stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Palojärvi (Joensuu, eteläinen)
Maantiede

Vajaan kahden kilometrin pituinen, pohjoista kohti kapeneva Jylmänniemi jakaa Palojärven eteläosan lounaiseen Paskolahteen ja kaakkoiseen Härkölahteen. Etäisyys jälkimmäisen etelärannalta järven pohjoiskolkkaan on noin 4,2 kilometriä. Palojärven lahdet (Levälahti, Varislahti, Marjolahti, Petralahti) ovat suiltaan avoimia. Järvi on valtaosin matala, mutta Jylmänniemen itäpuolella sijaitsee noin viiden hehtaarin laajuinen vähintään kymmenen metriä syvä alue. Syvin piste on 11,5 metriä.
Palojärven saariluku on yhdeksän. Saarista kuusi on alle aarin laajuisia luotoja. Piipolansaari ja siitä noin 350 metriä pohjoiseen sijaitseva Kimmonsaari ovat vajaan kahden hehtaarin laajuisia. Järven matalassa pohjoisosassa sijaitsee Munaluoto.
Palojärven itärannalla sijaitsee Järventaus-niminen maalaisasutus. Etelärannalla on Rantakylä ja luoteessa Järvenpää. Aivan Palojärven länsipuolella sijaitsee kahdeksanhehtaarinen Kaidanlampi. Järviä erottaa toisistaan alle sadan metrin levyinen Kaidankangas.
Palojärveen virtaa useita suo-ojia ympäröiviltä soilta (Myllysuo, Mäkränrimpi). Kaidanlammesta (117,0 metriä mpy) virtaa Kaidanpuro. Merkittävin tulouoma on luoteesta Keskijärveltä (117,3 metriä mpy) virtaava Välijoki. Palojärven vedet laskevat Markkasuon halki Koskutjokea itään Haarajärveen (110,7 metriä mpy).
Palojärven vesitilavuus on 7 187 000 kuutiometriä.
Palojärvi (01.033.1.001) kuuluu Palojärven alueeseen (01.033), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Jänisjoen vesistöalueella (01). Toinen jakovaihe on Haarajoen alue (01.03). Palojärven alueeseen kuuluu yksitoista vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Palojärvi ja Keskijärvi ovat yli kahden neliökilometrin laajuisia. Kolmanneksi laajin on Mäkrälampi, jonka pinta-ala on noin kymmenen hehtaaria.
Järviwikin mukaan Suomessa on 35 Palojärveä, joista Joensuun eteläinen Palojärvi on neljänneksi laajin. Laajin Palojärvi sijaitsee Joensuun ja Ilomantsin rajalla noin 30 kilometriä Joensuun eteläiseltä Palojärveltä pohjoiseen.
Pappadátes

Pappadátes (kreik. Παππαδάτες) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Pappadátes, kylä Agrínion kunnassa Aitolia-Akarnanian alueyksikössä Länsi-Kreikan alueella
Pappadátes, kylä Ziróksen kunnassa Prévezan alueyksikössä Epeiroksen alueella
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Pappadátes”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Olympos (peli)

Olympoksen kansikuva
Olympos oli suomalaisen Midnight Sun Gamesin (MSG) kehittämä strategiapeli, jota pelattiin postipelinä. Olympos-pelejä pelattiin vuodesta 1992 ainakin 2000-luvun alkupuolelle asti.
Olympos sijoittui antiikin Kreikkaan. Jokainen pelaaja ohjasi kreikkalaista kaupunkivaltiota ja huolehti sen taloudesta, kulttuurista, sotavoimista sekä suhteesta jumaliin. Pelin saattoi voittaa joko kulttuuri- tai sotilasvoiton turvin.
Ensimmäisten pelien epätasapainoisuuksien korjaamisen jälkeen Olympoksesta povattiin kansainvälistä menestyjää. Lisensointia povattiin Itävaltaan ja Australiaan. Lopulta peli lisensoitiin brittiläiselle Rhann Postal Gamesille, joka pyöritti peliä englanniksi koko Euroopan alueella.
Historia

