stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Doha

| Doha (الدوحة‎‎, ad-Dawḥa) |
| --- | --- |

 Dohan sijainti Qatarissa
 Koordinaatit: 25°17′12″N, 51°32′00″E 
Valtio:  Qatar
Kunta:  Doha
Perustettu:  1850
Hallinto:  
 – Emiiri:  Hamad bin Khalifa Al Thani
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  158,72 km²
Väkiluku (2015):  587 055
 – Väestötiheys:  3 699 as./km²
 – Metropolialue:  1 312 947
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Doha (arab. الدوحة‎‎‎, ad-Dawḥa) on Qatarin pääkaupunki. Se sijaitsee Persianlahden rannalla.
Vuoden 2015 väestönlaskennassa Dohan kunnassa oli 956 457 asukasta, joista 587 055 asui varsinaisessa kaupungissa ja 364 710 Dohan teollisuusalueella.
Maantiede ja ilmasto

Doha sijaitsee matalan lahden pohjukassa Persianlahden rannalla Qatarin niemimaan itäosassa. Lahden mataluuden ja koralliriuttojen takia kaupunkiin pääsi vain pienillä aluksilla ennen syväsataman valmistumista.
Kaupunkia on laajennettu täyttämällä merenpohjaa. Mereltä vallatun uuden alueen pinta-ala on 400 hehtaaria ja rantaviivan pituus 30 km. Siellä on jo lentokenttä, ja sinne suunnitellaan 30 000 asukkaan asuinalueita.
Dohassa on kuuminta kesäkuusta elokuuhun, jolloin keskimääräinen päivän ylin lämpötila on yli 40 astetta. Keskimääräinen alin on 15 asteen alapuolella joulukuusta helmikuuhun. Koko vuoden sademäärä on noin 75 mm, sateet ajoittuvat talvipuolelle vuotta.
Historia

Doha on ollut korkeintaan pienimuotoinen kylä ennen öljyn löytymistä Qatarista 1900-luvun puolella. Qatar on merkitty Ptolemaioksen 100-luvun karttaan, ja alueella mainitaan myös kaupunki, joka oli kuitenkin todennäköisesti nykyinen Zubarah Qatarin luoteiskärjessä. Seuraavien vuosisatojen historiasta tiedetään suhteellisen vähän. Sasanidien Persia hallitsi aluetta 300-luvulta noin vuoteen 640. Sittemmin paikalliset kääntyivät islamin uskoon. Portugali hallitsi Qataria hetkellisesti 1500-luvun aikana ja heitä seurasi Osmanien valtakunta. Useista eri hallitsijoista huolimatta alue oli suhteellisen merkityksetön ulkovalloille. Alueella oli vain muutamia makean veden lähteitä, joita käyttivät paimentolaiset. Rannikolla harjoitettiin jonkin verran kalastusta ja helmien pyyntiä.
Qatarin nykyinen hallitsijasuku al-Thani saapuivat Qatarin alueelle nykyisestä Saudi-Arabiasta 1750-luvulla. He asettuivat ensin Zubarahiin ja siirtyivät 1850-luvulla nykyisen Dohan paikalla olleeseen al-Bidaan. Suuri osa al-Bidasta tuhoutui vuonna 1867 al-Thanien ja Bahrainissa hallinneiden al-Khalifojen välisissä yhteenotoissa. Bahrainin uhka sai al-Thanit tekemään sopimuksen suojeluksesta brittien kanssa vuonna 1868. Vuonna 1872 tehtiin sopimus myös Osmanien valtakunnan kanssa ja Dohaan perustettiin turkkilainen varuskunta. Vuonna 1893 varuskunnan ja qatarilaisten joukkojen välillä käytiin taistelu ja turkkilaiset vetäytyivät lopulta kokonaan vuonna 1913. Vuonna 1916 Qatarista tuli brittien protektoraatti. 1900-luvun alussa Doha oli edelleen pieni ja vuonna 1907 siellä asui vain noin 12 000 henkilöä. Ainoa paikallinen vientituote oli pitkään helmet, joiden tuotantoon 1930-luvun lama iski huomattavasti.
Ensimmäiset öljynetsintäluvat annettiin Qatarissa vuonna 1935 ja ensimmäinen öljylähde löytyi vuonna 1939. Kaupallinen tuotanto aloitettiin kuitenkin vasta vuonna 1949 toisen maailmansodan takia. Qatarin itsenäistyttyä vuonna 1971 Dohasta tuli maan pääkaupunki. Öljyn tuoman vaurauden myötä Dohassa on lukuisia eri rakennusprojekteja. Kaupungissa järjestettiin YK:n ilmastokokous 26. marraskuuta – 7. joulukuuta 2012.
Koulutus

