stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pentti Kaitera
Varhaisvuodet

Pentti Kaitera syntyi Rantasalmen Pyyvilässä Juho Heikki ja Saara Maria (s. Weissell) Kaiteran kolmantena lapsena. Rantasalmelta siirryttiin vuonna 1908 Helsinkiin, sieltä Kiskon Hongistoon ja edelleen Turkuun. Vuonna 1917 alkaneet levottumuudet saivat perheen muuttamaan Kaiteran suvun kotipaikalle Liminkaan.
Kaitera suoritti ylioppilastutkinnon Oulun Lyseossa vuonna 1924 ja siirtyi opiskelemaan Teknilliseen korkeakouluun. Hän valitsi rakennusinsinööriosaston ja siellä maanviljelystekniikan opintosuunnan, jossa suoritti diplomi-insinööritutkinnon vuonna 1929 merkinnällä ”oivallisesti”. Valmistumisen jälkeen oli vuorossa asepalvelus, jossa Kaitera teki sotakouluhistoriaa. Hän on RUK:n kaikkien aikojen priimus.
Tutkimusten johtajana

Vuonna 1932 Kaitera nimitettiin maataloushallituksen vesistötutkimusten johtajaksi. Hän järjesti hydrologisen havaintoverkoston, josta tuli maailman ensimmäinen yhtenäinen pienten, edustavien hydrologisten havaintoalueiden verkosto. Verkoston osana Vihtiin rakennettiin koekenttä, jossa selvitettiin maan vesisuhteiden vaikutuksia viljelyskasvien satoihin.
Kaitera julkaisi verkostosta koottuihin havaintoihin perustuvia lukuisia tutkimuksia. Eräs näistä oli väitöskirja ”Lumen kevätsulamisesta ja sen vaikutuksesta vesistöjen purkautumissuhteisiin Suomessa” , joka tarkastettiin huhtikuussa 1939 ja hyväksyttiin kiittävin arvosanoin. Väitöskirja oli pohjana kymmenen vuotta myöhemmin julkaistulle tutkimukselle, jonka päätuloksena on suomalaisen insinöörihydrologian eniten käytetty menetelmä, ns. Kaiteran nomogrammi. Nomogrammin avulla voidaan määrittää keskiylivaluma eli keskimääräisen tulvan suuruus.
Sota-aika

Syyskuussa 1939 Kaitera kokosi vapaaehtoisista maanviljelyspiirien insinööreistä ja oppikoulujen lukiolaisista 350 henkilön suuruisen joukon, joka kartoitti linnoitustöitä varten noin viiden kilometrin leveän linjan Viipurinlahdesta Vuokseen. Kartoitusosasto ennätti kartoittaa myös Jänisjokilinjaa ennen talvisodan puhkeamista. Sodan aikana tämä Päämajan Pioneeriosasto Kaitera toimi linnoitustehtävissä Virolahdella. Täällä Kaitera kehitti menetelmän, jossa vesistöjen pohjan vesi saatiin paineilman avulla nousemaan pintaan ja sulattamaan jäähän hyökkäysesteenä toimivan railon.  Talvisodan loppuvaiheissa osastosta muodostettiin pataljoona, jonka komentajana Pentti Kaitera toimi. Pataljoona osallistui Virolahden torjuntataisteluihin.
Talvisodan jälkeen Kaitera sai määräyksen kenraali Edvard Hanellin erikoistehtäviin. Kesäkuussa 1940 hänet nimitettiin Linnoitusasiain toimikunnan sihteeriksi. Tässä tehtävässä hän samalla vastasi vesiesteitä suunnittelevan yksikön toiminnasta.
Jatkosodan aikana Kaitera toimi Suurtalkoot ry:n toiminnanjohtajana ja joulukuun 1942 alusta lähtien hänen vastuullaan oli 63 000 inkeriläisen siirto Suomeen. Kun rauha tuli, Kaitera, silloinen sisäasiainministeriön siirtoväenasiainosaston osastopäällikkö, kieltäytyi paluusiirron organisoinnista ja palasi Teknilliseen korkeakouluun, johon hänet oli nimitetty professoriksi vuonna 1942.
Inkeriläispakolaiset eivät ole unohtaneet auttajaansa. Virossa paljastettiin 27.5.2018 Pentti Kaiteran kunniaksi muistotaulu inkeriläisten muistolehdossa lähellä Paldiskia.
Yhdistyksiä ja yritystoimintaa

