stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dmitri Saveljev

| Dmitri Saveljev |
| --- | --- |
 Aleksandr Tjukavin jääpallon maailmancupissa 2006.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Dmitri Olegvitš Saveljev
Syntynyt: 22. helmikuuta 1979 (ikä 45) Murmansk
Jääpallon pelaaja
Pituus:  178 cm
Paino:  80 kg
Seura:   Moskovan Dynamo
Pelipaikka:  keskikenttä
| Urheilijan ura> Seurat |
| --- | --- | --- | --- |
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1997–1999 |  Vodnik Arkangeli |  |  |
| 1999–2000 |  Sever Severodvinsk |  |  |
| 2000-2005 |  Vodnik Arkangeli |  |  |
| 2005- |  Moskovan Dynamo |  |  |
Maajoukkue
| 2001- |  Venäjä |  | () |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 13. joulukuuta 2014.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 13. joulukuuta 2014.
Aleksandr Olegvitš Tjukavin (ven. Дмитрий Олегович Савельев, s. 21. helmikuuta 1979, Murmansk Neuvostoliitto) on venäläinen tukimiehenä pelaava jääpalloilija, joka edustaa Moskovan Dynamoa. Hän on menestyksellisimpiä jääpalloilijoita maailmassa uran jatkuessa huipputasolla vielä lähes 20 vuoden jälkeen.
Saavutukset

Seurajoukkueissa
12 Venäjän mestaruutta vuosina 1999, 2002, 2003, 2004, 2005 Vodnikin riveissä sekä 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2012 ja 2013 Moskovan Dynamossa,
2 Venäjän mestaruushopeaa 2001 Vodnikin riveissä ja 2011 Moskovan Dynamon riveissä,
5 Jääpallon maailmancup voittoa: 2003 ja 2004 Vodnikin riveissä sekä 2006, 2007 ja 2013 Moskovan Dynamon riveissä,
6 Jääpallon Euroopan cup voittoa: 2002, 2003 ja 2004 Vodnikin riveissä sekä 2006, 2008 ja 2009 Moskovan Dynamon riveissä,
4 Jääpallon Champions Cup voittoa: 2004 Vodnikin riveissä sekä 2006, 2008 ja 2013 Moskovan Dynamon riveissä.
Maajoukkueessa
7 maailmanmestaruutta vuosina 2004, 2006, 2007, 2008, 2011, 2013 ja 2014,
4 maailmanmestaruushopeaa vuonna 2005, 2009, 2010 ja 2012 MM-kisoissa,
1 maailmanmestaruuspronssi 2004.
Death Note: The Musical

| Death Note: The Musical |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Ivan Menchell
Musiikki:  Frank Wildhorn
Sanoittaja:  Jack Murphy
Perustuu:  Death Note
Death Note: The Musical on musikaali, joka perustuu samannimiseen mangaan ja animeen. Sen on säveltänyt Frank Wildhorn ja sanoittanut Jack Murphy. Ivan Menchell kirjoitti musikaalin.
Laulut

"Where is the Justice?" — Light, Ensemble
"They're Only Human" — Ryuk, Rem
"Hurricane" — Light
"The Name Is Kira!" — Ryuk, Ensemble
"Ready to Love" — Misa
"My Hero" — Sayu, Misa
"The Game Begins" — L
"Don't Cross That Line" — Light, Soichiro
"Secrets and Lies" — Light, L
"Hurricane (Reprise)" — Light
"Where is the Justice? (Reprise)" — Light, L, Misa, Ensemble
"A Cruel Dream" — Misa, Rem
"Stalemate" — Light, L, Misa
"I'll Only Love You More" — Misa
"The Way Things Are" — L
"A Cruel Dream (Reprise)" — Rem, Ryuk
"Honor bound" — Soichiro
"Playing His Game" — Light, L, Ensemble
"The Value of Life" — Misa
"When Love Comes" — Rem
"Last Moments" — Light, L, Ryuk
"Requiem" — Soichiro, Sayu, Misa, Ensemble
Roolit