Olympoksen kehittänyt Midnight Sun Games (MSG) sai alkunsa kontiolahtelaisesta yläaste- ja lukioikäisestä kaveriporukasta. Jussi Holopaisen ja Janne Pölösen ympärille ryhmittynyt porukka pelasi ahkerasti tietokone- ja lautapelejä. Brittiläisten pelilehtien kautta ryhmä kiinnostui play-by-mail- (PBM) eli postipeleistä ja osallistui englantilaisiin ja saksalaisiin peleihin. Viimeinen sysäys kohti postipelejä saatiin kun Holopainen ja Pölönen lukivat vuonna 1988 Jyrki Kasvin Mikrobittiin kirjoittaman jutun ulkomaisista postipeleistä; myöhemmin Kasvi päätyi itse pelaamaan Olymposta. Kun Holopainen ja Pölönen muuttivat opiskelemaan Ouluun, perustettiin avoin yhtiö MSG vuoden 1992 keväällä pyörittämään vastaavanlaisia postipelejä Suomessa. Kyseessä oli ensimmäinen suomalainen postipeliyritys, joskin Suomessa oli toiminut jo aiemmin Suomen PBM-seura. Holopainen ja Pölönen kävivät läpi peli-ideoitaan ja lopulta päätyivät antiikin Kreikka -teemaiseen Olympokseen. Ratkaisu oli luonteva, koska molemmat olivat roolipelitaustansa vuoksi kiinnostuneita historiasta ja erityisesti Pölönen juuri antiikin ajasta. Varsinaista pelinkehityskokemusta kummallakaan ei ollut, mutta Holopainen osasi tietokoneohjelmointia. Kaverukset kokeilivat erilaisia sääntövariaatioita aluksi ilman peliohjelmistoa ja sitten Holopaisen suunnitteleman peliohjelmiston kanssa. Monimutkaisen Olympoksen suunnittelu veikin paljon aikaa. Vasta myöhemmin keksitty, yksinkertaisempi Teknocide-peli ehti valmistua ensin.
MSG:n ensimmäiset pelit pääsivät käyntiin elokuun puolivälissä 1992. Teknisiä ongelmia ratkottiin sitä mukaa kun niitä ilmeni. Ensimmäisestä virallisesta pelistä kehittyikin eräänlainen alfatestaus, jonka myötä tekijät saivat paljon palautetta. Erityisesti pelin rajattoman kasvun sallinut talousjärjestelmä oli aluksi pahasti epätasapainossa. Alkuvaiheen peleissä peliohjelmistossa oli vielä ohjelmointivirheitä, jotka saattoivat aiheuttaa parin päivän viivytyksiä kierrosten loppuunsaattamiseen. Myös pelin sääntöjä hiottiin pelikertojen myötä. Vuosi MSG:n perustamisen jälkeen käynnissä oli jo kolme samanaikaista Olympos-peliä ja yritys kertoi palkkaavansa lisää pelinjohtajia hoitamaan Olympos- ja Austerlitz-pelejä. Olympos keräsi kehuja brittiläisessä alan Flagship-lehdessä ja oli säännöllisesti mukana sen maailmanlaajuisessa postipelien listauksessa. Sille povattiin kansainvälistä menestystä ja lisensointia yritettiin muun muassa Itävaltaan ja australialaiselle The Australian Wizard -yritykselle. Olympos lisensoitiin lopulta vuonna 1993 brittiläiselle Rhann Postal Gamesille, joka pyöritti pelin englanninkielistä versiota eurooppalaiselle yleisölle. MSG:n lopetettua Olympos-pelit Suomessa niitä jatkoi vuonna 1997 rekisteröity, niin ikään oululainen yritys Divisio Tactica. Pelejä pelattiin ainakin vielä 2000-luvun alussa. Olympokseen liittyvää materiaalia on esillä Suomen pelimuseossa.
Kirjallisuutta

Olympos. Claymore, 1994, nro 3, s. 2.  Finna jykdok.609528.
Aiheesta muualla

Esittelyvideo, Suomen pelimuseo, YouTubessa
Pelin kartta. Pelaaja on värittänyt sille vallitsevan pelitilanteen.
Pauli Johansson

