stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Metafysiikan historia
Nykyfilosofia

Metafysiikan 1900-luvun alussa kohtaaman voimakkaan arvostelun seurauksena sen suosio laski huomattavasti erityisesti brittiläisissä yliopistoissa. Vuosisadan loppupuolella metafysiikka sai kuitenkin uutta suosiota. Nykyfilosofian kielifilosofisilla ja logiikan perusteisiin liittyvillä kiistoilla on metafyysinen ulottuvuutensa. Analyyttisen filosofian puolella myös mielenfilosofiasta on tullut suosittu tutkimuskohde.
Mannermaisen filosofian puolella metafysiikka on jatkanut Martin Heideggerin asettamista lähtökohdista. Hän kielsi metafysiikan perinteisen lähtökohdan, jossa se irtautuu konkreettisesta olemisesta, ja keskitti huomionsa niin sanottuun fundamentaaliontologiaan ajallis-avaruudellisessa todellisuudessa. Sen voi kuitenkin nähdä myös perinteisen metafysiikan loppuna.
1950-luvulla nousi käsitys metafysiikan tehtävästä, jonka mukaan se tutkii niitä käsityksiä, joita ihmisillä on todellisuudesta. Tätä kutsutaan deskriptiiviseksi metafysiikaksi. Muun muassa P. F. Strawson on asettanut tällaisen objektiivisuuteen pyrkivän metafysiikan eräiden aiempien filosofien, kuten Descartesin, Gottfried Leibnizin ja George Berkeleyn, harjoittamaa ohjelmallista ja subjektiivista niin sanottua revisionistista tai normatiivista metafysiikkaa vastaan.
Metafysiikka sai uutta luonnontieteellistä sisältöä vuodesta 1962 alkaen, kun Einsteinin yleinen suhteellisuusteoria alettiin yhdistää kosmologian, gravitaation ja pimeän aineen tutkimuksiin. Ne antoivat vastauksia pohdintoihin, miten universumi on syntynyt ja miten se kehittyisi tulevaisuudessa.
Aiheesta muualla

Bertolacci, Amos: Arabic and Islamic Metaphysics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Cohen, S. Marc: Aristotle's Metaphysics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Metsäetana

| Metsäetana |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Kotilot Gastropoda
Alaluokka::  Keuhkokotilot Pulmonata
Lahko::  Maakeuhkokotilot Stylommatophora
Heimo::  Siruetanat Arionidae
Suku::  Arion
Laji::  subfuscus
Kaksiosainen nimi
 Arion fuscus  (Draparnaud, 1805) 
Synonyymit
 Limax subfuscus  Arion subfuscus 
Katso myös
   Metsäetana Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Metsäetana (Arion fuscus) on keskikokoinen tai melko kookas siruetanoiden heimoon kuuluva kotilo. Se viihtyy hyvin monenlaisissa ympäristöissä ja on Suomen yleisin etanalaji.
Koko ja ulkonäkö

Täyteen mittaansa venynyt metsäetana on 5–7 cm:n pituinen. Eläimen pohjaväri vaihtelee kellertävän ruskeasta oranssinruskeaan. Sekäpuolen keskiosa on muuta ruumista tummemman ruskea ja kyljissä on yleensä tummat pitkittäisjuovat, joista oikealla kyljellä oleva kiertää hengitysaukon sen yläpuolelta. Kilvessä on tummat reunajuovat. Joskus tavataan tasaisen tummanruskeita yksilöitä. Hengitysaukko on oikealla kyljellä kilven etuosassa. Antura on väriltään vaalea ja eläimen tuottama lima oranssia.
Levinneisyys

Metsäetanaa tavataan laajalti Euroopan keski- ja pohjoisosissa Britteinsaarilta Uralille saakka. Pyreneiden niemimaalta se puuttuu luultavasti kokonaan. Vieraslajina se on kulkeutunut Pohjois-Amerikkaan. Suomessa se on yleisin etana esiintyen koko maassa Ahvenanmaalta ja etelärannikolta aina pohjoisimmille tuntureille.
Elinympäristö ja elintavat

