stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyrrhonismi
Historia > Keskustelu pyrrhonismista uuden ajan alussa

Antiikin aikainen skeptisismi sai uutta huomiota uuden ajan alussa. Tällöin eräs keskustelu koski historiallista epäilyä (historiallista pyrrhonismia, ”pyrrhonismus historicus”) ja historiaa koskevia uskomuksia (”fides historica”). Perustava kysymys kuului: Kuinka voimme todistaa historiaa koskevat väittämät? Historiatiede on tieteenala, jolla ei voida suorittaa kokeellista tutkimusta. Esimerkiksi kysymystä siitä, kuinka monta tikariniskua Julius Caesariin iskettiin, voidaan lähestyä ainoastaan tekstiaineistoon perustuen. Jos historialliset lähteet ovat ristiriidassa keskenään, historioitsijat voivat yrittää asettaa ne tasapainoon; esimerkiksi kysymällä, ovatko jotkut tekstit ensiarvoisempia kuin toiset, koska ne ovat silminnäkijäkuvauksia, tai vastaavatko jotkut tekstit kokemusta, kun taas toiset sisältävät epätodennäköisiä, hämmästyttäviä tapahtumia, joita voidaan pitää legendoina?
Keskustelun tuloksena ei syntynyt mitään lopullista ratkaisua varsinaiseen ongelmaan. Sen sijaan kehittyi uudenlainen tekstien kriittisen analyysin menetelmä. Historiatiede muuttui vähitellen narratiivisesta projektista kriittisen keskustelun projektiksi, ja 1800-luvulla se alkoi käyttää arkeologiaa vertailevan tutkimuksen apuvälineenä.
Filosofia

Pyrrhonistinen skeptisismi erosi muun muassa Karneadeen edustamasta akatemialaisesta skeptisismistä siinä, että kun viimeksi mainittu katsoi, että ”mitään ei voida tietää, ei edes tätä”, pyrrhonistit puolestaan välttivät hyväksymästä mitään väittämiä, jotka eivät ole itsestään selviä ja joista voi vallita useita mielipiteitä. Sen sijaan he pitäytyivät jatkuvan kysymisen tilassa. Pyrrhonistien mukaan myös sellainen väittämä kuin ”mitään ei voida tietää” on dogmatistinen, ja siksi he välttivät hyväksymästä myös sitä. Pyrrhonistit pyrkivät näin tekemään skeptisismistään universaalia, ja välttämään sen perustamista mihinkään väittämään, mitä voitaisiin itseään pitää dogmatistisena. Tavoitteena oli mielipiteistä pidättäytyminen (epokhē).
Muiden hellenistisen filosofian keskeisimpien koulukuntien, kuten stoalaisuuden ja epikurolaisuuden, tapaan pyrrhonistien päämääränä elämässä oli mielenrauhan saavuttaminen (ataraksia), ja filosofia palveli ensi sijassa tätä käytännöllistä päämäärää. Pyrrhonistit katsoivat mielenrauhan olevan seurausta siitä, että ihminen kouluttaa mielensä olemaan sitoutumatta mihinkään epäselviä asioita koskeviin väittämiin. Pyrrhonistit katsoivat, että mielipiteemme ja tekemämme perusteettomat arvostelmat johtavat erilaisiin haluihin, kärsimystä tuottaviin ponnistuksiin ja pettymyksiin. Ihminen vapautuu kaikesta tästä, kun ei aseta mitään vaihtoehtoisista tiloista tai arvostelmista toisen edelle. Koska täydellinen toimimattomuus olisi kuitenkin tarkoittanut samaa kuin kuolema, pyrrhonistit sallivat kuitenkin yleisten tapojen noudattamisen tavallisessa arkielämässä, vaikkakin pidättäytyivät liittämästä mihinkään vaiheeseen varmuudella esitettyjä väittämiä.
Pyrrhonistit esittivät lukuisia erilaisia argumentteja sille, miksi uskomusten muodostamista on vältettävä. Esimerkit esittivät yleensä, että sekä jonkin väittämän että sen kiellon tueksi on olemassa yhtä vahvoja perusteluja. Useat esimerkeistä koskivat havaintokokemusta: esimerkiksi esineet näyttävät erilaisilta riippuen etäisyydestä, havainto-olosuhteista, käytetyistä aisteista, sekä havaitsijan mielentilasta, vireystilasta ja terveydestä, ja niin edelleen. Tunnetuimpia argumentteja ovat Ainesidemoksen niin kutsutut kymmenen trooppia (tropoi) eli argumenttimuotoa, sekä Agrippan viisi trooppia.
Filosofia > Kymmenen trooppia

