stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaivinkone
Kirjallisuutta

Käyhkö Arttu: Caterpillar - höyrykoneesta hybridiin. Kustantaja Laaksonen, 2014. ISBN 978-952-5805-63-5
Käyhkö Arttu: Amerikkalainen legenda Caterpillar. Kustantaja tuntematon 2014.
Käyhkö Arttu: Volvo maanrakennuskoneet. Kustantaja Laaksonen, 2014. ISBN 978-952-5805-66-6
Käyhkö Arttu: Maanrakennuskoneita Suomessa. Alfamer / Tarusto Oy, 2015. ISBN 978-952-472-234-6
Käyhkö Arttu: Suomen Rakennuskone Oy:n tarina. Kustantaja Laaksonen, 2016. ISBN 978-952-5805-80-2
Käyhkö Arttu: Kaivosten jättiläisiä. Kustantaja Laaksonen, 2016. ISBN 978-952-5805-82-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaivinkone Wikimedia Commonsissa
Case 580 SK kaivurikuormaaja
Vammas Major vastapainokaivuri.
Pistotyyppinen vaijerikaivinkone, n. v. 1911.
Minikaivinkone
Orenstein & Koppel -yhtiön valmistama höyrykäyttöinen pistokaivinkone 1930-luvun lopulta. Nykyään matkailunähtävyytenä Kiteellä.
Raimo Hakola

| Raimo Hakola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Raimo Tapani Hakola
Syntynyt: 2. huhtikuuta 1966 (ikä 58) Jämsä
Kansalaisuus:  suomi
Ura
Uskontokunta:  kristinusko
Teokset:  Useita
Tutkimusala:  Johanneksen evankeliumi, Uuden testamentin fariseusten muotokuvat, muinainen Galilea
Tunnustukset:  Helsingin yliopiston opetusteknologiapalkinto, Verkko-opetuksen kehittämisen laatupalkinto, Lauri Jäntin tietokirjapalkinto
Raimo Tapani Hakola (s. 2. huhtikuuta 1966, Jämsä) on suomalainen teologian tohtori, Uuden testamentin eksegetiikan dosentti ja eksegetiikan yliopistotutkija Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan Pyhien tekstien ja perinteiden muutosten yksikössä. Hän on erikoistunut Johanneksen evankeliumiin, Uuden testamentin fariseusten muotokuviin ja muinaiseen Galileaan. Hän on soveltanut sosiaalipsykologista sosiaalisen identiteetin näkökulmaa useissa tutkimuksissaan. Vuodesta 2010 lähtien hän on osallistunut arkeologisiin kaivauksiin Horvat Kurissa, Galileassa, Israelissa. Kaivaukset tehdään Kinneret Regional -projektissa ja Hakola on yksi kaivausten johtajista.
Palkinnot ja ehdokkuudet

| Vuosi | Palkintogaala | Kategoria | Tulos | Vastaanottajat | Huomiot |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2003 | Helsingin yliopiston opetusteknologiapalkinto | Helsingin yliopiston opetusteknologiapalkinto | Voitto | Jarmo Veikko Kiilunen Raimo Hakola Sami Yli-Karjanmaa | Jarmo Kiilusen ja Sami Yli-Karjanmaan kanssa |
| 2005 | Verkko-opetuksen kehittämisen laatupalkinto 2005 | Verkko-opetuksen kehittämisen laatupalkinto 2005 | Voitto | Jarmo Veikko Kiilunen Raimo Hakola Sami Yli-Karjanmaa | Jarmo Kiilusen ja Sami Yli-Karjanmaan kanssa |
| 2009 | Lauri Jäntin tietokirjapalkinto | Lauri Jäntin tietokirjapalkinto | Kunniamaininta | Juha Pakkala Raimo Hakola | Juha Pakkalan kanssa |
Teokset > Kirjat

