stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kielitiede
Tutkimuskohteet

Kielitieteessä tutkimuskohteina voivat olla:
ihmiskielen yleiset ominaisuudet, jolloin puhutaan yleisestä kielitieteestä
yksittäinen kieli tai kielimuoto kuten murre, jolloin puhutaan erityiskielentutkimuksesta; murteen ohella voidaan puhua yleisesti lekteistä kuten sosiolekteistä eli tietyn sosiaaliluokan kieli tai idiolekteistä eli tietyn yksilön kielestä.
Kielitieteen vanhimpana ja edelleen yhtenä keskeisenä tutkimuskohteena on kielioppi eli säännöt tai luonnolliset normit, jotka tekevät kielen mahdolliseksi ja ymmärrettäväksi – kielen rakenne tai järjestelmä. Tätä järjestelmää tutkivaa kielitiedettä on kutsuttu niin kieliopiksi kuin autonomiseksi kielitieteeksikin. Sanalla kielioppi on siis kaksi merkitystä: ’kielen rakenteen järjestelmällinen esitys t. sen oppikirja' ja 'kielen järjestelmä’. Merkityksistä jälkimmäinen kertoo tutkimuksen kohteen, ensimmäinen mitä tutkimuksen tuloksena syntyy.
Tutkimuksen tuloksena syntyvät kieliopit jaetaan deskriptiivisiin eli kuvaileviin ja preskriptiivisiin eli ohjaileviin. Deskriptiivinen kielioppi koostuu fonologiasta eli äänneopista, morfologiasta eli muoto-opista sekä syntaksista eli lauseopista, mutta joissakin koulukunnissa kuten systeemis-funktionaalisessa kielitieteessä ja kognitiivisessa kieliopissa sen osaksi katsotaan myös leksikko eli sanasto, jolloin voidaan käyttää käsitettä leksikkokielioppi. Preskriptiiviseen kielioppiin sisällytetään yleensä myös ortografia eli oikeinkirjoitus.
Paitsi kielen rakennetta kielitieteessä tutkitaan muun muassa kielellisen merkityksen muotoutumista ja sen lainalaisuuksia, tekstejä ja diskursseja, kielten universaaleja yhtäläisyyksiä, kielten tyyppejä eli typologiaa, kielen ja ajattelun yhteyksiä, kielissä tapahtuvia muutoksia ja niiden syitä sekä kielen oppimista ja opettamista.
Suhteessa aikaan kielitieteellinen tutkimus voi Ferdinand de Saussuren tunnetuksi tekemän jaon mukaan olla:
Synkronista, jolloin tutkitaan jollakin hetkellä vallitsevaa kielen tilaa. Yleensä tutkitaan käsitteellisen nykyhetken kieltä.
Diakronista, jolloin tutkitaan kieltä ajan kuluessa muuttuvana ilmiönä. Yksi diakronisen tutkimuksen päämenetelmistä on historiallis-vertaileva menetelmä, jossa kielenpiirteiden muutoksia kuvataan vanhojen tekstien tai sukukielten antaman aineiston avulla vertaillen.
Puheääntä myös kielellisestä merkityksenannosta riippumatta tutkii fonetiikka, joka voidaan ymmärtää joko yleisen kielitieteen osa-alueeksi tai omaksi erillistieteenalakseen.
Tutkimusaineisto

