stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Futura (kirjaintyyppi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Futura (kirjaintyyppi) Wikimedia Commonsissa
Typografia
| --- | --- |
Typografit ja kirjainmuotoilijat:  Jonathan Barnbrook  Saul Bass  Ed Benguiat  Morris Fuller Benton  Neville Brody  Frederic Goudy  Claude Garamond  Eric Gill  Tomi Haaparanta  Nicolas Jenson  Edward Johnston  Donald Knuth  Rudolf Koch  Sami Kortemäki  Zuzana Ličko  William Morris  Stanley Morison  Jan Tschichold  Carol Twombly  Wolfgang Weingart  Hermann Zapf  Gudrun Zapf-von Hesse 
Kirjaintyylit ja -lajit:  Anfangi  Antiikva  Arial  Baskerville  ITC New Baskerville  Calibri  Comic Sans  Egyptienne  Fraktuura  Garamond  Gill Sans  Helvetica  Palatino  Times New Roman  Unsiaali  Verdana 
Merkit:  Alduksen lehti ❦  Asteriski *  Ät-merkki @  Englannin punta £  Ampersandi &  Jokerimerkki  Kappaleen merkki ¶  Luetelmamerkki  Luettelo matemaattisista merkeistä  Plus-miinusmerkki ±  Promille ‰  Prosentti %  Pykälämerkki §  Risti †  Ristikkomerkki #  Rub el Hizb ۞  Tekijänoikeusmerkki ©  Tilde ~  Valuuttamerkki ¤  Yläpuolinen indeksointipilkku 
Suuntaukset:  Amerikan uusi aalto  Dekonstruktivismi  Postmodernismi  Sveitsiläinen tyyli 
Muut aiheet:  Aakkoslaji  CamelCase  Glyyfi  Goottilaiset kirjaintyypit  Kapiteeli  Kirjain  Kirjaintyyppi  Kursiivi  Ligatuuri  Logo  Lorem ipsum  Orpo- ja leskirivit  Painokirjaimet  Sans-serif  Serif  TrueType  Web Open Font Format  X-korkeus  Yliviivaus  Ylleviivaus  Ylä- ja alaindeksi
Dick Francis

Richard Stanley ”Dick” Francis (31. lokakuuta 1920 Lawrenny, Wales, Iso-Britannia – 14. helmikuuta 2010 Grand Cayman, Caymansaaret) oli brittiläinen kirjailija ja jockey. Suosittujen ja palkittujen dekkareidensa lisäksi hänet tunnetaan menestyksekkään kilparatsastusuransa traagisimmasta häviöstä, joka tapahtui vuoden 1956 Grand National -kilpailussa hänen ratsastaessaan kuningataräiti Elisabetin omistamalla Devon Loch -nimisellä hevosella. Ratsukko oli loppusuoralla selvässä johdossa, kunnes hevonen kompastui ja kaatui tasaisella maalla tuntemattomaksi jääneestä syystä.
Nuoruus ja kilpaura

Dick Francis syntyi hevosmiesten perheeseen: sekä hänen isänsä, isoisänsä että isoisoisänsä olivat olleet amatöörilaukkaratsastajia ja hevoskasvattajia. Dick ja hänen veljensä Doug ratsastivat lapsesta pitäen isovanhempiensa maatilalla, ja myöhemmin Dick ratsasti monta vuotta näyttelykehissä. Viisitoistavuotiaana hän jättäytyi pois koulusta ja siirtyi täysipäiväisesti hevosurheilun pariin. Hänelle oli aina selvää, että hän halusi jockeyksi, mutta hän kasvoi lopulta liian pitkäksi sopiakseen ”sileiden laukkojen” ratsastajaksi, sillä laji vaatii pientä ja kevyttä ruumiinrakennetta.
Francis palveli toisen maailmansodan aikana brittien Kuninkaallisissa ilmavoimissa lentäjänä. Vuonna 1946 hän jätti armeijan ja siirtyi risuestelaukkakilpailuiden maailmaan, jossa hänestä tuli varsin menestyksekäs kilparatsastaja. Hän voitti yli 350 lähtöä ja oli kauden 1953–1954 ”champion jockey” (eniten voittoja). Dick Francis osallistui risuestelaukkakilpailuista kuuluisimpaan, Grand Nationaliin, kahdeksan kertaa. Hän kilpaili kuningataräidin hevosilla vuodesta 1953 vuoteen 1957, jolloin hän joutui jäämään eläkkeelle vakavasta putoamisesta aiheutuneiden vammojen vuoksi.
Kirjailijanura

