stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dương Quỳnh Hoa
Elämäkerta

Dương Quỳnh Hoa syntyi vuonna 1930 nykyisen Vietnamin ja tuolloisen Ranskan Indokiinan eteläosassa. Hänen perheensä oli yläluokkainen ja Dương opiskeli Ranskan Pariisissa. Ranskassa hänestä tuli kommunisti. Palatessaan Vietnamiin vuonna 1954 Dương perusti terveysaseman Saigonissa. Hän oli myös aktiivinen Etelä-Vietnamin presidenttiä Ngô Đình Diệmiä vastustaneessa kansanliikkeessä. Edelleen maan yläluokkaisiin piireihin kuuluneena Dương välitti hallinnon vastustajille tietoa Diệmin hallinnosta, sekä Yhdysvaltojen tuesta Etelä-Vietnamille. Vuonna 1960 Dương oli mukana perustamassa uutta vastarintaliikettä Etelä-Vietnamin kansallinen vapautusrintama, joka tuli sttemmin tunnetuksi nimellä Vietkong.
Dương jatkoi edelleen hankkimiensa tietojen välittämistä. Kun kommunistit aloittivat vuonna 1968 niin sanotun tet-hyökkäyksen, Dương siirtyi yhdessä aviomiehensä ja poikansa kanssa Vietkongin viidakkoleirille. Parin lapsi kuoli leirillä jonkin aikaa myöhemmin. Kun Vietkongin piirissä perustettiin Etelä-Vietnamin väliaikainen vallankumoushallitus, Dươngista tuli sen terveysministeri. Sittemmän Vietnamin sodan aikana Dương matkusteli ulkomailla keräten tukea Vietkongille. Etelä-Vietnam eli Vietnamin tasavalta kukistui viimein vuonna 1975. Dương toimi tämän jälkeen lastensairaalan johtajana Saigonissa, eli nyt uudelleen nimetyssä Hồ Chí Minhin kaupungissa.
Vietnam oli yhdistynyt kommunistihallinnon alle. Dương alkoi kuitenkin pitää maan hallintoa puutteellisena ja hänestä tuli sen kriitikko. Vuonna 1981 hän antoi haastattelun Stanley Karnow'lle mainiten esimerkiksi, kuinka entisen Pohjois-Vietnamin poliitikot hallitsivat koko maan poliittista kenttää etelästä tulevien kustannuksella. Hän puhui myös kommunismin epäonnistumisista, korruptiosta ja sortotoimista. Hänen mukaansa monet pohjoisen poliitikot olivat katkeria etelän asukkaille, jotka olivat vähintään osittain hyötyneet amerikkalaisvallasta samalla, kun pohjoisen asukkaat kävivät suurimman osan maan vapautustaisteluista. Pohjoisessa oli myös vääränlainen käsitys etelän asukkaiden luonteesta. Esimerkkinä hän mainitsi, kuinka pohjoisen päättäjät olivat kollektivisoineet maata Mekongin suistolla, kun sodan aikana monet paikalliset olivat liittyneet Vietkongin riveihin nimenomaan oman maansa saamiseksi. Dương piti myös monien ongelmien syynä vuoden 1968 tet-hyökkäystä, jonka aikana Vietkong oli kärsinyt valtavat tappiot. Heidät oli korvattu pohjoisesta tulleilla ja jäljellä olleita oli loikannut Phoenix-ohjelman aikana.
Dương Quỳnh Hoa oli Vietnamin hallinnon kriitikko aina kuolemaansa saakka vuonna 2006.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dương Quỳnh Hoa Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
FS Dupetit-Thouars (1874)

| Dupetit-Thouars |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Brest
Kölinlasku:  27. maaliskuuta 1867
Laskettu vesille:  27. elokuuta 1874
Palveluskäyttöön:  28. syyskuuta 1875
Poistui palveluskäytöstä:  26. huhtikuuta 1897
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 042 t
Pituus:  79,86 m
Leveys:  10,89 m
Syväys:  5,71 m
Koneteho:  1 780 hv
Nopeus:  13-15 solmua
Miehistöä:  205
Aseistus
Aseistus:  1 × 160 mm tykki 8 × 40 mm tykkiä 4 × 37 mm tykkiä
Dupetit-Thouars oli Ranskan laivaston vuonna 1874 vesillelaskettu puurunkoinen Infernet-luokan korvetti.
Valmistus

Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 27. maaliskuuta 1867. Alus laskettiin vesille 27. elokuuta 1874 ja se otettiin palvelukseen 28. syyskuuta 1875.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 26. huhtikuuta 1897.
FS Dupleix (1861)

| Dupleix |
| --- | --- |
 Dupleix

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Cherbourg
Kölinlasku:  9. lokakuuta 1856
Laskettu vesille:  28. maaliskuuta 1861
Palveluskäyttöön:  26. helmikuuta 1862
Poistui palveluskäytöstä:  2. heinäkuuta 1887
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 770 t
Pituus:  64,05 m
Leveys:  11,40 m
Syväys:  5,10 m
Koneteho:  1 215 ihp
Nopeus:  11,66 solmua
Miehistöä:  190
Aseistus
Aseistus:  10 × 160 mm tykkiä
Dupleix oli Ranskan laivaston vuonna 1861 vesillelaskettu puurunkoinen Cosmao-luokan korvetti, joka luokiteltiin 2. luokan risteilijäksi.
Valmistus

Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 9. lokakuuta 1856. Alus laskettiin vesille 28. maaliskuuta 1861 ja se otettiin palvelukseen 26. helmikuuta 1862.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 2. heinäkuuta 1887.
Jerzy Dudek

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 23. maaliskuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Rybnik, Puola
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 188 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1991–1996 1996 1996–2001 2001–2007 2007–2011 | Concordia Knurów Sokół Tychy Feyenoord Liverpool Real Madrid | ? (?) 15 (0) 139 (0) 127 (0) 3 (0) |
Maajoukkue
| 1998–2013 | Puola | 60 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 10. kesäkuuta 2011.
Jerzy Henryk Dudek (s. 23. maaliskuuta 1973 Rybnik, Puola) on puolalainen jalkapallomaalivahti.
Ura

Dudek pelasi aikaisemmalla urallaan Puolassa Concordia Knurówissa ja Sokół Tychyssä, Alankomaissa Feyenoordissa ja Englannissa Liverpoolissa. Feyenoordissa hän voitti kerran maan pääsarjan Eredivisien mestaruuden. Hänet valittiin myös kahdesti sarjan parhaaksi maalivahdiksi.
Liverpoolissa Dudek nousi sankariksi torjuttuaan joukkueen voittoon kauden 2004–2005 Mestarien liigan loppuottelussa Milania vastaan, mutta joutui myöhemmin espanjalaisen Pepe Reinan syrjäyttämäksi ja siirtyi kesällä 2007 Real Madridiin. Liverpoolissa hän saavutti myös muun muassa FA Cupin.
Real Madridissa Dudek oli voittamassa Espanjan pääsarjan Primera Divisiónin mestaruutta heti ensimmäisellä kaudellaan, mutta hän toimi lähes koko kauden Iker Casillasin varamiehenä. Ensiesiintymisensä sarjassa hän teki kauden toiseksi viimeisellä kierroksella mestaruuden jo ratkettua. Joulu–tammikuussa hän pelasi neljä ottelua Espanjan cupissa Copa del Reyssä.
Kesäkuussa 2010 hän teki uuden jatkosopimuksen madridilaisseuran kanssa, joka ulottui kesään 2011 asti. Hänen vastuunsa kolmen pelaamansa kauden aikana on lähinnä keskittynyt vain Copa del Reyhin, sillä sarjaotteluita tilille on ainoastaan kertynyt kaksi.
Dudek pelasi myös Puolan maajoukkueessa vuodesta 1998. Hän pelasi vuoden 2002 MM-kilpailuissa Puolan kaksi ensimmäistä ottelua mutta jäi vaihtoon kolmannessa ottelussa Puolan jo menetettyä jatkomahdollisuutensa.
Saavutukset

Seurajoukkueet
Alankomaiden pääsarjamestaruus (Eredivisie): 1999
Alankomaiden supercup: 1999
Englannin liigacup: 2003
Mestarien liiga: 2005
UEFA Super Cup: 2005
FA Cup: 2006
FA Community Shield: 2006
Espanjan pääsarjamestaruus (Primera División): 2008
Espanjan supercup: 2008
Henkilökohtaiset
Eredivisien paras maalivahti: 1999, 2000
Aiheesta muualla

