stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eteenpäin – elämään

| Eteenpäin – elämään |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Toivo Särkkä Yrjö Norta
Käsikirjoittaja:  Toivo Särkkä
Perustuu:  Juhani Tervapään eli Hella Wuolijoen näytelmään Justiina (1937)
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Martti Similä
Kuvaaja:  Theodor Luts
Leikkaaja:  Yrjö Norta
Lavastaja:  Ossi Elstelä
Pääosat:  Regina Linnanheimo Tauno Palo  Emmi Jurkka Elsa Rantalainen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Oy Suomen Filmiteollisuus SF
Ensi-ilta:  29. tammikuuta 1939
Kesto:  110 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eteenpäin – elämään (ruots. Framåt mot livet) on Toivo Särkän ja Yrjö Nortan ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 1939. Elokuva perustuu Juhani Tervapään eli Hella Wuolijoen näytelmään Justiina (1937). 1900-luvun sortovuosista alkavat tapahtumat sijoittuvat kartanomiljööseen. Näytelmä oli Tervapään teoksista ensimmäinen, johon Suomen Filmiteollisuus osti filmausoikeudet päästäkseen osalliseksi kirjailijan saamasta suosiosta. Käsikirjoituksessa suuri osa näytelmän yhteiskunnallisista aineksista on peitetty ja elokuva on sen sijaan kertomus epäsäätyisestä rakkaudesta.
Tarinassa kartanon nuori herra Robert rakastuu piikatyttö-Justiinaan, mutta myöntyväisyyslinjaa ajava senaattori-setä estää avioliiton. Hän häätää veljenpoikansa kaupunkiin ja Justiina synnyttää lapsen, jonka hän kasvattaa yksin. Kevytmielisen laulajattaren kanssa avioitunut, laamanniksi ylennyt Robert palaa parinkymmenen vuoden kuluttua lapsuudenkotiinsa, jossa tapaa poikansa ja tämän äidin. Elokuvaa on luonnehdittu suureksi isänmaalliseksi rakkaustarinaksi.
Tuotanto

Eteenpäin – elämään perustui Hella Wuolijoen salanimellä Juhani Tervapää kirjoittamaan yhteiskunnalliseen näytelmään Justiina, jonka kantaesitys oli Helsingin Kansanteatterissa 15. syyskuuta 1937. Nimensä elokuva sai eräästä Justiinan loppurepliikistä. Kyseessä oli ensimmäinen Wuolijoen tuotanto, johon Suomen Filmiteollisuus osti filmausoikeudet. Aikaisemmat Wuolijoki-filmatisoinnit Juurakon Hulda (1937) ja Niskavuoren naiset (1938) olivat kilpailevan yhtiön Suomi-Filmin tuottamia.
Ryhtyessään kirjoittamaan elokuvakäsikirjoitusta Särkkä käänsi näytelmän ylösalaisin. Melodraama yhdistyy näytelmässä terävään näkemykseen naisen asemasta, sääty-yhteiskunnan epäkohdista ja työväenliikkeen synnystä. Elokuvasovituksessa Särkkä vesitti reippaasti yhteiskunnallisia aineksia ja korosti sen sijaan Justiinan ja laamannin rakkaustarinaa. Wuolijoen näytelmä keskittyi nimenomaisesti Justiinan kasvutarinaan, mutta mahdollisesti omien elämänkokemuksiensa innoittamana Särkkä nosti elokuvan päähenkilöksi keski-ikäisen laamannin, joka on jo vuosia elänyt onnettomassa avioliitossa mutta haluaa aloittaa uuden elämän.
Elokuvasovituksen ajallisia kiinnekohtia ovat vuosien 1902–1904 kutsuntalakot ja vapaussota 1918, toisaalta myös Iris Uurron vuonna 1930 ilmestynyt romaani Ruumiin ikävä. Aikadimensio on näin runsas neljännesvuosisata. Useita näytelmän sivuhenkilöitä esiintyy myös elokuvassa, toisaalta siihen on lisätty senaattori Harmelius, joka näytelmässä esiintyy vain puheessa. Elokuvan näyttelijöistäkin osa oli samoissa rooleissa kuin Kansanteatterissa. Elokuvatarkastamo leikkasi 15 sekuntia loppupuolen kohtauksessa tapahtuvasta Emmi Jurkan ja Leo Lähteenmäen pitkästä suudelmasta.
Elokuvan ulkojaksoja kuvattiin kesällä ja syksyllä 1938 Helsingissä sekä Oulunkylässä Vantaanjoen varrella. Peltovainiokohtaus tehtiin Porvoossa Bergstan kartanon mailla. Näkymää on myös Espoon Kilon rautatieasemalta laamannittaren saapuessa Harmaalahteen. Harmaalahden kartanoa esittää Herttoniemen kartano, jonka ympäristössä kuvattiin. Sisäkuvia varten käytettiin SF-studiota Fredrikinkadulla.
Eteenpäin – elämään oli ensimmäinen SF:n omassa laboratoriossa työstetty elokuva. Yleisömenestys oli vuoden 1939 kuudenneksi paras.
Hahmojen esitystapa