Lähde:
| Rooli | US Concept Album (2015) | Tokio, Japani (2015) | Soul, Etelä-Korea (2015) |
| --- | --- | --- | --- |
| Light Yagami | Jeremy Jordan | Kenji Urai and Hayato Kakizawa | Hong Kwang-ho |
| L | Jarrod Spector | Teppei Koike | Kim Junsu |
| Ryuk | Eric Anderson | Kōtarō Yoshida | Kang Hong-suk |
| Rem | Carrie Manolakos | Megumi Hamada | Park Hye-na |
| Misa | Adrienne Warren | Fuka Yuzuki | Jung Sun-ah |
| Soichiro Yagami | Michael Lanning | Takeshi Kaga |  |
| Sayu Yagami |  | Ami Maeshima |  |
Aiheesta muualla

"Death Note: The Musical - NY Concept Album"
Diwanit Bugale

|  Diwanit Bugale> Kappaleen tiedot |
| --- | --- |
Esittäjä(t):  Dan Ar Braz & L'Héritage des Celtes
Säveltäjä(t):  Dan Ar Braz
Sanoittaja(t):  Dan Ar Braz
Euroviisutiedot
Vuosi:  1996
Maa:  Ranska
Kieli:  bretoni
Sijoitus:  19.
Pisteet:  18
Sanat:  sanoitus
Muuta:  Kapellimestarina Fiachra Trench
Diwanit Bugale on Dan Ar Brazin ja L'Héritage des Celtesin esittämä kappale, joka edusti Ranskaa vuoden 1996 Eurovision laulukilpailussa Norjan Oslossa.
Kappale sijoittui Euroviisuissa 23 maan joukosta sijalle 19. 18 pisteellä.
East Is East

| East is east> East Is East |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Damien O’Donnell
Käsikirjoittaja:  Ayub Khan-Din
Tuottaja:  Leslee Udwin
Säveltäjä:  Deborah Mollison
Kuvaaja:  Brian Tufano
Leikkaaja:  Michael Parker
Tuotantosuunnittelija:  Tom Conroy
Pukusuunnittelija:  Lorna Marie Mugan
Pääosat:  Om Puri Linda Bassett Jordan Routledge Archie Panjabi Chris Bisson
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Film4 Productions Assassin Films
Levittäjä:  Film4 Productions
Ensi-ilta:  1999
Kesto:  97 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Seuraaja:  West Is West 2010
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
East is east (East Is East) on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut Damien O’Donnellin ohjaama elokuva. Draamakomedia kertoo Manchesterin liepeillä asuvan brittiläis-pakistanilaisen avioparin ja heidän aikuistuvien lastensa ristiriidoista läntisen kulttuurin ja perinteisten pakistanilaisten arvojen puristuksessa. Elokuva sai jatko-osan West Is West 2010.
Dmitri Sitkovetski

Dmitri Sitkovetski (ven. Дмитрий Ситковецкий; s. 27. syyskuuta 1954 Baku) on neuvostoliittolaissyntyinen, 1970-luvun loppupuolella emigroitunut viulisti ja kapellimestari.
Sitkovetski on viulisti Julian Sitkovetskyn ja pianisti Bella Davidovitšin poika. Hän opiskeli aluksi Moskovan konservatoriossa, mutta siirtyi vuonna 1977 äitinsä kanssa Yhdysvaltoihin; isä oli kuollut vuonna 1958. Sitkovetski jatkoi opintojaan Juilliard Schoolissa ja nousi nopeasti kansainväliseksi tähdeksi voitettuaan Fritz Kreisler -kilpailun vuonna 1979. Hän on esiintynyt eri puolilla maailmaa ja tehnyt sekä viulistina että kapellimestarina levytyksiä EMI:lle, Nonesuch Recordsille, Hänssler Classicille, Orfeolle ja muille levymerkeille. Esimerkiksi vuosina 2006–2009 Sitkovetski levytti Wolfgang Amadeus Mozartin sonaatit pianolle ja viululle Antonio Pappanon sekä Konstantin Lifschitzin kanssa Hänssler Classic -levymerkille. Sitkovetski on tullut tunnetuksi tekemistään transkriptioista ja sovituksista, kuten jousiversiostaan Goldberg-muunnelmista. Tästä versiosta tehtiin tunnettu levytys Nonesuch Recordsille vuonna 1995.
Vuonna 1987 Sitkovetski asettui Lontooseen. Kolme vuotta myöhemmin hän perusti New European Strings -kamariorkesterin, jonka kanssa on säännöllisesti kiertänyt Eurooppaa sekä Yhdysvaltoja ja esiintynyt suurilla musiikkifestivaaleilla. Vuosina 1996–2001 Sitkovetski toimi Ulsterin orkesterin pääkapellimestarina, ja vuonna 2003 hän otti vastaan nimityksen Greensboron sinfoniaorkesterin musiikilliseksi johtajaksi. Samanaikaisesti hän jatkoi aktiivista toimimista vierailevana kapellimestarina. 60-vuotisjuhlavuonnaan (2014) Sitkovetski kantaesitti Nimrod Borensteinin säveltämän konserton sekä Mark Engebretsonin teoksen sopraanolle, sooloviululle ja jousille.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Duncan Tappy

