stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Markku Poutanen

| Markku Poutanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1955 (ikä 69–70)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tutkimusprofessori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FT)
Instituutti:  Maanmittauslaitos, Paikkatietokeskus
Palkinnot:  Vuoden tiedekirja (1990)
Aiheesta muualla
Markku Poutanen, tutkimusprofessori
Markku Juhani Poutanen (s. 1955) on suomalainen geodeetikko ja filosofian tohtori, joka toimii Maanmittauslaitoksen Paikkatietokeskuksen tutkimusprofessorina. Hänet nimitettiin Geodeettisen laitoksen osastonjohtajaksi ja professoriksi vuonna 2001.
Tieteellisen työnsä ohella Poutanen on tunnettu tieteen kansantajuistaja, joka on esiintynyt vuosia radiolähetyksissä muun muassa tiedetoimittaja Sisko Loikkasen kanssa käsikirjoittamassaan Yleisradion Kuukauden tähtitaivas -ohjelmassa, on ollut usein joukkotiedotusvälineiden haastateltavana ja kirjoittanut yksin tai yhdessä muiden tekijöiden kanssa monia tietokirjoja etenkin tähtitieteen ja geodesian alalta. Hänen ja Heikki Ojan yhdessä kirjoittama Aurinkokuntamme-kirja (Ursa) palkittiin Vuoden tiedekirjana 1990.
Poutanen on valmistunut filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistosta. Hänen avaruusgeodesian alaan kuuluva englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (2000) oli otsikoitu Sea surface topography and vertical datums using space geodetic techniques. Poutanen on toiminut Helsingin yliopistossa planeettatutkijana. Asteroidi 3760 Poutanen on nimetty hänen mukaansa.
Teoksia

Hannu Karttunen, Pekka Kröger, Heikki Oja, Markku Poutanen, Karl Johan Donner: Fundamental astronomy. 6th Edition. Springer-Verlag, 2017. ISBN 978-3-662-53044-3 (aiemmat painokset: 1987, 19xx, 1994, 2003, 2007)
Markku Poutanen: Satelliittipaikannus.  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2016. ISBN 978-952-5985-41-2.
Markku Poutanen (toim.): Maan muoto. URSA, 2003. ISBN 952-5329-29-1.
Markku Poutanen: Sea surface topography and vertical datums using space geodetic techniques. Väitöskirja, Geodeettinen laitos. 2000. ISBN 951-711-235-1.
Markku Poutanen: GPS-paikanmääritys.  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1998. ISBN 951-9269-89-4.
Heikki Oja & Markku Poutanen: Aurinkokuntamme. Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1990. ISBN 951-9269-54-1. Vuoden tiedekirja. Saatavilla pdf-muodossa (CC-BY-4.0).
Heikki Oja & Markku Poutanen: Planeetat. Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1982. ISBN 951-9269-17-7.
Aiheesta muualla

Markku Poutasen Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Korea  Puola 
Tieteilijät:  ORCID 
Muut:  IdRef
Kevät

Keväinen näkymä Sveitsin Ocourtista.
Argentiinan tapa antaa keltaisia ​​kukkia kevään alun päivänä ilon, energian ja optimismin symbolina on levinnyt moniin maihin.
Kevät on vuodenaika talven jälkeen ennen kesää. Vanhan tähtitieteellisen määritelmän mukaan pohjoisen pallonpuoliskon kevään katsotaan alkavan kevätpäiväntasauksena 20. tai 21. maaliskuuta ja päättyvän kesäpäivänseisauksena 21. tai 22. kesäkuuta. Eteläisellä pallonpuoliskolla vastaavasti kevät alkaa tähtitieteellisellä määritelmällä 22. tai 23. syyskuuta ja päättyy 21. tai 22. joulukuuta.
Kevät Välimerellä

Välimerellä kevään saapuminen merkitsee talvisateiden loppumista. Tällöin monet sipulikasvit kukkivat ennen kuin pitkä ja kuuma kuiva kausi alkaa.
Kevät Keski-Euroopassa

