stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vernon Duke
Tuotanto > Taidemusiikki

Musiikkinäyte
Katkelma Dukelskin pianokonsertosta Scott Dunnin ja Venäjän filharmonisen orkesterin esittämänä.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Kesällä 1923 Dukelski sävelsi pianisti Arthur Rubinsteinin pyynnöstä konserton C-duurissa pianolle ja orkesterille. Rubinstein piti kahdelle pianolle kirjoitetusta alkuperäisversiosta ja halusi esittää sen konsertissa, mutta Dukelski ei koskaan tehnyt orkesterisovitusta valmiiksi eikä konserttoa esitetty hänen elinaikanaan. Yhdysvaltalainen säveltäjä ja kapellimestari Scott Dunn sovitti teoksen orkesterille vuonna 1998, ja konsertto sai lopulta ensiesityksensä Carnegie Hallissa New Yorkissa tammikuussa 1999.
Vuonna 1924 Dukelski palkattiin kirjoittamaan musiikki Sergei Djagilevin Ballets russes -ryhmän oopperaan Zephyre et Flora. Ooppera valmistui seuraavana vuonna; siihen kirjoitti koreografian Léonide Massine ja lavastuksesta ja puvustosta vastasi Georges Braque. Dukelski sai myönteisiä arvosteluja, ja lehdistö kuvaili häntä Igor Stravinskyn seuraajaksi ja venäläisen musiikin ”uuden suunnan” edustajaksi.
Dukelski sävelsi kolme sinfoniaa. Sinfonia nro 1 F-duurissa sai ensiesityksensä  14. kesäkuuta 1928 Serge Koussevitzkyn johtaman Bostonin sinfoniaorkesterin soittamana. Koussevitzky johti Bostonin sinfoniaorkesteria myös Dukelskin toisen sinfonian ensiesityksessä vuonna 1930. Kolmannelle, vuonna 1947 valmistuneelle sinfonialleen Dukelski ei löytänyt esittäjää.
Dukelskin baletti Jardin public, joka perustui André Giden kirjoittamaan tarinaan, esitettiin vuonna 1934. Vuonna 1938 saivat ensi-iltansa Koussevitzkyn ja Bostonin sinfoniaorkesterin esittämä Dédicaces-konsertto sekä oratorio The End of St. Petersburg, jota esittivät New Yorkin Schola cantorum sekä New Yorkin filharmonikot.
Dukelskin myöhempiä sävellyksiä ovat muun muassa 1943 ensiesityksensä saanut viulukonsertto, pianoteokset Souvenir de Venice (1955) ja Serenade to San Francisco (1956), jousikvartetto vuodelta 1956 sekä viulusonaatti vuodelta 1960. Hänen viimeiseksi suureksi teoksekseen jäi vuonna 1966 valmistunut Anima Eroica (Ode to St. Brigitte).
Tuotanto > Kirjallinen tuotanto

Duke julkaisi 1950- ja 1960-luvulla myös kirjallista tuotantoa. Hänen omaelämäkertansa Passport to Paris ilmestyi vuonna 1955. Vuonna 1962 hän julkaisi runokokoelman Epistles, ja vuonna 1963 musiikkiaiheisen kirjan Listen Here! A Critical Essay on Music Deprecation.
Tuotanto > Luonnehdintoja

