stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
North Hero

| North Hero |
| --- | --- |
 Grand Islen piirikunnan oikeustalo North Herossa.

Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Vermont
Piirikunta:  Grand Isle
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  120,6 km²
 – Josta vettä:  85,8 km² 
Väkiluku (2020):  939
 – Väestötiheys:  8 as./km²
 
 https://www.northherovt.com/landing 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
North Hero on kunta (town) Yhdysvalloissa Vermontin osavaltiossa. Sen väkiluku oli 939 vuonna 2020. Kunta toimii Grand Islen piirikunnan hallintokeskuksena. Kunta on nimetty Amerikan vallankumoustaistelija Ethan Allenin kunniaksi.
Yhdysvaltain senaattori Bernie Sanders omistaa kesäasunnon North Herossa.
Väestö

Vuonna 2020 North Heron 939 asukkaasta valkoisia oli 91,8 %, mustia 0,9 %, alkuperäisasukkaita 0,7 % ja aasialaisia 0,1 %. Asukkaista 0,6 % kuului johonkin muuhun rotuun, ja 5,8 % asukkaista asukkaista kuului kahteen tai useampaan rotuun. Asukkaista 5,2 % puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 5,1 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Róbert Fazekas

| Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:   Unkari> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Pariisi 2003 | kiekonheitto |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | München 2002 | kiekonheitto |  |
|  Pronssia | Barcelona 2010 | kiekonheitto |  |
Róbert Fazekas (s. 18. elokuuta 1975 Szombathely, Unkari) on unkarilainen yleisurheilija, joka on kilpaillut pääasiassa kiekonheitossa,.
Fazekas kilpaili 1994 Lissabonin nuorten MM-kisoissa, joissa hän karsiutui moukarinheitossa tuloksella 57,74 ja sijoittui kiekossa kuudenneksi tuloksella 53,24. Vuonna 1997 hän oli kuudes alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa ja Budapestin EM-kisoissa 1998 neljäs. Seuraavana vuonna hän heitti Sevillan MM-kisoissa yhdenneksitoista tuloksella 61,71. Fazekas karsiutui Sydneyn olympialaisissa 2000 heitettyään 61,76. Hän karsiutui myös Edmontonin MM-kisoissa 2001. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui GP-finaalissa kuudenneksi tuloksella 62,61.
Fazekas voitti Unkarin-mestaruuden vuonna 2002. Myöhemmin samana vuonna hän voitti EM-kultaa Münchenin EM-kisoissa heitettyään 68,83 ja yleisurheilun maailmancupin tuloksella 71,25. Seuraavana vuonna hän voitti jälleen maansa mestaruuden. Samana vuonna hän voitti MM-hopeaa Pariisin MM-kisoissa ja kauden lopussa heitti IAAF:n yleisurheilufinaalissa toiseksi. Fazekas heitti pisimmälle Ateenan olympialaisissa 2004, mutta kilpailun jälkeen ilmoitettiin, että hän kieltäytyi antamasta doping-näytettä, joten hänet diskattiin.
Kilpailukieltonsa jälkeen hän sijoittui Pekingin olympialaisissa 2008 kahdeksanneksi tuloksella 63,43. Vuonna 2010 hän voitti pronssia Barcelonan EM-kilpailuissa tuloksella 66,43. Daegun MM-kilpailuissa 2011 Fazekas jäi karsinnassa ilman tulosta.
Vuonna 2012 Fazekas jäi toistamiseen kiinni dopingrikkomuksesta annettuaan positiivisen dopingnäytteen ja hän sai kahdeksan vuoden kilpailukiellon.
Henkilökohtaiset ennätykset

Kiekonheitto: 71,70 (2002)
Moukarinheitto: 75,33 (1998)
Norvalampi

| Norvalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Rovaniemi
Koordinaatit:  66°36′09″N, 25°49′29″E
Järvinumero:  65.518.1.013 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  116,8 m 
Rantaviiva:  1,2 km 
Pinta-ala:  0,1 km² 
 fiNorvalampi 
Norvalampi on pieni lampi Rovaniemellä. Sen erottaa Norvajärvestä Norvatie.
Salamiin arkeologinen museo

| Salamiin arkeologinen museo Αρχαιολογικό Μουσείο Σαλαμίνας |
| --- | --- |
 Salamiin arkeologinen museo.
Tyyppi:  arkeologinen museo
Sijainti:  Salamiin kaupunki, Salamis, Saaret, Attika, Kreikka
Perustettu:  1996 / 2010
Koordinaatit:  37°57′48″N, 23°29′26″E
 fiSalamiin arkeologinen museo 
   
