stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Metsävaahtera
Uhat > Sienitaudit

Vaahtera on erittäin kestävä erilaisia sienitauteja vastaan. Joitakin sieniä sillä kuitenkin kasvaa, mutta mikään niistä ei kykene tuhoamaan puuta nuorella iällä. Näistä näkyvin lienee tummia, keltareunaisia pilkkuja aiheuttava vaahterantervatäplä (Rhytisma acerinum). Tervatäplä on yleinen tauti, muttei haittaa kasvua. Myös vaahteranhärmä (Sawadea tulasnei) on yleinen.
Kantasienistä metsävaahteraa vaivaavat muutamat sienilajit. Kääpäorakas (Climacodon septentrionalis) lienee niistä huomiota herättävin. Se on kellanvalkea, yksivuotinen, laakean hyllymäisesti kasvava terävälakkinen orakas, joka voi peittää puun runkoa jopa metrin pituudelta. Sen haju on epämiellyttävä. Kääpäorakas esiintyy ainoastaan asutuksen välittömässä läheisyydessä eikä ole vaarallinen isännälleen. Vaahterankääpä (Oxypones populinus) on valkoinen, kerroksittain kasvava, tylppäreunainen, typäkkä ja monivuotinen kääpä. Sen hyvänä tuntomerkkinä on pienen valkoisen lakin päällä kasvava sammal. Kääpä on yleinen vanhoissa puistopuissa, mutta myös pienet, leikatut metsävaahterat ovat usein käävän infektoimia. Karvavyökääpä (Trametes hirsuta) kasvaa kuolleissa oksissa tai tyven korossa. Se on kuitenkin melko harvinainen. Vaahteran rungolla esiintyy toisinaan myös arinakääpä (Phellinus igniarius). Se on lähes musta, hiukan kiilamainen, ruskeapillinen ja monivuotinen. Se on kuitenkin melko harvinainen.
Uhat > Muuta

Erityisesti nuoret vaahterat ovat arkoja keväthallalle ja siksi niistä voi tulla monilatvaisia. Tuulen ja ilmansaasteiden, myös rikkidioksidin kestävyys ovat kohtalaisia. Nuoret vaahterat saavat helposti lahovikoja, koska niiden runko vioittuu helposti.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Metsävaahteran (Acer platanoides) levinneisyys Suomessa
Helsingin yliopiston Metsäekologian laitos, Arboretum: Vaahtera (Acer platanoides)
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Metsävaahtera (Acer platanoides)
Luontoportti: Vaahtera (Acer platanoides)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Acer platanoides (Norway maple) (englanniksi)
Plantwise: Norway maple (Acer platanoides) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Suomalaiset lehtipuut
euroopanpähkinäpensas
halava
harmaaleppä
hieskoivu
jokipaju
korpipaatsama
kotipihlaja
kynäjalava
metsähaapa
metsälehmus
metsäomenapuu
metsätammi
metsävaahtera
mustuvapaju
orapaatsama
outapaju
raita
rauduskoivu
ruotsinpihlaja
saarni
suippuorapihlaja
suomenpihlaja
talvikkipaju
tervaleppä
tunturikoivu
tuomi
tylppöorapihlaja
vuorijalava
