stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkohangokas
Elinympäristö ja elintavat

Valkohangokas elää lämpimissä ja valoisissa lehtimetsissä sekä puistoissa. Perhoset oleilevat ilmeisesti pääasiassa latvustoissa ja niitä tavataan yksitellen. Lento tapahtuu illasta pitkälle yöhön ja koiraat lentävät valolle, naaraat vain harvoin. Päivälevolta perhosia ei tavata kuin poikkeuksellisesti sellaisen asetuttua seinälle tai muuhun epätyypilliseen paikkaan. Häirittynä perhonen pudottautuu maahan ja näyttelee kuollutta. Tarvittaessa se voi myös erittää vetysyanidia.
Naaras munii 250–300 munaa pareittain tai pieniksi ryhmiksi lehtien yläpinnoille. Muninta tapahtunee lähinnä korkealla latvustoissa. Toukat elävät aluksi pareittain, mutta myöhemmin yksitellen. Ne viihtyvät auringonpaisteessa eivätkä erityisemmin pyri piiloutumaan. Toukat ovat täysikasvuisia elokuussa ja koteloituvat kotelokoppaan, joka on toukan puun kuoreen kaivertamassa kolossa, jota suojaa kova puunmuruilla ja jäkälillä naamioitu suojus. Kotelo talvehtii yleensä kerran, joskus kahdesti.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat haapa (Populus tremula), muut poppelit (Populus) sekä pajut (Salix).
Aiheesta muualla

Suomen perhostutkijain seura: ohjeita vaaleiden nirkkolajien tunnistamiseen (Arkistoitu – Internet Archive)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
L'Hermine (ranskaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1768733  Wikispecies: Cerura erminea  BioLib: 53034  BOLD: 162885  EoL: 405990  EPPO: CERUEM  Fauna Europaea: 446494  Fauna Europaea (new): 70af3b7e-cd31-4ca7-bb84-d2657fe02cea  GBIF: 1825176  iNaturalist: 503929  LoB: 5769  MaBENA: CeruraErmin  NBN: NHMSYS0020500506  NCBI: 987899  Observation.org: 9774  Open Tree of Life: 63882  Laji.fi: MX.62128
Saukkojärven kotiseutu- ja koulumuseo

| Saukkojärven kotiseutu- ja koulumuseo |
| --- | --- |

Tyyppi:  Paikallismuseo, kulttuurihistoriallinen museo, koulumuseo 
Osoite:  Toljantie 196 B, 97700 Ranua  
Sijainti:  Saukkojärvi 
Kotisivut:  ranua.fi/fi/Matkailijalle/Muse... 
Koordinaatit:  
 fiSaukkojärven kotiseutu- ja koulumuseo 
  
Alaluokka Saukkojärven koulumuseolla.
Saukkojärven koulumuseon luokkahuonetta.
Saukkojärven kotiseutu- ja koulumuseo sijaitsee Saukkojärven kylässä Ranuan kunnassa Lapin läänissä, noin 20 kilometrin päässä Ranuan kirkonkylältä pohjoiseen. Museo on kulttuurihistoriallinen erikoismuseo, ja se on avoinna heinäkuussa.
Rakennus on Ranuan kunnan vanhin koulurakennus. Koulun vintillä on kotiseutumuseon näyttelytilat.
Museoon kuuluvat Saukkojärven vanhan kansakoulun päärakennus vuodelta 1898, asuntola, liiteri sekä rantasauna. Kansakoulun kahden luokkahuoneen sekä opettajan asunnon sisustus on peräisin vuosilta 1930–1956.. Rakennus toimi kouluna joulukuuhun 1958 saakka. Koulun virallinen nimi oli aluksi Simon Ylimaan Ylhäisempi kansakoulu, mutta muuttui myöhemmin muotoon Saukkojärven koulu.
Museota ylläpitää Saukkojärven kotiseutu- ja koulumuseoyhdistys ry.
Frederick Valentichin katoamistapaus

