stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vanajan Autotehdas
Vanajan Autotehdas Oy > Vanajan sotilaskuorma-autot

Vuosina 1960–1962 Vanaja toimitti puolustusvoimille 155 kappaletta Vanaja VAKS -sotilaskuorma-autoja, jotka olivat lähes samanlaisia kuin puolustusvoimien samanaikaisesti tilaamat 50 Kärppä-Sisu -kuorma-autoa. Vuosina 1962–1964 toimitettiin 37 kappaletta nelipyörävetoisia Vanaja NS-47 -maastokuorma-autoja uusien ilmatorjuntatykkien vetäjiksi. Kyseessä oli ensimmäinen suomalainen maastokuorma-auto ja samalla puolustusvoimien ensimmäinen turboahdetulla dieselmoottorilla varustettu auto. Sopivien maastorenkaiden puutteessa näiden autojen maastoliikkuvuutta pyrittiin parantamaan Nokian Hakkapeliitta-renkailla. Vanaja VAKS- ja NS-47 -autot olivat puolustusvoimien käytössä kymmenkunta vuotta ja ne poistettiin 1970-luvun puoliväliin mennessä.
Vanajan Autotehdas Oy > Vanaja-autojen myyntihankkeet ulkomaille

Vuonna 1959 Vanajan Autotehdas solmi sopimuksen 200 kuorma-auton viennistä Turkkiin, mutta sopimus raukesi, koska Suomen Pankki ei hyväksynyt maksuksi tarjottua Turkin valuuttaa. Turkkiin ehdittiin kuitenkin toimittaa neljä autoa. Vuonna 1961 Vanajan Autotehdas osallistui kansainvälisille kuljetusalan messuille Espanjan Barcelonassa, jonne neljä Vanaja-kuorma-autoa vietiin ajamalla halki Euroopan. Messut olivat menestys, mutta yhtäkään autoa ei myyty. Vuonna 1966 Vanajan Autotehtaan ja Leyland Motors Ltd:n yhteisprojekti satojen kuorma-autojen toimittamisesta Puolaan kuivui kokoon suomalaisosapuolesta riippumattomista syistä. Samaan aikaan käytiin neuvotteluja myös Vanaja-autojen myynnistä Jugoslaviaan, mutta nämäkään eivät johtaneet tuloksiin.
Tehdasalue nykyään

Nykyisin entisillä Vanajan tehtailla toimii samalla tontilla, mutta erillisinä yrityksinä erikoisakselistoja valmistava Sisu Akselit Oy sekä Patria Land & Armament Oy:n tehdas.
Vanaja-merkkisiä autoja oli vuoden 1999 lopussa Suomen ajoneuvorekisterissä 39 kappaletta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Veteraanikuorma-autojen seura r.y: Vanajan historia[vanhentunut linkki]
https://www.porssitieto.fi/osake/lisaa/vanajanautot.shtml
White M2 -puolitela-auto testissä Vanajalla syksyllä 1947.
Vanaja-paloauto
Vanaja VAK-4800 1957
Panormos (Peparethos)