Elokuvasovitusta varten Särkkä muutti myös laamannin tyypitelmän kokonaan toisenlaiseksi. Näytelmässä laamanni on samanlainen itsekeskeinen vätys kuin useimmat Wuolijoen näytelmien miehet, mutta Särkkä ja Tauno Palo muovasivat hänestä sympaattisen ja suoraselkäisen ihmisen, joka saa toisen mahdollisuuden onneen ja myös tarttuu tilaisuuteen. Justiinan hahmo muuttuu elokuvan alun nuoresta aktivistitytöstä vahvaksi aikuiseksi. Hän menettää ensirakkautensa ja pettyy elämässään, mutta vuosien kuluessa hänestä tulee voimakas, pystyvä nainen, joka kannattaa sosialismia ja on kasvattanut poikansakin saman aatteen hengessä.
Naispääosaa esittänyt Regina Linnanheimo oli kuvausten aikaan vasta 23-vuotias, eikä pelkkä maskeeraus riittänyt tekemään hänestä vanhemman näköistä. Hän ratkaisi ikäongelman madaltamalla ääntään varttuneemman Justiinan roolissa ja muuttamalla nuoren Tiinan lintumaisen nopeat liikkeet iän karttuessa raskaammiksi ja hitaammiksi.
Arviot

Aikalaisarvioissa Eteenpäin – elämään kohtasi ristiriitaisen kritiikin. Helsingin Sanomat piti elokuvaa korkeatasoisena ja kiitteli onnistunutta käsikirjoitusta, kun taas Ilta-Sanomat arvioi sen kokonaisuutena ”hätiköiden tehdyksi välipalaksi”. Aamulehden kriitikko piti näyttelijätyötä yleistasoltaan hyvänä. Regina Linnanheimon tulkinnassa nähtiin uutta sielullista herkkyyttä ja sävykkyyttä, ja Tauno Palon näyttelijätekniikkaa kehuttiin kypsäksi.
Vaikka Wuolijoki oli nostanut tarinan päähenkilöksi Justiinan ja Särkkä laamannin, Eteenpäin – elämään -elokuvaa on pidetty ennen kaikkea Emmi Jurkan show’na, sillä varasti jokaisen kohtauksen, jossa oli mukana. Jurkka oli esittänyt laamannittaren roolin jo Kansanteatterissa ja monet arvostelijat nostivat hänen osasuorituksensa elokuvan keskeiseksi ansioksi. ”Siinä hän suorastaan loistaa, on aivan mannermaista luokkaa – –”, arvioi Suomen Sosialidemokraatti.
Vuoden 1991 televisioesityksen yhteydessä arvioitiin, ettei elokuva tehnyt oikeutta Wuolijoen näytelmälle. Katso-lehden arviossa sitä kritisoitiin jäykästä ohjauksesta ja yliampuvasta näyttelemisestä.
Aiheesta muualla