Hakola, Raimo: Identity matters: John, the Jews and Jewishness.  Leiden:  Brill, 2005.  ISBN 90-04-14324-6
Kiilunen, Jarmo & Hakola, Raimo: Alfasta alkuun: johdatus Uuden testamentin kreikkaan.  Helsinki:  Fill Lectura, 2005.  ISBN 951-792-191-8
Pruuki, Heli & Pruuki, Lassi & Hakola, Raimo: Raamis: Löytöretki.  Helsinki:  LK-kirjat, 2007.  ISBN 978-951-627-672-7
Hakola, Raimo & Pakkala, Juha: Kristinuskon ja juutalaisuuden juuret: arkeologian näkökulmia.  Helsinki:  Kirjapaja, 2008.  ISBN 978-951-607-647-1
Kiilunen, Jarmo & Hakola, Raimo: Alfasta alkuun: johdatus Uuden testamentin kreikkaan.  Helsinki:  Finn Lectura, 2010.  ISBN 978-951-792-466-5
Lehtinen Outi & Hakola, Raimo Tapani: Alussa oli Sana: Kirkkokäsikirjan evankeliumitekstien kommentaari, 1. vuosikerta.  Kirjapaja, 2013.
Lehtinen Outi & Hakola, Raimo Tapani & Huttunen, Niko: Maan suola: kirkkokäsikirjan evankeliumitekstien kommentaari : 3. vuosikerta.  Helsinki:  Kirjapaja, 2014.  ISBN 978-952-288-135-9
Lehtipuu, Outi & Aspinen, Mika & Hakola, Raimo & Heimola, Minna & Huttunen, Niko Ilari: Reconsidering Johannine Christianity: A Social Identity Approach.  New York:  Routledge, 19.4.2015.  ISBN 978-1-13-891023-2  Kirja verkossa. (englanniksi)
Hakola, Raimo: Hyvä osa: Kirkkokäsikirjan evankeliumitekstien kommentaari : 2. vuosikerta.  Helsinki:  Kirjapaja, 2016.  ISBN 978-952-288-398-8
Hakola, Raimo & Kiilunen, Jarmo: Alfasta alkuun: johdatus Uuden testamentin kreikkaan.  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2020.  ISBN 978-951-51-5006-6  Kirjan latauslinkki (PDF).
Mäkipelto, Ville & Pakkala, Juha & Hakola, Raimo: Jumalan synty.  Otava, 13.3.2025.  ISBN 978-951-1-48919-1
Teokset > Muut

Hakola on kirjojen lisäksi kirjoittanut useita muita julkaisuja.
Sauvojen nelonen

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Sauvojen neljä
Sauvojen neljä on tarot-pakan pienen arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakan kortissa on neljä sauvaa, joihin on sidottu koristeeksi kukkia, kasveja ja hedelmiä. Yhdessä ne muodostavat eräänlaisen portin. Taustalla näkyy lisää kukkia, linna sekä juhlivia ihmisiä, joista kaksi näkyy selkeästi. Molempien päitä koristavat seppeleet, ja he ovat nostaneet kätensä ilmaan. Kuvaa hallitseva keltainen väri alleviivaa kortin positiivista sanomaa.
Lossi

