stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Percy Fawcett
Etsintämatkoja, selityksiä ja teorioita > Villas-Bôasin tarina

Tanskalainen tutkimusmatkailija Arne Falk-Rønne matkusti Mato Grossoon 1960-luvulla. Vuonna 1991 ilmestyneessä kirjassaan hän kertoi kuulleensa Fawcettin kohtalon Villas-Bôasin veljeksiltä, jotka puolestaan olivat kuulleet sen yhdeltä Fawcettin murhaajilta.
Tarinan mukaan Fawcettille ja hänen seurueelleen tapahtui joella vahinko, ja he kadottivat suurimman osan intiaaniheimoille tarkoitetuista lahjoista. Matkan jatkaminen ilman lahjoja oli vakava etikettivirhe. Koska kaikki seurueen jäsenet olivat enemmän tai vähemmän sairaita, päättivät kalapalo-heimon jäsenet tappaa heidät.
Jack Fawcettin ja Raleigh Rimellin ruumiit heitettiin jokeen. Percy Fawcett sai kuitenkin hautajaiset vanhana miehenä ja siksi ansioituneena. Falk-Rønne vieraili kalapalo-heimon luona ja kertoi, että yksi heimon jäsenistä vahvisti Villas-Bôasin tarinan Fawcettin surmaamisesta.
Etsintämatkoja, selityksiä ja teorioita > Fawcettin luut?

Vuonna 1951 Orlando Villas-Bôas oletettavasti vastaanotti Fawcettin luurangon jäännökset ja järjesti niille tieteellisen analyysin. Analyysi vahvisti luiden olevan Fawcettin. Fawcettin poika Brian Fawcett (1906–1984) kieltäytyi hyväksymästä sitä. Villas-Bôasin mukaan Briania kiinnosti vain rahan tekeminen isänsä kohtaloa käsittelevillä kirjoilla. Vuonna 1965 luita säilytettiin laatikossa yhdessä Villas-Bôasin veljesten asunnossa São Paulossa.kenen mukaan?
Vuonna 1988 englantilainen tutkimusmatkailija Benedict Allen keskusteli kalapalo-heimon jäsenten kanssa. Heimon vanhin Vajuvi väitti BBC:n nauhoitetussa haastattelussa Allenille, että Villas-Bôasin löytämät luut eivät olleet Fawcettin jäännökset. Vajuvi sanoi myös, että hänen edustamallaan heimolla ei ollut mitään osuutta Fawcettin katoamiseen. Väitteitä ei ole pystytty todistamaan.
Etsintämatkoja, selityksiä ja teorioita > Yhdyskunta viidakossa

Brittiläinen sanomalehti The Observer kertoi 21. maaliskuuta 2004 televisio-ohjaaja Misha Williamsin tutkineen Fawcettin papereita ja saaneen selville, että Fawcettin ei ollut tarkoitus palata matkaltaan. Fawcettin tarkoituksena oli perustaa teosofinen yhdyskunta viidakkoon. Tämän tarinan jatko-osa julkaistiin muutamia kuukausia myöhemmin The New Yorker -lehdessä. Saman artikkelin mukaan kadonneen Z-kaupungin olisi löytänyt arkeologi Michael Heckenberger.
Vaikutus populaarikulttuuriin

Fawcettin on sanottu olleen esikuva Indiana Jonesin hahmolle. Hergén Tintti-sarjakuvassa Särkynyt korva esiintyvä hahmo Ridgewell on mahdollisesti myös Fawcettin innoittama. Arthur Conan Doyle käytti Fawcettia esikuvana teoksensa Kadonnut maailma John Roxton -hahmolle ja Fawcettin tarinoita Mato Grosson osavaltion koskemattomista vuorista, tiheistä metsistä ja ylitsepääsemättömistä rotkoista romaanin yleisenä inspiraationa. Comics Scene -lehden mukaan Fawcett on ollut mallina Shadow-sarjakuvahahmon alter egolle Kent Allardille.
Kirjallisuutta

