stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koivunruskaruoste

| Koivunruskaruoste |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Ruostesienet Pucciniomycotina
Luokka::  Varsinaiset ruostesienet Pucciniomycetes
Lahko::  Ruostesienet Pucciniales
Heimo::  Pucciniastraceae
Suku::  Ruskaruosteet Melampsoridium
Laji::  betulinum
Kaksiosainen nimi
 Melampsoridium betulinum  (Fr.) Kleb. 
Katso myös
   Koivunruskaruoste Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koivunruskaruoste eli koivunruoste (Melampsoridium betulinum) on sieni, joka aiheuttaa kaikissa koivulajeissa tuhoja. Se kellastuttaa koivunlehdet ja aiheuttaa  ennenaikaisen lehtien varisemisen. Koivunruskaruosteen vaivaamien taimien versot eivät puudu kunnolla, ja kuivuvat helposti pakkasella.
Lehtikuusi toimii koivunruskaruosteen väli-isäntänä, mutta se ei ole välttämätön sienen elinkierrolle. Lehtikuusen neulasilla näkyy toisinaan pieniä helmi-itiöpesäkkeitä. Kesäitiöpesäkkeet ovat oranssinkeltaisia ja kasvavat koivunlehtien alapinnalla, alkaen koivun alimmista oksista. Kesäitiöt talvehtivat muun muassa koivun lehtikarikkeessa. Koivunruskaruoste ei yleensä tapa puita mutta hidastuttaa kasvua. Koivunruskaruostetta tavataan toisinaan myös lepillä, mutta suvusta tunnetaan myös lepänruskaruoste (Melampsoridium hiratsukanum).
Koivunruskaruostetta on torjuttu taimitarhoilla muun muassa kemiallisesti. Pyritään myös välttämään lehtikuusia taimikkojen lähistöllä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Koivunruskaruoste (Melampsoridium betulinum)
Poteri, Marja: Koivunruoste (pdf) Metsätieteen aikakauskirja.  3/2001. Arkistoitu 19.1.2018. Viitattu 19.1.2018.
Yle: Koivu kirkuu keltaisena ennen aikojaan
Luopioisten kasvisto: Koivunruskaruoste (Melampsoridium betulinum)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q10580141  CoL: 6QY38  EoL: 160875  EPPO: MELDBE  Fungorum: 205898  GBIF: 2516809  iNaturalist: 367973  IRMNG: 10391600  MycoBank: 205898  NatureServe: 2.1085974  NBN: NHMSYS0001489087  NCBI: 91041  NZOR: 97b9e56d-5443-4258-861b-440733deec60  Observation.org: 159550  Open Tree of Life: 582292  PPE: melampsoridium-betulinum  Laji.fi: MX.4984775
Kolamin kieli

Kolamin kieli on Intiassa Andhra Pradeshin osavaltion Abilabadin piirikunnassa ja Maharashtran osavaltion Yeotmalin ja Wardhan piirikunnissa puhuttu dravidakieli. Sillä on noin 100 000 puhujaa.
Kolami kuuluu dravidakielten keskiryhmään. Se toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä.
Kohiman taistelu

Kohiman taistelu.
Kohiman taistelu oli Toinen maailmansota|toisen maailmansodan aikana Burman hallinnasta käyty ratkaisutaistelu, jossa torjuttiin japanilaisten U-Go-operaation Intialle aiheuttama uhka. Koillis-Intiassa Kohiman kaupungin hallinnasta käyty taistelu alkoi 4. huhtikuuta 1944 ja päättyi 22. kesäkuuta.
Taistelu voidaan jakaa kolmeen osaan. Japanilaisten pyrkimyksiin 4.–16. huhtikuuta vallata Kohiman harjanne, mitä vaihetta hallitsi piiritetyn Imphalin huoltotien hallinnasta käydyt taistelut. Huhtikuun puolivälissä Kohiman varuskunta saatiin vapautettua ja 18. huhtikuuta alkoi liittoutuneiden vastahyökkäys, joka päättyi 13. toukokuuta. Japanilaiset luopuivat harjanteesta, mutta hallitsivat edelleen Kohimasta Imphaliin johtanutta tietä. Liittoutuneet seurasivat 16. toukokuuta – 22. kesäkuuta alueelta vetäytyvien japanilaisjoukkojen jäänteitä avaten tien uudelleen. Taistelut päättyivät tien avauduttua ja Imphalin piirityksen rauettua 22. kesäkuuta.
Taustaa