Kaitera oli vuonna 1934 perustetun Maanviljelysinsinööriyhdistyksen perustajajäseniä ja sen ensimmäinen sihteeri. Yhdistyksen puheenjohtajana hän toimi 1940–1942, jolloin yhdistys perusti Vesiteknillisen insinööritoimisto Vesto Oy:n, nykyisen YIT:n erään edeltäjistä.
Ruotsalainen insinööri Sven Hallin lahjoitti Kaiteralle lähettämällään kirjeellä joukon teollisuusosakkeita. Lahjoituksen varaan tuli muodostaa Maa- ja vesiteknillinen tutkimussäätiö, jonka tuli harjoittaa tutkimusta ja tukea maanviljelysinsinöörejä ja siksi aikovia heidän opinnoissaan. Kaitera oli säätiön hallituksen puheenjohtaja toimintaa käynnistettäessä vuosina 1946–1956 ja jatkoi hallituksen jäsenenä aina vuoteen 1976 asti.
Vuonna 1950 perustetun Amer-Tupakan, nykyisen Amer Sports-yhtiön juuret ulottuvat vuoteen 1944, jolloin rakennusmestari Matti Reijonen, Kaitera ja DI Matti Wäre perustivat tupakkatehtaan Tuva Oy. Kaiteran tavoitteena oli luoda yleishyödyllinen yritys, jota kautta voitaisiin saada rahoitusta tutkimustoimintaan.
Kun raakatupakan tuonti vapautui, yhtiö joutui vaikeuksiin. Yhtiötovereidensa pyynnöstä Kaitera neuvotteli ratkaisun, jossa tupakkayrityksen omistajiksi tulivat Suomen Ekonomiliitto, Kauppakorkeakoulun ylioppilaskunta, Suomalaisten Teknikkojen Seura ja Maa- ja vesiteknillisen tutkimussäätiön kannatusyhdistys ry, nykyinen Maa- ja vesitekniikan Tuki ry, joka oli Kaiteran ja kahden muun maanviljelysinsinöörin aiemmin perustama. Kaitera toimi Amer-Tupakan johtokunnassa vuodet 1950–1952.
Amer-Tupakkaa perustettaessa Pentti Kaitera joutui huolehtimaan Maa- ja vesitekniikan Tuki ry:n rahoitusosuudesta ottamalla merkittävän henkilökohtaisen takausvastuun. Amer-yhtiön taloudellisen menestyksen myötä Maa- ja vesitekniikan Tuki ry on vaurastunut ja siitä on tullut vesitalousalan tutkimus- ja opetustoiminnan merkittävin yksityinen tukija Suomessa. Kun Amer Sports keväällä 2019 myytiin kiinalaiselle ostajalle, oli Maa- ja vesitekniikan Tuki ry:n osuus kauppahinnasta 200 miljoonaa euroa.
Vesiyhdistys ry, jonka eräänä keskeisenä tehtävänä on vesiensuojelun edistäminen, perustettiin vuonna 1969 professoreiden Kaitera, Eero Kajosaari ja Reino Ryhänen toimesta. Kaitera toimi yhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1969–1971.
Kaitera oli kiinnittänyt jo vuonna 1948 huomiota pienten maaseutuyhteisöjen jätevesien käsittelyn tarpeeseen ja pelloille vietyjen lannoitteiden huuhtoutumiseen vesistöihin. Hän oli rakennuttanut Valkealan Opiston yhteyteen  pienille yhteiskunnille tarkoitetun koepuhdistamon vuonna 1955. Teknillisessä korkeakoulussa antamaansa opetukseen hän sisällytti vesien laatuasioita 1960-luvun alusta lukien. Helsingin rantavesien puhdistamiseksi Kaitera esitti vuonna 1965 tehostetun jätevesien käsittelyn ohella merenlahtien vedenvaihdon lisäämistä pumppaamojen avulla.
Apua Afrikkaan