| Pauli Johansson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1960
Muusikko
Taiteilijanimi:  Loose
Laulukielet:  englanti, suomi
Aktiivisena:  1976–
Tyylilajit:  hard rock punk rock
Soittimet:  rummut, laulu
Yhtyeet:  Peer Günt Loose Prick Alaston lounas One Blood Garuda
Levy-yhtiöt:  Poko Rekords
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Pauli ”Loose” Johansson (s. 1960) on Kouvolassa syntynyt muusikko. Hän on kouvolalaisen Peer Günt -yhtyeen alkuperäinen rumpali. Hän on myös kouvolaisten Loose Prick ja Alaston Lounas -yhtyeiden laulaja ja perustajajäsen. Vuonna 2007 Johansson vieraili Raivopäät feat. Friendsin levyllä Punkrock Jukebox 1 yhdessä Klamydian laulajan Vesku Jokisen kanssa kappaleissa ”Sota apatiaa vastaan” ja ”Suoraa toimintaa”.
Peer Günt
| --- | --- |
Albumit:   Peer Günt  Backseat  Good Girls Don’t...  Fire Wire  Don’t Mess with the Countryboys  Smalltown Maniacs  No Piercing, No Tattoo  Guts and Glory  Buck the Odds 
Kokoelmat:   Peer Günt 1 / Through the Wall  Years On The Road  Golden Greats  20 suosikkia – Liquire and Drugs  Bad Boys Are Here 
Livealbumit:   Live at Rockperry  Live Today, Gone Tomorrow 
DVD:t:   Live at Rockperry  Live at Tavastia 
EP:t:   Through the Wall  Bad Boys Are Here  Bartender
Os Mutantes

| OS Mutantes |
| --- | --- |
 Os Mutantes vuonna 2010
Tiedot
Toiminnassa:  1966–1978, 2006-
Tyylilaji:  Psykedeelinen rock, progressiivinen rock, tropicalismo
Kotipaikka:   São Paulo, Brasilia
Laulukieli:  englanti, portugali
Jäsenet:  Sérgio Dias Ani Cordero  Amy Crawford   Esmeria Bulgari   Vinicius Junqueira   Vitor Trida
Entiset jäsenet:  Arnaldo Baptista Rita Lee Zélia Duncan Arnolpho Lima Filho Manito Rui Motta Túlio Mourão Antônio Pedro Luciano Alvez Paulo de Castro Fernando Gama Cláudio César Dias Baptista  Bia Mendes  Dinho Leme  Fabio Recco  Henrique Peters
Levy-yhtiö:  Polydor/Universal, Som Livre, Sony BMG (Brasilia) Omplatten, Luaka Bop, ANTI- (U.S.)
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Os Mutantes on brasilialainen psykedeelinen tropicalismo-tyylisuuntausta edustava rockyhtye, joka perustettiin 1966.
Historia

Veljekset Arnaldo Baptista (basso, koskettimet sekä laulu) sekä Sérgio Dias (kitara ja laulu) ja päälaulaja Rita Lee muodostivat Os Mutantesin 1966 São Paulossa. He julkaisivat kaksi tropicalismon vahvasti sävyttämää albumia, jotka yhdistivät psykedeelistä rockia muiden taidesuuntausten kanssa. He esiintyivät yhdessä monien muusikkojen kanssa. He jättivät tropicalismo-liikkeen ja 1971, basisti Liminha ja rumpali Dinho liittyivät virallisesti yhtyeen jäseniksi. He julkaisivat viisi albumia yhdessä ennen kuin Rita Lee lähti 1972 aloittaakseen soolouran. Yhtye siirtyi samalla edistykselliseen rockiin albumillaan O A e o Z, joka äänitettiin 1973 mutta julkaistiin vasta 1992 levy-yhtiön kanssa vallinneista riidoista johtuen. Arnaldo lähti yhtyeestä samana vuonna aloittaakseen soolouran yhtyeen jäsenten välisistä riidoista johtuen. Myöhemmin yhtyeestä lähti vielä Dinho ja Liminha. Sérgio Dias, ainoa alkuperäinen jäsen, johti yhtyettä sen hajoamiseen vuonna 1978 asti. Os Mutantes kokosi rivinsä vuonna 2006 ja julkaisi ensimmäisen uuden albuminsa 35 vuoteen, Haih Or Amortecedor, vuonna 2009.
Diskografia > Albumit

1968: Os Mutantes
1968: Tropicália ou Panis et Circensis (feat. Gilberto Gil, Caetano Veloso, Nara Leão, and Gal Costa) Philips
1969: Mutantes
1970: A Divina Comédia ou Ando Meio Desligado
1971: Jardim Elétrico
1972: Mutantes e Seus Cometas no País do Baurets
1974: Tudo Foi Feito Pelo Sol
1976: Mutantes Ao Vivo
1992: O A e o Z (äänitetty  1973)
2000: Tecnicolor (äänitetty 1970)
2009: Haih Or Amortecedor
2013: Fool Metal Jack
Diskografia > Singlet