Japanilaisten operaatio U-Go oli suunnitelma, jolla oli tarkoitus alun perin estää brittiläisen IV armeijakunnan vuoden 1944 operaatiot Burmaa miehittäneitä japanilaisjoukkoja vastaan hyökkäämällä Intian rajalla olevaan Imphaliin. Japanin 15. armeijan komentaja kenraaliluutnantti Renya Mutaguchi laajensi operaatiota Intian valtaukseksi. Suunnitelman mukaan Japanin 31. divisioonan piti vallata Kohima ja siten eristää Imphal. Mutaguchin suunnitelman mukaan divisioonan piti jatkaa Kohiman valtauksen jälkeen merkittävään rautateiden päätepisteeseen ja huoltotukikohtaan Dimapuriin.
Japanilaisten eteneminen

Japanin 31. divisioona ylitti 15. maaliskuuta 1944 Chindwin-joen lähellä Homalinia, minkä jälkeen se eteni lähes satakilometriä leveänä rintamana viidakkopolkuja luoteeseen. Vasemmalla siivellä edennyt kenraalimajuri Shigesaburo Miyazakin 58. rykmentti törmäsi Imphalista pohjoiseen kulkenutta reittiä vartioivaan intialaisosastoon 20. maaliskuuta. Intialaiset kuuluivat prikaatikenraali Maxwell Hope-Thompsonin komentamaan Intian 50. laskuvarjoprikaatiin, jonka esikunta sijaitsi Sangshakissa. Vaikka Shangshak ei ollutkaan 58. rykmentin tavoitteena päätti Miyazaki tuhota kohtaamansa vihollisen. Sangshakista taisteltiin kuusi päivää, jonka jälkeen laskuvarjoprikaati vetäytyi taistelusta japanilaisten saatua vahvistuksia. Taistelun seurauksena japanilaisrykmentti, jolla oli ollut lyhin tie Kohimaan, menetti viikon.
Taisteluiden kuluessa brittiläisen 14. armeijan komentajalle kenraaliluutnantti William Slimille oli selvinnyt kokonaisen divisioonan hyökkäävän Kohimaan, jonne pääsyä oli pidetty alueen vaikeakulkuisuuden vuoksi lähes mahdottomana. Liittoutuneet olivat kiireesti täydentäneet Imphalin rintamaa, jonne oli siirretty muun muassa lentokonekuljetuksin Intian 5. divisioona. Divisioona oli juuri osallistunut kiivaisiin taisteluihin Arakanin alueella. Armeija ei kyennyt täydentämään Kohiman alueen joukkoja ja Slim pyysi apua 11. armeijaryhmältä, joka lähetti rautateitse 23. prikaatin Dimapurin pohjoispuolelle.
Taistelu

