stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mario Scelba
Nuoruus ja uran alkuvaiheet

Mario Scelban syntymäpaikka Granieri on muutaman sadan asukkaan taajama Sisilian Caltagironen kunnassa. Kuuden lapsen perheen isä, Gaetano Scelba, oli ammatiltaan suurmaanomistajan tilanhoitaja, ja äiti Maria Gambino ajan tapojen mukaan kotirouva. Gaetano Scelba oli hyvin aktiivinen katolilainen ja hänen toimintansa kirkollisissa yhteyksissä johti tuttavuuten henkilön kanssa josta tuli tärkeä vaikuttaja Mario Scelban tulevaisuuteen. Tämä henkilö oli Catanian maakunnan hallinnon kirkollisista asioista vastaava Luigi Sturzo, josta myöhemmin tuli yksi Italian kristillisdemokraattisen puolueen perustajahahmoista. Scelban lahjakkuuden ja opintohalut merkille pannut Sturzo huolehti siitä että hän sai jatkaa lukiossa, koska perheen omat varat eivät olisi siihen riittäneet.
Ensimmäisen maailmansodan viivästyttämän koulunkäyntinsä lopetettuaan Scelba muutti vuonna 1920 Roomaan opiskellakseen lakia Rooman Sapienza-yliopistossa. Opinnot rahoitettiin siten että Sturzo järjesti Scelballe sihteerin paikan vähän aikaisemmin perustamansa poliittisen puolueen Partito Popolare Italianon (PPI) kansliassa. Scelba työskenteli siellä vielä senkin jälkeen kun Sturzo jätti politiikan v. 1923, fasistien noustua valtaan, ja aina siihen asti kunnes puolueen koko johto joutui lähtemään maanpakoon v. 1926. Ennen sitä Scelba oli kuitenkin jo menestyksekkäästi vienyt opintonsa päätökseen, loppututkinnolla («laurea») 20. joulukuuta 1924, ja aloittanut asianajajan uran. Sekin ura alkoi onnekkaasti. Scelban ensimmäisiin työnantajiin kuulunut asianajaja Filippo Del Giudice joutui fasistien epäsuosioon ja katsoi parhaaksi lähteä maanpakoon, jättäen toimistonsa ja asiakkaansa Scelban hoiviin.
Poliittisen uran alku ja vuodet sisäministerinä

Asianajajana toimiessaan Scelba ystävystyi 1920-luvun loppuvuosina Alcide De Gasperin kanssa. De Gasperi oli laskettu ehdonalaiseen vapauteen heinäkuussa 1928, vietettyään 16 kuukautta Regina Coeli-vankilassa fasismin vastaisesta toiminnasta tuomittuna. Scelbasta tuli pian yksi De Gasperin ehdokkaista hänen suunnittelemansa uuden kristillisemokraattisen puolueen johtoon.  Sodan päätyttyä Scelba valittiin posti- ja televiestinnästä vastaavaksi ministeriksi Ferruccio Parrin 21. kesäkuuta 1945 muodostettuun hallitukseen ja sen jälkeen 10. joulukuuta samana vuonna De Gasperin ensimmäiseen hallitukseen joka oli samalla Italian kuningaskunnan viimeinen.
Scelba piti saman ministerinsalkun myös De Gasperin toisessa hallituksessa, mutta kolmannessa De Gasperi antoi Scelballe paljon tärkeämmän paikan, sisäministerin. Tätä salkkua Scelba sitten piti hallussaan myös De Gasperin neljässä seuraavassa hallituksessa, yhteensä kuusi vuotta, paitsi heinäkuusta syyskuuhun 1952, jolloin hän oli sairaana, ja viransijaisena toimi Giuseppe Spataro.
Sisäministerinä Scelballa oli koko Italian sodanjälkeinen sekasorto selvitettävänään, samalla kun kylmä sota nousi uutena uhkana maalle, jossa oli erittäin vahva kommunistinen liike. Uusfasistit, kommunistit ja mafia olivat Scelban pääasialliset ongelmat. Tärkeä ratkaisun avain oli hänen mielestään poliisiorganisaatioiden uudistukset. Poliisien lukumäärä oli Scelban tulessa virkaan 30 000, hänen lähtiessään sisäministeriöstä kuusi vuotta myöhemmin heitä oli 70 000. Samanaikaisesti 8 000 poliiseina ollutta entistä partisaania oli pantu viralta. Sodanaikaisia aseita alettiin etsiä ja takavarikoida systemaattisesti. Maan hallitusta sen eri osissa edustavat, poliittisesti valitut prefektit, jotka olivat sisäministeriön alaisia, pyrittiin korvaamaan pätevillä virkamiehillä. Säädettiin laki (legge Scelba) joka kielsi kaikki yritykset (myös kehotukset) yrittää herättää henkiin lakkautettu fasistipuolue.
Nämä uudistukset tulkittiin tietyissä piireissä jopa vainoamiseksi. Scelbaa on nimitelty kovakouraiseksi "poliisiministeriksi", ja erilaisia kansalaisten oikeuksia rajoittavia ennaltaehkäiseviä toimenpiteitä yleisen järjestyksen ylläpitämiseksi on jälkeenpäin kutsuttu "scelbismiksi" ("scelbismo"). Muistelmissaan Scelba perusteli kovaotteisia toimenpiteitään sillä, että fasistien valtaan tulo vuonna 1922 johtui pääasiassa siitä, että hallitus oli liian heikko ja taipui fasistien väkivaltaisuuden edessä. Tämä ei saanut toistua, ja siksi demokraattinen hallitus ei saanut osoittaa heikkoutta tai epävarmuutta kohdatessaan uhkauksia ja provokaatioita.
Scelba jälleen sisäministerinä

