stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vähä Seitsemisjärvi

| Vähä Seitsemisjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Kunnat:  Ylöjärvi
Koordinaatit:  61°56′47″N, 23°22′21″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Sipsiönjärven valuma-alue (35.58)
Laskujoki:  oja Iso Seitsemisjärveen 
Järvinumero:  35.582.1.032
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  167,1 m 
Rantaviiva:  2,375 km 
Pinta-ala:  0,15753 km² 
Suurin syvyys:  1,1 m 
Valuma-alue:  5,8 km² 
 fiVähä Seitsemisjärvi 
Vähä Seitsemisjärvi  on Pirkanmaalla Ylöjärven Länsi-Aureella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Sipsiönjärven valuma-alueeseen. Vähä Seitsemisjärvi on osa Liesijoen aluetta.
Maantietoa

Järven pituus on 600 metriä, leveys 500 metriä ja sen pinta-ala on 16 hehtaaria. Se sijaitsee pohjois-etelä-suuntaisen Seitsemisharjun itäpuolella ja Iso Kivijärven länsipuolella. Ympäristö on soistunutta kangasmaastoa, joka on jätetty ympäröivän Seitsemisen kansallispuiston ulkopuolelle. Järvessä on yksi 100 metrinen kapea saari. Siihen on kaivettu toistakymmentä suo- ja pelto-ojaa. Itäpään lahteen laskee pohjoisesta Venesjärven laskuoja, joka kulkee Seitsemisen maatilan peltojen halki. Järven laskuoja lähtee eteläpäästä ja se laskee 600 metrin jälkeen Iso Seitsemisjärveen. Laskuojaan yhtyy idästä Iso Kivijärven laskuoja. Veden laskennallinen viipymä järvessä on 13 vuorokautta. Rantaviivan pituus on 2,4 kilometriä. Länsirantaan viettää Seitsemisharjun rinteet, pohjoisrannoille päättyy maatialn pellot ja muut rannat ovat metsävaltaisia. Rannoille on rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa. Niille ja maatilalle jihtaa tiet Seitsemisharjun päällä kulkevalta tieltä.
Vedenlaatu

Vedenlaatua on tutkittu vuosina 1979 ja 2002. Järvi on hyvin matala, mutta sen vesi vaihtuu nopeasti. Siitä huolimatta veden happipitoisuus saattaa lopputalvesta laskea tavallista alhaiseksi. Veden humuspitoisuus on suuri, mutta silti veden happamuus ei ole ollut liian suuri. Viimeisessä tutkimuksessa vuonna 2002 veden ravinnepitoisuudet olivat nousseet ja fosforin osalta pitoisuudet ylittivät rehevien järvien tason. Sekä järven mataluus että rehevöityminen pudottavat virkistysluokitusta arvosanaan välttävä.
Ville Lampinen

Ville Lampinen (s. 12. joulukuuta 1994) on suomalainen 400 ja 800 metrin juoksija. Hän edustaa vantaalaista Kenttäurheilijat-58:aa ja häntä valmentavat Pekka Kelonurmi ja Ari Suhonen.
Kalevan kisoissa Lampinen on voittanut 800 metrillä SM-kultaa vuosina 2014, 2015, 2016 ja 2017, hopeaa vuosina 2019, 2020, 2021, 2022 ja 2023 sekä pronssia vuosina 2013 ja 2018. Hän on voittanut kultaa myös 400 metrillä vuonna 2014 silloisella ennätyksellään 47,85, vuonna 2016 uudella ennätysajalla 47,51 ja vuonna 2017 ajalla 48,20 sekä saanut hopeaa 2019. Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailuissa Lampinen on 4 × 400 metrin viestijuoksussa voittanut kultaa vuosina 2017 ja 2021 sekä pronssia vuosina 2016 ja 2019. 4 × 800 metrin viestijuoksussa hän sai pronssia vuonna 2017. Sisäratojen SM-kilpailuissa Lampinen on saavuttanut 400 metrillä kultaa vuosina 2012 ja 2015 ja pronssia vuonna 2013. 800 metrillä hän saavutti kultaa vuonna 2015 ja hopeaa 2021. Viestissä hän sai pronssia 2020.
Lampinen karsiutui 800 metrin alkuerissä Lillen alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2011. Barcelonan alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa 2012 hän osallistui 4 × 400 metrin viestiin, jossa Suomi putosi alkuerissä. Rietin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2013 hän eteni 800 metrillä välieriin. Tallinnan alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015 hän karsiutui saman matkan alkuerissä.
Lampinen opiskeli Villanovan yliopistossa Yhdysvalloissa vuosina 2015–2019. 16. tammikuuta 2016 hän juoksi New Yorkissa sisäradoilla 800 metrillä ajan 1.50,71. Aika oli tuolloin Suomessa 22-vuotiaiden ikäluokassa kaikkien aikojen kolmanneksi paras Niklas Rehulan (1985) ja Ari Suhosen (1987) jälkeen.
Henkilökohtaiset ennätykset