| Panormos> Πάνορμος.Sijainti |
| --- | --- |
 Panormos
Koordinaatit:  39°06′44″N, 23°39′57″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Pánormos, Skópelos, Sporadit, Thessalia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Peparethos, Pohjoiset Sporadit
Infobox OKNimi-testi OK: 
Panormos (m.kreik. Πάνορμος tai Πανορμός, lat. Panormus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Peparethoksen saarella (nyk. Skópelos) Kreikassa. Se sijoitetaan saaren länsirannikolle nykyisen Pánormoksen kylän paikalle.
Peparethoksen saari oli tripolis, ja siellä sijaitsivat myös kaupungit Peparethos ja Seleinus. Peparethos oli näistä kolmesta merkittävin ja Panormos ja Seleinus olivat oletettavasti sen alaisuudessa. Panormoksen kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen pienikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu alle 25 neliökilometriä.
Panormos ei juurikaan esiinny historiassa. Se mainitaan lähinnä vuoteen 361/310 eaa. liittyen, kun Aleksanteri Ferailainen piiritti Peparethoksen kaupunkia ja valtasi Panormoksen. Tästä voidaan päätellä, että kaupunki on ollut ympäröity muurein ainakin tuolloin.
Kaupungin akropoliina eli linnavuorena ja yläkaupunkina toimi kukkula, joka sijaitsee heti nykyisen kylän koillispuolella. Sieltä on löydetty muurien osia, kuten kahden pyöreän tornin ja portin jäänteet. Viereisen laakson itälaidalta on löydetty luola, joka on saattanut olla Panin pyhäkkö. Kaupungin satamana on voinut toimia kylän eteläpuolinen lahti. Sen nykyinen nimi on Blo, mikä kuulostaa muuntumalta muinaiskreikan sanasta pleō (πλέω), ’purjehtia’.
Valtimonjoki

Valtimonjoki eli Valtimon reitin vesistö sijaitsee Vuoksen vesistön latvoilla Maanselän vedenjakaja-alueen ja Pielisen välissä. Koko Valtimojoen vesistö mahtuu lähes kokonaan nykyisin Nurmekseen kuuluvan, entisen Valtimon kunnan alueelle. Maanselällä sijaitsee kahden vesistön Oulujoen ja Vuoksen vesistön välillä bifurkaatio, kun Kalliojärvi laskee vetensä sekä pohjoiseen, että etelään Vuoksen vesistöön päin.
Valtimojoen vesistö on kolmihaarainen, kuin verisuonisto. Vesistön kokooma-altaana on Haapajärvi, johon vedet laskevat idästä, pohjoisesta ja lännestä.
Valtimojoen pituus on 45 kilometriä. Se on järjestyksessä 63. suurin vesistöalue Suomen joista. Vesialueen pinta-ala 1285 km². Järvien osuus vesistöalueesta on 4,6 %. Keskivirtaama 15 m³/s, vuoden keskimääräisesti suurin virtaama 165 m³/s ja pienin virtaama 3 m³/s
Itäinen päähaara

Itäisen haaran pääjokena on Sivakkajoki, joka alkaa Autiojärvestä, laskee Autiojoki -nimisenä Sivakkajärveen, josta lähtien laskee monikoskisena Sivakkajoen kylän läpi Ylä-Valtimojärveen. Ylä-Valtimojärveen. Pieni Pertunjoki laskee myös pohjoisesta samaan järveen. Järven rannoilla sijaitsee Ylä-Valtimon kylä. Ylä-Valtimojärven pintaa on aikoinaan laskettu muun muassa tulvasuojelun takia.Ylä-Valtimojärven vedet laskevat Valtimojärveen, josta jatkavat kulkuaan Valtimon kirkonkylän eli Haapakylän itäpuolitse Myllyjokena Pieneen-Valtimojärveen. Joessa on sijainnut mylly. Pienestä Valtimojärvestä vedet virtaavat Valtimonniemen kapean kannaksen läpi Haapajärven keskusjärveen, sen erääseen osaan, Pieneen Haapajärveen.
Keskimmäinen päähaara

Kerää vesiä monesta Maanselältä laskevasta joesta.
Keskimmäinen päähaara > Kokkojoki

Tunnetuin latvajoki on Kokkojoki, joka saa alkunsa Kalliojärven bifurkaatiojärven alapuolisesta Alasenjärvestä. Sitä pitkin on kulkenut 1500-luvulta saakka tunnettu karjalaisten eräelämän runkotie eli Pohjantie Laatokalta Pohjanlahdelle. Joen varsilla sijaitsee Kokkoharju. Rumon kylä sijaitsee sen varsilla. Joki on muodostaa monia koskia ja siinä sijaitsee kuuluisa koskinähtävyys, Valtimon komein koski Kalliokoski. Kalliokoski on jyrkästi kalliokynnyksen yli kuohuva ja kaksiosainen. Kokkojokeen tuovat vesiään koillisesta vedenjakajalta matomaisesti kiemurteleva Matojoki, Saarijoki ja Verkkojoki. Verkkojoki virtaa Verkkojoen kylän läpi ja siinä sijaitsee myös nähtävyytenä tunnettu entisöity Tavikosken Hierinmylly. Kokkojoen alajuoksu on nimeltään Hallajoki.
Keskimmäinen päähaara > Rumojoki