Salamiin arkeologinen museo (kreik. Αρχαιολογικό Μουσείο Σαλαμίνας, Archaiologikó Mouseío Salamínas) on arkeologinen museo Salamiin kaupungissa Salamiin saarella Kreikassa. Se esittelee saarelta löydetty esihistoriallista ja antiikin aikaista esineistöä.
Museo on avattu vuonna 2010. Se toimii Polychróni Lempési -kadulla vanhassa koulutalossa, jonka peruskivi muurattiin vuonna 1826 ja joka valmistui 1829–1831. Talo luovutettiin museokäyttöön vuonna 1996 ja sen kunnostaminen museoksi valmistui vuonna 2005. Aikaisemmin Salamiin arkeologinen kokoelma oli sijoitettu kunnantaloon ja vuosina 1967–1977 vanhaan arkeologisen museon rakennukseen Aktí Karaïskáki -kadulla Pyhän Nikolaoksen (Ágios Nikólaos) kirkon vieressä. Nykyisten näyttelytilojen koko on noin 400 neliömetriä, ja se koostuu atriumista ja useista saleista. Lisäksi rakennuksessa on 100 neliömetrin verran säilytys- ja ennallistustiloja.
Kokoelmat

Museon kokoelmiin kuuluu löytöjä neoliittiselta kaudelta roomalaiselle kaudelle. Ne ovat peräisin saarelta tehdyistä arkeologisista kaivauksista sekä sattumalöydöistä. Museo esittelee myös saaren historian vaiheita myyttisestä Aiaasta Salamiin taisteluun. Löytöjä on muun muassa antiikin Salamiin kaupungin kaivauksista nykyisestä Ampelákiasta; Euripideen luolasta, joka on toiminut sekä asuinpaikkana että Dionysoksen pyhäkkönä; sekä Aiánteiosta, Kanákiasta ja Salamiin laivastotukikohdan alueelta. Museoesineisiin lukeutuu muun muassa veistoksia ja pienoisfiguriineja, keramiikkaa, pronssiesineitä, hautakiviä, hauta- ja votiivireliefejä sekä kiviesineitä. Monet saarelta tehdyt vanhemmat löydöt ovat Pireuksen arkeologisessa museossa, osa myös Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa.
Museon kokoelmia.
Museon pihan lapidariumia.
Neoliittisia nuolen- tai keihäänkärkiä, n. 5200–4300 eaa.
Neoliittisia figuriineja, 3000-luku eaa.
Myöhäishelladinen (mykeneläinen) rhyton, LH III A2, 1300-luku eaa.
Myöhäishelladisia pronssitikareita ja keihäänkärki, Chaliótis, LH III A1–B1, 1300–1200-luku eaa.
Myöhäishelladinen malja, LH III B2–C, 1200–1100-luku eaa.
Submykeneläistä keramiikkaa, 1000-luku eaa.
Klassisen kauden keramiikkaa Euripideen luolasta.
Löytöjä Euripideen luolan Dionysoksen pyhäköstä.
Roomalaisaikainen relifikoristeltu malja, 100–200-luku.
Roomalaisia hopearahoja Euripideen luolasta, n. 253–268.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salamiin arkeologinen museo Wikimedia Commonsissa
Nikolai Jarošenko

Omakuva, 1895
Nikolai Aleksandrovitš Jarošenko (ven. Никола́й Алекса́ндрович Яроше́нко; 13. joulukuuta (J: 1. joulukuuta) 1846 Pultava – 7. heinäkuuta (J: 25. kesäkuuta) 1898 Kislovodsk) oli venäläinen taidemaalari.
Elämäkerta

