli arvokasta vain sikäli kun se edisti tämän tavoitteen toteutumista.
Keskiaika > Bestiaarit ja herbaalit

Muun muassa Pliniuksen Naturalis historia oli merkittävä tietolähde luonnosta kiinnostuneille, ja sitä voitiin kaikkine taruineen käyttää moraalisten opetusten etsintään. Physiologus sisälsi runsaasti tarinoita eläinten käyttäytymisestä, ja tarinat selittivät eläinten moraalisen arvon. Tästä syntyivät bestiaarit eli eläinkirjat, joita ilmestyi etenkin varhaisella keskiajalla. Teoksissa liitettiin moraalinen opetus jopa realistisiin piirteisiin.
Tuoreemmat tutkimukset bestiaareista antavat ymmärtää, että bestiaarit vaikuttivat luonnonhistorian kehitykseen enemmän kuin aiemmin kuviteltiin. Esimerkiksi Alexander Neckhamilainen (1157-1217) omaksui De naturis rerum -teoksessaan aikaisempaa kriittisemmän kannan tarinoihin, jotka olivat peräisin Pliniukselta ja muista antiikin lähteistä. Samoin myöhemmän keskiajan kirjoittajat havainnoivat eläimiä edeltäjiään tarkemmin.
Herbaaleissa eli yrttien kuvauksissa kasvit esitettiin lääkäreille käytännöllisesti. Niissä kasvit kuvattiin yleensä aakkosjärjestyksessä ja kuvia käytettiin paljon. 1100-luvun jälkeen naturalistiseen kuvaukseen alettiin kiinnittää huomiota: tästä hyvä esimerkki on Rufinuksen herbaali 1200-luvulta.
Keskiaika > Oppineisuuden nousu

Aristoteleen ja muiden antiikin filosofien kääntäminen latinaksi innosti luonnontutkimusta 1100-luvulla, ja uusi oppineisuus alkoi levitä myös Pohjois-Eurooppaan Välimeren alueen kääntämiskeskuksista. Aristoteleeseen suhtauduttiin aluksi epäluuloisesti, mutta ajan mittaan mm. hänen ikuisen maailmankaikkeuden teoriansa onnistuttiin sovittamaan yhteen Raamatun luomiskertomuksen kanssa. Albert Suuri (n. 1200-1280) ja etenkin Tuomas Akvinolainen (1225–1274) vaikuttivat merkittävästi kehitykseen, jonka myötä aristoteelisuus muuttui myöhäisen keskiajan johtavaksi filosofiaksi. Heidän linjaustensa myötä ihmisjärki saattoi tutkia luontoa vapaasti, kunhan tulokset kuvasivat aineellisen maailman jumalallista alkuperää.
Albert Suuri kirjoitti paljon mineralogiasta, kasvitieteestä ja eläintieteestä; hänen tekstinsä perustuivat olemassa olevaan kirjallisuuteen, ja hän pyrki liittämään aikansa tiedon aristoteeliseen viitekehykseen. Albert Suuren teos Mineraaleista ja metalleista (De mineralibus et rebus metallicis) loi aikaisempia kuvauksia yhtenäisemmän mineraalitieteen. Kirja käsittelee ensisijaisesti mineraalien ja metallien ominaisuuksia, mutta niiden muodostuminen käsitellään vain sivuseikkana. Albert Suuren kirjoitukset osoittavat, että luonnontutkimus oli taas nousemassa arvokkaaksi toiminnaksi, ja eläimiä ja kasveja tutkineilla alkoi olla yhä suurempi tarve levittää tietoa julkaisemalla kirjoja.
Saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Fredrik II:n teos Haukkametsästyksen taito (De arte venandi cum avibus) vaikutti voimakkaasti eläintieteen kehitykseen. Kirjassa käsitellään runsaasti lintujen anatomiaa ja käyttäytymistä, ja se on hyvin kuvitettu. Fredrik II uskalsi myös arvostella Aristotelesta kohdissa, joissa hän katsoi Aristoteleen poikenneen totuudesta.
Vaikka varhaiset kirkkoisät olivat vähätelleet luonnontutkimusta, filosofit, taiteilijat ja käytännön miehet olivat keskiajan kuluessa yhä kiinnostuneempia luonnon havainnoinnista. Samoin he olivat yhä halukkaampia luopumaan antiikin jälkeensä jättämistä mielikuvituksellisista taruista. Vaikka Aristoteleen ajatukset korvaavaa maailmankuvaa ei vielä kehitettykään, luonnosta kiinnostuneet olivat kuitenkin valmiit arvioimaan muinaisia tietoja omien kokemustensa pohjalta.
Renessanssi Uuden ajan pohjustuksena