Metsäetana kelpuuttaa elinpaikakseen etenkin tuoreet mustikkatyypin tuoreet kangasmetsät, mutta viihtyy yhtä lailla vaikkapa kulttuuriympäristössä tai suolla. Se liikkuu sekä maata pitkin että kiipeilee puihin. Muiden siruetanoiden tapaan laji on kaikkiruokainen kelpuuttaen niin tuoreen tai lahoavan kasviperäisen ravinnon kuin eläinten raadotkin. Etenkin syksyisin metsäetanoita tapaa sieniltä, jotka muodostavat keskeisen osan lajin ruokavaliosta.
Parittelu kestää noin kaksi tuntia jonka ajan osapuolet ovat käpertyneet C-kirjaimen muotoon ja muodostavat ympyrän. Keski-Euroopassa etanat munivat noin 50 munaa muutaman viikon välein kesä-syyskuussa. Munat kuoriutuvat aikaisintaan noin kuukautta myöhemmin, kylmemmässä ilmastossa vasta seuraavana kevänä. Metsäetana elää noin vuoden ja kuolee joitakin päiviä viimeisten munien munimisen jälkeen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Metsäetana (Arion fuscus)
iNaturalist: Metsäetana (Arion fuscus)
Ötökkätieto: Metsäetana (Arion fuscus)
ITIS: Arion subfuscus (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Arion subfuscus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q290431  Wikispecies: Arion fuscus  BioLib: 22814  BOLD: 81531  CoL: GMV3  EoL: 4892414  EUNIS: 290636  Fauna Europaea: 421816  Fauna Europaea (new): 7d1e2c9d-c7d2-48f1-a08e-3a7c10f3c3a4  GBIF: 5779438  iNaturalist: 324194  IUCN: 171173  NatureServe: 2.944012  NCBI: 214811  Open Tree of Life: 784288  Laji.fi: MX.52802
Pyhä liiga (1684)

Pyhä liiga oli paavi Innocentius XI:n suuren Turkin sodan aikana vuonna 1684 perustama liittouma osmanien valtakuntaa vastaan. Sota tunnetaan myös nimellä Pyhän liigan sota (esim. engl. the War of the Holy League). Liittoumaan kuuluivat Leopold I:n hallitsema Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta, Juhana III Sobieskin Puola-Liettua ja Marcantonio Giustinianin Venetsian tasavalta. Venäjän keisarikunta liittyi mukaan liigaan 1686. Vuoden 1684 liitto oli paavien perustamista pyhistä liigoista pitkäikäisin ja menestyksekkäin.
Taustaa

Paavit olivat muodostaneet pyhiä liigoja aiemminkin vaihtelevalla menestyksellä sekä kristittyjä valtioita että osmaneja vastaan. Osmaneja vastaan suunnattu vuoden 1538 liitto epäonnistui täysin pyrkimyksessään murtaa osmanien ylivoima Välimerellä: osmaniamiraali Hayreddin Barbarossa löi liiton ylivoimaisen laivaston Prevezan taistelussa. Vuoden 1571 liitto oli onnistuneempi, sillä tuolloin liittoutuneet voittivat turkkilaislaivaston Lepanton taistelussa.
Vuonna 1676 kardinaali Benedetto Odescalchi valittiin paaviksi nimellä Innocentius XI. Hänen pahimmat vastustajansa olivat Ranskan kuningas Ludvig XIV lännessä ja Osmanien valtakunta idässä. Innocentius näki mahdollisuuden kasvattaa omaa vaikutusvaltaansa, kun hän tuki itselleen lojaalia Habsburgien Leopoldia. Innocentius näki osmanien vastaisen sodan uutena pyhänä sotana vääräuskoisia vastaan. Edeltäjänsä, sata vuotta aiemmin hallinneen paavin Pius V:n lailla Innocentius uskoi, että osmanien eteneminen Euroopassa oli mahdollista pysäyttää, mikäli vain kristittyjen voimat voitaisiin yhdistää. Osmanit olivat sotineet sekä Puola-Liettuan että Venäjän kanssa 1670-luvulla. Sotia seurasi lyhyt rauha, mutta vuonna 1682 osmanit julistivat uuden sodan tarkoituksenaan vallata Habsburgeilta strategisesti ja taloudellisesti tärkeä Wien. Osmanit piirittivät kaupungin, mutta Innocentius XI:n rahoittama ja Juhana III Sobieskin johtama kristittyjen maiden joukoista koostunut armeija marssi paikalle ja voitti kaupunkia piirittäneen turkkilaisarmeijan Wienin taistelussa 1683.
Liiga