Duncan Tappy
Duncan Tappy (s. 26. kesäkuuta 1984 West Ewell, Surrey) on brittiläinen moottoriurheilija. Hän aloitti uransa vuonna 2003 Britannian Zip Formula -sarjassa. Seuraavana vuonna hän kilpaili Britannian Formula Ford -talvisarjassa sijoittuen toiseksi. Vuonna 2005 hän sijoittui toiseksi pääsarjassa ja voitti Formula Ford Festival -tittelin. Vuonna 2006 Tappy kilpaili Britannian Formula Renault -sarjassa sijoittuen 18:nneksi. Seuraavana vuonna hän voitti sarjan mestaruuden. Vuonna 2008 Tappy kilpaili sarjoissa Le Mans Series, Porsche Carrera Cup, World Series by Renault ja Superleague Formula. Hän sijoittui 11:nneksi Superleague Formula -sarjassa kausina 2008-09. Vuonna 2010 Tappy sijoittui sarjan kuudenneksi. Hän kilpaili myös Auto GP -sarjassa, jossa hän sijoittui kolmanneksi. Tappy jatkoi Superleague Formula -sarjassa kaudella 2011 sijoittuen sarjan toiseksi.
Cuccu (korttipeli)

Cuccu ("käki") on vanha korttipeli, jonka kaltaisia pelejä ovat Gnav, Hexenspiel, Gnaio, Vogelspiel, Cambio (myös Campio, Camphio, Camfio tai Kamfio) ja Kille. Aikoinaan huippumuodikas peli saapui Suomeen kustavilaisella ajalla 1700-luvun jälkipuolella, ja sitä pelattiin aina 1800-luvun loppuun asti.
Pelin kuvaus

Cuccua pelataan tähän peliin tarkoitetuilla korteilla, joiden juuret ovat myöhäiskeskiajan italialaisissa tarokkikorteissa. Keski- ja Pohjois-Euroopassa kortit ovat kehittyneet omaan suuntaansa, ja eri maissa kuva-aiheet poikkeavat toisistaan. Ruotsissa ja Suomessa on käytetty 1700-luvulta lähtien 42 kortin pakkaa, jossa on 21 erilaista kuva-aihetta, kaikki kaksin kappalein. Korttien menneen ajan tunnelmaa henkivinä kuva-aiheina vilahtelevat muun muassa käet, husaarit, siat, majatalot, kukkamaljat ja narrit.
Cuccu-pelissä kortteja vaihdellaan vierustoverien kanssa tavoitteena välttää jaon huonoimman kortin jääminen käteen. Se, jolle jää huonoin kortti, menettää yhden elämän. Pelistä putoaa pois kun kaikki elämät on kulutettu. Viimeiseksi peliin jäänyt pelaaja voittaa pelin. Pelin jännitys piilee vaihtamiseen liittyvissä yllätyksissä ja riskeissä, koska vaihto voi tuottaa paremman tai huonomman kortin tai pudottaa pelistä.
Pelin historia

Cuccu-korttipelin eli käkipelin juuret ulottuvat 1500-luvun Ranskaan ja Italiaan. Sieltä peli levisi 1600-luvulla pohjoiseen ja sai Saksassa nimet Hexenspiel, noitapeli, ja Vogelspiel, lintupeli. Hollannissa pelin nimeksi vakiintui slabberjan ja Tanskassa siitä tuli gnav, kissapeli.
Ruotsin valtakuntaan peli saapui 1700-luvulla cambio-nimisenä (myöhemmin myös campio, camphio ja kamfio). Italian kielen vaihtamista tarkoittava sana kuvaa hyvin peliä. Cambio oli muodissa kustavilaisella ajalla 1770–1790-luvuilla, jolloin sitä pelattiin hoveissa ja kapakoissa – lauloipa itse Bellmankin cambion iloista. Tuohon aikaan se oli yksinkertainen uhkapeli, jolle kehittyi lopulta huono maine ja alaluokkainen leima taloudellisesti turmiollisena ajanvietteenä. Ruotsissa peli sai 1800-luvun puolivälissä uudet, mutkikkaammat säännöt ja nimen kille, jolla se siellä yhä tunnetaan.
Suomessa cambiota pelattiin jo 1700-luvun lopulla, ja se säilytti suosionsa muiden korttipelien rinnalla koko 1800-luvun. Lehdissä mainostettiin cambio-kortteja, joita painettiin Turussa ja Helsingissä. Suomessa pelin vanhin nimi palasi 1800-luvulla käyttöön uudempien rinnalla: Topelius mainitsee päiväkirjoissaan pelanneensa kucku-peliä ja kukku oli ehkä myös pelin suomenkielinen nimi. Vanha suosikki painui unhoon Suomessa 1900-luvulla.
Aiheesta muualla