Ainesidemos esitti seuraavat kymmenen trooppia, jotka kuvaavat, miksi pyrrhonisti pidättäytyy todellisuutta koskevista kannanotoista:
Elävien olentojen aistivaikutelmien erilaisuus: Samat asiat saavat eri eläimissä aikaan erilaisia vaikutelmia, koska niillä on esimerkiksi erilainen rakenne.
Ihmisten luontojen erilaisuus: Eri ihmisillä on erilaisia taipumuksia aistimisen suhteen, niin että toinen voi esimerkiksi kokea kylmänä sen, minkä toinen kokee lämpimänä.
Aistien erilaisuus: Sama kohde ilmenee eri aisteille erilaisena; esimerkiksi omena on näköaistille kalpea ja makuaistille makea.
Tilojen erilaisuus: Aistivaikutelmat ovat erilaisia eri tiloissa, kuten esimerkiksi terveenä ja sairaana, valveilla ja unessa, sekä nuorena ja vanhana.
Käytäntöjen, lakien, uskomusten jne. erilaisuus: Eri kansat suhtautuvat asioihin eri tavalla, esimerkiksi mitä tulee käsityksiin oikeudenmukaisuudesta ja jumalista.
Sekoitusten ja yhteyksien erilaisuus: Asiat ovat erilaisia eri tilanteissa ja olosuhteissa; esimerkiksi kivi on painava siirrettynä ilmassa, mutta kevyt vedessä.
Etäisyyksien ja paikkojen erilaisuus: Asiat vaikuttavat erilaiselta eri etäisyydeltä ja eri paikoissa; esimerkiksi Aurinko vaikuttaa pieneltä, ja vuoret vaikuttavat kaukaa sileiltä mutta läheltä rosoisilta.
Määrien erilaisuus: Sama asia vaikuttaa eri määrissä erilaiselta; esimerkiksi viini on kohtuullisesti nautittuna vahvistavaa, mutta suuressa määrissä raukaisevaa.
Pysyvyys, vieraus ja harvinaisuus: esimerkiksi maanjäristykset eivät aiheuta ihmetystä siellä, missä ne ovat tavallisia.
Suhde muihin asioihin: Asiat ovat erilaisia, kun niiden suhteet muihin asioihin otetaan huomioon; esimerkiksi oikeanpuoleinen on oikeanpuoleinen vain suhteessa johonkin muuhun.
Filosofia > Viisi trooppia

Agrippa puolestaan esitti seuraavat viisi trooppia:
Erimielisyys: ihmiset ovat erimielisiä kaikkien filosofisten kysymysten suhteen.
Ääretön toisto: asioita ei voida todistaa, koska todistusten ketju on ääretön (vrt. nykyfilosofiassa: argumentti äärettömästä regressiosta).
Suhteellisuus: kaikki asiat ovat suhteessa toisiinsa niin, että mitään asiaa ei voida tavoittaa itsessään, vaan aina suhteessa johonkin muuhun (vrt. nykyfilosofiassa: keskustelu relativismista).
Oletus: ihmiset olettavat kaikkein perustavimmat asiat itsessään tunnetuiksi, mutta eri ihmiset tekevät eri oletuksia (vrt. nykyfilosofiassa: keskustelu perususkomuksista ja tietoteoreettisesta fundamentalismista).
Keskinäinen riippuvuus: todistettavat asiat vaativat itse uskomista siihen, mitä ollaan todistamassa (vrt. nykyfilosofiassa: keskustelu koherentismista).
Filosofit

