stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Annie-palkinto
Historia

Annie-palkinnon alkuunpanija oli pitkäaikainen ASIFA-Hollywoodin jäsen June Foray, jonka mielestä myös animaatiot ansaitsisivat palkintoja. Max Fleischer oli juuri kuollut syyskuussa Forayn idean syntyessä, ja niin Foray halusi kunnioittaa Fleischeria ja tämän veljeä Dave Fleischeria näiden ohjaamista animaatioista.
ASIFA-Hollywoodin puheenjohtaja Nick Bosustow innostui Forayn ehdotuksesta, ja hän sai järjestääkseen ensimmäisen tilaisuuden. Aluksi tilaisuus tarvitsi nimen, ja se syntyi nopeasti, kun Forayn silloinen aviomies Hobart Donavan keksi nimeksi Annie, joka on eräänlainen lempinimi sanalle animation. Tilaisuuden pitopaikaksi hän hankki urheilijamotellin, joka sijaitsi laaksossa. Forayn mukaan tuolloin suurin osa ihmisistä asui laaksossa. Hän vuokrasi motellin juhlahuoneiston, ja tilaisuuden alkaessa yleisöä oli paikalla yli 400, ja Max ja Dave Fleischer saivat palkinnot. Tilaisuuden isännäksi Foray oli palkannut muun muassa Betty Boopin luoneen Myron Natwickin. Ensimmäinen Annie-gaala oli Forayn mukaan menestyksellinen, ja hän epäili voisiko seuraavasta tulla yhtä menestyksekäs, kun vuoden 1973 Annie-gaalassa palkittiin vain yksi henkilö Nakke Nakuttajan luonut Walter Lantz. Vieraita oli yhtä paljon kuin edelliselläkin kerralla, ja Forayn kehittämä palkintotilaisuus alkoi saada arvostusta ja vakiinnuttaa paikkansa yhtenä arvostetuimmista palkinnoista.
Annie-pokaali oli aluksi valmistettu puusta ja muovista, mutta se ei Forayn mukaan sopinut tilaisuuteen eikä  animaatioon. Nykyinen palkinto esiteltiin toisessa Annie-gaalassa, ja se oli suunniteltu vaskipuhaltimen muotoiseksi. Palkinnon suunnitteli Tom Woodward.
Sarjat

Esimerkkejä sarjoista:
Paras tuotanto
Paras ohjaus
Paras animaatioelokuva
Paras animaatiosarja
Paras animointi
Paras suunnittelu
Paras käsikirjoitus
Paras ääninäyttely
Paras musiikki
Eniten palkitut > Eniten palkintoja saaneet elokuvat

| Elokuva | Palkintojen määrä | Vuosi |
| --- | --- | --- |
| Mulan | 10 | 1998 |
| Ihmeperhe | 10 | 2005 |
| Wallace & Gromit: Kanin kirous | 10 | 2006 |
| Kung Fu Panda | 10 | 2009 |
| Näin koulutat lohikäärmeesi | 10 | 2011 |
| Rautajätti | 9 | 1999 |
| Nemoa etsimässä | 9 | 2004 |
| Rottatouille | 9 | 2008 |
| Toy Story – leluelämää | 8 | 1996 |
| Shrek | 8 | 2001 |
| Toy Story 2 | 6 | 2000 |
| Pocahontas | 4 | 1995 |
| Herkules | 4 | 1997 |
| Henkien kätkemä | 4 | 2003 |
| Spirit – villi ja vapaa | 4 | 2003 |
| Virran viemää | 4 | 2007 |
| Leijonakuningas | 3 | 1994 |
| Fantasia 2000 | 3 | 2000 |
| Keisarin uudet kuviot | 3 | 2001 |
| Yli aidan | 3 | 2007 |
| Prinsessa ja sammakko | 3 | 2010 |
| Autot | 2 | 2007 |
| Surf's up – tyrskyn ratsastajat | 2 | 2008 |
| Up – kohti korkeuksia | 2 | 2010 |
Eniten palkitut > Eniten palkintoja saaneet ääninäyttelijät

