stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Esa Piironen
Arkkitehtuurikilpailut > Muita palkintoja, lunastuksia ja kunniamainintoja

3. palkinto, Lounaisrannikon rinnetalokilpailu (yhdessä muiden kanssa), yleinen kilpailu 1968
2. palkinto, Seurakuntakeskuskilpailu, Puolivälikangas, Oulu, yleinen kilpailu 1971
Lunastus, Tampereen kirjastotalo (Sakari Aartelon kanssa), yleinen kilpailu 1978
2. palkinto, Kouvola-talo (Sakari Aartelon kanssa), yleinen kilpailu 1979
3. palkinto, Iisalmen kirjasto- ja kulttuurikeskus (Sakari Aartelon kanssa), yleinen kilpailu 1980
3. palkinto, Porin musiikki- ja kongressitalo (Sakari Aartelon kanssa), yleinen kilpailu 1981
Lunastus, Rauman kaupungintalo (Sakari Aartelon kanssa), yleinen kilpailu 1981
Lunastus, Järvenpään hallinto- ja kulttuurikeskus (Sakari Aartelon kanssa), yleinen kilpailu 1981
2. palkinto, Tasavallan presidentin virka-asunto, Helsinki (Sakari Aartelon kanssa), yleinen kilpailu 1983
Kunniamaininta, Lamminpään hautausmaa ja  siunauskappeli, Tampere (Sakari Aartelon kanssa), kutsukilpailu 1986
3. palkinto, Tikkurilan ortodoksinen kirkko, yleinen kilpailu 1991
2. palkinto jaettu, Pysäkkikatos, Espoo, yleinen kilpailu 1992
Kunniamaininta, Västra Eriksberg, Göteborg (yhdessä muiden kanssa), pohjoismainen kilpailu 1992
3. palkinto, Helsingin kioskityyppi, yleinen kilpailu 1994
Kunniamaininta, Suomen Canberran suurlähetystökilpailu 1997
Muut palkinnot ja myönnetyt apurahat

ASLA Fulbright, USA 1971–1972
Lasse and Kate Björk -säätiön apuraha 1973
Väinö Vähäkallio apuraha 1975
Greta and William Lehtinen -säätiön apuraha 1978
Teräsrakenne palkinto 1986 A+P
Valtion taiteilija-apuraha 1999–2003
Brunel Award, UK, kunniamaininta 2001
Julkaisuja

