stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Santeri Mäkelä
Elämä > Sisällissota

Helmikuun vallankumouksen jälkeen Mäkelä palasi eduskuntaan syksyn 1917 vaaleissa. Hän syytti puhjenneista levottomuuksista yksinomaan oikeistoa. Mäkelän mukaan sosialidemokraatit tarjosivat rauhaa, mutta porvarit eivät jättäneet työläisille muita vaihtoehtoja kuin suurlakon tai jopa vielä radikaalimmat keinot. Yleislakon päätyttyä hän puhui toistuvasti rauhanomaisen ratkaisun puolesta. Sääksjärvelle muodostettu työväen järjestyskaarti lopetti toimintansa jo vuodenvaihteessa Mäkelän kehotuksesta. Joululoman aikana hän piti kuntakokouksessa myös suojeluskunnan perustamista vastustavan puheen. Tammikuun alussa Mäkelä hyökkäsi eduskunnassa Lappajärven ratsukoulua ja Vimpelin sotakoulua vastaan syyttäen Svinhufvudin hallitusta kansan selän takana vehkeilystä. Vaikka Mäkelä vastusti aseellista vallankumousta lähti hän sisällisodan käynnistyessä punaisten hallintoon. Mäkelä työskenteli kansanvaltuuskunnan maatalousasiain osastolla sekä Suomen Punaisen Kaartin agitaatio-osastolla. Hänen taustaansa hyödynnettiin myös valkoisen armeijan ytimen muodostaneille pohjalaisille talonpojille suunnatussa propagandassa. Mäkelä laati muun muassa lentolehtisen, jossa esiteltiin kansanvaltuuskunnan maatalouspoliittisia tavoitteita ja suunnitelmia. Kansanvaltuuskunnan siirryttyä sodan loppuvaiheessa Viipuriin hän ehdotti ensimmäisenä punapakolaisille tarkoitetun siirtokunnan perustamista Venäjälle. Viipurin taistelun aikana Mäkelä pakeni Pietariin viimeisten kansanvaltuuskunnan jäsenten joukossa.lähde?
Kirjailijana

Mäkelän Yhdysvalloissa julkaistu esikoisteos Linda (1904) on Suomen sotaan sijoittuva viihteellinen rakkaustarina torpparin pojasta ja sotaa pakenevasta tytöstä. Samana vuonna ilmestyi amerikansuomalaisia kaivosmiehiä kuvaava romaani Elämän ikuisessa yössä, jossa näkyvät jo selvästi sosialistiset vaikutteet. Mäkelä kirjoitti myös lehtirunoja sekä näytelmiä, joista suosituimpia olivat Kansan tuomio, Yhdennellätoista hetkellä ja Sosialisti, mutta yksikään niistä ei ole tiettävästi säilynyt. Suomeen palattuaan Mäkelä keskittyi kirjoittamaan maatalouskysymyksistä, jonka lisäksi hän laati erilaisia lehtitarinoita. Vuonna 1917 ilmestyi salanimellä Pentti Hellaanmaa kirjoitettu näytelmä Isontalon Antti. Puukkojunkkari Antti Isotalo kuvataan poikkeuksellisesti rahvaan puolustajana, joka muuttuu pahamaineiseksi häjyksi vasta vankilareissunsa jälkeen.
Neuvostoliitossa Mäkelä laati aluksi runojensa ohella Suomeen suunnattuja maatalouspoliittisia kirjoituksia. Vuonna 1925 ilmestyivät kirjanen Kirjoituksia Pohjanmaan talonpojille sekä nuijasotaa käsittelevä sanomalehtitrilogia, joka sai innoituksensa Ilmajoella paljastetusta Ilkan patsaasta. Ensimmäinen osa Talonpoika tienhaarassa julkaistiin Työväenjärjestöjen Tiedonantajan lisäksi myös erillispainoksena, mutta Nuijasota ja Kapinoiva talonpoika ilmestyivät vain Pohjan Voimassa. Kirjoituksessaan Mäkelä haastaa sisällissodan voittajien esittämän tulkinnan nuijasodasta. Vierasta sortajaa vastaan käydyn sodan sijaan hän piti sitä luokkasotana, jossa vastakkain olivat köyhät talonpojat ja rikkaat aateliset. Samana vuonna julkaistiin uskonnonvastainen kirja Jumalat ja jumalien palvelus sekä kokoelma Kumouksen kuohuista, joka sisälsi myös Herman Laukkasen ja Valde Wikmanin runoja. Vuosikymmenen lopusta lähtien Mäkelän tuotantoa ilmestyi Neuvostoliiton suomenkielisissä lehdissä kuten Kevätvyöry, Punainen Karjala, Punakantele, Rintama, Soihtu ja Vapaus. Vuonna 1930 Mäkelä ja Ragnar Rusko toimittivat postuumisti julkaistun lentäjä Otto Kalvitsan päiväkirjan.
Lukuisten kokoelmien ohella Mäkelän tuotantoa on julkaistu Tauno Saarelan vuonna 1997 ilmestyneessä elämäkerrassa Talonpoikainen sosialisti. Mäkelän tunnetuin runo on 1920-luvun alussa kirjoitettu Mykille joukoille, joka poikkeaa hänen myöhemmästä neuvostoyhteiskunnan ylistyksestään. Merkittävin lauluksi sävelletty runo on Kaivantomiehen laulu, joka tuli suosituksi amerikansuomalaisten kaivosmiesten keskuudessa vuosien 1913–1914 kaivoslakon aikana. Sen ovat levyttäneet muun muassa Erkki Rankaviita ja Tallari sekä Sibelius-Akatemian Folk Big Band.
Muuta