| Näyttelijät | Voitot |
| --- | --- |
June Foray: 1982, 1995, 1997, 1998
Rob Paulsen: 1996, 1997, 1999
Eartha Kitt: 2001, 2007, 2008
Dan Castellaneta: 1993, 2000
Mel Blanc: 1977
Hans Conried: 1978
Mae Questel: 1979
Clarence Nash: 1983
Daws Butler: 1984
Sterling Holloway: 1985
Don Messick: 1990
Stan Freberg: 1992
Jeremy Irons: 1994
Nancy Cartwright: 1995
Ming-Na: 1998
Hank Azaria: 1998
Maurice LaMarche: 1998
Eli Marienthal: 1999
Joan Cusack: 2000
Tim Allen: 2000
Christine Cavanaugh: 2000
Eddie Murphy: 2001
John DiMaggio: 2001
Daveigh Chase: 2003
Corey Burton: 2003
Ellen DeGeneres: 2004
Jeff Garcia: 2004
Brad Bird: 2005
Brittany Murphy: 2005
Virginia Davis: 2005
Peter Sallis: 2006
Seth MacFarlane: 2006
Ian McKellen: 2007
Ian Holm: 2008
Dustin Hoffman: 2009
Ahmed Best: 2009
Tom Kenny: 2010
Jen Cody: 2010
Aiheesta muualla

The Annie Awards – virallinen sivusto
IMDB.com
| n k Annie-palkinto |
| --- | --- |
Gaalat:  1972  1973  1974  1975  1976  1977  1978  1979  1980  1981  1982  1983  1984  1985  1986  1987  1988  1990  1991  1992  1993  1994  1995  1996  1997  1998  1999  2000  2001  2003  2004  2005  2006  2007  2008  2009  2010  2011  2012  2013  2014  2015  2016 
Palkinnot:  Paras animaatioelokuva  Paras suoraan videolle julkaistu elokuva  Paras animaatiosarja  Paras käsikirjoitus  Paras ohjaus  Paras videopeli  Paras kuvasuunnitelma  Paras hahmoanimointi  Paras hahmosuunnittelu  Paras musiikki
Pajarin kivikautinen asuinpaikka

Pajarin kivikautinen asuinpaikka on Kouvolan Ruotilassa sijaitseva esihistoriallinen löydös.
Löytö

Pajarin asuinpaikka löydettiin kesällä 1951, kun silloisen Sippolan kunnan alueella etsittiin esihistoriallisia asuinpaikkoja. Samojen etsintöjen tuloksena löydettiin myös Ankkapurhan asuinpaikka Inkeroisista. Pajarin paikka sijoittuu Keltakangas-Hamina-seututien (371) varteen, lähelle Summanjoen siltaa ja nykyistä Kouvolan ja Haminan rajaa. Löytöpaikalla oli pieni hiekanottopaikka, josta löytyi saviastioiden palasia, kvartsi- ja kivi-iskoksia, hiiliä ja poltettuja luita. Kaivaus suoritettiin syksyllä 1952. Löytökerroksen päällä oli ensin kymmenen sentin pintasammal-turvekerros, jonka jälkeen vielä samanpaksuinen kerros hienohkoa hiekkaa. Kaivauksissa paikalta löydettiin kaksi pyöreää tulisijaa, läpimitaltaan noin 80 senttimetriä, kvartsisia kaapimia ja ilmeinen keittoastioiden polttokuoppa. Kaivaus osui hyvin asuinpaikalle, kaivausten ulkopuolella tehdyt koekuoppasarjat eivät enää tuottaneet uusia löytöjä. Asuinpaikan keskus oli ilmeisesti sijainnut juurikin hiekanottokuopalla. Maanomistaja kertoi löytäneensä nokipesäkkeen, useita hiiliä ja palaneita kiviä aikanaan tehdessään hiekkakuoppaa.
Kuten Ankkapurhan asuinpaikka, myös Pajari kuului varhaiskampakeraamiseen aikakauteen.
Esihistoriallinen sijainti

