stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vladimir Lenin
Sisällissota > Tyytymättömyys johtaa kapinoihin

Neuvosto-Venäjän johto aloitti radikaalin sosialismiin siirtymisen 13. toukokuuta 1918 muodostamalla valtavia komennuskuntia takavarikoimaan talonpoikien ylimääräiset elintarvikkeet. Komennuskuntien jäsenet saivat palkkioksi osan itselleen ja lisäksi rahaa. Näin talonpojilta otettiin pois kannustimet. Tämä ei osoittautunut hyväksi ratkaisuksi, sillä ruoantuotanto romahti ja ruokapula paheni entisestään.
Kansan keskuudessa ei oltu tyytyväisiä sosialismin toteutustapaan. Pula, talousromahdus ja nälkä saivat aikaan lukemattomia talonpoikien, merimiesten ja jopa työläisten kapinoita ympäri maata, toisinaan heinähangoin ja keihäin tykkejä ja konekiväärejä vastaan. Kansannousut tukahdutettiin muun muassa ampumalla mielenosoittajia, julistamalla työsulkuja lakkoilevia työläisiä vastaan sekä pidättämällä heitä ja opposition aktivisteja, pommittamalla ja polttamalla kyliä, käyttämällä kemiallisia aseita ja hirttämällä epäiltyjä sekä sulkemalla kymmeniä tuhansia kapinallisten perheenjäseniä panttivangeiksi keskitysleireille (lähinnä naisia, lapsia ja vanhuksia).
Lenin itse kertoi syyttömien kaltoin kohtelun häirinneen häntä, mutta ei puuttunut näihin asioihin. Hänelle oli tärkeintä päämäärä ja hän antoi erikseen käskyjä tuhota opposition mielenosoituksia. Esimerkiksi talonpoikien tunnetuimmasta eli Tambovin kapinasta (jossa oli vaadittu takavarikointien ja Tšekan lakkauttamista, vapaita vaaleja ja kaupan vapautta) Lenin kirjoitti Tšekalle: ”Tämä liike on ehdottomasti murskattava mitä pikimmin ja sellaisella tavalla, että esimerkki on mahdollisimman selvä.” Kenraali Mihail Tuhatševskin johtamalla yli 30 000 miehen armeijalla meni kaksi vuotta (1919–21) tuhota vastarinta ylivoimaisesta aseistuksesta ja raaoista otteista huolimatta. Tambovin kapinan keskitysleireillä oli 50 000 ”panttivankia” ym. ja kuolleisuus oli 15–20 % kuukaudessa. Vaikka myös Tambovin kapina oli syntynyt spontaanisti, muista kansannousuista poiketen sen organisoi järjestelmälliseksi SR:n entinen aktiivi Aleksandr Antonov.
Sisällissota > Nälänhätä

Radikaali sosialismiin siirtyminen romutti maan talouden, ja vuonna 1921 syntyi suuri nälänhätä. Länsimaiden ruokalähetyksistä huolimatta ainakin viisi miljoonaa ihmistä menehtyi nälkään 1921–22. Aikaisemmassa nälänhädässä 1891 Lenin oli itse asunut nälänhätäalueella mutta vastustanut ruoka-avun antamista. Hänen ystävänsä A. Beljakov muisteli kirjassaan Tiennäyttäjän nuoruus:
»[Leninillä] oli rohkeutta sanoa suoraan, että nälänhädällä oli useita myönteisiä vaikutuksia, nimittäin teollisuusproletariaatin – – ilmaantuminen. – – Kun nälänhätä tuhoaa takapajuisen talonpoikaistalouden, lähestymme – niin hän selitti – objektiivisesti lopullista tavoitettamme, sosialismia, vaihetta joka seuraa heti kapitalismin jälkeen. Lisäksi nälänhätä tuhoaa uskon tsaariin että jopa Jumalaan.»
Politbyroon jäsenille 19. maaliskuuta 1922 osoittamassaan kirjeessä hän selitti luonteenomaisella kyynisellä tavallaan, miten nälänhätää voitaisiin käyttää hyväksi.
»tappavan iskun antamiseksi vihollisen kalloon. – – Kun nämä nälkiintyneet nyt syövät ihmislihaa, kun teiden varsilla makaa satoja ja tuhansia ruumiita, meillä on juuri nyt ja vain juuri nyt tilaisuus (ja meidän siis pitää) takavarikoida kirkon omaisuus raivokkaalla tarmolla, säälimättömästi. – – Voimme siis nyt hankkia käsiimme satojen miljoonien kultaruplien aarteen. – – koska vain nälän synnyttämä epätoivo voi saada massat suhtautumaan toimiimme myötämielisesti tai ainakin puolueettomasti – – Olen hahmotellut toimintasuunnitelmamme tällaiseksi: julkisuudessa toimenpiteistä määrää toveri Kalinin (presidentti) yksin. – – pidättää Shujassa mahdollisimman runsaasti pappeja, pikkuporvareita ja porvareita, vähintäänkin muutama tusina, ja heitä on syytettävä suorasta tai välillisestä osallistumisesta kirkon omaisuuden takavarikoinnista annetun määräyksen väkivaltaiseen vastustamiseen. – – Mitä suurempi joukko taantumuksellisen papiston ja taantumuksellisen porvariston edustajia teloitetaan, sen parempi meille. Meidän on heti annettava kaikille näille ihmisille sellainen opetus, etteivät he enää uneksikaan minkäänlaisesta vastarinnasta vuosikymmeniin.»
Sisällissota > Uusi talouspolitiikka (NEP)

