stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eksegetiikka

Osa-alueita
Eksegetiikka
Kirkkohistoria
Käytännöllinen teologia
Systemaattinen teologia
Uskontotiede
Uskonnoittain
Juutalainen teologia
Kristillinen teologia
Islamilainen teologia
Buddhalainen ajattelu
Hindulainen filosofia
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Eksegetiikka (m.kreik. ἐξηγέομαι eksēgeomai "johdattaa", "selittää", "kuvata yksityiskohtaisesti") on teologian osa-alue, joka tutkii ja tulkitsee kriittisesti uskontojen pyhiä kirjoituksia. Yleensä sillä viitataan raamatunselitysoppiin, joka tutkii Raamatun alkutekstejä ja muita varhaisia juutalais-kristillisiä kirjoituksia. Nämä kirjoitukset on useimmiten kirjoitettu joko heprean, aramean, kreikan, syyrian, koptin tai latinan kielillä. Eksegetiikka voi tutkia myös muun muassa Talmudia, Midrašia, Koraania, jne.
Erityisen tärkeässä roolissa eksegetiikassa on erilaisten säilyneiden tekstiversioiden tutkimus sekä pyrkimys löytää kustakin tekstistä sen mahdollisimman alkuperäinen versio. Lisäksi tekstejä pyritään tulkitsemaan niiden historiallista, yhteiskunnallista ja kulttuurista taustaa vasten ilman myöhemmän perinteen tai tunnustuskirjojen vaikutusta. Eksegetiikkaan liittyy läheisesti raamatullinen arkeologia. Lisäksi eksegetiikassa käytetään muun muassa kielitieteen, yleisen uskontohistorian ja uskontopsykologian metodeja.
Termi eksegeesi (m.kreik. ἐξήγησις eksēgēsis) tarkoittaa tulkintaa, tekstin merkityksen löytämistä. Eksegeesiin kuuluu oleellisesti tekstin tutkiminen objektiivisesti. Eksegeesin vastakohtana voidaan nähdä eisegeesi, (m.kreik. εἰσήγησις eisēgēsis "sisään tuominen"), joka tarkoittaa subjektiivista oman tulkinnan lukemista mukaan tekstiin. Eksegetiikan harjoittajaa kutsutaan eksegeetiksi.
Eksegetiikkaa käytetään joskus hermeneutiikan synonyyminä. Teologiassa termeissä on kuitenkin selvä ero. Eksegetiikka on Raamatun historiallista selittämistä osana oman aikansa kulttuuriympäristöä. Hermeneutiikalla viitataan eksegetiikassa tämän historiallisen merkityksen pohdintaan nykypäivän kannalta. Eksegeettinen kysymys kuuluu: "Mitä teksti tarkoitti omassa historiallisessa tilanteessa ja mitä kirjoittajat sillä alun perin tarkoittivat?" Hermeneuttinen kysymys kuuluu: "Mitä sama teksti merkitsee nykypäivän ihmiselle?"
Raamatuntutkimus

Historiallis-kriittinen raamatuntutkimus eli raamatunkritiikki tarkoittaa Raamatun tieteellistä tutkimusta. Tieteellinen raamatuntutkimus alkoi syntyä valistuksen myötä 1700-luvulla, kun Raamattu alistettiin samanlaiselle teksti- ja kirjallisuuskritiikille kuin muutkin kirjat, ilman mitään erityistä "pyhän kirjan" erityisasemaa. Pohjaa sille loivat jo renessanssioppineiden, kuten Erasmus Rotterdamilaisen, tekemä Raamatun alkutekstien toimitustyö. 1600- ja 1700-luvuilla Raamattua analysoivat muiden muassa Thomas Hobbes ja Isaac Newton. Nykyaikaisen raamatunkritiikin isinä voidaan pitää Julius Wellhausenia ja Adolf Harnackia.
Raamatun eksegetiikka jakaantuu Vanhan ja Uuden testamentin eksegetiikkaan. Kirkon perinteiden kautta muodostuneessa kanonisessa lukutavassa Raamattu nähdään yleensä kokonaisuutena, pyhien kirjoitusten kaanonina, jonka kaikki osat selittävät toisiaan; Vanhan testamentin katsotaan selittävän Uutta testamenttia ja Uuden testamentin toimivan Vanhan testamentin avaimena. Historiallis-kriittisessä tutkimuksessa kukin kirjoitus pyritään ymmärtämään sen omaa historiallista taustaa vasten, jolloin Vanhaa testamenttia ei tulkita Uuden testamentin valossa. Näin varsinkin Vanhan testamentin eksegetiikka on Uuden testamentin eksegetiikkaan nähden itsenäistä. Kummatkin jakavat kuitenkin yhteisiä kriittisiä menetelmiä.
Raamatuntutkimus > Tutkimusmenetelmiä