Asuinpaikka sijaitsi kapealla, hiekkaisella niemellä, meren sisälahden rannalla. Löydösten määrä oli verrattain vähäinen, noin puolet Ankkapurhan löytöjen määrästä. Keramiikka oli kauttaaltaan myös hyvin samankaltaista, suurelta osin ehkä jopa yhden ihmisen valmistamaa. Asuinpaikka ei ollut siis kovinkaan pitkäikäinen, paikalla asuttiin ehkä vain yhtenä tai muutamana kesänä.
Sylvia van der Moer

| Sylvia van der Moer> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Sylvia Petronella Antoinette van der Moer
Syntynyt: 11. syyskuuta 1923 Haag, Alankomaat
Kuollut: 28. tammikuuta 2014 (90 vuotta) San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat
Petronella, oikealta nimeltään Sylvia Petronella Antoinette van der Moer (11. syyskuuta 1923 Haag, Alankomaat – 28. tammikuuta 2014 San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat), oli Suomen Lapissa muutaman kuukauden ajan vuonna 1949 oleskellut ja paljon julkisuutta saanut hollantilainen nainen, joka kuuluu nykyään Lapin kultamaiden legendoihin. Petronellasta liikkuu monenlaisia kertomuksia ja monet niistä ovat aikojen saatossa värittyneet.
Lapsuus ja nuoruus

Sylvia Petronella Antoinette van der Moer syntyi alankomaalaiseen aatelisperheeseen. Petronellan paroni-isä tiettävästi kuoli tyttären ollessa nuori, ja isättömäksi jääneen kaksilapsisen perheen olot olivat vaatimattomat.
Pian toisen maailmansodan jälkeen Petronella avioitui Tunisiassa yhdysvaltalaisen entisen sotilaan kanssa, joka ansaitsi elantonsa free lance -toimittajana. Pariskunta matkusteli juttumatkoilla Euroopassa, Afrikassa, Etelä-Amerikassa ja Kanadassa. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1948, jolloin pariskunta asui Sveitsissä.
Myöhemmät vaiheet

Vaikka Petronella ei vuoden 1949 jälkeen tiettävästi enää koskaan käynyt Suomessa, hän jätti lähtemättömän jäljen sekä kultamiesten mieliin että kultamaille. Nykyään Lemmenjoen maisemissa kohoavat kaipaamaan jääneiden kultamiesten nimeämät Petronellankukkulat (sijainti 68°39.288′N, 025°45.286′E). Kullankaivajat ja lehtimiehet yrittivät jälkeenpäin tavoittaa Petronellaa, mutta tuloksetta.
Tiedot Petronellan myöhemmistä elämänvaiheista ovat hajanaisia. Suomesta poistumisensa jälkeen hän asui kotimaassaan Haarlemissa ja Leidshendamissa. Vuonna 1969 Petronella muutti Ranskan Marseillesta Yhdysvaltoihin vuonna 1955 syntyneen tyttärensä Solange van der Moerin kanssa. Myöhemmin Petronellan tiedetään ainakin kerran käyneen Alankomaissa. Vuonna 1997 Solange van der Moer vahvisti äitinsä olevan yhä elossa. Vunna 2000 levisi huhu, jonka mukaan Petronella olisi kuollut ja hänet olisi haudattu Alankomaihin.
Oululainen emeritusprofessori Mauno J. Pyhtilä kirjoiti Petronellasta vuonna 1993 kirjan Balladi kauniista Petronellasta, joka käännettiin myös hollanniksi.
Syyskuun 2007 alussa hollantilainen ryhmä löysi Petronellan asuinpaikan. Petronella asui tuolloin New Albanyn kaupungissa Ohiossa, Yhdysvalloissa. Hän käytti äitinsä suvun kautta tulevaa nimeä P. Annick Vandermoer.lähde?
Petronella kuoli tyttärensä luona Yhdysvalloissa tammikuussa 2014, ja hänen toiveenaan oli, että hänen tuhkansa siroteltaisiin Lemmenjoelle. Petronellan tytär vei äitinsä tuhkat Lemmenjoelle ja Inarin hautausmaan Pyrkyreiden palstalle. Kullankaivajien hautausmaan uuteen muistopatsaaseen Tuhkapyrkyriin kiinnitettiin Petronellan muistokyltti.
Muistaminen ja myöhemmät paljastukset

