stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
DANA
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
GlobalSecurity.com: Teknisiä tietoja ja kuvia (englanniksi)
Military-Today.com: Teknisiä tietoja ja kuvia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
WarWheels.net: Paljon kuvia
| n k Tatra-mallit |
| --- | --- |
Henkilöautot:  10  11  12  17  20  26  30  31  52  54  57  70  75  77  80  87  87-603  97  600 Tatraplan  603  613  623  700 
Kuorma-autot ja hyötyajoneuvot:  13  22  23  24  25  26  27  28  43  49  50  51  72  74  81  84  86  92  111  114  115  116  128  130  138  141  147  148  157  163 JAMAL  400  401  500  700  805  813  815  Beta 
Sotilasajoneuvot:  57K  72  76  79  82  85  9393  111  805  809  810  813  815  816  DANA  OT-62  OT-64  OT-810  RM-70  V 750  V 799  V 809 
Kilpa-autot ja prototyypit:  11 Targa Florio  15  18  90  137  107  201  602 Tatraplan Sport  603 A  603-2 B5  603-2 B6  603 MB  603 NP  603 X  604  605  607  625  Baghira  Delfin  JK 2500  Mikrobus  MTX V8  Prezident  V 570  V 855 
Slovakian armeijan DANA.
Tuomas Milonoff

| Tuomas Milonoff |
| --- | --- |
 Tuomas Milonoff joulukuussa 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. helmikuuta 1974 (ikä 51) Helsinki
Ammatti:  ohjaaja
Vanhemmat:  Pekka Milonoff Satu Milonoff
Muut tiedot
Lempinimet:  Tunna
Tuomas ”Tunna” Milonoff (s. 26. helmikuuta 1974 Helsinki) on suomalainen televisio-ohjaaja ja toinen matkailuohjelma Madventuresin tekijöistä. Hän on myös sarjan kuvaaja ja käsikirjoittaja. Lisäksi hän on kirjoittanut Riku Rantalan kanssa kirjat  Mad Cook: Kulinaristinen seikkailukirja (2010), Mad World – Seikkailijan Atlas (2011) ja Mad Manners: Seikkailijan etiketti (2012) sekä Rantalan ja Ari Lahdenmäen kanssa kirjan Madventures: Kansainvälisen seikkailijan opas (2007). Milonoff ja Rantala juontavat myös yhdessä Ylen Docventures-sarjaa, jota on tehty seitsemän tuotantokautta. Keväällä 2020 Nelosella nähtiin Milonoffin ja Rantalan uusi sarja Madventures Suomi.
Madventuresin ohella Milonoff on ohjannut mainoksia ja vuonna 2008 Yleisradion ja Suomen elokuvasäätiön rahoittaman Suomalainen novellielokuva -hankkeen elokuvan Monte Rosso. Ennen ohjaajan uraansa Milonoff työskenteli elokuva-alalla valaisijana. Hän on ollut tekemässä useita pitkiä elokuvia (muun muassa Näkymätön Elina, Hymypoika), televisiosarjoja (muun muassa Irtiottoja) sekä mainoksia ja musiikkivideoita.
Rantala ja Milonoff juonsivat vuonna 2012 ja syksyllä 2014 Bassoradiossa perjantaisin kello 17–20 esitettyä Truths & Rights -ohjelmaa.
Matkailutoimittajien Kilta ry nimitti tammikuussa 2009 Milonoffin ja Rantalan Vuoden matkailuhenkilöiksi. Nimitys on jaettu vuodesta 1972 lähtien tunnustuksena parhaille matkailutuotteille ja ansioituneille henkilöille. Matkailulehti Mondo puolestaan valitsi Kansainvälisen seikkailijan oppaan vuoden matkakirjaksi 2008.
Vuonna 2012 Milonoff ja Rantala saivat valtion tiedonjulkistamispalkinnon ”maantieteen ja maailman tuntemuksen edistämisestä erityisesti nuorisoa kiinnostavalla tavalla”. Vuonna 2015 he saivat Suomen Kuvalehden journalistipalkinnon.
Milonoff on ohjannut yhdessä Jon Sundellin kanssa Punavuoresta kertovan lyhytelokuvan Monte Rosso.
Yksityiselämä