Australian liikenneministeriön vuonna 1982 julkaiseman yhteenvedon sivu 3, joka kuvaa radioliikenteen äkillistä loppumista.
Frederick Valentich oli australialainen lentäjä, joka katosi selittämättömästi kesken lennon 21. lokakuuta 1978. Ennen katoamistaan Valentich kuvaili lennonjohdolle näkemäänsä outoa lentävää alusta, minkä johdosta tapaus keräsi paljon medianäkyvyyttä ja siitä tuli suosittu UFO-harrastajien puheenaihe.
Valentichista tai hänen lentokoneestaan ei löydetty etsinnöissä mitään jälkiä. Australian liikenneministeriön johtamissa tutkimuksissa päädyttiin tuloksen, että katoamisen syytä ei voida selvittää ja lentäjän oletetaan kuolleen.
Viimeinen lento ja häviäminen

20-vuotias Valentich katosi yksinlennolla Bassinsalmen yllä. Hänellä oli takanaan 150 lentotunnin kokemus. Matka oli tarkoitus tehdä Moorabbinin lentokentältä Melbournesta King Islandin kentälle Tasmaniaan ja takaisin. Lento tapahtui vuokratulla Cessna 182-L -pienkoneella, jonka rekisteritunnus oli VH-DSJ. Näkyvyys oli hyvä ja tuuli heikkoa.
Valentich antoi lentosuunnitelman kentän henkilökunnalle kello 17.23 ja kertoi ottavansa King Islandilta mukaan ystäviä, joille hän varasi koneeseen neljä pelastusliiviä. Kone nousi Moorabbinista kello 18.19. Hän otti yhteyden Melbournen lennonjohtoyksikköön ja ilmoitti myöhemmin saavuttaneensa Cape Otwayn (38°51′00″S, 143°31′00″E) kello 19, mutta mistään epätavallisesta ennen sitä hän ei maininnut. Silminnäkijät Apollo Bayn kylässä kertovat nähneensä hänen lentokoneensa, ja rannikolla yöpyneet kalastajat vahvistavat hänen kääntyneen merelle tavallisen lentoreitin kohdalta.
Viimeinen lento ja häviäminen > Outo lentävä alus

19.06 Valentich otti yhteyden lennonjohtoon ja kysyi tietoa muista hänen lentokorkeudellaan (alle 5 000 jalkaa eli noin 1 500 metriä) olevista lentokoneista. Lennonjohdon Steve Robey ilmoitti , ettei muuta liikennettä pitäisi olla. Tähän Valentich vastasi ilmoittamalla näkevänsä suuren tuntemattoman aluksen, joka näytti olevan neljän kirkkaan laskeutumisvalon valaisema. Hän ei osannut määrittää sen tyyppiä, mutta sanoi aluksen ylittäneen hänet noin 300 metrin etäisyydeltä suurella nopeudella. Tämän jälkeen Valentich ilmoitti aluksen lähestyvän häntä jälleen idästä, ja epäili toisen lentäjän tarkoituksellisesti härnäävän häntä.
Kello 19.09 Robey pyysi Valentichia vahvistamaan korkeutensa ja sen, ettei ollut kyennyt tunnistamaan alusta. Hän vastasi korkeudekseen 4 500 jalkaa ja kuvaili alusta: se oli pitkä, mutta liikkui niin nopeasti, ettei sitä voinut kuvailla tarkemmin. Hän piti 30 sekunnin tauon, jonka aikana Robey pyysi arviota aluksen koosta. Valentich vastasi, että alus ”kiersi hänen yläpuolellaan” ja että siinä oli kiiltävä metallipinta ja vihreä valo. 28 sekunnin hiljaisuuden jälkeen hän ilmoitti aluksen kadonneen. Hetken kuluttua Valentich pohti olisiko alus häntä seuraava armeijan lentokone.
Robey yritti kysellä lisää tietoa tunnistamattomasta aluksesta ja sen sijainnista, ja Valentich vastasi sen lähestyvän häntä uudestaan lounaasta. Kello 19.12 Valentich ilmoitti ongelmista koneen moottorissa ja sanoi jatkavansa King Islandille. Sitten hän mainitsi ”sen oudon lentokoneen” leijuvan taas yläpuolellaan. Lyhyen hiljaisuuden jälkeen hän totesi: ”Se leijuu, eikä se ole lentokone.” Tätä seurasi 17 sekuntia tunnistamattomia signaaleja, joita on kuvailtu ”raapiviksi metallisiksi ääniksi”. Näiden äänten jälkeen kaikki yhteydet koneeseen katkesivat.
Etsintäoperaatio

