stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Janne Pekkala

| Janne Pekkala> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: s. 1965 tai 1966.
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  keittiömestari
Muut tiedot
Aktiivisena:  1980–
Koulutus: ravintolakokki
Janne Pekkala (s. 1965 tai 1966) on suomalainen keittiömestari. Lisäksi hän on tullut tunnetuksi toimittaja Timo Nykyrin kanssa Yleisradiolle tehdyistä televisio- ja radio-ohjelmista, kuten muun muassa lastenohjelmasta Pikku posteljooni (1993–1994), ja ruokaohjelmasta Makupalat (1997–2005).
Pekkala vietti nuoruutensa Oulun Korvenkylän kaupunginosassa. Pekkalan keittiöura alkoi 1980-luvun alussa, jolloin hän työskenteli Oulun Kauppahotellissa keittiöapulaisena. Ammattikoulussa hän kävi ravintola-alan koulutuksen. Varusmiespalveluksen aikaan hän toimi laivakokkina. 1990-luvun alussa hän työskenteli oululaisessa 45 Special Bar -ravintolassa. Tämän jälkeen hän on työskennellyt useammassa eri ravintolassa, kirjoittanut ruoka-aiheisia kirjoja ja järjestänyt erilaisia tilaisuuksia, kuten muun muassa kokkauskursseja. Pekkala harrastaa rumpujen soittamista.
Kirjat

Nykyri, Timo & Pekkala, Janne: Makupalat: Hei, me kokataan!.  Gummerus, 2000.  ISBN 9512057034.
Nykyri, Timo & Pekkala, Janne: Makupalat: Kesäkeittiö.  Gummerus, 2002.  ISBN 951206023X.
Nykyri, Timo & Pekkala, Janne: Makupalat: Parhaat päältä.  Gummerus, 2005.  ISBN 9512069024.
Garam, Sami & Pekkala, Janne: Nyt grillataan!.  Gummerus, 2006.  ISBN 951207043X.
Nykyri, Timo & Pekkala, Janne: Kärppien pöydässä: Hyvässä seurassa.  Hands up (Kalevaprint), 2007.  ISBN 9789529227730.
Pekkala, Janne & Vuori, Katariina: Saunakeittokirja: Ruokaa ja tunnelmia kiukaan lämmössä.  Tammi, 2014.  ISBN 9789513175658.
Garam, Sami & Pekkala, Janne: Talvikeittiö.  Metsäkustannus, 2016.  ISBN 9789526612935.
Pekkala, Janne: Äijäruokaa.  Fitra, 2017.  ISBN 9789527196267.
Jack Bauer (maantiepyöräilijä)

| Jack Bauer |
| --- | --- |
 Jack Bauer 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. huhtikuuta 1985 (ikä 39)
Kansalaisuus:   Uusi-Seelanti
Pyöräilijä
Joukkue:  lopettanut
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ura
Ammattilaisjoukkue(et)
2010–2011 2012–2014 2015–2016  2017 2018–2022  2023:  Endura Racing Garmin Cannondale-Garmin / Cannondale Pro Team Quick-Step Floors Mitchelton-Scott / Team BikeExchange Q36.5 Pro Cycling Team
Suurimmat voitot
 Japan Cup 2011  Maantieajon Uuden-Seelannin-mestaruus 2010  Aika-ajon Uuden-Seelannin-mestaruus 2017 
 Tiedot päivitetty: 11. tammikuuta 2024 
| Mitalit> Maa:   Uusi-Seelanti.Miesten pyöräily.Kansainyhteisön kisat  | Mitalit> Maa:   Uusi-Seelanti.Miesten pyöräily.Kansainyhteisön kisat  | Mitalit> Maa:   Uusi-Seelanti.Miesten pyöräily.Kansainyhteisön kisat  | Maa:   Uusi-Seelanti> Miesten pyöräily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Glasgow 2014 | maantieajo |  |
Jack Bauer (s. 7. huhtikuuta 1985 Takaka, Uusi-Seelanti) on uusiseelantilainen maantiepyöräilijä. Hän aloitti ammattilaisuransa Endura Racing -joukkueessa 2010, edusti Garmin / Cannondale Pro Teamia 2012–2016, Quick-Step Floorsia 2017, Mitchelton-Scott / Team BikeExchange-Jaycoa 2018–2022 ja viimeisellä ammattilaiskaudellaan 2023 Q36.5 Pro Cycling Teamia. Hän on 191 senttimetriä pitkä ja painaa 74 kiloa.
Vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa Bauer sijoittui maantieajossa kymmenenneksi. Hän sai Glasgow'n Kansainyhteisön kisoissa 2014 hopeaa maantieajossa. Hän voitti Uuden-Seelannin mestaruuden maantiejossa vuonna 2010 ja aika-ajossa 2017.
Saavutukset