Vaikka paavilla ei ollut armeijaa, Innocentius XI määräsi katolisen kirkon omaisuudesta, jota hän oli pyrkinyt kartuttamaan valtaistuimelle nousemisestaan lähtien. Hän lähetti kutsuja uuteen pyhään liigaan, jota hän tulisi rahoittamaan samoin kuin Juhana III:n liittolaisarmeijaa Wienissä. Hän voiteli hallitsijoita lahjoin ja esitti, että turkkilaisarmeija oli jo lyöty eikä se kykenisi tekemään voimakasta vastarintaa. Eri puolilla Eurooppaa heräsi usko, että osmanit voidaan karkottaa Aasiaan ja kristityt maat pääsisivät valtaamaan turkkilaisten hallitsemat alueet. Liittolaisten hakeminen ei rajoittunut pelkästään kristittyihin, vaan myös Persian šaahia kysyttiin mukaan. Šaahi Suleiman I kieltäytyi, mutta sanoi julistavansa oman sotansa osmaneja vastaan, kun käynnissä oleva sota on päättynyt.
Liittoumaan kuuluivat Leopold I:n hallitsema Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta, Juhana III Sobieskin Puola-Liettua ja Marcantonio Giustinianin Venetsian tasavalta. Venäjän keisarikunta liittyi mukaan liigaan 1686 solmimalla Puolan kanssa ikuiseksi rauhaksi kutsutun sopimuksen. Tuolloin Venäjän nimellisenä keisarina oli Pietari Suuri, mutta käytännössä valtaa piti hänen sisarpuolensa Sofia Aleksejevna, jonka apulainen prinssi Vasili Golitsyn hoiti maan hallintoon liittyvät kysymykset.
Helmikuussa 1684 sulttaani Mehmed IV sai Edirneen huolestuttavia uutisia. Unkarin komentaja lähetti raportin, jonka mukaan kristityillä oli tekeillä liittouma, jossa olisivat mukana paavin, keisarin, Puola-Liettuan ja Venetsian lisäksi myös Ruotsi, Ranska, Espanja, Englanti, Alankomaiden Yhdistyneet provinssit ja Genova. Maat tulisivat hyökkäämään osmanien valtakuntaan eri puolilta, sekä maalta että mereltä. Todellisuus ei kuitenkaan osoittautunut niin uhkaavaksi osmaneille kuin ensimmäiset uutiset esittivät. Myöskään Innocentius XI:n puheet helposta voitosta eivät kantaneet, sillä Wienin voitosta huolimatta turkkilaisten valtakuntaa ei oltu lyöty. Sota tuli kestämään vielä monta vuotta.
5. maaliskuuta 1684 paavi Innocentius XI, Puolan kuningas Juhana III, keisari Leopold I ja Venetsian doge Marcantonio Giustinian allekirjoittivat liittolaissopimuksen, jonka mukaan yksikään osapuoli ei solmisi erillisrauhaa osmanien kanssa ilman kaikkien muiden liittolaisten hyväksyntää. Mahdollisen rauhan solmineiden osapuolten tuli olla mukana puolustamassa muita osapuolia, mikäli olisi tarpeen. Yksikään valtioista ei eronnut ennenaikaisesti ja voitokas liitto kesti sellaisenaan suuren Turkin sodan päättäneeseen Karlowitzin rauhaan 1699 asti. Vuoden 1684 liitto oli paavien perustamista pyhistä liigoista pitkäikäisin ja menestyksekkäin.
Jan Matejko: Sobieski lähettää viestin paaville Wienin voiton jälkeen. 1880, Krakovan kansallismuseo.
Tapio Pylkkönen

Tapio Taavetti Pylkkönen (6. helmikuuta 1923 Helsinki – 22. elokuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli tukimies.
Pylkkönen edusti Suomen jalkapallomaajoukkuetta 25 A-maaottelussa vuosina 1948–1952. Hän oli varamiehenä Suomen olympiajoukkueessa Helsingissä 1952. Hän kilpaili myös jääpallossa ja keilailussa. Hän edusti Helsingin Ponnistusta, Helsingin Kullervoa ja Arabian Keilakerhoa.
Pyhännän vaakuna