Kaikki Qatarin 12 parhaaksi luokiteltua yliopistoa sijaitsevat Dohassa. Niiden joukossa on Qatarin yliopiston lisäksi useita pohjoisamerikkalaisten ja eurooppalaisten yliopistojen etäopiskelulaitoksia, kuten HEC Paris -kauppakorkeakoulun kampus.
Liikenne

Qatarin ainoa kansainvälinen lentoasema, Hamadin kansainvälinen lentoasema, sijaitsee kaupungin kaakkoispuolella. Se korvasi Dohan kansainvälisen lentoaseman vuonna 2014.
Dohan metron ensimmäinen rataosuus avattiin toukokuussa 2019. Tuolloin otettiin käyttöön punaisen radan 13 asemaa. Tällä hetkellä metrossa on 3 linjaa ja 37 asemaa. Linjojen yhteispituus on 76 km. Valmistuessaan metrossa tulee olemaan 100 asemaa.
Dohan syväsatama valmistui 1970-luvulla. Kaupungin kaakkoispuolelle rakennetaan suurta Hamadin satamaa, jonka ensimmäinen vaihe avattiin 2015, ja kokonaisuudessaan projektin pitäisi olla valmis 2020.
Urheilu

Jalkapallo on suosittu urheilulaji, ja Dohassa on useita liigajoukkueita. Kaupungissa on kuusi jalkapallostadionia, joihin mahtuu yli 10 000 katsojaa. Suurin niistä on 25 000 katsojan Al Gharafa.
Doha sai järjestettäväkseen vuoden 2019 yleisurheilun MM-kilpailut. Doha isännöi myös vuoden 2022 jalkapallon MM-kilpailuja, joita varten se on suunnitellut useiden stadionien rakentamista tai uudistamista. Aiemmin kaupungissa on järjestetty 15. Aasian kisat vuonna 2006, ja Doha oli ehdolla vuoden 2016 olympialaisten ja vuoden 2017 yleisurheilun MM-kisojen isäntäkaupungiksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Community site run by residents of Doha, Qatar (englanniksi)
Qatar's main portal website (englanniksi)
| n k Arabimaiden pääkaupungit |
| --- | --- |
Afrikka:  Alger, Algeria  Kairo, Egypti  Djibouti, Djibouti  Khartum, Sudan  Mogadishu, Somalia  Moroni, Komorit  Nouakchott, Mauritania  Rabat, Marokko  Tripoli, Libya  Tunis, Tunisia 
Aasia:  Abu Dhabi, Yhdistyneet arabiemiraatit  Amman, Jordania  Bagdad, Irak  Beirut, Libanon  Damaskos, Syyria  Doha, Qatar  Ramallah (de facto), Palestiina  Kuwait, Kuwait  Manama, Bahrain  Masqat, Oman  Riad, Saudi Arabia  Sanaa, Jemen 
Dohaa satelliittikuvassa.
Dohaa valokuvassa vuodelta 1904.
Souq Waqif.
Dohan taivaanrantaa.
Dohan kaupunkikuvaa
Italian kirjallisuus

Italian kirjallisuus on alkanut 1200-luvulla, kun ensimmäiset italiankieliset teokset julkaistiin. Senkin jälkeen italian kirjakieli jatkoi muodostumistaan, sillä maan eri osien puheenparsi eroaa toisistaan eikä maa ollut poliittisestikaan yhtenäinen. Sivistyksellinen johtoasema on eri aikoina ollut Sisiliassa, Toscanassa, Firenzessä, Venetsiassa ja Roomassa.
Alkuvaiheet