Kriitikot eivät aina osanneet arvostaa sitä, että Dukella oli kaksi erillistä musiikillista persoonaa, vaan luonnehtivat säveltäjää ”januskasvoiseksi” tai ”musiikin Jekylliksi ja Hydeksi”. Dukea itseään tämä sekä huvitti että ärsytti, ja hän onkin sanonut kriitikkojen pitäneen kahden musiikkityylin säveltämistä kahdella eri nimellä jotenkin hirviömäisenä ja luonnottomana. Duke piti kaksi musiikillista puoltaan huolellisesti erillään: hänen taidemusiikkiteoksissaan ei ole kuultavissa jazzvivahteita, eikä hän käyttänyt musikaaliteoksissa sinfonisia elementtejä. Duke itse on sanonut, että tämä piirre erotti hänet muista säveltäjistä kuten Gershwinistä, Kurt Weillista ja Leonard Bernsteinista, joiden musiikillinen kädenjälki oli tunnistettavissa tyylilajista riippumatta.
Säveltäjä ja kapellimestari Nicolas Slonimskyn mukaan Duken pääasiallinen merkitys säveltäjänä oli ”vakavan musiikin” puolella. Vaikka Duke menestyi molemmilla osa-alueilla, taloudellisesti hänen Broadway- ja elokuvasävellyksensä olivat paljon tuottoisampia. Hän käytti Duke-nimellä ansaitsemiaan varoja osin toisen musiikillisen puolensa rahoittamiseen – esimerkiksi The End of St. Petersburgin ensiesitystä varten hän maksoi itse New Yorkin filharmonikoille esityksestä ja kolmesta harjoituskerrasta.
Duke myös perusti ja toimi johtajana Society for Forgotten Music -seurassa, jonka tarkoituksena oli herättää uudelleen kiinnostusta unohdettujen klassisten säveltäjien teoksia kohtaan. Duke sai idean vuonna 1947, kun hän ei löytänyt esittäjää omalle kolmannelle sinfonialleen. Seuran julkaisuihin kuuluu muun muassa Felix Mendelssohnin 14-vuotiaana säveltämä kvartetto, Ernest Chaussonin instrumentaalisävellyksiä sekä kuuluisampien sukulaistensa varjoon jääneiden säveltäjien Franz Xaver Wolfgang Mozartin ja Michael Haydnin teoksia.
Luettelo näytelmistä

Tässä ovat teatterinäytelmät, joihin Duke sävelsi vähintään yhden kappaleen.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Katja the Dancer (helmikuu 1925, Lontoo)  Yvonne (toukokuu 1926, Lontoo)  Two Little Girls in Blue (huhtikuu 1927, Portsmouth)  The Bow-Wows (lokakuu 1927, Lontoo)  The Yellow Mask (helmikuu 1928, Lontoo)  Open Your Eyes (elokuu 1929, Edinburgh)  Garrick Gaieties (kesäkuu 1930, New York)  Three’s a Crowd (lokakuu 1930, New York)  Shoot the Works (heinäkuu 1931, New York)  Walk a Little Faster (joulukuu 1932, New York)  Ziegfeld Follies of 1934 (tammikuu 1934, New York)  Thumbs Up (joulukuu 1934, New York)  |  Ziegfeld Follies of 1936 (tammikuu 1936, New York)  The Show Is On (joulukuu 1936, New York)  A Wagabond Hero (joulukuu 1939, Washington)  Keep Off the Grass (toukokuu 1940, New York)  Ice Capades of 1941 (syyskuu 1940, New York)  It Happens on Ice (lokakuu 1940, New York)  Cabin in the Sky (lokakuu 1940, New York)  Banjo Eyes (joulukuu 1941, New York)  The Lady Comes Across (tammikuu 1942, New York)  Dancing in the Streets (maaliskuu 1943, Boston)  Nantucket (1943, peruttu)  Jackpot (tammikuu 1944, New York)  |  Tars and Spars (toukokuu 1944, New York)  Sadie Thompson (marraskuu 1944, New York)  Sweet Bye and Bye (lokakuu 1946, New Haven)  Casey Jones (1950, peruttu)  Two’s Company (joulukuu 1952, New York)  Dilly (1954, peruttu)  The Littlest Revue (toukokuu 1956, New York)  Time Remembered (marraskuu 1957, New York)  The Pink Jungle (lokakuu 1959, San Francisco)  Zenda (elokuu 1963, San Francisco)  |
Aiheesta muualla

Vernon Duke Internet Broadway Database. Viitattu 27.6.2010. (englanniksi)
Robert Sherman: Music; The Versatility of Vernon Duke. The New York Times, 4.3.1990.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 7.5.2010. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Bikini Kill