400 m: 47,24 (2.9.2017)
800 m: 1.46,78 (26.7.2022)
1 500 m: 3.49,93 (18.8.2022)
400 m: 48,99 (15.2.2014), 48,05 (21.2.2015, ylipitkä rata)
800 m: 1.50,20 (4.2.2017), 1.49,92 (4.2.2015, ylipitkä rata)
Saavutuksia

Kalevan kisat
400 m: SM-kultaa (2014, 2016, 2017)
800 m: SM-kultaa (2014, 2015, 2016, 2017), SM-hopeaa (2020), SM-pronssia (2013, 2018)
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut
4 × 400 m: SM-kultaa (2017, 2021), SM-pronssia (2016, 2019)
4 × 800 m: SM-pronssia (2017)
Halli-SM
400 m: SM-kultaa (2012, 2015), SM-pronssia (2013)
800 m: SM-kultaa (2015), SM-hopeaa (2021)
Vastauskonpuhdistus Ruotsissa

Vastauskonpuhdistus Ruotsissa (lat. Missio Suetica) oli katolisen kirkon tavoite palauttaa katolinen usko Ruotsiin. Ruotsi oli uskonpuhdistuksen myötä irtautunut katolisesta kirkosta 1520-luvulla, mutta luterilaisuuden vakiintuminen kesti vuosisadan ajan. Kuningas Juhana III suhtautui katolilaisuuteen myönteisesti ja hänen poikansa, kruununperillinen Sigismund kasvatettiin katoliseksi. Juhana kuitenkin tavoitteli kristikunnan yhtenäisyyttä, minkä vuoksi sekä luterilaiset että katoliset suhtautuivat häneen kielteisesti. Jesuiitat pyrkivät salaa toimien saamaan katolilaisuudelle kannatusta, mutta heidän salakähmäisyytensä pilasivat heidän maineensa ja jesuiitoista muodostui stereotyyppinen kuva viekkaina kieroilijoina. Juhanan kuoleman jälkeen ennestään jo Puolan kuninkaaksi valittu Sigismund kruunattiin myös Ruotsin kuninkaaksi. Hän olisi halunnut ajaa vastauskonpuhdistusta Ruotsissa, mutta kruunajaisissa säädyt ryhmittyivät yksimielisesti katolisuutta vastaan ja painostivat Sigismundia tunnustamaan Ruotsin luterilaiseksi maaksi. Todellisen vallan maassa sai kuninkaan setä, Kaarle-herttua. Sigismund pyrki saamaan maansa valtaansa väkivalloin, mutta epäonnistui. Kaarle kukisti hänet sisällissodassa. Vuonna 1607 Kaarle-herttua kruunattiin Ruotsin kuningas Kaarle IX:ksi. 1600-luvulla Ruotsissa siirryttiin puhdasoppisuuden aikaan, jossa tiukan luterilaisen ortodoksian avulla kansa saatiin hallintaan ja luterilaisuus vakiinnutettiin maan ainoaksi uskonnoksi.
Tausta

