stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Länsimaiden perikato

| Länsimaiden perikato: Maailmanhistorian morfologian ääriviivoja> Der Untergang des Abendlandes: Umrisse einer Morphologie der Weltgeschichte |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Oswald Spengler
Kieli:  saksa
Genre:  kulttuurifilosofia
Kustantaja:  Verlag C. H. Beck
Julkaistu:  1918, 1922
Suomennos
Suomentaja:  Yrjö Massa (lyhennetty laitos)
Kustantaja:  Kirjayhtymä
Julkaistu:  1961
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  459
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Länsimaiden perikato: Maailmanhistorian morfologian ääriviivoja (saks. Der Untergang des Abendlandes: Umrisse einer Morphologie der Weltgeschichte) on kulttuurifilosofi Oswald Spenglerin pääteos. Spenglerin 1 200-sivuisen teoksen ensimmäinen osa julkaistiin 1918. Spengler oli aloittanut kirjoittamisen 1911. Teos saavutti täyden mittansa 1922, kun toinen osa julkaistiin. Kirjassaan Spengler pyrkii todistamaan, että kulttuurit ovat eloperäisen kaltaisia järjestelmiä, jotka syntyvät, käyvät läpi tietyt kehitysvaiheet ja lopulta kuolevat – aivan kuten mikä tahansa eliö – ja että tällä kehityksellä on tietty säännönmukaisuus, joka toistuu kaikissa menneissä, nykyisissä ja tulevissa kulttuureissa.
Kulttuurien elinkaari

Spengler pitää kulttuurien nousuun ja rappeutumiseen liittyviä syysuhteita ihmiselle selittämättöminä tapahtumasarjona. Hän esittelee kirjassaan kahdeksan maailmassa esiintynyttä kulttuuria: babylonialainen, egyptiläinen, kiinalainen, intialainen, meksikolainen (mayat ja asteekit), apolloninen (antiikki), arabialainen ja faustinen (länsimainen). Spengler vertailee erityisesti antiikkia ja länsimaista kulttuuria tarkastellen esimerkiksi tieteiden, taiteiden ja aatteiden esiintymistä sekä niiden ajallista vastaavuutta. Länsimaisen kulttuurin huippukohdan hän sijoittaa 1700-luvun loppuun, ja näkee rappion alkavan 1800-luvusta. Taiteiden viimeisenä – kaikille kuoleville kulttuureille eli sivilisaatioille tyypillisenä – pyrähdyksenä hän näkee 1800-luvun loppupuolen, jonka jälkeisestä taiteesta (siis 1910-luvulle saakka) hän sanoo:
»Se mitä nykyään harjoitetaan taiteena, on voimattomuutta ja valhetta. Sitä on Wagnerin jälkeinen musiikki samoin kuin Manet'n, Cézannen, Leiblin ja Menzelin jälkeinen maalaustaide – –»
»Länsi-Euroopan maailmankaupungeissa esiintyy keinotekoisen kehityksen, persoonallisen omalaatuisuuden, ”uuden tyylin” ja ”aavistamattomien mahdollisuuksien” illuusioiden etsintää – –»
»Faustinen taide kuolee, kuten apolloninen, egyptiläinen ja jokainen muu taide, vanhuuden heikkouteen toteutettuaan sisäiset mahdollisuutensa ja täytettyään tarkoituksensa oman kulttuurinsa elämänkulussa.»
Spengler näki ”jäljittelyn” alkaneen jo 1800-luvun alusta. Hän arvioi länsimaisen kulttuurin tulevan tiensä päähän 200–300 vuoden kuluttua. Siihen asti se rappeutuisi, kunnes tuhoutuisi tavalla tai toisella. Spenglerin mukaan kulttuurin tyypillisiä vanhuudenmerkkejä ovat muun muassa kaupungistuminen, syntyvyyden väheneminen, individualismi, jäljittely (länsimaissa kertaustyylit), ammattiarmeijat ja uskonnottomuus.
Pseudomorfoosi on Spenglerin esittämä käsite tilanteesta, jossa jokin vanhempi sivilisaatio vaikuttaa nuorempaan niin vahvasti, että nuoremman mahdollisuudet löytää itselleen ominainen kulttuuri estyvät. Spenglerin morfologiseen kiinnostukseen vaikuttivat Goethen ajatukset. Esimerkkejä pseudomorfooseista ovat esimerkiksi kreikkalaisen kulttuurin vaikutus roomalaiseen sivilisaatioon ja länsimaiset vaikutteet keisarilliseen Venäjään, erityisesti Pietarin kaupungin synty.
Faustinen tiede

