stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavius keskiajalla
Välirikko läntisen ja itäisen kristillisyyden välillä

Vuonna 858 arvostettu maallikko Fotios nimitettiin uudeksi Konstantinopolin patriarkaksi. Kanonisista säännöistä huolimatta viran vaatimat vihkimykset oli toimitettu viiden päivän sisällä. Tämä johti riitaan, johon myös paavi Nikolaus I vedettiin mukaan. Vuonna 863 roomalainen synodi julisti paavin suostumuksella Fotioksen pannaan ja erotti hänet virastaan. Bysantin keisari asettui kuitenkin tukemaan Fotiosta, ja idän patriarkkojen tuen turvin julisti puolestaan Nikolaus I:n pannaan.
Riita näytti aiheuttavan kristillisen kirkon jakautumisen, joten keisari Basileios I päätti joustaa kirkon yhtenäisyyden pelastamiseksi. Hän erotti Fotioksen virastaan ja karkotti hänet maasta. Tämän lisäksi Basileios I kutsui koolle ekumeenisen synodin, jonka tarkoitus oli sinetöidä idän ja lännen yksimielisyys.
Synodissa paavi vaati kaikilta myöntymistä ehdoitta hänen julistamaansa pannaan, vaikka kreikkalaiset patriarkat halusivat ensin kuulla Fotiosta asiassa. Kiivaan sanasodan jälkeen Fotios joutui hyväksymään pannajulistuksen joutumaan kirkon ulkopuolelle. Tässä vaiheessa paavi vaikutti kiistan ehdottomalta voittajalta, jonka tahtoon Bysantin keisari ja idän patriarkat olivat joutuneet taipumaan kirkon yhtenäisyyden pelastamiseksi. Kaiken lisäksi synodin päätöksiin kuului myös sääntö, joka kielsi maallikon valitsemisen patriarkaksi. Itäinen kristillisyys joutui myös hyväksymään ja Pojasta -lisäyksen.
Paavin voitto ei kuitenkaan jäänyt lopulliseksi. Vuonna 879, kun Fotioksen kirkosta erottamisesta oli kulunut kymmenen vuotta, Fotios nousi uudelleen Konstantinopolin patriarkaksi. Basileios tuki Fotiosta huolimatta tämän yhä voimassa olevasta kirkonkirouksesta. Idän ja lännen kristillisyys ajautui lopullisesti välirikkoon, vaikkakin kristillisen kirkon jakautuminen ortodoksiseen ja katoliseen kirkkoon vahvistettiin lopullisesti vasta vuonna 1054.
Paavin asema heikkenee

Vuonna 843 frankkien keisarikunta jaettiin kahteen osaan. Tämä aiheutti ennen yhtenäisen valtakunnankirkon hajaannusta, mikä johti paavin hengellisen auktoriteetin murenemiseen frankkien keskuudessa. Paaville ennen kuulunutta omaisuutta ryöstettiin ympäri Eurooppaa tämän vaikutusvallan murenemisesta johtuen, ja ympäri frankkein valtakuntaa aatelisto otti luostareita omaan käyttöönsä.
Paavi Formosuksen astuessa virkaansa edeltäjänsä Johannes VIII:n vuonna 891 tapahtuneen murhan jälkeen hän kuvasi Reimsin arkkipiispalle osoitetussa kirjeessään Roomassa vallitsevaa tilannetta sanoen, että "joka puolella puhkeaa harhaoppeja ja kiistoja, eikä ole ketään niitä vastustamassa". Afrikassa piispat riitelivät keskenään sekä odottivat ratkaisua Roomalta. Formosus yritti löytää itselleen poliittista tukijaa, johon nojata, mutta ei löytänyt sellaista, koska frankkien valtakunta oli jakaantunut.
Formosus kääntyi nykyisen Saksan aluetta hallinnoivan kuninkaan puoleen, mutta avun sijasta tämä valtasikin Rooman vuonna 895. Formosuksen oli kruunattava tämä keisariksi. Kansannousun vuoksi Formosus syöstiin pian paavinistuimelta, mutta hänen seuraajansakin kuoli kahden viikon kuluttua virkaanastumisestaan. Stefanus VI anasti vallan itselleen, minkä jälkeen paavius muuttui useiden sukupolvien ajaksi vain Rooman aateliston valtapeliksi. Samalla paavius menetti hengellisen kunnioituksensa, mutta tästä huolimatta itse instituutio pysyi pystyssä.
Clunyn liike sekä paavinistuimen kiista maallisten hallitsijoiden kanssa

