stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mazda3
Mazda3 BL (2008–2013)

| Mazda3 BL |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Etelä-Afrikka  Iran  Japani  Kolumbia  Malesia  Taiwan  Thaimaa
Valmistaja:  Mazda
Valmistusvuodet:  2008–2013
Muut nimet:  Mazda Axela
Korimalli:  4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  Mazda3 (BK)
Seuraaja:  Mazda3 (BM/BN)
Teknisesti samankaltaisia:  Ford C-Max I Ford Escort Ford Focus II Ford Kuga I Mazda5 (CR) Mazda Biante Volvo C30 Volvo C70 II Volvo S40 Volvo V50
Pohjalevy:  Mazda BL
Iskutilavuus:  1,5–2,5 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali 4-vaihteinen automaatti 5-vaihteinen automaatti 6-vaihteinen automaatti
Toisen sukupolven Mazda3 esiteltiin neliovisena sedanina Los Angelesin autonäyttelyssä marraskuussa 2008. Viisiovisen hatchbackin ensiesittely oli Bolognan autonäyttelyssä saman vuoden joulukuussa. Malli perustuu samalle pohjalevylle kuin edeltäjänsä, mutta on kokonaispituudeltaan hieman sitä suurempi.
Vuoden 2009 Euro NCAP -kolaritestistä Mazda3 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Urheilumalli Mazda3 MPS esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2009. Moottori oli sama turboahdettu 2,3-litrainen kuin edeltäjässä.lähde?
Vuonna 2011 malli sai muun muassa uudelleenmuotoillun etupuskurin.lähde?
Mazda3 BM/BN (2013–2018)

| Mazda3 BM/BN |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani  Kiina  Malesia  Meksiko  Thaimaa
Valmistaja:  Mazda
Valmistusvuodet:  2013–2018
Muut nimet:  Mazda Axela
Korimalli:  4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  Mazda3 (BL)
Seuraaja:  Mazda3 (BP)
Iskutilavuus:  1,5–2,5 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  6-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen automaatti
Kolmannen sukupolven Mazda3 esiteltiin kesällä 2013. Se perustuu Mazdan kokonaan itse kehittämälle pohjalevylle, ja on edeltäjäänsä hieman lyhyempi ja matalampi. Akseliväli kasvoi kuitenkin pituutta.
Vuoden 2013 Euro NCAP -kolaritestistä Mazda3 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Vuonna 2016 malli sai muun muassa uuden etupuskurin aiempaa suuremmalla ilmanottoaukolla. Uudistuksen yhteydessä koritunnukseksi vaihtui BN.
Mazda3 BP (2018–)

| Mazda3 BP |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani
Valmistaja:  Mazda
Valmistusvuodet:  2018–
Korimalli:  4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  Mazda3 (BM/BN)
Teknisesti samankaltaisia:  Mazda CX-30 Mazda MX-30
Iskutilavuus:  1,5–2,5 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto neliveto
Vaihteisto:  6-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen automaatti
Neljännen sukupolven Mazda3 esiteltiin Los Angelesin autonäyttelyssä marraskuussa 2018 viisiovisena hatchbackina ja neliovisena sedanina. Sitä myydään nyt myös Japanissa samalla nimellä kuin muualla maailmassa.
Vuoden 2019 Euro NCAP -kolaritestistä Mazda3 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mazda3 Wikimedia Commonsissa
Sedan-korinen Mazda3 BK.
Facelift-mallin Mazda3 BK.
Mazdaspeed3
Sedan-korinen Mazda3 BL.
Mazda3 MPS
Facelift-mallin Mazda3 BL.
Sedan-korinen Mazda3 BM.
Mazda3 BN
Sedan-korinen Mazda3 BP.
Aleksi Räihä

