stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pellucidar
Juoni

Edgar Rice Burroughs esittelee Pellucidarin samannimisessä kirjasarjassaan.
Pellucidarin aurinko on Maapallon keskipisteessä ja maailmassa vallitsee ainainen päivä. Siksi siellä matkat mitataan syömisten ja nukkumisten lukumäärillä - ei maailman täsmällisin menetelmä.
Pellucidarissa elää karvaisia apinaihmisiä, muinaisia dinosauruksia, luolakarhuja ja muita sukupuuttoon kuolleita eläimiä. Hyvin merkittävä laji ovat maharit, lentävät liskot, jotka orjuuttavat vielä kivikaudessa eläviä ihmisiä.
David Innes ja Abner Perry löytävät Pellucidarin porautuessaan maahan erikoisaluksella, jonka tarkoitus on etsiä uusia hiiliesiintymiä. Alusta ei voi ohjata, ja kolmessa päivässä se läpäisee maan kuoren.
Monien vaiheiden jälkeen Innesistä tulee Pellucidarin keisari ja Perry alkaa rakentaa sivilisaatiota.
Sovitukset > John Eric Holmesin romaanit

John Eric Holmes on kirjoittanut kaksi Pellucidar-romaania. Mahars of Pellucidar ilmestyi perikunnan luvalla 1976. Hän kirjoitti myös jatko-osa Red Axe of Pellucidar, mutta ei koskaan saanut siihen julkaisulupaa. Siitä ilmestyi 1993 hyvin pieni painos (15 kappaletta).
Sovitukset > Elokuva

Sarjan ensimmäisestä romaanista tehtiin elokuva Taistelu maan syvyyksissä (At the Earth's Core, 1976). Sen ohjasi Kevin Connor ja pääosissa olivat Peter Cushing ja Doug McClure.
Aiheesta muualla

At the Earth's Core Gutenberg-projektissa kokotekstinä (englanniksi)
Pellucidar-teos Gutenberg-projektissa kokotekstinä (englanniksi)
Kaikki Burroughsin Pellucidar-teokset kokotekstinä Australian Gutenbergin projektissa (englanniksi)
Taistelu maan syvyyksissä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Taistelu maan syvyyksissä Elonet.
Pellucidarin kartta (1915)
Paavo Noponen

| Paavo Noponen |
| --- | --- |
 Paavo Noponen Yleisradion toimittajana vuonna 1961.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. maaliskuuta 1930 Helsinki
Kuollut: 24. lokakuuta 2016 (86 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  urheiluselostaja
Paavo Arno Olavi Noponen (25. maaliskuuta 1930 Helsinki – 24. lokakuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen urheiluselostaja. Hän oli Pekka Tiilikaisen ja Raimo ”Höyry” Häyrisen ohella yksi Suomen tunnetuimmista urheiluselostajista.
Noponen menehtyi 86-vuotiaana sairastuttuaan kuumeeseen, josta hän ei toipunut. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon.
Perhetausta

Paavo Noposen vanhemmat olivat agronomi Arno Iivari Noponen ja Ellen Johanna o.s. Lagerwall. Noponen oli kaksi kertaa naimisissa, vuosina 1959–1973 lennätinvirkailija Kirsti Marjatta Lindbergin kanssa ja vuodesta 1990 Anja-Lena Belinskijn kanssa. Lapsia Noposella on kaksi: Jutta (s. 1960) ja Erkka (s. 1963). Paavo Noposen isosetä oli kirjailija ja runoilija Alpo Noponen.
Opinnot

Paavo vietti kouluvuotensa Hämeenlinnassa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta vuonna 1949 ja valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1953 ja maisteriksi 1956 Yhteiskunnallisesta korkeakoulusta.
Työura

