stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jean-François Lyotard
“Suurten kertomusten” kuolema

Lyotardin tuotantoa luonnehtii universaalien, metakertomusten ja yleisyyksien vastustus. Hän on jyrkän kriittinen valistusajan ”universalististen” näkemyksien suhteen, ja useiden hänen teostensa tarkoitus on kaivaa maata niiden perusperiaatteiden alta, jotka luovat tällaisia yleistäviä näkemyksiä. Kuuluisin esimerkki, teoksessa La Condition postmoderne: Rapport sur le savoir (suom. Tieto postmodernissa yhteiskunnassa) (1979), on Lyotardin väite nykyajan (postmodernin yhteiskunnan) ”epäluulosta metakertomuksia kohtaan”. Metakertomukset – eli "suuret kertomukset" – ovat laajoja, yleispäteviksi pyrkiviä ja maailmaa selittäviä teorioita tai filosofioita, kuten historiallinen kehityskertomus, kristinusko, usko tieteen kykyyn saavuttaa absoluuttinen tieto tai absoluuttisen vapauden mahdollisuuteen. Lyotard väittää, että postmodernissa yhteiskunnassa ei enää uskota tällaisten kertomusten eli narratiivien voivan edustaa kaikkia tai sisältää kaikki olennainen. Olemme nykyään herkkiä erojen, moninaisuuden sekä uskomusten ja halujen yhteensopimattomuuden suhteen. Tämän takia postmodernia aikaa luonnehtii pienten kertomusten (mikronarratiivien) runsaus. Mikronarratiivien käsitteen Lyotard luo soveltamalla ja uudelleentulkitsemalla Wittgensteinin käsitystä kielipeleistä.
Lyotardin teoksissa "kielipelit" viittaavat merkitysyhteyksien moninaisuuteen, loputtomiin, yhteismitattomiin ja erillisiin systeemeihin, joissa merkityksiä tuotetaan ja joissa niiden kiertokulkua ohjaavat säännöt luodaan.
Kielipelit ovat vahvasti läsnä myös teoksissa Au juste: Conversations (1979) ja Le Différend (1983), joissa Lyotard kehittelee postmodernia oikeudenmukaisuusteoriaa. Joidenkin mukaan mikronarratiivien ja kielipelien aiheuttama ihmisten etääntyminen ja eroaminen toisistaan romahduttaa koko etiikan. Usein ajatellaan, että yleisyys on todellisen moraalisen väitelauseen ehto: "älä varasta" on etiikan lause siinä, missä "älä varasta Antilta" ei ole. Jälkimmäinen lause on liian partikulaarinen ollakseen etiikan lause (mikä Antissa on niin erikoista?); se voi olla eettinen lause vain, jos se perustuu yleiseen lauseeseen ("älä varasta keneltäkään"). Yleisyyksiä ei voida tavoittaa maailmassa, joka on kadottanut uskon metakertomuksiin, ja etiikka näyttää siten olevan mahdotonta: oikeudenmukaisuus ja epäoikeudenmukaisuus voivat tarkoittaa jotakin vain kielipelien sisällä, ja etiikan yleisyys on työnnetty ulos ikkunasta. Lyotard väittää, että oikeudenmukaisuuden ja epäoikeudenmukaisuuden käsitteet eivät katoa postmodernismissa. Lyotardin uuden määritelmän mukaan epäoikeudenmukaista on käyttää ja soveltaa yhden kielipelin sääntöjä toiseen. Eettinen käytös liittyy tämän epäoikeudenmukaisuuden uhan huomioimiseen, sekä asioiden kunnioittamiseen niiden partikulaarisuudessa, sen sijaan että ne suljettaisiin jonkinlaiseen abstraktiin yleiskäsitekehikkoon. Täytyy siis huomioida erilaisuus, le différend.
Kritiikki