Carlo Bassi 1772-1840, AtlasArt 2023
Healing Architecture, China Electric Power Press, Kiina 2021
Architecture and Materials, China Electric Power Press, Kiina 2021
Thoughts on Architecture, China Electric Power Press, Kiina, toim. yhdessä Fang Hain ja Dongfang Tanin kanssa, 2018
On Architecture, China Electric Power Press, Kiina, toim. yhdessä Fang Hain ja Dongfang Tanin kanssa, 2014
Helsingin metron opastusjärjestelmän suunnitteluohje, HKL, 2008
Steel Visions, TRY, Avain, Helsinki, toim., 2006
Arkkitehtuurista/On Architecture, Avain, Helsinki, 2006
Small Houses in Finland, Rakennustieto Oy, Helsinki, 2004
Monografia: Esa Piironen, Architect, China Architecture and Building Press, 2003
Steel Images, TRY, Tianjin University Press, Kiina, 2003
Katettu katu, HKR/Katuosasto, 2001
Steel Images, TRY, Rakennustieto Oy, Helsinki, toim., 2001
Teräs julkisessa rakentamisessa, TRY, Rakennustieto Oy, Helsinki, 1998, yhdessä Risto Saarnen kanssa
Kaupunkirata Helsinki–Huopalahti–Leppävaara, asemasuunnittelun ohjeet, Ratahallintokeskus, Helsinki, 1997
Tikkurilan joukkoliikennepysäkki, Vantaa, C5:1996, 1996
Helsingin keskustan terminaalien matkustajaninformaation kehittäminen, HKL et.al., Helsinki, 1995
Helsinki Vantaan lentoaseman opastesuunnittelun perusteet, Helsinki, yhdessä Viisikko Oy:n kanssa, 1994
Ulkomainonta kaupunkikuvassa, FEPE Finland, Helsinki, toim., 1983
VR, Opastusjärjestelmä, Helsinki, 1982
Lars Sonck 1870–1956, Suomen rakennustaiteen museo, Helsinki, toim., 1981
Kurkimäen korttelitalo, Esisuunnitelma, HKR, Helsinki, A+P, 1980
Suomalaisia kytkettyjä pientaloja, TKK, Espoo, toim., 1980
Le Corbusier: Uutta arkkitehtuuria kohti (käännös), TKK, Espoo, toim., 1979
Matalaenergiataloja, TKK, Espoo, toim., 1978
Ympäristöpsykologia 5, TKK, Espoo, toim., 1978
Ympäristön havaitsemisesta ja sen mittaamisesta, TKK, Espoo, 1978
Suomalaisia yhdenperheentaloja, TKK, Espoo, toim., 1977
G4, imago, Helsinki, 1977
Sports and Leisure, Helsinki, toim., 1977
Ympäristöpsykologia 4, TKK, Espoo, toim., 1977
Ympäristöpsykologia 3, TKK, Espoo, toim., 1976
Suomalaisia loma-asuntoja ja saunoja, TKK, Espoo, toim., 1976
Helsingin metron opastus- ja informaatiojärjestelmä, yleissuunnitelma, G4, 1975
Ympäristöpsykologia 2, TKK, Espoo, toim., 1975
Metroasemien sisustuskomponentit, Helsinki, toim., muiden kanssa, 1974
Lastentalon suunnittelun perusteet, TKK, Espoo, toim., 1974
Loma-asunnon suunnittelun perusteet, TKK, Espoo, toim., 1974
Ympäristöpsykologia 1, TKK, Espoo, toim., 1974
Metro/USA, Helsingin kaupungin metrotoimisto, 1974
TKK/A/100, Arkkitehtiosaston juhlajulkaisu, toim., 1974
Arkkitehtuuriopas Turku, Arkkitehti-lehti, 1972
Helsingin metron opastus- ja informaatiojärjestelmä, G4, 1972
Kadun kalusteet, Suomen rakennustaiteen museo, Helsinki, G4, 1970
Helsingin metron opastus- ja informaatiojärjestelmätutkimus, G4, 1970
Tutkimus seutu- ja yleiskaavamerkinnöistä, SAFA Asemakaava- ja standardisoimislaitos, Helsinki, 1970
Erik Bryggman 1891–1955, Turku, toim., 1967
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Esa Piironen Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Taiteenala:  ULAN 
Tampere-talo Iso sali 1990
Helsingin rautatieaseman asemapihan kattaminen, 2001
Lesothon loti

Sadan lotin seteli.
Lesothon loti on Lesothon rahayksikkö. Se jakaantuu 100 senteen.
Käännös suomeksi
Call Me (Sweetin kappale)

| ”Call Me” Sweet |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Cut Above the Rest
 B-puoli: ”Why Don’t You”
 Äänitetty : The Town House Studio, Lontoo
 Julkaistu: maaliskuu 1979
 Tekijä(t): Andy Scott
 Tuottaja(t): Sweet
 Tyylilaji: AOR
 Kesto: 03.38
 Levy-yhtiö: Polydor Records
Listasijoitukset
  Länsi-Saksa: 29. (1979)
Sweetin muut singlet
| ”California Nights” 1978 | ”Call Me” 1979 | ”Big Apple Waltz” 1979 |
”Call Me” on brittiläisen Sweet-yhtyeen kappale ja single albumilta Cut Above the Rest (1979). Kappale on yhtyeen kitaristin Andy Scottin kirjoittama. Se oli samalla yhtyeen ensimmäinen julkaisu, jolla soitti solisti Brian Connollyn lähdön jälkeen uusi kolmihenkinen kokoonpano Steve Priest, Andy Scott, Mick Tucker. Kappale oli Sweetin viimeinen listoja hätyytellyt single, ja se ylsi Länsi-Saksassa sijalle 29.
Tuotanto