Kilpauransa päätyttyä Francis julkaisi heti omaelämäkerran nimeltä The Sport of Queens. Hän myös toimi London Sunday Express -lehden laukkaurheilukirjeenvaihtajana kuudentoista vuoden ajan ja kirjoitti legendaarisen jockeyn Lester Piggottin elämäkerran. Dekkarikirjailijanuransa hän aloitti vuonna 1962 ja julkaisi lähes poikkeuksetta kirjan joka vuosi aina vuoteen 2000 asti, jolloin hänen vaimonsa Mary kuoli. Francisin kirjailijanuran oletettiin olevan ohi. Vuonna 2006 häneltä kuitenkin ilmestyi uusi teos, Under Orders, ja vuoden 2007 syyskuussa ilmestyi toinenkin kirja, Dead Heat, jota työstämässä oli myös hänen poikansa Felix. Dick Francisin kirjoja on käännetty yli kolmellekymmenelle kielelle ja niitä on myyty yli 60 miljoonaa kappaletta.
Dick Francisin dekkarit sijoittuvat usein tavalla tai toisella laukkaurheilumaailmaan tai vähintäänkin sivuavat sitä. Kirjojen päähenkilöiden ympäristöt vaihtelevat paljon, mutta heillä on usein keskenään samoja ominaisuuksia: he ovat varakkaita, älykkäitä, hyväkuntoisia, yksinään asuvia ja omaavat kyvyn hankkiutua tilanteisiin, joissa fyysisiltä kolhuilta on mahdotonta välttyä. Monet heistä ovat kilparatsastajia, mutta joukossa on myös muun muassa taiteilijoita, kirjailijoita, diplomaatteja ja pankkiireja. Kirjojen tapahtumapaikat vaihtelevat Australiasta Kanadaan ja Etelä-Afrikasta Englantiin. Kahta poikkeusta lukuun ottamatta kirjat eivät liity toisiinsa mitenkään, eikä siksi ole väliä, missä järjestyksessä niitä lukee. Kit Fielding -nimisen jockeyn tarina kerrotaan kirjoissa Kiristäjät ja Henkivartija.  Jockeyn uralta yksityisetsiväksi siirtynyt Sid Halley seikkailee suomentamattomissa kertomuksissa Odds Agains, Whip Hand, Under Orders, suomennetussa teoksessa Varjo yössä sekä Felix Francisin teoksessa Dick Francis's Refusal.
Yksityiselämä

Dick Francis ja Mary Margaret Brenchley menivät naimisiin vuonna 1947. Heillä on kaksi poikaa, Merrick ja Felix. Merrick toimi aiemmin kilpahevosten valmentajana mutta siirtyi sittemmin hevoskuljetusalalle. Driving Force-kirja sai innoituksensa tästä ammatista. Felix toimi aiemmin yksityiskoulussa opettajana, mutta siirtyi myöhemmin työskentelemään isänsä alaisuudessa. Yksi Twice Shy-kirjan keskeisistä hahmoista perustuu häneen. Mary, joka kuoli vuonna 2000, omasi aviomiestään laajemman koulutuksen ja oli työskennellyt kirjakustannuksen parissa. Tämän vuoksi on väitetty, että hän olisi kirjojen todellinen kirjoittaja. Pariskunta ei koskaan koittanut peitellä sitä seikkaa, että Mary auttoi kirjojen taustatyössä ja editoinnissa paljon – Dick Francis sanoi jopa vaatineensa, että Maryn nimen pitäisi olla kansilehdellä hänen oman nimensä ohella.
Dick Francis kuoli helmikuussa 2010 89-vuotiaana kotonaan Karibian Caymansaarilla.
Arvonimet ja palkinnot