Rumojoki on toinen keskisen reitin latvajoki, Kokkojoen kanssa samansuuntaisesti Rasimäen kylän läpi kaakkoon virrannut Rumojoki laskee Hallajokeen Puukarin kylän kohdalla. Hallajoki taas laskee Puukarinjärveen smalla seudulla.
Keskimmäinen päähaara > Puukarinjärvi–Matkusjoki

Puukarinjärvestä virtaavat vedet Välijoen kautta Nuolijärveen, jonka molemmin puolin on Nuolijärven kylä. Järveen tuo lisävesiä koillisesta Halmejärveltä Halmejoki. Nuolijärvestä reitti jatkuu Tuupanjoen ja Nuolikosken kautta Polvijärveen ja Matkusjokeen, joka laskee Haapajärveen.
Keskimmäinen päähaara > Koppelojärven reitti

Koppelojärvestä laskee Matkusjokeen Koppelojoki. Koppelojärven reitin latvajokena on luoteesta Koppelon kylän kohdalla Koppelojärveen laskeva Palmikkojoki. Palmikkojokeen taas tuo lisävesiä Ylimmäisenjärvestä laskeva Myllypuro, jossa on sijainnut nimensä mukaisesti mylly.
Läntinen päähaara

Saa alkunsa Rautavaaran puolelta Hiirenjärvestä, josta laskee Pajukosken reittinä Hiirenjokena Happajärven läntiseen osaan tai lahteen, Mustajärveen. Hiirenjoen alajuoksulle laskee vetensä Kalliojärven pienreitti Kalasalmen kautta. Se tuo vesiä Pohjajärvestä, Sorsajärvestä ja lintujärvenä tunnetusta Kalliojärvestä.
Alajuoksu

Paitsi koko vesistöä, myös Haapajärven alapuolista jokiosuutta Pieliseen on kutsuttu myös Valtimojoeksi. Haapajärvestä vedet laskevat Pienen Haapajärven kautta Karhunpään kylän läpi, ensin Karhunpääjokeen, sitten Karhujärveen. Järven jälkeen joki puhkaisee Neitivirtana pitkittäisharjun. Nämä seudut ovat kauneudestaan kuuluisia. Joki jatkaa Nurmeksen puolelle Vastimojokea pitkin Pielisen Kuokkastenlahteen. Joen suussa Nurmeksen Kuokkastenkoskella on v. 1989 rakennettu voimalaitos. Sen omistaa nykyään Pohjois-Karjalan Sähkö Oy.
Reitin nimistöstä

Nousia venäläinen / karjalainen saneli Kustaa Vaasan kirjurille 1557 Viipurissa tarkalleen Pohjantien vesireitin paikannimet. Kustaa Vilkuna löysi muistiinpanot Ruotsin valtionarkistosta ja tarkasti nimien säilymisen. Hän etsi Nousia venäläisten kirjaamat paikannimet nykykielisinä. Näin paikallistettiin Padenkieli (Kalliokoski), Likotaival, Hevonperse ja monet muut kosket ja sahit. Tuon entisajan tärkeän vesireitin käyttöön viittaavat nimet Vastimo ja Matkusjoki.
Vesistön rakentaminen, perkaus ja uitto