1968: A Minha Menina/Adeus Maria Fulô
1968: É Proibido Proibir/Ambiente de Festival (feat. Caetano Veloso)
1969: Dois Mil e Um/Dom Quixote
1969: Ando Meio Desligado/Não Vá Se Perder Por Aí
1971: Top Top/It's Very Nice Pra Xuxu
1972: Mande Um Abraço Pra Velha
2008: Mutantes Depois
2015: Esos Ojos verdes
Diskografia > EPt

1968: A Voz do Morto/Baby/Marcianita/Saudosismo (feat. Caetano Veloso)
1969: Fuga nº II/Adeus, Maria Fulô/Dois Mil e Um/Bat Macumba
1970: Hey Boy/Desculpe Babe/Ando Meio Desligado/Preciso Urgentemente Encontrar Um Amigo
1976: Cavaleiros Negros/Tudo Bem/Balada do Amigo
Aiheesta muualla > Virallisia kotisivuja

Arnaldo Baptistan virallinen kotisivu (portugaliksi)
Rita Leen virallinen kotisivu (portugaliksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Sérgio Dias virallinen kotisivu(portugaliksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Muita linkkejä

Slipcue.com Guide to Brazilian Music
Perfect Sound Forever
Review of their first album
Light in the Attic interview with Sérgio Dias about 2006 tour (Arkistoitu – Internet Archive)
Zélia Duncan ja Sérgio Dias
Oriol Servià

| Oriol Servià |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Oriol Servià i Imbers
Syntynyt: 13. heinäkuuta 1974 (ikä 50) Pals, Espanja
Kansalaisuus:   Espanja
Formula E -ura
Auton numero:  6
Nykyinen talli:  Dragon (2014-2015)
Kilpailuja:  4
Pisteitä:  14
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
Ensimmäinen ePrix:  Kiinan ePrix 2014
Oriol Servià i Imbers (s. 13. heinäkuuta 1974 Pals, Espanja) on espanjalainen autourheilija. Vuonna 2014 hän kilpailee sekä IndyCar Seriesissä Rahal Lettermanin tallissa ja Formula E-sarjassa  Dragon Racingin tallissa. Hän on tarkemmin sanottuna katalonialainen.
Ura

Servià aloitti uransa monien muiden kuljettajien tavoin kartingin parissa. Vuonna 2000 hän siirtyi CART-sarjaan, jonka nimeksi tuli sittemmin Champ Car. Servià ajoi Champ Carissa kahdeksan kautta vuodesta 2000 vuoteen 2007. Hänen paras sijoituksensa sarjassa oli toinen kaudella 2005. Tuolla kaudella hän saavutti myös uransa ainoan Champ Car-voiton Circuit Gilles Villeneuven radalla Montrealissa Newman/Haasin Lola-autolla. Champ Carin ohella Servià ajoi kaudella 2002 myös IndyCar Seriesiä. Hän palasi sarjaan kaudeksi 2008 ja on kilpaillut sarjassa siitä asti. Hänen paras sijoituksensa IndyCarissa on tähän mennessä toinen sija kauden 2011 kahdesta kilpailusta. Tuolla kaudella hän sijoittui myös parhaimmalle sijalleen sarjan yhteispisteissä, hän oli neljäs. Servià on ajanut myös Rahal Letterman Lanigan Racingin Dallaralla. Vuonna 2014 Servià siirtyi ajamaan IndyCarin lisäksi uutta Formula E-sarjaa. Hän ajoi Dragon Racing -tallissa. Ensimmäisessä kilpailussa syyskuussa 2014 Pekingissä Servià sijoittui seitsemänneksi ja sai kuusi MM-pistettä.
Formula E -tulokset

| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014–15 | Dragon | BEI 7 | PUT 7 | PDE 9 | BNA 9 | MIA   | LBH   | MON   | BER   | MOS   | LON   | LON   | 16 | 19. |
*  Kausi käynnissä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto
Oriol Servià Twitterissä
Oriol Servià Facebookissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Servià Indianapolis 500 kisassa vuonna 2008.
Käännös suomeksi
Pappadátes (Aitolia-Akarnania)