Sosialismi ei toteutunut Venäjällä läheskään yhtä helposti kuin Lenin oli ehkä kuvitellut. Talonpojat eivät halunneet antaa viljojaan koko kansan hyväksi, koska ruokaa oli muutenkin vähän. Työläiset taas eivät halunneet tehdä töitä pienellä tai kokonaan puuttuvalla palkalla. Sosialistista yhteiskuntaa ei voinut rakentaa ilman varoja. Tämän vuoksi Lenin käynnisti uuden talouspolitiikan NEP:n, jossa hän palautti osittaisen yksityisomistuksen siinä toivossa, että maa vaurastuisi ja voisi sitten siirtyä sosialistiseen yhteiskuntamalliin. Tehtaita palautettiin yksityisten haltuun ja talonpojille taattiin omistus- ja myyntioikeus omiin tuotteisiinsa.
Vuonna 1928 Neuvostoliiton talous saavutti maailmansotaa edeltäneen tason, mutta tuolloin Josif Stalin lakkautti NEP:n puolueen vähemmistön vastustuksesta huolimatta. Kirjoissaan Lenin antoi ymmärtää, että NEP:in oli tarkoituskin olla lyhytikäinen.
Leninin kuolema

Lenin poti vaikeaa verenpainetautia, joka aiheutti hänelle arterioskleroosin. 25. toukokuuta 1922 Lenin sai ensimmäisen sydänkohtauksensa ja halvaantui oikealta puoleltaan.
Saman vuoden joulukuun sydänkohtauksen jälkeen hän jätti aktiivipolitiikan. Toukokuussa 1923 Lenin siirtyi lääkärin neuvojen mukaan huvilalle Gorkiin lähellä Moskovaa. Kremlissä hän kävi tämän jälkeen vain muutaman kerran. Lenin piti halvauksensa johdosta tilaansa toivottomana ja pyysi Stalinia myrkyttämään hänet, mistä Stalin kieltäytyi. Lenin kuoli tammikuussa 1924. Kuolinsyynä oli ilmeisesti aivoverisuonten kovettuma, ateroskleroosi, ja osasyynä siihen oli hänen niskassaan säilynyt Kaplanin luoti.
Kuoleman jälkeen Leninin ruumis palsamoitiin ja asetettiin näytille Moskovan Punaisen torin laidalle rakennettuun mausoleumiin. Pietari, entinen Sankt-Peterburg nimettiin Leningradiksi Leninin mukaan. Kaikki tämä tapahtui Leninin omien toiveiden vastaisesti.
”Testamentissaan” Lenin arvosteli kaikkia keskuskomitean johtohenkilöitä. Bolševikkien puoluekokokouksessa Stalin sai pitää vuonna 1922 myönnetyn pääsihteerin paikkansa ja selvisi voittajana väittelyissä ja valtataistelussa. Testamentissaan Lenin oli pitänyt Stalinia liian karkeana johtamaan kommunistista puoluetta.
Lenin ja Stalin