| Bikini Kill |
| --- | --- |
 Bikini Kill vuonna 2019
Tiedot
Toiminnassa:  1990–1997, 2019–
Tyylilaji:  Punk rock, riot grrrl, vaihtoehtorock
Kotipaikka:   Olympia, Washington, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Kathleen Hanna   Kathi Wilcox   Tobi Vail   Billy Karren  
Levy-yhtiö:  Bikini Kill Records   Kill Rock Stars  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bikini Kill oli yhdysvaltalainen punk rock -yhtye, joka perustettiin Olympiassa, Washingtonissa lokakuussa 1990. Yhtyeen perustivat laulaja ja lauluntekijä Kathleen Hanna, kitaristi Billy Karren, basisti Kathi Wilcox, ja rumpali Tobi Vail. Yhtyettä pidetään riot grrrl -musiikkityylin edelläkävijänä, ja se tuli tunnetuksi radikaaleista feministisistä sanoituksista ja kiihkeistä esityksistä. Heidän musiikkinsa on ottanut hardcoresta vaikutteita. Yhtye julkaisi kaksi täyspitkää albumia, useita EP:itä ja kaksi kokoelmaa kunnes se hajosi vuonna 1997. Se teki comebackin vuonna 2019.
Yhtye teki myös yhteistyötä isomman profiilin yhtyeiden kanssa kuten Nirvanan ja Joan Jettin, mutta vältteli isoja levy-yhtiöitä ja valtavirran rocklehdistöä.
Jäsenet

Kathleen Hanna – laulu, bassokitara
Tobi Vail – rummut, välillä laulu
Kathi Wilcox – basokitara, taustalaulu, kitara, välillä rummut
Sara Landeau – kitara, välillä bassokitara (2022-)
Billy Karren – kitara, välillä bassokitara
Erica Dawn Lyle – kitara, välillä bassokitara (2019, 2022)
Lauren Hammel – rummut (2023)
Diskografia > Albumit

Revolution Girl Style Now! omakustanne kasetti (1991)
Bikini Kill EP (1991)
Yeah Yeah Yeah Yeah split LP Huggy Bearin kanssa  (1993)
Pussy Whipped LP (1993)
The C.D. Version of the First Two Records (1994)
Reject All American LP (1996)
Diskografia > Singlet

”New Radio” +2 (New Radio, Rebel Girl, Demirep – 7" single – 1993)
”The Anti-Pleasure Dissertation” (The Anti-Pleasure Dissertation, Strawberry Julius, Anti-Pleasure Dissertation, Rah! Rah! Replica – single – 1995)
”I Like Fucking”/”I Hate Danger” (7" single – 1995)
European Tour Single (Capri Pants – split 7" Team Dresch kanssa – 1996)
Diskografia > Kokoelmat

”Feels Blind” albumilla Kill Rock Stars LP/CD (1991)
”Candy” albumilla Throw: The Yoyo Studio Compilation, Yoyo Records (1991)
”Daddy's Li'l Girl” albumilla Give Me Back LP, Ebullition Records (1991)
”Suck My Left One” albumilla There's A Dyke In The Pit, Outpunk Records/Harp Records (1992)
Bikini Kill:The Singles (1998)
Bikini Kill vuonna 1991.
Tapaseura

Tapaseura on vuonna 1996 perustettu yhdistys, jonka tavoitteena on vahvistaa hyvien tapojen tuntemusta ja herättää kiinnostusta käytöskulttuurin alalla tapahtuvaan kehitykseen. Tapaseura haluaa koota yhteen ihmisiä, jotka arvostavat hyvätapaisuutta niin arkena kuin juhlatilanteissakin. Tapaseura valitsee vuosittain Hyvien tapojen lähettiläät sekä Vuoden käyttäytyjän.
Tapaseuran puheenjohtajana toimii toimittaja Mirva Saukkola.
Hallitus

Tapaseuran avajaistilaisuus pidettiin Kansallissalissa 21. tammikuuta 1998. Tapaseuran ensimmäiseen hallitukseen kuuluivat: 
Kouluttaja Leena Helaniemi, puheenjohtaja, tapatietokirjailija Sirkka Lassila, opetusneuvos Raili Malmberg, suurlähettiläs Eva-Christina Mäkeläinen, rouva Ritva Rantanen, neuvotteleva virkamies Paula Tuomikoski, ruokatoimittaja Anna-Maija Tanttu ja kouluttaja Helena Valonen.
Tapaseuran pitkäaikaisin puheenjohtaja oli Kaarina Suonperä vuosina 2004-2022.
Vuoden tapateko

