stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Flea

| Flea |
| --- | --- |
 Flea soittamassa Red Hot Chili Peppersin konsertissa vuonna 2016.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Michael Peter Balzary
Syntynyt: 16. lokakuuta 1962 (ikä 61)
Muusikko
Taiteilijanimi:  Flea
Aktiivisena:  1983–
Tyylilajit:  funk rock, alternative rock punk rock, hard rock psykedeelinen rock
Soittimet:  basso, trumpetti, rummut, laulu, kontrabasso
Yhtyeet:  Anthem (1979–1982) Fear (1982–1984) Red Hot Chili Peppers (1983–) Jane’s Addiction (1997) The Mars Volta (2003)  Rocketjuice and the Moon (2008–)
Levy-yhtiöt:  EMI (1983–1990) Warner Bros. (1991–)
Aiheesta muualla
www.redhotchilipeppers.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Flea (oikealta nimeltään Michael Peter Balzary, s. 16. lokakuuta 1962 Melbourne, Australia) on yhdysvaltalais-australialainen muusikko ja näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten rockyhtye Red Hot Chili Peppersin basistina. Flea on eräs maailman tunnetuimmista ja arvostetuimmista basisteista.
Lapsuus ja lukiovuodet

Flea syntyi Melbournessa, Australiassa 16. lokakuuta 1962. Tämän perheeseen kuuluivat isä Mick, äiti Patricia ja sisko Karen. Heistä Mick vei Flean usein kalastamaan. Flean ollessa viisivuotias, hänen perheensä muutti Ryeen, New Yorkiin. Hänen vanhempansa erosivat vuonna 1971 ja hänen isänsä palasi takaisin Australiaan. Flea ja muu perhe jäivät Yhdysvaltoihin. Flean äiti meni pian uusiin naimisiin, ja perhe muutti Los Angelesiin, Kaliforniaan.
Flean isäpuoli oli jazz-muusikko, joka oli aloittelemassa uraansa. Flea seurasikin isäpuolensa viikoittaisia harjoituksia. Hänen isäpuolensa oli kuitenkin myös ”aggressiivinen alkoholisti”, joka joutui joskus jopa ammuskeluihin poliisien kanssa. Selviytyäkseen vanhempiensa, etenkin isäpuolen, aiheuttamista vaivoista Flea alkoi käyttää päihteitä. Hän alkoi kokeilla kannabista 13-vuotiaana, jolloin hän aloitti myös päivittäisen tupakoinnin.
Flea kävi Fairfax High Schoolia, missä hän oli eräänlainen hylkiö musiikkimakunsa takia. Suurin osa muista oppilaista oli kiinnostuneita diskomusiikista. Flea puolestaan piti jazz-artisteista, kuten Miles Davisista ja Dizzy Gillespiestä. Flean ensimmäinen instrumentti oli rummut, mutta pian hän vaihtoi trumpettiin. Koulupäivän jälkeen hän vietti aikansa usein kuunnellen Gillespien levyjä. Ahkeran trumpetin soiton ansiosta hän pääsi jopa Los Angeles Junior Philharmonic Orchestraan.
Flea tapasi Anthony Kiedisin ensimmäistä kertaa vuoden 1977 lopulla, jolloin Flea kiusasi Kiedisin silloista parasta kaveria nimeltä Tony Sherr. Kiedis tuli auttamaan Tonya, jolloin Flea ja Kiedis joutuivat melkein tappeluun. Pian he kuitenkin ystävystyivät. Kaksikko joutui usein hankaluuksiin ilkeiden temppujensa takia. Pian hän sai lempinimensä ”Flea” (”kirppu”), jolla hänet ehkä tunnetaan parhaiten. Hän sai nimen, koska hän ja kaverinsa pelleilivät ja kutsuivat toisiaan sarjakuvatyylisillä nimillä.
Ensimmäiset yhtyeet