Kohimalla sijaitsevalle pienelle kukkula-asemalle hyökkäsi 5. huhtikuuta japanilaisten 31. divisioona, jossa oli 12 000 sotilasta komentajanaan kenraaliluutnantti Sato. Kenraali Slim yllättyi hyökkäyksestä, koska hän oli lähettänyt joukkonsa Dimapuriin, mistä hän odotti japanilaisten tulevan. Pieni viivytysosasto oli sijoitettuna Kohimaan eversti Hugh Richardsin komentoon ja sille oli käsketty pitää Kohima viimeiseen mieheen, jonka he melkein tekivätkin.
Puolustava joukko, 1 500 sotilasta, koostui brittiläisistä, burmalaisista ja intialaisista jalkaväkijoukoista. Toiseksi mainitut olivat burmalaissyntyisiä gurkhia, niiden sotilaiden jälkeläisiä, jotka olivat taistelleet brittien puolella 1800-luvulla ollen varsin kunnioitettuja. Vaikka puolustaja oli linnoittanut Kohiman taitavasti, joutuivat he japanilaisten tullessa saarroksiin. Japanilaiset käyttivät korkeampaa maastoa hyväkseen tulittaessaan puolustajia. Tarkka-ampujat tekivät liikkumisen päivän aikana liian vaaralliseksi vaikka brittihallinnon paikallinen edustaja yritti kohottaa taisteluhenkeä kuljeskelemalla panamahattu päässä brittien ja intialaisen keskuudessa.
Vedestä tuli ongelma, sillä japanilaiset katkaisivat pääjohdon, ja vesi oli pakko annostella neljä litraa sotilasta kohden. Haavoittuneet joutuivat alttiiksi jatkuvalle tulitukselle. Taisteluosapuolet olivat niin lähellä toisiaan, ettei tykistöä voinut käyttää, mutta kranaatinheittimiä kylläkin. Japanilaisten ilmatorjunnasta huolimatta Britannian kuninkaalliset ilmavoimat onnistui huoltamaan myös Kohiman puolustajia, mutta taistelutahdon avulla britit selviytyivät.
Aloite briteillä

Brittien täydennysjoukot melkein pääsivät Kohimaan 14. huhtikuuta, mutta japanilaisten aloittaessa epätoivoiset itsemurhahyökkäykset joutuivat britit vetäytymään. 20. huhtikuuta britit pääsivät lopulta läpi ja Kohima vapautettiin. Slim käski Kohimaan lisää joukkoja estääkseen Satoa lähettämästä tukea joukoilleen Imphalista. Sadekauden alkaminen lisäsi taistelun kurjuutta. Epätoivoiset lähitaistelut jatkuivat kummankin osapuolen taistellessa jokaisesta maapalasta. Japanilaisten huollon petettyä heidän elintarvikkeensa loppuivat. Kun japanilaiset alkoivat nähdä nälkää, saivat britit ja intialaiset yliotteen.
Toukokuun loppuun mennessä liittoutuneet tekivät alueelle tuhoisia ilmaiskuja ja kenraali Sato veti sotilaansa Imphaliin. Japanilaiset palasivatkin takaisin Burmaan 8. heinäkuuta.
Aukusti Koivisto (taidemaalari)

| Aukusti Koivisto> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. lokakuuta 1886 Juva, Suomi
Kuollut: 30. maaliskuuta 1962 (75 vuotta) Oulu, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Aukusti Koivisto (11. lokakuuta 1886 Juva – 30. maaliskuuta 1962 Oulu) oli suomalainen taidemaalari.
Koiviston täytettyä kaksi vuotta hänen perheensä muutti Helsinkiin, missä hän kävi kansa- ja oppikoulun. Taideopinnot Koivisto aloitti Taideteollisuuskeskuskoulussa, joka on nykyisen Taideteollisen korkeakoulun edeltäjä. Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulua Koivisto kävi vuosina 1906–1908.
Aukusti Koivisto meni naimisiin Ida Maria Stoltin kanssa vuonna 1925. Heille syntyi kolme lasta: Lea vuonna 1915, Pentti 1917 ja Ritva 1924. Pentistä tuli myös taidemaalari.
Aukusti Koivisto tunnetaan erityisesti Lappi-aiheisista teoksistaan. Koivistot muuttivat Ouluun vuonna 1916 ja jo seuraavana vuonna Aukusti teki ensimmäisen matkansa Lappiin, Inariin asti. Koivisto hankki Terijoelta kaksikerroksisen hirsirakennuksen ja siirsi sen Ouluun Kansankatu 52:een. Tästä Honkalinnasta muodostui paitsi taiteilijan asunto ja ateljee myös Oulun taiteilijakeskus. Rakennus tuhoutui kokoelmineen jatkosodan pommituksissa helmikuussa 1944. Tämä menetys koski syvästi 60-vuotiasta taiteilijaa.
Julkisia teoksia

