stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Judo
Judo Suomessa

Jigoro Kano oli käynyt myös Suomessa jo vuonna 1890 esittelemässä judoa, mutta suomalaiset eivät siitä silloin innostuneet. Varsinaisesti judon katsotaan tulleen Suomeen vasta vuonna 1954, kun Helsingin poliisilaitoksen voimailusalissa järjestettiin ensimmäiset judoharjoitukset englantilaisen John Peter Fisonin johdolla. Seuraavana syksynä Japanin lähetystösihteeriksi nimittiin Shigemi Tagami, ja hänen johdollaan suomalainen judo alkoi saavuttaa menestystä erityisesti Väinö Haukan ja Max Jensenin ansiosta. Suomen ensimmäinen musta vyö myönnettiin Haukalle 1961, ja ensimmäiset Suomen-mestaruuskilpailut pidettiin 1963.
Alkuaikoina judoharrastajat liittyivät jäseneksi judoliittoon, koska seuratoimintaa ei vielä ollut. Tämä alkoi muuttua vuonna 1962, kun ensin Turun judoseura ja sitten Mikkelin judoseura perustettiin. Seuraavana vuonna perustettiin Helsinkiin kaksi seuraa, Chikara ja Meido-kan, ja  Turkuun toinenkin seura eli Turun akaateeminen judokerho. Vuonna 1972 Turun seurat yhdistyivät ja ottivat lajivalikoimaan mukaan karaten. Uuden seuran nimi oli Budokwai, ja se jatkaa toimintaansa yhä edelleen. Vuonna 1999 judo tosin erkani taas omaksi seurakseen, kun Turun judoseura perustettiin uudelleen Budokwain judojaoston yhdistyessä 1981 siitä erkaantuneeseen Judoseura Judokaihin.
Kirjallisuutta

Kyllönen, Ari: Judon historia.  Kuopio. Määritä julkaisija! ISBN 951-842-264-8
Kyllönen, Ari: Judon heittotekniikat: Harai-goshi.  Kuopio. Määritä julkaisija! ISBN 978-951-842-342-6
Korpiola, Kyösti & Korpiola, Timo: Judo: Tie mustaan vyöhön.  Helsinki:  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5583-4
Aiheesta muualla

Suomen Judoliitto
International Judo Federation (englanniksi)
Tv-judolla houkuteltiin nuoria harrastamaan jo 1970-luvulla Yle Elävä arkisto. 23.10.2014 (päivitetty 11.12.2015).
| n k Nykyaikana harjoiteltavat budōlajit |
| --- | --- |
 Aikido  Atarashii naginata  Iaidō  ZNKR jōdō  Judo  Jūkendō  Karatedō  Kendō  Kyūdō  Shōrinji kenpō  Taidō  Tankendō 
| n k Budolajit Suomessa |
| --- | --- | --- |
| Gendai-budolajit |  Aikido Suomessa  Atarashii naginata Suomessa  ZNKR iaidō Suomessa   ZNKR jōdō Suomessa  Judo Suomessa  Jūkendō Suomessa  Tankendō Suomessa  Karate Suomessa  Kendo Suomessa  Kyūdō Suomessa  Shōrinji kenpō Suomessa  Taido Suomessa  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine 
Tuomari julistaa ottelun päättyneeksi ipponilla.
Budokwain judonäytös Banzain kanssa 28.7.1973 unikeonpäivän tapahtumien yhteydessä Naantalissa
Säkkijärven Sanomat

