stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taiteen väärentäminen
Väärentäjän toimintatavat

Taideteoksen väärentäminen on vaikea ja monivaiheinen työ, joka vaatii huolellisuutta. Epäonnistumisesta voi seurata kiinnijääminen ja tuomio.
Väärentäjä etsii samanlaisen pohjakankaan tai paperin kuin mitä taiteilija käytti sekä valitsee ajanmukaisen kehyksen ja kiinnityksen. Hänen täytyy myös tietää, milloin taiteilija käytti epätavanomaista pohjaa. Väärentäjä rajaa kankaasta sen kokoisen, jota taiteilija kyseisenä ajanjaksona yleisesti käytti.
Aiheekseen väärentäjä valitsee yleensä taiteilijan tuotannosta sellaisen, joka on helppo väärentää. Koska taiteilijan kalleimmalta kaudelta peräisin olevat teokset ovat tunnettuja, väärentäjä usein valitsee aikakauden, josta voisi ilmaantua aikaisemmin piilossa ollut työ. Väärentäjä jäljittelee taiteilijan maneereita ja pyrkii välttämään omiaan. Hän käyttää samanlaisia siveltimenvetoja, joita taiteilija kyseisenä aikakautena käytti, ja pyrkii välttämään jäykkyyttä.
Väärentäjä käyttää vain sellaisia värejä sekä pohjustus- ja sideaineita, joita taiteilijakin käytti, sekä samoja sekoituksia ja maalinpaksuuksia. Saadakseen maalauksen näyttämään vanhalta väärentäjä voi käyttää monenlaisia menetelmiä, kuten teepusseja, kuumentamista tai likaamista. Hänen täytyy hallita etenkin patinan lisääminen teokseen ja kehyksiin. Hän saattaa myös vaurioittaa teosta saadakseen sen näyttämään todellista vanhemmalta.
Väärentäjät joskus signeeraavat teoksena taiteilijan nimellä ja tyylillä, mutta joskus syytteiden välttämiseksi jättävät signeerauksen pois.
Väärentäjä kehittää teokselleen mahdollisimman oikealta kuulostavan ja vaikeasti selvitettävän taustatarinan, provenienssin. Hän hankkii teokselle aitoustodistuksen, joka on joskus toisen samankaltaisen teoksen aitoustodistus. Väärennös voi mennä paremmin läpi, jos se esitellään aitojen teosten rinnalla.
Eniten väärennetyt taiteilijat

Maailmalla eniten väärennettyjä taiteilijoita ovat Jean-Baptiste Camille Corot, Honoré Daumier, Vincent van Gogh, Auguste Rodin, Frederic Remington, Kazimir Malevitš, Amedeo Modigliani, Maurice Utrillo ja Salvador Dalí. Lisäksi paljon on väärennetty Pablo Picasson, Marc Chagallin, Salvador Dalín ja Andy Warholin grafiikkaa.
Suomessa useimmin väärennettyihin taiteilijoihin kuuluvat Ivan Aivazovski, Ilja Repin, Albert Edelfelt, Konstantin Korovin, Helene Schjerfbeck, Eero Järnefelt, Akseli Gallen-Kallela, Hugo Simberg, Eero Nelimarkka, Onni Oja, Unto Koistinen, Nikolai Lehto, Elvi Maarni, Aimo Kanerva, Reidar Särestöniemi ja Ilkka Lammi. Luettelossa on paljon venäläisiä taiteilijoita, sillä heidän teoksiaan on Suomessa myyty paljon. Maalausten ja veistosten ohella esimerkiksi Timo Sarpanevan lasiteoksia on väärennetty, vieläpä enemmän kuin niitä alun perin 1950-luvulla valmistettiin.
Väärennösten myynti