Hälytys annettiin kello 19.12. Lentokoneen etsiminen maalta, merestä ja ilmasta aloitettiin, kun Valentich ei ollut saapunut King Islandiin 19.33 mennessä. Kaksi Australian ilmavoimien P-3 Orion -meritiedustelukonetta lensi alueella viikon ajan. Etsintäyritykset lopetettiin 25. lokakuuta.
Lentokone oli suunniteltu pysymään pinnalla usean minuutin ajan, ja se sisälsi neljän pelastusliivin lisäksi hätälähettimen. Koneesta ei kuitenkaan löydetty etsinnöissä mitään jälkiä. Merestä paikannettiin polttoaineläikkä Valentichin viimeisen sijainnin suunnalta, mutta se ei näytteen perusteella ollut lentokoneessa käytettyä polttoainetta.
Etsintäoperaatio > Virallinen selvitys

Australian liikenneministeriö käynnisti tutkimukset turman selvittämiseksi. Kahden viikon tutkimusten aikana syytä tapahtumalle ei löydetty. Johtopäätöksinä oli, ettei tapahtumaa voida selvittää ja että Valentichin oletetaan kuolleen. Lopullinen yhteenveto tutkimuksista julkaistiin 27. huhtikuuta 1982. Se sisälsi kaiken dokumentoidun radioliikenteen lennonjohdon ja Valentichin välillä.
Muut mahdolliset johtolangat > Selittämättömät äänet

Valentichin radiolähetys loppui 17 sekuntia kestäneeseen selittämättömään signaaliin, jota on kuvailtu ”raapiviksi metallisiksi ääniksi”. Äänten merkitys ei ole selvinnyt. Tutkijat Paul Norman ja John W. Auchettl saivat kopiot alkuperäisistä radioliikennenauhoista ensin viranomaisilta ja myöhemmin Valentichin isältä. Auchettl tutkitutti nauhan melbournelaisessa RMIT-yliopistossa, ja Norman vei kopion Yhdysvaltoihin ansioutuneelle ufologian harrastajalle tohtori Richard F. Hainesille, joka oli työskennellyt NASA:n Ames-tutkimuskeskuksessa ja toimi nyt psykologian apulaisprofessorina San Josen yliopistossa. Haines kuvaili äänten olevan ”kolmekymmentäkuusi erillistä purkausta, joilla jokaisella oli suhteellisen selvä alku- ja loppupulssi”, ja totesi ettei niiden ajoituksessa tai taajuudessa ollut selvää kaavaa.
Muut mahdolliset johtolangat > Roy Manifoldin valokuvat

Hieman ennen Valentichin viimeisiä radioviestejä putkimies Roy Manifold oli sattunut rannalle kuvaamaan kameransa sarjakuvaustoiminnolla kuvasarjan meren ylle laskeutuvasta auringosta. Manifoldin mukaan kuvat oli otettu noin 18.47 eli 20 minuuttia ennen Valentichin havainnoista kertovia viestejä. Ufologit ovat tulkinneet kuvissa näkyvän ilmiön olevan Cape Otwayn majakan lähellä vedestä nouseva pilven ympäröivä esine ja esittäneet sen liikkumisnopeudeksi kuvien väliajan ja pilvien liikkeen perusteella noin 320 km/h. Skeptikkojen mielestä kuvassa on pelkkä sumupilvi.
Muut mahdolliset johtolangat > Silminnäkijöiden havainnot

Katoamistapauksen tultua julkisuuteen useat ihmiset väittivät huomanneensa alueella epätavallisia ilmiöitä. Ufologien mukaan silminnäkijähavaintojen joukossa oli kertomuksia pitkähköistä lentävistä esineistä ja yhteensä 20 ihmisen maininta ”epäsäännöllisesti liikkuneesta vihreästä valosta taivaalla”. Eräs noin 2 km Apollo Baysta länteen sijainnut silminnäkijä sanoi nähneensä Valentichin koneen jyrkässä laskussa samalla kun vihreä valo leijui tiukasti sen yläpuolella.
Ufologien mukaan nämä kertomukset ovat erityisen merkittäviä, koska haastattelut oli tehty vuosia ennen vihreän valon mainitsevien täydellisten radiolokien julkaisua vuonna 1982.
Ehdotetut selitykset > Tavanomaiset