Flean selvän musikaalisuuden johdosta häntä pyydettiin mukaan yhtyeeseen nimeltä Anthym. Yhtyeen jäseninä olivat Hillel Slovak (kitara), Jack Irons (rummut) ja Alain Johannes (laulu ja kitara). Flean soittimena oli basso, mutta hän ei ollut sitä ennen eläessään soittanut bassoa. Niinpä Slovak opetti hänelle bassonsoittoa ja tutustutti hänet rock-musiikkiin. Muutaman kuukauden kuluttua hän oli jo kuitenkin kehittänyt oman soittotyylinsä, mistä hän myöhemmin tuli kuuluisaksi.
Yhtye alkoi saada keikkakutsuja klubeille, muttei yhtään suurta esitystä. Kiedis oli kuitenkin aina seuraamassa Anthemin esityksiä ja pian hänestä tuli yhtyeen esittelijä. Aluksi hän lausui jonkin vitsin tai runon, minkä jälkeen hän kutsui yhtyeen lavalle.
Vuonna 1982 Flea liittyi punk-yhtyeeseen nimeltä Fear. Vuonna 1984 hän sai pienen roolin elokuvasta Suburbia. Samana vuonna, Flean jätettyä Fear-yhtyeen, Johnny Rotten pyysi häntä yhtyeeseensä Public Image Limited. Flea kuitenkin kieltäytyi, koska hän halusi olla samassa yhtyeessä ystäviensä kanssa. Hillel Slovak, Anthony Kiedis ja Jack Irons olivat perustaneet yhtyeen nimeltä Tony Flow and the Miraculous Masters of Mayhem. Yhtyeen saatua levytyssopimuksen sen nimi muutettiin Red Hot Chili Peppersiksi. Slovak ja Irons kuitenkin siirtyivät toiseen yhtyeeseen nimeltä What Is This.
Musiikkiura

Flea on Red Hot Chili Peppersin alkuperäinen basisti ja on ainoa jäsen, joka ollut tauotta yhtyeessä. Yhtyeen alkuajoista asti Flea on eronnut tyypillisistä basisteista bassolinjoillaan, jotka yhdistelevät mm. funk - ja punk-musiikin tyyliä. Bassolinjat ovat useissa kappaleissa eri rytmissä kitarakuvioiden kanssa, joka tekee niistä helposti erottuvan. Bassolinjat olivat 80-luvun musiikille epätyypillisesti hyvin raskaita, mutta samanaikaisesti "funkahtavia".
Flea tunnetaan improvisaatiotaidostaan ja energisyydestään soitossaan. Tällä on useita bassosooloja, joita kuultavissa yhtyeen albumeilla ja live-esityksissä. Toisinaan tällä on myös bassointroja, tai muita välikkeitä joissa Flea soittaa melodiaa. Flea käyttää satunnaisesti bassoefektejä soittaessaan, eritoten albumilla One Hot Minute.
Albumilla Blood Sugar Sex Magik Flea keskittyi enemmän melodisempaan ja yksinkertaisempaan bassonsoittoon, edellisistä neljästä albumista poiketen. Flea on kuitenkin kyseisen albumin jälkeen käyttänyt myös slap-tekniikkaa soitossaan. Flean on kuultu soittavan joitakin kappaleita plektralla, mm. Don't Forget Me ja The Zephyr Song.
Bassonsoiton lisäksi Flea on myös laulanut taustalauluja useisiin kappaleisiin, kuten Sir Psycho Sexy. Albumilla One Hot Minute tämä laulaa kappaleen Pea, sekä kappaleen Deep Kick loppuosan päävokaalit. Lisäksi Flea soittaa trumpettia, kitaraa, perkussiosoittimia ja koskettimia, myös yhtyeen tuotantoon (mm. Breaking the Girl, Apache Rose Peacock ja Mellowship Slinky in B Major).
Flean lavaesiintymiseen kuuluu erikoiset tanssiliikkeet ja huudahtelut. Useissa 2010-luvun esiintymisissä hän kävellyt käsillään lavan poikki ennen encore-kappaleita. Flea, Kiediksen tapaan, esiintyy usein ilman paitaa, mutta pukeutuu myös räikeisiin vaatteisiin. Flea satunnaisesti keskustelee yleisön kanssa, jopa enemmän mitä Kiedis. Flean yhtyeeseen asettama panos onkin yksi yhtyeen valttikorteista ja niin ikään tavaramerkki.
Flea on joutunut ottamaan johtajan roolin useaan otteeseen yhtyeessä, muiden ollessa siihen kykenemättömiä. Hän erotti Kiedisin vuonna 1986 yhtyeestä hänen huumeriippuvuutensa vuoksi, ja antoi hänelle kuukauden aikaa tulla selväksi minkä aikana Kiedis raitistui ja palasi yhtyeeseen. Albumilla One Hot Minute hän otti enemmän vastuuta sanoituksista Kiedisin uusiutuneen huumeriippuvuuden takia. Hän kirjoitti suurimman osan kappaleista Transcending ja Deep Kick, ja kappaleen Pea Flea sävelsi, sanoitti ja esitti itse.
Flea harkitsi yhtyeen jättämistä kitaristi Dave Navarron erottamisen jälkeen. Tämä muutti mielensä John Fruscianten palattua yhtyeeseen, Flean pidettyä säännöllisesti yhteyttä häneen. Vaikkakin albumin By the Way nauhoituksissa Flean ja Fruscianten välille syntyi pientä riitaa, yhtyeen yhteistyö soiton parissa alkoi sujua mallikkaasti. Albumin Stadium Arcadium nauhoitukset kuitenkin sujuivat Flean mukaan ongelmitta.
Kiedis on saanut inspiraation joihinkin kappaleisiin Fleasta, kuten Jungle Man ja Me and My Friends. Tämä on myös kirjoittanut ja omistanut kappaleen Hard to Consentrate Flealle. Flea on kertonut Twitter-palvelussa, että hänen lempikappaleensa yhtyeeltä on Yertle the Turtle.
Ura näyttelijänä