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Säkkijärven Sanomat oli Säkkijärvellä vuosina 1898–1905 ilmestynyt paikallislehti.
Säkkijärven Sanomat oli Tyrvään Sanomien ja Hämeenkyrön Lehden jälkeen Suomen kolmas maaseudun paikallislehti. Kunnalliseksi valistajaksi ja ilmoitusvälineeksi tarkoitetun lehdellä oli myös poliittisia tavoitteita. Johtavan hahmonsa Simo Junnolan tavoin se tuki perustuslaillisia ja nuorsuomalaisia. Talousvaikeuksista kärsinyt lehti pyrki laajentamaan levikkialuettaan Virolahdelle, Miehikkälään ja Luumäelle. Se jouduttiin lopettamaan kannattamattomana.
Kerran viikossa ilmestynyt lehti painettiin Viipurissa. Vuonna 1900 sillä oli noin tuhat tilaajaa. Päätoimittajina työskentelivät Matti Heinonen (1898–1899), Simo Junnola (vastaava toimittaja 1900–1905) V. Tuunanen (1902–1904) ja Primus Leppänen (1904–1905).
Vuonna 1936 Säkkijärvellä ilmestyi toinen Säkkijärven Sanomat -niminen lehti.
Aiheesta muualla

Säkkijärven Sanomat digitoituna kansalliskirjastossa
Yhdentoista virran maa

| Yhdentoista virran maa Mikko Alatalo |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : syksyllä 1978
 Studio : Finnlevyn Takomo-studiot
 Julkaistu: 1978   2009 (CD)
 Formaatti: LP-levy (HILP 130)   C-kasetti (HICAS 130)   CD-levy (5051865602521)
 Tuottaja(t): Tommi Liuhala   Kassu Halonen
 Tyylilaji: folk, folkrock, suomipop, iskelmä
 Kesto: 38.21
 Levy-yhtiö: Scandia   Warner Music Finland (CD)
 Levymerkki: Hi-Hat   WEA (CD)
Listasijoitukset
  Suomi: 14. (joulukuu 1978) 
Mikko Alatalon muut julkaisut
| Viimeinen lehmipoika 1978 | Yhdentoista virran maa 1978 | Onnenpoika 1979 |
Lauluja Siirtomaasuomesta -sarjan muut julkaisut
|   | Yhdentoista virran maa 1978 | Iso joki tulvii 1981 |
Singlet albumilta Yhdentoista virran maa
 ”Vicky Lee” / ”Tunnetko rakkauden?” Julkaistu: 1978 (HIS 1035)
Yhdentoista virran maa (Lauluja siirtomaasuomesta 1) on suomalaislaulaja Mikko Alatalon soolouran viides studioalbumi vuodelta 1978. Albumi on myös ensimmäinen osa Alatalon Lauluja siirtomaasuomesta -trilogiaa. Trilogian toinen albumi Iso joki tulvii ilmestyi vuonna 1981 ja siitä seuraavana vuonna kolmas albumi III tasavallan vieraana. Levy sisältää muun muassa vuoden 1978 Syksyn sävel -laulukilpailun voittokappaleen ”Vicky Lee”.
Albumi julkaistiin Scandian Hi-Hat-levymerkillä vinyylilevynä ja C-kasettina. Vuonna 1990 vinyylilevynä ja myöhemmin vuonna 2009 CD-levynä julkaistu kokoelma Yhdentoista virran maa – Siirtomaasuomen laulut sisältää kaikki albumin kappaleet.
Taustaa

Alatalo siirtyi Love Recordsin ajauduttua talousvaikeuksiin Scandian Hi-Hat -levymerkille, jonka johtajana toimi musiikkitoimittaja Tommi Liuhala. Alatalo nousi pian levymerkin myydyimmäksi artistiksi, sillä hän voitti useita kertoja Syksyn sävel -laulukilpailun 1970-1980-lukujen vaihteessa. Alatalo aloitti yhdessä Liuhalan kanssa karsimaan Alatalolle tullutta ”hymypojan” roolia enemmän rockuskottavammaksi ja päättivät tehdä vakavan teemalevyn, joka ammentaa aiheet Pohjois-Suomesta.
Liuhala ehdotti Alatalolle sovittajaksi tuolloin vielä uransa alkutaipaleella olevaa Kassu Halosta. Halosen ja Alatalon ura jatkui tämän jälkeen vielä neljän albumin verran ja hän osallistui levylle sovittajana, kapellimestarina, (osa)tuottajana, muusikkona ja taustalaulajana. Alatalo on muistellut nähneensä Halosen ensi kertaa Kirkan ja The Islandersin keikoilla, jossa Halonen oli meinannut kaataa urkunsa vatsansa myötä. Alatalo on myös todennut Halosen olevan yksi 1970-1980-luvun merkittävimmistä taustahahmoista suomalaisessa popmusiikissa.
Tuotanto