Lähde: Peo Cycling Stats
Italian rannikkovartiosto

| Italian rannikkovartiosto |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1865–
Valtio:  Italia
Puolustushaarat:  merivoimat
Aselajit:  rannikkovartiosto
Koko:  11 000 henkeä
Motto:  Omnia vincit animus
Vuosipäivät:  20. heinäkuuta
Komentajat
Nykyinen komentaja:  Felicio Angrisano
Italian rannikkovartiosto (ital. Corpo delle Capitanerio di Porto - Guardia costiera) on Italian merivoimiin kuuluva rannikonvalvonnasta vastaava osa, jonka päämaja on Roomassa. Hallinnollisesti se on  kuitenkin liikenneministeriön alainen.
Rannikkovartioston tehtäviin kuuluvat etsintä- ja pelastuspalvelun järjestäminen, meriliikenteen valvonta, merialueen luonnonvarojen turvaaminen, merenkulun turvallisuus sekä kalastuksen seuraaminen ja lain noudattamisen valvonta.
Historia

Kuninkaallisella asetuksella määrättiin satamakapteenit (ital. Corpo delle Capitaine di Porto) järjestämään etsintä- ja pelastuspalvelu valvonta-alueillaan vuonna 1865. Satamakapteenit liitettiin osaksi merivoimia 1915 ja 8. kesäkuuta 1989 organisaatio nimettiin rannikkovartiostoksi (ital. Guardia costiera).
Organisaatio

Rannikkovartioston toiminta-alue on jaettu seuraavasti:
1 MARICOGESAP eli esikunta, jonka yhteydessä on meripelastuskeskusten johtokeskus IMRCC
15 DIREZIOMARE eli merivalvontaosastoa, joihin kuhunkin sisältyy meripelastuskeskus MRSC
55 COMPAMARE merivalvonta-aluetta
51 CIRCOMARE merivalvontatoimistoa
126 LOCAMARE merivalvonta-asemaa
61 DELEMARE merivalvontapaikkaa
Näiden lisäksi rannikkovartiostoon kuuluu lento-osasto, Cospas-Sarsat-satelliittiasema Barissa, kolme vedenalaisen toiminnan ryhmää San Benedetto del Trontossa, Napolissa, Messinassa, Cagliarissa ja Genovassa, kaksi luotsiosastoa Garda järvellä Salóssa ja Maggiorella Verbaniassa, ympäristöministeriön alainen merensuojeluosasto, maatalousministeriön alainen kalastuksenvalvontaosasto
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Corps of the Port Captaincies – Coast Guard
Käännös suomeksi
Helsingin alueellinen jako

