stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohja (vakuutusyhtiö)

| Pohja-yhtymä |
| --- | --- |
Perustettu:  1910 (Paloapuyhdistys Tulenvara)
Lakkautettu:  1983 (Tapiola-fuusio)
Toiminta-alue:  Suomi
Toimiala:  vakuutusyhtiö
Liikevaihto:  345,6 milj. mk (1976, vakuutusmaksutulot)
Henkilöstö:  599 (1976)
Pohjan pääkonttori, vuonna 1958 valmistunut Pohjantalo Kampissa. Sen vasemmalla puolella Kampintorni ja Tennispalatsi ja takana Autotalo.
Pohja oli vuosina 1910–1983 toiminut suomalainen vakuutusyhtiöryhmä. Vuoden 1984 alusta se fuusioitui yhdessä Aurayhtiöitten kanssa uudeksi Tapiola-ryhmäksi. SOK:n piirissä syntynyt Pohja oli taustaltaan maalaisliittolainen, kun toinen maaseudun vakuuttaja, MTK:lainen Aura oli enemmän yleisporvarillinen.
Historiaa

Paloapuyhdistys Tulenvara aloitti toimintansa vuonna 1910 ja tunnettiin myöhemmin nimellä Keskinäinen Vahinkovakuutusyhtiö Vara.
Vuonna 1922 SOK:n jäsenkaupat perustivat 1920 sairaus-, hautausapu- ja eläkekassan, josta muodostui 1922 henkivakuutusyhtiö Henki-Pohja. Kun sen yhtiömuoto muutettiin vuonna 1933 keskinäiseksi, nimeksi tuli Keskinäinen Henkivakuutusyhtiö Pohja. Se menestyi maaseudulla ensin käyttämällä muita yhtiöitä korkeampaa perustekorkoa ja 1930-luvulla
tarjoamalla halpoja työkyvyttömyys- ja tuberkuloosilisävakuutuksia.
Vuonna 1947 muodostettiin Pohja-yhtymä, johon kuului Varan ja Pohjan lisäksi  Eläkekassa Elonvara. Vuonna 1963 myös Varan nimi muutettiin muotoon Keskinäinen Vahinkovakuutusyhtiö Pohja.
Henki-Pohja alkoi 1950-luvulla tarjota sairaalavakuutuksia ja työkyvyttömyysajan ansionmenetystä korvaavia lisävakuutuksia.
1960-luvulla työeläkevakuutuksesta tuli suurin vakuutusmuoto. Sekä Pohja että Aura kärsivät maaseudun elinkeinomurroksesta, jonka myötä syntyi uusia vakuutustarpeita kuten palovakuutuksesta erilliset kotivakuutukset.
Vuonna 1958 Pohja-yhtymälle valmistui uusi pääkonttorirakennus Pohjantalo Helsingin Kamppiin osoitteeseen Runeberginkatu 5.
Aura, Pohja ja Kansa perustivat vuonna 1974 vakuutusalan yhteisen tietojärjestelmäyrityksen nimeltä Akapo, mutta E-liikkeeseen kuulunut Kansa jäi siitä pois jo seuraavana vuonna. Se oli eräänlainen alkusysäys Auran ja Pohjan fuusiolle, ja nykyisin se toimii nimellä Tieto-Tapiola.
Pohjan ja Auran yhdistymistä Tapiolaksi pidettiin vakuutusalan siihen asti onnistuneimpana fuusiona. Toisaalta yrityskulttuurien yhdistäminen oli vaikeaa, ja Tapiola-yhtiöissä ylläpidettiin useita vuosia tehotonta johdon kaksoismiehitystä.
Johtohenkilöitä

Karl Fredrik Hirvisalo, yhtiön ylilääkäri
Aarno Kalanti, lakimies ym. 1937–, toimitusjohtaja 1951–1967
Väinö Niiniluoto, Henki-Pohjan hallintoneuvoston jäsen 1922–, puheenjohtaja 1939–
Väinö Puranen, hallintoneuvoston puheenjohtaja, 1960-luvun alku
Ilmari Saari, Henki-Pohjan 1. toimitusjohtaja 1922–
Erkka Stenberg, lakimies ym. 1948–, toimitusjohtaja 1972–1975
Jukka Syrjänen, viimeinen toimitusjohtaja 1975–1983, sitten Tapiolan 1. toimitusjohtaja 1984–1987
Kirjallisuutta