Kristuksen ylösnousemus, Hirvensalmen kirkko – 1916
Jeesus siunaa lapsia, Koskenpään kirkko – 1917
Kristuksen taivaaseen astuminen, Utsjoen kirkko – 1924
Ristiinnaulittu, Yli-Iin kirkko – 1933
Jeesus herättää Nainin lesken pojan, Oulujoen kirkko – 1957
Muita teoksia mm.

Oulun läänin kuvernöörin Hjalmar Langinkosken muotokuva, (yksityiskokoelma)- 1914
Aiheesta muualla

Aukusti Koivisto (taidemaalari) taiteilijamatrikkelissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Kokkinonísia

| --- | --- |
Sijainti:  37°59′17″N, 24°02′05″E, Spáta-Artémida Itä-Attika, Attika Kreikka
Vesialue:  Eteläinen Euboianlahti
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kokkinonísia (kreik. Κοκκινονήσια) on kahden pienen Kreikan saaren ryhmä, joka sijaitsee Eteläisessä Euboianlahdessa Attikan itärannikolla Artémidan kaupungin edustalla. Saaret ovat asumattomia. Hallinnollisesti Kokkinonísian saaret kuuluvat Spáta-Artémidan kuntaan, Itä-Attikan alueyksikköön ja Attikan alueeseen.
Saaret

Saariryhmän saaret ovat:
| Nimi | Sijainti | Pinta-ala (km²) |
| --- | --- | --- |
| Ágios Nikólaos (Άγιος Νικόλαος) | 37°59′16″N, 24°01′59″E | 0,012 |
|  ? | 37°59′17″N, 24°02′10″E | 0,009 |
Claudia Kolb

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Claudia Kolb |  Claudia Kolb |  Claudia Kolb |  |
Maa:   Yhdysvallat
Naisten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | México 1968 | 200 m sekauinti |  |
|  Kultaa | México 1968 | 400 m sekauinti |  |
|  Hopeaa | Tokio 1964 | 200 m rintauinti |  |
Claudia Anne Kolb (s. 19. joulukuuta 1949) on entinen yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja
Claudia Kolb saavutti 14-vuotiaana Tokion 1964 olympialaisten 200 metrin rintauinnissa hopeaa. Neljä vuotta myöhemmin Méxicon olympialaisissa hän voitti kultaa sekä 200:n että 400 metrin sekauinnissa. Lyhempi matka oli tuolloin ensimmäistä ja pidempi toista kertaa olympialaisten ohjelmassa. Hänen eronsa toiseksi tulleeseen oli 200 metrillä 4,1 sekuntia ja 400 metrillä 13,7 sekuntia.
Kohteliaisuus

Kumartaminen on kohtelias tapa tervehtiä.
Kohteliaisuus on toisen ihmisen ja hänen asemansa arvostavaa huomioon ottamista vuorovaikutuksessa. Sen tavoitteena on tehdä kanssakäymisestä ristiriidatonta ja sujuvaa.
Kohteliaisuus on sidoksissa kulttuuriin, kieliyhteisöön ja aikaan. Se on myös henkilökohtaista ja liittyy yksilön odotuksiin siitä, miten häntä tulisi kohdella eri tilanteissa ja kuinka hänen tulisi kohdella muita. Nämä odotukset vaihtelevat paitsi kulttuurien, myös ikäluokkien välillä. Myös erilaisissa vuorovaikutustilanteissa on omat kohteliaisuuskäytänteensä, ja jokin ilmaus voi olla kohteliaisuudeltaan sopiva yhdessä tilanteessa mutta epäsopiva toisessa.
Määrittelyjä ja jaotteluja