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 9. tammikuuta 1986 (ikä 39)
Syntymäpaikka: Kemi, Suomi
Pelipaikka: vasen laitapuolustaja
Pituus: 174 cm
Junioriseurat
0000–1999: KPT-85
2000–2001: KePS
2002: PS Kemi
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2003–2004 | FC-88 |  |  |
| 2005–2006 | PS Kemi | 16 | (1) |
| 2007–2008 | TP-47 | 16 | (0) |
| 2009 | Futura | 9 | (1) |
| 2010–2011 | PS Kemi | 43 | (3) |
| 2012 | TP-47 | 13 | (1) |
| 2012 | → FC Kemi (laina) | 3 | (0) |
| 2013–2017 | PS Kemi | 60 | (0) |
| 2018 | PS Kemi Akatemia | 15 | (2) |
| 2019–2021 | Kemi City | 38 | (1) |
| 2022 | KePS | 4 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 217 | (9) |
Aleksi Räihä (s. 9. tammikuuta 1986 Kemi) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja.
Juniorina Kemin Pallotovereissa, Kemin Palloseurassa ja FC-88:ssa pelannut Räihä debytoi PS Kemi Kingsissä kaudella 2005. Vuonna 2007 hän siirtyi Tornion Palloon, jossa hän pelasi kaudet 2007–2008. Kauden 2009 Räihä pelasi FC Futurassa. Kaudeksi 2010 Räihä palasi takaisin PS Kemiin, jossa hän pelasi kahden kauden aikana 45 ottelua onnistuen maalinteossa neljästi. Kauden 2012 hän pelasi jälleen Tornion Pallossa, pelaten farmisopimuksen turvin myös FC Kemissä.
Kaudeksi 2013 Räihä palasi jälleen PS Kemiin. Seura nousi kaudeksi 2015 Ykköseen, jonka se voitti heti avauskaudellaan nousten Veikkausliigaan. Räihä teki ensiesiintymisensä pääsarjatasolla huhtikuussa 2016 Helsingin Jalkapalloklubia vastaan.
Saavutukset

Seurajoukkuetasolla
Ykkönen 2015
Kakkisenjärvi

| Kakkisenjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Kuopio
Koordinaatit:  62°44′24″N, 27°14′38″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Virmasveden alue (14.72)
Tulouomat:  salmi Pääkkölammesta, oja Heinälammesta, suo-oja Kumpusesta
Laskujoki:  Kakkisenjoki Saariseen
Järvinumero:  14.727.1.023
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  122 m  
Pituus:  2,7 km  
Leveys:  1,8 km  
Rantaviiva:  15,824 km  
Pinta-ala:  1,93197 km²  
Tilavuus:  0,00404632 km³  
Keskisyvyys:  2,09 m  
Suurin syvyys:  6 m  
Saaria:  26 
:  Korkeasaari, Lehtosaari, Salmensaari, Töyrisaari
 fiKakkisenjärvi 
Kakkisenjärvi on Pohjois-Savossa Kuopiossa järvi. Etäisyys Kuopion keskustasta on 27 kilometriä lounaaseen.
Maantietoa

Kakkisenjärvi on 2,7 kilometriä pitkä, 1,8 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 193 hehtaaria eli noin 1,9 neliökilometriä. Kakkisenjärveä ympäröi kuiva ja kivikkoinen kangasmetsä. Etelärannalta luoteeseen pistävä Kiviniemi jakaa Kakkisenjärveä läntiseen ja itäiseen osaan, joista ensiksi mainittu on selvästi jälkimmäistä laajempi. Lahtia ovat esimerkiksi Kivilahti, Salmenlahti ja Pitkälahti. Matalan Kakkisenjärven saarilukua ei ole ilmoitettu, mutta kartan mukaan niitä on 26 saarta. Saaret ovat pieniä, eivätkä ne pirsto järveä. Laajin saari on kaakossa sijaitseva Salmensaari, ja muita saaria ovat esimerkiksi Korkeasaari, Lehtosaari, Töyrisaari ja Joutensaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on määritetty 4,05 miljoonaa kuutiometriä, jolloin sen keskisyvyydeksi tulee 2,1 metriä. Sen syvänteessä on 6 metriä syvää ja syvänne sijaitsee Töyrisaaren edustalla sen luoteispuolella . Järven rantaviivan pituus on 15,8 kilometriä ja sen rannat ovat autiot. Järven niukkaan vesikasvillisuuteen kuuluu muun muassa kaisla, korte, suomenlumme ja ulpukka.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Virmasveden alueella (14.72), jonka Kivijoen valuma-alueeseen (14.727) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 122 metriä mpy. Järven laskujoki on Kakkisenjoki, joka laskee Saariseen (35 ha). Joelle kertyy tällä osuudella pudotusta 3,2 metriä. Suurin tulouoma on kapeahko salmi Pääkkölammesta (8 ha). Samaan Salmenlahteen laskee Heinälammen (7 ha) laskuoja ja luoteisrannikon Levälahteen Kumpusen (39 ha) laskuoja.
Freya FuMG