Musiikkinäyte
Alle 10%:n ääninäyte kappaleesta.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Työstövaiheessa kappale tunnettiin nimellä ”Give Me Your Love”, ja se erosi huomattavasti lopullisesta aikaansaannoksesta. Kyseisen varhaisversion lauloi Andy Scott, mutta sanojen ja sovituksen muuttumisen myötä ”Call Me” levytettiin lopulta basisti Steve Priestin toimiessa solistina. Alkuperäinen demoversio ”Give Me Your Love” on julkaistu muun muassa harvinaisuuksia sisältävällä Platinum Rare -kokoelma-albumilla.
Kappaleen singleversio on hieman albumiversiota lyhyempi, sillä singleversiota leikattiin sen sanoitusten vuoksi. Manner-Euroopan-painoksessa pituus oli kuitenkin sama kuin albumillakin; 3 minuuttia, 38 sekuntia. Singlen B-puolella oli hard rockia edustanut ”Why Don’t You”, jonka lauloi niin ikään Steve Priest. Single julkaistiin yhtyeen kotimaassa Britanniassa sekä Manner-Euroopassa, mutta ei Yhdysvalloissa.
Kappaleet singlellä

A-puoli
Call Me – 3.38 (säv. Scott)
B-puoli
Why Don’t You – 3.25 (säv. Scott/Tucker/Priest)
Kokoonpano

Steve Priest – bassokitara, laulu
Andy Scott – kitara, taustalaulu
Mick Tucker – rummut, taustalaulu
Gary Moberley – piano
Aiheesta muualla

Televisioesitys yhtyeen virallisella YouTube-kanavalla
Emanuel Vigeland

Emanuel Vigeland (2. joulukuuta 1875 Mandal – 22. joulukuuta 1948 Oslo) oli norjalainen taidemaalari. Hän oli modernin lasimaalauksen uranuurtajia. Vigelandin päätyö ovat Tukholman Oscarskyrkanin 33 ikkunan lasimaalaukset vuosilta 1922 ja 1929 ja muita töitä muun muassa Oslon Vålerengan kirkon freskot sekä Lundin tuomiokirkon, Oslon Vår Frelsers kirken ja Aarhusin tuomiokirkon lasimaalaukset. Vigeland maalasi lasimaalauksia kirkassävyisesti, tyylitellysti, keskiajan esikuvaa seuraten. Vigelandia käytettiin asiantuntijana Reimsin katedraalia restauroitaessa. Hänen veljensä oli Gustav Vigeland.
Rochelle Walensky

| Rochelle Walensky |
| --- | --- |

Yhdysvaltain tautikeskuksen pääjohtaja
 20. tammikuuta 2021–  
Presidentti:  Joe Biden
Edeltäjä:  Robert Redfield
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. huhtikuuta 1969 (ikä 55) Peabody, Massachusetts, Yhdysvallat
Puoliso:  Loren Walensky
Lapset:  3
Tiedot
Uskonto:  juutalaisuus
Rochelle Paula Walensky (o.s. Bersoff, s. 5. huhtikuuta 1969 Peabody, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen lääkäri ja HIV-asiantuntija, joka on toiminut Yhdysvaltain tautikeskuksen (CDC) pääjohtajana 20. tammikuuta 2021 lähtien. Hän johtaa myös myrkyllisten aineiden ja tautirekisterin virastoa. Ennen nimitystä CDC:lle siirtymistä Walensky oli Massachusetts General Hospitalin tartuntatautiosaston päällikkö ja lääketieteen professori Harvard Medical Schoolilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rochelle Walensky Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  Scopus 
Henkilöt:  Trove
Böömin kuningaskunta