Peliohjeet englanniksi
Gnavin kuvaus boardgamegeek.comissa (englanniksi)
Dog Man Star

| Dog Man Star Suede |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Master Rock Studios
 Julkaistu: 10. lokakuuta 1994
 Tuottaja(t): Ed Buller
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 57.50
 Levy-yhtiö: Nude
Sueden muut julkaisut
| Suede 1993 | Dog Man Star 1994 | Coming Up 1996 |
Dog Man Star on Sueden toinen albumi. Se julkaistiin Nude Records -levymerkillä 10. lokakuuta 1994. Albumin tuotti Ed Buller. Dog Man Star oli Sueden viimeinen levytys, jolla oli mukana kitaristi Bernard Butler. Hän jätti yhtyeen Dog Man Starin äänityksen loppuvaiheissa. Albumilta julkaistiin singleinä We are the Pigs, The Wild Ones ja New Generation.
Albumi sai kriitikoilta lähes yhtä suopean vastaanoton kuin yhtyeen esikoisalbumi Suede.
Kappalelista

Kaikki kappaleet kirjoittivat Brett Anderson ja Bernard Butler:
"Introducing the Band" (2:38)
"We Are the Pigs" (4:19)
"Heroine" (3:22)
"The Wild Ones" (4:50)
"Daddy's Speeding" (5:22)
"The Power" (4:31)
"New Generation" (4:37)
"This Hollywood Life" (3:50)
"The 2 of Us" (5:45)
"Black or Blue" (4:48)
"The Asphalt World" (9:25)
"Still Life" (5:23)
"Modern Boys" (4:49) sisältyi albumin yhdysvaltalaiseen julkaisuun
Yhtyeen kokoonpano

Brett Anderson - laulaminen
Bernard Butler - kitarat, jutut (kansivihon mukaan)
Simon Gilbert - rummut
Mat Osman - basso
Yhtyeen kokoonpano > Muut soittajat

Phil Overhead - lyömäsoittimet
Simon Clarke - trumpetti
Roddy Lorimer - saksofoni ja huilu
Richard Edwards - pasuuna
Andrew Cronshaw - cimbalom ja bawu-huilu
Tessa Niles - taustalaulu
Sinfonia of London - orkesteri
Brian Gascoigne - sovitukset ja orkesterinjohto
Lapset The Tricycle Theatre Workshopista
Tuotanto

Orkesteriosuudet nauhoitettiin CTS-studioilla
Masterointi Bob Ludwig Gateway Mastering -studioilla Portlandissa, Yhdysvalloissa
Kannen ideointi: Brett Anderson
Kannen suunnittelu: Brian Cannon ja Karen Davies
Kannen valokuva: Joanne Leonard (kuva vuodelta 1971)
Muut kuvat: Jo Spence, Terry Dennett, Karlheinz Poll, David Loehr, Philip Jones Griffiths, Della Grace ja Christian Vogt (kuvat samalta vuodelta)
Doloresin piirikunta