Keski-Ranskassa syntyi 900-luvulla Clunyn liikkeenä tunnettu reformiliike, jonka tarkoituksena oli nostaa paavin asemaa ja tehdä tästä maallisista hallitsijoista riippumaton, sekä saada simonia eli hengellisten virkojen ostaminen ja myyminen loppumaan. Clunyn kaupungissa sijaitsevassa luostarissa syntynyt reformiliike alkoi nopeasti levitä muuallekin Eurooppaan. Liikkeeseen kuuluvat uudistajat arvostelivat kiivaasti simoniana tunnettua kirkollisilla viroilla käytyä kaupankäyntiä.
Ensimmäinen Clunyn uudistusliikettä edustanut mies paavinistuimella oli Gregorius VII. Gregorius VII uskoi paavinistuimelle kuuluvan täydellinen hallintovalta niin kirkossa kuin koko maailmassakin. Gregorius VII laatikin omaan käyttöönsä 27 teesiä, joiden mukaan esimerkiksi:
Rooman kirkko ei ole koskaan erehtynyt eikä se Raamatun todistuksen mukaan voi koskaan erehtyä.
Ainoastaan paavi voi kutsua koolle kirkolliskokouksen.
Ainoastaan hän voi asettaa piispoja ja erottaa heidät.
Ainoastaan hän voi muuttaa omia tuomioitaan.
Kukaan ei voi tuomita häntä.
Ainoastaan hän voi hyväksyä kirkkolain muutokset.
Hän voi erottaa keisareita.
Hän voi vapauttaa alamaiset uskollisuudenvalasta.
Kaikkien ruhtinaiden on suudeltava paavin jalkoja.
Gregorius VII:n aikana alkoi nk. investituurariita, jossa paavinistuin kävi merkittävän yhteenoton maallisen vallan kesken. Gregorius VII:n mielestä maallisella esivallalla ei ollut oikeutta asettaa piispoja ja hän julistikin tällaisella tavalla nimitetyt piispat kirkonkiroukseen. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Henrik IV kielsi paavin vaateen Rooman piispan yksinoikeudesta muiden piispojen erottamiseen ja vaati paavia eroamaan. Gregorius VII kieltäytyi ja julisti Henrikin pannaan.
Pannajulistuksen takia Henrik IV menetti paljon kannattajiaan, ja lopulta ruhtinaat antoivat hänelle vuoden aikaa sopia kiistansa paavin kanssa. Muussa tapauksessa tämä olisi erotettu ja tilalle olisi valittu uusi kuningas. Henrik joutui nöyrtymään paavin edessä ja anomaan tältä anteeksiantoa, minkä hän saikin. Tästä huolimatta saksalaiset ruhtinaat valitsivat pian uuden kuninkaan, mikä synnytti sisällissodan. Henrik IV palasi valtaan ja jatkoi riitaansa paavin kanssa. Vuonna 1080 Gregorius VII julisti hänet uudelleen pannaan. Henrik IV vastasi tähän korottamalla Ravennan arkkipiispan vastapaaviksi, syöksemällä Gregorius VII:n vallasta ja kruunauttamalla itsensä vastapaavin tuella uudelleen keisariksi.
Investituurariita jatkui kuitenkin Gregorius VII:n menetettyä valtansa. Valtaan noussut paavi Paschal II julisti Henrik IV:n jälleen pannaan, mutta tämän seuraaja Henrik V vangitsi paavin ja pakotti tämän tunnustamaan maallisen esivallan oikeuden nimittää piispoja. Ranskan piispat pakottivat paavin kuitenkin myöhemmin perumaan tämän myönnytyksen. Lopulta investituurariidassa saatiin aikaan kompromissi, jossa piispojen maallinen ja hengellinen valta erotettiin toisistaan.
Ristiretket