Oswald Spengler tarkastelee tiedettä kulttuurin tuotteena ja kyseenalaistaa näin tieteellisen objektiivisuuden ajatusta. Hänen mukaansa nykyaikainen länsimainen tiede on faustisen kulttuurin ja sielun ilmentymää ja sen itsetoteutusta ja se kehittyy kulttuurissa vaikuttavien perusmyyttien varassa. Antiikin tiede puolestaan oli apollonista ja arabialainen maagista. Faustisen kulttuurin ja ihmisen perusmyytit, sielullisuus tai henki liittyvät hänen mukaansa tahtoon, äärettömyyteen ja traagisuuteen ja nämä tulevat esiin kulttuurin kaikilla alueilla. Faustiset perusmyytit eivät hänen mukaansa saaneet samaa asemaa muissa kulttuureissa, mutta mahdollistivat länsi-Euroopassa tieteellisten teorioiden – kuvien – uudenlaisen faustisen muodon. Länsimaisessa fysiikassa, erityisesti barokin aikana tulee hänen mukaansa keskeiseksi tämän vuoksi voiman ja tilan käsitteet ja tämän vuoksi hän pitää esimerkiksi atomioppia myyttinä. Matematiikka kehittyy myös antiikin geometriasta monimutkaiseksi analyysiksi, jossa äärettömyyden käsitteellä on merkittävä rooli ja luku ”suureena” korvataan ”funktiolla”. Muissa kulttuureissa nämä eivät olisi olleet mahdollisia, eikä tieteen tekijä välttämättä tiedosta kulttuurisia vaikuttimiaan.
Spenglerin mukaan tieteet kehittyvät kohti loppuaan lopulta ”järjen tyrannian” vaiheen kautta. Tällaiseksi hän nimittää aikakautta, jonka antiikki kohtasi myöhäishellenismissä ja jonka länsimainen kulttuuri kohtasi barokissa. ”Järjen tyrannian” ilmauksia ovat ”eksaktien tieteiden, dialektiikan, todistelun, kokemuksen ja kausaliteetin kultti”. Spengler pitääkin tiedettä vahvasti uskonnon kaltaisena myyttien järjestelmänä. Lopulta hänen mukaansa länsimaiset tieteet eivät kykene enää uusiin mittaviin saavutuksiin kun kulttuurin sisäinen henkinen rakenne on ammennettu tyhjiin ja ne ovat toteuttaneet itsensä ”faustisen sielullisuuden idean” kuvana. Tämän vuoksi länsimaisen tieteen suurten keksintöjen päivät ovat ohi ja tiede lopulta näivettyy liialliseen hienosteluun ja pikkutarkkuuteen, eikä herätä enää suuria tunteita. Uutena kaiken suhteellistamisen vaiheena hän lyhyesti esittelee 1900-luvun alussa syntyneen suhteellisuusteorian ja siihen liittyviä ristiriitoja.
Suomennos

Spengler, Oswald: Länsimaiden perikato: Maailmanhistorian morfologian ääriviivoja.  (Lyhennetty laitos. Suomentanut Yrjö Massa)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1961.
Spengler, Oswald: Länsimaiden perikato: Maailmanhistorian morfologian ääriviivoja.  (Lyhennetty laitos. Suomentanut Yrjö Massa. 2. korjattu painos, 4. painos)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1996.  ISBN 951-26-4185-2
Spengler, Oswald: Länsimaiden perikato: Maailmanhistorian morfologian ääriviivoja.  (Lyhennetty laitos. Suomentanut Yrjö Massa. 5. painos (1. painos 1961). Tammen klassikkopokkarit)  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-2439-8
Aiheesta muualla