Albumin tyyliin vaikutti vahvasti Halosen sovitukset, jotka olivat hyvin mahtipontisia. Ensimmäisellä levyllä ei käytetty vielä kovinkaan paljon jousisoittimia, mutta kitaroille sovitettiin hyvin paljon. Halonen on sanonut Alatalon antaneen hänen revitellä sovituksiensa kanssa kunnolla ja tehdessään kitarasovituksia yhdessä Janne Louhivuoren kanssa, he ottivat vaikutteita Queen-yhtyeen Brian Mayn tyyliin. Kappaleessa ”Isänmaa” kuullaankin peräti 30 päällekkäistä Louhivuoren soittamaa kitararaitaa, jotka äänitettiin yhdessä yössä. Levy äänetettiin upouudessa Finnlevyn Takomo-studiossa, joka oli tuohon aikaan maailmanluokan studio. Levystä oltiin tekemässä todellista suurteosta, joten studiotunteja kului paljon. Kappaleet äänitettin pitkälti yhdessä eli kaikki soittivat taustaraidat yhdessä Alatalon laulaessa samaan tahtiin taustayhtyeen kanssa.
Halosen tehtäväksi jäi sovitustyön lisäksi koota muusikot levylle. Kokoonpanoon kuuluivat muun muassa ruotsalaisessa Made in Sweden -yhtyeessä soittaneet rumpali Vesa Aaltonen ja basisti Pekka Pohjola. Mukaan tulivat myös toiseksi rumpaliksi Nappi Ikonen sekä kitaristit Juha Björninen ja Janne Louhivuori. Halonen itse soittaa levyllä pianoa ja urkuja. Alatalo on myöhemmin nimennyt tämän albumin levytyskokoonpanon ”merkittäväksi ja nimeekkääksi”.
Albumin tyyli

Albumia on pidetty yleisesti yhtenä Alatalon päätöistä. Siinä tulevat vahvasti esille hänen pohjoiset juurensa. Alatalo rupesi menettämään rock-uskottavuuttaan, mutta hän halusikin aloittaa ”laulaa jo aikuisillekin ihmisille sekä välittää ja vaikuttaa”. Alatalo oli voittanut syksyllä 1978 Syksyn sävel -laulukilpailun kappaleella ”Vicky Lee” peräti 78 000:lla postikortilla. Levy-yhtiö Scandia painosti Alataloa lisäämään voittokappaleen muuten hyvin kantaaottavalle ja kunnianhimoiselle albumille. Kappale ei vain istu täysin kokonaisuuteen. Kuitenkin ”Vicky Lee”-kappaleen siivittämänä Alatalo saavutti suuren yleisön suosion. Albumia myytiin yli 20 000 kappaletta ja monet konsertit olivat loppuunmyytyjä.
”Vicky Leen” lisäksi albumin muita kappaleita ovat nimikappale ”Yhdentoista virran maa”, joka on kronologinen historian katsaus suomalaisista, saarnamiesten vallankäyttöä käsittelevä äänikuvaelma ”Saarna”, bluegrassia edustava ”Pohjanmaan junasa”, 1970-luvun lopun työttömistä kertova ”Elämisen tahti” sekä ”Mädäntynyt sydän”, jossa Alatalo muistelee kotiseutua. Kappaleessa ”Teuvo” perustuu tositapahtumiin kertoen tarinan miehestä, joka tappoi ystävänsä ampumalla. Pääasiallisena soittimena kappaleessa on Halosen soittamat Hammond-urut. Kappale ”Tunnetko rakkauden?” pohjautuu Raamatun korinttilaisten kirjeeseen. Kappaleen keskeisenä vaikuttajan ovat Halosen sovittamat jouset sekä jälleen miehen soittamat Hammond-urut. Tangoparodia ”Mädäntynyt sydän” kuullaan myös sovittaja Halosen röyhtäilyä välisoiton kohdalla. Alatalo on myöhemmin katunut röyhtäyksien jättämistä levylle. Vuoden 1990 vinyyli- ja CD-painoksista röyhtäilyt puuttuvat Alatalon miksattua ne pois.
Vastaanotto

