Gallipolin taistelu
Lopputulos > Seuraukset

Gallipolin taistelu päättyi Osmanien valtakunnan voittoon. Niemimaa valloitettiin takaisin, joskin suurin kustannuksin. Brittiläisen imperiumin virallinen sotahistoria nimeää osmanien menestykselle kaksi pääsyytä: 5. armeijan pätevän johdon ja rivisotilaiden sitkeän vastarinnan. Osmanien taistelutahto yllätti ympärysvallat, ja sotakirjeenvaihtaja Compton Mackenzie väitti länsirintamalta Gallipoliin siirrettyjen ranskalaisten pitäneen turkkilaista sotilasta kahden saksalaisen veroisena. Tim Newarkin mukaan brittien ratkaiseva virhe oli vihollisen taistelutaitojen karkea aliarviointi. Saksalaiset neuvonantajat ja osmaniupseerit havaitsivat taistelun aikana avautuneet taktiset tilaisuudet vihollisiaan nopeammin ja käyttivät niitä taitavasti edukseen. John Keeganin mukaan niemimaan olosuhteet olivat sellaiset, ettei taitavinkaan komentaja olisi voinut menestyä maihinnousuyrityksessä. Yllätyksen edellytyksiä ei ollut, joten Hamilton olisi Keeganin mukaan voittanut vain siinä tapauksessa, että puolustaja olisi tehnyt vakavia taktisia virheitä.
Gallipolissa saavutettu voitto valoi osmaneihin uutta luottamusta siihen, että sotaa kannatti jatkaa ja keskusvallat voittaisivat sen lopulta. 1910-luvun alkupuoliskon nöyryytysten jälkeen maan asevoimat saivat takaisin menetettyä arvovaltaansa. Sodanjohto sai kokemusta armeijoiden ja armeijakuntien kaltaisten suurten ryhmittymien johtamisesta ja sotilaallisiin kriiseihin reagoimisesta. Saksalaisten upseerien tukemina osmanit kykenivät taistelemaan ympärysvaltoja vastaan tasaväkisesti ja ajoittain jopa voittamaan ne. Monet Gallipolin veteraanit kohosivat sodan loppupuolella korkeisiin asemiin asevoimissa. Taistelun sankarista Mustafa Kemal Atatürkistä tuli myöhemmin Turkin tasavallan ensimmäinen presidentti. Gallipolissa palvelleet divisioonat saivat taistelussa arvokasta kokemusta, ja myöhemmin ne sotivat tehokkaasti muilla rintamilla. Traakiassa ja muilla sotanäyttämöillä vuonna 1915 kärsittyjä raskaita miestappioita ei kuitenkaan kyetty korvaamaan, ja monet divisioonat olivat pahoin vajaavahvuisia. Gallipolin voitto lykkäsi Osmanien valtakunnan hajoamista muutamalla vuodella muttei kyennyt estämään sitä. Lokakuussa 1918 solmitun Mudroksen aselevon myötä ympärysvallat jakoivat Osmanien valtakunnan alueet keskenään ja miehittivät sekä Konstantinopolin että Gallipolin.
Hyökkääjän näkökulmasta Dardanellien operaatio oli lähes täydellinen epäonnistuminen, joka sai ympärysvallat vaikuttamaan sotilaallisesti kyvyttömiltä. Ympärysvalloilla oli useita tilaisuuksia hyökätä heikosti puolustetuille ylänköalueille, mutta toistuva viivyttely antoi osmaneille aikaa toipua tappioista ja valmistella edulliset puolustusasemat. Hidasteluun vaikutti Hamiltonin kyvyttömyys asettaa selkeitä operatiivisen tason tavoitteita ja valvoa niiden noudattamista. Hamilton ei ymmärtänyt, ettei asemiin kaivautuminen ratkaissut pattitilanteita vaan synnytti niitä, vaikka Ranskasta ja Flanderista oli saatu runsaasti varoittavia esimerkkejä. Ympärysvallat jäivät ansaan pieniin sillanpääasemiin osmanien hallitessa ylänköjä, ja nopeaan ratkaisuun tähdännyt taistelu jumiutui veriseksi kulutussodaksi, vaikka Dardanellien sotaretkellä oli nimen omaan haluttu välttää Euroopan länsirintamaa muistuttava tilanne. Joukko-osastojen välinen koordinaatio oli kehnoa. Vain taitavasti toteutettu vetäytyminen pelasti hyökkäysjoukot täydelliseltä tuholta. Sotaretken ainoa saavutus oli osmanien Venäjään kohdistaman paineen väliaikainen heikkeneminen. Dardanellit pysyivät ympärysvaltojen laivaliikenteeltä suljettuina sodan loppuun saakka, mikä vaikutti ratkaisevasti siihen, että Venäjän sodankäyntikyky luhistui vuoden 1916 lopulla.