Terminen kevät alkaa Saksassa tammikuun lopulla. Ranskaan ei edes tule termistä talvea, sillä vuorokauden keskilämpötila on ympäri vuoden yli nolla astetta. Saksassakin lämpötilakäyrät vain käväisevät termisen talven puolella. Kevään saapumisen Keski-Eurooppaan huomaa Suomessa siitä, kun tammi–helmikuussa sinne kantautuu etelästä tuulien mukana leppien ja pähkinäpensaiden siitepölyä ja myöhemmin – lähinnä huhtikuun alussa keskieurooppalaisten koivujen siitepölyä. Tämän takia monet siitepölyallergikot saavat oireita jo ennen Suomen siitepölykauden alkua. Keski-Euroopassa on toukokuun alkuun mennessä kesäistä, luonto on jo vihertynyt ja puut tulleet lähes täysin lehteen. Keski-Euroopan kevätaspekti on näyttävämpi kuin Pohjolassa. Keski-Euroopassa leskenlehdet kukkivat yleensä helmi–maaliskuussa ja valkovuokot huhtikuussa. Keski-Euroopassa kukkivat heti talven jälkeen runsaina valkovuokon lisäksi monet muut vuokot, käenrieskat, imikät, sinililjat, narsissit, lumikellot, kevättähdet ja erilaiset esikot.
Kevät Suomessa

Suomessa kevääksi lasketaan maaliskuu, huhtikuu ja toukokuu. Maaliskuuta pidetään kevätkuukautena. Toisinaan Pohjois-Lapissa puhutaan keväästä vielä kesäkuunkin puolella.
Huhtikuussa voi Etelä-Suomessa lämpötila kohota jopa yli 20 asteen, mutta toisinaan voi olla pikkupakkasta. Ns. takatalvi on mahdollinen vielä toukokuun alkupuolellakin. Pohjois-Suomeen kevät saapuu usein tasaisemmin ja myöhemmin kuin Etelä-Suomeen, jossa sekä Pohjolan että Keski-Euroopan ilmasto-olot vaikuttavat säähän ja lämpötiloihin voimakkaasti.
Kevät Suomessa > Hyönteismaailman herääminen

Ensimmäiset merkit hyönteisten heräämisestä voi Etelä-Suomessa huomata jo maaliskuun puolessa välissä, kun kärpäset ja raatokärpäset heräilevät talojen aurinkoisille eteläseinustoille, vaikka lumi ei ole vielä alkanut edes sulaa. Huhtikuun alussa ensimmäiset mantukimalaiset heräilevät Etelä-Suomessa, samoihin aikoihin liikkeelle lähtevät huhtiyökköset ja tyttöperhoset. Tähän aikaan ravintoa hyönteisille tarjoilevat lähinnä leskenlehtien ja pajujen kukinnot. Vastaavat tapahtumat tapahtuvat Lapissa jopa yli kuukautta myöhemmin. Sitruunaperhoset ja nokkosperhoset heräävät Etelä-Suomessa huhtikuun puoliväliin mennessä, Pohjois-Suomessa toukokuun lopulla.lähde?
Kevät Suomessa > Sammakkoeläimet ja matelijat

Ensimmäiset sisiliskot, kyyt ja rantakäärmeet heräävät Etelä-Suomessa yleensä huhtikuun alussa, samoin monet sammakkoeläimet, pohjoisempana myöhemmin. Sammakoiden kutuaika on Etelä-Suomessa huhtikuun puolivälistä toukokuun puoleenväliin, pohjoisessa lähinnä toukokuun loppu.
Kevät Suomessa > Linnut