Jerzy Dudekin virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (puolaksi)
Jerzy Dudek Real Madridin sivustolla (espanjaksi)
Jerzy Dudek Puolan jalkapalloliiton sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (puolaksi)
Puolan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2002
1 Dudek |
2 Kłos |
3 Zieliński |
4 Mi. Żewłakow |
5 Rząsa |
6 Hajto |
7 Świerczewski |
8 Kucharski |
9 Kryszałowicz |
10 Kałużny |
11 Olisadebe |
12 Majdan |
13 Głowacki |
14 Ma. Żewłakow |
15 Wałdoch |
16 Murawski |
17 A. Bąk |
18 Krzynówek |
19 Żurawski |
20 J. Bąk |
21 Koźmiński |
22 Matysek |
23 Sibik |
Valmentaja Engel
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Puola
Paul Dresser

| Paul Dresser |
| --- | --- |
 Paul Dresser vuonna 1897.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1857 Terre Haute, Indiana, Yhdysvallat
Kuollut: 30. tammikuuta 1906 (48 vuotta) New York
Ammatti:  Säveltäjä, musiikkikustantaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Paul Dresser ja P. Würck 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Johann Paul Dresser, Jr. (alk. Dreiser, 21. huhtikuuta 1857 Terre Haute – 30. tammikuuta 1906 New York) oli yhdysvaltalainen lauluntekijä. Hän oli tärkeä vaikuttaja New Yorkin Tin Pan Alleyn alkuaikana. Näyttelijänä ja laulaja-lauluntekijänä aloittanut Dresser ryhtyi 1890-luvulla musiikinkustantajaksi ja sävelsi useita menestyneitä kappaleita, joista tunnetuimpiin kuuluu Indianan osavaltion viralliseksi tunnuslauluksi valittu ”On the Banks of the Wabash, Far Away”. Hänen veljensä oli kirjailija Theodore Dreiser.
Elämä ja ura > Alkuvuodet

Paul Dreiser syntyi Indianan Terre Hautessa vuonna 1857. Hänen isänsä halusi pojan ryhtyvän papiksi, ja Paul opiskelikin kahden vuoden ajan teologiaa Saint Meinradin pappisseminaarissa. Jätetyään opintonsa kesken hän alkoi liikkua paikallisessa nuorisojoukossa, joka joutui toistuvasti tekemisiin virkavallan kanssa. Dreiserin osallisuus johti lopulta vankeustuomioon varkaudesta.
Elämä ja ura > Ura näyttelijänä

Pian vankilasta vapautumisensa jälkeen Dreiser muutti Chicagoon ja liittyi Hamlin Wizard Oil Company -nimiseen viihdyttäjäryhmään. Näihin aikoihin hän myös muutti sukunimensä Dresseriksi. Hän lauloi kvartetissa ja sävelsi ryhmälle kappaleita, joita myytiin esitysten yhteydessä yleisölle kirjasessa nimeltä The Paul Dresser Songster. 1870-luvun lopulla hän alkoi esiintyä minstrel-esityksissä, toisinaan blackface-naamiossa ja toisinaan ilman. Hän esiintyi eri puolilla Yhdysvaltojen itäosaa ja Keskilänttä ja saavutti suosiota näyttelemisellään ja laulamisellaan.
Dresser myös sävelsi musiikkia esiintymisensä ohella. Hänen kappaleistaan muun muassa ”The Letter That Never Came”, ”I Believe It for My Mother Told Me So” ja ”The Pardon That Came Too Late” saavuttivat jonkinasteista menestystä ja saivat Dresserin vähitellen vakuuttuneeksi, että hän voisi menestyä paremmin säveltäjänä kuin esiintyjänä.
Elämä ja ura > Sävellystyö ja musiikkikustantamo