Lossi Turun saaristossa.
Talviteloille nostettu Pikkaralan lossi Oulujoella.
Kokkilan kapulalossi vuonna 1934.
Lipnon ylittävä lossi (2004).
Varjakan kapulalossi Oulunsalossa.
Lossi on matkustajaliikenteeseen asetettu pienehkö lautta, jolla on tietty kiinteä kahden päätepisteen välinen reitti. Yleisimmin lossit kulkevat joen, järven tai salmen yli. Lossin päätehtävä on kuljettaa ihmisiä ja yleensä myös ajoneuvoja vesialueen poikki. Suomen kielen sana lossi pohjautuu saksan sanaan Floss, lautta.
Lautta ja lossi eroavat määritelmänsä mukaan vain ohjausvaijerin osalta. Lossi liikennöi pääasiassa vaijeriin kiinnitettynä ja lautta on vapaasti liikkuva ja ohjattava vesialus. Vaijeri on päistään kiinni lossin kiinnittymislaitureissa eli kaltureissa. Lossin miehistönä on yleensä vain yksi henkilö, lossinkuljettaja. Koska lossi kulkee vaijeriin kiinnitettynä laiturista laituriin, lossinkuljettajalta ei Suomessa vaadita merenkulun kansipäällystön pätevyyskirjaa. Esimerkiksi Ruotsissa alin kansipäällystötutkinto kuitenkin vaaditaan, ja siellä myös lossinkuljettajan virallinen ammattinimike on befälhavare eli päällikkö. Suomen eri alueilla ja murteissa lossinkuljettajasta on aiemmin käytetty myös muita nimityksiä kuten lautturi tai roomari.
Lossin ohjausvaijeri voidaan irrottaa lossista esimerkiksi jäiden tai muiden syiden vuoksi, jolloin lossi kulkee vapaasti ohjattavana aluksena. Osa losseista, kuten Bergön ja Arvinsalmen lossit, ajaa niin sanottua virtuaalivaijeria pitkin. Virtuaalinen ohjausjärjestelmä näyttää lossin sijainnin lauttaväylän keskilinjaan nähden ja avustaa visuaalisesti ja äänisignaalein kuljettajaa pitämään lossin lauttaväylällä. Tämän ratkaisun odotetaan myös yleistyvän, sillä lossien kokonaispainon noustessa fyysisen vaijerin merkitys ohjaamista auttavana tekijänä on pienentynyt ja vaijeri toimii nykyisin lähinnä lossinkuljettajan visuaalisena apuvälineenä.
Losseja on pyritty vähentämään Suomessa sekä yleisesti ottaen myös koko Euroopassa. Tätä perustellaan käyttökustannusten lisäksi esimerkiksi matkailun tarpeilla ja liikenneturvallisuudella. Työvoimakustannuksia aiheuttavien lauttojen korvaaminen silloilla on vanha ilmiö. Siitä on Suomesta tietoja jo ainakin 1700-luvulta. Tiehallinto pyrkii vähitellen korvaamaan silloilla kaikki sellaiset lossilinjat, joihin saadaan rahoitus, ja jotka sijaitsevat sellaisissa paikoissa, mihin sillan rakentaminen on mahdollista tai liikenteen sujumisen kannalta hyödyllisempää kuin lossiliikenne.
Lossien historiaa ja kehitystä

Losseille asetetut vaatimukset ovat sidoksissa ajankohtaan ja tarvittavaan kapasiteettiin. Matkustajia, ratsuhevosia ja tavaraa kuljetettiin vesistöjen yli aluksi hirsilautoilla, joita sauvottiin tai soudettiin. Lossien historia ulottuu aikaan ennen kirjoitettua historiaa.lähde?
Avonjoella Englannissa on toiminut Hamptonin lautta 1200-luvulta lähtien, aluksi läheisen luostarin munkkien ylläpitämänä.
Lossien historiaa Suomessa