Milonoffin veljiä ovat näyttelijät Eero Milonoff ja Juho Milonoff (kaksosveli) sekä Aleksi Milonoff, joka työskentelee muun muassa näytelmien suomentajana. Heidän isänsä on ohjaaja ja näyttelijä Pekka Milonoff.
Milonoff on naimisissa, ja pariskunnalla on kaksi lasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tuomas Milonoff Wikimedia Commonsissa
Tuomas Milonoff Elonetissä.
Tuomas Milonoff Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Madventuresin virallinen sivusto
WSOY: Tuomas Milonoff (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet  Yle
Demiurgi

Demiurgi (kreik. δημιουργός, dēmiourgós - "muovaaja", "käsityöläinen") on Platonin filosofiassa ja eräissä muissa oppijärjestelmissä maailman muovannut, alempi taitajajumaluus, joka on muovannut kaaoksen materiasta aineellisen maailman kuvastamaan rationaalista ja ikuista ihannetta. Platon antoi käsitteelle tämän merkityksen dialogissa Timaios. Myöhemmin jotkut gnostilaiset omaksuivat Platonin käsitteen ja sovittivat sen omaan dualistiseen maailmankuvaansa. Gnostilaisuudessa demiurgi edusti joidenkin käsitysten mukaan pahuuden voimia. Se oli olento, joka oli koostanut halveksittavan materiaalisen maailman ja oli hyvän ylijumalan vastakohta. Toisen gnostilaisen käsityksen mukaan se on myös alempi taivaallinen olento, joka aineellisen maailman luodessaan toimi todellisen Jumalan mandaatilla. Alun perin demiurgi on tarkoittanut henkilöä, joka harjoittaa yleishyödyllistä toimintaa ja tuottaa hyödykkeitä, kuten käsityöläiset ja rakentajat.
Demiurgin todellinen olemus vaihtelee huomattavasti eri oppijärjestelmissä. Toisille, kuten Platonille, se oli hyväntahtoinen arkkitehti, rakentaja tai taiteilija, toisille, kuten joillekin gnostilaisille, pahan henkilöitymä. Setiläisessä gnostilaisuudessa demiurgin nimi oli Jaldabaoth ja se yhdistettiin Jahveen. Muita demiurgille annettuja nimiä ovat muun muassa Yao tai Iao ja mandealaisuuden Ptahil.
Platonismi

Platon viittaa demiurgiin useaan otteeseen sokraattisessa dialogissaan Timaios. Hän kuvaa demiurgin olentona, joka "suunnitteli ja muovasi" aineellisen maailman. Hän määrittelee demiurgin varauksettoman hyväntahtoiseksi ja halukkaaksi luomaan parhaan mahdollisen maailman. Maailmasta tuli kuitenkin osittain epätäydellinen, koska demiurgin täytyi käyttää olemassa ollutta kaaosmateriaa, joka oli halutonta taipumaan hänen muovailuyrityksiinsä.
Demiurgin rooli Jumalan ja luomakunnan välissä poikkeaa valtavirran kristillisestä teologiasta. Klassisen juutalaisen ja kristillisen käsityksen mukaan luomakunta oli alun perin täydellisen hyvä ja yhden hyväntahtoisen luojan luoma. Valtavirran käsitys hylkää myös ajatuksen siitä, että Saatana tai joku muu vastaava pahantahtoinen olento olisi saattanut luoda maailman. Platonin ajatus on ristiriidassa kristillisen kosmogonian (joskaan ei täysin selkeästi juutalaisen) kanssa myös siinä, että se olettaa jonkun rakennusaineena käytetyn passiivisen ja kaaosmaisen materian ennaltaolleeksi, mikä on ristiriidassa sen kanssa, että kaikkivaltias luoja olisi luonut maailmankaikkeuden tyhjästä, ex nihilo.
Vertailuja > Kerinthos