Noposen selostajaura Yleisradiossa alkoi vuonna 1952 Helsingin olympiakisoista. Sen jälkeen Noponen oli selostamassa 18 olympiakisoja. Vuonna 1963 Noponen pääsi haastattelemaan itse nyrkkeilyn raskaansarjan silloista maailmanmestaria Sonny Listonia tämän tehtyä lyhyen vierailun Suomessa. Noponen jäi eläkkeelle vuoden 1994 yleisurheilun EM-kisojen jälkeen. Sittemmin Noposen ääntä saattoi kuulla mediassa Radio Helsingin kanavatunnuksissa.
Kirjallista tuotantoa

Noponen on tullut tunnetuksi myös urheiluaiheisista kirjoistaan, kuten Pekka Tiilikaisen elämäkerrasta.
Uljaat mäkikotkamme. 1967 (Pekka Tiilikaisen kanssa)
Valon ja värien Suomi. 1968 (Reino Lounimon kanssa)
Susi-Kalle (Kalevi Oikarainen): Koillismaa. 1972
Naurukisat. 1972
Vaeltajan Lappi. 1974 (Reino Lounimon kanssa)
Pekka Tiilikainen, Suomi: sinivalkoisen äänen legenda 1911–1944. 1986
Pekka Tiilikainen, pääselostaja: sinivalkoisen äänen legenda 1945–1976. 1987
Ylhäisyys ratsastaa urheilukouluun: rurali-kersantti T. J. A. Heikkilä junior seikkailee. 1992
Paavon parhaat: selostajan sanakiehisiä. 1994
Paavon vieläkin paremmat: uusia sanakiehisiä. 1995.
Aiheesta muualla

Salokangas, Raimo: / Noponen, Paavo (1930–2016). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  25.10.2016. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Paavo Noposen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Petri Skriko

| Petri Skriko> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. maaliskuuta 1962 (ikä 62) Lappeenranta
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Pete, Pantteri
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  178 cm
Paino:  78 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1980–1999
Seurat:  SaiPa (SML) Vancouver Canucks (NHL) Boston Bruins (NHL) Winnipeg Jets (NHL) San Jose Sharks (NHL) Kiekko-Espoo (SML) Herning IK (Superisligaen)
NHL-varaus:  157. varaus, 1981 Vancouver Canucks
Valmennusura
Vuodet:  1999–2006, 2017–2019, 2023–
Seurat:  Herning Blue Fox SaiPa Odense Bulldogs
Petri Kalevi Skriko (s. 13. maaliskuuta 1962 Lappeenranta) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan Skriko oli laitahyökkääjä. Hän on nykyään Viron jääkiekkomaajoukkueen päävalmentaja.
Ura