Vastauskonpuhdistuksen avulla katolinen kirkko pyrki palauttamaan asemansa, jota uskonpuhdistus oli horjuttanut. Ruotsissa Rooman tavoite oli Missio Suetica, uskonpuhdistuksen kumoaminen ja katolilaisuuden palautus. 1500-luvulla Alankomaat ja Englanti eivät olleet vielä vastaavanlaisia kaupankäynnin suurvaltoja kuin myöhemmin, ja katolinen kirkko katsoikin, että sen tärkeimpiä tavoitteita oli katolisen uskon palauttaminen Itämeren alueelle ja Ruotsiin. Ruotsin uskonpuhdistus oli toteutettu virallisesti vuoden 1527 Västeråsin valtiopäivillä, mutta sen vakiintuminen kesti sata vuotta. 1500-luvun lopulle saakka protestantit eivät olleet yhtenäinen rintama, vaan luterilaisuuden lisäksi myös kalvinismilla oli paljon kannatusta.
Sigismund ja vastauskonpuhdistus > Tausta

Vuonna 1592 paaviksi valittiin Klemens VIII, joka oli kiinnostunut Pohjois-Euroopan tilanteesta. Klemens oli aiemmin nuntiuksena ollessaan oleskellut Puolan hovissa ja luultavasti tavannut siellä oleskelleita ruotsalaisia. Rooman suunnitelmien mukaan Sigismundin pitäisi Ruotsin kuninkaana nimittää Uppsalan arkkipiispaksi, Strängnäsin piispaksi, Tallinnan piispaksi ja Liivinmaan kenraalikuvernööriksi katoliset. Hänen pitäisi vähitellen syrjäyttää avioliitossa olevat papit viroistaan ja houkutella ruotsalaisia jesuiittojen opetettavaksi. Suunnitelmien mukaan maaseudulla tuli levittää uskonnollisia traktaatteja, Tukholmassa piti olla kunnollinen jesuiittakollegio ja Vadstenan luostarista piti huolehtia. Rooman laskujen mukaan Ruotsissa oli vain 34 aktiivista katolista, jotka voitaisiin saada vastauskonpuhdistuksen palvelukseen. Vastauskonpuhdistuksen toteuttaminen arvioitiin silti realistiseksi: koska kuningas Kustaa Vaasa oli ajanut luterilaisuuden maahan ylhäältä käsin eikä se ollut vielä juurtunut, kuninkaan olisi mahdollista vielä vaihtaa kansansa uskonto. Protestantit olivat kuitenkin maaliskuun 1593 Uppsalan kokouksessa ryhmittyneet yhtenäiseen rintamaan, jonka tavoite oli estää Sigismundia ja jesuiittoja ottamasta kirkkoa ja kirkon virkoja haltuunsa. 20. maaliskuuta 1593 kokouksessa päädyttiin Uppsalan päätökseen, jonka mukaan ainoa sallittu uskonto Ruotsissa oli luterilaisuus. Kaarle-herttuan ja ääriluterilaisten tavoite oli, että Juhana III:n pojan Sigismundin sitoutuminen Uppsalan julistukseen tulisi asettaa ehdoksi sille, että alamaiset vannoisivat hänelle uskollisuutensa. Uppsalan kokous oli myös estänyt vastauskonpuhdistuksen avainkohdan toteutuksen: vaikka kuninkaalla oli oikeus nimittää arkkipiispa, kirkonmiehet olivat Uppsalan kokouksessa asettaneet ehdolle vain kaksi vannoutunutta luterilaista. Sigismundilla ei siis ollutkaan mahdollisuutta nimittää katolista arkkipiispaksi. Kokouksen jälkeen ruotsalainen aristokraatti Ture Bielke saapui Varsovaan ja pyysi Sigismundia allekirjoittamaan Uppsalan päätöksen, mutta tämä kieltäytyi. Jotkut Sigismundin katoliset neuvonantajat eivät pitäneet päätöksen kaltaisten asiakirjojen allekirjoittamista vaarallisina, vaan he sanoivat, että Sigismund voisi allekirjoittaa mitä vain, koska harhaoppisten kanssa tehtyjä sopimuksia ei tarvitsisi pitää. Paavin lähetti nuntius Germanico Malaspina tuomitsi näkemyksen. Hänen mielestään Sigismundin ei tulisi pettää alamaisiaan.
Sigismund ja vastauskonpuhdistus > Sigismundin kruunajaiset

