stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Charles Osgood
Aiheesta muualla

CBS News: Charles Osgood
The Osgood File -ohjelman kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  SNAC  IdRef
Räty

Räty on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Aatu Räty (s. 2002), jääkiekkoilija
Aino Räty-Hämäläinen (1929–2024), kirjailija ja teatterihistorioitsija
Aku Räty (1897–1965), körttiläisiin kuulunut merkittävä maallikkosaarnaaja
Aku Räty (s. 2001), jääkiekkoilija
Antti Räty (1825–1852), runoilija ja suomentaja
Arto Räty (s. 1955), Suomen puolustusministeriön kansliapäällikkö ja kenraaliluutnantti
Harri Räty, elokuvaaja
Johanna Räty (s. 2001), koripalloilija
Jorma Räty (1946–2007), painonnostaja ja kehonrakentaja
Laura Räty (s. 1977), poliitikko ja ministeri (Kokoomus)
Mauri Räty (1922–2001), yrittäjä ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos
Mikko Räty (s. 1996), runoilija
Noora Räty (s. 1989), jääkiekkomaalivahti
Otto Räty (s. 1992), jääkiekkoilija
Panu Räty (s. 1966), toimittaja ja kirjailija
Pasi Räty (s. 1965), murhaaja ja elinkautisvanki
Pekka Räty (s. 1954), näyttelijä ja poliitikko (Vihreä liitto, SDP, Keskusta)
Raimo Räty (s. 1948), pikajuoksija
Reetta Räty (s. 1974), toimittaja
Riitta Räty (s. 1950), näyttelijä
Seppo Räty (s. 1962), keihäänheittäjä
Tero Räty (s. 1978), kilpauimari
Timo Räty (s. 1964), lakimies ja ammattiyhdistysjohtaja
Unto Räty (1915–2000), pikakirjoituksen suurmestari ja eduskunnan pöytäkirjatoimiston päällikkö
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Kultasiilikala

| Kultasiilikala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Jäykkäleukakalat Tetraodontiformes
Heimo::  Siilikalat Diodontidae
Suku::  Cyclichthys
Laji::  orbicularis
Kaksiosainen nimi
 Cyclichthys orbicularis  (Bloch, 1785) 
Katso myös
   Kultasiilikala Wikispeciesissä   Kultasiilikala Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kultasiilikala (Cyclichthys orbicularis) on siilikaloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan indopasifiselta merialueelta.
Koko ja ulkonäkö

Kultasiilikala voi kasvaa suurimmillaan 20–30 cm pitkäksi. Laji kykenee pullistamaan ruumiinsa pallomaiseksi ja ihossa on useita kookkamta mutta lyhyehköjä piikkejä. Kalan hampaat ovat yhdistyneet nokkamaisiksi. Kultasiilikala on selästään kellanruskea tai harmahtava ja väri vaalenee vatsaa kohden mentäessä valkoiseksi. Ruumiissa on tummanruskeita laikkuja ja mustista täplistä muodostuvia rykelmiä.
Levinneisyys ja elintavat

Kultasiilikalaa tavataan Afrikan itärannikolta ja Punaiseltamereltä Japaniin Uuteen-Kaledoniaan. Lajin elinympäristöä ovat hiekka- tai mutapohjaisten alueiden sienieläimiä ja leviä kasvavat koralliriutat. Kala liikkuu yksin ja on yöaktiivinen. Sen ravintoa ovat kovakuoriset selkärangattomat eläimet, esimerkiksi ravut ja merisiilit. Kultasiilikalat ovat yöaktiivisia.
Kultasiilikalaa kalastetaan paikoitellen ravinnoksi esimerkiksi Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa.
Suokonmäen näkötorni