David Grann: The Lost City of Z – A Tale of Deadly Obsession in the Amazon.  Doubleday, 2009.  ISBN 978-0385513531
Falk-Rønne, Arne. (1991). Klodens Forunderlige Mysterier. Roth Forlag.
Fawcett, Percy ja Brian Fawcett. (2001) Exploration Fawcett. Phoenix Press, ISBN 1-84212-468-4
Fawcett, Percy ja Brian Fawcett. (1953) Lost Trails, Lost Cities Funk & Wagnalls ASIN B0007DNCV4
Fleming, Peter. (1933) A Brazilian Adventure, Charles Scribner's Sons  ISBN 0-87477-246-X, matkakirja Fawcettin etsinnästä
Elokuva

2 iloista merimiestä Afrikassa (Road to Zanzibar, 1941), Fawcettin etsintään löyhästi perustuva elokuva
Z: Amazonin kadonnut kaupunki (The lost city of Z, 2017). Fawcettin elämään ja Amazonin tutkimusmatkoihin perustuva elokuva
Aiheesta muualla

Virtual Exploration Society - Colonel Percy Fawcett (englanniksi)
Veil lifts on jungle mystery of the colonel who vanished (englanniksi)
Colonel Fawcett (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Flamingokukat

| Flamingokukat |
| --- | --- |
 Andrenflamingokukka (Anthurium Andreanum-ryhmä)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Alismatales
Heimo::  Vehkakasvit Araceae
Suku::  Flamingokukat Anthurium  Schott
Katso myös
   Flamingokukat Wikispeciesissä   Flamingokukat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Flamingokukat (Anthurium) on lajimäärältään suurin vehkakasvisuku (heimo Araceae). Sen lajeja käytetään huonekasveina ja värikäslehtistä kukintovanaa leikkokasvina.
Lajeja ja lajikkeita

andrenflamingokukka (Anthurium Andreanum-ryhmä)
hopea(suoni)flamingokukka (Anthurium crystallinum)
herttaflamingokukka (Anthurium magnificum)
köynnösflamingokukka (Anthurium scandens)
pikkuflamingokukka (Anthurium Scherzerianum-ryhmä)
poimuflamingokukka (Anthurium radicans)
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Anthurium
Suomen Lajitietokeskus: Flamingokukat – Anthurium
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q239835  Wikispecies: Anthurium  APDB: 188185  BOLD: 148585  CoL: 8VTYD  EoL: 39835889  EPPO: 1AURG  FNA: 102072  GBIF: 2872218  GRIN: 777  iNaturalist: 49181  IPNI: 2696-1  IRMNG: 1277898  ITIS: 42558  NCBI: 78377  NZOR: d04e6df8-b6f4-4230-acdd-736449f7fff6  Open Tree of Life: 1049799  PLANTS: ANTHU  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:329747-2  Tropicos: 40016525  WFO: wfo-4000002468
Focke-Wulf Fw 189

| Focke-Wulf Fw 189 |
| --- | --- |
 Focke-Wulf Fw 189 prototyyppi (D-OPVN).
Tyyppi:  tiedustelulentokone, yhteyslentokone, yöhävittäjä
Alkuperämaa:   Saksa
Valmistaja:  Focke Wulf Flugzeugbau
Suunnittelija:  Kurt Tank
Ensilento:  heinäkuu 1938
Valmistusmäärä:  864 
Valmistusvuodet:  1940-1944
Focke-Wulf Fw 189A-3 Tiiksjärvellä kesäkuussa 1943.
Fw-189A-1
Focke-Wulf Fw 189 Eule tai Uhu (suom. Pöllö) on Luftwaffen toisen maailmansodan aikana käyttämä kolmipaikkainen tiedustelu- ja yhteyslentokone. Konetyypin pääsuunnittelija oli Kurt Tank.
Konetyyppiä käytettiin enimmäkseen toisen maailmansodan itärintamalla. Koneesta valmistettiin myös pieniä määriä raskaammin aseistettua ja kevyesti panssaroitua lähitukikonetta.
Koneessa oli pitkä perään päin suippeneva lasitettu ohjaamokehto kahden runkopuomin välissä. Sen 465 hevosvoiman Argus As 410 -rivimoottorit eivät olleet erityisen tehokkaat, eikä konetyyppi ollut myöskään erityisen nopea. Venäläiset kutsuivat tyypin koneita nimellä Rama, joka tarkoittaa ikkunankarmia.
Koneen aseistuksena oli kaksi 7,92 mm MG 17–konekivääriä siiventyvissä ja kaksi 7,92 mm MG 15–konekivääriä peräkartiossa ja yläampumossa. Fw 189 saattoi kuljettaa 200 kg pommeja ulkoisissa ripustimissa. Yöhävittäjämuunnoksissa, joita valmistettiin noin 30 kappaletta, oli aseistuksena yläampumon paikalla 15 mm tai 20 mm etuyläviistoon ampuva Schräge Musik -tykki, sekä tutka ohjaamokehdon etuosassa.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 3
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Argus As 410 -rivimoottoria; &&&&&&&&&&&&0367.&&&&00367 kW (&&&&&&&&&&&&0465.&&&&00465 hv) per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0350.&&&&00350 km/h
Aseistus
2 × 7,92 mm MG 17–konekivääriä siiventyvissä
2 × 7,92 mm MG 15–kaksoiskonekivääriä peräkartiossa sekä yläampumossa
pommeja 200 kg
Finnlands Lebensraum