Suomesta on tietoja lautoista 1500-luvun alusta alkaen. Lauttojen ylläpito kuului ylitettävän vesistön lähikylille, jotka puolestaan hankkivat lauttureita hoitamaan tehtävää. Vanhoista lauttapaikoista muistuttavat esimerkiksi paikannimet Lautkankare (Sauvossa), Lautanala (Vehmaalla) ja Lauttakylä (Huittisissa).
Lauttoja seuraava kehitysvaihe oli ns. lossivene, jopa kymmenen metriä pitkä ja 3–4 metriä leveä tasapohjainen soutuvene. Lossiveneet kuormattiin niiden pitkän sivun kautta.  Veneen hankkimiseen tärkeälle ylityspaikalle saatettiin tarvita koko pitäjän yhteistä panostusta, mistä nimitys pitäjänvenekin kertoo. Asikkalan pitäjä sai 1639 määräyksen hankkia pitäjänveneen Pulkkilansalmeen. Sulkavalta 1990 löydetyn otaksutun pitäjänveneen mitat olivat jäännöksistä arvioituina 2,3 x 12,5 metriä.
Auton yleistyminen johti tasakantisten, päistä kuormattavien, 6–8 tonnia kantavien puuproomujen kehittämiseen lossikäyttöön 1920-luvulla. Puulossien ongelmana oli niiden nopea kuluminen. Näiden lossien kuljettaminen tapahtui vetokapulalla ohjausvaijeria kiskoen. Käyttöön tuli kapulalossi-nimitys. Lossivahdit valmistivat käyttämänsä vetokapulat koivuhaloista. Keskeinen osa pituudeltaan 80–100 cm pitkää kapulaa on kärkiosassa poikittain oleva hahlo eli vetoura, jolla vaijeriin tartutaan kiinni. Vetokapula ja -ote näkyvät Kokkilan lossia esittävässä kuvassa.
Seuraavana vaiheena alkoivat kehittyä lieriöponttonilossit, joiden kantavana rakenteena olevat 13 metriä pitkät ja halkaisijaltaan metriset teräsponttonit valmistettiin teollisesti ja kuljetettiin käyttöpaikoille. Ponttonilossit kantoivat 6–12 tonnia. Ne vaativat aiempiin lossityyppeihin verrattuna korkeammat penkereet ja enemmän syvyyttä rantaan. Erityisesti kantavampien lossien hallinta oli kuitenkin käsivoimin hankalaa, ja niitä alettiin moottoroida.
Esimerkiksi Kirjalansalmen lossi Turun ja Paraisten välillä uusittiin rakenteineen merenkulkuviranomaisten vaatimuksesta vuoteen 1931 mennessä. Uusi lossi oli raudasta valmistettu ponttonilossi, jonka kantavuus oli 10 tonnia. Moottori oli turkulaisen Motorfabriken Androsin valmistama, teholtaan 5–7 hevosvoiman Andros-venemoottori. Lossi oli jälleen vaihdettava isompaan vuonna 1932.
Tiehallinto on koko olemassaolonsa ajan pyrkinyt korvaamaan lossiyhteydet silloilla, mihin tärkeimpinä syinä ovat olleet lossipaikkojen aiheuttamat liikenteen pullonkaulat. Kehitys on kuitenkin ollut melko hidasta, koska siltojen rakentaminen on ollut usein vaikeaa ja kallista. Vuonna 1957 Suomen yleisillä teillä oli 138 lossia, mistä niiden määrä väheni vuoteen 1967 mennessä vain kahdellatoista. Lossipaikkojen korvaaminen silloilla on luonnollisesti tapahtunut ensisijaisesti päätieverkossa ja muilla vilkkailla tieosuuksilla. Suomen viimeinen valtatielossi korvattiin sillalla valtatie 4:llä Viitasaaren Hännilänsalmella Keski-Suomessa vuonna 1961. Vuonna 1981 yleisillä teillä oli 93 lossipaikkaa ja neljännesvuosisata myöhemmin, vuonna 2007, niitä oli 42. Siten 1980-luvun alussa asetettu tavoite, viiden lossipaikan korvaaminen sillalla vuosittain, ei ole toteutunut.
Lossit Suomessa > Ahvenanmaan maakuntahallinnon ylläpitämät lossit

| Nimitys | Kunta | Sijainti |
| --- | --- | --- |
| Björkön lossi | Brändö, Kumlinge | Björkön ja Lappon välillä |
| Embarsundin lossi | Föglö | Finholman ja Jyddön välillä |
| Seglingen lossi | Kumlinge | Kumlingen pääsaaren ja Seglingen välillä |
| Simskälan lossi | Vårdö | Sandön ja Östra Simskälan välillä |
| Töftön lossi | Sund, Vårdö | Prästön ja Töftön välillä |
| Ängösundin lossi | Lumparland, Vårdö | Lumparlandin pääsaaren ja Ängön välillä |
Kirjallisuutta