| Suokonmäen näkötorni |
| --- | --- |
 Suokonmäen näkötorni vuonna 2017
Sijainti:  Suokonmäki, Lehtimäki, Alajärvi
Koordinaatit:  62.839189°N, 23.953135°E
Rakennustyyppi:  näkötorni
Valmistumisvuosi:  2001
Omistaja:  Alajärven kaupunki
Runkorakenne:  puu
Julkisivumateriaali:  puu
Korkeus:  31 metriä
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Suokonmäen näkötorni on Alajärvellä, Lehtimäen Suokonmäellä sijaitseva puinen näkötorni. Näkötornin korkeus on 31 metriä. Se on rakennettu vuonna 2001 talkoovoimin Suokonmäen seudun kylät ry:n toimesta, joka on myös tornin ylläpitäjä. Suokonmäki kohoaa 231 metriä merenpinnasta, ja se on yksi Etelä-Pohjanmaan maakunnan korkeimmista kohdista. Tornissa on 132 porrasta, ja huipulla on lasitettu katselutasanne, josta avautuu näkymä neljään ilmansuuntaan.
Vuonna 2021 näkötornin katto vaihdettiin uuteen sen kärsimän kosteusvaurion vuoksi. Huipulla ollut Antti Maasalon Tuulten tupa -teos on siirretty tässä yhteydessä tornin viereen.
Madrid-Cuatro Vientosin lentoasema

Cuatro Vientosin lentoaseman lennonjohtotorni.
Madrid-Cuatro Vientosin lentoasema (ICAO: LECU)  on Espanjan pääkaupungissa Madridissa sijaitseva Espanjan vanhin lentoasema. Asema on perustettu sotilaskentäksi vuonna 1911. 1920-luvulla aseman alueelle rakennettiin erilaisia toimintoja lentokoneiden rakentamista ajatellen. Vuonna 1970 lentoasema avattiin kansainväliselle matkustajaliikenteelle. Nykyään kenttää käytetään yleisilmailuun, ja siellä on muun muassa poliisin toimintoja. Kentän eteläpuolella on Espanjan ilmavoimamuseo.
Asema sijaitsee noin kahdeksan kilometriä lounaaseen Madridin keskustasta.
Lentoasemalla on kaksi 09/27-suuntaista kiitotietä: asfalttipäällysteinen 1500 metriä pitkä ja ruohopäällysteinen 1100 metriä pitkä. Vuonna 2023 kentällä oli 1956 käyttäjää.
Luettelo Suomen vapaaseurakunnista

Tämä on luettelo Suomen vapaaseurakunnista. Luettelo käsittää nykyisin toiminnassa olevat ja lakkautetut seurakunnat, jotka toimivat vapaakirkollisuuden piirissä ja ovat järjestäytyneet Suomen Vapaakirkkoon tai Missionskyrkan i Finlandiin.
Delio Lucarelli

Delio Lucarelli (24. marraskuuta 1939 Fano – 29. tammikuuta 2024) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 29. kesäkuuta 1965 ja nimitettiin Rietin (-S. Salvatore Maggioren) hiippakunnan johtoon 30. marraskuuta 1996. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1997. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Giovanni Battista Re ja Miroslav Stefan Marusyn. Hän jäi eläkkeelle toukokuussa 2015.
Walter Ivan de Azevedo

Walter Ivan de Azevedo (8. toukokuuta 1926 São Paulo – 28. tammikuuta 2024) oli brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänestä tuli salesiaanien jäsen 14. tammikuuta 1950, ja hän sai pappisvihkimyksensä 8. joulukuuta 1953. Hänet nimitettiin São Gabriel da Cachoeiran hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi 13. toukokuuta 1986, ja piispaksi konsekroinnin suoritti 27. heinäkuuta Paulo Evaristo Arns, jota avustivat Michele Alagna Foderá ja Ladislau Paz.
De Azevedosta tuli São Gabriel da Cachoeiran piispa 27. helmikuuta 1988, ja hän toimi tässä virassa, kunnes jäi eläkkeelle 23. tammikuuta 2002.
Honolulu (albumi)