Väärentäjä voi myydä teoksensa itsekin, mutta yleensä hän toimii yhteistyössä taidekauppiaan kanssa. Taidekauppiaalla on hyvät kontaktit ostovoimaisiin keräilijöihin, hän tuntee taidemarkkinat, ja hän herättää ostajissa luottamusta. Huutokauppojen kautta kauppias voi saada teokselle julkisuutta ja sen aitoudelle vakuuttavuutta. Niistä hän voi myös löytää ostajan, jolle myydä lisää väärennöksiä. Suurin osa taideväärennöksistä myydään kuitenkin hyvässä uskossa tietämättä niitä väärennöksiksi.
On väitetty, että jotkut taidekauppiaat ja taidehuutokaupat hyväksyisivät väärennöksiä ja myisivät niitä eteenpäin saadakseen voittoa. Taidekauppiaat ovat saattaneet myös palauttaa väärennöksen hiljaisuudessa ja antaa siten uuden mahdollisuuden sen myymiseen toisaalla. Esimerkiksi englantilainen taidekauppias John Drewe teki aitoustodistuksia kumppaninsa tekemistä väärennöksistä, ja toimitti niistä kuvia arvovaltaisten taideinstituutioiden arkistoihin. Asiantuntijat ja taideinstituutiot voivat olla haluttomia tunnustamaan erehdyksensä.
Väärennöksen paljastaminen

Moni väärennös on heikkolaatuinen, ja asiantuntijan on helppo silmämääräisesti tunnistaa se väärennökseksi. Joskus työ on jollain tavalla väärän näköinen tai huonolaatuinen verrattuna väitetyn tekijän oikeisiin töihin. Teoksessa voi esimerkiksi olla piirteitä, joita väitetyn taiteilijan töissä ei ajoituksen mukaisena ajankohtana ollut. Teokseen voi olla kuvattu anakronismeja eli yksityiskohtia, joita väitettynä ajankohtana ei vielä ollut olemassa tai käytössä, kuten tietynlaisia vaatekappaleita.
Työn takana voi olla lappuja, joista näkyy, missä työ on ollut näytteillä. Väärennöksiä myydään usein alihinnalla, ja niiden provenienssia voi olla vaikea todistaa. Väärennös saattaa olla osittain rikki, mikä on epäilyttävää, jos teos oikeasti olisi arvokas.
Tutkittava teos pyritään yhdistämään väitettyyn taiteilijaan, eli attribuoimaan. Koska jokaisella taiteilijalla on oma tapansa tehdä taidetta, tutkittavasta työstä etsitään merkkejä taiteilijan työlle ominaisista yksityiskohdista. Tällaisia voivat olla esimerkiksi taiteilijan tapa maalata käsiä, kasvoja tai drapeerausta. Attribuointiin kuuluu myös olemassa olevien dokumenttien tutkiminen. Teoksen tyyli ja tausta kartoitetaan vertaamalla sitä saman taiteilijan muihin saman aikakauden teoksiin.
Parhaiden väärennösten paljastamisessa joudutaan käyttämään edistyneitä menetelmiä. Teknisten tutkimusten kehittyminen on huomattavasti vaikeuttanut taiteen väärentämistä ja väärennetyn taiteen myymistä. Koska tekninen tutkimus on kallista, sitä tehdään vain museokelpoisille, arvokkaille taideteoksille.
Pinta-analyysissä käytetään erilaisia valoja ja hiukkaskiihdytintä, eikä teoksesta oteta näytettä. Näyteanalyysissä teoksesta otetaan näyte yleensä näyteruiskulla. Nykyisin käytettäviä teknisiä tutkimuskeinoja ovat esimerkiksi ultraviolettilamppu, infrapunalamppu, röntgenkuva, stereomikroskooppi, tutkimusmikroskooppi, röntgenfluoresenssi, röntgendiffraktio, aktivointianalyysi, autoradiografia, lasermikroanalyysi, pyyhkäisyelektronimikroskooppi, massaspektrometri, vuosilustoanalyysi, valokuvamikrografia sekä röntgen- ja gammasäteily.
Kemiallisessa tutkimuksessa voi paljastua, että väärentäjä on käyttänyt eri värejä kuin väitetyllä taiteilijalla on ollut tapana. Joskus väärentäjän käyttämiä aineita ei ollut vielä keksittykään teoksen väitettynä maalausajankohtana. Todellisen tekoajankohdan voi paljastaa se, että väripigmenttien, lakkojen ja sideaineiden yhdistämisestä seuraavat kemialliset reaktiot ilman ja valon kanssa ovat ajan myötä muuttaneet teoksen ulkonäköä tietyllä tavalla. Värin kuivuminen voi myös viedä vuosia, joten sisältä kosteasta maalista paljastuu, että maalaus ei ole niin vanha kuin väitetään.
Museot ja väärennökset