Kielitieteen tutkimusaineisto riippuu tutkimuksen luonteesta. Niin kauan kun tutkimuskohteena oli ensi sijassa niin tutkijan itsensä kuin ainakin osan hänen yleisöstään osaaman kielen kielioppi, aineistona käytettiin paljon itse tuotettua aineistoa intuition eli kielitajun ohjaamana. Tutkijan oma kielikorva ratkaisee tällöin, onko jokin ilmaus kielen sääntöjen mukainen vai ei, ja tutkimuksen vastaanottajakunta toimii oman intuitionsa avulla todentajana.
Intuitio jättää kuitenkin tutkimukseen aukkoja. Kieli esimerkiksi koostuu aina monista osakielistä eli lekteistä, joissa säännöt voivat vaihdella, ja varsinkin määräsuhteiden arviointi pelkän intuition perusteella on vaikeaa (ja luotettavasti mahdotonta). Tällöin tutkimuksessa turvaudutaan yleensä laajoihin joko tutkijan itsensä keräämiin tai muuta tarkoitusta varten kerättyihin aineistoihin. Aineistoja ovat koonneet muut tutkijat, tutkimuslaitokset ja yliopistot erilaisia käyttöjä varten. Aineistoa kutsutaan korpukseksi silloin, kun se täyttää tietyt ehdot; vähintäänkin yleensä vaaditaan tietokoneluettavuutta, usein myös riittävää laajuutta (sadoistatuhansista miljooniin saneisiin tai enemmän, missä sane tarkoittaa sananmuotoesiintymää) ja tilastomenetelmät mahdollistavaa keräystapaa. Tutkimuksessa on yhä tärkeämpää digitaalisen aineiston avoin saatavuus.
Kielitieteen osa-alueita

fonetiikka (puheen ominaispiirteiden tutkimus; voidaan lukea myös lähialaksi) eli ääntöoppi
kielioppi eli grammatiikka:
fonologia eli äänneoppi
morfofonologia eli morfologisehtoisten äännevaihtelujen tutkimus
morfologia eli muoto-oppi
syntaksi eli lauseoppi
leksikko eli sanasto
ortografia eli oikeinkirjoitus
leksikologia eli sanasto-oppi
onomasiologia eli nimitysoppi
leksikografia eli sanakirjaoppi
terminologia eli oppisanasto
nimistöntutkimus eli onomastiikka
paikannimitutkimus eli toponymistiikka
kielihistoria
historiallis-vertaileva kielitiede
äännehistoria
etymologia eli sanojen alkuperän tutkimus
kontaktilingvistiikka eli kielikontaktien tutkimus
kielen vaihtelun tutkimus:
dialektologia eli murretutkimus
sosiofonetiikka eli äänteellisten ilmiöiden vaihtelun tutkimus
sosiolingvistiikka eli kielen sosiaalisen vaihtelun tutkimus
variaationtutkimus eli kielen vaihtelun tutkimus
psykolingvistiikka
semantiikka eli merkitysoppi
kielen käytön tutkimus:
stilistiikka eli tyylintutkimus
diskurssianalyysi (kielellisen toiminnan tutkimus; voidaan lukea myös lähialaksi)
keskusteluntutkimus eli keskustelunanalyysi
pragmatiikka (kielen ilmiöiden tutkimus tavoitteellisena toimintana)
tekstilingvistiikka
vuorovaikutuslingvistiikka (yhdistää kieliopillista ja kielen käyttöön liittyvää tutkimusta)
soveltava kielitiede
Kielitieteen lähialoja

kielifilosofia
kielipsykologia
neurolingvistiikka
biolingvistiikka
semiotiikka eli yleinen merkkitiede
eri kielten filologiat
vanhojen tekstien tutkimus
paleografia (vanhojen kirjoitusjärjestelmien tutkimus)
kieliteknologia
käännöstiede
kognitiivinen kielentutkimus
diskurssianalyysi
Kielitieteen suuntauksia > Humanistisia