1. helmikuuta 1594 järjestettiin kuningas Juhana III:n hautajaiset Uppsalan tuomiokirkossa, minkä jälkeen säädyt kutsuttiin kruunajaisvaltiopäiville. Seurasi kaksi ja puoli viikkoa kestäneet erimieliset neuvottelut. Luterilaiset vaativat, että Sigismundin oli allekirjoitettava Uppsalan päätös, nimitettävä Angermannus arkkipiispaksi ja hyväksyttävä Kaarle-herttuan ja aristokratian valtaoikeudet. Kardinaalit Roomassa taas olivat halunneet, että Sigismund kruunattaisiin katolisten rituaalien mukaisesti. Vuoden 1594 kruunajaisvaltiopäivillä säädyt yhdistivät voimansa tavalla, jota ei enää myöhemmin Ruotsin historiassa tapahtunut. Porvarit julistivat, että katolilaisuuteen kääntyvät lapset tehdään perinnöttömiksi ja sotilaspäällystö julisti vartioivansa uskon yhtenäisyyttä. Sigismund pyysi katolisille muutamaa Ruotsin kirkoista, minkä papisto tyrmäsi. Kaarle-herttua ehdotti aatelille, että jos kuningas suostuisi muihin vaatimuksiin, katoliset voisivat käyttää Södermalmin kirkkoa. Aateli ei kuitenkaan hyväksynyt tätä, sillä sen mielestä katolisille ei tulisi antaa minkäänlaisia tiloja, jotta Ruotsin luterilainen usko ei vaarantuisi. Katoliset suunnittelivat Kaarle-herttuan murhaamista, mutta hanke epäonnistui. Murhasuunnitelmien myötä Malaspinan maine oli lopullisesti mennyt. Nuntiusta pidettiin hankkeen johtajana, mutta ilmeisesti hänellä ei ollut mitään tekemistä asian kanssa. Lopulta Sigismund antoi periksi. Hän lupasi pitää Uppsalan päätöksen ja Augsburgin tunnustuksen voimassa, kieltää julkiset katoliset jumalanpalvelukset ja varata virat luterilaisille. Sigismund kruunattiin Ruotsin kuninkaaksi 19. helmikuuta 1594, minkä jälkeen hän kirjoitti Roomaan kirjeen, jossa puolusti itseään kertomalla, kuinka kerettiläiset pakottivat hänet antamaan lupauksia, joita hän ei sydämessään hyväksynyt.
Luterilainen ortodoksia

Vuonna 1607 Kaarle-herttua kruunattiin Ruotsin kuningas Kaarle IX:ksi. Hän ryhtyi rakentamaan Ruotsista puhdasoppista luterilaista maata ja ulotti valtion kontrollin alamaistensa arkipäiväiseen elämäänkin. Vuonna 1609 Kaarle teki Mooseksen laista, ankarasta uskonnollisesta laista, joka määräsi kuolemanrangaistuksen kymmenistä rikoksista, virallisen lain. Kaikki katolilaisuuteen viittaava kitkettiin pois. Katoliseksi kääntymisestä säädettiin kuolemanrangaistus ja salakatolisia ja jesuiittoja vainottiin, koska heidän pelättiin toteuttavan Ruotsissa vallankumous. Ruotsin vastauskonpuhdistus oli enää muutaman nuoren varassa. Kiinni jääneet katoliset teloitettiin, mutta sitä ennen heitä kidutettiin. Näin ankara rangaistus oli muuten harvinainen. Tiukan luterilaisen ortodoksian myötä luterilaisuus vakiintui Ruotsiin lopullisesti 1600-luvulla.
Ruotsin vastauskonpuhdistuksen tutkimus > Tieteellinen tutkimus vastauskonpuhdistuksesta alkaa 1800-luvulla