Brittiläisen imperiumin upseeri vuonna 1984 ja komentaja vuonna 2000
British Crime Writers Associationin Silver Dagger (1965), Gold Dagger (1980) ja Cartier Diamond Dagger for life's work (1990)
Mystery Writers of American Edgar Allen Poe Award (Forfeit 1970, Whip Hand 1981, Come to Grief 1996) sekä Grand Master Award (1996)
Bostonin Tufts Universityn Honorary Doctorate of Humane Letters vuonna 1991
Teokset

| --- | --- |
 Varma kuin kuolema (Dead Cert, 1962)  Nerve (1964)  For Kicks (1965)  Odds Against (1965)  Flying Finish (1966)  Blood Sport (1967)  Murha auttaa vedonlyönnissä (Forfeit, 1968)  Enquiry (1969)  Rat Race (1970)  Bonecrack (1971)  Savua silmille (Otava 1979) (Smokescreen, 1972)  Slayride (1973)  Jos nostat tarjousta niin kuolet (Knockdown, 1974)  High Stakes (1975)  Kuoleman kehykset (lyhennelmä, Valitut Palat-kirjavaliot) (In the Frame, 1976)  Kuumat paikat (lyhennelmä, Valitut Palat-kirjavaliot 2010#193) (Hot places)  Riski (Risk, 1977)  Trial Run (1978)  Whip Hand (1979)  Tappava heijastus (Otava 1982) (Reflex, 1980)  Twice Shy (1981)  Pankkiiri (WSOY 1984) (Banker, 1982)  Vaara (WSOY 1985) (The Danger, 1983) :  Petoksen merkit (WSOY 1986) (Proof, 1984)  Kiristäjät (WSOY 1992) (Break In, 1985)  Henkivartija (WSOY 1993) (Bolt, 1986)  Kuumaa rahaa (WSOY 1990) (Hot Money, 1987)  Konnan loukku (The Edge, 1988)  Perintö (WSOY 1991) (Straight, 1989)  Vasama (WSOY 1992) (Longshot, 1990)  Paluu (WSOY 1994) (Comeback, 1991)  Viesti (Driving Force, 1992)  Vaa'ankieli (WSOY 1995) (Decider, 1993)  Viimeinen este (lyhennelmä, Valitut Palat-kirjavaliot, 2011#201) (Silks)  Villihevoset (WSOY 1996) (Wild Horses, 1994)  Varjo yössä (Come to Grief, 1995)  Perinnönjako (lyhennelmä, Valitut Palat-kirjavaliot 2011#201) (Silks)  Haastaja (lyhennelmä, Valitut Palat-kirjavaliot 2000) (10 LB. Penalty, 1997)  Field of Thirteen (lyhytkertomusten kokoelma) (1998)  Hurrikaani (WSOY 2000) (Second Wind, 1999)  Lasihevonen (lyhennelmä, Valitut Palat-kirjavaliot) (Shattered, 2000)  Under Orders (2006), Kovat panokset (lyhennelmä, Valitut Palat-kirjavaliot, 2009#185)  Dead Heat (2007), Kuumat paikat (lyhennelmä Valitut Palat -kirjavaliot, 2010)  Silks (2008, Felix Francisin kanssa)  Even Money (2009, Felix Francisin kanssa)  Crossfire (2010, Felix Francisin kanssa) – julkaistu postuumisti
Teokset > Felix Francisin tuotantoa

Dick Francis's Gamble (2011)
Dick Francis's Bloodline (2012)
Dick Francis's Refusal (2013)
Dick Francis's Damage  (2014)
Filmatisoinnit

Dick Francisin ensimmäisen dekkarin pohjalta valmistui vuonna 1974 Tony Richardsonin ohjaama Dead Cert-elokuva jonka näyttelijäkaartiin kuului muun muassa Judi Dench. Francisin kirjoihin perustuen on tuotettu myös kaksi lyhyttä tv-sarjaa: Sid Halleyn hahmoon perustuva kuusiosainen tv-sarja The Racing Game (1978) sekä The Dick Francis Mysteries (1989), jossa esiintyi muun muassa Ian McShane.
Aiheesta muualla