Tekstikriittinen eli tekstihistoriallinen lukutapa – tutkii alkutekstien oikeaperäisyyttä ja käännösten tarkkuutta päämääränään selvittää tekstin alkuperäinen muoto.
Redaktiokriittinen eli redaktiohistoriallinen lukutapa – tutkii, miten teksti on päätynyt lopulliseen muotoon, ja tutkii Raamatun kirjoittajien omia korostuksia eli mitä kirjoittaja haluaa tuoda esille, miten käyttää lähdeaineistoa ja millaisia kirjallisia tekniikoita kirjoittaja on käyttänyt.
Kirjallisuuskriittinen eli kirjallisuushistoriallinen lukutapa – tutkii tekstien lähteitä ja teksteihin myöhemmin tehtyjä lisäyksiä.
Muotokriittinen eli muotohistoriallinen lukutapa – tutkii tekstien esteettistä muotoa ja yhteyttä arkielämään tekstien historiallisessa tilanteessa.
Traditiokriittinen eli traditiohistoriallinen lukutapa – tutkii tekijöitä, jotka vaikuttavat perimätiedon välittymiseen ja sen muutoksiin.
Ikonografinen eksegeesi – tutkii tekstilähteiden rinnalla muinaisen Lähi-idän arkeologista kuva-aineistoa.
Raamatuntutkimus > Vanhan testamentin eksegetiikka > Vanhan testamentin eksegetiikan aiheita

Biblia Hebraica Stuttgartensia
Kuolleenmeren kääröt
Quadriga
Tanak
Toora
Septuaginta
Vanha testamentti
Raamatuntutkimus > Vanhan testamentin eksegetiikka > Vanhan testamentin eksegetiikan tutkijoita

Anneli Aejmelaeus
Jutta Jokiranta
Martti Nissinen
Juha Pakkala
Ilmari Soisalon-Soininen
Raija Sollamo
Timo Veijola
Julius Wellhausen
Raamatuntutkimus > Uuden testamentin eksegetiikka

Uusi testamentti perustuu kirjoittajien kuvaamaan kokemukseen, Vanhan testamentin kirjoituksiin sekä myöhemmin tehtyihin tulkintoihin, ja sen kirjat ovat syntyneet näiden vuorovaikutuksena. Siksi Uuden testamentin eksegetiikassa kirjoja voidaan lähestyä samoin näistä kolmesta näkökulmasta: kokemuksesta, perinteestä ja tulkinnoista.
Tutkimuksen ongelman muodostaa se, ettei Uuden testamentin historiallisiksi kuvauksiksi tarkoitettuja osia ole kuitenkaan kirjoitettu nykyaikaisen historiankirjoituksen periaatteita noudattaen. Näin ongelmana on historiallisten kuvausten erottaminen mahdollisista vertauskuvista ja myyteistä.
Raamatuntutkimus > Uuden testamentin eksegetiikka > Uuden testamentin eksegetiikan aiheita

Bysantin tekstilaitos
Nag Hammadin kirjasto
Jeesus-seminaari
Quadriga
Textus Receptus
Uusi testamentti
Westcott-Hort laitos
Raamatuntutkimus > Uuden testamentin eksegetiikka > Uuden testamentin eksegetiikan tutkijoita

Richard Bauckham
Craig Blomberg
Craig A. Evans
Tom Holmén
Craig Keener
Andreas J. Köstenberger
Timo Laato
Heikki Räisänen
N. T. Wright
Eksegetiikka muissa uskonnoissa > Juutalaisuus