Lyotardin tulkintoja on usein arvosteltu. Esimerkiksi "ylevän" analyysissaan hän tulkitsee Kantia hyvin väljästi ja jättää kokonaan huomiotta ylevän kokemuksen toisen tärkeän puolen, järjen yleisyyden miellyttävän tunnustamisen, mitä hän ei tietenkään voi hyväksyä.
Joidenkin mukaan Lyotardin teoriat ovat sisäisesti ristiriitaisia, koska Tieto postmodernissa yhteiskunnassa näyttää tarjoavan oman suuren kertomuksensa itse metakertomusten tuhoutumisen kertomuksessa. Tätä vastaan voidaan väittää, että Lyotardin oma narratiivi julistaa ainoastaan joidenkin epäonnistuneiden "legimaation kertomusten" kuolemaa, eikä itse tiedon kertomuksen kuolemaa. Ei ole loogisesti ristiriitaista sanoa, että narratiiveja koskeva väite on itsekin narratiivi, aivan kuten Lyotardin sanoessa, että "jokainen lausuma kielipelissä pitäisi tulkita 'liikkeeksi' pelissä", hänen väitteensä on itsessään jo "liike" kielipelissä.
Myöhempi elämä

Lyotard palasi jatkuvasti postmodernin käsitteeseen, kuten esseissään "Postmoderni selitettynä lapsille", "Kohti postmodernia" ja "Postmoderneja satuja". Hän valmisteli konferenssia postmodernismista ja mediateoriasta, kun kuoli äkillisesti  vuonna 1998.
Teoksia

Tieto postmodernissa yhteiskunnassa (La Condition postmoderne: Rapport sur le savoir, 1979)
Au juste: Conversations (1979)
Le Différend (1983)
Kirjallisuutta suomeksi

Lyotard, Jean-François: Tieto postmodernissa yhteiskunnassa.  (Suomennos Leevi Lehto)  Tampere: Vastapaino, 1985.  ISBN 951-9066-13-6
Aiheesta muualla

Jean-François Lyotard, bibliografia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Jean-Francois Lyotard European Graduate School (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Nykyaikaiset filosofit
| --- | --- |
Analyyttiset filosofit:   William Alston  Simon Blackburn  Ned Block  J. Budziszewski  David Chalmers  Patricia Churchland  Paul Churchland  Donald Davidson  Daniel Dennett  Jerry Fodor  Susan Haack  Jaakko Hintikka  Jaegwon Kim  Saul Kripke  Thomas Kuhn  Bryan Magee  Ruth Barcan Marcus  Colin McGinn  Bradley Monton  Thomas Nagel  Robert Nozick  Martha Nussbaum  Alvin Plantinga  Karl Popper  Hilary Putnam  W. V. Quine  John Rawls  Richard Rorty  Roger Scruton  John Searle  Peter Singer  David Stove  Eleonore Stump  Charles Taylor  Nicholas Wolterstorff  Georg Henrik von Wright 
Mannermaiset filosofit:   Louis Althusser  Giorgio Agamben  Roland Barthes  Jean Baudrillard  Isaiah Berlin  Maurice Blanchot  Pierre Bourdieu  Hélène Cixous  Guy Debord  Gilles Deleuze  Jacques Derrida  Herman Dooyeweerd  Michel Foucault  Hans-Georg Gadamer  Jürgen Habermas  Werner Hamacher  Luce Irigaray  Julia Kristeva  Henri Lefebvre  Claude Lévi-Strauss  Emmanuel Lévinas  Jean-François Lyotard  Paul de Man  Jean-Luc Nancy  Antonio Negri  Paul Ricoeur  Michel Serres  Paul Virilio  Slavoj Žižek 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  ELMCIP  Europeana  SNAC  IdRef
Lysistrate

| Lysistrate> Λυσιστράτη |
| --- | --- |
 Lysistraten esitys vuodelta 2008.
Kirjoittaja:  Aristofanes
Alkuperäiskieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Tyylilaji:  komedia
Tapahtumapaikka ja -aika:  Akropolis ja sen lähistö
Kantaesitys:  411 eaa.
Kantaesityspaikka:  Dionysoksen teatteri, Ateena
Henkilöt
Henkilöt:  Lysistrate Kalonike Myrrhine Lampito muita ateenalaisia, spartalaisia ym. miehiä ja naisia
Kuoro:  vanhojen miesten kuoro vanhojen naisten kuoro ateenalaisten kuoro
Lysistrate (m.kreik. Λυσιστράτη, Lysistratē, lat. Lysistrata) on Aristofaneen kirjoittama antiikin kreikkalainen komedia, jonka aiheena on naisten julistama seksilakko saadakseen miehet lopettamaan peloponnesolaissodan. Komediassa on selkeä sodanvastainen sanoma ja toisaalta estotonta naureskelua seksin kustannuksella.
Historia