Ensimmäisen kerran puolueetonta tutkimusta Ruotsin vastauskonpuhdistuksesta yritti Augustin Theiner, joka julkaisi vuosina 1838–1839 kaksiosaisen teoksen Schweden und seine Stellung zum heiligen Stuhl unter Johann III, Sigismund III, und Karl IX. Theiner oli nykyisen Vatikaanin arkiston johtaja ja käytti lähteinään aiemmin julkaisemattomia dokumentteja Vatikaanin arkistosta ja Roomassa sijaitsevasta jesuiittojen arkistosta. Hän myös julkaisi monta näistä lähteistä teoksensa toisen osan lopussa sekä vuonna 1856 ilmestyneessä erillisessä kolmiosaisessa Annales Ecclesiastici -teoksessa. Theinerin tutkimus sai aikanaan suurta huomiota, sillä ei-katolisilla oli vain poikkeustapauksissa edes rajallista pääsyä katolisen kirkon arkistoihin. Tutkimus innoitti pohjoismaisia tutkijoita etsimään omista maistaan vastauskonpuhdistukseen liittyviä lähteitä. Huomattavimmat näistä tutkijoista olivat L. A. Anjou, F. Bætzmann, A. Brandrud, L. Daae, A. Fryxell, J. A. Hammargren, L. Helveg, E. Hildebrand, K. Hildebrand, K. C. Leinberg, H. F. Rördam, H. Shück, J. E. Strömberg, H. Wieselgren ja F. Ödberg. Joitakin heidän tutkimuksiaan on myöhemmin arvosteltu, mutta niihin ei ole uudempien arkistotutkimusten jälkeen ollut paljon lisättävää.
Ensimmäinen pohjoismainen tutkija, joka pääsi tutkimaan ulkomaisia lähteitä vastauskonpuhdistuksesta, oli ruotsalainen A. G. Ahlqvist. Hän sai vuonna 1883 luvan jäljentää käsin joitakin Vatikaanin arkiston dokumentteja. Ahlqvist kuitenkin kuoli, ennen kuin hän ehti hyödyntämään lähteitä, ja ne toimitettiin Riksarkivetin haltuun Tukholmaan. Lisäksi ruotsalainen H. R. Huldt pääsi ensimmäisten joukossa tutkimaan Borghesen suvun arkistoja, mutta hänkin ehti kuolla ennen kuin ehti tehdä lähteiden pohjalta tutkimusta. Vatikaanin arkisto hankki myöhemmin Borghesen arkistot kokoelmiinsa. Tutkimuksellisesti merkittävämpiä julkaisuja olivat italialaisen Pietro Ferraton vuonna 1876 julkaisema Antonio Possevinon kirjoitus ”Seconda relazione delle cose pertinenti alla cognizione dello stato presente del Regno di Suezia”, joka oli aiemmin ollut vain käsikirjoituksena mantovalaisen Capilupin suvun hallussa, sekä August Pergerin kirjoittama elämäkerta Jesuiterpateren Laurits Nielssen saakaldt ’Klosterlasse’, joka ilmestyi vuonna 1896. Pergerin teos oli aikanaan tärkeä, mutta se vain poimi uutta tietoa kuudesta dokumentista, jotka olivat kopioita jesuiittojen Saksan-provinssin alkuperäisistä.
Lisäksi 1800-luvun loppupuoliskolla koottiin bibliografista tietoa Ruotsin vastauskonpuhdistuksesta.
William Wilson Morgan