| Pappadátes Παππαδάτες |
| --- | --- |
 Pappadátesin kylä.
 Pappadátes
 Koordinaatit: 38°31′40″N, 21°27′6″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos,Länsi-Kreikka jaJooniansaaret
Alue:  Länsi-Kreikka
Alueyksikkö:  Aitolia-Akarnania
Kunta:  Agrínio
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  3803030101
Väkiluku (2011):  1 077
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Suuntanumero(t):  +30 2635
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pappadátes (kreik. Παππαδάτες, myös Papadátes, Παπαδάτες; kath.kreik. Παππαδάται/Παπαδάται, Pappadátai/Papadátai) on Kreikan kylä, joka kuuluu hallinnollisesti Agrínion kuntaan, Aitolia-Akarnanian alueyksikköön ja Länsi-Kreikan alueeseen. Sen väkiluku on 1 077 (vuonna 2011).
Pappadátesin kylä sijaitsee Trichonída-järven lounaispuolella noin 16 kilometriä etelään Agríniosta. Antiikin aikana lähellä sijaitsi oletettavasti Akrain kaupunki. Pappadátes muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Παππαδατών, Topikí Koinótita Pappadatón), johon kuuluu varsinaisen Pappadátesin kylän lisäksi Loléikan kylä. Koko yhdyskunnan väkiluku on 1 098.
Aiemmin kylä kuului Arákynthoksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Agrínion kunnan Arákynthoksen kunnallisyksikköön. Se oli lakkautetun Arákynthoksen kunnan kuntakeskus.
Parkkila

Parkkila voi olla
Kyliä

Parkkila, kylä Haapajärvellä
Parkkila, entinen kylä Muolaan pitäjässä, Karjalankannaksella
Parkkila, kylä Mikkelin kaupungissa
Henkilöitä

Anni Parkkila (s. 1982), laulaja
Arvo Parkkila, (1905–1978), entinen alkoholisti ja sosiaalityön kehittäjä
Jussi Parkkila (s. 1977), jääkiekkovalmentaja
Seppo Parkkila (s. 1966), anatomian professori
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Parkkila”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Palin

Palin tarkoittaa seuraavia:
Christian Palin (s. 1978), metallimuusikko.
Eduard Hjalmar Palin (1891–1969), diplomaatti
Hjalmar Georg Palin (1848–1907), kenraalimajuri, senaattori, salaneuvos
Leo Palin (s. 1956), tennispelaaja
Pekka Palin, liike-elämän vaikuttaja, CSC:n kehityspäällikkö
Saija Palin (s. 1978), malli, juontaja ja näyttelijä, Miss Scandinavia 2000
Tomi Palin (s. 1990), salibandyn pelaaja
Tutta Palin (s. 1963), taidehistorian professori
Palin, ruotsalainen aatelisuku numero 2237
Brett Palin (s. 1984), kanadalainen jääkiekkoilija
Michael Palin (s. 1943), brittiläinen koomikko
Sarah Palin  (s. 1964), yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko ja Alaskan kuvernööri 2006–2009.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
PIK-15 Hinu

| PIK-15 Hinu |
| --- | --- |
 Hinu OH-YHB Nummelassa kesällä 2013.
Tyyppi:  hinauskone
Alkuperämaa:   Suomi
Ensilento:  29. elokuuta 1964
Valmistusmäärä:  10 (2015) 
Yksikköhinta:  21 000 mk (1963)
Kehitetty mallista:  PIK-11 Tumppu Heinonen HK-2 Valkuainen
Muunnelmat:  PIK-19 Muhinu
PIK-15 Hinu (lyh. sanasta Hinauskone) on suomalainen puurakenteinen yksimoottorinen purjelentokoneiden hinauskone. Hinua lähdettiin suunnittelemaan ulkomaisten hinauskoneiden hankinnan osoittauduttua hankalaksi tuontilisenssiongelmien takia. Polyteknikkojen ilmailukerho (PIK) järjesti konetyypin suunnittelusta kilpailun, jonka voitti Kai Mellénin konesuunnitelma. Mellén valittiin lopulta myös Hinun pääsuunnittelijaksi, ja tyypin suunnittelutyöt aloitettiin syksyllä 1960. Prototyypin rakennustyöt käynnistyivät keväällä 1962.
Prototyyppi valmistui ja sen ensilento suoritettiin 24. lokakuuta 1964. Pitkässä koelento-ohjelmassa konetyypin suurimmaksi ongelmaksi paljastui sen syöksykierreominaisuudet, joihin saatiin pientä parannusta jatkamalla runkoa. Hinuja valmistui 1970-luvun loppuun mennessä kuusi koneyksilöä, minkä lisäksi yksittäisiä koneita on valmistunut myöhemminkin. Suomen ilma-alusrekisterissä oli kahdeksan koneyksilöä vuonna 2015.
Kehitys ja tuotanto > Tausta

