stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ferdinand I (Bulgaria)
Tausta ja perhe-elämä

Hänen isänsä oli itävaltalainen kenraali ja prinssi August Ludwig Viktor von Sachsen-Saalfeld-Coburg (1818–1881), ja hänen äitinsä oli ranskalainen prinsessa Clementine d’Orléans (1817–1907), viimeisen Ranskan kuninkaan Ludvig Filipin tytär. Ferdinandin suku hallitsi avioliittojen tai vaalien kautta useita kuningaskuntia Euroopassa. Ferdinandkin tulisi perustamaan Bulgarian kuningashuoneen. Eräät hänen esi-isistään olivat keskiajalla olleet Bulgarian hallitsijoita.
Ferdinand sai hyvän koulutuksen ja puhui mm. saksaa, englantia ja ranskaa.
Bulgarian ensimmäinen ruhtinas, Aleksanteri, luopui vuonna 1886 vallasta vain seitsemän vuoden hallitsijakauden jälkeen. Ferdinand valittiin hänen seuraajakseen ja julistettiin autonomisen Bulgarian ruhtinaaksi 7. heinäkuuta 1887 (gregoriaaninen kalenteri). Ferdinandista tuli epäilijöistä huolimatta suhteellisen menestyksekäs hallitsija.
Ferdinand solmi järkiavioliiton Bourbon-Parman prinsessa Marie Louisen kanssa 20. huhtikuuta 1893 Villa Pianoressa, Lucciassa, Italiassa. He saivat neljä lasta:
Boris III (1894–1943)
Prinssi Kyril (1895–1945)
Prinsessa Eudoxia (1898–1985)
Prinsessa Nadežda (1899–1958).
Maria Louise kuoli 31. tammikuuta 1899. Ferdinandin äiti prinsessa Clémentine kuoli 1907. Täyttääkseen hallitsijan velvollisuutensa ja antaakseen lapsilleen äitihahmon Ferdinand meni naimisiin Reuss-Köstritzin prinsessa Eleonore Caroline Gasparine Louisen kanssa 28. helmikuuta 1908.
Bulgarian venäjänvastaisen pääministeri Stefan Stambolovin vallanmenetys toukokuussa 1894 ja heinäkuinen 1895 salamurha auttoi Bulgarian ja Venäjän suhteiden korjaamisessa, mistä oli myös osoituksena vuonna 1896 lapsiprinssi Boriksen kääntyminen katolisesta uskosta ortodoksiseen uskoon.
Ferdinand oli biseksuaali ja asia oli tunnettu Euroopan diplomaattipiireissä, missä sitä myös hyödynnettiin. Avioliitoistaan ja lapsistaan huolimatta Ferdinandilla oli silmää komeille lihaksikkaille ja vaaleatukkaisille nuorille miehille. Sellaiset miehet pääsivät usein hänen henkilökohtaisiksi alaisikseen. Ferdinand vietti myös mielellään aikaa Caprilla, Italiassa, joka oli 1800- ja 1900 -lukujen vaihteessa rikkaiden homoseksuaalien miesten suosimana paikkana. Vuonna 1895 Bulgarian pääministeri Stefan Stambolov paljasti haastattelussa, että oli henkilökohtaisesti nähnyt tsaarin osallistuneen homoseksuaalisiin tekoihin. Myöhemmällä iällään Ferdinandin kiinnostui erityisesti nuorista vaaleatukkaisista miehistä, ja huhujen mukaan hänellä oli suhteita luutnantteihin ja kamaripalvelijoihin.
Bulgarian tsaarina

Ferdinandista tuli Bulgarian tsaari Bulgarian julistauduttua itsenäiseksi Ottomaanien valtakunnasta 5. lokakuuta 1908.
Bulgarian tsaarina > Balkanin sodat