Leninin ja Stalinin välillä ei ollut juuri poliittisia erimielisyyksiä, ja Stalin pitikin itseään Leninin oppilaana. Puolueen väittelyissä Stalin liittyi lähes poikkeuksetta Leninin puolelle vastustamaan muun muassa Trotskia ja muita oppositiolaisia. Vuonna 1913 Stalin kirjoitti mainetta tuoneen teoksensa Marxismi ja kansallisuuskysymys, jota Lenin piti niin loistavana, että tahtoi julkaista sen puolueen virallisena poliittisena ohjelmana. Vuonna 1922 Stalin nimitettiin puolueen pääsihteeriksi Leninin ehdotuksesta.
Leninin sairastuttua lääkärit kielsivät häneltä poliittisen toiminnan, ja puolueen politbyroo nimitti Stalinin tiedonvälittäjäksi. Tänä aikana Stalin riiteli Leninin puolison Nadežda Krupskajan kanssa. Kuultuaan riidasta Lenin loukkaantui ja saneli ”testamenttinsa”, jossa hän arvosteli Stalinin käytöstapoja ja arvosteli muitakin puolueen johtohenkilöitä. Leninin kuoleman jälkeen ”testamentti” luettiin bolševikkien 13. puoluekokouksessa ja valtuutetut tahtoivat Stalinin jatkavan puolueen pääsihteerinä.
Ideologia ja politiikka > Poliittinen teoria

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Kun katselen sosiaalidemokraatteja, jotka ylpeästi ja omahyväisesti julistavat, että me emme ole anarkisteja, varkaita emmekä ryöstäjiä, vaan kaiken sellaisen yläpuolella, joudun kysymään itseltäni: ymmärtävätkö nämä ihmiset lainkaan mitä puhuvat?  | ” |

Leninin maailmankuva oli muotoutunut 1800-luvun viimeisinä vuosikymmeninä, ja sittemmin hän arvioi, ettei 1900-luvulla ollut hänelle enää paljonkaan älyllistä tai tiedollista annettavaa. Sen sijaan hän keskittyi sosialistisiin ajattelijoihin Karl Marxiin, Friedrich Engelsiin, Georgi Plehanoviin ja Karl Kautskyyn, joista kahdelle viimeiselle hän myöhemmin käänsi selkänsä. Lenin kuitenkin ihaili Niccolò Machiavellia ja Charles Darwinia (hänen työhuoneessaan Kremlissä oli pieni apinan muotoinen pöytäkoriste, jossa luki Darwinin nimi), palasi myöhemmin myös Aristoteleen pariin ja löysi maailmansodan aikana G. W. F. Hegelin ja saksalaisen sotateoreetikon Carl von Clausewitzin, jotka jättivät Leninin ajatteluun omat jälkensä. Ehdottomina esikuvinaan hän piti Marxia ja Engelsiä, ja itseään ainoana oikeana ja korvaamattomana Marxin tulkitsijana. Pääoman Lenin uskoi olevan ikuisesti toden teoksen. Suhde Friedrich Nietzschen moraalifilosofiaan oli kaksinainen.
Maanpaossa viettämiensä vuosien aikana Lenin kiinnostui pyrkimyksestä argumentoida filosofian avulla opponentteja vastaan. Hän osallistui Plehanovin ja Bogdanovin väliseen keskusteluun filosofian perustasta kirjoittamalla pelkästään tietoteoriaan keskittyvän teoksen Materialismi ja empiriokritisismi. Se julkaistiin toukokuussa 1909.
Lenin oli pohjimmiltaan teoreetikko ja inhosi politiikan tunteellisuutta. Siksi hän myös painotti älymystön johtavaa asemaa politiikassa ja piti vieraana ajatusta, että työläiset itse hallitsisivat itseään. Hän ei ollut varsinaisesti kosketuksissa köyhälistöön, vaan piti tilastotietoja ja tutkimuksia henkilökohtaisia kokemuksia todempana kuvauksena Venäjän kansan elinoloista. Näiden tilastojen ja tutkimusten pohjalta hän muun muassa esitti, että Venäjä oli jo 1860-luvulla kapitalistinen maa.
Ideologia ja politiikka > Proletariaatin diktatuuri

