stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tiitta Spout
Diskografia > Soolosinglet

”Linnut laulaa niinkuin ennenkin” / ”Sataa & 22” (Love Records LRS 2059, 1974)
”Lapsi tuulen” / ”Niinkuin eilen” (Love Records LRS 2114, 1976)
Diskografia > Vierailijana

Isokynä & Orfeus: Musiikkia (1974)
Calle Lindholm: Pikkuväen lauluja (1976)
Pen Lee: Catlook Gypsies (1977)
Jim & Mike and The Lead-Swingers: ”Street Cafe” / ”Jordanian Holiday” (1978)
Kauko Röyhkä & Narttu: Mikki Hiiren myöhemmät vaiheet (1982)
Kauko Röyhkä & Narttu: Herra presidentti (EP, 1982)
Heinäsirkka: Heinäsirkka (1985)
Heinäsirkka: ”Linnuntiet” / ”Rakas, etkö sä näe” (1985)
Mike Westhues Band / Fyyralyyra: Pop-Liisa 14 (2017)
Aiheesta muualla

Discogs: Tiitta Spout
Arvo Pesonen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 1. huhtikuuta 1912
Syntymäpaikka: Helsinki
Kuolinaika: 19. helmikuuta 1940 (27 vuotta)
Kuolinpaikka: Metsäpirtti
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1932-1938 | Kullervo | – | (–) |
| 1938 | HPS | 8 | (1) |
Maajoukkue
| 1933–1938 | TUL | 6 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Arvo Pesonen (1. huhtikuuta 1912 Helsinki – 19. helmikuuta 1940 Metsäpirtti) oli suomalainen jalkapalloilija. Pesonen pelasi Helsingin Kullervossa ja edusti TUL:n jalkapallojoukkuetta kuudessa kansainvälisessä ottelussa. Hän osallistui Antwerpenin työläisolympialaisiin TUL:n seuroista kootun joukkueen pelaajana. Pesonen kaatui Talvisodassa Taipaleen rintamalla.
Arvo Pesonen pelasi 1930-luvulla Kullervon riveissä, jossa hän saavutti TUL:n mestarussarjan kakkossijan 1932 ja kolmossijan 1937. Sen jälkeen hän siirtyi Suomen Palloliiton alaiseen Helsingin Palloseuraan, joka pelasi silloista Mestarussarjaa.
Pesonen pelasi Kullervo-uransa aikana 1930-luvulla kolme kansainvälistä liitto-ottelua vuosina 1933, 1934 ja 1936. Lisäksi hän oli heinäkuussa 1937 mukana Suomea edustaneessa TUL:n joukkueessa Antwerpenin työläisolympialaisissa vastustajina Sveitsin, Palestiinan ja Englannin työläisurheilujoukkueet.
Arvo Pesonen palveli talvisodassa sotamiehenä Jalkaväkirykmentti 61:ssä Taipaleen suunnalla, jossa hän kaatui 19. helmikuuta 1940.
SS-divisioona Totenkopf

| SS-divisioona Totenkopf |
| --- | --- |
 SS-divisioona Totenkopfin tunnus, pääkallo
Toiminnassa:  1939–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Waffen-SS
Aselajit:  Panssarijoukot
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Theodor Eicke  Matthias Kleinheisterkamp  Georg Keppler  Hermann Priess  Heinz Lammerding  Max Simon  Hellmuth Becker
3. SS-divisioona Totenkopf (saks. SS-Division Totenkopf) oli Waffen-SS:n yhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen

Hitler antoi lokakuussa 1939 luvan perustaa kolme SS-divisioonaa. SS-VT rykmenteistä perustettiin Verfügungs-divisioona, järjestyspoliisista muodostettiin Polizei-divisioona ja keskitysleirien vartijoista (saks. SS-Totenkopfverbände) Totenkopf, joka perustettiin 16. lokakuuta 1939 Dachaussa. Divisioonan komentajaksi määrätty Theodor Eicke perusti kolme motorisoitua jalkaväkirykmenttiä. Tykistörykmentti muodostettiin pääosin SS Heimwehr Danzigin henkilöstöstä. Himmler muodosti kullekin rykmentille täydennyspataljoonan keskitysleirien vartiointijärjestelmän osaksi. Samoin kullakin pataljoonalla oli täydennyskomppania.
Ranskan valtaus

