stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lintulan luostari (Kivennapa)
Itsenäisen Suomen aika ja evakuointi sodan sytyttyä

Suomen itsenäistyminen muutti täysin luostarin toimintaympäristön. Saltsykovin huvila purettiin ja tiilet myytiin Äyräpään kunnalle. Äyräpään seurakunta käytti nämä uuden kirkon rakennustyössä. Nyt luostari eli puutteessa. Suurin osa sisarista oli Venäjältä tulleita ja monet vielä vuonna 1926 vailla Suomen kansalaisuutta. Etsivän keskuspoliisin Terijoen alaosaston kanta sisariston oli kansalaisuushakemuksiin: ”Jäljellä olevista on kuluvana vuonna 20 nunnaa pyrkinyt maan kansalaisiksi, turvatakseen heti siten Suomessa olonsa, mikä ei kuitenkaan ole vähimmässäkään määrässä suotavaa.”
1930-luvulla luostari kaikesta huolimatta pääsi taas jaloilleen. Lintulan nunnat myivät Terijoen torilla omenoita ja kananmunia ja veivät hevosella maitoa Terijoen varakkaille asiakkaille. Viipurissa he myivät vihanneksia, viljaa ja koivuhalkoja. Muutama suomalainenkin liittyi luostarin sisaristoon. Talvisodan alla lokakuussa 1939 annetussa evakuointimääräyksessä nunnia käskettiin ottamaan mukaan vain viiden päivän muona. Sisaristo luuli palaavansa luostariin jonkin ajan kuluttua. Yksi sisar otti mukaan yhden ikonin ja tämä Jerusalemin Jumalanäidin ikoni on ainoa esine, joka on jäljellä vanhasta Lintulasta.
Luostaritoiminnan jatko Suomessa

Suomessa toimintaansa jatkava Lintulan luostari on Heinävedellä Palokin kylässä.
Lintulan luostari Kivennavalla 2000-luvulla

Kivennavalla sijaitsevan Lintulan luostarin nykyinen kirkko on rakennettu uudestaan vuonna 2013. Paikka on huomaamaton, ja luostarista ajaa helposti ohitse. Lintula on Viipurista Pietariin johtavan valtatie M10:n varrella hieman ennen kuin käännytään Terijoelle. Pietarintieltä käännytään sinisen ladolta näyttävän rakennuksen kohdalla. Kapealla tiellä on bussin parkkipaikaksi sopiva levennys ennen kuin tie kääntyy jyrkästi vasemmalla ja nousee mäelle. Vasta luostarin pihalla näkyy, että kirkkorakennus on nyt samanlainen mitä se oli ennen sotia. Leveät kiviportaat, korkeat graniittipengerrykset ja niiden päällä jykevä kirkko. Oleellista on, että Lintula on nyt elävä luostari, tosin sivuluostarina toimiva. Se toimii Konstantinoksen ja Helenan nunnaluostarin sivupisteenä Ogon'kissa entisen Lintulan luostarin paikalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lintulan luostari (Kivennapa) Wikimedia Commonsissa
Kaksi naisten taloa Kannaksella, Helsingin Sanomat, 10.11.1929, nro 305, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sanit

| Sanit |
| --- | --- |
 Santyttöjä nykyaikaisissa vaatteissa.
Väkiluku:  100 000
Asuinalueet:   Etelä-Afrikka  Namibia  Botswana  Angola
Kielet:  khoisankielet, englanti, portugali
Uskonnot:  luonnonuskonnot, kristinusko
Sukulaiskansat:  khoit
Sanit eli bušmannit tai busmannit ovat eteläisessä Afrikassa, Kalaharin autiomaassa, Botswanassa, Namibiassa ja Etelä-Afrikan tasavallassa elävä kansa. Sanien lähin sukulaiskansa ovat khoit eli hottentotit, joiden kanssa he muodostavat niin sanotun khoisan-ryhmän. Saneja arvioidaan nykyisin olevan noin 100 000 henkeä.
Nimitys