Kuten monet ortodoksiset hallitsijat ennen häntä Ferdinand haaveili "Uudesta Bysantista". Vuonna 1912 Ferdinand liittyi muiden Balkanin valtioiden kanssa hyökkäykseen Ottomaanien valtakuntaa vastaan. Hän näki tämän sodan uutena ristiretkenä, "oikeutettuna, suurena ja pyhänä Ristin taisteluna Puolikuuta vastaan." Bulgaria antoi eniten ja menetti eniten sotilaita. Suurvallat halusivat luoda itsenäisen Albanian. Pian Bulgaria hyökkäsi äskeisiä liittolaisiaan Serbiaa, Kreikkaa ja Romaniaa vastaan ja tuli lyödyksi. Bukarestin rauhassa 1913 Bulgaria sai hyvin vähän uusia alueita. Pieni maakaistale Aigeianmerelle saatiin turvatuksi.
Bulgarian tsaarina > Ensimmäinen maailmansota ja vallasta luopuminen

11. lokakuuta 1915 Bulgarian armeija hyökkäsi Serbiaa vastaan solmittuaan Itävalta-Unkarin ja Saksan kanssa liittosopimuksen, jonka mukaan Bulgaria saisi haluamansa maa-alueen Serbialta. Ferdinand halusi maa-alueita Balkanin sotien tappioiden vastineeksi. Tämä ei kuitenkaan merkinnyt liittoa entisen vihollisen, Ottomaanien valtakunnan, kanssa.
Aluksi kaikki meni hyvin. Serbia voitettiin, ja Bulgaria otti haltuunsa suurimman osan kiistellystä Makedonian alueesta. Seuraavat kaksi vuotta Bulgaria kävi puolustussotaa Kreikassa olevaa ympärysvaltojen armeijaa vastaan. Pieni osa Bulgarian armeijaa osallistui Romanian valtaukseen 1916.
Syksyllä 1918 Bulgarian armeija hävisi raskaasti Kreikassa olevaa ympärysvaltojen armeijaa vastaan. Armeijan ollessa murskattuna tsaari Ferdinand luopui kruunusta vanhimman poikansa hyväksi säilyttääkseen sen perheellään. Hänen vanhimmasta pojastaan tuli 3. lokakuuta 1918 tsaari Boris III. Uuden johdon alaisena Bulgaria antautui ympärysvalloille ja menetti valloittamansa alueet, myös Balkanin sodissa haltuunsa saaman maakaistaleen Aigeianmerelle.
Maanpako ja kuolema

Vallasta luopumisensa jälkeen Ferdinand palasi asumaan Coburgiin, Saksaan. Hän oli onnistunut pelastamaan suuren osan omaisuuttaan ja pystyi pitämään yllä lähes entistä elämäntyyliään. Ferdinand näki maanpakolaisuutensa vain yhtenä kuninkuuden vaaroista. Hän oli tyytyväinen siihen, että kruunu siirtyi hänen pojalleen. Ferdinand ei ollut tyytymätön maanpakoon ja omisti suurimman osan ajastaan taiteellisille pyrkimyksille, puutarhanhoidolle, matkustamiselle ja luonnonhistorialle. Hän joutui kuitenkin näkemään kaiken tärkeänä pitämänsä romahtavan. Hänen vanhin poikansa ja seuraajansa, Boris III, kuoli mystisissä olosuhteissa palattuaan vierailultaan Hitlerin luota Saksasta 1943. Boris III:n seuraajaksi tuli tämän poika Simeon II, joka kuitenkin joutui luopumaan vallasta 1946, mihin päättyi Bulgarian monarkia. Bulgarian kuningaskuntaa seurasi kommunistinen Bulgarian kansantasavalta, joka teloitti Ferdinandin ainoan elossa olleen pojan, Kyrilin. Kuultuaan poikansa kuolemasta hän sanoi, "Kaikki kaatuu ympärilläni."
Ferdinand kuoli murtuneena miehenä 10. syyskuuta 1948 Bürglaß-Schlösschenossa, hallitsijadynastiansa kehdossa Saksan Coburgissa, jonne hänen on haudattu Pyhän Augustinuksen katoliseen kirkkoon.
Kunnianosoituksia > Bulgarialaiset