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26745  Wikispecies: Acer platanoides  BioLib: 3610  BOLD: 101022  Calflora: 9274  CoL: 94H3  EoL: 583070  EPPO: ACRPL  EUNIS: 150801  FEIS: acepla  GBIF: 3189846  GISD: 979  GRIN: 1209  iNaturalist: 54763  IPA: 3002  IPNI: 781455-1  IRMNG: 11259571  ISC: 2883  ITIS: 28755  IUCN: 193853  MichiganFlora: 2652  MoBotPF: 275380  NatureServe: 2.140646  NBN: NBNSYS0000003192  NCBI: 4025  NZOR: 46345248-5cce-43e8-b010-176ffd1be2f6  Observation.org: 6332  Open Tree of Life: 948919  PalDat: Acer_platanoides  PfaF: Acer platanoides  PFI: 3036  Plant List: kew-2616254  PLANTS: ACPL  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:781455-1  RHS: 246  Tropicos: 200035  VASCAN: 9210  WisFlora: 2422  WFO: wfo-0000514884  Laji.fi: MX.39122 
Metsävaahteran lehtiä ja hedelmiä
Metsävaahteran kukkia
Metsävaahteran siemeniä
Oksat talvella
Punalehtinen metsävaahtera koristepuuna Minskissä
Luettelo Nobelin fysiikanpalkinnon saaneista

Nobelin fysiikan- ja kemianpalkintojen mitalien kääntöpuoli
Tämä on luettelo Nobelin fysiikanpalkinnon saaneista henkilöistä. Nobelin fysiikanpalkinto jaetaan vuosittain henkilöille, jotka ovat tehneet kaikkein merkittävimmän löydön tai keksinnön fysiikan alalla. Palkinnonsaajat päättää Ruotsin kuninkaallinen tiedeakatemia, ja palkinnon myöntää Alfred Nobelin testamentilla perustettu Nobel-säätiö. Säätiön sääntöjen mukaan palkinto voidaan jakaa tasan kahdelle eri saavutukselle. Lisäksi yhden aiheen sisällä palkinto voidaan jakaa tasan enimmillään kolmen henkilön kesken, kuitenkin niin että kerralla palkittavien henkilöiden kokonaismäärä on korkeintaan kolme.
Jos yksikään ehdotetuista töistä ei ole tiedeakatemian mielestä riittävän merkittävä, palkintoraha säästetään ja kyseisen vuoden palkinto voidaan jakaa seuraavana vuonna. Esimerkiksi Albert Einsteinin vuoden 1921 palkinto myönnettiin vasta vuonna 1922. Myös vuosien 1914, 1918, 1924, 1925, 1928, 1932 ja 1943 palkinnot jaettiin vuoden myöhässä. Jos seuraavanakaan vuonna ei löydy riittävän hyvää ehdokasta, palkintoa ei jaeta lainkaan ja palkintosumma rahastoidaan. Palkintoa ei jaettu ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1916, vuosina 1931 ja 1934 eikä myöskään toisen maailmansodan aikana vuosina 1940–1942.
John Bardeen on ainoa henkilö, joka on voittanut Nobelin fysiikanpalkinnon kahdesti, vuosina 1956 ja 1972. Myös Marie Curie on voittanut kaksi Nobelin palkintoa, fysiikanpalkinnon vuonna 1903 ja kemianpalkinnon vuonna 1911. Viisi naista on voittanut Nobelin fysiikanpalkinnon: Marie Curie, Maria Goeppert-Mayer (1963), Donna Strickland (2018), Andrea Ghez (2020) ja Anne L'Huillier (2023).
Palkinnonsaajat

Alla oleva luettelo on kronologinen lista Nobelin fysiikanpalkinnon saajista. Palkinnonsaajien nimet on esitetty pääosin NobelPrize.org-sivuston henkilösivuillaan käyttämän lyhyen mallin mukaisesti. Sarakkeeseen Maa on merkitty palkinnonsaajan kansallisuudet palkinnon myöntöhetkellä. Perustelu on Nobel-komitean palkinnon perusteluksi esittämä lyhyt sitaatti. Nobel-komitea perustelee palkintoja monisanaisemmin palkintopuheissaan ja lehdistötiedotteissaan, ja niissä esiintyneitä keskeisiä aiheita on lueteltu joidenkin palkintojen aiheen selventämiseksi sitaatin jälkeen.