Valentich olisi ehkä voinut lavastaa oman katoamisensa, sillä ihanteellisista olosuhteista huolimatta konetta ei missään vaiheessa havaittu tutkalla. Cape Otwayn kautta lennettyään hänellä olisi ollut koneessaan tarpeeksi polttoainetta 800 kilometrin matkalle, ja Melbournen poliisi sai ilmoituksia salaperäisen kevyen koneen laskeutumisesta Cape Otwayn suunnalla samoihin aikoihin Valentichin häviämisen kanssa. Hän saattoi myös tehdä itsemurhan ja keksiä tarinan aluksesta pilana. Valentich ei ollut lainkaan yhteydessä King Islandin kentälle lentokentän valaisemisesta häntä varten.
Vuonna 2000 tehdyn Richard Hainesin ja Paul Normanin tutkimuksen mukaan kone putosi mereen moottori- ja radio-ongelmien takia Valentichin menettäessä suuntavaistonsa. Tutkimus esittää myös, että Bassinsalmen voimakkaat virtaukset olisivat voineet kuljettaa koneen pitkälle ennen sen uppoamista.
Erään teorian mukaan koneeseen iski salama mantelipilvestä.
On myös ehdotettu, että Valentichin näkemä alus olisi kuulunut huumeiden salakuljettajille, jotka joutuivat tappamaan hänet toimiensa salaamiseksi. Vuonna 1992 aktiivinen UFO-skeptikko Philip J. Klass esitti Valentichin itse olevan salakuljettaja.
Muun muassa ABC:n Can We Help? -ohjelmassa vuonna 2007 käsitellyssä väitteessä Valentichin arvellaan lentäneen ylösalaisin, jolloin hän olisi havainnut oman lentokoneensa valojen heijastukset vedessä. Lentoviranomaisten mukaan tämä ei kuitenkaan ole mahdollista Cessna 182:n painovoimaan perustuvan polttoaineensyöttöjärjestelmän takia.
Ehdotetut selitykset > Yliluonnolliset

Yliluonnollisina selityksenä tapahtumalle on ehdotettu maan ulkopuolelta tulleen tunnistamattoman lentävän esineen suorittamaa sieppaus- tai tuhoamisoperaatiota.
Käännös suomeksi
Reino Valkama

| Reino Valkama |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Reino Adolf Valkama
Syntynyt: 4. huhtikuuta 1906 Tampere
Kuollut: 9. elokuuta 1962 (56 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Irja Karin Nissinen (vih. 1930; k. 1962)
Lapset:  Ritva Valkama
Näyttelijä
Aktiivisena:  1939–1962
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Reino Adolf Valkama (4. huhtikuuta 1906 Tampere – 9. elokuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hänet tunnettiin humorististen tyyppiroolien näyttelijänä Suomi-Filmin komediaelokuvissa ja sotilasfarsseissa. Hänen esittämiään hahmoja on mm. Ryhmy ja Romppainen -elokuvien vänrikki Romppainen. Valkama toimi näyttelijä-teatterinjohtajana useilla työväen näyttämöillä ja loi huomattavan uran Radioteatterissa. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1957.lähde?
Ura