Amerikkalaisten kielentutkijoiden Penelope Brownin ja Stephen C. Levinsonin mukaan kohteliaisuus liittyy niin sanottuun “kasvojen” käsitteeseen. Puhekumppanin “negatiivisia kasvoja” suojellaan “negatiivisella kohteliaisuudella” eli “etäkohteliaisuudella” pitämällä emotionaalista tai sosiaalista välimatkaa. Puhekumppanin “positiivisia kasvoja” sen sijaan suojellaan “positiivisella kohteliaisuudella” eli “lähikohteliaisuudella”, johon liittyy olennaisesti ystävällisyys ja muu myönteisten emootioiden ilmaiseminen. Negatiivinen kohteliaisuus on tärkeää erityisesti Kaakkois-Aasiassa ja Japanissa, ja positiivinen kohteliaisuus on tärkeää esimerkiksi Yhdysvalloissa.
Suomen kielen professori Matti Larjavaara määrittelee niin sanotuksi “peruskohteliaisuudeksi” avoimen katseen, toisen puoleen kääntymisen, hymyn ja ystävällisen sanan. Epäkohteliaisuuden kokemus syntyy tällaisen minimaalisen peruskohteliaisuuden laiminlyönnistä.
Larjavaara määrittelee kohteliaisuuden lajeiksi statuskohteliaisuuden, reviirikohteliaisuuden, kumppanikohteliaisuuden ja pitämiskohteliaisuuden. Statuskohteliaisuuteen liittyy toimijan ja vastapuolen etäisyys, jossa toinen on ylempi ja toinen alempi. Sitä ei nykyaikana Suomessa juurikaan ilmaista tuttujen kesken. Reviirikohteliaisuus on vastapuolen koskemattomuuden ja yksityisen alueen kunnioittamista. Siihen liittyy esimerkiksi kiertely, pidättyvyys, hienotunteisuus ja välimatkan varjelu kaikessa ilmaisussa. Kumppanikohteliaisuuteen kuuluu veljellinen tai sisarellinen tuttavallisuus. Pitämiskohteliaisuus liittyy ihmisen tarpeeseen olla pidetty, ja sitä ilmaistaan esimerkiksi kohteliaalla hymyllä.
Kohteliaisuus kielessä

Kielen kohteliaisuuskeinoja ovat muun muassa etikettikoodi, direktiiviset puheaktit sekä puhuttelut. Etikettikoodi sisältää joukon valinnaissuhteita, joita käyttämällä puhuja voi panostaa peruskohteliaisuuteen tai johonkin kohteliaisuustyyppiin. Direktiivisiä puheakteja ovat pyynnöt, kehotukset ja kysymykset. Puhuttelussa on valittava kuulijaan viittaava pronomini (esimerkiksi sinuttelun ja teitittelyn väliltä) tai titteli. Suomalaisessa puhuttelukulttuurissa teitittely on laajalti väistynyt, sinuttelua pidetään yleisesti kohteliaana, eikä titteleitäkään enää käytetä. Teitittelyn vähenemisen ohella muukin muodollinen etätyyppinen kohteliaisuus on nykyaikana Suomessa menettänyt arvoaan, ja lähityyppinen kumppani- ja pitämiskohteliaisuus nähdään sopivaksi useimmissa tilanteissa.
Kohteliaisuuden kielellisiä ilmaisukeinoja ovat etenkin tervehdykset, kiitokset ja anteeksipyynnöt, mutta kohteliaisuus liittyy myös kehotuksiin, pyyntöihin ja kysymyksiin. Käskymuotoa voi usein pehmentää esimerkiksi liitepartikkelien avulla, “tulehan”, “tulepa” tai “tulepas”. Kehotuksesta voi tehdä kohteliaan kuuloisen pyynnön esimerkiksi esittämällä se kysymys- tai konditionaalimuodossa, “tuletko” tai “tulisitko”.
Muita kohteliaisuuden muotoja