Helsingin alueen jakaminen pienempiin, nimettyihin osiin tuli tarpeelliseksi Helsingin kasvaessa ja laajetessa. Palvelujen tuottaminen kaupunkilaisille, kaupungin hallinto, suunnittelu ja tilastointi helpottuu ja tehostuu, kun apuna on selvä yksiselitteinen nimistö ja aluejako.
Tärkeimmät Helsingin nykyisistä aluejaoista ovat kaupunginosajako ja piirijako. Käytännössä aluejaot ovat melko huonosti tunnettuja tavallisten helsinkiläisten keskuudessa. Usein jostakin alueesta puhuttaessa ei ole selvää minkälaista aluetta sillä täsmälleen tarkoitetaan.
Sen lisäksi käytetään samoja numeroita eri peruspiireille ja kaupunginosan osa-alueille, ja jopa käytetään samoja numeroita eri alueille piirijaon sisällä. Esim. Pasila on peruspiiri numero 304 (ja kaupunginosa 17) ja Munkkivuori on kaupunginosan osa-alue numero 304. Ja Pasila on siis peruspiiri numero 304 ja Munkkivuori on Munkkiniemen peruspiirin osa-alue numero 304.
Helsinki voidaan jakaa myös esimerkiksi postinumeroalueittain. Muita alueita ovat ainakin Helsingin keskustaajama, Itä-Helsinki, Pohjois-Helsinki, Helsingin kantakaupunki ja Helsingin keskusta. Helsingin hallinnollisen alueen kasvua on selostettu artikkelissa Helsingin alueellinen laajeneminen.
Kaupunginosajako

Kaupunginosajako on kaupungin virallinen aluejako. Sillä tarkoitetaan Helsingin kaupunginvaltuuston kaavoituksella vahvistamaa jakoa kaupunginosiin. Sen asema on erityisen keskeinen, kun käsitellään kiinteistöjä koskevia asioita, sillä asemakaavoitus ja kiinteistöjärjestelmä perustuvat kaupunginosajakoon.
Jako noudattaa kaavaa kaupunginosa – kortteli – tontti.
Kaupunginosat jaetaan kortteleihin ja korttelit tontteihin. Lisäksi kaupunginosiin sisältyvät niiden yleiset alueet. Helsingissä on 60 kaupunginosaa, joista kaupunginosat 01–59 on numeroitu kahdella numerolla. Myös Aluemeri muodostaa oman kaupunginosansa, mutta sillä ei ole numeroa.
Ensimmäiset nykyisistä kaupunginosista syntyivät 1800-luvulla, kun Helsingille alettiin laatia asemakaavoja. Virallisen nimen kukin kaupunginosa saa nykyisin asemakaavassa, aiemmin nimi annettiin erillisellä päätöksellä. Rakennusjärjestyksen 36. pykälän mukaan asemakaava käsittää myös kaupunginosien nimet tai numeron, rakennuskorttelien numerot ja katujen nimet sekä, mikäli pidetään tarpeellisena, puistojen ja torien ynnä muiden alueiden nimet. Helsingin kaupunginosat saivat viralliset nimet vuonna 1959. Sitä ennen virallisissa yhteyksissä käytettiin kaupunginosan numeroa ja nimet olivat epävirallisia kutsumanimiä.
Kaupunginosajako pyritään pitämään mahdollisimman muuttumattomana. Tämä johtuu siitä, että kun tontti rekisteröidään lakisääteiseen kiinteistörekisteriin, tontille annetaan kiinteistötunnus, jonka yhtenä osana on kaupunginosan numero. Näin kaupunginosan muutos muuttaisi kiinteistötunnuksia. Tunnus olisi muutettava paitsi rekistereihin ja karttoihin, myös kaikkiin kiinteistöjä koskeviin asiakirjoihin. Uusittavia asiakirjoja olisivat esimerkiksi kiinteistöjen omistajien, vuokramiesten ja velkojien hallussa olevat kiinteistörekisteriotteet, lainhuudatustodistukset, rasitustodistukset ja panttikirjat.
Piirijako

Piirijako on luotu Helsingin kaupungin hallinnon ja tilastoinnin tarpeita varten. Sen rajat noudattavat osittain kaupunginosien rajoja, mutta kaupunginosajaon ja piirijaon erona on se, että piirijaolla muodostetaan kaupunginosia suurempia toiminnallisia alueita. Toinen tärkeä ero on niiden syntytapa. Piirijako voidaan luoda kaupunginhallituksen päätöksellä, kun taas kaupunginosa virallistuu vain asemakaavoituksella.
Piirijako noudattaa kaavaa suurpiiri – peruspiiri – osa-alue – pienalue.
Piirijako > Suurpiirit

