Grönlanti
Historia

Grönlannin asuttivat ensimmäisen kerran noin 2500 eaa. Siperiasta peräisin olleet Saqqaq-kulttuurin heimot, jotka eivät olleet sukua inuiiteille eivätkä intiaaneille. Noin vuoteen 800 eaa. mennessä asutus hävisi kuoltuaan pois tai muutettuaan Pohjois-Kanadaan. Noilla main Luoteis-Grönlannin asutti Kanadasta tullut Dorset-kulttuuri.
Viikingit asuttivat Grönlannin vuoden 1000 tienoilla, jolloin saaren ilmasto oli lauhkeampi kuin myöhemmin, mutta viileämpi kuin nykyisin (2019). Asuttaminen liittyi keskiajan lämpökauteen, joka Grönlannissa alkoi jo ilmeisesti 600-luvulla.
Nykygrönlantilaisten inuiittien esi-isät eli Thulen kulttuuri saapui noin vuodesta 1200 alkaen, ehkä valaiden perässä. He asettuivat aluksi alueille, joilla ei ollut viikinkejä. Teknisesti alivoimainen Dorset-kulttuuri tuhoutui vähitellen täysin heidän altaan, ehkä väkivaltaisesti.
Skandinaaveilla oli Grönlannissa kaksi pääsiirtokuntaa: nykyisen Nuukin tienoilla sijainnut läntinen siirtokunta ja etelämpänä, lähellä nykyistä Qaqortoqia sijainnut Erik Punaisen perustama itäinen siirtokunta. Norjalainen Kuninkaan peili 1220–1230-luvuilta kertoo, että grönlantilaiset toivat saarelle rautaa ja puuta sekä veivät turkiksia, köysiä, mursunhampaita ja taljoja. Norjan kuningas Haakon IV liitti Grönlannin muodollisesti Norjaan vuonna 1261, minkä jälkeen grönlantilaiset eivät saaneet käyttää kauppamatkoilla omia laivojaan, vaan jäivät norjalaisten ja etenkin bergeniläisten varaan. 1300-luvun puolivälistä alkaen emämaa ei enää piitannut Grönlannista, sillä turkiksia sai helpommin Venäjältä ja mursunhampaat oli korvannut Afrikasta tuotu norsunluu. Elintärkeä Bergenistä kulkenut yhteysaluskin lakkautettiin vuonna 1367 tai 1369.
Skandinaaviasutus hävisi 1400-luvulla. Syynä on pidetty ilmaston kylmenemistä, sillä sen seurauksena maanviljely muuttui mahdottomaksi ja myös alueella jatkuvasti vallinnut puupula paheni entisestään. Vuonna 2022 julkaistun tutkimuksen mukaan syynä onkin voinut olla kuivuus. Tutkimuksessa otettiin näytteitä siirtokunnan lähellä olevasta järvestä, ja 2 000 vuoden mittaiselta ajalta tutkitut näytteet osoittivat, että seutu ei ollut erityisesti viilentynyt vaan alue muuttui vähitellen kuivemmaksi. Asiaan vaikuttivat myös skandinaavien ja inuittien edeltäjien väliset konfliktit. Läntinen siirtokunta hävisi ilmeisesti jo vuonna 1350. Islantilainen annaali vuodelta 1379 kuvaa skrælingien eli Thulen kansan hyökkäystä grönlantilaisten kimppuun, ja vuosina 1350–1400 kirjoitettu Grönlannin kuvaus kertoo läntisen siirtokunnan jääneen Thulen kansan haltuun. Viimeinen kirjallinen maininta skandinaaviasutuksesta koskee vuonna 1408 Hvalseyn kirkossa pidettyjä häitä. Pääasiassa kalastuksesta ja hylkeenpyynnistä eläneet inuitit kestivät ilmaston kylmenemistä.
Norjalainen lähetyssaarnaaja Hans Egede (1686–1758) saapui 1720-luvulla Grönlantiin tarkoituksenaan levittää kristinuskoa skandinaavien siirtokuntiin, joita hän uskoi edelleen olevan olemassa. Hän tapasi siellä kuitenkin inuitteja ja päätyi tekemään lähetystyötä heidän keskuuteensa sekä perustamaan Nuukin.
Grönlanti jäi Tanskalle, kun Norja erosi Tanskasta 1814. Yhdysvallat tunnusti alueen Tanskan omaisuudeksi vuonna 1916, mutta Norja vaati vuonna 1931 tunnustusta itärannikolla, 71. ja 75. leveysasteen välissä, hallussaan olleelle alueelle. Kansainvälinen oikeus tunnusti vuonna 1933 Grönlannin osaksi Tanskaa.
Yhdysvallat miehitti Grönlannin vuonna 1940 sen jälkeen, kun Saksa oli miehittänyt Tanskan. Grönlanti oli Yhdysvaltain hallinnassa toisen maailmansodan loppuun, vuoteen 1945 saakka. Tanskan ja Yhdysvaltojen välille solmittiin 27. huhtikuuta 1951 puolustussopimus. Thuleen perustettiin ensimmäinen amerikkalainen sotilastukikohta.
Yhdysvallat yritti ostaa Grönlannin jo vuonna 1867. Vuonna 1946 Yhdysvallat tarjosi Grönlannista Tanskalle sata miljoonaa dollaria, mutta Tanska kieltäytyi. Vuonna 2019 presidentti Donald Trump kertoi harkitsevansa saaren ostamisen ehdottamista. Uudelleenvalittuna tulevana presidenttinä Trump kertoi joulukuussa 2024 Grönlannin hankinnan olevan Yhdysvalloille välttämätöntä. Tammikuun 2025 mielipidemittauksessa 85 % grönlantilaisista vastusti liittymistä Yhdysvaltoihin.
Grönlannin siirtomaa-asema kumottiin vuonna 1953. Kuninkaallisella kauppaseuralla ollut kauppamonopoli lakkautettiin, ja Grönlannista tuli Tanskan täysivaltainen maakunta, joten se sai oikeuden lähettää kaksi edustajaa Tanskan valtiopäiville. Vuonna 1979 Grönlannista tuli autonominen alue. Samana vuonna pidetyissä parlamenttivaaleissa sosiaalidemokraattinen ja kansallismielinen puolue Siumut nousi suurimmaksi puolueeksi ja puolueen johtaja Jonathan Motzfeldt muodosti hallituksen. Helmikuussa 1982 järjestettiin kansanäänestys, jossa 53 prosenttia äänestäjistä kannatti Grönlannin eroa Euroopan yhteisöstä. Ero astui voimaan 1. helmikuuta 1985. Siumutin johtoon noussut Lars Emil Johansen muodosti hallituksen vuonna 1991, mutta Motzfeldtista tuli jälleen pääministeri vuonna 1997, ja hän jatkoi tehtävässä myös vuoden 1999 vaalien jälkeen. Vuoden 2002 vaalien jälkeen hänen seuraajakseen tuli Hans Enoksen.
Marraskuun 2008 kansanäänestyksessä grönlantilaiset äänestivät laajemman itsehallinnon puolesta. Äänestystulos astui voimaan kesäkuussa 2009, kun Grönlannin itsehallinto laajeni. Paikallishallinto sai muun muassa oikeuden luonnonvarojensa hallintaan sekä poliisi- ja oikeusasioiden hoitamiseen. Lisäksi grönlannista tuli alueen ainoa virallinen kieli. Vuoden 2009 vaaleissa voitti itsenäisyysmielinen vasemmistopuolue Inuit Ataqatigiit, joka päätti sosiaalidemokraattien 30 vuoden valtakauden.