Skriko aloitti uransa SM-liigassa 1980 Saimaan Pallon joukkuessaan pelattuaan jo sitä ennen SaiPassa yhden kauden I-divisioonassa. Kaudella 1983–1984 Skriko teki SM-liigauransa ennätyksen tehden 32 pelatussa ottelussa 25 maalia ja 26 syöttöpistettä. Kauden jälkeen Vancouver Canucks varasi Skrikon NHL:ään vuoden 1981 varaustilaisuuden kahdeksannella kierroksella numerolla 157. Hän siirtyi Canuksiin syksyllä 1984.
Kaudella 1985–1986 Canucksissa Skrikosta tuli ensimmäinen joukkueen sisäisen pistepörssin voittanut suomalainen NHL-pelaaja. Kuuden ja puolen kauden Canucks-ura päättyi kun Skriko kaupattiin Boston Bruinsiin kesken kauden 16. tammikuuta 1991. Kaupassa Bruins luovutti Canucksille toisen kierroksen varausvuoron seuraavan kesän varaustilaisuuteen. Canucks käytti vuoron varaamalla Mike Pecan. Skriko pelasi kauden loppuun Bruinsin organisaatiossa, mutta tilille kertyi vain 28 peliä.
Seuraavalla kaudella 1991–1992 Skriko ehti pelata kahdeksan ottelua Bruinsin paidassa ennen kuin hänet 29. lokakuuta vaihdettiin jälleen. Skriko siityi Winnipeg Jetsiin, joka luovutti Bostonille keskushyökkääjä Brent Ashtonin. Kauden 1992–1993 alussa Skriko teki vapaana pelaajana sopimuksen San Jose Sharksin kanssa, mutta pelasi siellä vain 17 ottelua ennen sopimuksen purkua ja siirtymistään takaisin SM-liigaan. Skriko pelasi kauden loppuun Kiekko-Espoon joukkueessa ja teki 18 ottelussa yhdeksän tehopistettä. Tämän jälkeen Skriko pelasi vielä kuusi kautta Tanskan pääsarjassa Herning Blue Foxin joukkueessa. Tänä aikana Skriko oli voittamassa neljästi Tanskan-mestaruutta.
NHL:ssä Skriko pelasi runkosarjassa yhteensä 541 ottelua, joissa hän teki 183 maalia ja antoi 222 maaliin johtanutta syöttöä eli yhteensä 405 tehopistettä. Pudotuspeleissä hän teki 28 ottelussa viisi maalia ja yhdeksän syöttöpistettä eli 14 tehopistettä.
Pelaajauransa jälkeen Skriko on toiminut valmentajana muun muassa SaiPassa ja Tanskassa, jossa hän myös pelasi peliuransa loppuvuosina. SaiPassa Skrikon pelinumero 9 on jäädytetty ja nostettu Kisapuiston jäähallin kattoon. Saatuaan potkut Odense Bulldogsin päävalmentajan tehtävästä Skriko ryhtyi Washington Capitalsin Euroopan-pelaajatarkkailijaksi. Skriko toimi tehtävässä kevääseen 2016 asti ja vaihtoi sitten seuraavalle kaudelle Calgary Flamesin organisaatioon. Toimittuaan yhden vuoden Calgaryn pelaajatarkkailijana Skriko palasi Eurooppaan. Seuraavat kaksi kautta Skriko toimi tanskalaisen Herning Blue Foxin päävalmentajana. Hän on nykyään Viron jääkiekkomaajoukkueen päävalmentaja.
Skriko on valittu Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 141.
Kansainvälinen ura

| Sijoitus | Vuosi | Joukkue | Turnaus | Ottelut | Maalit | Syötöt | Pisteet | Jäähyt |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 4. | 1980 | 18-v. maajoukkue | EM | 5 | 3 | 1 | 4 | 15 |
| 2. | 1981 | 20-v. maajoukkue | MM | 5 | 3 | 3 | 6 | 10 |
| 3. | 1982 | 20-v. maajoukkue | MM | 7 | 8 | 7 | 15 | 4 |
| 7. | 1983 | Maajoukkue | MM | 10 | 4 | 2 | 6 | 6 |
| 6. | 1984 | Maajoukkue | Olympia | 6 | 6 | 4 | 10 | 8 |
| 5. | 1985 | Maajoukkue | MM | 10 | 2 | 2 | 4 | 0 |
| 5. | 1987 | Maajoukkue | MM | 10 | 1 | 1 | 2 | 2 |
| 6. | 1987 | Maajoukkue | Canada Cup | 5 | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 3. | 1991 | Maajoukkue | Canada Cup | 6 | 3 | 2 | 5 | 4 |
| 7. | 1992 | Maajoukkue | Olympia | 8 | 1 | 4 | 5 | 4 |
Yksityiselämä

Skriko on naimisissa Agnes Skrikon kanssa.
Peter Angelos

Peter G. Angelos (4. heinäkuuta 1929 Pittsburgh, Pennsylvania – 23. maaliskuuta 2024) oli yhdysvaltalainen juristi, poliitikko ja liikemies. Hän osti yhdessä muiden sijoittajien kanssa ammattilaisbaseballjoukkue Baltimore Oriolesin 173 miljoonalla Yhdysvaltain dollarilla Eli Jacobsilta vuonna 1993.
Angelos opiskeli Eastern Collegessa ja Baltimoren yliopistossa. Hänellä oli demokraattina paikka Baltimoren kaupunginvaltuustossa vuosina 1959–1963, ja hän oli vuonna 1964 sitoutumattomana ehdokkaana kaupungin pormestariksi.
Peter Antony