Herttoniemessä filmataan "Eteenpäin elämään", Helsingin Sanomat, 29.07.1938, nro 200, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Felix Bryk

Felix Bryk
Felix Bryk (ent. Brück; 21. helmikuuta 1882 Wien, Itävalta-Unkari – 13. tammikuuta 1957 Tukholma, Ruotsi) oli wieninjuutalainen kirjailija, taidemaalari ja hyönteistutkija. Hän työskenteli vuosina 1924–1926 Afrikassa ruotsalaisella Mount Elgonin biologisella asemalla. Tieteellisissä töissään hän käsitteli erityisesti perhosia. Hän oli tunnettu Carl von Linnén tutkijana.
Bryk asui Ruotsissa vuodesta 1915 ja sai Ruotsin kansalaisuuden 1921. Hänen lapsiaan ovat vuorineuvos Petri Bryk ja keramiikkataiteilija Rut Bryk. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Aino Mäkinen vuosina 1909–1928, toinen Ella Claudia Krusche vuodesta 1939.
Felix Browder

Felix Earl Browder (31. heinäkuuta 1927 Moskova, Neuvostoliitto – 10. joulukuuta 2016 Princeton, New Jersey) oli yhdysvaltalainen matemaatikko. Hän oli poliitikko Earl Browderin poika ja matemaatikko William Browderin veli.
Browder toimi American Mathematical Societyn puheenjohtajana vuosina 1999–2000. Hän istui Kansallisen tiedeakatemian jäsenenä vuodesta 1973 lähtien.
Princetonin yliopistosta tohtorinarvonsa saanut Browder palkittiin vuonna 1999 Kansallisella tiedemitalilla.
Finska Akademien

Finska Akademien eli ”suomalainen akatemia” on Ruotsissa toimivien mutta jollain tavalla Suomeen kytkeytyvien henkilöiden aatteellinen yhdistys. Akatemia perustettiin Tukholmassa 26. marraskuuta 2001. Akatemian tarkoituksena on tarjota jäsenilleen hyödyllistä tietoa, mielenkiintoisia suhteita, innoitusta ja iloa. Se on aatteista ja etujärjestöistä riippumaton yhdistys.
Akatemiassa käsitellään usein taiteeseen ja kulttuuriin, historiaan ja nykyaikaan, luovuuteen ja johtajuuteen liittyviä aiheita. Finska Akademien kokoontuu seminaariin kerran kuukaudessa, paitsi kesäisin. Finska Akademien on julkaissut kaksi antologiaa: Suomi–Ruotsi johtamismaaottelu (v. 2003) ja KOMMUNIKATION, Tjugofyra kommentarer av Finska Akademien (v. 2010).
Finska Akademienissa oli syksyllä 2018 kaikkiaan 73 jäsentä, ja se oli pitänyt lähes 170 seminaaria.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Finska Akademienin verkkosivusto
Finschhafen

| Finschhafen |
| --- | --- |
 Finschhafenin lentokenttä
 Finschhafen
 Koordinaatit: 6°36′0″S, 147°51′0″E 
Valtio:   Papua-Uusi-Guinea
Maakunta:  Morobe
Aikavyöhyke:  UTC+10
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Finschhafen on satamakaupunki Papua-Uudessa-Guineassa. Kaupunki sijaitsee Huonin niemimaan kärjessä.
Vuosina 1873–1874 brittiläinen kapteeni John Moresby kartoitti aluetta, johon tuli sittemmin Finschhafenin satama. Finschhafenin kaupunki on kuitenkin nimetty saksalaisen tutkimusmatkailijan Otto Finschin mukaan. Saksa valloitti kaupungin vuonna 1894 ja sen jälkeen kaupunki toimi saksalaisten siirtomaahallinnon pääkaupunkina, kunnes alueella esiintyneiden tarttuvien kuumetautien myötä paikka hylättiin 1800-luvun lopussa. Sittemmin alueella on toiminut luterilainen lähetystyökeskus ennen toista maailmansotaa, jolloin paikka oli japanilaisten lentotukikohtana 1942–1943. Australian joukkojen suorittaman valtauksen myötä kaupungista tuli liittoutuneiden sotilastukikohta. Toisen maailmansodan aikana sotilaiden pystyttämistä rakennuksista monet on sittemmin hylätty ja jätetty oman onnensa nojaan. Nykyisin Finschhafenista rahdataan jonkin verran kahvia ja kopraa Laen kaupunkiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Finschhafen Wikimedia Commonsissa
FC Luzern