Perinteinen juutalainen eksegetiikka sijoittuu rabbiiniseen kirjallisuuteen, johon kuuluvat Mišna, kaksi Talmudia, sekä Midraš-kirjallisuus. Juutalaisia eksegeettejä kutsutaan nimellä  meforshim ("kommentaattori").
Midraš koostuu Pentateukin ja sen lainkohtien eksegeesistä. Halakhah koostuu kirjoitetun lain eksegeesistä, ja Aggadah niiden Pentateukin osien eksegeesistä, jotka eivät liity juutalaiseen lakiin.
Mikra koostuu koko Tanakin kolmen osan eli Pentateukin, Profeettojen ja Kirjoitusten eksegeesistä. Masorah on eksegeesiä, joka on määritellyt raamatullisia tekstejä hallinneet säännöt ja periaatteet. Talmudin toimittaminen oli tulosta eksegeettisestä tutkimuksesta, ja nykyään Talmudista itsestään on tullut tutkimuksen ja analyysin kohde.
Juutalainen eksegeesi ei päättynyt Talmudin kirjoittamiseen, vaan se jatkui läpi antiikin, keskiajan ja renessanssin, ja on edelleen tutkimuskohteena. Juutalaisilla on eksegeettistä tutkimusta harjoittavia keskuksia ympäri maailmaa, ja juutalaisuus näkee eksegetiikan merkittävänä juutalaisuuden pyhien kirjoitusten ymmärtämisen työkaluna.
Eksegetiikka muissa uskonnoissa > Islam

Tafsir on Koraanin eksegetiikkaa ja kommentointia. Tafsireja kirjoittavaa kutsutaan mufassiriksi.
Kirjallisuutta

Hakola, Raimo & Pakkala, Juha: Kristinuskon ja juutalaisuuden juuret: Arkeologian näkökulmia.  Helsinki:  Kirjapaja, 2008.  ISBN 951-570-338-7
Luomanen, Petri: osa ”Eksegetiikka” teoksessa Teologia: Johdatus tutkimukseen.  (Logos-sarja)  Helsinki:  Edita, 2001.  ISBN 951-37-3456-0
Riekkinen, V. & Veijola, T.: Johdatus eksegetiikkaan: Metodioppi.  Helsinki:  Suomen eksegeettinen seura, 1983 (2. uudistettu painos 1986).  ISBN 951-95185-2-5
Räisänen, Heikki: Tuhat ja yksi tulkintaa: Luova näkökulma Raamattuun.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1989.  ISBN 951-570-024-8
Räisänen, Heikki: Rosoinen Raamattu.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-30872-2
Smend, Rudolf: Vanhan testamentin synty.  ((Die Entstehung des Alten Testaments, 1978.) Suomeksi toimittanut Martti Nissinen)  Helsinki:  Yliopistopaino, 1989.  ISBN 951-570-052-3
Syreeni, Kari: Uusi testamentti ja hermeneutiikka: Tulkinnan fragmentteja.  Helsinki:  Suomen eksegeettinen seura, 1995.  ISBN 951-9217-16-9
Aiheesta muualla

Yleistä:
Outi Lehtipuu: Materiaalia yleisen teologian eksegetiikan kurssia varten Helsingin yliopisto
Eksegetiikan metodeista
Resource Pages for Biblical Studies (englanniksi)
Vanhan testamentin eksegetiikka:
JewishEncyclopedia.com (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Prophetic Midrash: Exegetical stories about Biblical prophets (englanniksi)
Uuden testamentin eksegetiikka:
The New Testament Gateway (englanniksi)
Brian Knowles: Basic Rules for New Testament Exegesis (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
R. T. France: Inerrancy and New Testament Exegesis (englanniksi)
Embuscade-luokka

| Embuscade-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  1 555 t
Pituus:  39,50 m
Leveys:  15,80 m
Syväys:  3,27-4,00 m
Koneteho:  440 ihp
Nopeus:  7,5 solmua
Miehistöä:  190
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 7,6" Mle 1864 tai Mle 1866 -tykkiä
Embuscade-luokka oli Ranskan laivaston neljän aluksen muodostama uiva patteriluokka.
Alukset olivat rautarunkoisia ja ne olivat lyhyempiä ja leveämpiä kuin edeltäneen Arrogante-luokan alukset. Lisäksi patteria oli jatkettu keulaan ja perään saakka. Keulassa ja perässä oli kaksi tykkiporttia ja kyljissä kuusi. Patterin korkeus oli ainoastaan kolme jalkaa.
Alukset