Pyhännän vaakuna
Pyhännän vaakuna on Pyhännän kunnan tunnus. Vaakunan aiheen viisi paalua ja kolme hirttä muodostavat mallin aidasta, joka liittyy kunnan nimen merkitykseen rajattu tai eristetty alue. Pyhäntä on myös vanha heimojen raja-aluetta.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä on kolme alaista hirttä, joiden päällikkeenä on viisi tyvestä nousevaa suippokärkistä paalua; kaikki hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Kaj Kajander, ja Pyhännän kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 31. maaliskuuta 1969. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 11. heinäkuuta samana vuonna.
Pyhäniemi (Hirvas)

| Pyhäniemi Святнаволок, Svjatnavolok Pyhäniem, Pyhäniemenkylä |
| --- | --- |
 Pyhäniemi
 Koordinaatit: 62°36′25″N, 33°42′23″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kontupohjan piiri
Kunta:  Hirvas
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2013):  29
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhäniemi (ven. Святна́волок, Svjatnavolok; karjalaksi Pyhäniem, Pyhäniemenkylä) on kylä Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Hirvaksen kunnassa. Se sijaitsee Päljärven eli Pyhäniemenjärven (ven. Palgozero) länsirannalla 17 kilometriä Hirvaksesta pohjoiseen. Kylässä on 29 asukasta (vuonna 2013).
Pyhäniemi on vanha karjalaiskylä, jonka kielimuoto edusti lyydin ja varsinaiskarjalan etelämurteen sekoitusta. Se mainitaan vuoden 1563 verokirjassa. Kylän osia olivat Mägi, Pohd’agd’ ja Suviagd’. 1900-luvun alussa Pyhäniemi muodosti Mäntyselän volostin kyläkunnan, johon kuuluivat myös Juustjärvi ja sen lähikylät Keldaselkä (ven. Keldoselga), Semssinmäki (Semtšegora), Torasjärvi (Torosozero) ja Tšuunmäki (Tšumoigora). Vuonna 1905 Pyhäniemen kyläryhmässä oli 92 taloa, 775 asukasta ja koulu.
Neuvostoaikana perustettiin Petrovskin piirin Pyhäniemen kyläneuvosto, johon kuului myös Kortaššin (ven. Kartaši) lyydiläiskylä. Vuonna 1933 kyläneuvostossa oli 893 asukasta, joista 887 oli karjalaisia, viisi venäläisiä ja yksi suomalainen. Toisen maailmansodan jälkeen Pyhäniemi liitettiin Elmuksen kyläneuvostoon.
Pyhäniemen kautta kulkee Hirvaksen ja Juustjärven välinen maantie. Kylässä toimii Kontupohjan maatalousyrityksen karjatila sekä lohenkasvatuslaitos. Länsipuolella on käyttämättömiä kasvihuoneviljelmiä. Lähistölle suunnitellaan lomakylää.
Pyhän Jaakobin kirkko (Paimio)