Oulun kaupunginteatteri teki vuonna 2006 Petronellasta musikaalin, jonka sävelsi Jukka Linkola. Musikaali kantaesitettiin 11. helmikuuta 2006. Saariselällä on hänen nimensä mukaan nimetty ravintola ja hänen tarinansa on kerrottu Legenda-olutmerkin pulloetikettien Lapin legendoista kertovassa sarjassa.
Vuonna 2014 yhdysvaltalainen Jenny O'Connell perusti Finding Petronella -hankkeen, jossa tavoitteena on kulkea Petronellan jalanjäljissä jalkaisin Suomen läpi Lappiin. Projektille hankittiin rahoitusta joukkorahoituksella, ja sitä dokumentoidaan blogiin. O'Connell tutustui tuolloin 89-vuotiaaseen Petronellaan ja hänen tarinaansa vuonna 2012 ystävänsä, Petronellan tyttären Solange van der Moerin kautta.
Petronellaan liittyviin tarinoihin on kuitenkin tehnyt oikaisuja Suomi-Hollanti-seuran aktiivi Arnold Pietersen, jonka selvitysten mukaan Petronella ei ollut toimittaja, ei taistellut vastarintaliikkeessä eikä ollut keskitysleirillä, kuten oli väittänyt. Hän ei myöskään ollut paronitar eikä haastatellut 1940-luvulla rosvopäällikköä Salvatore Guilianoa Sisiliassa. Pietersenin selvitysten mukaan toimittajan tittelin varjolla eri puolilla Eurooppaa tehdyt hotellipetokset olivat Petronellan elämäntapa. Suomen lisäksi hän aikalaislehtien mukaan majaili hotelleissa maksamatta Ruotsissa, Tanskassa ja Italiassa. Jenny O'Connell vieraili vuoden 2014 kesällä Tankavaaran 65. kultakisoissa kierrellen myös Petronellan jalanjälkiä Suomessa. O'Neill aikoo kirjoittaa matkastaan sekä Petronellasta kirjan. Hän ylläpitää myös aiheeseen liittyvää findingpetronella.com -blogia netissä.
Kirjallisuutta

Peltomaa, Martti & Arvelin, Markku & Muuronen, Pentti: Petronella.  Ukko-media, 2005.  ISBN 9789519811086
Pyhtilä, Mauno J.: Balladi kauniista Petronellasta.  Karisto Oy, 1993 (2. painos 2008).  ISBN 9789512350476
Aiheesta muualla

Finding Petronella -blogi
Ravintola Petronella (Arkistoitu – Internet Archive)
Petronella-musikaali (Arkistoitu – Internet Archive)
Missä olet Petronella?
Suomen urheilu 1954

Suomen urheilu 1954 käsittelee vuoden 1954 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija

Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Veikko Hakulinen | Hiihto |
| 2. | Veikko Karvonen | Yleisurheilu |
| 3. | Matti Pietikäinen | Mäkihyppy |
| 4. | Voitto Hellsten | Yleisurheilu |
| 5. | Eeles Landström | Yleisurheilu |
| 6. | Arvo Viitanen | Hiihto |
| 7. | Ossi Mildh | Yleisurheilu |
| 8. | Kyösti Lehtonen | Paini |
| 9. | Juhani Järvinen | Pikaluistelu |
| 10. | Soini Nikkinen | Yleisurheilu |
Lähde: 
Erillisellä naisten listalla kuusi parasta olivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Siiri Rantanen | Hiihto |
| 2. | Mirja Hietamies | Hiihto |
| 3. | Eevi Huttunen | Pikaluistelu |
| 4. | Sirkka Polkunen | Hiihto |
| 5. | Marjatta Railio | Uinti |
| 6. | Seija Pöntinen | Yleisurheilu |
Lähde:
Autourheilu