Lenin arveli, että hänen vaatimansa ”proletariaatin demokraattinen diktatuuri” vetoaisi erityisesti alempaan yhteiskuntaluokkaan. Hänen mielestään se olisi samalla myös tehokkain tapa taloudellisen kehityksen turvaamiseksi. Lenin kannatti alun perin Venäjän marxilaisten yleisesti esittämää kaksivaiheisen vallankumouksen mallia: ensin demokraattinen ja kapitalistinen valtio, jota seuraisi sosialistinen vallankumous ja lopulta kommunismi. Vallankumouksen edetessä hän ei kuitenkaan sitoutunut tähän, vaan siirtyi nopeasti toteuttamaan Venäjällä omaa sosialismin malliaan.
Bolševikit pyrkivät saamaan puolueelleen kansansuosiota osallistumalla yleiseen propagandaan sekä valtakunnanduuman toimintaan ja muuhun yleiseen päätöksentekoon. Eräiden väitteiden mukaan myös Venäjän salainen poliisi Ohrana tarjosi Leninille otollisen tilaisuuden. Ohrana oli jokseenkin hyvin perillä sosialistivallankumouksellisten keskinäisistä kiistoista ja pyrki lietsomaan polemiikkia, joka repi puoluetta. Ohrana tuki bolševikkien asemaa Venäjällä myös vangitsemalla menševikkejä ja muita Leninin vastustajia.
Ideologia ja politiikka > Proletaarinen internationalismi ja kansallisuuspolitiikka

Ensimmäisen maailmansodan aikana Lenin omaksui kannan, jonka mukaan sosialistien tulisi vastustaa kaikkia sotaa käyviä hallituksia ja jokaisen maan työläisten tuli vastustaa oman maansa sotaponnistuksia. Lenin korosti Marxin oppia, ettei proletaareilla ole kotimaata: niinpä Venäjän työläisten ensisijaisen myötätunnon ja avunannon olisi pitänyt kohdistua muita työläisiä – myös vihollismaiden työläisiä – kohtaan, eikä oman maan porvaristoon. Leninin kansainvälisyyttä korosti myös Neuvostoliiton kansallislauluksi valittu Kansainvälinen. Lenin uskoi Venäjän vallankumouksen laajenevan hyvinkin nopeasti maailmanlaajuiseksi sosialistiseksi vallankumoukseksi.
Lenin ja Neuvosto-Venäjän ensimmäinen bolševikkihallitus selittivät ei-venäläisten kansojen olevan oikeutettuja eroamaan Neuvosto-Venäjästä ja lupasivat niille itsemääräämisoikeuden. Leninin politiikassa lupaus kansojen itsemääräämisoikeudesta oli kuitenkin vain taktista laatua. Niin kauan kuin Venäjän sisällissota oli käynnissä, kaikki puna-armeijaa vahvistanut ja vihollista heikentänyt apu oli Leninille tervetullutta. Leninin mielestä nationalismi ilmiönä oli riippuvainen niistä taloudellisista tekijöistä, jotka olivat yhteiskunnallisen kehityksen perusta, minkä vuoksi hän rajoitti kansojen itsemääräysoikeutta varauksilla. Kansojen itsemääräämisoikeutta ei sallittu Venäjän kommunistisen puolueen sisällä. Se oli vain väline pyrittäessä tärkeämpiin tavoitteisiin eli maailmanvallankumoukseen ja proletariaatin diktatuuriin.
Ideologia ja politiikka > Suhtautuminen terroriin

