Mata Hari
Elämä > Tanssijana Pariisissa

Zelle muutti alkuvuodesta 1903 yksin Pariisiin ja alkoi käyttää nimeä Lady Gresha MacLeod. Pariisissa Zelle kohtasi sen ongelman, että hänellä ei ollut rahaa, koulutusta eikä sukulaisia. Hän teki muutaman viikon ajan töitä taiteilijan mallina, mutta koska hän ei saanut siitä kunnollista toimeentuloa, hän ryhtyi prostituoiduksi. Kun Rudolf MacLeod sai kuulla, mitä suvun kunniakasta nimeä käyttävä nainen teki Pariisissa, hän uhkasi vaimoaan pidätyksellä ja sijoittamisella mielenvikaisten laitokseen. Zelle lähti Pariisista syksyllä 1903 ja majoittui MacLeodin sedän perheen luo Nijmegeniin. Aluksi kenraali uskoi hänen tarinoitaan, mutta kun MacLeod kirjoitti sukulaiselleen oman versionsa, Zelle joutui lähtemään. Hän palasi Pariisiin keväällä 1904.
Toinen kerta Pariisissa osoittautui menestyksellisemmäksi kuin ensimmäinen. Zelle sai taitavana ratsastajana vakituisen työpaikan Ernst Molierin Cirque Molier -hevossirkuksessa. Kun Molier kuuli Zellen taustasta, hän ehdotti naiselle ryhtymistä itämaiseksi tanssijaksi, sillä koko Eurooppa oli tuohon aikaan innostunut kaikesta itämaisesta. Molier esitteli Zellen seurapiirinainen Madame Kiréevskylle, joka järjesti tälle esiintymisen salongissaan. Zelle kehitti itselleen taustatarinan aitona jaavalaisnaisena, jonka skottilainen sotilasmies oli kuollut. Zellen ensimmäistä yksityistä esiintymistä katsomassa ollut seurapiirilehti The Kingin toimittaja oli haltioissaan värikkäisiin ja läpikuultaviin huiveihin, itämaiseen päähineeseen ja koruihin pukeutuneen lady MacLeodin eksoottisesta ja intohimoisesta esityksestä ja kirjoitti siitä ylistävän kuvauksen lehteen.
Zellestä tuli lehtijutun ansiosta välittömästi sensaatio Pariisissa, ja hänelle järjestyi uusia esiintymisiä. Hän otti taiteilijanimen Mata Hari, joka tarkoittaa malaijiksi aurinkoa, ’päivän silmää’. Nimeä Zelle oli harkinnut jo Itä-Intiassa tanssijanurasta haaveillessaan. Nimi oli sopivan eksoottinen, eikä Zelle enää joutunut pelkäämään joutuvansa oikeuteen miehensä nimen lokaamisesta. MacLeod lakkasikin vähäksi aikaa seuraamasta vaimonsa edesottamuksia.
Maaliskuussa 1905 Mata Hari alkoi esiintyä Pariisissa itämaisen taiteen Guimet-museossa. Tuoksuvien kukkien, köynnöskasvien, kynttilöiden ja Shiva-patsaan ympäröimä Mata Hari tanssi tarkkaan valituille arvokkaille kutsuvieraille säestäjänään pieni orkesteri, joka soitti jaavalais- ja intialaisvaikutteista musiikkia. Huiveihin sekä ihonvärisin ja ihonmyötäisiin trikoisiin ja rintaliiveihin pukeutunut Mata Hari ei koskaan tanssinut alastomana mutta antoi vaikutelman lähes täydellisestä alastomuudesta ja samalla henkisyydestä ja pyhyydestä. Hän hyödynsi kaikkia itämaisen eksotiikan stereotyyppejä, ja hän käytti Itä-Intiassa oppimiaan vartalon ja käden liikkeitä sekä Shivan tanssia ja yhdisti ne itse keksimäänsä tanssiin. Pariisilaiset lehtiarvostelut olivat jälleen haltioituneita ja korostivat ”intialaisen” alastoman tanssijattaren hekumallisuutta ja traagisuutta, kun tämän ”äärettömän naisellinen ja kurvikas vartalo värisi tuhansissa rytmeissä”.