Länsimaiden perikato, osa 1 ja osa 2 Internet Archivessa. (englanniksi)
Juho Lindholm: Miksi ja kuinka lukea Spengleriä (Arkistoitu – Internet Archive). Lokakuu 2011.
Hannu Salmi: Kulttuurihistoria ja länsimaiden perikato (Arkistoitu – Internet Archive). Luento Turun akatemiatalossa 30.5.2012.
Marja Jalava: Oswald Spengler ja suuret kulttuurikaudet. Historiallinen yhdistys ry.
Georg Henrik von Wright:  Ajatus ja julistus, WSOY 1961
Ma (vaunu)

MA on kaksiakselinen soran kuljetukseen tarkoitettu rautatievaunu.
Vaunutyyppiä on käytetty VR:n liikenteessä ratojen huollossa varsin runsaasti. Rakenteeltaan se on matalalaitainen puurakenteinen avovaunu, jonka laidat voitiin avata joko ylä- tai alareunasta tarpeen mukaan.
Vaunutyyppiä käytettiin myös panssarijunan suojavaununa.  Siinä käytössä vaunu lastattiin soralla ja radankorjaustarvikkeilla.  Soravaunut olivat junan päissä, koska ne oli tarkoitettu radalle mahdollisesti asetettujen maamiinojen räjäyttämiseen.
Vaunutyyppiä on olemassa myös kapearaiteisena.
Liikenteestä vaunu syrjäytyi jo 50-luvulla uuden teräsrakenteisen Mas-vaunun tieltä. Sitä puolestaan ei ole ollut olemassa kapearaiteisena; yhtä kappaletta käytetään edelleen Jokioisten museorautatiellä radan sorastukseen lavettivaunuun lastattuna.
Kaksi Ma-vaunua on asennettu Panssarimuseossa olevan panssarijunan yhteyteen.  Myös Haapamäen höyryveturipuistossa on joitakin kunnostusta kaipaavia Ma-vaunuja.
M2 (moottoritorpedovene)

| M2 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John I. Thornycroft and Company, Hampton-on-Thames Boatworks
Kölinlasku:  29. syyskuuta 1939
Laskettu vesille:  1940
Palveluskäyttöön:  8. heinäkuuta 1940
Poistui palveluskäytöstä:  myyty 17. syyskuuta 1948
Tekniset tiedot
Uppouma:  40 t
Pituus:  71 jalkaa 9 tuumaa (kokonaispituus)
Leveys:  16 jalkaa
Syväys:  7 jalkaa 9 tuumaa
Koneteho:  650 hv
Nopeus:  33 solmua
Miehistöä:  2 upseeria ja 9 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  1 .303" Hotchkiss-konekivääri 2 18" torpedoputkea 2 syvyyspommia
M2 oli Irlannin laivaston moottoritorpedovene. Aluksen tilasi alun perin Latvian laivasto 16. toukokuuta 1939 John I. Thornycroft and Companyltä. Sen köli laskettiin 29. syyskuuta Thornycroftin Hampton-on-Thamesin veneveistämöllä telakkanumerolla 2464. Irlannin valtio lunasti aluksen, koska Latvia joutui Neuvostoliiton miehittämäksi.
Aluksessa oli kaksinkertainen mahonkirunko, ja siinä oli kylkikaaria tiheässä. Aluksen kolmas teakvuoraus oli pohjassa peittämässä kylkikaaria. Sen voimanlähteenä oli neljä Rolls-Roycen V6-moottoria Thornycroftin RY/12-asennuksina, ja ne oli kytketty pareittain kahteen akseliin. Aluksen apumoottorina oli Thornycroftin RA/4, joka mahdollisti peruuttamisen.
Aluksen koeajot aloitettiin 4. heinäkuuta 1940. Alus luovutettiin 8. heinäkuuta Irlannille, jonka laivastoon se liitettiin ensimmäisenä päällikkönään luutnantti A. Thompson. Se saapui Irlantiin vielä heinäkuussa.
Alus myytiin 15. syyskuuta 1948 eversti J. Fitzmauricelle, joka muutti sen asuntoproomuksi.
M-luokka (miinanraivaaja, Alankomaat)