Palkinnonsaajat > 1900-luku

| Vuosi | Palkinnonsaaja | Palkinnonsaaja | Maa | Perustelut | Perustelut |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1901 |  | Wilhelm Conrad Röntgen (1845–1923) |  Saksa | ”mukaansa nimettyjen säteiden löytämisestä” (röntgensäteet)  |  |
| 1902 |  | Hendrik A. Lorentz (1853–1928) |  Alankomaat | ”tutkimuksista, jotka koskevat magnetismin vaikutusta säteilyilmiöihin”  (Zeemanin ilmiö)  |  |
| 1902 |  | Pieter Zeeman (1865–1943) |  Alankomaat | ”tutkimuksista, jotka koskevat magnetismin vaikutusta säteilyilmiöihin”  (Zeemanin ilmiö)  |  |
| 1903 |  | Henri Becquerel (1852–1908) |  Ranska | ”spontaanin radioaktiivisuuden löytämisestä”  |  |
| 1903 |  | Pierre Curie (1859–1906) |  Ranska | ”yhteisistä tutkimuksistaan, jotka koskevat professori Henri Becquerelin löytämiä säteilyilmiöitä”  (poloniumin ja radiumin löytäminen) |  |
| 1903 |  | Marie Curie (1867–1934) |  Puola  Ranska | ”yhteisistä tutkimuksistaan, jotka koskevat professori Henri Becquerelin löytämiä säteilyilmiöitä”  (poloniumin ja radiumin löytäminen) |  |
| 1904 |  | Lordi Rayleigh (1842–1919) |  Britannia | ”kaasujen tiheyksiä koskevista tutkimuksistaan, sekä argonin löytämisestä näiden tutkimusten yhteydessä”  |  |
| 1905 |  | Philipp Lenard (1862–1947) |  Itävalta-Unkari | ”katodisäteisiin liittyvistä töistään”  |  |
| 1906 |  | J.J. Thomson (1856–1940) |  Britannia | ”kaasujen sähkönjohtavuuteen liittyvien tutkimustensa teoreettisista ja kokeellisista ansioista”  (elektronin löytämisestä) |   |
| 1907 |  | Albert A. Michelson (1852–1931) |  Yhdysvallat | ”optisista tarkkuusinstrumenteistaan sekä niiden avulla suoritetuista spektroskopisista ja metrologisista tutkimuksista”    (Michelsonin interferometri)  |  |
| 1908 |  | Gabriel Lippmann (1845–1921) |  Ranska | ”interferenssiin perustuvan värivalokuvausmenetelmän kehittämisestä”  (Lippmannin menetelmä)  |  |
| 1909 |  | Guglielmo Marconi (1874–1937) |  Italia | ”tunnustuksena osuudestaan langattoman lennättimen kehittämisessä”  |  |
| 1909 |  | Ferdinand Braun (1850–1918) |  Saksa | ”tunnustuksena osuudestaan langattoman lennättimen kehittämisessä”  |  |
Palkinnonsaajat > 1910-luku

| Vuosi | Palkinnonsaaja | Palkinnonsaaja | Maa | Perustelut | Perustelut |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1910 |  | Johannes Diderik van der Waals (1837–1923) |  Alankomaat | ”työstä kaasujen ja nesteiden tilanyhtälön parissa”  (van der Waalsin yhtälö)  |  |
| 1911 |  | Wilhelm Wien (1864–1928) |  Saksa | ”lämpösäteilyn lakeihin liittyvistä löydöistä”  (Wienin siirtymälaki)  |  |
| 1912 |  | Gustaf Dalén (1869–1937) |  Ruotsi | ”majakoiden ja poijujen valaisemiseen käytettävän kaasuventtiilin automaattisen säätelyjärjestelmän keksimisestä”  (aurinkoventtiili) |   |
| 1913 |  | Heike Kamerlingh Onnes (1853–1926) |  Alankomaat | ”aineen ominaisuuksien tutkimisesta matalissa lämpötiloissa, mikä johti muun muassa heliumin nesteyttämiseen”  (kylmäfysiikka, suprajohtavuuden löytäminen) |   |