| Finnlands Lebensraum – das geographische und geschichtliche Finnland |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Väinö Auer Eino Jutikkala Kustaa Vilkuna
Kieli:  saksa
Genre:  propaganda
Kustantaja:  Alfred Metzner Verlag
Julkaistu:  1941
Sivumäärä:  154
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Finnlands Lebensraum (”Suomen elintila”) on vuonna 1941 julkaistu Suur-Suomi-aatetta tukeva propagandateos, jonka kirjoittajina toimivat maantieteilijä Väinö Auer, historioitsija Eino Jutikkala ja kansatieteilijä Kustaa Vilkuna. Saksankielinen teos painettiin Helsingissä Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjapainossa, ja sen kustansi berliiniläinen Alfred Metzner Verlag. Finnlands Lebensraumia ei ole julkaistu suomennettuna.
Yleistä

Teoksen tarkoituksena oli osoittaa tieteellisesti, että Itä-Karjala ja Inkerinmaa kuuluivat maantieteellisesti, historiallisesti ja kulttuurillisesti Suomeen ja ne pitäisi voitetun sodan jälkeen liittää muodostettavan Suur-Suomen osaksi. Tutkija Ohto Mannisen mukaan aloite kirjaan tuli presidentti Risto Rytiltä ja kirjoittajat valitsi Valtion tiedoituslaitoksessa työskennelleiden tutkijoiden joukosta pääministeri Jukka Rangell yhdessä poliittisen sihteerinsä L. A. Puntilan kanssa.
Finnlands Lebensraumin piti ilmestyä nimellä Das geographische und geschichtliche Finnland (”Maantieteellinen ja historiallinen Suomi”), mutta kustantaja vaihtoi sen paremmin natsi-Saksan ideologiaan sopivaksi, ja alkuperäinen jäi kirjan alanimekkeeksi. Teos oli merkittävä myös saksalaisille, sillä ennen julkaisemista se tarkistettiin ja hyväksyttiin sekä Saksan ulko- että propagandaministeriössä. Lisäksi kirjoittajat kävivät vuonna 1942 Väinö Auerin johdolla markkinoimassa sitä Berliinissä.
Samaan aikaan Finnlands Lebensraumin kanssa presidentti Ryti tilasi myös historioitsija Jalmari Jaakkolalta kirjan Suomen idänkysymys, jossa perusteltiin niin ikään Suomen vaatimuksia Itä-Karjalaan ja Kuolan niemimaahan. Teos käännettiin saksaksi nimellä Die Ostfrage Finnlands, ja se käännettiin myös ruotsiksi, englanniksi ja ranskaksi.
Sisältö