Dick Francisin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki]
Viralliset sivut
Kattava kirjalistaus
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Luettelo Suomen pajuista

Luettelo Suomessa kasvavista pajuista. Suomessa on 20 alkuperäistä pajulajia. Seitsemällä lajilla on selväpiirteisiä, verraten helposti tunnistettavia alalajeja. Alalajit mukaan laskien Suomessa on alkuperäisiä pajuja yhteensä 29. Pajulajit risteytyvät luonnossa usein. Risteymiä ei kuitenkaan lueta omiksi lajeikseen.
Alun perin viljeltyjä koristepajuja (esimerkiksi salava) ei myöskään lasketa alkuperäisiin lajeihin, vaikka ne olisivat myöhemmin levinneet villiintyneinä Suomessa.
Suomessa tavattavat, luonnonvaraiset pajulajit ja niiden alalajit:
1. Salix arbuscula – kääpiöpaju
2. Salix aurita – virpapaju
3. Salix caprea – raita
3a Salix caprea subsp. caprea – metsäraita
3b Salix caprea subsp. sphacelata – vuonoraita
4. Salix cinerea – tuhkapaju
5. Salix hastata – kalvaspaju
5a Salix hastata subsp. hastata – tunturikalvaspaju
5b Salix hastata subsp. subintegrifolia – idänkalvaspaju
6. Salix herbacea – vaivaispaju
7. Salix glauca – tunturipaju
7a Salix glauca subsp. glauca – tunturipaju
7b Salix glauca subsp. stipulifera – korvakepaju
8. Salix lanata – villapaju
8a Salix lanata subsp. lanata – villapaju
8b Salix lanata subsp. glandulifera – nystypaju
9. Salix lapponum – pohjanpaju
10. Salix myrsinifolia – mustuvapaju
10a Salix myrsinifolia subsp. myrsinifolia – mustuvapaju
10b Salix myrsinifolia subsp. borealis – outapaju
10c Salix myrsinifolia subsp. kolaensis – kuolanpaju
11. Salix myrsinites – lettopaju
12. Salix myrtilloides – juolukkapaju
13. Salix pentandra – halava
14. Salix phylicifolia – kiiltopaju
15. Salix polaris – napapaju
16. Salix pyrolifolia – talvikkipaju
17. Salix repens – hanhenpaju
17a Salix repens subsp. repens – hanhenpaju
17b Salix repens subsp. argentea – hietikkopaju
17c Salix repens subsp. rosmarinifolia – kapealehtipaju
18. Salix starkeana – ahopaju
18a Salix starkeana subsp. starkeana – ahopaju
18b Salix starkeana subsp. cinerascens – kangaspaju
19. Salix reticulata – verkkolehtipaju
20. Salix triandra – jokipaju
Suomessa kasvavia istutettuja pajuja:
Salix alba – valkosalava
Salix alba var. sericea ’Sibirica’ – hopeasalava eli hopeapaju
Salix daphnoides – härmäpaju
Salix daphnoides subsp. acutifolia – huurrepaju
Salix fragilis – salava
Salix fragilis ’Bullata’ – terijoensalava
Salix purpurea – punapaju
Salix reticulata – verkkolehtipaju
Salix viminalis – koripaju
Fredrik IV

| Fredrik IV |
| --- | --- |
 Tanskan ja Norjan kuningas
 Fredrik IV, Balthasar Denner 1700-1748
Tanskan ja Norjan kuningas
Valtakausi:  25. elokuuta 1699 – 12. lokakuuta 1730
Kruunajaiset:  15. huhtikuuta 1700, Fredriksbergin linnan kappeli
Edeltäjä:  Kristian V
Seuraaja:  Kristian VI
Sijaishallitsija:  kuningatar Louise von Mecklenburg-Güstrow 1708-1709