Kerinthoksen, jonka ajattelussa voidaan havaita ebionittien vaikutusta, mukaan muinaisheprealainen termi Elohim – "yksi-monikkoinen nimi", jota usein käytetään Jumalasta Ensimmäisen Mooseksen kirjan 1. luvussa ja joka voidaan tulkita hierarkiaksi muinaisia henkiä, enkeleitä tai jumalia – olivat Korkeimman Olennon apulaisluojia ja osavastuullisia luomisesta "suuren suunnitelman" kontekstissa, kreikan sanan Logos antaman teologisen esimerkin mukaisesti. Psalmi 82:1 , "Jumala astuu esiin jumalien kokouksessa ja julistaa jumalille tuomionsa", kuvaa joukon jumalia (ʔelōhim). Se ei kuitenkaan sano, että nämä jumalat olisivat olleet osallisina luomisessa.
Tämän teorian mukaan voidaan löytää abstrakti yhdenmukaisuus Logoksen (sovellettuna Johanneksen evankeliumin ensimmäisessä luvussa Jeesukseen) ja Platonin demiurgin välillä. Johanneksen evankeliumin mukaan Logos on kuitenkin selvästi yksi olento, ei kokous tai ryhmä. Kristillisen teologian mukaan Jeesus on myös pyhän ja jakamattoman Pyhän Kolminaisuuden toinen persoona, ja näin se hylkää ajatuksen siitä, että maailman olisi luonut tietämätön tai pahantahtoinen demiurgi (oli se sitten yksikössä tai monikossa) erillisen, korkeamman jumalan apuna.
Vertailuja > Iamblikhos

Demiurgin hahmo esiintyy myös Iamblikhoksen teorioissa. Siinä se toimii välittäjänä ylimaallisen, tavoittamattoman "Yhden", joka sijaitsee hänen järjestelmänsä huipulla, ja materiaalisen maailman välillä.
Iamblikhoksen kuvaama alkuperäinen dyadi ("kakseus") koostui Yhdestä, monadista jonka ensimmäinen prinssiippi oli järki (nous). Tämän monadin ja sitä seurannen moneuden väliin Iamblikhos sijoitti toisen, yliolevaisen "Yhden" joka oli älyn ja sielun tuottaja (psykhe), joka täydellisti dyadin. Ensimmäinen, ylempi "Yksi" jakaantui Iamblikohksen mukaan ymmärrettävään ja ymmärtävään sfääriin. Näistä jälkimmäinen oli ajattelun aluetta, kun taas ensin mainittu käsitti ajattelun kohteet. Näin muodostui triadi, "kolmeus", joka koostui siis ymmärrettävästä järjestä (nousista), ymmärtävästä järjestä ja psykhestä.
Tässä triadissa Iamblikhos antoi kolmannen sijan demiurgille. Näin demiurgi yhdistettiin täydellistyneeseen järkeen ja älyllinen triadi laajeni hebdomadiksi. Plotinoksen järjestelmässä nous tuotti luonnon älyn välittämänä, joten näin älyllisiä, henkisiä jumalia seurasi triadi psyykkisiä jumalia.
Vertailuja > Vedalainen perinne

Hindulaisen vedalaisen perinteen mukaan Brahma, Trimurtin jäsen, oli maailmankaikkeuden toissijainen luoja. Puranoiden mukaan hän oli "itse-syntynyt" ilman äitiä Vishnun navasta kasvaneesta lotuksesta maailmankaikkeuden alussa. Häntä ympäröi pimeys, ja hän yrittää onnistumatta selvittää lotuksen alkuperää. Sen jälkeen hän kuulee tavut ta-pa ja alkaa harjoittaa asketismia ja saa Vishnulta voiman luomiseen.
Kirjallisuutta