Itkonen, Uolevi: Tapiola-fuusio. Tapiola-ryhmä, 2002. ISBN 951-98986-0-3.
Pihlajavesi (Suomen entinen kunta)

| Pihlajavesi> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Keuruu |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  62°20′43″N, 24°17′25″E
Lääni:  Keski-Suomen lääni
Kuntanumero:  598
Hallinnollinen keskus:  Asemakylä
Perustettu:  
Liitetty:  1969
– liitoskunnat:  Keuruu Pihlajavesi
– syntynyt kunta:  Keuruu
Pinta-ala:   km²   (1.1.1968)
– maa:  416,0 km²
Väkiluku:  1 744   (31.12.1968)
– väestötiheys:  4,34 as./km²
Pihlajavesi (historiallisesti myös Pihlainen) on Keski-Suomessa sijainnut entinen Suomen kunta, joka liitettiin Keuruun kuntaan vuoden 1969 alussa. Pihlajavesi oli Keski-Suomen läänin läntisin kunta.
Pihlajaveden naapurikunnat olivat Keuruu, Pohjaslahti, Vilppula, Virrat ja Ähtäri.
Asukkaita oli enimmillään 1950-luvulla 2 330 henkeä, vuonna 1962 vielä 2 050. Kun kuntaliitos Keuruuseen tehtiin 1969 oli asukkaita alle 2 000. Nyt 2000-luvulla väkiluku on pudonnut alle viidensadan. Kesäisin mökkiläisten määrä kuitenkin kaksinkertaistaa väkiluvun. Ainoa merkittävä asutuskeskittymä on Pihlajaveden rautatieaseman ympärillä.
Maantiede

Pihlajavesi sijaitsee harvaan asutun Suomenselän vedenjakaja-alueen läntisessä päässä ja Pihlajaveden reitti kuuluu osana Kokemäenjoen vesistöön. Samalla Pihlajavesi on Keski-Suomen maakunnan läntisin kylä, Etelä-Pohjanmaan ja Pirkanmaan naapurina. Maasto on epätasaista ja monet mäkien huiput ulottuvat yli 200 metrin korkeuteen merenpinnasta. Maaston keskikorkeus merenpinnasta on 140–160 metriä. Korkein maastonkohta Kalikkamäki ulottuu 216 metrin korkeuteen merenpinnasta, ja kirkonkylä sijaitsee 195 metrin korkeuteen merenpinnasta ja lähes 60 metrin korkeuteen Pihlajavesi-järven pinnasta kohoavalla mäellä. Pihlajaveden eteläosan suurin järvi, Yltiänjärvi, laskee Keuruun reittiin kuuluvaan Ukonselkään Mänttä-Vilppulan puolelle.
Liikenne

Pihlajaveden kautta kulkevat valtatie 23 sekä Haapamäen ja Seinäjoen välinen rautatie (ns. vanha Pohjanmaan rata). Pihlajaveden rautatieasema on yhä käytössä henkilöliikenne- ja junakohtauspaikkana. Entisen kunnan eteläosan halki kulkee vuonna 1985 käytöstä poistettu Pori–Haapamäki-rata, jolla on Pihlajaveden alueella ollut Yltiän rautatieasema. Lähin lentokenttä on Jyväskylän lentoasema.
Liikenne > Etäisyyksiä Pihlajavedeltä

Helsinki 312 km
Jyväskylä 80 km
Keuruu 29 km
Pori 190 km
Seinäjoki 110 km
Tampere 150 km
Virrat 38 km
Ähtäri 35 km
Historiaa