Polyteknikkojen ilmailukerhossa pohdittiin hinauskoneen suunnittelua jo vuonna 1948 Juhani Heinosen diplomityönä suunnitteleman PIK-8:n yhteydessä. Kaksi vuotta myöhemmin PIK suunnitteli hankkivansa Britanniasta käytetyn de Havilland Mothin kerhon hinauskoneeksi. Mothin hankinta kaatui, kun PIK ei saanut vaadittua tuontilisenssiä. Tapahtuman seurauksena kerho julkisti kilpailun uuden ”hinauskoneeksi soveltuvan urheilukoneen” suunnittelusta marraskuussa 1950. Ehdotuksia tuli lopulta viisi, joista parhaaksi valittiin lokakuussa 1951 Kai Mellénin hyvin paljon Piper Tomahawkia muistuttava 90 hevosvoiman moottorilla varustettu nokkapyöräkone. Ensimmäinen kilpailu ei tosin johtanut koneen jatkosuunnitteluun saati prototyypin rakentamiseen. Asia hautautui noin seitsemäksi vuodeksi, kunnes PIK palasi hinauskoneasiaan joulukuussa 1958. Purjelento eli nousukautta 1950-luvun lopun Suomessa, mutta harrastusta haittasi tarpeeksi tehokkaan ja tarkoitukseen soveltuvan hinauskaluston puute. Kun Jane’s All the World’s Aircraft -ilmailujulkaisusta ei löydetty hinauskäyttöön soveltuvaa konetyyppiä, päätettiin vihdoin aloittaa sellaisen suunnittelu. PIK avasi keväällä 1959 uuden hinauskoneen suunnittelukilpailun.
Uuteen kilpailuun osallistui kaikkiaan kolme ehdotusta, joista parhaaksi valittiin jälleen Kai Mellénin 90 hevosvoiman moottorilla varustettu ”Tumppu HIS-100” -nimen saanut suunnitelma. Kaksi muuta kilpailijaa olivat Ilkka Lounamaan ylätasoinen ”Super-Sytky” ja Urho Pikkaraisen ”Urbanus”. Valinnan suorittanut lautakunta ei tosin ollut täysin tyytyväinen yhteenkään esitykseen. Mellén olikin aloittanut jo korkeampitehoisella 150 hevosvoiman moottorilla varustettua suurempaa Juhani Heinosen HK-2 Valkuaisen pohjalta kehitettyä konetyyppiä, jonka lautakunta lopulta hyväksyi rakennettavaksi ja antoi tyypille tunnuksen PIK-15. Mellén valittiin syyskuussa 1960 pidetyssä kokouksessa koneprojektin pääsuunnittelijaksi, minkä lisäksi kokouksessa päätettiin lykätä tuhoutuneen PIK-12:n tilalle hankittavan purjelentokoneen tilaamista PIK-15 hyväksi.
Kehitys ja tuotanto > Suunnittelu

PIK:n seniorijäsenet Mellén, Lounamaa ja Jussi Rinta aloittivat työt konetyypin parissa ryhmätyönä syksyllä 1960. Lounamaa teki koneen ensimmäisen yleisluonnoksen, jonka lähtökohdaksi oli otettu Heinonen HK-2 Valkuaisen runko ja ohjausjärjestelmät, millä tähdättiin kustannussäästöihin. Siipi oli suoraan suunniteltava hinauskäyttöä ja suurempitehoista moottoria varten uudestaan. Mellén piirsi koneen yleissuunnitelman ja rungon, Lounamaa laskutelineet ja Rinta siiven. Teekkari Raimo Suokas teki tarvittavat lujuuslaskelmat, ja muutamat muut teekkarit tekivät Teknillisessä korkeakoulussa koneeseen liittyviä harjoitustöitä.
Hinun ensimmäiset tyhjämassa-arviot olivat erittäin optimistiset, koneen massaksi laskettiin vain 410 kilogrammaa. Suurimmaksi vaakalentonopeudeksi laskettiin 232 kilometriä tunnissa matkalentopotkurilla ja 146 km/h hinauspotkurilla. Suunnittelun arvioitiin vaativan 1 200 työtuntia ja koneen jigien valmistuksen 1 100 tuntia kerhotyönä. Muilla ulkoisilla tahoilla teetettävän työn määräksi arvioitiin 2 100 tuntia, mistä arvioitiin koituvan 525 000 markan kustannukset. Tarvikehankintoihin varattiin 1,475 miljoonaa markkaa ja koelentoihin 80 000. Prototyypin kokonaishinta kohosi 2,08 miljoonaan lokakuun 1960 markkaan.
Kai Mellén ilmoitti PIK:n nimissä syyskuussa 1961 Ilmailutoimistolle PIK-15-konetyypin suunnittelun olevan aloitettu ja pyysi menettelyohjeita. Kyseessä oli vain virallinen ilmoitus, sillä konetyypin suunnittelutyöt olivat jo pitkällä. Ilmailutoimisto myönsi Hinulle rakennusluvan numerolla 19, ja Teekkarijohtokunta anoi tarvittavan rahoituksen ja materiaalit.
Kehitys ja tuotanto > Prototyypin rakentaminen