Nikolai Aleksandrovitš Jarošenko syntyi 13. joulukuuta (1. joulukuuta juliaanista kalenteria) 1846 Pultavassa, Venäjän keisarikunnassa (nykyisessä Ukrainassa) Venäjän keisarillisen armeijan upseerin pojaksi. Hän valitsi sotilasuran opiskellen Pultavan Kadettiakatemiassa ja myöhemmin Mihailovskin sotilastykistöakatemiassa Pietarissa, mutta hän opiskeli myös taidetta Ivan Kramskoin piirustuskoulussa ja Pietarin Keisarillisessa taideakatemiassa.
Vuonna 1876 hänestä tuli venäläisen taiteilijaryhmän Vaeltajien johtava jäsen. Hän sai lisänimen “vaeltajien omatunto“ hänen rehellisyydestään ja kiinnittymisestään ryhmän periaatteisiin. Jarošenko eläköityi armeijan palveluksesta kenraalimajurina vuonna 1892. Hän vietti joitain vuosia Pultavan ja Tšernihivin alueilla nykyisessä Ukrainassa ja myöhäiset vuotensa Kislovodskissa Kaukasus-vuorilla nykyisellä Venäjällä, jonne hän muutti huonon terveytensä vuoksi. Hän kuoli tuberkuloosiin 7. heinäkuuta (25. kesäkuuta juliaanista kalenteria) 1898 ja hänet haudattiin Kislovodskiin.
Jarošenko maalasi monia muotokuvia, laatukuvia ja teki piirustuksia. Hänen laatukuvansa kuvaavat kidutusta, taisteluja, hedelmiä, kylpykohtauksia ja monia muita Venäjän keisarikunnan kohtaamia vaikeuksia. 1800-luvun kahtena viimeisenä vuosikymmenenä hän oli venäläisen realismin johtavia maalareita.
Taiteilijan lesken Maria Pavlivna Jarošenkon testamentin tahdon mukaisesti taiteilijan taidekokoelma testamentattiin Pultavan kunnalliselle taidegallerialle vuonna 1917. Kokoelma sisältää yli 100 taiteilijan maalausta ja 23 hänen luonnoslehtiötään kuten myös monia muita teoksia muilta Vaeltajien taiteilijoilta; ja se muodostaa Pultavan taidemuseon perustan.
Teosgalleria

Keinussa
1888
Lämmittäjä
1878
Vanki
1878
Opiskelija
1881
Lämpimässä maassa
1890
Elämää on kaikkialla
1888
Opiskelijatyttö
1880
Mustalaisnainen
1886
Vladimir Solovjovin muotokuva
1892
Sokea tai Ryhmä sokeita
1879
Elbrus
1884
Elbrus pilvien takana
1894
Teberdinski-järvi, Kaukasus
1894
Vastasyntyneen hautajaiset
1893
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Nikolai Yaroshenko
Käännös suomeksi
Rōnin

Utagawa Kuniyoshin ukiyo-e-puupiirrospainokuva rōnin Miyamoto Musashista kuuntelemassa ennustustaan, noin 1847–1853.
Rōnin (jap. 浪人) tarkoitti feodaaliajan Japanissa isännätöntä samurai-säätyyn kuuluvaa aatelista. Rōninit olivat yleisiä Muromachi- ja Tokugawa-kausilla. Rōninit olivat usein kulkureita, rosvoja tai häiriökäyttäytyjiä, ja he osallistuivat joskus myös kapinoihin. Sana rōnin tarkoittaa kirjaimellisesti "aaltomies" eli "vaeltaja" tai "kulkija". Osa rōnineista ryhtyi palkkasotureiksi, kauppiaiksi ja käsityöläisiksi. Rōninit perustivat myös kouluja, joissa opetettiin taistelutaitoja. He saattoivat myös toimia henkivartijoina tai kylien suojelijoina samuraietikettinsä mukaisesti. Yksi kuuluisimmista rōnineista oli Miyamoto Musashi, joka opetti kenjutsua. Rōnineista on sittemmin tullut suosittuja hahmoja japanilaisessa kirjallisuudessa, elokuvissa ja sarjakuvissa.
Termin käyttö yleistyi 1100-luvulle mennessä, jolloin sitä alettiin käyttää samuraista, joka oli menettänyt lääninherransa joko tämän kuoltua tai omien rikkomustensa vuoksi. Tokugawa-shōgunaatin perustamista edeltäneen levottoman ajanjakson aikana rōninien määrä kasvoi nopeasti, ja he aiheuttivat useita levottomuuksia koko 1600-luvun ensimmäisen puoliskon ajan.
Monet köyhtyneet samurait innostuivat 1800-luvun puolivälissä liikkeestä, jonka tavoitteena oli karkottaa kaikki länsimaalaiset Japanista ja palauttaa vanha keisarillinen suku maan varsinaisiksi hallitsijoiksi. Suuri osa näistä samuraista jätti herransa ja ryhtyi rōniniksi. Rōninit kiihdyttivät Japanin vallankumouksellista liikehdintää ennen Meiji-restauraatiota murhaamalla maltillisia virkamiehiä, länsimielisiä oppineita ja Japanissa asuvia ulkomaalaisia. Rōninit lakkasivat olemasta sen jälkeen, kun samuraiden etuoikeudet lakkautettiin vuonna 1873.
Yoshitoshi Tsukiokan ukiyo-e-puupiirroskuva Oishi Chikarasta, joka oli yksi 47 rōninista.
47 rōninin haudat Sengaku-ji-buddhalaisluostarissa Tokiossa.
47 rōninia eli Chūshingura (”Uskolliset”) on 1700-luvun alun tositapahtumiin pohjautuva legenda, jossa rōninit kostavat herransa kuoleman. Tarina on ollut monien suosittujen japanilaisten näytelmien, elokuvien ja kirjojen aiheena.
Muita merkityksiä

