Ilmasodankäynnin historia
Toinen maailmansota

Italialainen kenraali Giulio Douhet kehitteli maailmansotien välissä ajatuksia totaalisesta ilmasodasta ja ilmaherruuden merkityksestä. Näistä ajatuksista kehittyi douhetismi, jonka johtoajatus oli äärimmäinen hyökkäävyys ilmasodankäynnissä. Douhetin pääteos oli vuonna 1921 julkaistu Il domino dell'aria. Lähes kaikkien maiden ilmavoimat seurasivat douhetismia ennen toista maailmansotaa.
Sotien välisenä aikana lentokoneet kehittyivät paljon. Toisen maailmansodan alussa hävittäjät olivat yksimoottorisia yksitasoja. Moottoriteho oli sodan alussa 1 200 hevosvoimaa ja vaakalentonopeus 500 km/h. Sodan lopussa tehoa oli 2 000 hevosvoimaa ja nopeus 700 km/h. Sodan alussa hävittäjät oli aseistettu jopa kahdeksalla konekiväärillä, mutta sodan aikana osa konekivääreistä korvattiin yhdellä tai kahdella 20 mm tykillä. Sodan lopulla aseina käytettiin myös raketteja. Yöhävittäjät olivat raskaampia ja tavallisesti kaksimoottorisia. Hävittäjiä käytettiin myös rynnäköintiin ja erityisesti Neuvostoliitossa rakennettiin erityisiä panssaroituja rynnäkkökoneita.
Pommikoneiden tyypit vaihtelivat hävittäjiä enemmän käyttötarkoituksen mukaan. Syöksypommittaja sopivat maavoimien taktiseen tukemiseen. Strategiset pommikoneet olivat kaksi- tai nelimoottorisia. Ne tekivät vaakapommituksia, ja tämän vuoksi ne piti varustaa monimutkaisilla pommitähtäimillä. Sodan alussa pommikoneiden toimintasäde oli noin 600 kilometriä ja pommikuorma 1 000 kg. Sodan lopun B-29 Superfortressin toimintasäde oli 2 900 kilometriä ja pommikuorma 9 000 kg. Lisäksi se oli varustettu hyvällä panssaroinnilla ja 12 raskaalla konekiväärillä.
Toisessa maailmansodassa lentokoneiden taktinen käyttö kehittyi. Ilmapommituksista tuli strategisia ja niitä suoritettiin niin päivällä kuin yölläkin. Ilmavoimat tavoittelivat ehdotonta ilmaherruutta. Rynnäkkö- ja syöksypommituskoneet tukivat maasotaa ja pystyivät tuhoamaan tykein, pommein, konekiväärein ja raketein pistemaaleja. Ilmasodankäynti muuttui sodan aikana suurten osastojen yhteistoiminnaksi, myös hävittäjien osalta. Tutka otettiin käyttöön johtamisessa.
Yhdysvallat rakensi sodan aikana 280 000 konetta, Saksa 110 000, Englanti 80 000, Neuvostoliitto 80 000 ja Japani lähes 70 000. Yli puolet rakennetuista koneista oli hävittäjiä. Toinen maailmansota osoitti, että pitkäaikaista sotaa saattoi käydä vain korkeasti teollistunut suurvalta. Lentäjien koulutus muodostui myös suureksi ongelmaksi: Saksa ja Japani joutuivat käyttämään sodan lopulla huonosti koulutettuja lentäjiä.
Taistelu Britanniasta oli ensimmäinen maavoimien liikkeistä riippumattoman taistelu ilmaherruudesta. Se toi ilmasodankäyntiin uusina piirteinä hävittäjien suojaamat strategiset päivä- sekä yöpommitukset ja strategisen ilmasodan merenkulkua vastaan. Lisäksi taistelussa alettiin käyttää erityistä hävittäjäpommittajaa. Taistelu Britanniasta osoitti myös sen, ettei Saksan ilmavoimat kyennyt douhetismin mukaiseen strategiseen ilmasodankäyntiin. Myöhemmin sodan aikana liittoutuneilla oli käytössään paremman toimintasäteen ja pommikuorman pommittajia sekä pitkän matkan saattohävittäjiä. Strategisilla pommituksilla oli vaikutusta Saksan kykyyn käydä sotaa. Kuulalaakerituotanto hidastui merkittävästi lokakuussa 1943, lentokonetuotanto helmikuussa 1944 ja öljyntuotanto huhtikuusta 1944 alkaen. Lisäksi strategiset pommitukset tuhosivat lentokenttiä, kaupunkeja sekä aiheuttivat 635 000 kuollutta ja 879 000 haavoittunutta. Vertailuna Saksan strategiset pommitukset aiheuttivat kevääseen 1941 mennessä Britanniassa 44 000 ihmisen kuoleman. Strategiset pommitukset eivät kuitenkaan ratkaisseet sotaa Euroopassa, vaan sota jatkui kunnes Saksan armeija oli lyöty maasodankäynnissä.
Lentokoneiden ja laivojen yhteistoimintaa oli kokeiltu jo ennen ensimmäistä maailmansotaa. Ensimmäisen maailmansodan aikana käytettiin tiedusteluun vesilentokoneita. Britannian laivasto kokeili lentokantta vuonna 1918, ja 1920-luvulla useissa laivastoissa muutettiin risteilijöitä lentotukialuksiksi. Laivastot ottivat erityisesti tukialuksiksi suunniteltuja laivoja käyttöön 1930-luvulta lähtien, ja toisen maailmansodan aikana suurimmilla tukialuksilla oli noin 90 lentokonetta. Ensimmäinen tukialussodankäynnin suuri menestys oli japanilaisten hyökkäys Pearl Harboriin joulukuussa 1941. Toukokuussa 1942 käytiin Korallimeren meritaistelu, jossa ensi kerran vastakkaiset pinta-alukset eivät nähneet toisiaan, vaan taistelu käytiin kokonaisuudessaan lentokoneilla. Kesäkuussa 1942 käytiin lentotukialusten välillä ratkaiseva Midwayn taistelu. Toinen maailmansota päättyi Tyynellämerellä, kun Yhdysvallat elokuussa 1945 pudotti ydinpommit Hiroshimaan ja Nagasakiin.
Saksalaiset käyttivät toisessa maailmansodassa maahanlaskujoukkoja ensi kerran laajamittaisesti. Laskuvarjojoukot tai purjelentokoneilla laskeutuneet joukot ottivat haltuunsa tärkeitä kohteita vihollisen selustassa. Liittoutuneet käyttivät maahanlaskujoukkoja samoin toistuvasti sodan aikana.
Vuonna 1944 Britanniassa ja Saksassa otettiin käyttöön suihkulentokone.
Helikopterin kehitys alkoi 1900-luvun alkupuolella. Juan de la Ciervan kehittämä autogiro lensi ensi kerran tammikuussa 1923. Jo 1930-luvulla autogiroa käytettiin tiedusteluun. Yhdysvalloissa Igor Sikorskyn VS-300 lensi toukokuussa 1940. Vuonna 1942 lensi Sikorskyn XR-4, jota tuotettiin 233 kappaletta. Bellin ensimmäinen helikopteri lensi vuonna 1942. Saksassa Anton Flettner kehitti ensin kaksiroottorisen FI 265:n ja vuoteen 1941 mennessä Flettnerin FI 282:n. Flettnerin kilpailija oli Focke Achgelis -yritys, jonka kehitystyö johti Fa 223:n syntymiseen.