Kohteliaisuuseleitä ovat esimerkiksi kumarrus ja niiaus.
Kirjallisuutta

Isosävi, Johanna: Miten tutkia kohteliaisuutta? : käsityksiä suomalaisesta ja ranskalaisesta kohteliaisuudesta.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2023.  ISBN 978-951-858-852-1
Koivusaari (Pietari)

Koivusaari - Petrogradski ostrov. Suuren saarimaisen alueen pohjois- ja koillisosa  on erillinen kapean Karpovka-kanavan Koivusaaresta erottama Korpisaari (Aptekarski ostrov)
Koivusaari (ven. Петрогра́дский о́стров, Petrogradski ostrov) on saari Nevan suistossa Pietarin kaupungin keskustassa Venäjällä. Etelässä se rajoittuu Nevaan ja Pieneen Nevaan, idässä Suureen Nevkaan ja luoteessa Pieneen Nevkaan. Pohjoisessa Karpovka-joki erottaa sen Korpisaaresta, etelässä Kronverkin salmi Jänissaaresta ja lännessä Ždanovka-joki Patsassaaresta. Pinta-ala on 5,7 neliökilometriä. Aikaisempia venäläisiä nimityksiä ovat Berjozovyi, Gorodovoi, Gorodskoi, Troitski ja 1730-luvulta aina vuoteen 1914 saakka Peterburgski ostrov. Lähisaarten kanssa Koivusaari muodostaa Petrogradin puolen kaupunginosan.
Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500 saari mainitaan nimellä Fomin ostrov. Saarella sijaitsi samanniminen suuri kylä, joka 1600-luvulla ilmeisesti tunnettiin Jänissaaren nimellä. 1600-luvulla saarella oli myös Koivusaaren kartano.
1700-luvun alussa Koivusaarella, Pietari-Paavalin linnoituksen ja Kronverkin vieressä sijaitsi Pietarin keskusta. Tältä ajalta on peräisin Petrovskaja-rantakadulla sijaitseva Pietari I:n mökki. 1740-luvulla, kun keskusta siirrettiin Nevan eteläpuolelle Amiraliteetin saarelle, Koivusaaresta tuli Pietarin laitakaupunkia, jonne oli sijoitettu useita varuskuntia. 1700–1800-lukujen vaihteessa saarella asui lähinnä pikkuvirkamiehiä ja kauppiaita. Pääväyliksi muodostuivat Bolšoi- ja Kamennoostrovski-prospektit. Vuosina 1844–1845 Kronverkin pohjoispuolelle perustettiin Aleksanterin puisto. Nevan ylittävän Troitski-sillan valmistuttua 1800-luvun lopussa saarelle rakennettiin laajoja asuinalueita.
Vuonna 1917 Koivusaari liitettiin Petrogradin piiriin. 1920–1930-luvulla pystytettiin julkisia rakennuksia kuten Lensovetin kulttuuripalatsi ja Poliittisten rangaistusvankien talo. Leningradin piirityksen aikana suurin osa puutaloista purettiin polttopuiksi.
Koivusaaren nähtävyyksiä ovat keskiaasialaiseen tyyliin graniitista rakennettu moskeija (1909–1913), jugendtyylinen Nahimovin merisotakoulu (entinen Pietarin Suuren opistorakennus, 1909–1911) ja sen eteen ankkuroitu risteilijä Aurora, Tykistömuseo, Poliittisen historian museo (entinen Kšesinskajan talo), eläintarha, planetaario sekä lukuisat jugendia edustavat asuintalot. Saarella sijaitsevat Lenfilmin studiot ja Jubileinyi-urheilupalatsi. Metroasemia ovat Gorkovskaja, Petrogradskaja, Sportivnaja ja Tškalovskaja.
Aiheesta muualla