FC Luzern (ransk. FC Lucerne) on sveitsiläinen vuonna 1901 perustettu jalkapalloseura Luzernista. Seura pelasi vuodesta 1935 vuoteen 2009 kotiottelunsa Stadion Allmendille, jonka kapasiteetti on 20 500, mutta sitä on turvallisuussyistä laskettu 13 000.  Seuran uusi kotistadion Swissporarena on rakenteilla  ja joukkue pelaa toistaiseksi kotiottelunsa Emmenbrückessä Gersag Stadionilla.
Historia

FC Luzern on historiansa aikana voittanut Sveitsin mestaruuden kerran, kaudella 1988/89. Sveitsin cupin voitto Luzern on juhlinut kahdesti ja ollut finaalissa häviävänä osapuolena kolme kertaa. 2000-luvulla seura pelasi Challenge Leaguessa 2003-2006. Eurokentillä Luzern on yltänyt parhaimmillaan Cup-voittajien Cupin puolivälieriin kaudella 1960/61.
Meriitit

Sveitsin mestaruus: 1989
Sveitsin cup (2): 1960, 1992
Hopeaa (3): 1997, 2005, 2007
Entisiä pelaajia

Ottmar Hitzfeld
Remo Meyer
Alexander Frei
Blaise Nkufo
Christoph Spycher
Entisiä päävalmentajia

1985–1992  Friedel Rausch
1992–1993  Bertalan Bicskei
1993–1994  Timo Konietzka
1998  Egon Coordes
1999–2001  Andy Egli
2001  Raimondo Ponte
2001–2002  Ryszard Komornicki
2002–2003  Hans-Peter Zaugg
2003  Urs Schönenberger
2003–2006  René van Eck
2006–2008  Ciriaco Sforza
2008  Roberto Morini
2008–2011  Rolf Fringer
2012–2013  Ryszard Komornicki
2014–2018  Markus Babbel
2018–2019  René Weiler
Aiheesta muualla

FC Luzern Online
FC Luzern fanisivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Fat Family

Fat Family on brasilialainen 1990-luvulla perustettu yhtye, jonka ensimmäinen levy Jeito sexy julkaistiin vuonna 1998. Levyä on myyty yhteensä 1,8 miljoonaa kappaletta.
Etelä-Pohjanmaan elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus

| Etelä-Pohjanmaan elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus |
| --- | --- |
 Etelä-Pohjanmaan ELY-keskuksen päätoimipiste Seinäjoen Alvar Aallon kadulla lokakuussa 2022.