Ensimmäiset merkit lintujen keväästä tulevat jo yleensä tammikuulla, kun Suomessa talvehtivat tiaiset aloittavat konserttinsa päivien pidennyttyä tarpeeksi. Helmikuussa lauluseuraan liittyy viherpeippo, paikkalintu sekin. Vasta helmikuun vaihtuessa maaliskuuksi saapuvat ensimmäiset etelämpänä talvehtineet muuttolinnut Suomen etelärannikolle. Näitä ovat harmaalokki, merilokki, mustavaris ja pulmunen. Näistä pulmunen jatkaa arktisille seuduille. Harmaalokki ja merilokki ovat viettäneet talven kylmimmän ajan etelämpänä Itämerellä, ja saapuvat Suomeen säiden hieman jo lauhduttua, vaikka talvi jatkuukin edelleen. Ne siirtyvät etelärannikolta sisämaan järville yleensä myöhemmin.
Maaliskuun alussa Suomen etelärannikolle yleensä saapuvia lajeja ovat uuttukyyhky, ensimmäiset kiuruyksilöt, ensimmäiset kottaraiset, kyhmyjoutsen, merikotka, hiirihaukka, töyhtöhyyppä ja kalalokki. Näistä kyhmyjoutsen ja merikotka jäävät rannikkoseuduille, muut jatkavat myöhemmin myös pohjoisemmas. Maaliskuun lopussa saapuu edelleen lähinnä vesilintuja, muun muassa alli, uivelo, telkkä, metsähanhi, naurulokki, laulujoutsen ja haahka. Samalla saapuu yhä enemmän kiuruja ja kottaraisia. Maaliskuun lopussa on monilla pöllöillä meneillään kiima-aika, ja huhuilua voi öisin kuulla runsaasti.
Huhtikuun alussa lintujen muutto kiihtyy entisestään. Huhtikuun ensimmäisenä päivänä muuttolinnuista on yleensä saapunut Suomeen viidennes, mutta huhtikuun puoliväliin mennessä on saapunut jo kaksi kolmasosaa kaikista lintulajeista. Tällöin saapuvat suuret kurkiaurat, ja monet jo maaliskuussa etelärannikolle saapuneet vesilinnut siirtyvät etelärannikolta sisämaan järville, jolloin hanhiauroja ja lokkeja voi nähdä nyt myös sisämaassa. Kiurujen ja kottaraisten pääjoukot saapuvat. Huhtikuun alussa saapuvat myös peipot, rastaat, punarinnat, hippiäiset, peukaloiset ja västäräkit. Huhtikuun lopussa saapuvat kahlaajat, tiirat ja haarapääskyt.
Toukokuussa Suomeen saapuvat hyönteisiä syövät lintulajit, kuten pajulintu, satakieli, tervapääsky ja kirjosieppo. Toukokuu on myös arktisen lintumuuton, arktikan aikaa. Tällöin Suomessa voi nähdä arktiselle tundralle palaavia lajeja, kuten tundrahanhia. Viimeisenä muuttajana Suomeen saapuu lapinuunilintu vasta kesäkuun alussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kevät Wikimedia Commonsissa
Parkkinen, S.: Kevät. Näe, koe, kirjaa. WSOY, 2005. ISBN 9789510300800.
Laaksonen. J.: Kevät lintusaarella. Luontopäiväkirja. Gummerus, 2004. ISBN 9512064855.
Kevään ekvinoosi, joka nähdään Pizzo Ventan esihistorialliselta paikalta Fondachelli Fantinassa Sisiliassa.
Sulavaa jäätä Vaalan Saarijärvellä toukokuun alussa.
Portulakat

| Portulakat |
| --- | --- |
 Vihannesportulakka (Portulaca oleracea)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Alalahko::  Centrospermae
Yläheimo::  Portulacineae
Heimo::  Portulakkakasvit Portulacaceae
Suku::  Portulakat Portulaca  L.
Katso myös
   Portulakat Wikispeciesissä   Portulakat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Portulakat eli ruohoportulakat (Portulaca) on portulakkakasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Se on nykyisin ainoa heimossa jäljellä oleva suku.
Tuntomerkit