Tapaseura on vuodesta 2000 lähtien palkinnut kunniakirjalla Vuoden tapateon. Kunniakirja myönnetään yksilölle tai yhteisölle, joka kyseessä olevan vuoden aikana on omalla toiminnallaan näkyvällä ja kiitettävällä tavalla edistänyt Tapaseuran tavoitteita. Vuoden tapatekopäivää vietetään 20. syyskuuta.
Palkitut:
Vuonna 2000 Ylipormestari Eva-Riitta Siitonen ja Helsingin kaupungin itsenäisyyspäiväjuhla
Vuonna 2001 Anne Eskelinen, Laukaan käytöskampanja
Vuonna 2002 Pukinmäen koulun tapakampanja
Vuonna 2003 Puolustusvoimat
Vuonna 2004 Partiolaiset
Vuonna 2005 Toimittaja Mirja Pyykön TV-sarja Kansakunnan perilliset
Vuonna 2006 Zest-ohjelma
Vuonna 2007 MLL:n tuottama tietoiskusarja
Vuonna 2008 Viestintäviraston ”Älä kailota” -kampanja
Vuonna 2009 Roska päivässä -liike
Vuonna 2010 Suomen Palloliiton ja Helsingin Sanomien kampanja: Hyvät käytöstavat peritään
Vuonna 2011 Suomen Poliisi – turvallisuuden tuoja
Vuonna 2012 Ihan tavallisia asioita -hanke
Vuonna 2013 Uusi Lastensairaala 2017 -hanke
Vuonna 2014 Tapakasvatusviikko - perusopetuksen tapakasvatuksen edistäminen. Kunniakirjan vastaanottajana opetushallituksen pääjohtaja Aulis Pitkälä.
Vuonna 2015 Hoivakodin kummimummot ja -vaarit päiväkotilapsille
Vuonna 2016 Pikku Kakkosen Neiti Etiketti -sarja
Vuonna 2017 Satu Tiivolan lahjoitus Tapaseuralle käytettäväksi lasten ja nuorten lukuinnostuksen kasvattamiseen
Aiheesta muualla

Länsiväylä: Tapaseura palkitsi Suomen poliisin (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Kuvalehti: Tapaseura valitsi Jyrki Kataisen vuoden 2011 käyttäytyjäksi[vanhentunut linkki]
Kirkkohallitus: Tapaseura nimesi uudet Hyvien tapojen lähettiläät (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Kuvalehti: Tapaseura onnitteli Hyvien tapojen lähettiläs Peter Nymania[vanhentunut linkki]
YLE Uutiset: Tapaseura palkitsi roskankerääjät
Stavka

Nikolai II Stavkan jäsenten kanssa Mahiljoussa, 1. huhtikuuta 1916.
Stavka (ven. Ста́вка) oli Venäjän keisarikunnan ja sittemmin Neuvostoliiton asevoimien pääesikunta; termiä on käytetty jo Kiovan Venäjän ajoista. Stavka tarkoittaa sekä pääesikuntarakennusta että sen henkilökuntaa. Länsimaissa on käytetty kapitalisoitua kirjoitustapaa STAVKA, vaikkei kyse ole akronyymistä.
Ensimmäisen maailmansodan aikainen pääesikunta oli nimeltään Stavka Verhovnogo glavnokomandujuštšego (Ста́вка Верхо́вного главнокома́ндующего, suomeksi Ylipäällikön istuin), toisen maailmansodan aikainen Stavka Verhovnogo glavnokomandovanija (Ста́вка Верхо́вного главнокома́ндования).
Toiminta