Kansainvälisen museoliiton ICOMin eettisissä säännöissä museoille todetaan, että niiden on noudatettava asianmukaista huolellisuutta esineen koko historian selvittämiseksi siitä lähtien, kun se on löydetty tai valmistettu. Provenienssia vailla olevan aineiston esittelystä todetaan, että:
»Museoiden tulee välttää asettamasta näytteille tai muuten hyödyntämästä aineistoa, jonka alkuperä on kyseenalainen tai tuntematon. Niiden tulee tiedostaa, että tämä voidaan tulkita kulttuuriomaisuuden laittoman kaupan hyväksymiseksi ja rohkaisemiseksi.» 
()
Taideväärennökset Suomessa

Alkuvuodesta 2012 asiantuntijat arvioivat, että jopa viidesosa Suomen markkinoilla olevasta vanhasta taiteesta on väärennettyä. Ammattirikolliset ovat tulleet mukaan taidemarkkinoille. He saattavat kiristää ja uhkailla yksityishenkilöitä, jotta nämä eivät esimerkiksi ilmoittaisi väärennetystä taiteesta. Risto Lohi keskusrikospoliisista sanoo tutkinnoissa todetun, että väärennetyn taiteen reitit ovat muuttuneet kansainvälisemmiksi. Suomeen tulee Ruotsin kautta eurooppalaista taidetta ja Venäjältä venäläistä taidetta. Arvotaiteen huutokauppoihin väärennöksiä tarjotaan kuitenkin yhä harvemmin. Asiantuntijan mukaan syynä tähän on väärennösten laatu, joka on erittäin heikko.lähde?
Taideväärennöksiin erikoistuneen helsinkiläisen rikosylikonstaapeli Jyrki Seppälän mukaan Suomessa suosituin tapa tehdä väärennöksiä ei ole uusien versioiden maalaaminen, vaan pelkän signeerauksen vaihtaminen. Taiderikolliset hankkivat kirpputoreilta tai syrjäkylien huutokaupoista amatöörien maalaamia tauluja, poistavat niistä alkuperäisen signeerauksen ja maalaavat päälle tunnetun taiteilijan nimen. Teokset ovat siis periaatteessa aitoja, mutta niiden signeeraus on väärennetty. Seppälän mukaan suomalaiset huijarit ovat ostaneet väärennöksiksi sopivia tauluja paljon Ruotsista.
Tutkija Pauliina Laitinen-Laihon mukaan väärennökset myydään yleensä tarjouksella. Ostajalle tulee kiire päättää, kun myyjä korostaa, että kyseessä on hyvä sijoituskohde, jota harvoin saa näin halvalla. Päätöstä voi jouduttaa myös se, että taiteilija on tunnettu ja teoksia on harvoin liikkeellä. Laitinen-Laihon mukaan huonot väärennökset ovat harmittomia ja johtavat harvoin ketään harhaan. Keräilijät kohtaavat useimmiten keskinkertaisia väärennöksiä, kun taas laatuväärennökset ovat museoiden ongelma. Laitinen-Laiho kuvailee väärentäjän pelaavan ajan kanssa. Väärentäjä pelkää kiinnijäämistä mutta toivoo, ettei niin käy vielä hänen elinaikanaan.
Laitinen-Laihon mukaan yksityiset myyjät ja keräilijät vaikenevat epäilyistään ja kärsivät vahinkonsa itsekseen. Väärennetyn teoksen ostajat eivät tiedä mitä tehdä. Lisäksi vastuu on ostajalla, joten syytteen nostaminen ei välttämättä auta.
Keskusrikospoliisin Rikosmuseoon Vantaalla on taltioitu 600 väärennöstä. Rikosmuseon amanuenssin Klaus Kaartisen mukaan väärennösten kauppiaat voivat rakentaa asiakkaan luottamusta pitkäjänteisesti. Usein heillä on myös vakuuttava taiteen tuntemus. Kauppias voi myydä ensin aitoja teoksia ja luottamuksen synnyttyä väärennöksen. Eräs suomalainen taidekauppias maalautti Thaimaassa öljymaalauksia venäläisten mestarien mukaan, signeerasi ne ja myi ominaan esiintyen taiteilijana.
Taideväärennökset Suomessa > Tuomitseminen valtiolle