Pyhän Aleksanterin ritarikunta
Siviiliansion ritarikunta (1891, perustaja)
Sotilasansion ritarikunta (1900, perustaja)
Pyhien Kyrilloksen ja Methodioksen ritarikunta (perustaja, 1909)
Lähde:
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Pyhän Tapanin ritarikunta (Itävalta-Unkari, 1899)
Kultaisen taljan ritarikunta (Itävalta-Unkari, 1911)
Maria Teresian sotilasritarikunta (Itävalta-Unkari, 1917)
Pyhän Hubertin ritarikunta (Baijeri, 1896)
Elefanttiritarikunta (Tanska, 1910)
Pyhimmän ilmoituksen ylin ritarikunta (Italia, 1897)
Pyhän Kaarlen ritarikunta (Monaco, 1892)
Punaisen kotkan ritarikunta (Preussi)
Serafiimiritarikunta (Ruotsi, 1937)
Royal Victorian Order (Iso-Britannia)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ferdinand I (Bulgaria) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: – | Bulgarian tsaari 1908–1918 | Seuraaja: Boris III |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  IdRef 
Prinsessat Eudoxia ja Nadejda, 1910
Kamyzjak

Kamyzjak (ven. Камызя́к) on kaupunki Astrahanin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan suuhaaran Kamyzjakin rannalla 35 kilometriä Astrahanista etelään. Kaupunki on Kamyzjakin piirin keskus. Asukkaita on 16 100 (vuonna 2008).
Kaupunki on perustettu vuonna 1973. Se on maatalousalueen keskus, jossa on lähinnä elintarviketeollisuutta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kamyzjakin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kanadan perustuslaki

Maalaus, joka esittää Kanadan perustuslain neuvotteluja vuonna 1867.
Kanadan perustuslaki on Kanadan vuodesta 1982 voimassa ollut perustuslaki. Se on muodostunut kirjoitetuista ja kirjoittamattomista säädöksistä.
Kanadan perustuslain kirjoitettu osa koostuu brittiläisistä ja kanadalaisista säädöksistä. Perustuslain tärkeimmät kirjalliset osat ovat vuosien 1867 ja 1982 Constitution Act. Ensin mainittu säätää kaikki perustuslailliset lait, eli toimeenpano-, lainsäädääntä- ja tuomiovallan sekä liittovaltion että provinssien tasolla. Uudempaan lakiin kuuluvat Perustuslaillisten oikeuksien ja vapauksien julistus ja Kanadan alkuperäiskansojen oikeuksien tunnustaminen. Kirjallisten säädösten lisäksi perustuslakiin kuuluu tapaoikeudellisia määräyksiä ja perustuslaillisia konventioita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kanadan perustuslaki Wikimedia Commonsissa
Perustuslaki (englanniksi)
Finnvera