Vimpelin kunnankirjaston seinällä on kuvanveistäjä Ossi Somman vuonna 1981 valmistunut Mäkelän muistoreliefi Mykille joukoille. Se siirrettiin kirjaston tiloihin vuonna 1996. Vuosina 1995-1996 Ykspihlajan Työväen Näyttämö esitti Veikko Pohjosen käsikirjoittaman ja ohjaaman Santeri Mäkelä -rapsodian. Kirjailija Pertti Kultalahti on julkaissut Mäkelän elämään pohjautuvan romaanitrilogian, joka ilmestyi vuosina 2011-2013.
Perhe

Santeri Mäkelän puoliso oli Amalia Kultalahti (1879-1949), jonka kanssa hän avioitui 1895. Mäkelän muutettua Neuvostoliittoon Amalia jäi lasten kanssa Suomeen. Heidän poikansa oli Karkkilan Työväen Näyttämön johtajana toiminut Aatos Mäkelä ja pojanpoikia näyttelijä Vesa Mäkelä sekä Kansan Sivistystyön Liiton pääsihteeri Isma Mäkelä.
Teoksia

Linda : kertomus 1808–9 sodan ajoilta.  Ironwood, Michigan:  tuntematon, 1904.
Elämän ikuisessa yössä.  Ironwood, Michigan:  Ilmoittaja, 1904.
Talonpoika tienhaarassa : eräitä poliittisia ajatuksia.  (Nimimerkillä ”Talonpoika”)  Viipuri:  tekijä, 1925.
Jumalat ja jumalien palvelus.  Leningrad:  Kirja, 1925.
Mies on vaimon pää : näytelmä 1:ssä näytöksessä.  Leningrad:  Kirja, 1927.
Kalvitsa, Otto; Mäkelä, Santeri (toim.); Rusko, Ragnar (toim.): Jäämerilentäjän päiväkirjasta.  Leningrad:  Kirja, 1930.
Teoksia > Kokoelmia