Movimento Sociale Italiano (MSI) sai keväällä 1960 tukemaltaan Fernando Tambronin vähemmistöhallitukselta luvan järjestää kuudennen puoluekokouksensa Genovassa, huolimatta siitä että Genova oli kaupunki, jossa sodan aikana kommunistinen partisaaniliike oli ollut vahva, ja vasemmisto oli edelleen hyvin aktiivinen. Oli odotettavissa että tästä MSI:n provokaatiosta seuraisi vastatoimenpiteitä, ja niin myös tapahtui. Vasemmisto mobilisoi suuria väkijoukkoja MSI:n vastaisiin mielenosoituksiin, jotka levisivät eri puolille maata ja muuttuivat pian väkivaltaisiksi mellakoiksi joista vietiin sairaalahoitoon kymmenittäin mielenosoittajia ja poliiseja. Mielenosoittajien ja poliisien yhteenotossa 7. heinäkuuta viisi mielenosoittajaa sai surmansa poliisin ja karabinieerien avattua tulen. Tilanne oli lähellä riistäytyä viranomaisten hallinnasta. Kovan paineen alle joutunut Tambroni jätti 19. heinäkuuta hallituksensa eronpyynnön, ja Amintore Fanfani ryhtyi kokoamaan kolmatta hallitustaan, johon Scelba pyydettiin jälleen sisäministeriksi. Scelban mukaantulo Fanfanin hallitukseen olisi normaalitilanteessa ollut aika vaikeasti ymmärrettävissä koska Scelban näkökantaa puolueen sisäisissä keskusteluissa pidettiin Fanfanin linjan vastakohtana. Vallitsevassa tilanteessa maassa tarvittiin kuitenkin monien mielestä iso annos «scelbismiä» levottomuuksien rauhoittamiseksi. Ei ollut yllätys että tilanteen rauhoituttua Scelballe ei löytynyt paikkaa Fanfanin neljännessä hallituksessa, jonka sisäministeriksi valittiin Paolo Emilio Taviani.
Uran loppuvaiheet