Koivusaari Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
| n k Pietarin hallinnollinen jako |
| --- | --- | --- |
 Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Amiraliteetti |  Kolomna  Sennoi  Amiraliteetti  Semjonovski  Izmailovskoje  6. kunnallishallintoalue  |  |
| Vasilinsaari |  7. kunnallishallintoalue  Gavan  Vasiljevski  Morskoi  Alaissaari  |  |
| Viipuri |  Levassova  Parkala  Sampsonijevskoje  Svetlanovskoje  Sosnovskoje  15. kunnallishallintoalue  Parnas  Suvala-Ozerki  |  |
| Kalinin |  Rastaala  Akademitšeski  Suomi  21. kunnallishallintoalue  Piskarjovka  Severnyi  Prometei  |  |
| Kirov |  25. kunnallishallintoalue  Uljaala  Taasnoi  Autuansaari  Narva  Krasnenkaja retška  Morskije vorota  |  |
| Kolpina |  Kolpina  Metallostroi  Petro-Slavjanka  Pontonnyi  Sapjornyi  Ust-Ižora  |  |
| Krasnogvardeiski |  Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  |  |
| Kraassela |  Kraassela  Eteläinen Primorje  Sosnovaja Poljana  Liiha  Rötsänsilta  Jugo-Zapad  Konstantinovskoje  |  |
| Kronstadt |  Kronstadt  |  |
| Kurort |  Siestarjoki  Terijoki  Valkeasaari  Kellomäki  Metsäkylä  Raavski  Kuokkala  Vammelsuu  Lautaranta  Ollila  Tyrisevä  |  |
| Moskova |  Moskovskaja Zastava  Gagarinskoje  Novoizmailovskoje  47. kunnallishallintoalue  Zvjozdnoje  |  |
| Neva |  Nevskaja zastava  50. kunnallishallintoalue  Obuhovo  Tuntia  53. kunnallishallintoalue  54. kunnallishallintoalue  Neva  Okkervil  57. kunnallishallintoalue  |  |
| Petrograd |  Korpisaari  Koivusaari  Kronverkskoje  Posadski  Tškalovski  Vvedenski  |  |
| Pietarhovi |  Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  |  |
| Primorje |  Lahti-Olkina  65. kunnallishallintoalue  Tšornaja retška  Komendantski aerodrom  Ozero Dolgoje  Juntolovo  70. kunnallishallintoalue  Revonnenä  |  |
| Puškin |  Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  |  |
| Frunze |  Volkovskoje  72. kunnallishallintoalue  Kupsila  Georgijevski  75. kunnallishallintoalue  Balkanski  |  |
| Pietarin keskusta |  Dvortsvyi  78. kunnallishallintoalue  Liteinyi  Smolninskoje  Ligovka-Jamskaja  Vladimirski  |  |
Koko kosmokomiikka

| Koko kosmokomiikka> Tutte le cosmicomiche |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Italo Calvino
Julkaistu:  1997
Suomennos
Suomentaja:  Liisa Ryömä
Kustantaja:  Tammi
ISBN:  978-951-31-3817-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Koko kosmokomiikka (ital. Tutte le cosmicomiche) on Italo Calvinon novellien kokoelma, joka ilmestyi postuumisti 1997. Teos on täydennetty laitos teoksesta Kosmokomiikkaa.
Aiheesta muualla

Markku Soikkeli: Kosmokomiikkaa. Kiiltomato.net 31.5.2006.
Hannu Waarala: Maailmojen synty simpukankuoressa[vanhentunut linkki]. Keskisuomalainen 6.7.2008.
Jukka Petäjä: Kosminen matkaaja Qfwfq palaa menneisyydestä. Helsingin Sanomat 12.7.2008.
Rolf Bamberg: Kosmologista surrealismia. Uutispäivä Demari 7.8.2008.
Veijo Hietala: Kirjoituksen sietämätön keveys[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 24.8.2008.
Jouni Huhtanen: Maailmankaikkeus kämmenellä (Arkistoitu – Internet Archive). Kymen sanomat 5.7.2008.
Petri Kokko (jalkapalloilija)