Italia kohosi kirjakieleksi, kun Franciscus Assisilainen vuonna 1224 kirjoitti Aurinkolaulunsa (Il Cantico di frate Sole). Fransiskaanien piirissä syntynyt uskonnollinen runous saavutti suuren kansansuosion. Maallisempi italiankielinen runous kehkeytyi samaan aikaan Sisiliassa kuningas Fredrik II:n hovissa, jossa useat kynäniekat kehittivät runouden ilmaisukeinoja Sisilian murteella. He vakiinnuttivat sonetin keskeiseksi italialaisen runouden muodoksi. Samalla vuosisadalla runouden pääalue siirtyi Toscanaan, jossa siitä kehittyi “suloinen uusi tyyli” (dolce stil nuovo).
1300-luvun klassikot ja 1400-luvun humanismi

Klassiset toscanalaiset kirjailijat Dante Alighieri, Francesco Petrarca ja Giovanni Boccaccio tekivät 1300-luvusta Italian kirjallisuuden merkittävimmän vuosisadan. Heidän vaikutuksensa näkyy myös siinä, millaiseksi italian kieli vakiintui. Saman vuosisadan Firenzessä syntyi italiankielinen historiallinen proosa, jonka aloitti Giovanni Villanin teos Cronica.
Kirjapainon tulo 1470-luvulla Italiaan merkitsi kansankielisten tekstien leviämistä laajemmalle kuin ennen. Suosittuja olivat erityisesti Petrarcan Canzioniere, Boccaccion Decamerone ja Danten Divina Commedia. Firenzessä syntynyt humanismi puolestaan nosti antiikin tekstit huomion keskipisteeseen. Aatteen innoittamana käännettiin tärkeitä kreikankielisiä tekstejä latinaksi, ja kansankielisen kirjallisuuden tuottaminen jäi sivuseikaksi.
Renessanssi ja 1500-luku

Jo 1400-luvun kirjailijat olivat synnyttämässä renessanssin kirjallisuutta, jossa yksilö, ihmisyys ja mielipiteen vapaus nostettiin etusijalle. Täysrenessanssin italialaisia kirjailijoita olivat esimerkiksi Pietro Pomponazzi, Marcello Adriani Virgilio, Baldassare Castiglione, Niccolò Machiavelli, Pietro Bembo, Michelangelo Buonarroti, Ludovico Ariosto, Jacopo Nardi, Gian Giorgio Trissino ja Francesco Guicciardini. Runoilijoista monet tosin olivat pelkästään Petrarcan jäljittelijöitä. Renessanssin katsotaan päättyneen Italiassa vuoteen 1497, jolloin Girolamo Savonarola nousi valtaan Firenzessä, tai Rooman ryöstöön vuonna 1527.
Yliopistot ja luostarit olivat 1500-luvun alussa latinan kieleen keskittyviä vanhoillisia toimijoita. Italiankielisen kulttuurin keskuksia sen sijaan olivat pienet tasavallat ja ruhtinaskunnat. Niissä kirjailijat saivat toimeentulonsa ruhtinaalta tai hallitusvallalta. Niiden keskeinen kiistakysymys oli, minkä italian murteen pohjalta rakennettaisin kirjakieli. Kiista ratkesi Toscanan murteen voitoksi, mutta muitakin murteita käytettiin varsinkin teatteritaiteessa henkilöhahmojen elävöittämiseen. Teatteri oli lähinnä hovien viihdyttämiseen tarkoitettua yksinkertaista komediaa. Teatterialan muiden kirjoittajien yläpuolelle nousi Ludovico Ariosto. Hän kirjoitti myös tämän aikakauden merkittävimmän lyriikan saavutuksen, Raivoisan Rolandin.
Barokki ja 1600-luku