Helsingin Sanomien Markku Fagerlundin mielestä Yhdentoista virran maa oli ilmestyessään ”Mikko Alatalon vakavimmin otettava levy, ja vaikka ote ei aina täysin säily, on lopputulos kunnioitettava saavutus”. Hänestä säveltäjä Alatalo ei tarjoa levyllä mitään uutta, vaan albumin vahvuus on teksteissä ja tulkinnoissa. Fagerlundin mielestä kokonaisuus hieman kärsii ”Vicky Leen” kaltaisten keveiden rallien mukaanotosta.
Lestadiolaisuutta ivaileva kappale ”Saarna” sai yleisöltä kritiikkiä. Markku Simula kirjoitti Helsingin Sanomien mielipidekirjoituksessa siitä väliotsikolla Mikko Alatalon laulu on törkeä: ”Toteutus on teknisesti korkeatasoinen ja ammattitaitoinen, eettisesti arveluttava. Se ei häikäile yhtään mitään, ei kunnioita yhtäkään lestadiolaisen kristillisyyden piirrettä pyhänä tai arvokkaana.”
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut M. Alatalo, ellei toisin mainita. Kaikki sovitukset tehnyt K. Halonen.
Kappaleet > A-puoli

Kymmenen virran maa – 0.35 (säv. Oskar Merikanto, san. V. A. Koskenniemi)
Pohjanmaan junasa – 2.26 (säv. & san. M. Alatalo – H. Rinne)
Mädännyt sydän – 3.18 (säv. & san. M. Alatalo – H. Rinne)
Tunnetko rakkauden? – 3.19
Katso mua, Sirkka – 3.47 (säv. & san. M. Alatalo – H. Rinne)
Kirkonkylän rabbi – 2.06
Saarna – 5.22
Kappaleet > B-puoli

Vicky Lee – 3.23 (säv. & san. M. Alatalo – H. Rinne)
Elämisen tahti – 2.31
Teuvo – 4.24
Isänmaa – 3.16
Yhdentoista virran maa – 7.12
Lähde:
Tekijät > Muusikot

Mikko Alatalo – laulu, kitarat (8, 12), taustalaulu (4)
Kalervo ”Kassu” Halonen – kapellimestari, kosketinsoittimet (4, 5, 8, 11): piano (6), Hammond-urut (3, 4, 10), sähköurut (4); taustalaulu (5, 9), röyhtäily (3), laulu (1)
Juha Björninen – sähkökitara (2, 3, 5, 6, 9–11), akustinen kitara (5)
Janne Louhivuori – sähkökitarat (2–6, 7–11), akustinen kitara (2, 3, 5, 8), slide-kitara (8)
Seppo Tyni – sähkökitara (4, 8)
Olli Haavisto – pedal steel-kitara (5, 6, 9)
Vesa Aaltonen – rummut (4, 8), lyömäsoittimet (4)
Tapani Ikonen – rummut (2, 3, 5, 6, 9–11), lyömäsoittimet (6)
Vesa Enne – taustalaulu (5)
Kalle Fält – taustalaulu (1–6, 8, 10, 12, 13)
Marjo-Riitta Kervinen – taustalaulu (4)
Maarit Hurmerinta ja Irina Milan – taustalaulu (1–5, 7, 8, 11)
Pave Maijanen – taustalaulu (4)
Tapani Kansa – laulu (1)
Ahti Marja-aho – viulu (2–3, 5)
Juuso Nordlund – basso (4)
Pekka Pohjola – basso (2–6, 8–11)
Seppo Sillanpää – banjo (2, 9)
Lähteet:
Tekijät > Muusikot > Jorma Ylösen jousisto