Rōnin-nimi annettiin alkujaan Japanissa Nara- ja Heian-kausina ennen 1000-lukua eläneille talonpojille, jotka hylkäsivät maansa välttääkseen ylisuuret verot ja muuttivat alueille, jotka eivät olleet buddhalaisluostareiden tai aateliston omistuksessa. Nykyjapanissa ”rōnin” tarkoittaa välivuotta viettävää ylioppilasta; sellaista, joka on hakenut jatko-opiskeluun, muttei ole vielä saanut opiskelupaikkaa ja on siksi ”isännätön”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rōnin Wikimedia Commonsissa
Njomda

Njomdajokea Nežitinon kylän lähellä.
Njomda (ven. Нёмда, myös Nemda, Не́мда) on Volgan sivujoki Kostroman ja Ivanovon alueilla Venäjällä. Sen pituus on 146 kilometriä, valuma-alueen laajuus 4 750 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaus 48 kilometrin päässä joen suusta 28,9 kuutiometriä sekunnissa.
Joki saa alkunsa Galitšin ylängön kaakkoisreunalta ja laskee Volgan muodostamaan Gorkin tekojärveen. Se jäätyy marraskuussa ja vapautuu jäistä huhtikuun puolessavälissä. Laivaliikenne on mahdollista Žukovon laituriin saakka. Suurimmat sivujoet ovat Šatša, Kus ja Šuja.
Rochefortin tytöt

| Rochefortin tytöt> Les Demoiselles de Rochefort |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jacques Demy
Käsikirjoittaja:  Jacques Demy
Tuottaja:  Gilbert de Goldschmidt
Säveltäjä:  Michel Legrand
Kuvaaja:  Ghislain Cloquet
Koreografi:  Norman Maen
Pääosat:  Catherine Deneuve Françoise Dorléac Danielle Darrieux Gene Kelly Jacques Perrin George Chakiris Michel Piccoli Grover Dale
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Madeleine Films, P.A.R.C. Film
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  1967
Kesto:  126 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rochefortin tytöt (Les Demoiselles de Rochefort) on Jacques Demyn käsikirjoittama ja ohjaama ranskalainen romanttinen elokuvamusikaali vuodelta 1967. Demyn kolme vuotta aiemman menestyselokuvan Cherbourgin sateenvarjot tapaan elokuvan musiikin teki Demyn teksteihin Michel Legrand. Molemmat elokuvat ovat myös lähes läpisävellettyjä niin, että miltei kaikki repliikitkin esitetään laulaen. Uutena elementtinä Demy toi Rochefortin tyttöihin tanssin, jonka koreografian teki Norman Maen.
Elokuvan pääosissa näyttelevät Catherine Deneuve ja hänen vanhempi sisarensa Françoise Dorléac sekä Jacques Perrin, Michel Piccoli, Danielle Darrieux, George Chakiris, Gene Kelly ja Grover Dale.
Juoni