Ensimmäisen maailmansodan alusta lähtien esikuntapäällikön johtaman Stavkan tehtävä oli avustaa Venäjän keisarin Nikolai II:n nimittämää ylipäällikköä. Sodan ensimmäisen vuoden ajan ylipäällikkönä toimi Nikolai Nikolajevitš Romanov esikuntapäällikkönään kenraali Nikolai Januškevitš, minkä jälkeen Nikolai II otti ylipäällikkyyden itselleen. Uudeksi esikuntapäälliköksi nimitettiin Mihail Aleksejev. Stavka toimi jakaantuneena useisiin osastoihin ja yhteistyössä liittolaismaiden sotilaallisten edustajien kanssa. Se myös lähetti omia edustajiaan liittolaismaiden pääesikuntiin. Stavka sijaitsi ensin Baranavitšyn kaupungissa, mistä se siirrettiin Mogileviin elokuussa 1915.
Helmikuun vallankumouksen yhteydessä Nikolai II luopui kruunusta, ja Mihail Aleksejevista tuli ylipäällikkö kahdeksi kuukaudeksi. Toukokuussa 1917  hänet korvasi Aleksei Brusilov. Epäonnistuneen Kerenskin hyökkäyksen jälkeen Aleksandr Kerenski otti ylipäällikkyyden itselleen, mutta jäi Petrogradiin. Syyskuussa esikuntapäälliköksi nimitettiin Nikolai Duhonin, joka puolestaan jäi Mogileviin. Lokakuun vallankumous muutti tilanteen, ja ylipäälliköksi nimitettiin Nikolai Krylenko, joka aloitti aseleponeuvottelut Saksan ja Itävallan pääesikuntien kanssa. Helmikuun 26. päivänä 1918 Stavka siirrettiin Oreliin. Stavka lakkautettiin Brest-Litovskin rauhansopimuksen jälkeen 16. maaliskuuta 1918.
Toisen maailmansodan aikana Stavka toimi suoraan Josif Stalinin alaisena.
Mercedes-Benz W114/W115

| Mercedes-Benz W114/W115 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Länsi-Saksa  Etelä-Afrikka  Portugali  Venezuela  Argentiina
Valmistaja:  Daimler-Benz
Valmistusvuodet:  1968–1976
Tuotantomäärä:   Yhteensä 1 919 056 kpl  1 842 113 kpl Sedan  9 895 kpl LWB  67 048 kpl Coupé 
Korimalli:  4-ovinen sedan 4-ovinen limusiini 2-ovinen coupé
Luokka:  E-segmentti Gran Turismo (W114 Coupé)
Muotoilija:  Paul Bracq
Edeltäjä:  Mercedes-Benz W110
Seuraaja:  Mercedes-Benz W123
Teknisesti samankaltaisia:  Mercedes-Benz W108/W109
Tekniset tiedot
Henkilöluku:   5 Sedan, coupé  8 Limusiini 
Moottori:   R4, R5 W115  R6 W114 
Iskutilavuus:  1988 – 3005 cm3
Teho:  40 – 136 kW (55 – 185 hv)
Vääntö:  112,8 – 238,3 Nm
Huippunopeus:  125 – 200 km/h
Kiihtyvyys:  9,9 – 33,2 s (0–100 km/h)
Polttoaine:   Bensiini W114, W115  Diesel W115 
Polttoainesäiliö:  65 L 78 L 250 ja 280 sedan/C/E/CE-versiot 05/1972 alkaen
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen manuaali (W114) 4-vaihteinen automaatti
Kulutus:  8,1 – 12,5 L/100 km
Mitat
Massa:  1330 – 1560 kg
Pituus:   4680 mm sedan, coupé  5330 mm limusiini 
Akseliväli:   2750 mm sedan, coupé  3400 mm limusiini 
Leveys:   1770 mm sedan, limusiini  1790 mm coupé 
Korkeus:   1440 mm sedan  1395 mm coupé  1475 mm limusiini 
Mercedes-Benz W114 ja W115 on Daimler-Benzin vuosina 1968–1976 valmistama keskisarjan Mercedes-Benz-henkilöauto. Sarjan edeltäjä oli pieni siipimalli W110 ja vuonna 1976 sen korvasi W123.
Kuusisylinterisiä bensamoottorisia W114 ja 4-sylinterisiä bensa/diesel sekä 5-sylinteristä diesel W115 malleja valmistettiin 1 919 056 kappaletta joista 1 852 008 oli 4-ovisia sedaneita (sisältäen 9 895 kpl pitkän akselivälin limusiinimallia) ja loput 67 048 kappaletta 2-ovisia coupé-malleja (vain W114). Sarjan tuotantomäärä ylitti Mercedes-Benzin vuosien 1945–1968 yhteenlasketun tuotantomäärän.
Mercedes-Benz markkinoi malleja Uuden sukupolven malleina niiden merkittävästi uudemman teknisen suunnittelun johdosta, mutta ostajakunta oppi tuntemaan ne nimellä /8 (saks. Strich-Acht) viittauksena julkaisuvuoteen 1968 ja erotuksena edeltävän sarjan (W110) moottorimalleihin, joiden tuotanto loppui helmikuussa 1968. Suomessa autot tunnetaan "pystylyhtyinä".