| 1914 |  | Max von Laue (1879–1960)  palkinto myönnettiin 1915 |  Saksa | ”kiteistä tapahtuvan röntgensäteiden diffraktion keksimisestä” |   |
| 1915 |  | William Bragg (1862–1942) |  Britannia | ”röntgensäteisiin perustuvan kiderakenteiden analyysin kehittämisestä”  (röntgenkristallografia)  |  |
| 1915 |  | Lawrence Bragg (1890–1971) |  Britannia | ”röntgensäteisiin perustuvan kiderakenteiden analyysin kehittämisestä”  (röntgenkristallografia)  |  |
1916: Ei jaettu, palkintosumma rahastoitiin
| 1917 |  | Charles Glover Barkla (1877–1944) palkinto myönnettiin 1918 |  Britannia | ”alkuaineiden karakteristisen röntgensäteilyn löytämisestä”  |  |
| 1918 |  | Max Planck (1858–1947) palkinto myönnettiin 1919 |  Saksa | ”tunnustuksena palveluksistaan, jotka hän on tehnyt fysiikan edistämiseksi keksimällä energiakvantin”  (Planckin laki, kvantittuminen)  |  |
| 1919 |  | Johannes Stark (1874–1957) |  Saksa | ”kanavasäteiden Doppler-ilmiön, sekä sähkökentän aikaansaaman spektriviivojen jakaantumisen havaitsemisesta”  (Starkin ilmiö)  |  |
Palkinnonsaajat > 1920-luku

| Vuosi | Palkinnonsaaja | Palkinnonsaaja | Maa | Perustelut | Perustelut |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1920 |  | Charles Édouard Guillaume (1861–1938) |  Sveitsi | ”tarkkuusmittauksissa hyödynnettävien nikkeli-teräs-seosten anomalioiden keksimisestä”  (invar) |   |
| 1921 |  | Albert Einstein (1879–1955) palkinto myönnettiin 1922 |  Sveitsi  Saksa | ”teoreettisen fysiikan hyväksi tekemistään palveluksista, ja erityisesti valosähköistä ilmiötä koskevan lain keksimisestä”      |  |
| 1922 |  | Niels Bohr (1885–1962) |  Tanska | ”atomien rakennetta ja niiden tuottamaa säteilyä koskevista tutkimuksista”  (Bohrin atomimalli) |   |
| 1923 |  | Robert A. Millikan (1868–1953) |  Yhdysvallat | ”työstään sähköisen alkeisvarauksen ja valosähköisen ilmiön parissa”      |  |
| 1924 |  | Manne Siegbahn (1886–1978) palkinto myönnettiin 1925 |  Ruotsi | ”löydöistään ja tutkimuksestaan röntgenspektroskopian saralla”  |  |
| 1925 |  | James Franck (1882–1964) palkinto myönnettiin 1926 |  Saksa | ”elektronien ja atomien välisiä törmäyksiä hallitsevien lakien löytämisestä”  (Franckin ja Hertzin koe) |   |
| 1925 |  | Gustav Hertz (1887–1975) palkinto myönnettiin 1926 |  Saksa | ”elektronien ja atomien välisiä törmäyksiä hallitsevien lakien löytämisestä”  (Franckin ja Hertzin koe) |   |
| 1926 |  | Jean Baptiste Perrin (1870–1942) |  Ranska | ”työstään aineen epäjatkuvan rakenteen parissa ja erityisesti sedimentaatiotasapainon keksimisestä”   (Brownin liike) |   |
| 1927 |  | Arthur H. Compton (1892–1962) |  Yhdysvallat | ”mukaansa nimetyn ilmiön löytämisestä”  (Comptonin ilmiö)  |  |
| 1927 |  | C.T.R. Wilson (1869–1959) |  Britannia | ”menetelmästään, jolla voidaan tehdä sähköisesti varatut hiukkaset näkyviksi höyryn tiivistymisen kautta”  (Wilsonin sumukammio)  |  |
| 1928 |  | Owen Willans Richardson (1879–1959) palkinto myönnettiin 1929 |  Britannia | ”työstään termionisen ilmiön parissa ja erityisesti mukaansa nimetyn lain keksimisestä”      |  |