| Pyhän Jaakobin kirkko (Paimio) Sankt Jakobs kyrka (Pemar) |
| --- | --- |
 Taustalla kirkko, etualalla Rehbinderin hautakappeli.
Sijainti:  Jaakobintie 38, Hevonpää, Paimio
Koordinaatit:  60.42250°N, 22.63975°E
Seurakunta:  Pyhän Jaakobin seurakuntayhdistys, (Paimion seurakunta)
Rakentamisvuosi:  1926-1928
Suunnittelija:  Lars Sonck
Materiaali:  kivi, tiili
Istumapaikkoja:  200
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhän Jaakobin kirkko, Lars Sonck 1928.
Pyhän Jaakobin kirkko (ruots. Sankt Jakobs kyrka) on samannimisen seurakuntayhdistyksen omistama kirkko Paimiossa Varsinais-Suomessa. Se on toinen Paimion alueella olevista kirkoista, Hevonpäähän 1926–1928 harmaakivestä tehdylle jalustalle rakennettu punatiilinen pitkäkirkko. Toinen on Pyhän Mikaelin kirkko Vistan kylässä.
Arkkitehti Lars Sonck laati palaneen kirkon tilalle jo 1912 piirustukset jugendtyylistä puista pitkäkirkkoa varten, mutta suunnitelma hylättiin. Myös sittemmin rakennettu kirkko on hänen suunnittelemansa. Kirkon kolmilaivaisen runkohuoneen pitkiltä sivuilta ulkonevat pohjoispäädyssä sakasti ja vastakkainen kylkiäinen. Pohjoispäädyn satulakatolta nousee piikkiin päättyvä kattoratsastaja. Pitkien sivujen ikkunat ovat segmenttikaaripäätteiset ja väriltään vaalean kellertävät. Keskilaivan sisäkatto on lautainen paraabeliholvi, sivulaivoissa on tasakatot. Kirkon sisäkoristelun teki Oskari Niemi, se uusittiin 1960. Myös alttarin mosaiikkiteos Kristuksen pää on Niemen tekemä, vuodelta 1928. Istumapaikkoja kirkossa on 200. Kirkon 7-äänikertaiset urut on valmistanut Edwin Ilmarinen 1979. Erillisen puisen kellotapulin rakensi Joonas Wrigstadius 1734, sen kellot ovat vuosilta 1744 ja 1875. Kirkon kuori on rakennuksen pohjoispäädyssä ja saarnatuoli on alttarin takana, rakennettu sen kanssa yhteen.
Rehbinderin hautakappeli

Viksbergin kartanon kirkkoa varten lahjoittamalla maa-alueella on kartanon omistajiin kuuluneen Rehbinder -suvun 1824 rakennuttama hautakappeli.  Sinne on haudattu majuri, vapaaherra Reinhold Johan Rehbinder puolisoineen sekä heidän poikansa, kartanon 1811–1841 omistanut ministerivaltiosihteeri ja kreivi Robert Henrik Rehbinder puolisoineen. Muodoltaan puolipyöreän kappelin on suunnitellut Carl Ludvig Engel.
Puuhkatanssija

| Puuhkatanssija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tanssijat Pipridae
Suku::  Riipputanssijat Machaeropterus
Laji::  deliciosus
Kaksiosainen nimi
 Machaeropterus deliciosus  (P.L. Sclater, 1860) 
Katso myös
   Puuhkatanssija Wikispeciesissä   Puuhkatanssija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Puuhkatanssija (Machaeropterus deliciosus) on Etelä-Amerikassa tavattava tanssijoihin kuuluva varpuslintu. Puuhkatanssijakoiraalla on erikoinen tapa tuottaa ääniä siivillään.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan puuhkatanssija on noin 10 cm. Koiras on päästään, selästään ja vatsastaan väriltään kastanjanruskea. Otsassa on kirkkaan punainen laikku. Siivet ovat mustan ja valkoisen kirjavat ja siipien alustat ovat valkoiset. Siipein höyhenet antavat siiville viuhkamaisen olemuksen. Pyrstö on väriltään musta ja valkoinen. Puuhkatanssijanaaras on väritykseltään selästään oliivinvihreä ja siivissä on valkoista. Naama on kanelinruskea ja kurkku valkoinen. Vatsa ja rinta ovat naaraalla kellertävän vihreät. Nuori koiras muistuttaa naarasta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Puuhkatanssijaa tavataan paikoitellen läntisillä Andeilla Kolumbiassa ja Ecuadorissa. Linnun elinympäristöä ovat kosteat pilvimetsät. Pesimäajan alussa lajia tavataan avoimemmissa ympäristöissä. Puuhkatanssijan elinympäristöt sijaitsevat yleensä 400–1 900 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Puuhkatanssijat elävät yleensä yksinään ja liittyvät toisinaan sekaparviin. Pesimäaikana koiraat kokoontuvat löyhiksi ryhmiksi esiintymään naaraille. Koiraat houkuttelevat naaraita tuottamalla siivillään viulunkaltaisen äänen. Koiraan siivissä on seitsemän pientä ”hammasta”, jotka hankautuvat toista siipeä vasten koiraan nostaessa siivet selkänsä yli ja värisyttäessään niitä nopeasti. Siivet hankaavat toisiaan yli 100 kertaa sekunnissa ja tuottavat viulumaisen äänen. Koiraan siipisulkien varret ovat ontot ja poikkeuksellisen tukevat. Ne resonoivat ja toimivat siten äänenvahvistimina.
Puuhkatanssijan sammalista rakennettu kuppimainen pesä sijaitsee pensaassa. Naaras munii kaksi ruskehtavanvalkoista ruskeapilkullista munaa.
Aiheesta muualla