William Wilson Morgan (1906–1994) oli yhdysvaltalainen tähtitieteilijä. 1950-luvun alussa Morgan kehitti yhdessä Harold Lester Johnsonin kanssa standardoidun fotometrisen UBV-magnitudijärjestelmän, joka on edelleenkin yleisimmin käytetty standardi. Morgan toimi jonkin aikaa myös Astrophysical Journal -lehden päätoimittajana.
Opiskelu

Morgan opiskeli Washington and Lee Universityssä, mutta jätti sen juuri ennen viimeisen vuoden alkua. Hän aloitti työskentelyn tutkimusassistenttina Yerkesin observatoriossa ja alkoi käydä siellä kursseja (Yerkes kuuluu Chicagon yliopistoon). Washington and Lee Universityn opintosuoritusten ja Yerkesin observatoriossa suorittamiensa kurssien perusteella Morgan valmistui Chicagon yliopistosta vuonna 1927 luonnontieteiden kandidaatiksi. Chicagon yliopistossa ja Yerkesin observatoriossa ollessaan Morgan jatkoi jatko-opintojaan ja väitteli tohtoriksi joulukuussa 1931.
Professuuri

Morgan jatkoi Chicagon yliopistossa ja hänestä tuli apulaisprofessori vuonna 1936, varsinainen professori vuonna 1947 ja hänet ylennettiin arvostetuksi professoriksi vuonna 1966. Morgan toimi Chicagon yliopiston tähtitieteen laitoksen puheenjohtajana vuosina 1960-1966. Yksi Morganin varhaisista jatko-opiskelijoistaan tähtiluokittelun alalla oli Nancy Grace Roman, josta tuli NASAn ensimmäinen tähtitieteen päällikkö.
Yhdysvaltain Grand Prix 1983

|  Yhdysvaltain Grand Prix 1983  |
| --- | --- |
 7 osakilpailu 15 osakilpailusta kaudella 1983. 