Aristofaneen Lysistraten kantaesitys oli Ateenan Dionysoksen teatterilla vuonna 411 eaa. Se esitettiin mahdollisesti Lenaia-juhlassa, ja sen koregina toimi Kallistratos. Tuossa vaiheessa peloponnesolaissota Ateenan ja Spartan johtamien liittoutumien välillä oli kestänyt jo kaksikymmentä vuotta, ja Ateena oli kärsinyt suuren tappion Sisilian sotaretkellä pari vuotta aiemmin. Komedia kuuluu Aristofaneen näytelmäkirjailijanuran keskikauteen. Samana vuonna esitettiin Aristofaneen Naistenjuhla.
Sisältö

Lysistrate edustaa tyyliltään ja rakenteeltaan vanhaa attikalaista komediaa, mutta alkaa jossain määrin jo etääntyä sen käytänteistä; siinä on muun muassa kaksi kuoroa (khoros), jotka myöhemmin yhdistyvät yhdeksi, eikä siinä ole enää tavan mukaista parabasista. Näytelmä koostuu 1 320 runosäkeestä.
Tulkintoja

Komedia kääntää sukupuoliroolit nurin päin ja on tyyliltään ja sisällöltään yksi Aristofaneen hillittömimpiä ja kaksimielisimpiä. Näytelmä tulkitaan nykyään usein feministisenä ja pasifistisena. Se ei kuitenkaan ole feministinen nykyaikaisessa mielessä: vaikkakin se osoittaa myötätuntoa naisten kokemuksia kohtaan, se uusintaa voimakkaasti sukupuolisia stereotypioita ja pilkkaa naisia yhtä paljon kuin miehiä.
Komedian tulkinnassa on otettava huomioon myös se, että antiikin kreikkalaisessa teatterissa kaikki näyttelijät, myös naisroolien esittäjät, olivat miehiä. Näin näytelmässä ei ole aitoa sukupuoliroolien nurin kääntämistä, sillä naiset eivät päässeet edes esittämään ylivaltaa miehiin nähden. Mitä seksilakon toimivuuteen todellisuudessa tulee, antiikin ajan miehillä olisi ollut muitakin hyväksyttyjä keinoja seksuaalisten halujen purkamiseen kuin vaimot, joten myös tämä vähentää naisten todellista valtaa.
Komedia ei myöskään ole yksiselitteisen pasifistinen, vaikkakin osoittaa ateenalaisten kyllästymistä pitkään sotaan.
Sovitukset

Lysistratesta on tehty useita moderneja sodanvastaisia sovituksia. Myös suomalainen televisionäytelmä Hyvää iltaa, sota (1966) pohjautuu Lysistrateen.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Aristofanes: Lysistrate. Monisteessa Aristofanes: Komediat 2.  (Rauha, Linnut, Lysistrate, Naiset Thesmophoriajuhlassa)  Suomentanut Aulis Rissanen. Omakustanne, 1972.
Aristofanes: Lysistrate.  (Suomentanut Esko Elstelä)  Suomen teatteriliitto, 1978.  (moniste)
Aristofanes: Lysistrate.  (Suomentanut Pentti Saarikoski)  Suomen teatteriliitto, 1974.  Myös teoksessa Saarikoski, Pentti: Antiikin runoutta ja draamaa: Suomennoksia, s. 99–164.  (Toimittanut ja jälkisanan kirjoittanut H. K. Riikonen)  Otava, 2002.  ISBN 951-1-17918-7
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Aristophanes: Lysistrata. Teoksessa Aristophanis Comoediae Vol. II.  (Lys., Thesm., Ran., Eccl., Plut., Fragmenta. Toim. F. W. Hall  & W. M. Geldart. Oxford Classical Texts)  Oxford University Press, 1963.  ISBN 978-0-19-814505-9  Kreikankielinen alkuteksti.
Aristophanes: Lysistrata. Teoksessa Aristophanes: Birds. Lysistrata. Women at the Thesmophoria.  (Aristophanes Volume III. Käännös Jeffrey Henderson. Loeb Classical Library)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 2000.  ISBN 0674995872  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aristophanes: Lysistrata. Teoksessa Aristophanes: Lysistrata, The Women's Festival, and Frogs.  (Käännös Michael Ewans. Oklahoma Series in Classical Culture Series 42)  University of Oklahoma Press, 2012.  ISBN 0806185147  Englanninkielinen käännös.
Aristophanes: Lysistrata. Teoksessa Aristophanes: Lysistrata and Other Plays.  (Kääntäjä Alan H. Sommerstein. Penguin classics)  Penguin UK, 2003.  ISBN 0141907010  Englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lysistrate Wikimedia Commonsissa
Αριστοφάνης: Λυσιστράτη. Wikisource. (muinaiskreikaksi)
Αριστοφάνης: Λυσιστράτη. Wikisource. (kreikaksi)
Aristophanes: Lysistrata. Perseus. (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Aristofaneen näytelmät
Akharnalaiset · Ampiaiset · Linnut · Lysistrate · Naishallitus · Naistenjuhla · Pilvet · Rauha · Rikkaus · Ritarit · Sammakot
Lysistraten naiset modernissa sovituksessa.
Lysistraten esitys vuodelta 1928.
Kuippina