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 1. marraskuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Oulu, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 175 cm
Junioriseurat
: OLS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1991 | OLS | 2 | (0) |
| 1992–1993 | FC Oulu | 40 | (2) |
| 1994–1997 | TPS | 79 | (11) |
| 1998–1999 | VPS | 47 | (2) |
| 2000 | OLS | 21 | (5) |
| Yhteensä | Yhteensä | 189 | (20) |
Maajoukkue
| 1989 | Suomi U15 | 6 | (0) |
| 1989 | Suomi U16 | 1 | (0) |
| 1991–1992 | Suomi U18 | 12 | (1) |
| 1994–1995 | Suomi U21 | 14 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Petri Kokko (s. 1. marraskuuta 1973 Oulu) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Kokko on Oulun Luistinseuran kasvatti. Hän pelasi Veikkausliigassa kausina 1992 ja 1994–1999 edustaen FC Oulua, Turun Palloseuraa sekä Vaasan Palloseuraa. Kokko esiintyi yhteensä 149 pääsarjaottelussa ja teki 14 maalia. Vuonna 1994 Kokko oli voittamassa Suomen Cupia TPS:n kanssa. Hän voitti myös Liigacupin 1999 VPS:ssa. Kokko lopetti uransa kauden 2000 jälkeen pelattuaan OLS:n riveissä Kakkosessa.
Hän on pelannut 14 kertaa nuorten maajoukkueessa ja 19 kertaa poikien maajoukkueissa.
Saavutukset

Suomen Cup 1994
Liigacup 1999
SM-hopea 1998
SM-pronssi 1996
Kokkolan Uutiset

Lehden ensimmäisen näytenumeron etusivu.
Kokkolan Uutiset oli Kokkolassa vuosina 1915–1917 ilmestynyt sanomalehti.
Kokkolan Uutiset ilmoittautui puolueettomaksi, mutta oli taustaltaan nuorsuomalainen. Sen päätoimittajana työskenteli Matti Klemola. Aluksi kahdesti ja vuonna 1917 kolmesti viikossa ilmestynyt lehti osoittautui kannattamattomaksi, ja sen levikki oli vuonna 1916 vain 300 kappaletta. Kokkolan Uutiset lakkasi, kun maalaisliittolaiset ostivat sen kirjapainon ja perustivat omaksi lehdekseen Keskipohjanmaan.
Aiheesta muualla

Kokkolan Uutiset digitoituna kansalliskirjastossa
Vilho Kokkonen

Vilho Kokkonen (12. toukokuuta 1913 Lappeenranta – 9. lokakuuta 1997 Heinola) oli suomalainen pesäpalloilija.
Kokkonen voitti Lahden Mailaveikkojen joukkueessa neljä Suomen mestaruutta vuosina 1949–1952. Hän voitti myös ikämiesten Suomen mestaruuden vuosina 1949–1951. Hän oli Pesäpalloliiton (PPL) joukkueen vaihtomiehenä Helsingin 1952 olympialaisissa pelatussa pesäpallon näytösottelussa. Pesäpalloliitto palkitsi hänet vuoden lukkarina 1948 ja 1950. Maaottelussa Viroa vastaan hän pelasi vuosina 1934 ja 1935, Itä–Länsi-ottelussa vuonna 1951 ja PPL–TUL-ottelussa neljästi. Hänet tunnettiin lempinimellä "Tolppa-Vili".
Kokkonen menestyi myös shakinpelaajana.
Saavutukset > Pelaajana

4 SM-kultaa: 1949, 1950, 1951, 1952
1 SM-hopea: 1948
1 SM-pronssi: 1938
2 Itä-Länsi-ottelua: 1947, 1951
Vuoden lukkari (2): 1948, 1950