Divisioona kuului Ranskaan hyökänneen armeijaryhmä A:n reserviin. Se sai määräyksen ryhmittyä keskitysalueelleen Belgian rajalle 12. toukokuuta. Eicke sai 14. toukokuuta määräyksen valmistautua divisioonansa kanssa hyökkäämään, kun armeijaryhmä A aloitti  hyökkäyksen, jolla oli tarkoitus murtaa Maasin linja. Vasta 17. toukokuuta divisioona liitettiin armeijaryhmä A:n ensilinjaan.
Aamulla 19. toukokuuta Eicke vastaanotti käskyn, jonka mukaan hänen divisioonansa tuli valmistautua torjumaan mahdollinen pohjoisesta tehtävä vastahyökkäys. Pian ensimmäisen käskyn jälkeen XV panssariarmeijakunta antoi käskyn siirtyä Le Cateauxiin, jossa Rommelin johtama 7. panssaridivisioona oli kohdannut lujaa vastarintaa. Eicke lähetti 1. jalkaväkirykmentin vahvennettuna panssarintorjuntakomppanialla ja kenttätykistöpatterilla. Osasto oli divisioonan ensimmäinen yksikkö, joka osallistui taisteluihin. Cambrain alue oli puhdistettu liittoutuneiden joukoista 20. toukokuuta mennessä, ja samanaikaisesti oli saatu 16 000 sotavankia ja takavarikoitu runsaasti kalustoa.
Eicken divisioona siirrettiin XXXIX armeijakuntaan, kun saksalaiset saavuttivat Kanaalin rannikon. He saivat käskyn edetä länteen eteläpuolellaan 8. ja pohjoispuolellaan 7. panssaridivisioona. Tarkoituksena oli estää pohjoispuolelle eristettyjen liittoutuneiden joukkojen palaaminen linjan eteläpuolelle Ranskan armeijan yhteyteen.
Kun liittoutuneet aloittivat vastahyökkäyksensä, brittiläisen siirtoarmeijan Matildat jyräsivät Arrasin taistelussa kaksi divisioonan panssarintorjuntakomppaniaa ja kolmaskin komppania kärsi merkittäviä tappioita. Brittien hyökkäys saatiin lopulta pysäytettyä tykkien suorasuuntaustulella ja syöksypommittajien avulla. Yhden päivän taistelussa divisioonasta kaatui 39 miestä, 66 haavoittui ja kaksi katosi.
Divisioona kärsi Ranskassa noin kymmenen prosentin tappiot. Himmler poisti Totenkopfin "yksinoikeuden" leirien vartioiden käyttämiseen henkilöstötäydennyksenä, kun sotatoimet olivat päättyneet. Sen jälkeen vartijat olivat käytettävissä kaikkien SS-divisioonien täydennysmiehinä.
Itärintamalla

Kesäkuussa 1941 Operaatio Barbarossa alkoi, ja  divisioona eteni pohjoisen armeijaryhmän mukana Baltiaan. Baltiassa se taisteli, kunnes divisioona  siirrettiin uudelleen organisoitavaksi Etelä-Ranskaan lokakuussa 1942. Divisioona  muutettiin 9. marraskuuta panssarikrenatööridivisioonaksi (saks. SS-Panzergrenadier-Division Totenkopf).
Divisioona muutettiin edelleen panssaridivisioonaksi (saks. 3. SS Panzer-Division "Totenkopf") 21. joulukuuta 1943.selvennä Sodan lopun se taisteli itärintamalla. Vuonna 1945 divisioona siirrettiin Unkariin.
Hitler teki itsemurhan 30. huhtikuuta 1945, mutta taistelu Berliinistä jatkui 2. toukokuuta saakka. Pohjoisessa ja lännessä olleet joukot antautuivat Montgomerylle 4. toukokuuta. Länsiliittoutuneet ottivat vastaan Saksan antautumisen Rheimsissä 7. toukokuuta. Seuraavana päivänä Neuvostoliitto vastaanotti antautumisen, ja se astui voimaan kaikkialla 9. toukokuuta. Divisioonan viimeinen komentaja Hellmuth Becker divisioonineen yritti antautua Yhdysvaltain 3. armeijalle. Antautuminen hyväksyttiin sillä ehdolla, että Totenkopf-divisioona riisuu aseista Mauthausenin keskitysleirin vartijat. Beckerin miehet toteuttivat määrätyn ehdon ja luovuttivat aseensa yhdysvaltalaisille. USA:n joukot luovuttivat heidät edelleen neuvostoliittolaisille. Antautuneet kuljetettiin heti leireille. Miehistä ne jotka leiriolosuhteissa ylipäänsä selvisivät, viettivät useita vuosia työleireillä ennen kun he pääsivät vapauteen.
Sotarikoksia