Muslimit olivat vallanneet kristittyjen hallitseman Jerusalemin vuonna 638 Bysantilta osana muslimivaltakunnan laajentamissotia.
Vuonna 1095 Bysantin keisari Aleksios I Komnenos pyysi apua paavi Urbanus II:lta seldzukkeja vastaan. Urbanus innostui tästä ja alkoi saarnata ristiretkeä Jerusalemin vapauttamiseksi. Ristiretkiaate voidaan katsoa alkaneen vuonna 1095 Paavi Urbanus II:n Clermontin kirkolliskokouksessa pitämän saarnan seurauksena. Urbanus II ei esittänyt kokouksessa ristiretkiaatetta omana ajatuksenaan, vaan ilmoitti sen olevan Jumalan tahto ja käsky. Lisäksi paavi "antoi Jumalan hänelle suomalla vallalla kaikkien ristiretkissä menehtyneiden synnit anteeksi", kuten Urbanus II asian kirkolliskokoukselle pitämässään puheessa ilmaisi. Clermontin kirkolliskokouksessa Urbanus II myös lupasi jokaiselle taistelussa kuolleelle kristitylle ikuisen autuuden.
Pitämässään puheessa Urbanus II vetosi useasti kansaan, jotta nämä aseistautuisivat ja lähtisivät sotaan Pyhälle maalle. Urbanuksen mukaan Herran temppelistä oli tehty paholaisen istuin ja kaikkein pyhin on häpäisty. Paavin puhe sai heti kansassa aikaan innostuneen vastaanoton, ja ihmisten kerrotaan huutaneen kuorossa "Deus lo volt!" (suom. Jumala tahtoo niin!). Paavi ei pelkästään pitänyt yhtä puhetta ristiretkien puolesta, vaan hän myös valtuutti useita saarnaajia kiertämään ympäri Eurooppaa ja innostamaan ruhtinaita ja ritareita sotaan. Paavin tavoitteet onnistuivat hyvin, sillä muutamat ruhtinaat vakuuttuivat hankkeesta niin paljon, että myivät omaisuutensa ristiretken rahoittamiseksi. Juuri näiden ruhtinaiden ansiosta ensimmäinen ristiretki todella toteutui. Esimerkiksi Aka-Lothringenin herttua panttasi linnansa ja myi kaksi omistamaansa maatilaa, joiden tuotoilla hän varusti 1000 ratsumiestä ja 7000 jalkamiestä. Eräs Normandien herttua puolestaan panttasi koko herttuakuntansa Englannin kuninkaalle voidakseen varustaa tarpeeksi joukkoja ristiretkeä varten.
Urbanus II:n puheen valtaisa vaikutus on hankala selittää. Historioitsijat ovat tarjonneet syyksi muun muassa sitä, että ristiretkiaatetta tuki varhaisten teologien ajatus "pyhästä sodasta" pakanakansoja vastaan. Lisäksi useilla ritareilla syy lähteä ristiretkelle heidän sosiaalisten ja taloudellisten ongelmiensa takia. Myös Urbanus II:n lupaukset ikuisesta autuudesta ja syntien anteeksiannosta olivat merkittäviä syitä lähteä ristiretkelle.
Vuonna 1099 Ensimmäiseen ristiretkeen osallistuneiden ristiretkeläisten onnistui vallata Jerusalem. Samalla paavin valta idässä kasvoi. Jerusalemin valtaus jäi kuitenkin väliaikaiseksi, eikä se loppujen lopuksi tuottanut paljoa hyötyä paaveille. Sen sijaan neljäs ristiretki hajotti osittain Bysantin valtakunnan, jolloin Euroopan voimatasapaino järkkyi ja paavista tuli koko Euroopan kiistaton hallitsija Innocentius III:n ollessa paavina.
Innocentius III – Yksi mahtavimmista paaveista kautta aikain