Dunderberg, Ismo; Marjanen, Antti: Nag Hammadin kätketty viisaus - gnostilaisia ja muita varhaiskristillisiä tekstejä, 2. täydennetty painos. WSOY, Helsinki 2005. ISBN 951-0-30859-5.
Pagels, Elaine: Gnostilaiset evankeliumit, Art House, Helsinki 2006. ISBN 951-884-416-X.
Leijonakasvoinen jumaluus gnostilaisessa korussa on mahdollisesti kuva demiurgista.
Miles Davis

| Miles Davis |
| --- | --- |
 Davis vuonna 1955
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. toukokuuta 1926 Alton, Illinois, Yhdysvallat
Kuollut: 28. syyskuuta 1991 (65 vuotta) Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  muusikko, säveltäjä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Cleo Henry 
Aktiivisena:  1944–1991
Tyylilajit:  jazz, hard bop, bebop, cool jazz, fuusiojazz, jazz-rock, modaalinen jazz
Soittimet:  trumpetti, flyygelitorvi, urut, piano, laulu
Levy-yhtiöt:  Prestige/Debut, 1945–1961 Columbia, 1955–1975 Columbia/Warner Bros., 1981–1991 
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Miles Dewey Davis III (26. toukokuuta 1926 Alton, Illinois, Yhdysvallat – 28. syyskuuta 1991 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko ja -säveltäjä, jonka pääsoitin oli trumpetti. Häntä pidetään yhtenä jazzin keskeisimmistä suunnannäyttäjistä ja ylipäänsä modernin musiikin vaikutusvaltaisimmista hahmoista.
Nuoruus

Davis syntyi varakkaaseen afroamerikkalaiseen perheeseen. Hänen isänsä oli hammaslääkäri Miles Dewey Davis, ja hänen äitinsä Cleota Mae (Henry) Davis oli soitonopettaja. Perhe muutti vuotta myöhemmin East St. Louisiin. Hänen äitinsä Cleota halusi poikansa soittavan viulua. Hän oli kyvykäs bluespianisti, mutta piti tämän salaisuutena pojaltaan, sillä ei pitänyt bluesia tarpeeksi hienona. Davis sai ensimmäisen trumpettinsa yhdeksänvuotiaana, mutta aloitti trumpetinsoiton varsinaisesti vasta 13 vuoden iässä, kun hänen isänsä hankki uuden trumpetin lisäksi poikansa soitonopettajaksi paikallisen trumpetisti Elwood Buchananin. Buchanan painotti soittamista ilman vibratoa, ja tämä painuikin nuoren Davisin mieleen koko hänen tulevan uransa ajaksi. Myös Clark Terry vaikutti vahvasti hänen soittoonsa. 16-vuotiaana Davis liittyi paikalliseen muusikkojen liittoon ja aloitti ammattimaisen soiton. Pian hän soitti Eddie Randlen yhtyeessä Blue Devils. Vuoden pestin jälkeen Davisiä pyydettiin erilaisiin yhtyeisiin, mutta hänen vanhempansa halusivat pitää opinnoista kiinni, niin että Miles kävisi koulun loppuun. Vuonna 1944 Charlie Parkerin ja Dizzy Gillespien tähdittämä Billy Eckstinen yhtye vieraili St. Louisissa. Davis pääsi soittamaan sairastuneen Buddy Andersonin tilalle kolmanneksi trumpetiksi pariksi viikoksi. Yhtyeen matka jatkui kuitenkin pian ilman Davisiä, sillä hänen vanhempansa olivat edelleen ankaria opintojen suhteen.
Vuonna 1944 Davis aloitti opinnot New Yorkissa koulussa, joka otti myöhemmin nimekseen Juilliard. Hän alkoi pian soittaa Parkerin kanssa klubeissa, ja vuonna 1945 hän hylkäsi akateemiset opinnot kokonaan ja ryhtyi täysipäiväiseksi jazz-muusikoksi. Hän soitti sekä Parkerin että Eckstinen kanssa ja kokosi myös oman epätavallisen yhdeksän miehen yhtyeen, jossa oli trumpetin lisäksi alttosaksofoni, baritonisaksofoni, pasuuna, käyrätorvi ja tuuba. Yhtye äänitti Capitol Recordille materiaalia, joka julkaistiin 1957 nimellä Birth of The Cool.
1950-luku