Doloresin piirikunta (engl. Dolores County) on Yhdysvaltojen Coloradon osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 2 005 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Dove Creekin kaupunki. Piirikunta on perustettu 19. helmikuuta 1881.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Doloresin piirikunta Wikimedia Commonsissa
Fiina Pietikäinen

| Fiina Pietikäinen |
| --- | --- |
 Fiina Pietikäinen 1920-luvun vaihteessa.
Kansanedustaja
 1.8.1908–31.5.1909  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Vaasan läänin eteläinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. helmikuuta 1870 Helsingin mlk
Kuollut: 12. helmikuuta 1956 (86 vuotta) Helsinki
Ammatti:  ammattiyhdistystoimitsija
Puoliso:  Tahvo Pietikäinen (1898–1935)
Adolfina (Fiina) Sofia Pietikäinen (o.s. Lindqvist, ent. Andersson, 8. helmikuuta 1870 Helsingin mlk − 12. helmikuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen ammattiyhdistysvaikuttaja ja poliitikko, joka oli suomalaisen työväenliikkeen 1900-luvun alkuvuosien merkittävimpiä naishahmoja. Hän toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1908−1909, mutta teki merkittävimmän uransa ammattiyhdistysliikkeessä sekä sosialidemokraattisessa naisliikkeessä.
Pietäkäinen perusti lukuisia ammattiosastoja sekä työväenyhdistysten naisosastoja toimien myös niiden puheenjohtajana. Valtakunnallisia luottamustehtäviä hänellä oli muun muassa Suomen sosialidemokraattisessa naisliitossa sekä Suomen Ammattijärjestössä. Naisliiton liittotoimikunnan jäsenenä Pietikäinen oli laatimassa lukuisia työläisnaisten ja -perheiden aseman parantamiseen tähdänneitä aloitteita. Lisäksi Pietikäisellä oli merkittävä rooli naisten äänioikeuskamppailussa sekä raittiusliikkeessä. Pietikäinen toimi myös puolueen ja ammattiyhdistysliikkeen agitaattorina. Hänet tunnettiin hyvänä ja innostavana puhujana, joka nautti esiintymisestä.
Sisällissodan aikana Pietikäinen toimi Helsingissä kansanvaltuuskunnan hallinnossa, jossa hän vastasi kaupungin köyhäinhuollosta. Vasemmistososialisteihin lukeutunut Pietikäinen vaikutti 1920-luvulla SSTP:n ja STPV:n riveissä, mutta palasi seuraavalla vuosikymmenellä jälleen sosialidemokraatteihin. Hän oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen.
Elämä > Varhaiset vuodet

Helsingin maalaiskunnan Riipilässä syntyneen Pietikäisen vanhemmat olivat Seppälän tilan syytinkiläinen Gustaf Adolf Lindqvist (1836–1876) ja Henrika Sofia Koistinen (s. 1846). Fiina oli vanhin perheen neljästä lapsesta. Pietikäisen äidinkieli oli ruotsi, mutta hän puhui sujuvasti myös suomea. Käytyään kolme luokkaa Königstedtin kartanon ylläpitämää kansakoulua, Pietikäinen joutui yksitoistavuotiaana aloittamaan työnteon, kun isäpuoli suutarimestari Otto Turpeinen ei halunnut elättää häntä. Pietikäinen oli aluksi piikana kirkkoherra J. E. Ahlgrenin perheessä. Hän palveli kirkkoherran samanikäisiä lapsia saaden palkakseen ainoastaan ylläpidon ja vaatteita. Vuonna 1886 Pietikäinen muutti Helsinkiin, jossa hän työskenteli kylmäkkönä Itämerellä seilanneilla höyrylaivoilla sekä myöhemmin ravintolatyöntekijänä. Lopulta Pietikäinen siirtyi palvelijaksi varakkaaseen porvarisperheeseen kyllästyttyään ravintola-alan epäkohtiin, kuten seksuaaliseen ahdisteluun ja maksullisen seksin tarjouksiin. Lisäksi hänen toimeentulonsa oli pitkälti riippuvainen juomarahoista.
Vuonna 1891 Pietikäinen avioitui räätäli Karl Anderssonin kanssa. Alkoholisoituneen Anderssonin kuoltua keuhkotautiin 1897, Pietikäinen meni vuoden kuluttua naimisiin kivenhakkaaja Tahvo Pietikäisen kanssa. Perheeseen syntyi viisi lasta ja lisäksi hänellä oli yksi lapsi ensimmäisestä avioliitostaan. Kotiäitinä Pietikäinen ryhtyi tekemään pyykkärin ja silittäjän töitä, jotka mahdollistivat myös lastenhoidon.
Elämä > Yhteiskunnalliseksi vaikuttajaksi