Konklaavissa valittiin 8. tammikuuta 1198 jälleen uusi paavi, joka otti nimekseen Innocentius III:n. Vielä nykyäänkin häntä pidetään koko keskiajan ja joidenkin mielestä kaikkien aikojen mahtavimpana paavina. Teologiaa Pariisissa ja oikeustiedettä Bolognassa opiskellut paavi oli hyvin sivistynyt mies ja hänellä oli korkea käsitys asemastaan ja tehtävästään.. Paaviksi tultuaan hän julisti Rooman kaupungin asukkaille:
»Minut on asetettu Jumalan huoneen herraksi. Minulle on sanottu profeetan kautta: "Minä asetan sinut tänä päivänä kansojen ja valtakuntien yläpuolelle." Minusta kirjoittaa apostoli: "Minä annan sinulle taivasten valtakunnan avaimet." Palvelija, joka on asetettu koko talon herraksi, on Kristuksen sijainen: hänet on asetettu Jumalan ja ihmisen välille, hän on pienempi Jumalaa, mutta suurempi ihmistä» 
(Paavi Innocentius III roomalaisille pitämässään puheessa)
Uusi paavi tulkitsi olevansa suoraan Kristuksen sijainen ja näin ollen kuninkaita korkeampi ja oikeutettu käskemään kaikkia. Noustessaan johtamaan katolista kirkkoa Innocentius III sai käskettäväkseen keskiajan tehokkaimman organisaation. Kirkko muistutti enemmän valtiota kuin uskonnollista nykyaikaista kirkkoa; sillä oli omat lakinsa, lainsäätäjänsä, tuomioistuimensa, lakimiehensä, vankilansa sekä Euroopan parhaiten järjestetty ja tehokkain hallintokoneisto. Innocentius III oli koko Euroopan johtaja, koska Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin kuoltua hänellä ei ollut ainuttakaan tarpeeksi vaikutusvaltaista kilpailijaa. Paavin poliittisia neuvoja noudatettiin niin Ranskassa, Englannissa, Tanskassa, Unkarissa kuin myös Böömissä.
Paavillinen inkvisitio

Vuonna 1231 paavi Gregorius IX sääti kirkollista inkvisitiota koskevat perustavat lait ja samalla tuli tehneeksi inkvisitiosta paavillisen oikeuslaitoksen. Paavi otti käyttöön keisari Fredrik II:n harhaoppisina pitämien ihmisten vainoissa käyttämät määräykset koskemaan myös kirkollista inkvisitiota, lukuun ottamatta kiduttamista, joka jätettiin pois. Vuonna 1252 kidutus otettiin paavi Innocentius IV:n hyväksynnällä mukaan inkvisition pakotuskeinoihin. Vuonna 1232 inkvisitio siirrettiin käytännössä dominikaaneille, jotka olivat enemmistönä Gregorius IX:n nimittämissä inkvisiittoreissa. Paavillisen inkvisition inkvisiittorit olivat samanaikaisesti sekä syyttäjiä että tuomareita.
Inkvisitiosta tuli 1200-luvulla Ranskassa, Italiassa ja Espanjassa pysyvä oikeuslaitos, joka vainosi harhaoppisina ja noitina pidettyjä ihmisiä aina uudelle ajalle asti.
Juutalaiset