Aikoinaan on Pielisestä noussut muun muassa siikaa vesistöön, mutta vesistön perkauksen ja Kuokkastenkosken patoamisen ja valjastamisen jälkeen niiden nousu on loppunut.
Ennen oli reitti tärkeä uittoväylä. Latvapurot tammettiin veden kokoamista varten, kosket perattiin ja sahit rännitettiin. Runsasvetisemmät joet ja järvet puomitettiin ja ukotettiin. Esimerkki latvavesistöjen tammeamisesta on tammettu ns. Viisisoppinen -lampi, 2 km pitkä jokilaajentuma Hiirenjoessa, Valtimon ja Rautavaaran rajalla. Murtojärvellä on Tammikämppä. Esimerkki uiton takia peratusta ja rännitetystä koskesta on Valtimon kirkolta 4 km:n päässä pohjoisessa valtatie 6:n alitse virtaava Nuolikoski. Se on perattu myös kauan aikaa uittojen jälkeenkin 1980- luvulla. Tällaisen perkauksen jäljiltä paljastuu aina kuiville kaloja ja Nuolikoskellakin löytyi muun muassa kirjolohia ja kivennuoliaisia, jotka olivat menettäneet piilonsa. Nuolikoskella on kasvatettu myös kirjolohia kosken alapuolisen suvannon viereisessä pikkulammessa. Tulvien aikaan niitä pääsi joskus myös jokeen nousevan veden mukana.
Ennen oli Valtimon vesistössä kolmekin tulvaa vuosittain. Tulvista ensimmäinen oli keväinen suurin tulva, sitten sateiden jälkeinen kesätulva ja vielä syystulva. Tulvat haittasivat suuresti maanviljelyä. Tilannetta yritettiin aluksi korjata Koppelojärven ja Ylä-Valtimojärven veden laskulla. Latva-alueiden asutusten ja soiden ojitus sekä purojen perkaus lisäsivät tulvahuippuja. Tulvien saamiseksi lopullisesti kuriin perustivat rannanomistajat Valtimon vesistön perkaus- järjestely-yhtiön. Säännöstelytyön teki ja rahoitti 1962–1964 Suomen valtio. Pää- ja sivuväylät perattiin ja rakennettiin muun muassa siltoja.
Vesien tila

Vesistöalueen vesi on hyvin humuspitoista. Lähes kaikki vesistöalueen suot ovat ojitettu, jonka lisäksi alueella on aurattu valtavia aloja hakkuuaukeita. Näistä ojista ja aurausalueista virtaava humus on mataloittanut, rehevöittänyt ja samentanut vesistöjä suuresti. Mm. valtatie 6:n viereinen Polvijärvi kirkonkylän pohjoispuolella on esimerkki tällaisesta kiintoaineksen mataloittamasta järvestä. Lisäksi Haapajärveen laskettiin kirkonkylän jätevedet lammikkopuhdistamon sakeuttamisaltaiden kautta. Vesistön laatu parani, kun Valtimon kirkonkylien jätevesien siirtoviemäri Nurmekseen valmistui 1995.
Kokemäki