Pihlajaveden seudulla tiedetään liikkuneen ihmisiä jo noin 7 500 vuotta sitten, mutta vanhin tehty esinelöytö on rautakauden aikainen tulusrauta. Kaukaa etelästä tulleet satakuntalaiset ja hämäläiset eränkävijät pystyttivät Pihlajaveden seudulle kalamajoja ja -pirttejä, mutta eivät asettuneet seudulle asumaan. Erämaaomistuksia oli Sääksmäen, Pirkkalan, Messukylän ja Lempäälän pitäjien taloilla. Kuningas Kustaa Vaasa lakkautti erämaaomistukset 1500-luvun puolivälissä, minkä jälkeen Pihlajavedelle alkoi saapua kaskiviljelijöitä ja uudisraivaajia Savosta.
1500-luvulla tulevan Pihlajaveden pitäjän alueella oli alle kymmenen taloa ja 1600-luvun aikana taloluku lisääntyi vain muutamalla. Kun Keuruu erotettiin Ruovedestä vuoden 1630 tienoilla, Pihlajavesi jäi Keuruun yhteyteen. Vuonna 1776 Keuruu ja sen mukana Pihlajavesi siirrettiin Turun läänistä uuteen Vaasan lääniin. Vuodesta 1960 lähtien Pihlajavesi kuului Keski-Suomen lääniin. Pihlajaveden liikenneolot paranivat huomattavasti vanhan Pohjanmaan radan valmistuessa vuonna 1883.
Pihlajaveden ensimmäinen kirkko rakennettiin Matti Åkerblomin johdolla 1780-luvulla ja se on yhä käytössä kesäisin. Pihlajavesi sai kappelin oikeudet yhdessä Multian kanssa vuonna 1831 ja seurakunta itsenäistyi vuonna 1895. Pihlajaveden uusi kirkko valmistui Pihlajavesi-järven etelärannalle vuonna 1870, joten vanha kirkko on ollut autiona jo huomattavasti kauemmin kuin se oli aikanaan käytössä.
Nähtävyydet

Pihlajaveden erämaakirkko (1780)
Pihlajaveden kotiseutumuseo
Pihlajaveden uusi kirkko (1870)
Kirkkovene Pihla
Pihlajaveden rautatieasema Haapamäki–Seinäjoki-radan varrella (yksityisomistuksessa)
Pihlajaveden Nuorisoseurantalo (1911)
Palvelut

Pihlajaveden ala-aste
Pihlajaveden Kyläkauppa
Pihlajaveden Nuorisoseura ry:n kahvila-baari "Nässän Baari" nuorisoseurantalolla
Pihlajaveden VPK (ensivaste- ja sammutusyksiköt)
Karansalmen kyläkioski
Koskikalastus Pihlaiskoski ja Reinikankoski
Mökkimajoitusta
Ulkoilu- ja liikunta-alueet, kuntorata, uimapaikat, erämatkailu
Kirjasto
Harrastukset

Pihlajaveden VPK: nuoriso-, naisten- ja hälytysosasto
Pihlajaveden Näytelmäpiiri
Seurakunnan kerhot
Keuruun Kansalaisopiston kurssit (esim. jumppa, pianopiiri, posliininmaalaus)
Vapaamuotoista jalkapalloa Koipikankaan urheilukentällä kesällä keskiviikkoisin ja sunnuntaisin
Pihlajaveden Nuorisoseura ry:n tapahtumien järjestämistä mm. Hattutemppu ja muuta seuratoimintaa
Kylät

Asemankylä (nykyinen keskusta)
Karimo
Karhunkylä (Karhulankylä)
Liesjärvi
Valkeajärvi
Sällinkylä
Lapinkylä
Kirkonkylä
Simsiönkylä
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Pihlajaveden väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
| Pihlajaveden väestönkehitys 1880–1960 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 1 451 | 1 451 |
| 1890 | 1890 |    | 1 880 | 1 880 |
| 1900 | 1900 |    | 2 073 | 2 073 |
| 1910 | 1910 |    | 2 287 | 2 287 |
| 1920 | 1920 |    | 2 211 | 2 211 |
| 1930 | 1930 |    | 2 044 | 2 044 |
| 1940 | 1940 |    | 2 017 | 2 017 |
| 1950 | 1950 |    | 2 328 | 2 328 |
| 1960 | 1960 |    | 2 156 | 2 156 |
Lähde: Tilastokeskus.
Tunnettuja pihlajaveteläisiä