Sen jälkeen kun Scelban viimeinen kausi sisäministerinä päättyi, helmikuussa 1962, häntä ei enää otettu mukaan Italian hallituksiin. Tärkein syy tähän lienee ollut hänen vastustuksensa kristillisdemokraattien asteittain lisääntyvään yhteistyöhön vasemmistopuolueiden kanssa. Tätä yhteistyölinjaa puolueessa edustavan ryhmän (ns. dorotèi) vastapainoksi Scelba perusti oman keskustalaisen ryhmän, Centrismo popolare, joka vuosina 1962–1966 julkaisi viikoittain ilmestyvää poliittista aikakauslehteä nimeltä Il Centro. Tämä ryhmä edusti puolueessa perinteellistä Sturzon ja De Gasperin linjaa, ja ilmoitti joulukuussa 1963 että siihen kuuluvat puolueen jäsenet eivät aikoneet äänestää Aldo Moron ensimmäisen hallituksen luottamuksesta parlamentissa. Ensimmäisen kerran puolueen historiassa osa siitä ei julkisesti tukenut omaa pääministeriehdokastaan, ja kaikki tämän ryhmän jäsenet jätettiin myös muodollisella päätöksellä hallituksen ulkopuolelle. Scelballa ei näin ollen ollut mitään mahdollisuutta saada ministerin salkkua, eikä hän saanut puolueessa mitään muutakaan uutta tehtävää ennen kuin keskustalainen oppositioryhmä vuonna 1966 lopetti sisäisen vastarinnan puolueen päälinjaa vastaan. Tämä päätös mahdollisti Scelban valitsemisen Euroopan parlamentin puhemieheksi vuonna 1969. Istuttuaan kaksi vuosikymmentä Italian parlamentissa Scelba asettui vuoden 1968 vaaleissa ehdokkaaksi senaattiin, mihin hänet myös valittiin Sisilian Acirealen vaalipiirin edustajana, samoin kuin 1972 ja 1976. Viimeisen kautensa senaattorina 1979-1983 hän edusti syntymäkuntansa Caltagironen vaalipiiriä. Hän ilmoitti kirjeitse huhtikuussa 1983 puolueen pääsihteeri Ciriaco De Mitalle että ei enää asettuisi ehdokkaaksi saman vuoden heinäkuussa pidetyissä vaaleissa.
Marija Tšorbova

| Mitalit> Maa:   Bulgaria.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Bulgaria.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Bulgaria.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Maa:   Bulgaria> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Praha 1967 | kuulantyöntö |  |
Marija Tšorbova (myöh. Georgieva, bulg. Мария Чорбова (Георгиева), 18. kesäkuuta 1940 – 28. huhtikuuta 2015) oli bulgarialainen kuulantyöntäjä.
Tšorbova voitti pronssia Euroopan sisäratakilpailuissa Prahassa 1967. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 Tšorbova sijoittui yhdeksänneksi ja Budapestin EM-kilpailuissa 1966 viidenneksi. Tšorbova, myöhemmin Georgieva, kuoli 74-vuotiaana 28. huhtikuuta 2015. Hänen tyttärensä Hristina Georgieva kilpaili keihäänheitossa olympiatasolla ja heitti lajissa Bulgarian ennätyksen.
Maltan raiteet

Maltan raiteet.
Maltan raiteet (Misrah Ghar il-Kbir) ovat Maltalta löytyneitä esihistoriallisia kiveen painuneita raiteita muistuttavia muodostumia.
Raiteiden alkuperä

Raiteita voi löytää useilta alueilta Maltalta ja Gozolta. Raiteet ovat jopa 60 cm syviä ja raiteiden väli vaihtelee 110–140 cm välillä. Jotkin risteävät muodostaen risteyksiä luoden illuusion ratapihasta.
Raiteiden synnystä on useita teorioita, joista tärkeimmät ovat:
Raiteet muodostuivat vedettäessä tavaroita kelkoilla.
Raiteet ovat pyörillä varustettuja kärryjä varten.
Kastelujärjestelmä.
Tuoreiden tutkimusten mukaan raiteet ovat muodostuneet puisten kärrynrenkaiden kuluttaessa pehmeää kalkkikiveä. Professori Mottershead Portsmouthin yliopistosta on sanonut, että "Maltan kallioperä on heikkoa ja märkänä se menettää 80 prosenttia lujuudestaan. Kärryt ovat ensin tehneet jäljet maaperään ja lopulta eroosion kautta kärryt alkoivat kuluttaa kallioperää tehden jäljet, joita on toisten kärryjen helppo seurata."
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maltan raiteet Wikimedia Commonsissa
Malta’s Cart Ruts – Proof of Ancient Advanced Civilizations? Beyond Science.  22.6.2017. Arkistoitu 15.12.2018. Viitattu 11.12.2018 (englanniksi).
Maltese Cart-ruts Ancient Wisdom. Viitattu 11.12.2018 (englanniksi).
Cart Ruts Malta Cartrutsmalta.com. Arkistoitu 27.5.2010. Viitattu 11.12.2018 (englanniksi).
St Georges Bay underwater Malta Cart Ruts Cartrutsmalta.com.  30.11.2012. Arkistoitu 14.12.2018. Viitattu 11.12.2018 (englanniksi).
Leafloor, Liz: Prehistoric Lines Across Malta Defy Explanation: The Cart Ruts of Misrah Ghar il-Kbir Ancient Origins.  24.4.2015. Viitattu 11.12.2018 (englanniksi).
Kvashali, Irina: He Unsolved Mystery Of Maltese Cart Ruts eve.com.mt.  17.8.2016. Arkistoitu 14.12.2018. Viitattu 11.12.2018 (englanniksi).
Raiteiden risteys Ghar il-Kbirssa.
Matti Korhonen (pankinjohtaja)