Syntynyt:  11. lokakuuta 1671 Kööpenhaminan linna, Kööpenhamina, Tanska
Kuollut:  12. lokakuuta 1730 (59 vuotta) Odensen linna, Odense, Tanska
Hautapaikka:  Roskilden tuomiokirkko
Puoliso:  Louise  Elisabet Helena  Anna Sofia
Lapset:  Kristian VI  Charlotte Amalie
Suku:  Oldenburg
Isä:  Kristian V
Äiti:  Charlotte Amalie
Uskonto:  Luterilaisuus
Nimikirjoitus:  
Fredrik IV (tansk. Frederik 4.); (11. lokakuuta 1671 Kööpenhaminan linna, Kööpenhamina – 12. lokakuuta 1730 Odense, Tanskan kuningaskunta) oli Tanskan ja Norjan kuningas vuosina 1699–1730.
Suku ja koulutus

Frederikin vanhemmat olivat Kristian V ja Charlotte Amalie af Hesse-Kassel (1650–1714). Hän oli vanhin kahdeksasta lapsesta, joista aikuisikään eläneet neljä veljeä ja sisar pysyivät naimattomina eikä heillä ollut jälkeläisiä. Hänellä oli lisäksi kuusi aviotonta sisaruspuolta, joista kaksi velipuolta etenivät korkeisiin valtion- ja armeijan virkoihin. Kruunprinssi Frederikin koulutus oli puutteellinen.
Kruununprinssi

Frederikille annettiin 18-vuotiaana valtaistuimen perillisenä paikka valtaneuvostossa. Kruununprinssinä Frederik laajensi koulutustaan ​​matkustamalla kamariherra Ditlev Wiben johdolla vuosina 1692-1693 Saksan kautta Italiaan, josta palattiin Ranskan ja Alankomaiden kautta kotiin. Matkalla hän ei kokenut henkistä valaistumista tai kehittymistä, tiede ja akateemiset opinnot eivät häntä kiinnostaneet, ainoastaan taide ja aistinautinnot.
Häneen teki erityisen vaikutuksen Italian arkkitehtuuri, ja palattuaan Tanskaan hän pyysi isältään lupaa rakentaa kesäpalatsi Solbjergiin, kuten Valbyn kukkula silloin tunnettiin, Frederiksbergin palatsin tuleva paikka. Yksikerroksinen Ernst Brandenburgerin suunnittelema rakennus valmistui vuonna 1703.
Frederik sai valita tulevan vaimonsa useiden Pohjois-Saksan protestanttisten kuningassukujen tyttärien joukosta. Vuonna 1695 hän vieraili Mecklenburg-Güstrowin herttua Gustav Adolfin hovissa Güstrowissa. Hänen vierailunsa kuitenkin keskeytti viesti veljen, 20-vuotiaan prinssi Christianin sairastumisesta isorokkoon, joka oli itse asiassa jo kuollut 27. kesäkuuta Ulmissa. Frederik palasi Güstrowiin, jossa hänen oli pakko valita vanhin naimattomista prinsessoista. Hän avioitui 5. joulukuuta 1695 Kööpenhaminan linnassa herttuatar Louise von Mecklenburg-Güstrowin (1667–1721) kanssa, joka oli Fredrik II:n lastenlapsenlapsentytär.
Kuningas