Lenin vastusti ruohonjuuritason demokratiaa ja monipuoluejärjestelmää. Hän vastusti vuoden 1917 ajatusta demokraattisten, kansan valitsemien neuvostojen hallitsemasta maasta, ja kannatti ”proletariaatin diktatuuria”, jossa kaikki valta olisi keskitetty bolševikkipuolueelle. Vuoden 1917 ajatusten hylkääminen johti muun muassa hänen uskollisimpien sotilaidensa, Kronstadtin matruusien, kapinaan 1921. Leninin käsitystä kansanvallasta kuvasi hyvin vastaus, jonka hän antoi Trotskille tämän kysyttyä Leninin mielipidettä matruusien vaatimuksiin: ”Parlamentaarinen ja demokraattinen järjestelmä on askel taaksepäin, bolševikkien yksinvaltaisesti johtama proletariaatin diktatuuri on askel eteenpäin vallankumouksen tiellä”.
Vain viikkoja ennen ensimmäistä halvauskohtaustaan 1922 Lenin kiirehti rikoslain uudistamista sosialistivallankumouksellisten eli eserrien oikeudenkäyntiä varten. Lenin vaati, että ”ampumista on sovellettava laajemmin”. Toveri Kurskille 17. toukokuuta 1922 lähettämässään kirjeessä Lenin korosti:
Oikeus ei saa poistaa terroria – tämän lupaaminen olisi itsepetosta tai petosta – vaan sen on perusteltava ja laillistettava se periaatteellisesti, selkeästi, vilpittä ja kauhistelematta. Muotoilun on oltava mahdollisimman väljä, sillä vain vallankumouksellinen oikeudentaju ja vallankumouksellinen omatunto määräävät väljemmän tai suppeamman käytännön soveltamisen edellytykset.
Leninin luonne

Leninin luonteenpiirteisiin kuului myös vahva luottamus siihen, että hän oli aina oikeassa. Leniniä on kuvattu ihmisenä, joka viihtyi poikkeusoloissa ja kriiseissä. Hän sai silloin kehitellä oman ratkaisunsa ja puolustaa sitä niiltä, jotka eivät sitä hyväksyneet. Kannanotoissaan Lenin oli ehdoton ja äkkipikainen. Hän oli toisaalta myös ailahtelevainen ja herkkätunteinen. Henkilökohtainen arvostelu sai hänet joskus sairastumaan joko flunssaan tai hermostollisiin vaivoihin.
Leninin kannattajat ovat esittäneet Leninin humaanina neuvostojohtajana. Hän katsoi rakentavansa kommunismia parhaiten tuhoamalla estävät tekijät eli porvariston, papiston ja yläluokan. Lenin hyväksyi väkivallan näitä ”työkansan vihollisia” vastaan. On ilmestynyt tutkimuksia, joissa Lenin kuvataan luonteeltaan rikolliseksi. Tähän liittyy sen korostaminen, että Leninin toiminnan liikkeellepaneva voima oli henkilökohtainen katkeruus vallitsevaa järjestelmää kohtaan.
Henkilökultti

Leninin ympärille muodostui Neuvostoliiton ensimmäinen henkilökultti, jota useat historioitsijat ja elämäkertojen kirjoittajat ovat kuvailleet ”puoliuskonnolliseksi”. Kuolemaansa asti Lenin pystyi estämään tämän kansan keskuudessa syntyneen henkilökultin päätymisen osaksi virallista puolueen propagandaa. Kuitenkin välittömästi hänen kuoltuaan otettiin tämä kristuksenkaltainen pelastaja-Lenin osaksi virallista puolueen Lenin-kulttia, vaikka monet puolueen johtajat, mukaan lukien Leninin leski Nadežda Krupskaja vastustivatkin sitä.
Leninisminä tunnettu oppijärjestelmä muotoiltiin hänen teostensa pohjalta ja siitä tehtiin myöhemmin eräänlainen valtionuskonto. Neuvostojohtajien henkilöihin ja toimiin jälkikäteen kohdistettu arvostelu ei juuri koskaan ulottunut Leniniin asti.
Leninin patsaat