Helsinki jaetaan kahdeksaan suurpiiriin, jotka numeroidaan 1–8. Suurpiirit ja niiden asukasluvut 1.1.2018 olivat:
Piirijako > Peruspiirit

Suurpiirit jaetaan peruspiireihin, joita on yhteensä 34. Peruspiireistä muutamat ovat samoja kuin kaupunginosat, toiset taas muodostuvat useistakin kaupunginosista.
Peruspiirin numerossa ensimmäisenä on suurpiirin numero, sitten nolla ja kolmantena peruspiirin järjestysnumero suurpiirissään.
Piirijako > Osa-alueet ja pienalueet

Peruspiirit jakautuvat yhteen tai useampaan osa-alueeseen, joille myös annetaan virallinen nimi. Osa-alueen numeron kaksi ensimmäistä numeroa ovat yleensä samat kuin vastaavalla kohdalla olevalla kaupunginosalla ja kolmas numero on järjestysnumero yhdestä eteenpäin.
Kukin osa-alue jakautuu yhteen tai useampaan pienalueeseen. Niitä käytetään esimerkiksi tehtäessä tilastoja ihmisistä ja rakennuksista. Pienalueella ei ole virallisesti vahvistettua omaa nimeä vaan ainoastaan nelinumeroinen numero.
Nykyinen aluejako > Alueiden lukumäärät

Helsingissä on kaupunginhallituksen 26. marraskuuta 2012 tekemän päätöksen mukaan seuraava määrä alueita:
| Kaupunginosajako | Piirijako |
| --- | --- |
60 kaupunginosaa: 8 suurpiiriä
–: 34 peruspiiriä
–: 148 osa-aluetta
–: 404 pienaluetta
Ennen tuolloin tehtyjä muutoksia osa-alueita oli 137 ja pienalueita 369 kappaletta.
Historia > Ruotsin vallan aika

Ruotsin kuninkaan Maunu Eerikinpojan vuonna 1349 säätämässä kaupunginlaissa määrättiin yleiseurooppalaiseen tapaan, että jokainen kaupunki pitää jakaa neljään neljännekseen eli kortteliin. Tällainen kortteli, ruotsiksi kvarteret, oli pikemminkin kaupunginosa kuin nykykortteli. Kaupunginlain mukaan jokaiseen neljännekseen pitää asettaa kaksi päämiestä eli nokiherraa. Tämä siksi, että jos syttyy tulipalo, täytyy asukkaiden näiden päämiesten johdolla ryhtyä sammuttamaan sitä.
Suomessa tätä määräystä noudatettiin vain Turussa ja Viipurissa. Muut Suomen kaupungit olivat liian pieniä kortteleihin jaettaviksi. Turun kortteleilla oli nimet, sen sijaan Viipurissa korttelien niminä oli numerot yhdestä neljään.
Vantaanjoen suulle vuonna 1550 perustetusta ”Vantaan Helsingistä” tunnetaan vain ylimalkainen karttapiirros ja nimistöstä muutama maininta. Mahdollisista korttelien nimistä ei ole tietoa.
Vuonna 1640 kuningatar Kristiinan ja valtaneuvoston päätöksellä kaupunki siirrettiin Vironniemelle. Uudella paikalla kaupungin kaduista ainakin isommille annettiin nimet, mutta usein käytettiin paikan nimeämiseen talon tai talonomistajan nimeä tai maastonimeä. Vuonna 1709 kaupungissa oli 270 rakennettua tonttia, ja kaupunki jaettiin neljään osaan:
Kärrqwarteret eli Suokortteli, joka sijaitsi nykyisen Senaatintorin paikalla olleesta torista koilliseen, ja jossa on nykyisin esimerkiksi Säätytalon puistikko;
Glooqwarteret eli Kluuvinkortteli, joka sijaitsi torista luoteeseen;
Wester Tull qwarteret eli Länsitullin kortteli, joka sijaitsi torista lounaaseen;
Fijskarback qwarteret eli Kalastajanmäen kortteli sijaitsi torista kaakkoon nykyisen Katajanokan lounaisosassa.
Viaporin (nykyisen Suomenlinnan) rakentaminen jälkeen elämä kaupungissakin vilkastui. Talojen lukumäärä lisääntyi niin, että niitä vuonna 1757 oli 326 kappaletta. Helsinki jaettiin 1700-luvun lopulla neljään kortteliin eli kaupunginosaan:
Norra Qvarteret, Pohjoinen kortteli
Östra Qvarteret, Itäinen kortteli
Södra Qvarteret, Eteläinen kortteli
Westra Qvarteret, Läntinen kortteli
Historia > Autonomian aika

