stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hannu Salama
Palkintoja

Kirjallisuuden valtionpalkinto 1968, 1973 ja 1984
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1963, 1968 ja 1986, kulttuuripalkinto 1973
Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto 1975
Väinö Linnan palkinto 1979
Eino Leinon palkinto 1985
Vuoden Kiila 1987
Tampereen kaupungin luovan kirjallisen työn palkinto 1988
Aleksis Kiven palkinto 1990
Suomen kirjailijaliiton tunnustuspalkinto 1995
Haavikko-säätiön palkinto 1997
Kirjallisuutta

Steinbock, Dan: Taideteos ja taidekasvatus: Niskasen, Mollbergin, Salaman ja Turkan töitä yhteiskunnallisesta ja strukturalistisesta näkökulmasta.  Helsinki:  Gaudeamus, 1985.  ISBN 951-662-370-0
Peltonen, Milla: Paperilla seisova perkele: Hannu Salaman elämä ja kirjat. Into 2017. ISBN 978-952-264-668-2
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hannu Salaman esittely kustantamon sivuilla.
Hannu Salama -kulttuuriraitti Tampereella.
Hannu Salama Mirja Pyykön haastattelussa vuonna 1973. Ylen Elävä arkisto.
Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto Salamalle. Ylen Elävä arkisto.
Salamasodan opetuksia. Ylen Elävä arkisto.
Anssi Mänttärin dokumenttifilmi Salama IMDB:ssa.
Hannu Salaman Sydän paikallaan Yle TV1:n Aamun kirjassa. (Arkistoitu – Internet Archive) 2.9.2010.
Hiltunen, Jari Olavi: Salama-kirjat ja kohukirjailijan elämä. Kirjallisuuskritiikin verkkolehti Kiiltomato.net 13.7.2017.
Salama, Hannu hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Hannu Salama Ylen Ammatti: Kirjailija -sarjan dokumenttivideo vuodelta 2011. 52 min
| n k Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962: Eyvind Johnson  1963: Väinö Linna  1964: Tarjei Vesaas  1965: William Heinesen & Olof Lagercrantz  1966: Gunnar Ekelöf  1967: Johan Borgen  1968: Per Olof Sundman  1969: Per Olov Enquist 
1970-luku:  1970: Klaus Rifbjerg  1971: Thorkild Hansen  1972: Karl Vennberg  1973: Veijo Meri  1974: Villy Sørensen  1975: Hannu Salama  1976: Ólafur Jóhann Sigurðsson  1977: Bo Carpelan  1978: Kjartan Fløgstad  1979: Ivar Lo-Johansson 
1980-luku:  1980: Sara Lidman  1981: Snorri Hjartarson  1982: Sven Delblanc  1983: Peter Seeberg  1984: Göran Tunström  1985: Antti Tuuri  1986: Rói Patursson  1987: Herbjørg Wassmo  1988: Thor Vilhjálmsson  1989: Dag Solstad 
1990-luku:  1990: Tomas Tranströmer  1991: Nils-Aslak Valkeapää  1992: Friða Á. Sigurðardóttir  1993: Peer Hultberg  1994: Kerstin Ekman  1995: Einar Már Guðmundsson  1996: Øystein Lønn  1997: Dorrit Willumsen  1998: Tua Forsström  1999: Pia Tafdrup 
2000-luku:  2000: Henrik Nordbrandt  2001: Jan Kjærstad  2002: Lars Saabye Christensen  2003: Eva Ström  2004: Kari Hotakainen  2005: Sjón  2006: Göran Sonnevi  2007: Sara Stridsberg  2008: Naja Marie Aidt  2009: Per Petterson 
2010-luku:  2010: Sofi Oksanen  2011: Gyrðir Elíasson  2012: Merethe Lindstrøm  2013: Kim Leine  2014: Kjell Westö  2015: Jon Fosse  2016: Katarina Frostenson  2017: Kirsten Thorup  2018: Auður Ava Ólafsdóttir  2019: Jonas Eika 
2020-luku:  2020: Monika Fagerholm  2021: Niviaq Korneliussen  2022: Solvej Balle 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Hannu Salama Kuusankosken teatterin Juhannustanssit-näytelmän ensi-illassa 1988.
Rupilampi (Saarijärvi)

| Rupilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Saarijärvi
Koordinaatit:  62°47′45″N, 25°17′51″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Pyhäjärven alue (14.68)
Laskujoki:  suo-oja 
Järvinumero:  14.684.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  187,7 m  
Pituus:  340 m  
Leveys:  140 m  
Rantaviiva:  0,754 km  
Pinta-ala:  2,904 ha  
Tilavuus:  0.000031 km³ 
Keskisyvyys:  1,07 m  
Suurin syvyys:  4,7 m  
Saaria:  ei saaria 
  [ ohje ]  
Rupilampi  on Keski-Suomessa Saarijärvellä  Saarelankylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 340 metriä pitkä, 140 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,9 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 31 000 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,1 metriä ja suurin syvyys on 4,7 metriä. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Pyhäjärven alueella (14.68), jonka Pohjapuron valuma-alueeseen (14.684) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 187,7 metriä mpy.
Milada Horáková

| Milada Horáková> Milada Kralová |
| --- | --- |
 Milada Horáková
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. joulukuuta 1901 Praha, Itävalta-Unkari
Kuollut: 27. kesäkuuta 1950 (48 vuotta) Praha, Tšekkoslovakia
Kansalaisuus:  Tšekkoslovakia
Ammatti:  Juristi, poliitikko
Poliitikko
Puolue:  Tšekkoslovakian kansallissosialistinen puolue
Koulutus:  oikeustieteellinen
Tutkinnot:  Kaarlen yliopisto
Puoliso:  Bohuslav Horákov
Lapset:  Jana Horáková
Aiheesta muualla
www.miladahorakova.cz
Milada Horáková  (o.s. Králová, 25. joulukuuta 1901 – 27. kesäkuuta 1950) oli tšekkoslovakialainen poliitikko ja toisen maailman­sodan aikaisen vasta­rinta­liikkeen jäsen. Hän joutui oikeusmurhan kohteeksi, kun Tšekkoslovakian kommunistinen puolue syytti häntä tekaistuin perustein salajuonesta ja maanpetoksesta. Länsimaissa monet huomattavat henkilöt kuten Albert Einstein, Vincent Auriol ja Winston Churchill vetosivat hänen puolestaan, jotta häntä ei teloitettaisi.
Horáková hirtettiin Pankrácin vankilassa Prahassa. Hänen maallisia jäännöksiään ei ole löydetty.
Hänen tuomionsa kumottiin vuonna 1968, Prahan kevään aikana, ja 1990-luvulla samettivallankumouksen jälkeen hänet rehabilitoitiin täysin. Hänelle on myös myönnetty postuumisti Tomáš Garrigue Masarykin ritari­kunnan 1. luokan kunniamerkki ja Valkoisen kaksoisristin ritari­kunnan 1. luokan risti.
Varhaisvaiheet

Milada Horáková (o.s. Králová) syntyi Prahassa joulupäivänä 1901. Ollessaan 17-vuotias, ensimmäisen maailmansodan viimeisenä vuotena, hänet erotettiin koulusta, koska hän oli osallistunut sodan­vastaiseen mielen­osoitukseen. Hän jatkoi toisen asteen koulun­käyntinsä loppuun sodan jälkeen vastaperustetussa Tšekkoslovakiassa ja opiskeli sen jälkeen oikeustiedettä Kaarlen yliopistossa, jossa hän suoritti tutkinnon vuonna 1926. Alkuvaiheessa hänen poliittiseen uraansa vaikutti senaattori Františka Plamínková, Naisten kansallisen neuvoston (tšek. Ženská národní rada) perustaja.
Vuonna 1927 Milada Králová meni naimisiin Bohuslav Horákin kanssa. Heidän tyttärensä Jana syntyi vuonna 1933.
Vuosina 1927–1940 hän toimi Prahan kaupungin sosiaali­virastossa. Hän keskittyi yhteis­kunnallisiin oikeuden­mukaisuus­kysymyksiin ja erityisesti hänestä tuli naisten tasa-arvon näkyvä puolesta­puhuja. Hän oli myös Tšekko­slovakian Punaisen Ristin aktiivijäsen. Vuonna 1929 hän liittyi Tšekkoslovakian kansallissosialistiseen puolueeseen (jolla nimien yhtäläisyydestä huolimatta ei ollut mitään tekemistä saksalaisen kansallissosialismin eli natsismin kanssa, jota se päinvastoin vastusti jyrkästi).
Sota-aikainen vastarinta