| M-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  M1: 238 t M2: 205 t M3 & M4: 230 t
Pituus:  M1: 30,5 m M2; 29,70 m M3 & M4: 29,75 m
Leveys:  M1: 6,95 m M2; 6,65 m M3 & M4: 6,42 m
Syväys:  M1: 2,8 m M2; 3,13 m M3 & M4: 2,5 m
Koneteho:  M1 & M2: 500 hv M3 & M4: 450 hv
Nopeus:  M1: 9,5 solmua Muut: 10 solmua
Miehistöä:  16
Aseistus
Meritorjunta:  1 × 0,50" konekivääri
M-luokka oli Alankomaiden Kuninkaallisen laivaston neljän vuosina 1918 valmistetun aluksen muodostama miinanraivaajaluokka. Luokka koostui neljästä miinanraivaajaksi muutetusta hinaajasta, jotka oli valmistettu kolmella eri telakalla. Ne olivat ensimmäiset Alankomaiden kuninkaallisen laivaston miinanraivaajia.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hr. Ms. M 1 (ex- Marie I) | Van der Kuyk & Ree, Rotterdam | 15. lokakuuta 1915 | 20. joulukuuta 1916 | 31. lokakuuta 1918 | uponnut myrskyssä 23. joulukuuta 1949 |
| Hr. Ms. M 2 (ex-Marie II) | Fa. Koopman, Dordrecht | helmikuu 1917 | 12. heinäkuuta 1917 | 3. joulukuuta 1918 | romutettu heinäkuussa 1965 |
| Hr. Ms. M 3 (ex-Anna) | J & A van der Schuyt, Papendrecht | 1915 | 1918 | 1. lokakuuta 1918 | upotettu sulkulaivaksi 14. toukokuuta 1940 IJmuidenissa hylky räjäytetty |
| Hr. Ms. M 4 (ex-Pauline) | J & A van der Schuyt, Papendrecht | 1915 | 1918 | 1. lokakuuta 1918 | myyty 1992 |
M3 (moottoritorpedovene)

| M3 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John I. Thornycroft and Company, Hampton-on-Thames Boatworks
Kölinlasku:  11. syyskuuta 1939
Laskettu vesille:  1940
Palveluskäyttöön:  23. huhtikuuta 1940
Poistui palveluskäytöstä:  myyty 17. syyskuuta 1948
Tekniset tiedot
Uppouma:  40 t
Pituus:  71 jalkaa 9 tuumaa (kokonaispituus)
Leveys:  16 jalkaa
Syväys:  7 jalkaa 9 tuumaa
Koneteho:  650 hv
Nopeus:  35,9 solmua
Miehistöä:  2 upseeria ja 9 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  1 .303" Hotchkiss-konekivääri 2 18" torpedoputkea 2 syvyyspommia
M3 oli Irlannin laivaston moottoritorpedovene. Irlanti tilasi aluksen 16. toukokuuta 1939 John I. Thornycroft and Companyltä. Sen köli laskettiin 11. syyskuuta Thornycroftin Hampton-on-Thamesin veneveistämöllä telakkanumerolla 2463. Alus valmistui 23. huhtikuuta 1940 ja sen koeajot päättyivät 18. heinäkuuta.
Aluksessa oli kaksinkertainen mahonkirunko, ja siinä oli kylkikaaria tiheässä. Aluksen kolmas teakvuoraus oli pohjassa peittämässä kylkikaaria. Sen voimanlähteenä oli neljä Rolls-Roycen V6-moottoria Thornycroftin RY/12-asennuksina, ja ne oli kytketty pareittain kahteen akseliin.
Alus luovutettiin 25. heinäkuuta Irlannille. Aluksen ensimmäinen päällikkö luutnantti J. Flynn asetti aluksensa laivaston palvelukseen 25. heinäkuuta. Aluksen matkatessa Irlantiin Britannian kuninkaallisen laivaston moottoritorpedoveneiden suojaamana se joutui Isle of Manin edustalla Saksan ilmavoimien koneiden maaliksi. Alus oli lähellä tuhoutumista. Se saapui 1. elokuuta Haulbowlinen laivastotukikohtaan, jossa Irlannin rannikkotykistö avasi tulen liputonta alusta kohti.
Alus myytiin 15. syyskuuta 1948 eversti J. Fitzmauricelle, joka muutti sen asuntoproomuksi.
M6 (moottoritorpedovene)