Finnlands Lebensraumissa Suomen uudeksi itärajaksi määriteltiin niin sanottu kolmen kannaksen linja, joka kulki Inkerinmaalta Laatokan ja Äänisen kautta Vienanmeren Äänislahteen. Maantieteellisenä perusteluna oli Itä-Karjalan ja Inkerinmaan kuuluminen Suomen tavoin Fennoskandiaan ja kansatieteellisenä alueen asukkaiden suomensukuinen kulttuuri ja kieli. Väestötieteellisesti Itä-Karjalan liittämistä perusteltiin elintilalla, jota myös saksalaiset käyttivät syynään hyökkäykselle Neuvostoliittoon. Teoksen mukaan Suomen väestönkasvu oli niin nopeaa, että elintilan hankkiminen idästä oli välttämätöntä.
Kirja sisälsi lisäksi kansallissosialistista ideologiaa sekä lainauksia Adolf Hitleriltä, mutta ne muokkasi teokseen Valtion tiedoituslaitoksen edustajana Berliinissä toiminut natsimielinen sotilasvirkamies Yrjö von Grönhagen. Esimerkiksi kirjan esipuheeseen von Grönhagen lisäsi Hitlerin Versailles’n rauhansopimuksen tuominneen sitaatin.
Julkaisematta jäänyt versio

Jatkosodan aikana päämajan tiedotusosaston päällikkönä toiminut majuri Kalle Lehmus paljasti vuonna 1971 julkaisemassaan kirjassa Kolme kriisiä, että Finnlands Lebensraumista kirjoitettiin myös toinen, julkaisematta jäänyt versio. Siinä käsiteltiin Itä-Karjalan ja Inkerinmaan lisäksi myös Norjaan kuuluvan Ruijan suomalaisalueita ja niiden liittämistä Suur-Suomeen. Tätä versiota ei kuitenkaan aiheen arkaluontoisuuden vuoksi julkaistu. Eino Jutikkala myönsi myöhemmin Historialliseen Aikakauskirjaan kirjoittamassaan artikkelissa myös Ruijaa käsittelevän version olemassaolon.
Kritiikki ja puolustus

Finnlands Lebensraum on myöhempinä vuosikymmeninä herättänyt runsaasti kritiikkiä, ja sen kirjoittamiseen osallistuneita tieteentekijöitä on syytetty tutkimusetiikan hylkäämisestä. Vuonna 1972 Historiallisessa Aikakauskirjassa julkaistussa artikkelissaan Eino Jutikkala on puolustautunut sanomalla, ettei Valtion tiedoituslaitoksen sodanaikainen tuotanto ollut tieteellistä tutkimusta vaan pelkästään ylempien tahojen sanelemaa poliittista propagandaa. Myöhempien tutkijoiden mukaan osa kirjassa esitetyistä väitteistä on tehty sangen epätieteellisin ja kevyin perustein eivätkä ne kestä kriittistä tarkastelua.
Finnlands Lebensraumin lisäksi Valtion tiedoituslaitos laati vielä seuraavana vuonna ohjelman, jossa Itä-Karjalaa vaaditaan liitettäväksi Suomeen. Se on myöhemmin julkaistu ainakin Kalle Lehmuksen vuonna 1971 ilmestyneen teoksen liitteenä. Auerin, Jutikkalan ja Vilkunan osuudesta kyseisen Itä-Karjala-ohjelman laatimiseen ei ole tarkempaa tietoa.
Suur-Suomen kartta (nykyrajat punaisella) 
  Suomi (rajat 1920–1940 keltaisella)
  Itä-Karjala
  Inkeri
  Ruija
  Länsipohja
  Kuola
  Viro
Filip I (Orléans)

Filip I Orléansin herttua pitelee lapselle tarkoitettua Ranskan kuninkaallista kruunua. Hänellä on kaulassaan Pyhän Hengen ritarikunnan (Ordre du Saint-Esprit) risti. Pierre Mignard, 1680–1690-luku.
Filip I (21. syyskuuta 1640 Saint-Germain-en-Laye – 9. kesäkuuta 1701 Saint-Cloud’n palatsi, Ranskan kuningaskunta), jota kutsuttiin myös Ranskan Filipiksi tai Monsieur’ksi, oli Ranskan kuninkaan Ludvig XIV:n nuorempi veli.
Hänen titteleitään olivat Ranskan perintöruhtinas, Orléansin herttua, Anjoun herttua (vuoteen 1668 asti), Chartresin herttua, Valois’n herttua ja Joinvillen ruhtinas. Filipistä polveutui Ranskan hallitsijasuvun, Bourbonien, nuorempi haara eli Orléans-suku, joka hallitsi Ranskaa vuosina 1830–1848.
Lapsuus ja kasvatus