Peter Antony on kahden kirjailijaveljeksen Peter Shafferin ja Anthony Shafferin yhdessä käyttämä salanimi.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Peter Antony”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Närpiön baptistiseurakunta

| Närpiön baptistiseurakunta> Närpes baptistförsamling |
| --- | --- |
 Närpiön baptistiseurakunta syyskuussa 2023.
Suuntautuminen:  Baptismi
Kirkkokunta:  Finlands svenska baptistsamfund
Perustettu:  17. lokakuuta 1886
Pääkirkko:  Salem Åbrovägen 29 64220 Yttermark
Jäseniä:  n. 80 (2004)
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Närpiön baptistiseurakunta (ruots. Närpes baptistförsamling, aik. Yttermark baptistförsamling) on vuonna 1886 perustettu närpiöläinen baptistiseurakunta. Suuri osa seurakunnan perustajajäsenistä kuului Åmossan baptistiseurakuntaan. Vuonna 2004 seurakuntaan kuului noin 80 jäsentä.
Seurakunta järjestää jumalanpalveluksia Salem-kappelissa. Lisäksi seurakunta omistaa kappelit Rangsbyssä ja Pirttikylässä sekä leirintäalueen Nämpnäsin Äggrundissa. Lisäksi seurakunnalla on pienryhmätoimintaa. Seurakunnalla on ollut myös Andaktsgruppen-lauluryhmä. Monet seurakunnan jäsenet osallistuvat Frank Mangs Centerin työhön.
Salem-kappeli

Närpiön baptistiseurakunnan Salem-kappeli valmistui vuonna 1912. Kappelin suuressa salissa oli valmistuessaan paikat 200 henkilölle ja lisäksi kappelissa oli pieni sali sekä pastorin asunto. Talon rakennuskustannukset olivat noin 115 000 markkaa. Rukoushuoneen alttaritaulun on maalannut Anni Krokfors ja se kuvaa pitkäperjantain ristiinnaulitsemista.
Historia

Baptismi saapui Närpiöön Nämpnäsin kylällä syntyneen ja Ruotsissa asuneen Mikael Erikssonin myötä. Vuonna 1884 Närpiössä perustettiin Nämpnäsin baptistiseurakunta, jonka saarnaajana Eriksson toimi. Vuonna 1886 perustettiin nykyinen Yttermarkin baptistiseurakunta, joka koettiin tarpeelliseksi pitkien etäisyyksien ja huonojen yhteyksien vuoksi.
Seurakunnan perustava kokous pidettiin 17. lokakuuta 1886 Erik Janssonin johdolla Anders Frostin kotona Yttermarkissa. Kokouksessa seurakuntaan liittyi 25 henkilöä ja seurakunnan johtajaksi valittiin aikaisemmin Närpiön veljesseurakunnassa työskennellyt saarnaaja Lars Öhman, jonka avuksi valittiin Gabriel Söderman.
Yttermarkilaisilla oli aluksi rukoushuone nykyisen meijerin luona. Yttermarkin Salemkappeli rakennettiin vuonna 1912. Rangsbyn Betelkappeli vihittiin käyttöön 1916. Myös Gottböleen perustettiin Elim-rukoushuone vuonna 1927. Vuonna 1931 seurakuntaan kuului 114 jäsentä. Vuonna 1933 perustettiin Rangsbyn baptistiseurakunta.
1970-luvun alussa Yttermarkin baptistiseurakunnassa oli 61 jäsentä ja yhteensä Närpiön baptistiseurakuntiin kuului 137 jäsentä.
Seurakunnan johtajat