Jorma Ylösen johtama jousisto soittaa kappaleilla ”Tunnetko rakkauden?” (4) ja ”Vicky Lee” (8).
Jorma Ylönen – viulut
Heikki Hämäläinen – viulut
Kari Lindstedt – sello (4)
Jaakko Raulamo – sellot
Seppo Rautasuo – viulut (8)
tuntemattomat muusikot – muut jouset
Lähde:
Tekijät > Tuotanto

Antti Joki – äänitys (Finnlevy-studiot), miksaus
Tom Vuori – äänitys (Finnlevy-studiot), miksaus (8)
Tom Bildo – äänitys (Finnlevy-studiot)
Ilkka Jaakola – valokuvat (Oulu)
Henrik Schütt – valokuva (liite)
Tapsa Rantanen – kannen suunnittelu, kannen toteutus
Tommi Liuhala – kannen suunnittelu, tuottaja
Raz – etukannen valokuvan jälkivärjäys
Kassu Halonen – tuottaja
Lähde:
Artjärven historia

Tämä artikkeli käsittelee Artjärven historiaa.
Esihistoria

Artjärvi oli koskematonta erämaata aina siihen saakka, kun hämäläiset alkoivat tehdä pyyntiretkiä Uudellemaalle ja vähitellen luoda pysyvämpää asutusta. Artjärvellä oli ollut ennen heitä jo lappalaisia, mistä ovat peräisin nimitykset Lapinkanta ja Lapinjärvi, mutta he vetäytyivät pohjoiseen uuden asutuksen tieltä.
Artjärvellä tunnetaan kaksikymmentä kiinteää muinaisjäännöstä, joskin arkeologinen tutkimus on ollut vähäistä. Linnanmäki on tosin ollut kiinnostuksen kohteena jo 1800-luvun lopulla ja Etelä-Suomalaisen osakunnan kotiseuturetkellä Osmo Korosuon johdolla tutkittiin silloin juuri Linnanmäkeä. Se oli mahdollisesti puolustus-, varustus, käräjä- ja mestauspaikka ja sittemmin siellä pidettiin Kinttulan kartanon kesäjuhlia.
Muinaislöytöjä on tehty järvien läheisyydestä kivi- ja rautakaudelta. Hietaisilla rinteillä on ollut asumuspaikkoja. Satu Koivisto päättelee löytöjen ajoittuvan mesoliittisen kivikauden ajalle, mutta myös vasarakirveskauden löydöksiä on olemassa muun muassa Pekolan tilalta. Lapinjärven kunnan historiassa on viitteitä tästä etenkin, kun siinä on kuvattu Porlammia ja hämäläisen ja ruotsalaisen alueen rajanvetoja.
Esihistoriasta asutukseen