Bird "Sings" Through Feathers, National Geographic
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1302311  Wikispecies: Machaeropterus deliciosus  Avibase: D76775F302E09B7C  BirdLife: 22701122  BOLD: 106220  BOW: clwman1  CoL: 732GV  eBird: clwman1  EoL: 45513317  GBIF: 2487754  iNaturalist: 14347  IRMNG: 10955673  ITIS: 560909  IUCN: 22701122  NCBI: 265628  Neotropical: clwman1  Open Tree of Life: 232048  Xeno-canto: Machaeropterus-deliciosus
Mestilä

| Mestilä |
| --- | --- |
 Mestilä
 Koordinaatit: 61°3.03′N, 22°7.557′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Satakunta
Kunta:  Eura
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Postinumero:  27500
 Ikivanha kylätontti: 61°3.107′N, 22°7.89′E  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Euran kylät vuonna 1928:
1. Kauttua, 2. Vähävahe, 3. Isovahe, 4. Kirkonkylä, 5. Sorkkinen, 6. Lähteenoja, 7. Vaani, 8. Pappila, 9. Turajärvi, 10. Naarjoki, 11. Mestilä.
Mestilä on kylä Eurassa Satakunnassa noin 9 kilometriä Euran kirkolta etelään.
Kylä > Sijainti

Mestilä oli Euran pitäjän eteläisin kylä, mutta Honkilahden kuntaliitoksen seurauksena se on jäänyt Euran kunnan sisäosiin. Se sijaitsee Pyhäjärven länsirannalla Kauttuan kylän eteläpuolella. Etelässä siihen rajautuu Honkilahden Mannilan kylä ja lännessä Rauman Lappi ja entinen Hinnerjoki. Kylän pohjoisraja alkaa Neittamojärven pohjoisrannasta, ylittää nykyään pelloksi kuivatetun Kiperjärven ja päättyi sen laskuojan Myllyojan kautta Pyhäjärven Myllyojanlahteen. Länsiraja alkaa Neittamojärven pohjoisrannasta, kulkee Lavajärven yli, Kajajärven yli ja osuu Lapin ja Hinnerjoen väliseen entiseen rajapyykkiin. Eteläraja jatkaa pyykiltä itään Särkijärven pohjoispuolelta Lammijärven yli Pyhäjärveen.
Kylä > Alkuperäinen kylätontti

Koko keskiajan kylien talot muodostivat yhdessä ryhmäkylän, joka oli aidattu ympäristöstään umpeen. Tällaisen ryhmäkylän kylätontti oli Mestilässä vanhan kylätien mutkan sisäkaaressa nykyisen Uusitalon paikalla. Siinä on maastossa kallioinen mäki, joka sopi karja- ja miespihojen pohjaksi.
Nykyaika

Mestilä on hyvien liikenneyhteyksien päässä, koska Uudenkaupungin ja Harjavallan välinen kantatie 43 kulkee kylän vierestä ja johtaa Euraan. Kantatieltä Mestilässä haarautuva yhdystie 2053 kulkee Mannilan kautta Honkilahteen, missä se yhtyy seututiehen 210.
Mestilä kuuluu Honkilahden koulupiiriin, jossa alakoulun oppilaat käyvät noin 70 oppilaan Honkilahden koulua. Varttuneemmat oppilaat käyvät Euran koulukeskuksen ja lukion kouluja.
Historia > Esihistoriallinen aika

Tässä ei käsitellä kivikauden asutusta, sillä kylän asiat ovat pysyvän asutuksen seuraus. Pronssikaudelta ja rautakaudelta on kaksi löytöpaikkaa Mestilässäkin. Ahlströmmin metsäpalstalla on pronssikaudelle ajoitettuja kiviröykkiöitä ja Nurmen löytöpaikassa on seitsemän rautakauden kiviröykkiötä. Nämä saattavat olla asukkaiden hautaraunioita, mutta niitä ei ole tutkittu.
Historia > Keskiaika