Flea on näytellyt sivurooleja eri elokuvissa, kuten Paluu tulevaisuuteen -trilogiassa. Hän on esiintynyt myös muiden artistien musiikkivideoilla, kuten Butthole Surfersin ja Die Antwoordin.
Yksityiselämä

Flea meni ensimmäisen kerran naimisiin vuonna 1985 Loesha Zeviarin kanssa, jonka nimi on tatuoitu Flean vasempaan rintaan. Vuonna 1988 heille syntyi tytär nimeltä Clara. Clara esiintyi Red Hot Chili Peppersin kappaleen ”Aeroplane” musiikkivideolla ja on suunnitellut yhtyeen fanitavaroita. Flea on myöhemmin mennyt naimisiin malli Frankie Rayderin kanssa. Hänellä on Rayderin kanssa yksi lapsi nimeltä Sunny Bebop.
Flea on yhdessä Kiedisin kanssa innokas Los Angeles Lakers -koripallojoukkueen fani. Hän on esiintynyt joissain yhtyeen esityksissä yllään Lakersin pelipaita.
Vuonna 2009 Flea perusti yhtiön nimeltä Fleabass. Yhtiön tavoitteena on tuottaa nuorille ihmisille korkealaatuisia bassoja kohtuullisin hinnoin. Fleabass-yhtiö vie bassoja yli kolmeenkymmeneen maahan.
Levytykset

Red Hot Chili Peppersin kanssa
The Red Hot Chili Peppers (1984)
Freaky Styley (1985)
The Uplift Mofo Party Plan (1987)
Mother’s Milk (1989)
Blood Sugar Sex Magik (1991)
One Hot Minute (1995)
Californication (1999)
By the Way (2002)
Live in Hyde Park (2004)
Stadium Arcadium (2006)
I’m With You (2011)
The Getaway (2016)
Jane’s Addictionin kanssa
Kettle Whistle (1997)
The Mars Voltan kanssa
De-Loused in the Comatorium (2003)
Rocketjuice and the Moonin kanssa
Rocketjuice and the Moon (2012)
Silverlake Conservatory of Music