Asutuksen muotoutuessa Artjärvelle keskiajan lopussa hakattiin rajat auki Myrskylää vastaan vuonna 1485 ja Porlammia vastaan vuonna 1548 ja niin pitäjän alue alkoi muotoutua. Artjärvi kuului neljänneksenä Hollolan emäpitäjään käsittäen nykyistä selvästi laajemman alueen. Siihen kuuluivat seuraavat kylät: Onkiniemi, Suurikylä, Ratula, Hietana, Villikkala, Pärhäniemi, Sääksjärvi, Haapakimola, Taasia, Koliseva, Böli, Nurma, Haapalahti, Kaarijärvi, Jaala, Kimola, Lyöttilä, Keltti, Huhmarmäki, Kauramaa ja Säyhtee.
Kylissä oli yleensä 6–20 taloa, jotka olivat niin sanottuja kantatiloja. Kantatiloja jaettiin, joskin tilojen jakaminen oli kauan kielletty, koska kruunu pelkäsi veronmaksun loppuvan, jos tilat tulisivat elinkelvottomiksi ts. autioiksi.
Autioituminen oli yleistä 1500-luvun loppupuolella, eikä ollut tavatonta, että nykyään hyvinvoivat tilat olivat jonkin aikaa autiona tai vaihtoivat omistajaa. Kruunu salli tiloille armovuosia niiden selviytyäkseen veloista, mutta hääti talolliset tiloiltaan, ellei velvollisuuksia saatu suoritettua.
Kantatiloja viljeltiin vakaasti polvelta toiselle. Tiloista tuli sukutiloja, joita Artjärvellä on varsin paljon kunnan kokoon nähden. Sukutilaoikeus edellytti 200 vuoden yhtäjaksoista viljelyä suvussa, mutta monet tilat kuten Hietanan Kettula perustettiin jo 1500-luvulla ja aikaisemminkin. Kirjallisia tietoja ei näistä ole ennen kuin maakirjoja alettiin toimittamaan vuonna 1540.
Suurikylä oli kylistä suurin ja siinä oli eniten taloja. Isossajaossa ja Uusjaossa taloja siirrettiin uusille paikoille, kuten Saharinkin tila. Jako tehtiin myös Hietanalla, mistä siirrettiin Suovala, Pietilä, Peltola, Anttila, Töyrylä ja Pormestari, sekä Villikkalassa muun muassa Ali-Tukonen metsäseudulle. Sen sijaan kartanokylissä Kinttulassa ja Ratulassa sitä ei tehty, vaan omistussuhteet ja paikat muuttuivat vasta torpparijaossa. Ratulan palstoitus tehtiin vuonna 1923, jolloin kartanon maista itsenäistyivät seuraavat torpat: Pukkala, Perttilä, Lassila, Uutila, Rantala, Einola, Heikkilä, Taparsela, Pyylä, Kurttola, Karkeala, Leskelä, Nihtilä, Markola, Klemola, Mattila ja Sihvola. Maanmittari Pfäffli totesi jaosta: ”On elämäntyöni luoda elinkelpoisia tiloja”.
Tiloja jaettiin maatalouden ollessa nousussa vuosisadan vaihteen jälkeen, sillä suuntaus oli pienviljelyksessä ja elinkelpoiseksi katsottiin jo kuuden, jopa kolmen hehtaarin tila. Tuon ajan näkemys oli, että mitä enemmän on maatiloja, sitä paremmin maatalous voi.
Tiloja jaettiin vielä yhden kerran siirtoväelle, jolloin Ratulasta ja Kinttulasta lohkottiin tiloja ja tilanosista. Artjärvellä ei ollut ruotsinkielistä maanomistusta kartanoita lukuun ottamatta, jolloin kaikki maa oli jaettavissa.
Näin olivat tilasuhteet muotoutuneet historiallisen kehityksen myötä ja saaneet nykyisen paikkansa. Artjärvellä on yhä tiloja, joista karjatiloja ja muita tiloja on niin paljon, että Artjärvi on Suomen maatalousvaltaisimpia kuntia ja eräänlainen viimeinen mohikaani kaupunkikulttuurin vallatessa Uudellamaalla yhä enemmän alaa.
Kartanokausi