Fredrik IV pystyi vaikuttamaan hallintoonsa. Hän nimitti neuvonantajansa henkilökohtaisesti ja piti audiensseja, joissa kuka tahansa saattoi puhua kuninkaalle toiveistaan ​​ja valituksistaan.
Fredrikin hallintokausi alkoi sodalla Ruotsia vastaan. Tanskan liittolaisina olivat Puola ja Venäjä, ja tämä suureksi Pohjan sodaksi nimetty sota kesti yli 20 vuotta. Tanskan tavoitteena oli vallata Ruotsilta Skåne, ja Ruotsin liittolaiselta Holstein-Gottorpin herttuakunnalta oli tarkoitus ottaa Schleswigin herttuakunta. Tanskan sotaretki loppui kuitenkin lyhyeen, sillä Fredrikin serkku, Ruotsin kuningas Kaarle XII, pakotti tanskalaiset rauhaan jo vuonna 1700, sodan ensimmäisenä vuonna.
Fredrik ei lannistunut vuoden 1700 tappiosta, vaan odotti sopivaa hetkeä liittyäkseen sotaan uudelleen. Tällainen hetki tuli vuonna 1709, kun Ruotsi kärsi Pultavan taistelussa suuren tappion Venäjää vastaan. Tanskan joukot tekivät maihinnousun Skåneen, mutta heidän armeijansa suoritukset olivat jälleen kehnonlaisia. Tanskan liittolainen Venäjä ajoi kuitenkin Ruotsin niin ahtaalle, että lopulta Tanskakin saattoi esiintyä sodan voittajana. Frederiksborgin rauhassa vuonna 1720 Tanska sai Ruotsilta sotakorvauksia. Holstein-Gottorpin herttuakunnalta se sai Englannin ja Ranskan takaamana Schleswigin yksinomaisen omistuksen, vaikka se jäi hallinnollisesti erilleen. Saalis jäi melko pieneksi, kun ottaa huomioon, että suuri Pohjan sota oli Tanskalle erittäin raskas koettelemus.
Sotimisen ohella Fredrik ehti tehdä kaikenlaista muutakin, sillä hän oli älykäs ja aikaansaava kuningas. Maaorjuus lakkautettiin osittain Itä-Tanskan Sjællandissa vuodesta 1702 alkaen, alakouluja rakennettiin 240 kappaletta ja gregoriaaninen kalenteri otettiin käyttöön. Fredrik oli myös innokas kristinuskon levittäjä. Hän sai vaikutteita pietismistä ja aloitti Hans Egeden lähetystyön Grönlannissa. Hänen aloitteestaan lähetyssaarnaajia lähetettiin myös Intiaan. Omassa valtakunnassaan kuningas toteutti uudistuksia. Paikallispoliisilaitos perustettiin vuonna 1701 ja kruununtiloille rakennnettiin puolustusjärjestelmä.
Fredrik IV oli erittäin kiinnostunut italialaisesta arkkitehtuurista ja puutarhoista, ja hän teki kaksi pitkää matkaa Italiaan. Hän rakennutti Frederiksbergin ja Fredensborgin palatsit ja rakennutti useita puutarhoja ja puistoja kuninkaallisiin palatseihin ympäri maata.
Matka Venetsiaan

Fredrik IV:llä on paikka Venetsian kaupungin seurapiirien historiassa talvella 1708–1709 tekemänsä vierailun ansiosta. Kuningas asui kaupungissa vähintään 70 hengen seurueen kanssa, muodollisesti incognito Oldenburgin kreivinä, ei ollakseen tuntematon, mutta välttääkseen kuninkaallisen vierailun hankalan ja kalliin etiketin.
Yhdeksän viikon oleskelunsa aikana kuningas oli kävi usein oopperassa ja teatterissa sekä hankki runsaasti venetsialaista lasia. Vierailun aikana valtion asevarastossa hän sai tasavallan lahjan: kaksi suurta tykkiä ja kranaatin. Hänen kunniakseen pidettiin regatta Canal Grandella, joka on ikuistettu Luca Carlevarijsin maalaukseen. Sinä vuonna talvi oli erityisen kylmä, niin kylmä, että Venetsian laguuni jäätyi ja venetsialaiset pystyivät kävelemään jäätä pitkin kaupungista mantereelle. Vitsailtiin, että Tanskan kuningas oli tuonut kylmän sään mukanaan. Hän vieraili myös suurherttuatar Violante Beatrixin (1673–1731) luona suurherttua Ferdinand de' Medicin hovissa.
Avioliitot ja lapset