Saneilla ei ole mitään omaa nimeä puhumissaan kielissä. Nimitys bušmanni tulee hollannin kielen sanasta bosjemans, joka tarkoittaa pensaikkoihmisiä. Nykyisin sen käytöstä on kuitenkin luovuttu ja esimerkiksi useat antropologit pitävät sitä loukkaavana. 1970-luvulta eteenpäin ryhmää on ryhdytty kutsumaan khoiden eli hottentottien puhuman naman kielen sanalla san. Nimi tarkoittaa "ulkopuolisia" ja oli alun perin halventava. Vuonna 1996 Namibiassa järjestetyssä kokouksessa san-kansan edustajat päättivät sallia sen käytön kansasta puhuttaessa. Suomessa saneista on myös käytetty nimeä pensastolaiset. Eri heimot käyttävät itsestään muun muassa nimiä Ju/’hoansi ja !Kung.
Historia

Sanit ovat eteläisen Afrikan alkuperäiskansaa. Sanit ovat asuttaneet Kalaharin autiomaata niin kauan kuin alueella on ollut ihmisiä, mutta ennen bantuekspansiota ja eurooppalaisten tuloa heidän asuinalueensa käsitti vielä laajemman osan Etelä-Afrikkaa.
Geenitutkimuksissa on havaittu, että sanien ja muiden nykyihmisten sukupuut erkaantuivat lopullisesti jo paljon aiemmin kuin 100 000 vuotta sitten, ja ei-sanien sukuhaarat erkaantuivat toisistaan vasta sitä myöhemmin. Viimeisten sadantuhannen vuoden aikana saneilla ja ei-saneilla on ollut vain vähän yhteisiä esivanhempia. Sanit kuuluvat ihmiskunnan vanhimpiin Y-kromosomin DNA:n haploryhmiin A ja B.
Noin 4000–2000 vuotta sitten hottentottipaimentolaiset ajoivat sanien riistan uusille alueille, ja sanit seurasivat sen mukana. Noin vuonna 200 jaa. bantut vaelsivat sanien alueille ja ottivat sen haltuunsa maanviljelyynsä, mikä pakotti sanit jälleen siirtymään. Eurooppalaisia siirtolaisia alkoi tulla eteläiseen Afrikkaan 1600-luvulta alkaen. He verottivat riistaa, mikä johti väkivaltaisiin yhteenottoihin sanien kanssa. Koska eurooppalaiset olivat aseineen vahvempia, sanit vetäytyivät 1800-luvulla Kalaharin autiomaahan, missä mikään toinen kansa ei ole halunnut asua. Joitain saneja myytiin myös orjiksi tai surmattiin.
Vuoden 1650 tienoilla saneja oli yli 300 000. Heidän määränsä laski 1900-luvun puolivälissä 50 000:een. Vuonna 1961 Kalahariin perustettiin riistansuojelualue, jossa sanit saattoivat metsästää. Botswanan hallitus alkoi 1980-luvulla ajaa saneja pois sieltäkin. Vuonna 1992 sanit järjestivät ensimmäisen sanien alueellisen konferenssin, jossa käsiteltiin sanien yhteiskunnallisia oloja.
Botswanan hallinto oli aiemmin pakkosiirrättänyt saneja perinteisiltä asuinalueiltaan Kalaharin autiomaasta New Xaden asutuskeskukseen, jossa heille tarjottiin muun muassa ilmainen koulutus ja terveydenhuolto. Sanit vastustivat pakkosiirtoja, eikä suurin osa varhaiskantaisesta, perinteisestä pyyntikulttuurista länsimaiseen elämänrytmiin vaihtaneista saneista sopeutunut hyvin uuteen ympäristöön. Elämäntavan muuttuminen synnytti sanien keskuudessa masentuneisuutta, alkoholismia, huumeidenkäyttöä ja rikollisuutta. New Xaden asutuskeskukseen siirretyiltä saneilta kiellettiin entisaikainen metsästys ja keräily täysin, ja niitä, jotka yrittivät tällä tavoin hankkia ruokaa perheelleen, rankaistiin kiduttamalla. Vuonna 2006 Botswanan korkein oikeus päätti useita vuosia kestäneen oikeusjupakan, jossa maan hallitusta syytettiin sanien laittomasta pakkosiirrosta New Xaden asutuskeskukseen. Oikeus päätti, että sanit saavat palata takaisin vuosituhansia vanhoille kotiseuduilleen Kalaharin autiomaahan.
Nykyisin Botswanan, Namibian ja Angolan valtioiden alueilla asuu noin 100 000 sania.
Elinkeinot