Portulakat ovat meheviä eli sukkulenttisia ja tavallisesti monivuotisia ruohoja. Yhteyttäminen on niillä C4-tyyppiä. Lehdet sijaitsevat tavallisesti kierteisesti, harvoin vastakkaisesti, ja ovat enemmän tai vähemmän liereitä. Lehtihangoissa on tavallisesti karvoja. Suojuksellinen kukinto sijaitsee kasvin varren päässä ja on enemmän tai vähemmän mykerömäinen, joskus viuhkomainen ja toisinaan kukat sijaitsevat yksittäin. Verholehtimäisiä osia on kaksi ja näyttäviä terälehtimäisiä tavallisesti viisi. Yhdislehtinen sikiäin on kehänpäällinen tai puoleksi kehänalainen ja muodostuu kahdesta kahdeksaan, tavallisesti viidestä emilehdestä. Siemenaiheet sijaitsevat siinä laita- tai pohjaistukoissa. Hedelmä on kansikota, ja siemenessä on vaippa eli arillus. Kromosomiluku n = (8–)10.
Levinneisyys

Portulakat kasvavat ympäri koko maapallon tropiikissa ja lämpimillä alueilla eteläisellä pallonpuoliskolla. Enin osa lajeista kasvaa trooppisessa ja subtrooppisessa Amerikassa.
Luokittelu

Portulakkojen evoluutiopuun oksiston iästä on esitetty melko erilaisia arvioita: noin 10, 18 ja 23 miljoonaa vuotta. Lajeja on eri käsitysten mukaan 40 tai enemmän, jopa 100.
Luokittelu > Portulakkalajeja

Suomenkielinen nimi on seuraavilla lajeilla:
kanarianportulakka (Portulaca canariensis)
koristeportulakka (Portulaca grandiflora)
jyväsportulakka (Portulaca granulatostellulata)
nicaraguanportulakka (Portulaca nicaraguensis)
siloportulakka (Portulaca nitida)
rikkaportulakka (vihannesportulakka) (Portulaca oleracea)
papilliportulakka (Portulaca papillatostellulata)
vihannesportulakka eli aitovihannesportulakka (Portulaca sativa)
nystyportulakka (Portulaca trituberculata)
kruunuportulakka (Portulaca umbraticola)
Käyttö

Vihannesportulakkaa on kasvatettu salaattikasvina jo antiikin ajoista lähtien. Koristeportulakka on suosittu yksivuotinen puutarhakasvi, josta on kehitetty risteyttämällä suuri valikoima erinäköisiä jalosteita.
Aiheesta muualla

Viljelyohjeita englanniksi: http://www.gardening.cornell.edu/homegardening/scene3552.html ja http://www.gardeningknowhow.com/ornamental/flowers/portulaca/portulaca-plants.htm
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q159554  Wikispecies: Portulaca  APDB: 193972  APNI: 56142  CoL: 6V2R  eFloraSA: Portulaca  EoL: 61542  EPPO: 1PORG  FloraBase: 21412  FNA: 126612  FoC: 126612  GBIF: 3084696  GRIN: 9784  iNaturalist: 58992  IPNI: 325899-2  IRMNG: 1308087  ITIS: 20418  NBN: NHMSYS0000461989  NCBI: 3582  NZOR: 43e5fdaf-1999-41bd-bd9a-6eb5717e27f9  Open Tree of Life: 63152  PLANTS: PORTU  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:325899-2  Tropicos: 40015294  VASCAN: 1584  VicFlora: 36211c37-efe8-46f3-bf6b-01e60d2a4c04  WFO: wfo-4000030996  WoRMS: 415855
Hannu Posti

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |  |
Maa:   Suomi
Miesten ampumahiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Hämeenlinna 1962 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Seefeld 1963 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Seefeld 1963 | 20 km |  |
Hannu Kalevi Posti (15. tammikuuta 1926 Vehkalahti – 13. kesäkuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen kestävyysjuoksija, ampumahiihtäjä ja juoksuvalmentaja. Hän oli Helsingin kesäolympialaisissa 1952 10 000 metrillä neljäs ja voitti ampumahiihtäjänä kolme MM-mitalia.
Urheilu-ura