Aikaisemmin Suomessa väärennöksiksi tuomitut teokset luovutettiin takaisin omistajalle ja ne saattoivat joutua sen jälkeen uudestaan taidemarkkinoille. Keväällä 2021 Helsingin hovioikeus vahvisti, että se tuomitsee Kansallisgalleriassa väärennöksiksi todetut teokset valtiolle. Ne ovat hovioikeuden mukaan rikoksentekovälineitä. Osa väärennöksistä poltetaan, osa päätyy Poliisimuseon kokoelmiin tai opetus- ja tutkimuskäyttöön.
Taideväärennökset Suomessa > Tapauksia

Tunnettu väärennösjuttu Suomessa tapahtui 1980-luvun alussa, kun Tapani Luovula joutui oikeuteen myytyään Thaimaassa teetettyjä maalauksia omina töinään sekä muuta kautta hankittuja väärennöksiä.
Taideväärennökset Suomessa > Tapauksia > Daliväärennökset vuonna 2004

Taidekauppias Erkki Juhani Minkkinen järjesti Salvador Dalín satavuotisjuhlan yhteydessä Dalí-näyttelyn vuonna 2004. Teokset olivat myös myynnissä. Usean ostajan epäiltyä teoksia väärennöksiksi poliisi ratsasi näyttelyn. Tarkemmat tutkimukset osoittivat, että jopa 80 prosenttia esillä ja myynnissä olleista teoksista oli väärennöksiä.lähde?
Väärennöksiksi paljastui myös joukko Joan Mirón, Marc Chagallin, Pablo Picasson ja Andy Warholin teoksia. Poliisikuulusteluissa ilmeni, että väärennöskauppa oli jatkunut 20 vuotta.
Taideväärennökset Suomessa > Tapauksia > Wäinö Aaltosen museo 2009

Toisinaan esiin nousee epäilyjä kokonaisen museonäyttelyn aitoudesta, kuten kävi Wäinö Aaltosen museossa Turussa vuonna 2009. Näyttelyn Ympyrä – viiva – piste väitettiin sisältävän teoksia venäläisen avantgarden tekijöiltä. Kriitikko Otso Kantokorpi kyseenalaisti näyttelyn teokset ja käynnisti laajan julkisen keskustelun. Paljastui, että väärennökset oli salakuljetettu Suomeen jo yli kymmenen vuotta aiemmin ja niitä oli kaupiteltu mm. Wäinö Aaltosen museon kahvilassa. Venäjältä saatujen asiantuntijalausuntojen mukaan Alexander Rodtsenkon teokset olivat väärennöksiä. Kuvataiteilija ja tutkija Jyrki Siukonen totesi saman Vladimir Tatlinin nimissä esitetyistä teoksista. Taidehistorioitsija Elena Basner ja Valtion taidemuseon konservointilaitos antoivat niinikään lausunnot, jossa teokset todettiin väärennetyiksi. Seuranneen oikeusprosessin lopputulos kuitenkin oli, että teokset palautettiin omistajilleen.
Esimerkki taideväärennöksestä

Johan Barthold Jongkind, Strand von Ste. Adresse, 1863, vesiväri.
Skating in Holland, 1890-1900, öljymaalauksen signeeraus "Jongkind" alhaalla vasemmalla, vaikka maalaus on tuntemattoman tekijän väärennös.
Edellisten maalausten signeeraukset, joista ylempi on oikea Jongkind ja alempi väärennöksen signeeraus.
Kirjallisuutta

