Heinz Kohut
Ura psykoanalyytikkona > Ura hallintotehtävissä psykoanalyysin piirissä

Kohut oli aktiivinen Amerikan psykoanalyyttisessa yhdistyksessä 1950-luvulta lähtien. Hän toimi myös yhdistyksen lehden (Journal of the American Psychoanalytic Association) toimitusneuvostossa, sekä useissa yhdistyksen komiteoissa. 1960-luvulla hän nousi tämän yhdistyksen johtotehtäviin. Vuosina 1961–62 hän toimi sen sihteerinä, vuosina 1962–63 hänen nimikkeenään oli “tuleva puheenjohtaja”, ja lopulta hän toimi puheenjohtajana vuosina 1964–65. Näihin aikoihin hänen ystävyytensä Kurt ja Ruth Eisslerin kanssa vahvistui. Kurt Eissler oli tuolloin New Yorkin psykoanalyyttisen yhdistyksen & instituutin johtavia hahmoja. Hän myös ystävystyi Heinz Hartmannin kanssa, josta tuli hyvin merkittävä hahmo hänen kannaltaan.
Puheenjohtajana toimiminen tarkoitti valtavaa työmäärää, kun oli valmisteltava monenlaisia eri kokouksia ja työskenneltävä monissa komiteoissa, samoin kuin sammutettava erilaisia pensaspaloja yhdistyksen piirissä. Oli ratkaistavana mm. kysymys siitä, saivatko tai voisivatko analyytikot ilmaista julkisesti näkemyksiään Barry Goldwaterin mielenterveydestä.
Tuohon aikaan Kohut edusti erittäin suuressa määrin perinteistä freudilaista analyysia, ja hän varoi erittäin tarkkaan sanomasta tai tekemästä mitään, mikä olisi voitu tulkita poikkeamiseksi perinteisistä näkemyksistä. Hän varoi tarkkaan mainettaan, jonka mukaan hän oli “valittu johtamaan seuraavaa psykoanalyytikkojen sukupolvea”. Paljon myöhemmin hän vitsaili tästä ja sanoi, että nimikkeensä 1950-luvulla ja 1960-luvun alussa oli “Mr. Psykoanalyysi”.
Noina aikoina Kohut tutustui kaikkiin, joilla oli jotain merkitystä psykoanalyysin puitteissa koko maailmassa. Tärkein hahmo hänelle oli Anna Freud. Hän tapasi tämän ensi kerta eräässä kokouksessa Princetonissa vuonna 1964. Tämän jälkeen he olivat jatkuvassa kirjeenvaihdossa keskenään.
Vuoden 1966 syksyllä Chicagon yliopisto myönsi Anna Freudille kunniatohtorin arvon. Kohut on saattanut olla niiden joukossa, jotka tätä ehdottivat, ja kun Freud saapui Chicagoon tätä tilaisuutta varten, hän asui Kohutien luona näiden kerrostaloasunnossa. Freudille järjestettiin erilaista ohjelmaa, ja Kohutin kannalta tämä vierailu oli suuri menestys.
Pidemmän päälle Kohutista alkoi tuntua, että hänen tehtävänsä puheenjohtajana veivät liikaa energiaa ja estivät häntä kehittämästä ajatteluaan. Hänellä alkoi myös olla ambivalentteja tunteita klassisen psykoanalyysin suhteen. Lisäksi hän joutui olemaan tekemisissä ihmisten kanssa, jotka olivat itsekeskeisiä, täynnä itseään ja narsistisia tämän terminä pahimmassa mielessä. Hän koki, että itse psykoanalyysissa ei tieteenä ollut mitään vikaa, mutta että ongelma oli sen parissa toimivissa ihmisissä, “jotka tekevät työtään näiden ajatusten pohjalta”. Voidaan sanoa, että tässä hän sai saada osakseen korkeampaa koulutusta narsismiin liittyvissä asioissa.
Kohut jätti tehtävänsä Amerikan psykoanalyyttisessa yhdistyksessä, mutta hänet valittiin Kansainvälisen psykoanalyyttisen yhdistyksen (IPA) varapuheenjohtajaksi. Vuonna 1968 Anna Freud ja Eisslerit rohkaisivat häntä pyrkimään puheenjohtajaksi, sillä vuonna 1969 oli amerikkalaisten vuoro saada tämä tehtävä itselleen. Lopulta kävi niin, että eurooppalaiset kannattivat Leo Rangellia, ja näin ollen Kohutilla ei ollut menestymisen mahdollisuuksia. Anna Freud neuvoi Kohutia, että hänen ei tulisi lähteä kilpaan vain hävitäkseen, ja niin hän vetäytyi tästä kisasta. Hän selitti tämän asian kollegoilleen sanoen, että puheenjohtajuus olisi haitannut hänen luovaa työskentelyään, joka oli hänen itsensä keksimä myytti mutta jonka kollegat hyväksyivät selitykseksi. Jos Kohut olisi valittu tuohon tehtävään, olisi ollut todennäköistä, että hänen ensimmäinen monografiansa The Analysis of the Self, olisi jäänyt hänen ainoaksi merkittäväksi kontribuutioksi psykoanalyysin teoriaan.