stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sanelma Vuorre

Vuorre vuonna 1972.
Sanelma Vuorre (o.s. Pesonen, 26. lokakuuta 1919 Turku – 27. kesäkuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen mannekiinikoulun johtaja. Vuorteelle oli myönnetty opetusneuvoksen arvonimi.
Vuorre oli koulutukseltaan liikunnanohjaaja, ja hän opiskeli Telma Tuuloksen tanssi- ja koreografiakoulussa. Hän voitti 1941 kilpailun, joka alkuun oli Miss Suomi -kilpailu, mutta jonka titteli muutettiin Miss Messuhalliksi, koska tasoa ei pidetty riittävän korkeana.
Vuorre perusti mannekiinikoulun 1953, ja sivutoimipisteitä useille paikkakunnille. Koulu toimi lähes 50 vuotta.
Vuorre vei suomalaismannekiineja maailmalle. Esimerkiksi ranskalainen muotisuunnittelija Christian Dior teki yhteistyötä hänen kanssaan.
Vuoden 1995 eduskuntavaaleissa Vuorre oli Naisten puolueen ehdokkaana Uudenmaan vaalipiirissä. Hän sai 30 ääntä.
Kirjallisuutta

Pirjo Tuominen, Madame, Sanelma Vuorre, Tammi 1991. ISBN 951-30-9839-7
Aiheesta muualla

Mirja Pyykkö, Miksi juuri Sanelma Vuorre? Yle, Elävä arkisto[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Yle
Jarmo Vähä-Savo

Jarmo Vähä-Savo (s. tammikuu 1960 Noormarkku) on arvostettu suomalainen keittiömestari. Hän johti gourmet-ravintola G. W. Sundmansin keittiötä Helsingin Etelärannassa vuonna 2001, kun ravintola valittiin Vuoden ravintolaksi. Hänen aikanaan ravintolalla oli kansainvälisesti arvostettu Michelin-tähti (vuosina 2001–2007). Vähä-Savon alaisuudessa olivat myös Sundmans Krogin ja kalaravintola Haviksen keittiöt.
Jarmo Vähä-Savo toimi kokkien suomenmestaruuskilpailuna tunnetun Vuoden kokki -kilpailun päätuomarina vuonna 2010. Hän on toiminut Suomen kokkimaajoukkueen valmentajana ja tuomarina Lyonissa järjestetyissä Bocuse d’Or -kokkikilpailuissa.
Syksyllä 2014 Jarmo Vähä-Savo aloitti Taitotalon kongressikeskuksen à la carte -ravintola Talentin keittiömestarina Helsingin Pitäjänmäessä. Sitä ennen hän työskenteli Sodexholla.
Teoksia

Jarmo Vähä-Savo, Anna Paljakka, Timo Viljakainen & David Mitchell (2003) Mestarikokin makuja : ruokavuosi Sundmansilla (Sundmans' choice : a year of flavours from a master chef). Otava, ISBN 951-1-18673-6.
Jarmo Vähä-Savo, Virva Hyykoski & Anna Paljakka (2007) Tervetuloa meille! : nyyttäreistä huippuillallisiin. Otava, ISBN 978-951-1-21907-1.
Vuosien 1857–1858 taloudelliset käsikirjoitukset

| Vuosien 1857–1858 taloudelliset käsikirjoitukset> Grundrisse der Kritik der politischen Ökonomie |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Karl Marx
Kieli:  saksa
Genre:  yhteiskuntafilosofia
Julkaistu:  1939–1941
Suomennos
Suomentaja:  Antero Tiusanen
Kustantaja:  Progress
Julkaistu:  1986
Sivumäärä:  480 + 400 s.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Vuosien 1857–1858 taloudelliset käsikirjoitukset eli Grundrisse (Grundrisse der Kritik der politischen Ökonomie) sisältää Karl Marxin kirjoituksia, joissa hän valmisteli Pääoma-teostaan. Siihen on koottu kirjoituksia, jotka Marx laati elokuun 1857 ja maaliskuun 1858 välisenä aikana. Johdanto julkaistiin 1898 ja koko teos vuosina 1939–1941.
Marxin ja Friedrich Engelsin koottujen teosten (MEW) osassa 42 teos käsittää sivut 19–768. Koska Marx ei tarkoittanut teosta julkaistavaksi, siinä ei ollut otsikoita eikä väliotsikoita, ja ne on lisätty jälkikäteen.
Julkaisuhistoria