Lausuttavia runoja I.  Helsinki:  Työväen Sanomalehti, 1906.
Uusi työväen laulukirja.  Hancock, Michigan:  Työmies, 1910.
Mäkelä, Santeri; Laukkanen, Herman; Wikman, Valde: Kumouksen kuohuista : runoja.  Leningrad:  Kirja, 1925.
Savolainen, Yrjö (toim.): Miten meillä sotaa käytiin : lokakuuksi lapsille ja aikuisille.  Leningrad:  Kirja, 1927.
Ahmala, Hilkka (toim.): Käy eespäin : valikoima suomalaista työväenrunoutta.  Helsinki:  Tammi, 1957.
Summanen, Taisto; Mišin, Armas (toim.): Rakettu on raudalla, tulesta on tuotu : Neuvosto-Karjalan suomenkielistä runoutta vuosilta 1917–1940.  Petroskoi:  Karjala, 1976.
Kalemaa, Kalevi (toim.): Käy eespäin : valikoima suomalaista työväenrunoutta.  Helsinki:  Tammi, 1977.  ISBN 951-30-3674-X
Saunio, Ilpo; Tuovinen, Timo (toim.): Edestä aattehen : suomalaisia työväenlauluja 1890–1938.  Helsinki:  Tammi, 1978.  ISBN 951-30-4214-6
Kirjallisuutta

Norrena, Leevi: Talonpoika, pohjalainen – ja punainen : tutkimus Etelä-Pohjanmaan Järviseudun työväenliikkeestä vuoteen 1939.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Suomen Historiallinen Seura, 1993.  ISBN 951-8915-84-9
Kultalahti, Pertti: Kuilun partaalla.  Kemi:  Nordbooks, 2011.  ISBN 978-952-5908-32-9
Kultalahti, Pertti: Pesänjakajat.  Helsinki:  Kesuura, 2012.  ISBN 978-951-812-189-6
Kultalahti, Pertti: Lammas suden turkissa.  Helsinki:  Kesuura, 2013.  ISBN 978-951-812-196-4
Lehto, Matti: Kansakunnan ja työväenliikkeen synty Vimpelissä.  Kauhava:  Järviseutu-Seura, 2021.  ISBN 978-952-68286-3-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Santeri Mäkelä Wikimedia Commonsissa
Sosialidemokraattien kansanedustajat
| n k Sosiaalidemokraattien kansanedustajat 1910–1911 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (86):  Aakula  Aalle-Teljo  Airola  Annala  Aro  Aromaa  Aronen  Boman  E. Eloranta  V. Eloranta  Eronen  Etelämäki  Halonen  Heikkilä  Helle  Herrala  Hoikka  Huttunen  K. Hämäläinen  M. Hämäläinen  Häyrynen  Hörhammer  A. Jokinen  V. Jokinen  Järvinen  Kanervo  Kannisto  Kautto  Kellosalmi  Kiiskinen  Kirves  Kivikoski  Komu  Kopila  Koponen  Koskinen  Kotonen  Kronqvist  Kurkinen  Kääriäinen  Laine  Lautasalo  Lehtonen  Lonkainen  Lumio  Lundström  Manner  Miettinen  Murros  Mäkelin  Mäkelä  Mäki  Mänty  Nuorteva  Orasmaa  Paasivuori  Perttilä  Pohjola  Pärssinen  F. Rantanen  S. Rantanen  Saari  Saarikivi  E. Saarinen  K. Saarinen  Sainio  Salmi  Salo  Savolainen-Tapaninen  Sillanpää  Sirén  Sivenius  Tanner  Telkkä  Tikkanen  Tokoi  Tuomi  Turunen  Typpö  Törmä  Vainio  Valavaara  Valjakka  Valpas  Virkki  S. Wuolijoki 
| n k Sosiaalidemokraattien kansanedustajat 1911–1914 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (86):  Aalle-Teljo  Airola  Annala  Aro  Aromaa  Aronen  Eloranta  Eronen  Etelämäki  Gylling  Hakala  Herrala  Hoikka  A. Huotari  An. Huotari  Huttunen  Hämäläinen  Häyrynen  Jalava  Jalonen  A. Jokinen  V. Jokinen  Kananen  Kanervo  Kautto  Kirves  Kivikoski  Komu  Kopila (1911)  Koponen  Kotonen  Kronqvist  Kunnassalo  Kurkinen  Kuusinen  Kääriäinen  Laine  Lapveteläinen  Latvala  Lautasalo  Lehtimäki  Lehtonen  Leivo  Lonkainen  Lundström  Lylykorpi  Manner  Marttila (1911–1914)  Miettinen  Murros  S. Mäkelä  V. Mäkelä  Mäki  Mänty  Oksman  Paasonen  Paasivuori  Paunu  Perttilä  Pohjaväre  Pohjola  Pärssinen  Rainio  Rantanen  Saari  Saarinen  Salmi  Sainio  Salo  Savolainen-Tapaninen  Sirén  Tainio  Tervo  Tikkanen  Tokoi  Tuomi  Turunen  Typpö  Törmä  Valavaara  Valjakka  Valpas  Vatanen  Mikko Virkki  Väänänen  Wiik  S. Wuolijoki 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Neuvostoliittolainen piirros Santeri Mäkelästä vuonna 1934.
Santeri Mäkelän salanimellä kirjoittamaa näytelmää Isontalon Antti esitettiin Mustikkamaan näyttämöllä 1923.
Hildegard Bentele