Humanistisen kielentutkimuksen lähtökohtana on, että kieli on ihmisen luoma keksintö. Kielentutkimuksen semioottisessa perinteessä kielen katsotaan olevan merkkijärjestelmä, joka syntyy merkityksen ja muodon vuorovaikutuksesta. Kielijärjestelmän eri osia ja tasoja pidetään laskennallisesti järjestäytyneinä ja yhteenliittyneinä. Kielitieteen katsotaan liittyvän olennaisesti yhteiskuntatieteeseen ja kulttuurintutkimukseen, sillä kielet muovautuvat kieliyhteisön sisällä tapahtuvassa vuorovaikutuksessa sekä kosketuksessa toisiin kieliyhteisöihin. Humanistista näkökulmaa edustavat esimerkiksi strukturalistisen eli rakenteellisen kielitieteen eri suuntaukset.
Näihin kuuluu funktionaalinen eli toimintokielitiede. Humanistisessa viitekehyksessä rakenteen ja toiminnon käsitteet rinnastetaan niiden merkitykseen yhteiskuntatieteissä. Toimintokielitiede pyrkii selittämään kielen rakenteita niiden toimintoon tai käyttötarkoitukseen vedoten. Toiminnollisen selityksen lähtökohtana on, että viestintä on kielen päällimmäinen käyttötarkoitus, ja siksi kielen rakenteet ovat esimerkiksi erityisesti suulliseen viestintään sopivia. Muut rakenteellisen kielitieteen lähtökohdat perustuvat näkökulmaan, jossa kielen rakenteet ovat suoraa seurausta kielijärjestelmän vaatimuksista.
Rakenne- ja toimintokielitieteen ajatuksia edustavat Prahan kielitieteellinen piiri, Kööpenhaminen kielitieteellinen piiri, Société internationale de linguistique fonctionnelle, funktionaalinen diskurssikielitiede sekä systeeminen–funktionaalinen kielitiede. Suomessa humanistista tutkimusotetta edustaa Esa Itkonen.
Kielitieteen suuntauksia > Biologisia

Toiset viitekehykset perustuvat ajatukselle, että kieli on ihmislajiin kuuluva biologinen ilmiö. Generatiivinen kielitiede on otaksutun ihmiselle synnynnäisen kielirakenteen tutkimusta. Rakennekieliteteestä eroten generatiivinen kielitiede hylkää ajatuksen, jonka mukaan merkitys tai sosiaalinen vuorovaikutus vaikuttaisi kieleen. Sen sijaan kaikkien kielten katsotaan pohjautuvan samaan kiteytyneeseen rakenteeseen, jonka on aiheuttanut ainoastaan ihmislajille sattunut geneettinen mutaatio.
Kognitiivinen kielitiede puolestaan hylkää ajatuksen sisäsyntyisestä kieliopista tutkien, miten aivot tuottavat kielirakennelmia mielikuvaskeemoista, sekä miten ihmismielen rajoitteet ja vinoumat vaikuttavat kielen muotoihin. Neurolingvistisen ohjelmoinnin tavoin kognitiivinen kielitiede lähestyy kieltä aistimoodien kautta. Se tutkii esimerkiksi millaisia visuaalisia ja liikekielikuvia kielissä on.
Kognitiiviseen ja evoluutiokielitieteeseen liittyy lukuisia memetiikkaan rinnastuvia viitekehyksiä kuten käyttöpohjainen kielitiede, kieli monisäikeisenä adaptiivisena järjestelmänä, konstruktiokielioppi sekä emergenssikielitiede. Nämä tutkivat, miten kielen yksiköt lisääntyvät, leviävät ja adaptoituvat yksilöön ja yhteisöön. Suomessa kognitiivisen kielitieteen ja konstruktiokieliopin kannattajiin lukeutuvat mm. Ilona Herlin, Tiina Onikki-Rantajääskö, Minna Palander-Collín ja Jaakko Leino.
Generatiivinen kielitiede ja memetiikkaan pohjautuvat lähestymistavat voidaan erottaa toisistaan myös nimityksillä formalismi ja funktionalismi. Asiayhteys on kuitenkin toinen kuin yleensä ihmistieteissä.
Kielitieteeseen liittyviä henkilöitä > Antiikki

Apollonios Dyskolos
Dionysios Traakialainen
Aelius Donatus
Marcus Terentius Varro
Priscianus
Kielitieteeseen liittyviä henkilöitä > Keskiaika

Duns Scotus
Tuomas Erfurtilainen
Sībawaih
Kielitieteeseen liittyviä henkilöitä > 1500-luku