Sanit ovat perinteisesti saaneet elantonsa metsästämällä ja keräilemällä. Vielä 1900-luvun alussa metsästäjä-keräilijöitä heistä oli noin 60 prosenttia, mutta vuonna 1976 enää viisi prosenttia.
Monet sanit työskentelevät nykyisin maatiloilla. Osa viljelee maata tai paimentaa omaa karjaansa. Jotkut elävät sosiaalituilla ja kansainvälisen avun varassa. Osa työskentelee sotilaina. Köyhyys ja työttömyys on yleistä, kuten myös AIDS, masennus, alkoholismi ja perheväkivalta.
Koulunkäynti

Useimmat sanlapset menevät kouluun, joista jotkin ovat khoisankielisiä. Namibian sanlapsista 67 prosenttia menee kouluun. Toiselle luokalle heistä jatkaa neljäsosa, toisen asteen oppilaitoksesta valmistuu yksi sadasta, eikä yksikään jatka yliopistoon. Sankoululaisten tilanne on samankaltainen myös naapurimaissa. Valmistuminenkaan ei usein tuo työpaikkaa.
Yhteisöt ja asumukset

Sanit jakautuvat heimoihin, joita ovat esimerkiksi !Kung, !Xo, G/wi ja Kua. Kullakin heimolla on omat tapansa. Yhteen ryhmään kuuluu 20–60 ihmistä: isä, yksi tai useampi vaimo sekä lapsia. Yksilö voi jättää oman ryhmänsä ja liittyä toiseen ryhmään esimerkiksi avioliiton kautta. Kullakin ryhmällä on noin 1000 neliökilometrin elinalue, jolla he liikkuvat veden ja riistan perässä. Ryhmällä ei ole johtajaa, mutta vanhoilla miehillä ja taitavilla metsästäjillä voi olla valtaa tietyissä asioissa.
Sukupuolilla on yhtäläisesti valtaa perheessä ja yhteisössä. Metsästys on miesten tehtävä ja kasvien keräily naisten tehtävä. Miehet käsittelevät eläinten nahat, joista tehdään esimerkiksi vaatteita. Naiset tekevät strutsinmunista helminauhoja. Lasten ei ole pakko osallistua kotitöihin, vaan he yleensä leikkivät. Tytöt alkavat kerätä ruokaa ja pojat metsästää noin 14 vuoden iässä.
Ryhmä asuu avoimessa leirissä, eikä yksityisyyttä juurikaan ole. Sanit säilyttävät tavaroitaan majoissa; itse he menevät majoihin sisään vain huonolla säällä. Majat tehdään oksista, risuista ja ruohosta. Saneilla ei ole paljon omaisuutta, jotta he pystyisivät vaeltamaan helposti.
Ruoka

Sanien perinteinen ruokavalio koostuu pääasiassa kasveista, joita naiset keräilevät. Sanit käyttävät noin 150 eri ruokakasvia. He syövät myös riistaa ja lentomuurahaisia, kaikkiaan noin 100 eri eläinlajia. Nykyisin useimmat sanit ostavat ruokansa työssään ansaitsemallaan rahalla.
Sanien nuolenpäät on perinteisesti tehty luusta kuten strutsin sääriluusta. Nykyisin käytetään usein metallia. Nuolen osuma ei ole sinänsä tappava, vaan saaliseläimen tappaa nuolenpäässä oleva erään kovakuoriaisen toukasta saatu myrkky.
Kieli

Sanit puhuvat khoisankieliä, joiden erikoispiirteenä ovat naksausäänteet. Sanit eivät juurikaan käytä lukusanoja eivätkä laske aikaa tai vuosia. He välittävät historiaansa tarinankerronnan, laulujen ja tanssin avulla.
Tavat