Silverlake Conservatory of Music on itäisessä Los Angelesissa sijaitseva oppilaitos, jossa oli noin 600 oppilasta. Se on Flean ja hänen ystäviensä Pete Weissin ja Keith Barryn yhdessä perustama ja alussa myös täysin Flean rahoittama. Flea korostaa, ettei se ole mikään ”rokkikoulu”, vaan siellä saa koulutusta useissa eri instrumenteissa, eli että se on kunnon konservatorio. Keikkatauoilla Flea opettaa Silverlakessa myös itse.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Flea Wikimedia Commonsissa
Red Hot Chili Peppers
| --- | --- |
Albumit:  The Red Hot Chili Peppers (1984) • Freaky Styley (1985) • The Uplift Mofo Party Plan (1987) • Mother’s Milk (1989) • Blood Sugar Sex Magik (1991) • One Hot Minute (1995) • Californication (1999) • By the Way (2002) • Stadium Arcadium  (2006) • I’m with You (2011) • The Getaway (2016) • Unlimited Love (2022) • Return of the Dream Canteen (2022)
EP:t, livealbumit ja kokoelmat:  The Abbey Road E.P. (1988) • What Hits!? (1992) • Live Rare Remix Box (1994) • The Plasma Shaft (1994) • Out in L.A. (1994) • Under the Covers: Essential Red Hot Chili Peppers (1998) • The Best of the Red Hot Chili Peppers (1998) • Greatest Hits (2003) • Live in Hyde Park (2004)
Muut artikkelit:  Arpikudos • George Clinton • Jane’s Addiction • Lollapalooza • Red Hot Chili Peppersin diskografia • Rick Rubin
Flea Oxegen-festivaleilla Irlannissa vuonna 2006.
Flea esiintymässä Newarkin Prudential Centerissa 4. toukokuuta 2012.
HMS Hamadryad

| HMS Hamadryad |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Havanna
Laskettu vesille:  1778
Palveluskäyttöön:  toukokuu 1810
Poistui palveluskäytöstä:  myyty 9. elokuuta 1815
Tekniset tiedot
Uppouma:  966 t
Pituus:  44,2 m
Leveys:  11,85 m
Syväys:  3,62 m
Koneteho:  purjeet
Miehistöä:  284-315
Aseistus
Aseistus:  tykkikansi: 28 × 18 naulan tykkiä puolikansi: 2 × 9 naulan tykkiä 10 × 32 naulan karronadia etukansi: 2 × 9 naulan tykkiä 2 × 32 naulan karronadia
HMS Hamaryad oli Britannian kuninkaallisen laivaston 38-tykkinen viidennen luokan alus, fregatti.
Hankinta

Alus oli alun perin Havannassa 1778 vesille laskettu Espanjan laivaston Santa Matilda, jonka HMS Donegal ja HMS Medusa valtasivat 23. lokakuuta 1804 Cadizin edustalta. Se saapui 4. joulukuuta Portsmouthiin, jossa se saapumisensa jälkeen makasi ankkurissa.
Alus oli korjattavana ja varusteltavana elokuusta 1809 heinäkuuhun 1810, jolloin sen aseistus laskettiin 36-tykkiseksi. Se otettiin palvelukseen toukokuussa 1810, jolloin sen ensimmäisenä päällikkönä oli Sir Thomas Staines.
Palvelus

Alus suojasi 1811 saattueen St. Helenalle. Aluksen päälliköksi vaihtui toukokuussa 1812 Edward Chetham. Se valtasi 14. lokakuuta 1812 Itämerellä HMS Clion kanssa 4-tykkisen kaapparin Le Pilotinin. Alus valtasi 12. joulukuuta 3-tykkisen tanskalaisen kaapparin Abigailin. Se oli vuoden 1814 sijoitettuna Newfoundlandiin.
Alus poistettiin helmikuussa 1815 palveluksesta ja myytiin 9. elokuuta 1815 Woolwichissa 2 610 punnalla.
Fünf Minuten Amerika

| Amerikka viidessä minuutissa> Fünf Minuten Amerika |
| --- | --- |
 Alkuperäisjulkaisun kansi.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Felix Salten
Kansitaiteilija:  Rudolf Geyer
Kieli:  saksa
Genre:  matkakertomus
Kustantaja:  Paul Zsolnay Verlag
Julkaistu:  1931
Sivumäärä:  256
Suomennos
Suomentaja:  Markus Lång
Kustantaja:  Books on Demand
Julkaistu:  2016
Sivumäärä:  216
ISBN:  978-952-330-567-0