Renessanssi taittui barokiksi 1500-luvun aikana. Niinpä Torquato Tasson vuonna 1581 julkaistu Vapautettu Jerusalem edustaa sisällöltään  vastauskonpuhdistusta, vaikka se tyyliltään on renessanssin ritarirunoutta. Barokin kirjallisuus on edellistä vuosisataa jähmeämpää sekä kielellisesti että sisällölliseti. Runoudessa nousi esille marinismi, joka barokin mukaisesti ilmeni koristeellisuutena, teennäisyytenä, liioitteluna ja runsaana allegorioiden käyttönä. Proosan kehittäjänä kunnostautui Daniello Bartoli, joka kirjoitti laajan tuotannon kaunopuheisuuden, historian, esseiden ja tieteen aiheista. Tieteellisen proosan edistäjä oli vuodesta 1610 alkaen julkaissut tieteilijä Galileo Galilei, jonka teoksissa on sekä latinan- että italiankielisiä tekstejä.
Valistusaika ja 1700-luku

Barokkirunous väistyi vuoden 1690 paikkeilla, kun jo humanismia innoittanut klassismi teki paluun. Tyylikauden esikuvina olivat antiikin Vergilius ja Theokritos ja oman aikansa suunnannäyttäjänä Jacopo Sannazaro. Vuonna 1690 Roomassa perustettu akatemia Accademia dell'Arcadia muodostui klassismin opinahjoksi. Se oli samanaikaisesti kirjallinen virtaus ja kulttuurihenkilöiden tapaamispaikka. Akatemia uudisti italialaista kulttuuria ja levitti valistusaatetta. Milanosta ja Napolista tuli aatteen tärkeitä keskuksia. Taloustieteilijä Giuseppe Verri perusti Milanossa vuonna 1764 lyhytikäiseksi jääneen kosmopoliittisen aikakauslehden Il Caffen ja venetsialainen journalisti Giuseppe Baretti vuonna 1763 kirjallisuuslehti La Frusta Letterarian. Valistusaate antoi uutta puhtia esseiden ja kirjallisuuskritiikin laatimiseen. Aikakauden italialaiset mestariteokset ovat kuitenkin näytelmiä: Carlo Goldonin, Carlo Gozzin ja Vittorio Alfierin tragedioita.  Goldonin repertuaariin kuului myös komedia, ja häntä pidetään yhtenä modernin komedian kehittäjistä. Hän vaikutti myös koomisen oopperan, opera buffan syntyyn.
Yhdistynyt Italia 1800- ja 1900-luvulla

Romantiikan kausi tuli Italiaan varsin myöhään, vasta 1800-luvun alussa. Näkyvimmät romantiikan kauden aloittajat (runoilijat Giovanni Berchet ja Giuseppe Giusti) ajoivat samalla isänmaansa yhdistymistä. Sama tavoite oli Italian kansallishymnin Fratelli d'Italian kirjoittajalla Goffredo Mamelilla. Italian yhdistyminen toteutui vaiheittain vuosina 1860–1871. Se vaikutti sytyttävästi kirjallisuuteen, varsinkin romaaneihin. Sen sijaan romanttinen runous muuttui hengettömäksi. Kirjallisuustutkija Luigi Capuana oli kehittämässä verismiksi sanottua realistista taidesuuntaa ja kirjoitti naturalistiset romaanit Giacinta (1879) ja Profumo (1890).
Poliittisesti Italia ajautui 1920-luvulla fasismiin, joka näivetti kulttuurielämää. Kirjailija Cesare Pavese kirjoitti vuonna 1949, että oikeastaan italialaista kulttuuria ei fasismin kaudella ollut ollenkaan. Tosin monet kirjallisuuslehdet jatkoivat ilmestymistään, mutta ne ajautuivat marginaaliin. Elinvoimaisinta taide oli Firenzessä, johon kokoontui kirjallinen yhteisö eri puolilta maata. Mukana olivat muiden muassa Nobel-kirjailijat Eugenio Montale ja Salvatore Quasimodo. Uutta teatteritaidetta edusti Luigi Pirandello.  Myöhempiä romaanitaiteen kärkihahmoja olivat roomalaiset Alberto Moravia ja Elsa Morante, jonka romaani La Storia mainitaan usein yhdeksi 1900-luvun maailmankirjallisuuden huomattavimmista teoksista. Semiootikko Umberto Eco kirjoitti menestysromaaneita, joissa semiotiikalla oli osuutensa. Italo Calvinon romaaneita on käännetty runsaasti muille kielille ja Giuseppe Tomasi di Lampedusan postuumisti ilmestynyt romaani Il gattopardo sai huomiota Luchino Viscontin elokuvana. Nykykirjailijoita ovat esimerkiksi Aldo Busi (s. 1948) ja Silvia Ballestra (s. 1969).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italian kirjallisuus Wikimedia Commonsissa
Nikolai Ivanov (puoluevirkailija)