Saksan miehitettyä Tšekkoslovakian vuonna 1939 Horákovásta tuli maanalaisen vastarintaliikkeen aktiivinen jäsen. Vuonna 1940 Gestapo vangitsi sekä hänet että hänen avio­miehensä sotaa edeltävän ajan poliittisen toiminnan vuoksi. Hänet vietiin Therensienstadtin keskitysleirille ja sieltä myöhemmin useisiin vankiloihin Saksassa.
Kesällä 1944 Horáková joutui Dresdenissä oikeuden eteen. Vaikka syyttäjä vaati hänelle kuoleman­rangaistusta, hänet tuomittiin 8 vuodeksi vankeuteen. Amerikkalaiset vapauttivat Horákován vankilasta Baijerissa huhtikuussa 1945.
Poliittinen toiminta sodan jälkeen

Vuonna 1945 Tšekkoslovakian vapautuksen jälkeen Horáková palasi Prahaan ja liittyi uudelleen perustetun Tšekko­slovakian kansallis­sosialistisen puolueen johtoryhmään. Hänestä tuli väliaikaisen kansallis­kokouksen jäsen. Vuonna 1946 hänet valittiin kansallis­kokoukseen Etelä-Böömin läänin edustajana.
Poliittisessa toiminnassaan hän keskittyi jälleen naisen asemaan yhteiskunnassa ja vahvistamaan Tšekko­slovakian demo­kraattisia instituutioita. Pian kommunistien 1948 tekemän vallan­kaappauksen jälkeen hän erosi parlamentista protestiksi. Toisin kuin monet puoluetoverinsa, hän ei paennut maasta länteen vaan jatkoi poliittista toimintaansa Prahassa. Mutta 27. syyskuuta 1949 hänet pidätettiin, ja häntä syytettiin kommunisti­hallituksen vallasta syöksemistä tavoittelevan salahankkeen johtamisesta.
Oikeudenkäynti ja teloitus

Ennen oikeudenkäyntiä Tšekkoslovakian valtion turvallisuuspalvelu StB  kuulusteli Horákováa ja hänen kannattajiaan ankarasti käyttäen sekä fyysistä että psykologiasta kidutusta. Häntä syytettiin maan­petoksellisesta sala­hankkeesta ja vakoilusta Yhdysvaltojen, Ison-Britannian, Ranskan ja Jugoslavian hyväksi. Todisteeksi tästä väitetystä salahankkeeksi esitettiin muun muun muassa hänen osallistumisensa syyskuussa 1948 pidettyyn Tšekko­slovakian kansalli­sosialistisen puolueen, Tšekkoslovakian sosiaali­demokraattisen puolueen ja Kansan­puolueen poliitikkojen kokoukseen, jonka tarkoituksena oli keskustella maan uudesta poliittisesta asemasta. Häntä syytettiin myös kontaktien ylläpitämisestä maasta länteen paenneisiin poliitikkoihin.
Oikeudenkäynti Horákováa ja kahtatoista muuta vastaan aloitettiin 31. toukokuuta 1950 Sen oli tarkoitus olla samanlainen näytösoikeudenkäynti, jollaisia Neuvosto­liitossa oli järjestetty suurten puhdistusten aikana 1930-luvulla. Sitä valvoivat neuvosto­liittolaiset tarkkailijat ja sitä tuki kommunisti­viran­omaisten järjestämä laaja kampanja, jossa syytetyille vaadittiin kuoleman­tuomiota. Valtion syyttäjiä johti Josef Urválek, ja heihin kuului myös Ludmila Brožová-Polednová. Oikeudenkäyntiä johdettiin huolellisesti, jotta syytetyt varmasti tunnustaisivat. Horáková oli ainoa poliittisena vankina teloitettu nainen.
Vuonna 2005 löydetty tallenne oikeuden­käynnistä osoittaa, että Horáková puolusti rohkeasti poliittisia ihanteitaan. Vedoten Tšekko­slovakian aikaisempien demokraattisten presidenttien, Tomáš Masarykin ja Edvard Benešin arvoihin hän julisti, ettei maassa pidä ketään tuomita kuolemaan eikä vangita mieli­piteidensä vuoksi.
Milada Horáková tuomittiin kuolemaan 8. kesäkuuta samoin kuin kolme hänen tukijaansa (Jan Buchal, Oldřich Pecl ja Záviš Kalandra). Lännessä monet tunnetut henkilöt kuten tiedemies Albert Einstein, Britannian entinen pääministeri Winston Churchill ja Yhdysvaltain entinen ensimmäinen nainen Eleanor Roosevelt vetosivat hänen puolestaan, jottei häntä teloitettaisi, mutta tuomio kuitenkin pantiin täytäntöön. Horáková hirtettiin Pankrácin vankilassa Prahassa 27. kesäkuuta 1950, 48-vuotiaana. Hänen viimeisten sanojensa kerrotaan olleen: "Olen hävinnyt tämän taistelun, mutta jätän sen kunnialla. Rakastan tätä maata. Rakastan tätä kansaa, taistelen sen hyvin­voinnin puolesta. Lähden kantamatta kaunaa teille. Toivon teille, toivon teille..."
Teloituksen jälkeen Horákován ruumis poltettiin Strašnicen krematoriossa, mutta hänen tuhkaansa ei palautettu omaisille. Ei tiedetä, mitä sille tehtiin.
Maineen palautus ja kunnianosoitukset