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Fünf Minuten Amerika on itävaltalaisen toimittaja-kirjailijan Felix Saltenin matkakirja vuodelta 1931. Teos kertoo Carnegie-säätiön järjestämästä Yhdysvaltain-matkasta, jolle kutsuttiin Salten ja kolmetoista muuta toimittajaa. Kirja on Saltenin toinen matkakertomus; tätä ennen hän oli 1925 kuvannut Palestiinan-matkaansa teoksessa Uusia uurtajia vanhassa maassa. Suomesta Yhdysvaltain-matkalle oli kutsuttu Turun Sanomien toimittaja Urho Toivola, joka kirjoitti matkasta kirjan Aurinkoista Amerikkaa. Saltenin teoksesta on julkaistu omakustannesuomennos Amerikka viidessä minuutissa.
Tausta

Andrew Carnegien perustama kansainvälinen rauhansäätiö (Carnegie Endowment for International Peace) pyrki edistämään kansainvälistä yhteisymmärrystä järjestämällä toimittajien vaihtovierailuja Yhdysvaltain ja muiden maiden välillä. Vuonna 1930 Keski- ja Pohjois-Euroopasta kutsuttiin neljätoista toimittajaa kahden kuukauden kiertomatkalle Yhdysvaltoihin, heidän joukossaan Itävallasta Felix Salten (Neue Freie Presse), Suomesta Urho Toivola (Turun Sanomat), Ruotsista Sven Backlund (Nyt Tid) ja Virosta Georg Meri (Viron ulkoministeriö). Toimittajat kiersivät Yhdysvaltoja, tapasivat merkkihenkilöitä, kuten presidentti Herbert Hooverin ja Henry Fordin, sekä tavallisia kansalaisia ja tutustuivat nähtävyyksiin.
Toimittajat saapuivat New Yorkiin 18. toukokuuta 1930, kiersivät muiden muassa Washingtonin, Atlantan, New Orleansin, Los Angelesin, San Franciscon, Denverin, Chicagon ja Buffalon kautta ja lähtivät paluumatkalle New Yorkista 17. heinäkuuta 1930.
Salten selosti matkaansa följetongeissa, joita julkaistiin Neue Freie Pressessä kesäkuun 8. päivästä alkaen, ja ne koottiin kirjaksi vuonna 1931.
Sisältö

Kirjassaan Salten selostaa Yhdysvaltain yhteiskuntaa ja luontoa subjektiivisesta näkökulmasta, ja pääpaino on hänen henkilökohtaisissa vaikutelmissaan ja mielipiteissään. Hän suhtautui maahan sekä ihaillen että kriittisesti; hän esimerkiksi ihailee luonnonnähtävyyksiä, kuten Grand Canyonia ja Yosemitea, mutta pahoittelee luonnonvarojen haaskausta ja metsänhakkuita, jotka olivat johtaneet eroosioon. Arjen ilmiöitä, kuten uskonnollista elämää, mainontaa ja suuria elokuvateattereita, hän tarkastelee välillä ironisesti:
»Itse Isä Jumalakin joutuu mukautumaan New Yorkin kiireeseen, mainoksiin, joita täällä on pilvin pimein — newyorkilaisen propagandan hupaisiin ja juonikkaisiin välineisiin. Hänellä on täällä runsaasti paikallisedustajia, jotka lyövät mainosrumpua Hänen puolestaan, järjestävät kirkoissa elokuvaesityksiä, esityttävät hurskaasti sanoitettuja uusia hilpeitä lauluja urkujen säestyksellä. Toimeliain ja nokkelin vetää eniten yleisöä. Täällä saa itse Isä Jumalakin ällistellä ihmiskuntaa.