Vuosien 1857–1858 taloudelliset käsikirjoitukset oli merkittävin Marxin ”kypsän kauden” kirjallinen työ, joka pysyi julkaisemattomana pitkälle 1900-luvulle. Karl Kautsky tutustui myös näihin käsikirjoituksiin kootessaan 1900-luvun alussa Marxin vuosien 1861–1863 kirjoituksista teosta Theorien über den Mehrwert (”Teoria lisäarvosta”). Kautsky julkaisi Die Neue Zeit -lehdessä vuosien 1857–1858 käsikirjoituksista kaksi osaa: Poliittisen taloustieteen arvostelua -teoksen julkaisemattoman johdannon (Einleitung zu den Grundrissen der Kritik der politischen Ökonomie) vuonna 1903 ja Bastiat und Carey -nimisen käsikirjoituksen vuonna 1904. Kokonaisuuden kolmas osa, Grundrisse der Kritik der politischen Ökonomie, jäi häneltä kuitenkin julkaisematta.
Teos pysyi pitkään tuntemattomana, kunnes neuvostoliittolainen tutkija David Rjazanov sai vuonna 1923 hankittua kopiot alkuperäiskäsikirjoituksista. Ne oli tarkoitus julkaista osana Rjazanovin johtaman Marx–Engels-instituutin valmistelemia Marxin ja Engelsin koottuja teoksia (Marx-Engels-Gesamtausgabe, MEGA). Julkaisun oli alkujaan tarkoitus tapahtua vuonna 1931, mutta se lykkääntyi useilla vuosilla muun muassa Neuvostoliiton poliittisten puhdistusten vuoksi. Teos julkaistiin Neuvostoliitossa saksankielisenä kahdessa osassa vuosina 1939 ja 1941, mutta julkaisu jäi ulkomailla lähes tuntemattomaksi. Grundrisse kohosi Euroopassa ja länsimaissa laajempaan tietoisuuteen vasta, kun se julkaistiin toisen kerran Itä-Saksassa vuonna 1953. Venäjänkielinen käännös teoksesta julkaistiin Neuvostoliitossa vasta vuosina 1968–1969. Kapitalismia edeltäviä tuotantomuotoja käsittelevä luku tosin julkaistiin erikseen venäjäksi jo vuonna 1938 ja käännettiin sodan jälkeen useille muille kielille ennen muuta teosta.
Grundrisse nousi marxilaisten tutkijoiden laajan kiinnostuksen kohteeksi 1960- ja 1970-luvuilla. Eri maiden kommunistiset puolueet näkivät siinä mahdollisuuden Marx-tulkintojen uudistamiseen stalinistisen kauden jälkeen. Suomeksi teoksen julkaisi Moskovassa toiminut Kustannusliike Edistys vuonna 1986. Suomennoksen laati Antero Tiusanen.
Aiheesta muualla

Musto, Marcello (toim.): Karl Marx’ Grundrisse – Foundations of the critique of political economy 150 years later (320 s.). Routledge, 2008. (englanniksi)
Valter Vuoksi (jääkäri)

Valter Henrik Rafael Vuoksi (17. lokakuuta 1889 Rymättylä – 8. heinäkuuta 1932) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä muun muassa Vöyrin sotakoulussa.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat puuseppä Henrik Oskar Vuoksi ja Johanna Aleksandra Lindberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Ester Irene Rindellin kanssa.
Opinnot

Vuoksi kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1908 ja liittyi Varsinaissuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1908 - 1915.
Jääkärikausi