Vuonna 1894 Dresser hankkiutui yhtiökumppaniksi New Yorkissa toimivaan Howley & Haviland -musiikkikustantamoon päästäkseen paremmin hyötymään sävellystensä suosiosta. Suurin osa musiikkikappaleiden tuottamasta voitosta kuului tuohon aikaan tuotantoyhtiölle, eivätkä säveltäjät juuri päässeet rikastumaan suosittujenkaan tuotostensa menestyksestä. Dresserin ensimmäiset Howley & Havilandille säveltämät kappaleet olivat ”The Battery” ja ”Just Tell Them That You Saw Me” vuonna 1895. Vuonna 1901 kustantamon nimi muutettiin muotoon Howley, Haviland & Dresser.
Kappale ”On the Banks of the Wabash, Far Away” on yksi Dresserin tunnetuimmista sävellyksistä. Vuonna 1897 sävelletty laulu rikkoi nopeasti myyntiennätyksiä ja tuotti säveltäjälle sanomalehdissä esitettyjen arvioiden mukaan yli 50 000 dollaria. Hänen tuotantoonsa kuului vuosisadan vaihteessa coon song -perinteeseen nojaavia kappaleita kuten ”Niggah Loves His Possum” ja ”Did You Ever Hear a Nigger Say ’Wow’”. Vuonna 1905 julkaistiin hänen viimeinen menestynyt sävellyksensä ”My Gal Sal”.
Dresser kuoli sydänkohtaukseen tammikuussa 1906 sisarensa kodissa New Yorkissa. Vaikka hänen sävellyksensä ja tuotantoyhtiönsä olivat tuottaneet hänelle suuria voittoja, hän oli käyttänyt rahaa huolettomasti ja tehnyt useita epäonnistuneita sijoituksia, ja kuoli lopulta rahattomana.
Vaikutus

Paul Dresseriä pidetään Harry Von Tilzerin ja Charles K. Harrisin ohella yhtenä Tin Pan Alleyn alkuaikojen tärkeimmistä vaikuttajista. Hän oli uransa huipulla 1890-luvulla myös yksi Yhdysvaltojen merkittävimmistä laulunkirjoittajista. Kaksi Wabash-joen ylittävää siltaa Indianassa on nimetty Dresserin ja hänen veljensä mukaan. Dresserin synnyinkoti Terre Hautessa on määritelty suojelukohteeksi ja se kuuluu National Register of Historic Places -rekisteriin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paul Dresser Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Australia 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC 
Dresserin syntymäkoti Terre Hautessa.
Akroterion

Akroterion-koriste uusklassista arkkitehtuuria edustavan Ateenan akatemian katolla.
Akroterion (m.kreik. ἀκρωτήριον, akrōtērion, ’huippu’; lat. acroterium) on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ja yleisesti klassista arkkitehtuuria edustavissa rakennuksissa päätykolmion kulmissa käytetty koriste, joka on yleensä palmetinmuotoinen, mutta voi esittää myös ihmis- tai eläinfiguuria.
Katon reunoilla akroterion-koristeita vastaavat antefiksit.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta akroterion Wikimedia Commonsissa
Lucie Durbiano

Lucie Durbiano
Lucie Durbiano (s. 12. joulukuuta 1969 Castelsarrasin) on ranskalainen kuvittaja ja sarjakuvantekijä, piirtäjä-käsikirjoittaja. Hän on opiskellut taiteita Nizzassa ja Strasbourgissa.
Teoksia

Orage et désespoir
Punainen pukee teitä ja muita tarinoita.  ((Le rouge vous va si bien, 2007.) Suom. Saara Pääkkönen)  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35066-9
Aarre.  ((Trésor, 2008.) Suom. Saara Pääkkönen)  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-37438-2
Aiheesta muualla

Lucie Durbiano. Bedetheque.com. (ranskaksi)
Durbiano toisella ranskalaisella sivulla (Arkistoitu – Internet Archive). (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Dreyfusin tapaus

Alfred Dreyfusilta riistetään sotilasarvo École Militairen pihalla. Piirros vuodelta 1895.
Dreyfusin tapaus (ransk. Affaire Dreyfus) oli Ranskaa vuosina 1894–1906 kuohuttanut oikeustapaus. Sen keskushenkilönä oli Ranskan armeijan yleisesikunnassa palvellut kapteeni Alfred Dreyfus, jonka väitettiin välittäneen saksalaisille sotasalaisuuksia. Dreyfusin tuomitseminen elinkautiseen vankeusrangaistukseen jakoi ranskalaisen yhteiskunnan voimakkaasti tuomion tukijoihin ja Dreyfusin syyttömyyteen uskoviin. Lopulta Dreyfus armahdettiin ja julistettiin syyttömäksi ja oikeaksi vakoojaksi paljastui majuri Marie Charles Ferdinand Walsin-Esterházy.
Tausta