Böömin kuningaskunta, josta joskus käytetään myös nimitystä Tšekin kuningaskunta (tšek. České království; saks. Königreich Böhmen; lat. Regnum Bohemiae), oli Böömin alueella Keski-Euroopassa sijainnut valtio, jonka alue nykyisin kuuluu Tšekin tasavaltaan. Laajimmillaan siihen kuului myös osia nykyisestä Itävallasta, Saksasta, Unkarista, Italiasta, Puolasta, Slovakiasta ja Sloveniasta sekä Zakarpattian oblasti nykyisessä Ukrainassa. Se oli Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan kuuluva kuningaskunta, ja sen kuningas oli yksi vaaliruhtinaista, kunnes keisarikunta vuonna 1806 lakkautettiin. Monet Böömin kuninkaat myös valittiin keisareiksi. Kuningaskunnan pääkaupunki Praha oli 1300-luvun lopulla sekä uudestaan 1500-luvun lopulla ja 1600-luvun alussa käytännössä keisarikunnan keskus. Vuodesta 1526 lähtien kuningaskuntaa hallitsi Habsburgin suku ja sen seuraajana myöhemmin Habsburg-Lothringenin suku.
Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan lakkauttamisen jälkeen Böömistä tuli osa Habsburgien hallitsemaa Itävallan keisarikuntaa ja myöhemmin vuodesta 1867 lähtien osa Itävalta-Unkaria. Böömillä pysyi kuitenkin muodollisesti kuningaskunnan asema ja nimitys Böömin kuningaskunta vuoteen 1918 saakka. Se oli Itävalta-Unkarin keisarikuntaan kuuluva kruununmaa, ja sen pääkaupunki Praha oli yksi keisarikunnan johtavista kaupungeista. Itävalta-Unkarin loppuaikoina Böömi oli keisarikunnan kehittynein ja taloudellisesti menestynein alue.
Tšekin kieli, jota aikaisemmin sanottiin myös böömin kieleksi, oli Böömin valtiopäivien ja aateliston pääkielenä vuoteen 1627 saakka, jolloin Böömin kapina kukistettiin. Tämän jälkeen saksa määrättiin virallisesti samanarvoiseksi tšekin kanssa, ja käytännössä siitä tuli valtiopäivien pääkieli aina 1800-luvulle saakka, jolloin tšekkien kansallinen liike valmistui. Saksaa käytettiin myös laajalti monien kaupunkien hallintokielenä siitä lähtien, kun saksalaiset 1200-luvulla levittäytyivät joihinkin osiin maata. Kuninkaan hovissa käytettiin eri aikoina ja eri hallitsijoiden aikana tšekkiä, latinaa tai saksaa.
Sen jälkeen, kun keskusvallat hävisivät ensimmäisen maailmansodan, sekä Itävalta-Unkarin keisarikunta että siihen kuulunut Böömin kuningaskunta lakkautettiin. Böömistä tuli tällöin uuden Tšekkoslovakian tasavallan keskeisin osa.
Historia > 1300-luku (”kulta-aika”)