Davis sai vuonna 1951 pitkän levytyssopimuksen Prestigen kanssa. Vuonna 1955 hän alkoi levyttää Columbialle, mutta vanhan sopimuksen takia joka toinen levy ilmestyi Prestigeltä. Hän kokosi klassisen kvintettinsä, jossa soitti John Coltrane, Red Garland, Paul Chambers ja Philly Jo Jones. Kvintetistä muodostui sekstetti, kun Cannonball Adderley liittyi yhtyeeseen. Kun Jo Jones erosi, hänen tilalleen tuli rumpuihin Jimmy Cobb ja Garlandin tilalle pianoon Bill Evans.
1960-luku ja vapaamuotoisempi tyyli

1960-luvun alkupuolella Davis soitti konserteissaan samoja standardeja, kuten oli tehnyt 1950-luvulla. Hänen oli vaikeaa löytää tenorisaksofonisti, joka olisi paikannut John Coltranen jättämän aukon. Davis tiesi, että Art Blakeyllä oli yhtyeessään saksofonisti nimeltä Wayne Shorter, jonka soittoon Davis oli ihastunut. Vasta Wayne Shorterin liityttyä yhtyeeseen sai Davis haluamansa kokoonpanon valmiiksi. Siinä soitti Davisin ja Shorterin lisäksi rumpali Tony Williams, basisti Ron Carter ja pianisti Herbie Hancock. Tällä kokoonpanolla Miles Davis saavutti yhden uransa hienoimmista vaiheista. Musiikki alkoi kehittyä vapaampaan tyyliin, jossa soolon choruksia ei ole ennalta määrätty. Yhtyeen kollektiivinen osaaminen oli vailla vertaa.
Fuusion merkkipaalut

Davisin 1960-luvun kvintetti hajosi lopulta, kun mukaan alkoi tulla yhä uusia muusikoita. Hancockin ollessa häämatkalla Brasiliassa hänen tilalleen tuli Tony Williamsin tuttava Chick Corea. Studiossa oli toisinaan mukana myös toinen tunnettu pianisti, Joe Zawinul. Bassoon tuli Dave Holland, rumpalina kuultiin esimerkiksi Jack DeJohnettea ja kitaraa soitti John McLaughlin.
Miles Davis ei ollut ensimmäinen niistä monista artisteista, joka rupesivat yhdistelemään jazzia ja populaarimusiikkia 1960-luvulla, mutta hän sai kuitenkin lopulta aikaan merkittävimmät levytykset tällä saralla. Davis lähestyi selvästi fuusiota jo levyillään Miles in the Sky (1968) ja Filles de Kilimanjaro (1968). Ensin mainitun levyn avausraidalla Stuffilla Herbie Hancock siirtyi sähköpianon ääreen, Ron Carter sähköbassoon ja Tony Williams soitti tango-komppia muistuttavaa rytmiä. Lisää oli kuitenkin luvassa: vuosina 1969 ja 1970 Davis julkaisi kolme levyä, joita pidetään fuusiojazzin ehdottomina merkkipaaluina: In a Silent Way (1969), Bitches Brew (1970) ja A Tribute to Jack Johnson (1970).
1970-luku