 sijainti 
Toimialueen maakunnat:  Etelä-Pohjanmaa Keski-Pohjanmaa, Pohjanmaa
Päätoimipaikka:  Seinäjoki
Muut toimipaikat:  Vaasa, Kokkola
Ylijohtaja:  Timo Saari
Työntekijöitä:  376 (2023)
Vuosibudjetti:  10,1 milj. € (2020)
Etelä-Pohjanmaan elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus (ruots. Närings-, trafik- och miljöcentralen i Södra Österbotten) on 1.1.2010 toimintansa aloittanut valtionhallinnon alueellinen kehittämis- ja palvelukeskus. Se on yksi Suomen 15:stä ja samalla 9:stä kaikkien kolmen vastuualueen elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksesta. Etelä-Pohjanmaan ELY-keskuksen tehtävät muodostuvat entisten Etelä-Pohjanmaan TE-keskuksen, Tiehallinnon Vaasan tiepiirin ja Länsi-Suomen ympäristökeskuksen tehtävistä. Lisäksi ELY-keskuksessa hoidetaan entisen Länsi-Suomen lääninhallituksen liikenne- ja sivistysosaston tehtäviä.
Etelä-Pohjanmaan ELY-keskuksen toimialueeseen kuuluu elinkeinot, työvoima, osaaminen ja kulttuuri -vastuualueen tehtävien kohdalla Etelä-Pohjanmaa sekä liikenne-, infrastruktuuri-, ympäristö- ja luonnonvara -asioiden osalta myös Keski-Pohjanmaa ja Pohjanmaa. Päätoimipaikkana on Seinäjoki - muut toimipaikat ovat Vaasassa ja Kokkolassa. Etelä-Pohjanmaan ELY-keskus palvelee kahdella kielellä.
Historia

Etelä-Pohjanmaan elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus perustettiin vuonna 2010. Uuden viraston päätoimipaikaksi tuli Seinäjoki. Aloitusvaiheessa sekä Seinäjoen että Vaasan toimipaikoissa oli saman verran henkilökuntaa, eli noin 170-179 henkilötyövuotta. Kokkolan toimipaikassa oli aloitusvaiheessa 62 henkilötyövuotta.
ELY-keskuksen muutossuunnitelman mukaisesti Seinäjoen päätoimipaikassa tarjotaan kaikkien kolmen vastuualueen palveluja. Seinäjoelle sijoittui myös ELY-keskuksen johto. Vaasan toimipaikassa tarjotaan kahden vastuualueen palveluja ja Kokkolassa vain ympäristövastuualueen palveluja.
Erityisesti ympäristövastuualueen pääpainon siirtäminen Seinäjoelle herätti levottomuutta henkilöstön keskuudessa. Suunnitteluryhmän ja Ympäristöministeriön yhteisen näkemyksen pohjalta siirrot sovittiin tehtäväksi vapaaehtoisuuden pohjalta ja sijoittamalla vapaana olevia virkoja ja tehtäviä Seinäjoelle.
Organisaatio

Etelä-Pohjanmaan ELY-keskuksen organisaation muodostavat Elinkeinot, työ ja osaaminen -vastuualue, Liikenne- ja infrastruktuuri -vastuualue sekä Ympäristö- ja luonnonvarat -vastuualue. ELY-keskuksen ylijohtajana toimii Timo Saari, joka toimii myös elikeinovastuualueen johtajana. Liikenne- ja infrastruktuuri -vastuualueen johtaja on Anders Östergård. Ympäristö- ja luonnonvarat -vastuualueen johtaja on Karoliina Laakkonen-Pöntys.
Ylijohtajat

2010–2015: Antti-Jussi Oikarinen
2015–2023: Mika Soininen
2023– Timo Saari
Aiheesta muualla

Etelä-Pohjanmaan elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen kotisivut
Europa (raketti)