Nikolai Ivanovitš Ivanov (ven. Никола́й Ива́нович Ивано́в, 1896 Ludina Gora, Volokolamskin kihlakunta, Moskovan kuvernementti – 1956) oli neuvostoliittolainen kommunistipuolueen virkailija, joka toimi Neuvosto-Karjalan puoluejohtajana vuosina 1937–1938.
Nikolai Ivanov syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän oli kansallisuudeltaan venäläinen. Ivanov työskenteli tehtaissa, liittyi bolševikkipuolueeseen lokakuussa 1917 ja osallistui Venäjän sisällissotaan. Vuodesta 1922 lähtien hän työskenteli puoluetehtävissä Volokolamskissa, vuodesta 1926 Keski-Aasiassa ja vuonna 1929 Rjazanissa. Vuosina 1929–1930 hän oli NKP(b):n Mihailovin piirikomitean vastaava sihteeri.
Ivanov opiskeli Leningradissa Stalinille nimetyssä yleisliittolaisessa kommunistisessa maatalousyliopistossa vuosina 1930–1932. Vuodesta 1932 lähtien hän työskenteli NKP(b):n Leningradin kaupunkikomitean vastaavana instruktorina ja vuodesta 1936 kaupunkikomitean puoluekaaderiosaston varajohtajana.
Ivanov toimi Mihail Nikolskin jälkeen NKP(b):n Karjalan aluekomitean ensimmäisen sihteerin viransijaisena syyskuusta 1937 kesäkuuhun 1938. Hän kuului Stalinin vainoissa tuomioita jakaneeseen NKVD:n ”troikkaan”. Ivanovin aikana Neuvosto-Karjalassa vietiin loppuun tasavallan puhdistaminen suomalaisista ja muista ”vastavallankumouksellisista aineksista”.
Ivanov työskenteli sittemmin sovhoosin johtajana Tatarstanissa ja osallistui toiseen maailmansotaan. Vuodesta 1946 lähtien hän työskenteli hallintovirkailijana Leningradissa.
It’s Only Rock ’n’ Roll (But I Like It)

| ”It’s Only Rock ’n’ Roll (But I Like It)” The Rolling Stones |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: It’s Only Rock ’n’ Roll
 B-puoli: ”Through the Lonely Nights”
 Äänitetty : joulukuu 1973 & huhtikuu – toukokuu 1974
 Julkaistu: 26. heinäkuuta 1974
 Tekijä(t): Mick Jagger, Keith Richards
 Tuottaja(t): Jagger, Richards
 Tyylilaji: rock, rock and roll
 Kesto: 05.07
 Levy-yhtiö: Rolling Stones Records
Muut kannet
   Britannian-painoksen paperipussi.
The Rolling Stonesin muut singlet
| ”Doo Doo Doo Doo Doo (Heartbreaker)” 1973 | ”It’s Only Rock ’n’ Roll (But I Like It)” 1974 | ”Ain’t Too Proud to Beg” 1974 |
”It’s Only Rock ’n’ Roll (But I Like It)” on brittiläisen rock-yhtye The Rolling Stonesin vuonna 1974 julkaisema kappale albumilta It’s Only Rock ’n’ Roll. Kappale on merkitty Keith Richardsin ja Mick Jaggerin tekemäksi, vaikka tuolloin Faces-yhtyeeseen kuuluneella Ron Woodilla oli kappaleen syntyyn suuri vaikutus. Hänet merkittiin kuitenkin vain kappaleen ”innoittajaksi”.
Jagger ja Richards ovat ainoat kappaleessa esiintyvät Rolling Stonesin jäsenet. Bassoa soittaa Willie Weeks ja rumpuja Faces-yhtyeen Kenney Jones.
Työstö