Lamminsivu, Saana: Lossin vanavedessä liitää lokki : luonnonrauha ei riku lähes äänettömästä lossista. Merimies, 2008, nro 4, s. 26-27.
Vikström, Matts: I vägtrafikens tjänst – Tieliikenteen palveluksessa: Varsinais-Suomen rannikon maantielossit ja lossimiehet 1920-1960.  (Vägmuséets rapporter 2/1995 / Tiemuseon raportteja 2/1995)  Åbo:  Vägverket, Åbo vägdistrikt, 1995.  ISBN 951-726-091-1  (ruotsiksi, suomeksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lossi Wikimedia Commonsissa
Fährstellen in Finnland - früher und heute Wagenfähren in Europa, W. Langes
Tiehallinnon julkaisema lista Suomen losseista (ei sisällä kaikkia losseja) (arkistoitu)
Tietoa Suomen lossien historiasta ja nykypäivästä
Lautta.net
Lossi i Europa (saksaksi)
Kala

Valashai, maailman suurin nykyään elävä kala.
Ahven (Perca fluviatilis) on Suomen yleisin kalalaji ja Suomen kansalliskala.
Kala on yleisnimitys vedessä eläville, kiduksilla hengittäville, selkärankaisille eläimille. Ennen kaloja pidettiin yhtenä selkärankaisten luokkana (Pisces), mutta nykyisen käsityksen mukaan ne kuuluvat useisiin eri luokkiin eikä kaloja voida pitää tieteellisen luokittelun ryhmänä.
Kalojen luokittelu

Kalojen luokittelu on erityisen pulmallista, koska niiden rakenne vaihtelee hyvin paljon. Nykyään jako tehdään pääasiassa luuston rakenteen perustella. Carl von Linné luki myös valaat polyfyleettiseen ryhmään ”kalat”.
Kalat jaetaan seuraaviin yläluokkiin ja luokkiin:
Leuattomat kalat (Agnatha)
Luukalat (Osteichthyes)
Viuhkaeväiset (Actinopterygii)
Varsieväiset (Sarcopterygii)
Rustokalat (Chondrichthyes)
Leveäsuiset (Elasmobranchii)
Koppapäiset (Holocephali)
Panssarihait (Panssarikalat) (Placodermi) (sukupuuttoon kuolleita)
Suurin osa nykyään elävistä kaloista kuuluu viuhkaeväisiin. Leuattomiin kaloihin kuuluu muun muassa nahkiainen, rustokaloihin hait ja rauskut.
Kalojen monimuotoisuus

Kalalajien monimuotoisuus on erittäin suuri. Lajien ominaisuudet vaihtelevat esimerkiksi ulkomuodon, elinympäristön, ravinnon ja myrkyllisyyden mukaan. Eri alueilla ja eri ravintoja käyttävät kalat ovat kaikki erikoistuneet erilaisiin asioihin. Osa kaloista, esimerkiksi hait, on saalistukseen kehittyneitä lihansyöjiä, kun taas useat lajit käyttävät ravintonaan joko kasvisravintoa tai eläinplanktonia.
Kalojen joukosta löytyy useita todella erikoistuneita lajeja, jotka pystyvät erityisominaisuuksiensa ansiosta selviytymään vain tietyissä elinympäristöissä. Esimerkiksi jotkin hyvin syvällä meressä elävät kalat pystyvät elämään vain suuren paineen alaisina. Pinnalla ne räjähtäisivät kappaleiksi oman sisäisen paineensa takia.
Kesäkuussa 2022 internetin kattavin kalatietokanta FishBase sisälsi tiedot noin 34 900 kalalajista. Vuosina 2008–2018 kuvailtiin ja nimettiin keskimäärin 406 uutta kalalajia vuodessa.
Kalojen evoluutiohistoria

