stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kouvola-pyörä
Historiaa

Maailmanpyörä tunnettiin Linnanmäellä aluksi Boston-pyörän nimellä. Se kantoi samannimisen tupakkamerkin logoa, jota mainostettiin muutenkin laajasti kaupungilla. Nimi muutettiin Helsinki-pyöräksi uuden, tiukemman tupakkalain myötä 1970-luvun alussa.
Rakentamisaikaan 1964 Linnanmäen maailmanpyörää mainostettiin maailman toiseksi suurimmaksi. Vain Itävallan Wienissä sijaitsevan Praterin huvipuiston maailmanpyörän piti olla suurempi. Helsinki-pyörän pystyttäjät tulivat Saksasta. Silloisten lehtitietojen mukaan maailmanpyörä oli rakennettu Hollannissa. Se oli ollut aikaisemmin käytössä Münchenissä, Bremenissä ja Hampurissa. Se oli aikanaan maailman suurin siirrettävä maailmanpyörä.
Vuonna 1964 Helsingin Sanomat kertoi, että uuteen maailmanpyörään kiinnitettiin 9 200 lamppua. Maalia pyörään kului peräti 2 500 markan edestä.
Aiheesta muualla

Kouvola-pyörä Tykkimäen sivuilla
Ritari Siniparta (elokuva)

| Ritari Siniparta> Monsieur Verdoux |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Charlie Chaplin
Käsikirjoittaja:  Charlie Chaplin, Orson Welles (alkuperäisidea)
Tuottaja:  Charlie Chaplin
Säveltäjä:  Charlie Chaplin
Kuvaaja:  Roland Totheroh Curt Courant
Tuotantosuunnittelija:  John Beckman
Pääosat:  Charlie Chaplin
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  United Artists
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  11. huhtikuuta 1947
Kesto:  124 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ritari Siniparta (engl. Monsieur Verdoux) on vuonna 1947 valmistunut yhdysvaltalainen elokuva, jonka ohjasi, tuotti ja käsikirjoitti Charlie Chaplin. Luonteeltaan Ritari Siniparta on musta komedia.
Alun perin Chaplin sai vihjeen elokuvaohjaaja Orson Wellesiltä, joka oli suunnitellut dokumenttisarjaa sarjamurhaajista. Welles oli tutustunut ranskalaisen, jo teloitetun sarjamurhaajan Henri Désiré Landrun tapaukseen. Muistelmissaan Oma elämäkertani Chaplin kertoo, kuinka Welles vaati nimensä lisäämistä elokuvan käsikirjoittajaksi, vaikka Wellesin osuus jäi vihjeen antamiseen ja Landrun tarina oli yleisesti tunnettua historiaa. Elokuvan alkuteksteissä tosin lukee Basic Idea by: Orson Welles (Perusidea Orso  Wellisiltä).
Ritari Siniparta oli ensimmäinen Chaplinin pitkä elokuva, jossa hän ei esittänyt kuuluisaksi tullutta kulkurihahmoaan. Chaplin näytteli itse pääosaa, ranskalaista monsieur Verdoux'ta.
Juoni

Harmaahapsinen ranskalainen herrasmies, monsieur Verdoux, hurmaa varsinkin iäkkäitä, varakkaita naisia, vie heidän rahansa ja lopulta murhaa heidät.
Viimeisen yrityksensä ilmeisen tahallisen karrikoidusti kuvatun naisen kohdalla Verdoux kuitenkin jättää kaiken kesken ja sallii poliisin ottaa hänet kiinni – koska hänen oikea perheensä, jonka hyvinvoinnin vuoksi hän on rikoksensa tehnyt, on kuollut suuren laman kourissa ja Verdoux'n koko maailma on tuhoutunut.
Hänen viimeisiksi sanoikseen jäävät: ”En olekaan koskaan maistanut rommia!”, kun vankilanjohtaja tarjoaa hänelle viimeistä lasillista ennen giljotiiniin vientiä.
Loppukuvaksi jää mielikuva kyynisestä ja mitään katumattomasta miehestä, joka menee kuolemaan, koska kaikkien on kuoltava joskus. Se, että kuolema tulee mestaamalla ja tuomiona murhista, näyttää olevan hänelle aivan samantekevää.
Vastaanotto