Vuoksi liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 2. joulukuuta 1915. Hänet komennettiin 19. maaliskuuta 1916 erikoistehtäviin Suomeen. Suomeen hän hiihti huhtikuussa Uumajasta Suomen puolelle ja matkusti sen jälkeen Helsinkiin, missä santarmit pidättivät hänet 13. toukokuuta 1916 Helsingin rautatieasemalla. Hänet passitettiin vielä saman kuun aikana Pietariin Spalernajan vankilaan. Spalernajasta hän vapautui Venäjän vallankumouksen puhjettua 12. maaliskuuta 1917. Suomeen palattuaan hän toimi kesän 1917 Jalasjärven elintarvelautakunnan palveluksessa ja perusti ja koulutti  syksyllä vuonna 1917 suojeluskuntia Varsinais-Suomessa.
Suomen sisällissota

Vuoksi oleskeli sisällissodan puhjetessa Turussa, josta hän siirtyi 1. helmikuuta 1918 Huittisten Lauttakylään, missä hän koulutti suojeluskuntajoukkoja. Hän matkusti 14. helmikuuta 1918 Vöyriin, missä hän asettui Vöyrin sotakouluun. Sotakoulussa hänet määrättiin aluksi vääpeliksi 3:een ja maaliskuun alussa alkaen 8. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Vaskivedellä, Kurussa ja Messukylässä sekä Tampereella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Vuoksi palveli sisällissodan jälkeen edelleen Vöyrin sotakoulussa, josta hänet siirrettiin 28. kesäkuuta 1918 alkaen 2. Divisioonaan. Armeijasta hän erosi sairauden takia loppukesästä vuonna 1918. Hän liittyi saman vuoden joulukuun alussa Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Oriveden suojeluskuntaan. Orivedeltä hänet määrättiin 1. huhtikuuta 1919 alkaen Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin sotilasohjaajaksi. Suojeluskunnista hän erosi 31. heinäkuuta 1919, jonka jälkeen hän siirtyi 15. lokakuuta 1919 alkaen etsivän keskuspoliisin Maarianhaminan alaosaston palvelukseen, mistä hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1922 etsivän keskuspoliisin Viipurin alaosaston päälliköksi.  Viipurin etsivän keskuspoliisin osastonpäälliköksi hänet nimitettiin 1. lokakuuta 1929. Hän kuoli sydäntautiin 8. heinäkuuta 1932.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 15. huhtikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Vygonitši

| Vygonitši (Выгоничи) |
| --- | --- |
 Brjanskin alue Venäjällä, alla taajaman sijainti alueella
 Vygonitši
 Koordinaatit: 53.1043°N, 34.0630°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Brjanskin alue
Väkiluku (2010)  ():  4 945
Postinumero:  243361 
Suuntanumero(t):  +7 48341
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vygonitši (ven. Выгоничи) on kaupunkityyppinen taajama ja samannimisen piirin hallintokeskus Venäjän Brjanskin alueella, 38 kilometriä Brjanskista lounaaseen. Taajamassa on rautatieasema.  Vuonna 2010 taajaman muodostamassa kaupunkikunnassa asui 4 945 ja koko Vygonitšin piirissä 20 105 henkeä.
Komaritšin taajamassa toimi neuvostovuosina asfalttiasema, meijeri (voin valmistusta) ja eläinkasvatukseen keskittynyt sovhoosi.
Asukasluku

Oheinen taulukko kuvaa kaupunkimaisen taajaman väkiluvun kehitystä.
| Vuosi | 1959(kylä) | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 | 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&&01782.&&&&001 782 | &&&&&&&&&&&03619.&&&&003 619 | &&&&&&&&&&&03691.&&&&003 691 | &&&&&&&&&&&05111.&&&&005 111 | &&&&&&&&&&&05189.&&&&005 189 | &&&&&&&&&&&04945.&&&&004 945 |
Aiheesta muualla

Piirin sivusto (venäjäksi) (adminwr.ru)
Pekka Vuori

Pekka Väinö Johannes Vuori (s. 12. marraskuuta 1935 Kiikka) on suomalainen graafikko, kuvittaja ja karikatyristi. Hän on kuvittanut useita lastenkirjoja ja uudistanut suomalaista kirjankuvitusta monin tavoin. Hän on tehnyt kuvituksia myös Helsingin Sanomiin sekä kirjojen kansikuvia.
Ura ja työt