| Freya |
| --- | --- |
 Freya LZ, FuMG 401 mittausasemassa
Valmistustiedot
Merkki:  FuMG (das Funkmeßgerät)
Malli:  useita variaatioita ja niiden yhdistelmiä
Peitenimi:  Freya (Suomessa Raija)
Valmistaja:  GEMA (Gesellschaft für Elektroakustische und Mechanische Apparate)
Valmistusmaa:  Saksan valtakunta, Suur-Saksan valtakunta
Valmistusaika:  1939–1945
Tuotantomäärä:  yli 1 200 kpl
Rakenne
Käyttötarkoitus:  ilmavalvonta
Tutkatyyppi:  monostaattinen 2D-pulssitutka
Asennustapa:  siirrettävä valmisteltuun asemaan
Laitekoko:  12,5 × 6,2 m, 11 tn
Kantama:  160 km
Henkilöstön määrä:  4–8
Tehontarve:  15 kVA
Tekniset tiedot
Lähetysteho:  40 kW
Lähetystaajuus:  120–166 MHz
Lähettimen toimintatapa:  teho-oskillaattori
Tehopääteaste:  kahden triodin vuoro­vaihekytketty oskillaattori ilma­jäähdytyksellä
Pulssinpituus:  3 µs
Toistotaajuus:  500 Hz
Tehonsiirto:  symmetrinen parijohto
Vastaanotintyyppi:  superheterodyne
Antennityyppi:  dipoliryhmä 2×6 kokoaaltodipolia, erilliset lähetys- ja vastaanotto­antennit, vertikaalipolarisaatio
Keilanleveydet:  leveys 30°, korkeus 120°
Keilaustavat:  sähkösuuntaus käsi­ohjauksella, tarkkuus­mittaus keilanvaihtelulla
Esitystapa:  Braunin putket ja suuntauspyörien asteikot
Järjestelmäliitokset:  puhelinyhteys johtokeskukseen
Freya, das Funkmeßgerät (radiomittauslaite) on toisen maailmansodan aikainen saksalainen ilmavoimien käyttöön tarkoitettu tutka ja laitesarja. Saksalla oli sodan aikana käytössään satoja radiomittauslaitteita koko maan alueella. Sanaa 'tutka' tai 'radar' ei ollut silloin vielä Saksan valtakunnassa eikä Suur-Saksan valtakunnassa käytössä, ja laitteesta käytettiin nimeä das Funkmeßgerät eli FuMG. Freya on laitteen peitenimi. GEMA (Gesellschaft für Elektroakustische und Mechanische Apparate) valmisti radiomittauslaitteita vuosina 1939–1945 yli 1 200 kappaletta Berliinissä. Saksa antoi laitteita sotilasapuna liittolaismaille tai myi kumppanimaille. Niitä ostettiin myös Suomeen, ja niillä oli merkittävä osuus Helsingin puolustuksessa helmikuussa 1944.
GEMA