Tämän mustan komedian kolkko illuusiottomuus tyrmistytti aikalaiset, mutta nykyään teosta pidetään Chaplinin merkkityönä. On esitetty ajatuksia, että hän nimenomaan tällaisella aiheella esitti vastalauseita sen johdosta, että hänet oli aiheetta leimattu kommunistiksi HUAC-kuulustelujen yhteydessä.
Kirjallisuutta

Chaplin, Charles: Oma elämäkertani. (Alkuteos: My autobiography.) Suomentanut Seere Salminen. WSOY, Helsinki. 1964.
Aiheesta muualla

Ritari Siniparta Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Jacobus Barbireau

Osia Jacobus Barbireaun teoksen Missa Virgo parens Christi nuoteista
Jacobus Barbireau (1455 – 7. elokuuta 1491) oli ranskalais-flaamilainen säveltäjä, laulaja ja kuoromestari.
Barbireau työskenteli kuoromestarina Onze-Lieve-Vrouwekathedraalissa Antwerpenissä kuolemaansa saakka. Hänen sävellyksiään on säilynyt suhteellisen vähän, mutta niitä on levyttänyt muun muassa Beauty Farm. Barbireaun tuotantoon kuuluu muun muassa messu Faulx perverse. Hän sävelsi myös motetteja.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Monika Sosnowska

Monika Sosnowska (s. 7. toukokuuta 1972 Ryki, Puola) on Varsovassa työskentelevä puolalainen kuvanveistäjä. Sosnowskan tuotantoon kuuluu suurikokoisia, usein paikkasidonnaisia installaatiota ja arkkitehtonisia veistoksia, joita hän valmistaa  rakennusmateriaaleista, kuten betonista, putkista, teräspalkeista ja raudoitustangoista.
Taiteellinen työskentely

Tila ja arkkitehtuuri ovat keskeisiä kiinnostuksen kohteita Sosnowskan taiteellisessa työskentelyssä. Hänen psykologisesti jännitteiset teoksensa rakentuvat suhteessa olemassaoleviin arkkitehtonisiin rakenteisiin tai rakennettuihin ympäristöihin. Sosnowskan veistokset ovat muodoiltaan vääntyneitä tai vääristyneitä ja muistuttavat romahtaneita tai hajonneita rakenteita. Yhtenä lähtökohtana hänen teoksissaan on Itä-Euroopan maiden modernistinen arkkitehtuuri sekä puolalainen 1930-luvun konstruktivismi. Sosnowskan veistosten muotokieltä voikin lukea totalitarismin ajan utopioihin kohdistuvana kritiikkinä.
Sosnowska opiskeli vuosina 1993–1998 Poznańin  Kuvataideakatemian maalauslinjalla ja täydensi opintojaan vuonna 1999 Rijksakademie van beeldende kunstenissa Amsterdamissa. Viimeisinä opiskeluvuosinaan hän alkoi valmistaa teoksia, jotka leikittelivät kaksiulotteisen maalauksen ja kolmiulotteisen tilan rajapinnoilla, ja luopui lopulta maalauskankaasta kokonaan.
Sosnowska on osallistunut useisiin merkittäviin kansainvälisiin nykytaiteen näyttelyihin, kuten Sharjah biennaaliin vuonna 2017 sekä Venetsian biennaaliin, jossa hän edusti Puolaa vuonna 2007. Sosnowskan yksityisnäyttelyitä on ollut esillä eri puolilla maailmaa, muun muassa EMMA - Espoon modernin taiteen museossa (2024), Paul Klee keskuksessa Berliinissä (2023), Porton nykytaiteen museossa (2015) ja New Yorkin Modernin taiteen museossa (2006). Vuonna 2003 Sosnowskalle myönnettiin Art Baselissa Bâloise-palkinto.
Monika Sosnowska instaallaatio Venetsian biennaalissa 2007.
Samuel Salmi