Ensimmäiset kalat kehittyivät kambrikauden loppupuolella noin 500 miljoonaa vuotta sitten. Näiltä ensimmäisiltä kaloilta puuttui leuka, mutta niillä oli kuitenkin pyrstö ja jonkinlaisia evämäisiä rakenteita anatomiassaan. Kyseessä oleva leuattomien alkukalojen ryhmä (Ostracodermi) jakautui kahdeksi eri kehityslinjaksi, joille kaikille yhteistä oli ruumiin peittävä moniosainen luupanssari. Useimmat lajit olivat hyvin lyhyitä ja leuattomuutensa vuoksi joutuivat hankkimaan ravintonsa imemällä avoimella suuaukollaan pohjalietettä ja pieniä selkärangattomia sekä avovedestä planktonia.
Panssarilliset alkukalat näyttävät fossiililöytöjen perusteella kadonneen noin 400 miljoonaa vuotta sitten, jolloin niiden satamiljoonavuotinen kukoistuskausi päättyi. Todennäköisesti nämä leuattomat kalat hävisivät ominaisuuksiltaan meriin ilmaantuneille leuallisille panssarihaille (Placodermi). Nykypäivänä ainoastaan nahkiaiset ja limanahkiaiset ovat leuattomia kaloja, vaikkakaan tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä, kuuluvatko nämä eläimet kaloihin poikkeavan ruumiinrakenteensa vuoksi.
Leuattomat kalat syrjäyttäneillä panssarihaille oli jo ehtinyt kehittyä rustoinen tukiranka ja parilliset evät. Nämä anatomiset rakenteet mahdollistivat sen, että uudet meriä hallitsevat kalat saattoivat muodostaa uusia ja monimuotoisempia ekologisia lokeroita. Uusien ominaisuuksiensa vuoksi panssarihait levittäytyivät leuattomia kaloja laajemmille alueilla ja olivat näitä huomattavasti monimuotoisempia. Myös kalojen koko alkoi kasvaa. Esimerkiksi Dunkelosteus-lajin edustajalla saattoi olla pituutta jo kuutisen metriä.
Jo ennen panssarihaita oli mereen ilmaantunut muitakin leuallisia kaloja. Piikkihait edustivat toista leuallisten kalojen kehityshaaraa, mutteivät koskaan saavuttaneet samanlaista valta-asemaa meressä kuin panssarihait. Piikkikalat muistuttivat suuresti nykyisiä haikaloja. Kuitenkaan niiden yhteyttä nykykaloihin ei tunneta tarkasti.
Kalojen monipuolistuessa eriytyi kolme kehityslinjaa, jotka olivat rustokalat, lihaseväiset ja varsinaiset luukalat. Rustokalojen ryhmän tunnuspiirteisiin kuuluivat esimerkiksi rustoinen tukiranka, evät, kallo, hampaat, kierteissuoli ja uimarakon puuttuminen. Rustokaloihin kuuluvat hait ja rauskut erikoistuivat devonikaudella saalistajiksi. Nämä rustokalat menestyivät hyvin ja kasvoivat suuriksi; Megalodon saattoi olla jopa kuudentoista metrin pituinen lihansyöjä.
Luukalat taas aloittivat leviämisensä sisävesistöistä. Devonikauden aikana niihin kuuluvat lajit asuttivat laajalti järviä ja jokia. Luukalat myös erkaantuivat kahteen eri kehityslinjaan, varsieväkaloihin ja varsinaisiin luukaloihin. Luukalojen anatomia sisälsi useita menestykseen tarvittavia tekijöitä. Niiden rakenteeseen kuuluivat muun muassa taipuisa suomupeite, hyvin liikkuvat evät ja uimarakko. Näiden muista kaloista poikkeavien ominaisuuksiensa ansiosta luukalat saavuttivat vähitellen valta-aseman merissä ja sisävesistöissä. Nykyään luukaloja tunnetaan noin 25 000 lajia, mikä on enemmän kuin kaikkia muita selkärankaisia yhteensä.
Anatomia > Ruumiinmuoto

Kalat ovat muodoltaan ja rakenteeltaan hyvin monimuotoisia. Silti elintoiminnot ovat hyvin samankaltaisia sekä alkeellisilla että kehittyneillä kaloilla. Yleensä sivulta litistynyttä sukkulamuotoa pidetään kalan perusmuotona, vaikkakin on olemassa useita poikkeavia muotoja. Kalojen ruumiin muoto on nimittäin aina sopeutunut ympäristöön. Esimerkiksi vesistöjen pohjassa elävät kalat voivat olla litistyneitä tai notkeita ja käärmemäisiä, kun taas kasvien ja juurakoiden suojassa elävät kalalajit ovat korkeita ja litteitä.
Anatomia > Tukiranka