Britanniassa tappio johti H. H. Asquithin liberaalihallituksen kaatumiseen ja David Lloyd Georgen johtaman koalitiohallituksen muodostamiseen. Churchillista ja Hamiltonista tehtiin syntipukkeja, joita syytettiin voimavarojen tuhlaamisesta. Ankarimmin arvosteltiin Churchillia, jonka siviilinä katsottiin tuhoisasti sekaantuneen ammattisotilaiden toimintaan. Hän joutui eroamaan hallituksesta ja siirtyi Ranskaan jalkaväkipataljoonan komentajaksi. Epäonnistuminen ei kuitenkaan johtunut strategisista vaan taktisista virheistä, ja Churchill oli todennäköisesti ollut oikeassa vaatiessaan nopeaa läpimurtoa Dardanellien läpi tappioista välittämättä. Lordi Kitchenerin arvovalta oli niin suuri, ettei häntä julkisesti arvosteltu, vaikka todellisuudessa juuri hän oli sotaretken pääsuunnittelija. Hallituksen sisällä Kitchener menetti arvovaltaansa. Sotatarvikkeiden tuotantoa varten perustettiin oma ministeriönsä, ja yleisesikunnan merkitystä lisättiin sotaministeriön kustannuksella. Lähi-idän-politiikassa Kitchener säilytti tärkeän aseman ja asettui kannattamaan Mark Sykesin suunnitelmaa, jossa Brittiläinen imperiumi liittoutuisi Lähi-idän paikallishallitsijoiden kanssa ja yllyttäisi näitä kapinaan Osmanien valtakuntaa vastaan.
Gallipolin kokemukset vaikuttivat sotaoppiin eri puolilla maailmaa. Useimmissa valtioissa johtopäätös oli, että maihinnousut nykyaikaista armeijaa vastaan oli tuomittu epäonnistumaan. Merkittävin poikkeus tähän oli Yhdysvaltain merijalkaväki, jolle maihinnousujen mahdollisuus oli aselajin säilymisen kannalta välttämätön. Käsitys hälveni lopullisesti vasta Normandian maihinnousun (1944) myötä, vaikka liittoutuneet olivat jo edellisenä vuonna nousseet onnistuneesti maihin Italiassa ja Gilbertsaarilla. Gallipoli joka tapauksessa vei pitkäksi aikaa halut suuriin maihinnousuihin. Ympärysvaltojen sodanjohdossa reuna-alueisiin keskittyneiden operaatioiden kannattajat joutuivat epäsuosioon ja voimavarat keskitettiin länsirintamalle, jota alettiin pitää sodan kannalta ratkaisevana.
Taistelun pitkittyminen merkitsi myös sitä, että sota Lähi-idässä jatkui useita vuosia. Maaliskuun 1915 laivastohyökkäyksen onnistuminen olisi saattanut muuttaa koko ensimmäisen maailmansodan kulun. Sotilaallisesti epäpätevä Enver pašša tuskin olisi kauaakaan voinut pidätellä Konstantinopoliin kohdistunutta maihinnousua. Lloyd George uskoi, että Osmanien valtakunnan kukistuttua myös Saksa olisi pian hävinnyt sodan. Churchill näki Dardanellien operaatiossa menetetyn mahdollisuuden, joka olisi voinut vielä pelastaa 1800-luvun Euroopan valtiollisen järjestyksen monarkioineen ja imperiumeineen. Nopea voitto osmaneista olisi myös antanut Yhdistyneelle kuningaskunnalle, Ranskalle ja Venäjälle mahdollisuuden toteuttaa suhteellisen vaivattomasti jo pitkään valmistellut suunnitelmat Lähi-idän hallitsemisesta.