| Samuel Salmi |
| --- | --- |
 Samuel Salmi.
Oulun hiippakunnan piispa
 2001–2018 
Edeltäjä:  Olavi Rimpiläinen
Seuraaja:  Jukka Keskitalo
Henkilötiedot
Koko nimi:  Samuel Johannes Salmi
Syntynyt: 19. maaliskuuta 1951 (ikä 73) Muonio
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  piispa, teologian tohtori
Vanhemmat:  Emil Salmi Maja-Lisa Forss
Puoliso:  Hannele Zeitlinger (vih. 1972)
Muut tiedot
Koulutus:  pappisvihkimys (1974) teologian tohtori (1990)
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Samuel Salmi (s. 19. maaliskuuta 1951 Muonio) on suomalainen pappi ja piispa emeritus. Salmi toimi Oulun hiippakunnan piispana vuoden 2001 alusta, kunnes jäi eläkkeelle 1.11.2018. Ennen piispaksi valintaa hän on toiminut useissa eri papin viroissa, viimeisimpänä Turun Katariinanseurakunnan kirkkoherrana 1993–2000. Hän toimi vuonna 2000 myös Turun tuomiorovastikunnan lääninrovastina.
Salmi oli ensimmäinen piispa, jota ei nimittänyt tasavallan presidentti vaan kirkko uuden, 1. maaliskuuta 2000 voimaan tulleen perustuslain puitteissa.
Elämäkertaa

Samuel Salmi kirjoitti ylioppilaaksi Pellon yhteiskoulusta 1970, jonka jälkeen hän opiskeli Helsingin yliopistossa teologiaa. Hän valmistui teologian maisteriksi vuonna 1974. Salmi vihittiin papiksi Oulun hiippakuntaan samana vuonna. Teologian lisensiaatin tutkinnon hän suoritti Helsingin yliopistossa 1983, minkä jälkeen hän jatkoi opintojaan teologian tohtoriksi vuonna 1990. Systemaattisen teologian väitöskirja ”Yksi Herra, yksi usko, yksi kaste” käsitteli ekumeenisen Faith and Order -liikkeen kasteteologiaa. Salmi on suorittanut sekä ylemmän että alemman pastroaalitutkinnon.
Salmi teki pitkän uran seurakuntatyössä ja kirkon hallinnossa niin Oulun kuin Turun hiippakunnissa. Hän toimi uransa alkuvaiheessa muun muassa Oulun tuomiokirkkoseurakunnan pappina ja Ylitornion kristillisen kansanopiston vs.rehtorina. Turun arkkihiippakunnassa hän toimi arkkihiippakunnan hallinnossa pääsihteerinä ja ennen Oulun piispaksi valitsemista Turun Katariinanseurakunnan kirkkoherrana seitsemän vuotta. Kirkollisten virkojen lisäksi hänellä oli luottamustoimia, joista yksi oli Oulun diakonissalaitoksen säätiön valtuuskunnan puheenjohtajuus. Oulun hiippakunnan piispana Salmi toimi 2001-2018.
Toisin kuin edeltäjänsä Salmi suhtautui myönteisesti naispappeuteen. Oulun hiippakunnan piispan vihkimät ensimmäiset naispapit vihittiin hänen ensimmäisessä pappisvihkimyksessään. Hänen toimikaudellaan naispappeihin kuitenkin suhtauduttiin paikoin edelleen kielteisesti. Naispappien aseman edistämisen lisäksi hän näki tärkeänä saamelaisten ja kirkon välisen sovinnon aikaansaamisen. Salmi pyrki vahvistamaan kirkon suhteita vanhoillislestadiolaiseen herätysliikkeeseen. Hän toimi muun muassa ensimmäisenä liikkeeseen kuulumattomana liturgina Suviseuroissa vuonna 2013 järjestetyssä viikkomessussa. Suhtautuminen häneen siinä roolissa oli kuitenkin torjuvaa, eikä hänen synninpäästöä pidetty pätevänä, koska hän ei ollut liikkeen näkökulmasta "uskovainen"
Perhe