Etenkin tappiollisen Ranskan–Saksan sodan jälkeen Ranskan armeijan turvallisuuspalvelu oli alkanut pitää silmällä Saksan Pariisin-lähetystöä. Saksan lähetystön sotilasattasea Maximilien von Schwartzkoppen oli erityisen tarkkailun alaisena. Ranskalaisilla oli lähetystössä siivooja, joka toimitti heille lähetystön papereita. Niistä ranskalaiset selvittivät, että Schwartzkoppen oli saanut ranskalaisten linnoitusten pohjapiirustuksia mieheltä, joka käytti salanimeä Jacques Dubois ja josta Schwartzkoppen käytti nimitystä ”mokoma roisto D”.
17. syyskuuta 1894 turvallisuuspalvelun päällikkö Jean-Conrad Sandherrin apuri majuri Hubert Joseph Henry sai käsiinsä luettelon, joka sisälsi kaupiteltavia sotilassalaisuuksia. Myynnissä oli listan mukaan muun muassa uuden ranskalaisen 120 millimetrin tykin tarkat tiedot. Henryn mielestä tällaisia tietoja ei voinut olla kuin tykistön upseereilla. Hän alkoi tutkia papereita ja törmäsi Alfred Dreyfusin kirjoittamaan raporttiin edelliseltä vuodelta. Henryn mielestä luettelon ja raportin käsialat olivat samat, ja hän sai myös työtoverinsa vakuuttuneiksi Dreyfusin syyllisyydestä. Dreyfusiin ei luotettu, sillä hän oli juutalainen ja Elsassissa syntyneenä häntä pidettiin saksalaismyönteisenä.
Oikeudenkäynti ja tuomio

Dreyfus sai lauantaiaamuna 13. lokakuuta käskyn saapua siviilivaatteissa esikuntapäällikön luokse. Häntä odotti kaksi upseeria ja kaksi poliisia. Dreyfusin käskettiin kirjoittaa kirje, jossa hän pyytäisi palauttamaan ”asiakirjat, jotka luovutin teille ennen lähtöäni sotaharjoituksiin”. Hän aloitti kirjeen kirjoittamisen, mutta lopetti sen ja kysyi, mistä oli kyse. Tällöin toinen upseereista ilmoitti pidättävänsä Dreyfusin, koska häntä syytetään maanpetoksesta. Dreyfus vietiin vankilaan, minkä jälkeen häntä alettiin syyttää seitsenhenkisessä sotaoikeudessa.
Tiedon pidätyksestä julkisti ensimmäisenä Édouard Drumontin Pariisissa julkaisema antisemitistinen päivälehti La Libre Parole 29. lokakuuta. Lehdistö vaati avointa oikeudenkäyntiä, mutta oikeudenkäynti muutettiin suljetuksi, kun Dreyfusin puolustus oli ensimmäisen kerran viitannut syyttäjän ”ainoaan todisteeseen”, eli Henryn saamaan listaan Dreyfusin esiintyessä ensimmäisen kerran oikeudessa 19. joulukuuta. Todisteita tutki viisi käsialantutkijaa, joista kaksi ilmoitti, ettei Dreyfus ollut kirjoittanut Henryn listaa. Kolmesta muusta asiantuntijasta yksi pyörsi oman todistuksensa myöhemmin. Hän tosin väitti, että Dreyfus oli joko vaihtanut käsialaansa hänen 15. lokakuuta esikuntapäällikön luona kirjoittamassaan kirjeessä tai että koko kirje oli väärennös. Turvallisuuspalvelun Hubert Henryn todistus teki vaikutuksen tuomareihin. Hän väitti tienneensä saksalaisten vakoojasta jo jonkin aikaa, ja oikeussalissa hän osoitti Dreyfusia ja väitti tätä kyseiseksi vakoojaksi. Kun Henryä pyydettiin todistamaan väitteensä, hän totesi että ”on sellaisia salaisuuksia, joita upseeri ei paljasta edes hatulleen”. Neljän päivän oikeudenkäynnin jälkeen tuomarit vetäytyivät miettimään päätöstään. Tuolloin he saivat sotaministeriltä määräyksen tuomita Dreyfus. Samana iltana tuomarit äänestivät yksimielisesti Dreyfusin tuomitsemisen puolesta. Dreyfus vietiin vankeuteen Pirunsaarelle Ranskan Guayanan rannikolle.
Tuomion jälkeen