Vuoren isä oli puuseppä. Vuori on opiskellut Taideteollisessa oppilaitoksessa vuosina 1953–1956.lähde? Hän työskenteli Uuden Suomen kuvittajana ja piirtäjänä 1950- ja 1960-luvulla, Suomen Kuvalehdessä vuosina 1969–1974 sekä ET-lehdessä 1970-luvun lopulla.
Vuori tunnetaan parhaiten Helsingin Sanomille tekemistään kirjailijoiden karikatyyripiirroksista, joilla lehti kuvitti vuosien ajan esimerkiksi uutisia Nobelin kirjallisuuspalkinnon voittajista. Hän piirsi kirjailijoiden kuvia myös Pekka Tarkan teoksen Suomalaisia nykykirjailijoita kuvitettuun uusintapainokseen (1989). Kaikkiaan Vuori on tehnyt yli 200 kirjailijamuotokuvaa.
Vuori on tehnyt noin kymmenen kuvakirjaa, joista ensimmäinen oli Suomen Säästöpankkiliiton julkaisema Viikset (1969). Lisäksi hän on kuvittanut noin 30 kirjaa, muun muassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran julkaisemat kansantarinakokoelman Jättiläiset (1981) ja satukirjan Lintukotolaiset (1985). Kansikuvia Vuori on tehnyt erityisesti Arto Paasilinnan romaaneihin, kuten Ulvova mylläri (1981), Hirtettyjen kettujen metsä (1983) ja Hurmaava joukkoitsemurha (1990). Vuori on myös maalannut Paasilinnan muotokuvan. Alkuperäinen öljyvärityö on Paasilinnojen olohuoneessa, teoksen akvarelliversio taas oli pitkään kirjailijan toiveesta WSOY:n toimitalon naistenvessassa Helsingin Bulevardilla.
Vuori piirsi myös ensimmäisen suomalaisen Unicef-kortin.
Vuoren puoliso oli tekstiilitaiteilija Sirkka Vuori (1938–2023), ja toinen lapsista on piirtäjä ja kuvittaja Julia Vuori.
Teoksia

Viikset (1969)
Otto ja Ville, kaksi reipasta rikkojaa (1972), Mannerheimin lastensuojeluliitolle tehty kuvakirja
Leevin kolmas koputus (1974)
Leevin vuosi (1975)
Käpälämäki: Suomen kansan satuja (1977) (toim. ja kuv.)
Into – parrakas vauva (1985) (Kaarina Helakisan riimittelemä)
Kadonneet alushameet (1987)
Hullu hajusuola (1991)
Romuluksen raketti- ja pakettimatkat (1992)
Korvatunturi. Tarinoita joulupukin valtakunnasta (1999)
Palkintoja

Kirkon elokuvapalkinto 1969
Valtion taideteollisuuspalkinto 1972 ja 1983, Rudolf Koivun tunnustuspalkinto 1972
Rudolf Koivu -palkinto 1978 ja 1982
Well Done Books (Tokio) 1985
Vuoden graafikko -palkinto 1987
Kirjallisuuden valtionpalkinto 1988
IBBY-kunniakirja 1988
Leipzigin kirjamessut (2 kunniakirjaa) 1989
Björn Landström -palkinto 1989
Pier Paolo Vergerio -kunniakirja 1989
Mikkelin kuvitustriennalen 2. palkinto 1993
Vuoden huiput (hopea) 1994
Albert Gebhard -mitali 1998
Vuoden huiput (kulta) 1999
Suomalainen kuvakirjapalkinto 1999
ylimääräinen sanomalehtimieseläke 2001
Pro Finlandia -palkinto 2012
Kirjallisuutta

Leeni Tiirakari: Pekka Vuori, kansakunnan kuvittaja. Amanita, Somero 2013.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Voynichin käsikirjoitus