Samuel Salmen puoliso on ekonomi Hannele Salmi (s. Zeitlinger).  Heillä on kaksi lasta: Oulun kaupungin viestintäjohtaja, pappi Mikko (s. 1975) ja teologian maisteri Johanna (s. 1982).
Teoksia

'Yksi Herra, yksi usko, yksi kaste' : partisipaatioajatuksen tulkinnat Faith and Order -liikkeen kastedialogeissa Lundista 1955 Budapestiin 1989 1990
Meille annettu maa. Pohjoisen kirkon ympäristökirja (2007)
Kuule pohjoista puhetta. Lapin pojan kasvutarina piispaksi  (Edita 2008)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Samuel Salmi Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Olavi Rimpiläinen | Oulun piispa 2001–2018 | Seuraaja: Jukka Keskitalo |
Sormiaakkoset

Amerikkalaisen viittomakielen sormiaakkoset
Sormiaakkoset ovat erilaisia käsimuotoja, joilla viittomakielissä ilmaistaan puhuttujen kielten äänteitä tai kirjoitettujen kielten kirjaimia. Sormiaakkosilla sormitetaan eli tuotetaan usein sellaisia sanoja, joita on suoraan lainattu puhutuista kielistä viittomakieleen. Sormiaakkosilla sormitetaan varsinkin erisnimiä silloin, kun henkilöllä tai paikalla ei vielä ole omaa viittomaa tai viittomanimeä. Toisaalta sormiaakkosia käytetään myös useiden nominaalisten viittomien osana, ja kokonaisella viittomalla puolestaan viitataan johonkin käsitteeseen, ei pelkkään kirjaimeen tai kirjainjonoon.
Sormiaakkoset vaihtelevat viittomakielestä toiseen. Suomalaisen viittomakielen sormiaakkoset ovat yksikätisiä, mutta esimerkiksi brittiläisen viittomakielen (BSL) sormiaakkoset ovat kaksikätisiä.
Kansainväliset sormiaakkoset on laadittu 1900-luvun puolivälin jälkeen suositukseksi sormiaakkosten kansainvälistämisestä. Kansainväliset sormiaakkoset ovat lähes samat kuin amerikkalaisen viittomakielen sormiaakkoset. Suomalaisessa viittomakielessä ryhdyttiin käyttämään kansainvälisiä sormiaakkosia eli niin sanottuja uusia sormiaakkosia 1970-luvulla. Vanhemmat kuurot saattavat kuitenkin edelleen käyttää vanhoja, ruotsalaisesta viittomakielestä peräisin olevia sormiaakkosia tai uusia ja vanhoja sormiaakkosia sekaisin.
Sormiaakkoset voidaan tuottaa joko kehon edessä eli niin sanottuun vapaaseen tilaan tai kuurosokean henkilön kanssa kommunikoidessa hänen kämmenpohjaansa. Tällöin kuurosokea vastaanottaja käyttää omaan vastaanottoonsa niin sanottua taktiilia kanavaa eli tuntoaistin ja liikeaistimusten antamaa viestinnällistä tietoa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sormiaakkoset kuvina
Suvi, suomalaisen viittomakielen verkkosanakirja.
Viittomakielet
| --- | --- |
Viittomakieliä:   amerikkalainen viittomakieli, ASL, ameslan  australialainen viittomakieli, auslan  brittiläinen viittomakieli, BSL  gestuno  jukatekin viittomakieli  nicaragualainen viittomakieli  portugalilainen viittomakieli  ruotsalainen viittomakieli  suomalainen viittomakieli  suomenruotsalainen viittomakieli  tasankointiaanien viittomakieli  salomonsaarten viittomakieli  uusiseelantilainen viittomakieli 
Sormiaakkoset:   Lormin aakkoset  Kaksikätiset aakkoset 
Kirjoitusjärjestelmiä:   Sutton SignWriting  HamNoSys
Infernal