1200-luvulla hallinneet paavit sallivat juutalaisille uskonnonvapauden sekä kielsivät näiden pakkokastamisen. Kirkko kuitenkin rajoitti juutalaisten toiminnanvapautta erilaisin keinoin. Paavi Innocentius III:n johdolla kokoontunut neljäs lateraanikonsiili esimerkiksi päätti, etteivät juutalaiset saaneet toimia julkisissa viroissa tai ottaa korkoa antamistaan lainoista. Juutalaiset sekä saraseenit joutuivat konsiilin päätöksestä myös käyttämään vaatteita, joiden avulla heidät voitaisiin erottaa kristityistä. Myöhemmin, 1400-luvulla, Baselissa kokoontunut konsiili vaati juutalaisille miehille tunnukseksi keltaista käsivarsinauhaa ja naisille siniraitaista huntua.
Kaksi miekkaa

1300-luvulla hallinnut paavi Bonifatius VIII kuului keskiajan mahtaviin paaveihin. Hän esittikin julistuksessaan vaatimuksen paavin täydellisestä ylivallasta nostaen paavin valtavaatimukset huipputasolle:
»Kirkolla on hallussaan kaksi miekkaa, hengellinen ja maallinen. Kirkko käyttää edellistä itse, jälkimmäistä taas on käytettävä kirkon hyväksi. Toinen miekka on näin ollen alistettu toiselle, maallinen hengelliselle. Koska hengelliset asiat ovat maallista korkeammat, on myös hengellinen valta maallista arvokkaampi ja jalompi. 

Mikäli maallinen valta erehtyy, hengellisen vallan on oltava sen tuomarina. Mikäli taas alempiasteinen hengellinen valta erehtyy, tuomitsee ylempiasteinen hengellinen valta sen. Mutta jos ylin hengellinen valta erehtyy, ei kenelläkään ihmisellä, vaan ainoastaan Jumalalla on valta tuomita se. Joka siis vastustaa Jumalan näin asettamaa valaa, vastustaa Jumalan järjestystä. Sen vuoksi julistamme, sanomme ja määräämme, että voidakseen pelastua jokaisen ihmisolennon on alistuttava Rooman paavin valtaan.»
Innocentius III:n jälkeinen aika ja Avignonin vankeus

Paavien nimittämisestä vastasi 1000-luvulle asti Rooman provinssin vanhempi papisto, mutta valintaan vaikuttivat myös maalliset johtajat. Vuonna 1059 valitsijoiksi nimettiin kardinaalit, ja vuonna 1179 kardinaalien äänet määrättiin yhtä painaviksi vaalissa. Paaviksi voidaan periaatteessa valita kuka vain kastettu mies, mutta Paavi Urbanus VI:n vuonna 1378 tapahtuneen valinnan jälkeen paavi on aina valittu kardinaalien joukosta.
Paavien asema myös maallisena hallitsijana johti maallisen politiikan riskeihin osallistumiseen. Paavien valta oli keskiajalla hyvin haluttua. Paavi saattoi vaikuttaa uskonnollisen asemansa turvin kansaan ja hallitsijoihin, joten kuninkaat ja keisarit pyrkivät saamaan virkaan omia suosikkejaan. Ranskan kuninkaan onnistui vuonna 1309 pakottaa paavi muuttamaan Ranskan Avignoniin, missä paavi oli aina vuoteen 1377. Aikaa kutsutaan paaviuden Avignonin vankeudeksi. Luonnollisesti tänä aikana Ranskan kuninkaalla oli paljon vaikutusvaltaa paavien päätöksiin. Baabelin vankeuden aikana virassa oli yhteensä seitsemän paavia. Vankeuden loputtua paavi palasi taas Roomaan.
Kirjallisuutta