| Hildegard Bentele |
| --- | --- |

Euroopan parlamentin jäsen
 2.7.2019–  
Ryhmä:  EPP-ryhmä
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. toukokuuta 1976 (ikä 48) Ludwigsburg, Länsi-Saksa
Kansalaisuus:  saksalainen
Tiedot
Puolue:  Saksan kristillisdemokraattinen unioni
Aiheesta muualla
www.hildegard-bentele.de
Hildegard Bentele (s. 22. toukokuuta 1976 Ludwigsburg, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Bentele edustaa kristillisdemokraatista unionia. Bentele on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Euroopan kansanpuolueen ryhmää.
Jamie Bell

| Jamie Bell |
| --- | --- |
 Jamie Bell vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. maaliskuuta 1986 (ikä 38) Billingham, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2000–
Merkittävät roolit:  Billy Elliot King Kong Jumper Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Andrew James Matfin ”Jamie” Bell (s. 14. maaliskuuta 1986 Billingham, Englanti) on englantilainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten pääroolistaan elokuvassa Billy Elliot. Hän voitti esikoiselokuvastaan parhaan miespääosan Bafta-palkinnon vuonna 2001.
Lapsuus

Jamie Bell syntyi hänen äitinsä ollessa 16-vuotias. Hänen isänsä jätti perheen äidin odottaessa Jamieta. Bell tulee tanssijoiden suvusta: hänen isoäitinsä, äitinsä, tätinsä ja siskonsa ovat tanssijoita. Bell innostui tanssimisesta ollessaan seuraamassa siskonsa tanssitunteja. Kuusivuotiaana hän meni itse tanssitunneille ja hänen uransa lähti käyntiin. Bell yritti pitää tanssiharrastuksensa salassa koulukavereiltaan. Bell oli National Youth -musiikkiteatterin jäsen ja esiintyi vuonna 1998 Bugsy Malone -näytelmässä, muun muassa Hannah Spearrittin ja Sheridan Smithin vierellä.
Ura