Sanit elävät kirjoittamattomia sääntöjään noudattaen. Niihin kuuluu esimerkiksi saaliin tasapuolinen jako metsästyksen jälkeen. Vierailijat laskevat aseensa aina maahan. Riidat pyritään ratkaisemaan aggression sijasta puhumalla. Sääntöjen rikkojaa ojennetaan puhumalla tai laulamalla. Avioliitot ovat vanhempien järjestämiä. Tytöt naitetaan usein jo seitsemän vuoden iässä, joskin he elävät vanhempiensa kanssa murrosikäiseksi asti. Pojat menevät naimisiin noin 14-vuotiaana. Avioeroja ja moniavioisuutta esiintyy.
Sanit tanssivat huvikseen sekä kaikissa elämän tärkeissä vaiheissa, kuten syntymän, aikuistumisen, avioliiton ja saaliinjakamisen yhteydessä. Tärkeä tanssitapahtuma on !kia-seremonia, joka pidetään kerran tai kahdesti viikossa auringonlaskusta auringonnousuun. Soittimena sanit käyttävät usein jousipyssyä tai //gwashi-jousisoitinta.
Lahjojen antaminen on sanien elämässä yleinen käytäntö.
Miehet pukeutuvat perinteisesti lannevaatteisiin ja naiset etu- ja takapuolen peittäviin essuihin. Nykyisin jotkut käyttävät myös länsimaisia vaatekappaleita. Strutsinmunista tehdään koristeita, nykyisin myös muovista. Miehet leikkaavat usein hiuksiinsa kuvioita. Kumpikin sukupuoli tekee ihoonsa arpia koristeeksi ja siirtymäriittien merkiksi.
Taide

Vanhimmat säilyneet sanien kalliomaalaukset ovat 6000 vuotta vanhoja. Niissä esiintyy ihmisiä ja villieläimiä, uudemmissa myös eurooppalaisia uudisasukkaita laivoineen, vankkureineen ja univormuineen. Nykyisin kalliomaalaajia ei enää ole.
Tarinat ja myytit

Sanien kulttuuriin kuuluu tarinankerronta, joissa kuvaillaan metsästysretkiä, tapahtumia ja kokoontumisia. Strutsi on suosittu tarinoiden aihe. Sanien tarinatuokiot voivat kestää tuntikausia yhteen menoon.
Sanien mytologia kuvaa muun muassa ensimmäisen san-ihmisen luomista ja saneille tärkeiden tapahtumien kuten metsästyksen syntyä. Sanien myyteissä esiintyvät usein keskeisinä hahmoina mehiläinen, rukoilijasirkka ja hirviantilooppi. Sanien luomismyytin mukaan ensimmäinen san-heimon ihminen syntyi, kun mehiläinen hedelmöitti valkoisen kukan päälle kantamansa rukoilijasirkan. Kuun loi rukoilijasirkka, jonka synnyttämän hirviantiloopin olivat metsästäjät tappaneet. Rukoilijasirkka raivostui tästä ja puhkaisi antiloopin sappirakon. Aluksi sappineste peitti maailman pimeyteen, mutta myöhemmin sappirakosta syntyi kuu, joka valaisee metsästäjien öisiä metsästysretkiä.
Kalaharin Tsodilokukkulat ovat saneille pyhiä.
Fysiologia

Sanien keskipituus on vain noin 150 senttimetriä. Heidän ihonsa on kellertävänruskea, nenä leveähkö ja huulet ohuet. Hiukset ovat mustat ja kasvavat mättäittäin. Naisilla esiintyy myös yleisesti rasvapakaraisuutta eli steatopygiaa.
Mediassa

Länsimaissa sanit tunnetaan erityisesti Jamie Uysin 1980-luvulla ohjaamista Hassut jumalat -elokuvista. Elokuvien pääosan esittäjä, nyttemmin jo edesmennyt N!xau jatkoi näyttelijän uraansa vielä Hongkongissa.
Kirjallisuutta