Pentti Kaitera toimi Suomen Kristillisen Ylioppilasliiton puheenjohtajana vuosina 1953–1966. Liitto toimi vuonna 1961 aktiivisesti Ylioppilaiden Kansainvälistä Apua perustettaessa. Vuonna 1963 Tansanian maatalousministeri kutsui Kaiteran Afrikkaan selvittelemään Pohjois-Tansanian vesitalouteen liittyviä ongelmia. Vuonna 1966 Kaitera laati kastelusuunnitelmia Ambomaalla. Seuraavana vuonna hän työskenteli asiantuntijana sekä Libyassa että Tansaniassa. Afrikan vesikysymystä hän käsitteli Jyväskylän Kesän 1968 luennossaan. 1960-luvun loppupuolella hän liitti vesitalouden opetukseen kehitysmaiden vesikysymyksiä ja oli aloitteentekijä, kun Teknillinen korkeakoulu järjesti 1970-luvun alussa kymmenen afrikkalaisen opiskelijan vesitekniikan diplomi-insinööriopinnot.
Opetuksen järjestyminen ilahdutti, mutta Afrikan asia ei jättänyt Kaiteraa rauhaan. Tammikuussa 1973 hän ja eräät lähetysjärjestöjen edustajat tapasivat kehitysyhteistyöosaston apulaispäällikkö Martti Ahtisaaren, jonka Kaitera tunsi jo Ylioppilaiden Kansainvälisen Avun toiminnan ajoilta. Ahtisaari rohkaisi tekemään esityksiä valtion budjetista rahoitettaviksi hankkeiksi. Lähetysjärjestöjen omarahoituksen keräämiseksi Kaitera ja Kalevi Helimäki ideoivat kampanjan ”Afrikka kutsuu - tule, auta, opeta”. Tämän kampanjan toteutti Lähetyksen Kehitysapu LKA, ja sen puhdas tuotto oli hieman yli miljoona markkaa. Valtion vastaus tuli vuoden 1974 budjetissa, johon ensimmäisen kerran otettiin määräraha kansalaisjärjestöjen kehitysyhteistyön tukemiseen. Lähetysjärjestöt saivat tästä rahasta kolmanneksen eli noin 100 000 mk.
Merenpainehypoteesi

Pentti Kaitera julkaisi  vuonna 1963 hypoteesinsa merten aiheuttaman paineen vaikutuksesta mantereiden liikkeisiin. Perusideana oli, että merten kasvanut vesimäärä ja meriin tapahtunut sedimentaatio ovat nostaneet merenpintaa ja kun vesimassan aiheuttama paine on kasvanut riittävän suureksi, se saa maankuoren alla olevan aineen liikkeeseen mantereita kohti. Merenpinnan korkeutta ja niin muodoin sen aiheuttamaa painetta säätelevät muun muassa jäätiköiden  sulaminen ja muodostuminen sekä eroosio-sedimentaatioprosessi.
Kaitera kehitteli ja täydensi teoriaansa koko 1960-luvun. Esittämiensä laskelmien mukaan meren keskustassa syntyneet vetojännitykset ovat saaneet aikaan meren pohjaan repeytymiä.  Näihin halkeamiin tunkeutunut vesi on niitä ajan mittaan syventänyt ja laajentanut, jolloin plastisessa muodossa olevalle aineelle on muodostunut reitti purkautua ylöspäin ympäröivän vedenpaineen vaikutuksesta.  Vertikaalisuuntaiset lämpötilaerot  synnyttävät tällaisessa tapauksessa konvektiovirtauksia.  Niiden vaikutuksesta virtausalue edelleen laajenee ja horisontaalisuuntainen paine kasvaa.
Vuonna 1971 Kaitera laajensi analyysiaan. Hän otti huomioon mantereiden ja merenpohjien välillä vallitsevat maankuoren lämpötila- ja viskositeettierot. Näiden tekijöiden vaikutusten hän päätteli vahvistavan merialueilta mantereiden suuntaan tapahtuvaa aineen siirtymää.
Julkaisuja monelta alalta