Hanska, Jussi: Kristuksen sijaiset maan päällä?  SKS, 2005.  ISBN 951-746-719-2
Karkinen, Jaro: Kaitse minun lampaitani – paaviuden historia Sabinianuksesta Nikolaus Suureen.  Studium Catholicum, 2022.  ISBN 978-951-98312-6-8
Karkinen, Jaro: Annan sinulle taivasten valtakunnan avaimet – paaviuden historia Hadrianus II:sta Honorius III:een.  Studium Catholicum, 2023.  ISBN 978-952-65317-1-7
Kyyhkyn muodossa kuvattu Pyhä Henki sanelee Gregoriukselle.
Paavi Leo III asettaa kruunun Kaarle Suuren päähän kruunaten tämän "Rooman keisariksi".
Keisari Konstantinus antamassa maallista valtaa symboloivan tiaran paavi Sylvesterille 1200-luvun freskossa.
Paavi Nikolaus I
Stefanus VI pitää oikeudenkäyntiä edeltäjänsä Formosuksen ruumiille.
Gregorius VII kuvattuna istuimellaan. Huomattavaa on Pyhä Henki kyyhkysen hahmossa sanelemassa ohjeita paaville. Samantyylinen aihe esiintyy useassa Gregorius Suurta esittävässä kuvassa.
Paavi Urbanus II saarnaa ristiretken puolesta. Todellisuudessa saarna ei tapahtunut rakennuksen sisätiloissa, vaan väenpaljouden takia se pidettiin ulkona.
Innocentius III, jota pidetään koko keskiajan ja ehkä koko paaviuden historian mahtavimpana paavina.
Paavillisen etuoikeuden harhaoppisten tuomitsemiseen saanut Dominicus inkvisition johtajana.
Bonifatius VIII:n patsas. Bonifatius VIII oli vaikutusvaltainen paavi ja hän esitti vaatimuksen siitä, että pelastumisen ehtona on alistuminen paavin valtaan.
Palais des Papes, paavin palatsi Avignonin vankeuden aikana.
Euroopan kartta, johon on merkitty punaisella Avignonin linjan paavia ja vihreällä Rooman linjan paavia kannattavat alueet.
Ari Mäkynen

Ari Mäkynen (s. 6. heinäkuuta 1949) on suomalainen jalkapalloilija.
Keskuspuolustajana pelannut Mäkynen edusti Suomen maajoukkuetta 22 A-maaottelussa ja teki yhden maalin MM-karsintaottelussa Luxemburgia vastaan.
Kotimaassaan Mäkynen edusti Vaasan Palloseuraa vuosina 1967–1977, Lappfjärds BK:ta vuosina 1978–1979 sekä Sepsi-78:aa vuosina 1980–1982, minkä jälkeen hän jatkoi vielä pelaamista alemmissa sarjoissa. Hän pelasi VPS:n ja Sepsi-78:n riveissä yhteensä 196 SM-sarjaottelua ja teki niissä 13 maalia.
Suomen Palloliitto valitsi Mäkysen vuoden jalkapalloilijaksi Suomessa vuonna 1976.
Lauri Lehtinen (jalkapalloilija, 1909)

Lauri Lennart Lehtinen (11. maaliskuuta 1909 – 30. syyskuuta 1991) oli suomalainen jalkapalloilija.
Lauri ”Lati” Lehtinen edusti Suomen maajoukkuetta kahdeksassa A-maaottelussa ja kahdessa B-maaottelussa vuosina 1929–1940. Vuonna 1930 hän teki Ruotsia vastaan kolme maalia eli hattutempun.
Kotimaassaan Lehtinen edusti Turun Palloseuraa vuosina 1927–1948. Hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1928, 1939 ja 1941.
Lehtinen toimi Turun Palloseuran puheenjohtajana vuosina 1949–1950. Koulutukseltaan hän oli ekonomi.
Ranuan kristillinen kansanopisto