Kesällä 1895 tiedustelutoimiston johtoon nimitettiin everstiluutnantti Marie-Georges Picquart. Sotilasviranomaiset olivat tajunneet, että Dreyfus oli tuomittu varsin heikoin perustein, ja Picquart lupasi käydä läpi kaiken Dreyfusilta lähteneen ja tälle tulleen kirjeenvaihdon. Hän kävi läpi myös Saksan lähetystön siivoojan toimittamia papereita. Maaliskuussa 1896 Picquart sai siivoojalta pikakirjeen kappaleita. Kirjepaperista saattoi päätellä sen tehdyn Pariisissa, sillä siinä käytettyä ohutta sinistä paperia ei saanut muualta. Kirje oli osoitettu majuri Marie Charles Ferdinand Walsin-Esterházylle, mutta sitä ei oltu koskaan toimitettu perille. Kirjeessä pyydettiin Walsin-Esterházyltä ”tarkempaa selitystä kuin se, jonka annoitte ratkaisemattomasta asiasta tässä eräänä päivänä”. Picquartin aloitteesta Esterházyä alettiin varjostaa ja hänen nähtiin menevän kahdesti Saksan suurlähetystöön. Lisäksi Picquart sai elokuussa käsiinsä kaksi Esterházyn kirjettä, ja niiden käsiala oli samankaltainen kuin Henryn listassa. Henry alkoi puolestaan väärentää todisteita Dreyfusia vastaan saatuaan kuulla Picquartin yrittävän todistaa tämän syyttömäksi.
Uusista todisteista vuoti tietoja lehdistölle. Lisäksi epäilys toisesta syyllisestä kasvoi armeijassa ja hallituksessa. Picquart pelkäsi armeijan estävän hänen tutkimuksensa, ja hän valtuutti asianajajansa toimittamaan hänen keräämänsä todisteet hallitukselle. Asianajaja kertoi eräälle parlamentin jäsenelle, että sotasalaisuuksia kaupitellut lista oli todistettavasti Esterházyn kirjoittama. Parlamentin jäsen otti puolestaan yhteyttä Dreyfusin veljeen Mathieuhön. Mathieu syytti Esterházyä maanpetoksesta ja toimitti laatimansa kirjeen 15. marraskuuta 1897 sotaministerille ja johtavalle pariisilaiselle sanomalehdelle. Esterházyn vaatimuksesta koottu sotaoikeus vapautti kuitenkin hänet syytteistä nopean oikeudenkäynnin jälkeen. Tämän johdosta kirjailija Émile Zola julkaisi 13. tammikuuta 1898 L’Aurore -lehden etusivulla presidentti Félix Faurelle osoitetun kirjeen J’accuse (suom. ”minä syytän”). Zola syytti kirjeessään seitsemää korkea-arvoista upseeria ja kolmea käsialantutkijaa todisteiden keksimisestä Dreyfusia vastaan ja totuuden peittelystä.
Uusi käsittely

Kirjeensä takia Zola joutui oikeuteen herjauksesta. Oikeudenkäynnin aikana Ranska jakautui voimakkaasti tapauksen tiimoilta. Zola tuomittiin syylliseksi, mutta hän pakeni Englantiin haettuaan ensin muutosta vuoden vankilatuomioonsa. Picquart erotettiin Zolan oikeudenkäynnin tuottamassa kuohunnassa, mutta hän sai myöhemmin virkansa takaisin. Majuri Henryä kuulusteltiin, ja 30. elokuuta 1898 hän tunnusti väärentäneensä todisteita Dreyfusia vastaan. Hänet pidätettiin, mutta hän teki itsemurhan partaveitsellä pidätystä seuranneena päivänä. Esterházy pakeni Lontooseen, missä hän myöhemmin tunnusti syyllisyytensä, ja eli lopun elämäänsä maanpaossa. Dreyfus tuotiin Pirunsaarelta takaisin Ranskaan kesäkuussa 1899. Häntä vastaan aloitettiin uusi oikeudenkäynti sotaoikeudessa, joka tuomitsi hänet uudelleen maanpetoksesta. Sotaministeri armahti Dreyfusin kymmenen päivän kuluttua terveydellisten syiden takia. Dreyfus julistettiin lopulta kokonaan syyttömäksi 12. heinäkuuta 1906, ja hän sai majurinarvon ja kunnialegioonan jäsenyyden 20. heinäkuuta samana vuonna.
Dreyfusin tapauksella oli huomattavat vaikutukset Ranskan sisäpolitiikkaan. Radikaalit nousivat ratkaisevaan asemaan vuonna 1899 perustetussa hallituksessa. Panama-skandaalissa ryvettynyt Georges Clemenceau palasi radikaali-sosialistien johtoon. Armeijan ja kirkon asemia Dreyfusin tapaus sen sijaan heikensi. Hallitus ryhtyi valvomaan armeijaa entistä tarkemmin, ja vuonna 1905 valtio ja kirkko erotettiin toisistaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dreyfusin tapaus Wikimedia Commonsissa
Dreyfus réhabilité -sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Sotilassalaisuuksia kaupitellut lista.
Émile Zolan kirjoitus J’accuse.
Pilapiirtäjä Caran d’Achen piirros kuvaa Ranskan jakautumista Dreyfusin kannattajiin ja vastustajiin. Rauhallinen perheillallinen muuttuu taistelutantereeksi, kun joku mainitsee Dreyfusin tapauksen.
Akut