Rumpunen Risto; Seppälä Jyrki: Väärää taidetta – taiderikollisuus Suomessa.  Finanssi ja vakuutuskustannus Oy Finva, 2004.  ISBN 9789529770809
Siukonen, Jyrki: Tapaus Avantgarde. Väärennökset ja Turun skandaali.  Taide, 2016.  ISBN 978-951-608-096-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taiteen väärentäminen Wikimedia Commonsissa
Talvisodan pommitukset Helsingissä

Neuvostoliittolaisia SB-2-koneita Helsingin yläpuolella sodan ensimmäisenä päivänä.
Talvisodan pommitukset Helsingissä tapahtuivat yhdeksänä kertana talvisodan alkamispäivänä 30. marraskuuta ja sittemmin 1. joulukuuta, 19. joulukuuta ja 25. joulukuuta 1939, sekä 14. tammikuuta 1940. Kuolonuhreja näistä pommituksista aiheutui 97 ja vakavia loukkaantumisia 38. Pommitukset koostuivat 70 konesuorituksesta.
Talvisodan ensimmäisenä päivänä 30. marraskuuta 1939 Neuvostoliiton sotilaskoneet tekivät Helsingin alueella useita pommituslentoja. Ensimmäinen ilmahälytys annetiin klo 9.15 ja viisi minuuttia myöhemmin kolmen koneen muodostelma SB-2-pommikoneita saapui Helsingin ylle kohteenaan Malmin lentoasema. Ensimmäiset pomminsa koneet pudottivat Santahaminaan lähelle kansakoulua. Pilvisen ilman takia koneet eivät kuitenkaan osuneet kohteeseensa, vaan pommit putosivat Malmille, Pasilan ratapihalle ja Tikkurilaan; kolme Pasilaan pudonneista pommeista jäi suutareiksi.
Toinen Neuvostoliiton pommituslento tapahtui klo 10.35 johon ilmahälytys annettiin klo 10.25. Tällöin idästä lähestyi 12 koneen muodostelma SB-2-pommikoneita, jotka olivat nousseet ensimmäiselle pommituslennolleen ilmaan Kattilan kentältä Inkerissä ja kuuluivat Punalippuisen Itämeren laivaston 8. prikaatin 57. pikapommituslentorykmenttiin johtajanaan kapteeni Vasilj Rakov.  Helsingin ilmatorjunta otti vastaan koneet ja saikin pudotettua yhden koneista, minkä jälkeen koneet hajaantuivat ja pudottivat perääntyessään pomminsa Santahaminan merilentoaseman alueelle osumatta kumminkaan kohteeseensa.
Seuraavat pommitukset ajoittuvat klo 15.00–16.20 välille. Tällöin pommit putosivat kantakaupunkiin, pääasiassa Hietalahden ja Kampin linja-autoaseman väliselle alueelle. Niitä osui muun muassa Teknillisen korkeakoulun silloiseen päärakennukseen Hietalahdentorin varrella, Neuvostoliiton silloiseen suurlähetystötaloon Bulevardin varrella, Luther-kirkkoon Fredrikinkadulla sekä linja-autoaseman vieressä sijainneeseen Maanviljelijäin maitokeskuksen taloon. Nämä pommitukst jäivätkin koko talvisodan tuhoisimmiksi, ja niissä sai surmansa 91 ihmistä ja loukkaantui vaikeasti 36 henkilöä.
Helsinkiä pommitettiin uudelleen 1. joulukuuta 1939. Kahden ensimmäisen päivän pommituksissa kuoli Helsingissä 91 ihmistä, kaikki ensimmäisenä sotapäivänä.
Kahden ensimmäisen sotapäivän jälkeen sää huononi siinä määrin, että pommituslennot loppuivat, ja Helsingin evakuoiminen päästiin aloittamaan. Helsingin noin 250 000 asukkaasta kaupunkiin jäi vain noin 65 000.
Aiheesta  muualla