| Infernal |
| --- | --- |

 Lina Rafn Danish DJ Awards-palkintogaalassa 2007
Tiedot
Toiminnassa:  1997–
Tyylilaji:  pop dance electronic
Kotipaikka:   Tanska
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Lina Rafn, laulu   Paw Lagermann, koskettimet  
Entiset jäsenet:  Søren Haahr, 1997–2000  
Levy-yhtiö:  inf:rec   Border Breakers  
Aiheesta muualla
infernal.dk
Infobox OKNimi-testi OK: 
Infernal on tanskalainen pop-duo. Se perustettiin vuonna 1997. Tähän mennessä se on julkaissut kolme albumia, joista tunnetuin on From Paris to Berlin. Kyseiseltä levyltä julkaistiin myös samanniminen hittikappale. Huhtikuussa vuonna 2008 yhtye ilmoitti kotisivuillaan uuden albuminsa nimeksi Electric Cabaret, joka julkaistiin 11. elokuuta 2008.
Diskografia > Albumit

Infernal Affairs (1998)
Remixed Affairs (1998)
Waiting for Daylight (2001)
Muzaik (2001)
From Paris to Berlin (2004)
From Paris to Berlin (International Edition) (2005)
From Paris to Berlin (UK/US Edition) (2007)
Electric Cabaret (2008)
Fall from Grace (2010)
HORMESIS (2022)
Diskografia > Singlet

Sorti de l'Enfer (1997)
Highland Fling (1998)
Kalinka (1998)
Voodoo Cowboy (1998)
Your Crown feat. Xenia (1999)
Serengeti (2000)
Sunrise (2000)
Muzaik (2001)
You Receive Me (2001)
Humbled By Nature (2001)
Let Me Hear You Say Yeah (2001)
The Cult of Noise feat. SNAP! (2003)
Banjo Thing feat. Red$tar (2003)
Cheap Trick Kinda Girl (2004)
From Paris to Berlin (2004)
Keen on Disco (2005)
A to the B (2005)
Ten Miles (2006)
Self Control (2006)
I Won't Be Crying (2007)
Downtown Boys (2008)
Whenever You Need Me (2008)
Electric Light (2008)
Redefinition (2009)
Love Is All... (2010)
Alone, Together (2010)
Aiheesta muualla

Kotisivut (englanniksi)
Beninin kirjallisuus

Beninin kirjallisuutta edelsi vahva suullinen traditio jo kauan ennen kuin ranskasta tuli hallitseva kieli.
Taustaa

Ranskan kieltä alettiin puhua Dahomeyssa 1800-luvun lopulla. Isä Pierre Bertrand Bouchen mukaan suulliseen perinteeseen perustuva rikas kirjallinen kulttuuri oli jo perustettu ennen kuin ranskaa alettiin puhua. Hän kirjoittaa muistelmissaan Sept ans en Afrique occidentale: la Côte des esclaves et le Dahomey (Seitsemän vuotta Länsi-Afrikassa: Orjarannikko ja Dahomey) (1885), että suulliseen perinteeseen perustuva rikas kulttuuri oli alkanut jo ennen kuin ranskan kielen puhuminen yleistyi alueella.
Dahomeyn kirjoitetuista teksteistä kirjailija ja kirjallisuuskriitikko Adrien Huannou huomasi, että aikakauslehden L'Echo du Dahomeyn (Dahomeyn kaiku) alkoi ilmestyä vuonna 1905 ennen varsinaisten kirjallisten teosten julkaisemista.
Kirjailijoiden ensimmäinen sukupolvi koostui kirjailijoista, kuten Paul Hazoumé, Louis Hunkarin ja Émile Zinsou Bodé, joiden tekstejä julkaistiin täysin käsin kirjoitetussa lehdessä Le Récadère de Bèhanzinissa. Sitä julkaistiin kaksi kappaletta vuonna 1917. Näistä vuosien 1917 ja 1960 välisenä aikana toimineista kirjailijoista tuli uuden mustan Afrikan edeltäjiä.
Taustaa > Doguimici