Voynichin käsikirjoitus on tehty tunnistamattomilla kirjaimilla.
Voynichin käsikirjoitus on kuvitettu koodeksi, jonka sisältöä ei ymmärretä. Tuntematon kirjoittaja on käyttänyt sen tekemiseen tunnistamatonta kirjoitusta ja käsittämätöntä kieltä. Kuvat esittävät esimerkiksi kasveja, kylpeviä naisia ja taivaankappaleita. Radiohiiliajoituksen perusteella tiedetään, että käsikirjoitus tehtiin Keski-Euroopassa 1400-luvun alussa. Käsikirjoitus on saanut nimensä bibliofiili Wilfrid Voynichiltä, joka vuonna 1912 osti kirjan roomalaisen jesuiittakollegion kirjastosta ja toi sen julkisuuteen. Nykyään kirjaa säilytetään Yalen yliopiston harvinaisten kirjojen kirjastossa.
Tyylillisistä seikoista päätellen kirja on tehty Pohjois-Italiassa tai saksalaisen kielialueen eteläosissa. Keskiajan mittapuulla kirja tehtiin halvalla, mutta käytännössä sen raaka-aineet olivat silti niin kalliit, ettei tekijä voinut olla täysin varaton. Hän oli myös oppinut, sillä hän kykeni jäljittelemään kasvi- ja tähtitieteellisten kirjojen tyyliä. Edullisista materiaaleista huolimatta pergamentin valmistus sekä kuvien ja tekstin sommittelu on tehty huolella. Kirja on niin pitkä, että pelkästään tekstin ja kuvien fyysiseen tuottamiseen meni kuukausia tai vuosia. Piirrokset ovat kömpelöitä, joten kirjuri mahdollisesti kuvitti teoksensa itse. Väritys ja sivunumerointi ovat myöhäisemmältä ajalta, eivätkä niiden tekijät todennäköisesti ymmärtäneet kirjan sisältöä. Myös sidonta on tekstiä myöhäisempi, sillä sivujen järjestys poikkeaa alkuperäisestä.
Kirjaa on tutkittu monin eri menetelmin, mutta kaikki käännösyritykset ovat epäonnistuneet. Todennäköisimmin teksti on luonteeltaan lääkinnällinen tai alkemistinen. Yksinkertaisimman olettaman mukaan kirja on kirjoitettu jollakin luonnollisella kielellä, jonka merkitsemiseen on käytetty keksittyä aakkostoa. Salaus saattaa kuitenkin olla huomattavasti monimutkaisempi ja perustua esimerkiksi merkkijärjestyksen sekoittamiseen tai kesken tekstin vaihtuvaan koodiin. Joidenkin mukaan Voynichin käsikirjoitus on keinotekoista kieltä, psyykkisen sairauden aikaansaannos tai yksinkertaisesti huijaus vailla syvällisempää merkitystä.
Kuvaus kirjasta > Ulkonäkö

Voynichin käsikirjoitus on 22,5 cm korkea ja 16 cm leveä koodeksi. Pergamenttifolioita on yhteensä 102, sivuja noin 234–240. Kukin pergamentinpala taitettiin kerran, joten jokaisesta arkista syntyi kaksi lehteä eli neljä sivua. Taitetuista arkeista sidottiin vihkoja ja vihkoista kirja. Pergamentin raaka-aineiden laatu on ollut heikko tai keskinkertainen. Sivuissa on reikiä ja repeämiä sekä merkkejä niiden korjaamisesta, mikä on tyypillistä kaikille paitsi kaikkein laadukkaimmille keskiaikaisille kirjoille. Pergamentti on kuitenkin valmistettu huolellisesti ja taidolla.
Sivujen nykyinen järjestys ei ole alkuperäinen. Tavallisten aukeamien lisäksi kirjassa on 11 auki taiteltavaa isompaa sivua, joihin on piirretty astrologisia tai astronomisia kaavioita. Avautuvat sivut ovat keskiaikaisissa käsikirjoituksissa hyvin harvinaisia. Sidonta on valkoista veliiniä ja itse kirjaa myöhäisempi. Renessanssiajan mittapuulla veliinisidonta oli edullinen ratkaisu. Hyönteisten pergamenttiin tekemistä rei’istä päätellen alkuperäiset kannet olivat puuta.
Kuvaus kirjasta > Kuvitus