Monumentaalinen propaganda oli Leninin Venäjän vallankumouksen alussa esittämä suunnitelma, jota alettiin toteuttaa Neuvostotasavallassa vuodesta 1918 alkaen. Siinä otettiin käyttöön visuaalinen monumenttitaide, vallankumoukselliset iskulauseet ja monumentaalinen kuvanveisto tärkeiksi vallankumouksellisten aatteiden ja kommunististen ihanteiden propagoijiksi. Suunnitelma loi kysynnän monumentaaliselle, valtion tilaamalle kuvanveistolle, joka loi perustan koko myöhemmälle Neuvostoliiton kuvanveiston koulukunnalle.
Neuvostoliiton kaaduttua vuonna 1991 alkoi Itä-Euroopan maissa ja Venäjällä suuri Lenin-patsaiden tuhoaminen. Melkein kaikki Itä-Euroopan valtioiden puolella olevat Lenin-patsaat on tuhottu tai siirretty museoihin. Venäjän puolella Lenin-patsaita on säilynyt paljon enemmän. Maapallon eteläisin patsas sijaitsee Etelämantereen luoksepääsemättömyyden navalla.
Muutamia säilyneitä Lenin-patsaita:
Leninin patsas Suomen asemalla Pietarissa.
Lenin-patsas Tiraspolin kaupungissa Transnistriassa, Moldovassa.
Lenin-patsas Donetskin kaupungissa Ukrainassa.
Lenin-patsas Abakanin kaupungissa Venäjällä.
Lenin ja Suomi

Lenin toimi maastakarkotuksensa aikana usein Suomesta käsin. Lenin esitti ensimmäistä kertaa myötämielisyytensä Suomen itsenäisyydelle Tampereella 1905 ja 1906 pidetyissä kokouksissa. Kokoukset pidettiin talossa, jossa oli Lenin-museo vuosina 1946–2024.
Vallankumouksen jälkeen Lenin yllytti kirjeissään Suomen SDP:tä tekemään aseellisen vallankumouksen Suomessa ja lähetti Stalinin puoluekokoukseen tukemaan vaatimuksiaan. SDP:n puoluekokous kuitenkin äänesti tätä vastaan 26. marraskuuta 1917 äänin 59–43; vastaavan päätöksen Työväen Vallankumouksellinen Keskusneuvosto teki jo 10.11. äänin 18–8).
Suomen eduskunnan julistettua Suomen yksipuolisesti itsenäiseksi porvarienemmistöllä 6. joulukuuta Lenin tunnusti Suomen itsenäisyyden 31. joulukuuta 1917. On esitetty erilaisia arvioita siitä, miksi Lenin hyväksyi porvarillisen Suomen itsenäisyyden. Selvimpänä ovat nähtävissä Leninin puolueohjelmaankin kirjatut ideologiset syyt, joiden johdosta myös joukko muita valtioita – muun muassa Viro ja Ukraina – pääsi itsenäistymään neuvosto-Venäjästä. Leninin on esitetty toivoneen Suomessa puhkeavan vallankumouksen, joka palauttaisi Suomen jälleen neuvosto-Venäjän yhteyteen. Myös Suomen SDP:n pyyntö on saattanut vaikuttaa asiaan.
Lenin antoi määräykset toimittaa aseita ”Suomen proletariaattia varten” 7.1.1918 – 10 000 kivääriä ja 17.1.1918 – 25 000 kivääriä ”Suomen rautatien komissaarille”.
Leninin teoksia

Mitä on tehtävä?
Materialismi ja empiriokritisismi (1909)
Filosofian vihot (1914/1915, julkaistu vasta 1920-luvulla)
Sosialismi ja sota (1915, yhdessä Grigori Zinovjevin kanssa)
Valtio ja vallankumous (1917)
Imperialismi kapitalismin korkeimpana vaiheena (1917)
Vasemmistolaisuus lastentautina kommunismissa (eli ”Penikkatauti”, 1920)
Kapitalismin kehitys Venäjällä
Joitakin Leninin kirjoituksia on julkaistu Marxist Internet Archiven suomenkielisessä osassa http://www.marxists.org/suomi/lenin/index.htm
Leninin teoksia > Suomennoksia