Henrik IV
Ludvig XIII
Gaston Orléans
Henriette-Marie
Ludvig XIII
Ludvig XIV
Filip I, Orléansin herttua
Ludvig XIV
Ludvig, Grand Dauphin
Ludvig, Burgundin herttua
Filip V, Espanjan kuningas
Kaarle, Berryn herttua
Ludvig XV
Ludvig XV
Ludvig, Dauphin
Ludvig XVI
Ludvig XVIII
Kaarle X
Ludvig XVI
Ludvig XVII
Ludvig XVII
Ludvig XVIII
Kaarle X
Filip oli Ranskan ja Navarran kuninkaan Ludvig XIII ja Espanjan infanta Anna Itävaltalaisen toinen poika, joka syntyi kaksi vuotta myöhemmin kuin veljensä Ludvig. Hän sai syntyessään Anjoun herttuan tittelin ja oli kruununperijänä vuosien 1643–1661 välisen ajan, kunnes veljelle syntyi kruununprinssi Ludvig.
Filipiä kutsuttiin liikanimellä petit Monsieur, jotta hän erottuisi Ludvig XIII:n veljestä Gaston de Francesta, jota puolestaan alettiin kutsua liikanimellä grand Monsieur. Veljensä valtaantulon vuonna 1643 ja setänsä kuoleman jälkeen hän sai kantaa koko komeudessaan titteliä Monsieur kuninkaan veli. Samalla hän sai haltuunsa Orléansin herttuakunnan apanage-läänityksenä.
Jo lapsena, varttuessaan Fronde-kapinan aikana, Filip osoitti omaperäistä käyttäytymistä. Hänen mielileikkinsä oli ihon puuteroiminen ja mekkojen käyttäminen. Hänen homoseksuaalinen tai oikeamminkin biseksuaalinen pinnallinen käyttäytymisensä sai tukea sekä äidiltä että kardinaali Mazarinin taholta, sillä järjettömästi käyttäytyvä prinssi aiheuttaisi vähemmän ongelmia ja vaaraa vanhemnalle veljelleen, eikä ryhtyisi vaatimaan valtaa itselleen. Kasvattajat eivät halunneet toistaa Gaston Orléansin (Ludvig XIII veljen) esimerkkiä, jotta Filip olisi ryhtynyt valtakunnan herrojen kanssa kapinaan kuningasta vastaan.
Filip kasvatettiin niin, että hänestä tulisi naismainen ja heikko mies, ja siten veljensä täydellinen vastakohta. Hänet vietiin usein leikkimään toisen ikäisensä lapsen François-Timoléon de Choisyn (tuleva abbé de Choisy) kanssa, jonka tämän äiti puki mekkoon Anna Itävaltalaisen pyynnöstä ja Filipiä miellyttääkseen. Tosin oli aivan tavallista, että tuona aikana pojat käyttivät mekkoa aina viisi-kuusivuotiaiksi saakka. Filip pukeutui mekkoihin vielä aikuisenakin ja laittautui mielellään nuoreksi neidoksi hovin naisia kiusoitellakseen.
Kuningataräidin ja Mazarinin suunnitelmat Filipin kasvatuksen suhteen olivat vähällä romahtaa, kun vanhempi veli Ludvig XIV sairastui vakavasti vuonna 1658. Hoviväki hääri Filipin ympärillä, sillä hän oli ensimmäinen perimysjärjestyksessä, mutta hänen saamansa kasvatus ei ollut suinkaan tähdännyt samaan kuninkaalliseen tehtävään kuin vanhemman veljen saama kasvatus.
Aikuisuus