W114- ja W115-sarjat katsotaan nykyisen E-sarjan edeltäjiksi.
Historiaa

Daimler-Benz oli 50-luvulla alkanut yhtenäistää monenkirjavaa mallistoaan yhtenäisemmän alustan varaan. Mallistot olivat kattaneet ponttooni-malliston useine muunnoksineen kuten W120/W121 ja 190 SL, putkirunkoiset 300 SL-urheilumallit ja tilaustyönä valmistetut 300 'Adenauer'-luksusmallit.
Vuonna 1959 julkaistu siipimalli W111 merkitsi muutosta tehokkaampaan kykyyn vastata kysynnän ja tarjonnan muutoksiin, sillä Mercedes-Benzin mallistot tultaisiin jatkossa perustamaan samalle pohjalevylle. Käytännössä tämä tarkoitti saman akselivälin ylellisempää mallia Mercedes-Benz W112 (2750 mm) sekä lyhytkeulaisen W110 (2700 mm) malleja. Tällaisen standardisoinnin ansiosta sekä sunnittelu, tuotanto että varaosavarastoinnin kustannukset tippuivat huomattavasti. Tällä standardisoinnilla oli kuitenkin kääntöpuolensa: 4-sylinteristen mallien pituus oli kasvanut 230 mm edeltäneisiin ponttoonimalleihin verrattuna, tuottaen ongelmia pysäköinnin kanssa. Lisäksi asiakaskunta toivoi selkeämpää eroa ylellisempien ja keskisarjan mallien välille.
Siipien suosio autoissa kuitenkin hiipui heti 60-luvun alussa mikä johti Daimler-Benzin aloittamaan mallistojen visuaalisen uudistamisen siipien poistamisella tulevista malleista, kuten siipimalliston coupé ja cabriolet-malleista (W111 v. 1961 ja W112 v. 1962), W113 Pagoda (1963), 600 Großer Mercedes (1963) ja Mercedes-Benz W108/W109 (1965).
W114 ja W115 merkitsivät myös vuonna 1957 esitellyn 300 SL Roadsterin myötä alkaneen pystysuuntaisten ajovalojen kauden loppua Mercedes-Benz-autoissa, ollen viimeinen pystyvaloja käyttänyt malli ennen vuonna 1971 esiteltyä uutta muotoilufilosofiaa edustanutta, vaakasuuntaisia ajovaloja käyttänyttä R107-sarjaa.
Uuden yhtiöstrategian määrittäminen

Daimler-Benzin tekninen johtaja, professori Fritz Nallinger laati 60-luvun alussa kokemustensa pohjalta uuden yhtiöstrategian joka tulisi jatkossa edelleen selkiyttämään yhtiön valmistusmallia.
W112 ja sitä seurannut edeltäjänsä tavoin ilmajousitettu, pidemmän akselivälin malli W109:n kysyntä osoittivat selkeästi tarpeen ylemmän luksustason luokalle joka tultaisiin vuonna 1972 tuntemaan W116-sarjan myötä virallisesti S-sarjana.
Lukuun ottamatta eri akseliväliä, varustelutasoa ja keulan suunnittelua, W111 ja W110 olivat sisätiloiltaan ja tavaratilan vetoisuudeltaan identtiset sarjojen käyttäessä samaa korirakennetta A-pilarista taaksepäin.
Nallinger näki tämän resurssien ja ajan haaskauksena, mikä johti uudistettuun strategiaan jonka mukaan tulevan keskisarjan 4- ja 6-sylinteriset mallit tulisivat käyttämään samaa korisuunnittelua, eroavaisuuksien pysyessä lisävarusteluissa ja yksityiskohdissa. Moottorityyppien erottelu eri korinumeroiden alle tuli kuitenkin kummittelemaan W123-sarjan esittelyyn saakka.
Nallinger laati ohjeistuksen muotoilua varten jota Mercedes-Benz edelleen tänäpäivänä noudattaa: ajattomuus ja malliperheet.
Ajattomuudella tarkoitetaan pyrkimystä pitää mallit ajattomasti tyylikkäinä, mihinkään ajan muoti-ilmiöön sitoutumattomina.
Malliperheillä pyritään pitämään eri sarjojen mallit toisiinsa rinnastettavina. Sarjat voivat lainata yksityiskohtia toisiltaan.
Suunnittelu > Sedan