Europa-kantoraketti Space Expon pihalla Hollannissa syksyllä 2006.
Europa 2
Rolls-RoyceRZ-12
Coralie
Astris
Europa oli European Launcher Development Organisationin (ELDO) kantorakettiprojekti, joka alkoi 1960-luvun alussa ja päättyi epäonnistumiseen 1970-luvun alkupuolella.
Iso-Britannia kehitti 1950-luvulla oman keskimatkan ydinohjuksensa Blue Streakin. Ohjuksen suunnittelussa britit saivat käyttöönsä yhdysvaltalaisen Atlas-ohjuksen tietotaitoa. 1960-luvun alussa Blue Streak oli asejärjestelmänä auttamattoman vanhentunut: se piti tankata ennen laukaisua ja tämä olisi johtanut nk. vastaiskuun ennen vastapuolen ohjusten lähettämistä.
Iso-Britannia ehdotti oman ohjusteollisuutensa työllisyyden tukemiseksi eurooppalaisen kantoraketin rakentamista. Ranska, Saksa ja Italia hyväksyivät idean. Tämä synnytti European Launcher Development Organisationin eli ELDOn vuonna 1964.
ELDO alkoi kehittää Europa-nimistä kantorakettia, joka oli kolmivaiheinen. Ensimmäisestä rakettivaiheesta vastasi Iso-Britannia, se oli Blue Streak. Toinen rakettivaihe, joka oli nimeltään Coralie, perustui ranskalaisen Diamant-kantoraketin rakettimoottoriin. Kolmannen vaiheen kehitti Pohjois-Saksassa ERNO-yhtiö. Italia lupautui valmistamaan raketin nokkakartion ja koesatelliitin.
Europa-raketin koelaukaisuja tehtiin ensin Woomerassa Australiassa. Koelaukaisut epäonnistuivat. Vain Blue Streak -rakettivaihe toimi joka laukaisuyrityksessä moitteettomasti. Ensimmäinen laukaisu oli elokuussa 1967. Viimeinen laukaisu tehtiin Kourousta Etelä-Amerikasta.
Europan seuraajaksi kaavailtiin ELDOn piirissä L3S-rakettia. ELDO oli kuitenkin tuolloin luhistumassa ja toisaalta yhdistymässä ESROn kanssa Euroopan avaruusjärjestöksi. Ranskan CNES kehitti LS3-raketin hyvin pitkälle omin neuvoin ennen kuin toi sen Ariane 1-nimisenä ESA:n ohjelmaksi.
Hankkeet

Europa-ohjelma jakautui kolmeen hankkeeseen:
Europa 1: neljä epäonnistunutta laukaisua
Europa 2: yksi epäonnistunut laukaisu
Europe 3: peruutettiin, ei laukaisuyrityksiä
Europa kantoraketin laukaisut

| Lento | Pvm | Malli | Vaihe | Laukaisupaikka |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 01 | 5. kesäkuuta 1964 | Europa 1 | 1 | Woomera |
| 02 | 20. lokakuuta, 1964 | Europa 1 | 1 | Woomera |
| 03 | 22. maaliskuuta 1965 | Europa 1 | 1 | Woomera |
| 04 | 24. toukokuuta 1966 | Europa 1 | 1 | Woomera |
| 05 | 15. marraskuuta 1966 | Europa 1 | 1 | Woomera |
| 06 | 4. elokuuta 1967 | Europa 1 | 2 | Woomera |
| 07 | 5. joulukuuta 1967 | Europa 1 | 2 | Woomera |
| 08 | 30. marraskuuta 1968 | Europa 1 | 3 | Woomera |
| 09 | 31. heinäkuuta 1969 | Europa 1 | 3 | Woomera |
| 10 | 6. kesäkuuta 1970 | Europa 1 | 3 | Woomera |
| 11 | 5. marraskuuta 1971 | Europa 2 | 4 | Guyanan avaruuskeskus |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Europa Wikimedia Commonsissa
Kantoraketit
| --- | --- |
Nykyiset::   Ariane 6  Atlas V  Athena  Delta IV  Dnepr  Electron  Falcon 9 9 B4  9 B5  Falcon Heavy  GSLV  H-IIA  Kosmos-3M  Pitkä marssi -rakettiperhe  Minotaur  Pegasus  Proton  PSLV  Rokot  Shavit  Štil  Start-1  UR-100  Space Launch System  Strela  Sojuz U  FG  2  Taurus  Tsyklon 3  Volna  Vega  Zenit 
Suunnitteilla::   Angara  BFR  GSLV III  GX  H-IIB  KSLV  New Glenn  Taurus II  Vulcan 
Entiset::   Ariane 1  2  3  4  5  Atlas SM-65 Atlas  I  II  III  Black Arrow  Delta  II  III  Diamant  Energija  Europa  Falcon 1  Falcon 9 9 v1.0  9 v1.1  9 v1.2  H-II  J-I  Juno I  Lambda  Mu (V)  Molnija M  N1  Poljot  R-7  Saturn I  IB  V  INT-21  Scout  Sparta  Thor  Thor-Agena  Thor-Burner  Thorad-Agena  Titan I  II  III  IIIB  IV  Tsiklon 2  Vanguard  Voshod  Vostok
From Earth, From Ashes, From Dust