Kun sana Bellin tanssiharrastuksesta levisi, häntä alettiin kiusata. Bell päätti todistaa, ettei tanssiminen ole pelkästään tytöille. Hän pääsi tavoitteeseensa Billy Elliotin avulla, sillä hänet valittiin päärooliin kahdentuhannen pohjoisenglantilaisen pojan joukosta. Valinta kannatti, sillä hän sai roolistaan monia palkintoehdokkuuksia, joista suurimman osan hän voitti.
Jamie päätti valita seuraavat roolinsa huolellisesti. Hän ei jatkanut samaa linjaa eikä valinnut tanssielokuvia. Jamie on sanonut, ettei aio tanssia enää uudelleen elokuvissa, ellei kyseessä olisi Moulin Rougen tai Chicagon jatko-osa. Hän halusi kasvaa lapsitähdestä aikuiseksi näyttelijäksi. Seuraava elokuvavalinta oli Deathwatch (2002). Kauhuelokuvaa seurasi elokuva Nicholas Nickelbyn elämä ja seikkailut (2002).
Bell piti hiljaiseloa pari vuotta ja sai sitten roolin Dermot Mulroneyn ja Josh Lucasin ohella elokuvassa Alakynnessä (2004), joka nosti hänet takaisin otsikoihin. Jamie voitti roolistaan Parhaan nuoren pääosan palkinnon Young Artist Awardsissa. Tämän jälkeen Bell nähtiin Green Dayn musiikkivideolla Evan Rachel Woodin kanssa. Bell sai osan elokuvasta Dear Wendy (2005), joka kertoi yhdysvaltalaisista pasifistinuorista ja aseista. Seuraava Bellin elokuva Ilopilleri (2005) kertoi kalifornialaisista nuorista ja heidän perheidensä ”onnellisista” kulissielämistä. Seuraavaksi Bell kiinnitettiin sivuosaan Peter Jacksonin uudelleenfilmatisointi King Kongiin (2005). Kuvausten vuoksi Bell oli Uudessa-Seelannissa viisi ja puoli kuukautta.
Bell esitti Ralph Ignatowskia Clint Eastwoodin sotaelokuva Isiemme lipuissa (2006) sekä pääosaa elokuvassa Hallam Foe, joka tuli teattereihin vuoden 2007 loppupuolella ja jota esitettiin myös Helsingissä Rakkautta ja Anarkiaa -filmifestivaaleilla 24. syyskuuta 2007. Hänet nähtiin myös vuoden 2007 keväällä Hayden Christensenin ohella elokuvassa Jumper. Bell palasi juurilleen sotaelokuvassa Uhma (2009), jossa esiintyy myös James Bond -tähti Daniel Craig ja Scream-elokuvista tuttu Liev Schreiber.
Jamie Bell esittää toista pääroolia vuonna 2011 ensi-iltansa saaneessa historiallisessa elokuvassa Kotka. Bell esittää myös Tinttiä Steven Spielbergin elokuvassa Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus.
Yksityiselämä

Bell meni lokakuussa 2012 naimisiin näyttelijä Evan Rachel Woodin kanssa. He kohtasivat alun perin Green Dayn ”Wake Me Up When September Ends” -musiikkivideon kuvauksissa vuonna 2005. Jonkin aikaa seurusteltuaan he erosivat, mutta palasivat vuosia myöhemmin yhteen. Heidän esikoispoikansa syntyi heinäkuussa 2013. Nykyään Bell on naimisissa yhdysvaltalaisen näyttelijä Kate Maran kanssa.lähde?
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Nimi | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- |
2000: Billy Elliot
| 2002 | Deathwatch | Charlie Shakespeare |
| 2002 | Nicholas Nickelbyn elämä ja seikkailut | Smike |
| 2004 | Alakynnessä | Chris Munn |
| 2005 | Dear Wendy | Dick Dandelion |
| 2005 | Ilopilleri | Dean |
| 2005 | King Kong | Jimmy |
| 2006 | Isiemme liput | Ralph ”Iggy” Ignatowski |
2007: Hallam Foe
| 2008 | Jumper | Griffin |
| 2008 | Uhma | Asael Bielski |
| 2011 | Jane Eyre – Kotiopettajattaren romaani | St. John |
| 2011 | Kotka | Esca |
| 2011 | Retreat | Jack |
| 2011 | Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus | Tintti |
| 2012 | Reunalla | Joey Cassidy |
| 2013 | Filth | Ray Lennox |
| 2013 | Snowpiercer | Edgar |
| 2013 | Turn | Abe Woodhull |
| 2013 | Nymphomaniac | K |
| 2015 | Fantastic Four | Ben Grimm / Möykky |
| 2017 | Filmitähdet eivät kuole Liverpoolissa | Peter Turner |
| 2019 | Rocketman | Bernie Taupin |
Aiheesta muualla