Radioaaltoja oli tutkittu Saksassa jo pitkään. Darmstadtin teknillisessä yliopistossa työskenteli professori Hans E. Hollmann. Hän tutki erityisesti desimetriaaltoja. Hans-Karl von Willisen työskenteli tutkijana samassa tutkimuksessa. Heistä tuli hyvät ystävät ja tutkakehitystyön avainhenkilöt. He halusivat perustaa tarkoitukseen yrityksen ja valitsivat sen johtajaksi Günther Erbsloehin. Yhtiö perustettiin 1928, ja sen nimeksi tuli GEMA (Gesellschaft für Elektroakustische und Mechanische Apparate). Ensimmäinen tutkalaite oli valmis kokeiluun 1934. Ensin kokeiltiin 600 MHz:n (50 cm) pulssitutkaa, jolla saatiin havaintoja jopa 10 kilometrin etäisyydeltä. Lisäkehityksen jälkeen kokeiltiin 500 MHz:n (60 cm) ja 375 MHz:n (80 cm) pulssitutkia. Näistä valittiin jälkimmäinen, jolla saatiin jopa 25 kilometrin mittausetäisyyksiä 50 metrin etäisyystarkkuudella laivoihin. Tällä periaatteella lopullinen tuotanto lähti käyntiin. Laite sai peitenimekseen Seetakt. Samalla aloitettiin rinnakkaisen pulssitutkamallin kehitys pääasiassa samoilla periaatteilla, mutta lentokoneiden havaitsemiseen. Siinä päädyttiin 120–166 MHz:n taajuuteen (1,8–2,5 m) ja saatiinkin hyviä tehoja ja mittausetäisyyksiä jopa yli sata kilometriä lentokonemaaleihin. Sen peitenimeksi tuli Freya. GEMA:n erilaisia tutkalaitteita valmistettiin sodan aikana kaikkiaan noin 6 000.
Ominaisuudet ja käyttö

Freya on maalinosoitus- ja ilmavalvontatutka tai joissakin lähteissä ennakkovaroitustutka. Se on tyypiltään 2D-pulssitutka, eli mittaa maalin suunnan ja etäisyyden, ei korkeutta. Sen suurin mittausetäisyys on 160 km, yleensä paljon alle sen. Monia versioita kehitettiin ja niille annettiin tyyppimerkintä ja lyhenteen, yleensä FuMG, perään numero. Tyyppimerkintäsysteemiä muutettiin moneen kertaan, joten niiden johdonmukainen seuraaminen on vaikeaa. Lisäksi laitteiden kokoonpanoa varioitiin paljon vaihtamalla eri varianttien osia ristiin ja silloin aina annettiin uusi tyyppinumero. Kaikille malleille tunnusomaista on sen näkyvä osa, yhteen tasoon tehty dipoliryhmäantenni. Se koostuu elementeistä, joista ulkonäkönsä vuoksi suomalaiset tutkamiehet käyttivät slanginimeä heteka. Yleensä on nähtävissä kolme dipoliriviä: alimpana lähetinantenni ja keskellä vastaanotinantenni ja ylimpänä omatunnuslaitteen  antenni. Ensimmäinen Freya F -versio (Seetaktische) muistutti Seetakt-tutkaa, koska se oli tehty samaan runkoon ja siirrettäväksi ilmatorjuntatykin lavetille, mutta oli kuitenkin laitteiltaan Freya. Se kuljetettiin kolmessa osassa, tutkavaunu, antennilaitevaunu ja sähkövoimakoneen vaunu, ja se oli saatettavissa käyttökuntoon 1–2 tunnissa. Siitä käytettiin myös nimeä Freya Lafette. Myöhemmin käyttöön vakiintui raskaampi malli Freya LZ (Lufttransport Zerlegbar eli ilmakuljetukseen purettavissa), jossa on keskellä yksi tukeva antennimasto ja kahdeksankulmainen laitehytti. Kuljetettuna moduuleina sen käyttökuntoon rakentaminen kesti noin kolme päivää. Siitä käytettiin myös nimeä Freya Stand.
Toisen maailmansodan alkaessa Saksalla oli valmiina useita Freya-asemia ja hyvin toimiva maalinosoitus- ja ilmavalvontatutkaverkko, Kammhuber-linja (Kammhuber Linie, kenraalimajuri Josef Kammhuberin mukaan). Se koostui 32 x 20 kilometrin vastuualueista, joissa oli Freya ja useita valonheittimiä, joita Freya ohjasi. Verkko vastasi hyvinkin Britannian Chain Home -tutkaverkkoa, mutta oli paljon kevytrakenteisempi ja täysin liikkuva. Myöhemmin tuli lisäksi ilmatorjunnan Würtsburg tulenjohtotutkat, hävittäjätutkat ja Würtsburg Riese yöhävittäjien ohjaustutkat ja vastuualueet laajennnettiin 43 x 36 kilometrin suuruisiksi Niitä kutsuttiin nimellä Himmelbett Stellung. Briteillä oli 1939 vielä sellainen käsitys, että saksalaisilla on vain vähän jos yhtään tietoa tutkatekniikasta. Heille oli yllätys, että useimmat Saksan sotalaivat oli varustettu Seetakt-laitteilla. Samoin oli yllätys, että Saksan länsirannikko oli varustettu Freya-laitteilla. 18. joulukuuta 1939 kaksi Freyaa huomasi kahdeksantoista Wellington-pommikoneen muodostelman lähestymässä mereltä päivänvalossa. Hävittäjät ohjattiin radioitse vastaan ja kaksitoista pommikonetta tuhottiin. Päiväaikaan tapahtuvien pommitusten aika oli siis ohi.
Ominaisuudet ja käyttö > Lähetinputket, kriittinen osa