Kaiteran julkaisut käsittelevät pääasiassa vesitaloutta, mantereiden liikettä, Oulun yliopistoa, Pohjois-Suomen kehittämistä ja kristillistä kulttuuria. Sven Hallinin tutkimussäätiö ja Kaiteran suku lahjoittivat Oulun yliopiston 60-juhlavuoden kunniaksi  yliopiston ensimmäisen rehtorin professori Pentti Kaiteran julkaisut, joiden yhteinen laajuus on noin 3300 sivua.  Mukaan on liitetty myös yhteiskunnallisia artikkeleita ja esitelmiä.
Professori Pentti Kaiteran rahasto

Professori Pentti Kaiteran rahaston tarkoituksena on Pohjois-Suomen henkisen ja taloudellisen hyvinvoinnin edistäminen. Rahasto jakaa tunnustuspalkintonsa joka toinen vuosi Oulun yliopistossa tehdystä ansiokkaasta työstä tai merkittävästä toiminnasta Pohjois-Suomen hyväksi. Rahaston peruspääoman lahjoitti vuonna 1988 Maa- ja vesitekniikan Tuki ry, jonka perustajien joukkoon Kaitera aikanaan kuului. Pääomaa on myöhemmin kartuttanut Tekniikan Akateemisten Liitto TEK.
1988 opetusneuvos Kerttu Saalasti
1989 professori Kari Kivirikko ja dosentti Taina Pihlajaniemi
1990 keramiikkataiteilija Anu Pentik
1992 Risto Myllylä
1993 taiteellinen johtaja Seppo Kimanen
1995 professori Karl Tryggvason
1997 toimitusjohtaja Esa Rousu
1999 professori Jouko Vahtola
2002 Mieskuoro Huutajat ja sen johtaja Petri Sirviö
2004 Akatemiaprofessori Helena Aksela
2005 Pentti Kaitera 100v muistopalkinto: Oulun yliopiston henkilökunta,  Hannu Väisäsen taulu Kullervo
2006 toimitusjohtaja Esko Järvenpää ja WSP Suunnittelu KORTES Oy
2008 akatemiaprofessori Juha Kostamovaara
2010 toimitusjohtaja Markku Jokinen
2012 professori Matti Pietikäinen
2014 luontokuvaaja Jari Peltomäki
2016 professori Matti Latva-aho
2018 Polar Bear Piching ry
2020 Domestication in Action – työryhmä
2022 John Storgårds & Päivi Yli-Maunula
Aiheesta muualla

Eskola, Seikko: / Kaitera, Pentti (1905–1985). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  4.7.2016. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Vakkilainen, Pertti: Pentti Kaiteran syntymästä 100 vuotta (Arkistoitu – Internet Archive)
Professori Pentti Kaitera. (Arkistoitu – Internet Archive) Oulun yliopisto.
Professori Pentti Kaiteran rahasto (Arkistoitu – Internet Archive), Oulun yliopisto
Kaitera, Pentti hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
www.penttikaitera.fi
https://www.hallin.fi/
Pentti Kaiteran sota-ajan työn kunniaksi tehty muistolaatta Viron Pöllküllassa. Kuva: Hannele Valkeeniemi
Oulun metodistiseurakunta