Artjärven kylät muotoutuivat talonpoikaisen asutuksen perusteella. Onkiniemen kylä on hävinnyt kartanotalouden tieltä ja toisaalta Ratulan kylää oli korvattu kartanomaataloudella Arvid Forbuksen saadessa Kristiina-kuningattarelta koko pitäjän läänityksenä. Hän ei tosin koskaan asettunut asumaan Artjärvelle, mutta hänet tunnettiin vaativan karkeakäytöksinä herrana, jolla oli Ruotsin valtakunnassa keskeinen asema. Kartanotalous muutti Artjärven maan omistuksen paikallisen elämän. Talonpojat koettivat puolustaa omaisuuttaan jatkuvilla käräjillä, joskin kartanonomistajat tekivät myös hyvää paikalliselle väestölle. Artjärven aateliin kuuluvan merkittävän kotimaisen Arvid Forbuksen tytär avioitui Axel de la Gardien kanssa. Niin Ratulan kuin Kinttulankin kartano periytyi lähinnä Ruotsin armeijassa palvelleille sotilaille.
Arvid Forbuksella ei ollut poikia perillisinä, mutta hänen tyttärensä meni naimisiin Viron kenraalikuvernöörin Axel de la Gardien kanssa. Sen jälkeen tuli Bielke-suvun kausi Ratulassa. Nils Bielken serkku Margareta oli erityisen vaikeasti palveltava kartanon omistaja.
Krook-suvun aikana koitti rauhallisempi kausi. He olivat aatelia ja nousivat Kinttulan kartanon tilanhoitajan asemasta kartanon omistajaksi ja olivat myös Ratulan kartanon vuokraajina. Kinttulassa sotilaat tulivat hetkeksi omistajiksi, joista parhaiten tunnetaan Peter Ulrik Möllersvärd. Hän oli Ulla Möllersvärdin setä. Ulla tunnettiin Aleksanteri I:sen tanssikavaljeerina Porvoon valtiopäivillä vuonna 1809
Ratulassa oli osin samaa omistajakuntaa kuin Kinttulassakin aina Axel Sparreen asti, joka kuoli vuonna 1928. Ratulan omisti sitten maaherra Robert Muhl ja erityisen tunnettu vapaaherra Berndt Magnus Stackelbeg, joka oli Kustaa III:n vastaisessa liittoutumassa yhdessä Seestan Yrjö Maunu Sprengtportenin kanssa
Alexander Armfelt hallitsi kartanoa vuosina 1835–1876. Hän oli maan mahtavin mies ja pääsi vaikutukseltaan melkein kuuluisan isänsä Kustaa Mauri Armfeltin mittoihin. Hän oli ministerivaltiosihteeri ja vaikutti pääosan ajastaan Pietarissa. Hän oli myös Helsingin yliopiston kansleri. Hän kunnosti kartanoa ja teki sinne suuren puistikon huvimajoineen. Hän lahjoitti myös alttaritaulun Artjärven seurakunnalle, jonka on maalannut Matilda Wulfert.
Edvard Duncker oli Kinttulan herra ja valtiopäivämies ja maatalouden uudistaja etenkin karjataloudessa. Kinttulassa oli oma meijeri ja taloutta hoidettiin tilanhoitajan avulla Dunckerin ollessa valtiopäivillä. Hän oli maan tärkeimpiä maatalousmiehiä ja pyrki maatilahallituksen ylijohtajaksikin häviten kilpailun Nils Grotenfeltille tullen kuitenkin lisätyn maanviljelyshallituksen jäseneksi.
Suomen sota

Suomen sodassa Artjärvi oli melko vähän aikaa taistelujen kohteena, mutta aivan sodan alussa jo 24. helmikuuta 1808, kun venäläiset viidestä kohdata tultuaan Ruotsin rajan Suomen puolelle hyökkäsivät Orimattilan ja Artjärven Villikkalan välillä. Ruotsalaisia joukkoja vahvemmat venäläisjoukot torjuttiin kaksi kertaa. Venäläisiä vastassa oli eversti Herman Flemingin komentama Turun läänin jalkaväkirykmentti. Jalkaväkirykmentissä oli kolme pataljoonaa. Osaa rykmentistä käytettiin Viaporin suojaamiseen. Osa Artjärven taistelun taistelupaikoista on lähellä Artjärven kotiseutumuseota.
Kunnallinen itsenäistyminen