Rochefortin tyttöjen teemana on rakkauden löytyminen lähempää kuin arvaakaan. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat Rochefortin satamakaupunkiin Ranskan länsirannikon Charente-Maritimen departementissa. Kaksostytöt Delphine ja Solange (tosielämän sisarukset Deneuve ja Dorléac) ovat luonteeltaan erilaisia. Delphine opettaa tanssia ja Solange säveltää ja opettaa pianonsoittoa. Varusmiespalveluksessa laivastossa oleva Maxence (Perrin) on runoilija ja taidemaalari. Toinen nuori mies Simon (Piccoli) on juuri muuttanut Pariisista kaupunkiin pitämään musiikkikauppaa. Kaupunkilaisten tapaamispaikka on sisarusten äidin Yvonnen (Danielle Darrieux) pitämä kahvila. Kaupunkiin saapuu karnevaaliseurue mukanaan Étienne (Chakiris) ja Bill (Dale), jotka ottavat sisarusten pikkuveljen Bouboun (Patrick Jeantet) mukaan esitykseensä ja tarvitsevat myös sisarten apua.
Tuotanto

Elokuvan värimaailma on luotu kirkkain pastellivärein, pääväreinä sininen ja ruusunpunainen. Kuvauksia varten noin 40 000 neliömetriä Rochefortin talojen julkisivuja maalattiin uudelleen kirkkain värein.
Rochefortin sijaan toisena kuvauspaikkavaihtoehtona oli Välimeren rannikon Hyères. Sisarusten rooleihin Jacques Demy kaavaili aluksi Brigitte Bardot’ta ja Geraldine Chaplinia. Billin rooliin hän ajatteli Cherbourgin sateenvarjojen miespääosan esittäjää Nino Castelnuovoa.
Äiti Yvonnea esittävä Danielle Darrieux on ainoa näyttelijä, joka laulaa itse elokuvassa. Delphinen lauluäänenä on Anne Germain, Solangen Claude Parent ja Maxencen Jacques Revaux.
Vastaanotto

Elokuva menestyi hyvin Ranskan elokuvateattereissa ja sai 1,3 miljoonaa katsojaa. Legrand sai musiikistaan Oscar-ehdokkuuden.
Elokuva tai sen musiikki eivät ole nousseet aivan samaan arvoon kuin kolme vuotta aiempi Cherbourgin sateenvarjot. Kestävimmäksi ja tunnetuimmaksi elokuvan sävelmäksi on muodostunut ”Chanson de Maxence”, josta on tullut satojen artistien levyttämä jazzstandardi englanninkielisellä nimellä ”You Must Believe in Spring”.
Vuonna 2003 elokuva sovitettiin näyttämömusikaaliksi, joka sai kantaesityksensä Lillessä.
Aiheesta muualla

Rochefortin tytöt Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Rochefortin tytöt Elonet.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäiset artikkelit: fr:Les Demoiselles de Rochefort & fr:Les Demoiselles de Rochefort (comédie musicale)
Käännös suomeksi
Nina Kopola

| Nina Kopola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1960
Muut tiedot
Asema:  Pääjohtaja, Business Finland (2019-)
Hallitusjäsenyydet:  Ilmarinen Konecranes Oyj (2011–2015) Metso Oyj
Järjestöjäsenyydet:  Tekstiili- ja Vaateteollisuus ry
Tutkinnot:  diplomi-insinööri tekniikan lisensiaatti
Nina Kopola (s. 1960) on suomalainen yritysjohtaja. Hänet nimitettiin 19.6.2019 Business Finlandin pääjohtajaksi (toimikausi alkaa 1.9.2019). Kopola toimi vuosina 2011–2018 Suominen Oyj:n toimitusjohtajana.
Koulutukseltaan Kopola on diplomi-insinööri ja valmistunut tekniikan lisensiaatiksi Åbo Akademista. Hän toimi Dyneassa vuosina 2000–2011 erilaisissa johtajatason tehtävissä ja viimeiset kolme vuotta Euroopan liiketoiminnoista vastanneena johtajana.
Loppuvuodesta 2011 Kopola valittiin pörssiyhtiö Suomisen toimitusjohtajaksi. Hän on harvoja Helsingin pörssiyhtiöiden naistoimitusjohtajia. Kopolan johdolla Suominen keskittyi kuitukankaisiin ja on vähentänyt velkaansa sekä kääntynyt voitolliseksi. Kopola lopetti Suomisella 3.8.2018 "heti".
Kopolalla on myös useita luottamustehtäviä. Hän on Metso Oyj:n hallitusten jäsen ja kuuluu myös Tekstiili- ja Vaateteollisuus ry:n hallitukseen. Huhtikuussa 2015 hänet nimitettiin eläkevakuutusyhtiö Ilmarisen hallintoneuvostoon. Vuosina 2011–2015 Kopola oli Konecranesin hallituksen jäsen. Hän ilmoitti eroavansa tehtävästä eturistiriitojen välttämisen vuoksi Konecranesin julkistettua fuusioituvansa Metson kilpailijan Terexin kanssa.
Kopolalla on kaksi lasta.
Aiheesta muualla