| Oulun metodistiseurakunta |
| --- | --- |

 Metodistiseurakunta kokoontuu osoitteessa Valtakatu 45.
Suuntautuminen:  metodismi
Kirkkokunta:  Suomen Metodistikirkko
Perustettu:  1907
Pääkirkko:  Valtatie 45 90500 Oulu
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oulun metodistiseurakunta on vuonna 1907 perustettu metodistiseurakunta. Seurakunnan toimitilat sijaitsevat Oulun Tuirassa. Seurakunta kuuluu Suomen Metodistikirkkoon.
Metodismi tuli Ouluun ruotsalaisen Karl Johan Lindborgin pitäessä kokouksia vuonna 1885. Myöhemmin Ouluun asetettiin kaksi vakinaista työntekijää. Vuonna 1905 Viipurin konferenssissa Ouluun määrättiin vakinanen saarnaaja. Seurakunta perustettiin vuonna 1907 ja se sai oman rukoushuoneen 1909. Seurakunnan pastoreina ovat toimineet muun muassa Matti Pitkänen, Kusti Laitinen, Johan Salminen, Pentti Järvinen, Mauno Virtanen ja Isto Vehkamäki.
One Last Breath

| One Last Breath |
| --- | --- |

Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Maria Elena Kyriakou
Säveltäjä(t):  Efthivoulos Theocharous, Maria Elena Kyriakou
Sanoittaja(t):  Vangelis Konstantinidis, Evelina Tziora
Euroviisutiedot
Vuosi:  2015
Maa:  Kreikka
Kieli:  englanti
Sijoitus:  19.
Pisteet:  23
Sijoitus semifinaalissa:  6.
Pisteet semifinaalissa:  81
Sanat:  sanoitus
Video:  videolinkki
One Last Breath (suom. Viimeinen hengenveto) on Maria Elena Kyriakoun kappale, jolla hän edusti Kreikkaa vuoden 2015 Eurovision laulukilpailussa. Kappaleen ovat säveltäneet Kyriakou itse sekä Efthivoulos Theocharous ja sanoittaneet Vangelis Konstantinidis sekä Evelina Tziora. Kappale lauletaan englannin kielellä.
One Last Breath kilpaili Euroviisujen ensimmäisessä semifinaalissa, jossa se sijoittui kuudenneksi ja selviytyi finaaliin. Finaalissa Kyriakou esitti kappaleen numerolla 15. Kappale sijoittui 19. sijalle.
Pont-audemerinspanieli

| Pont-audemerinspanieli |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Ranska
Määrä:  Suomessa rekisteröity 37
Alkuperäinen käyttö:  seisova lintukoira
Nykyinen käyttö:  seisova lintukoira
Muita nimityksiä:  épagneul de Pont-Audemer, Pont-Audemer Spaniel, spaniel de Pont-Audemer, pont-audemeri spanjel
FCI-luokitus:  ryhmä 7 Seisovat lintukoirat, alaryhmä 1.2 Mannermaiset spanielityyppiset #114
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  52–58 cm
Väritys:  ruskea-harmaa päistärikkö, ruskea
Pont-audemerinspanieli (ransk. épagneul de Pont-Audemer) on ranskalainen koirarotu.
Ulkonäkö

Kallo on pyöreä, otsapenger loiva, mutta erottuva. Silmät ovat melko pienet, joko pähkinänruskeat tai tumman meripihkan väriset. Korvat ovat pitkät, sileät ja keskipaksut. Kuono on pitkä ja keskiosasta kaareva, kirsu teräväkärkinen ja ruskea. Kaula on hieman kaareva. Rintakehä on leveä ja syvä, selkä joko hieman kaareva tai suora. Raajat ovat melko lyhyet. Häntä on melko suora ja tyvestä paksu; luonnollisesti keskipitkä ja hieman kaartunut. Ranskassa se on perinteisesti typistetty 1/3:aan alkuperäisestä pituudestaan.
Pää
Liikkeet
Karvapeite on kihara ja hieman pyörteinen. Otsassa karva muodostaa kiharan "tupsun" ja on korvissa silkkistä ja pitkää; nämä kaksi yhdistyvät keskenään ns. "peruukiksi" pään ympärille. Väri on ruskea: erityisen toivottu on ruskea-harmaa päistärikkö, jonka ruskea sävy muistuttaa kuolleita lehtiä. Säkäkorkeus vaihtelee 52–58 cm välillä.
Ruskea
Ruskea-harmaa päistärikkö
Alkuperä