| 1929 |  | Louis de Broglie (1892–1987) |  Ranska | ”elektronin aaltoluonteen löytämisestä”  (aalto-hiukkasdualismi, de Broglien aalto) |   |
Palkinnonsaajat > 1930-luku

| Vuosi | Palkinnonsaaja | Palkinnonsaaja | Maa | Perustelut | Perustelut |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1930 |  | Sir Chandrasekhara Venkata Raman (1888–1970) |  Intia | ”valon siroamista koskevista töistään ja mukaansa nimetyn ilmiön löytämisestä”  (Ramansironta) |   |
1931: Ei jaettu, palkintosumma rahastoitiin
| 1932 |  | Werner Heisenberg (1901–1976) palkinto myönnettiin 1933 |  Saksa | ”kvanttimekaniikan luomisesta, mikä on johtanut muun muassa vedyn allotrooppisten muotojen löytymiseen”  |  |
| 1933 |  | Erwin Schrödinger (1887–1961) |  Itävalta | ”uusien hedelmällisten atomiteorian muotojen keksimisestä” (Schrödingerin ja Diracin yhtälöt) |   |
| 1933 |  | Paul Dirac (1902–1984) |  Britannia | ”uusien hedelmällisten atomiteorian muotojen keksimisestä” (Schrödingerin ja Diracin yhtälöt) |   |
1934: Ei jaettu, palkintosumma rahastoitiin (1/3 päärahastoon, 2/3 tälle palkinnolle)
| 1935 |  | James Chadwick (1891–1974) |  Britannia | ”neutronin havaitsemisesta”  |  |
| 1936 |  | Victor F. Hess (1883–1964) |  Itävalta | ”kosmisen säteilyn havaitsemisesta”  |  |
| 1936 |  | Carl David Anderson (1905–1991) |  Yhdysvallat | ”positronin havaitsemisesta”  |  |
| 1937 |  | Clinton Davisson (1881–1958) |  Yhdysvallat | ”kiteistä tapahtuvan elektronidiffraktion kokeellisesta havaitsemisesta”  |  |
| 1937 |  | George Paget Thomson (1892–1975) |  Britannia | ”kiteistä tapahtuvan elektronidiffraktion kokeellisesta havaitsemisesta”  |  |
| 1938 |  | Enrico Fermi (1901–1954) |  Italia | ”kokeistaan jotka osoittavat neutronisäteilyn tuottamien uusien radioaktiivisten alkuaineiden olemassaolon, sekä hitaiden neutroneiden aikaansaaman ydinreaktion löytämisestä”  (ausenium ja hesperium, neutroniaktivointi) |  |
| 1939 |  | Ernest Lawrence (1901–1958) |  Yhdysvallat | ”syklotronin keksimisestä ja kehittämisestä sekä sillä saaduista tuloksista, erityisesti keinotekoisiin radioaktiivisiin alkuaineisiin liittyen”  |  |
Palkinnonsaajat > 1940-luku

| Vuosi | Palkinnonsaaja | Palkinnonsaaja | Maa | Perustelut | Perustelut |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
1940– 1942: Ei jaettu, palkintosumma rahastoitiin (1/3 päärahastoon, 2/3 tälle palkinnolle)
| 1943 |  | Otto Stern (1888–1969) palkinto myönnettiin 1944 |  Yhdysvallat | ”osuudestaan molekyylisädemenetelmän kehittämisessä sekä protonin magneettimomentin määrittämisestä”  (Sternin-Gerlachin koe, elektronin ja atomiytimen spin) |   |
| 1944 |  | Isidor Isaac Rabi (1898–1988) |  Yhdysvallat | ”atomiytimien magneettisten ominaisuuksien tutkimiseen käytetystä resonanssimetodistaan”  (ydinmagneettinen resonanssi) |   |
| 1945 |  | Wolfgang Pauli (1900–1958) |  Itävalta | ”Paulin kieltosäännön keksimisestä”  |  |
| 1946 |  | Percy W. Bridgman (1882–1961) |  Yhdysvallat | ”äärimmäisen korkean paineen luomiseen kykenevän laitteiston kehittämisestä, ja sen avulla tehdyistä löydöistä korkeapainefysiikan alalla”  |  |