Vuonna 1808 Helsinki siirtyi venäläisten hallintaan ja paloi lähes kokonaan saman vuoden marraskuussa. Haminan rauhan jälkeen alettiin suunnitella kaupungin uudelleenrakentamista. Keisari Aleksanteri I julistaa 8. huhtikuuta 1812 Helsingin Suomen pääkaupungiksi. Samana päivänä keisari myös vahvisti kaupungin asemakaavan Johan Albrecht Ehrenströmin suunnitelman mukaan. Siinä kaupunki jaettiin kahteen Erottajan jakamaan osaan:
Egentliga staden eli Varsinainen kaupunki, ja siitä länteen ja lounaaseen oleva
Nyländska förstaden eli Uudenmaan esikaupunki.
Korttelien numerot ja nimet vahvistettiin vuoden 1820 palojärjestyksessä Tukholman esimerkkiä noudattaen. Samalta vuodelta on peräisin seuraavanlainen aluejako:
Stad, Kaupunki; korttelit 1–39
Förstaden, Esikaupunki
Första Afdelningen, Ensimmäinen osa; korttelit 40–51
Andra Afdelningen, Toinen osa; korttelit 52–82.
Uudelleenrakentamiskomitean (1811–1825) toiminnan loppuaikana Helsinki jaettiin kuuteen osaan. Jako oli aluksi epävirallinen, sillä se vahvistettiin vasta 1836. Kaupunginosat olivat W. Gyldenin 1837 (suluissa C. Reuterin 1866) laatiman kartan mukaan seuraavanlaiset:
första stadsdelen, ensimmäinen kaupunginosa: korttelit 1–26 (1–26)
andra stadsdelen, toinen kaupunginosa: korttelit 27–45 (27–45 ja 95–99)
tredje stadsdelen, kolmas kaupunginosa: korttelit 46–64 (46–64 ja 100–103)
fjerde stadsdelen, neljäs kaupunginosa: korttelit 65–82 (65–82)
femte stadsdelen, viides kaupunginosa: korttelit 83–94 (83–94)
sjette stadsdelen Skatudden, oreglerad, kuudes kaupunginosa eli kaavoittamaton Katajanokka (Reuterin kartassa se jaetaan kortteleihin I–XIV)
Kaupungin kasvaessa ja asemakaavoitetun alueen laajetessa on kaupunginosien lukumäärä samalla lisääntynyt. Virallisesti kaupunginosat nimettiin vain numeroilla aina vuoteen 1959 saakka. Asemakaavoja vahvistettiin seuraavasti:
I kaupunginosa; Kruununhaka – Kronohagen; asemakaava 1812
II kaupunginosa: Kluuvi – Gloet; asemakaava 1812
III kaupunginosa; Kaartinkaupunki – Gardesstaden; asemakaava 1812
IV kaupunginosa; Kamppi – Kampen; asemakaava 1812
V kaupunginosa; Punavuori – Rödbergen; asemakaava 1812
VI kaupunginosa; Eira – Eira; asemakaava 1875
VII kaupunginosa; Ullanlinna – Ulrikasborg; asemakaava 1841
VIII kaupunginosa; Katajanokka – Skatudden; asemakaava 1859
IX kaupunginosa; Kaivopuisto – Brunnsparken; asemakaava 1875
X kaupunginosa; Sörnäinen – Sörnäs; asemakaava 1893
Vuonna 1875 kaupunginosat 1–3 ja 8 muodostivat rakennusjärjestyksen mukaan varsinaisen kaupungin, muut kuuluivat esikaupunkialueeseen.
Helsingin kaupunginosat jaettiin 1900-luvun alkupuolella kahteen ryhmään:
järjestetty kaupunki (eli asemakaavoitettu alue; esimerkiksi vuonna 1909 1 127 hehtaaria)
järjestämätön maa (esimerkiksi vuonna 1909 1 267 hehtaaria]
Historia > Itsenäisyyden aika