| Honolulu Kai Hyttinen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1973
 Julkaistu: loppuvuodesta 1973
 Formaatti: LP-levy (SFLP 9545)   C-kasetti (FDE 166)
 Tuottaja(t): Vexi Salmi
 Tyylilaji: iskelmä, pop
 Kesto: 37.08
 Levy-yhtiö: Finnlevy
 Levymerkki: Finnlevy
Listasijoitukset
  Suomi: 23. (maaliskuu 1974)
Kai Hyttisen muut julkaisut
| Dirlanda 1972 | Honolulu 1973 | Saanhan olla hän 1975 |
Singlet albumilta Honolulu
 ”Nuo päivät taakse jäivät” / ”Vie vain” Julkaistu: 1973 (6034 035)  ”Nosta lippu salkoon” / ”Lähdetään kotiinpäin” Julkaistu: 1973 (6034 040)  ”Honolulu / Vieläkin vieläkin vain” Julkaistu: 1973 (6034 044)  ”Buona Sera / Onneton mies” Julkaistu: 1973 (6034 047)
Honolulu on suomalaislaulaja Kai Hyttisen kolmas, loppuvuodesta 1973 julkaistu studioalbumi. Albumin tunnetuin kappale on ”Nosta lippu salkoon”, joka on käännös Tony Orlando and Dawn -yhtyeen kappaleesta ”Tie a Yellow Ribbon Round the Ole Oak Tree”. Kappaleesta tuli yksi vuoden 1974 suurimmista hittikappaleista.
Albumi ei saavuttanut heti menestystä, mutta singlenä julkaistu ”Nosta lippu salkoon” nousi kansan tietoisuuteen ja ylsi singlemyyntilistan neljänneksi. Itse albumi ylsi korkeimmillaan albumilistan sijalle 23. Albumi ylitti kuitenkin kultalevyrajan vuonna 1974 ja sitä on myyty noin 27 000 kappaletta.
Finnlevy julkaisi albumin vinyylilevynä ja C-kasettina. Albumia ei ole toistaiseksi julkaistu CD-levynä.
Kappaleet

Honolulu – 3.10 (alkup. ”Honolulu (väntar på mig)”, säv. & san. Torgny Söderberg, suom. san. Tuula Valkama, sov. Markku Johansson)
Buona sera – 2.59 (alkup. ”Buona sera”, säv. Cosimo Di Ceglie, san. Mario Tumminelli, suom. san. Saukki, sov. Nacke Johansson)
Nosta lippu salkoon – 3.20 (alkup. ”Tie a Yellow Ribbon Round the Ole Oak Tree”, säv. & san. L. Russel Brown – Irwin Levine, suom. san. Vexi Salmi, sov. M. Johansson)
Kaikki rakkauteni – 2.17 (alkup. ”All My Loving”, säv. & san. John Lennon – Paul McCartney, suom. san. Kari Kuuva, sov. N. Johansson)
Nuo päivät taakse jäivät – 2.40 (alkup. ”My Special Angel”, säv. & san. Jimmy Duncan, suom. san. V. Salmi, sov. M. Johansson)
Hän on nainen – 4.09 (alkup. ”Sheʼs a Woman”, säv. & san. J. Lennon – P. McCartney, suom. san. Juha Vainio, sov. N. Johansson)
Lähdetään kotiin päin – 3.36 (alkup. ”Welcome Home”, säv. Stanislas Beldone, san. Jean Dupré, suom. san. Leo Länsi, sov. M. Johansson)
Sinut sain – 2.51 (säv. Toivo Kärki, san. V. Salmi, sov. M. Johansson)
Vie vain – 3.20 (alkup. ”Rain, Rain, Rain”, säv. Sven Linus, san. Howard R. Barnes, suom. san. V. Salmi, sov. M. Johansson)
Hulluna mä sinuun oon – 3.06 (säv. Kai Hyttinen, san. V. Salmi, sov. M. Johansson)
Vieläkin vieläkin vain – 2.25 (alkup. ”Over and Over”, säv. & san. Daniel Boone – Rod McQueen, suom. san. V. Salmi, sov. M. Johansson)
Onneton mies – 3.15 (säv. & sov. M. Johansson, san. V. Salmi)
Lähteet:
Tekijät > Muusikoita