Seuraavat henkilöt ovat toimineet seurakunnan johtajina:
1886–1887: Lars Öman
1887–1898: Gabriel Söderman
1898–1913: Anders Rausk
1914–1915: Karl Smith
1915–1919: John Söderman
1919–1927: Anders Rausk
1929–1934: Alwar Sundell
1934–1935: Arthur Ekroth
1936–1942: Alef Wikström
1942–1946: Johannes Klemetz
1946–1947: Alarik Björk
1949–1953: Harald Westerlund
1953–1957: Ernst Wallin
1957–1960: Villard Wallin
1961–1965: Ruben Johansson
1966: Samuel Högberg
1967– Filip Andersson
–2004: Catharina Olin
Salem-kappelin alttaritaulu.
Pingyuan

| Pingyuan |
| --- | --- |
 Pingyuan

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Foochowin laivastontelakka
Kölinlasku:  1. tammikuuta 1883
Laskettu vesille:  1888
Palveluskäyttöön:  1890
Poistui palveluskäytöstä:  21. toukokuuta 1905
Loppuvaihe:  upposi osuttuaan miinaan 18. syyskuuta 1904
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 185 t
Pituus:  60,96 m (kokonaispituus)
Leveys:  12,19 m
Syväys:  4,19 m
Koneteho:  2 400 shp
Nopeus:  10,5 solmua
Miehistöä:  202
Aseistus
Aseistus:  1 × 10″ tykki 2 × 6″ tykkiä 8 × konekivääriä 4 × 18″ torpedoputkea
Pingyuan (kiin. 平远) oli Kiinan Qing-dynastian Beiyangin laivastolle 1890 valmistunut panssariristeilijä. Keisarillisen Japanin laivasto valtasi aluksen vuonna 1895 liittäen sen laivastoonsa nimellä Heien. Alus haaksirikkoutui osuttuaan miinaan 18. syyskuuta 1904 Port Arthurin länsipuolella.
Valmistus

Pingyuan tilattiin Foochowin laivastontelakalta Mawwista, missä köli laskettiin 1. tammikuuta 1883. Alus laskettiin vesille 1888 ja valmistui vuonna 1890.
Palvelus

Alus liitettiin valmistuttuaan Beiyangin laivastoon, jonka mukana se osallistui ensimmäisessä Kiinan–Japanin sodassa Jalujoen taisteluun 27. heinäkuuta 1894. Alus pakeni muun laivaston mukana Port Arthuriin ja edelleen Weihaiweihin, jonka kukistuttua keisarillisen Japanin laivasto valtasi aluksen helmikuussa 1895. Se otettiin 16. maaliskuuta palvelukseen nimellä Ping Yuen Go, ja alus osallistui sodan lopun taistelutoimiin keisarillisen Japanin laivastossa.
Alus luokiteltiin 21. maaliskuuta ensimmäisen luokan tykkiveneeksi, ja se nimettiin Heieniksi vuonna 1900. Samalla aluksen saksalaisvalmisteiset Kruppin tykit vaihdettiin brittiläisiksi ja alus sijoitettiin tykistökoululaivaksi. Venäjän–Japanin sodassa alus kuului 3. laivueeseen, jonka mukana se osallistui Port Arthurin piiritykseen. Heien osui miinaan Port Arthurin länsipuolella Pigeon Bayssä 18. syyskuuta 1904 menettäen liikuntakykynsä, ja se haaksirikkoutui vielä samana päivänä kovassa merenkäynnissä. Alus poistettiin alusluettelosta 21. toukokuuta 1905.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Jingyuan-luokka | Kiinan keisarillisen laivaston panssariristeilijät | Seuraaja: ei |
Linja 2

Linja 2 voi viitata muun muassa seuraaviin:
Linja 2, Ateenan metro
Linja 2, Barcelonan metro
Linja 2, Brysselin metro
Linja 2, Budapestin metro
Linja 2, New Yorkin metro
Linja 2, Pariisin metro
Linja 2, Sevillan metro
Linja 2, Soulin metro
Linja 2, Thessalonikin metro
Linja 2, Toronton metro
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Linja 2”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Pepa Päivinen