Petrus Ramus
J. C. Scaliger
Kielitieteeseen liittyviä henkilöitä > 1600-luku > Kielitieteilijöitä muualla kuin Suomessa

Antonin Arnauld
Claude Lancelot
Kielitieteeseen liittyviä henkilöitä > 1600-luku > Suomalaisia kielitieteilijöitä

Matias (Matthias) Martinius
Eskil Petræus
Kielitieteeseen liittyviä henkilöitä > 1700-luku > Kielitieteilijöitä muualla kuin Suomessa

E. B. de Condillac
J. G. von Herder
William Jones
Kielitieteeseen liittyviä henkilöitä > 1700-luku > Suomalaisia kielitieteilijöitä

Daniel Juslenius
Bartholdus Vhaël
Kielitieteeseen liittyviä henkilöitä > 1800-luku > Kielitieteilijöitä muualla kuin Suomessa

Jan Baudouin de Courtenay
Franz Bopp
Karl Brugmann
Jacob Grimm
Wilhelm von Humboldt
August Leskien
Hermann Paul
Rasmus Rask
August Wilhelm von Schlegel
August Schleicher
Henry Sweet
William Dwight Whitney
Kielitieteeseen liittyviä henkilöitä > 1800-luku > Suomalaisia kielitieteilijöitä

August Ahlqvist
Reinhold von Becker
M. A. Castrén
Axel Gabriel Corander
Otto Donner
Gustaf Erik Eurén
Daniel Europaeus
Arvid Genetz
C. A. Gottlund
Jaakko Juteini (Jac. Judén)
Artturi Kannisto
Carl Niclas Keckman
Elias Lönnrot
Kustaa (Gustaf) Renvall
Anders Johan Sjögren
Kielitieteeseen liittyviä henkilöitä > 1800-luku > Muita kuin kielitieteilijöitä

Charles Sanders Peirce, semiootikko
Kielitieteeseen liittyviä henkilöitä > 1900-luku > Kielitieteilijöitä muualla kuin Suomessa

Leonard Bloomfield
Noam Chomsky
Wolfgang U. Dressler
Charles Fillmore
J. R. Firth
Talmy Givón
Morris Halle
M. A. K. Halliday
Roy Harris
Zellig Harris
Ruqaiya Hasan
Louis Hjelmslev
Charles Hockett
Dell Hymes
Roman Jakobson
William Labov
Robert Lado
George Lakoff
Sydney Lamb
Ronald W. Langacker
John Lyons
André Martinet
Kenneth L. Pike
Edward Sapir
Ferdinand de Saussure
N. S. Trubetzkoy
Teun A. Van Dijk
Uriel Weinreich
Benjamin L. Whorf
Kielitieteeseen liittyviä henkilöitä > 1900-luku > Suomalaisia kielitieteilijöitä

Raimo Anttila
Nils Erik Enkvist
Auli Hakulinen
Lauri Hakulinen
Kaisa Häkkinen
Antti Iivonen
Erkki Itkonen
Esa Itkonen
Terho Itkonen
Fred Karlsson
Lauri Kettunen
Paul Kiparsky
Mikko Korhonen
Kimmo Koskenniemi
Lea Laitinen
Pentti Leino
Heikki Ojansuu
Heikki Paunonen
Aarni Penttilä
Lauri Posti
Martti Rapola
Paavo Ravila
Kari Sajavaara
Paavo Siro
Antti Sovijärvi
Kari Suomi
E. A. Tunkelo
Kalevi Wiik
Kielitieteeseen liittyviä henkilöitä > 1900-luku > Muita kuin kielitieteilijöitä