| Matti Korhonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. elokuuta 1939 Kuopio
Kuollut: 29. kesäkuuta 2000 (60 vuotta)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  pankinjohtaja, valtiosihteeri, työnantajajohtaja
Muut tiedot
Koulutus: Valtiotieteen maisteri (1964)
Matti Hannu Korhonen (7. elokuuta 1939 Kuopio – 29. kesäkuuta 2000) oli suomalainen pankinjohtaja, valtiosihteeri ja työnantajajohtaja.
Korhonen valmistui kansantaloustieteestä valtiotieteen maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1964. Hänen pankkiuransa alkoi vuonna 1962, kun hänet palkattiin ekonomistiksi Suomen Yhdyspankkiin, ja myöhemmin hän työskenteli myös Postipankin ekonomistina. Hänen seuraavia työnantajiaan olivat Taloudellinen tiedotustoimisto, jossa hän toimi varatoimitusjohtajana, ja Suomen Työnantajain Keskusliitto, jossa hän toimi kansantalousjohtajana.
Vuodesta 1983 vuoteen 1992, Jaakko Lassilan pääjohtajakaudella, Korhonen toimi Kansallis-Osake-Pankin johtokunnan jäsenenä. Vuosina 1990–1991 hän oli tehtävästä virkavapaalla toimiessaan valtioneuvoston kanslian valtiosihteerinä Holkerin hallituksen loppuvaiheessa. Kansallis-Osake-Pankin ja Suomen Yhdyspankin fuusion jälkeen hän toimi vuosina 1995–1996 Merita Pankin sidosryhmäjohtajana. Tammikuussa 1996 hänet valittiin Metsäteollisuus ry:n toimitusjohtajaksi ja hän aloitti tehtävässä heinäkuussa 1996, kun hänen edeltäjänsä Jarl Köhler oli jäänyt eläkkeelle. Korhonen toimi tehtävässä vuoden 1997 loppuun.
Vuoden 1998 alussa Korhonen aloitti Suomen Pankin johtokunnassa Harri Holkerin jäätyä eläkkeelle. Hänen vastuualueitaan Suomen Pankissa olivat rahahuolto, hallinto ja siirtymätalouksien tutkimus. Hän ehti toimia johtokunnan jäsenenä kahden ja puolen vuoden ajan. Hän kuoli kesäkuussa 2000, 60-vuotiaana, vaikeaan sairauteen. Vain muutama päivä ennen kuolemaansa hän oli ilmoittanut aikovansa jäädä eläkkeelle Suomen Pankista täytettyään 61 vuotta.
Korhosen luottamustehtäviin kuuluivat muun muassa jäsenyydet Elinkeinoelämän valtuuskunnan työvaliokunnassa, Pörssisäätiön hallituksessa ja Talentumin hallituksessa. Hän myös pyrki kahdesti, ensimmäisen kerran vuonna 1983 ja toisen kerran vuonna 1994, Suomen Palloliiton puheenjohtajaksi, muttei tullut valituksi.
Vuonna 1997 Matti Korhonen vaati metsäaktivistien sulkemista yhteiskunnan ulkopuolelle. Hän tuomitsi paitsi laittomuudet, joihin metsäaktivistit olivat joutuneet turvautumaan, myös sen, että metsäaktivistit olivat eri mieltä kuin hän.
Marija Rjemjen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Marija Rjemjen Pariisin EM-hallikisoissa 2011. |  Marija Rjemjen Pariisin EM-hallikisoissa 2011. |  Marija Rjemjen Pariisin EM-hallikisoissa 2011. |  |
Maa:   Ukraina
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Lontoo 2012 | 4 x 100 m |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Daegu 2011 | 4 × 100 m |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Barcelona 2010 | 4 × 100 m |  |
|  Kultaa | Helsinki 2012 | 200 m |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Göteborg 2013 | 60 m |  |
|  Hopeaa | Pariisi 2011 | 60 m |  |
Marija Vitalijivna Rjemjen (ukr. Марія Віталіївна Рємєнь, s. 2. elokuuta 1987) on ukrainalainen pikajuoksija.
Vuonna 2010 hän karsiutui 60 metrin välierissä Dohan sisäratojen MM-kisoissa, mutta oli 100 metrin viides Barcelonan EM-kisoissa ajalla 11,31 s ja lisäksi mukana 4 × 100 metrin viestissä EM-kultaa voittaneessa Ukrainan joukkueessa, jonka muut juoksijat olivat Olesja Povh’, Natalija Pohrebnjak ja Jelizaveta Bryzhina. Pariisin sisäratojen EM-kisoissa 2011 hän voitti 60 metrin hopeaa ennätystään sivuavalla ajalla 7,15 s jääden maannaisestaan Olesja Povh’sta kaksi sadasosaa. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän selviytyi 200 metrillä välieriin ja juoksi pikaviestissä kolmannen osuuden kolmanneksi sijoittuneessa Ukrainan joukkueessa. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 hän voitti kultaa 200 metrillä ajalla 23,05 s. Lontoon olympialaisissa hän selviytyi 200 metrillä välieriin ja juoksi pikaviestissä kolmanneksi sijoittuneessa Ukrainan joukkueessa. Göteborgin EM-hallikilpailuissa 2013 hän sai alun perin 60 metrillä hopeaa ajalla 7,10, mutta mitali kirkastui kultaiseksi voittaja Tezdżan Naimovan positiiviseksi osoittautuneen dopingnäytteen jälkeen.
Rjemjen jäi vuonna 2014 kiinni dopingin käytöstä ja sai kahden vuoden kilpailukiellon.
Rjemjenin 60 metrin ennätys on 7,10 s, jonka hän juoksi Göteborgissa 3.maaliskuuta 2013. 100 metriä hän on juossut aikaan 11,06 s Jaltalla 5. kesäkuuta 2013 ja 200 metriä aikaan 22,58 s Lontoossa 6. elokuuta 2012.
Matti Heikkilä (pääjohtaja)