| M6 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John I. Thornycroft and Company, Hampton-on-Thames Boatworks
Kölinlasku:  15. toukokuuta 1940
Laskettu vesille:  26. kesäkuuta 1941
Palveluskäyttöön:  24. helmikuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  myyty 15. syyskuuta 1948
Tekniset tiedot
Uppouma:  74 t
Pituus:  73 jalkaa 9 tuumaa (kokonaispituus)
Leveys:  16 jalkaa
Syväys:  7 jalkaa 9 tuumaa
Koneteho:  650 hv
Nopeus:  26,4 solmua
Miehistöä:  2 upseeria ja 9 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  1 20 mm Oerlikon-ilmatorjuntatykki 2 18" torpedoputkea 4 syvyyspommia
M6 oli Irlannin laivaston moottoritorpedovene. Irlanti tilasi aluksen lokakuussa 1939 John I. Thornycroft and Companyltä. Sen köli laskettiin 15. toukokuuta 1940 Thornycroftin Hampton-on-Thamesin veneveistämöllä telakkanumerolla 2494. Alus laskettiin vesille 26. kesäkuuta 1941. Sen koeajot päättyivät 24. helmikuuta 1943, jolloin alus luovutettiin ensimmäinelle päällikölleen luutnantti T. A. Hamiltonille palvelukseen asetettavaksi.
Aluksessa oli kaksinkertainen mahonkirunko, ja siinä oli kylkikaaria tiheässä. Aluksen kolmas teakvuoraus oli pohjassa peittämässä kylkikaaria. Sen voimanlähteenä oli neljä Rolls-Roycen V6-moottoria Thornycroftin RY/12-asennuksina, ja ne oli kytketty pareittain kahteen akseliin.
Alus myytiin 15. syyskuuta 1948 eversti J. Fitzmauricelle, joka muutti sen asuntoproomuksi.
Länsimainen ruokavalio

Pikaruoka on tyypillinen länsimaisen ruokavalion osa: puhdistettua viljaa, prosessoitua lihaa, paistorasvaa ja sokeroitua ketsuppia
Länsimainen ruokavalio on Yhdysvalloissa ja Länsi-Euroopassa yleinen, runsaasti prosessoituja ja energiapitoisia ainesosia sisältävä ruokavalio. Se on länsimaisen elämäntavan leviämisen myötä syrjäyttänyt 1800-luvulta alkaen monet paikalliset, perinteiset ruokakulttuurit myös länsimaiden ulkopuolella. Yhdysvalloissa paikallista länsimaista ruokavaliota kutsutaan joskus myös nimityksellä Standard American Diet. Länsimaista ruokavaliota pidetään yleensä epäterveellisenä.
Määritelmä