Kymmenen vuotta L’Esclaven ilmestymisen jälkeen kirjailija Paul Hazoumé julkaisi historiallisen romaanin nimeltä Doguimici. Romaanissa kuvastuu kirjoittajan kiinnostus kansansa historiaan, tapoihin ja uskomuksiin. Sen merkitys on siinä, että se hylkäsi ajatuksen Afrikasta, joka eli pimeydessä ennen eurooppalaisten saapumista.
Kirjassa kaunis ja hyveellinen sankaritar Doguicimi vastustaa kuninkaallisen kosijan imarteluja ja uhkauksia. Hän valitsee vankeuden pysyäkseen uskollisena maanpaossa olevalle miehelleen, joka saa surmansa kirjan lopussa heimosodassa Abomeyn Fonin kuningaskunnan ja sen vihollisten Amien välillä.
Négritude

Couchoro ja Hazoumé kritisoivat harvoin Ranskan miehityksen "hyödyllisiä vaikutuksia". Vasta toisen maailmansodan jälkeen kehittyi kirjallisuus, joka oli yhä kriittisempi ja vihamielisempi Ranskan siirtomaahanketta kohtaan. Se huipentui Albert Tévoédjrèn kirjaan L'Afrique révoltée (Afrikka kapinassa,1958).
Pariisissa 1930-luvulla syntynyt négritude oli kirjallinen ja poliittinen panafrikkalainen liike, joka korosti mustaihoisten identiteetin merkitystä. Aate syntyi protestiksi Ranskan Afrikassa harjoittamalle kolonialistiselle mustien assimilaatiopolitiikalle.
Léopold Sédar Senghorin négrituden määritelmässä keskeistä on perinteisissä afrikkalaiskulttuureissa oleva syvä uskonnollinen tunne. Tämä on yhdistetty myös Paul Hazoumén kirjallisuuteen. Hazoumé mainitaan Senghorin, Césairen, amerikkalaisen Richard Wrightin ja muun muassa Jean-Paul Sartren kanssa yhdeksi niistä, jotka vaikuttivat négritude-liikkeen käynnistämiseen Pariisissa. Négritude vaikutti yli 30 vuoden ajan.
Négritude > Kritiikki

Négritude-ideologia syntyi 1930-luvulla Ranskassa opiskelleiden afrikkalaisten reaktiona ranskalaisten rasismiin. Englanninkieliset afrikkalaiset intellektuellit kritisoivat negritruden ideologiaa, esimerkiksi nigerialainen Wole Soyinka piti aatetta ymmärrettävänä, mutta valitettavana reaktiona rasismiin. Negrituden kritiikki kiteytyy Wole Soyinkan kuuluisaan lauseeseen: "Tiikeri ei julista tiikeriyttään (engl. tigritude)." Myöhemmin on pidetty arveluttavana sitä, että afrikkalaiset esitetään länsimaisista hyvin paljon poikkeavina.
1960 - 1980