Eetu A. Alha, maisteri, päätoimittaja
Anton Collin, hiihtäjä
Tuomo Herrala, kauppaneuvos
Heikki Jartti, kirjailija
Laila Jokimo, näyttelijä, balettitanssija
Väinö Kallio, kansanedustaja
Erkki Kanerva, kansanedustaja
Timo Kara, kuvanveistäjä
A. V. Koskimies, runoilija, professori, koulumies
Heikki Nurmio, jääkärieversti, kirjailija, Jääkärimarssin sanoittaja
Matti Raivio, hiihtäjä
Urho Savisaari, kirjailija, päätoimittaja
Kaarlo Aimo Weiste, teollisuusneuvos
Pihlajavesi populaarikulttuurissa

Pihlajaveden asemankylä on toiminut kuvauspaikkana rockmuusikko Andy McCoyhin liittyvässä elokuvassa The Real McCoy (1999) ja tositv-sarjassa The McCoys Show (2003). Elokuvan alkukohtauksessa Andy ja Angela McCoy kävelevät kiskoja pitkin Pihlajaveden rautatieasemalle ja loppukohtauksessa Andyn intialainen sivupersoona istuskelee asemalaiturilla kummastellen junien vähyyttä. Televisiosarjan ensimmäisessä jaksossa Andy ja Angela saapuvat lomanviettoon Andyn äidin ja tämän miesystävän mökille asemankylään. Jaksossa vieraillaan mm.  Pihlajaveden erämaakirkossa sekä Pihlajaveden vanhassa kyläkaupassa, joka sijaitsi vastapäätä Pihlajaveden nykyistä kyläkauppaa Kauppalaa.
Aiheesta muualla

Pihlajavedestä Keuruun sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Pihlajaveden ala-aste
Pihlajaveden Nuorisoseura r.y. (Arkistoitu – Internet Archive)
Keuruun museo (Arkistoitu – Internet Archive)
Pihlajaveden kyläkauppa
Koskikalastus: Pihlaiskoski ja Reinikankoski
Pihlajaveden kuntorata[vanhentunut linkki]
Kirkkaus Keuruun ja Pihlajaveen, kyläkirja verkossa (pdf)
Aiheesta muualla > Karttoja

Pihlajaveden osoitekartta
Peruskartta, Pihlajavesi[vanhentunut linkki]
| n k Keski-Suomen maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Hankasalmi  Joutsa  Jyväskylä  Jämsä  Kannonkoski  Karstula  Keuruu  Kinnula  Kivijärvi  Konnevesi  Kyyjärvi  Laukaa  Luhanka  Multia  Muurame  Petäjävesi  Pihtipudas  Saarijärvi  Toivakka  Uurainen  Viitasaari  Äänekoski 
Entiset kunnat:  Jyväskylän maalaiskunta  Jämsänkoski  Konginkangas  Korpilahti  Koskenpää  Kuorevesi  Leivonmäki  Längelmäki (osa)  Pihlajavesi  Pylkönmäki  Sumiainen  Suolahti  Säynätsalo  Äänekosken maalaiskunta 
| n k Keuruu |
| --- | --- | --- |
 Keski-Suomi  Keuruun seutukunta 
| Kylät |  Etelä-Keuruu  Haapamäki  Jukojärvi  Karimo  Keskustaajama  Kivijärvi  Lavikko  Liesjärvi  Lihjamo  Pihlajavesi  Riiho  Valkealahti  |  |
Pohjoinen (lehti)

| Pohjoinen Pohjoinen kulttuurilehti |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  kulttuurilehti
Aihealue:  pohjoissuomalainen kulttuuri
Kustantaja:  Kustannusosakeyhtiö Pohjoinen
ISSN:  ISSN 0554-4157
Perustettu:  1964
Lakkautettu:  1974
Päätoimittaja:  Erno Paasilinna
Kotikunta:  Oulu
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  6–20 kertaa vuodessa
Kieli:  suomi
Pohjoinen – pohjoinen kulttuurilehti oli suomalainen kulttuuriaikakauslehti, joka alkoi ilmestyä 1964. Sen taustalle syntyi Kustannusosakeyhtiö Pohjoinen, joka lehtitoiminnan päätyttyä 1974 julkaisi edelleen kirjoja.
Lehteä ilmestyi 70 numeroa.
Kirjallisuutta

