Leo Jokela
Ura teatterissa > Kansanteatteri-Työväenteatterin vuodet

Jokelan teatteriura nousi syksyllä 1960, kun Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterin johtaja Sakari Puurunen tarjosi hänelle vakituista kiinnitystä. Jokelalla oli tässä vaiheessa jo vankka asema luonnenäyttelijänä sekä kansankoomikkona. Maineesta huolimatta hän piti itseään teatterissa aina ensisijaisesti ”duunarina” eikä halunnut korostaa itseään taiteilijana. Kansanteatteri-Työväenteatterista kehittyi Jokelalle rakas, inspiroiva ja ongelmallinenkin työyhteisö. Ennen häntä pestattuja luonnenäyttelijöitä olivat Risto Mäkelä ja Leevi Kuuranne. Ensin mainitusta tuli Jokelalle läheinen työtoveri ja perheystävä.
Helsingin Kansanteatteri ja Työväen Teatteri olivat yhdistyneet nimellisesti jo vuonna 1948, mutta toimivat edelleen omilla näyttämöillään ja näyttelijöillään Ylioppilastalolla ja Vallilan työväentalolla. Jokelasta tuli Kansanteatterin vakionäyttelijä syyskaudella 1959. Hän teki myönteisiä arvioita saaneet sivuosat näytelmissä Pohjalaisia ja Sininen partio. Vuonna 1960 Jokela teki jälleen Anutškinin roolin Gogolin Naimapuuhissa.
Elokuussa 1961 Jokela teki Vallilan teatterissa läpimurtoroolinsa Hugo Raudseppin komediassa Vetelys. Näytelmä oli yleisö- ja arvostelumenestys, ja Jokela esitti saman roolin 1974 Mustikkamaalla Helsingin Kesäteatterin versiossa. Jukka Kajava arvioi jälkimmäistä: ”Leo Jokelan Vetelys on kehitelty aika vähässä puskahuumorin rikkaruohoksi, sitäkin perusteellisemmin sisäisen intensiteetin roolityöksi – –”. Jokelan näyttelijäntyölle ominainen tapa tiivistää ja pelkistää komiikkaansa kantoi myös isommissa rooleissa. Kansanteatterin näyttelijäkunnassa hänellä oli kuitenkin asema täsmällisten reunaroolien esittäjänä. Näihin lukeutui muun muassa Koshyn osa Anton Tšehovin Ivanovissa. Kappaleen ohjasi Sakari Puurunen. Helsingin Sanomien teatteriarvostelija Sole Uexküll piti Koshyn hahmoa loistavana esimerkkinä Tšehovin nautittavasta ihmishavainnoinnista. Seuraavana ensi-iltaan tulleessa Leena Härmän Pinsiön paroonissa Uexküll huomioi jo laatusanoin ”leojokelamaisen” koomikkotyön. Jokelan naiivin totista roolityötä pidettiin näytelmän humoristisesti viimeistellyimpänä.
Huhtikuussa 1962 ensi-iltaan otettu Arnold Weskerin Juuret edusti brittiläisissä teattereissa muotoutunutta arkirealistista tyylilajia, niin kutsuttua ”tiskiallasdraamaa”. Jokela näytteli yhtä päärooleista Helena Haaviston ja Hillevi Lagerstamin kanssa. Kesällä seurasi päärooli Topiaksen sotilasfarssissa Rykmentin murheenkryyni. Kansankomedioiden kantavana tulkkina Jokela sopi rooliin erinomaisesti, ja näytelmä oli kesäteatterikauden menestyksiä. Marraskuussa Kansanteatterin ohjelmistoon tuli Suomessa kautta aikojen eniten yleisöä kerännyt Teuvo Pakkalan kansannäytelmä Tukkijoella. Jokela oli esittänyt tukkilaisten johtajan adjutanttia elokuvaversiossa 1951, nyt hänelle lankesi Tolarin vanhaisännän rooli. Koomikkojen näyttämöjuhlaa edusti keväällä 1963 Dario Fon satiirinäytelmä Arkkienkelit eivät vedä höplästä. Jokelalla oli näytelmässä usean roolin kirjo, ja Fon lempeän ja tarkan komiikan todettiin sopivan hänelle mitä parhaimmin.
Näytelmässä Irma la Douce vuonna 1964 Jokelalla oli laulurooli kertojana, mutta hän esitti varsinaiset lauluosuudet ”tekstaamalla” eli puhumalla rytmikkäästi musiikin tahtiin. Marraskuussa 1964 ensi-iltansa saaneessa Jevgeni Švartsin Lohikäärmeessä Jokela sai jälleen taiteellisen voiton. Hänen esittämänsä byrokraattinen vallankaappaaja ei ollut tunnettujen hirmuvaltiaiden karikatyyri, vaan hän uudisti omintakeista komiikkaansa pitämällä purevan satiirin osana valtiaan omaksumaa julmuutta. Keväällä 1965 Jokelalla oli sivuosat niin ikään korkeatasoisissa yhteiskuntasatiireissa Laulu valkoiselle miehelle ja Juurakon Hulda. Ne jäivät hänen viimeisiksi töikseen ennen kaksoisteatterin yhdistymistä tulevalle kaudelle.