Milada Horákován tuomio julistettiin mitättömäksi kesäkuussa 1968 Prahaan kevään aikana. Kun Neuvostoliitto pian kuitenkin miehitti Tšekkoslovakian, hänen maineensa palautus­prosessi jouduttiin keskeyttämään. Lopullisesti hänet rehabili­toitiin vasta vuoden 1989 samettivallan­kumouksen jälkeen.
Vuonna 1990 Letná, joka on yksi Prahan pääkaduista, nimettiin hänen kunniakseen nimelle Ulice Milady Horákové. Hänelle myönnettiin postuumisti vuonna 1991 Tomáš Garrigue Masarykin ritarikunnan 1. luokan kunniamerkki. Hänen teloituksensa vuosipäivä 27. kesäkuuta on Tšekissä julistettu kommunisti­hallinnon uhrien muistopäiväksi.
Ainoa Horákován oikeuden­käynnin vielä elossa ollut syyttäjä Ludmila Brožová-Polednová tuomittiin 86-vuotiaana 11. syyskuuta 2008 kuudeksi vuodeksi vankeuteen osallisuudesta Milada Horákován oikeusmurhaan. Hänet kuitenkin vapautettiin terveydellisistä syistä ja korkean ikänsä vuoksi jo tammikuussa 2010, ja hän kuoli 15. tammikuuta 2015.
Perhe

Milada Horákován aviomies Bohuslav Horák välttyi vuonna 1949 pidätykseltä, koska hän oli paennut Länsi-Saksaan, josta hän myöhemmin muutti Yhdys­valtoihin. Heidän tyttärensä Jana, joka äitinsä kuollessa oli 16-vuotias ja jonka hänen tätinsä otti hoiviinsa, pääsi tapaamaan isänsä Yhdys­valloissa seuraavan kerran vasta vuonna 1968.
Horákován viimeiset kirjeet, myös hänen aviomiehelleen ja tyttärelleen lähettämänsä, on julkaistu englanniksi käännettyinä.
Elämäkerrallinen elokuva

Marraskuussa 2017 julkaistiin tšekkiläis-yhdys­valtalaisena yhteistyönä valmistettu elämä­kerrallinen elokuva Milada. Siinä Horákován osaa esittää israelilais-yhdysvaltalainen näyttelijätär Ayelet Zurer. Englanninkielistä tuotantoa ohjasi tšekkiläis­syntyinen David Mrnka, joka toimi myös yhtenä käsikirjoittajista.
Albert Einsteinin sähke, jossa vaadittiin syytettyjä vapautettaviksi
Memorial to Milada Horákován muistomerkki.
Käännös suomeksi
Pronssinen olkakirves

Pronssiset olkakirveet.
Oletettu tapa varttaa olkakirves.
Kolme kirvestyyppiä ja kolme varttamaistapaa. Keskimmäinen on olkakirves.
Pronssinen olkakirves on pronssista valumuottiin valamalla valmistettu kapeateräinen kirves, joka on soveltunut sekä työkirveeksi että asekirveeksi. Olkakirveet eivät olleet kauan käytössä, mutta niiden kehitystyö tuotti niistä monenlaisia malleja. Euroopassa ja Brittein saarilla niitä käytettiin keskisellä pronssikaudella 1800 eaa. alkaen ja Suomessa Skandinavian pronssikaudella periodien II ja III aikana eli 1500–1100 eaa.
Määritelmä ja nimityksiä