Tuohon aikaan, 1920-luvulla, oli hyvin vähän elektroniputkia, jotka pystyivät toimimaan korkeilla taajuuksilla. Elektroniputken toiminta oli kyllä jo selvillä, niin myös magnetronin, mutta se ei vielä ollut ontelomagnetroni, joka vasta 1940-luvun lopulla ratkaisi monta tutkatekniikan ongelmaa. Myös klystroni tunnettiin, mutta sekään ei ollut vielä silloin niin valmis, että olisi ollut käyttökelpoinen. Tohtori Hollman oli jo aikaisemmin käyttänyt tutkimustöissään Barkhausen-Kurtz-triodia, joka on triodiputki, jonka hila on kytketty positiiviseksi sekä anodiin että katodiin nähden (yleensä triodin hila esijännitetään negatiiviseksi). Se kykeni toimimaan jopa mikroaalloilla. GEMA kehitti Barkhausen-Kurz-triodin GEMA TS1, joka kehitti ensimmäisen käyttöönotetun Seetakt-mallin lähettimen pulssitehon 1,5 kW. Lähettimeen niitä tarvittiin kaksi triodia vuorovaihekytkettynä. Laite toimi kyllä hyvin, mutta suurin mittausetäisyys oli pienenlainen pienestä tehosta johtuen. Lisäksi (kun ensimmäinen tutkatilaus tuli merivoimilta) sotalaivan raskaiden tykkien suupaine rikkoi triodien lasikuvun usein. Parannettu triodi GEMA TS6 oli lujempaa lasia ja kehitti jopa 8 kW:n pulssitehon lähettimelle. Sitä käytettiin Seetakt-tutkassa sodan loppuun asti. Seetaktin taajuus oli 370 MHz, mutta Freyan maks. 166 MHz. Matalammalla taajuudella GEMA TS6 antoi paremman tehon. Kun vielä putken keraaminen pidin tehosti ilmajäähdytystä ja sähköistä sovitusta ja hyötysuhdetta parannettiin, Freyan pulssitehoksi saatiin lopulta 40 kW.
Ominaisuudet ja käyttö > Mittaustapa