1300-lukua, varsinkin keisari Kaarle IV:n hallitsijakautta (1342–1378), on vanhastaan pidetty Tšekin historian kulta-aikana. Vuonna 1306 Přemyslid-dynastia kuoli sukupuuttoon, ja eri hallitsijasukujen välisten sotien jälkeen Juhana Luxemburgilainen valittiin Böömin kuninkaaksi. Hän meni naimisiin Elisabet Böömiläisen, Venceslaus II:n tyttären kanssa. Hänen poikansa Kaarle IV, toinen Luxemburg-sukuinen hallitsija, oli saanut kasvatuksensa Ranskan hovissa ja oli asenteiltaan kosmopoliittinen.
Kaarle vahvisti Böömin kuningaskunnan valtaa ja arvostusta. Vuonna 1344 hän korotti Prahan hiippakunnan aseman arkki­hiippa­kunnaksi ja vapautti sen Mainzin ja Pyhän Rooman keisarin alaisuudesta; arkkipiispa sai oikeuden kruunata Böömin kuninkaat. Kaarle vähensi Böömin, Määrin ja Sleesian aateliston valtaa, uudisti Böömin ja Määrin maakuntien hallinnon ja liitti Brandenburgin (vuoteen 1415 saakka), Luxemburgin (vuoteen 1437), Lausitzin (vuoteen 1635) ja Sleesian (vuoteen 1742) Böömin alaisiksi läänitysalueiksi. Hän perusti Böömin kruununmaat.
Vuonna 1355 Kaarle kruunattiin pyhäksi Rooman keisariksi. Vuonna 1356 hän antoi kultaisen bullan, joka määritteli ja tarkensi säännökset keisarinvaalista ja teki Böömin kuninkaasta yhden seitsemästä vaali­ruhtinaasta. Tämä bulla sekä Brandenburgin myöhempi lisääminen vaali­ruhtinas­kuntien joukkoon johtivat siihen, että Böömin kuningas sai keisarin­vaalissa kaksi ääntä. Kaarle myös teki Prahan keisari­kunnan pääkaupungiksi.
Kuninkaan käynnistämiin suuriin rakennushankkeisiin kuului uuden kaupunginosan perustaminen vanhan kaupungin kaakkoispuolelle. Kuninkaallinen linna, Hradčany, jälleenrakennettiin. Erityisen suuri merkitys oli Kaarlen yliopiston perustamisella Prahaan vuonna 1348. Kaarlen tarkoituksena oli tehdä Prahasta kansainvälinen opetuksen keskus, ja yliopisto jaettiin tšekki­läiseen, puolalaiseen, saksilaiseen ja baijeri­laiseen ”kansakuntaan”, joista kullakin oli ääni yliopiston korkeimmissa hallinto­elimissä. Kaarlen yliopistosta tuli kuitenkin myöhemmin tšekkiläisen partikularismin tärkein keskus.
Kaarle kuoli vuonna 1378, ja Böömin kruunu siirtyi hänen pojalleen, Wenzel IV:lle, joka oli valittu myös roomalaisten kuninkaaksi ensimmäisessä hänen isänsä Kultaisen bullan jälkeen toimitetussa vaalissa, mutta ennen kuin hänet voitiin kruunata keisariksi, hänet syrjäytti tästä asemasta hänen veljensä Sigismund, joka kruunattiin Roomassa vuonna 1433.
Böömin kruununmaat

Böömin kruununmaat keisari Kaarle IV:n aikana. Karttaan merkitty myös nykyiset valtakunnanrajat.
(mukana sisäinen aluejako). Josef Pekařin vuonna 1921 laatima kartta.
Varsinainen Böömi (Čechy), Kladskon kreivikunta (Hrabství kladské) mukaan luettuna, muodosti Böömin kuningas­kunnan pääosan. Egerland (Chebsko) liitettiin  kuningaskuntaan lopullisesti Wenceslaus II:n hallitsijakaudella (1291–1305); sen keisari Ludvig IV luovutti Böömille pantiksi vuonna 1322, ja myöhemmin se yhdistyi varsinaisen Böömin kanssa personaaliunioniin. Vuonna 1348 keisari Kaarle IV muodosti Böömin kruununmaat (země Koruny české), johon kuuluivat myös seuraavat maakunnat:
Määrin rajakreivikunta (Markrabství moravské), jonka Přemyslid- ja Slavník-hallitsijasivut olivat saaneet hallintaansa vuoden 955 Lechfeldin taistelun jälkeen mutta menettivät Puolalle vuonna 999. Vuosien 1019 ja 1029 välillä Böömin herttua Břetislav I valloitti sen takaisin.
Ylä-Lausitz (Horní Lužice), jonka liitti valta­kuntaan Kaarlen isä Juhana Böömiläinen (Bautzenin maa) ja 1329 (Görlitz sekä Ala-Lausitz (Dolní Lužice), aiempi Lausitzin rajakreivikunta, joka liitettiin kuningas­kuntaan vuonna 1335 Juhana Böömiläisen ja Puolan kuningas Kasimir III:n vuonna 1335 tekemällä Trentšinin rauhan­sopimuksella. Kuningatar Maria Teresia menetti Sleesian ja sen mukana Lausitzin vuonna 1742 Breslaun rauhansopimuksella Preussin kuningas Fredrik Suurelle lukuun ottamatta Itävallan Sleesiaa.
Ajoittain Böömin kuninkaiden hallinnassa olivat myös:
Itävallan herttuakunta vuodesta 1251, Steiermarkin herttuakunta vuodeta 1261, Egerland vuodesta 1266, Kärntenin herttuakunta Krain ja Windische Mark mukaan luettuina vuodesta 1269, Friulin rajakreivikunta vuonna 1272. Kaikki nämä liitti valta­kuntaan Přemyslid-sukuinen Ottokar, mutta hän menetti ne vuonna 1278 Marchfeldin taistelussa Rudolf I Habsburgi­laiselle.
Pohjoisosa Oberpfalzia (”Böömin Pfalz”) Sulzbachin seudulla. Sen liitti kuningas­kuntaan Kaarle IV vuonna 1355. Kaarlen poika Wenzel IV menetti alueen vuonna 1400 Pfalzin vaali­ruhtinas­kunnalle.
Brandenburgin raja­kreivi­kunta, jonka siirtyi vuonna 1373 Wittelsbach-sukuiselta Otto V:ltä Böömin Kaarle IV:lle. Kaarlen poika, keisari Sigismund luovutti Branden­burgin Hohenzollern-sukuiselle Fredrik I:lle vuonna 1415.
Hallinnollinen jako