Pepa Päivinen UMOn solistina 1993.
Pertti ”Pepa” Päivinen (s. 2. kesäkuuta 1955) on suomalainen jazzmuusikko ja saksofonisti. Hänen pääsoittimensa on baritonisaksofoni, mutta hän hallitsee sen lisäksi basso-, tenori- sekä sopraanofonin, klarinetin, bassoklarinetin sekä erilaisia huiluja.
Päivinen aloitti huilunsoiton 12-vuotiaana Vantaan musiikkiopistossa, opettajanaan Seppo ”Paroni” Paakkunainen ja 14-vuotiaana saksofoninsoiton Viipurin Työväen Soittajissa. Varhaisia vaikutteita olivat silloiset rockyhtyeet Soulset, Tasavallan Presidentti ja ulkomaisista Colosseum ja Blood, Sweat & Tears. Jazzista Päivinen sanoo kiinnostuneensa 16–17-vuotiaana. Vuonna 1975 Päivinen ryhtyi opiskelemaan Oulunkylän pop- & jazzopistossa saksofoniopettajanaan Juhani Aaltonen ja sovitustekniikan opettajana Kaj Backlund.  Päivinen siirtyi ammattilaiseksi 1970-luvun alussa ja liittyi Sami Hurmerinnan Taivaanvuoheen. Hän kiersi keikoilla Tapani Kansan ja Arto Sotavallan yhtyeissä. Jukka Tolonen Bandin (JTB) mukana Päivinen kiersi Eurooppaa vuosikymmenen lopulla. 1980-luvulla hän tutustui Edward Vesalaan, jonka Sound & Fury -toimintaan hän otti osaa vuodesta 1984 lähtien. Päivinen soitti myös useilla Vesalan levyillä.
Päivinen soittaa myös muun muassa UMO:ssa, oli mukana Saxperiment-saksofonikvartetissa ja osallistui yhdysvaltalaisen saksofonistin Anthony Braxtonin Ensemble Braxtonian kiertuekokoonpanoon. Vesalan tukemana ilmestyi vuonna 1997 Päivisen ensimmäinen sooloalbumi Saxigon. Sillä soittivat Päivinen, Vesala, kosketinsoittaja Iro Haarla ja kitaristi Jouko ”Jimi” Sumén. Seuraavat levyt ilmestyivät Pepa Päivinen Trion nimellä (Umpsukkelis vuonna 1999 ja Fun Faraway vuonna 2002). Triossa soittivat kahdella ensilevyllä Hannu Rantanen (basso) ja Mikko Hassinen (rummut). Myöhemmin Rantasen korvasi Ville Huolman ja vuonna 2005 yhtyeeseen jonka nimeksi muuttui Pepa Päivinen Quartet, liittyi kitaristi Timo Kämäräinen.
Iro Haarlan kanssa Päivinen on julkaissut duolevyn YarraYarra (2001).
Tunnustuksia

Pekka Pöyry -palkinto vuonna 1984 (vuoden suomalainen saksofoninsoittaja)
Emma-palkinto 1999 (vuoden jazz-levy – Umpsukkelis)
Yrjö-palkinto 2000 (vuoden jazz-muusikko)
Muusikkojen liiton tunnustuspalkinto 2003
taiteilijaeläke 2017
Diskografia

Yhtyeen johtajana:
Saxigon (1997)
Pepa Päivinen Trio: Umpsukkelis (1999)
Iro Haarla & Pepa Päivinen: Yarra Yarra (2001)
Pepa Päivinen Trio: Fun Faraway (2002)
Pepa Päivinen Quartet: Tiram num (2005)
Pepa Päivinen Quintet: North Pipe (2009)
Aiheesta muualla