Länsimaiseen ruokavalioon kuuluvat tyypillisimmin sellaiset ruoka-aineet, jotka kehitettiin ja yleistyivät länsimaissa vasta viimeisten kahden vuosisadan aikana:
Valkoinen sokeri (yleistyi 1800-luvulla)
Korkeafruktoosinen maissisiirappi (1970-luvulla)
Valkoinen jauho (1800-luvulla)
Prosessoidut kasviöljyt (1900-luvulla)
Virvoitusjuomat (1900-luvulla)
Prosessoidut ja tehotuotetut lihatuotteet (1900-luvulla)
Säilykkeet ja säilöntäaineet (1900-luvulla)
Ravitsemustutkija Weston Pricen mukaan länsimaiseen ruokavalioon kuuluu valkoinen jauho, sokeri, kemiallisesti säilötyt tai tölkitetyt elintarvikkeet ja kasviöljyt. Ravitsemustutkija Keren O'Dean mukaan Australian alkuasukkaiden länsimaistuneeseen ruokavalioon kuuluu jauho, sokeri, riisi, hiilihappojuomat, alkoholi, maitojauhe, rasvainen liha, peruna, sipuli ja hiukan vihanneksia.
Kivikautisen ruokavalion puolestapuhujat, kuten ravitsemustutkija Loren Cordain, lukevat länsimaiseen ruokavalioon lisäksi maitotuotteet, kaikki viljatuotteet ja alkoholin, jotka ovat yleistyneet vasta maanviljelyn keksimisen jälkeen viimeisten 10 000 vuoden aikana.
Jotkut lukevat länsimaisen ruokavalioon kuuluviksi myös sellaiset ruoka-aineet, joita ennen muinoin tai nykyisissä perinteisissä ruokavalioissa on käytetty länsimaista ruokavaliota selvästi vähemmän. Esimerkiksi omega-6-rasvahappojen osuus länsimaisessa ruokavaliossa on kasvanut viime aikoina huomattavasti omega-3-rasvahappojen osuutta suuremmaksi. Myös natriumkloridi on yleistynyt. Suomalaiset terveysviranomaiset pitävät erityisesti punaista lihaa, eläinrasvaa ja kuidun puutetta länsimaisen ruokavalion määrittäjänä ja sen aiheuttamien terveysongelmien syynä. Jean M Kerver, Eun Ju Yang, Leonard Bianchi ja Won O Song määrittelivät tutkimuksessaan länsimaiseen ruokavalioon kuuluvan prosessoitua lihaa, munia, punaista lihaa ja rasvaisia maitotuotteita .
Historia

Länsimainen ruokakulttuuri perustui vielä 1800-luvun puolivälissä tuoreisiin ja käsittelemättömiin raaka-aineisiin. Sokerin määrä amerikkalaisten ruokavaliossa alkoi sen jälkeen kasvaa, ja puhdistetun sokerin kulutus kasvoi kymmenkertaiseksi 1800-luvun alusta 1900-luvun lopulle. Kokojyvävilja vaihtui puhdistettuun jauhoon. Säilöntäaineita sisältävästä jauhetusta naudanlihasta tehdyt hampurilaiset tulivat myyntiin 1900-luvun alussa, ja pikaruoka ranskanperunoineen ja virvoitusjuomineen löi itsensä lopullisesti läpi vuosisadan puoliväliin mennessä.
1800-luvun teknologinen kehitys mahdollisti viljan jauhamisen niin, että siitä saatiin poistettua helposti pilaantuvat osat, kuten kuorikerroksen rasva. Näin viljasta saatiin paremmin säilyvää ja leivontaan entistä paremmin soveltuvaa, eivätkä tuholaisetkaan enää välittäneet köyhtyneestä viljasta. Samalla kuitenkin menetettiin suurin osa jyvien ravinteista ja kuidusta. Myös säilöntätekniikan ja säilöntäaineiden kehittymisen myötä ruoan säilöntä helpottui, mikä vähensi tuoreruoan käyttöä. Makeutusaineiden, kuten valkoisen sokerin, myötä ruoasta saatiin makeampaa, millä pystyttiin peittämään säilöttyjen ja prosessoitujen ruokien mauttomuus. 1900-luvulla opittiin transrasvojen valmistus, ja 1970-luvulla kehitettiin maissisiirappi.
Terveysvaikutuksia