Filip suosi koko elämänsä ajan avoimesti miespuolisia rakastajia, erityisesti Philippe de Lorrainea (1643–1702), joka tunnettiin nimellä Chevalier de Lorraine, ja käyttäytyi avoimen naisellisesti. Filip oli Orléansin suvun perustaja, mikä oli hallitsevan Bourbon suvun nuorempi haara, ja siten Ludvig Filip I:n esi-isä suoraan ylenevässä polvessa, joka hallitsi Ranskaa vuosina 1830-1848.
Taisteltuaan kunniakkaasti Flanderissa Espanjan Alankomaitten vallankumoussodassa 1667–1668, Monsieur, kuten Orleansia yleisesti kutsuttiin, palasi sotilaselämään Hollannin sodan aikana 1672–1678 ja saavutti 11. huhtikuuta 1677 suuren voiton Casselissa Vilhelm III Oranialaisesta ja valtasi St Omerin. Ludvig XIV:n sanottiin olleen kateellinen veljensä menestyksestä; joka tapauksessa Orléans ei koskaan enää komentanut armeijaa.  Tarkan henkilökohtaisen hallinnon avulla hän lisäsi suuresti Orléansin suvun omaisuutta.
Filipin kiinnostus kohdistui vaatteisiin ja koruihin, juhliin ja etikettiin, taide-esineisiin ja nuoriin poikiin. Kuuluisa muistelmienkirjoittaja Saint-Simonin herttua kuvaa häntä seuraavasti:
»Filip oli pieni mies, jolla oli iso vatsa ja niin korkeat kengänkorot, että hän näytti kävelevän puujaloilla. Hän oli yhtä turhantarkka puvustaan kuin nainen ja kasasi ylleen sormuksia, rannerenkaita, jalokiviä, ruusukkeita ja nauhoja. Kaiken lisäksi hän maalasi kasvojaan ja levitti ympärilleen hajuvesien tuoksua.»
Hänellä oli lukuisia suosikkeja, joista tärkeimpiä olivat Châtillonin kreivi ja erityisesti Philippe de Lorraine. Lorrainen vaikutus Filipiin oli merkittävä ja hän manipuloi tätä aina hänen kuolemaansa saakka. Lorraine vehkeili Filipin vaimoja vastaan ja sai mitä erilaisimpia suosionosoituksia Filipiltä, kuten hänen palatsiensa parhaat asunnot.
Avioliitot ja lapset > Englannin Henrietten kanssa

Filip avioitui 31. maaliskuuta 1661 serkkunsa Henrietta Englantilaisen (1644-1670) kanssa, ja heille syntyivät lapset:
Marie Louise d’Orléans (27. maaliskuuta 1662 – 12. helmikuuta 1689), Espanjan ja Intian kuningatar avioiduttuaan Kaarle II:n kanssa, heillä ei ollut jälkeläisiä
Philippe Charles d’Orléans, Valois’n herttua (16. heinäkuuta 1664 – 18. joulukuuta 1666), kuoli 2-vuotiaana
Orléansin herttuatar Anne Marie (27. elokuuta 1669 – 26. elokuuta 1728) avioitui 10. huhtikuuta 1684 Savoijin herttua, Sardinian kuningas Viktor Amadeus II:n kanssa ja hänestä tuli Sardinian kuningatar. Hän peri äitinsä kautta oikeuden Englannin kruunun perimysjärjestykseen, jonka hän siirsi Savoijin hallitsijasuvulle. Heidän jälkeläisissään on lukuisia Italian ja Espanjan ruhtinassukujen jäseniä. Heidän lapsiaan olivat Ludvig XV:n äiti Burgundin herttuatar Marie Adélaïde (1685–1712), Espanjan kuningatar Maria Luisa ja Sardinian kuningas Kaarle Emanuel III.
Aviopuolisoiden suhdetta alkoivat ensimmäisen avioliittovuoden rasittaa aviomiehen homoseksuaaliset suhteet.
Avioliitot ja lapset > Élisabeth Charlotte Wittelsbach von Pfalzin kanssa

Filip avioitui toisen kerran 21. joulukuuta 1671 Baijerin Pfalz-prinsessan Élisabeth Charlotte Wittelsbach von Pfalzin (1652–1722) kanssa ja heille syntyivät lapset:
Alexandre Louis d’Orléans, Valois’n herttua (2. kesäkuuta 1673 – 16. maaliskuuta 1676), kuoli 2-vuotiaana
Filip II d’Orléans (2. elokuuta 1674 – 2. joulukuuta 1723) peri isänsä tittelit ja nousi Ranskan sijaishallitsijaksi. Hänestä alkaa Bourbon-suvun Orléans-linja eli kuningas Ludvig Filip sekä kaikki nykyisin Ranskan valtaistuinta tavoittelevat orléanistit.
Élisabeth Charlotte d’Orléans (13. syyskuuta 1676 – 23. joulukuuta 1744), Lothringenin ja Barin herttuatar avioiduttuaan Lotringenin herttua Leopold I:n (1679–1729) kanssa. Heille syntyi 14 lasta, joista ensimmäiset seitsemän kuoiivat lapsina isorokkoon; vanhin aikuiseksi elänyt poika Frans I oli Itävallan keisarinna Maria Teresian puoliso ja vanhin eloon jäänyt tytär Élisabet Thérèse (1711–1741) avioitui 1737 Sardinian kuningas Kaarle Emmanuel III:n kanssa, heille syntyi kolme lasta joista viimeisen synnytykseen Élisabet Thérèse menehtyi.
Kuolema