Posti kuului niihin suomalaisurheilijoihin, joiden esikuvana ja innoittajana oli Paavo Nurmi. Säännöllisen harjoittelun Posti kykeni aloittamaan vasta armeijassa sodan päätyttyä 1945. Hän oli tosin astunut palvelukseen alaikäisenä jo 1943, mutta ei osallistunut rintamataisteluihin. Postin ensimmäinen urheilumenestys oli Puolustusvoimien hiihtomestaruuskisojen toinen sija varusmiessarjassa Hämeenlinnassa 1946. Kesällä 1946 hän voitti Puolustusvoimien 2 000 metrin maastojuoksumestaruuden.
Posti sijoittui neljänneksi Helsingin 1952 olympialaisten 10 000 metrin juoksussa ajalla 29.51,4. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 hän oli 5 000 metrin juoksussa viides ja Bernin EM-kilpailuissa 1954 10 000 metrillä 14:s. Inkeroisten Terhoa ja Vuoksenniskan Urheilijoita edustanut Posti voitti Suomen mestaruuden 5 000 metrin juoksussa vuosina 1952 ja 1953, 10 000 metrin juoksussa vuosina 1952, 1953, 1954 ja 1955 sekä maastojuoksussa vuosina 1951, 1952 ja 1954. Posti osallistui 18:aan yleisurheilumaaotteluun vuosina 1950–1957.
Posti kilpaili useasti aikansa parhaita kestävyysjuoksijoita Emil Zátopekia ja Alain Mimounia vastaan. Zatopekia hän ei onnistunut koskaan voittamaan, mutta Mimounin hän voitti kerran. Tämä tapahtui 5. syyskuuta 1953 Suomi–Ranska-maaottelussa. Tuosta juoksusta on Postin 10 000 metrin ennätysaika 29.49,8. Postin ennätys 3 000 metrillä on 8.14,8 ja 5 000 metrillä 14.11,8. Akillesjännevaivat alkoivat haitata Postin juoksu-uraa 1950-luvun puolivälissä ja lopettivat sen vuonna 1957.
Juoksu-uransa jälkeen Posti kilpaili ampumahiihtäjänä ja saavutti MM-kilpailuissa 20 kilometrillä pronssia vuonna 1963 sekä joukkuekilpailussa hopeaa vuosina 1962 ja 1963. Olympialaisissa hän sijoittui 20 kilometrillä kahdeksanneksi Innsbruckissa 1964. Posti on ainut sekä kesä- että talviolympialaisissa kilpaillut suomalaisyleisurheilija.
Valmentajaura

Aktiiviuran jälkeen Posti toimi kestävyysjuoksuvalmentajana. Hän oli luomassa Kalevi Römpötin apulaisena Puolustusvoimien urheilujoukkotoimintaa Santahaminassa. Sieltä alkoi myös yhteistyö hänen tunnetuimman valmennettavansa Tapio Kantasen kanssa. Muita tunnettuja juoksijoita hänen valmennettavanaan olivat Risto Ala-Korpi, Seppo Liuttu, Vesa Laukkanen ja Heikki Vakkuri. Hannu Posti toimi vuosina 1977–1984 Suomen Urheiluliiton Valmentajat -yhdistyksen puheenjohtajana. Tällöin hän kirjoitti haastattelututkielman ”Huippu-urheilijoiden ja valmentajien henkisen käyttäytymisen tarkastelua suurkilpailupäivänä.” Tutkielmassa käydään läpi henkilöhaastatteluin Pekka Vasalan, Tapio Kantasen, Martti Vainion ja Kaarlo Maaningan tuntemuksia ja ajatuksia parhaan suurkilpailunsa päivänä. Samoin haastatellaan samasta aiheesta valmentajia Rolf Haikkola, Kari Sinkkonen ja Aulis Potinkara.
Yksityiselämä