| Kuippina Кипень, Kipen |
| --- | --- |
 Kuippinan postiasema.
 lippu
 Kuippina
 Koordinaatit: 59°40′35″N, 29°51′5″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Lomonosovin piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  96,07 km²
Väkiluku (2013):  5 400
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuippinan kunta Lomonosovin piirin kartalla.
Kuippinan kylät vuoden 1885 kartalla.
Kuippina (ven. Кипе́нь, Kipen) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Lomonosovin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Inkerin ylängön pohjoisosassa 35 kilometriä Lomonosovista etelään. Kylässä on 3 200 ja kunnassa 5 400 asukasta (vuonna 2013).
Maantiede ja asutus

Kuippinan kunnan pinta-ala on 96,07 neliökilometriä. Se rajoittuu luoteessa Lomonosovin piirin Kosteritsan, koillisessa Ropsunhovin ja idässä Vennäin Vuissakan kuntiin sekä etelässä Hatsinan ja lännessä Volossovan piireihin. Pinta-alasta 49,1 % on metsää, 40,3 % maatalousmaata ja 8,6 % asuinaluetta.
Seutu on pinnanmuodostukseltaan kumpuilevaa tasankoa. Ainoa joki on Suomenlahteen laskeva Nuolijoki. Alueella on paljon karsti-ilmiöitä. Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve, kalkkikivi, savi ja fosfori. Ympäristön kokonaistila on melko hyvä, mutta Nuolijoki on saastunut ja juomaveden laatu on heikko.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu seitsemän kylää: Kelosi (ven. Kelozi), Luuhkova (Gluhovo), Miikkinä (Tšeremykino), Sunkura (Šundorovo), Trudovik, Viittinä (Vitino) ja Volkovitsa (Volkovitsy). Asutuksia (posjolok) on kolme: Luuhkova (Gluhovo eli Lesopitomnik), Miikkinän koulu (Tšeremykinskaja Škola) ja Volkovitsan lepokoti (Dom otdyha ”Volkovitsy” ). Kuippinan jälkeen toiseksi suurin asutuskeskus on 1 200 asukkaan Kelosi. Kunnassa on lukuisia puutarhapalsta- ja huvila-alueita.
Historia