Vuoden 1946 suuren alueliitoksen jälkeen kaupungin alue jaettiin kantakaupunkiin (kaupunginosat 1–27) ja esikaupunkeihin (kaupunginosat 28–53; Vuosaari liitettiin Helsinkiin vuoden 1966 alussa). Tilastoissa jaettiin usein vielä kantakaupunki asemakaavoitettuun alueeseen ja asemakaavoittamattomaan alueeseen.
Kaupunginosat ryhmiteltiin tilastoissa 1960-luvulta vuoteen 1983 asti seuraavasti:
Kantakaupunki – Stadskärnan
Keskusta – Centrum (kaupunginosat 1–5, eteläisessä suurpiirissä)
Eteläinen kantakaupunki – Södra stadskärnan (kaupunginosat 6–9, 20, 52 ja 531, eteläisessä suurpiirissä)
Läntinen kantakaupunki – Västra stadskärnan (kaupunginosat 13–18, läntisessä suurpiirissä, paitsi Taka-Töölö ja Etu-Töölö eteläisessä suurpiirissä ja Pasila keskisessä suurpiirissä)
Itäinen kantakaupunki – Östra stadskärnan (kaupunginosat 10–12, 19, 21 ja 22, keskisessä suurpiirissä paitsi Mustikkamaa-Korkeasaari, joka on itäisessä suurpiirissä)
Pohjoinen kantakaupunki – Norra stadskärnan (kaupunginosat 23–27, keskisessä suurpiirissä)
Esikaupungit – Förstäderna
Läntiset esikaupungit – Västra förstäderna (kaupunginosat 29–33 ja 46, läntisessä suurpiirissä paitsi Lauttasaari, joka on eteläisessä suurpiirissä)
Pohjoiset esikaupungit – Norra förstäderna (kaupunginosat 28, 34 ja 35, pohjoisessa suurpiirissä)
Koilliset esikaupungit – Nordöstra förstäderna (kaupunginosat 36–41, koillisessa suurpiirissä)
Itäiset esikaupungit – Östra förstäderna (kaupunginosat 42–51, 532 ja 54, joista Kulosaari, Herttoniemi, Roihuvuori, Tammisalo, Vartiosaari ja Laajasalo muodostavat kaakkoisen suurpiirin ja Vartiokylä, Mellunkylä, Itäsaaret ja Vuosaari itäisen suurpiirin)
Historia > Itsenäisyyden aika > Piirijakojärjestelmään siirtyminen 1980-luvulla

Vuoden 1980 alussa kaupungin eri hallintokunnat käyttivät 101 aluejakoa, joista maantieteellisesti erilaisia oli 80. Näistä 80 jaosta kaupunginosajakoa noudatti tarkalleen 17 ja suunnilleen 41. Esimerkiksi palolaitoksella oli 8 nuohouspiiriä, 7 sammutuspiiriä ja 6 palotarkastuspiiriä. Muita jakoja käyttivät esimerkiksi terveysasemat, perhepäivähoito, kirjastot, koulut, neuvolat jne.
Kaupunginhallitus päätti 13. joulukuuta 1982 (2900 §) piirijakojärjestelmästä. Kaupungin palvelutuotannon järjestämiseksi luotiin alueellinen jako, joka tyydyttää monia käyttäjiä ja on pitkäikäinen. Jako helpottaa virastojen sisäistä ja niiden välistä yhteistyötä palvelujen suunnittelun ja toteutuksen apuneuvona. Kunkin hallintokunnan tuli sopeuttaa toimintansa tähän piirijakoon. Tilastointi alkoi noudattaa uutta jakoa vuodesta 1984, muut viimeistään vuoden 1986 alusta. Näin asukkaidenkin on helpompi samaistua omaan alueeseensa, jonka rajat ovat eri palveluissa samat.
Periaatteena piirijakoa luotaessa on ollut, että
muodostuu asukkaiden kannalta luonnollisia palvelualueita
syntyy väestömäärältään verraten samankokoisia alueita
kaupungin eri hallintokunnat voivat muodostaa omat toiminta-alueensa yhdestä tai useammasta suurpiiristä suurpiiritasolla sekä samoin yhdestä tai useammasta peruspiiristä peruspiiritasolla
noudatetaan soveltuvasti kaupunginosajakoa
jako on mahdollisimman pysyvä
tilastojen vertailukelpoisuus tulee säilyä
jaon tarkistamistarve arvioidaan kerran neljässä vuodessa.
Historia > Itsenäisyyden aika > Uudet kaupunginosat 2009