Reino Valkama syntyi Tampereella 1906. Hänen vanhempansa olivat vahtimestari Adolf Valkama ja kauppias Matilda Siren. Kauppakoulun ja musiikkiharrastusten jälkeen Valkama sai ensimmäisen kiinnityksensä Jyväskylän Työväen Teatteriin, jossa hän toimi kapellimestari-näyttelijänä 1927–1928. Sieltä hän siirtyi Lahden Teatteriin neljäksi vuodeksi. 1930-luvun aikana hänellä oli kaksivuotiset johtajan pestit Mikkelin ja Joensuun työväen teattereissa.lähde?
Valkama työskenteli näyttelijänä Helsingin Kansanteatterissa kaudella 1938–1939. Hänen taiteellisesti merkittäviä näyttämöroolejaan olivat muun muassa Nummisuutarien Esko, Matkan pään Trotter ja Liekin Ferdinand.lähde?
Vuonna 1939 Valkama sai kiinnityksen Suomi-Filmiin, jolloin hänestä tuli yhtiön työllistetyimpiä näyttelijöitä. Hän näytteli elokuvissa yleensä koomisia sivuosia, kuten kalakauppias Ape Ketoa ensimmäisessä elokuvassaan Hätävara (1939). Hän teki tunnetuimman elokuvaroolinsa kolmessa Ryhmy ja Romppainen -elokuvassa, jotka ilmestyivät 1941, 1943 ja 1952. Niissä hän näytteli vänrikki Ville Romppaista. Hänen aisaparinaan, vääpeli Kalle Ryhmynä oli Oiva Luhtala. Valkama esitti myös kolmessa Kuollut mies -elokuvassa Joel Rinteen esittämän päähenkilön ystävää kapteeni Vehmeriä. Neljässä Helena -elokuvassa hänen roolinsa oli kanttori Tupanen.lähde?
Valkaman elokuvaura kesti 22 vuotta, ja hän esiintyi kaikkiaan noin 70 elokuvassa. Hänen koomisista rooleistaan muistettavimpia ovat suorapuheinen kapteeni Eusebius Winterloo elokuvassa Linnaisten vihreä kamari (1945) sekä Perämies-Jaska elokuvassa Omena putoaa (1952). Näiden lisäksi hänet tunnetaan muun muassa Lystikäs-kääpiön roolista elokuvassa Lumikki ja 7 jätkää.lähde?
Yksityiselämä

Valkama oli vuodesta 1930 kuolemaansa asti naimisissa Irja Nissisen kanssa. Näyttelijä Ritva Valkama oli heidän tyttärensä. ”Isä ei koskaan pitänyt melua itsestään. Maailman hiljaisin mies, joka ei kotona kertonut ainuttakaan vitsiä. Hän ei harrastanut edes ’hiljaista huumoria’”, Ritva Valkama luonnehti isäänsä vuonna 2007. Näyttelijä Emmi Parviainen on Reino Valkaman tyttärentyttärentytär.
Valkama kuoli sydänkohtaukseen 56-vuotiaana. Hänet on haudattu Helsinkiin Malmin hautausmaalle (kortteli 9, rivi 22, hauta 747).lähde?
Aiheesta muualla

Reino Valkama Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data 
Henkilöt:  Elonet
Jäinen saari

| Jäinen saari |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Erik Häkkinen
Käsikirjoittaja:  Erik Häkkinen Mika Waltari
Perustuu:  Mika Waltarin novelliin Jäinen saari (1953)
Tuottaja:  Erik Häkkinen
Säveltäjä:  Erkki Hyvönen
Kuvaaja:   Esko Nurminen
Leikkaaja:  Armas Vallasvuo
Pääosat:  Kalervo Koski Annikki Moksi
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Filmiteos, M.E. Häkkinen
Ensi-ilta:  31. joulukuuta, 1964
Kesto:  90 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jäinen saari on Erik Häkkisen ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 1964. Elokuva perustuu Mika Waltarin novelliin Jäinen saari, joka on julkaistu kokoelmassa Kuun maisema (1953). Elokuvan yleisömenestys oli varsin heikko, ja se jäi Häkkisen viimeiseksi pitkän näytelmäelokuvan ohjaustyöksi.
Elokuvassa keuhkotautia sairastava opiskelijatyttö menee erakoituneen taiteilijan luokse tehdäkseen hänestä tutkimusta. Jonkin ajan kuluttua heidän välilleen syntyy rakkaussuhde.
Lloyd Kelly