Kolmen merkittävän fuusiolevyn jälkeen Davis julkaisi vielä muutamia vastaavia levyjä. Vuonna 1972 ilmestynyt On the Corner vei rytmit vielä lähemmäksi funkia. Davis ihaili Sly Stonen ja James Brownin musiikkia. Näiden lisäksi hän otti mukaan vaikutteita esimerkiksi intialaisesta musiikista. Davis oli toivonut saavansa yleisökseen mustan nuorison, mutta On the Corner -levy oli hyvin hankala pala nieltäväksi monille kuulijoille. 1970-luvun puoliväliin mennessä Davis julkaisi vielä muutamia fuusiolevyjä, joista osa oli äänitetty konserteissa. Tämän jälkeen Davis vetäytyi asuntoonsa käyttämään huumeita. Omien sanojensa mukaan hän ei kolmeen vuoteen koskenutkaan trumpettiinsa. Davis oli tuolloin ajoittain varsin huonossa kunnossa. Hänen uransa ei päättynyt kuitenkaan vielä tähän.
Davisin paluu ja viimeinen vuosikymmen

1970-luvun lopussa Davis päätti taas tarttua trumpettiinsa ja teki paluun. 1970-luvulta kuolemaansa vuoteen 1991 asti Davis levytti 1970-luvun funkista ja 1980-luvun popmusiikista vaikutteita saaneita levyjä. Myös hip hop -vaikutteinen levy ehti ilmestyä. Sanotaan, että Miles Davis ei koskaan pysähtynyt: tällä tarkoitetaan, että hän ei koskaan palannut vanhan akustisen jazzin pariin (paitsi ehkä muutamassa konsertissa). Davisin 1980-luvun tuotanto on varsin kiisteltyä. On kuitenkin lähes yleisesti hyväksytty, että varsinaisia klassikkolevyjä Davis ei enää tehtaillut 1970-luvun lopussa tapahtuneen paluunsa jälkeen. Jazz-puristit eivät tietenkään lämpene Davisin 1980-luvun tuotannolle sen enempää kuin hänen aiemmillekaan fuusio-levyilleen, mutta tämän ajan levyt ovat saaneet osakseen myös arvostusta jazzin ja laajemmin afroamerikkalaisen musiikin uudemmista suuntauksista kiinnostuneiden ihmisten parissa. 1980-luvun levyillä Davis sävelsi itse tuskin ollenkaan. Yksi syy oli, että tehdessään levytyssopimusta hän päätyi erehdyksessä antamaan tulevien sävellystensä oikeudet levy-yhtiölle. Monella levyllä hän tukeutui basisti-multi-instrumentalisti Marcus Milleriin ja hänellä oli yhtyetovereinaan vanhaan tapaan muita nousevia kykyjä, kuten kitaristi John Scofield.
Vuonna 1991 Davis soitti Montreux’n jazzfestivaaleilla Quincy Jonesin yhtyeen kanssa materiaalia, jota Gil Evans oli sovittanut hänelle 1950-luvulla. Tämä hämmästytti yleisöä, sillä Davis ei ollut aiemmin palannut menneisiin. Esityksestä tehty taltiointi voitti Grammy-palkinnon.
Syyskuussa 1991 Davis joutui keuhkokuumeen vuoksi santamonicalaiseen sairaalaan. Hän sai siellä aivoinfarktin ja koomaan vaivuttuaan kuoli 28. syyskuuta.
Davis konsertoi Suomessa vuosina 1964 sekä 1967 Helsingin Messuhallissa, vuosina 1984 sekä 1987 Pori Jazz -festivaaleilla ja 1988 Helsingin UKK-hallissa.
Neljä Miles Davisin albumia valittiin mukaan vuonna 2005 julkaistuun englanninkieliseen hakuteokseen 1001 Albums You Must Hear Before You Die. Ne ovat Birth of the Cool (1957), Kind of Blue (1959), In a Silent Way (1969) ja Bitches Brew (1970).
Diskografia > Albumit