| Kokemäki Kumo |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°15′20″N, 022°20′55″E
Maakunta:  Satakunnan maakunta
Seutukunta:  Porin seutukunta
Kuntanumero:  271
Hallinnollinen keskus:  Tulkkila
Perustettu:  1869
– kauppalaksi:  1972
– kaupungiksi:  1977
Kuntaliitokset:  Kauvatsa (1969)
Kokonaispinta-ala:  531,26 km² 210:nneksi suurin 2022 
– maa:  480,41 km²
– sisävesi:  50,85 km²
Väkiluku:  6 672 136:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  13,89 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  12,8 %
– 15–64-v.:  56,3 %
– yli 64-v.:  30,9 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  96,5 %
– ruotsinkielisiä:  0,2 %
– muut:  3,3 %
Kunnallisvero:  9,2 % 117:nneksi suurin 2025 
Työttömyysaste:  9,2 % (2018) 
Kaupunginjohtaja:  Teemu Nieminen
Kaupunginvaltuusto:  27 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • SDP   • PS   • Vas.   • Kok.   • KD:   8 6 5 4 3 1
kokemaki.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kokemäki (ruots. Kumo) on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Satakunnan maakunnassa. Kaupungissa on 6 672 asukasta, ja sen pinta-ala on 531,26 km2, josta 50,85 km2 on vesistöjä. Väestötiheys on 13,89 asukasta/km2. Elinkeinorakenne jakautuu toimialoittain seuraavasti: alkutuotanto 9,0 %, jalostus 30,0 %, palvelut 61,0 %.
Kokemäen naapurikunnat ovat Eura, Harjavalta, Huittinen, Pori, Sastamala, Säkylä ja Ulvila. Entisiä naapurikuntia ovat Keikyä (myöhemmin Äetsä) ja Kiikoinen, jotka molemmat kuuluvat nykyisin Sastamalaan, sekä Euraan liitetty Kiukainen, Ulvilaan liitetty Kullaa, Säkylään liitetty Köyliö ja Poriin liitetty Lavia.
Kokemäen keskustaajama Tulkkila muutettiin taajaväkiseksi yhdyskunnaksi vuonna 1923. Kauvatsan kunta liitettiin Kokemäkeen vuonna 1969. Vuosina 1996–2007 toiminut Kokemäen kihlakunta käsitti Harjavallan, Huittisten ja Kokemäen kaupungit sekä Köyliön ja Säkylän kunnat. Asukasluku kihlakunnan alueella on 34 898 henkeä. Nämä samaiset kaupungit ja kunnat kuuluvat myös Satakunnan verotoimiston Kokemäen toimipisteen alueeseen. Maatalouden tutkimuskeskuksen Satakunnan tutkimusasema toimi Järilän kylässä vuosina 1929–1996. Kokemäen kaupunginvaltuusto päätti 15. joulukuuta 2008 kuntaliitoksesta Nakkilan, Harjavallan ja Ulvilan kanssa, mutta hanke kariutui Ulvilan muutettua päätöstään.
Keskeisen sijaintinsa ja vanhan asutuksensa johdosta Kokemäki on ollut historiallisesti merkittävää keskusaluetta. Kokemäellä sijaitsee muun muassa rautakauden ja keskiajan muinaisjäännöksiä. Satakunnan historiallista maakuntaa kutsuttiin myöhemmällä keskiajalla usein Kokemäenkartanon lääniksi.
Kokemäen keskustaajaman ja kaupungin alueen halki virtaa paikkakunnan mukaan nimetty 121 kilometrin pituinen Kokemäenjoki. Kokemäenjoen vesistöalue on neljänneksi suurin Suomessa. Kaupungin alueella sijaitsee Kolsin vesivoimalaitos.
Maantiede