Jamie Bell Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jamie Bell Elonetissä.
Adam Jacques: Jamie Bell: The 'Billy Elliot' star talks Fred Astaire, orphans and cocaine-fuelled 'Filth' (HTML) Independent. Independent. Viitattu 10.2.2017. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Designmuseo

| Designmuseo> Taideteollisuusmuseo |
| --- | --- |

Osoite:  Korkeavuorenkatu 23
Sijainti:  Kaartinkaupunki, Helsinki
Koordinaatit:  60°09′47″N, 024°56′47″E
Rakennustyyppi:  museo
Valmistumisvuosi:  1894
Suunnittelija:  Gustaf Nyström
Haltija:  Taideteollisuusmuseon säätiö
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Designmuseo (ruots. Designmuseet) on Helsingissä sijaitseva valtakunnallinen vastuumuseo. Museo on perustettu vuonna 1873, ja sen alkuperäisenä tarkoituksena oli toimia taideteollisuuden opetuskokoelmana. Nykyisissä tiloissaan Korkeavuorenkatu 23:ssa museo on ollut vuodesta 1978. Museo jakaa pihansa Suomen arkkitehtuurimuseon kanssa, joka on Kasarmikadun puoleisessa päädyssä korttelia. Museossa kävi vuonna 2017 yhteensä noin 160 000 vierailijaa.
Valtakunnallisena vastuumuseona Designmuseo kerää ja tallentaa muotoilualan kokoelmaa, vastaa osaltaan alan tutkimustoiminnasta, kehityksen dokumentoinnista sekä muotoilun nykyaikaa ja historiaa esittelevien näyttelyiden toteutuksesta. Museo tuottaa myös näyttelyitä muotoilun eri alueilta kotimaiseen ja kansainväliseen kiertoon. Museon kotisivuilla on lisäksi erilaisia verkkonäyttelyitä, muun muassa Arabian, Marimekon, sekä muotoilijoiden Kaj Franckin ja Oiva Toikan tuotannosta. "Uusi aika" -näyttelyssä perehdytään suomalaisen muotoilun sodanjälkeiseen kulta-aikaan 1950–1960-luvuille.
Museon kokoelmissa on yli 75 000 esinettä, 40 000 piirustusta ja 100 000 kuvaa. Lisäksi museon rekisterissä on tiedot yli tuhannesta muotoilijasta. Museon "Suomalainen muoto" -perusnäyttely esittelee museon kokoelmien pohjalta suomalaisen muotoilun historiaa ja kehityslinjoja. Museossa järjestetään säännöllisesti ajankohtaisia vaihtuvia näyttelyitä.
Museorakennuksen on suunnitellut Gustaf Nyström vuonna 1894, ja siinä toimi vuoteen 1977 asti yksityinen ruotsinkielinen oppikoulu Läroverket för gossar och flickor. Rakennuksen omistaa Senaatti-kiinteistöt. Muotoilun World Design Capital Helsinki 2012 -teemavuoden kesällä museoiden välisellä piha-alueella sijaitsi Paviljonki-tapahtumakeskus.
Näyttelyiden lisäksi museo tarjoaa muun muuassa erilaisia tapahtumia, työpajoja ja opastuskierroksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Designmuseo Wikimedia Commonsissa
Museon kotisivut
| n k Pääkaupunkiseudun (Espoo, Helsinki, Kauniainen ja Vantaa) taidemuseot |
| --- | --- |
Nykytaiteen museot:  Amos Rex  Espoon taidemuseo Emma  Helsingin taidemuseo HAM  Nykytaiteen museo Kiasma  Suomen valokuvataiteen museo  Taidehalli  Vantaan taidemuseo Artsi 
Muotoilun ja populaarikulttuurin museot:  Designmuseo  Suomen arkkitehtuurimuseo  FAME Musiikkimuseo  Näyttelytila K1 
Historiallisen taiteen museot:  Ateneumin taidemuseo  Didrichsenin taidemuseo  Sinebrychoffin taidemuseo 
Kulttuurihistorialliset kohteet:  Gallen-Kallelan museo (Tarvaspää)  Villa Gyllenberg 
Suomen valtakunnalliset vastuumuseot
Alvar Aalto -museo
Arkkitehtuurimuseo
Designmuseo
Forum Marinum
Ilmailumuseo
Käsityön museo
Lasimuseo
Lusto
Mobilia
Rautatiemuseo
Sarka
Siida
Teatterimuseo
Tekniikan museo
Työväenmuseo Werstas
Urheilumuseo
Valokuvataiteen museo
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Designmuseo (Q3330350)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: taidemuseo, museo, museorakennus, erikoismuseo, rakennus, koulurakennus
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
sijainti: Kaartinkaupunki
katuosoite: Korkeavuorenkatu 23 00130 Helsinki, Korkeavuorenkatu 23, 00130 Helsinki, Korkeavuorenkatu 23
koordinaatit: 60°09′47″N 24°56′48″E﻿ / ﻿60.1631°N 24.94656°E﻿ / 60.1631; 24.94656
Valérie Hayer