Dig (1951)
Miles Davis and the Modern Jazz Giants (1954)
Blue Haze (1954)
Miles Davis Quartet (1954)
The New Miles Davis Quintet (1955)
Mles and Horns (1955)
Miles Davis an Milt Jackson Quintet/Sextet (1955)
Musing of Miles (1955)
Blue Moods (1955)
’Round About Midnight (1957)
Walkin’ (1957)
Cookin’ (1957)
Miles Ahead (1957)
Bags’ Groove (1957)
Birth of the Cool (1957; nauhoitettu 1949)
Relaxin’ (1958)
Milestones (1958)
Kind of Blue (1959)
Workin’ (1959)
Porgy and Bess (1959)
Sketches of Spain (1960)
Steamin’ (1961)
Someday My Prince Will Come (1961)
Miles Davis in Person, Vol. 1 – Friday Night at the Blackhawk (1961)
Miles Davis in Person, Vol. 2 – Saturday Night at the Blackhawk (1961)
Miles Davis at Carnegie Hall (1962)
Seven Steps to Heaven (1963)
Quiet Nights (1963)
Miles in Berlin (1965)
My Funny Valentine (1965)
E.S.P. (1965)
Four & More (1966)
Miles Smiles (1966)
Sorcerer (1967)
Nefertiti (1967)
Miles in the Sky (1968)
Filles de Kilimanjaro (1968)
In A Silent Way (1969)
Bitches Brew (1970)
Miles Davis at Fillmore: Live at the Fillmore East (1970)
A Tribute to Jack Johnson (1971)
Live-Evil (1971)
On the Corner (1972)
In Concert: Live at Philharmonic Hall (1973)
Black Beauty: Miles Davis at Fillmore West (1973)
Big Fun (1974)
Get Up with It (1974)
Agharta (1975)
Water Babies (1976)
Pangaea (1976)
Dark Magus (1977)
The Man with the Horn (1981)
We Want Miles (1982) (Grammy-palkinto: ”Best Jazz Instrumental Performance by a Soloist”)
Star People (1983)
Decoy (1984)
You’re Under Arrest (1985)
Tutu (1986) (Grammy-palkinto: ”Best Jazz Instrumental Performance”)
Music from Siesta (1987)
Amandla (1989)
Aura (1989)
Dingo (1990)
Miles & Quincy: Live at Montreux (1992) (Grammy-palkinto: ”Best Large Jazz Ensemble Performance”)
Doo-Bop (1993)
Live Around the World (1996)
Kirjallisuutta

Chambers, Jack: Milestones: The Music and Times of Miles Davis. ISBN 0-306-80849-8.
Trope, Quincy: Miles: The Autobiography. ISBN 0-671-63504-2.
Carr, Ian: Miles Davis. ISBN 0-00-653026-5.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Miles Davis Wikimedia Commonsissa
Miles Davisin viralliset kotisivut (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Grammy Awards  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
1701 Kansas Avenue East St. Louisissa, Illinoisisssa, jossa Davis asui vuosina 1939–1944.
Davis Helsingin Messuhallissa lokakuussa 1964.
Miles Davis esiintymässä jazz-festivaaleilla Alankomaissa vuonna 1991.
Lehtilapa

Vuorivaahteran (Acer pseudoplatanus) lehti, jossa lehtiruoti ja liuskoittunut, yksinkertainen lehtilapa
Lehtosaarnen (Fraxinus excelsior) lehti, jossa lehtiruoti ja lehdyköiksi jakautunut, kerrannainen lehtilapa
Lehtilapa eli lapa (lat. lamina) on kasvin lehden yhteyttävä rakenneosa. Lehti on joko yksinkertainen tai kerrannaislehti. Yksinkertaisen lehden lehtilapa on yleensä leveä ja litteä ja sen liuskoittumisaste vaihtelee. Kerrannaislehden lehtilapa on jakautunut useaksi lehdykäksi, jotka ovat selvästi erillään toisistaan. Jokaisen lehdykän oma lehtiruoti liittää lehdykän lehtilavan keskirankaan. Heinien lehti on muodostunut lehtilavasta ja (lehti)tupesta, joka on heinien erikoispiirre. Lehtituppi on tiiviisti varren ympärillä tukien solmun yläpuolista pehmeää kasvusolukkoa.
Michel Debré