Länsimaista ruokavaliota pidetään usein epäterveellisenä ja lihottavana, ja sitä syytetään länsimaisten elintapasairauksien aiheuttajaksi.
Weston Price havaitsi 1900-luvun alussa, että perinteistä ruokavaliota noudattaneiden luonnonkansojen parissa ei koskaan esiintynyt minkäänlaisia hammasvaivoja. Price, Denis Burkitt, Albert Schweitzer ja muut 1900-luvun alun lääkärit ja antropologit eivät havainneet tutkimillaan luonnonkansoilla muitakaan nykyajan länsimaisia elintapasairauksia, kuten suolistosairauksia, sydänsairauksia tai syöpää, riippumatta siitä, oliko näiden ruokavalio kasvis- vai eläinpainotteinen. Mutta kun nämä samat kansat saivat syödäkseen länsimaisten tulijoiden mukanaan tuomaa sokeria sekä puhdistettua viljaa ja riisiä, myös elintapasairaudet yleistyivät yksi kerrallaan. Ensimmäisenä kehittyi tyypillisesti ylipaino, jota seurasivat järjestyksessä kakkostyypin diabetes, verenpainetauti, aivohalvaukset ja sydäntaudit. Myös umpisuolen tulehdus, peräpukamat ja ummetus alkoivat yhtäkkiä esiintyä ennen terveillä kansoilla.
Vielä 1900-luvun alkupuolella länsimaisen ruokavalion aiheuttamat terveysongelmat laitettiin etupäässä valkoisen sokerin ja valkoisen viljan syyksi. Ancel Keysin raporttien myötä 1970-luvulta alkaen länsimaisen ruokavalion terveysongelmat alettiin käsittää sen rasva- ja lihavoittoisuuden aiheuttamiksi. Länsimaiseksi nykyisin kutsuttu liha-, suola- ja rasvapitoinen ruokavalio saattaa tieteellisten tutkimusten mukaan esimerkiksi lisätä sydänriskiä verrattuna muun maailman ruokavalioihin.
Aiheesta muualla

Price, Weston A.: Nutrition and Physical Degeneration, A Comparison of Primitive and Modern Diets and Their Effects journeytoforever.org.  1939. Viitattu 12.6.2012.
Saksalaistyyppinen hillomunkki, joka valmistetaan puhdistetusta viljasta ja sokerista
Perikleen hautajaispuhe

Perikleen hautajaispuhe (Philipp von Foltz).
Perikleen hautajaispuhe (Perikleen puhe kaatuneille) on tunnettu puhe, joka on kuvattu Thukydideen Peloponnesolaissodan toisessa kirjassa (II.34–II.46). Puheen piti Perikles, merkittävä ateenalainen poliitikko, peloponnesolaissodan ensimmäisen vuoden lopulla (431/430 eaa.). Se oli osa sodassa kaatuneiden julkisia hautajaisia.
Historia > Tausta

400-luvun lopun eaa. Ateenassa oli yleinen tapa järjestää julkisilla varoilla hautajaiset niiden kunniaksi, jotka olivat kaatuneet sodassa. Jo aiemmin poltettujen ruumiiden talteenotetut luut olivat kolme päivää teltassa, jossa kuolleille voitiin tehdä uhritoimituksia. Tämän jälkeen pidettiin hautajaiset, joissa jäännökset oli sijoitettu kymmeneen sypressiarkkuun, yksi kullekin Ateenan fylelle eli heimolle. Hautajaissaatto johti Kerameikokseen julkiselle hautausmaalle, jonne jäännökset haudattiin. Hautajaisten viimeinen osa oli puhe, jonka piti joku merkittävä ateenalainen.
Klassisen ajan Ateenasta on säilynyt useita hautajaispuheita, Perikleen puheen lisäksi muun muassa Lysiaan, Demostheneen ja Hypereideen pitämät puheet. Tämä vastaa Thukydideen kuvausta siitä, että tapa oli yleinen sodan aikana. Lisäksi Platon kirjoitti mahdollisesti satiirisen version hautajaispuheesta, dialogiin Meneksenos.
Historia > Suhde historialliseen puheeseen