Kai Hyttinen – laulu
Markku Johansson – kapellimestari (1, 3, 5, 7–12)
Nacke Johansson – kapellimestari (2, 4, 6)
Arto Alaspää – taustalaulu (5), todennäköisesti saksofoni (10)
Kalle Fält – taustalaulu (3)
Carita Holmström – taustalaulu
Irma Tapio – taustalaulu (3, 5, 7, 9)
Heikki Jäntti – huuliharppu (3)
Jaakko Raulamo – sello (12)
Esa Katajavuori – kosketinsoittimet (5, 7, 10)
Antero Jakoila – kitarat (1, 3, 7, 11, 12)
Nono Söderberg – kitarat
Taisto Wesslin – kitarat (5, 9, 10)
Matti Bergström – basso (1, 2, 4, 11)
Ilpo Kallio – rummut ja lyömäsoittimet (1, 3, 5, 7, 9, 11)
Antero Päiväläinen – rummut ja lyömäsoittimet (8, 12)
Lähteet:
Tekijät > Tuotanto

Kappaleet ”Nuo päivät taakse jäivät” ja ”Vie vain” äänitettiin 6. kesäkuuta, ”Nosta lippu salkoon” 26. syyskuuta.
Finnlevy / Vexi Salmi – tuotanto
Harry Bergman – äänitys (3, 8, 9)
Ronnie Kranck – äänitys (9, 12)
Jukka Teittinen – äänitys (1, 3, 8–12)
PF-Studio / Aarne Tynnilä – valokuvat
Lähteet:
Aiheesta muualla

Honolulu Spotify-suoratoistopalvelussa
Honolulu discogs.com-sivustolla (englanniksi)
Raimo Eskola

Raimo Olavi Eskola (14. toukokuuta 1949 Lempäälä – 30. tammikuuta 2024 Tampere) oli suomalainen, 1970-luvulla kansallisesti menestynyt ja maaotteluissa kilpaillut seiväshyppääjä, joka toimi myöhemmin valmentajana.
Lempäälän Kisaa ja Tampereen Pyrintöä edustanut Eskola saavutti seiväshypyssä SM-pronssia Kalevan kisoissa 1976. Vuonna 1975 hän sijoittui Kalevan kisoissa neljänneksi sekä vuosina 1972, 1973, 1977 ja 1980 kuudenneksi. Sisäradoilla hän saavutti SM-hopeaa vuosina 1974 ja 1975. Ennätyksensä 525 cm Eskola hyppäsi Helsingissä elokuussa 1976. Hän sijoittui Katowicessa sisäratojen EM-kilpailuissa 1975 kahdenneksitoista tuloksella 520 cm. Eskola lopetti aktiiviuransa vuonna 1981.
Eskola valmensi seiväshypyn arvokisaedustaja Jere Bergiusta.
Pommikone

Yhdysvaltain ilmavoimien B-52 Stratofortress.
Pommikone (pommituskone, pommittaja) on ensisijaisesti lentopommituksiin tarkoitettu sotilaslentokone. Usein ilmapommitukset jaetaan taktisiin ja strategisiin. Taktinen ilmapommitus on suora ilmahyökkäys vihollisen maa- tai merivoimia vastaan, kun taas strateginen pommitus kohdistuu asutus- ja teollisuuskeskuksiin, liikenteeseen ja viestintäverkkoihin.
Käyttötavat > Sodankäynti