Helsinkiin liitettiin uusia alueita Sipoosta ja Vantaalta vuoden 2009 alussa. Samassa yhteydessä muodostettiin uusista alueista viisi uutta kaupunginosaa, yksi uusi suurpiiri ja yksi uusi peruspiiri sekä kuusi osa-aluetta. Päätöksen uusista aluejaoista teki kaupunginhallitus joulukuussa 2008 talous- ja suunnittelukeskuksen, tietokeskuksen, kaupunkisuunnitteluviraston ja kiinteistöviraston kaupunkimittausosaston yhteistyönä valmisteleman ehdotuksen pohjalta. Ehdotuksen alueiden nimistä valmisteli nimistötoimikunta.
Aiheesta muualla

Helsingin piirijakojärjestelmä (kartta 26.11.2012 päätetystä aluejaosta)
Helsingin piirijakojärjestelmä (kartta 8.12.2008 päätetystä aluejaosta)
Helsingin henkikirjoitettu väestö kaupunginosittain 1.1.1875-1960 (Arkistoitu – Internet Archive)
Helsingin kahdeksan suurpiiriä.
Helsingin kaupunginosajako.
Helsingin suurpiirit, peruspiirit ja osa-alueet ennen marraskuussa 2012 päätettyjä muutoksia.
Jari Kolivaara