| 1947 |  | Edward V. Appleton (1892–1965) |  Britannia | ”yläilmakehän fysiikkaa koskevista tutkimuksista, ja erityisesti niin sanotun Appletonin kerroksen löytämisestä”  |  |
| 1948 |  | Patrick M.S. Blackett (1897–1974) |  Britannia | ”Wilsonin sumukammiomenetelmän kehittämisestä ja sen avulla tehdyistä löydöistä ydinfysiikan ja kosmisen säteilyn saralla”  |  |
| 1949 |  | Hideki Yukawa (1907–1981) |  Japani | ”mesonien olemassaolon ennustamisesta ydinvoimia käsittelevän teoreettisen työn pohjalta”  |  |
Säräisniemen keramiikka 1

Säräisniemen keramiikka 1 on ensimmäinen Karjalassa, Norjassa ja Pohjois-Suomessa käyttöönotetun kivikautisen keramiikan tyylisuunta. Sen pioneerikäyttäjät, mesoliittiset metsästäjä-keräilijät, aloittivat pitkän keraamisten astioiden valmistusperinteen, jonka kaikkia tyylisuuntia kutsutaan yhteisesti kampakeramiikan läntiseksi ryhmäksi. Kirjallisuudessa siitä käytetään lyhennettä Sär 1 erotukseksi myöhemmin valmistetusta 2-tyylistä Säräisniemen keramiikka 2, joka lyhennetään Sär 2. Ensimmäisen keraamisen tyylin syntypaikkaa ei edelleenkään tunneta. Ajoituksien valossa on ollut kolme varhaista esiintymää (noin 5300−5100 eaa.): Pohjois-Norja, Vienan Karjala ja Pohjois-Kainuu. Tätä Fennoskandian kultturivaihetta kutsutaan venäläisessä ja suomalaisessa kirjallisuudessa myös neoliittisen kivikauden alkuvaiheeksi eli subneoliittiseksi kivikaudeksi. Väestö luopui kuitenkin keramiikan valmistuksesta Pohjois-Norjassa ja Etelä-Lapissa 4300 eaa. mennessä, mutta Kuolassa, minne se levisi viimeiseksi, se säilyi vielä ainakin 3400 eaa. asti tai metallikauden alkuun saakka. Seuraavaksi keramiikkaa käytettiin Lapissa vasta pronssikaudella.
Piirteitä

Astiat voidaan ryhmitellä koon mukaan kahteen eri luokkaan (cm = senttimetriä), missä astian suun halkaisija (Ø) ja astian seinämän paksuus (p) on ilmoitettu seuraavasti:
suuri astia: Ø = 20−30 cm, korkeus jopa 40 cm, p = 0,8−1,2 cm, tilavuus 8−10 litraa, munanpuolikkaan muotoinen tai pyöreäpohjainen
pieni astia: p = 0,8−0,9 cm, ehkä juoma-astia
Astiat ovat katkaistun munan muotoisia ja pohjan muoto on joko pyöreä tai suippokärkinen. Reunat nousevat yleensä suoraan ylöspäin. Joskus reuna on vahvempi kuin astian seinä yleensä ja samalla reuna on myös koristeltu. Savimassaan on sekoitettu hiekkaa ja kivimursketta. Valmistustekniikka ja koristelu muistuttaa sekä varhaiskampakeramiikkaa että tyypillistä kampakeramiikkaa. Säräisniemeä pidetään kuitenkin itsenäisenä ja riippumattomasti kehittyneenä tyylisuuntana.
Astiat on koristeltu reunaa lukuun ottamatta ulkopuolelta kokonaan käyttäen erilaisia leimaisimia. Leimoja ovat olleet esimerkiksi kampaleimasin, ristikkokuvio, tikun ympärille kiedottu naru eli kierrenuoraleimasin, simpukankuori, puulastan pää, puolikuu ja tikun pyöreä pää. Tikilla on myös piirretty viivoja. Suomessa on erityisesti pitkiä kampaleimoja, joiden molempiin päihin on painettu kuopat. Astiat on yleensä maalattu punaiseksi (punamaalilla) tai mustaksi ja kaikki astiat ovat koristelultaan yksilöllisiä. Astioiden kovettaminen polttamalla ei aina ole ollut tasalaatuista.