Helena Hyvönen: Hyvä johtaja ei valehtele Henkilökuva. T-lehti.
North Charleston

| North Charleston |
| --- | --- |
 North Charlestonin uusi kaupungintalo

Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Etelä-Carolina
Piirikunta:  Berkeley Charleston Dorchester
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  198,5 km²
 – Josta vettä:  9,0 km² 
Korkeus:  6 m
Väkiluku (2010):  97 471
 – Väestötiheys:  538,0 as./km²
 – Metropolialue:  744 526
Aikavyöhyke:  UTC-5 (kesäaika UTC-4)
Lempinimi::  "A great place to live, work, and play"
Motto::  "Perseverance – Progress – Prosperity"
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
North Charleston on kaupunki Berkeleyn, Charlestonin ja Dorchesterin piirikunnissa, Etelä-Carolinan osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Kaupungin väkiluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 97 471. North Charleston on osavaltion kolmanneksi suurin kaupunki. [lähde? ]
Kuvia kaupungista

Montague Avenue
Trident Regional Medical Centerin päärakennus
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta North Charleston Wikimedia Commonsissa
Norman Schwarzkopf

| Norman Schwarzkopf |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. elokuuta 1934 Trenton, New Jersey, Yhdysvallat
Kuollut: 27. joulukuuta 2012 (78 vuotta) Tampa, Florida, Yhdysvallat
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Yhdysvallat
Palvelusvuodet:  1956–1991
Taistelut ja sodat:  Vietnamin sota Grenadan miehitys Persianlahdensota
Sotilasarvo:  kenraali
Kunniamerkit:   Presidentin vapaudenmitali  Kongressin kultamitali 
 Nimikirjoitus
Herbert Norman Schwarzkopf (22. elokuuta 1934 Trenton, New Jersey –  27. joulukuuta 2012 Tampa, Florida) oli yhdysvaltalainen sotilas ja Yhdysvaltain maavoimien neljän tähden kenraali. Schwarzkopfilla oli merkittävä rooli vuoden 1991 Persianlahden sodassa, jossa Yhdysvaltain puolustusministeriö nimitti hänet monikansallisen liittouman joukkojen ylipäälliköksi.
Elämäkerta > Nuoruus ja opinnot

H. Norman Schwarzkopf syntyi Trentonin kaupungissa New Jerseyssä, Yhdysvalloissa. Hänen vanhempansa olivat New Jerseyn osavaltion poliisin johtaja Norman Schwarzkopf vanhempi ja sairaanhoitaja Ruth Bowman. Schwarzkopfin suku on isänsä puolelta saksalaista syntyperää. Hän vietti lapsuutensa Lawrencevillen kaupungissa New Jerseyssä.
Koska Schwarzkopf vanhempi oli siirretty toisen maailmansodan aikoihin yhdysvaltalaisten varuskuntaan liittoutuneiden miehittämässä Iranissa, vuonna 1946 Schwarzkopf ja hänen muut perheenjäsenensä muuttivat isän luokse ja hän opiskeli presbyteerikirkon pappien ylläpitämässä sisäoppilaitoksessa Teheranissa. Schwarzkopf jatkoi opintojaan Geneven kansainvälisessä koulussa Sveitsissä.
Opintojensa jälkeen Schwarzkopf päätti liittyä Yhdysvaltain maavoimiin, joten hän opiskeli Valley Forgen sotilasakatemiassa Pennsylvaniassa, josta hän valmistui vuonna 1956. Valley Forgesta valmistumisen jälkeen Schwarzkopf opiskeli West Pointin sotilasakatemiassa New Yorkissa, josta hän valmistui vuonna 1964.
Elämäkerta > Maavoimissa