| Finnvera |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  julkinen osakeyhtiö
Perustettu:  1998
Toimitusjohtaja:  Pauli Heikkilä
Puheenjohtaja:  Petri Ekman
Avainhenkilöt:   Hannu Jaatinen  Ritva Laukkanen  Anne Nurminen  Elise Pekkala  Elina Piispanen  Mikko Spolander  Petri Viertiö 
Kotipaikka:  Kallanranta 11 Kuopio, Suomi
Toimiala:  Muu luotonanto
Henkilöstö:  16
Omistaja:  Suomen valtio (TEM)
Kotisivu:  www.finnvera.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Finnveran Kuopion-pääkonttori ja Pohjois-Savon ELY-keskus sijaitsevat osoitteessa Kallanranta 11, Kuopion Väinölänniemen kaupunginosassa.
Finnvera Oyj on Suomen valtion kokonaan omistama erityisrahoitusyhtiö. Finnveran pääasiallisena roolina on täydentää rahoitusmarkkinoita tarjoamalla yrityksille lainoja, takauksia, pääomasijoituksia ja vientitakuita. Valtion Finnveralle asettamia elinkeino- ja omistajapoliittisia tavoitteita ovat muun muassa yritystoiminnan lisääminen, pienten ja keskisuurten yritysten muutostilanteiden rahoituksen mahdollistaminen sekä yritysten kasvun, kansainvälistymisen ja viennin edistäminen.
Vuonna 2017 Finnvera myönsi rahoitusta suomalaisille pk- ja midcap-luokan yrityksille kaikkiaan noin 963 miljoonan euron arvosta. Myönnettyjen tukien keskimääräinen suuruus kyseisenä vuonna oli 107 000 euroa per yritys. Oman rahoituksen ohella Finnvera tarjoaa takauksia suomalaisista pankeista haettuihin yrityslainoihin, kuten Nordeasta, Danske Bankista ja Alisa Pankista.
Finnvera perustettiin vuonna 1999 yhdistämällä Kera Oyj (ent. Kehitysaluerahasto Oy) ja Suomen Valtiontakuukeskus.
Toiminta

Strategiansa mukaisesti Finnvera keskittyy toiminnassaan uuden yritystoiminnan, yritysten kasvun ja kansainvälistymisen rahoittamiseen sekä kilpailukykyisen vienninrahoitusjärjestelmän kehittämiseen. Finnvera on Suomen virallinen vientitakuulaitos (export credit agency, ECA), jonka takuusitoumuksista vastaa Suomen valtio.
Finnveran yritysrahoituksen peruskriteereinä on, että asiakasyrityksellä on hyvä ja toimiva liikeidea sekä edellytykset kannattavan liiketoiminnan harjoittamiseen. Edellytyksenä on myös, että yrityksen omat resurssit tai vakuudet eivät riitä rahoituksen hankkimiseen kaupallisilta rahoitusmarkkinoilta. Finnvera voi itse antaa lainan, mutta yhä useammin yritysten kotimaan toiminnan rahoituksen myöntää joko pankki tai vakuutuslaitos ja Finnvera myöntää luotolle osittaisen takauksen.
Finnveran vientitakuilla katetaan ostajan kaupallista riskiä tai ostajamaan poliittista riskiä. Poliittisilla riskeillä käsitetään suomalaisen viejäyrityksen asiakkaan sijaintimaan taloudellisesta tai poliittisesta aiheutuvia riskejä. Kaupalliset riskit liittyvät joko ostajaan tai sen rahoittajapankkiin.
Vaikuttavuus

Tutkimuksen mukaan Finnveran myöntämää julkista rahoitusta saaneet yritykset lisäsivät investointeja, kasvoivat nopeammin ja palkkasivat enemmän työntekijöitä kuin verrokkiyritykset. Toisaalta Finnveran rahoituksen vaikutus työn tuottavuuteen oli pääsääntöisesti negatiivinen tai tilastollisesti ei-merkitsevä. Yrityksillä, jotka saivat Finnveralta tuettua lainarahoitusta ja takauksia useana peräkkäisenä vuotena ("kanta-asiakkaat"), oli suurempi todennäköisyys saada uutta tuettua rahoitusta myös jatkossa.
Aiheesta muualla