1960-luvulla sanouduttiin irti tuon ajan yhteiskunnasta ja neokolonialismista. Tunnetuimpia tämän ajan kirjailijoita ovat Olympe Bhêly-Quenum ja Jean Pliya, jonka näytelmät menestyivät hyvin.
Kirjallinen tuotanto pysyi suhteellisen vähäisenä vuosina 1960 - 1980. Kirjailijoiden toinen sukupolvi keskittyi noina vuosina aiheissaan selvästi Afrikkaan ja Beniniin. Esillä olivat esimerkiksi kirjailijat Agbossahessou, Richard Dogbeh, Jean Pliya ja Eustache Prudencio.
Mathieu Kérékoun johtama vallankaappaus vuonna 1972 jakoi kirjallisuuden kahteen leiriin, ihmisiin jotka olivat vallankumouksen puolella tai sitä vastaan. Noihin aikoihin kirjalliselle näyttämölle saapui Jérôme Carlos, josta tuli myöhemmin eräs sukupolvensa suurimpia kirjailijoita.
1980-lukuvulla kirjallisuuden teemojen moninaisuus lisääntyi. Kirjailijoiden kolmannen polven menestyneimpiä olivat muun muassa Jean-Marc Afoutou, Florent Couao-Zotti, Moudjib Djinanou, Edgar Okidi Zinsou, Dominique Titus ja Albert Gandonou.
Vuoden 1990 jälkeen

Viime vuosina eräät uudet Beninin kirjailijat ovat tuoneet panoksensa myös Togon kirjallisuuteen. Heidän joukossaan on Adélaïde Fassinou sekä Béatrice Lalinon Gbado, joka johtaa pientä kustantamoa nimeltä Ruisseaux d'Afrique, joka on erikoistunut lasten kirjallisuuteen. Tunnettu senegalilainen kirjailija Ken Bugul, joka elää Beninissä, laajentaa edelleen ”beniniläisen kirjallisuuden” kenttää.
Vuoden 1990 jälkeen > Western Tchoukoutou

"Mutta sitten eräänä joulukuun iltapäivänä, kun harmattan rymisteli kaupungissa punaisen pölyverhon sisällä, ilmestyi kaupungin eteläisestä sisäänkäynnistä outo olento... Suorakatseisena, vartalo kaarella hän ajoi moottoripyörällä, jonka kylkeen oli piirretty yksinkertainen merkki, pääkallo ja ristissä olevat luut, sekä kirjaimet N D, joka merkitsi Kalamity Djanea.”
Natitingoussa, vuoristoisessa Pohjois-Beninin kaupungissa on kolme omalaatuista henkilöä. He ovat täydellisiä jäljennöksiä Villin Lännen hahmoista, jotka pitävät väestöä ikeensä alla kummallisilla teoillaan. Räyhäävä cowboy, röyhkeä poliisitarkastaja ja liikemies, epämääräinen ja eloisa desperado samaan aikaan. Yhtäkkiä kaupunkiin ilmestyy kostonhimoinen nuori nainen, joka oli tunnistettu kuolleen erittäin vaikeissa olosuhteissa. Pistooli kädessään hän ilmoittaa haluavansa kukistaa kolme kauhua myyttisessä Salon of the Desperadosissa.
Romaani on kirjoitettu amerikkalaisen westernin ja spagettiwesternin tyyliin. Vuonna 2018 julkaistu Western Tchoukoutou on riemukas romaani, jonka teemana on kuoleman jälkeinen kosto. Villi Länsi asettuu Beniniin, vuoristoiseen "Natingou-Cityyn", jossa seurataan roistokolmikon, korruptoituneen sheriffin, moraalittoman salonkipäällikkön ja cowboyn seikkailuja. Salaperäisen Kalamity Djanen paluu järkyttää monella tapaa, kun hän palaa kuolleiden joukosta isolla moottoripyörällään. Kalamity Djane janoaa kostoa ja siirtää taivasta ja maata tappaakseen kolme roistoa.
Florent Couao-Zotti tarttuu amerikkalaiseen myyttiin, tekee siitä epätyypillisen beniniläisen seikkailun ja keksii näin uudenlaisen westernin. Romaaneillaan, novellikokoelmillaan ja näytelmillään kirjailija onnistuu rakentamaan omintakeisen kirjallisen teoksen, joka ruokkii kuvitelmaa pettyneestä urbaanista Afrikasta, jonka toistuvia hahmoja yhä ovat syrjäytyneet.
Huomattavia beniniläisiä kirjailijoita