Renessanssin oppineisiin vetosi voimakkaasti maailmankuva, jossa magia ja tiede olivat keskenään läheisessä vuorovaikutuksessa. Keskiajan taikauskosta irrottautumisen sijaan he laajensivat henkisten ja ei-fyysisten voimien merkitystä luonnossa. Kasveilla, eläimillä ja mineraaleilla katsottiin edelleen olevan vähintään yhtä merkittävät symboliset ominaisuudet kuin mitä niiden rakenteet fyysisesti olivat. Sikäli kun luonnon maagisuuden hävittäminen oli tieteen synnyn edellytys, voidaan tieteen vallankumouksen katsoa alkaneen vasta 1600-luvun lopulla.
Renessanssi Uuden ajan pohjustuksena > Antiikin tiedon rajoitukset

Humanististen oppineiden oli tunnustettava perimänsä tiedon rajoitukset mm. suurten löytöretkien ansiosta. Taiteilijat alkoivat myös kunnioittaa aiempaa täsmällisempää luonnon kuvaamista, ja heidän rinnallaan luonnontutkijat alkoivat kehittää tutkimusohjelmaa, joka lopulta johti tieteen mullistukseen. Renessanssin luonnontutkijat eivät kuitenkaan erottaneet empiirisiä mielenkiinnon kohteitaan humanistisista, ja niinpä vanha symbolismi hylättiin vasta 1600-luvun lopulla.
Jotkut historioitsijat ovat sitä mieltä, että Maan ja sen asukkaiden tutkimuksen selitysvoima ei parantunut yhtä dramaattisesti kuin fysiikan ja tähtitieteen tutkimuksen myötä, sillä biotieteissä ei ollut Galilein tai Newtonin vastinetta: uuden empirismin myötä kuvaukset muuttuivat tarkemmiksi, mutta havaittujen muotojen selitykset jäivät kuitenkin pimentoon. 1600-luvun lopun luonnontutkijat olivat kuitenkin varmoja, että he osallistuivat tieteen vallankumoukseen, sillä he luopuivat symbolisten ja maagisten ominaisuuksien perinteestä ja kuvasivat luontoa vain sen havaittavilla ominaisuuksilla. Tämä vastasi fysiikkaa muuttaneita matemaattisia teorioita luonnontutkimuksessa. Tämän kuvaustekniikan myötä luonnon esineiden luokittelusta tuli kuitenkin merkittäviä erimielisyyksiä. 1600-luvun luonnontutkijat pitivät niin ikään luokittelua vallankumouksellisena toimintana, vaikka se ei luonnon ilmiöitä selittänytkään.
Luonnon symbolisen arvon murentuessa uusi tiede ei kuitenkaan samalla vapautunut uskonnollisesta kontekstistaan. Esimerkiksi Newton piti tiedettään osana ohjelmaa luonnon jumalallisen tarkoituksen selvittämiseksi. Vaikka elävät olennot nähtiin edelleen yliluonnollisen luomisen tuloksina, olivat niitä tutkivat luonnontieteilijät yhtä "tieteellisiä" kuin ajan fyysikot, jotka pitivät maailmankaikkeuden yleistä rakennetta jumalallisena luomuksena.
Luonnonhistoria osallistui "tieteelliseen vallankumoukseen" yhtä voimakkaasti kuin fysikaaliset tieteet. Modernit tieteenhistorian tutkimukset ovat kuitenkin osoittaneet uudessa tieteessä ideologisia sävyjä; esimerkiksi Newtonin maailmankuvaa käytettiin tarkoitushakuisesti tukemaan Britanniassa 1600- ja 1700-lukujen vaihteessa syntynyttä sosiaalista hierarkiaa. Nykyisin tieteen vallankumousta ei enää pidetä puhtaasti älyllisenä kehityksenä, sillä keksintöjen ajan käyttövoimana oli myös tarve hyödyntää suurempaa osaa Maan luonnonvaroista. On esitetty, että tällainen asenne edellytti aiempaa persoonattomampaa luontokäsitystä.
Renessanssi Uuden ajan pohjustuksena > Uusplatonismi ja magiikka