Tauno Lähteenkorva (toim.) Pohjoinen: Kustannustoimintaa 1964–2000, Pohjoinen, 2000 ISBN 951-749-324-X
Kirjasta puuttunut Liisi Huhtalan osuus Pohjoisen pidot : kustannustoiminnan linjoja ilmestynyt eripainoksena, ISBN 951-749-359-2
Aiheesta muualla

Pohjoisen ensimmäisen numeron sisällysluettelo (Arkistoitu – Internet Archive)
Luonnehdintoja lehdestä ja kansia (Arkistoitu – Internet Archive)
Lasse Heikkilä (runoilija)

| Lasse Heikkilä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. marraskuuta 1925 Kiikoinen
Kuollut: 26. maaliskuuta 1961 (35 vuotta) Sipoo
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Tuotannon kieli: suomi
Esikoisteos:  Miekkalintu (1949)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Lasse Matias Heikkilä, sukunimi vuoteen 1930 Levola (6. marraskuuta 1925 Kiikoinen – 26. maaliskuuta 1961 Sipoo) oli suomalainen runoilija, jota pidettiin yhtenä 1950-luvun modernismin keskeisistä vaikuttajista. Heikkilän esikoisteos Miekkalintu (1949) oli ensimmäisiä tietoisesti modernistisia runoteoksia Suomessa.
Elämä

Heikkilän äiti kuoli Heikkilän syntyessä ja hänet sijoitettiin Tampereelle varakkaan tehtailijaenonsa K. E. Heikkilän perheeseen kasvattilapseksi. Perhe siirtyi enon kuoltua 1933 Helsinkiin. Kun Heikkilän kasvattiäitikin kuoli vuonna 1940, Heikkilä muutti kasvattisisarensa, Uuden Suomen päätoimittajan Lauri Ahon vaimon, kotiin. Heikkilän lapsuus- ja nuoruusvuodet olivat taloudellisesti turvattuja, mutta häntä koettelivat läheisten henkilöiden kuolema ja toisaalta vieraantuminen oikeasta isästään ja sisaruksistaan. Heikkilä kävi Helsingin reaalilyseota, jossa hänen luokkatovereihinsa kuului muun muassa myöhemmin poliitikkona tunnettu Ele Alenius. Kesiään Heikkilä vietti tuttavaperheen luona Ikaalisissa.
Heikkilä oli jatkosodan aikana 18-vuotiaana mukana Talin–Ihantalan taistelussa panssarintorjuntamiehenä. Hänen yksikkönsä oli tilapäismuodostelma, 1. erillinen panssarintorjuntaosasto. Kokemukset jättivät Heikkilään syvät jäljet: hänen jäämistöstään löytynyt Balladi Ihantalasta kertoo 26:n Ihantalassa kaatuneen suomalaisen sotilaan tarinan. Sotavuosina Heikkilä alkoi myös käyttää alkoholin ohella unilääkkeitä ja piristäviä aineita, mikä johti myöhemmin hänen ennenaikaiseen kuolemaansa.
Sodan jälkeen Heikkilä oli Helsingissä filosofi Uuno Saarnion (1896–1977) oppilaana. Hän kuului nuorten intellektuellien Urania-piiriin, jossa tutkittiin kirjallisuutta ja filosofiaa, mutta myös matematiikkaa ja äärettömyyden teoriaa. Heikkilä oli kiinnostunut ranskalaisesta ja espanjalaisesta kulttuurista. Tätä kautta hän tutustui roomalaiskatoliseen kirkkoon. Heikkilää viehättivät katoliset pyhimystarinat ja Neitsyt Maria -kultti. Hän oleskeli runsaan kuukauden Ranskassa Le Saulchoirin dominikaaniluostarissa. Tätä aihepiiriä käsittelee Heikkilän viimeinen runokokoelma, vuonna 1959 ilmestynyt Terra Mariana (Marian maa). Tärkeitä vaikutteiden antajia Heikkilälle olivat ensimmäisessä maailmansodassa kaatunut ranskalainen runoilija ja sotasankari Charles Péguy, englantilainen runoilija T. S. Eliot ja saksalainen filosofi Friedrich Nietzsche.lähde?
Heikkilällä oli kahdesta avioliitosta kolme lasta. Hänen toinen vaimonsa oli (1952–1960) teatterineuvos Ritva Heikkilä. Hän työskenteli kirjastovirkailijana Helsingin Rikhardinkadun kirjastossa, jonka kirjastonjohtajana hänen oppi-isänsä Uuno Saarnio oli. Viimeiset elinvuotensa Heikkilä vietti alkoholin ja lääkkeiden sekakäytön aiheuttamien ongelmien vuoksi Sipoon Nikkilän mielisairaalassa. Sekakäyttöä seurannut viiltely viittasi mahdollisesti myös itsemurhaan, sillä Heikkilän kuolinsyytä ei tutkittu kunnolla.
Lasse Heikkilä on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle Tampereelle samaan hautaan kasvattivanhempiensa kanssa.lähde?
Teokset