Kalojen tukirangan huomattavin osa muodostuu selkärangasta ja kallosta. Tämä tukiranka voi olla joko rustoinen tai luutunut. Nikamien määrä vaihtelee eri kalaryhmien suhteen suuresti. Yleensä kalojen nikamien kaksiosainen selkähaarake on kärjestään sulautunut yhteen. Haarakkeiden väliin jäämässä pienessä tilassa sijaitsee selkäydin. Vartalonikamien kohdalla sivuilla suuntautuneet vatsahaarakkeet kannattavat kylkiluita. Kylkiluiden alapäät ovat vapaat, mikä johtuu rintalastan puuttumisesta. Kalojen rintaevät vastaavat maalla elävien selkärankaisten eturaajoja ja ne niveltyvät kiduskansien takana oleviin kalan hartioihin. Vatsaevät taas niveltyvät surkastuneeseen lantioon.
Levinneisyys ja lisääntyminen

Kaloja on löydetty lähes jokaisesta suuresta vesialueesta, sekä suolaisista meristä että makean veden järvistä ja lammista. Kaloja elää aivan pinnan tuntumasta tuhansien metrien syvyyteen asti. Kalojen sukupuolet ovat melko samannäköisiä.
Useimpien kalojen lisääntyminen tapahtuu kutemalla, ja munasolut hedelmöittyvät ulkoisesti. Naaras munii veteen mätimunia ja koiras laskee niiden päälle maitia, joka hedelmöittää munat. Tavallisesti hedelmöittyminen tapahtuu vedessä, mutta muutamissa lajeissa mäti voi hedelmöittyä naaraan sisälläkin. Jotkut harvat lajit voivat rakentaa pesiä tai hoitaa poikasiaan jossain määrin.
Esimerkiksi hait ja merihevoset sen sijaan parittelevat, eli hedelmöitys tapahtuu sisäisesti. Jotkut lajit myös synnyttävät eläviä poikasia. Myös partenogeneesiä, eli nk. neitseellistä syntymistä tavataan joillain lajeilla.
Kala ruokana

Kaloja käytetään laajalti sekä ihmisravinnoksi että myös rehuna esimerkiksi kalankasvatuksessa. Luontaisesti jodia sisältävä kala oli suomalaisen ravinnon tärkein jodinlähde ennen kuin jodia alettiin lisätä ruokasuolaan, rehuihin ja lannoitteisiin.
Kalassa on myös paljon proteiinia sekä A-, B3, B12-, D- ja K2-vitamiinia. Kalassa on lisäksi paljon omega-3-rasvahappoja.
Suomen kalat

Suomen vesissä on vuoteen 2010 mennessä tavattu 103 kalalajia, kun lasketaan mukaan sekä satunnaisvieraat että istutetut kalat. Jos näitä ei lasketa, niin sisävesien kalalajeja on 29, merikaloja 22 ja kahdeksan lajia, jotka pystyvät elämään molemmissa. Kaikki nämä molemmissa elävät kalat ovat vaelluskaloja, paitsi härkäsimppu.
Kalojen kipukokemus

Kalojen kipukokemuksesta on saatu yhä enemmän todisteita varsinkin 2000-luvulla. Kalojen aivojen reaktiot ovat kipukokemuksen aikana samankaltaisia kuin nisäkkäillä ja kalat välttävät tilanteita jossa altistuvat kivulle. Mikäli kala kokee kipua se pyrkii lievittämään sitä keinuttamalla itseään, kuten nisäkkäätkin tekevät. Morfiinia annettaessa kalan kipukäyttäytyminen katoaa. Vaikka kalastajat mielellään uskoisivat että koukussa oleva kala sätkisi vain johtuen reflekseistä, aivo- ja käyttäytymistutkimuksen tulokset kertovat toista.
Kirjallisuutta