Yleisradio, Elävä arkisto: Talvisodan pommituksia
Helsingin siviiliväestö jatkaa rauhallisena jokapäiväistä työtään pommisuojien turvissa, Suomen Kuvalehti, 16.12.1939, nro 50, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Hävityksen jälkiä Helsingissä, Suomen Kuvalehti, 16.12.1939, nro 50, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Anna-Maria Tallgren

Anna-Maria Tallgren
| --- | --- |
Syntynyt:  4. heinäkuuta 1886  
Kuollut:  12. maaliskuuta 1949  (62 vuotta) 
Syntymänimi:  Anna-Maria Christina Tallgren 
Puoliso:  Erkki Kaila (1944)  
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Anna-Maria Christina Tallgren (4. heinäkuuta 1886 Ruovesi – 12. maaliskuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen esseisti, arvostelija ja suomentaja. Hän oli yksi tärkeimmistä 1910- ja 1920-lukujen suomalaisen kirjallisuuselämän vaikuttajista.
Teokset

Runoilijoita. Luonnekuvia, 1910.
Henrik Wergeland. Piirteitä Norjan kansalliselta murroskaudelta, 1916.
Pikapiirtoja nykyajan kirjailijoista, 1917.
Paul Verlaine. Hänen elämänsä ja runoutensa, 1922. (ilmestyi myös ruotsiksi)
Kersti Bergroth kahdentoista kirjoittajan kuvaamana (yhdessä muiden kanssa), 1954.
Elämyksiä. Esseitä, arvosteluja, pakinoita, 1910–1949. Toimittanut Tellervo Krogerus, 1990 ISBN 951-717-598-1.
Elämisen taiteesta. Aino Kallaksen ja Anna-Maria Tallgrenin kirjeenvaihtoa, toim. Silja Vuorikuru, Otava, 2008.
Teokset > Toimittanut

Maailmankirjallisuuden kultainen kirja, osa 4. Ranskan kirjallisuuden kultainen kirja, 1934.
Runon vuosikymmenet, 1950. (Aaro Hellaakosken kanssa)
Teokset > Suomennoksia

Herman Bang: Tien vieressä, 1918.
Herman Bang: Tine, 1919.
Herman Bang: Isänmaattomat, 1927.
Selma Lagerlöf: Nuoren tytön päiväkirja, 1932.
Sigrid Undset: Ida Elisabet, 1933.
Sigrid Undset: Jenny, 1936.
Sigrid Undset: Peilikuvia, 1938.
Sigrid Undset: Lannistumaton sydän, 1942.
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Anna-Maria Tallgrenin e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta.
Aikalaiskirja, Helsinki 1933.
Aikalaiskirja, Helsinki 1941.
Suomen kirjailijat 1809–1916, 1993 ISBN 951-717-714-3.
Suomen kirjallisuushistoria, 1999 ISBN 951-746-133-X (osan 2 sivulla 214 on kuva kirjailijasta).
Tellervo Krogerus: Anna-Maria Tallgren. Tutkimus kriitikontyöstä ja sen taustoista, väitöskirja 1988 ISBN 951-717-519-1, toinen laitos ISBN 951-696-740-X.
Ilmari Heikinheimo: Suomen elämäkerrasto.  Helsinki:  Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.  Sivu 744
Anna-Maria Tallgren : Tukholman uutta rakennustaidetta. Högalidin kirkko, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 08.01.1928, nro 2, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Anna-Maria Tallgren : Pohjois-Gotlantia poikki ja pitkin, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 08.09.1929, nro 36, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Talventörröttäjä