Pronssikirves on olkakirves, jos se vartetaan ja sitomalla kiristetään halkaistuun puuvarteen, ja jos sen  kääntymistä estetään vartta seuraavilla reunuksilla, ja vielä, jos terän liukumista on pyritty estämään poikittaisella olaalla.
Kirvestyypin toinen käytetty kotimainen nimitys on varsikeltti. Kirveellä on esiintymisalueellaan erikielisiä vastineita: tansk. paalstab, ruots. avsatsyxa (pålstave), saks. absatzaxt, engl. palstave, stopridge axes ja vir. õlgkirves.
Kehitys

Oscar Montelius selvitti pronssikirveiden kehitysvaiheet Skandinavian pronssikaudella jo 1800-luvun puolella. Ensimmäinen olkakirveeseen johtanut työkirveen tyyppi oli laakakirves, joka oli kuin tasapaksua kupari- tai pronssilevyä, joka oli kirveen muotoinen. Laakakirveellä oli pitkä varsi, joka työnnettiin halkaistuun puuhun ja sidottiin narulla siihen kiinni. Ratkaisu ei ollut kovin hyvä, sillä tätä kokeiltaessa puun varsi halkeaa helposti ja iskettäessä terä kääntyy lopulta vinoon. Vinoon kääntymistä ehkäistiin reunuskirveellä, jossa varren sivuille valettiin reunukset. Nyt puuvarsi sai reunuksista tukea eikä terä enää iskettäessä kääntynyt vinoon. Ongelmaksi jäi vielä puuvarren halkeaminen. Sitä yritettiin ehkäistä valamalla varren puoliväliin olka. Olka otti vastaan iskun eikä antanut puuvarren liikkua eteenpäin. Kokeiltaessa tätä kirvestä, on senkin huomattu halkaisevan puuvarsia. Lopullinen ratkaisu varren halkeiluun oli putkikirves.
Ajoitus

Alankomaissa, kuten muuallakin läntisessä ja luoteisessa Keski-Euroopassa sekä Brittein saarilla ajoitetaan olkakirveet noin 1500–1100 eaa. eli sikäläiselle keskiselle pronssikaudelle. Nitä on löydetty myös Saksassa samoihin aikoihin. Kirveet on ajoitettu Suomessa ja Virossa periodille II noin 1400 eaa., mutta niitä käytettiin täällä vielä myös periodilla III noin 1200 eaa. asti.
Brittein saarilla alkoi kuparisten kirveiden valmistus ja yleistyminen 2500–2200 eaa., aluksi laakakirveiden ja sitten 1800 eaa. jälkeen myös reunuskirveiden muodossa. Pronssi esiteltiin noin 220 eaa., jonka jälkeen kupariesineet harvinaistuivat. Reunuskirveet saivat melko nopeasti rinnalleen olkakirveiden esimuotoja 1700–1600 eaa., jotka muuttuivat lopulta täysin kehittyneiksi muodoiksi noin 1500 eaa. jälkeen. Olkakirveiden rinnalle ilmaantuvat lisäksi putkikirveet noin 1300 eaa. Olkakirveitä käytettiin vielä 1000 eaa. jälkeen.
Galleria

Löydetty Helsingin Tapaninkylästä vuonna 1850
Seremoniakirves Ölannista, Ruotsista
Olkakirves Leicestershirestä, Englannista, ajoitettu 1500–1150 eaa.
Hapettunut olkakirves Lincolnshiresta, ajoitettu 1500–1150 eaa.
Olkakirveet kiinnityslenkillä, Somersetistä Englannista, ajoitettu 1300 –1100 eaa.
Olkakirves Englannin Rutlandista, ajoitettu 2150–800 eaa.
Kirjallisuutta

Evans, J.: The Ancient Bronze Implements, Weapons and Ornaments of Great Britain and Ireland. London: Longmans and Co., 1881
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Avsatsyxa, Europeana collections
Avsatsyxa, DigitaltMuseum
Elin Malin