| Ranuan kristillinen kansanopisto |
| --- | --- |


Sijainti:  Ranua
Koordinaatit:  65.940476°N, 26.535311°E
Tyyppi:  kristillinen kansanopisto
Perustettu:  1987
Sitoutuneisuus:  Vanhoillislestadiolaisuus
Rehtori:  Harri Isopahkala
Aiheesta muualla
Sivusto
Ranuan kristillinen kansanopisto sijaitsee Ranuan kirkonkylällä Ranuanjärven pohjoisrannalla. Opisto on pääasiassa nuorille tarkoitettu yleissivistävää aikuiskoulutusta antava sisäoppilaitos, jonka perusoppijaksolla on vuosittain noin 136 opiskelijaa. Opisto aloitti toimintansa elokuussa 1987 ja on Pohjois-Suomen nuorin kansanopisto.
Ranuan kristillisen kansanopiston taustayhteisö on vanhoillislestadiolainen herätysliike, jonka arvojen perusta on Jumalan sana.
Kansanopiston ympärillä järjestetään vuosittain heinäkuun lopulla maakunnalliset opistoseurat.
Ranuan kristillisessä kansanopistossa opiskellaan yleensä yksi lukuvuosi, elokuun lopusta toukokuun alkuun. Opistolla järjestetään myös lyhytkursseja  opistolaisten loma-aikoina.
Rehtorit

1987–2001: Timo Tuomisto
2001–2008: Juhani Alaranta
2008–2016: Eero Nuolioja
2016–2021: Harri Isopahkala
2021–2022: Tuomas Taipale
2021–2022: Tuomas Taipale, Harri Isopahkala
2021–2022: Harri Isopahkala
Hannu Helander

| Hannu Helander |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. syyskuuta 1956 (ikä 68) Tampere
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Kustaa
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  left
Pituus:  175 cm
Paino:  79 kg
Pelinumero:  9
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1972–1989
Seurat:  Ilves (SM-liiga),  Tappara (SM-liiga)
WHA-varaus:  112. varaus, 1976 Phoenix Roadrunners
Hannu Juhani Kustaa Helander (s. 23. syyskuuta 1956 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Helander pelasi puolustajana SM-sarjaa ja sittemmin -liigaa Ilveksessä vuosina 1972–80 ja 1983–89 sekä välissä kolme kautta Tapparassa. Hän voitti SM-kultaa Tapparassa 1982 ja Ilveksessä 1985. Hänet valittiin SM-liigan tähdistöön kaudella 1981–82. Hän pelasi SM-liigassa 556 runkosarjaottelua ja 54 pudotuspeliä.
Helander edusti Suomea nuorten EM-turnauksessa 1974 ja aikuisten MM-kilpailuissa 1982 ja 1983. Hän pelasi myös SM-liigassa kaudella 1984 kutakin seurajoukkuetta vastaan yhden ottelun pelanneessa olympiajoukkueessa neljä ottelua, mutta ei lopulta päässyt Sarajevon olympiakisoihin.
Phoenix Roadrunners varasi Helanderin WHA-liigan varaustilaisuudessa 1976 numerolla 112. NHL:ään Helanderia ei varattu.
Hannu Helanderin veli Pekka Helander pelasi myös SM-liigaa Ilveksen joukkueessa kaudella 1979–1980.
Matkarakastaja

| ”Matkarakastaja” Juha ”Watt” Vainio |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 B-puoli: ”Koltta”
 Äänitetty : kevät 1971 Alppi-studio, Helsinki
 Julkaistu: 1971
 Tuottaja(t): Aarno Raninen
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 02.16
 Levy-yhtiö: Fazer Musiikki
Juha Vainion muut singlet
| ”Väkivaltalaulu” 1970 | ”Matkarakastaja” 1971 | ”Kauan sitten” 1971 |
Matkarakastaja on Juha Vainion säveltämä, sanoittama ja esittämä, Aarno Ranisen sovittama, vuonna 1971 julkaistu kappale. Kappale julkaistiin singlenä, jonka b-puolella on ”Koltta”.
Kappale kertoo liivitehtaan edustajan, merkonomi Huikkasen eräästä hotelliyöstä markkinointimatkallaan. Sanoituksessa kaupparatsu Huikkasen yö kuluu lähinnä hotellin baarissa juopotellen ja naisia vikitellen.
Kauppaedustajien yhdistyksen kerrotaan ilmaisseen julkisen närkästyksensä ammattikuntaansa kohdistuneesta pilkasta. Vainio pyysi kuitenkin eräässä haastattelussa anteeksi sitä, että kappaleessa ei suinkaan ollut tarkoitus mustata koko ammattikuntaa, vaan kertoa vain tarina kaupparatsu Huikkasesta.selvennä
Kappaleen on levyttänyt myös muun muassa Vesa-Matti Loiri, jonka versio julkaistiin hänen albumillaan Ystävän laulut.
Vainion pojalla Kallella on Helsingissä lounasravintola nimeltä Ravintola Matkarakastaja, joka on nimetty kappaleen mukaan.
Äänitys