 Totisesti, se joka onnistuu houkuttamaan kaikki nämä kansallisuudet, jotka ovat New Yorkiin sekoittuneet, vaikkapa uuden saippuan tai uuden elokuvan tai vanhan kunnon Kaikkivaltiaan luo, se on melkoisen toimelias ja nokkela, suorastaan ovela kettu.»
Toisinaan hän havainnollistaa maisemia vertaamalla niitä Eurooppaan, jotta itävaltalaiset lukijat pystyisivät tajuamaan mittasuhteita.
Salten oli jo aikaisemmin ollut kiinnostunut tekniikan edistysaskelista, esimerkiksi radiosta, sekä amerikkalaismallisesta tehokkuudesta, ja hänen mukaansa elokuvataiteen mahtava potentiaali jää Hollywoodissa osin hyödyntämättä. Hän selostaa liukuhihnan käyttöä Fordin tehtailla ja omahalaisessa teurastamossa sekä vaikuttuneena että kauhistuneena.
Kieltolakiin Salten suhtautuu torjuvasti; hänen mukaansa alkoholinkieltolaki vain innostaa ihmisiä juopottelemaan, koska säilyttääkseen itsekunnioituksensa ihmiset uhmaavat lakeja, jotka tunkeutuvat yksityiselämän piiriin. Yhtä lailla hän arvostelee puritaanisia ”seksuaalikieltolakeja”, koska ne johtavat kaksinaismoralismiin.
Useissa kohdin Salten käsittelee Yhdysvaltain mustan väestönosan asemaa. Hän pahoittelee rotuerottelua, jota hän etelävaltioissa näki. Saltenin oli kuitenkin vaikea asettua mustien asemaan, ja hän edustaa aikakautensa rotuopillisia näkemyksiä, mutta hän pyrkii suhtautumaan tilanteeseen avoimin mielin.
Aiheesta muualla

Kirjoitussarjan 1. osa. Neue Freie Presse 8.6.1930. Itävallan kansalliskirjasto. (saksaksi)
Hannes Miettinen

Hannu Kleofas "Hannes" Miettinen (25. syyskuuta 1893 Helsinki – 2. tammikuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen kestävyysjuoksija. Hän oli mukana vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä, sijoittuen maastojuoksussa sijalle 23. Seuratasolla Miettinen edusti HKV:tä.
Gekko (kirja)

| Gekko |
| --- | --- |

Kirjailija:  Reijo Mäki
Kieli:  suomi
Genre:  dekkari
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2018
ISBN:  978-951-1-32780-6
Sarja: Vares
Edeltävä:  Kakolan kalpea
Seuraava:  Tolvana
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Gekko on Reijo Mäen vuonna 2018 ilmestynyt 29. Vares-dekkari.
Gekkossa Jussi Vares saa romanisuvun päämieheltä tehtäväksi etsiä tämän kadoksissa oleva kummitytär Elssa. Vares selvittää tapausta haahuilun ohessa haastattelemalla Elssan kanssa samassa kollektiivissa asuneita naisia, mikä tarjoaa kirjoittajalle mahdollisuuden kommentoida kuvataiteen lisäksi myös feminismin suuntauksia.
Kirjassa on useita viittauksia Morgan Kaneen, johon Mäki on Vareksen hahmoa rinnastanut ennenkin. Vares saa samanmuotoisen arven kuin Morgan Kanellakin on. Kirjan nimi viittaa liskoon mutta myös Gordon Gekkoon.
Vastaanotto