Böömin krajit olivat:
Bechyně (saks. Beching)
Boleslav (saks. Jung-Bunzlau)
Čáslav (saks. Tschaslau)
Chrudim
Hradec Králové (saks. Königgrätz)
Kladsko (saks. Glatz)
Kouřim at Prague (saks. Prag)
Litoměřice (saks. Leitmeritz)
Loket (saks. Elbogen)
Vltava (saks. Moldau)
Plzeň (saks. Pilsen)
Podbrdsko (Berounin alueella, saks. Beraun)
Prácheň (nyk. Pisekin alueella)
Rakovník (saks. Rakonitz)
Slaný (saks. Schlan)
Žatec (saks. Saaz)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Böömin kuningaskunta Wikimedia Commonsissa
| n k  Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan vaaliruhtinaat 1356–1806 |
| --- | --- |
Hengelliset:   Mainz   Trier   Köln 
Maalliset:   Böömi   Kurpfalz   Saksi   Brandenburg 
1600-luvulla lisätyt:   Baijeri (1623)   Braunschweig-Lüneburg (1692) 
1800-luvulla lisätyt:   Regensburg   Salzburg (1803–1805)   Würzburg (1805–1806)   Württemberg   Baden   Hessen 
Venceslaus II kuvattuna Manessen käsikirjoituksessa.
Keskiaikainen hopeakaivoskaupunki Kutná Hora oli aikoinaan kuningaskunnan toiseksi tärkein kaupunki.
Böömin kruununmaat 1400-luvulla.
Hussilaisten sotavaunu.
Böömin valtiopäivät 1564.
Böömin hallinnollinen jako vuonna 1893 sen kuuluessa Itävallan kruununmaihin.
Käännös suomeksi
Canopo-luokka

| Canopo-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  1 807 t (standardi) 2 250 t (kuormattu)
Pituus:  103,1 m (kokonaispituus)
Leveys:  12 m
Syväys:  3,8 m
Koneteho:  223 000 shp
Nopeus:  26 solmua
Miehistöä:  207
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 76 mm/62 tykkiä 1 × Menon-heitin 2 × 533 mm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  4 × 40 mm/70 tykkiä
Canopo-luokka oli Italian laivaston neljän aluksen fregattiluokka.
Alukset