Fredrik IV.n yksityiselämä herätti närkästystä. Avioiduttuaan vuonna 1695 herttuatar Louise von Mecklenburg-Güstrowin (1667–1721) kanssa, joka oli Gustavus Adolf von Mecklenburg-Güstrowin ja herttuatar Magdalena Sibylla von Holstein-Gottorpin tytär, hän solmi kaksi morganaattista avioliittoa vielä aviopuolisonsa elinaikana vuosina 1703 ja 1712 eli syyllistyi kaksi kertaa kaksinnaimiseen.
Toinen näistä, vuonna 1712, oli Anna Sophien, liittokansleri, kreivi Conrad Reventlow'n tyttären kanssa, ja kaksi kuukautta Louisen kuoleman jälkeen vuonna 1721 hän nosti Anna Sophien kuningasperheen vastustuksesta huolimatta kuningattareksi. Kuningatar Luisan kanssa hänellä oli viisi lasta, ja kolmen muun naisen kanssa yhteensä kahdeksan lasta.
Ensimmäisen kuningattarensa, herttuatar Louise von Mecklenburg-Güstrowin (1667–1721) kanssa:
Prinssi Christian (28. kesäkuuta 1697 - 1. lokakuuta 1698), kuoli vuoden ikäisenä
Kruununprinssi Christian (10. joulukuuta 1699 - 6. elokuuta 1746), Tanskan kuningas Kristian VI
Prinssi Frederik Kaarle (23. lokakuuta 1701 - 7. tammikuuta 1702), kuoli alle puolivuotiaana
Prinssi Jørgen (6. tammikuuta 1703 – 12. maaliskuuta 1704), kuoli vuoden ikäisenä
Prinsessa Charlotte Amalie (6. lokakuuta 1706 – 28. lokakuuta 1782), pysyi naimattomana
Toisen vuonna 1703 naidun vaimonsa Elisabeth Helene von Viereggin (1679–1704) kanssa:
Frederik Gyldenløve (1704–1705), kuoli alle vuoden ikäisenä, Elisabeth kuoli yhdeksän päivää synnytyksen jälkeen infektioon
Kreivitär Charlotte Helene von Schindelin (n. 1690–1752) kanssa:
Tytär (toukokuu 1710 – maaliskuu 1711), kuoli alle vuoden ikäisenä
Toisen kuningattarensa, kreivitär Anna Sophie von Reventlowin (1693–1743) kanssa:
Friederikke Sophie (1721), kuoli sylilapsena ennen vanhempien virallista avioliittoa päivä kuningatar Luisen kuoleman jälkeen
Friederikke Konradine (1721), kuoli sylilapsena ennen vanhempien virallista avioliittoa päivä kuningatar Luisen kuoleman jälkeen
Prinsessa Christiana Amalia (23. lokakuuta 1723 - 7. tammikuuta 1724), kuoli alle puolen vuoden ikäisenä
Prinssi Frederik Christian (1. kesäkuuta 1726 - 15. toukokuuta 1727), kuoli alle vuoden ikäisenä
Prinssi Kaarle (16. helmikuuta 1728 - 10. joulukuuta 1729), kuoli alle vuoden ikäisenä
Viimeiset vuodet

Vanhetessaan Fredrik alkoi katua syntejään. Hän koki pietistisen herätyksen.
Fredrik kuoli 59-vuotiaana tuberkuloosiin lokakuussa 1730 Odensen linnassa, ja hänet haudattiin Roskilden katedraaliin.
Ensimmäinen sortokausi

Ensimmäinen sortokausi on Suomessa käytetty nimitys ajanjaksosta 1899–1905, jolloin Venäjän keisarikunta pyrki lujittamaan ja yhtenäistämään Venäjän valtakuntaa toteuttamalla vähemmistökansallisuuksiin kohdistuvaa venäläistämispolitiikkaa Suomen suuriruhtinaskuntaa kohtaan.
Sortokauden tunnetuin tapahtuma oli vuoden 1899 helmikuun manifesti, jota Suomessa pidettiin valtiokaappauksena, jonka avulla Suomen perustuslait tahdottiin syrjäyttää. Tämän johdosta syntyi hyvin organisoitu passiivinen vastarinta ja kerättiin suuri adressi, johon kertyi yli puoli miljoonaa nimeä muutamassa viikossa. Samoin syntyi kulttuuriadressi, jonka allekirjoittajina oli muun muassa tunnettuja ulkomaalaisia tiedemiehiä ja lakimiehiä.
Asevelvollisuusmanifestin ja uuden asevelvollisuuslain avulla lakkautettiin Suomen kansallinen sotaväki. Suomalaisia kutsuttiin Venäjän armeijaan, minkä seurauksena kagaali järjesti kutsuntalakkoja. Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov sai diktaattorin valtuudet, jonka jälkeen alkoivat toimenpiteet passiivista vastarintaa harjoittaneita ihmisiä vastaan, kuten vangitsemiset, karkotukset, viroista erottamiset ja sanomalehtien lakkauttamiset. Ensimmäinen sortokausi päättyi Bobrikovin murhaan ja Vuoden 1905 suurlakkoon.
Suomen liittäminen Venäjään 1809