Lloyd Kelly vuonna 2020.
Lloyd Kelly (s. 6. lokakuuta 1998 Bristol) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Newcastlea.
Kelly pelasi Bristol Cityn junioreissa ja nousi kaudella 2017–2018 mestaruussarjassa pelanneeseen edustusjoukkueeseen. Hän pelasi kahden kauden aikana 43 mestaruussarjaottelua ja teki niissä kaksi maalia.
Kelly siirtyi kesällä 2019 valioliigajoukkue Bournemouthiin. Hän pelasi ensimmäisellä valioliigakaudellaan vain kahdeksan liigaottelua oltuaan useiden vammojen vuoksi pitkään syrjässä. Kaksi seuraavaa kautta Bournemouth pelasi mestaruussarjassa, jossa Kelly pelasi ensimmäisellä kaudella nousukarsinta mukaan lukien 38 ottelua ja toisella kaudella 41 ottelua. Hän teki molemmilla kausilla yhden maalin. Kaudella 2022–2023 Bournemouth oli jälleen Valioliigassa ja Kelly pelasi 23 ottelua, joissa kaikissa hän oli avauskokoonpanossa. Syyskuussa tullut nilkkavamma piti hänet pari kuukautta poissa kentiltä. Kaudella 2023–2024 hän pelasi niin ikään 23 valioliigaottelua, joista 17:ssä hän oli avauskokoonpanossa.
Kelly siirtyi Valioliigan Newcastleen ilmaissiirrolla heinäkuussa 2024. Hän oli marraskuun 2024 puoliväliin mennessä pelannut seitsemän valioliigaottelua, joista kolmessa hän oli ollut avauskokoonpanossa..
Kelly on pelannut Englannin alle 20- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa. Hän pelasi alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuosina 2019 ja 2021.
Valkokuvedelfiini

| Valkokuvedelfiini |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Valaat Cetacea
Alalahko::  Hammasvalaat Odontoceti
Heimo::  Delfiinit Delphinidae
Suku::  Valkokuvedelfiinit Lagenorhynchus
Laji::  acutus
Kaksiosainen nimi
 Lagenorhynchus acutus  Gray, 1828 
Synonyymit
 Leucopleurus acutus  
 Valkokuvedelfiinin levinneisyys
Katso myös
   Valkokuvedelfiini Wikispeciesissä   Valkokuvedelfiini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkokuvedelfiini eli valkokylkidelfiini eli keltalaikkudelfiini (Lagenorhynchus acutus) on Pohjois-Atlantilla elävä kirjava delfiinilaji, jonka maailmanlaajuisen kannan kooksi arvioidaan yli satatuhatta yksilöä. Molekyylianalyysien perusteella se ei ole läheistä sukua muille valkokuvedelfiinilajeille (Lagenorhynchus), joten sen taksonominen luokittelu saattaa vielä muuttua. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että lajin suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin keltalaikkudelfiini.
Koko ja ulkonäkö

Valkokuvedelfiinin pullea ruumis on keskimäärin 2,5–3 metriä pitkä ja painaa 180–250 kilogrammaa. Sillä on sirpinmuotoiset evät, paksu pyrstö, ulkoneva kuono sekä 30–40 paria teräviä hampaita. Jopa 50 cm korkea selkäevä on teräväkärkinen, mistä tulee myös eläimen tieteellinen nimi (lat. acutus tarkoittaa ’terävää’). Rintaevät ovat noin 30 cm ja pyrstön haarat 30–60 cm pitkät. Naaraat ovat yleensä huomattavasti pienempiä kuin koiraat.
Valkokuvedelfiinin selkäpuoli on musta ja vatsapuoli valkoinen alaleuasta peräaukkoon. Harmaissa kyljissä on kellertäviä laikkuja, jotka ovat tyypillisiä vain tälle lajille. Silmien ympärillä on mustat renkaat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Valkokuvedelfiinit elävät Pohjois-Atlantin viileissä ja subarktisissa vesissä. Pohjois-Amerikassa niitä esiintyy Cape Codin niemimaalta Grönlannin etelärannikolle ulottuvalla vyöhykkeellä sekä Saint Lawrencen estuaarissa. Grönlannista levinneisyysalue jatkuu Norjanmeren kautta koilliseen Barentsinmerelle sekä etelään Irlanninmerelle ja Pohjanmerelle aina Bretagnen rannikolle saakka. Yksittäisiä havaintoja on tosin tehty niinkin etelässä kuin Gibraltarinsalmessa ja Azoreilla. Itämeressä valkokuvedelfiinit ovat äärimmäisen harvinaisia.
Valkokuvedelfiinit pysyttelevät enimmäkseen avomerellä, mannerjalustojen ja -rinteiden tuntumassa, missä vesi on 40–270 metriä syvää – joskus niitä kuitenkin esiintyy myös syvänmeren alueella. Ne suosivat vähäsuolaista merivettä, jonka lämpötila on +6…+20 °C. Yleensä ne eivät pysy sukelluksissa viittä minuuttia kauempaa.
Elintavat ja käyttäytyminen