Jyväskylän suurajot kilpailtiin neljännen kerran ja voittajaksi ajoi Osmo Kalpala.
Jalkapallo

Suomen maajoukkue pelasi viisi virallista maaottelua. Uutena vastustajana oli toukokuussa Helsingin olympiastadionilla Skotlanti, jolle Suomi hävisi 1–2. Kauden ainoa tasapeli tuli kesäkuussa Helsingissä Tanskaa vastaan maalein 2–2. Ruotsille Suomi hävisi Göteborgissa 6–0 ja Helsingissä 1–10. Olavi Lahtinen ja Matti Hiltunen tekivät kumpikin maaotteluissa kaksi maalia. Vuoden loppupuolella maajoukkue vieraili Neuvostoliitossa ja pelasi siellä seura- ja kaupunkijoukkueita vastaan.
Suomen-mestaruuden voitti Turun Pyrkivä, hopeaa sai Kuopion Palloseura ja pronssille sijoittui Helsingin Jalkapalloklubi.
Jääkiekko

Suomen-mestaruuden voitti tamperelainen TBK, joka voitti helsinkiläisseura Karhu-Kissat ensimmäisessä loppuottelussa vieraissa 0–4 ja toisessa ottelussa kotonaan samoin lukemin. Pronssille sijoittui Hämeenlinnan Pallokerho.
Jääpallo

Suomen maajoukkue hävisi helmikuussa Helsingissä Ruotsille 0–3 ja voitti maaliskuussa Lappeenrannassa Norjan 3–0.
Suomen-mestaruuden voitti Warkauden Pallo -35, hopeaa sai Lappeenrannan Veiterä ja pronssille sijoittui Oulun Palloseura.
Koripallo

Miesten Suomen-mestaruuden voitti seitsemännen peräkkäisen kerran Pantterit, hopeaa sai Sörnäisten NMKY ja pronssille sijoittui Työväen Mailapojat, kaikki kolme Helsingistä.
Naisten Suomen-mestaruuden voitti Helsingin Tarmo, hopeaa sai helsinkiläinen Kilven Urheilijat ja pronssille sijoittui Tampereen Pyrintö.
Paini

Maailmanmestaruuskilpailuissa Tauno Jaskari saavutti pronssia vapaapainin alle 57-kiloisten sarjassa.
Pohjoismaiset hiihtolajit

Maailmanmestaruuskilpailuissa Suomi saavutti kolme kultamitalia, kuusi hopeaa ja neljä pronssia eli yli puolet kaikista jaossa olleista mitaleista. Miesten 15 kilometrin hiihdossa Veikko Hakulinen, Arvo Viitanen ja August Kiuru ottivat kolmoisvoiton. Viestin kultamitalijoukkueeseen kuului neljäntenä lenkkinä Tapio Mäkelä. Mäkihypyssä Matti Pietikäinen ja Veikko Heinonen ylsivät kaksoisvoittoon. Miesten 30 kilometrillä Hakulinen ja Martti Lautala olivat hopealla ja pronssilla, ja 50 kilometrillä himmeämmille mitaleille hiihtivät Hakulinen ja Viitanen. Naisten 10 kilometrillä Siiri Rantanen sai hopeaa ja Mirja Hietamies pronssia, ja viestissä heidän kanssaan hopealle hiihti Sirkka Polkunen.
Yleisurheilu