Leviäminen > Tapa

Useimmat tutkijat ovat samaa mieltä siitä, että Säräisniemen keramiikan valmistustaidon leviämiseen ei liity uuden väestön saapumista alueelle, vaan sitä on kuvattu taidon diffuusioksi eli taidon leviämiseksi. Tutkijat uskovat, että valmistustaito on hankittu naapuriryhmiltä, joiden kokemukset astioiden käytöstä ovat olleet rohkaisevia. Tähän viittaa maailman eri puolilla tehty havainto, että keramiikkaa on otettu käyttöön alueittain lähes samanaikaisesti tai korkeintaan muutaman sadan vuoden viiveellä.
Valmistustaidon hankkimistapa on useampien tutkijoiden mukaan ollut eksogamia, jossa naisen käsityötaito ja keramiikan käyttöideat siirtyvät hänen mukanaan, kun hän "avioitui" toisen metsästäjä-keräilijä ryhmittymään. Tämä mekanismi selittäisi sen, ettei keramiikasta ole tunneta esimerkkejä valmistuksen "kokeilemisesta", vaan kaikki käytetyt astioiden valmistusmenetelmät johtivat käyttökelpoisiin astioihin.
Tällä tavalla keramiikan valmistustapa on saattanut levitä pohjoiseen asti. Tutkijat ovat pohtineet pitkään, minkä keraamisen tradition kautta taito on tänne asti kulkeutunut. Tällä hetkellä vahvin ehdokas on Ylä-Volgan keraaminen traditio, josta kehittyi sen "pohjoinen traditio" (nothern types) sen leitessä pohjoista kohti. Myös ajatukset Suhonajoen keramiikan samankaltaisuudesta Sääräisniemen keramiikan kanssa tulee huomioida. Muitakin ehdokkaita on esitetty, mutta niidenkin todistaminen oikeaksi on näytön puutteesta johtuen mahdotonta.
Leviäminen > Keksintö ja vakiintuminen

Säräisniemen keramiikka syntyi ja levisi ajallisesti rinnakkain etelässä levinneen toisen keraamisen perinteen varhaiskampakeramiikan kanssa. Näiden alueiden väliin jäi leveä yhteinen alue, josta on löytynyt kumpaakin valmistustyyliä. Tällä alueella asuinpaikkojen kaivauksissa löytyy toinen näistä vanhimpanan keramiikkana ja toinen tyyli sitä seuraavana. Vaikutelmaksi jää, että asuinpaikalla asunut ryhmä on vaihtanut käyttämäänsä keramiikan tradition. Ajan kuluessa levinneisyysalueet mahdollisesti selkiintyivät ja vakiintuivat.
Säräisniemen keramiikan kehittymistä on ollut vaikea seurata, koska sen ajoituksia on ollut käytettävissä vähän. Esimerkiksi ajoitusten valossa sillä on kolme varhaista löytöpaikkaa. Pohjois-Norjassa asuinpaikoilla Nordlii ja Lossoas hus tradition alku sijoitetaan aikavälille 5500−5300 eaa.. Vienan Karjalassa Kalmozerossa sen alku ajoitetaan taas 5300−5000 eaa.. Kun vielä Lapin ja Kainuun kohteet Jokkavaara, Vepsänkangas, Kiikarusniemi ja Pyhäniska ajoitetaan noin 5100 eaa. alkaen. On siten vielä epäselvää, missä tyyli on alun perin kehittynyt.
Tutkijoita tämä on hämmentänyt. Aluksi ajateltiin sen syntyneen Kuolassa ja Vienanmeren rannikolla, josta se olisi levittäytynyt Suomeen. Kun tietoa karttui lisää, ajateltiin sen syntyneen joko Kainuussa tai Varangin vuonolla. Viimeisimmät ehdotukset sijoittavat tyylin kehittymisen Kainuuseen ja Vienan Karjalaan.