Hynönen, Erkki: Bushmannit viimeisellä hiekkadyynillään.  Helsinki:  WSOY, 1981.  ISBN 951-0-10299-7
Jantunen, Tuulikki. Pähkinänsydän. Helsinki: Suomen Lähetysseuran kustannusliike, 1967. 204 s. kuv. kartt. (johdanto: Kustaa Vilkuna).
Shostak, Marjorie: Nisa. Kung-naisen tarina.  ((Nisa. The Life and Words of a !Kung Woman, 1981.) Suomentanut Risto Mäenpää. Valokuvat: Marjorie Shostak)  Helsingissä:  Otava, 1983.  ISBN 951-1-07523-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
BBC News: Bitter dispute over bushmen lands (englanniksi)
Sanaktivisti Roy Sesana.
Sanperhe Botswanassa.
Sanmetsästäjä levittämässä toukasta saatua myrkkyä nuolenpäähän.
Sanien kalliomaalauksia.
Lindt & Sprüngli

| Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli AG |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  Aktiengesellschaft
Osake:  SIX: LISN SIX: LISP
ISIN:  CH0010570759
Perustettu:  1899
Perustaja:  Rudof Sprüngli
Toimitusjohtaja:  Ernst Tanner
Avainhenkilöt:  Dieter Weisskopf (CFO, COO), Uwe Sommer (CMO)
Kotipaikka:  Kilchberg, Sveitsi
Toimiala:  elintarvikkeet
Tuotteet:  suklaa ja makeiset
Liikevaihto:  3 901 milj. Sfr (2016)
Nettotulos:  420 milj. Sfr (2016)
Henkilöstö:  13 539 (keskim. 2016)
Kotisivu:  http://www.lindt.com
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pääkonttori Kilchbergissä Zürichin lähellä Sveitsissä.
Tehdas Aachenissa.
Lindt & Sprüngli on sveitsiläinen suklaavalmistaja, jonka pääkonttori sijaitsee Kilchbergissä Sveitsissä. Yhtiö toimii maailmanlaajuisesti. Sillä on yhteensä 12 tehdasta Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Yhtiön liikevaihto oli vuonna 2016 yhteensä 3,9 mrd. Sveitsin frangia, ja työntekijöitä konsernilla on vajaat 14 000.
Vuoden 2017 markkinakatsauksessa Lindt & Sprüngli oli maailman kahdeksanneksi suurin makeisvalmistaja noin 4 miljardin Yhdysvaltain dollarin liikevaihdolla.
Yhtiön tuotemerkit ovat Lindt, Ghirardelli, Russell Stover, Whitman’s, Caffarel, Hofbauer, Küfferle ja Pangburn’s.
Historiaa

Lindt & Sprüngli on saanut alkunsa kahdesta suklaatehtailijasta, horgenilaisesta Rudolf Sprünglistä ja berniläisestä Rodolphe Lindtistä. Rudold Sprüngli Junior otti haltuun isänsä yrityksen vuonna 1891, ja vuotta myöhemmin siitä irtaantui oma konditoriaketju Sprüngli. Vuonna 1899 Rudolf Sprüngli rakennutti tehtaan Kilchbergiin ja muutti firman osakeyhtiöksi. Chocolat Sprüngli otti pian tämän jälkeen Rodolphe Lindtin Bernin suklaatehtaan omistukseensa ja sai samalla myös oikeudet tämän suklaanvalmistuspatenttiin. Osakeyhtiö yhdisti Bernin ja Zürichin suklaatehtaat ja täten oli syntynyt Lindt & Sprüngli.
Vuonna 1935 Lindt & Sprüngli solmi lisenssisopimuksen suklaanvalmistuksesta Saksassa Leonard Monheim AG -nimisen yrityksen kanssa. Vuodesta 1988 lähtien Lindt & Sprüngli on valmistanut suklaataan Saksassa. Nykyään yhtiö valmistaa suuren osan kansainvälisesti levinneistä tuotteista Aachenissa keksivalmistaja Lambertzin naapurissa.
Lindt & Sprünglin listautuminen pörssiin loi vuonna 1986 pohjan yhtiön 1990-luvun kansainväliselle laajentamiselle: tuotanto- ja hallintorakennuksia otettiin käyttöön Strathamissa, New Hampshiressä, USA:ssa vuonna 1989. Samana vuonna Lindt & Sprüngli SA Ranskassa päätyi kokonaisuudessaan emoyhtiön omistukseen.
Vuonna 1993 pitkäaikainen lisenssinhaltija Bulgheroni SpA liitettiin yritykseen nimellä Lindt & Sprüngli SpA Italian Induno Olonassa.
Itävallassa perustettiin seuraavana vuonna Lindt & Sprüngli (Austria) GmbH ja yritykseen liitettiin wieniläinen Confiserie Hofbauer. Torinossa ostettiin vuonna 1997 italialainen yritys Caffarel, ja Sydneyyn perustettiin Lindt & Sprüngli Company.
Vuoden 1998 alussa seurasi vanhimman amerikkalaisen suklaanvalmistajan, San Franciscossa sijaitsevan Ghirardelli Chocolate Companyn yritysosto. Muita tytäryhtiöitä on Kanadassa, Kiinassa, Hongkongissa, Japanissa, Puolassa, Tšekissä, Venäjällä, Ruotsissa, Espanjassa ja Etelä-Amerikassa. Heinäkuussa 2014 Lindt & Sprüngli ilmoitti ostaneensa perinteikkään pohjoisamerikkalaisen makeisvalmistajan Russel Stover Candiesin. Se on yrityksen historian tähänastisista yritysostoista suurin. Russel Stover omistaa myös Whitman’s-merkin, ja sillä on 60 % markkinaosuus Yhdysvalloissa myydyistä suklaakonvehdeista. Russel Stoverin myötä Lindt & Sprünglistä tuli kolmanneksi suurin yritys Yhdysvaltojen suklaan tuotannossa.
Yritysrakenne