Uusplatonismi vaikutti renessanssin ajatteluun pääasiassa kahdella tapaa: se rohkaisi matemaattisten lakien etsintää fysikaalisissa tieteissä ja kannusti tutkimaan näkyvän maailman henkisiä voimia, joita ihmismieli pystyi hallitsemaan. Hermetismi tuki samaa ajatusta. Näiden vaikutusten alaisina renessanssin oppineet suhtautuivat vakavasti asioihin, joita nykyään pidetään magiikkana. Esimerkiksi englantilainen matemaatikko John Dee (1527–1608) oli myös astrologi ja maagikko, ja hänen mielestään lukusymboliikka oli avain maailmankaikkeuden ymmärtämiseen. Lisäksi Deen mukaan esimerkiksi tähdillä oli sekä käytännöllinen että symbolinen merkitys. Renessanssin maailmankuvasta on mahdotonta irrottaa magiikkaa ilman, että ajan saavutukset kuvataan samalla vääristyneesti.
Renessanssin luonnonhistoriaa arvioitaessa on keskitytty pääasiassa naturalistisen kuvaustavan kasvuun. Leonardo da Vincin ja Albrecht Dürerin kaltaiset taiteilijat kehittivät kuvausten visuaalista puolta. Symbolismin häviämisen myötä muotojen visuaalisista kuvauksista siirryttiin sanallisiin kuvauksiin.
Renessanssi Uuden ajan pohjustuksena > Fossiilit ja mineraalit

Renessanssin ajattelijoille fossiilien luonne oli epäselvä, eivätkä he tehneet jyrkkää jakoa fossiilien ja mineraalien välille. Konrad Gesner julkaisi vuonna 1565 teoksen Fossiileista, joka ei tosin vastannut täydellisyydessään Gesnerin eläinaiheisia teoksia. Teoksessa oli kuitenkin erinomainen kuvitus, ja Gesner näki joidenkin merieläinten, kuten simpukoiden fossiilien ja elävien yksilöiden selkeän samankaltaisuuden. Monissa muiden lajien kohdalla hän joutui luokittelemaan fossiilit lähimmän tunnistamansa olennon mukaan: esimerkiksi ammoniitit muistuttivat hänen mielestään pässin sarvea. Kaiken kaikkiaan fossiilien ja elävien olentojen yhtäläisyydet vahvistivat havaintoja luonnon salaperäisistä vastaavuuksista ja symboleista. Maankuoressa ei kuitenkaan tarvinnut odottaa tapahtuneen suuria mullistuksia, sillä maankuoren sisältämät rakenteet selitettiin käynnissä olevien prosessien tuotteina. Esimerkiksi monet kaivostoiminnan harjoittajat uskoivat mineraalien uusiutuvan jatkuvasti.
Mineraalien luokitukseen vaikutti merkittävästi Georgius Agricola vuonna 1546 ilmestyneellä teoksellaan Fossiilien luonteesta (De re fossilium). Siinä hän esitteli mineraalien luokituksen, jota käytettiin mineralogian lähtökohtana myöhemmin. Ranskalainen savenvalaja Bernard Palissy (1510–1590) pilkkasi teoksessaan Ihailtavia esityksiä (Admirable discources) oppineiden käsityksiä käytännön kokemustensa perusteella; hän oli osoittanut vuonna 1575, että simpukan fossiilit olivat aikanaan kerrostuneet merenpohjaan. Seuraavien sadan vuoden aikana luonnon esineiden suoraa tutkimusta alettiin korostaa yhä enemmän; käytännön tiedon muuttuessa yhä merkittävämmäksi renessanssin oppineiden viehätys analogiaan ja symboliikkaan murentui samalla, kun luonnon maagisuus hävisi.
Valistuksen aika