Pyrrhonistisen koulukunnan edustajia olivat:
Pyrrhon (n. 360—270 eaa.)
Timon Fleiuslainen (n. 320—230 eaa.)
Dioskurides Kyproslainen
Nikolokhos Rhodoslainen
Eufranor Seleukeialainen
Praÿlus Troaslainen
Eubulos Aleksandrialainen
Ptolemaios Kyreneläinen
Sarpedon
Herakleides
Ainesidemos (ensimmäinen vuosisata eaa.)
Agrippa (ensimmäinen vuosisata)
Zeuksippos Kansalainen
Zeuksis Kulmikasjalka
Antiokhos Laodikeialainen
Menodotos Nikomedeialainen (100-luku)
Theiodas Laodikeialainen
Herodotos Tarsoslainen
Sekstos Empeirikos (n. 160-210)
Saturninos Kythenas (200- tai 300-luku)
Osa nimistä on epävarmoja, koska lähteisiin ja ajoituksiin liittyy ongelmia.
Kirjallisuutta > Antiikin lähteitä

Sekstos Empeirikos: Pyrrhonismin pääpiirteet, ensimmäinen kolmesta kirjasta. Suomennos, johdanto ja selitykset Marke Ahonen. Teoksessa Grahn-Wilder, Malin (toim.): Skeptisismi. Epäilyn ja etsimisen filosofia, s. 23–79.  Helsinki:  Gaudeamus, 2016.  ISBN 978-952-495-396-2
Sextus Empiricus: Outlines of Pyrrhonism.  (Käännös ja toimitus Robert Gregg Bury. Loeb Classical Library)  Harvard University Press, 1983.
Sextus Empiricus: Outlines of Scepticism.  (Käännös ja toimitus Julia Annas ja Jonathan Barnes)  Cambridge:  Cambridge University Press, 2000.
Sextus Empiricus: The Sceptic Way.  (Sextus Empiricus's Outlines of Pyrrhonism. Johdanto, käännös ja kommentaari Benson Mates)  New York, Oxford:  Oxford University Press, 1996.  ISBN 0-19-509212-0
Kirjallisuutta > Tutkimuskirjallisuutta

Burnyeat, Myles & Frede, Michael: The Original Sceptics. A Controversy..  Indianapolis:  Hackett, 1997.
Fogelin , Robert J.: Pyrrhonian reflections on knowledge and justification.  New York:  Oxford University Press, 1994.
Kuzminski, Adrian: Pyrrhonism: How the Ancient Greeks Reinvented Buddhism.  Lexington Books, 2008.  ISBN 0739125060
Grahn-Wilder, Malin: Skeptisismi. Epäilyn ja etsimisen filosofia.  Helsinki:  Gaudeamus, 2016.  ISBN 978-952-495-396-2
Machuca, Diego E.: Pyrrhonism in ancient, modern, and contemporary philosophy.  Dordrecht:  Springer, 2011.
Patrick, Mary Mills: Sextus Empiricus and Greek Scepticism.  (A Thesis accepted for the Degree of Doctor of Philosophy in the University of Bern, Switzerland, November 1897)  Cambridge:  Deighton Bell & co., 1899.  Teoksen verkkoversio.
Perin, Casey: Demands of reason: an essay on Pyrrhonian scepticism.  Oxford, New York:  Oxford University Press, 2010.
Aiheesta muualla

