stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leônidas

Leônidas da Silva ja Arthur Friedenreich.
Leônidas da Silva (6. syyskuuta 1913 Rio de Janeiro – 24. tammikuuta 2004 Cotia, São Paulon osavaltio) oli brasilialainen jalkapalloilija. Lempinimillä ”Musta timantti” ja ”Kumimies” tunnettu Leônidas aloitti palloilu-uransa São Cristóvão  FC:ssä.
Tehtyään kaksi maalia debyyttiottelussaan Brasilian jalkapallomaajoukkueessa, Leônidas siirtyi uruguaylaiseen Peñaroliin vuonna 1933. Vuotta myöhemmin hän kuitenkin palasi kotimaahansa Vasco da Gama -seuraan, jota auttoi voittamaan Rio de Janeiron osavaltion mestaruuden. Kautta aikojen toisten MM-kisojen 1934 jälkeen hän siirtyi Botafogoon ja voitti toisen Rio de Janeiron osavaltiomestaruuden vuonna 1935. Vuodet 1936–1941 hän pelasi Flamengossa, jossa saavutti jälleen Rio de Janeiron mestaruuden vuonna 1939. Hän joutui taistelemaan myös ennakkoluuloja vastaan, hän oli yksi ensimmäisistä mustista pelaajista silloin elitistisessä Flamengossa.
Vuonna 1942 Leônidas siirtyi São Pauloon, jossa pelasi lopettamiseensa 1950 asti. 1953 hänestä tuli joukkueen valmentaja, kunnes siirtyi radiotoimittajaksi ja myöhemmin huonekalukauppiaaksi.
Leônidasta on pidetty ”saksipotkun” keksijänä. Hän itse antoi kunnian kuitenkin maanmiehelleen Petronilho de Britolle ja sanoi vain parantaneensa sitä.
Leônidas kuoli vuonna 2004 sairastettuaan Alzheimerin tautia vuodesta 1974. Hänet on haudattu Cemiterio da Paz -hautausmaalle São Pauloon.
Vuoden 1938 maailmanmestaruuskilpailut

Leônidas oli vuoden 1938 MM-kisojen paras maalintekijä seitsemällä maalillaan. Ottelussa Puolaa vastaan (jonka Brasilia voitti 6–5) hän teki kolme maalia. Osan pelistä Leônidas pelasi avojaloin. Brasilian valmentaja Ademar Pimenta päätti antaa tähtihyökkääjänsä levätä välieräottelussa Italiaa vastaan. Tämä osoittautui virheeksi, sillä Italia voitti ottelun 2–1.
Aiheesta muualla

Artikkeli Futebol-sivustolla (englanniksi) (Internet Archive)
Brasilian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1934
1 Ariel
2 Armandinho
3 Áttila
4 Canalli
5 Carvalho Leite
6 Germano
7 Leônidas
8 Luisinho
9 Luiz Luz
10 Martim
11 Octacílio
12 Patesko
13 Pedrosa
14 Sylvio Hoffmann
15 Tinoco
16 Waldemar de Brito
17 Waldyr
Valmentaja Vinhaes
Brasilian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1938
1 Afonsinho
2 Argemiro
3 Batatais
4 Brandão
5 Britto
6 Domingos da Guia
7 Hércules
8 Jaú
9 Leônidas
10 Lopes
11 Luisinho
12 Machado
13 Martim
14 Nariz
15 Niginho
16 Patesko
17 Perácio
18 Roberto
19 Romeu
20 Tim
21 Walter
22 Zezé Procópio
Valmentaja Pimenta
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen paras maalintekijä
1930:  Guillermo Stábile • 1934:  Oldřich Nejedlý • 1938:  Leônidas • 1950:  Ademir • 1954:  Sándor Kocsis • 1958:  Just Fontaine • 1962:  Garrincha,  Vavá,  Leonel Sánchez,  Dražan Jerković,  Valentin Ivanov,  Flórián Albert • 1966:  Eusébio • 1970:  Gerd Müller • 1974:  Grzegorz Lato • 1978:  Mario Kempes • 1982:  Paolo Rossi • 1986:  Gary Lineker • 1990:  Salvatore Schillaci • 1994:  Oleg Salenko,  Hristo Stoitškov • 1998:  Davor Šuker • 2002:  Ronaldo • 2006:  Miroslav Klose • 2010:  Thomas Müller,  Diego Forlán,  Wesley Sneijder,  David Villa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Lentolaivue 26