1700-luvulla, valistuksen aikana, tiedon laajeneminen synnytti jo tieteiden erikoistumista, mutta alojen nykyiset rajat alkoivat vasta muodostua. Ajalle tyypillistä oli, että modernit ajatukset ja nykyisin epäuskottavat käsitykset elivät rinnan; Samoin nykyisin erillisinä pidettyjä asioita saatettiin käsitellä saman perusongelman piirteinä. Tulkittaessa 1700-luvun tiedettä tulisi joidenkin tutkijoiden mukaan kuitenkin välttää etsimästä modernien käsitteiden, kuten geologisen gradualismin "edeltäjiä", sillä tämä lähestymistapa synnyttää väistämättä rajallisen ja erittäin vääristyneen kuvan 1700-luvun tieteestä.
Valistuksen aika > Luokittelu ja selittäminen

Michel Foucault väitti, että 1700-luvun lopussa itseriittoinen, lokerointiin perustuva luontokuva sortui yhtäkkisesti ja sen korvasi moderni näkemys luonnosta avoimena ja ennustamattomana järjestelmänä. Jotkut historioitsijat hyväksyvät Foucault'n väitteen, että klassinen kausi pysähtyi puolustamaan ajatusta staattisesta maailmankaikkeudesta muutoksen todisteita vastaan. Toiset historioitsijat eivät kuitenkaan hyväksy sitä, että aikaulottuvuuden ilmaantuminen luonnontieteisiin voitaisiin selittää näin helposti. Kaiken kaikkiaan valistuksen luontokuvassa saattoi olla perustava jännite: maailmaa muuttavia voimia haluttiin ymmärtää samalla, kun siihen haluttiin tuoda järjestys.
1800-luku

Sekä geologia että kasvi- ja eläintiede laajensivat tutkimusaluettaan koko 1800-luvun. "Darwiniaanista vallankumousta" pidetään tavallisesti vedenjakajana kuvaamisen ja luokittelun kauden ja nykyisen ajattelun välillä, jossa kaikki selitetään luonnon prosessien tuloksena. 1800-luku oli myös kasvavan erikoistumisen aikaa: vuosisataa on pidetty siirtymäkautena pääosin amatöörimäisen "luonnonhistorian" ja ammattimaisen "biologian" välillä. On kuitenkin huomioitava, että jo vuosisadan avulla oli merkittävä määrä asiantuntijoita, muun muassa Linnén luokitteluperinteen kannattajat. Näiden asiantuntijoiden määrän kasvaessa he yrittivät evoluutioajatuksen avulla yhtenäistää epämääräisesti oppejaan. Eri aloilla oli kuitenkin taipumus jatkaa entistä toimintaansa, joten yritykset olivat pääosin turhia. "Biologian" käsite tuli käyttöön vasta 1800-luvun lopulla, eikä se tuolloin vastannut nykyistä merkitystään.
1800-luku > Evoluution aika