| Valérie Hayer |
| --- | --- |
 Hayer vuonna 2024
Uudistuva Eurooppa -ryhmän puheenjohtaja
 25. tammikuuta 2024–  
Edeltäjä:  Stéphane Séjourné
Euroopan parlamentin jäsen
 2. heinäkuuta 2019–  
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. huhtikuuta 1986 (ikä 38) Château-Gontier, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Tiedot
Puolue:  Renessanssi (2017–)
Muut puolueet:  UDI
Tutkinnot:  Université Panthéon-Sorbonne
Valérie Hayer (s. 6. huhtikuuta 1986) on ranskalainen asianajaja ja europarlamentaarikko. Hän edustaa Renessanssi-puoluetta (aiemmin En Marche!).
Tausta ja yksityiselämä

Hayer syntyi vuonna 1986 Château-Gontierin kunnassa. Hänen vanhempansa pitävät maitotilaa.
Vuonna 2009 Hayer valmistui Université Panthéon-Sorbonnesta pääaineenaan julkishallinto ja oikeus. Valmistuttuaan Hayer työskenteli parlamentaarisena avustajana Ranskan senaatissa.
Poliittinen ura

Ensimmäistä kertaa poliittiseen luottamustehtävään Hayer valittiin vuonna 2008, kun hänestä tuli kunnanvaltuutettu Saint-Denis-d'Anjoun kunnassa. Aiemmin hän oli kuulunut UDI-puolueeseen. Vuonna 2017 hän liittyi Emmanuel Macronin perustamaan En Marche! -puolueeseen.
Vuoden 2019 EU-vaaleissa Hayer valittiin Euroopan parlamenttiin, jossa hän toiminut erityisesti budjettiin liittyvien kysymysten parissa. Hän uusi paikkansa vuoden 2024 vaaleissa.
Hayer valittiin Uudistuva Eurooppa -ryhmän puheenjohtajaksi 25. tammikuuta 2024, kun hänen edeltäjänsä, Stéphane Séjourné, nimitettiin Ranskan ulkoministeriksi.
Poliittinen ura > Poliittisia kantoja