Yrjölä, Sakke; Lehtonen, Hannu & Nyberg, Kari: Suomen kalat.  Nemo, 2015.  ISBN 978-952-240-278-3
Varjo, Markku; Koli, Lauri & Dahlström, Harri: Maailman kalojen nimet.  Helsinki:  Suomen biologian seura Vanamo, 2004.  ISBN 951-9108-13-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen kalastusmatkailun edistämisseuran kalalajiesittely (Wayback Machine)
2000-luvun Suomen ennätyskalat ja Suomen ennätyskalarekisteriin hyväksytyt suurkalat (Wayback Machine)
Myös tämä raitalehvähevonen (Phycodurus eques) kuuluu kaloihin.
Latimeria, ”elävä fossiili”.
Megalodonin hammas.
Yksinkertainen kuva kalan perusrakenteesta.
Kalaa intialaisella torilla
Sauvojen viitonen

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Sauvojen viisi
Sauvojen viisi on tarot-pakan pienen arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakan kortin kuvassa on viisi hahmoa, joista jokaisella on kädessään sauva. Hahmot sohivat sauvoilla toisiaan. Kahakka tapahtuu  erämaastossa.
Maljojen kolmonen

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Maljojen kolme
Maljojen kolme on tarot-pakan pienen arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakan kortissa nähdään kolme hahmoa, jotka kohottavat yhdessä maljan. He tanssahtelevat iloisesti ringissä luonnon helmassa kukkia hiuksissaan. Hahmojen ympöivät hedelmät ja vihannekset, kuten viinirypäleet ja kurpitsa, symboloivat sadonkorjuuaikaa ja yltäkylläisyyttä.
Siirtolaisuus Norjaan

Norjassa on 883 751 maahanmuuttajaa, eli he muodostavat 16,8% Norjan väestöstä.
Maahanmuuton historiaa

1900-luvulla ja 2000-luvulla suuri osa Norjaan maahanmuuttaneista ihmisistä on tullut pakolaisina. 1950-luvulla pakolaisia tuli Unkarista ja 1970-luvulla Vietnamista sekä Chilestä. Vuosina 1977–2012 Euroopasta tulleiden maahanmuuttajien määrä Norjassa nousi 46 000 hengestä 280 000 henkeen. Muista maanosista tulleiden maahanmuuttajien määrä nousi 25 000 hengestä 127 000 henkeen.
Alueellinen sijoittuminen

Vuonna 2012 eniten maahanmuuttajia asui Oslossa (30,4 prosenttia), Drammenissa (25 prosenttia), Lørenskogissa (23 prosenttia) ja Skienissa (19,6 prosenttia).
Toimeentulotuki

Toimeentulotukea vuonna 2017 saaneista maahanmuuttajista 86 prosenttia oli kotoisin Aasiasta ja Afrikasta. Vastaavasti 6 prosenttia oli kotoisin sellaisista Itä-Euroopan maista, jotka eivät ole Euroopan unionin jäseniä.
Rikollisuus

Etelä- ja Keski-Amerikan maista kotoisin olevat maahanmuuttajat tekivät keskimäärin vuosina 2010–2013 164 rikosta 1 000 henkilöä kohden, mikä on eniten kaikista maahanmuuttajaryhmistä. Seuraavaksi eniten rikoksia tekijät Afrikasta (153,8) ja Aasiasta (117,4) lähtöisin olevat maahanmuuttajat. Vähiten rikoksia tekivät Itä-Euroopan (98,4), muiden Pohjoismaiden (69,1) ja Länsi-Euroopan maiden (50,7) maahanmuuttajat. Suomessa syntyneet maahanmuuttajat tekivät 33,8 rikosta per 1 000 henkilöä.
Alkuperämaat

| Alkuperämaa | 2001 | 2017 |
| --- | --- | --- |
|  Puola | 6 432 | 108 255 |
|  Liettua | 378 | 42 491 |
|  Somalia | 10 107 | 41 463 |
|  Ruotsi | 23 010 | 39 266 |
|  Pakistan | 23 581 | 36 700 |
|  Irak | 12 357 | 32 304 |
|  Saksa | 9 448 | 27 593 |
|  Eritrea | 813 | 23 618 |
|  Filippiinit | 5 885 | 22 892 |
|  Vietnam | 15 880 | 22 658 |

Yli 15-vuotiaiden tekemät rikokset syntymämaan mukaan, per 1 000 henkilöä vuosilta 2010-2013.