Miekkalintu, runokokoelma, Otava 1949 – 2. p. 1959
Paatos ja lyyra, runokokoelma, Otava 1950
Sinä, runokokoelma, Otava 1951
Unet ja Medeia, runokokoelma, Otava 1953
Matkalla, kertomuskokoelma , Otava 1952
Eksynyt
Eräs ilta
Kotimatkalla
Kuudes käsky
Lähtö
Muuan tie
Romeo ja Julia
Tielle
Valhe
Ofelia, näytelmä, Otava 1955
Carmen, runokokoelma, Otava 1956
Terra Mariana, runokokoelma, Otava 1959
Valitut runot, Otava 1976 ISBN 951-1-02242-3
Yhden kesän, oi Jumalat. Runoja vuosilta 1949-1961. Otava 1993 ISBN 951-1-12629-6
Balladi Ihantalasta, Kopijyvä 1999 ISBN 952-5092-20-8, 3. uud. laitos 2007 – 4. p. Minerva 2016 ISBN 978-952-312-408-0
Runoja on myös antologioissa.
Kirjallisuutta

Osmo Pekonen: Marian maa. Lasse Heikkilän elämä 1925–1961, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2002 ISBN 951-746-337-5
Osmo Pekonen: Miekkalintu nousee siivilleen: piirteitä Lasse Hikkilästä vuosina 1945-1948. Teoksessa: Katkos ja kytkös : modernismin ja postmodernismin suhde traditioon, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2004. ISBN 951-746-579-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Yle  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Kauhuelokuva

Boris Karloff Frankensteinin hirviönä elokuvassa Frankensteinin morsian (1935).
Kauhuelokuva on elokuvan lajityyppi, jonka päätarkoituksena on herättää katsojassa pelon, kauhun ja inhon tunnetta. Kauhuelokuville tyypillisiä elementtejä ovat kuolemaan liittyvät teemat sekä erilaiset yliluonnolliset ilmiöt ja hirviöhahmot, kuten kummitukset, vampyyrit, zombit, kiroukset, demonit ja sarjamurhaajat.
Kauhuelokuva sai alkunsa jo 1800-luvun lopulla, ja se on saanut vaikutteita erityisesti goottilaisista romaaneista. Varhaisimpina klassikoina pidetään saksalaisia Tri Caligarin kabinettia ja Nosferatua 1920-luvun alusta, mutta termiä ”kauhuelokuva” alettiin käyttää vasta 1930-luvulla, kun Universal Pictures julkaisi useita lajityyppiä edustaneita elokuvia.
Kauhuelokuva on ollut erityisesti nuorten suosiossa, vaikka monet kauhuelokuvat ovat pienellä budjetilla tehtyjä niin sanottuja b-elokuvia. Kauhuelokuva on usein herättänyt myös pahennusta, ja monet kauhuelokuvat ovat joutuneet sensuurin kohteeksi. Lajityypin elokuvien kuvasto on usein väkivaltaista, minkä vuoksi niitä on pidetty raaistavina.
Määritelmä ja jaottelu