Vaikka Lajien synty ei ollutkaan ensimmäinen teos, jossa elämän kehitykselle annettiin luonnollinen kehitys, sen julkaiseminen vuonna 1859 käynnisti keskustelun, jonka myötä useimmat ihmiset alkoivat uskoa evoluutioon paikkansapitävänä tieteellisenä teoriana. 1800-luvun "darwinismi" ei kuitenkaan ilmentänyt sellaisia piirteitä, jotka vetoavat nykyisiin tiedemiehiin. Vasta 1900-luvulla luonnonvalinnasta tuli johtava teoria, jolla selitetään evolutiivinen mekanismi. Darwinin aikaan luonnonvalinta oli kiistanalainen, ja sitä täydennettiin erilaisilla teorioilla, kuten Lamarckin "hankinnaisten ominaisuuksien periytymisellä" ja teorioilla evolutiivisista hyppäyksistä.
Darwinin teoria korosti eliöiden ja ympäristön vuorovaikutusta, mutta se ei kiinnittänyt ihmisten huomion ympäristön rappeutumiseen; sen sijaan teoriaa käytettiin oikeuttamaan riistoa kasvattava edistys. 1800-luvun lopulla saasteista ja ympäristön köyhtymisestä varoittelevat olivat vielä vähemmistö, eikä ihmisten enemmistö halunnut luopua uskostaan ihmiskunnasta maapallon hallitsijana.
1900-luku > Ekologian synty

Moderni ekologia syntyi, kun luonnontutkijat pyrkivät ymmärtämään, miten ympäristötekijät rajoittivat lajien levinneisyyttä. Ekologian alkuperä on kuitenkin alkanut kiinnostaa tiedettä vasta viime vuosina. On myös esitetty, että ekologian historia voisi nousta darwiniaanista vallankumousta vastaavaksi analyysin aiheeksi. Monet varhaiset ekologit eivät olleet kiinnostuneet evoluutiosta, joten ekologian ja evoluution välillä ei juuri ollut suoria yhteyksiä.
Ekologiaa on kutsuttu toisen sukupolven yritykseksi luoda tieteellinen biologia. 1890-luvulla yritettiin useasti luoda uusia aloja, jotka ylittäisivät rajoitukset vanhassa luonnontutkimuksessa. Ekologia syntyi genetiikka-tieteen rinnalla, ja sen tavoitteena oli muuntaa kenttätutkimukset aidosti tieteellisiksi: Uusi ajattelu soveltaisi "kovien tieteiden" mittauksen ja kvantifioinnin tekniikoita kenttätutkimuksiin. Ekologia ei siis syntynyt darwinismista, vaan se sai alkunsa fysiologian laajentuessa tutkimaan eliön suhteita ympäristöönsä.
Yhtenäinen ekologia ei syntynyt myöskään teoreettisesta aloitteesta tai uuden filosofisen näkökannan myötä. Se alkoi kehittyä, kun useat biologiryhmät pyrkivät modernisoimaan kenttätutkimuksia siten, että he pystyisivät kilpailemaan kasvavasta tutkimuksen rahoituksesta. Ekologian käsitettä voitiin myös käyttää sateenvarjokäsitteenä kattamaan laajaa erilaisten tutkimusperinteiden kenttää, jotka eivät sinällään olleet vuorovaikutuksessa, mutta joiden tutkimusala käsitteli kuitenkin jotakin eliön ja sen ympäristösuhteen piirrettä. Monet tiedemiehet pystyivät myös tutkimaan "ekologiaa" luopumatta ensisijaisesta tutkimusalastaan, kuten oseanografiasta. Ekologia oli tieteellisen ammattikunnan laajentumiseen liittyvän erikoistumisen kauden tuote, eikä se ollut yhtenäinen reaktio kasvavaan ympäristön rappeutumisen ongelmaan. Yhtenäiseksi tieteeksi ekologia kasvoi 1900-luvun alussa.
Platon (vasemmalla) and Aristoteles (oikealla), yksityiskohta Rafaelin Ateenan koulu -freskosta. Platon osoittaa kohti taivasta, mikä esittää hänen käsitystään ideoista, Aristoteleen ele esittää hänen uskoaan tietoon empiiristen havaintojen ja kokemusten kautta. Aristoteles pitelee teostaan Nikomakhoksen etiikka.
maailmankartta Strabonin mukaan
Marco Polo Kublai-kaanin hovissa. Marco Polon matkakirjan Il milione kuvitusta.
Pantteri, Bernin Physiologus, 800-luku
Fredrik II ja haukka, kuvitusta Haukkametsästyksen taito -teoksessa.
Hermes Trismegistos, jonka nimiin laadittujen kirjoitusten pohjalta hermetismi kehittyi.
Sarvikuono Conrad von Gesnerin teoksessa Historiae animalium.
Ihmisen ja linnun luurankojen vertailua. Kuvitusta Pierre Belonin lintukirjasta.
Francis Baconin Instauratio Magna -teoksen kansi vuodelta 1620.
Nahal Oz

