Matsuo Bashō
Nousu maineeseen

Nihonbashin muodikkaissa kirjallisuuspiireissä Bashōn runous sai pian tunnustusta yksinkertaisesta ja luonnollisesta tyylistään. Vuonna 1674 hänet otettiin haikai-ammattilaisten sisäpiiriin, ja hän sai salaisia opetuksia Kitamura Kiginiltä (1624–1705). Hän kirjoitti tämän kuuluisan hokkun pilkallisena kunnianosoituksena shōgunille:
Hän otti itselleen Tōsein haigō-nimen ja vuoteen 1680 mennessä hänellä oli kokopäiväinen työ kahdenkymmenen oppilaan kouluttamisessa. He julkaisivat teoksen Tōsei-montei dokugin-nijukasen (jap. 桃青門弟独吟二十歌仙, ”Tōsein kahdenkymmenen opetuslapsen parhaat runot”) mainostaen kytköstään Tōsein runoilijanlahjoihin. Samana talvena hän muutti yllättäen joen toiselle puolelle Fukagawaan päästäkseen pois julkisuudesta ja viettääkseen eristäytyvämpää elämää. Hänen oppilaansa rakensivat hänelle karun majan ja istuttivat sen pihalle pisankipuun (jap. 芭蕉, bashō), josta Bashō sai uuden haigō-nimen ja majasta ensimmäisen vakituisen kotinsa. Hän arvosti kasvia huomattavan paljon, eikä ilahtunut nähdessään Fukagawalle alkuperäisen norsunheinän kasvavan sen vieressä:
Menestyksestään huolimatta Bashō tuli tyytymättömäksi ja yksinäiseksi. Hän alkoi harjoittaa zen-mietiskelyjä, mikä ei kuitenkaan vaikuta rauhoittaneen hänen mieltään. Talvella 1682 hänen majansa paloi, ja hieman myöhemmin vuoden 1683 alussa hänen äitinsä kuoli. Sen jälkeen hän matkusti Yamuraan asettuakseen ystävänsä luokse. Talvella 1683 hänen oppilaansa antoivat hänelle toisen majan Edossa, mutta hänen mielialansa ei kohentunut. Vuonna 1684 hänen oppilaansa Takarai Kikaku julkaisi Bashōn ja muiden runoilijoiden teoksista koostuvan Minashiguri-kokoelman (jap. 虚栗, ”nahistuneet kastanjat”). Myöhemmin samana vuonna hän jätti Edon ja lähti ensimmäiselle neljästä merkittävästä vaelluksestaan.
Matkustaminen oli keskiajan Japanissa äärimmäisen vaarallista, ja aluksi Bashō odotti yksinkertaisesti kuolevansa keskellä ei mitään tai joutuvansa maantierosvojen tappamaksi. Kun matka eteni, hän tuli paremmalle tuulelle ja tunsi olonsa mukavaksi tien päällä. Hän tapasi useita ystäviä ja alkoi nauttia muuttuvista maisemista ja vuodenajoista. Hänen runonsa saivat vähemmän sisäänpäin kääntyneen ja iskevämmän muodon, kun hän tarkkaili ympäröivää maailmaa:
Matka vei hänet Edosta Fujivuorelle, Uenoon ja Kiotoon. Hän tapasi useita runoilijoita, jotka kutsuivat itseään hänen oppilaikseen ja vaativat neuvoja; hän käski heitä olla välittämättä Edon tyylistä ja jopa hänen omista ”nahistuneista kastanjoistaan”, joissa oli hänen mukaansa ”useita runoja, jotka eivät ole keskustelun arvoisia”. Hän palasi Edoon kesällä 1685 pysähtyen matkalla kirjoittaakseen uusia hokkuja ja kommentoidakseen omaa elämäänsä:
Kun Bashō palasi Edoon, hän aloitti iloisena työnsä runouden opettajana bashō-majassaan, vaikka hän suunnittelikin salaa uutta matkaa. Runot hänen matkaltaan julkaistiin teoksessa Nozarashi kikō (jap. 野ざらし紀行, ”alttiina pelloille”). Vuoden 1686 alussa hän kirjoitti yhden tunnetuimmista haikuistaan:
Historioitsijat uskovat, että runosta tuli kuuluisa heti: huhtikuussa Edon runoilijat kokoontuivat bashō-majaan haikai no renga -kilpailuihin, joiden aiheena olivat sammakot ja jotka olivat ilmeisesti kunnianosoitus Bashōn hokkulle. Se asetettiin kokoelman alkuun. Bashō pysyi Edossa jatkaen opettamista ja kilpailujen järjestämistä, mutta hän teki kuunkatseluretken maaseudulle syksyllä 1687 ja pidemmän matkan vuonna 1688, kun hän palasi Uenoon juhlimaan kuukalenterin uuttavuotta. Kotonaan Edossa Bashō eristäytyi ajoittain: välillä hän ei hyväksynyt majaansa vierailijoita ja välillä taas arvosti heidän seuraansa. Samaan aikaan hän nautti elämästään ja hänellä oli hienovarainen huumorintaju, joka heijastuu hänen hokkuunsa: