stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkoisen talon kansliapäällikkö
Luettelo Valkoisen talon kansliapääliköistä

| Kansliapäällikkö | Presidentti | Vuodet |
| --- | --- | --- |
| John R. Steelman | Harry Truman | 1946–1952 |
| Sherman Adams | Dwight Eisenhower | 1953–1958 |
| Wilton Persons | Dwight Eisenhower | 1958–1961 |
| Kenneth O'Donnell | John F. Kennedy | 1961–1963 |
| W. Marvin Watson | Lyndon Johnson | 1963–1968 |
| H.R. Haldeman | Richard Nixon | 1969–1973 |
| Alexander Haig | Richard Nixon | 1973–1974 |
| Donald Rumsfeld | Gerald Ford | 1974–1975 |
| Dick Cheney | Gerald Ford | 1975–1977 |
| ei kansliapäällikköä | Jimmy Carter | 1977–1979 |
| Hamilton Jordan | Jimmy Carter | 1979–1980 |
| Jack Watson | Jimmy Carter | 1980–1981 |
| James Baker | Ronald Reagan | 1981–1985 |
| Donald Regan | Ronald Reagan | 1985–1987 |
| Howard Baker | Ronald Reagan | 1987–1988 |
| Kenneth Duberstein | Ronald Reagan | 1988–1989 |
| John H. Sununu | George H. W. Bush | 1989–1991 |
| Samuel K. Skinner | George H. W. Bush | 1991–1992 |
| James Baker | George H. W. Bush | 1992–1993 |
| Mack McLarty | Bill Clinton | 1993–1994 |
| Leon Panetta | Bill Clinton | 1994–1997 |
| Erskine Bowles | Bill Clinton | 1997–1998 |
| John Podesta | Bill Clinton | 1998–2001 |
| Andrew Card | George W. Bush | 2001–2006 |
| Joshua Bolten | George W. Bush | 2006–2009 |
| Rahm Emanuel | Barack Obama | 2009–2010 |
| Pete Rouse (vt.) | Barack Obama | 2010–2011 |
| William M. Daley | Barack Obama | 2011–2012 |
| Jacob Lew | Barack Obama | 2012–2013 |
| Denis McDonough | Barack Obama | 2013–2017 |
| Reince Priebus | Donald Trump | 2017 |
| John F. Kelly | Donald Trump | 2017–2019 |
| Mick Mulvaney (vt.) | Donald Trump | 2019–2020 |
| Mark Meadows | Donald Trump | 2020–2021 |
| Ron Klain | Joe Biden | 2021–2023 |
| Jeff Zients | Joe Biden | 2023–2025 |
| Susie Wiles | Donald Trump | 2025– |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valkoisen talon kansliapäällikkö Wikimedia Commonsissa
| n k  Valkoisen talon kansliapäälliköt |
| --- | --- | --- |
|  Steelman  Adams  Persons  O'Donnell  M. Watson  Haldeman  Haig  Rumsfeld  Cheney  Jordan  J. Watson  J. Baker  Regan  H. Baker  Duberstein  Sununu  Skinner  J. Baker  McLarty  Panetta  Bowles  Podesta  Card  Bolten  Emanuel  Rouse (vt.)  Daley  Lew  McDonough  Priebus  Kelly  Mulvaney (vt.)  Meadows  Klain  Zients  |  Steelman  Adams  Persons  O'Donnell  M. Watson  Haldeman  Haig  Rumsfeld  Cheney  Jordan  J. Watson  J. Baker  Regan  H. Baker  Duberstein  Sununu  Skinner  J. Baker  McLarty  Panetta  Bowles  Podesta  Card  Bolten  Emanuel  Rouse (vt.)  Daley  Lew  McDonough  Priebus  Kelly  Mulvaney (vt.)  Meadows  Klain  Zients  |  |
Ruijanpallas

| Ruijanpallas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Kampelakalat Pleuronectiformes
Heimo::  Oikeasilmäkampelat Pleuronectidae
Suku::  Hippoglossus
Laji::  hippoglossus
Kaksiosainen nimi
 Hippoglossus hippoglossus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Ruijanpallas Wikispeciesissä   Ruijanpallas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruijanpallas (Hippoglossus hippoglossus) on kampelakala, joka elää pohjoisella Atlantilla. Ruijanpallas on yksi suurimmista kampelakaloista, ja se voi kasvaa jopa kolme metriä pitkäksi ja 320-kiloiseksi.
Levinneisyys

Ruijanpallas esiintyy Euroopassa Biskajanlahdelta Huippuvuorille ja Islantiin, Pohjois-Amerikassa Virginiasta Labradoriin ja Keski-Grönlantiin. Se elää rannikoiden läheisyydessä ja mannerjalustan reunan tuntumassa aina kahden kilometrin syvyyteen. Ruijanpallasta tavataan satunnaisesti myös Kattegatissa ja Juutinraumassa.
Ravinto ja elintavat

Ruijanpallas käyttää ravintonaan pääasiassa muita kaloja, mutta syö myös äyriäisiä ja mustekaloja.
Päivät ruijanpallas viettää pohjalla, mutta liikkuu yöaikaan uiden ja saalistaen ravintoa. Se voi myös vaeltaa pitkiäkin matkoja paikalta toiselle.
Ruijanpallas tulee sukukypsäksi 5–7 vuoden iässä, koiraat noin 55 senttimetrin ja naaraat yli metrin pituisina. Kutu tapahtuu talviaikaan syvässä (300–700 m) vedessä, mutta nuoret kalat kasvavat lähempänä rannikkoa 20–60 metrin syvyydellä.
Kanta ja kalastus

Aikaisemmin ruijanpallas oli tärkeä ruokakala. Se on myös urheilukalastuksen himoittu kohde. Ennen 1960-luvun puoliväliä vuotuiset saaliit olivat 10 000–15 000 tonnin luokkaa. Liikakalastuksen ja hitaan lisääntymisen takia kanta on romahtanut ja laji on erittäin uhanalainen koko levinneisyysalueellaan. 2000-luvun alussa saaliit ovat olleet alle 2 000 vuositonnin, josta yli puolet Norjan pyyntiä.
Ruijanpallas, vertailukohtana New Yorkin pormestari F. H. LaGuardia (1939)
Air Floridan lento 90

| Air Floridan lento 90 |
| --- | --- |
 Onnettomuuskoneen kaltainen Boeing 737-222.
Yhteenveto
Päivämäärä:  13. tammikuuta 1982
Onnettomuustyyppi:  siiville kertyneen jään aiheuttama sakkaustila ja maahansyöksy
Tapahtumapaikka:  Potomac, Ronald Reaganin kansallinen lentoasema, Washington, Yhdysvallat
 :  38°52′35″N, 77°02′33″W
Lähtöpaikka:  Ronald Reaganin kansallinen lentoasema, Washington, Yhdysvallat
Välilaskupaikka:  Tampan kansainvälinen lentoasema, Florida, Yhdysvallat
Määränpää:  Fort Lauderdale – Hollywoodin kansainvälinen lentoasema, Fort Lauderdale, Florida, Yhdysvallat
Kuolleita:  74 (lisäksi neljä maassa)
Loukkaantuneita:  5 (lisäksi neljä maassa)
Eloonjääneitä:  5 (lisäksi neljä maassa)
Lentokone
Konetyyppi:  Boeing 737-222
Lentoyhtiö:  Air Florida
Rekisteritunnus:  N62AF
Matkustajia:  74
Miehistöä:  5
Air Floridan lento 90 oli Air Floridan Yhdysvaltain sisäinen reittilento Washingtonin Ronald Reaganin kansalliselta lentoasemalta Fort Lauderdalen Fort Lauderdale – Hollywoodin kansainväliselle lentoasemalle. Lennolla 13. tammikuuta 1982 käytetty Boeing 737-222 sakkasi ja syöksyi maahan heti lentoonlähdön jälkeen siiville kertyneen jään vuoksi. Koneessa oli 79 matkustajaa ja miehistön jäsentä, joista 74 kuoli. Lisäksi maassa kuoli neljä ihmistä.
Onnettomuuden tutki Yhdysvaltain kansallinen liikenneturvallisuuslautakunta (NTSB). Sen mukaan onnettomuuden suurimmat todennäköiset syyt olivat miehistön päätös olla käyttämättä moottoreiden jäänestoa maassaoloajan ja lentoonlähdön aikana, kapteenin päätös olla keskeyttämättä lentoonlähtöä moottoreiden poikkeavista valvontamittarilukemista huolimatta ja miehistön päätös tehdä lentoonlähtö, vaikka koneeseen oli kertynyt lunta ja jäätä.
Tausta > Lentokone

Onnettomuuskone oli malliltaan Boeing 737-222, rekisteritunnukseltaan N62AF ja valmistenumeroltaan 19556. Se oli siirtynyt heinäkuussa 1980 Air Floridalle United Airlinesilta, jota kone oli palvellut helmikuusta 1969. Lentokoneella oli lennetty onnettomuuspäivään mennessä 23 610 tuntia ja 29 549 lentoa. Kone oli varustettu kahdella Pratt & Whitneyn valmistamalla JT8D-9A-suihkuturbiinimoottorilla.
Tausta > Ohjaamomiehistö

Onnettomuuskoneen kapteeni oli 34-vuotias Larry Michael Wheaton. Hän oli liittynyt Air Floridalle lokakuussa 1978. Hän aloitti McDonnell Douglas DC-9 -mallin perämiehenä, eteni Boeing 737:n perämieheksi ja lopulta kapteeniksi elokuussa 1980. Hänellä oli yhteensä 8 300 tunnin lentokokemus, josta 2 322 onnettomuuskonetyypillä. Hänen perämiessuorituksensa yhtiön reittitarkastuslennolla hylättiin toukokuussa 1980, koska hän ei ollut osoittanut tarpeellista tietämystä määräysten noudattamisesta, tarkastuslistojen käytösta eikä lentoonlähtöisin, reittilentoihin, lähestymisiin ja laskeutumisiin liittyneistä lentomenetelmistä. Hän ei saanut uusittua huhtikuussa 1981 kapteenin pätevyyttään, mutta suoritti uusintatarkastuksen onnistuneesti muutaman päivän päästä.
Lennon perämiehenä toimi 31-vuotias Roger Alan Pettit. Hän oli liittynyt lentoyhtiölle lokakuussa 1980, mitä ennen hän lensi Yhdysvaltain ilmavoimissa McDonnell Douglas F-15 Eagle -torjuntahävittäjää. Hänellä oli yhteensä 3 353 tunnin lentokokemus, josta 992 kyseisellä konetyypillä.
Molempien lentäjien lupakirjat ja terveystarkastukset olivat ajan tasalla ilman rajoitteita.
Lento > Jäänpoisto

Air Floridan lento 90 oli Yhdysvaltain sisäinen reittilento Washingtonin Ronald Reaganin kansalliselta lentoasemalta Fort Lauderdalen Fort Lauderdale – Hollywoodin kansainväliselle lentoasemalle. Sen oli tarkoitus tehdä välilasku Tampan kansainvälisellä lentoasemalla. Lennon oli tarkoitus nousta Washingtonista 13. tammikuuta kello 14.15 (EST), mutta lähtö myöhästyi lentokentän lumisten olosuhteiden vuoksi. Koneen aiempi lento Miamista oli saapunut lentoasemalle kello 13.29.
Koneeseen nousi 71 matkustajaa ja kolme sylilasta kello 14.00 ja 14.30 välisenä aikana. Miehistöön kuuluivat kapteeni ja perämies sekä kolme matkustamohenkilökunnan jäsentä. Lentoaseman odotettiin avautuvan samoihin aikoihin, ja siipien jäänpoisto aloitettiin kapteenin pyynnöstä kello 14.45. Lentoasema avattiin lopulta viisi minuuttia myöhemmin. Jäänpoisto kuitenkin keskeytettiin, koska lennonjohto ilmoitti miehistölle lisäviiveistä. Se aloitettiin uudelleen kello 15 ja oli suoritettu kymmenen minuutin kuluttua. Jäänpoistossa käytettiin Type II -nestettä, joka estää jään kertymisen uudelleen. Toimenpiteen suorittaneen maahenkilökunnan mukaan siivissä oli vain kevyttä pölylunta. Lentoaseman lumisade jatkui kohtalaisen voimakkaana.
Lento > Rullaus

Lennonjohto antoi lennon 90 miehistölle luvan irrottautua matkustajasillasta ja käynnistää moottorit kello 15.23. Seisonta-alue oli kuitenkin hyvin liukas, ja työnnössä yritettiin käyttää apuna puskutraktoria, mutta se ei auttanut. Kapteeni yritti peruuttaa moottoreiden reverssijarrutuksen avulla. Niitä käytetään tyypillisesti koneen hidastamiseen laskeutumisen jälkeen, mutta nyt toimenpide oli vastakkainen. Kone liikkui lopulta muutaman kymmenen metriä. Toimenpidettä jatkettiin puolitoista minuuttia, mutta kone ei liikkunut tarpeeksi. Reverssien seurauksena lunta lensi moottorien ilmanottoaukkoihin ja paineantureihin tukkien niitä, eikä niitä ollut suojattu jääneston aikana. Peruutusyritys reverssien avulla oli selvä virhe miehistöltä, ja Boeing on kieltänyt menetelmän.
Lentokone saatiin lopulta vedettyä irti matkustajasillasta jääketjuin varustetulla puskutraktorilla kello 15.35, ja miehistö aloitti rullauksen kello 15.38. Miehistö huomasi, että siipien päälle kertyi lunta, ja he yrittivät sulattaa sitä edellä rullanneen koneen moottoreiden jättämässä lämpimässä ilmavirrassa. Menetelmä oli kielletty lentokäsikirjassa ja oli miehistön toinen selvä toimintavirhe. Toimenpiteen seurauksena lumi suli osittain ja kerääntyi kosteana siipien etureunoihin jäätyen uudelleen.
Ennen lentoonlähtöä miehistö kävi läpi ”ennen lentoonlähtöä” -tarkastuslistan, jonka yksi osa oli jäänesto. Kapteeni vastasi, että jäänestoa ei käytettäisi. Äänitallenteen kuunnellut tutkijaryhmä oli hämmästynyt kapteenin päätöksestä, koska jään kertyminen siiville oli tiedossa, ja sitä oli yritetty poistaa rullauksenkin aikana. Äänitallenne vietiin lopulta Yhdysvaltain liittovaltion poliisin (FBI) tutkittavaksi, jotta varmistuttiin kapteenin käyttävän sanaa ”off” ja tarkoittavan sitä, ettei jäänestoa käytettäisi.
Lentoasemalta lähti Air Floridan lentoa ennen 15 muuta konetta, ja jäänestosta lentoonlähdön aloittamiseen kului noin 50 minuuttia. Miehistö totesi, että jääneston vaikutukset eivät olleet enää voimassa.
Lento > Onnettomuus

Lento 90 alotti lähtökiidon kello 15.59. Perämies oli ohjausvuorossa, ja hän nosti moottoreiden tehoja, kunnes oikea painesuhde (EPR-arvo) 2,04 saavutettiin. Painesuhde oli todellisuudessa vain 1,70 lumen ja jään tukkimien paineantureiden vuoksi. Perämies totesi ”Tosi kylmää, tosi kylmää”, jolla hän kertoi tehovipujen olleen kaukana etuasennostaan. Hän kiinnitti asiaan huomionsa, koska muissa lentoonlähdöissä vivut olivat olleet lähempänä eturajoittimia. Myös kapteeni kiinnitti asiaan huomiota, mutta molemmat lentäjät totesivat syyksi kylmyyden. Perämies alkoi epäillä tehovipujen asentoa tosissaan kello 15.59.58, mutta kapteeni kuittasi kymmenen sekunnin kuluttua kaiken olevan kunnossa.
Kapteeni huomautti koneen saavuttaneen 80 solmun (150 km/h) tuntivauhdin kello 16.00.09, minkä perämies kuittasi. Ohjaamon päävaroitusvalo syttyi, ja perämies kertoi kello 16.00.10 ”Ei, en usko, että se on oikein. Ah, ehkä se on” (Naw, I don’t think that’s right. Ah, maybe it is.) Sekunnin kuluttua kapteeni toteaa, että kaikki ei ole normaalisti, mutta peruu perämiehen tapaan toteamuksen saman tien. Kapteeni totesi kello 16.00.21 ”Satakaksikymmentä” (Hundred and twenty) ja perämies parin sekunnin kuluttua ”En tiedä” (I don’t know). Hän toisti epäilynsä vielä kerran, kunnes kapteeni totesi kello 16.00.31 ”V1. Varovasti. V2” (Vee-one. Easy. Vee-two).
Lentoonlähdön jälkeen lentokone alkoi nostaa nokkaansa siipien etureunoihin kertyneen jään vuoksi. Kyseessä oli koneen tyyppiominaisuus, ja kapteeni totesi liian voimakkaan nousun nopeasti. Hän ilmoitti asiasta perämiehelle ”easy, easy”. Heti saavutettiin myös V2-nopeus. Perämies yritti korjata tilannetta löysäämällä omaa vetoaan, mutta tilanne ei korjaantunut. Sakkausvaroitin oli aloittanut varoittamisen heti nousun jälkeen, ja lento lensi koko ajan sakkauksen rajamailla. Puolitoista kilometriä pitkä ja vain muutaman kymmenen metrin korkeuteen noussut lento päätyi täydessä sakkaustilassa osumaan Potomacjoen ylittävään 14th Street Bridge -siltaan, mistä se syöksyi jäiseen veteen.
Lentokoneessa olleista 79 matkustajasta ja miehistön jäsenestä kuoli 70 matkustajaa ja neljä miehistön jäsentä mukaan lukien molemmat lentäjät. Sillalla kuoli neljä ihmistä ajoneuvoissa. Myös sillalla loukkaantuneita oli neljä, joista yksi vakavasti. Henkiin jäänyt lentoemäntä antoi ainoan käsillä olleen pelastusliivin yhdelle vakavimmat vammat saaneista matkustajista. Liivi oli kuitenkin pakattu muoviin, ja se piti avata hampaiden avulla. Sivulliset ja pelastuslaitos auttoivat eloonjääneet vedestä, ja kaksi sivullista palkittiin hengenpelastusmitaleilla.
Tutkinta > Todennäköiset syyt

Onnettomuuden tutki Yhdysvaltain kansallinen liikenneturvallisuuslautakunta (NTSB). Se totesi onnettomuuden todennäköisiksi syiksi useita seikkoja. Suurimpia syitä olivat miehistön päätös olla käyttämättä moottoreiden jäänestoa maassaoloajan ja lentoonlähdön aikana, kapteenin päätös olla keskeyttämättä lentoonlähtöä moottoreiden poikkeavista valvontamittarilukemista huolimatta ja miehistön päätös tehdä lentoonlähtö, vaikka koneeseen oli kertynyt lunta ja jäätä.
Lentoonlähtö olisi todennäköisesti voitu suorittaa, jos molemmista moottoreista olisi saatu tarpeeksi työntövoimaa.
Tutkinta > Myötävaikuttaneet syyt

Pitkä aika jäänpoiston ja lentoonlähdön välissä, jolloin koneen siiville kertyi lisää epäpuhtauksia.
Onnettomuuskonemallin tyyppiominaisuus nostaa nokkaa lentoonlähdössä, kun siipien etureunoissa on vähänkin jäätä.
Miehistön vähäinen kokemus talviolosuhteissa lentämisestä. Miehistön välillä oli jatkuvasti jännite siitä, ettei moottoreiden tehoasetukset olleet kunnossa. Perämies epäili tehoasetuksia neljästi, mutta kapteeni uskoi kaiken olevan kunnossa ja syyn olevan lumisissa sääolosuhteissa.
Lähde:
Tutkinta > Lentokäsikirjan vastainen toiminta

Miehistön yritys peruuttaa käyttäen reverssijarruja ja sulattaa jäätä edellä ajavan koneen moottoreiden jättämässä lämpimässä ilmavirrassa vain lisäsivät jään ja loskan kertymistä.
Populaarikulttuurissa

Lento 90 oli esillä Lentoturmatutkinnassa jaksossa ”Tuho Potomac-joella” (Disaster on the Potomac).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Air Floridan lento 90 Wikimedia Commonsissa
Onnettomuuskone United Airlinesin palveluksessa vuonna 1975.
Yhdysvaltain kansallisen liikenneturvallisuuslautakunnan tekemä luonnos lennon 90 lentoreitistä onnettomuuteen asti.
Lennon 90 pyrstöä nostetaan joesta onnettomuuden jälkeen.
Jouni Yrjölä

| Jouni Yrjölä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Jouni Yrjölä
Syntynyt: 24. lokakuuta 1959 (ikä 65)
Kansalaisuus:  suomalainen
Shakinpelaaja
Titteli:  suurmestari
Elo-luku:  2 367 (tammikuussa 2014)
Korkein Elo:  2 515 (tammikuussa 1984)
Jouni Yrjölä (s. 24. lokakuuta 1959 Vilppula) on suomalainen shakin suurmestari. Hän voitti shakin Suomen-mestaruuden vuosina 1985 ja 1988. Saavutettuaan Elo-luvun 2 515 Yrjölä jakoi tammikuussa 1984 FIDE:n virallisella listalla 55:nnettä sijaa, joka on kautta aikain korkein suomalaissijoitus.
Lähishakin ohella Yrjölä on pelannut myös kirjeshakkia. Hän osallistui kirjeshakin 25. SM-turnaukseen ja voitti Suomen mestaruuden vuonna 1981.
Kirjat

Jouni Yrjölä & Jussi Tella: An Explosive Chess Opening Repertoire for Black.  Lontoo:  Gambit, 2001.  ISBN 978-1-901983-50-0  (englanniksi)
Jouni Yrjölä & Jussi Tella: The Queen’s Indian.  Lontoo:  Gambit, 2003.  ISBN 1-901983-90-0  (englanniksi)
Pikkukotka

| Pikkukotka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Alaheimo::  Aquilinae
Suku::  Pikkukotkat Hieraaetus
Laji::  pennatus
Kaksiosainen nimi
 Hieraaetus pennatus  (J.F. Gmelin, 1788) 
Synonyymit
 Hieraeetus pennatus  Aquila pennata 
 Pikkukotkan esiintymisalue. Pesimäalueet keltaisella, talvehtimisalueet vihreällä. Paikkalintuna sinisillä alueilla.
Katso myös
   Pikkukotka Wikispeciesissä   Pikkukotka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkukotkan munia.
Pikkukotka eli aiemmalta nimeltään kääpiökotka (Hieraaetus pennatus) on isokokoinen päiväpetolintu.
Koko ja ulkonäkö

Pikkukotka on hiirihaukan kokoinen, mutta selvästi kotkan muotoinen. Sen pituus on 45–53 cm, siipien kärkiväli 100–121 cm ja paino 510–1 250 g; naaraat ovat 10 % suurempia kuin koiraat.
Lajista tavataan kahta värimuotoa, tummaa ja vaaleaa. Kummallakin muodolla yläpuoli on ruskea, siiven yläpeitinhöyhenillä on vaaleat lautumat ja siipien tyvillä on vaaleat ”ajovalot”. Vaalea muoto on alta valkea, siipisulat erottuvat mustina. Tumma muoto on alta ruskea.
Levinneisyys

Pikkukotka on muuttolintu, joka pesii Etelä- ja Kaakkois-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja Keski-Aasiassa, ja talvehtii Afrikassa Saharan eteläpuolella sekä Aasian eteläosissa. Sen esiintymisalueen pinta-ala on noin 10 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaation koko on 10 000–100 000 yksilöä. Suomessa laji on äärimmäisen harvinainen satunnaisvierailija, joka oli tavattu vuoden 2007 loppuun mennessä 11 kertaa.
Lisääntyminen

Pikkukotkan pesä sijaitsee yleensä puussa 6–16 metrin korkeudessa, sopivien pesäpuiden puuttuessa myös kallion ulkonemalla tai kalliojyrkänteen hyllyllä. Pesä voi olla käytössä useita vuosia ja se on laakea oksa- ja risukasa, joka on vuorattu tuoreilla lehvillä. Pikkukotkanaaras munii vuosittain tavallisesti kaksi, joskus yhden tai kolme munaa. Haudonta-aika on 36–38 päivää, ilmeisesti vain naaras hautoo ja koiras kantaa sille ruokaa. Poikaset ovat lentokykyisiä 50–63 vuorokauden ikäisinä ja itsenäistyvät parin viikon kuluttua lentokyvyn saavuttamisesta.
Ravinto

Pikkukotkat saalistavat enimmäkseen lintuja. Saaliit vaihtelevat pienistä varpuslinnuista harakan kokoisiin, tavallisin saaliskoko on isojen rastaiden ja kanojen luokkaa. Laji saalistaa myös liskoja, pieniä nisäkkäitä ja isokokoisia hyönteisiä.
Aiheesta muualla

Pikkukotka Lintukuva-verkkopalvelussa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q182971  Wikispecies: Hieraaetus pennatus  ADW: Hieraaetus_pennatus  Avibase: 4B8CC2853542FFED  BioLib: 8536  BirdLife: 22696092  BOLD: 745582  BOW: booeag1  CoL: 3LKLR  CMS: hieraaetus-pennatus  eBird: booeag1  EUNIS: 1075  EURING: 2980  Fauna Europaea: 96726  Fauna Europaea (new): 88d472e2-39f5-4c6f-b874-40ef44247635  GBIF: 2480685  IBC: booted-eagle-hieraaetus-pennatus  iNaturalist: 5154  IRMNG: 11089848  ITIS: 175568  IUCN: 22696092  NBN: NHMSYS0000533383  NCBI: 70275  Observation.org: 243  OBIS: 1484453  Open Tree of Life: 541562  Paleobiology Database: 369330  Paleobiology Database: 369330  Species+: 5101  Xeno-canto: Hieraaetus-pennatus  Laji.fi: MX.26734
Bryan vastaan Itascan piirikunta

Chippewa-kansan maat tummanpunaisella
Bryan vastaan Itascan piirikunta (engl. Bryan v. Itasca County) on Yhdysvaltain korkeimman oikeuden päätös vuodelta 1976. Päätös loi pohjan niin sanotuille intiaanikasinoille eli Amerikan alkuperäiskansojen operoimille kasinoille, joista monet alkuperäisasukkaat saavat työtä itselleen ja tuloja reservaateilleen.
Tausta

Helen ja Russell Bryan kuuluivat molemmat ojibweihin ja asuivat Leech Laken reservaatissa. Keväällä 1972 he saivat Itascan piirikunnalta kirjeen, jossa heitä pyydettiin maksamaan 29,85 dollaria kiinteistöveroa mobiilitalostaan. Bryanit eivät olleet koskaan aikaisemmin saaneet verosta laskua, ja he olivat siinä uskossa, ettei reservaatin alueella olevista asunnoista, mobiilitaloistakaan, tarvitse maksaa piirikunnalle veroa. Viranomaiset lähettivät kuitenkin muistutuksia, kunnes maksettavaa oli kertynyt 147,95 dollaria. Helen Bryan kääntyi juristin puoleen.
Alemmat oikeusasteet

Pariskuntaa auttoi reservaatin oikeusapua tarjoava järjestö, jolle työskentelevä juristi Patrick Moriarty haastoi piirikunnan Minnesotan 9. käräjäpiirissä. Oikeus päätti vuonna 1973, että piirikunnan lähettämä lasku oli asiallinen.lähde?
Päätöksestä tehtiin valitus Minnesotan korkeimpaan oikeuteen, joka päätti vuonna 1975 pysyä alemman oikeusasteen päätöksessä.
Yhdysvaltain korkeimman oikeuden päätös

Yhdysvaltain korkein oikeus kuuli osapuolia 20. huhtikuuta 1976 ja antoi päätöksensä 14. kesäkuuta.
Päätöksen mukaan osavaltioilla ei ole oikeutta verottaa intiaanireservaateissa asuvia alkuperäiskansoja eikä myöskään puuttua reservaateissa tapahtuvaan taloudelliseen toimintaan millään muullakaan tavalla. Päätös käytännössä laillisti uhkapelaamisen laillistamisen reservaateissa, vaikka se olisi ympäröivissä osavaltioissa kielletty.
Päätös oli yksimielinen.
Jimmy Deuchar

Jimmy Deuchar (26. kesäkuuta 1930 Dundee – 9. syyskuuta 1993) oli brittiläinen bebopia soittanut trumpetisti.
Deuchar palveli kuninkaallisissa ilmavoimissa ja soitti Lontoon Club Elevenillä ennen liittymistään John Dankworthin Seven-kokoonpanoon vuonna 1950. 1950-luvun loppupuolella Deuchar muutti Saksaan, jossa hän liittyi Kurt Edelhagenin yhtyeeseen. Hän teki monesti yhteistyötä Ronnie Scottin kanssa ja soitti Tubby Hayesin kvartetissa sekä Kenny Clarke/Francy Boland Big Bandissa. Deucharin muihin yhteistyökumppaneihin kuuluivat Oscar Rabin, Lionel Hampton, Tony Crombie ja Jack Parnell.
Deuchar keskittyi 1960–1970-luvuilla enimmäkseen työskentelyyn sovittajana. Vuonna 1979 hän kuitenkin julkaisi yhden albumin oman kokoonpanonsa johtajana.
Torsti Koskinen

| Torsti Koskinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. heinäkuuta 1933 Laitila
Kuollut: 17. helmikuuta 2009 Helsinki
Ammatti:  poliisi
Torsti Koskinen (21. heinäkuuta 1933 Laitila – 17. helmikuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen huumepoliisi ja Helsingin huumepoliisin perustaja. Koskinen oli Helsingin huumepoliisin rikoskomisario ja julkisten esiintymistensä ansiosta yksi Suomen näkyvimmistä poliiseistalähde?.
Koskinen jäi eläkkeelle Helsingin huumepoliisin päällikkyydestä vuonna 1996. Iltalehti kertoi 28. kesäkuuta 1997 huumepomo Raimo Tienhaaran luvanneen 200 000 markkaa Koskisen surmaamisesta. Surmahankkeelle ei kuitenkaan löytynyt tekijää, ja isku Koskista vastaan kutistui maalipurkin heittämiseen Koskisen asuintalon seinään. Eläkkeelle jäätyään Koskinen jatkoi työtä Irti Huumeista ry:ssä, jonka puheenjohtajana hän oli 1996–2003. Hän perusti myös nimeään kantavan stipendirahaston ja kirjoitti kirjan Helsingin huumeet 1966–1996.
Torsti Koskinen kuoli sairaskohtaukseen 75 vuoden iässä 17. helmikuuta 2009.