Matti Heikkilä (24. tammikuuta 1947 – 20. heinäkuuta 2008) oli Sosiaali- ja terveysalan tutkimus- ja kehittämiskeskuksen (Stakes) pääjohtaja. Koulutukseltaan hän oli valtiotieteen tohtori. Hänellä oli sosiaalipolitiikan dosentuuri Turun yliopistossa. Heikkilän oli tarkoitus toimia viimeisenä Stakesin johtajana, toukokuusta 2008 vuoden loppuun asti. Ennen pääjohtajaksi siirtymistään Heikkilä työskenteli Stakesissa myös tutkimusprofessorina ja tutkimustoiminnasta vastaavana ylijohtajana. Heikkilä oli Suomen Akatemian kulttuurin ja yhteiskunnan tutkimuksen toimikunnassa.
Palkinnot ja tunnustukset

Sosiaaliturvan tunnustuspalkinto 2006
Marcus Lewis (koripalloilija, 1992)

| Marcus Lewis> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Anthony Marcus Lewis
Syntynyt: 16. helmikuuta 1992 (ikä 32) Streamwood, Illinois, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koripalloilija
Pelipaikka:  Heittävä takamies
Pituus:  193 cm
Paino:  84 kg
NBA-varaus:  ei varattu 2014
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
2012–2014:  Eastern Kentucky
Seurajoukkueet
2015–2017 2017–2018 2018–2020 2019 2020–2021 2021–:  Niagara River Lions St. John’s Edge Moncton Magic Guelph Nighthawks Tampereen Pyrintö Lavrio BC
Anthony Marcus Lewis (s. 16. helmikuuta 1992 Streamwood, Illinois) on yhdysvaltalainen koripalloilija, pelipaikaltaan pääasiassa heittävä takamies. Hän on pelannut ammattilaisurallaan Kanadassa ja Suomen sekä Kreikan pääsarjoissa. Näyttävistä donkeistaan tunnettu Lewis oli Tampereen Pyrinnössä Korisliigan runkosarjan korikuningas kaudella 2020–2021, jolloin hän myös saavutti Suomen cupissa hopeaa ja valittiin Korisliigan kuukauden pelaajaksi marraskuussa 2020.
Urheilu-ura