Umberto Eco, semiootikko
Charles Morris, semiootikko
Kirjallisuutta

Allan, Keith: The western classical tradition in linguistics. Toinen, laajennettu laitos. London & Oakville (Conn.): Equinox, 2010.
Häkkinen, Kaisa: Kielitieteen perusteet.  (Tietolipas 133)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1994 (7. painos 2007).  ISBN 951-717-820-4
Itkonen, Esa: Universal history of linguistics. Studies in the history of the language sciences 65. Amsterdam & Philadelphia (Penn.): John Benjamins, 1991.
Karlsson, Fred: Yleinen kielitiede.  (Uudistettu laitos)  Helsinki:  Gaudeamus, 1998 (3. painos 2008).  ISBN 951-570-417-0
Matthews, Peter: A short history of structural linguistics. Cambridge: Cambridge University Press, 2001. ISBN 0-521-62568-8.
Ojutkangas, Krista & Larjavaara, Meri & Miestamo, Matti & Ylikoski, Jussi: Johdatus kielitieteeseen.  Helsinki:  WSOY oppimateriaalit, 2009.  ISBN 978-951-0-32577-3
Robins, R. H.: A short history of linguistics. 4., uudistettu laitos. London & New York: Longman, 1997. (1. laitos 1967.)
Philip Lieberman: Eeva puhui. Ihmisen kieli ja ihmisen evoluutio.  Suomentanut Kimmo Pietiläinen. Helsinki:  Terra Cognita, 2000.  ISBN 952-5202-31-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Helsingin yliopiston yleisen kielitieteen laitos (Arkistoitu – Internet Archive).
Kotikielen Seura.
FIN-CLARIN.
Scholz, Barbara C. & Pelletier, Francis Jeffry & Pullum, Geoffrey K.: Philosophy of Linguistics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Heidi Liehu
Teokset > Runoteokset

Meillä on silmät: Runoja.  Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16373-2
Mitä ei ollut (1991)
Lumoava selli (1992)
Pitkät hyvästit (1995)
Keskiyön enkelit (1996)
Kultaiset tikapuut (2008)
Surusta vesilintu nousee siivilleen (2009)
Luumupuu kukkii, se muistelee sinua (2011)
Omenapuu odottaa minua takaisin (2021)
Teokset > Filosofiset teokset

Kirsikankukkia: Alaviitteitä.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18613-9
Perhosten valtakunta: Manifesti viimeisestä tulevaisuudesta.  Sphinx, 1998.  ISBN 952-5273-00-8
Vasen oikea Vasen oikea: Uuden maailmankauden kynnyksellä.  Sphinx, 2000.  ISBN 952-5273-01-6
Ihmisestä, jumaluudesta ja onnesta.  Sphinx, 2002.  ISBN 952-5273-03-2
Ihminen ja terroristi.  Sphinx, 2004.  ISBN 952-5273-05-9
Ihana Kristus: Esseitä.  Kirjapaja, 2006.  ISBN 951-607-371-9
Kultainen varis: Pienoisesseitä.  Helsinki:  Kirjapaja, 2008.  ISBN 978-951-607-744-7
Teokset > Muut teokset

Rakkaus Pariisissa (romaani, 2000)
Café Mandarin (romaani, 2002)
Eeva (näytelmä yhdessä Rakel Liehun kanssa, 1994)
Päivieni loppuun asti (Heidi Liehun isän, rovasti Jouko Liehun muistelmat tyttären viimeisteleminä ja täydentäminä, 2021)
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Heidi Liehu Wikisitaateissa
WSOY:n kirjailijaesittely.
Sähköiset säkeet: Heidi Liehu.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Elvire Adjamonsi

| Elvire Adjamonsi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. helmikuuta 1971 (ikä 54) Benin
Ammatti:  elokuvantekijä, näyttelijä, toimittaja
Elvire Adjamonsi (s. 18. helmikuuta 1971 Benin) on beniniläinen elokuvantekijä, näyttelijä, toimittaja ja kulttuurin kehittäjä. Hänet tunnetaan dokumenttielokuvistaan sekä työstään elokuvafestivaalien ja kulttuurilaitosten luomisessa ja johtamisessa Afrikassa.
Elämä