Päivämäärä:  5. kesäkuuta 1983
Sijainti:  Detroitin katurata
Ratatyyppi:  Katurata
Radan pituus:  4,023 km
Kilpailun pituus:  60 kierrosta, 241,402 km
Paalupaikka
Kuljettaja:   René Arnoux   (Ferrari)
Paaluaika:  1.44,734
Palkintokoroke
Voittaja:   Michele Alboreto   (Tyrrell)
Toinen:   Keke Rosberg   (Williams)
Kolmas:   John Watson   (McLaren)
Nopein kierros
Kuljettaja:   John Watson   (McLaren)
Kierrosaika:  1.47,668 (kierroksella 55)
Yhdysvaltain Grand Prix 1983 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 5. kesäkuuta 1983 Detroitissa. Kilpailun voitti Michele Alboreto.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/Keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 3 |  Michele Alboreto | Tyrrell-Ford | 60 | 1.50.53,669 | 6 | 9 |
| 2 | 1 |  Keke Rosberg | Williams-Ford | 60 | + 7,702 | 12 | 6 |
| 3 | 7 |  John Watson | McLaren-Ford | 60 | + 9,283 | 21 | 4 |
| 4 | 5 |  Nelson Piquet | Brabham-BMW | 60 | + 1.12,185 | 2 | 3 |
| 5 | 2 |  Jacques Laffite | Williams-Ford | 60 | + 1.32,603 | 20 | 2 |
| 6 | 12 |  Nigel Mansell | Lotus-Ford | 59 | + 1 krs. | 14 | 1 |
| 7 | 30 |  Thierry Boutsen | Arrows-Ford | 59 | + 1 krs. | 10 |   |
| 8 | 15 |  Alain Prost | Renault | 59 | + 1 krs. | 13 |   |
| 9 | 36 |  Bruno Giacomelli | Toleman-Hart | 59 | + 1 krs. | 17 |   |
| 10 | 26 |  Raul Boesel | Ligier-Ford | 58 | + 2 krs. | 23 |   |
| 11 | 29 |  Marc Surer | Arrows-Ford | 58 | + 2 krs. | 5 |   |
| 12 | 23 |  Mauro Baldi | Alfa Romeo | 56 | + 4 krs. | 25 |   |
| 13 | 8 |  Niki Lauda | McLaren-Ford | 49 | Jousitus | 18 |   |
| NC | 33 |  Roberto Guerrero | Theodore-Ford | 38 |   | 11 |   |
| Kesk. | 34 |  Johnny Cecotto | Theodore-Ford | 34 | Vaihteet | 26 |   |
| Kesk. | 22 |  Andrea de Cesaris | Alfa Romeo | 33 | Turbo | 8 |   |
| Kesk. | 28 |  René Arnoux | Ferrari | 31 | Sähköt | 1 |   |
| Kesk. | 4 |  Danny Sullivan | Tyrrell-Ford | 30 | Sähköt | 16 |   |
| Kesk. | 25 |  Jean-Pierre Jarier | Ligier-Ford | 29 | Rengas | 19 |   |
| Kesk. | 9 |  Manfred Winkelhock | ATS-BMW | 26 | Kolari | 22 |   |
| Kesk. | 35 |  Derek Warwick | Toleman-Hart | 25 | Moottori | 9 |   |
| Kesk. | 6 |  Riccardo Patrese | Brabham-BMW | 24 | Jarrut | 15 |   |
| Kesk. | 11 |  Elio de Angelis | Lotus-Renault | 5 | Vaihteet | 4 |   |
| Kesk. | 16 |  Eddie Cheever | Renault | 4 | Laturi | 7 |   |
| Kesk. | 32 |  Piercarlo Ghinzani | Osella-Alfa Romeo | 4 | Ylikuumeneminen | 24 |   |
| Kesk. | 27 |  Patrick Tambay | Ferrari | 0 | Moottori | 3 |   |
| Kesk. | 31 |  Corrado Fabi | Osella-Ford |   |   |  |   |
Vähä Sorvajärvi

| Vähä Sorvajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Juupajoki, Orivesi
Koordinaatit:  61°43′31″N, 24°32′06″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Leppähampaanjoen valuma-alue (35.75)
Laskujoki:  Sorvanoja 
Järvinumero:  35.752.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  121,3 m  
Rantaviiva:  0,524 km  
Pinta-ala:  1,633 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiVähä Sorvajärvi 
Vähä Sorvajärvi , joka voidaan kirjoittaa myös Vähä-Sorvajärvi , on Pirkanmaalla Oriveden ja Juupajoen rajalla sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,6 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee kallioisen ylängön kalliomurroksessa metsäalueella. Se kummatkin rannat kohoavat 20 metriä ylemmäksi ja niiden rinteet putoavat paikoin jyrkänteenä veteen. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä ja sen itärannalle on rakennettu vapaa-ajan asunto. Järven kaakkoispäässä on myös peltopalsta. Sinne tulee tie Aakkolasta.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Kokkilanselän alueeseen (35.752) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 121,3 metriä mpy. Järveen laskee kaakosta pelto-oja, jonka kautta laskee myös Iso Sorvajärvi. Järven oma laskuoja laskee 900 metrin päähän Kokkilanselän Kukkolahteen. Ojalle tulee pudotusta 32 metriä.
Voionmaan opisto