Groarke, Leo: Ancient Skepticism The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Sextus Empiricus: Outlines of Pyrrhonism (Arkistoitu – Internet Archive) Book 1. Käännös R. G. Bury. (englanniksi)
Thorsrud, Harald: Ancient Greek Skepticism The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Hakkarainen, Jani: Pyrrhonin varjossa. niin & näin 3/2000, 64–68.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Pyrrhonism
Käännös suomeksi
Telemobiloskooppi

| Telemobiloskooppi> Valmistustiedot |
| --- | --- |
Valmistaja:  Christian Hülsmayer
Konserni:  Telemobiloskop – Gesellschaft Hülsmeyer und Mannheim
Valmistusmaa:  Saksan valtakuntakunta
Valmistusaika:  1904
Tuotantomäärä:  vain muutama mallikappale
Rakenne
Käyttötarkoitus:  törmäysten esto
Tutkatyyppi:  1D impulssitutka
Asennustapa:  kiinteä
Laitekoko:  alle 100 kg
Kantama:  10–20 km
Tekniset tiedot
Lähetysteho:  alle watin
Lähetystaajuus:  650 MHz
Lähettimen toimintatapa:  pulssitutka
Tehopääteaste:  kipinäväli ja resonaattori
Vastaanotintyyppi:  kohereeri
Antennityyppi:  dipolisyötetty parabeliheijastin
Esitystapa:  soittokello, pelkkä maalin suuntatieto
Telemobiliskooppia pidetään ensimmäisenä varsinaisena tutkana, jonka kehitteli saksalainen keksijä Christian Hülsmeyer.
Telemobiloskooppia oli tarkoitus käyttää laivojen, jäävuorien ja ehkä myös junien havaitsemiseen ja etenkin yhteentörmäysten estämiseen.
Historia

Telemobiloskoopille myönnettiin patentti 22.9.1904 (nimellä Hertzian-wave projecting and Receiving Apparatus Adapted to Indicate or Give Warning of the Presence of a Metallic Body, Such as a Ship or a Train, in the Line of Projection of Such Waves).
Telemobiloskoopin kantama oli aluksi vain muutaman kilometrin, ja vaikka sitä saatiin vähän kasvatettua myöhemmin, jäi telemobiliskoopin käyttö toisen uuden keksinnön, kipinänlennättimen varjoon, eikä katkeroitunut Hülsmeyer enää jatkanut laitteen kehittämistä.
Tekniikka

Kipinälennätin, radion esiaste, oli jo aikaisemmin kaehitetty ja sen rakenneosiin perustui myös telemobiloskooppi. Kipinävälillä tehtyä kohinaimpulssia suodatettiin resonanssipiirillä ja näin saatu n. 650 MHz:n lähtyspulssi johdettiin antenniin, joita oli useita vaihtoehtoja, parhaaksi osoittautui parabolinen peiliantenni. Vastaanottimena toimiva kohereeri reagoi antennin suunnassa olevista suurehkoista esineistä, kuten laivoista heijastuneeseen kaikupulssiin, jolloin se alkoi johtaa sähköä ja kytki hälytyskellon, joka alkoi soida ja laivan kurssia voitiin muuttaa törmäyksen välttämiseksi. Laite ilmaisi siis vain kohteen olemassaolon ja suunnan antennin suunnan avulla, mutta ei etäisyyttä. Koko laite oli tarkoitus asentaa kiinteästi alustalle, esim. laivan mastoon tai yläkannelle osoittamaan kulkusuuntaan.
Lähetysteho lienee ollut alle watin luokkaa ja vastaanottimen herkyys koheererilla oli heikko, mutta lähetystaajuus UHF alueella oli varsin korkea ottaen huomioon sen ajan 1904 radiotekniikan kehityksen. Korkea lähetystaajuus mahdollisti hyvin toimivan tutkalaitteen pienikokoisella antennirakenteella ja hyvän kaikusignaalin pienestäkin kohteesta. Hülsmeiyer, kokeissaan sillalta Kölnissä, ilmaisikin laivoja jopa 20 km:n etäisyydeltä.
Osia telemobiloskoopista on edelleen nähtävissä museoituna Deutsches Museumissa Münchenissä.
Telesilleus