Luokan alusten tilaus allekirjoitettiin 13. syyskuuta 1861 bordeaux'laisen Lucien Armanin kanssa. Luokan alukset piti Implacable-luokan piirustusten mukaan, mutta suunniteltu käyttö ulkoredeillä ja satama-alueilla sekä panssaroinnin lisääminen viimeisten Ranskan laivaston ironcladien mukaisesti loi tarvetta muutoksille. Meriministeri esitti patterin nostamista kahteen metriin sekä panssaroinnin kasvattamista 14 senttimetriin. Lisäksi keulaa ja perää piti nostaa ja merikelpoisuuden parantamiseksi sekä runkoa lyhentää ja leventää tykkien lukumäärän vähentyessä kymmenestä kahdeksaan. Muutosten seurauksena syntyneet Nicolas Le Moinen piirustukset aluksista vahvistettiin 30. tammikuuta 1862. Höyrykoneet Schneideriltä 10. lokakuuta allekirjoitetulla tilauksella.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmistui | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Embuscade | Arman, Bordeaux | 20. helmikuuta 1862 | 18. marraskuuta 1865 | 6. syyskuuta 1867 | 20. tammikuuta 1885 |
| Imprenable | Arman | 25. helmikuuta 1862 | 17. joulukuuta 1867 | 9. elokuuta 1870 | 7. maaliskuuta 1882 |
| Protectrice | Arman | 25. helmikuuta 1862 | 8. joulukuuta 1866 | 24. elokuuta 1867 | 9. elokuuta 1889 |
| Refuge | Arman | 25. helmikuuta 1862 | 1. toukokuuta 1866 | 10. syyskuuta 1867 | 5. heinäkuuta 1884 |
Allmän Litteratur-Tidning

Allmän Litteratur-Tidning oli Turussa vuonna 1803 ilmestynyt ruotsinkielinen aikakauslehti.
Allmän Litteratur-Tidningiä voidaan pitää Suomen järjestyksessä kolmantena aikakauslehtenä, jos sellaisiksi ei lasketa Åbo Tidningaria ja vuosina 1800–1803 ilmestynyttä aikakauskirjaa Utdrag ur Kongl. Finska Hushållnings Sällskapets Dagbokia. Kahdesti viikossa ilmestynyt ”oppinut lehti” sisälsi tiedeuutisia ja kirja-arvosteluja, joista suurin osa käsitteli luonnontieteitä ja teologiaa. Turun akatemian professorien perustaman lehden päätoimittajana työskenteli ilmeisesti H. G. Porthan ja sen tärkein avustaja oli Turun piispa Jakob Tengström. Muita avustajia olivat Johan Gadolin ja J. F. Wallenius. Valtakunnalliseksi tarkoitettua lehteä luettiin myös Tukholmassa.
Aiheesta muualla

Allmän Litteratur-Tidning digitoituna kansalliskirjastossa
Eläinten osista

Eläinten osista (m.kreik. Περὶ ζώων μορίων, Peri zōōn moriōn; lat. De partibus animalium) on Aristoteleen kirjoittama eläinopillinen teos. Se käsittää neljä kirjaa. Teos selvittää, kuinka kukin laji kehittyy sellaiseksi kuin se on, sekä kehityksen syyt. Aristoteles katsoi kunkin lajin kehittyvän lajin ajatuksesta kohti sen perimmäistä tarkoitusta. Tämä kehitys ilmenee eläimen muotoutumisena.
Teoksen ensimmäinen kirja voidaan nähdä johdantona kaikille sen jälkeen tuleville eläinopillisille teoksille. Teosta Eläinten syntymisestä voidaan pitää teoksen jatkona.
Lähteitä

1 2  Smith, William: ”Aristoteles”, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology.  Boston:  Little, Brown and Company, 1849–1867.  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
↑  Titze, F. N.: De Arist. Opp. Serie s. 55-58.
Kirjallisuutta