Elin Augusta Malin, o. s. Nikander (15. joulukuuta 1868 Helsinki – 2. syyskuuta 1959) oli suomalainen yhteiskunnallinen vaikuttaja.
Malinin vanhemmat olivat tehtailija Johannes Nikander ja Sofia Vilhelmina Degerth. Hän oli vuodesta 1896 naimisissa hallintosihteeri Karl Axel Hjalmar Malinin (k. 1947) kanssa. Malin kävi tyttökoulun 1884 ja jatko-opiston 1890.
Malin oli Marttayhdistyksen keskustoimikunnan jäsen vuodesta 1903, Suomen Marttaliiton jäsen 1924–1935 ja liiton sihteeri (vastaa toiminnanjohtajaa). Sittemmin hän sai kunniajäsenen aseman. Hän perusti myös useita Martta-yhdistyksiä 1922–1924.
Malin toimi Kirjoja sokeille -yhdistyksen johtokunnan jäsenenä ja rahastonhoitajana 1906–1932, puheenjohtaja 1932–1937, Pohjoismaiden emäntäliiton johtokunnan jäsen 1924–1936, Sokeain keskusliiton hallintoneuvoston jäsen 1929–1936, kotiteollisuus oy Pirtin johtokunnan jäsen 1928–1934, Naisten Äänen toimituskunnan jäsen.
Malin oli Suomalaisen naisliiton perustaja ja sen sihteeri 1914–1920. Hän oli passiivisen vastarinnan toimintaa järjestäneessä naiskagaalissa naisten keskuskomitean jäsen ja rahastonhoitaja.
Malin oli kieltolain kumoamista vaativan adressin alullepanijoita.
Tunnustukset

Marttaliiton kultainen ansiomerkki 1925 marttatyöstä.
Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ansiomerkki 1948 ansioista järjestötoiminnan ja valtion hyväksi
Tähtisarja – 30 suosikkia (Mona Carita)

| Tähtisarja – 30 suosikkia Mona Carita |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Julkaistu: 2006
 Formaatti: CD
 Tyylilaji: disko
 Kesto: 109.34
 Levy-yhtiö: Warner Music Finland
Mona Caritan muut julkaisut
| 20 suosikkia – Rasputin 1997 | Tähtisarja – 30 suosikkia 2006 |   |
Tähtisarja – 30 suosikkia on Mona Caritan toinen ja toistaiseksi viimeisin kokoelma-albumi. Levyn julkaisi vuonna 2006 Warner Music Finland.
Kappaleet

Anna kulta, anna (Hands Up) – 3.29
Rasputin – 4.45
Da doo ron ron – 2.55
Tee se vielä uudestaan (Do That to Me One More Time) – 4.10
Ai ai ai – 4.09
Kaupungin lapset (Kids in America) – 3.27
Loppumaton ikävä (I Can't Get Enough) – 3.42
Tule juttelemaan (Four Letter Word) – 3.22
Elämä on totta (I Will Follow Him) – 3.10
Helli mua hiljaa (Words) – 3.27
Suoraan taivaalta (I Lost My Heart to a Starship Trooper) – 4.20
Jos mua pussaat (Then He Kissed Me) – 2.40
Hollywood – 3.13
Se ikuista on (Together We're Strong) – 3.58 (Mukana Ilkka Salo)
Tunteet (Feelings) – 4.10
Mikä fiilis (Flashdance... What a Feeling) – 3.49
Soita mulle (Call Me) – 3.43
On nuori ilta tää – 4.07
Nykyaikainen (Modern Girl) – 3.23
Kuti kuti kultasein (Eeny Meeny Miny Moe) – 2.55
Toisen oma (One Man Woman) – 3.10
Gloria – 4.06
Elämäni loppuun asti – 5.01
Voi mikä Casanova! (Casanova) – 3.27
Oikea mies – 3.17
Vastaa jo, Please (Pick Up the Phone) – 3.02
Satu kaunis rakkauden – 3.40
Ring-A-Ding (Ring’n Rang’n Rang) – 3.28
Vastarakastunut (Love’s Gotta Hold On Me) – 3.21
Me emme laske viiteen (Fame) – 4.00
Gizan sfinksi

Gizan sfinksi ja Khefrenin pyramidi.
Gizan sfinksi (arab. أبو الهول ‎ abu’l-haul, kauhun isä) on muinaisen Egyptin aikana rakennettu lepäävää ihmiskasvoista leijonaa esittävä veistos. Gizan veistos on sfinkseistä suurin ja tunnetuin. Se sijaitsee Egyptissä Gizan tasangolla kolmen pyramidin vieressä.
Mitat

Gizan sfinksi on noin 20 metriä korkea ja 72,5 metriä pitkä. Sen vyötärö on 10 metriä leveä ja lonkat 19 metriä. Kasvojen leveys on 4,15 metriä. Kasvot oli alkujaan maalattu punaisilla, sinisillä ja vihreillä väreillä.
Gizan sfinksi on maailman suurin monoliittiveistos. Sitä pidetään myös maailman vanhimpana monumentaaliveistoksena.
Rakentaminen