Kauhuelokuva on elokuvan lajityyppi, jonka tarkoituksena on tuottaa katsojassa kauhun ja pelon tunteita. Kauhuelokuvassa käytetään hyväksi makaabereita asioita ja kerrontaa, jossa on jännitystä, yllätyksiä ja kauhutehosteita. Muutkin väkivaltaiset elokuvat, kuten sota-, katastrofi- ja rikoselokuvat voivat herättää ahdistusta ja pelkoa. Kauhuelokuvassa pelko on kuitenkin yleensä syvempää ja henkilökohtaisempaa. Yksi keskeisimmistä pelon aiheuttajista on kuolemanpelko, joka voi kohdistua sekä fyysiseen kuolemaan että yliluonnolliseen sielun joutumiseen ikuiseen kadotukseen. Kauhuelokuvissa on usein hirviöhahmo, jonka tavoitteena on ihmishahmon tuhoaminen.
Kauhuelokuvalle läheisiä lajityyppejä ovat fantasia- ja jännityselokuva. Kauhuelokuvassa saattaa olla samanlaisia mielikuvituksellisia teemoja kuin fantasiaelokuvassakin, mutta kauhu eroaa fantasiasta juuri makaaberien ainesten vuoksi. Fantasiaelokuvan tarina on yleensä humoristisempi. Jännityselokuvaan verrattuna kauhu on ahdistavampaa ja pelottavampaa. Jännityselokuvassa yleensä vain viitataan pelkoon eikä siinä käytetä ahdistavia elementtejä aivan yhtä paljon. Kauhuelokuva on myös verrattavissa komedia- ja pornoelokuviin, jotka myös määritellään sillä perusteella, miten ne vaikuttavat katsojaan. Esimerkiksi Linda Williams sijoittaa kauhun, pornon ja melodraaman samaan luokkaan, sillä niiden tarkoituksena on tuottaa voimakas fyysinen reaktio.
Tarkkojen genrerajojen vetäminen on melko vaikeata, ja kauhuelokuvakin on kehittynyt eri aikoina moneen eri suuntaan. Kauhuelokuvat voidaan jakaa useisiin alalajeihin juonikuvioidensa, asiasisältönsä tai niissä esiintyvien hirviöiden mukaan. Lisäksi kauhuelokuvat voivat muodostaa tietynlaisia sarjoja, jotka ovat suosittuja hetken ja joihin tehdään lyhyessä ajassa useita elokuvia. Niissä voidaan nähdä myös genresekoituksia, jotka lainaavat elementtejä muista lajityypeistä, ja tietyille elokuvastudioille sekä -ohjaajille ominaisia tyylejä. Kauhuelokuvat voidaan jakaa esimerkiksi seitsemään alalajiin:
Goottilaiset kauhuelokuvat perustuvat perinteisiin tarinoihin.
Yliluonnollisissa ja okkultistisissa elokuvissa sekä kummituselokuvissa henget, kummitukset, noituus ja paholainen sekaantuvat todellisen elämän tapahtumiin.
Psykologisessa kauhussa käsitellään psyykkisiä tiloja ja psykooseja sekä rikoksia ja sarjamurhaajia.
Hirviöelokuvissa luonnolliset oliot tai tieteishirviöt aiheuttavat tuhoa.
Slashereissa joukko nuoria joutuu vainoajan uhreiksi.
Ruumiskauhussa, splattereissa ja goressa käsitellään ihmisruumiin iljettäviä piirteitä, ja niihin liittyy usein silpomista, sairauksia ja poikkeavaa tai fetisististä käyttäytymistä.
Äärimmäisen väkivaltaiset elokuvat keskittyvät äärimmäisiin aiheisiin tai tabuihin, kuten väkivaltaan ja kidutukseen.
Yksittäistä kauhuelokuvaa saattaa olla vaikeaa luokitella tiettyyn alagenreen. Monet voidaan sijoittaa useampaan alaluokkaan. Lisäksi monet elokuvat lainaavat aineksia myös muista genreistä. Tieteiskauhu ja kauhukomediat ovat yleisiä sekoituksia, mutta kauhuelokuvat voivat sisältää aineksia myös esimerkiksi lännenelokuvista.
Taustat ja lähteet > Kirjallisuus