”It’s Only Rock ’n’ Roll” syntyi, kun Ron Wood työsti Mick Jaggerin avustuksella albumiaan I Can Feel the Fire. Sen jälkeen Jagger, joka oli tuonut paikalle myös David Bowien, pyysi Woodin apua omaan kappaleeseensa, jossa oli valmiina vain kertosäkeen rivi It’s only rock ’n’ roll. Kappaletta työstettiin niin, että Wood ja Bowie lauloivat taustoja ja Willie Weeks soitti bassoa. Rumpalin puuttuessa Faces-yhtyeen Kenney Jones herätettiin keskellä yötä ja kutsuttiin paikalle. Sessio oli repaleinen, mutta kappale saatiin nauhalle.
Kappaleen työstöä jatkettiin Island Studiosissa, missä Keith Richards halusi poistaa Woodin kitaraosuudet. Rolling Stones yritti nauhoittaa kappaletta uudelleen, mutta lopulta alkuperäinen pohjaraita säilytettiin ja sen päälle tehtiin päällekkäisäänityksiä.
Kappale äänitettiin joulukuussa 1973 sekä huhti-toukokuussa 1974. Jagger ja Richards ovat kappaleen ainoat silloiset Rolling Stones -jäsenet. Ron Wood soittaa 12-kielistä akustista kitaraa. Vaikka Woodin merkitys kappaleen syntyyn oli suuri, merkittiin se Jaggerin ja Richardsin tekemäksi ja Woodin ”innoittamaksi”. Woodin mukaan hänellä ja Jaggerilla oli sopimus, johon nojaten Wood sai nimiinsä I Can Feel the Firen kappaleet ja Jagger vastaavasti ”It’s Only Rock ’n’ Rollin”.
Mick Jagger on kertonut, että laulu kertoo yhtyeen tuolloisista tuntemuksista. Jagger alkoi väsyä ihmisten jatkuvasti väheksyessä Rolling Stonesin materiaalia aiempaa huonommaksi. Sanoitus sai vaikutteita myös David Bowien kappaleesta ”Rock ’n’ Roll Suicide”.
»Se on hyvin Chuck Berry -tyylinen kappale, mutta siinä on erilainen fiilis kuin Chuck Berryn kappaleissa. Mutta se (kappale) on täysin Chuck Berrya...» 
(Mick Jagger)
Julkaisu

Single ilmestyi Britanniassa 26. heinäkuuta ja Yhdysvalloissa päivää myöhemmin. B-puolella oli kappale ”Through the Lonely Nights”. Kappaleesta kuvattiin myös promovideo, jossa yhtye esittää kappaleen teltassa purjehdusasut yllään. Loppua kohti teltta alkaa täyttyä kuplista, joiden alle rumpali Charlie Watts kokonaan peittyy.
Kappale ylsi Britanniassa kymmenenneksi ja Yhdysvalloissa sijalle kuusitoista. Britanniassa se oli listasijoituksella mitattuna yhtyeen heikoimmin menestynein single sitten vuonna 1963 julkaistun ”Come On” -esikoissinglen, joka oli päässyt sijalle 21. Kymmenen myydyimmän levyn joukkoon ”It’s Only Rock ’n’ Roll (But I Like It)” ylsi Irlannissa ja Norjassa.
Rolling Stones on  esittänyt kappaletta ahkerasti konserteissaan. Se on kuulunut yhtyeen settilistaan vuosina 1975–1977, 1989–1990, 1994–1995, 1997–1999, 2002–2003, 2005–2007 ja 2012–2014. Cover-version kappaleesta ovat tehneet esimerkiksi Spice Girls, Natalie Imbruglia, Emmylou Harris, The Cranberries ja Eurythmics.
Julkaisu > Listasijoitukset