Finnveran kotisivut
| n k  Suomen valtio-omisteiset yhtiöt |
| --- | --- |
Erityistehtävät:  A-Kruunu  Alko  Business Finland  Cinia (77,5 %)  CSC – Tieteen tietotekniikan keskus (70,0 %)  DigiFinland (33,46 %)  FinnHEMS  Finnpilot Pilotage  Finnvera  FVR – Suomen rokotetutkimus (51,0 %)  Gasonia  Governia  Hansel (65,0 %)  HAUS kehittämiskeskus  Hevosopisto (25,0 %)  Ilmastorahasto  Itärata (51,0 %)  Kuntarahoitus (16,0 %)  Liikenteenohjausyhtiö Fintraffic  Länsirata (51,0 %)  Maakuntien tilakeskus  Oppiva Invest  Solidium  STUK International  Suomen Erillisverkot  Suomen Ilmailuopisto (98 %)  Suomen Malmijalostus  Suomen Teollisuussijoitus  Suomi-rata (51,0 %)  Teknologian tutkimuskeskus VTT  Teollisen yhteistyön rahasto (96,04 %)  Työkanava  Veikkaus  Yleisradio 
Strateginen intressi:  Arctia  Boreal Kasvinjalostus (65,0 %)  Finavia  Fingrid (36,9 %)  Gasgrid Finland  Gasum  Leijona Catering  Motiva  Neova (50,1 %)  Patria (50,1 %)  Posti Group  Suomen Lauttaliikenne  Suomen Siemenperunakeskus (22,0 %)  Suomen Viljava  Tapio  VR-Yhtymä 
Sijoitusintressi:  Edita Group  Finnair (55,8 %)  Fortum (51,26 %)  Kemijoki (50,1 %)  Neste (44,22 %)  SSAB (6,3 %)  Suomen Rahapaja 
Solidium:  Anora Group (19,4 %)  Elisa (10,0 %)  Konecranes (11,1 %)  Metso (14,9 %)  Nokia (5,8 %)  Nokian Renkaat (10,10 %)  Outokumpu (15,5 %)  Sampo (6,6 %)  Stora Enso (10,7 %)  Tieto-Evry (10,9 %)  Valmet (10,1 %) 
Päivitetty: 29. tammikuuta 2024
Kamyšlov

Pokrovan katedraali.
Kamyšlov (ven. Камышло́в) on kaupunki Sverdlovskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Obin sivujoen Pyšman varrella 136 kilometriä Jekaterinburgista itään. Kaupunki on Kamyšlovin piirin keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Kamyšlovin kautta kulkee Jekaterinburgin ja Tjumenin välinen rautatie ja maantie. Asukkaita on 28 400 henkeä (vuonna 2009).
Vuonna 1668 paikalle perustettiin linnoitus, jonka kautta kulki 1700-luvun puolivälissä rakennettu Siperian maantie. Vuonna 1781 Kamyšlovista tuli kaupunki ja Permin kuvernementtiin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1800-luvun loppuun mennessä siitä kehittyi huomattava kauppakaupunki. Nykyään Kamyšlovissa on mm. sähköteknistä, rakennustarvike- ja konepajateollisuutta.
Nähtävyyksiin kuuluvat 1800–1900-luvun vaihteessa rakennetut julkiset rakennukset, Pokrovan katedraali ja kotiseutumuseo. Kaupungin lähistöllä sijaitsee Obuhovon kylpylä.
Aiheesta muualla

Kamyšlovin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Jekaterinburg

Alapajevsk | Aramil | Artjomovski | Asbest | Berjozovski | Bogdanovitš | Degtjarsk | Irbit | Ivdel  | Kamensk-Uralski | Kamyšlov | Karpinsk | Katškanar | Kirovgrad | Krasnoturinsk | Krasnouralsk | Krasnoufimsk | Kušva | Lesnoi | Mihailovsk | Nevjansk | Nižnije Sergi | Nižni Tagil | Nižnjaja Salda | Nižnjaja Tura | Novaja Ljalja | Novouralsk | Pervouralsk | Polevskoi | Revda | Rež | Severouralsk | Serov | Sredneuralsk | Suhoi Log | Sysert | Tavda | Talitsa | Turinsk | Verhni Tagil | Verhnjaja Pyšma | Verhnjaja Salda | Verhnjaja Tura | Verhoturje | Veltšansk | Zaretšnyi
Sverdlovskin alue
Kamferisulfonihappo

| Kamferisulfonihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (7,7-dimetyyli-3-okso-4-bisyklo[2.2.1]heptanyyli)metaanisulfonihappo
CAS-numero:  5872-08-2
PubChem CID:  18462 ja 58892582
SMILES:  CC1(C2CCC1(C(=O)C2)CS(=O)(=O)O)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H16SO4
Moolimassa:  232,298 g/mol
Sulamispiste:  195 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Kamferisulfonihappo (C10H16SO4) on sulfonihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisissa synteeseissä katalyyttinä ja optisesti aktiivisten yhdisteiden resoluutioissa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa kamferisulfonihappo on valkoista ja hygroskooppista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja etanoliin, etikkahappoon, etyyliasetaattiin, dikloorimetaaniin ja bentseeniin, mutta ei dietyylieetteriin. Muiden sulfonihappojen tavoin yhdiste on suhteellisen vahva happo. Kamferihappo on optisesti aktiivinen yhdiste ja sen d-enantiomeerin ominaiskiertokyky vesiliuoksessa on +21,5.
Valmistus ja käyttö

Kamferisulfonihappoa valmistetaan kuumentamalla kamferia ja väkevää rikkihappoa etikkahappoanhydridin läsnä ollessa. Reaktion ensimmäisessä vaiheessa kamferin karbonyyliryhmä vastaanottaa protonin ja yhdisteelle tapahtuu Wagner–Meerwein-toisiintuminen. Tässä reaktiossa muodostuvasta karbokationista eliminoituu protoni, jolloin muodostuu hydroksikamfeenijohdannainen, joka reagoi rikkihaposta muodostuneen elektrofiilin kanssa additioreaktiolla muodostaen toisen karbokationin, joka toisiintuu kamferisulfonihapoksi.
Kamferisulfonihappoa käytetään paljon kiraalisten amiinien, aminohappojen ja alkoholien enantiomeerien erottamiseen resoluutiolla. Esimerkiksi lääketeollisuudessa yhdistettä käytetään muun muassa ampisilliinin, dekstropropoksifeenin ja kloramfenikolin resoluutioon. Yhdistettä voidaan käyttää myös happamana katalyyttinä valmistettaessa asetaaleja tai suojattaessa alkoholeja dihydropyraanin avulla. Lisäksi kamferisulfonihappoa voidaan käyttää kiraalisena apuaineena ja siitä valmistetaan myös muita enantiomeerien erotukseen käytettäviä kemikaaleja kuten kamferisultaamia eli bornaanisultaamia. Yhdistettä myydään sekä vapaana happona että natrium- tai kalsiumsuolana. Kamforisulfonihappoa voidaan käyttää myös kiraalisena doupanttina sähköäjohtavissa polymeereissä.
Finn-Flare

Finn Flare on venäläinen vaatetusalan tuotemerkki ja myymäläketju, joka tunnetaan nykyisin erityisesti Venäjän ja Kazakstanin markkinoilla. Sen historia pohjautuu Suomessa toimineeseen vaatevalmistajaan Finn-Flare Oy.
Designvaatteilla vientimarkkinoille