Elvire Adjamonsi suoritti kuvallisen viestinnän kandidaatin tutkinnon L’Institut Panafricain de Développementissa (IPD) Burkina Fasossa. Hän teki lopputyökseen dokumenttielokuvan De l'eau toute l'année (Vettä ympäri vuoden), joka on 26 minuutin elokuva Burkina Fason pienoispadoista. Hänen käsikirjoituksensa "Bidossessi" voitti toisen sijan Apromedia-kilpailussa, joka järjestettiin yhteistyössä Alliance Française de Banguin kanssa. Käsikirjoitus valittiin vuonna 2004 osallistumaan Sud Ecriture -kehitystyöpajaan Marokossa ja Tunisiassa.
Vuonna 2007 hän käsikirjoitti ensimmäisen lyhytelokuvansa La Maudite (Kirottu), joka esiteltiin Atakpamén (Togo) ensimmäisillä elokuvajuhlilla. Sen jälkeen hän käsikirjoitti toisen lyhytelokuvan, Cica la petite Sorcière (Cica, pieni noita). Sitten hän teki dokumenttielokuvan, Tolegba, samannimisestä beniniläisestä jumalasta, jonka uskotaan suojelevan ihmisiä.
Elvire Adjamonsi on osallistunut useisiin televisiosarjoihin näyttelijänä. Tunnetuimpia niistä ovat Un tour de vis ja Baobab, jotka esitettiin eri puolilla Afrikkaa. Hän työskenteli myös apulaisohjaajana La Chaîne 2 -televisiokanavalla Beninissä.
Elokuvatyönsä lisäksi Adjamonsi aloitti työn toimittajana ja graafisena suunnittelijana. Hän on työskennellyt useissa julkaisuissa, kuten ranskalaisessa afrikkalaista kulttuuria käsittelevässä Afiavi-lehdessä ja useissa beniniläisissä sanomalehdissä, kuten Le Progrès, l'Aurore, Fraternité ja Le Béninois.
Elvire Adjamonsi on työskennellyt useilla elokuva-, teatteri ja musiikkifestivaaleilla Afrikassa, esimerkiksi Pointe-Noiren Les Journées Théâtrales en Campagnessa 2003 ja 2004, Banguin Le Ngombi Festivalilla 2001, Beninin Le Fithebillä 2006 ja Pointe-Noiren Nsangu Ndjindjillä 2008. Adjamonsi oli myös Beninin @fricourt-festivaalin johtajana.
Vuonna 2016 hän järjesti nukketeatterifestivaalin ja katutaidefestivaalin. Lisäksi Adjamonsi työskentelee orkesterien, teatteriryhmien, kulttuurilaitosten ja tuotantoyhtiöiden kanssa. Hänen unelmanaan on tehdä Afrikasta suuri taiteiden ja kulttuurin kohtauspaikka.
Aiheesta muualla

Elvire Adjamonsi Twitterissä
Sessi, Elvire Adjamonsin lyhytelokuva
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Elvire Adjamonsi
Käännös suomeksi
Juhani Suomi

Juhani Suomi Helsingin kirjamessuilla 2013.
Juhani Martti Kalervo Suomi (s. 15. helmikuuta 1943 Helsinki) on suomalainen ulkoasiainneuvos sekä historiantutkija, joka tunnetaan erityisesti tasavallan presidentti Urho Kekkosen elämäkerran kirjoittajana. Hän on koulutukseltaan valtiotieteen tohtori. Presidentti Martti Ahtisaari myönsi Suomelle professorin arvonimen vuonna 1997.
Ura

Helsinkiläiseen työläisperheeseen syntynyt Suomi väitteli valtiotieteen tohtoriksi Helsingin yliopistosta poliittisen historian oppiaineesta vuonna 1973. Hänen väitöskirjansa aiheena oli talvisodan tausta. Samana vuonna hän ryhtyi Suomen ulkoasiainministeriön virkamieheksi. Vuodesta 1979 Suomi oli ulkoasiainneuvos ja ministeriön neuvotteleva virkamies. Hän jäi eläkkeelle 2010. Hän harjoitti historiantutkimusta varsinaisen työnsä ohella ja toimii poliittisen historian dosenttina sekä Helsingin että Turun yliopistoissa.
Poliittiset mielipiteet