| Valtio | Paras sijoitus | Listaviikot | Nousu listalle | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Irlanti | 6. | 4 | 15.8.1974 |  |
|  Norja | 8. | 5 | viikko 35/1974 |  |
|  Britannia | 10. | 7 | 3.8.1974 |  |
|  Alankomaat | 13. | 6 | 10.8.1974 |  |
|  Yhdysvallat | 16. |  | 1974 |  |
|  Länsi-Saksa | 36. |  | 1974 |  |
Todennäköinen kokoonpano

Mick Jagger – laulu, taustalaulu
Keith Richards – sähkökitarat, taustalaulu
Ron Wood – 12-kielinen akustinen kitara, taustalaulu
Willie Weeks – basso
Kenney Jones – rummut
Ian Stewart – piano
Alina Ivanova

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Alina Ivanova vuonna 2007. |  Alina Ivanova vuonna 2007. |  Alina Ivanova vuonna 2007. |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Naisten yleisurheilu
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tokio 1991 | 10 km kävely |  |
Alina Ivanova (s. 25. kesäkuuta 1969) on neuvostoliittolainen kilpakävelijä, joka voitti maailmanmestaruuden vuonna 1991.
Tšeljabinskista kotoisin oleva 164-senttinen ja 49-kiloinen Alina Ivanova käveli vuonna 1989 5 000 metrin kävelyn Euroopan ennätyksen 20.50,60 ja teki 10 kilometrillä hyvän tuloksen 42.16. Vuonna 1991 hänet hylättiin maailmancupissa mutta myöhemmin samana vuonna Tokion MM-kilpailuissa hän karkasi muilta kilpailijoilta seitsemän kilometrin kohdalla ja voitti kultaa ajalla 42.57. Barcelonan 1992 olympialaisissa hän saapui ensimmäisenä maaliin mutta tuli hylätyksi.
Itsenäisyydenkatu (Tampere)

Itsenäisyydenkadun länsipään risteysalue, jossa katu kaartaa hiukan etelämmäs yhtyäkseen Hämeenkatuun.
fi
Itsenäisyydenkatu on Tampereen keskusta-alueen itä–länsi-suuntainen katu, joka johtaa rautatieasemalta Liisankalliolle Tammelan kaupunginosassa. Aseman länsipuolella katu jatkuu Hämeenkatuna, itäpäässään se kohtaa Kalevan puistotien haarautuen Teiskontieksi ja Sammonkaduksi. Nykyään Itsenäisyydenkadun ainoa poikkikatu, jolla on kadun ylittävää ajoneuvoliikennettä, on Tammelan puistokatu–Yliopistonkatu.
Historia

Itsenäisyydenkatu tunnettiin 1800-luvun lopulta 1950-luvulle saakka nimellä Puolimatkankatu seudulla sijainneen Puolimatkan torpan mukaan. Kadun uudelleennimeämisen pontimena oli valtion kaupungeille vuonna 1957 esittämä kehotus nimetä jokin merkittävä katu Itsenäisyydenkaduksi Suomen itsenäisyyden 40-vuotisjuhlan kunniaksi. Nimenmuutos astui voimaan 1958.
Alun perin Puolimatkankatu alkoi vasta rautatien itäpuolelta, ja ratapihan ylitys tapahtui Hämeenkadulta Tammelankadulle kulkenutta Tammelan siltaa pitkin. Siltaa korvaamaan rakennettiin vuosina 1932–1933 radan ali tunneli, joka päättyi Tammelankadun sijasta Puolimatkankadulle. Samalla kadun länsipäätä jouduttiin madaltamaan reilusti, koska se oli rataa ja Hämeenkatua korkeammalla. 1950–1970-luvuilla Itsenäisyydenkaduilla liikennöitiin johdinautoilla.
Vuonna 2017 alkoi kadun ja asematunnelin peruskorjaus, jossa kadun poikkileikkaus uusitaan Tampereelle rakennettavaa raitiotietä varten. Raitiotielle varattiin entiset linja-autokaistat siten, että se kulkee Tammelan puistokadun risteyksen länsipuolella kadun etelälaidalla ja risteyksen itäpuolella kadun keskellä; järjestelyn vuoksi eteläistä asematunnelin pintaa jouduttiin laskemaan. Kadun pohjoisreunalle rakennettiin pyörätie, ja kaikki kadun alla oleva ikääntynyt putkisto uusittiin. Peruskorjaus valmistui vuonna 2019, ja raitiotieliikenne alkoi vuonna 2021.
Poikkikadut idästä länteen