Dipoliryhmäantenni oli perusversiossa 6,2 m leveä ja 7,5 m korkea, 2 x 6 pystypolarisoitua kokoaaltodipolia, vastaanottimelle ylempänä ja lähettimelle omat alimpana. Sitä suunnattiin sähköisesti käsiohjauksella. Suunnatessa koko laite, antenni ja laitekabiini miehistöineen, kääntyi jalustallaan. Tutka käännettiin aina maalia etsittäessä haluttuun suuntaan, ja sitten mitattiin maalin paikka tarkasti. Laite ei siis pyörinyt ympäri alituiseen, kuten on yleensä nykyaikaisesta tutkasta totuttu näkemään.
Tehon lähetysantennille syötti kahdella vuorovaihekytketyllä triodilla tehty teho-oskillaattori, joka kehitti noin 40 kilowatin pulssitehon. Lähetyspulssit olivat ajallisesti kolmen mikrosekunnin pituisia, ja niitä lähtettiin 500 pulssia sekunnissa. Maalista sironnut teho vastaanotettiin omalla antennilla kaksoissupervastaanottimeen. Ilmaistu signaali esitettiin kahdella Braunin-putkella (kuvaputki) karkea- ja hienomittaus erikseen. Pulssin kulkuajan perusteella etäisyys oli mitattavissa noin +/-50 metrin tarkkuudella.
Antennitekniikan peukalosäännön mukaan laskettuna noilla antennin mitoilla ja lähetystaajuudella keilan (puolen tehon) leveys on noin 30° ja korkeus noin 120°, samanlaiset sekä lähetys-, että vastaanottoantennilla. Pelkällä antennin suuntaan perustuvalla mittauksella olisi saatu tarkkuudeksi parhaimmillaankin vain +/-10°. Suunnanmittauksen parantamiseksi Freya käytti keilanvaihteluperiaatetta. Vastaanottoantennin keilan suuntaa (sivusuunnassa) vaihdeltiin nopeaan tahtiin muutaman asteen verran puolelta toiselle. Antennielementti jaettiin kahteen kolmen dipolin ryhmään, ja sähkömekaanisella kytkimellä, josta suomalaiset tutkamiehet käyttivät slanginimeä päristin, vuoroteltiin oikeaa ja vasenta ryhmää. Tällöin maalin kaikuvoimakkuus on voimakkaampi siinä keilassa, joka on lähempänä maalia. Vain silloin kun maali on molempien keilojen välissä keskellä, sen kaiku on yhtä voimakas kummallakin. Tämän tarkasteluun oli oma Braunin-putki, joten suunnanmittaus saatiin tehdyksi noin +/-2° tarkkuudella.
Ominaisuudet ja käyttö > Ennakkovaroitustutka ja Freyan muunnokset