Gizan sfinksin pää oli alun perin luonnon muovaama lohkare, joka oli maanpinnan yläpuolella. Lähiseudulla on toinenkin samanlainen lohkare, mutta sitä ei ole muovattu. Sfinksin vartalo on maanpinnan alapuolella. Kun Gizan pyramideja alettiin rakentaa ja kiviä niihin sekä alueen temppeleihin louhia, sfinksin päälohkare jätettiin paikalleen ja rakentamiseen tarvitut kivet louhittiin veistoksen vartalon ympäriltä. Sfinksin ympärille kaivettiin puolisuunnikkaan muotoinen kaivanto, josta kaikki kiviaines poistettiin. Sen jälkeen veistoksen pää ja vartalo muotoiltiin ja viimeisteltiin kuparitaltoilla ja puuvasaroilla.
Tarkoitus

Sfinksin arvellaan esittävän neljännen dynastian aikana hallinnutta faarao Khafrea. Suuren sfinksin merkitystä ei tiedetä, mutta myöhemmät egyptiläiset uskoivat sen esittävän auringonjumala Horemakhetia.
Historia

Sfinksin arvellaan olevan peräisin faarao Khafren ajalta noin vuodelta 2520–2492 eaa. On tosin mahdollista että se olisi paljon vanhempikin.
Sfinksin pää on kovempaa kiveä kuin sen vartalo, joten pää onkin säilynyt paremmin kuin muut osat.
Ajan kuluessa aavikolla puhaltavat tuulet hautasivat Gizan sfinksin kaulaa myöten hiekkaan, kunnes 18. dynastian faarao Thutmosis IV kaivoi sen esiin. Tarun mukaan nuori prinssi Thutmosis oli metsästämässä Gizan pyramidien lähistöllä. Kun hän asettui sfinksin varjoon lepäämään ja nukahti, sfinksi näyttäytyi hänelle unessa ja lupasi, että jos Thutmosis kaivaisi sfinksin esiin hiekasta, hänestä tulisi faarao. Unessa Thutmosis sai tietää myös, että sfinksin edustama Hor-em-akhet-Atum-Khepri-jumala oli hänen isänsä. Thutmosis kaiverrutti tapahtumasta niin kutsutun ”unisteelan”, jossa hän kuvailee unensa. Steelan hän asetti sfinksin jalkojen väliin, jossa se on yhä tänäkin päivänä.
Paikalliset arkeologit ja konservoijat pitäisivät parempana, jos sfinksi hautautuisi uudelleen hiekkaan. Se on hakattu niin helposti rapautuvaan kiveen, että sen pinta jauhautuu melkein sormien välissä. Sfinksiä on myös yritetty hajottaa vuosien saatossa. Tuntematon sheikki määräsi sfinksin hajotettavaksi, mutta hakuilla varustetut miehet eivät saaneet sfinksiä rikki, jolloin sitä alettiin pelätä. Sen jälkeen sfinksi on saanut olla rauhassa tuhoamisyrityksiltä, mutta eroosio on kuluttanut sitä lisää. Siitä irtoaa jatkuvasti suuria paloja ja eri aikakausien konservoijat ovat lisänneet hävitystä käyttämällä virheellisiä menetelmiä (mm. betonilaastia). Myös keinokastelu ja sen mukanaan tuoma suola aavikolta, sekä suuri matkailijoiden määrä ovat vahingoittaneet sfinksiä. Sfinksin parta on irronnut, ja nykyisin sitä säilytetään British Museumissa Lontoossa.
Nenään liittyviä tarinoita

Sfinksiltä puuttui nenä jo viimeistään vuonna 1737, jolloin tanskalainen tutkimusmatkailija Frederic Louis Norden piirsi sfinksin nenättömänä. Egyptiläinen historioitsija al-Maqrīzī kirjoitti 1400-luvulla, että uskonnolliset kiihkoilijat olivat tahallaan vahingoittaneet sfinksin kasvoja jo 1300-luvulla. Myös mamelukkien on väitetty ampuneen nenän käyttäessään sitä maalitauluna vuonna 1380.lähde? Erään legendan mukaan nenä irtosi vasta Napoleonin joukkojen pommittaessa sfinksiä tykeillä 1800-luvun taitteessa.