Kalevan puistotie
Salhojankatu
Mäkipäänkatu (pohjoiseen)
Aaltosenkatu
Tammelan puistokatu (pohjoiseen) / Yliopistonkatu (etelään)
Pinninkatu
Hammareninkatu (etelään)
Murtokatu (pohjoiseen)
Ratapihankatu (sillalla)
Rautatienkatu
Kadun varren rakennuksia

Attila, nykyään virastokäytössä oleva vanha kenkätehdasrakennus
Luminary, Tampereen korkein asuinrakennus
Lähteenlinna, klassismia edustava suuri asuinkerrostalo
Toralinna, entinen rautatietyöläisten vuokrakerrostalo
Tullikamarin kulttuurikeskus, vanhassa tullikamarirakennuksessa toimiva kulttuuri- ja monitoimikeskus
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itsenäisyydenkatu (Tampere) Wikimedia Commonsissa
Näkymä rautatiesillalta Itsenäisyydenkadun suuntaisesti itään vuonna 2013 ennen raitiotien rakentamista.
DKW F93

| DKW F93 ja F94 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Länsi-Saksa
Valmistaja:  Auto Union AG, Düsseldorf
Valmistusvuodet:  1955–1959
Muut nimet:  DKW 3=6 Sonderklasse DKW 900
Tuotantomäärä:  158 944 kappaletta
Korimalli:  sedan, cabriolet, coupé, farmari
Edeltäjä:  DKW F91
Seuraaja:  Auto Union 1000
Tekniset tiedot
Henkilöluku:  2–5
Moottori:  3-sylinterinen, 2-tahtinen rivimoottori
Iskutilavuus:  896 cm³
Teho:  38–40 hv
Vääntö:  7,8 kpm /2750 1/min
Polttoaine:  bensiini
Polttoainesäiliö:  45 l
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  3-vaihteinen, synkronoitu / 4-vaihteinen, 2.–4. vaihde synkronoitu
Kulutus:  8,2–9,5 l /100 km
Mitat
Massa:  895 kg – 975 kg
Pituus:  4 175 mm – 4 325 mm
Akseliväli:  2 350 mm – 2 450 mm
Leveys:  1 640 mm – 1 695 mm
Korkeus:  1 465 mm – 1 565 mm
DKW F93 ja F94 oli länsisaksalaisen Auto Unionin vuosina 1955–1959 valmistama henkilöautomallisarja. Autoja myytiin myös nimillä DKW 3=6 Sonderklasse ja DKW 900.
F93 perustui edeltäjäänsä F91-malliin. Moottorina oli kolmisylinterinen kaksitahtimoottori, jonka teho oli 38–40 hevosvoimaa. Vaihteistovalikoimaan kuuluivat kolmi- ja nelivaihteiset mallit. Autossa oli etupyöräveto.
Korivaihtoehtoihin kuului kaksiovinen sedan, coupé ja cabriolet, joista jälkimmäisen korin valmisti Karmann. Pidempialustainen, mutta muuten vastaava F94 oli saatavana neliovisena sedanina sekä kaksiovisena farmarina, jota myytiin edeltäjänsä tapaan nimellä Universal.
F93- ja F94-mallit korvasi vuonna 1957 esitelty Auto Union 1000.
Brasilialainen Vemag S. A. Vehiculos e Máquinas Agricolas valmisti F94-malleja nimillä Vemag Belcar ja Vemag Vemaguet vuosina 1958–1967.