Materialismi ja empiriokritisismi.  (Materializm i empiriokrititsizm, 1909)  Moskova:  Edistys, 1975.
Valitut teokset.  (10 osaa)  Moskova:  Edistys, 1976–1977.
Teokset.  (45 osaa)  Petroskoi & Moskova:  Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike & Edistys, 1953–1970.
Valtio ja vallankumous. Helsinki 1972.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vladimir Iljitš Lenin Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Vladimir Lenin Wikisitaateissa
Tampereen Lenin-museo.
Lenin nykypäivänä. (englanniksi)
Leninin mausoleumi.
Marxists' Internet Archive: Vladimir Ilyich Lenin. (englanniksi)
V. I. Lenin.info: voting about carrying out of a body of Lenin from the Mausoleum (Arkistoitu – Internet Archive). (venäjäksi)
Caplan: Lenin and the First Communist Revolutions. (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Oskar Engberg Leninin opissa Siperiassa.
Finlandia-katsaus 463 (1960) Elonet., filmin alusta 1:15 – Suomalaisjuhlat Leninin 90-vuotispäivien aikaan]
Työväenliikkeen kirjasto
Leninin pako Suomesta v. 1917, Hakkapeliitta, 06.03.1934, nro 10, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sinetöity vaunu. Suomen Kuvalehti 17.12.1938, nro 50, s. 32, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
| n k  Neuvostoliiton johtajat |
| --- | --- | --- |
|  Lenin (1922–1924)  Stalin (1929–1953)  Malenkov (1953–1956)  Hruštšov (1957–1964)  Brežnev (1964–1982)  Andropov (1982–1984)  Tšernenko (1984–1985)  Gorbatšov (1985–1991)  |  Lenin (1922–1924)  Stalin (1929–1953)  Malenkov (1953–1956)  Hruštšov (1957–1964)  Brežnev (1964–1982)  Andropov (1982–1984)  Tšernenko (1984–1985)  Gorbatšov (1985–1991)  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Taiwan  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Dictionnaire historique de la Suisse  NARA  SNAC  IdRef 
Lenin noin vuonna 1887.
Lenin, kuva pidätysajalta. Joulukuu 1895.
Leninin junamatka Sveitsistä Venäjälle 1917.
Lenin puhuu vuonna 1919.
Lev Trotski, Lenin ja Lev Kamenev 1919.
Yksi viimeisimmistä valokuvista Leninistä. Otettu Gorkissa 15. toukokuuta 1923. Leninin rinnalla ovat hänen sisarensa Anna ja lääkäri A. M. Koževnikov.
Kommunistisen pioneeriliikkeen merkki, jossa Leninin kuva.
Norman Lockyer

Norman Lockyer vuonna 1909.
Joseph Norman Lockyer (1836–1920) oli englantilainen tähtitieteilijä. Lockyer oli astrofysiikan uranuurtajia ja kehtitti muun muassa Auringon protuberanssin havainnointia. Hän antoi nimen helium niistä spektroskooppisesti löydetylle uudelle alkuaineelle.
Laura Lodenius

Laura Lodenius (s. 21. joulukuuta 1969) on suomalainen rauhanaktivisti.
Lodenius on Suomen Rauhanliiton pitkäaikainen aktivisti ja toiminnanjohtaja. Hän on toiminut myös eduskunta-avustajana. Hän on ollut mukana Yhdistyneiden kansakuntien maailmankonferenssissa, jossa käsiteltiin laitonta pienasekauppaa. Lodenius on toiminut koordinaattorina henkilömiinojen vastaisessa työssä Suomessa ja ollut mukana vastaanottamassa International Campaign to Ban Landminesin saamaa Nobelin rauhanpalkintoa.
Laura Lodenius on kolmannen polven rauhanaktivisti, jonka äiti oli Maarit Sinervo ja isä toimittaja Peter Lodenius. Isoäiti oli Aira Sinervo. Venäjän suurhyökkäyksen Ukrainassa alettua 2022 Lodenius otti kantaa ydinaseiden sallimista vastaan. Hän kertoi, ettei kannata Suomen Nato-jäsenyyttä, mutta totesi voivansa hyvin elää myös Natoon kuuluvassa Suomessa. Ydinaseisiin perustuvaa turvallisuutta hän pitää periaatteellisesti itselleen mahdottomana ajatuksena. Lodenius oli Mikael Böökin ja Jaakko Ellisaaren kanssa kirjoittamassa Rauhanliiton kirjaa Ydinaseet eurooppalaisessa politiikassa (Suomen rauhanliitto – YK-yhdistys 2009 ISBN 978-951-9193-53-3).
Laura Lodenius sai Sadankomitean rauhanpalkinnon vuonna 2023.