Suomi kuului 1970-luvulla muutaman vuoden ajan Keskustapuolueeseen, mutta erosi siitä vuonna 1977, kun puolueen K-linja syrjäytti ”oikeistolaisuudesta” syytetyn historiantutkija Keijo Korhosen ulkoministerin paikalta. Suomi tuki vuoden 1994 presidentinvaaleissa valitsijayhdistyksen ehdokkaaksi asettuneen Korhosen vaalikampanjaa ja oli tämän vaalimainosvideon lukijanäänenä.
Juhani Suomi on arvostellut voimakkaasti Suomen hallitusten ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa 2000-luvulla. Hänen mukaansa sotilasvarustelun lisääminen ja länsivaltojen sotilaalliseen tukeen luottaminen merkitsevät Paasikiven ja Kekkosen opetusten unohtamista. Kun puolustusministeri Jyri Häkämies ja ulkoministeri Alexander Stubb kieltäytyivät nimittämästä Suomen osallistumista Afganistanin sotaan sotimiseksi, Suomi vertasi Suomen ISAF-joukkoja Suomalaiseen SS-pataljoonaan, jolla vuonna 1941 pyrittiin kaikin tavoin miellyttämään Hitleriä.
Poliittiset mielipiteet > Kunto Kalpa

Suomi kirjoitti nimimerkillä Kunto Kalpa kolumneja Keskisuomalaiseen vuosina 1985–1993, yhteensä 65 kappaletta. Niistä useat herättivät laajaa huomiota, sillä Kalpa käsitteli kirjoituksissaan kriittisesti lähinnä Suomen ulkopolitiikkaa, kuten idänsuhteita ja Länsi-Euroopan integraatiota. Juhani Suomi työskenteli tuona aikana ulkoministeriössä.
Kunto Kalvan henkilöllisyys paljastuu Lasse Kankaan kirjoittamassa Keskisuomalaisen historiikissa,  joka julkaistiin 30. marraskuuta 2007. Aiemmin Kunto Kalvaksi epäiltiin muun muassa Keijo Korhosta ja Alpo Rusia.
Elokuussa 2008, kansainvälisen tilanteen kiristyessä Etelä-Ossetian viiden päivän sodan seurauksena, nimimerkki palasi vielä yhdellä kolumnilla. Eläkkeelle siirtyvän päätoimittajan Erkki Laatikaisen kunniaksi tehdyssä erityisjulkaisussa ilmestyneessä kolumnissa Kalpa arvosteli rajusti Suomen Venäjä-politiikkaa. Kalvan mielestä Suomessa on nostanut päätään ”henkinen suursuomalaisuus”, jota hänen mielestään vaalii erityisen auliisti ”oma Pravdamme” eli Helsingin Sanomat.
Teokset