Paikkakunta on saanut nimensä muinaisvenäjän lähdettä ja kuohua merkitsevästä sanasta. Lähistöllä sijaitsee lähteitä, joiden kalsiumsuoloja sisältävää vettä on käytetty parannustarkoituksiin. Novgorodin Vatjan viidenneksen Kaprion kihlakuntaan kuulunut Kuippinan pogosta mainitaan ensimmäisen kerran vuoden 1499/1500 verokirjassa. Pogostalla sijaitsi Suurmarttyyri Demetriokselle pyhitetty kirkko, joka tuhoutui 1600-luvulla.
1600-luvulla ruotsalaisten vallattua Inkerin seudulle alkoi muuttaa uudisasukkaita Suomesta. Vuosisadan lopulla he muodostivat jo suurimman osan väestöstä. Seudun inkerinsuomalaiset kuuluivat myöhemmin Ropsun luterilaiseen seurakuntaan. Osa kylistä oli enemmistöltään venäläisiä ja eräissä niistä asui myös ortodoksisia inkerikkoja. Vuonna 1811 Kuippinaan perustettiin saksalainen siirtokunta. Peter von Köppenin mukaan Kuippinaa ja sen vieressä sijainnutta Nikkasenmäkeä asuttivat äyrämöiset ja Kivisenmäkeä eli Pientä-Kuippinaa savakot. Myöhemmin yksi kylistä tunnettiin venäläisenä Vennäin Kuippinana.
1930-luvulla Kuippina kuului kyläneuvoston keskuksena Leningradin esikaupunkipiiriin. Kyläneuvostoon kuului keskuskylän lisäksi 12 kylää: Andrejevka, Kelosi, Kivisenmäki (ven. Prokovsino), Nikkasenmäki (Nikkozemjaki), Pieni-Kurku (Malyje Gorki), Pieni-Volossola (Maloje Volosovo), Simseipaly, Suuri-Kurku (Bolšije Gorki), Suuri-Volossola (Bolšoje Volosovo), Valerjanovka, Volkovitsa ja Kuippinan uudiskylä. Toisen maailmansodan aikana aluetta miehittäneet saksalaiset polttivat vetäytyessään Kuippinan kylän. Suomalaiset siirrettiin sodan aikana Suomeen ja sittemmin takaisin Neuvostoliittoon, jossa vain harva onnistui palaamaan kotiseudulleen. Kuippinan kyläkuva muuttui erityisesti 1970–1980-luvuilla, jolloin sinne rakennettiin uusia kerrostaloja ja julkisia rakennuksia.
Liikenne, talous ja palvelut

Kuippinan ohi kulkee Pietarin ja Tallinnan välinen valtatie M11, johon liittyy Miikkinässä eteläinen kehätie A120. Kuippinasta on lisäksi päällystetyt maantiet Strelnaan ja Hatsinaan sekä eteläiselle kehätielle Niiskovitsaan. Kunnasta on linja-autoreitit Pietariin Kirovski zavod ja Prospekt Veteranov -metroasemille.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat maa- ja metsätalous (62 % vuonna 2012) ja rakentaminen (19 %). Suurimmat yritykset ovat maatalousyritys Kipen (karjatilat Kuippinassa, Viittinässä, Luuhkovassa ja Trudovikissa), Lepäsin ja Vennäin-Vuissakan suurkanalat (kanalat Sunkurassa ja Kelosissa), Kuippinan maatalouskoneiden korjauspaja ja Luuhkovan metsätalous. Kaksi kolmasosaa työvoimasta työskentelee tai opiskelee kunnan ulkopuolella, lähinnä Pietarissa.
Kuippinassa toimii lastentarha, keskikoulu ja musiikkikoulu. Kelosissa on lastentarha. Kulttuurilaitoksia ovat Kuippinan kulttuuritalo ja kirjasto sekä Viittinän kerhotalo. Terveyspalveluihin kuuluvat Kuippinan pieni poliklinikka, lääkärin vastaanotto Kelosissa ja Viittinän lääkintäasema.
Nähtävyydet

Kylän nähtävyys on M11-valtatien reunassa sijaitseva postiasema, joka rakennettiin Luigi Ruscan piirustuksien mukaan vuosina 1806–1808. Samanlaisia postirakennuksia on Narvan maantien varrella Koskovassa (ven. Kaskovo), Tirkkovitsassa ja Opoljassa. Muita rakennusmuistomerkkejä ovat Viitinän 1800-luvulla rakennettu tsasouna, Nadeždinan kartano Volkovitsassa sekä keisarillisen kasvatuslaitoksen sairaalarakennukset ja Meklenburg-Srelitskin metsästysmaja Miikkinässä. Luuhkovan lähellä on kurgaani- ja kivikehyshautojen muodostama arkeologinen kohde ja Viittinässä toisessa maailmansodassa kaatuneen Neuvostoliiton sankarin muistomerkki.
Aiheesta muualla