Finn-Flare sai alkunsa Salossa vuonna 1960, kun kolmannen polven vaateyrittäjä, ekonomi Risto Laaksonen otti sukunsa yrityksen hoitoonsa äidiltään. Salon Leninkitukku Oy:nä tunnettu yritys tähtäsi vientimarkkinoille ja alkoi käyttää huippuluokan suunnittelijoiden, kuten Marjatta Metsovaaran ja Maj Kuhlefeltin palveluksia. Uusi talvi- ja kesämallisto esiteltiin marraskuussa 1965 Lontoossa, missä asujen käytännöllisyys, suunnittelun omaperäisyys ja rohkeat väriyhdistelmät saivat kiitosta osakseen. Nimi Finn-Flare oli alun perin Kuhlefeltin ehdotus silloisen mallistonsa nimeksi, mutta nimestä tuli myöhemmin koko yrityksen nimi. 1960-luvun lopulla Finn-Flare teki Pi Sarpanevan suunnitteleman suositun kokoelman Timo Sarpanevan läpivärjätyn Ambiente-kangasmalliston pohjalta, mutta 1970-luvun alkupuoli oli yritykselle vaikea. Bilateraalikauppa Neuvostoliittoon saatiin kuitenkin alkuun 1974, ja kansainvälisiltä messuilta Finn-Flare Oy sai vientimarkkinoita myös Saksasta, Alankomaista, Itävallasta ja Sveitsistä.
1970-luvulla Finn-Flarelle suunnitteli takkeja ruotsalaiset Hans Metzén ja Gudrun Sjöden. Vuosikymmenen puolestavälistä lähtien tärkeimmäksi suunnittelijaksi nousi Reino Koski, joka oli mukana yrityksen historian loppuun asti. Muita Finn-Flarelle suunnitelleita nimiä olivat Ritva-Liisa Pohjalainen, Eeva Kuiro, Marjukka Larsson, Kari Lepistö, Kia Koski, Aulikki Piironen, Isa Kukkapuro, Anja Niskanen, Irmeli Lähde, Mari Wallenius, Minna Koskinen ja Anna-Maija Autio.
Urheiluvaatteita Adidasille ja Koholle

1970-luvun lopulla Finn-Flare aloitti urheiluvaatetusyhteistyön muun muassa Adidasin ja silloisen suomalaisen jääkiekkovarustemerkin Kohon kanssa. Mallisto laajeni tarjoamaan vaatteita muun muassa alppihiihdon ja tenniksen harrastajille. 1980-luvulla Finn-Flaren tuotannosta jopa 80 % meni vientiin, suurimpana vientimaana Neuvostoliitto. 1980-luvun puolivälissä yritys työllisti Suomessa 450 henkeä, mutta kasvavien työvoimakustannusten vuoksi valmistusta piti alkaa siirtää ensin Jugoslaviaan ja sitten Kiinaan.
Nopea loppu

Neuvostoliiton bilateraalikaupan loputtua 1990 Salon 220 työntekijän tehdas jouduttiin sulkemaan. Risto Laaksonen muutti tilat liikekeskukseksi, ja vientipäällikkönä yrityksessä aloittanut Raimo Aaltonen sai omistukseensa tuotantokoneet ja vähittäismyymäläketjun, jonka hän pian lopetti. Koneet ja laitteet myytiin Pietariin. Suomen 1990-luvun alun lamassa Finn-Flare Oy teki konkurssin, mutta tavaramerkki Finn-Flare jäi Aaltosen omistukseen.
Tuotemerkin uusi tuleminen

Vuonna 1998 venäläinen yrittäjä Ksenia Rjasova osti tuotemerkin Raimo Aaltoselta. Ensin Rjasova myi Finn-Flare-vaatteita Ljudi v Novom -ketjunsa myymälöissä, kunnes vuonna 2003 otti myös myymäläketjun nimeksi Finn Flaren. Se tunnettiin jo Neuvostoliiton aikana suomalaisena laatumerkkinä, ja Rjasova onkin käyttänyt suomalaisuutta hyväkseen merkin markkinoinnissa. Mainoksissa on nähty muun muassa näyttelijä Ville Haapasalo. Mallistot suunnitellaan Suomessa ja Venäjällä ja valmistetaan Aasian maissa. Vuonna 2006 yritys sai taiteelliseksi johtajakseen italialaisen Giusi Laran. Nyt merkillä on yli sata omaa myymälää ja noin 250 franchising-myymälää Venäjällä ja Kazakstanissa.
Mallit Pia Christiansen ja Marjatta Svennevig (myöh. Sarpaneva) poseeraavat Finn-Flaren asuissa vuonna 1966.
Risto Laaksonen
Kampfgeschwader 2