Telesilleus on antiikin kreikkalaisesta metriikasta peräisin oleva lyyrinen runosäe, yksi niin kutsutuista aiolialaisista säkeistä. Se on saanut nimensä runoilijatar Telesillasta.
Kaava

Telesilleus-säkeessä on seitsemän tavua. Säkeen kaava on ( = lyhyt tavu,  = pitkä tavu,  = anceps eli lyhyt tai pitkä tavu):
Esimerkkejä

Telesilla, PMG 717:
Pekka Päivärinta (ratamoottoripyöräilijä)

Pekka Päivärinta (vasemmalla) ja Jussi Veräväinen ensimmäistä yhteistä, hopeamitalin tuonutta kautta juhlistaneen tilaisuuden yhteydessä 20.10.2018.
Pekka Päivärinta (s. 11. tammikuuta 1971) on suomalainen ratamoottoripyöräilijä, joka kilpailee sivuvaunuluokassa. Hän on voittanut viisi maailmanmestaruutta. Vuonna 2008 Timo Karttialan kanssa, vuosina 2010, 2011 ja 2013 sveitsiläisen Adolf Hännin kanssa ja vuonna 2016 Kirsi Kainulaisen kanssa. MM-hopeaa Päivärinta saavutti vuosina 2006, 2007, 2009, 2017, 2018 ja 2019 sekä MM-pronssia vuosina 2015 ja 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pekka Päivärinta Wikimedia Commonsissa
Päivärinta Racingin verkkosivut
Pälkäneen vaakuna

Pälkäneen kunnanvaakuna vuodesta 2007 eteenpäin.
Pälkäneen vaakuna on Pälkäneen kunnan tunnus, ja sen on suunnitellut Gustaf von Numers. Se on alun perin vahvistettu kunnanvaakunaksi Luopioisille 2. marraskuuta 1960 ja siitä tuli Pälkäneen kunnanvaakuna vuonna 2007 Pälkäneen ja Luopioisten kuntaliitoksen yhteydessä.
Luopioisten vaakunan alkuperäinen malli, käytössä vuosina 1960–2006.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä hopeinen, kultaemiöinen lumpeenkukka”. Aihe viittaa Kukkiajärveen, jolla oli keskeinen sijainti Luopioisten kunnassa.
Vanha vaakuna

Pälkäneen kunnan alkuperäinen, 3. toukokuuta 1965 vahvistettu vaakuna, oli myös Gustaf von Numersin suunnittelema.
Sen selitys on ”punaisessa kentässä alaisesta kärjestä nouseva kirkonkukko pidellen kynsissään keppiä; kaikki hopeaa”. Aihe on piirretty kirkon tuuliviirin muotoon, jolla viitataan paikalliseen Pyhän Mikaelin kirkkoon. Viirin aapiskukon muoto viittaa Pälkäneen ABC-kirjaan, jonka painolaatat kirjanpainaja Daniel Medelplan kaiversi puusta Pälkäneellä 1719. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi vuoden 2007 kuntaliitoksessa.
Pälkäneellä toimivan Uotilan Leipomon pakkauksissa on edelleen käytössä tämä kunnan vanha vaakuna.
Pälkäneen kunnanvaakuna vuosina 1965–2006.
TBE-rokote

TBE-rokote eli puutiaisaivotulehdusrokote, puhekielessä usein punkkirokote, on rokote, joka on tarkoitettu suojaamaan puutiaisen puremassa tarttuvalta puutiaisaivotulehdukselta. Tauti on endeeminen Euraasian pohjoisosissa. Sitä tavataan laajalla alueella Pohjois-Ranskasta Keski- ja Itä-Euroopan sekä Venäjän etelä- ja Kiinan pohjoisosien poikki aina Korean niemimaalle ja Hokkaidōn sekä Sahalinin saarille saakka. Puutiaisaivotulehdus ei tartu ihmisestä toiseen, joten laumasuojaa ei ole olemassa ja rokote suojaa ainoastaan ottajaansa.
Historia