Leviäminen > Eteläinen kanta-alue

Suurin osa löydöistä sijaitsevat Pohjanlahden ja Vienanmeren välissä siten, että alle 150 asuinpaikkaa jää napapiirin ja Oulujärvi−Ääninen-linjan väliin. Erikoisuutena on Ruotsin ainoa asuinpaikka Stor-Brändberget Kalixjoen varrella. Sen ajoitus, joka on tehty rannansiirtymisen avulla, antaa karkeasti aikahaarukan 4600−4500 eaa., joka on myös tämän asuinpaikan ensimmäinen jälki kampakeramiikan käyttämisestä.
Napapiirillä on useita asuinpaikkoja Rovaniemellä (11 asuinpaikkaa = ap), josta Jokkavaaralta on ajoituksia väliltä 5050−3800 eaa., ja Kemijärvellä (9 ap, 5000 eaa. ja 4600 eaa.). Posiolla on kaksi asuinpaikkaa (4600 eaa.) ja Sallassa ja Ranualla on molemmissa vain yhdet. Suomenselän itäpuolella Venäjällä on suuri 10 asuinpaikan keskittymä Vienanmeren, Pääjärven ja Tuoppajärven välisessä ympäristössä.
Suurin keskittymä Suomen puolella on Oulujärvi ja sen laajempi piiri. Oulujärvellä Vaalassa ovat myös ensimmäiset Säräisniemen keramiikan löytöpaikat (8 ap, erityisesti Nimisoja). Pohjanlahteen laskevien jokien varsilla on 7 asuinpaikkaa. Näistä on ajoitettuja Ylikiimingin Latokangas 4650 eaa., Vepsänkangas 5050−4900 eaa. sekä Utajärven Pyhäniska 5100 eaa.. Kiuruvedellä (2 ap), Pielavedellä (1 ap) ja Pihtiputaalla(1 ap) sijaitsevatkin seudun levinneisyysalueen eteläisimmät kohteet.
Oulujärvestä koilliseen vie Suomusjärven vesireitti, jota pitkin pääsi Vienanmerelle. Sen varrella on Suomen puolella Paltamossa kaksi asuinpaikkaa, Hyrynsalmella neljä asuinpaikkaa ja Suomussalmella 8 asuinpaikkaa. Kun siirrytään Suomenselän yli, ollaan jo Vienanmereen laskevien jokien valuma-altaissa. Siellä on Kuittijärvien ympäristössä 9 asuinpaikkaa ja merenrannikolla on vielä 5 asuinpaikkaa.
Oulujärvestä kaakkoon vie vesireitti Sotkamon (6 ap, noin 5000−4200 eaa.) ja Kuhmon (3 ap) kautta Suomenselälle, josta pääsee Venäjällä Lietmajärven kautta merelle. Lietmajärven kunnan alueella on 3 asuinpaikkaa, josta Kalmozeron asuipaikka on ajoitettu 5300−5000 eaa.. Sosnavitsan kunnassa on Tungudajärvi, jonka rannoilta tunnetaan 4 asuinpaikkaa ja sitten on vielä Berezovossa 5 asuinpaikkaa.
Äänisen ja Vienanmeren välissä sijaitsee Uikujoen veistö. Sen piiriin on luettava Ääninen, jonka pohjoisrannoilla on 5 asuinpaikkaa. Myös itäisellä Sumajoella on 7 asuinpaikkaa. Uikujoen suistossa on yksi asuinpaikka Jerpin Pudas, jossa on tunnettuja kalliopiirroksia, ja Uinusaaressa vielä toinen.
Suomen puolella on vielä Koukunniemen asuinpaikka Enossa, joka on poikkeuksellisen etelässä. Myös Suomenselän Venäjän puoleisella osalla on hajallaan 3 asuinpaikkaa.