Pietikäinen lähti mukaan ammattiyhdistystoimintaan puolisonsa Tahvon innoittamana. Jo vuonna 1898 hän oli mukana perustamassa Helsingin Työväenyhdistyksen pesijättärien ammattiosastoa, josta tuli kaupungin ensimmäinen naisammattiosasto. Vuonna 1905 Pietikäinen perusti kylvettäjäin ammattiosaston, jonka puheenjohtajana hän toimi kuolemaansa saakka ja 1909 silittäjien ammattiosaston, jota Pietikäinen johti vuoteen 1923. Suurlakon jälkeen Pietikäiset pitivät muutaman vuoden ajan Pasilassa toiminutta kansankeittiötä, ja hän työskenteli myös SDP:n Uudenmaan vaalipiirin agitaattorina. Puhujamatkoillaan hän oli käynnistämässä useiden ammattiosastojen toimintaa Hämeessä vuosien 1905–1906 aikana. Huhtikuussa 1907 Pietikäinen osallistui Suomen Ammattijärjestön perustavaan kokoukseen ja kuului myös sen johtavaan toimikuntaan syksyyn 1908 saakka.
Vuoden 1908 eduskuntavaaleissa Pietikäinen valittiin kansanedustajaksi Vaasan läänin eteläisestä vaalipiiristä. Sosialidemokraattinen Naisliitto pyrki saamaan edustajia kaikista vaalipiireistä ja ruotsia äidinkielenään puhunut Pietikäinen laitettiin ehdokkaaksi Vaasaan. Hänen kansanedustajakautensa kesti vain muutaman kuukauden, kunnes eduskunta hajotettiin. Pietikäinen piti kansanedustajan työtä turhauttavana, eikä pyrkinyt uudelleen eduskuntaan. Hän halusi keskittyä ammattiyhdistystoimintaan kiertämällä työväestön parissa ja puhumalla heille järjestäytymisen tarpeesta. Ensimmäisen maailmansodan aikana Pietikäinen kiinnitti huomiota köyhäinhuoltoon ja erityisesti hädänalaisten työläisperheiden auttamiseen. Hän esitti muun muassa kunnallisten koulukeittoloiden perustamista sekä oppivälineiden ja vaateavun järjestämistä työläislapsille.
Elämä > Vallankumousvuodet

Helmikuun 1917 vallankumouksen jälkeen Pietikäinen liittyi Helsingin kansanmiliisiin, jolloin hänet nimitettiin naisvalvojien esimieheksi. Asiakkaina oli viranomaisten kanssa tekemisiin joutuneita naisia, kuten perheväkivallan uhreja, irtolaisia ja prostituoituja sekä heidän lapsiaan. Toukokuussa Pietikäinen valittiin Helsingin kaupungin muonitustoimikunnan perustaman avustuskomitean jäseneksi puheenjohtajana toimineen Jussi Tuomisen apulaiseksi. Pietikäinen oli vastuussa kaupungin myöntämien raha-avustusten jakamisesta yhdessä Tuomisen ja Arvo Siivosen kanssa. Kylvettäjien ammattiosaston puheenjohtajana hän organisoi syksyyn saakka jatkuneen lakon, minkä tuloksena valtaosa Helsingin yleisten saunojen omistajista taipui työehtosopimuksee56n. Marraskuun yleislakon aikana Pietikäinen valittiin Helsingin työväenjärjestöjen eduskuntaan. Lisäksi hänet nimitettiin sen toimeenpanevan komitean toiseksi naisjäseneksi Olga Lagerstamim ohella.
Sisällissodan käynnistyttyä Pietikäinen valittiin punaisten muodostamien Uudenmaan läänin lääninhallituksen sekä Helsingin kaupunginvaltuuston jäseniksi. Pietikäisestä tuli myös Helsingin köyhäinhoidosta vastannut komissaari, vaikkei hän ollut halukas ottamaan tehtävää vastaan. Tahvo Pietikäinen puolestaan oli muun muassa Vallankumouksellisen Ylioikeuden jäsen. Helsingin taistelun alla Pietikäiset jäivät useimmista kansanvaltuuskunnan jäsenistä poiketen kaupunkiin. Pariskunta onnistui aluksi välttämään pidätyksen, mutta huhtikuun lopussa he jäivät Helsingin vallanneiden saksalaisten vangeiksi. Pietikäinen oli aluksi tilapäisessä naisvankilassa Ruotsalaisen reaalilyseon tiloissa, jossa hän vappuna piti lyhyen puheen vankitovereilleen. Tämän seurauksena Pietikäinen siirrettiin Helsingin lääninvankilan kautta pahamaineiselle Suomenlinnan vankileirille.
Lokakuussa Valtiorikosoikeus tuomitsi Pietikäisen valtiopetoksesta kolmen vuoden kuritushuonerangaistukseen, josta hän pääsi armahduslakien johdosta ehdonalaiseen jo marraskuussa 1918. Pietikäisen saama rangaistus oli lievä verrattuna muihin punaisten johtonaisiin, sillä esimerkiksi kansanvaltuuskunnan ministeri Hilja Pärssinen sai elinkautisen ja Työväen pääneuvoston jäsen Ida Aalle-Teljo 12 vuoden tuomion. Tutkija Tuija Uusitalon mukaan syynä oli ilmeisesti se, etteivät valkoiset ymmärtäneet Pietikäisen merkitystä punaisten hallinnon jäsenenä. Lisäksi VRO sai Pietikäistä puoltavia lausuntoja muun muassa Tilma Hainarilta.
Elämä > Sisällissodan jälkeen