Divisioonan sotilaat syyllistyivät useisiin sotarikoksiin sodan aikana, kuten Le Paradisin joukkomurhaan, jossa Totenkopfin 14. komppania teloitti 97 brittiläistä sotavankia Ranskassa 27. toukokuuta 1940.
Theodor Eicke ja Totenkopfin sotilaita Venäjällä 1941.
Totenkopfin sotilaita Ranskassa
Spinalónga

Spinalóngan saari etualalla.
| --- | --- |
Muut nimet:  Spína Lógka (Σπίνα Λόγκα), Kalydón (Καλυδών)
Sijainti:  35°17′51″N, 25°44′17″E, Ágios Nikólaos Lasíthi, Kreeta Kreikka
Vesialue:  Eloúntanlahti, Mirampéllonlahti
Merialue:  Kreetanmeri, Egeanmeri, Välimeri
Korkein kohta:  54  m 
Pinta-ala:  0,1 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
Luokitus:  Luetteloitu arkeologinen kohde Kreikassa 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Spinalónga (kreik. Σπιναλόγκα, Spinalógka, myös Spína Lógka, Σπίνα Λόγκα) eli Kalydón (kreik. Καλυδών) on pieni kalliosaari, joka kuuluu Kreetan saariin ja sijaitsee Eloúntanlahden suulla Kreetan pohjoisrannikon edustalla Kreikassa. Saaren pinta-ala on 0,100 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Spinalónga kuuluu Ágios Nikólaoksen kuntaan, Lasíthin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen.
Spinalóngan saarella on venetsialaisaikainen linnoitus ja se tunnetaan erityisesti historiastaan leprasiirtolana. Saari on osa laajempaa Kalydónin saari- ja niemialuetta.
Etymologia

Spinalónga oli alun perin mahdollisesti osa Kolokýthan niemimaata, josta käytettiin venetsialaisvallan aikana nimitystä Spinalónga. Venetsialaiset vallanpitäjät eivät tunteneet kreikan kieltä ja muunsivat 1200-luvulla ilmauksen ”stin Eloúnta” (kreik. στην Ελούντα, ”Eloúntassa”) muotoon Spinalonde, josta myöhemmin kehittyi Spinalónga. Myös se, että Venetsiassa sijaitseva Giudeccan saari tunnettiin aikoinaan nimellä Spinalonga, ei ole sattumaa. Toisen, joskin vähän käytetyn tulkinnan mukaan saari on saanut nimensä muotonsa perusteella, sillä saari muistuttaa pitkää piikkiä (spina longa).
Spinalónga-nimeä yritettiin muuttaa vuonna 1957 kreikkalaisemmaksi. Ehdotettu nimi oli Kalydón. Se on edelleen saaren (samoin kuin Kolokýthan eli Spinalóngan niemimaan) virallinen nimi, mutta se ei ole muutoin yleistynyt laajalti. Nykyisin lähinnä saari tunnetaan Spinalónga-nimellä.
Historia > Linnakkeena

Venetsialaisen kartografin Vincenzo Coronellin mukaan Spinalónga ei aina ole ollut saari, vaan se on ollut osa suurempaa Kolokýthan niemimaata. Coronellin mukaan Spinalónga erotettiin omaksi saarekseen vuonna 1526. Tämä ei ole välttämättä totta, vaikka saari sijaitseekin vain 170 metrin päässä Kolokýthan niemimaan rannikosta ja meri välillä on matalaa.
Venetsialaiset hyödynsivät saarta rakentamalla sinne vuonna 1579 linnakkeen, jota pidettiin lähes mahdottomana valloittaa. Linnake oli osa osmanien vastaista puolustusta. Linnakkeessa oli 35 tykkiä. Osmanit eivät valloittaneet linnaketta senkään kälkeen, kun muu Kreeta oli jo joutunut osmanivallan alle. Saari luovutettiin osmaneille vasta vuonna 1714.
Historia > Leprasiirtolana