Voionmaan opiston päärakennus Ylöjärvellä.
Voionmaan opisto oli vuonna 1951 perustettu Ylöjärven Ylisen kylässä sijainnut viestintään erikoistunut kansanopisto, jota ylläpiti Väinö Voionmaan säätiö.
Voionmaan opisto yhdistyi vuoden 2016 alussa Kiljavan opiston kanssa ja muutti Ylöjärveltä Tampereelle kesällä 2016. Samalla entinen ylläpitäjä Väinö Voionmaan säätiö sulautui Kiljavan opistoa ylläpitäneeseen SAK:n koulutussäätiöön, joka muutti nimensä Palkansaajien koulutussäätiöksi. Voionmaan opisto muutti nimekseen Voionmaan koulutuskeskus.
Koulutuskeskus järjestää kymmenen kuukauden mediakoulutusta: elokuva ja tv-, dokumentti-, elokuvanäyttelijä-, journalismi- sekä valokuvauslinjoilla. Lisäksi järjestetään avoimen yliopiston opintolinjoja kasvatustieteessä ja psykologiassa. Näillä linjoilla opiskelee joka vuosi yhteensä noin 160 opiskelijaa. Lisäksi järjestetään viestinnän kursseja yrityksille ja järjestöille.
Opiston entiset rakennukset Ylöjärvellä on myyty yksityiselle, jonka piti perustaa päärakennukseen vanhainkoti. Tulipalo maaliskuussa 2017 ainakin lykkäsi hankkeita.
Vuonna 2020 opiston entisen alueen osti Sisärakenne TopSet Oy Kangasalta.
Historiaa

Väinö Voionmaa esitti jo 1920-luvulla ajatuksen tavallista kansanopistoa vastaavan työläisnuorisolle tarkoitetun opiston perustamisesta. Hänen sivistysihanteidensa mukaan jokaisella nuorella oli oltava mahdollisuus koulutukseen yhteiskunnallisesta taustasta riippumatta. Ajatus hautautui kuitenkin toisen maailmansodan puhjettua.
Talvella 1944 Voionmaa täytti 75 vuotta ja sai kansalaislahjarahan, josta tuli opiston rakentamisen alkupääoma. Voionmaa lahjoitti saamansa rahan Väinö Voionmaa -säätiölle, joka oli perustettu opiston rakentamista ja ylläpitämistä varten. Rahaa rakentamiseen saatiin myös yleisistä rahankeräyksistä, joita järjestettiin vuodesta 1945 vuoteen 1950. Lisäksi valtio osallistui hankkeen tukemiseen.
Pohjois-Häme liittyi monin tavoin Voionmaan omaan elämään ja hän halusi, että opisto perustetaan Tampereen seudulle. Voionmaa itse osallistui opiston paikan valitsemiseen ja sopiva paikka löytyi Ylöjärven Kyöstilän kylästä, Näsijärven rannalta. Säätiö osti silloisen Peltolan maatilan ja rakennustyöt aloitettiin keväällä 1950. Opiston nimeksi tuli aluksi Hämeen Työläisnuoriso-opisto, mutta myöhemmin se muutettiin omistavan säätiön päätöksellä Väinö Voionmaan opistoksi. Varsinainen toiminta opistolla alkoi 22. huhtikuuta 1951 kuuden viikon mittaisilla kursseilla. Opiston vihkiäisjuhla pidettiin kuitenkin vasta lokakuun 1. päivänä seuraavana syksynä, kun opiston rakennukset olivat valmiit.
Historiaa > Opiston koulutus

1950–60-luvut: Voionmaan opisto antoi lähinnä yleissivistävää koulutusta ja antoi näin oppilaille valmiuksia myös jatko-opintoihin.
1970–80-luvut: Opistolla järjestettiin yhteiskunnallista ja järjestöpoliittista koulutusta. Syynä suunnanmuutokseen oli seitsemänkymmentä luvulla toimeenpantu yhtenäinen peruskoulu-uudistus, jonka myötä yleissivistävän koulutuksen tarve väheni.
1980-: Kahdeksankymmentä luvun lopussa opistolla käynnistettiin viestinnän koulutushanke, joka on ollut pohjana nykyiselle viestintään erikoistuneelle kansanopistolle.
2016: Sulautuminen Kiljavan opistoon ja muutto Tampereelle