Helsingin Sanomien Pertti Avolan mielestä hyvää on, että kun juoni kulkee, se kulkee hyvin. Toisaalta huonoa on liiallinen notkuminen, turha jorina ja karikatyyrimäiset sivuhenkilöt. Hänestä Vares-kirjat ovat tietyn ikäpolven ja asennemaailman miespolvelle täsmäsuunnattuja ja niistä tulee eltaantuneisuuden ja pysähtyneisyyden tuntu.
Myös Turun Sanomien Matti Komulainen toteaa, että lääräämistä ja sanailua riittää viidennes teoksesta ennen kuin mitään merkittävää tapahtuu. Mäki kuitenkin virittää taustalla juonirihmoja, jotka hän naamioi henkilögallerian ja kaupunkikuvan esittelyksi ja punoo lopussa yllättävästi yhteen. Muoti-ilmiöistä veistelyn sijaan Mäki keskittyy varsinaissuomalaisen kaamoksen synkkyyteen. Uusia aiheita ovat lemmikkiliskojen ruokavalio, taidehistorian suuntaukset, romanien perinnäistavat ja antiikkikalusteiden erikoisuudet.
Gekko oli ilmestymisvuonnaan Suomen seitsemänneksi myydyin kaunokirjallinen teos. Sitä myytiin 26 400 kappaletta ja lisäksi sähkökirjana 7 700 ja äänikirjana 12 500 kappaletta.
Goodbye Lenin

| Goodbye Lenin> Good Bye Lenin! |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Wolfgang Becker
Käsikirjoittaja:   Wolfgang Becker  Bernd Lichtenberg 
Tuottaja:  
Säveltäjä:  Yann Tiersen
Kuvaaja:  Martin Kukula
Leikkaaja:  Peter R. Adam
Tuotantosuunnittelija:  Lothar Holler
Pukusuunnittelija:  Aenne Plaumann
Pääosat:   Daniel Brühl  Katrin Saß  Tšulpan Hamatova  Maria Simon  Florian Lukas 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Saksa
Tuotantoyhtiö:  X-Filme Creative Pool (käännä suomeksi)
Levittäjä:  Warner Bros. Pictures
Ensi-ilta:  2003
Kesto:  121 min
Alkuperäiskieli:  saksa
Budjetti:  4 800 000 euroa
Tuotto:  79 384 880 USD
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Goodbye Lenin (Good Bye, Lenin!) on Wolfgang Beckerin ohjaama saksalainen tragikoominen elokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 2003. Elokuva on nähty usein osana ostalgia-huumaa.
Elokuvan pääosissa ovat Daniel Brühl, Katrin Saß, Tšulpan Hamatova, Maria Simon ja Florian Lukas. Elokuva oli menestys ympäri maailmaa ja on saanut useita palkintoja.
Juoni

Elokuvan tapahtumapaikkana on Itä-Berliini vuosina 1989 ja 1990. Alexander Kernerin (Daniel Brühl) äiti Christiane Kerner (Katrin Saß) on vankka sosialismin kannattaja. Äiti saa sydänkohtauksen nähdessään poikansa hallituksen vastaisissa mielenosoituksissa ja vaipuu koomaan.
Kun äiti monen kuukauden päästä herää koomasta, on kaikki muuttunut. Berliinin muuri on murtunut ja Saksat ovat yhdistymässä. Koska lääkärin mielestä Alexin äidin sydän on yhä heikko eikä välttämättä kestä suuria järkytyksiä, päättää Alex uskotella äidilleen kaiken olevan ennallaan.
Elokuvan loppupuolella äiti joutuu uudestaan sairaalaan, ja hoitaja kertoo hänelle totuuden. Äiti ei kuitenkaan tohdi kertoa pojalleen tietävänsä. Pian äiti kuolee, eikä Alex saanut tietää että hänen äitinsä tiesi totuuden.
Arvioita

Turun Sanomien Tapani Maskulan mielestä tässä on kerrankin elokuva, jonka kertomuksessa on enemmän painoarvoa kuin visuaalisesti köyhässä toteutuksessa. Se on hänestä nokkela satiiri, joka valaisee yhdistyneen Saksan lähihistoriassaan kokemia kriisejä ja traumoja sekä yksityisten ihmisten arkielämässä että vertauksellisella tasolla.
Aiheesta muualla