Myöhemmin Kreikan hallitus päätti tehdä saaresta leprasiirtolan, jonka vuoksi osmanit joutuivat poistumaan sieltä. Kreetan saarelta ja muualta Kreikasta saarelle tuotiin noin 400 lepraa sairastavaa potilasta. Spinalóngan vanhat venetsialais- ja osmaniajan talot kunnostettiin ja kanojen ja vuohien käyskentelypaikoiksi perustettiin puutarhoja. Myös linnoituksen vanhat varastot peruskorjattiin. Näin Spinalóngalle muodostui pieni kylä, jossa oli tavernoita, myymälöitä sekä kirkko. Vuonna 1937 saarelle rakennettiin lisäksi sairaala. Leprasiirtola suljettiin vuonna 1957 ja viimeiset potilaat vietiin sairaalaan Ateenaan.
Historia > Nykyään

Nykyisin saari on Kreetan toiseksi suosituin arkeologinen kohde Knossoksen jälkeen. Saarella vieraili vuonna 2009 kesäaikaan päivittäin 1 200–1 500 ihmistä. Hylätyn leprasiirtolan ja linnoituksen lisäksi Spinalónga tunnetaan pienestä pikkukivirannastaan. Saarelle pääsee veneellä Eloúntasta, Plákasta ja Ágios Nikólaoksesta. Eloúntasta lähtee kesäisin tunnin välein vene Spinalóngalle. Matka kestää noin puoli tuntia. Pláka sijaitsee vastapäätä saarta, ja sieltä matka kestää noin kymmenen minuuttia.
Kulttuurissa

Spinalóngalle sijoittuu Victoria Hislopin romaani Saari (The Island, 2005), josta on tehty samanniminen kreikkalainen televisiosarja Saari (To Nisí, 2010). Se kertoo erään paikallisen perheen jäsenten traagisista kohtaloista, joihin saari ja lepra monella tavalla liittyvät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Spinalónga Wikimedia Commonsissa
Spinalónga (Arkistoitu – Internet Archive). Kreeta.info.
Spinalonga. Rome Art Lover. (englanniksi)
Elävien kuolleitten saari. Spina Longan spitaalisaari, Seura, 27.07.1938, nro 30, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Kreetan saaret
| --- | --- |
Pääsaari:  Kreeta
Alisaariryhmät:   Dionysadit Dragonáda  Gianysáda  Paximáda 
Muut pienemmät saaret:   Aféntis Christós  Ágioi Pántes  Ágioi Theódoroi  Ágios Nikólaos  Ágria Gramvoúsa  Agriómandra  Chrysí  Día  Elafonísi  Elása  Fotiá  Gávdos  Gavdopoúla  Gkrántes Paximádi  Prasonísi  Savoúra  Ímeri Gramvoúsa  Kárga  Kolokythiá  Konída  Koufonísi  Kymó  Kyriamádi  Lazaréta  Léon  Loutró  Makronísi  Makrouló  Mármaros  Mikronísi, Iraklion  Mikronísi, Lasíthi  Móchlos  Palaiósouda  Paximádia Megálo Paximádi  Mikró Paximádi  Pontikonísi  Pseíra  Síderos  Soúda  Spinalónga  Strongyló  muita saaria 
Spinalóngan saari.
Spinalóngan linnoitteita.
Spinalóngan taloja.
Spinalóngan hautausmaata.
Veikko Peräkorpi

Kaarlo Veikko Peräkorpi (9. helmikuuta 1917 Ilmajoki – 26. heinäkuuta 1997 Jyväskylä) oli suomalainen painija.
Peräkorpi valittiin edustamaan Suomea Lontoon 1948 olympialaisten vapaapainin keskiraskaaseen sarjaan (alle 87 kg) mutta sairastumisen vuoksi hän ei kilpaillut. Euroopan-mestaruuskilpailuihin hän osallistui Tukholmassa vuonna 1946.
Seuratasolla Peräkorpi edusti Ilmajoen Kisailijoita, Jyväskylän Kenttäurheilijoita, Jyväskylän Voimailijoita ja Jyväskylän Poliisiurheilijoita. Hän voitti Suomen mestaruuden vapaapainissa neljä ja kreikkalais-roomalaisessa painissa kaksi kertaa. Ammatiltaan hän oli poliisi.
Saavutuksia