Filip kuoli 60-vuotiaana infarktiin 9. kesäkuuta 1701 Saint-Cloud´n palatsissa lyyhistyen poikansa Filip II:n käsivarsille. Tämä seurasi isäänsä Orléansin herttuana.
Kirjallisuutta

Bouyer, Christian: Le duc d’Orléans, frère de Louis XIV. Pygmalion
Erlanger, Philippe: Monsieur, frère de Louis XIV. Hachette, 1953
Saint-Simonin herttua, de Rouvroy, Louis: Mémoires, 1691–1723
Van der Cruysse, Dirk: Madame Palatine, Princesse Européenne, Fayard, 1988. ISBN 2-213-02200-3
Nichols-Barker, Nancy: Brother to the Sun King: Philippe, Duke of Orléans, 1989
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filip I Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Petit Monsieur eli Filip (oik.) äitinsä Anna Itävaltalaisen ja vanhemman veljensä Ludvig XIV:n kanssa, n. 1641–1650.
Filip I Orléansin herttua haarniskassa taustalla taistelukenttä. Michel Corneille vanhempi 1600-luku.
Monsieur eli Filip (vas.) ja oikealla veli Ludvig XIV kuninkaallisen perheen ympäröimänä.
Evijärvi

| Evijärvi |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Evijärven kunnantalo.
Sijainti:  63°22′00″N, 023°28′30″E
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Järviseudun seutukunta
Kuntanumero:  052
Hallinnollinen keskus:  Evijärven kirkonkylä
Perustettu:  1867
Kokonaispinta-ala:  390,71 km² 241:nneksi suurin 2022 
– maa:  354,15 km²
– sisävesi:  36,56 km²
Väkiluku:  2 270 245:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  6,41 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  16,3 %
– 15–64-v.:  54,2 %
– yli 64-v.:  29,6 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  93,7 %
– ruotsinkielisiä:  2,1 %
– muut:  4,3 %
Kunnallisvero:  9,8 % 46:nneksi suurin 2025 
Kunnanjohtaja:  Mikko Huhtala
Kunnanvaltuusto:  17 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • Kok.   • SDP   • KD:   9 5 2 1
evijarvi.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Evijärven Nuorisoseura
Evijärvi on Suomen kunta, joka sijaitsee Etelä-Pohjanmaan maakunnassa. Kunnassa asuu 2 270 ihmistä, ja sen pinta-ala on 390,71 km², josta 36,56 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 6,41 asukasta/km².
Evijärvi sijaitsee Ähtävänjoen keskijuoksulla ja kunnan keskellä sijaitseva Evijärvi tunnetaan kalaisena ja matalana järvenä, jossa on runsaasti saaria. Evijärven kunta levittäytyy Evijärven rantamille. Evijärven maisema on muusta Etelä-Pohjanmaasta poiketen kumpuilevaa ja vaihtelevaa. Kansankulttuurillisesti Evijärvi on Keski-Pohjanmaata.
Evijärven naapurikunnat ovat Kauhava, Kruunupyy, Lappajärvi, Pedersören kunta ja Veteli. Lisäksi Evijärvellä on maarajaa Luodon kanssa Pedersören kunnan kaakkoisosassa sijaitsevan yhteismetsän kautta. Entisiä naapurikuntia ovat Kauhavaan liitetty Kortesjärvi ja Kruunupyyhyn liitetty Teerijärvi sekä silloiseen Pietarsaaren maalaiskuntaan liitetyt Purmo ja Ähtävä. Evijärvi sijaitsee Pohjanmaan, Keski-Pohjanmaan ja Etelä-Pohjanmaan maakuntien rajalla.