Neljäkymmentä vuotta reserviupseerien toimintaa.  Otava, 1965.
Talvisodan tausta. Neuvostoliitto Suomen ulkopolitiikassa 1937–1939.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Otava, 1973.  ISBN 978-951-1-00251-2
Myrrysmies. Urho Kekkonen 1936–1944.  Helsinki:  Otava, 1986.  ISBN 978-951-1-06567-8
Vonkamies. Urho Kekkonen 1944–1950.  Helsinki:  Otava, 1988.  ISBN 978-951-1-09770-9
Kohtalona yksinäisyys. Risto Rytin tie Suomen politiikan johtoon.  Helsinki:  Otava, 1989.  ISBN 978-951-1-10673-9
Kuningastie. Urho Kekkonen 1950–1956.  Helsinki:  Otava, 1990.  ISBN 978-951-1-10403-2
Kriisien aika. Urho Kekkonen 1956–1962.  Helsinki:  Otava, 1992.  ISBN 978-951-1-09189-9
Presidentti. Urho Kekkonen 1962–1968.  Helsinki:  Otava, 1994.  ISBN 978-951-1-13065-9
Taistelu puolueettomuudesta. Urho Kekkonen 1968–1972.  Helsinki:  Otava, 1996.  ISBN 978-951-1-13548-7
Liennytyksen akanvirrassa. Urho Kekkonen 1972–1976.  Helsinki:  Otava, 1998.  ISBN 978-951-1-14799-2
Umpeutuva latu. Urho Kekkonen 1976–1981.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 978-951-1-16257-5
Vuoroin vieraissa. Suomen tasavallan presidentit matkalla ja isäntinä ennen toista maailmansotaa.  Helsinki:  SKS, 2002.  ISBN 978-951-7-46386-7
Pysähtyneisyyden vuodet. Mauno Koiviston aika 1981–1984.  Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 978-951-1-18959-6
Epävarmuuden vuodet. Mauno Koiviston aika 1984–1986.  Helsinki:  Otava, 2006.  ISBN 978-951-1-20957-7
Kohti sinipunaa. Mauno Koiviston aika 1986–1987.  Helsinki:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-21969-9
Jaakko Valtanen, tammenlehväkenraali. Helsinki. Otava. 2008. ISBN 978-951-1-22259-0))
Vorraaja.  Helsinki:  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-23869-0
Lohen sukua. Urho Kekkonen.  Helsinki:  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-18620-5
Entä tähtein tällä puolen?.  Helsinki:  Siltala, 2011.  ISBN 978-952-234-085-6
Iz roda lososej. Moskova. 2011. ISBN 978-5777-70511-2))
Mannerheim, viimeinen kortti? Ylipäällikkö-presidentti.  Helsinki:  Siltala, 2013.  ISBN 978-952-234-172-3
Toisinajattelevan tasavaltaa.  Helsinki:  Tammi, 2013.  ISBN 978-951-31-7532-0
Suomi, Neuvostoliitto ja YYA-sopimus.  Helsinki:  Tammi, 2016.  ISBN 978-951-31-8391-2
Suomen Tasavallan presidentit 1919--2017. Helsinki:Tammi, 2018. ISBN 978-951-31-8339-4.
Kolmasti kuopattu. Urho Kekkosen poliittiset taisteluvuodet 1944–1956.  Tampere:  Vastapaino, 2020.  ISBN 978-951-768-774-4
Ulkoministeriä kaatamassa. Operaatio Keijo Korhosta vastaan 1976–1977.  Helsinki. Otava, 2025.  ISBN 978-951-1-50096-4
Teokset > Teokset joissa toimittajana

Näkökulmia Suomen turvallisuuspolitiikkaan 1980-luvulla.  Helsinki:  Otava, 1980.  ISBN 978-951-1-05937-0
Urho Kekkonen. Vastavirtaan.  Helsinki:  Otava, 1983.  ISBN 978-951-1-07557-8
Urho Kekkosen päiväkirjat 1. 1958–1962.  Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 978-951-1-15547-8
Urho Kekkosen päiväkirjat 2. 1963–1968.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 978-951-1-18174-3
Urho Kekkosen päiväkirjat 3. 1969–1974.  Helsinki:  Otava, 2003.  ISBN 978-951-1-18858-2
Suomalainen diplomaatti. Muotokuvia muistista ja arkistojen kätköistä.  Helsinki:  SKS, 2003.  ISBN 978-951-7-46536-6
Urho Kekkosen päiväkirjat 4. 1975–1981.  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 978-951-1-19251-0
Salaisuuksien vartija. Lehtiä valtiosihteeri Matti Tuovisen päiväkirjasta 1972–1985.  Turku:  Turun yliopisto, 2012.  ISBN 978-951-29-5104-8
Lisäksi lukuisia yhteisjulkaisuja. Sanaston asiakkuusjärjestelmässä 63 nimekettä.