Yhdysvaltain MDAP-rahastosta kustannettiin luokan aluksista Castore ja Cigno. Aluksilla oli suunnitelmien mukaan Micro-Lambda-etsintätutka (MLA-1), mutta 1960-luvulla kaikki alukset varustettiin SPS-6-tutkilla. Tykit ja niiden tulenjohtojärjestelmät olivat italialaisia, mutta mittalaitteet Yhdysvalloista kuten 76 millimetrin tykkien tulenjohtotutka MLT-4., joka oli Italiassa Micro Lambdan valmistama MK 39.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Canopo | Cantieri navali Taranto | 15. toukokuuta 1952 | 20. helmikuuta 1955 | 1. huhtikuuta 1959 | poistettu alusluettelosta 1981 |
| Castore | Cantieri navali Taranto | 14. maaliskuuta 1955 | 8. heinäkuuta 1956 | 1. huhtikuuta 1957 | poistettu palveluksesta 30. marraskuuta 1980 |
| Centauro | Ansaldo | 31. toukokuuta 1952 | 4. huhtikuuta 1954 | 5. toukokuuta 1957 | poistettu alusluettelosta 1984 |
| Cigno | Cantieri navali Taranto | 10. helmikuuta 1954 | 20. maaliskuuta 1955 | 7. maaliskuuta 1957 | poistettu alusluettelosta 1983 |
Cap Skirring

| Cap Skirring |
| --- | --- |
 Cap Skirringin hiekkarantaa.
 Cap Skirring
 Koordinaatit: 12°22′6″N, 16°43′47″W 
Valtio:  Senegal
Alue:  Ziguinchorin alue
Departementti:  Oussouyen departementti
Kunta:  Diembéring
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2009):  7 200
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Cap Skirring on kylä Ziguinchorin alueen Oussouyen departementin Diembéringin kunnassa Senegalissa. Se sijaitsee Atlantin rannikolla maan eteläisimmän pisteen Cap Roxon pohjoispuolella. Cap Skirring on Salyn jälkeen Senegalin tärkein matkailukeskus. Vuonna 2009 siellä oli 7 200 asukasta.
Kabroussen kylän lähelle syntynyt matkailukeskus käsittää hotelleja, ravintoloita ja yökerhoja. Sen tärkein houkutus on pitkä hieno hiekkaranta, mutta tarjolla on myös kalastusta, liikunta-aktiviteettejä, luontoretkiä ja tutustumista seudun kulttuuriperintöön. Cap Skirringissä on pieni lentokenttä, josta on yhteys Dakariin ja lomakaudella Pariisiin. Paikalliset asukkaat saavat elantonsa matkailusta, maanviljelystä, kalastuksesta, käsityöammateista ja kaupankäynnistä.
Amatoli

152 mm kranaatinkuoria täytetään nestemäisellä amatolilla Suomessa 1942
Amatoli on voimakas räjähdysaine. Se on trinitrotolueenin (trotyyli, TNT) (C7H5N3O6) ja ammoniumnitraatin (NH4NO3) seos. Se on valettavaa, huoneenlämmössä kiteistä ainetta ja väriltään vaaleankellervää tai rusehtavaa. Edullisena ja käyttöturvallisena räjähdysaineena amatolia on käytetty vaihtelevin seossuhtein kohteissa, jotka eivät vaadi suurinta palonopeutta, sekä maailmansotien aikana esiintyneiden tuotantovajausten takia puhtaan trotyylin ja heksogeenin korvikkeena.
Historia

Seos tunnettiin jo ennen I maailmansotaa. Nimeä amatoli ammoniumnitraatin ja trinitrotolueenin seoksesta käytettiin ensimmäisen kerran tiettävästi 1907 ja räjähteenä sitä käytettiin suuressa määrin viimeistään maailmansodan loppupuolella. Yhdysvaltojen liityttyä sotaan 1918 New Jerseyhin muun muassa perustettiin kranaatteja valmistava tehdaskaupunki, joka nimettiin valmistettavan tuotteen mukaan Amatoliksi. Toisessa maailmansodassa ainetta käyttivät Euroopan rintamilla molemmat osapuolet.
Ominaisuudet