Akut ovat krion kielen murretta puhuva etninen ryhmä Gambiassa ja Sierra Leonessa. Alun perin he olivat brittien orjalaivoista vapauttamia joruboja. Myöhemmin nimitys laajentui käsittämään kaikki orjien eurooppalaistuneet jälkeläiset.
Suurin osa akuista asui Bathurstissa sekä MacCarthyn saaren Georgetownissa. He omaksuivat länsimaisen elämäntavan ja kristinuskon sekä kouluttivat lapsiaan Sierra Leonessa ja Britanniassa. Akut harjoittivat kaupankäyntiä ja vapaita ammatteja, ja ennen Gambian itsenäistymistä heillä oli huomattava asema alueen hallinnossa. Seka-avioliittojen ja alhaisen syntyvyyden takia ryhmä on kasvanut hitaasti. Vuonna 2003 Gambiassa oli 6 556 akua, joista lähes kaikki asuivat Banjulin ja Brikaman alueella.
Laajemmassa merkityksessä aku-nimitys tarkoittaa Sierra Leonen, Gambian ja Senegalin vapautettujen jorubaorjien jälkeläisiä. Suppeassa merkityksessä sitä käytetään myös Sierra Leonen islaminuskoisista krioista.
Duquesne-luokka

| Duquesne-luokka |
| --- | --- |
 Luokan nimikkoalus Duquesne

Tekniset tiedot
Uppouma:  10 000 t (kuiva) 12 200 t (kuormattu)
Pituus:  191 m (kokonaispituus)
Leveys:  19,00 m
Syväys:  6,45 m (max)
Koneteho:  120 000 shp
Nopeus:  34 solmua
Aseistus
Meritorjunta:  8 x 203 mm/50 Mle 1924 -tykkiä kaksiputkisina Mle 1922 asennuksina 6 x 550 mm Mle 1923D torpedoputkea kolmiputkisina asennuksina Mle 1925T
Ilmatorjunta:  8 x 75 mm/50 Mle 1924 -ilmatorjuntatykkiä yksiputkisina Mle 1922 asennuksina 8 x 37 mm/50 Mle 1925 -ilmatorjuntatykkiä yksiputkisina asennuksina 4 x 13,2 mm kaksipiippuista ilmatorjuntakonekivääriä
Duquesne-luokka oli Ranskan laivaston 1920-luvun lopulla valmistetun kahden raskaan risteilijän muodostama alusluokka, jonka alukset palvelivat toisessa maailmansodassa.
Washingtonin laivastosopimus määritti aluksen suunnittelurajat 10 000 tonnin uppoumaan ja pääaseet 203 millimetriin. Ranskan laivastolla ei ollut 203 millimetrin tykkejä, joten sellainen tuli suunnitella. Työn tuloksena luotiin 203 millimetrin 50 pituuskaliiperin Modèle 1924 -tykki, joka ampui 134 kilogramman kranaatteja. Suunnittelutyön edetessä todettiin asetettujen rajojen pakottavan moniin kompromisseihin ja he päättivät vähentää alusten suojaa pysyäkseen asetetussa uppoumarajassa.