Neuvostoliiton armeija aloitti rokotukset puutiaisaivotulehdusta vastaan jo 1937. Hiiren aivoista valmistetun, formaliinilla inaktivoidun rokotteen tehossa päästiin jopa 90 % luokkaan, mutta valmisteen sisältämä myeliini aiheutti rokotetuissa allergisia reaktioita. Ensimmäiset soluviljelmissä tuotetut rokotteet kehitettiin Tšekkoslovakiassa 1960-luvulla. Kaikki nykyaikaiset TBE-rokotteet tuotetaan soluviljelmissä. Viljelmän solut ovat primaarisia kanan alkiosoluja, paitsi kiinalaisella valmistajalla, joka käyttää hamsterin munuaissoluja. Valmistajasta riippumatta rokote sisältää antigeeninä kokonaisia, inaktivoituja TBE-viruspartikkeleita sekä tehosteaineena pienen määrän alumiinihydroksidia.
Suomessa puutiaisaivotulehdustapauksia on rekisteröity 1950-luvulta alkaen muutamia kymmeniä vuosittain. Tapauksia oli varsinkin Ahvenanmaalla ja Kaakkois-Suomessa. Ahvenanmaalla ilmaantuvuus oli lähes yksi tapaus tuhatta asukasta kohti vuodessa, mikä oli kansainvälisestikin erittäin korkea. TBE-rokotus lisättiin Suomen kansalliseen rokoteohjelmaan ensimmäiseksi Ahvenanmaalla vuonna 2006. Aluksi rokotteeseen olivat oikeutettuja kaikki seitsemän vuotta täyttäneet ahvenanmaalaiset, mutta vuonna 2012 ikäraja alennettiin kolmeen vuoteen.
Vuonna 2017 rokotetta alettiin tarjota kansallisessa rokoteohjelmassa Paraisilla ja Simossa. Vuonna 2018 tarjonta laajennettiin osaan Lappeenrantaa ja Kemiä, Kotkan saaristoon ja Preiskarin saareen Raahessa. Vuonna 2019 rokotusohjelma laajeni osaan Lohjaa. Vuotta myöhemmin aluetta Lohjalla laajennettiin ja mukaan otettiin Kustavin kunta. Keväällä 2021 rokote tuli tarjolle osassa Kirkkonummea ja Sipoon saaristossa. Vuonna 2022 alueita Lohjalla ja Kirkkonummella laajennettiin, ja vuonna 2023 rokoteohjelma laajennettiin Espoon Suvisaaristoon. Vuonna 2024 mukaan otettiin Tohmajärven kunta, Raaseporin Bromarv ja Helsingin Karhusaari, mikä lisäksi rokotusohjelman alueita laajennettiin Lappeenrannassa ja Kemissä.
Kohderyhmä ja riskialueet