Kuippinan kunnan sivusto (venäjäksi)
Kuippina Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (venäjäksi)
Kultajuna

| Kultajuna> The First Great Train Robbery |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Michael Crichton
Käsikirjoittaja:  Michael Crichton
Tuottaja:  John Foreman
Säveltäjä:  Jerry Goldsmith
Kuvaaja:  Geoffrey Unsworth
Leikkaaja:  David Bretherton
Lavastaja:  Bert Davey
Pääosat:   Sean Connery  Donald Sutherland  Lesley-Anne Down  Alan Webb  Malcolm Terris 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:   UA United Artists Pictures Inc.  Famous Films  Starling Productions 
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  1978
Kesto:  111 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kultajuna (engl. The First Great Train Robbery, televisioesityksessä käytetty nimeä Suuri junaryöstö) on vuonna 1978 ensi-iltaan tullut rikoselokuva, jonka ohjasi Michael Crichton. Hän teki siihen myös käsikirjoituksen, joka perustuu hänen omaan romaaniinsa Herrasmiesryöstäjä. Elokuvan juoni perustuu löyhästi vuonna 1855 sattuneeseen kultajunaryöstöön.
Elokuvan pääosia esittävät Sean Connery, Donald Sutherland, Lesley-Anne Down, Alan Webb, Malcolm Terris, Robert Lang, Michael Elphick, Wayne Sleep, Pamela Salem, Gabrielle Lloyd, George Downing ja James Cossins. Elokuva tuotti maailmanlaajuisesti yli 13 miljoonaa dollaria.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Ilkka Jauhiainen luonnehti elokuvaa hallituksi, perinteiseksi seikkailuksi ja antoi sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Kultajuna Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kultajuna Elonet.
Kukonpojat

| Kukonpojat |
| --- | --- |
 Ryhmä vuonna 1965: Seppo Porkka (ylh.), Jouko Eräkare (vas.), Jukka Kuoppamäki (oik.) ja Tapio Lipponen (alh.)
Tiedot
Tyylilaji:  laulu iskelmä
Kotipaikka:  Suomi
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Jouko Eräkare   Georg Dolivo   Seppo Porkka   Jukka Kuoppamäki  
Entiset jäsenet:  Juha Tapio Linnakorpi   Tapio Lipponen  
Levy-yhtiö:  Fazer  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kukonpojat oli 1950-luvulla perustettu neljän yhteiskoulupojan perustama ryhmä, jonka alkuperäiset jäsenet olivat Juha Virkkunen, Jouko Eräkare, Tapio Lipponen ja Seppo Porkka. Aluksi kvartetti esiintyi nimellä The Chickens.
1960-luvun alussa Yleisradio haki uuteen sunnuntaiaamun ohjelmaansa Tervetuloa nimipäiväkahville -yhtyettä, joka laulaisi onnittelulaulun päivän sankarille. Laulut sävelsi Reino Helismaa. Yksi ohjelman juontajista oli Jaakko Jahnukainen, joka oli jo tutustunut poikiin omassa ohjelmassaan. Hänen suosituksestaan yhtye, jolle hän myös keksi nimen Kukonpojat, sai radioon yli vuoden kestäneen kiinnityksen.
Vuosina 1960–1965 yhtye teki myös levytyksiä, muun muassa kappaleen ”Katso, kenguru loikkaa” ja folkklassikon Minne kukat kadonneet.
Kokoonpano esiintyi monesti jonkun muun laulajan kanssa kuten Eino Grönin, Nita Leschin ja Ragni Malmsténin kanssa.
Kokoonpano

Jukka Kuoppamäki
Jouko Eräkare
Georg Dolivo
Seppo Porkka
Aikaisemmat jäsenet

Juha Tapio Linnakorpi
Tapio Lipponen
Albumit

20 suosikkia – Katso kenguru loikkaa/Putti putti (Fazer, 2000), yhdessä lauluyhtye Nelosten kanssa.
Aiheesta muualla

Kukonpoikien esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kulttuuriteologia

Kulttuuriteologia on teologinen tieteenala, joka tutkii kulttuuria. Luonteeltaan kulttuuriteologia muistuttaa hyvin paljon kulttuurifilosofiaa, mutta on eksistentiaalisten kysymysten lisäksi kiinnostunut myös kulttuurin hengellisestä puolesta.
Kulttuuriteologia yrittää muun muassa kehittää uskonnollista kieltä lähemmäksi arkipäiväistä kielenkäyttöä, jotta uskonto tulisi lähemmäs arkea ja siten helpommin ymmärrettäväksi. Teologialla on myös kriittinen tehtävä tarkastella kulttuuria ja sen toimintaa.
Merkittäviä kulttuuriteologeja ovat yhdysvaltalaiset Paul Tillich ja H. Richard Niebuhr, jotka tutkivat teologian ja uskonnon roolia kulttuurissa.
Kultakuvetilhi

| Kultakuvetilhi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Silkkitilhet Ptiliogonatidae
Suku::  Phainoptila
Laji::  melanoxantha
Kaksiosainen nimi
 Phainoptila melanoxantha  Salvin, 1877 