| Kampfgeschwader 2 |
| --- | --- |
 KG2:n tunnus
Toiminnassa:  1939–1944
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:  Ilmavoimat
Rooli:  taktiset pommitukset ja maavoimien lähituki
Osa joukkoa:  Luftflotte 1 Luftflotte 3
Koko:  3 laivuetta
Kalusto:  Dornier Do 17 Dornier Do 217 Junkers Ju 188
Lempinimi:  Holzhammer
Sodat ja taistelut:  Puolan offensiivi Belgian valtaus Taistelu Ranskasta Taistelu Britanniasta Jugoslavian valtaus Kreikan taistelu Kreetan taistelu Operaatio Barbarossa Dieppen maihinnousu Atlantin taistelu Normandian maihinnousu Operaatio Steinbock
Kampfgeschwader 2, lyh. KG2 (”Pommituslentorykmentti 2”) oli Saksan ilmavoimien pommituslentorykmentti toisessa maailmansodassa. Se lensi olemassaolonsa aikana Dornier Do 17-, Dornier Do 217- ja Junkers Ju 188 -koneilla.
Perustaminen

Yksikkö perustettiin toukokuussa 1939 ilmavoimien yksiköitä uudelleennimettäessä KG252:sta, jonka kalustona olivat Dornier Do 17Z:t. Vanhat kolminumeroiset yhtymänumerot korvattiin yksi- ja kaksinumeroisilla. Yhtymät 1-25 kuuluivat perustettuun 1. ilma-armeijaan, Luftflotte 1:een. Rykmentin esikunta sijaitsi Sprottaussa ja molemmat laivueet Liegnitzissä.
Yhtymän uudelleennimeämisen jälkeen annettiin 4. heinäkuuta 1939 määräys uusista konetunnuksista. Uusissa nelimerkkisissä tunnuksissa ensimmäiset kaksi identifioivat yhtymän tai erillisen laivueen ja KG 2:n tunnuksena oli U5. Toisen ryhmän ensimmäinen merkki oli koneen tunnus ja  jälkimmäinen merkki (kirjain) ilmoitti lentueen tai laivueen esikunnan. Esimerkiksi U5+KH oli KG 2:n 1. lentueen kone tunnuksella K.
Palvelus

Sodan aikana rykmentti menetti 767 lentokonetta tuhoutuneina ja 158 vaurioituneina. Sen riveissä palvelleista 1 908 sai surmansa tai katosi. Lisäksi 214 jäi sotavangeiksi.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Kampfgeschwader 2
Käännös suomeksi
Kanembut

Kanembut ovat kanurin lähisukukieltä kanembua puhuva kansa Tšadissa, Nigeriassa ja Nigerissä. He asuvat etupäässä Tšadjärven pohjoisrannalla sekä Maon kaupungin ympäristössä. Kanembuja arvioidaan olevan yli 300 000 tai noin 630 000 henkeä.
Kanembujen esi-isät muodostivat keskiaikaisen Kanemin valtion. Kansan pääelinkeinot ovat maanviljely sekä osin paimentolaisuuteen perustuva karjanhoito. Tšadjärvellä harjoitetaan myös kalastusta. Kulttuuriltaan kanembut ovat lähellä kanureita ja tubuja. Uskonnoltaan he ovat sunnalaisia muslimeja.
Roger Kanerva

Raimo Roger Kanerva (s. 30. lokakuuta 1951 Helsinki) on suomalainen kymmenottelija. Hän edusti Esbo Idrottsföreningiä. Ulkoratojen SM-kisoissa Kanerva voitti kaksi pronssia  (1976 ja 1977). Lisäksi hän voitti sisäratojen SM-kilpailuissa seitsenottelussa kultaa ja pronssia. Virallisissa kilpailuissa Kanerva ei ole kilpaillut vuoden 1981 jälkeen. Ennätyksensä 7945 pistettä (nykyisellä vuonna 1984 käyttöön otetulla pistetaulukolla 7923 pistettä) hän otteli Prahan EM-kilpailuissa 1978, jossa sijoittui kuudenneksi. Tulos oikeuttaa Suomen kaikkien aikojen tilastossa (heinäkuussa 2022) sijalle 10.