Hayer on kritisoinut sekä Marine Le Peniä että Viktor Orbánia näiden läheisestä suhteista Vladimir Putiniin, jota Hayer on kuvaillut myönnytyspolitiikaksi.
Xi Jinpingin tekemien Ranskaan, Unkariin ja Serbiaan valtiovierailujen aikana Hayer sanoi, että Kiinan uiguureihin kohdistama vaino on kansanmurha. Lisäksi Hayerin mukaan Euroopan suhtautuminen Kiinaan on ollut liian naivia.
Uhma (vuoden 2008 elokuva)

| Uhma> Defiance |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Edward Zwick
Käsikirjoittaja:   Clayton Frohman  Edward Zwick 
Tuottaja:   Edward Zwick  Pieter Jan Brugge 
Säveltäjä:  James Newton Howard
Kuvaaja:  Eduardo Serra
Leikkaaja:  Steven Rosenblum
Pääosat:   Daniel Craig  Liev Schreiber  Jamie Bell  George MacKay 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Vantage
Ensi-ilta:  2008
Kesto:  137 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  32 000 000 dollaria
Tuotto:  51,5 miljoonaa $
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb
Elonet
AllMovie
   
Uhma (Defiance) on Edward Zwickin ohjaama tosipohjainen sotaelokuva neljän Bielskin veljeksen taistelusta natseja vastaan Saksan miehittämässä osassa Itä-Puolaa (nykyistä Valko-Venäjää). Elokuva sai ensi-iltansa vuonna 2008.
Juoni

Elokuva alkaa elokuussa 1941 natsi-Saksan Einsatzgruppen-joukkojen  murhatessa juutalaisia Itä-Euroopassa. Puolan juutalaiset Bielskin veljekset Tuvia (Daniel Craig), Zus (Liev Schreiber), Asael (Jamie Bell) ja Aron (George MacKay) ovat välttäneet saksalaiset sotilaat ja ghettoihin joutumisen. Heidän vanhempansa kuolivat natsien kanssa yhteistyötä tehneen poliisin käsissä ja nyt veljeksen vannovat kostoa. He vetäytyvät metsäalueelle Valko-Venäjän luoteisosassa. Alueella on myös muita natseja paenneita juutalaisia ja Bielskin veljeksistä tulee heidän johtohahmojaan. Pakolaismäärän kasvaessa veljekset joutuvat jatkuvasti siirtämään leiriään välttääkseen saksalaisia.
Tuvia murhaa lopulta valkovenäläisen poliisin (Sigitas Rackys), joka oli vastuussa hänen vanhempiensa kuolemasta. Samalla hän tappaa kaksi tämän poikaa (Vaidas Kublinskas ja Valentin Novopolskij). Myöhemmin veljekset johtavat pienimuotoisia hyökkäyksiä saksalaissotilaita vastaan. Tuvia ja Zus kiistelevät laajemmasta strategiasta. Zus pitää Tuvian toimintatapaa liian pehmeänä ja lähtee veljesten joukosta liittyäekseen neuvostopartisaaneihin. Tuvia taas kamppailee leirissään leviävien tautien, nälänhädän ja keskenäisen tappelemisen kanssa. Zusin neuvostopartisaanien ryhmä liittoutuu lopulta Zusin juutalaisten kanssa. Neuvostopartisaanit suojelevat leiriä tarvikkeita vastaan.
Seuranneen ankaran talven jälkeen veljekset kuulevat saksalaisten saaneen vihiä leiristä ja heidän suunnittelevan suurta hyökkäystä. Neuvostopartisaanit luopuvat avustaan ja juutalaiset pakenevat Saksan ilmavoimien juuri aloittaessa ilmaiskut. Asael johtaa pientä ryhmää puolustajia viivyttääkseen saksalaisia. Juuri kun tilanne vaikuttaa toivottomalta, Zus johtaa ryhmän taistelijoitaan hyökkäykseen saksalaisten selustaan neuvostopartisaanien auttaessa leirin juutalaisia. Selviytyneet pakenevat metsiin. Elokuva loppuu valokuviin oikeista Bielskin veljeksistä ja heidän kohtalostaan. Asael kuoli puna-armeijaan värväytyneenä ja loput kolme muuttivat lopulta Yhdysvaltoihin.