Mestilän kylä maksoi alkujaan kirkollisveronsa ruotsalaisen oikeuden mukaan eli osa viljana annettua veroa korvattiin voina. Historiallisesti Mestilää pidetään Euran pitäjän uudisasukkaiden muodostamana joskus 1300-luvun jälkeen. On myös otaksuttu, että asukkaita on voinut muuttaa sinne Köyliöstä, Säkylästä tai Honkilahdelta. Kylä sijoitettiin 1500-luvulla Euran pitäjän ylimmäiseen kolmannekseen. Kylä on selvästi Mannilaa nuorempi.
Historia > Ruotsin vallan loppuaika

Vuonna 1540 oli kylällä neljä verotettavaa taloa. Niiden äyriluvut olivat 2, 2, 4 ja 4 äyriä eli yhteensä 12 äyriä. Kylä oli Euran pitäjässä sen pienimpiä kyliä. 1560-luvulla äyriluku kasvoi kuitenkin 18:7 äyriin. Vuonna 1589 oli kylän äyriluku 18:15. Kylässä oli 14 ”nokkaa” ja 6 ”miehenapua”. Silloin oli yksi taloista autiona. Kun näihin lukuihin lisätään lapset ja vanhukset sekä naiset, saadaan kylän väkiluku. Koska 1500-luku oli Mestilässä kehityksen aikaa, ymmärtää paremmin sen, että mestiläläiset riitelivät hinnerjokilaisten ja lappilaisten kanssa kylän rajan todellisesta paikasta. Riidat äityivät niin vakaviksi, että Mikael Agricola saapui tänne niitä ratkaisemaan.
1600-luvun alussa hävisi kylässä hetken ollut viides talo, mutta se on ilmeisesti autioitunut tai sulautettu kylän muihin taloihin. Kylän äyriluku oli nyt seuraava: Tuurila 4:3 äyriä, Perhe 4:1 äyriä, Kerola 4:12 äyriä ja Härkälä 5:8 äyriä. Ruotsin valtakunnan käymät uuvuttavat sodat autioittivat monia taloja Eurassakin. Mestilässä autioitui vuosina 1620–1639 kolme taloa ja vuosina 1654–1713 seitsemän taloa. Kun päästiin 1600-luvun loppuun, verotettiin kylän taloja seuraavasti: Härkälä 5:3 äyriä, Tuurila 4:18, Pere 5:13 ja Kerola 4:23 äyriä.
Kylän kehitys jäi tähän, sillä vaikka talo kasvoi, ei sitä jaettu pienempiin yksiköihin. Mestilässä suoritettiin isojako vuonna 1791. Ennen sitä pellot viljeltiin yhteisvoimin ja tuotto jaettiin sarkojen lukumäärän mukaan. Isojaossa sarat yhdistettiin suuremmiksi peltoaloiksi ja jaettiin uudelleen. Suomessa kehotettiin siirtämään taloja lähemmäksi omia peltoja. Mestilän talojen ryhmäkylä sijaitsi nykyisen Uusitalon paikalla, ja siihen jäi Perheen talo, kun muut siirtyivät kauemmaksi.
Aiheesta muualla

Honkilahti: Mestilän kylätoimikunta (Arkistoitu – Internet Archive)
Pühtitsan nunnaluostari

| Pühtitsan nunnaluostari |
| --- | --- |
 Luostari ilmakuvassa.
Sijainti:  Alutaguse, Viro
Koordinaatit:  59°12′09″N, 27°32′11″E
Rakennustyyppi:  luostari
Valmistumisvuosi:  1891–1910
Suunnittelija:  Mihhail Preobraženski
Rakennuttaja:  Sergei Šahovskoi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pühtitsan nunnaluostari (vir. Kuremäe Jumalaema Uinumise nunnaklooster) on luostari Koillis-Virossa Alutagusen kunnan Kuremäen kylässä. Luostarin perusti vuonna 1891 Vironmaan kuvernööri Sergei Šahovskoi, ja sen yleissuunnitelman laati arkkitehti Mihhail Preobraženski. Luostarin perustaminen liittyi tuolloin harjoitettuun venäläistämispolitiikkaan. Nykyisin luostari on turistikohde, jossa on noin 160 nunnaa. Paikalliset pitävät läheisen lähteen vettä pyhänä.