Aristotle: Parts of Animals. Teoksessa Aristotle’s Works.  (Volume XII. Parts of Animals. Movement of Animals. Progression of Animals. Loeb Classical Library 323)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  ISBN 0-674-99357-8  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Aristotle: On the Parts of Animals (Arkistoitu – Internet Archive), käännös William Ogle (englanniksi)
Almansa (1864)

| Almansa |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Ferrol
Laskettu vesille:  1864
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 900 t
Pituus:  83,82 m
Leveys:  15,24 m
Syväys:  6,40 m
Koneteho:  2 400 ihp
Nopeus:  7 solmua
Aseistus
Aseistus:  17 x 6,4" Palliser -tykkiä 6 x 6,4" Parrot -tykkiä 8 x pienempää tykkiä 3 x konekivääriä
Almansa oli Espanjan laivaston vuonna 1864 vesillelaskettu puurunkoinen potkurifregatti.
Alus tilattiin Ferrolista ja se laskettiin vesille 1864. Alus oli 1890-luvulla koululaivana Ferrolissa.
Intianoliivibulbuli

| Intianoliivibulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Acritillas
Laji::  indica
Kaksiosainen nimi
 Acritillas indica  (Jerdon, 1839) 
Synonyymit
 Iole indica 

Katso myös
   Intianoliivibulbuli Wikispeciesissä   Intianoliivibulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Intianoliivibulbuli (Acritillas indica) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Intianoliivibulbulia tavataan Intiassa ja Sri Lankassa. Sen on kuvattu olevan yleinen tai hyvin yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Albrekt Brandenburgilainen

| Albrekt Brandenburgilainen |
| --- | --- |
 Albrekt, Lucas Cranach vanhemman vuonna 1528 maalaama muotokuva.
Saksalaisen ritarikunnan suurmestari
Valtakausi:  1510– 1525
Edeltäjä:  Fredrik Saksilainen
Seuraaja:  Valter von Cronberg
Preussin herttua
Valtakausi:  10. huhtikuuta 1525 – 20. maaliskuuta 1568
Seuraaja:  Albrekt Fredrik

Syntynyt:  17. toukokuuta 1490 Ansbach, Ansbachin ruhtinaskunta
Kuollut:  20. maaliskuuta 1568 (77 vuotta) Tapiau (nyk. Gvardeisk)
Puoliso:  Dorothea Tanskalainen Anne-Marie
Lapset:  Anna Sofia  Katharina Frederick Albert Lucia Dorothea  Lucia Albert Elisabet Albrekt Fredrik
Suku:  Hohenzollern
Isä:  Fredrik I
Äiti:  Sofia
Uskonto:  katolisuus (vuoteen 1510), luterilaisuus (myöhemmin)
Albrekt Brandenburgilainen (saks. Albrecht von Preussen), (17. toukokuuta 1490 – 20. maaliskuuta 1568) oli Saksalaisen ritarikunnan 37. suurmestari ja samalla ritarikunnan hallitseman ritarikuntavaltion päämies vuodesta 1510. Kun hän vuonna 1525 kääntyi luterilaisuuteen, ritarikuntavaltio muutettiin maalliseksi Preussin herttuakunnaksi, jonka hallitsijana Albrekt sen jälkeen toimi kuolemaansa saakka.
Herttuakunta käsitti suunnilleen sen alueen, joka myöhemmin tuli tunnetuksi Itä-Preussina ja jonka eteläosa kuuluu nykyisin Puolaan, kun taas sen pohjoisosa muodostaa Venäjään erillisenä eksklaavina kuuluvan Kaliningradin alueen. Albrekt oli ensimmäinen eurooppalainen hallitsija, joka otti luterilaisuuden tai ylipäänsä minkään protestanttisen suuntauksen valtionuskonnoksi.
Suku ja koulutus