”Matkarakastaja” äänitettiin Alppi-studiolla Helsingissä keväällä 1971. Kappaleen äänitti Jouko Ahera ja tuotti Aarno Raninen. Levyllä soittavat seuraavat muusikot:
Juha Vainio – laulu
Aarno Raninen – kapellimestari, urut
Maija Hapuoja, Irma Tapio – taustalaulu
Reijo Lehtovirta – tenorisaksofoni
Erkki Koskimo – pasuuna
Seppo Keurulainen – kitara
Pekka Sarmanto – basso
Esko Rosnell – rummut
Erkki Valaste – lyömäsoittimet
Pauli Granfelt, Erkki Inkinen, Jorma Juntunen, Tauno Tiikkainen – viulut
Magis

Magis on jesuiittojen käytössä oleva fraasi, joka merkitsee suomeksi "enemmän". Se on yksi jesuiittojen hengellisyyden avainajatuksia, ja sen päällimmäisenä ajatuksena on "tehdä enemmän Jumalalle". Siten ajatus on samansuuntainen useiden muiden Ignatius Loyolan opetusten kanssa: Loyola korosti kirjoituksissaan Jumalan palvelemista ihmisen tehtävänä.
Matsudaira Cup

Matsudaira Cup on Suomen lentopalloliiton myöntämä palkinto kauden parhaalle lentopalloilijalle Suomessa. Se on kiertävä palkinto, jonka kauden paras lentopalloilija saa vuodeksi haltuunsa. Pokaalin on lahjoittanut japanilainen lentopalloilija, lentopallovalmentaja ja lentopallovaikuttaja Yasutaka Matsudaira vuonna 1972. Palkinnon antaessaan Matsudaira valmensi Japanin A-maajoukkuetta, joka kävi 1968–1972 vuosittain Suomessa leiri- ja maaottelumatkalla.
Palkitut

| --- | --- |
 1973 Raimo Koskinen  1974 Raimo Koskinen  1975 Arto Mäkinen  1976 Arto Mäkinen  1977 Jouni Parkkali  1978 Jouni Parkkali  1979 Jouko Juvonen  1980 Jouni Parkkali  1981 Jouni Parkkali  1982 Jouko Juvonen  1983 Markku Ahila  1984 Mauri Leppänen  1985 Kari Kalin  1986 Pekka Toppari  1987 Petri Mutka  1988 Timo Parkkali  1989 Catharina Svenlin  1990 Petteri Häyrinen  1991 Matti Juntura  1992 Harri Vänni  1993 Sami Harjula  1994 Sami Harjula  1995 Kari Varis  1996 Jari Salokangas  1997 Tuomas Sammelvuo  1998 Petteri Laurila :  1999 Jussi Heino  2000 Riikka Lehtonen  2001 Tuomas Sammelvuo  2002 Riikka Lehtonen  2003 Riikka Lehtonen  2004 Tuomas Sammelvuo  2005 Jussi Heino  2006 Riikka Lehtonen  2007 Janne Heikkinen  2008 Janne Heikkinen  2009 Mikko Esko  2010 Mikko Esko  2011 Mikko Esko  2012 Riikka Lehtonen  2013 Eemi Tervaportti  2014 Olli Kunnari  2015 Olli-Pekka Ojansivu  2016 Laura Pihlajamäki  2017 Lauri Kerminen  2018 Mikko Esko  2019 Lauri Kerminen  2020 Lauri Kerminen  2021 Lauri Kerminen  2022 Roosa Koskelo   2023 Eemi Tervaportti