Näitä ohjeita noudattaen Paul Bracq, Daimler-Benzin johtavana muotoilijana vuosina 1957–1967 toiminut ranskalainen suunnittelija, tiimeineen tuotti ensimmäiset luonnokset vuoden 1963 keväällä.
Bracqin ohjeistukseen kuului määräys käyttää W111-sarjan 2750 mm akseliväliä W110:n 2700 mm sijaan sekä pyrkiä luomaan uusi korimalli joka pysyisi edellämainittujen mallien mittojen sisällä.
Bracq onnistui tässä, lyhentäen koria 4680 mm pituuteen mikä oli 195 mm vähemmän kuin saman akselivälin W111 ja 50 mm vähemmän kuin W110. Lisäksi auto oli madaltunut 55 mm ja kaventunut 25 mm edeltäjästään.
Auton lyhentynyt mitta toi renkaat lähemmäs korin kulmia mikä paransi ajomukavuutta entiseen verrattuna. Uusi malli seurasi pitkälti W108-sarjan muotoilua sekä ulkoisesti että sisältä, modernisoimalla yksityiskohtia mittaristosta aina pelkistetympään korimuotoon asti.
Ohjaamon turvallisuuteen kiinnitettiin edeltäneen siipimalliston tapaan suurta huomiota. Etukonsolin ja sen kytkimistön sekä käynnistysavaimen kahvan materiaalivalinnoissa käytettiin pehmeitä muoveja, jotka antoivat periksi kolaritilanteessa. Samoin taustapeilin jalustan kiinnitys antoi periksi osumasta vaurioiden minimoimiseksi. Ohjauspyörän pehmustettu keskiö painui myös kasaan kolarissa. Pysäköintijarru toimi jalkapedaalilla oikeanpuoleisen liikenteen malleissa, vasemmanpuolen liikenteen malleissa pysäköintijarrua käytettiin jalkatilan puutteen vuoksi käsikäyttöisesti vedettävällä vivulla etukonsolista ohjauspyörän oikealta puolelta. Matkustamon normaalia ilmanvaihtoa paranneltiin kosmeettisesti piilottamalla C-pilarissa W110-sarjassa esillä olleet ilmanpoistoventtiilit takaovien jättöreunaa C-pilarissa kehystäneen kromilistan alle. Aiemmin takarekisterikilven alla ollut polttoainesäiliön täyttökorkin suojaläppä siirrettiin rekisterikilven oikealle puolelle.
Suunnittelun aikana harkittiin Nallingerin uudesta strategiasta huolimatta 4-sylinteristen mallien erottamista visuaalisesti 6-sylinterisistä malleista käyttämällä W114:n pystylyhtyjä vaaka-asentoon asennettuna. Bracq itse olisi käyttänyt kummassakin mallissa vaakasuuntaisia ajovaloja, mutta auton korkean keulan seuratessa vielä siipimalliston jalanjälkiä, testit eivät tukeneet ajatusta esteettisesti ja ideasta luovuttiin. Bracq piti W114:n ja W115:n korimuotoa muutenkin hieman liian kantikkaana, mutta ylempien päättävien tahojen tahto pitää auton muotoilukieli W108/W109:ää lähellä johti lopulliseen tuotantoon päässeeseen versioon.
Kokoonpainuvien törmäysvyöhykkeiden tuoman pitkän tavaratilan johdosta autossa oli sedan- ja limusiini-malleissa runsas 530 litran vetoinen tavaratila ja coupé-mallissa samanmittaisen korin mutta lyhyemmän matkustamon ansiosta peräti 610 litran kokoinen tavaratila.
Prototyyppien testaamiseksi aidoissa olosuhteissa autot naamioitiin nykyaikaisesta, auton peittävästä vaikeakuvioisesta teippauksesta poikkeavasti asentamalla keulaan W110-sarjan kaltaiset pyöreät ajovalot, korvaamalla Mersu-maski keulanlevyisellä, huomiota herättämättömällä säleiköllä ja lisäämällä auton takaosaan aikaisempia malleja muistuttavat siivekkeet, mutta hieman pehmeämmällä muotoilulla.