Euroopan-mestaruuskilpailuissa 25.–29.8. Bernissä, Sveitsissä Suomi saavutti kaksi kultamitalia, kolme hopeaa ja neljä pronssia ja oli mitalitilastossa kuudes. Veikko Karvonen voitti kultaa maratonilla ja Eeles Landström seiväshypyssä. Hopeaa saavuttivat Voitto Hellsten 400 metrin juoksussa, Olavi Rinteenpää 3 000 metrin estejuoksussa ja Torbjörn Lassenius kymmenottelussa. Pronssille sijoittuivat Ossi Mildh 400 metrin aitajuoksussa, Jukka Piironen seiväshypyssä, Soini Nikkinen keihäänheitossa sekä Hellsten, Mildh, Rolf Back ja Ragnar Graeffe 4 × 400 metrin viestijuoksussa.
Cambridge United FC

| Cambridge United FC |
| --- | --- |

Koko nimi:  Cambridge United Football Club
Lempinimet:  The U's   U:t
Perustettu:  1912 (nimellä Abbey United)
Kaupunki:  Cambridge
Kenttä:  Abbey Stadium
– kapasiteetti:  9 617
Sarja:  Englannin Ykkösliiga
Värit:  Oranssi, musta, sininen
Puheenjohtaja:  Dave Doggett
Päävalmentaja:  Mark Bonner
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cambridge United FC on englantilainen jalkapalloseura Cambridgen kaupungista. Sen miesten edustusjoukkue pelaa Ykkösliigassa, joka on Englannin kolmanneksi korkein sarjataso. Seura perustettiin vuonna 1912 nimellä Abbey United ja sen kotikenttä on Abbey Stadium, jolle mahtuu 9 617 katsojaa.
Historia

Cambridge United perustettiin nimellä Abbey United vuonna 1912. Kaupunkiin oli perustettu seura nimellä Cambridge United jo vuonna 1909, mutta kyseinen seura hajosi ensimmäisen maailmansodan aikana eikä palannut enää kentille. Nykyisestä Cambridge Unitedista tuli ammattilaisseura vuonna 1949 ja vaihtoi nimensä nykyiseksi vuonna 1951. United otettiin mukaan The Football Leaguehen vuonna 1970.
Cambridge hätkähdytti englantilaista jalkapalloväkeä pääsemällä FA Cupissa kahdeksan parhaan joukkoon kaudella 1989–1990. Seura pelasi tuolloin nelosdivisioonassa eikä yksikään joukkue tuolta sarjatasolta ole päässyt kilpailussa yhtä pitkälle. Cambridge nousi saman kauden päätteeksi kolmosdivisioonaan. United pääsi FA Cupissa seuraavana vuonna jälleen yhtä pitkälle eli puolivälieriin, kunnes hävisi Arsenalille 2–1. Kauden raskaasta ohjelmasta huolimatta joukkue onnistui myös sarjassa ja kykeni toiseen peräkkäiseen nousuun varmistettuaan 3. divisioonan voiton viimeisellä sarjakierroksella toukokuussa 1991. Cambridgella oli kaudella 1991–1992 mahdollisuus nousta 4. divisioonasta ykkösdivisioonaan nousten joka kaudella. Seura johtikin sarjaa monta viikkoa vuoden 1991 lopussa, mutta hävisi nousukarsinnoissa Leicester Citylle. Vuonna 1992 Cambridgen maalintekijät Dion Dublin ja Steve Claridge lähtivät seurasta. Claridge vaihtoi Luton Towniin ja Dublin siirtyi miljoonalla eurolla Manchester Unitediin.
Cambridge jatkoi The Football Leaguessa, kunnes se putosi kaudeksi 2004–2005 konferenssiin ensimmäistä kertaa 35 vuoteen. Kausina 2007–2008 ja 2008–2009 joukkue oli lähellä nousta takaisin neljänneksi korkeimmalle sarjatasolle, kun se pääsi nousukarsintoihin. United kuitenkin hävisi molempina vuosina karsinnan finaalin ja jatkoi Conference Nationalissa. Nousu kakkosliigaan toteutui viimein keväällä 2014, jolloin joukkue voitti nousufinaalissa Gatesheadin maalein 2–1. Samana vuonna Cambridge voitti myös FA Trophyn.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cambridge United FC Wikimedia Commonsissa
Englannin ykkösliiga 2019–2020
Accrington Stanley
Blackpool
Bolton Wanderers
Bristol Rovers
Burton Albion
Coventry City
Doncaster Rovers
Fleetwood Town
Gillingham
Ipswich Town
Lincoln City
Milton Keynes Dons
Oxford United
Peterborough United
Portsmouth
Rochdale
Rotherham United
Shrewsbury Town
Southend United
Sunderland
Tranmere Rovers
AFC Wimbledon
Wycombe Wanderers
Cambridge Unitedin tulokset vuodesta 1970 lähtien. Sija 1 kuvaa nykyisen mestaruussarjan voittoa, sija 92 nykyisen kakkosliigan viimeistä tilaa.
Ristolan muinainen asuinpaikka