Pommikone on sotilaslentokone, joka on suunniteltu pudottamaan pommeja maan tai veden pinnalla sijaitseviin kohteisiin. Usein ilmapommitukset jaetaan taktisiin ja strategisiin.
Taktinen ilmapommitus on osa maa- tai merivoimien sotatoimea tai sillä annetaan muille aselajeille välitöntä ilmatukea. Strateginen ilmapommitus kohdistuu vihollisen infrastruktuuriin: teollisuuskeskuksiin, tietoliikenneverkkoihin, rautateihin ja öljynjalostamoihin. Tavoitteena on vihollisen taistelutahdon ja sodankäyntikyvyn heikentäminen. Taktinen pommitus kohdistuu vain sotilaallisiin kohteisiin, mutta strategisissa pommituksissa tuhoutuu väistämättä myös siviilikohteita, mikä on herättänyt keskustelua strategisten pommitusten moraalista.
Terroripommitus on nimitys vihollisen siviiliväestöön kohdistuville ilmapommituksille, joiden tarkoitus on herättää pelkoa ja heikentää taistelutahtoa. Kansainvälinen laki kieltää ilmapommitukset silloin, kun niiden tavoitteena on siviilien tappaminen, siviiliväestön terrorisointi tai muun kuin sotilaskäyttöön tarkoitetun yksityisomaisuuden tuhoaminen. Asutuskeskuksiin kohdistuvat ilmahyökkäykset ovat tästä huolimatta olleet yleisiä. Vasta 1900-luvun jälkipuoliskolla sotilasteknologia kehittyi niin, että viholliskohteisiin oli mahdollista iskeä tarkasti ja tehokkaasti ilman merkittävää vaaraa suurten siviilikohteiden tuhoutumisesta.
Maataistelukone eli rynnäkkökone on erityisesti maavoimien tukitehtäviin suunniteltu lentokone. Hävittäjäpommittaja kykenee toimimaan sekä pommikoneen että hävittäjän tehtävissä. Syöksypommittaja tekee jyrkän syöksyn kohti maalia ja pudottaa pommit matalalla korkeudella, mikä parantaa osumatarkkuutta. Konetyyppi ei ole 1940-luvun jälkeen ollut yleisessä käytössä.
Käyttötavat > Rauhanomainen käyttö

Pommikoneita on vaihtelevin tuloksin käytetty jääpatojen avaamiseen. Pommitusten päätavoite on tulvien ehkäisy tai pienentäminen.
Ruotsin ilmavoimat pudotti kesällä 2018 laserohjattuja pommeja palaviin metsiin, jolloin paineaalto sammutti tulen. Metsäpalo sijaitsi vanhalla ampuma-alueella, jossa oli paljon vanhoja räjähtämättömiä ammuksia, mikä teki tavanomaisista sammutustoimista vaarallista.
Historia > Varhaiset pommikoneet