Vapauduttuaan Pietikäinen kiersi maata Työväen Raittiusliiton puhujana. Hän oli itse absolutisti, josta nuoruusvuosien ja ensimmäisen avioliiton aikaiset kokemukset tekivät kiihkeän raittiusaatteen edistäjän. Sisällissodan myötä Pietikäinen radikalisoitui ja lähti jälleen mukaan puoluepolitiikkaan. Hän kannatti luokkataisteluoppia irtisanoutuen jyrkästi SDP:n uudistusmielisestä linjasta, jonka tavoitteena oli porvariyhteistyö. Joulukuussa 1918 hän osallistui SDP:n Helsingissä järjestettyyn ylimääräiseen puoluekokoukseen naisliiton edustajana. Aikaisemmissa puoluekokouksissa Pietikäinen oli keskittynyt ammattiyhdistysasioihin, eikä ottanut kantaa ideologisiin kiistoihin, mutta nyt hän asettui näkyvästi muun muassa vastustamaan hyväksyttyä hallintomuotoesitystä. Pietikäinen ei hyväksynyt sen sisältämää presidentti-instituutiota, vaan vaati vallan keskittämistä eduskunnalle ja valtioneuvostolle.
Puoluekokouksen jälkeen Pietikäinen toimi SDP:n vasemmisto-oppositiossa, joka toukokuussa 1920 järjestäytyi SSTP:ksi. Kun viranomaiset vangitsivat useita perustavan kokouksen osallistujia, päätti Pietikäinen jäädä sivuun aktiivitoiminnasta. Pidätys olisi hänen kohdallaan merkinnyt ehdonalaisen vapauden menetystä ja pitkää vankeusrangaistusta. Kun hänen puolisonsa oli edelleen suorittamassa omaa tuomiotaan, olisivat perheen lapset jääneen vaille huoltajaa. SSTP:ta pidettiin yleisesti kielletyn SKP:n peitejärjestönä, mutta Pietikäisellä ei ollut siihen yhteyksiä, koska hän ei hyväksynyt useita SKP:n linjauksia. Pietikäinen ei muun muassa kannattanut aseellista vallankumousta, eikä julkisesti toimivana ammattiyhdistysaktiivina kokenut omakseen SKP:n maanalaista toimintaa. Syksyllä 1920 Pietikäinen valtasi yhdessä Mimmi Kanervon, Elin Fagerholmin ja Rosa Sillanpään kanssa Suomen Sosialidemokraattisen Naisliiton, mutta hieman myöhemmin SSTP:n puolueneuvosto lakkautti järjestön. Tilalle perustettiin naissihteeristö, johon Pietikäistä ei valittu hänen vastustaessaan lakkautuspäätöstä.
Pietikäinen valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon ensimmäisen kerran SSTP:n edustajana vuonna 1920 sekä myöhemmin puolueen seuraajien STP:n ja STPV:n listoilta. Puolisonsa vapautumisen jälkeen Pietikäinen lähti mukaan puolueen johtoelimiin ja vuodesta 1924 lähtien hän kuului STPV:n valtakunnallista toimintaa johtaneeseen Työväen keskusvaalikomiteaan. Kaupunginvaltuutettuna Pietikäinen kiinnitti huomiota erityisesti vähätuloisten perheiden ja yksinhuoltajaäitien ongelmiin. Pietikäinen oli valtuuston jäsenenä vuoteen 1930 saakka, jolloin hän joutui eroamaan äärioikeistolaisen Lapuan liikkeen painostuksen vuoksi.