Suomessa TBE-rokotteella on kaksi selkeää kohderyhmää:
Puutiaisaivotulehduksen endeemisellä alueella asuvat sekä siellä paljon luonnossa liikkuvat ja
Ulkomaille puutiaisaivotulehduksen riskialueelle matkustavat matkailijat.
Aivokuumeen riskialueiden määrittäminen on vaikeaa, koska virus esiintyy pääasiassa eläimissä, joista se siirtyy puutiaisen pureman kautta ihmisiin. Pelkästään ihmisissä tavatuista tautitapauksista ei siksi voi saada kuvaa viruksen todellisesta esiintyvyydestä. Lisäksi alueilla, joilla tautia vastaan rokotetaan, ilmaantuvuus ihmisissä on rokotekattavuuden vuoksi matala, vaikka viruksen kantajuus puutiaisissa olisi korkea. Pidetään kuitenkin selvänä, että ihmisissä ylipäänsä havaitut tautitapaukset kertovat kohonneesta tautiriskistä alueella. Suomen lisäksi vain Saksa on edes yrittänyt järjestelmällisesti selvittää erillisiä riskialueita.
Vuonna 2013 Suomessa riskialueiksi katsottiin Ahvenanmaa, Turun saaristo, Kokkolan ympäristö, Simon ja Kemin alue, Lappeenrannan ympäristö, Kotkan saaristo sekä muutamat alueet Helsingissä. Ilmaston lämpenemisen odotetaan laajentavan virusta kantavien puutiaisten esiintymisaluetta. Lisääntynyt retkeily Uudenmaan edustan saaristoalueille tullee paljastamaan uusia riskialueita.
Vuosien 2018–2022 seurantatietojen perusteella Suomessa puutiaisaivokuumeen ilmaantuvuus on suurin Paraisilla (46 tapausta per 100 000 asukasta vuodessa), Kustavissa (41 per 100 000 as.v.), Ahvenanmaalla (38 per 100 000 as.v.) ja Lohjalla (16 per 100 000 as.v.). Ilmitulleet tapaukset keskittyvät lähes poikkeuksetta rokottamattomaan väestönosaan.
Maailman terveysjärjestö WHO on vuodesta 2011 alkaen suositellut rokotusohjelman käynnistämistä alueilla, joilla aivotulehduksen ilmaantuvuus on suurempi kuin viisi tapausta 100 000 asukasta kohti. Suomessa rajana on toistaiseksi pidetty 10 tapausta 100 000 asukasta kohti, mutta rokotteen kustannustehokkuutta suositellaan arvioitavaksi, jos viiden tapauksen raja ylittyy. Muualla Euroopassa TBE-rokotuksia on toteutettu laajalti Itävallassa ja Tšekissä sekä pienemmässä mittakaavassa ainakin Latviassa, Unkarissa, Saksassa ja Sveitsissä ja Sloveniassa. Itävallassa väestön rokotuskattavuus on nykyisin lähes 90 % ja Tšekissä nuorempi väestö on kohtalaisen rokotettua. Unkarissa rokotus on pakollinen niille, jotka voivat työssään altistua puutiaisen puremalle. Myös Puolassa rokotus on pakollinen ainakin joillekin valtion työntekijäryhmille.
Rokote

Suomessa on käytössä kaksi puutiaisaivotulehdusrokotetta: Bavarian Nordicin valmistama Encepur sekä Pfizerin valmistama Ticovac. Kansallisessa rokotusohjelmassa käytetään Encepur-valmistetta. Rokotteet eivät sisällä toimintakykyisiä viruksia, eikä niistä ole mahdollista saada aivotulehdustartuntaa.
Encepur sisältää 1,5 mikrogrammaa primaarisissa kanan alkiosoluissa kasvatettua TBE-viruskantaa K23, joka on inaktivoitu formaldehydillä. Tehosteaineena on käytetty alumiinihydroksidia.
Ticovac sisältää 2,4 mikrogrammaa TBE-viruksen Neudörfl-viruskantaa, joka on kasvatettu kanan alkiosoluissa ja inaktivoitu. Tehosteaineena on alumiinihydroksidi.
Kummallakin valmisteella yksi rokoteannos sisältää 0,5 ml rokoteainetta, joka annetaan pistoksena olkavarren lihakseen. Veren hyytymishäiriöstä kärsivälle rokote voidaan antaa ihon alle.
Täyteen suojaan vaadittava perusrokotusohjelma muodostuu kolmesta rokotuskerrasta. Normaalissa rokotusohjelmassa jälkimmäiset pistokset annetaan 1–3 kuukautta ja 9–12 kuukautta ensimmäisen pistoksen jälkeen. Nopeutetussa rokotusohjelmassa toinen pistos annetaan jo 14 vuorokautta ensimmäisen jälkeen. Rokotusohjelmaa ei tarvitse aloittaa alusta, jos kaksi ensimmäistä annosta on otettu ohjeellisen aikataulun mukaan. Tehosteannokset tulisi ottaa perusohjelman jälkeen 10 vuoden välein, 50–60-vuotiaana viiden vuoden ja yli 60-vuotiaana kolmen vuoden välein. Myöhempiä rokotuskertoja ei tarvitse jatkaa samalla valmisteella, vaan rokotteet ovat täysin vaihdettavissa keskenään.
Alle 12-vuotiaille lapsille annettava Encepur lapset -rokote on muuten samanlainen aikuisten rokotteen kanssa, mutta esitäytetty ruisku sisältää puolet aikuisen rokoteannoksesta.
Teho