Freyan paras mittausetäisyys oli jopa 160 km. Se ei silti ole varsinaiselle ennakkovaroitukselle riittävä. Rakennetta parantamalla suurentamalla antennia ja lähettimen tehoa saatiin yli 300 km:n mittausetäisyyksiä, jolloin voitiin havaita Britannian lentokentiltä nousevat koneet ja voitiin siten puhua varsinaisesta ennakkovaroitustutkasta. Tämä vaatimus täytettiin asentamalla useita Freyan antennielementtejä samaan mastoon ja lisäämällä maston korkeutta ja lähettimen tehoa.
Waßermann FuMG 402 oli ilmapuolusuksen ennakkovaroitustutka, jonka valmistus aloitettiin 1940. Siitä valmistettiin useita versioita. Siinä oli lähetintehoa 100 kW ja maston korkeus 40 m, jopa 60 m ja -leveys 19 m. Waẞermann oli asennettu kiinteään bunkkeriin käännettävällä antennilla. Mittausetäisyydet olivat tyypillisesti 300 km Sen suunitteluun ja valmistukseen osallistuivat myös AEG ja Siemens. Tämän tutkan erikoismuunnoksella mitattiin ensimmäisen kerran Kuun etäisyys Maasta.
Jagdschloẞ FuMG 404 oli paljolti samanlainen, mutta paranneltu malli. Siinä oli suuri, 24–60 m leveä mutta 3–5 m matala, ympäri pyörivä antenni ja suuri lähetysteho. Sen erikoisuutena oli PPI (plan position indicator) näyttölaite. Waßermann ja Jagdschloß tutkia tehtiin yhteensä 148 kpl.
Mammut FuMG 41G oli Freyasta kehitetty ilma- ja meripuolustuksen ennakkovaroitustutka. Siinä oli kiinteä antenni, jota keilattiin hyvin edistyksellisellä AESA (aktiivinen elektronisesti skannaava antenniryhmä) menetelmällä ilman että antenni liikkuu. Se oli välttämätöntä, koska antenni oli hyvin suuri ja raskas. Haittapuolena oli, että voitiin keilata vain n. 100 asteen sektori. Antennissa oli 16 Freyan antennielementtiä neljän maston varassa. Sen leveys oli 28,5  m ja korkeus 11 m. Lähetysteho oli aluksi 100 kW ja suurennettiin vähitellen ja  vuoteen 1945 mennessä se oli jo 500 kW. Ulottuvuus oli riittävän suuri, jotta Pohjois-Saksasta ja Tanskasta Römön saarelta voitiin valvoa koko Britannian ilmaliikennettä kentille asti ja tehdä tarvittava ennakkovaroitus. Niitä valmistettiin 30 kpl GEMAn ja Telefunkenin toimesta. Näistä laitteista parhaat jäivät sodan loputtua liittoutuneiden käsiin.
Freya Suomessa

Kun jatkosodan aikana Pohjois-Suomessa oli saksalaisia joukkoja ja heillä radioluotaimia, suomalaiset kuulivat talvella 1942 enemmän tai vähemmän vahingossa heidän keskustelujaan ja että ”Gerät” oli havainnut vihollisen lentokoneita pimeässä ja kaukaa. Asiaa tutkimaan lähetettiin kaksi matemaatikkoa, vänrikit Kari Karhunen ja Leo Sario kesällä 1942, ja siitä alkoi kehityskulku, jonka seurauksena Saksasta tilattiin kaksi FuMG 401, Freya LZ -ilmavalvontaradioluotainta hintaan 11 816 680 markkaa kappaleelta ja kuusi ilmatorjuntatykistön FuMG 62, Würtsburg D -tulenjohtoradioluotainta hintaan 2 300 000 mk/kpl. Myöhemmin tilauksia jatkettiin, ja 1944 tilattiin kaksi Freya F -merivalvontaluotainta hintaan 5 908 340 mk/kpl.
Tilaus ei ollut aivan mutkatonta, eikä Saksa ollut erityisen halukas kauppoihin. Siihen aikaan Saksa tarvitsi näitä laitteita sodankäyntiin kipeästi itsekin. Saksaa ja myös GEMA:n tehtaita pommitettiin ankarasti. Materiaaleista, erityisesti alumiinista, oli huutava pula. Myös laitteiden käyttäjien ja huoltajien koulutus Saksassa oli järjestettävä samassa kaupassa. Aikaa kului liikaakin saksalaisten tiukkojen salausmääräysten takia, ja vaikka Saksaan lähetettiin komennuskunta valmistelemaan kauppoja, oli tarkkojen tietojen saamisessa vaikeuksia.
Freya Suomessa > Harvinaisen nopeita päätöksiä