Kokemäen maisemakuvalle leimallisin on kaupungin halki virtaava Kokemäenjoki. Kaakossa Huittisten rajalla joki jakautuu kahtia Kyttälänhaaraksi ja Kiettareenhaaraksi, joiden väliin jää Kiettareenluoto. Entisen Kyttälän rautatieaseman kohdalla joki muodostaa lukuisia sivuhaaroja, jotka yhtyvät jälleen entisten Pahakosken ja Niskakosken alapuolella. Tämän jälkeen joki virtaa Säpilänniemen ja sen koillispuolella olevien moreeniselänteiden muodostamassa laaksossa luoteeseen, kääntyy niemen kärjessä miltei takaisin tulosuuntaansa ja seuraa niemen lounaissivua. Joen putoama 26 kilometrin matkalla Loimijoen suusta Kolsin voimalaitokselle on vain 60 senttimetriä, mutta voimalaitoksella putouskorkeus on peräti 12,5 metriä. Tulkkilasta Porin suuntaan joki virtaa hiekka- ja savitasankoon uurtamassaan uomassa.
Lounaiskulmastaan Kokemäen alue on Satakunnan hiekkakivialueella. Harjavallasta Peipohjaan saakka Kokemäenjoen laakso muodostaa alueen rajan peruskalliota vastaan. Peipohjasta tämä raja kääntyy etelään kohti Köyliönjärveä ja Pyhäjärveä. Tämän alueen korkein maastonkohta on 70 metrin korkeudelle merenpinnasta ulottuva Järilänvuori. Kynsikankaan, Säpilänharjun ja Ronkankankaan koillispuolella maasto on karumpaa ja kaupungin keskiosan tasankoon verrattuna heikosti viljeltyä. Huittisten rajan tuntumassa ovat suuret Korkeasuo, Kiettareensuo ja Ronkansuo. Lähellä Tulkkilaa Kokemäenjokeen laskee kaakosta Sonnilanjoki, joka saa alkunsa entisen Köyliön kunnan itäosan metsä- ja suoalueilta.
Entisen Kauvatsan kunnan alueella pääosa asutuksesta ja viljelyksistä on sijoittunut Sääksjärvestä eteläkaakkoon kohti Puurijärveä suuntautuvalle kapeahkolle kaistaleelle. Kauvatsan kirkonkylän koillispuolella lähellä Sastamalan rajaa ovat Kokemäen alueen korkeimmat, yli 100 metrin korkeudelle merenpinnasta ulottuvien mäkien huiput.
Kokemäen suurin järvi on Sääksjärvi, joka kuului aiemmin suurimmaksi osaksi Kauvatsan kuntaan. Järven itäpäähän laskevat Sastamalan puolelta Kiikoisjärvestä tuleva Piilijoki sekä entisen Kullaan kunnan itäosasta alkunsa saava Rukajoki. Sääksjärvi laskee Kauvatsanjokea myöten Puurijärveen, joka puolestaan laskee eteläpäästään Kokemäenjokeen. Muita järviä ovat Pitkäjärvi etelässä lähellä Säkylän rajaa ja Lievijärvi Kauvatsan kirkonkylän koillispuolella.
Historia > Luonnonhistoria

Jääkauden loputtua Kokemäen alue oli syvällä merenpinnan alla. Maan kohotessa alkoi Hämeessä sijainnut rantaviiva siirtyä länteen ja lopulta Kauvatsan korkea kallioselänne paljastui merestä. Kokemäen korkeimmat kohdat olivat aluksi saaristoa, mutta vähitellen saaret sulautuivat mantereeseen, jota muun muassa Hiittenharju, Järilänharju ja Ronkanharju suojasivat meren tyrskyiltä.
Kokemäenjoen syntymäajankohdaksi lasketaan Sastamalan Liekoveden eriytyminen merestä noin 5000–4500 eaa., josta alkaen järvivesi virtasi merestä paljastuville alangoille. Kokemäenjoen suisto eteni Sastamalasta luoteeseen maankohoamisen myötä ja saavutti Huittisten peltotasangon noin 3500 eaa. Koska alue on tasasta Säpilänniemeen saakka, siirtyi suisto sinne noin 500 vuodessa. Vehmainen sisäjärvi kuivui ja muodosti myöhemmin laajat suoalueet, joista aikanaan muodostettiin Puurijärven ja Isosuon kansallispuisto. Korkeusero Säpilän ja Tulkkilan välillä on suuri, joten niiden välille muodostui lukuisia koskia. Koskien varsille on aina syntynyt asutusta ja ne vaikuttivatkin Kokemäen seudun asutuksen syntymiseen. Jokisuisto siirtyi Tulkkilaan 2500 eaa. mennessä ja sieltä nopeasti Harjavallan keskustan kohdalle vuoteen 2000 eaa. mennessä.
Kokemäen luonnonmaisemaan jääkausi ja joki ovat vaikuttaneet merkittävästi. Hiekkaharjut, joita sijaitsee Järilässä, Koomankankaalla ja Köyliössä sekä Säpilän ja Ronkan välisellä alueella, sisältävät runsaita hiekka- ja pohjavesivaroja. Joen liete täytti laaksot ravinteikkaalla, vaikkakin sitkeällä savella, joka on ollut seudun maanviljelyn perusta. Myöhäisen kivikauden ja pronssikauden asukkaat viljelivät hiekkaharjujen hietaisia rinteitä, mutta vasta rauta-aurojen tuonti 1200-luvulla mahdollisti sitkeän savimaan ottamisen viljelykäyttöön laajoilla alueilla.
Historia > Varhaiset aikakaudet