Elokuvan virallinen sivusto (saksaksi)
Goodbye Lenin Elonet.
Goodbye Lenin Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Grazin raitiotieliikenne

| Straßenbahn Graz |
| --- | --- |
 Raitiovaunu Grazissa
Tyyppi:  raitiotie
Sijainti:  Graz, Itävalta
Avattu:  1878
Pituus:  67,2 km
Linjoja:  6
Raideleveys:  1 435 mm
Liikennöitsijä(t):  Holding Graz Linien
Linjakartta
Grazin raitioliikenne on yksi Grazin julkisen liikenteen muodoista.
Historia

Raitiotieliikenne aloitettiin Grazissa vuonna 1878, jolloin rakennettiin 2,2 kilometriä pitkä hevosraitiotie Grazin päärautatieasemalta Jakominiplatzille. Kaksi vuotta liikennöin aloituksen jälkeen linjaston pituus oli kasvanut 6,1 kilometriin.
Vuosisadan lopulla hevosraitiotietä alettiin korvata sähköisella raitiotiellä kaupungin sekä hevosraitiotien liikennöitsijän solmiman sopimuksen myötä. Samalla linjastoa laajennettiin esikaupunkialueille. Raitiotien matkustajamäärät putosivat 1930-luvun alussa huonon taloustilanteen myötä, mutta toisen maailmansodan aikana linjaa 1 päätettiin kuitenkin kehittää ruuhka-ajan matkustusmäärien noustessa. Kysyntää tyydytettiin ostamalla Saksasta käytettyjä raitiovaunuja.
Maailmansodan jälkeen tarve kapasiteetin lisäykselle oli suuri, jonka myötä vanhentuneiden vaunujen tilalle tilattiin uusia vaunuja. Seuraavien vuosikymmenten aikana henkilöautoliikenteen nousun myötä linjastoja kuitenkin karsittiin ja lyhennettiin. Myös rahtiliikenne raitioteillä lopetettiin.
1990-luvulla Grazin raitiotieverkkoa laajenettiin monen vuosikymmenne tauon jälkeen. Samalla bussiliikenteen ja raitiotieliikenteen vaihtopaikka keskitettiin Jakominiplatzille. Myöhemmin 2000-luvulla linjoja 4–6 laajennettiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen kotisivu (saksaksi)
Hannes Mikkelsson

Hannes Mikkelsson (s. 1989) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Joulukalenteri: Huiman hyvä joulu! -joulukalenterisarjassa Kaino Juhanaa. Hän on myös yksi Meriteatterin perustajista ja aloitti vuonna 2017 Ylioppilasteatterin taiteellisena vastaavana yhdessä sisarensa Anni Mikkelssonin kanssa. Mikkelsson on valmistunut teatteritaiteen maisteriksi Nätyltä vuonna 2016.
Hannes Mikkelssonin vanhemmat ovat urheiluvalmentaja Lasse Mikkelsson ja professori Marja Mikkelsson.
Hannes Mattila

Hannes Mattila (s. 20. kesäkuuta 1989 Viiala[lähde? ]) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut lentopalloilija. Passarina pelannut Mattila on A-Volleyn kasvatti. Hän pelasi Lentopallon Mestaruusliigassa Tampereen Isku-Volleyn joukkueessa   sekä lentopallon miesten 1-sarjassa Akaa-Volleyssa  ja Kuortaneen urheilulukion joukkueessa sekä Suomen poikien ja nuorten maajoukkueissa .
Raphaël Kusiélé Dabiré

Raphaël Kusiélé Dabiré (s. 27. huhtikuuta 1948) on burkinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Diébougoun hiippakuntaan 12. heinäkuuta 1975 ja nimitettiin sen piispaksi 3. huhtikuuta 2006. Piispaksi vihkiminen seurasi 24. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Dabirén aikoinaan myös papiksi vihkinyt Jean-Baptiste Kpiéle Somé, jota avustivat Anselme Titianma Sanon ja Paul Yemboaro Ouédraogo.