Kirjassa on paljon isoja värikuvia. Alkuperäisessä kirjassa oli todennäköisesti vain ääriviivat ja tekstiä; väritys lisättiin vasta myöhemmin. Käytetyt värit olivat edullisia. Kirjassa ei enää ole keltaisia kuvia, sillä eloperäinen keltainen väri on haalistumisen myötä muuttunut beigeksi. Maalin laadun vaihtelut vastaavat nykyistä sivujärjestystä, joten väritys lisättiin vasta, kun sivujärjestys oli jo mennyt sekaisin. Värittäjä tuskin ymmärsi kirjan sisältöä, sillä hän olisi muuten palauttanut vanhan järjestyksen.
Kuvituksen perusteella kirja on tapana jakaa kuuteen osaan:
Kasvitieteellinen luku: 113 yksityiskohtaista värikuvaa erilaisista kasveista ja yrteistä, joiden ympärille on sommiteltu tekstiä. Jokaisesta kasvista kuvataan juuret, varsi, kukat ja lehdet. Piirrokset ovat isoja mutta tyylillisesti melko kömpelöitä. Osa kuvista esittää todellisia kasveja (muun muassa lumpeenkukkaa) mutta suurin osa ei. Kasviluku on kirjan pisin.
Tähtitieteellinen luku: aurinkoa, kuuta, tähtiä ja eläinrataa esittäviä kuvia. Osan sivuista voi taitella auki.
Biologinen luku: alastomia naisia, jotka kylpevät vihreää tai sinistä nestettä täynnä olevissa altaissa. Neste virtaa putkia pitkin. Alastomuudesta huolimatta naisia ei ole erotisoitu. Jotkut arvelevat, että kuvat ovat symbolinen esitys lisääntymisestä tai muista ruumiintoiminnoista.
Kosmologinen luku: pyöreitä kuvioita, joiden sisään on kuvattu tähtiä ja muita geometrisia muotoja. Osan sivuista voi taitella auki.
Lääketieteellinen luku: lisää kasveja ja yrttejä, oletettavasti lääkinnällisiä. Toisin kuin kasviluvussa, lääketieteellisessä luvussa on kuvia myös erilaisista purnukoista ja muista säilytysastioista, ja samalla sivulla voi olla useiden yrttien kuvia.
Reseptiluku: lyhyitä tekstejä, joista kukin alkaa koristeellisella luettelomerkillä. Tekstien arvellaan olevan reseptejä. Luvussa ei ole kuvitusta.
Kuvaus kirjasta > Tuntematon kirjoitus

Voynichin käsikirjoituksen kirjoitusjärjestelmää ei tunneta muista lähteistä, eikä kirjoituksen kielestä ole varmuutta. Kirjoitus etenee vasemmalta oikealle. Kirjoitusjärjestelmä koostuu tulkitsijasta riippuen noin 25–30 erillisestä merkistä. Osa merkeistä esiintyy vain sivun, kappaleen, rivin tai sanan alussa tai lopussa. Jotkut merkeistä esiintyvät vain toisen kirjaimen yhteydessä, kun taas jotkut voivat esiintyä perätysten kaksi tai kolmekin kertaa.
Teksti ja kuvat ovat huolellisesti sommitellut. Toisinaan kasvin oksien välissä on tekstiä, joka sopii tyhjään tilaan täydellisesti. Jotkut ovat tämän perusteella arvioineet, että teksti on merkityksetöntä tilantäytettä. Toisaalta mallina saattoi olla huolellisesti valmisteltu luonnos. Käsiala on selkeää ja kaunista. Käsiala muuttuu tekstin aikana, mikä saattaa johtua useista eri kirjureista tai yhden kirjurin käsialan luonnollisesta muutoksesta ajan myötä. Tilastollinen analyysi osoittaa, että käsialan vaihtuessa myös tekstin sisältö tai rakenne jollain tapaa muuttuu. Vasenta marginaalia lukuun ottamatta tekstin reunoja ei ole rajattu tiukasti, eivätkä tekstirivit ole suoria. Tämä osaltaan voimistaa vaikutelmaa melko halvalla tehdystä kirjasta.
Tutkijat ovat kehittäneet useita translitteraatiomenetelmiä, joissa kukin Voynichin käsikirjoituksen kirjoitusmerkki korvataan jollakin latinalaisen aakkoston merkillä. Kullekin merkille pyritään löytämään mahdollisimman samannäköinen vastine. Eroavaisuuksia tuottavat paitsi tutkijoiden poikkeavat mieltymykset myös tulkintaerot siitä, montako kirjoitusmerkkiä käsikirjoituksessa oikeastaan on. Lisäksi kirjassa esiintyy joukko harvinaisia merkkejä, ja toisinaan kirjaimet saattavat ligatuurin tavoin sulautua toisiinsa.
Kuvaus kirjasta > Muu kirjoitus