TBE-rokotteiden tehoa ei ole juurikaan epidemiologisesti tutkittu, mutta Itävallassa TBE-rokotuksia on annettu vuodesta 1981 ja taudin ilmaantuvuus on laskenut siellä huomattavasti samalla, kun sen matalan rokotuskattavuuden naapurimaissa ilmaantuvuudet ovat pysyneet ennallaan tai jopa nousseet. Itävallassa Ticovac-valmisteella on rokotteen tehoksi saatu 98,2–99,0 % rokotussarjan suosituksen mukaan ottaneilla ja heikoimmillaan 88,9–93,3 % niillä, joilla rokotteet on otettu epäsäännöllisesti. Ohjeellisen aikataulun mukaan rokotetuilla läpäisyinfektiot ovat olleet äärimmäisen harvinaisia.
Taudilta suojaava veren vasta-ainetaso tunnetaan varsin tarkasti. Normaalia rokoteohjelmaa noudatettaessa 90 % rokotetuista saavuttaa riittävän vasta-ainetason kahden viikon kuluessa toisesta rokotuskerrasta. Tämä taso antaa riittävän suojan noin vuodeksi. Nopeutetulla aikataululla annettuna riittävä suoja saavutetaan suunnilleen kolmannen annoksen antamisen kohdalla. Serologisten tutkimusten perusteella ohjeellisten aikataulujen mukaan annettu kolmen rokotteen sarja antaa riittävän suojan useiksi vuosiksi, luultavasti paljon pitemmäksi aikaa kuin tällä hetkellä suositeltu tehosterokotusten väli. Yli 60-vuotiailla veren vasta-ainepitoisuudet laskevat tehosteen jälkeen selvästi nopeammin kuin nuoremmilla, minkä vuoksi tehosterokotukset on tarpeen ottaa lyhyemmällä väliajalla kuin nuoremmilla.
Alle 30-vuotiaana ensikertaa rokotetuilla vereen syntyy neutralisoivia vasta-aineita huomattavasti enemmän kuin yli 50-vuotiaana rokotetuilla. Tehosterokotteet toimivat yhtä tehokkasti sekä nuoremmissa että vanhemmissa ikäryhmissä, mikä osoittaa immuunijärjestelmän muistisolujen syntymisen ja siten pitkäkestoisen immuniteetin.
Eurooppalaisia rokotteita ei ole käytetty laajemmalti Venäjällä tai muualla Aasiassa. Venäjällä ja Kiinalla on omat rokotevalmisteensa, joiden tehosta ja turvallisuudesta on saatavilla varsin vähän tietoa. Laboratoriokokeissa havaittujen ristireagointien perusteella eurooppalaisiin viruskantoihin (TBEV-Eu) perustuvien rokotteiden arvellaan suojaavan varsin tehokkaasti myös aasialaisilta viruskannoilta (TBEV-Sib ja TBEV-Fe). TBE-rokotteen tuottamien vasta-aineiden on havaittu laboratorio-oloissa reagoivan immunokemiallisesti TBE-virukselle läheistä sukua olevaan Japanin aivotulehdusvirukseen (JEV), mutta tästä ei voi päätellä, että TBE-rokote suojelisi myös Japanin aivotulehdukselta.
Kuten useimmat muutkin rokotteet, TBE-rokote on tehokas vain ennaltaehkäisevänä toimenpiteenä. Rokottamisesta vasta taudille altistumisen jälkeen ei ole pystytty osoittamaan hyötyä.