| Nahal Oz |
| --- | --- |

 Nahal Oz
 Koordinaatit: 31°28′21″N, 34°29′50″E 
Valtio:   Israel
Hallintoalue:  Eteläinen hallintoalue
Perustettu:  1951
Väkiluku (2021):  470
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nahal Oz (hepr. ‏נחל עוז‎, Naḥal Oz) on kibbutsi Israelin Eteläisellä hallintoalueella. Sen asukasluku oli vuonna 2021 yhteensä 470.
Maantiede

Nahal Oz sijaitsee Israelin Eteläisellä hallintoalueella lähellä Gazan kaistaa.
Historia

Nahal Ozin kibbutsi perustetiin vuonna 1951. Alkujaan se oli sotilaskoulutusta antaneen Nahal-liikkeen tukikohta. Nimen osa Oz viittaa Gazan heprealaiseen nimeen Azzah, joka on johdettu samasta juuresta oz, tarkoittaen vapaasti käännettynä "voimaa". Kibbutsin perustamisen jälkeen paikalle saapui uusia juutalaisia siirtolaisia esimerkiksi Etelä-Amerikasta. Kibbutsin alkuvuosina ennen Suezin kriisiä ja myöhempää kuuden päivän sotaa kibbutsia tulitettiin usein Gazan puolelta.
Vuosina 1997–1998 kibbutsin toimintoja alettiin yksityistää, mikä johti taloudellisiin ongelmiin ja monien paikallisten muuttoon muualle. Aamulla 7. lokakuuta 2023 joukko Hamasin taistelijoita soluttautui kibbutsiin, jossa he surmasivat ja kaappasivat siviilejä.
Väestö

Vuonna 2021 Nahal Ozin asukasluku oli 470. 1990-luvun puolivälillä vastaava lukema oli 495 ja vuonna 2002 288.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nahal Oz Wikimedia Commonsissa
Kibbutsi 1950-luvulla,
Vitalin peitelause

Reaalianalyysissä Vitalin peitelause on tärkeä Vitalin peitettä koskeva tulos. Olkoon  E\subset \mathbb {R} ^{n} ja  V  E:n suljettu Vitalin peite. Tällöin on olemassa numeroituva osaperhe  G\subset V erillisiä kuulia siten, että  m\left(E\setminus \cup _{B\in G}B\right)=0. Tässä  m tarkoittaa Lebesguen mittaa.
Veynes

| Veynes |
| --- | --- |
 Kaupungintalo
 vaakuna
 Veynes
 Koordinaatit: 44°32′06″N, 5°49′27″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Provence-Alpit-Riviera
Departementti:  Hautes-Alpes
Arrondissementti:  Gap
Väkiluku:  3 350
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Veynes on kunta Kaakkois-Ranskassa Hautes-Alpesin departementissa Provence-Alpit-Rivieran alueella.
Liikenne

Veynes on tärkeä rautatieliikenteen solmukohta Ranskan eteläisillä Alpeilla. Rautatieyhtiö PLM:n rakentama rautatie Marseillesta Veynesiin valmistui vuonna 1875. Seuraavaksi valmistuivat linjat Grenoble–Veynes vuonna 1878, Veynes–Briançon vuonna 1884 ja Veynes–Valence vuonna 1894. Tällöin kaupungista oli rautatieyhteys neljään ilmansuuntaan, ja tätä yhteyttä kutsuttiin Veynesin tähdeksi (Étoile de Veynes). Kaupungissa on museo, jossa kerrotaan rautatien historiasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Veynes Wikimedia Commonsissa