Artjärven seurakunta kuului kappelikuntana Lapinjärveen aina vuoteen 1865, jolloin tapahtui irtaantuminen Lapinjärvestä. Tähän aikaan kirkon paimenena oli lahjakas Aron Broms, joka yhdessä Kinttulan kartanon esimiehenä Edvard Dunckerin kanssa järjesteli seurakunnan itsenäistymisen ja kunnan ja seurakunnan työnjaon.
Edvard Duncker oli itse valtiopäivillä talonpoikaissäädyssä ja vaikutti monin tavoin kunnalliseen itsenäistymiseen. Uudistuksessa seurakunnan ja kunnan tehtävät erotettiin toisistaan. Kunnan vastuulle tuli nyt opetus ja vanhustenhoito. Seurakunta taas sai keskittyä omaan varsinaiseen tehtäväänsä.
Anomus itsenäisen kunnan perustamiseksi tehtiin 15.2.1863, jolloin päätettiin lisäksi anoa, että Porlammin kylä Lapinjärvestä, Artjärven puoleisin osa Orimattilan Kuivannosta sekä Iitin rajakylät Taasia ja Muikkula liitettäisiin Artjärveen. Lopulta Artjärveen ajateltiin liitettävän vain Porlammin kylä, mutta porlammilaiset kieltäytyivät ja Artjärven kunnan rajoiksi jäivät nykyiset rajat.
Edvard Duncker oli kuntakokouksen puheenjohtajana kuolemaansa saakka ja kunnan kokouksia pidettiin usein Kinttulan kartanossa. Hän koulutti talonpoikia luottamustehtäviin. He eivät yleensä osanneet kirjoittaa, mikä ei tarkoittanut kuitenkaan, että he olisivat olleet sivistymättömiä.
Kunnalle tuli rakentamisvelvollisuus ja yhdessä tuumin rakennettiin kansakouluja kaikkiin kyliin, kuten myös kunnalliskoti. Kouluja rakennettiin kuhunkin kylään saman perusmallin mukaan. Ne vaativat paljon talkootyötä ja koulujen paikat myös muuttuivat siten, että vanhasta tyttöjen kansakoulusta tehtiin 1950-luvulla kunnantalo.
Maaseutu herää

Maaseudulle alkoi tulla 1800-luvun lopussa paljolti sortokauden innoittamina henkisiä virtauksia, jotka toisaalta elähdyttivät paikallista elämää ja toisaalta olivat vastineena sortokaudelle. Raittiusseura oli ensimmäinen yhdistys, jonka Albert Leidenius perusti Artjärvelle. Tästä polveutuivat Säilän- ja Villikkalan nuorisoseura. Ne olivat kansan korkeakouluja ja täydensivät kansanopistojen opetusta. Nuorisosta kasvatettiin isänmaallista kunnon väkeä.
Tärkein vuosisadan vaihteen perustetuista seuroista oli kuitenkin maamiesseura, sillä se loi pohjan taloudelliselle vaurastumiselle opastaen uudenaikaiseen maatalouteen. Hevoskasvatusyhdistys perustettiin myös, kun Artjärven isännät perustivat oman siitosorin saamiseksi yhdistyksen.
Ensimmäiset meijerit olivat kartanomejereitä, joita oli sekä Kinttulassa että Ratulassa. Riihimäen Pietarin rata oli hyvä markkinointikeino. Kartanoissa oli sveitsiläisiä juustomestareita, joita Artjärvellä oli Liechtit. Töyrylän meijeriä piti Eetu Laine ja hänen mentyään konkurssiin sitä piti Kalle Vuorenalho ja vielä hänen poikansa Veikko Vuorenalho, jolla oli meijeri myös Pukkilassa. Tämä meijeri loppui vasta Tuottajain maidon tultua perustetuksi.
Artjärven Osuusmeijeri perustettiin vuonna 1930 Väinö Marttalan ollessa siinä primus mottorina. Hän oli perustanut jo vuonna 1924 Artjärven karjantarkkailuyhdistyksen, mikä oli meijerin esiaste.
Tuottajain maito perustettiin 1970-luvulla, jossa olivat puuhamiehinä mm. agronomi Viljo Anttila Myrskylästä ja sitten Erkki Malmiharju. Sen tarkoitus oli voittaa kilpailuissa Elannon meijeri, joka ostettuaan osuusmeiierin toimitti kulutusmaitoa Helsinkiin.