Ilmapommitusten historia alkaa Italian–Turkin sodasta joulukuussa 1911, kun italialainen tiedustelulentäjä pudotti neljä kranaattia osmanien asemiin. Lentäjä pudotti kranaatit käsin kurottamalla ohjaamon laidan yli.
Ensimmäisessä maailmansodassa (1914–1918) ilmailu rajoittui aluksi tiedustelulentoihin. Vuodesta 1915 lentokoneita käytettiin kasvavassa määrin hyökkäystehtäviin. Saksalaiset lentäjät suorittivat tammikuusta 1915 toukokuuhun 1918 yli sata Englantiin kohdistunutta strategista pommitushyökkäystä. Aluksi saksalaiset pudottivat pommeja ilmalaivoista. Myöhemmin ilmalaivat korvattiin nopeammilla kaksitasoilla, joista merkittävimmät olivat kaksimoottorinen Gotha G.IV ja suuri nelimoottorinen Staaken R.VI. Muut suurvallat alkoivat nopeasti kehittää omia pommikonetyyppejään. Italian asevoimilla oli jo varhain käytössä kolmimoottorisia Caproni-pommikoneita. Taktisiin pommituksiin käytettiin pienempiä koneita. Ranskalainen Voisin oli varhainen taktinen pommikone, joka kykeni kuljettamaan noin 60 kilogrammaa pommeja. Pommien pudottamiseen ei ollut erillistä mekanismia, vaan tähystäjä nosti ja pudotti pommit käsin.
Varhaiset pommikoneet olivat epätarkkoja eikä lentäjien käytössä ollut tehokasta suunnistusteknologiaa, joten pommihyökkäysten tuhot jäivät melko pieniksi. 1930-luvulla käyttöön tuli nopeita yksitasoisia ja metallirunkoisia pommikoneita, mikä mahdollisti syöksypommittajien rakentamisen. Ympärysvallat kokeilivat menetelmää jo ensimmäisessä maailmansodassa. 1920-luvulla Yhdysvaltain laivaston ja merijalkaväen ilmavoimat kehittivät syöksypommittamisesta tehokkaan taktiikan, jolla hyökkäys saatiin kohdistettua pinta-alusten heikosti panssaroituun yläkanteen.
Italialainen kenraali Giulio Douhet kehitti 1910- ja 1920-luvuilla ilmasodan teoriaa. Hän uskoi tulevaisuuden sotien ratkeavan strategisilla ilmahyökkäyksillä, jotka romahduttaisivat vihollisen taistelutahdon ja sotatalouden. Hän vaati ilmavoimien perustamista itsenäisenä puolustushaarana. Douhetismi oli vaikutusvaltainen oppi muun muassa Yhdysvalloissa.
Historia > Toinen maailmansota

Saksalaiset Stuka-syöksypommittajat saavuttivat toisen maailmansodan (1939–1945) alussa suurta menestystä. Tarkoilla pommihyökkäyksillä revittiin vihollisen puolustuslinjaan aukkoja, joiden läpi Saksan nopealiikkeiset panssarijoukot tunkeutuivat. Syöksypommittajia käytettiin myös Tyynellämerellä, missä japanilainen Aichi D3A ja yhdysvaltalainen Douglas SBD Dauntless toimivat lentotukialuksilta. Sodan edetessä käyttöön tuli nopeampia hävittäjäkoneita, joille hitaat syöksypommittajat olivat helppo saalis.
Sodan alussa kaikki osapuolet pidättäytyivät ilmahyökkäyksistä siviilikohteisiin. Tilanne muuttui kesällä 1940, kun saksalaiset alkoivat pommittaa Britannian suurkaupunkeja. Aluksi pommituksiin käytettiin kaksimoottorisia koneita, mutta myöhemmin ne korvautuivat raskailla nelimoottorisilla pommittajilla. Merkittävimpiä malleja olivat brittiläiset Halifax ja Lancaster sekä yhdysvaltalaiset B-17 Flying Fortress, B-24 Liberator ja B-29 Superfortress. Sodan suurin pommikone oli B-29, joka kuljetti 9 000 kiloa pommeja ja jonka torjunta-aseistukseen kuului 10 raskasta konekivääriä.
Strategisten pommitusten mittakaava oli toisessa maailmansodassa ennenäkemättömän suuri. Ilmahyökkäyksiin osallistui samanaikaisesti satoja pommikoneita. Hampurin, Dresdenin ja Tokion palopommituksissa kuoli kymmeniätuhansia siviilejä. Liittoutuneiden pommikoneet kärsivät vihollishävittäjien hyökkäyksissä suuria tappioita vuoden 1944 lopulle, jolloin Yhdysvaltain ilmavoimien käyttöön tuli pitkän kantaman saattohävittäjä P-51 Mustang. Sodan lopulla B-29-koneista pudotettiin ydinpommit Hiroshimaan ja Nagasakiin. Sodan jälkeen heräsi keskustelu siitä, oliko valtavaa tuhoa aiheuttaneilla ilmapommituksilla saatu merkittävästi heikennettyä Saksan sodankäyntikykyä. Ydinaseella sen sijaan todennäköisesti oli vaikutusta Japanin antautumiseen.
Historia > Kylmä sota