Päivinen FIMIC:n tietokannassa
Pepa Päivinen Quartetin MySpace-sivusto
Pikkuluikka

| Pikkuluikka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Sarakasvit Cyperaceae
Suku::  Pilliluikat Eleocharis
Laji::  parvula
Kaksiosainen nimi
 Eleocharis parvula  (Roem. & Schult.) Link ex Bluff, Nees & Schauer 
Synonyymit
 Eleocharis parvulus 
Katso myös
   Pikkuluikka Wikispeciesissä   Pikkuluikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkuluikka (Eleocharis parvula) on sarakasvien (Cyperaceae) heimoon ja luikkien (Eleocharis) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on yleisesti ottaen hyvin pienikokoinen kasvilaji, joka kasvaa rannoilla, usein kokonaan vedenpinnan alla. Veden alla kasvaessaan se ei muodosta lainkaan kukintotähkiä. Pikkuluikka muistuttaa useita muita luikkalajeja, mutta on erotettavissa niistä rönsyjensä päissä olevien talvehtimissilmujen perusteella.
Pikkuluikan varret ovat noin viisi senttimetriä korkeita, velttoja, ohuita ja vaaleanvihreitä. Varret kasvavat pieninä, ruusukemaisina ryhminä. Pikkuluikka muodostaa juurakostaan kapeita rönsyjä, joiden kärkiin muodostuu valkoisia talvehtimissilmuja. Pikkuluikan kukintona on varren päässä oleva yksittäinen tähkä, joka on lähestulkoon surkastunut. Tähkä on pari millimetriä pitkä ja siinä on muutamia kukkia. Tähkäsuomut ovat munanmuotoisia sekä vaaleanvihreitä ja alimmat niistä ovat pituudeltaan ainakin puolet koko tähkän pituudesta. Kukat ovat kolmiluottisia. Pikkuluikan hedelmä on kolmikulmainen, vaaleankullanruskea ja kiiltävä pähkylä.
Pikkuluikka kasvaa merenrannoilla yleensä vedessä pehmeillä ja savisilla pohjilla. Pikkuluikkaa tavataan usein yhdessä pikkuhauran (Zannichellia palustris) sekä näkinpartaislevien kanssa. Suomessa pikkuluikkaa tavataan koko merenrannikkoalueella, joskaan se ei ole erityisen yleinen.
Pikkuluikan on löytänyt Ruotsissa N. H. Nilsson 21.07.1887 Skånesta ja löytö julkaistiin seuraavana vuonna.
Pikkuluikkaa käytetään akvaariokasvina.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Pikkuluikka (Eleocharis parvula)
United States Department of Agriculture (USDA): Eleocharis parvula (englanniksi)
Flora of China: Eleocharis parvula (englanniksi)
Peter Antony Moran

Peter Antony Moran vuonna 2002.
Peter Antony Moran (s. 13. huhtikuuta 1935 Glasgow) on brittiläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Glasgowin arkkihiippakuntaan 19. maaliskuuta 1959 ja inkardinoitiin Aberdeenin hiippakuntaan vuonna 1986. Hänet nimitettiin Aberdeenin piispaksi 13. lokakuuta 2003, ja piispaksi konsekroinnin suoritti 1. joulukuuta Mario Joseph Conti, jota avustivat Michael George Bowen ja Joseph Devine. Moran jäi eläkkeelle 4. kesäkuuta 2011.
Pirkko ja Pentti

| Pirkko ja Pentti |
| --- | --- |
Kustantaja:  King Features Syndicate
Julkaisuaika:  1954 –
Päähahmo(t):  Pirkko Pentti
Kirjoittaja(t):  Mort Walker
Kuvittaja(t):  Dik Browne
Väri(t):  Dik Browne Brian Walker Greg Walker
Luoja(t):  Mort Walker
Pirkko ja Pentti (engl. Hi and Lois) on yhdysvaltalainen sarjakuva. Sarjan loi
Mort Walker ja sen kuvitti Dik Browne. Sarjakuva kertoo pariskunnasta, jolla on neljä lasta. Alun perin Pirkko ja Pentti ilmestyi Masi-stripeissä, mutta sitten sille tehtiin oma sarja. Ensimmäinen strippi julkaistiin 18. lokakuuta 1954, ja sen julkaisi King Features Syndicate. Viikkosanomat ja Masi julkaisivat sarjakuvaa nimellä Liisa ja Lasse.
Pitäjänkäynti