Noustuaan suursuosioon Mata Hari esiintyi monissa salongeissa ja teattereissa, hänestä kirjoiteltiin lehtijuttuja, ja hänestä otetut eksoottiset valokuvat levisivät koko Eurooppaan. Mata Hari hyödynsi kuuluisuuttaan ja näyttäytyi usein muodikkaissa kaupoissa ja ravintoloissa. Hän aloitti suhteen museojohtaja Edouard Clunet’n kanssa, mutta samalla hänellä oli muitakin suhteita. Clunet teki kaikkensa Mata Harin uran edistämiseksi. Hän sai kiinnityksen Gabriel Astrucin L’Olympia-teatteriin loppukesäksi 1906. Siellä hän esiintyi ensimmäistä kertaa julkisesti, ja katsomot olivat aina loppuunmyydyt. Hänen palkkionsa olivat jo hyvin korkeat, ja L’Olympian esiintymisistä hän sai 10 000 Ranskan frangin palkkion. Vuoden 1906 lopussa Mata Hari teki kiertueen Moskovassa ja esiintyi sen jälkeen muun muassa Wienissä, Berliinissä ja Madridissa.
Mata Hari otti taiteilijanimensä käyttöön myös yksityiselämässään. Hän antoi haastatteluja, joissa kertoili tarinoita lapsuudestaan Jaavalla, missä hän oli oppinut tanssiensa pyhät merkitykset. Monet tanssikriitikot epäilivät hänen autenttisuuttaan, mutta koska kukaan ei ollut nähnyt jaavalaisia tansseja aikaisemmin, he eivät pystyneet sanomaan mitään varmaa ja vaikenivat. Yleisö ja lehdistö rakastivat Mata Haria edelleen suuresti, ja jotkut nostivat hänet jopa suuren Isadora Duncanin yläpuolelle.
Avioero-oikeudenkäynnissä vuonna 1906 MacLeod käytti hyväkseen vaimonsa häipymistä tyttärensä luota Pariisiin, alastontanssijan uran epämoraalisuutta ja lukuisia miessuhteita, jotka saivat naisen näyttämään epäsopivalta äidiksi. MacLeodille myönnettiinkin tyttärensä täysi huoltajuus, eikä Zelle saanut tapaamisoikeutta.
Vuoteen 1907 mennessä Mata Hari oli esiintynyt jo useissa Euroopan pääkaupungeissa Osloa myöten, ja häntä juhlittiin kaikkialla, minne hän meni. Hänen isänsä oli julkaissut edellisen vuoden lopulla kirjan, jossa hän paljasti tyttärensä hollantilaisen taustan. Kirja ei kuitenkaan saanut paljon huomiota Alankomaiden ulkopuolella, kuten ei sitä seurannut G. H. Prieminkään paljastuskirja, jossa Mata Hari itse kertoi paitsi taustastaan, myös toistuvasta uskottomuudestaan ja voimakkaista seksihaluistaan. Totuus Mata Harin taustasta jäikin muulta maailmalta pimentoon vielä pitkäksi aikaa hänen kuolemansakin jälkeen.
Mata Hari oli jo pitkään halunnut päästä esittämään vakavia rooleja, jollaisia taiteellisesti arvostettu Isadora Duncan sai esittää. Hänen ensimmäinen vakava roolinsa oli Kleopatrana oopperassa Antar, jonka ensi-ilta oli Monte Carlossa tammikuussa 1910. Kun ooppera tuli Pariisiin, Mata Hari kieltäytyi harjoittelemasta yhdessä muiden tanssijoiden kanssa, jolloin hänet erotettiin. Hän voitti palkkioista käydyn oikeusjutun, mutta tapaus vahingoitti hänen mainettaan. Hänen uransa oli tuolloin kääntynyt jo laskuun: hän oli yli 30-vuotias, hiukan ylipainoinen eikä tanssijana yhtä taitava kuin kilpailijansa. Hän oli ajoittain rahapulassa, kun työtilaisuudet olivat alkaneet vähetä, ja hän joutui tanssimaan aiempaa vaatimattomammissa paikoissa. Myös hänen rikas rakastajansa oli mennyt konkurssiin. Rahapulassa Mata Hari ryhtyi jälleen tapaamaan miehiä rahasta sivukatujen ”kohtaamistaloissa”. Vuosi 1914 oli Mata Harille jälleen hyvä vuosi niin ammatillisesti kuin rakkauselämänkin kannalta, kunnes maailmansodan syttyminen muutti kaiken.