Suomi oli virallisesti liitetty Venäjään 17. syyskuuta 1809 Haminan rauhansopimuksen mukaisesti, jolloin Ruotsi luopui Suomesta. Venäjän keisari Aleksanteri I oli antanut vakuutuksen siitä, että Suomen uskonto, lait ja erikoisoikeudet pidetään voimassa. Suomen suuriruhtinaskunta liitettiin Venäjään elimellisesti itsenäisenä maana, jonka valtiomuoto turvasi kansan vapauden. Täten erityisesti Ruotsin vuoden 1772 hallitusmuoto jäi voimaan Suomen perustuslakina, vaikka se Ruotsissa kumottiin jo samana vuonna. Valtiopäivillä 1816 Aleksanteri I laajensi Porvoon valtiopäivillä antamansa hallitsijavakuuden koskevan myös jälkeläisiään.
Suomen asema ennen sortovuosia

Suomi kohtasi sortokauden myöhempään kuin monet muut sotien kautta Venäjään liitetyt alueet. Venäläistämistoimenpiteet olivat olleet jo pidempään käynnissä Ukrainassa, Valko-Venäjällä, Puolassa ja Itämerenmaakunnissa, ennen kuin niitä alettiin toteuttaa Suomessa.
Baltian maiden erityisasemaa vastaan hyökättiin lehdistön ja kirjojen kautta. Juri Samarinin kirjoittama teossarja Venäjän rajamaat, jonka ensimmäinen osa käsitteli Itämerenmaakuntia, ilmestyi Berliinissä 1867. Kirjoittaja hyökkäsi voimakkaasti Itämeren maakuntien erityisasemaa vastaan. Samarin syytti baltteja tahallisista käännösvirheistä tärkeimpien asiakirjojen teksteissä, sama syytös kuultiin myöhemmin Suomen jouduttua yhtenäistämistoimenpiteiden kohteeksi. Riikalainen historian­tutkija Carl Schirren kirjoitti teoksen Liivinmaalainen vastaus Herra Juri Samarinille, jossa hän puolusti maakuntien erikoisasemaa historiallisten asiakirjojen avulla.
Venäjän kieli määrättiin 1870 Baltian virkakieleksi ja venäläinen asevelvollisuus astui voimaan. Carl Schirren oli ennustanut vuonna 1869, että seuraavaksi Baltian valtakunnallistamisen jälkeen tulee Suomen vuoro. Baltian maat olivat menettäneet erityisasemansa 1870-luvun kuluessa, ja niistä oli tehty tavallisia venäläisiä maakuntia. Oikeauskoisen ortodoksi­kirkon toiminnan vahvistamiseksi Itämeren maakunnissa erotettiin useita luterilaisia pappeja viroistaan ja monet heistä karkotettiin Venäjälle.
Puolan kapinan kukistamisen jälkeen suoritettiin N. A. Miljutinin, ruhtinas Vladimir Tšerkasskin ja Juri Samarinin johdolla talonpoikaisreformi, jonka avulla oli tarkoitus herättää Puolan kansan alemmissa kerroksissa myötätuntoa Venäjää kohtaan. Puolassa venäjän kieli otettiin käyttöön virkakielenä, sekä venäläinen hallinto perustettiin. Tällä tavoin Puolan erityisoikeudet poistettiin ja maasta tehtiin tavallinen venäläinen maakunta.