Pitäjänkäynti oli Ruotsissa ja Suomessa varattomien koululaisten (teinien) ja ylioppilaiden tapa tehdä avunkeruumatkoja seurakuntiin. Käytäntö alkoi jo keskiajalla, mutta siinä ilmeni niin paljon epäkohtia, että Ruotsin hallitus kielsi sen 1780. Siitä huolimatta tapa jatkui 1800-luvulle saakka. Avunkeruualueet jaettiin opiskelevan nuorison kesken ja kerääjiä kehotettiin käyttäytymään siivosti. Käytäntö kuitenkin häiritsi maalaisväestön rauhallista eloa, mutta maan hallitus sieti tapaa vuosisatoja välttämättömänä pahana. Pitäjänkäynnin vähentämiseksi Ruotsissa otettiin 1624 käyttöön teinirahat, joka oli maanomistajilta kannettu vero. Teinirahat lakkautettiin Ruotsissa 1835 ja Suomessa 1865.
Limittäinen geeni

Kaavio B-hepatiittiviruksen genomista, joka on osin kaksijuosteinen, osin yksijuosteinen DNA. Geenit ovat osin samoja, ja peietävät osin toisensa.
Limittäinen geeni on viruksessa tai solussa oleva geeni, jota voidaan lukea ainakin kahta geeniä, koska ne ovat osaksi samoja. Esimerkiksi b-hepatiittiviruksessa on monta limittäistä geeniä. Limittäiset geenit ovat tyypillisiä pienille genomeille. Ne ovat välttämättömiä virukselle Phi-X174, jossa on 11 geeniä  
vain 5386 emäsparia. Esimerkiksi noin 0,5 miljoonan emäsparin  noin 500 geenistä 44 menee osin toistensa päälle.
Limittäiset geenit pyrkivät suojamaan geeniä mutaatioilta. Tämä on vahvistetu simuloimalla yksinkertaistetun geenin kehitystä Avida-nimisellä tietokonesysteemillä.
Limmared

Limmaredin lasitehdas 2010-luvulla.
Limmared on taajama Tranemon kunnassa Ruotsin Länsi-Götanmaan läänissä. Taajama oli aiemmin Ruotsin rataverkon solmukohta. Limmared on tunnettu lasiteollisuudestaan. 1700-luvulla aloittanut Limmaredin lasitehdas on Ruotsin viimeinen toimiva pakkauslasin valmistaja. Sen omistaa nykyisin irlantilais-luxemburgilainen Ardagh Group.
Käännös suomeksi
Limits (Pændan kappale)

|  Limits |
| --- | --- |
 Pænda esittämässä kappaletta toisen semifinaalin kenraaliharjoituksessa.
Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Pænda
Levy-yhtiö:  Wohnzimmer Records, Universal Music Group
Kesto:  3:24
Tyylilaji:  pop
Julkaistu:  8. maaliskuuta 2019
Säveltäjä(t):  Gabriela Horn
Sanoittaja(t):  Gabriela Horn
Euroviisutiedot
Vuosi:  2019
Maa:  Itävalta
Kieli:  englanti
Sijoitus semifinaalissa:  17.
Pisteet semifinaalissa:  21
Video:  videolinkki
Limits on itävaltalaisen laulajan Pændan esittämä kappale, jolla hän edusti Itävaltaa vuoden 2019 Eurovision laulukilpailussa, Tel Avivissa.
Kappale kilpaili Euroviisujen toisessa semifinaalissa, jossa se sijoittui seitsemänneksitoista ja karsiutui finaalista.