Kun Schwarzkopf valmistui West Pointista, hänet ylennettiin vänrikiksi ja siirrettiin jatkokoulutukseen Fort Benningin tukikohtaan Georgian osavaltiossa. 1960-luvun edetessä hänet ylennettiin kapteeniksi ja siirrettiin Länsi-Saksaan, jossa hän toimi korkea-arvoisempien maavoimien upseerien adjutanttina. Kun Vietnamin sota alkoi, Schwarzkopf lähetettiin organisoimaan Etelä-Vietnamin maahanlaskujoukkojen toimintaa, minkä ansiosta hänet ylennettiin majuriksi. Hänet myös palkittiin Silver Star -urhoollisuusmitalilla, koska Schwarzkopf oli pelastanut miinakentän keskelle joutuneita sotilaita ja samalla haavoittunut maamiinan räjähdyksessä. Vuonna 1968 Schwarzkopf ylennettiin majuriksi ja hän avioitui Brenda Holsingerin kanssa.
Kun Schwarzkopf oli palannut Vietnamista, hän siirtyi takaisin Yhdysvaltoihin kouluttamaan maavoimien sotilaita West Pointin akatemiassa. 1970-luvun alussa hänet kuitenkin nimitettiin Alaskan osavaltion maajoukkojen komentajan prikaatikenraali Willard Lathamin assistentiksi ja myöhemmin Fort Lewisin tukikohdan komentajaksi Washingtonin osavaltiossa. Kun Schwarzkopf oli ylennetty prikaatikenraaliksi, hänet lähetettiin yhdysvaltalaisten varuskuntaan Mainzin kaupungissa Länsi-Saksassa, mutta kenraalimajuriksi ylentämisen jälkeen hän palasi takaisin Yhdysvaltoihin Fort Stewartin tukikohdassa Georgiassa. Vuonna 1983 Schwarzkopf osallistui operaatio Urgent Furyn eli Grenadan miehityksen laatimiseen, ja vuonna 1984 hänet nimitettiin kenraaliluutnantti Carl E. Vuonon assistantiksi Yhdysvaltain puolustusministeriössä. Vuonna 1988 Schwarzkopf ylennettiin kenraaliksi.
Kun vuonna 1990 Irak miehitti Kuwaitin, puolustusministeriö määräsi Schwarzkopfin laatimaan suunnitelman irakilaisjoukkojen karkottamiseksi pois Kuwaitista. Muutamaa kuukautta myöhemmin Schwarzkopf esitteli suunnitelmansa massiivisesta ilmapommituksesta, ja 17. tammikuuta 1991 Yhdysvaltain johtama monikansallinen liittouma käynnisti hyökkäyksensä pommittamalla irakilaisjoukkoja risteilyohjuksilla ja täsmäpommeilla vihollisen taistelutahdon murskaamiseksi. Yhdysvaltain puolustusministeriö vaikuttui Schwarzkopfin suunnitelman tehokkuudesta ja nimitti hänet liittouman joukkojen ylipäälliköksi. 24. helmikuuta 1991 liittouman maahyökkäys hääti irakilaiset pois Kuwaitista, ja Persianlahden sota päättyi vain neljä vuorokautta myöhemmin 28. helmikuuta 1991. Schwarzkopf oli koko sodan ajan laajalti julkisuudessa, ja hänet tunnettiin Yhdysvaltain maavoimissa myös lempinimellä ”Stormin’ Norman”.
Schwarzkopfille on myönnetty sotilaallisilta ansioistaan muiden muassa Presidentin vapaudenmitali ja Kongressin kultamitali. Ranskan muukalaislegioona nimitti hänet ainoaksi yhdysvaltalaiseksi kunniajäsenekseen.
Elämäkerta > Eläkkeellä

Persianlahden sodan jälkeen Schwarzkopf vetäytyi aktiivisesta palveluksesta ja siirtyi eläkkeelle vuoden 1991 elokuussa. Hän julkaisi omaelämäkertansa It Doesn’t Take a Hero vuonna 1992. Vuonna 1993 hänellä havaittiin eturauhassyöpä, mutta hän pääsi hoitoon ja toipui syövästä. Schwarzkopf asui Floridan osavaltiossa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Norman Schwarzkopfin haastattelu. (englanniksi)
Norman Schwarzkopfin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Yhdysvaltain hallituksen ja maavoimien edustajia, mukaan lukien Colin Powell, Norman Schwarzkopf (keskellä) ja Paul Wolfowitz, kuuntelemassa puolustusministeri Dick Cheneyn puhetta.