| Michel Debré |
| --- | --- |

Ranskan pääministeri
 8. tammikuuta 1959 – 14. huhtikuuta 1962  
Presidentti:  Charles de Gaulle
Edeltäjä:  Charles de Gaulle
Seuraaja:  Georges Pompidou
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. tammikuuta 1912 Pariisi
Kuollut: 12. elokuuta 1996 (84 vuotta) Montlouis-sur-Loire
Tiedot
Puolue:  Union pour la nouvelle République
 Nimikirjoitus
Michel Debré (15. tammikuuta 1912 Pariisi – 12. elokuuta 1996 Montlouis-sur-Loire) oli ranskalainen poliitikko, ensimmäinen Ranskan viidennen tasavallan pääministeri. moninkertainen ministeri sekä keskeinen tasavallan perustuslain kirjoittaja. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.
Elämäkerta > Tausta

Michel Debré syntyi nykyaikaisen pediatrian perustajaksi mainitun professori Robert Debrén perheeseen. Michel on eittämättä vaikutusvaltaisin jäsenen perheessä, joka on antanut Ranskalle useita merkittäviä henkilöitä.
Michel Debrén puoliso on Anne-Marie Lemaresquier, ja heillä on neljä poikaa:
Vincent Debré, s. 1939, yritysjohtaja;
François Debré, s. 1942, toimittaja;
Bernard Debré, s. 1944, urologi ja poliitikko, Pariisista valittu kansanedustaja,
Jean-Louis Debré, s. 1944, poliitikko, aiemmin kansalliskokouksen puhemies ja nykyisin perustuslakineuvoston puheenjohtaja.
Debré opiskeli Pariisissa Lycée Montaignessa ja myöhemmin Lycée Louis-le-Grandissa. Hän suoritti korkeakouluopintonsa École libre des sciences politiquessa ja hän suoritti tohtorin tutkinnon Pariisin yliopistossa. Lisäksi hän suoritti asepalveluksensa Saumurin École nationale d’équitationissa. Hän pääsi vain 22-vuotiaana Valtioneuvoston virkamieheksi.
Elämäkerta > Toinen maailmansota

Ratsuväen upseerina Debré mobilisoitiin vuonna 1939, ja hän joutui sotavangiksi Artenayssa kesäkuussa 1940, mutta onnistui pakenemaan saman vuoden syyskuussa. Tämän jälkeen hän palasi virkaansa Valtioneuvostoon ja toimi kenraali Maxime Veygandin puolesta. Huhti–lokakuussa 1941 hän työskenteli Marokossa, ja palattuaan Ranskaan hän vannoi uskollisuudenvalan marsalkka Philippe Pétain’lle ja otti uudelleen haltuunsa virkansa Valtioneuvostossa. Vuonna 1942 Vichyn hallituksen oikeusministeri Joseph Barthélémy nimitti hänet Valtioneuvostossa entistä korkeampaan virkaan. Kun saksalaiset ottivat marraskuussa 1942 haltuunsa myös Vapaan Ranskan alueen, Debrén marsalkkamielisyys katosi ja helmikuussa 1943 hän liittyi vastarintaliikkeeseen.
Ranskan vapautuksen jälkeen Debré toimi tasavallan edustajana Angersissa. Hän oli aikanaan laatinut Charles de Gaullen pyynnöstä listan prefekteistä, jotka tulisi vapauttamisen yhteydessä korvata. Vuonna 1945 kenraali de Gaulle valtuutti hänet toimimaan väliaikaisessa hallituksessa tehtävänään hallinnon uudistaminen. Tässä yhteydessä hän perusti Kansallisen hallintokoulun (École nationale d’administration, ENA), jonka ajatuksen Jean Zay oli esittänyt jo ennen toista maailmansotaa.