Rotu on kotoisin Normandian Pont-Audemerista.
Pont-audemerinspanieli vuodelta 1915, tuolloin nimellä "pont-audemerinsetteri".
Punaperäkaklattaja

| Punaperäkaklattaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kanalinnut Galliformes
Heimo::  Hokot Cracidae
Suku::  Kaklattajat Ortalis
Laji::  ruficauda
Kaksiosainen nimi
 Ortalis ruficauda  (Jardine, 1847) 
Alalajit
 Ortalis ruficauda ruficauda  Ortalis ruficauda ruficrissa 
Katso myös
   Punaperäkaklattaja Wikispeciesissä   Punaperäkaklattaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punaperäkaklattaja (Ortalis ruficauda) on eteläamerikkalainen hokkojen heimoon kuuluva kanalintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 53–58 cm. Naaras painaa noin 540 g ja koiras noin 640 g. Habitukseltaan ne muistuttavat kalkkunaa, sillä niillä on pieni pää, pitkä pyrstö ja voimakkaat koivet. Höyhenpuku on selkäpuolelta tummanruskea ja alapuolelta vaaleampi. Pää ja jalat ovat harmaat ja alaperä punaruskea tai valkoinen, riippuen alalajista. Äänet ovat voimakkaita, kaklattavia.
Laji on sosiaalinen ja esiintyy pieninä parvina. Ne yöpyvät perhekunnittain puussa, jolloin parveen kuuluu 2–3 aikuista ja 2–3 nuorta lintua.
Esiintyminen

Laji elää Etelä-Amerikan pohjoisosissa Kolumbiassa, Venezuelassa ja näiden edustalla olevissa saarissa Grenadassa, Saint Vincentillä, Grenadiineilla sekä Trinidad ja Tobagolla. Saarille se on ehkä levinnyt ihmisen mukana. Sen elinalueen laajuus on noin 480 000 neliökilometriä ja kanta on vielä elinvoimainen, vaikka metsästyspaine on kova ja kanta on paikoitellen vähentynyt voimakkaasti.
Elinympäristö

Lajin elinympäristöjä ovat metsät, pensaikkoiset avomaat ja taimikot sekä vasta kasketut metsät.
Lisääntyminen

Pesintä alkaa yleensä sadekauden alussa, tavallisesti toukokuussa. Pesintää on havaittu jo tammikuusta alkaen. Risuista rakennettu pesä on yleensä puussa, usein myös maassa. Se pesii usein toisen lajin vanhaan pesään. Naaras munii kolme tai neljä isoa valkoista munaa, joita se hautoo yksin.
Ravinto

Punaperäkaklattaja ruokailee tavallisesti puussa etsien hedelmiä, kukkia, lehtiä ja siemeniä.
Portugalin maantiede

| Portugalin maantiede |
| --- | --- |
 Portugali satelliittikuvassa
Maanosa:  Eurooppa
Naapurimaat:  Espanja
Tilastot
Pinta-ala:  92 391 km²
 – Sisävesi:  440 km² (0,67 %)
Rantaviiva:  1 793 km
Rajan pituus:  1 214 km
Ennätykset
Korkein kohta:  Ponta de Pico, 2 351 m
Matalin kohta:  Atlantin valtameri, 0 m
Pisin joki:  Tajo, 275 km
Suurin järvi:  Alquevan tekojärvi, 250 km²
Ilmasto
Ilmasto:  meri-ilmastosta välimerenilmastoon
Luonnonvarat
Luonnonvarat:  kala, kupari, sinkki, hopea, uraani
Portugali on rannikkovaltio Iberian niemimaalla Lounais-Euroopassa. Sen ainoa naapurimaa on Espanja, jonka kanssa sillä on yhteistä rajaa pohjoisessa ja idässä. Länsi- ja eteläpuolella on Atlantin valtameri.
Portugalin pinta-ala on 92 391 km², josta vesialueita on 440 km². Maahan kuuluvat manner-Portugalin lisäksi Atlantilla sijaitsevat Madeiran ja Azorien saaret, jotka ovat autonomisia alueita. Lisäksi asumattomat Selvagenssaaret ovat osa Portugalia. Portugalin alue on kuudesosa Iberian niemimaasta.
Fyysinen maantiede > Geologia ja pinnanmuodot