Luultavasti enempää ei voitu viivytellä sen onnettoman tapauksen johdosta, kun Helsinkiin pääsi yllättäen 8. marraskuuta 1942 Neuvostoliiton syöksypommittaja Petljakov Pe-2 ja pudotti kaksi pommia. Toinen osui Ison Roobertinkadun ja Erottajan kulmaan ja surmasi 50 elokuvateatterin edessä ollutta ihmistä, heistä useimmat lapsia ja heidän äitejään. Toista sataa loukkaantui. Helsingissä oli tuolloin paljonkin ilmatorjuntaa, mutta pelkkien kuulosuuntimien epätarkkojen havaintojen vuoksi kone pääsi 5 000 metrin korkeudessa pilvien suojassa yllättämään.
Lokakuussa 1942 oli Saksaan lähetetty insinöörikapteeni Jarl Sarvas ja luutnantti Sario valmistelemaan hankintoja. Puutteellisillakin tiedoilla he kirjoittivat esimiehilleen 6.12. ja 7.12., että suosittelevat hankintaan ryhtymistä viipymättä. Suomen Berliiniin lähettämä ilmailuasiamies majuri Helenius kirjoitti 9.12. Ilmavoimien komentajalle kenraali J. F. Lundqvistille, joka ei myöskään viivytellyt, ja asia oli 13.12. ylipäällikön esittelyssä, jossa Suomen marsalkka Mannerheim hyväksyi hankkeen. Tarjouspyyntö Saksaan lähti 16.12.1942. Se sisälsi kaksi Freyaa ja kuusi Würzburgia, niiden varaosat ja tarvikkeet sekä koulutuksen mittaajille ja mekaanikoille. Tammikuussa 1943 tilaus hyväksyttiin Saksassa, ja komennuskunta aloitti tavaran kokoamisen lähetettäväksi ja koulutuksen järjestämiseksi. Koulutuksen ensimmäinen kurssi Saksassa oli 26.1.–9.4.1943.
Ensimmäiset kaksi Freyaa saapuivat s/s Normalla Mäntyluotoon 1.4.1943. Kuusi Würzburgia saapui Mäntyluotoon s/s Balticilla 23.5.1943. Kaksi Freya F -merivalvontaluotainta saapui Mäntyluotoon 14. kesäkuuta 1944. Koska koulutus oli aloitettu ajoissa, voitiin radioluotaimet sijoittaa käyttöpaikoilleen heti ja aloittaa niiden harjoittelu. Samalla annettiin määräys käyttää peitenimiä Freya LZ  = Raija, Würzburg D (Dora) = Irja. Myöhemmin vielä määrättiin, että merivalvontaan tarkoitettu Freya F = Maija. Muiden nimien käyttöä ei sallittu.
Freya Suomessa > Sijoitukset asemiin

Toinen Raija sijoitettiin Helsingin Malmille (Raija I) noin 300 metriä silloisen lentokentän päästä itään. Toinen (Raija II) sijoitettiin Kuninkaansaareen Helsingin merialueelle Santahaminan ja Vallisaaren väliin. Kaksi Irjaa sijoitettiin Kotkaan ja 4 Helsinkiin ilmatorjuntapattereiden yhteyteen. Tehokasta toiminta oli silloin, kun Raijat antoivat löytämiensä maalien sijainnit ilmavalvontakeskukseen ja se antoi maalit muunnetuilla suuntatiedoilla Irjoille puhelimitse. Irjat mittasivat tarkat maalien sijainnit (suunta, korkeus ja viistoetäisyys) ja antoivat ampuma-arvot sähköisesti pattereille. Myöhemmin saapuneet Maijat sijoitettiin Viipurinlahdelle Säkkijärven Ristiniemeen ja toinen Mikkelin Tuukkalaan valvomaan Saimaan aluetta. Pohjois-Suomessa oli useita radioluotaimia saksalaisten joukkojen käytössä. Etelä-Suomessa oli myös saksalaisten hallussa Freya F Russarössä, Mäkiluodossa, Vaarlahdessa ja Suursaaressa, sekä Freya LZ Aunuksessa. Sodan jälkeen saksalaiset veivät tutkansa mennessään ja loput, mitä heiltä jäi, luovutettiin rauhanehtojen mukaisesti Neuvostoliitolle saksalaisomaisuutena.