Albrekt syntyi Ansbachissa Frankenissa Brandenburg-Ansbachin rajakreivi Fredrik I:n ja Puolan prinsessa Sofia Jagiellon (1464–1512) kolmanneksi vanhimmaksi pojaksi. Hänen äitinsä oli Puolan kuningas ja Liettuan suuriruhtinas Kasimir IV Jagiellonin ja Elisabet Itävaltalaisen tytär. Hänellä oli 17 sisarusta, hänen veljiään olivat Johann von Brandenburg-Ansbach (1493–1525) Valencian varakuningas avioliittonsa Germaine de Foix'n (1490–1538) kautta, neljä nuorinta veljeä olivat piispoja tai kaniikkeja.
Albrekt kuului Hohenzollernin suvun ansbachilaiseen haaraan. Albrekt kasvatettiin kirkolliselle uralle katolisen kirkon palvelukseen. Hän vietti jonkin aikaa Kölnin vaaliruhtinas Herman Hesseniläisen hovissa, ja Herman nimitti hänet kaniikiksi Kölnin tuomiokirkkoon.
Hän oli hyvin uskonnollinen, mutta hän oli myös kiinnostunut matematiikasta ja tieteistä, ja toisinaan hänen on väitetty vastustaneen kirkon oppeja, kun ne näyttivät olevan vastoin tieteellisiä teorioita. Hän jatkoi kuitenkin uraansa kirkon palveluksessa, ja katolinen papisto tuki hänen varhaista edistymistään.
Siirryttyään aktiivisempaan elämään Albrekt seurasi keisari Maksimilian I:tä tämän matkalla Italiaan vuonna 1508, ja palattuaan hän vietti jonkin aikaa Unkarissa.
Saksalaisen ritarikunnan suurmestari

Saksalaisen ritarikunnan suurmestari, Saksin herttua Fredrik, kuoli joulukuussa 1510. Albrekt valittiin hänen seuraajakseen vuoden 1511 alussa, koska hän oli Puolan kuninkaan ja Liettuan suuriruhtinaan Sigismund I:n sisarenpoika, ja sukulaisuutensa ansiosta hänen arveltiin pääsevän tämän kanssa sovintoon kiistassa Itä-Preussista, joka oli ollut Puolan ylivallan alainen Thornin rauhansopimuksesta (1466) saakka.
Uusi suurmestari kuitenkin piti tärkeämpinä velvollisuuksiaan keisarikuntaa ja paavia kohtaan ja kieltäytyi alistumasta Puolan kruunun alaisuuteen. Kun sota Puolaa vastaan ritarikunnan olemassaolosta näytti väistämättömältä, Albrekt yritti kaikin keinoin hankkia liittolaisia, ja hän kävi pitkällisiä neuvotteluja keisari Maksimilian I:n kanssa. Tilanne vaikutti sitäkin epätoivoisemmalta, kun ritarikunnan puolalaiset jäsenet joutuivat vainon kohteeksi, ja joulukuussa 1519 ritarikunnan ja Puolan välille lopulta syttyi sota, joka aiheutti Preussissa paljon tuhoa. Vuoden 1521 alussa saatiin aikaan nelivuotinen aselepo.
Kiistan ratkaisijaksi pyydettiin keisari Kaarle V:tä, mutta kun sopuun ei päästy, Albrekt jatkoi yrityksiään avun saamiseksi uutta sotaa varten. Sen vuoksi hän kävi vuonna 1522 Nürnbergin valtiopäivillä, jossa hän tapasi uskonpuhdistaja Andreas Osianderin, jonka vaikutuksesta hän kääntyi protestanttisuuteen.
Suurmestari matkusti sen jälkeen Wittenbergiin ja tapasi Martti Lutherin, joka neuvoi häntä hylkäämään ritarikuntansa säännöt, menemään naimisiin ja muuttamaan Preussin perinnölliseksi herttuakunnaksi. Samanlaisesta ehdotuksesta, joka ymmärrettävästi tuntui Albrektin mielestä houkuttelevalta, olivat muutamat hänen sukulaisensa jo aikaisemmin keskustelleet, mutta asiassa oli edettävä varovaisesti, ja hän vakuutti paavi Hadrianus VI:lle, että hän halusi uudistaa ritarikunnan ja rangaista niitä ritareita, jotka olivat omaksuneet luterilaisen opin. Luther puolestaan ei luopunut ehdotuksestaan, mutta tehdäkseen muutoksen helpommaksi hän ryhtyi erityisiin toimiin oppiensa levittämiseksi preussilaisten keskuuteen. Samaan aikaan Albrektin veli, Brandenburg-Ansbachin markkreivi Yrjö esitteli hankkeen Puolan kuninkaalle Sigismund I:lle.
Hänen tultuaan Saksalaisen ritarikunnan suurmestariksi hänen poliittiset ja hallinnollisen kykynsä pelastivat ritarikunnan silloisesta alennustilastaan. Kun hän kuitenkin myöhemmin asettui kannattamaan Martti Lutheria, joka kapinoi katolista kirkkoa ja Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa vastaan, hän muutti ritarikunnan hallitseman valtion protestanttiseksi Preussin herttuakunnaksi, jossa herttuan asema oli perinnöllinen, joskin hän tämän vuoksi joutui alistumaan enonsa, Puolan kuningas Sigismund I:n vasalliksi. Tämä järjestely vahvistettiin Krakovan rauhansopimuksella vuonna 1525. Albrekt vannoi henkilökohtaisesti uskollisuudenvalan Sigismundille, minkä vastineeksi hän ja hänen perillisensä saivat herttuan arvon.
Jälkimaine ja huomionosoitukset