Vuodesta 1994 lähtien kaikki yhtymän yritykset, niiden joukossa myös Sveitsissä sijaitseva pääkonttori Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Schweiz) AG, ovat olleet kansainvälisen konsernijohdon tytäryhtiöitä holdingyhtiö Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli AG:ssä. Osake-enemmistö on yhtiön mukaan yhämilloin? Sveitsissä.
Tuotteet

Lindt & Sprüngli valmistaa erilaisten suklaalevyjen lisäksi konvehteja. Tuotevalikoimassa on sesonkituotteita kuten suklaajoulupukkeja ja pääsiäissuklaata. Kasvava merkitys on suklaalevyillä, joissa on korkea kaakaopitoisuus (yli 60 prosenttia) tai jotka sisältävät eksoottisia aineksia kuten pippuria tai chiliä. Italiassa myydään suklaalevitettä Crema al Cioccolato.
Tuotearvostelut

Saksalainen suklaasivusto Chclt.net arvioi Lindt-suklaiden maun 72 ja 87 pisteen välille 100:sta. Saksalainen suklaakriitikko Georg Bernardini antaa testattujen Lindt-tuotteiden laadulle ainoastaan 2 pistettä mahdollisesta 6 pisteestä ja huomauttaa keinotekoisten aromien osittaisesta käytöstä.
Lindt & Sprüngli ei halua tuotteilleen minkään ulkopuolisen tahon, kuten Utz-sertifikaatin tai Reilun Kaupan kestävän kehityksen ja sosiaalisten kriteereiden mukaista sertifiointia. Eikä se halua myöskään vastaisuudessa.
Oikeuskiistoja

Vuonna 2012 Itävallan korkein oikeus päätti, että vain Lindt & Sprünglillä on Itävallassa oikeus myydä niin sanottua Goldhasea, eli kultaiseen paperiin pakattua suklaapupua, jolla on punainen rusetti kaulassa. Samana vuonna yhtiö hävisi oikeusjutun Euroopan unioinin tuomioistuimessa yrittäessään saada suklaapupulle Euroopan laajuista tavaramerkkisuojaa.
Vuonna 2013 Saksan korkein oikeus hylkäsi Lindt & Sprünglin vaatimuksen myyntikiellosta koskien saksalaisyritys Riegeleinin valmistamia, istuma-asennossa olevia suklaapupuja. Saksalainen valmistaja myy suklaapupujaan hieman tummemmassa, pronssinvärisessä kääreessä.
Vuonna 2012 tuli julki, että Lindt & Sprüngli oli hävinnyt oikeudenkäynnin makeisvalmistaja Hariboa vastaan, jonka se oli haastanut ”Lindt Teddy” -suklaanallejensa ja Haribon Goldbären-nallekarkkien samankaltaisuudesta. Seurauksena häviöstä Lindt & Sprünglin täytyy vetää suklaanallet markkinoilta.
Muuta