Alalajit
 P. m. melanoxantha  P. m. parkeri 
Katso myös
   Kultakuvetilhi Wikispeciesissä   Kultakuvetilhi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultakuvetilhi (Phainoptila melanoxantha) on silkkitilhiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Keski-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Kultakuvetilhi kasvaa noin 20–22 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Ruumiinrakenteeltaan lintu on tukevahko. Kultakuvetilhikoiraan pää, selkä, siivet ja pyrstö ovat mustat. Rinta, kyljet ja yläperä ovat keltaiset. Koiraan vatsa on vaaleanharmaa. Naaraan pää, rinta ja vatsa ovat harmaat. Rinnassa voi olla heikosti erottuvia keltaisia viiruja. Päälaki on musta ja selkä ja siivet vihreät. Naaraan kyljet ovat koiraan tavoin keltaiset ja vatsa harmaa.
Levinneisyys ja elintavat

Kultakuvetilheä tavataan Costa Ricasta Panamaan ulottuvalla alueella. Lajin elinympäristöä ovat kosteat pilvimetsät ja metsien reunamaat noin 1 200–1 800 metrin korkeudella merenpinnasta. Lintu liikkuu tavallisesti pareittain tai pieninä parvina. Kultakuvetilhen ravintoa ovat erityisesti marjat, mutta se syö myös hyönteisiä.
Täytetty kultakuvetilhinaaras Geneven luonnonhistoriallisessa museossa
Kuluntajärvi

| Kuluntajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Kajaani
Koordinaatit:  64°17′N, 27°53′E
Järvinumero:  59.331.1.031 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  142,1 m 
Rantaviiva:  5,6 km 
Pinta-ala:  0,86 km² 
Tilavuus:  0,0006 km³ 
Keskisyvyys:  0,67 m 
Suurin syvyys:  1,7 m 
 fiKuluntajärvi 
Kuluntajärvi on noin yhden neliökilometrin laajuinen järvi Kajaanin pohjoispuolella Salmijärven, Kuluntalahden ja Jormuan kylien välissä. Sen veden pintaa on laskettu peltoalan saamiseksi. Järvi laskee puroreittejä myöten pohjoiseen Jormuanlahteen. Järvi on huomattavan matala, suurin syvyys on valle kaksi metriä. Sen ruovikkorannat keräävät pesimälinnustoa sekä kahlaajista että vesilinnuista. Kevätmuuton aikana lintuja kerääntyy järvelle paljon. Niitä voi tarkkailla länsirannalla sijaitsevasta lintutornista. Järvellä harjoitetaan pienimuotoista kotitarvekalastusta.
Kuluntajärven itäpuolella kulki 1950-luvulta 1980-luvulle Kuluntalahden siirtorata tukkien siirtoa varten Kajaanin koskien ohi. Järven kautta on ollut myös Kuhmon reitiltä Nuasjärvestä Oulujärveen kulkutaipale jo 1500-luvulla.  Kajaanin öljyvuoto 2012 meni itäpuolelta järven ohi.
Kukka

Liljan kukkia.
Kukka on koppisiemenisillä kasveilla lisääntymiseen erilaistunut kasvinosa, jossa kehittyy kasvin hedelmä. Kukat muodostavat usein monesta kukasta koostuvan kukinnon. Puhekielessä kukalla saatetaan tarkoittaa mykerökukkaisten kasvien koko kukintoa eli mykeröä tai yleisesti kokonaista ruohovartista kasvia, jolla on selvästi näkyvät kukat tai kukinnot. Arkikielessä kukiksi voidaan kutsua myös paljassiemenisten kasvien lisääntymisrakenteita, kuten pölytysvaiheisia hedekäpyjä ja emikäpyjä tai niiden osia, vaikka ne eivät varsinaisesti olekaan kukkia.