Talventörröttäjiä pellonlaidalla hangessa.
Pulmusia ruokailemassa talventörröttäjien siemenillä.
Järviruokoa tammikuussa Turun Ruissalossa.
Seittitakiainen
Talventörröttäjät eli ruohovartiset talvisiementäjät ovat jäykkävartisia kasveja, jotka kuivuttuaan varsinaisen kasvukauden jälkeen jäävät talveksi pystyyn ja varistavat siemenensä jäälle tai lumihangelle, mistä tuuli, linnut tai muut eläimet kuljettavat ne uusille kasvupaikoille tai siemenet kulkeutuvat tehokkaasti lumen sulamisvesien avulla eri puolille. Kypsä siemen kestää hyvin kylmyyttä ja kuivuutta ja usein kevät on olosuhteiltaan parempi siementen itämiselle ja taimien kasvulle, sillä syksyisin aikainen talventulo voi estää kasvin kehittymisen niin pitkälle, että siemenet ehtisivät kypsyä ja näin kasvien lisääntyminen voi jäädä tapahtumatta. Niiden jäykät varret kestävät jopa pikkulintujen painoa.
Ruohovartisia talvisiementäjiä on Suomessa noin 200. Tällaisia kasveja ovat useat heinäkasvit, kohokkikasvit, ristikukkaiset, ruusukasvit, naamakukkaiskasvit ja mykerökukkaiset kasvit. Yleisiä talventörröttäjiä ovat esimerkiksi ahdelauha, hierakat, nurmilauha, hietakastikka, järviruoko, koiranputki, mesiangervo, osmankäämit, pujo, kultapiisku ja sarjakeltano sekä vesikasveista kaislat ja järviruoko. Monet näistä kasveista ovat pihojen ja peltojen rikkaruohoja, esimerkiksi jauhosavikka, juolavehnä, nokkonen, piharatamo, marunat, siankärsämö, takiaiset, ohdakkeet, valvatit ja pietaryrtti.
Tavallisimmin talventörröttäjiä näkee ojanpientareilla, varasto- ja tehdasalueilla, kesantomailla, tien ja pellon reunoissa sekä ranta-alueilla. Lintuharrastajat sanovat tällaisia alueita, missä kasvaa monenlaisia rikkaruohoja, joista osa on talventörröttäjiä, "ruderaateiksi", tai voidaan puhua joutomaiden rikkaruohokentistä.  Myös jotkin varpumaiset kasvit kuten kanerva, puolukka ja karpalolajit siementävät osittain myös talvella.
Talventörröttäjien siemenet ovat monien Suomessa talvehtivien lintujen tärkeää ravintoa. Ne ovat esimerkiksi peippojen, järripeippojen ja hemppojen mieliruokaa. Punatulkut, viherpeipot, pikkuvarpuset, urpiaiset, tiklit ja vihervarpuset saattavat suurinakin parvina kerääntyä herkuttelemaan talventörröttäjien antimilla. Tästä syystä talventörröttäjien pitäisi antaa olla rauhassa niin pihapiirissä kuin ulkoilualueillakin, koska ne turvaavat talvilintujen talvehtimista, siksi niillä on myös luonnonsuojelullista merkitystä. Tosin useat törröttäjät ovat sitkeitä rikkaruohoja. Talventörröttäjien luona pyrähtelevät pikkulinnut tuovat väriä talviseen luontoon, ja useat talventörröttäjät ovat myös koristeellisia.
Joskus kukkapenkkeihin valitaan perennoja, jotka ovat mielenkiintoisen näköisiä ympäri vuoden ja törröttävät talvikuukausinakin puutarhan kaunistuksena. Jäätyneet korkeat heinäkasvit miellyttävät silmää talvellakin ja kahisevat tuulessa. Esimerkiksi pionin varret voidaan leikata ja jättää pätkät talventörröttäjiksi paikoilleen.
Huurteisilla talventörröttäjillä on lumisessa maisemassa esteettisiä arvoja, joita valokuvaajat mielellään ikuistavat teoksiinsa.
Kuvia

Osmankäämiä
Osmankäämiä
Osmankäämiä
Kanadanpiiskua
Kanadanpiiskua
Kanadanpiiskua
Kanadanpiiskua
Isotakiainen
Seittitakiainen
Piikkiohdake
Pietaryrtti
Pujo
Nokkonen
Järviruokoa
Järviruokoa
Koiranputki
Aiheesta muualla

Huhta, Ari-Pekka: Talventörröttäjät – Suomen luonnonvaraiset ruohot ja heinät talvella.  Tampere:  Vastapaino, 2015.  ISBN 978-951-768-535-1
Viherpiha: Talventörröttäjä on talvisen luonnon kaunotar
Kuva ja selitys, Biologiska sällskapet (ruotsiksi)