| From Earth, From Ashes, From Dust Softengine |
| --- | --- | --- |

EP-levyn tiedot
 Formaatti: digitaalinen lataus
 Tyylilaji: pop, rock
 Kesto: 19.35
 Levy-yhtiö: Sony Music
Softenginen muut julkaisut
| We Created the World 2014 | From Earth, From Ashes, From Dust 2015 |   |
Singlet albumilta From Earth, From Ashes, From Dust
 ”All About You & I” Julkaistu: 17. kesäkuuta 2015   ”Big Fat Bass Drums” Julkaistu: 6. marraskuuta 2015   ”Grateful” Julkaistu: 2. maaliskuuta 2016 
From Earth, From Ashes, From Dust on suomalaisyhtye Softenginen 4. joulukuuta 2015 julkaistu viiden kappaleen EP. EP on ensimmäinen osa yhtyeen myöhemmin julkaistavasta toisesta studioalbumista.
EP oli YleX-radiokanavan viikon albumina marraskuussa 2015.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Big Fat Bass Drums | Aki Sihvonen, Topi Latukka, Elias Hadjeus  | 3.55 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | All About You & I | Sihvonen, Latukka, Tuomo Alarinta, Henri Oskar  | 3.58 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Raise a Glass |  | 3.00 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Grateful | Sihvonen, Latukka, Felix Hofer, Ossi Mäkelä  | 4.08 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Golden Years |  | 4.34 |  |  |  |  |  |  |
Emmelie de Forest

| Emmelie de Forest |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. helmikuuta 1993 (ikä 31)
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Emmelie
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  2013–
Tyylilajit:  pop, folk
Levy-yhtiöt:  Universal Music Group
 Nimikirjoitus
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Emmelie de Forest esittämässä ”Only Teardropsia” Eurovision semifinaalin harjoituksissa toukokuussa 2013.
Emmelie Charlotte-Victoria de Forest (s. 28. helmikuuta 1993 Randers, Tanska) on tanskalainen laulaja, joka voitti vuoden 2013 Eurovision laulukilpailun kappaleella ”Only Teardrops”.
Lapsuus

De Forest syntyi Randersissa tanskalaiselle äidille ja ruotsalaiselle isälle helmikuussa 1993. Vanhemmat erosivat hänen varhaislapsuudessaan ja hän kasvoi äitinsä huostassa Mariagerissa. Äiti ja tytär lauloivat yhdessä gospelkuoroissa. Isä kuoli vuonna 2010.
14-vuotiaana de Forest aloitti yhteistyön Fraser Neillin, Tanskassa asuvan skotlantilaisen folkmuusikon, kanssa. He keikkailivat yhdessä, kunnes De Forest lähti 18-vuotiaana Kööpenhaminaan opiskelemaan Complete Voice Institutessa.
Ura

De Forest pääsi osallistumaan Eurovision laulukilpailuun voitettuaan Tanskan kansallisen karsinnan, Dansk Melodi Grand Prix’n, 50 prosentilla finaalin puhelinäänistä. Hänen edustuskappaleensa ”Only Teardropsin” ovat kirjoittaneet Lise Cabble, Julia Fabrin Jakobsen ja Thomas Stengaard.
De Forest oli yksi Eurovision laulukilpailun ennakkosuosikeista ja voitti finaalin 18. toukokuuta 2013 281 pisteellä, 47 pistettä toiseksi tulleen Azerbaidžanin Fərid Məmmədovin edellä.
De Forestin esikoisalbumi, ”Only Teardrops” -kappaleen mukaan nimetty Only Teardrops, julkaistiin Tanskassa 6. toukokuuta 2013.
Kuninkaalliset juuret?