Lewis pelasi yliopistokoripalloa Eastern Kentuckyn joukkueessa vuosina 2012–2014, mitä ennen hän edusti Parkland Collegea. Vuonna 2014 Lewis voitti yliopistosarjan donkkikuninkuuden. Yliopistouransa jälkeen Lewis siirtyi pelaamaan Kanadaan viiden kauden ajaksi. Vuosina 2018–2020 Lewis edusti Moncton Magiciä, joka jälkimmäisen kauden keskeytyessä koronaviruspandemian vuoksi oli sarjan kärkipaikalla. Elokuussa 2020 Lewis siirtyi Eurooppaan tehtyään yksivuotisen sopimuksen Suomen pääsarjassa pelanneen Tampereen Pyrinnön kanssa.
Lewis palkittiin Korisliigan kuukauden pelaajana marraskuussa 2020: hän teki kuukauden aikana muun muassa peräkkäisissä otteluissa 38 ja 41 pistettä ja ylsi kolmessa ottelussa teholukemaltaan vähintään 39:ään. Pyrintö sijoittui runkosarjassa toiseksi ja hävisi pronssiottelun. Lewis oli Korisliigan runkosarjan korikuningas tehtyään 23,3 pistettä ottelua kohden. Pallonriistoja hän otti runkosarjassa toiseksi eniten, 2,5 kappaletta, ottelua kohti. Suomen cupissa Pyrintö eteni loppuotteluun jossa taipui jatkoajan jälkeen Seagullsille Lewisin oltua sivussa loppuottelusta.
Heinäkuussa 2021 Lewis siirtyi Kreikan pääsarjaa ja Mestarien liigaa pelanneeseen Lavrioon. Hänestä oltiin kiinnostuneita myös Saksassa.
Pelityyli ja ominaisuudet

Lewis on urheilullinen pelaaja, jonka vahvuuksia hyökkäyspäässä ovat ajot ja leikkaukset korille. Hänen syöttö- ja pallonriistotaitonsa ovat myös keskimääräistä paremmat. Lewis tunnetaan näyttävistä donkeistaan: hän muun muassa voitti yliopistosarjansa donkkikuninkuuden.
Aiheesta muualla

Marcus Lewis Basketball Player Profile eurobasket.com (englanniksi)
Profiili RealGM (englanniksi)
Marcus Kink

| Marcus Kink |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. tammikuuta 1985 (ikä 39) Düsseldorf, Nordrhein-Westfalen, Saksa
Kansalaisuus:   Saksa
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  186 cm
Paino:  97 kg
Pelinumero:  17
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2002–2019
Marcus Kink (s. 13. tammikuuta 1985 Düsseldorf) on saksalainen jääkiekkoilija, joka pelasi hyökkääjänä. Hän laukoi vasemmalta.
Ura > Seuraura

Kink debytoi Saksan pääsarjassa kaudella 2002–2003 Kölner Haien joukkueessa. Hän pelasi debyyttikaudellaan 40 ottelua tehopistein 1+2=3 keräten kymmenen rangaistusminuuttia. Kink pelasi Kölner Haien riveissä vielä seuraavan kauden 2003–2004, kunnes hän siirtyi Adler Mannheimiin. Ensimmäisenä kautenaan Mannheimissa hän pelasi 39 ottelua tehden kaksi maalia ja viisi syöttöpistettä.
Kaudella 2010–2011 Kink valittiin Mannheimin kapteeniksi. Hän toimi seuran kapteenina yhtäjatkoisesti yhdeksän kauden ajan vuosina 2010–2019, kunnes Kink lopetti pääsarjauransa. Kinkin paras DEL-kausi tehopisteillä mitaten oli 2014–2015, jolloin hän pelasi 46 ottelua tehopistein 11+16=27.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Saksa> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Pyeongchang 2018 | jääkiekko |  |
Kink on edustanut Saksaa maailmanmestaruuskilpailuissa yhteensä seitsemän kertaa. Slovakian MM-kilpailuissa 2011 hän pelasi kolme ottelua tehopistein 0+2=2 keräten neljä rangaistusminuuttia. MM-kilpailuissa 2012 Kink pelasi kuusi ottelua, joissa hän teki yhden maalin ja sai yhden jäähyn. Vuoden 2013 MM-kilpailuissa Kink pelasi seitsemän ottelua tehopistein 3+0=3 keräten neljä rangaistusminuuttia. Valko-Venäjän MM-kilpailuissa 2014 Kink toimi Saksan varakapteenina pelaten kuusi ottelua ilman pisteitä. Tšekin MM-kilpailuissa 2015 hänet valittiin jälleen Saksan kapteenistoon. Tällä kertaa hän teki yhden maalin pelaamassaan seitsemässä ottelussa. Kink toimi Saksan varakapteenina myös Venäjän MM-kilpailuissa 2016, joissa hän pelasi kahdeksan ottelua ilman tehopisteitä keräten neljä rangaistusminuuttia. Kink kuului Saksan joukkueeseen myös vuoden 2017 MM-kilpailuissa. Siellä hän teki kaksi syöttöpistettä ja sai kaksi jäähyä pelaamassaan kahdeksassa ottelussa.
Kink valittiin Saksan kokoonpanoon Pyeongchangin talviolympialaisiin 2018, joissa hän pelasi seitsemän ottelua tehopistein 0+1=1. Hän sai lopulta hopeamitalin Saksan hävittyä loppuottelun Venäläisille olympiaurheilijoille.
Muuta