Lentolaivue 26 oli Suomen ilmavoimien hävittäjälentolaivue, joka perustettiin 10. lokakuuta 1934. Laivue osallistui ilmasotatoimiin talvi-, jatko- ja Lapin sodissa, ja se lakkautettiin ilmavoimien kokonaisuudistuksessa 1. joulukuuta 1952.
Perustaminen

Ilmavoimien organisaatiouudistuksen yhteydessä lentoasemiin kuuluneet laivueet numeroitiin, jolloin Suur-Merijoen lentokentällä toimineen lentoasema 5:n hävittäjälaivueesta tuli lentolaivue 26.
Majuri Einar Nuotion komentamalla laivueella oli perustettaessa kalustonaan De Havilland D.H.60 Moth sekä Aero A-32 -koneita. Vuoden 1935 alkupuolella laivue sai kalustokseen Bristol Bulldog -koneet. Lentoasemat lakkautettiin 1. tammikuuta 1938, jolloin niiden tilalle perustettiin lentorykmentit. Tällöin lentolaivue 26 alistettiin perustettavalle lentorykmentti 2:lle. Ennen talvisotaa laivueen kaksi  lentuetta varustettiin Fokker-hävittäjillä. Kapteeni Erkki Heinilä vastaanotti laivueenkomentajan tehtävät 9. lokakuuta 1939.
Talvisota

Talvisodan alkaessa laivueen Bulldog-koneista muodostettu osasto Heinilä oli Heinjoella. Kaksi Fokker-lentuetta lentäjineen olivat Immolassa alistettuna lentolaivue 24:lle. Laivueen Bulldog-hävittäjä, ohjaajanaan ylikersantti Uuttu, saavutti laivueen ja Suomen ilmavoimien ensimmäisen ilmavoiton, ampuessaan alas Polikarpov I-16 -hävittäjän 30. marraskuuta 1939. Komentajaksi saapui 6. joulukuuta majuri Raoul Harju-Jeanty. Laivue sai uutta kalustoa vanhentuneiden Bulldog-koneidensa tilalle. Tammikuun lopulla 1940 se vastaanotti Gloster Gladiator -hävittäjiä ja helmikuun puolessa välissä ensimmäiset Italiasta ostetut Fiat G.50 -hävittäjät. Laivue lensi talvisodassa 1 170 sotalentoa, joilla se saavutti 34 ilmavoittoa menettäen 13 konetta ja 7 ohjaajaa. Kaatuneista kaksi oli tanskalaisia vapaaehtoisia ja yksi italialainen vapaaehtoinen.lähde?
Jatko- ja Lapin sota