Hannu Postin äiti oli Vilhelmiina Sundgren (1883–1933). Posti oli orpo seitsenvuotiaasta asti, koska isä ei kuulunut koskaan perheeseen. Sukunimi Posti on äidin tyttönimi. Hannu Postilla oli neljä sisarusta, jotka olivat syntyneet vuosina 1907, 1908, 1911 ja 1914. Hannu Posti oli naimisissa vuosina 1952–2002 puoliso Annikin kuolemaan saakka. Pariskunta sai kolme lasta: Seija s. 1953, Esko s. 1958 ja Tuula s. 1963.
Posti valittiin vuoden rajamieheksi vuonna 1960. Hän palveli Rajavartiolaitoksessa vuosina 1946–1964. Viimeisin tehtävä Rajavartiolaitoksessa oli rajajoukkueen johtaja Vainikkalassa. Ennen siirtymistä Puolustusvoimien palvelukseen hän suoritti Reserviupseerikoulun. Puolustusvoimien palveluksesta hän jäi eläkkeelle vuonna 1973.
Posti osallistui ainoana Helsingin olympiakisojen suomalaisurheilijana Anglo-Finnish Societyn ja Suomen Lontoon suurlähetystön maaliskuussa 2012 järjestämään The Olympic Event tapahtumaan, jossa muisteltiin lähestyvien Lontoon olympiakisojen alla Helsingin vuoden 1952 olympiakisoja. Tilaisuudessa oli läsnä kaikkiaan viisi Helsingin kisoihin osallistunutta brittiyleisurheilijaa. Joukossa myös Postin jälkeen 10 000 metrillä viidenneksi sijoittunut Frank Sando. Tilaisuuden kunniavieras oli Kentin herttua, joka oli 16-vuotiaana poikasena Helsingin olympialaisten yksi kunniavieras.
Aiheesta muualla

Hannu Postin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics
Kierinki

| Kierinki |
| --- | --- |
 Kierinki
 Koordinaatit: 67.2682°N, 25.5315°E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Lappi
Kunta:  Sodankylä
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  7,61 km²
Väkiluku (2020)  ():  87
Postinumero:  97390 Kierinki
 
 Perinnekylä Kireinki 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kierinki on kylä Riipijoen varrella Sodankylässä, Lapin maakunnassa. Kylä sijaitsee Keski-Lapissa, 65 kilometriä kuntakeskus Sodankylän kirkonkylästä länteen. Lähin kaupunki ja aluekeskus Rovaniemi sijaitsee 113 kilometriä etelään.
Kierinki on valittu vuoden lappalaiseksi kyläksi (2013). Kylässä asuu valtakunnallisten lehtitietojen mukaan vakituisesti 120 tai 130 ihmistä, minkä ohella loma-asukkaita on vaihteleva määrä. Paikallislehtio kertoo kuitenkin tilastollaan asukasluvun pudonneen jo alle sataan (87 hlöä, 2020). Kylän pääelinkeinoja ovat maa- ja metsätalous sekä poronhoito. Lisäksi käsityöläisyys ja matkailu tuovat tuloja.
Maisemaltaan Kierinki kuuluu Peräpohjola–Lapin maisemamaakunnan Aapa-Lapin seutuun. Kylä on arvioitu eräksi Suomen valtakunnallisesti arvokaista maisemakokonaisuuksista.  Kylämiljön pinta-ala on 761 hehtaaria. Pääosan tästä muodostavat metsät sekä avoimet kankaat ja kalliomaat (498 ha). Rakennettuja alueita on 52 hehtaaria ja maatalousalueita 94 hehtaaria. Lisäksi kylän alueen maisemaa sävyttävät kosteikot ja avoimet suot (63 ha) sekä vesialueet (54 ha).
Kieringin alueen halki virtaa Riipijoki. Kylä on vaarojen ja laajojen aapasoiden ympäröimä. Alueen rypäsmäinen asutus viittää vanhaan saamelaisasutukseen ja tyypilliseen kolttakenttäkylään. Talot ja pellot sijaitsevat kumpareella, jonka lakialue on ollut pitkään viljelytynä. Talojen rakennustyyli poikkeaa tavallisista Lapin kylistä. Tilojen päärakennukset ovat kookkaita ja koristeltuja. Rakennukset ovat useimmiten maalattu vaaleiksi. Rakennuskannan paikallista kehitystä saattoi edesauttaa osaltaan se, että vuonna 1910 kylän talolliset perustivat  yhteisomisteisen mylly-yhtiön sahoineen.
Kieringissä toimii kyläkauppa, jonka yhteydessä palvelee baari ja bensa-asema. Kylällä järjestetään vuosittain teatterifestivaalit ja maalaismarkkinat. Kieringin vetovoimaa matkailijoille on kehitetty perustamalla matkailu- ja retkeilyreittejä sekä majoituspalvelujen tarjonnalla. Talvisin kyläläiset ylläpitävät lähiseutunsa kelkkareitistöä, joka on osa valtakunnallista ja alueellista mootorikelkkareitistöä.
Kieringin historiaa