Syöksypommittajien käyttö loppui pian toisen maailmansodan jälkeen. Tilalle tulivat suihkumoottorein varustetut nopeat pommikoneet ja ohjukset. Merkittäviä pommikonetyyppejä olivat yhdysvaltalainen B-47 Stratojet, neuvostoliittolainen Tupolev Tu-16 sekä brittiläiset Valiant, Vulcan ja Victor. Ydinaseita kuljettavat keskipitkän kantaman pommikoneet kykenivät tuhoamaan kokonaisia kaupunkeja, mikä vaikutti merkittävästi kylmän sodan (1947–1991) strategiseen ajatteluun. Yhdysvallat ja Neuvostoliitto kehittivät B-52 Stratofortressin ja Tupolev Tu-95:n kaltaisia mannertenvälisen kantaman pommittajia, jotka oli mahdollista tankata ilmassa. Koneilla ei ollut merkittävää puolustusaseistusta, mutta ne välttivät vihollishävittäjät ja ilmatorjunnan lentämällä jopa yli 15 kilometrin korkeudessa.
Ohjusteknologian kehittyessä ydinpommikoneiden tarpeellisuus joutui 1960-luvulla kyseenalaiseksi. Maasta laukaistavat ja tutkan ohjaamat ilmatorjuntaohjukset kykenivät tuhoamaan jopa korkealla lentävät ja nopeat viholliskoneet, ja ballististen ohjusten kehitys mahdollisti ydinkärkien tarkan laukaisemisen ilman miehitettyjä pommikoneita. Sekä Yhdysvallat että Neuvostoliitto kehittivät uuden sukupolven pommikoneita: keskipitkän kantaman F-111 Aardvark ja Tupolev Tu-22M sekä pitkän kantaman B-1 Lancer ja Tupolev Tu-160. Ne välttivät tutkan lentämällä hyvin matalalla, ja niiden aseistuksena oli kemiallisia- ja ydinräjähteitä sekä risteily- ja ballistisia ohjuksia. Ohjuksiin verrattuna strategisten pommikoneiden etuna oli, että ne kykenivät siirtymään paikasta toiseen ja ne voitiin tehtävän aloittamisen jälkeen vielä vetää takaisin, kun taas ohjussiilot olivat alttiita vihollisen ilmahyökkäyksille.
Yhdysvallat teki Vietnamin sodan aikana laajoja strategisia ilmahyökkäyksiä Pohjois-Vietnamin alueelle (mm. operaatio Rolling Thunder). Niillä ei saavutettu toivottua tulosta, ja tiedotusvälineiden kuvat pommituksissa kuolleista siviileistä lisäsivät sodan vastustusta.
Kylmän sodan lopulla Yhdysvallat otti käyttöön häiveteknologiaa hyödyntäneet F-117 Nighthawk- ja B-2 Spirit -pommikoneet. Niiden hinta muodostui erittäin korkeaksi, mikä yhdessä kylmän sodan päättymisen kanssa johti uuteen keskusteluun siitä, voisiko strategiset pommikoneet korvata ohjuksilla.
Historia > Kylmän sodan jälkeen

Persianlahden sota alkoi Yhdysvaltain johtaman kansainvälisen liittouman laajalla ilmahyökkäyksellä, joka kohdistui Irakin lentokenttiin, ilmatorjuntaan, asevoimien tukikohtiin ja liikenneverkostoon. Hyökkäyksessä käytettiin apuna uudenlaisia täsmäaseita, joiden ansiosta iskut kohdistuivat hyvin tarkasti sotilaallisiin kohteisiin. Myös Naton Jugoslavian-interventiossa 1999 oli ilmapommituksilla tärkeä osa.
Pommikoneet ovat 2000-luvulla säilyttäneet tärkeän aseman suurvaltojen ilmavoimissa. Miehittämättömien koneiden merkitys on Yhdysvaltojen sotaopissa korostunut, mutta maan asevoimien käytössä on edelleen suuri määrä miehitettyjä pommikoneita. Kiina on kehittänyt oman strategisen ydinpommikoneensa Xi’an H-6:n.
Brittiläinen Handley Page Type O vuonna 1918.
Garth Manton

