Amphicar
Trippel SG 6-amfibioauto (1938–1944)

Hans Trippel ryhtyi suunnittelemaan saamansa apurahan turvin jopa 16 henkilön kantavuuden omaavaa ajoneuvoa sotilaalliseen käyttöön. Prototyyppien kehittelyn tuloksena toteutui vuodesta 1938 lähtien amfibinen maastoautomalli SG 6, minkä keskeinen osa oli kantavuuden vedessä antava rungon teräksinen amme. Trippel itse ajoi prototyypillä Napolista Capri-saarelle sen merikelpoisuuden osoittaakseen. Ajoneuvon voimanlähteenä oli monissa Wehrmacht-ajoneuvoissa käytetty Opel Kapitän -mallin 2,5-litrainen kuusisylinterinen bensiinimoottori. SG 6-mallia (Schwimmfähiger Geländewagen, 6-sylinterinen moottori) valmistui Toisen maailmansodan syttymiseen mennessä 20 kappaletta Wehrmachtin käyttöön.
SG6 Pionier-versio kantoi mainitut 16 sotilasta joskin myös tavallinen SG6 kellui ja kulki 14+1 hengen kuormalla (s. 264). Tarvikkeiden kuljettamista varten siihen saattoi kytkeä kelluvan, venemäisellä keulalla olleen perävaunun, jopa kolme sellaista peräkkäin (s. 263). Vuonna 1942 tuli saataville edellisvuonna päivitetyn SG6/41:n versio SG-P umpikorilla, mikä oli tarkoitettu joukkoja sotatoimissa seuraavien propagandakomppanioiden käyttöön (s. 275-276). Sodan aikana Natsi-Saksa pystyi touko-kesäkuussa 1940 salamasodassa vastassa olevien maiden suureksi järkytykseksi kukistamaan vahvan Ranskan. Amfibio-maastoauton tuotantoa kiihdytettiin, ja Bank der Deutschen Luftfahrt-pankin rahoituksella Trippel pystyi ostamaan Bugattin tehtaan Molsheimissa, minkä toiminimeksi tuli Trippel-Werke GmbH.
Bugatti-tehdas sijaitsi huolestuttavan lähellä Saksan rajaa, minkä vuoksi Ranskan valtio oli kesäkuussa 1940 pakottanut Ettore Bugattin siirtämään Hispano-Suiza -lentomoottoreiden tarkkuusosien valmistuksen kaukaiseen Bordeauxiin. Evakko kesti kuitenkin vain muutamia kuukausia, sillä Natsi-Saksa miehitti myös Ranskan länsirannikon, ja siirsi tuotantolaitteet 350 tavaravaunulla takaisin Molsheimin tehtaalle. Myös Ettore Bugattia kehotettiin palaamaan Elsassiin. Jo vuosien ajan tappiollisen Bugatti-yhtiön pankit eivät halunneet uusissa olosuhteissa enää jatkaa sen rahoittamista. Bugatti suostui myymään Ranskan Natsi-Saksan miehittämälle zone occupée -alueelle jääneen tehtaansa saksalaisille, jotta hän pystyisi maksamaan velkansa pois.
On esitetty, että kauppahinta vastasi vain puolta tehtaan koneiden ja laitteiden arvosta, joskin 7,5 miljoonan Reichsmarkin kaupan sanotaan taloustutkijoiden arvioimaan 3,5 miljoonan Reichsmarkin substanssiin nähden myös olleen ylihintainen. Vuodesta 1941 Reichswerke Hans Trippel GmbH -toiminimen  saanut tehdas valmisti kehitettyä mallia SG 6/41 (1941-1944, galleriakuva), ja mallin valmistusmääräksi vuoteen 1944 asti Werner Oswald arvioi kirjassaan noin tuhat kappaletta. Määrän suhteuttamiseksi pienemmän, mutta nopeammin ja edullisemmin valmistettavan, kömpelöä SG 6:tta maastoajossa etevämmän Volkswagen_Schwimmwagen Typ 166-mallin tuotanto vuosina 1942-1944 oli 14 283 kappaletta.
Trippel-kaudella Molsheimin tehdas työllisti 2 000 henkilöä, ja 6 kpl/viikko valmistettujen SG-ajoneuvojen lisäksi tehdas valmisti myös pommeja, torpedoja ja muita sotatarvikkeita. Tehtaan portin Bugatti-nimen tilalle vaihtui Trippel-merkki, ja lopulta saksalaisten ryöstelyn myötä Bugattin tarkkuustyöstökoneet ynnä muu tehtaan laitteisto oli viety pois ennen kuin alue vapautettiin. Hans Trippel vangittiin ja tuomittiin Ranskassa sotarikollisena (sotateollisuuden johtajana) viideksi vuodeksi vankilaan. Hänet armahdettiin ja vapautettiin vankilassa vietetyn kolmen vuoden jälkeen vuonna 1948, joskin varattomana. Hän teki leipätyökseen proteeseja sodassa vammautuneille. Vankilassa Trippel oli tutustunut merkittävään NS-johtajaan, tupakkatehtaan omistaja Fritz Kiehniin, joka vuodesta 1949 lähtien oli Trippelin ensimmäisten auto-prototyyppien kehittelyn rahoittaja. Trippel solmi sittemmin myös avioliiton Kiehnin Gretel-tyttären kanssa.