Kylämaisemassa näkyy maataloustoiminnan aktiivisuus. Kieringin ensimmäiset asukkaat ovat olleet metsälappalaisia. Uudisasukkaat saapuivat kylään muualta. Kylän ensimmäinen maata viljelevä uudisasukas on tiettävästi ollut Hannu Hannunpoika Martin (Hans Kieriki 1718-1798). 1700-luvun lopulla asukkaita löytyy jo neljästä talosta. Ensimmäinen asutus sijoittuu Kierinkivaaran länsipuolelle. 1815 kylän asukasluku on ollut 21 henkilöä, vuonna 1830 35 henkeä. 1830-luvun katovuodet aikaansaivat kuitenkin muuttoa Norjan Ruijaan. 1800-luvun loppuun mennessä kylän väkiluku oli noussut noin 200:aan. Riipijoen läheiset niityt ovat olleet ainakin 1800-luvun alkupuolelta lähtien niittokäytössä. Karja on kuljetettu lähimetsiin vaaran laitoja ja soiden lehmisiltoja pitkin.
Porotalous on tärkeä elinkeino ja seudulle verraten äskettäin tuodun ylämaankarjan määrä on lisääntynyt 2010-luvulla.
Aiheesta muualla

Kierinki -Ihmisen kokoinen kylä (video, 6 min 24s) (youtube.com)
Kierinki Village - a hidden pearl of Finnish Lapland (23.1.2018) (englanniksi) (likefinland.com)
Kieringin kylän kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Kumpula, Kaarina: Kertomuksia Kieringistä. Omakustanne, 2000. ISBN 952-91-2088-5.
Kiintoavain

Kiintoavain, jossa toisessa päässä 11 ja toisessa 9 mm:n avainväli
Kiintoavain on lähinnä pulttien ja muttereiden kiertämiseen tarkoitettu käsityökalu. Kiintoavaimeksi sanotaan työkalua, jossa on pultinkantaan tarttumista varten kiinteät leuat; leukojen välinen etäisyys on nimeltään avainväli.
Kiintoavaimia on eri kokoisia, sillä jokainen pultinkanta tarvitsee juuri oikean kokoisen avaimen. Yleensä avainväli on noin 8–32 millimetriä, joskin tätä pienempiä ja suurempiakin valmistetaan. Melko tavallista on, että kiintoavaimen toisessa päässä on erikokoinen avainväli kuin toisessa päässä.
Kiintoavaimia valmistetaan myös muilla kuin metrisellä mitoituksella. Tällöinkin koko ilmoitetaan joko avainvälinä, esim. 7/16", tai Whitworth-standardin (BSW) tapauksessa sellaisen pultin halkaisijan mukaan, jolle avain on tarkoitettu, esim. 3/8W.
Kiisumalmi

Kiisumalmi (saks. Kies, kiisu) on malmi, joka sisältää eri metallien sulfidimineraaleja. Tällaisessa mineraalissa metalli on sitoutunut rikkiin sulfidiksi. Kiisumalmeja ovat esimerkiksi:
arseenikiisu
kuparikiisu
rikkikiisu
magneettikiisu; magneettikiisun ja rikkikiisun yhteisnimitys on rautakiisut
lyijyhohde
molybdeenihohde
sinkkivälke
pentlandiitti