Roomalaisin numeroin tehty sivunumerointi on muuta tekstiä myöhäisemmältä ajalta. Sivunumeroinnissa on aukkoja, mikä viittaa siihen, että sitomisen ja sivunumeroiden lisäämisen jälkeen kirjasta poistettiin osittain tai kokonaan 14 foliota. Leikkausjäljet ovat paikoitellen edelleen nähtävissä. Kaksi sivua on poistettu niin, että taitetun pergamentin toinen puolisko on yhä jäljellä. Muut sivut puuttuvat vihkojen keskeltä tai sitten kokonainen vihko puuttuu. Koska juokseva sivunumerointi etenee virheettömästi, sivut ja vihkot järjestettiin uudelleen melko pian käsikirjoituksen laatimisen jälkeen ja ennen nykyistä sidontaa.
Värityksen alta erottuu lähes näkymätöntä tekstiä: yksittäisiä latinalaisen aakkoston kirjaimia ja saksan sana rot (’punainen’). Merkinnät on mahdollisesti tehnyt jo alkuperäinen kirjuri, ja ne on todennäköisesti tarkoitettu ohjeeksi värittäjälle. Eräällä sivulla on neljä riviä tekstiä, joka on kirjoitettu ”voynich-kielen”, saksan ja latinaa muistuttavan siansaksan sekoituksella. Teksti on kirjoitettu sivun sisään (ei marginaaliin), joten sekin saattaa olla alkuperäisen kirjurin työtä. Käsiala on saksalaistyylistä. Toisaalla kirjassa on latinalaisia aakkosia, jotka mahdollisesti muodostavat saksalta kuulostavat sanat ”der Musdel”. Samassa yhteydessä on voynichinkielistä tekstiä, joka ei ratkaisevasti eroa muusta kirjasta, joten tämäkin kohta saattaa olla alkuperäinen. On kuitenkin vaikea sanoa, mitä ”der Musdel” oikeastaan tarkoittaa.
Eläinrataa käsittelevän osan marginaaleihin on tehty oksitaaninkielisiä merkintöjä, joiden tyyli muistuttaa Toulonista löydettyjä tekstejä. Toisten mukaan teksti on ranskaa. Todennäköisesti joku myöhempi omistaja on merkinnyt kuukausien nimet osaamallaan kielellä.
Kuvaus kirjasta > Sivujärjestys

Sivujärjestyksen tahattomaan muuttumiseen viittaa useampi seikka. Alun ja jälkipuoliskon kasviluvut eivät eroa toisistaan merkittävästi, joten ne oli mahdollisesti tarkoitettu yhtenäiseksi osaksi. Ensimmäisen kasviluvun aikana käsiala näyttäisi vaihtelevan mielivaltaisesti. Biologisessa luvussa on kuvia, joissa neste virtaa sivulta toiselle; jos pergamenttiarkki olisi sijoitettu vihkon keskelle, vierekkäiset sivut muodostaisivat yhtenäisen kuvan. Myös vihkojen järjestys näyttäisi jossain kohtaa muuttuneen, mihin viittaa lääkeluvun kuvitusten poukkoilu aiheesta toiseen. Sivujen ja vihkojen numerointi vastaa kuitenkin nykyistä järjestystä.