Pinnanmuodoiltaan Portugali voidaan jakaa kahteen osaan. Tajojoen pohjoispuolella on vuoristoiset alueet ja sen eteläpuolella kumpuilevaa tasankoa. Maan pohjoisosissa on Minhossa on metamorfisiä kiviä sekä syväkivilajeja ja graniitia. Graniittialueilla on kumpuilevia tasankoja ja syviä jokilaaksoja, muun muassa Lima- ja Cávadojoet virtaavat syvien solien läpi. Ohutta rannikkokaistaletta reunustaa 300–600 metriin kohoavat kukkulat.
Pohjoisen sisämaassa on Trás-os-Montes, jossa on noin 600–800 metrin korkeudessa olevaa ylätasankoa. Kallioperässä on muodostunut yli 540 miljoonaa vuotta vanhoista kivistä, kuten graniitista, liuskeesta ja saviliuskeesta. Etelämpänä Beira Baixan ylätasanko laskee pienellä matkalla 500 metristä Tajojoen 200 metrin korkeuteen.
Suurin osa, noin 60 prosenttia, Portugalin alle 400 metrin korkeudessa olevasta maasta ovat maan eteläpuoliskolla. Douro- ja Tajojoen alajuoksuilla on triaskautista hiekkakiveä. Siitä sisämaahan triaskautisten hiekkakivialueiden välissä on nuorempaa liitukautista hiekkakiveä ja konglomeraatteja. Alto Alentejon alueella Tajo- ja Guadianajokien välisellä alueella on Espanjan sisämaasta jatkuvaa ylätasankoa. Eteläisessä Algarvessa on muun maan vuoristoista erottuvia kalkkikivisiä ja hiekkakivisiä kukkuloita.
Madeiran saariin kuuluu kahdeksan tuliperäistä saarta Atlantilla, noin tuhat kilometriä lounaaseen Portugalin manneralueesta. Azorit puolestaan sijaitsevat noin 650 kilometriä länteen. Nekin ovat tuliperäisiä, ja niiden maisemat vaihtelevat kraatterijärvistä, ylätasankoihin, vuoristoihin ja tasapohjaisiin laaksoihin. Azoreilla on myös Portugalin korkein kohta, 2 351 metrin korkuinen Ponta do Pico. Manner-Portugalin korkein kohta (1 991 m) sijaitsee Serra da Estrelan vuoristossa.
Fyysinen maantiede > Vesistöt

Portugalissa virtaa kymmenen suurta jokea, joista puolet saa alkunsa Espanjan puolelta. Tajo on maan pisin joki, ja sen valuma-alue on myös suurin. Se on kuitenkin purjehduskelpoinen vain kahdeksan kilometrin matkan. Minho saa alkunsa Espanjan Galiciasta ja muodostaa 74 kilometrin matkalta osan Portugalin pohjoisrajasta Espanjan kanssa. Douro saa myös alkunsa Espanjasta ja virtaa Portugalin halki Porton kaupungin kautta Atlanttiin. Douroa pystyy kulkemaan pienillä veneillä aina Espanjan rajalle asti. Yläjuoksulla sen pohjan korkeus tippuu viisi metriä noin puolentoista kilometrin matkalla 30–50 metriä syvissä solissa. Joesta on kuitenkin tehty purjejduskelpoinen viiden padon avulla.
Eteläosan tärkein joki on Guadiana, joka virtaa pohjoisesta etelään ja muodostaa osan Espanjan vastaisesta rajasta. Muita tärkeitä jokia ovat Lima ja Tâmega pohjoisessa, Mondego keskiosassa ja Sado ja Chança etelässä. 220 kilometrin pituinne Mondego on pisin joki, joka on kokonaan Portugalissa.
Portugalin suurin järvi on Alquevan 250 km² laajuinen tekoallas. Pieniä järviä ja lampia ovat esimerkiksi Lagoa Comprida, Lagoa Escura, Lagoa de Óbidos, Lagoa Corvos ja Pateira de Fermentelos. Portugalin suurin saari on São Miguel (759 km²) Azoreilla.
Kulttuurimaantiede

