Mestari Eckhart
Elämä

Eckhartin varhaisista vaiheista ei ole säilynyt tarkkaa tietoa. Hän syntyi oletettavasti vuonna 1260 Tambachin kylässä Erfurtin kaupungin lähitienoilla. Tiedetään myös, että nuoruudessaan hän liittyi dominikaanisääntökuntaan. Sitä, missä Eckhart aloitti yliopisto-opintonsa ei varmuudella tiedetä. Koska hänen ajattelussaan on kuitenkin selviä vaikutteita Albert Suuren filosofiasta, otaksutaan hänen opiskelleen ainakin jonkin aikaa Albertin vaikutuspiirissä. Tämä tarkoittaisi sitä, että Eckhart olisi opiskellut Kölnissä ennen Albertin kuolemaa vuonna 1280.
Varhaisin varma historiallinen tieto Eckhartista on se, että hän jatkoi opintojaan Pariisin yliopistossa. Vuonna 1293 hän luennoitsi Pariisissa Petrus Lombarduksen teoksesta Sentenssit. Samana vuonna Eckhart valmistui Pariisista oppiarvoon baccalaureus theologiae. Opintojensa jälkeen hän palasi Erfurtiin, jossa hän kohosi paikallisen dominikaaniluostarin prioriksi vuonna 1298.
Vuonna 1302 Eckhart palasi Erfurtista takaisin Pariisin yliopistoon. Siellä hän sai hoidettavakseen magister actu regens -oppituolin. Kyseessä oli dominikaanisääntökunnalle nimikoitu opetusvirka, johon pääsemistä pidettiin keskiajan skolastisen yliopistomaailman eräänä merkittävimmistä saavutuksista. Kyseinen magister -oppiarvo on myös syy Eckhartin lisänimelle "mestari".
Eckhart piti oppituolia kaksi vuotta, jonka jälkeen hänet kutsuttiin takaisin Erfurtiin. Siellä hänet asetettiin dominikaaniveljeskunnan Saksin alueen päämieheksi, jossa hänen hallintoalueeseensa kuului yhteensä yli 47 luostaria. Hän myös perusti virkakautensa aikana kolme uutta luostaria.
Hallinnollisiten tehtävien ohella Eckhart eteni myös akateemisella urallaan. Vuonna 1311 hänet kutsuttiin Pariisin yliopistoon toiselle kaksivuotiselle magister -kaudelle. Eckhartia aiemmin vastaavaan saavutukseen oli yltänyt vain Tuomas Akvinolainen. Tämän kautensa jälkeen hän siirtyi Alsacen alueelle, jossa hän toimi vuodesta 1313 alkaen johtotehtävissä sääntökuntansa päämiehen alaisuudessa.
Uudessa tehtävässään Eckhart oli tiiviissä yhteydenpidossa useisiin nunnaluostareihin. Keskiajalla koulutetut kirkonmiehet käyttivät työssään latinaa, kun taas nunnaluostareissa käytettiin myös tavallisen kansan puhmumia kieliä. Otaksutaan, että yhteydenpidolla nunnaluostareihin on ollut vaikutusta siihen, että Echart alkoi käyttää myöhemmässä tuotannossaan ja saarnoissaan kansanomaista saksaa latinan sijaan.
Vuoden 1323 tai 1324 aikana Eckhart palasi takaisin akateemiseen maailmaan. Tällä kertaa hän suuntasi Kölniin, joka oli tuon ajan dominikaaniteologian johtavia keskuksia. Kölnissä toimiessaan häntä vastaan alettiin esittää syytöksiä harhaoppisuudesta. Ensimmäiset viralliset syytökset esitettiin Nikolas Strasbourgilaiselle vuonna 1325. Syytökset liittyivät ilmeisesti Jumalallisen lohdutuksen kirjasta irrotettuihin katkelmiin ja perustuivat kahden muun dominikaaniveljen osin vilpilliseen kanteluun. Tähän Eckhart vastasi nykyään jo kadonneella kirjoituksella Requisitus. Vastaus myös ilmeisesti tyydytti Nikolasta ja laannutti syytökset hetken ajaksi. Vuonna 1326 syytöksiä esitettiin lisää, käsittäen yhteensä 74 kohtaa Eckhartin teoksista. Tällä kertaa syytökset välitettiin Kölnin arkkipiispa Henri II:lle, ja ne johtivat aiempaa perusteellisempaan tutkintaan.
Eckhart asetettiin kirkollisen tuomioistuimen tutkittavaksi. Oikeudenkäynnissä hän vetosi filosofiseen distinktioon järjen ja tahdon välisestä suhteesta. Hän myönsi, että hänen opetuksensa saattaisi sisältää älyllisiä virheitä. Kuitenkin, koska harhaoppi tekona ei ole järjen vaan tahdon akti, ei hän näillä virheillään voinut mielestään syyllistyä harhaoppiin. Eckhart myös lupautui luopumaan kaikista niistä käsityksistä, jotka tuomioistuin toteaisi virheelliseksi.
Oikeuskiista kuitenkin laajeni, ja vuonna 1327 Eckhart lähetettiin vastaamaan syytöksistä paavilliselle tuomioistuimelle Avignoniin. Eckhartin helpotukseksi paavillinen tuomioistuin ei kuitenkaan enää tutkinut sitä, oliko Eckhart harhaoppinen. Tuomioistuin sen sijaan tarkasteli yksinomaan Eckhartin oppilauseiden paikkansapitävyyttä. Alkuperäinen 74 kohdan syytöslista myös karsittiin 28 kohtaan. Kyseiset kohdat tuomioistuin myös lopulta totesi harhaopeiksi. Harhaoppisiksi todetut oppilauseet olivat sekalaisia ja osin kontekstistaan irrotettuja katkelmia Eckhartin kirjoituksista, ja ne koskivat esimerkiksi käsitystä maailman ikuisesta olemassaolosta tai käsitystä siitä, että Jumalan kunnia ilmenee myös pahoissa asioissa.
Eckhart ei itse ehtinyt kuulla lopullista tuomiota, sillä oikeudenkäynnin vielä kestäessä hän sairastui ja kuoli. Tarkka kuolinaika ei ole tiedossa, mutta todennäköisesti hän menehtyi Kölnissä tammikuun 28. päivänä vuonna 1328. Oikeusprosessi puolestaan saatiin päätökseen vasta vuonna 1329, jolloin paavi Johannes XXII julisti 17 Eckhartin oppilausetta harhaopeiksi ja 11 oppilausetta todennäköisiksi harhaopeiksi. Eckhartia itseään tuomio ei koskenut, eikä hänen henkilökohtaisesti todettu syyllistyneen harhaoppiin.