Kokemäki on tunnettu vanhana pitäjänä, jonka alueella tehdyt arkeologiset kaivaukset kertovat elämästä jopa 7000 vuoden takaa. Kokemäenjoen laakso onkin ollut rautakaudella yksi Suomen tärkeimmistä asutusalueista, johon ovat sekä taloudellisesti että kulttuurillisesti läheisesti liittyneet myös Vanajaveden seudut. Kokemäeltä oli yhtenäinen asutus Hämeenlinnan seudulle saakka. Perimätieto kertoo muinaisesta Teljä-nimisestä kaupungista, joka olisi sijainnut Kokemäellä. Tälle ei ole saatu historiallista tai arkeologista vahvistusta. Joka tapauksessa Teljä on osana monen satakuntalaisen yrityksen, seuran ja järjestön nimeä.
Historia > Keskiaika

Legendan mukaan vuonna 1156 Piispa Henrik kävi Satakunnassa saarnamatkalla, osana Eerik Pyhän ensimmäistä ristiretkeä Suomeen. Kokemäen seurakunta onkin perustettu viimeistään 1200-luvulla, joidenkin oletusten mukaan ehkä aikaisemminkin. Kokemäenkartanon lääni tunnetaan jo vuodelta 1331, ja sen keskusta, Kokemäen kuninkaankartanoa, isännöivät pitkään muun muassa Turun piispat ja monet kuninkaalliset suvut. Kokemäellä on sijainnut keskiaikainen Kokemäen linna, joka hävitettiin vuonna 1367.
Kokemäki toimikin keskiajalla historiallisen Satakunnan hallinnollisena keskuksena. Maakuntakäräjät pidettiin Kokemäen kirkon lähellä sijainneella käräjämäellä ja maakunnan sinettiä säilytettiin läheisessä Ylistaron kylässä vielä 1400-luvulla.
Keskiaikainen Huovintie kulki Turun seudulta Kokemäen kautta Kokemäenjoen suulle. Huovintien varrella oli hengellisten ja maallisten yhteisöjen ylläpitämiä kiltataloja, joissa matkamiehet saattoivat yöpyä. Tällainen sijaitsi myös lähellä Kokemäen kirkkoa. Kokemäenjoki on ollut tärkeä vesireitti merelle, ja se on tunnettu lohi-, siika- ja nahkiaissaaliistaan.
Historia > Uusi aika