| Mitalit> Maa:   Australia. Olympialaiset .Miesten soutu | Mitalit> Maa:   Australia. Olympialaiset .Miesten soutu | Mitalit> Maa:   Australia. Olympialaiset .Miesten soutu | Maa:   Australia> .Miesten soutu |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Melbourne 1956 | kahdeksikko |  |
Garth Owen Vaughan Manton (16. joulukuuta 1929 Darling Point – 1. helmikuuta 2024) oli australialainen soutaja. Hän saavutti pronssia kahdeksikossa Melbournen kesäolympialaisissa 1956. Australian venekunta hävisi Yhdysvalloille 4,0 sekuntia ja Kanadalle 2,1 sekuntia.
Manton nimettiin Victorian Rowing Hall of Fameen vuonna 2010.
Jantar Mantar (Jaipur)

| Jantar Mantar |
| --- | --- |
 Jantar Mantarin rakennelmia, vasemmassa reunassa kohoaa yli 22 metriä korkea aurinkokellon osoitin.
Sijainti:   Jaipur, Intia
Koordinaatit:  26°55′29″N, 75°49′28″E
Rakennustyyppi:  observatorio
Valmistumisvuosi:  1734
Rakennuttaja:  Jai Singh II
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jantar Mantar on Jaipurin kaupungissa Intiassa sijaitseva maharadža Jai Singh II:n rakennuttama observatorio. Jai Singh rakennutti observatorion uuteen pääkaupunkiinsa vuosina 1728–1734. Se sijaitsee lähellä Jaipurin vanhassakaupungissa sijaitsevan temppelin sisäänkäyntiä, ja se on suurin viidestä Jai Singhin observatoriosta. Jantar Mantariin kuuluu useita kivestä valmistettua rakennelmaa, jotka on suunniteltu tähtitieteelliseksi instrumenteiksi.
Vuonna 2010 rakennelma liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon.
Historia

Jai Singh II oli intialaisen Suurmogulien valtakunnan alueellinen hallitsija, ja hän oli huomattavan kiinnostunut matematiikasta ja tähtitieteestä. Mogulivaltio mureni 1720-luvulla, mutta Jai Singhin kuningaskunta kukoisti. Hänen pääkaupunkinsa Amber kärsi kuitenkin juomaveden puutteesta, kun kaupungin asukasluku kasvoi. Jai Singh päättikin siirtää hallintokaupunkinsa sijaintia, ja vuonna 1727 hän valtuutti arkkitehti Vidyadhar Bhattacharyan suunnittelemaan uuden pääkaupungin, joka sai nimekseen Jaipur.
Jaipur jaettiin seitsemään suorakulmion muotoiseen alueeseen. Keskimmäiseen näistä tuli kuninkaalliset rakennukset, joihin Jantar Mantarkin kuului. Pratap Singhin hallintokaudella (1778–1803) Jantar Mantarin käyttö observatoriona päättyi. Siitä tehtiin asetehdas, jossa valmistettiin tykkejä. Alueelle rakennettiin mm. metallisulattoja.
Jantar Mantarista ei moneen vuoteen pidetty huolta, kunnes Ram Singh II:n hallintokaudella (1837–1880) sitä korjattiin. Korjaustyöt saatiin päätökseen 1876. Vuosina 1901–1902 rakennelmille tehtiin uusi kattava peruskorjaus. Tieteelliset rakennelmat kunnostettiin perinpohjaisesti. Vuonna 1948 Jantar Mantar julistettiin kansallismonumentiksi.