Ihmiskunnan taistelu pahuutta vastaan on yleinen teema kirjallisuushistoriassa, ja jo varhaisissa kirjallisissa teoksissa on mukana suuri taistelu hyvän ja pahan välillä. Esimerkiksi babylonialaisessa Gilgameš-eepoksessa ja Homeroksen Odysseiassa on taisteluja hirviöitä vastaan. Raamatussa esiintyy monia hirviöitä, ja siinä käydään lopullinen taistelu pahuuden ruumiillistumaa, Saatanaa, vastaan. Muita julmia kuvauksia on esimerkiksi Tuhannen ja yhden yön tarinoissa, Dante Alighierin Jumalaisessa näytelmässä ja Giovanni Boccaccion Decameronessa.
Pelko ja demonit nousivat kirjallisuuden keskusteemoiksi Englannissa 1700-luvulla. Ensimmäiseksi goottilaiseksi romaaniksi lasketaan Horace Walpolen Otranton linna vuodelta 1764. Walpole sai lukuisia seuraajia, ja 1700-luvun lopussa Ann Radcliffe vakiinnutti viidessä romaanissaan goottilaisen kauhuromantiikan erityispiirteet: rappeutuvat linnat, sumuiset maisemat, julmat rikokset ja yliluonnollisten tapahtumien järkiperäistäminen. Radcliffen ohella 1700-luvun lopulla vaikutti Matthew Lewis, jonka romaani Munkki (1796) oli merkittävä pahuuden tutkielma. Vuonna 1818 ilmestyi yksi lajityypin merkittävimmistä teoksista, Mary Shelleyn Frankenstein.
Goottilainen romaani vaikutti suuresti eurooppalaiseen ja yhdysvaltalaiseen kirjallisuuteen. Erityisesti demoniset kauhuainekset kehittyivät edelleen brittiläisten Charles Dickensin, Sheridan Le Fanun ja Oscar Wilden teoksissa. Yhdysvaltalaisen Edgar Allan Poen kertomukset vaikuttivat myöhemmin paljon useisiin elokuviin. Muita 1800-luvun merkittäviä romantiikan ajan kirjailijoita, joiden romaaneissa oli kauhuaineksia, olivat E. T. A. Hoffmann, Heinrich von Kleist, Victor Hugo ja Alexandre Dumas. 1800-luvun merkittävimpiä kauhuromaaneja olivat Wilden Dorian Grayn muotokuva, Robert Louis Stevensonin Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde ja Bram Stokerin Dracula. Stoker synnytti uuden kauhun alalajin, kun hän yhdisti romaanissaan kansanperinteen moninaiset vampyyriuskomukset kokonaisuudeksi.
1900-luvun alussa H. P. Lovecraft kehitti Cthulhu-taruston, mutta hänen vanhahtava kielensä ei ole kuitenkaan houkutellut elokuvantekijöitä. Lovecraft ei ollut kovinkaan suosittu elämänsä aikana, mutta hänen tyylinsä on vaikuttanut moniin myöhempiin kauhukirjailijoihin, kuten Ramsey Campbelliin, Clive Barkeriin ja Stephen Kingiin. Kauhusarjakuva syntyi 1950-luvulla, kun EC Comics julkaisi tarinoita, joiden keskiössä olivat kauhu ja oudot tapahtumat.