Harjavalta muodostettiin Kokemäen kappeliseurakunnaksi vuonna 1669 ja se erotettiin itsenäiseksi seurakunnaksi vuonna 1868. Kunnallishallinto alkoi Kokemäellä vuonna 1869, ja ensimmäiseksi kunnan esimieheksi valittiin rovasti August Lilius, joka toimi tehtävässä kolme vuotta. Vuonna 1870 perustettiin Kokemäen kunnan palovakuutuskomitea, josta tuli myöhemmin itsenäinen vakuutusyhtiö. Kokemäen ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa Tulkkilassa vuonna 1872 aluksi vain pojille tarkoitettuna; tyttöjen osalta aloitus siirtyi seuraavaan vuoteen opettajapulan vuoksi. Seuraavat kolme kansakoulua perustettiin Kuurolaan vuonna 1886, Raitioon vuonna 1895 ja Peipohjaan vuonna 1899. Kokemäen yhteiskoulu perustettiin vuonna 1907. Kokemäen säästöpankki aloitti toimintansa vuonna 1875 ja Kokemäen Osuusmeijeri vuonna 1901.
Junaliikenne Porin radalla Tampereen ja Peipohjan välillä alkoi vuonna 1894, ja koko pituudeltaan Poriin saakka rata valmistui seuraavana vuonna. Kokemäen alueelle tuli viisi rautatieliikennepaikkaa, Kyttälän, Risten, Kokemäen ja Peipohjan asemat sekä Järilän seisake. Peipohjasta tuli risteysasema Rauman radan valmistuttua vuonna 1897. Porin radan Risten ja Peipohjan asemat esiintyivät 1900-luvun alkupuolella kaavailtuina vaihtoehtoisina risteysasemina, kun Helsingistä suunniteltiin ratayhteyttä Loimaan kautta Satakuntaan.
Vuonna 1965 Kokemäen eteläosasta läheltä Pitkäjärveä siirrettiin suurehko maa-alue Harjavaltaan. Koko Kauvatsan kunta liitettiin Kokemäkeen vuoden 1969 alussa.
Tunnuksia > Nimikkokasvi & -eläin

Nimikkokasvi: Keltakurjenmiekka (Iris pseudacorus), jota kutsutaan myös lyhyesti nimellä kurjenmiekka, on komea kosteiden paikkojen kasvi. Sitä tavataan Keski- ja Etelä-Suomessa, paikoin pohjoisempanakin Oulun korkeudelle asti.
Nimikkoeläin: Töyhtöhyyppä (Vanellus vanellus), on kurmitsojen heimoon kuuluva rantalintu, joka on tavallinen lauhkeassa Euroopassa, ja sitä esiintyy myös Aasian lauhkeilla alueilla pesimäaikaan.
Kokemäen nimikkokasvi ja -eläin valittiin äänestyksellä vuonna 1997 Tulkkilan Yö -tapahtumassa.
Tunnuksia > Pitäjäruoat

Kokemäen pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla graavilohi, lohikeitto ja Hilja Vienosen piparkakut.
Tunnuksia > Vaakuna

Kokemäen kunnan vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin 4.2.1953. Vaakunan kuva on Piispa Henrikin vierailusta Kokemäellä. Vaakunaselitys on ”sinisessä kentässä hopeinen, kultapäärmeinen ja -nauhainen piispanhiippa”.
Tunnuksia > Maisema

Kokemäen keskustassa sijaitseva Tulkkilan museosilta on kaupungin epävirallisista tunnuksista käytetyin. Se on niin yritysten logoissa kuin tapahtumien nimienkin yhteydessä, sekä Kokemäen kaupungin kotisivuilla.
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Kokemäen väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 9 869 | 9 869 |
| 1985 | 1985 |    | 9 741 | 9 741 |
| 1990 | 1990 |    | 9 483 | 9 483 |
| 1995 | 1995 |    | 9 145 | 9 145 |
| 2000 | 2000 |    | 8 714 | 8 714 |
| 2005 | 2005 |    | 8 365 | 8 365 |
| 2010 | 2010 |    | 7 987 | 7 987 |
| 2015 | 2015 |    | 7 591 | 7 591 |
| 2020 | 2020 |    | 7 108 | 7 108 |
Lähde: Tilastokeskus.
Väestönkehitys > Taajamat

Vuoden 2017 lopussa Kokemäellä oli 7 381 asukasta, joista 4 340 asui taajamassa, 2 954 haja-asutusalueilla ja 87:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Kokemäen taajama-aste on 59,5 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Kokemäen keskustaajama.
Seurakunnat

Vuoden 2018 aluejaon mukaan Kokemäellä on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Kokemäen seurakunta
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Kokemäellä toimii Kokemäen helluntaiseurakunta.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Kokemäen alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta.
Seurakunnat > Entiset seurakunnat

Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Kokemäen kaupungin nykyisellä alueella.
Kauvatsan seurakunta (liitetty Kokemäen seurakuntaan 2007)