2. divisioona (jatkosota)
2. divisioona hyökkäysvaiheessa vuonna 1941 > Läpimurto Tyrjän kylässä ja eteneminen Laatokan rantaan 31. heinäkuuta – 21. elokuuta 1941

Tämä taisteluvaihe johti muun muassa siihen, että 2. divisioonaa ryhdyttiin kutsumaan nimellä ”Murtaja”-divisioona.
Strategisena tavoitteena, 2. divisioonan hyökkäyksessä alueeltaan kohti Laatokan rantaa oli Sortavalan alueella tiukasti puolustautuvan vihollisen yhteyksien katkaiseminen myös etelästä omiin joukkoihinsa (Karjalan Armeija oli katkaissut mainittujen joukkojen yhteydet itään saavuttamalla Laatokan rannan jo aiemmin pohjoisen kautta). Näin alueelle olisi saatu aikaan Laatokkaan avautuva motti, missä tavoitteessa onnistuttiinkin.
31. heinäkuuta 1941 (kello 12.30) hyökkäys alkoi JR 7:n toimiessa divisioonan kärjessä hyökkäävänä rykmenttinä. Vihollisen asemat olivat porrastettuna 7–8 kilometrin syvyyteen täydennettynä lukuisin miinoittein, murroksin ja estein. Hyökkäyksen tulivalmisteluun osallistui divisioonan orgaanisen tykistön ohella lukuisia muitakin tykistöyksiköitä, jotka ampuivat ensivaiheessa JR 7:n kaistalle noin 3 000 kranaattia.
Hyökkäys eteni hyvin hitaasti ensimmäisen vuorokauden aikana jo aiemmin mainituista vihollisen linnoitteista ja muista esteistä johtuen. Lisähankaluuksina olivat puna-armeijan joukkojen sytyttämät metsäpalot ja vastahyökkäykset. Hyökkäys eteni vuorokauden mittaan parhaimmillaankin vain noin kaksi kilometriä. Taistelua käytiin niin sanotusti pesäke pesäkkeeltä.
1. elokuuta 1941 taistelu JR 7:n alueella jatkui kiivaana. Samanaikaisesti JR 28 sai divisioonan komentajalta käskyn edetä JR 7:n taistelualueen itäpuolitse kohti Akkaharjua.
2. elokuuta 1941 JR 28 saavutti Tyrjän–Akkaharjun välisen tien. JR 7 eteni etelän kautta koukaten kohti Tyrjää katkaisten samalla mainitun tien toisestakin kohtaa estäen vihollisen vetäytymisen kohti itää.
3. elokuuta 1941 Tyrjän alueella olevat vihollisjoukot saatiin mottiin. Vihollinen valmistautui iltayöstä ulosmurtautumiseen. JR 28 valtasi päivän aikana tavoitteena olleen Akkaharjun edettyään noin seitsemän kilometriä kaakkoon katkaisten samalla Sortavalaan johtavan rautatien.
4. elokuuta 1941 aamuyöllä vihollinen aloitti ulosmurtautumisensa, jonka torjumiseen JR 7 oli jo valmistautunut. Erittäin ankarassa taistelussa vihollinen menetti suuren määrän joukkojaan osan päästessä kuitenkin murtautumaan omien joukkojen yhteyteen.
JR 7 käytti osan päivästä taistelualueen puhdistukseen ja runsaan sotasaaliin kokoamiseen. JR 28 torjui valtaamallaan alueella vihollisen vastahyökkäyksiä.
Seuraavassa hyökkäysvaiheessa 6.–9. elokuuta 1941 JR 7 eteni kohti Laatokan rannalla sijaitsevaa Lahdenpohjaa ja valtasi sen katkaisten Sortavalan alueella olevien vihollisjoukkojen yhteydet etelään. Samanaikaisesti JR 28 eteni etelän suuntaan kohti Maasiltaa miehittäen sen.
Tämän jälkeen JR 28 siirtyi lähes suoraan pohjoiseen divisioonan vastuualueen pohjoisosaan Parikanjärvi–Sikopohja-alueelle 11. elokuuta 1941 mennessä. Divisioonan muut osat olivat puolustusasemissa saavuttamallaan tasalla Lahdenpohja–Kalattomanjärvi.
12. elokuuta 1941 alkanutta hyökkäystä jatkettiin perusteilla olevan uuden I armeijakunnan saaman tehtävän mukaisesti, jonka komentaja eversti Einar Mäkinen otti rintamavastuun hyökkäyksen toisena päivänä. Uuden armeijakunnan tavoitteena oli tuhota Sortavalan eteläpuolisella alueella taistellut puna-armeijan 168. divisioona.
12. – 20. elokuuta 1941 välisenä aikana divisioonan joukot etenivät yli kahdenkymmenen kilometrin matkan Laatokalle. Hyökkäysryhmityksessä JR 7 hyökkäsi eteläisintä kaistaa, divisioonalle alistettu JR 48 hyökkäsi keskimmäisenä ja JR 28 pohjoisimpana. Vaikean maaston ja etenkin vihollisen joukkojen erinomaisen toiminnan johdosta tuhoamistavoitetta ei saavutettu ja vihollinen sai yhdessä Laatokan laivasto-osastonsa kanssa vedettyä jopa 3/4 elävästä voimastaan ja melko suuren osan kalustostaan Laatokan kautta pois. Lisätekijöinä vaikutti myös joukkojen väsyneisyys ja epäedullinen alkuryhmitys.
Taisteluvaiheen lopputulosta alettiin joukkojen keskuudessa kutsua yleisesti Vesiperämotiksi.
2. divisioona menetti elokuussa 1941 kaikkiaan kaatuneina, haavoittuneina ja kadonneina peräti 3 507 miestä. Nämä tappioluvut olivat raskaimmat kuukausitappiot koko hyökkäysvaiheen aikana vuonna 1941 (mukaan lukien kaikki suomalaiset divisioonat).