Ristolan muinainen asuinpaikka Lahdessa on eräs Suomen vanhimpia kivikautisia kohteita. Kaivauksilta löytyneiden pii-iskoksien ja –esineiden materiaali on samaa, mitä käytettiin samanaikaisen Kundan kulttuurin piirissä. Myös esineiden työstötekniikka ja muotoilu viittaavat samaan suuntaan. Jos asuinpaikka oli aikanaan Ancylusjärven rannalla, tarkentuu sen ajoitus rannansiirtymäkronologian avulla 8600–8200 eaa. ja se kuuluu siten varhaiseen mesoliittiseen kauteen. Tähän on saatu vahvistukseksi löydös palaneesta luusta, jonka radiohiiliajoitus antaa ajoitukseksi 8250–7760 eaa. (Hela-772) eli 8000 eaa..
Löydöt ovat pääsääntöisesti löytyneet Porvoonjoen laaksoon viettävältä hiekka- ja savihiesupohjaiselta peltorinteeltä ja sen yläpuolelta tielinjalta. Paikalla on tehty useita kaivauksia ja piimateriaalia on oloihimme nähden paljon. Löytöjen joukossa on muun muassa nuolenkärkiä, veitsiä ja kaapimia. Asuinpaikan viereisillä kallioilla sijaitsee kaksi syvää kalliokuoppaa, joidenka seinämistä on ilmeisesti lohkottu kvartsia työkalujen materiaaliksi .
Asukkaat

Asuinpaikan ihmiset ovat ilmeisesti lähtöisin alueelta, jossa tavataan muinaisen Kundan kulttuurin asutusta. Alue on laaja, sillä se ulottuu pohjois-etelä-suunnasta Liettuasta ja Karjalankannakselle. Lännessä se ulottuu rannikolle ja idässä Baltian ulkopuolelle. Myöskään piimateriaalit eivät tarkenna asukkaiden kotiseutua, sillä tunnistetut kaksi piimateriaalin tyyppiä voidaan löytää Kundan kulttuurin reuna-alueilta. Matkaa Ristolasta venäläiselle carboniferous-tyyppisen piin esiintymisalueelle on 500 km ja balttilaiselle cretaceous-tyyppisen piin alueille 1000 km . Luontevinta on olettaa, että Ristolaan tultiin läheltä eli Karjalankannakselta 200 km:n päästä.
Löytöaineistosta on päätelty, että asukkaat toivat piimateriaalin mukanaan raakakivenä, puolivalmisteina tai jopa valmiina esineinä. He eivät osanneet vielä hyödyntää paikallista kivimateriaalia tehokkaasti. Kvartsilouhokseksi tulkitun 1,5 metriä syvän kalliokuopan löytyminen asuinpaikan läheltä voi olla merkki uuden materiaalin kokeilusta. Kuoppa voi olla perua myöhemmin paikalla asuneelta nuorakeraamiselta ryhmältä .
Asuinpaikan muinainen ympäristö