Jari Henrik Kolivaara (1964 – 1. tammikuuta 2019) oli suomalainen ammattirikollinen, jonka on sanottu olleen vuosikymmeniä osa Suomen järjestäytyneen rikollisuuden kovinta ydintä.
Jari Kolivaaran äiti on Eila Huuki, myöhemmin Kaarina Mattila (s. n. 1946), joka on tuomittu taposta 1976 ja 1979. Jari on yksi hänen viidestä lapsestaan.
Kolivaara oli tuomittu muun muassa murhasta, törkeästä raiskauksesta ja raiskauksesta sekä useista muista rikoksista. Tammikuussa 1992 hän onnistui pakenemaan Helsingin rautatieasemalla vankivaunusta mutta jäi kiinni seuraavan helmikuun alkupuolella. Kolivaara kuului pitkään pahamaineisena rikollisjärjestönä pidettyyn United Brotherhood -jengiin kunnes erosi tai erotettiin raiskaustuomion jälkeen. Raiskausten tekopaikkana oli Vantaan Pähkinärinteessä sijainnut United Brotherhood -kerhotila.
Kolivaara muistetaan erityisesti vuonna 1995 tapahtuneen Osmo ”Lusu” Ahlqvistin murhasta, josta hän sai elinkautisen vankeusrangaistuksen. Ahlqvist oli Kotkan alueen markkinoita hallitseva huumeparoni. Kolivaara ajoi aseistettuna Helsingistä Kotkaan ja ampui Ahlqvistin piittaamatta siitä, että Ahlqvistin poika oli tämän sylissä ja tämä sai myös osuman luodista. Murhan ja murhan yrityksen lisäksi Kolivaara tuomittiin samana vuonna myös paristakymmenestä muustakin rikoksesta, joihin kuului muun muassa törkeitä pahoinpitelyjä ja törkeitä huumausainerikoksia.
Elinkautisen vankeutensa aikana Kolivaara ja toinen vanki pahoinpitelivät metalliputkella ja teräaseella ulkomaalaisvangin Lounais-Suomen vankilassa maaliskuussa 2004. Turun käräjäoikeus langetti molemmille saman vuoden syyskuussa kaksi vuotta ja kuusi kuukautta vankeutta. Rangaistusta kovennettiin, koska teon motiivi katsottiin ainakin osin rasistiseksi. Helsingin hovioikeuden päätöksellä Kolivaara pääsi elinkautisesta ehdonalaiseen vapauteen vuodenvaihteessa 2010–2011.
Kolivaara löydettiin tammikuussa 2019 kuolleena Helsingin Tapulikaupungissa sijaitsevasta asunnosta, jossa hän asui. Poliisi ilmoitti tutkivansa Kolivaaran kuolemaa henkirikoksena, ja 2. maaliskuuta 2019 Helsingin käräjäoikeus vangitsi vuonna 1981 syntyneen miehen epäiltynä taposta. Ilta-Sanomien mukaan 54-vuotiaana kuolleen Kolivaaran kuolinpäiväksi on merkitty 29. joulukuuta 2018, mutta käräjäoikeuden vangitsemista koskevien tietojen mukaan kuolinpäivä oli 1. tammikuuta 2019.
Kolivaaran surmaaja, Jani Istankuru kertoi teon motiiviksi Kolivaaran häneen kohdistaneen lähentelyn. Hän kertoi myös joutuneensa 12-vuotiaana Kolivaaran seksuaalisen hyväksikäytön uhriksi. Istankuru oli surmannut Kolivaaran sähköjohdolla kuristamalla. Helsingin käräjäoikeus tuomitsi hänet Kolivaaran taposta 9,5 vuodeksi vankeuteen.
Jerome Dillon

| Jerome Dillon> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. heinäkuuta 1969 (ikä 55)
Ammatti:  muusikko, lauluntekijä, säveltäjä, tuottaja
Muusikko
Aktiivisena:  1996–
Tyylilajit:  hard rock, industrial rock, alternative rock, poprock, ambient, electronica
Soittimet:  rummut, kitara, piano, basso, koskettimet
Yhtyeet:  Nine Inch Nails, Nearly, Howlin' Maggie, Gary Numan, Greg Dulli, Dave Navarro, Keith Hillebrandt, Robin Finck, Sedativ
Levy-yhtiöt:  Columbia, Interscope, Nothing, Infernal, Kufala, La Cosa Nostra, Cooking Vinyl, Metropolis, Synthellec, RCA
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jerome Dillon (s. 16. heinäkuuta 1969) on yhdysvaltalainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten Nine Inch Nails -yhtyeen kiertuerumpalina vuosina 1999-2005. Hän soittaa myös kitaraa.
Dillon työskenteli Nine inch nailsin Trent Reznorin kanssa studiossa albumeiden Things Falling Apart, And All That Could Have Been, Still ja With Teeth tekovaiheissa. Hän soittaa myös rumpuja The Fragile -albumin We're In This Together -kappaleessa.
Dillon soitti rumpuja Fragility -kiertueilla (1999-2000) sekä With Teeth -kiertueella (2005-2006) lokakuuhun 2005 asti. 16. syyskuuta 2005 Nine Inch Nailsin esiintyminen keskeytettiin, koska Dillonilla oli rintakipuja ja epäsäännöllisiä sydämen iskuja. Hän soitti vielä seuraavassa konsertissa, mutta kivut jatkuivat, joten hänet korvattiin Alex Carapetiksella ja myöhemmin Josh Freesellä. 28. lokakuuta 2005 Dillon ilmoitti, ettei enää palaa Nine Inch Nailsiin. Syy ei ollut ainoastaan terveysongelmat vaan myös muut erimielisyydet yhtyeen kanssa. Dillonilla on tällä hetkellä sooloprojekti nearLY, joka on julkaissut yhden albumin.