Suomen mestari vapaapainissa 1937, 1938, 1939 ja 1946 (raskas sarja)
Suomen mestari kreikkalais-roomalaisessa painissa 1941 ja 1942 (raskas sarja)
Pervomaisk

| Pervomaisk Первомайск |
| --- | --- |
 vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Nižni Novgorodin alue
Piiri:  Pervomaisk
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  16 km²
Korkeus:  155 m
Väkiluku (2010):  14 692
 – Väestötiheys:  918 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pervomaisk (ven. Первома́йск) on kaupunki Nižni Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee lähellä Mordvan tasavallan rajaa 189 kilometriä Nižni Novgorodista etelään. Kaupunki on Pervomaiskin piirin keskus. Siellä on Nižni Novgorodin ja Saranskin väliseltä rautatieltä haarautuvan sivuradan pääteasema. Asukkaita on 14 700 henkeä (vuonna 2010).lähde?
Paikkakunta on saanut alkunsa terästehtaan yhteyteen 1800-luvun puolivälissä syntyneestä Tašinon työläisasutuksesta. Vuonna 1951 siitä tuli Pervomaiskin kaupunki. Nykyään siellä on mm. kone- ja laitetehdas.
Aiheesta muualla

Pervomaiskin piirin sivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Nižni Novgorod

Arzamas | Balahna | Bogorodsk | Bor | Gorbatov | Gorodets | Dzeržinsk | Knjaginino | Kstovo | Kulebaki | Lukojanov | Lyskovo | Navašino | Pavlovo | Pervomaisk | Perevoz | Šahunja | Sarov | Semjonov | Sergatš | Tškalovsk | Uren | Vetluga | Volodarsk | Vorsma | Vyksa | Zavolžje
Nižni Novgorodin alue
Pernunjärvi

| Pernunjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Tammela
Koordinaatit:  60°45′32″N, 24°01′54″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Turpoonjoen valuma-alue (35.98)
Laskujoki:  oja Iso-Ilmettyyn 
Järvinumero:  35.984.1.010
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  123 m 
Rantaviiva:  3,33 km 
Pinta-ala:  0,24777 km² 
 fiPernunjärvi 
Pernunjärvi on Kanta-Hämeessä Tammelassa oleva järvi, joka kuuluu  Ilmetynjoen valuma-alueeseen. Joki kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella olevaan Turpoonjoen valuma-alueeseen.
Maantiede

Järven pinta-ala on 25 hehtaaria ja sen pituus on 900 metriä ja leveys 600 metriä. Järvi on kuitenkin V-kirjaimen muotoinen, joten sillä voidaan ajatella olevan kaksi pitkää lahtea. Siihen laskee Kailansuolla umpeen kasvaneeseen lahteen ja Prnunsuolta suo-ojia. Myös itäpäähän laskee yksi metsäoja. Järvellä on kaksi laskuojaa. Toinen laskee Kailansuon läpi Mustalammiin ja toinen Pernunsuon läpi Iso-Ilmettyyn.
Järven rantaviiva on 3,3 kilometriä pitkä ja sen ranta on pääosin hiekkapohjaista kangasmaastoa. Se on syntynyt jääkauden lopulla, kun Kolmas Salpausselkä syntyi ja järven eteläpuolen hiekasta koostuva Pernunharju ja Papuahonmäki syntyivät. Järven länsipuolen pullistuma on karkeampaa soraa. Järven muut rannat ovat soistuneita moreenialueita. Rannoille on rakennettu loma-asuntoja, joille johtaa tiet yhdystieltä 2824.
Luonnonhistoria

Jääkauden loppuvaiheessa mannerjäätikön reuna päättyi näillä seuduilla suoraan mereen, joka oli eräs Itämeren suolainen Yoldiameren vaihe. Ilmaston lämpenevä trendi kuitenkin keskeytyi kylmyyskauteen, jonka seurauksena reunan sulaminen hidastui ja liukuva mannerjäätikkö työntyi talvisin uudestaan eteenpäin. Tämä tapahtui noin 11 400−11 300 vuotta sitten. Kesien sulaminen ja talvien työntyminen olivat sata vuotta tasapainossa keskenään ja aiheuttivat reunan edestakaisen liikkeen Tammelan seuduilla. Tämä liike yhdessä jäätikön sulamisen kanssa kasasi Pernunharjun nykyiselle paikalleen. Tämän jälkeen järven kohdalle syntyi jäätikköjokitunnelin suuaukko, josta virtasi paineella sulamisvettä ja sen mukana savea, hiekka ja soraa. Koska edessä oli jo syntynyt Pernunharju, suuntautui virtaus sivullepäin itään, jonne kasaantui sanduripinta ja sen pinnalle risteilevät joenuomat. Hiekkapinta on laaja ja sen reunoille jäivät Ruoholammi ja Vähä-Ilmetty. Järvi syntyi kyseiseen kohtaan, koska jäätikköjoen virtaukset puhdistivat ja kuluttivat sen pohjaa syvemmäksi kuin ympäristönsä.
Historia