Sukutarinan mukaan de Forestin isänisä olisi ollut Britannian kuninkaan Edvard VII:n ja itävaltalaisen prinsessan avioton lapsi, mikä tekisi de Forestista kuningatar Viktorian lapsenlapsenlapsen. Tarinaa käytettiin Melodi Grand Prix’n aikana de Forestin esittelyissä ja siitä uutisoitiin laajalti hänen tultua valituksi euroviisuehdokkaaksi. Tarinan todenperäisyys asetettiin kuitenkin kyseenalaiseksi ja DR päätti huhtikuussa 2013, ettei se enää käyttäisi teemaa ehdokkaansa markkinoinnissa.
Diskografia > Albumit

| Nimi | Julkaisutiedot |
| --- | --- |
Only Teardrops:  Julkaistu: 6. toukokuuta 2013  Levy-yhtiö: Universal Music  Formaatti: CD / Digitaalinen
History:  Julkaistu: 9. helmikuuta 2018  Levy-yhtiö: Cosmos  Formaatti: CD / Digitaalinen
Diskografia > Singlet

| Vuosi | Single |
| --- | --- |
2013: Only Teardrops
2013: Hunter & Prey
2014: Rainmaker
2014: Drunk Tonight
2015: Hopscotch
2017: Sanctuary
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Emmelie de Forest Wikimedia Commonsissa
voittajat
| --- | --- |
1950–luku:   1956: Lys Assia  1957: Corry Brokken  1958: André Claveau  1959: Teddy Scholten 
1960–luku:   1960: Jacqueline Boyer  1961: Jean-Claude Pascal  1962: Isabelle Aubret  1963: Grethe & Jørgen Ingmann  1964: Gigliola Cinquetti  1965: France Gall  1966: Udo Jürgens  1967: Sandie Shaw  1968: Massiel  1969: Frida Boccara · Lenny Kuhr · Lulu · Salomé 
1970–luku:   1970: Dana  1971: Séverine  1972: Vicky Leandros  1973: Anne-Marie David  1974: Abba  1975: Teach-In  1976: Brotherhood of Man  1977: Marie Myriam  1978: Izhar Cohen / Alphabeta  1979: Gali Atari / Milk & Honey 
1980–luku:   1980: Johnny Logan  1981: Bucks Fizz  1982: Nicole  1983: Corinne Hermès  1984: Herreys  1985: Bobbysocks  1986: Sandra Kim  1987: Johnny Logan  1988: Céline Dion  1989: Riva 
1990–luku:   1990: Toto Cutugno  1991: Carola  1992: Linda Martin  1993: Niamh Kavanagh  1994: Paul Harrington / Charlie McGettigan  1995: Secret Garden  1996: Eimear Quinn  1997: Katrina and the Waves  1998: Dana International  1999: Charlotte Nilsson 
2000–luku:   2000: Olsen Brothers  2001: Tanel Padar / Dave Benton / 2XL  2002: Marie N  2003: Sertab Erener  2004: Ruslana  2005: Elena Paparizou  2006: Lordi  2007: Marija Šerifović  2008: Dima Bilan  2009: Alexander Rybak 
2010–luku:   2010: Lena  2011: Ell & Nikki  2012: Loreen  2013: Emmelie de Forest  2014: Conchita Wurst  2015: Måns Zelmerlöw  2016: Jamala  2017: Salvador Sobral  2018: Netta Barzilai  2019: Duncan Laurence 
2020–luku:   2020: Ei järjestetty  2021: Måneskin  2022: Kalush Orchestra  2023: Loreen  2024: Nemo