Trotyyli ei itsessään sisällä tarpeeksi happea, jotta kaikki sen hapetettavissa oleva aines (hiili) voitaisiin käyttää hyödyksi. Ammoniumnitraatilla tämä niin sanottu happitasapaino on päinvastoin positiivinen. Lisäämällä trotyyliin 80% ammoniumnitraattia seoksen kaikki reaktiivinen aines saadaan hyödynnettyä ja kasvatettua merkittävästi yhdestä kilosta syntyvien palokaasujen määrää.
Amatolin palonopeus jää jonkin verran alhaisemmaksi kuin trotyylin, mutta on 50/50 -seoksena liki puhtaan TNT:n veroinen. Edullisena räjähdysaineena amatolia on käytetty kohteissa, jotka eivät vaadi suurta palonopeutta, sekä maailmansotien aikana esiintyneiden tuotantovajausten takia puhtaan trotyylin ja heksogeenin korvikkeena. Toisen maailmansodan aikana britit saattoivat lisätä sotilasräjähteenä käytettyyn 50/50 -seokseen 20% alumiinia, millä saatiin impulssia jonkin verran parannettua. Tätä sekoitusta kutsuttiin minoliksi.
20/80 -seos on vakaata samaan lämpötilaan, kuin puhdas trotyyli (noin +250 °C). Amatoli on muutenkin turvallista käsitellä, jopa turvallisempaa kuin TNT, mutta voi räjähtää hyvin kovasta iskusta. Amatolillakin on kuitenkin taipumus ikääntyessään herkistyä; siksi esimerkiksi sota-aikaiset lentopommit, syvyyspommit ja miinat, joissa sitä käytettiin, ovat hengenvaarallisia käsiteltäviä - erityisesti jos ne ovat olleet veden alla kuten meren tai järven pohjassa eri hylkyjen mukana uponneina.
Camden 28

Valvontakameran kuva ryhmän jäsenistä.
Camden 28 oli Vietnamin sodan vastainen ryhmä, jonka 28 jäsentä sai syytteet heidän murtauduttuaan kutsuntalautakunnan tiloihin Camdenissa New Jerseyn osavaltiossa Yhdysvalloissa. Yhdysvaltain keskusrikospoliisi (FBI) sai tietää iskusta jo etukäteen ja murtautujat saatiin kiinni verekseltään. Seuranneen oikeudenkäynnin valamiehistö kieltäytyi kuitenkaan antamasta heille tuomioita.
Tausta

Camden 28 oli Vietnamin sodan vastainen ryhmä, johohn kuului vasemmistolaisia pappeja, nunnia ja satunnaisia maallikkoja. Ryhmän tarkoituksena oli iskeä kutsuntatoimistoa vastaan Camdenissa New Jerseyn osavaltiossa kutsuntaauttakuntien toiminnan häiritsemiseksi. Erityisenä tarkoituksena oli tuhota toimistolla olleet niin sanotut 1A-kutsuntakortit. Aivan kaikki eivät olleet iskun kannalla. Yksi heistä oli Robert Hart, joka otti yhteyttä Yhdysvaltain keskusrikospoliisiin (FBI). Hartista tuli FBI:n imiantaja ja hän jatkoi iskun suunnitteluun osallistumista. Hänen antamallaan yhteistyön ehtona oli kuitenkin se, että iskun suunnittelijoita ei laitettaisi vankilaan iskun suunnittelusta.
Isku

Iskun toteutus aloitettiin varhain aamulla 21. elokuuta 1971. Ulkona oli vielä pimeää ja sen turvin ryhmän jäsenet murtautuivat kutsuntalautakunnan tiloihin liittovaltion rakennuksessa Camdenissa. He pääsivät rakennuksen sisälle, jossa he alkoivat käydä läpi toimiston papereita. Ryhmän jäsenten tietämättä rakennuksen ulkopuolella heitä tarkkaili noin 40 FBI:n agenttia. Ryhmän jäsenten toiminta rakennuksen sisällä videoitiin. Lopulta FBI:n agentit tulivat sisälle rakennukseen, jossa murtautujat pidätettiin.