Valkokuvedelfiinit synnyttävät kahden tai kolmen vuoden välein. Raskaus kestää kymmenisen kuukautta, ja poikaset syntyvät yleensä kesä- tai heinäkuussa. Tavallisesti emo saa yhden poikasen, joka on noin 107–122 cm pitkä ja painaa 25 kg. Emo imettää sitä 18 kuukautta. Sukukypsyyden valkokuvedelfiinit saavuttavat noin kaksitoistavuotiaina, jolloin koiraan pituus on keskimäärin 2,1–2,4 m ja naaraan 1,94–2,22 m. Koiraat voivat elää kaksikymmentäkaksivuotiaiksi ja naaraat kaksikymmentäseitsemänvuotiaiksi.
Valkokuvedelfiini on laumaeläin, joka voi muodostaa jopa tuhannen yksilön parvia. Lähellä rantaa elävissä parvissa on kuitenkin tavallisesti vain 10–60 yksilöä – Pohjois-Amerikan rannikolla tätäkin vähemmän. Suurista parvista ilmeisesti karkotetaan juuri sukukypsiksi tulleet koiraat sekä yksilöt, jotka eivät ole vielä saavuttaneet sukukypsyyttä. Joskus valkokuvedelfiinit muodostavat sekaparvia pallopäävalaiden ja muiden delfiinien kanssa tai hakeutuvat suurten hetulavalaiden vanaveteen etsiessään ravintoa. Niiden pahimpia vihollisia ovat miekkavalaat ja hait.
Valkokuvedelfiinit vaeltavat laajoilla alueilla, mutta tutkimusten perusteella tämä ei todennäköisesti ole kausittaista vaan johtuu saaliseläinten kannanvaihtelusta. Niiden pääasiallista ravintoa ovat pienet parvikalat (silli, makrilli, turska, kummeliturska, kuoreet ja tuulenkalat) sekä katkaravut ja kalmarit.
Valkokuvedelfiinejä pyydetään jonkin verran ihmisravinnoksi Newfoundlandissa, Grönlannissa ja Färsaarilla. Enemmän niitä uhkaavat kuitenkin saasteet ja joutuminen sivusaaliiksi kalaverkkoihin. Lisäksi niitä ajautuu säännöllisesti Pohjois-Atlantin rannoille yleensä pareittain mutta joskus myös 3–15 eläimen ryhminä. Tavallisesti ne eivät selviä rannalta takaisin mereen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Keltalaikkudelfiini (Lagenorhynchus acutus)
ITIS: Lagenorhynchus acutus (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Lagenorhynchus acutus, Atlantic white-sided dolphin (englanniksi)
Food and Agriculture Organization of the United Nations (FAO): Lagenorhynchus acutus (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Lagenorhynchus acutus:  Wikidata: Q216435  Wikispecies: Lagenorhynchus acutus  ADW: Lagenorhynchus_acutus  ARKive: lagenorhynchus-acutus  BOLD: 16260  CoL: 3RWS6  CMS: lagenorhynchus-acutus  EoL: 46559264  EUNIS: 8372  GBIF: 5220073  iNaturalist: 41509  IRMNG: 10200590  ITIS: 180443  IUCN: 11141  MSW: 14300060  NatureServe: 2.102454  NBN: NHMSYS0000080195  NCBI: 90246  NOAA: atlantic-white-sided-dolphin  Observation.org: 434  Open Tree of Life: 701486  Paleobiology Database: 63821  SeaLifeBase: 69384  Species+: 9180  WoRMS: 137100 
Delphinus acutus:  Wikidata: Q125572452  GBIF: 2440626 
Koko suhteessa ihmiseen.
Färsaarilla pyydystetään valkokuvedelfiinejä.
Satoshi Tajiri

| Satoshi Tajiri> 田尻智.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. elokuuta 1965 (ikä 59)
Kansalaisuus:   Japani
Ammatti:  videopelisuunnittelija
Pelisuunnittelija
Tunnetuimmat työt:  Pokémon
Pelitalot:  Game Freak
Satoshi Tajiri (jap. 田尻智, Tajiri Satoshi, s. 28. elokuuta 1965 Tokio) on japanilainen videopelisuunnittelija, joka on tullut tunnetuksi luomastaan Pokémon-pelisarjasta.