Hinun prototyypin puuosat päätettiin tilata Suomen ilmailuliitolta, joka aloitti työt keväällä 1962. PIK:n ensimmäisissä arvioissa kone oli tarkoitus saada valmiiksi ja ilmaan vielä saman vuoden loppuun mennessä. PIK-16 Vasama -purjelentokoneen tuotantoa valmisteleva K. K. Lehtovaara Oy otti keskeneräisen PIK-15 Hinu -projektin hoidettavakseen Jämillä vuokraamissaan tiloissa. Yritys oli kiinnostunut enemmän Vasama-sarjatuotannosta, ja Hinu alkoi vähitellen muuttua ikuisuusprojektiksi, kun konetyypin piirustukset valmistuivat aiottua hitaammin.
PIK-15-projekti sai rahoituksensa usean kanavan kautta ja tukea muun muassa PIK:n kannatusyhdistykseltä, TKK:n ylioppilaskunnalta ja suoraan teollisuudelta. Prototyypin puutavarat saatiin lahjoituksena ilmailuliitolta ja vanerit hankittiin kolmasosan alennuksella. Potkuri ostettiin puoleen hintaan. Koneen suurin menoerä oli 900 000 markkaa maksanut moottori.
Projektin aikataulu siirtyi useaan otteeseen. PIK:n johtokunta varoitti lopulta K. K. Lehtovaara Oy:tä kannatusyhdistyksen ja yrityksen välien heikkenemisestä, jos Hinun rakentaminen ei edistyisi. Koneen kulut myös kasvoivat, ja sille oli anottava lisärahoitusta. Helmikuuhun 1963 mennessä projekti oli niellyt 17 000 markkaa (rahan arvo muuttui vuoden 1963 rahauudistuksen seurauksena), ja tuolloin arvioitiin, että tarvitut tilaustyötunnit kuluttaisivat vielä 6 000 markkaa lisää. Prototyypin kokonaishinnaksi arvioitiin uusien arvioiden pohjalta 21 000 markkaa.
Hinun pääkomponentit saatiin valmiiksi joulukuussa 1963, jolloin koneen kokonaispainoksi arvioitiin tulevan noin 500 kilogrammaa. Prototyyppi koekuormitettiin Jämillä kuun puolivälissä ja koneen testattiin kestävän 4,55 G:n positiivista ja -2,21 G:n negatiivista kuormaa. Positiivinen kuorma taivutti siivenkärkiä 22 senttimetriä ja negatiivinen 10 senttimetriä. Kone toimitettiin maaliskuussa 1964 ”lähes puuvalmiissa” kunnossa Aero Oy:n tiloihin Helsinki-Malmin lentokentälle, jossa sen loppukokoonpanon sai vastuulleen Raimo Suokas. Koneen kokoaminen alkoi edistyä kesäkuussa, jolloin sen parissa työskenteli useampi teekkari ja muita rakentajia. Puurakenne viimeisteltiin ja kone lakattiin, minkä jälkeen koneen osille tehtiin vielä joitakin koekuormituksia. Hinauskuormaksi määritettiin 900 kilopondia. Kone valmistui ja Mellén kutsuttiin Ranskan Toulousesta takaisin Suomeen koelentämään prototyyppi, sillä hän oli asettanut ehdoksi palkattomaan suunnittelutyöhön ryhtyessään, että saisi lentää koneen ensilennon.