Kinkin isä Georg ja isoveli George ovat myös jääkiekkoilijoita. Georg edusti Länsi-Saksaa Sapporon talviolympialaisissa 1972 ja George on pelannut DEL-liigan EHC Münchenin joukkueessa kaudella 2011–2012.
Kink vuonna 2012 Adler Mannheimin paidassa.
Marija Slavina

Marija Slavina
Marija Aleksandrovna Slavina (ven. Мария Александровна Славина; 17. kesäkuuta 1858 Pietari – 1. toukokuuta 1951 Pariisi) oli venäläissyntyinen, Neuvostoliiton aikana Ranskaan muuttanut oopperalaulaja. Hän tulkitsi sekä mezzosopraano- että kontra-alttorooleja.
Slavina syntyi näyttelijäperheeseen ja opiskeli teatteria sekä balettia Pietarin keisarillisen seurueen teatterikoulussa. 1870-luvun loppupuolella hän opiskeli Pietarin konservatoriossa. Hän teki debyyttinsä Mariinski-teatterissa vuonna 1879 Aidan Amneriksen roolissa Eduard Nápravníkin kutsusta. Slavina pysyi Mariinski-teatterin laulajana, kunnes siirtyi Aleksandrinskin teatteriin vuonna 1917. Hänen ohjelmistoonsa kuului rooleja paitsi Giuseppe Verdiltä, myös muiden muassa Gioacchino Rossinilta, Richard Wagnerilta, Camille Saint-Saënsilta, Christoph Willibald Gluckilta, Richard Straussilta, Georges Bizet'ltä ja lukuisilta venäläisiltä säveltäjiltä. Slavina osallistui Verdin Requiemin Venäjän-ensiesitykseen vuonna 1881. Hän meni naimisiin paroni Georgi Medemin kanssa.
Slavina opetti yksityisesti ja kaudella 1919–1920 Pietarin konservatoriossa. Muutettuaan Ranskaan hän opetti jonkin aikaa Pariisin venäläisessä konservatoriossa. Hän teki esiintymisiä myös Pariisin Opéra-Comiquessa, Monte Carlossa ja Buenos Airesissa. Nápravník ja Aleksandr Glazunov omistivat Slavinalle sävellyksiä.
Memnon

Memnon (m.kreik. Μέμνων, Memnōn) voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Memnon, kreikkalaisessa mytologiassa Etiopian kuningas, joka avusti Troijaa sodan aikana.
Memnon Herakleialainen (1. vuosisata), historioitsija, joka kirjoitti Herakleia Pontiken historian.
Memnon Rhodoslainen (n. 380–333 eaa.), sotilas, joka johti persialaisia joukkoja Aleksanteri Suurta vastaan.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Memnon”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Maxxi

Maxxi on vuonna 2010 avattu nykytaiteen museo Italiassa Roomassa Flaminion kaupunginosassa.
Museorakennuksen on suunnitellut arkkitehti Zaha Hadid, ja se on jo sinänsä nähtävyys. Museon kaarevat pinnat ovat tulleet tunnetuksi siitä, että kuraattoreilla on vaikeuksia asettaa töitä esille.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Museon sivusto (englanniksi)
Kuvia Flickrissä