Luonto oli kyseisellä aikakaudella lämmennyt nopeasti jääkauden aikaisesta arktisesta ilmastosta, mutta se oli kylmempi kuin se nykyään on . Sekä kesällä että talvella oli nykyistä kuivempaa, joten talvet olivat vähälumisia. Avonaisissa ja valoisissa metsissä kasvoivat valtapuina koivu ja mänty. Siitepölytutkimukset osoittavat, että maastossa viihtyivät kanervat ja heinät, katajat ja pihlajat. Puuttomilla saariston saarilla täyttivät variksenmarjat kallionkolot .
Salpausselän eteläpuolen ja pohjoispuolen rantoja kuvaavat parhaiten pitkät niemet ja sokkeloiset lahdet, joita rikkonainen saaristo reunusti. Useimmat nykyiset nisäkkäät vaelsivat metsissä ja makeanveden kalat ja norppa Ancylusjärvessä . Asuinpaikka on nykyään 73 metriä merenpinnan yläpuolella, mikä johtuu jääkauden jälkeisestä maankohoamisesta. Samalla nykyinen merenranta siirtyi yli 100 kilometrin päähän kauaksi etelään .
Asuinpaikan muinainen ympäristö > Sijainti ja saavutettavuus

Ristola sijaitsee Helsingintien (140) ja Uudenmaankadun (167) yhdistävän Uuden Orimattilantien varrella. Asuinpaikka sijaitsee tien varressa vastapäätä ravirataa Porvoonjoen vastapuolella. Autot voidaan pysäköidä kohteen läheisyyteen. Alueella on opasteita. Asuinpaikan vieressä kalliossa, maantien ja pyörätien välissä, sijaitsee mahdollinen kvartsilouhos, joka on noin 1,5 m syvä kuoppa kalliossa. Kohde on suojattu verkkoaidalla.
Aiheesta muualla

Sirviö, Tommi & Kajander, Meri: Holocene development of the Pennala basin with special reference to the palaeoenvironment of Meso- and Neolithic dwelling sites, Lahti–Orimattila, Southern Finland, Fennia, Vol 181, No 1 (2003)
Takala, Hannu: Lahden Ristola ja Etelä-Suomen varhaisin jääkauden jälkeinen asuttaminen.  Lahti:  Lahden kaupunginmuseo, 2004.  ISBN 951-849-575-0
Takala, Hannu: The flint collection from the Ristola site in Lahti, julkaisussa: S. McCartan, R. Schulting, G. Warren & P. Woodman (eds.), Mesolithic Horizons, Papers presented at the Seventh International Confenrence on the Mesolithic in Europe, Belfast 2005, vol. 1, 31–37.  Oxford and Oakville:  Oxbow Books, 2009.
Amonoo, Hannele: Maan povesta kaivetaan esihistoriamme auki. Yle Elävä arkisto.  14.3.2014.
Muinaispolut.fi: Ajo-ohjeet ja Ristolan kartta (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen urheilu 1955

Suomen urheilu 1955 käsittelee vuoden 1955 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija

Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Voitto Hellsten | Yleisurheilu |
| 2. | Arvo Viitanen | Hiihto |
| 3. | Eeles Landström | Yleisurheilu |
| 4. | Eino Kirjonen | Mäkihyppy |
| 5. | Aulis Kallakorpi | Mäkihyppy |
| 6. | Olavi Mannonen | Nykyaikainen viisiottelu |
| 7. | Veikko Lahti | Paini |
| 8. | Eino Mäkinen | Painonnosto |
| 9. | Toivo Salonen | Pikaluistelu |
| 10. | Olavi Vuorisalo | Yleisurheilu |
Lähde: 
Erillisellä naisten listalla kuusi parasta olivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Mirja Hietamies | Hiihto |
| 2. | Eila Hanelius | Suunnistus |
| 3. | Eevi Huttunen | Pikaluistelu |
| 4. | Marjatta Railio | Uinti |
| 5. | Pirkko Korkee | Hiihto |
| 6. | Inkeri Talvitie | Yleisurheilu |
Lähde:
Autourheilu

Jyväskylän suurajot kilpailtiin viidennen kerran ja voittajaksi ajoi Eino Elo Peugeot 403:lla.