Voimme olla melko varmoja siitä, että Perikles todellakin piti puheen sodan ensimmäisen vuoden lopulla, mutta tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä, missä määrin Thukydideen esittämä puhe vastaa Perikleen historiallista puhetta. Asiaa monimutkaistaa se, että Perikleen tiedetään pitäneen toisen hautajaispuheen Samoksen sodan aikana vuonna 440 eaa. On mahdollista, että Thukydideen esittämä puhe sisältää aineksia kummastakin puheesta.
Vaikka Thukydides kuvaa puheen ensimmäisessä persoonassa aivan kuin kyseessä olisi sanasta-sanaan-kuvaus Perikleen pitämästä puheesta, on selvää, että Thukydides muokkasi puheita enemmän tai vähemmän. Thukydides sanoo teoksessaan aiemmin, etteivät esitetyt puheet ole sanatarkkoja tallenteita, vaan pyrkivät esittämään tärkeimmät ajatukset sanotusta ja kuvaamaan puheet sellaisina kuin ”puhujat ovat näyttäneet voivan puhua kunkin tilaisuuden vaatimusten mukaisesti”.
Thukydides oli kuitenkin historiankirjoituksessaan säntillinen, ja on ottanut huomioon erilaisten lähteidensä luotettavuuden kussakin tapauksessa. Merkittävää on, että hän aloittaa puheen sanoen ”Περικλῆς ὁ Ξανθίππου [...] ἔλεγε τοιάδε”, eli kirjaimellisesti ”Perikles Ksanthippoksen poika [...] puhui tähän tapaan”. Mikäli hän olisi lainannut puhetta sanatarkasti, hän olisi kirjoittanut ”τάδε” (”tämän”, ”nämä sanat”) eikä ”τοιάδε” (”tähän tapaan”, ”näiden sanojen kaltaisesti”). Näin on todennäköistä, että Thukydides kirjoitti puheen sellaisena kuin sen muisti.
Sisältö

Perikleen hautajaispuhe on merkittävä, koska se poikkeaa muodoltaan tyypillisistä ateenalaisista hautajaispuheista. David Cartwright on kuvannut puhetta ”Ateenan itsensä ylistykseksi”. Puhe ylistää Ateenan saavutuksia ja pyrkii näin kohottamaan mielialaa sotaa käyvässä kaupungissa.
Sisältö > Esipuhe (II.35)

Puhe alkaa kiittämällä tapaa järjestää kaatuneille julkiset hautajaiset, mutta arvostelee puheen mukaan ottamista siksi, ettei usko niin monien hyvään maineeseen saisi olla kiinni pelkästään yhdestä puhujasta. Perikles huomauttaa, että puhujalla on mahdoton tehtävä yrittää miellyttää kuolleiden läheisiä, jotka tahtoisivat kaatuneiden tekoja ylistettävän, kun taas muut kuulijat voisivat olla kateellisia ja epäillä puhujan liioittelevan.
Sisältö > Kehotus eläville (II.43)

Lopulta Perikles kääntyy yleisönsä puoleen ja kehottaa heitä elämään kaatuneiden antaman esikuvan mukaan: ”Te elossa olevat voitte toivoa kohtaavanne taistelussa pienempiä vaaroja, mutta teidän on päätettävä käydä yhtä urhoollisesti vihollista vastaan [...] teidän on pidettävä alati silmienne edessä Ateenan mahti ja opittava todella rakastamaan kotikaupunkianne”. Perikleen johtopäätös on ilmeinen: ”Merkitköön vapaus onnea ja miehuus vapautta. Älkää pelätkö sodan vaaroja!”
Sisältö > Epilogi (II.44–II.46)

Perikles päättää puheensa epilogiin, jossa hän muistuttaa yleisöä vaikeudesta puhua hautajaistilanteessa.