Vuoden 1884 Senaatin kartastossa järvi nimenä luki "Pernojärvi".
Spreitenbach

| Spreitenbach |
| --- | --- |
 Spreitenbach sijaitsee Limmatjoen laaksossa.
 vaakuna

 Spreitenbach
 Koordinaatit: 47°25′N, 8°22′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Aargau
Hallintoalue (Bezirk):  Badenin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  8,62 km²
Korkeus:  381–713 m
Väkiluku (31.12.2017)  (vakinaiset asukkaat):  11 788
 – Väestötiheys:  1 368 as./km²
 
 www.spreitenbach.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Spreitenbach on kaupunki Sveitsissä Aargaun kantonissa. Siellä on vajaat 12 000 vakinaista asukasta. Spreitenbach on yksi Badenin hallinnollisen alueen (saks. Bezirk Baden) 26 kunnasta.
Sijainti

Spreitenbach sijaitsee Pohjois-Sveitsissä Limmatjoen laaksossa parikymmentä kilometriä Zürichistä luoteeseen. Seutu on kumpuilevaa Mittellandia.
Liikenne

Moottoritie A3/A1 ja valtatie 3 (saks. Hauptstrasse) Zürichistä Badenin suuntaan kulkevat Spreitenbachin kautta.
SBB:n rautatie Zürichistä Aarauhun ja Badeniin kulkee Spreitenbachin kautta. Spreitenbachia palvelee Killwangen-Spreitenbachin rautatieasema.
Liikenne > Rangierbahnhof Limmattal

Limmattalin järjestelyratapiha (saks. Rangierbahnhof Limmattal) on Sveitsin suurin ratapiha, joka sijaitsee Spreitenbachin ja Dietikonin alueella. Alueella käsitellään vuosittain puoli miljoonaa tavaravaunua.
Talous

Spreitenbach on seudun vähittäiskaupan keskus. Siellä sijaitsee muun muassa maan vanhin kauppakeskus, vuonna 1970 avattu Shoppi Tivoli, ja ensimmäinen Pohjoismaiden ulkopuolella sijaitseva, vuonna 1973 avattu Ikea.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Spreitenbach Wikimedia Commonsissa
Steigmeier, Andreas: Spreitenbach (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  23.7.2010. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
| n k Aargaun hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (saks. Bezirk) ja kunnat (210 kpl, 1.1.2020–)
 Aarau: Aarau • Biberstein •  Buchs • Densbüren • Erlinsbach • Gränichen • Hirschthal • Küttigen • Muhen • Oberentfelden • Suhr • Unterentfelden
 Baden:  Baden • Bellikon  • Bergdietikon • Birmenstorf • Ehrendingen •  Ennetbaden • Fislisbach • Freienwil • Gebenstorf • Killwangen • Künten • Mägenwil • Mellingen • Neuenhof • Niederrohrdorf • Oberrohrdorf • Obersiggenthal • Remetschwil • Spreitenbach •  Stetten • Turgi • Untersiggenthal • Wettingen • Wohlenschwil • Würenlingen • Würenlos
 Bremgarten: Arni • Berikon • Bremgarten • Büttikon • Dottikon • Eggenwil • Fischbach-Göslikon • Hägglingen • Islisberg • Jonen • Niederwil • Oberlunkhofen • Oberwil-Lieli • Rudolfstetten-Friedlisberg • Sarmenstorf • Tägerig • Uezwil • Unterlunkhofen • Villmergen • Widen • Wohlen • Zufikon
 Brugg: Auenstein •  Birr • Birrhard • Bözberg • Bözen • Brugg • Effingen • Elfingen •  Habsburg •  Hausen • Lupfig • Mandach • Mönthal • Mülligen • Remigen • Riniken • Rüfenach • Schinznach •  Thalheim • Veltheim • Villigen • Villnachern • Windisch
 Kulm: Beinwil am See • Birrwil • Burg • Dürrenäsch • Gontenschwil • Holziken • Leimbach • Leutwil • Menziken • Oberkulm • Reinach • Schlossrued • Schmiedrued • Schöftland • Teufenthal • Unterkulm • Zetzwil
 Laufenburg: Eiken •  Frick • Gansingen • Gipf-Oberfrick • Herznach • Hornussen • Kaisten • Laufenburg • Mettauertal • Münchwilen • Oberhof • Oeschgen • Schwaderloch • Sisseln • Ueken • Wittnau • Wölflinswil • Zeihen
 Lenzburg: Ammerswil • Boniswil • Brunegg • Dintikon • Egliswil • Fahrwangen • Hallwil • Hendschiken • Holderbank • Hunzenschwil • Lenzburg • Meisterschwanden • Möriken-Wildegg • Niederlenz • Othmarsingen • Rupperswil • Schafisheim • Seengen • Seon • Staufen
 Muri: Abtwil • Aristau • Auw • Beinwil • Besenbüren • Bettwil • Boswil • Bünzen • Buttwil • Dietwil • Geltwil • Kallern • Merenschwand • Mühlau •  Muri • Oberrüti • Rottenschwil • Sins • Waltenschwil
 Rheinfelden: Hellikon • Kaiseraugst • Magden • Möhlin • Mumpf • Obermumpf • Olsberg •  Rheinfelden • Schupfart •  Stein • Wallbach • Wegenstetten • Zeiningen • Zuzgen
 Zofingen: Aarburg • Bottenwil • Brittnau • Kirchleerau • Kölliken • Moosleerau • Murgenthal • Oftringen • Reitnau • Rothrist • Safenwil • Staffelbach • Strengelbach • Uerkheim • Vordemwald • Wiliberg • Zofingen
 Zurzach: Bad Zurzach • Baldingen • Böbikon • Böttstein • Döttingen • Endingen • Fisibach • Full-Reuenthal • Kaiserstuhl • Klingnau •  Koblenz • Leibstadt • Lengnau • Leuggern • Mellikon • Rekingen • Rietheim • Rümikon • Schneisingen • Siglistorf • Tegerfelden • Wislikofen
Pervomaisk (Luhanskin alue)

| Pervomaisk Первома́йськ |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Pervomaisk
 Koordinaatit: 48.6287°N, 38.5194°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Luhanskin alue
Piiri:  Altševsk
Maininta:  1765
Kaupungiksi:  1938
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  88,54 km²
Väkiluku (2013):  38 435
 
 pervomaysk.loga.gov.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pervomaisk (ukr. Первома́йськ, ven. Первома́йск) on kaupunki Luhanjoen varrella, Luhanskin alueen keskiosissa Itä-Ukrainassa, 76 kilometriä Luhanskista länteen.
Ulitsa Trudovajaa Pervomaiskissa.
Paikkakunnan asutus mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1765 nimellä Aleksandrivka (ukr. Александрівка), sittemmin keskuskylä tunnettiin nimellä Petromarjivka (Петромар'ївка, Петро-Мар'ївка). Paikkakunnan hiilivarojen hyödyntämiseksi perustettiin kaivos vuonna 1872. Seutu kasvoi ja vuonna 1912 siellä oli jo 10 kaivosta ja muuta teollisuustuotantoa. Vuonna 1920 keskuskylän uudeksi nimeksi annettiin Pervomaisk. Kaupungin asema asutukselle myönnettiin vuonna 1938.
Väestön enemmistön muodostavat ukrainalaiset; venäläisiä asukkaista on noin kolmannes. Lisäksi paikkakunnalla asuu etniseltä taustaltaan noin 20 muuta väestöryhmää. Vuoden 2013 väestöarvion mukaan Pervomaiskin kaupunkipiirissä asui yhteensä 70 045 henkeä, joista varsinaisen Pervomaiskin kaupungin asukkaita oli 38 435. Tämän lisäksi kaupunkipiiriin kuului kaksi pienempää kaupunkia – Hirske (Гірське, 10 131 as.) ja Zolote (Золоте, 14 572 as.) – sekä kaksi kaupunkityyppistä taajamaa.
Toukokuun 2014 lopulla seudulla oli Ukrainan hallitusvaltaa vastustavia aseistettuja venäläisseparatisteja (terroristeja), joita maan turvallisuusviranomaiset pyrkivät riisumaan aseista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pervomaisk (Luhanskin alue) Wikimedia Commonsissa
Kaupunkipiiriin keskittynyt portaali (venäjäksi) (pervomaysk.in.ua)