Kidutus
Kidutuksen historia

Kidutusta on käytetty useimmissa tunnetuissa kulttuureissa. Kidutuksella on haluttu koventaa rangaistusta tai saada tunnustuksia oikeudenkäynteihin. Maailmanhistoriasta tunnetaan useita kidutusta käyttäneitä yhteisöjä. Esimerkiksi Pohjois-Amerikan intiaaniheimoista monet kiduttivat vankejaan ja opettivat myös oman heimonsa jäseniä vastaavassa tilanteessa kestämään kidutusta. Kidutus oli juhlallinen tapahtuma, eikä siinä ilmaistu sadistista mielihyvää. Vangiksi jäämisen häpeästä saattoi vapautua kestämällä urheasti.
Tunnustuksen saamiseksi kiduttamalla otti länsimaiseen oikeuskäytäntöön käyttöön keskiajalla inkvisitio, mutta se levisi pian myös maalliseen oikeudenkäyttöön. Jaakko Tahkokallion mukaan kidutusta oli käytetty jo antiikin roomalaisessa oikeudessa, johon tutustuttiin uudelleen 1100-luvulta lähtien. Kristillinen ideologia tuomitsi tarpeettoman julmuuden, mutta 1200-luvulla luodussa inkvisitorisessa oikeusprosessissa syyttäjän tehtävä oli etsiä tarvittavat todisteet jutun ratkaisemiseksi. Jos riittävästi todisteita tai todistajia ei ollut, mutta rikos oli vakava ja epäilykset vahvoja, tutkija saattoi ottaa käyttöön kidutuksen. Kidutusta käytettiin väkivalta- ja omaisuusrikoksissa, mutta myös harhaoppisuustutkinnoissa. Kidutus ei kuitenkaan vaikuta keskiajalla olleen kovin yleistä, toisin kuin usein luullaan.
Inkvisition käytössä ei ollut mielikuvituksellista kokoelmaa erilaisia kidutusvälineitä. Venyttämiseen perustuvia piinapenkkejä saatettiin kyllä käyttää, samoin kuin erilaisia puristimisa ja uhrin riiputtamista. Vesikidutusta käytettiin eli uhrille luotiin tukehtumisen tunne kaatamalla vettä kasvoille tai pakottamalla hänet juomaan suuria määriä vettä. Kidutus ei saanut kuitenkaan aiheuttaa pysyvää ruumiinvammaa, etenkin, koska syytetty saattoi olla syytön. Läsnä kidutuksessa oli aina useita henkilöitä varmistamassa, että toiminta pysyi hallinnassa, eikä prosessin vastaava tutkija itse osallistunut likaiseen työhön. Kidutuksen jälkeen epäilty vietiin lämmittelemään, minkä jälkeen saatu tunnustus piti joko toistaa tai perua. Jos syytetty perui tunnustuksensa, kidutus voitiin uusia parin lepopäivän jälkeen. Periaatteessa kidutuskertoja sai olla vain kolme ja kestämällä ne epäilty saattoi puhdistaa maineensa. Ilmeisesti toisinaan kidutuskierre saattoi kuitenkin jatkua kuukausikaupalla.
Kidutus ei ole luotettava tiedonhankintamenetelmä, koska välttääkseen kärsimyksiä suurin osa kidutuksen uhreista on valmis tunnustamaan mitä tahansa. Etenkään menneinä aikoina se ei juuri vallanpitäjiä haitannut; tästä todistuksena ovat uuden ajan alun noitavainot. Vainojen aikana kidutuksella saatiin ilmiantoja, joiden kohteet edelleen alistettiin kidutukselle. Vanhastaan on väitetty, että "jokainen puhuu kolmantena päivänä".
Kidutusta kuulustelukeinona vastusti ankarasti jo Olaus Petri tuomarinohjeissaan, sillä "mikä oikeus se olisi, jos kidutettaisiin ja vaivattaisiin sitä, jota vastaan ei voida mitään todeksi näyttää", "on parempi päästää syyllinen irti kuin syytöntä kiduttaa ja vaivata" ja "sellaiset tunnustukset ovat tavallisesti väärät, ja usein tapahtuu, että moni kidutuksen tähden, jota kärsii, tunnustaa sen, mikä ei koskaan ole totta ollut eikä tapahtunut". Yleisemmin sitä alettiin vastustaa Euroopassa valistuksen aikana 1700-luvulla. Esimerkiksi Ruotsissa ja siihen kuuluneessa Suomessa kuulusteluihin liittyvä kidutus kiellettiin vuonna 1772.
Kidutus on nykymaailmassa yleistä diktatuureissa ja muissa maissa, joiden ihmisoikeustilanne on heikko vaikkapa sodan takia. 2000-luvun alkaessa ihmisoikeusjärjestöt ovat huolestuneet Yhdysvaltojen "terrorismin vastaisen sodan" ihmisoikeusloukkauksista, myös kidutuksesta. Ero kidutuksen ja kovennettujen kuulustelumenetelmien välillä on joskus hämärä. Esimerkiksi Yhdysvallat on esittänyt, ettei valvottaminen, epämukaviin asentoihin pakottaminen, melulle altistaminen, ajantajun hämärtäminen ja ruuan, juoman tai henkilökohtaisen hygienian epääminen tai seksuaalinen nöyryyttäminen ole kidutusta, vaan ainoastaan painostusta (engl. "coercion").lähde?
Tutkimusten mukaan kidutuksen uhka voi vaikuttaa uhriin enemmän kuin varsinaisen tuskan aiheuttaminen. Kidutuksella uhkaaminen onkin käytännössä lähes yhtä tehokasta kuin varsinainen kidutus. Kidutuksen voidaan sanoa alkavan siitä hetkestä, kun vangittu tietää joutuneensa kidutushaluisten ihmisten käsiin.