Lindt & Sprüngli on ollut kölniläisen Imhoff-suklaamuseon virallinen yhteistyökumppani vuoden 2006 maaliskuusta lähtien.
Kirjallisuus

Katja Hürlimann : Sprüngli : Neue Deutsche Biographie (NDB). Osa 24, Dunker & Humblot, Berliini 2010, ISBN 978-3-428-11205-0, Sivulta 768 eteenpäin.
Saksankielisiä dokumenttielokuvia

Zartbittere Leidenschaft. Wie die Lust auf Schokolade entsteht. Kertomus, Saksa, 2005, 40min., Kirja ja ohjaus: Steffi Cassel, tuotanto: SpiegelTV, ensiesitys: 24. marraskuuta 2005 VOX:illa, (Yhteenveto) ja (Video)
Lindt & Sprüngli setzt auf Jungle und Chinesen. Televisiokertomus, Sveitsi, 2012, 2:18 Min., Ohjaus: Patrizia Laeri, tuotanto: Schweizer Fernsehen, toimitus: SF Börse, ensiesitys: 21. elokuuta 2012 SF:llä (video)
Der Schokoladenkönig und der Goldhase. Televisiokertomus, Sveitsi, 2011, 5:40 Min: Patrizia Laeri, tuotanto: Schweizer Fernsehen, toimitus, 10vor10, ensiesitys: 21. huhtikuuta 2012 SF:llä (Video)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lindtin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k  Swiss Leader Index |
| --- | --- |
 ABB  Adecco  Alcon  Geberit  Givaudan  Holcim Group  Julius Bär  Kuehne + Nagel  Lindt  Logitech  Lonza Group  Nestlé  Novartis  Partners Group  Richemont  Roche  Sandoz Group  Schindler  SGS  SIG Group  Sika AG  Sonova  Straumann   Swatch Group  Swiss Life  Swiss Re  Swisscom  UBS  VAT Group  Zurich Insurance Group 
Päivitetty: 26. marraskuuta 2024
Lisäaine

Lesitiiniä eri muodoissa: jauheena, liuoksena ja rakeina.
Lisäaine (engl. additive) on aine, jota käytetään etenkin teollisesti valmistetuissa elintarvikkeissa parantamaan esimerkiksi säilyvyyttä, makua, väriä, rakennetta tai muuta ominaisuutta. Elintarvikkeisiin lisättäviä lisäaineita ovat esimerkiksi säilöntä-, happamuudensäätö-, täyte-, stabilointi- ja väriaineet.
Elintarvikelisäaine voi olla luontainen, luontaisen kaltainen tai kokonaan keinotekoinen eli synteettinen.
Luontainen lisäaine on luonnonmateriaalista esimerkiksi muuttamalla, tai muulla menetelmällä erotettu aine. Luontaisen kaltainen lisäaine vastaa kemialliselta rakenteeltaan täysin luontaista lisäainetta, mutta se on valmistettu kemiallisin menetelmin. Keinotekoinen eli synteettinen lisäaine on aine, joka on valmistettu kokonaan kemiallisin menetelmin ja jota ei esiinny luonnossa.
Osa lisäaineista maistuu epämiellyttävältä. Esimerkiksi natriumbentsoaatti ja kaliumsorbaatti maistuvat polttavilta ja kitkeriltä. Tämän vuoksi on kehitetty uudenlaisia lisäaineita, joiden tehtävänä on heikentää tai poistaa kokonaan makunystyjen kykyä aistia kalium- ja bentosaattipohjaisten lisäaineiden polttavaa ja kitkerää makua. Näitä aineita kutsutaan maundominoijiksi (engl. taste advantage products).
Lisäaineilla ei saa peittää elintarvikkeessa olevaa virhettä.
Saanti

Yhdysvalloissa kulutetusta ruoasta 60 prosentissa käytetään nykyisin lisäaineita. Lisäaineilla höystetyn ruoan osuus kasvoi 10 prosenttia 2000-luvun aikana. Yhdysvalloissa  tuotettu elintarvike sisälsi keskimäärin viittä eri lisäainetta vuonna 2019, mikä oli enemmän kuin vuonna 2001.
Britit syövät ruoan mukana keskimäärin yli 22 grammaa lisäaineita päivässä.