Olympe Bhêly-Quénum
Jean Pliya
Colette Senami Agossou Houeto
Florent Couao-Zotti
Richard Dogbeh
Adelaide Fassinou
Paulin Hountondji
Paulin Joachim
José Pliva
Florent Couao-Zotti
Chuy Bravo

| Chuy Bravo |
| --- | --- |
 Bravo vuonna 2013.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Chuy Bravo syntyjään Jesús Melgoza
Syntynyt: 7. joulukuuta 1956 Tangancícuaro, Michoacán, México
Kuollut: 14. joulukuuta 2019 (63 vuotta) México City, México
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, koomikko
Näyttelijä
Aktiivisena:  2000–2019
Aiheesta muualla
IMDb 
Chuy Bravo (syntyjään Jesús Melgoza; 7. joulukuuta 1956 Tangancícuaro, Michoacán – 14. joulukuuta 2019 México City, México) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko. Hänet tunnetaan muun muuassa talkshow’ta Chelsea Lately (2007–2014) jossa hän oli sen juontajan Chelsea Handlerin avustaja.
Bravo syntyi vuonna 1956 Tangancicuarossa, Michoacánissa, Meksikossa, ja muutti sieltä Yhdysvaltoihin San Fernandon laaksoon 15-vuotiaana. Hän aloitti näyttelemisen 1990-luvun puolivälissä. Bravo oli vain noin 130 senttimetriä pitkä (4 jalkaa 3 tuumaa).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Chuy Bravo Wikimedia Commonsissa
Chuy Bravo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Peronismi

Peronismi (esp. Peronismo, myös Justicialismo) on argentiinalainen poliittinen liike ja aatesuunta, joka perustuu Argentiinan entisen presidentin kenraali Juan Perónin opetuksiin, ajatuksiin ja tavoiteohjelmiin. Hallitsevana ja vallitsevana suuntauksena peronismi on ollut vuosina 1946–1955, 1973–1976, 1989–1999 ja jälleen vuodesta 2001 lähtien. Peronismia Argentiinassa edustaa ja toteuttaa itse Perónin perustama Partido Justicialista -puolue (PJ), joka Suomessa tunnetaan yleensä vain "Peronistipuolueena". Lisäksi Argentiinassa on useita muita poliittisia puolueita, jotka kuvailevat itseään peronistisiksi. Perónin kuoleman jälkeen presidentit Héctor Cámpora, Isabel Perón, Carlos Saúl Menem, Adolfo Rodríguez Saá, Eduardo Duhalde, Néstor Kirchner, Cristina Kirchner ja nykyinen istuva presidentti Alberto Fernández ovat kannattaneet peronismia.lähde?
Argentiinassa peronismia kutsutaan myös Partido Justicialista -puolueen mukaisesti justicialismiksi (esp. justicialismo). Sana on muodostettuja käsitteistä oikeudenmukaisuus (justicia) ja sosialismi (socialismo).
Peronismin historia

Toukokuussa 1943 eversti Perón oli merkittävässä asemassa Yhdistyneiden upseerien ryhmän (GOU) toteuttamassa onnistuneessa Ramón Castillon konservatiivisen siviilihallinnon vastaisessa sotilasvallankaappauksessa. Samana vuonna aluksi puolustusministeri kenraali Edelmiro Farrellin sihteerinä toimineesta eversti Perónista tuli uuden sotilashallituksen työministeri.
Työministerin asema ei ollut tuolloin mikään merkittävä, mutta Perón teki siitä sellaisen. Hänen valtansa sotilashallituksessa kasvoi, kun hän teki liiton pääasiassa sosialististen ja syndikalististen argentiinalaisten ammattiliittojen kanssa.