Vaikka Albrekt on saanut Saksan historiassa osakseen melko niukasti huomiota, hänellä oli kuitenkin suuri vaikutus, sillä hän hajotti Saksalaisen ritarikuntavaltion ja perusti Preussin herttuakunnan, josta myöhemmin tuli Saksan vaikutusvaltaisin valtio, jonka johdolla Saksa lopulta yhdistettiin. Sen vuoksi Albrektia on usein sanottu Preussin valtion isäksi, ja hänen on katsottu panneen alulle kehityksen, joka lopulta johti Saksan yhdistymiseen. Hän oli lahjakas poliittinen johtaja, ja aluksi hän paransi Saksalaisen ritarikunnan rappiotilastaan, kunnes hän luopui siitä ja muutti ritarikunnan maat omaksi herttuakunnakseen valmistelemalla tietä Hohenzollernien suvun myöhemmälle nousulle.
Albrekt oli ensimmäinen saksalainen aatelinen, joka kannatti Lutherin oppeja. Vuonna 1544 hän perusti Königsbergin yliopiston, Albertinan, kilpailijaksi roomalaiskatoliselle Krakovan akatemialle. Se oli toinen luterilainen yliopisto saksankielisissä valtioissa. Ensimmäinen oli Marburgin yliopisto.
Königsbergin linnan eteläisessä siivessä on Albrektin renessanssityylinen reliefikuva, jonka teki Andreas Hess vuonna 1551 Christop Römerin laatimien luonnosten pohjalta. Toinen, tuntemattoman taiteilijan tekemä Albrektin reliefikuva on Albertinan alkuperäisen päärakennuksen seinällä. Se esittää herttuaa miekka kädessään, ja tästä suositusta "Albertuksesta" tuli myöhemmin yliopiston symboli. Alkuperäiskappale siirrettiin myöhemmin sisätiloihin Königsbergin yleiseen kirjastoon suojaan sään vaikutuksilta, ja ulkoseinälle kiinnitettiin kuvanveistäjä Paul Kimritzin veistämä jäljennös. Toinen versio "Albertuksesta" sijoitettiin Königsbergin valtiollisen ja kuninkaallisen kirjaston sisäänkäyntiin.
Vuonna 1880 Königsbergin hallintopiirin virastotalon Regierunsgebäuden eteen pystytettiin Friedrich Reuschin veistämä hiekkakivinen Albrektin patsas. Vuonna 1891 Reusch esitteli kuuluisan Albrektin patsaan Königsbergin linnassa varustettuna tekstillä: "Albrekt Brandenburgilainen, viimeinen suurmestari, ensimmäinen Preussin herttua." Myös Albert Wolff teki Albrektin ratsastajapatsaan, joka pystytettiin Albertinan uudelle kampukselle. Albrektin patsas on myös Königsbergin eli nykyisen Kaliningradin Kuninkaallisessa portissa.
Königsbergin pohjoisessa kaupunginosassa Maraunenhofissa oli useita Albrektin mukaan nimettyjä paikkoja. Kaupunginosan pääkatu sai vuonna 1906 nimen Herzog-Albrecht-Allee, ja siellä sijaitseva tori sai vuonna 1934 nimen Herzog-Albrecht-Platz. Sen vierellä sijaitsi kirkko Herzog-Albrecht-Gedächtniskirche.