Portugalin pinta-ala on 92 090 neliökilometriä, josta vesialueita on 620 neliökilometriä. Portugalilla on yhteistä maarajaa Espanjan kanssa 1 224 kilometriä. Rantaviivaa Atlanttiin on 1 793.kilometriä.
Ilmasto

Portugalin ilmastoon vaikuttaa sekä Atlanttinen meri-ilmasto, Pyreneiden niemimaan sisäosien mannerilmasto että välimerenilmasto. Köppenin ilmastoluokituksessa Dourojoen sisämaan laaksot sekä lähes koko eteläinen Portugali Montejunto- ja Estrelavuoristojen eteläpuolella kuuluvat kuumakesäiseen välimerenilmastoon, kun taas maan pohjoisosa sekä Alentejon ja Algarven länsirannikko viileäkesäiseen. Pieni alue Bejan piirissä kuuluu viileään ja puolikuivaan ilmastoon. Madeira puolestaan on kokonaisuudessa kuumakesäistä välimerenilmasto. Azorien itäisimmät saaret ovat viilekesäisen välimerenilmaston aluetta ja keskiset sekä läntiset saaret lauhkean meri-ilmaston aluetta.
Portugalissa pääsääntöisesti ilmasto muuttuu kuivemmaksi ja lämpimämmäksi etelään ja länteen kuljettaessa. Maan luoteisosassa Minhossa saattaa parhaimpina vuosina sataa jopa yli 3000 millimetriä. Alentejon sisämaassa sademäärä ei keskimäärin ylitä 500 millimetriä. Sisämaassa mannerilmaston vaikutuksesta myös kesän kuivakausi on pidempi kuin muualla maassa. Sadannasta pohjoisosien vuoristoissa ja Estrelavuoristossa osa tulee talvisin lumena.
Vuoden keskilämpötila vaihtelee Portugalissa vuoristohuippujen 6–9 asteesta etelärannikon yli 17 asteeseen. Atlantin vaikutuksesta rannikon kesälämpötilat ovat leudompia kuin sisämaassa. Alentejossa lämpötila voi nousta yli 40 asteen kesäkuukausina. Etelärannikon Farossa elokuun keskimääräinen ylin lämpötila on 28,8 °C ja tammikuun alin lämpötila 7,7 °C. Joulukuu on sateisin kuukausi, ja sen sademäärä on 94,1 millimetriä. Heinäkuun keskisadanta on vain 1,4 millimetriä. Pohjoisen Portossa elokuun ylin on 25 °C ja tammikuun alin keskilämpötila 5,1 °C. Portossa on seitsemän kukkautta, jolloin sataa yli 100 millimetriä.
Madeiralla ilmastoon vaikuttaa välimerellisten ja merellisten olosuhteiden lisäksi Saharasta puhaltavat kuivat ja kuumat tuulet. Azoreilla hallitsee korkeapaineinen säätyyppi. Sateet ovat epäsäännöllisiä, ja vuotuinen sadanta voi vaihdella huomattavasti.
Laajat metsäpalot ovat ongelmana vuosittain. Niitä sattuu eniten keskellä kesää, mutta kuivina vuosina kausi voi alkaa tammikuusta ja jatkua jopa marraskuuhun. Ilmastonmuutoksen myötä voimistuneet Atlantin talvimyrskyt aiheuttavat eroosiota Portugalin rannoilla.