Kolmesta Fiat-lentueesta muodostunut laivue toimi jatkosodan alussa Joroisten kentältä, tehtävänään Karjalan Armeijan 10. heinäkuuta 1941 alkaneen hyökkäyksen tukeminen. Laivue käytti hyökkäyksen edetessä useita työkenttiä, muun muassa Rantasalmen, Joensuun ja Värtsilän kenttiä. Elokuussa 1941 laivue siirtyi Lunkulaan. Aunuksen kannaksen rintaman vakiinnuttua laivue siirtyi Immolaan 16. syyskuuta 1941, samalla se alistettiin Lentorykmentti 3:lle. Laivueen komentaja vaihtui 1. joulukuuta 1941, uudeksi komentajaksi määrättiin kapteeni Eino Carlsson (Majuri 22.2.1942). Vuonna 1942 laivueesta oli yksi lentue kerrallaan Malmin lentokentällä tehtävänään pääkaupungin suojaus. Tässä vaiheessa Fiat-koneita oli kerrallaan lentokuntoisena alle kymmenen kappaletta, mikä rajoitti lentotoimintaa huomattavasti. Kesäkuussa 1942 laivueen pääosa siirtyi Kilpasillan kentälle lähemmäksi rintamalinjoja. Loppuvuodesta 1942 ja koko vuoden 1943 lentotoiminta oli itäisellä Karjalankannaksella vähäistä, eikä taistelukosketukseen vihollisen kanssa useinkaan päästy.
14. helmikuuta 1944 laivueen nimeen lisättiin tehtävää kuvaava täsmennys, uudeksi nimeksi tuli Hävittäjälentolaivue 26. 2. maaliskuuta 1944 majuri Eino Carlsson määrättiin Lentorykmentti 3:n esikuntapäälliköksi, hänen tilalleen laivueen komentajaksi määrättiin majuri Lauri Larjo. Laivue siirtyi 9. toukokuuta Heinjoelle, jossa uudeksi kalustoksi saatiin Lentolaivue 24:n luovuttamat Brewster-hävittäjät. Fiat-hävittäjät luovutettiin samalla Hävittäjälentolaivue 30:lle. Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua laivue siirtyi 14. kesäkuuta 1944 Immolaan, josta se siirtyi saksalaisen Lento-osasto Kuhlmeyn tieltä Käkisalmeen 17. kesäkuuta 1944, tehtävänään neuvostoilmavoimien torjunta III armeijakunnan alueella Karjalankannaksella. 7. heinäkuuta osa laivueesta siirtyi Mensuvaaraan tukemaan VI armeijakunnan puolustusta. Heinäkuun puolessa välissä taistelut Kannaksella hiljenivät asemasodaksi, tästä huolimatta laivue kävi edelleen kiivaita ilmataisteluita, siirtyen 27. heinäkuuta Värtsilään. 29. heinäkuuta käydyssä taistelussa laivueen komentaja majuri Larjo ammuttiin alas, hänen tilalleen määrättiin 30. heinäkuuta majuri Erkki Metsola.
3. elokuuta 1944 laivue palautettiin Lentorykmentti 2:n alaisuuteen. Laivue suoritti elokuussa ilmatilan rauhoituttua pääosin tiedustelulentoja. Aselevon alkamisen jälkeen, 8. syyskuuta 1944, laivue siirtyi Onttolaan. 2. lokakuuta laivueen Brewster ja Fokker-koneista muodostettu lentue siirtyi Vaalaan ja aloitti tehtävänsä mukaiset torjunta- ja tiedustelulennot saksalaisia vastaan. Lentue siirtyi suomalaisten hyökkäyksen edetessä Kemiin 16. lokakuuta 1944. 4. joulukuuta 1944 lentue liitettiin Osasto 12:n ja alistettiin Lentorykmentti 4:lle. Lentue lensi jäljellä olevat koneensa varikolle 23. tammikuuta 1945 ja siirtyi muun laivueen yhteyteen Rissalaan. Lentolaivue 26 saavutti jatko- ja Lapin sodassa 111 ilmavoittoa menettäen 16 konetta sekä 8 lentävään henkilökuntaan kuuluvaa kaatuneena.
Sodan jälkeen

Ilmavoimien organisaatiota rauhan ajan tilaan 4. joulukuuta 1944 muutettaessa, laivueen uudeksi nimeksi tuli hävittäjälentolaivue 23. Tukikohdaksi tuli Rissala ja kalustoksi Messerschmitt Bf 109 -koneet, joita laivue käytti vuoteen 1952. Kun lentorykmentti 2 lakkautettiin 1. joulukuuta 1952, lakkautettiin myös laivue.
Gloster Gladiator.
Fiat G.50.
Brewster Model 239
Leppäsyrjä

Leppäsyrjä (ven. Леппясюрья) kylä Loimolan kunnassa Karjalan tasavallan Suojärven piirissä Venäjällä. Kylä sijaitsee 75 kilometriä Suojärveltä lounaaseen ja noin 14 kilometriä entisestä Suistamon kirkonkylästä kaakkoon. Leppäsyrjä sijaitsee Suomen luovuttamalla alueella. Kylän kautta kulkee Matkaselkä–Suojärvi-rata. Kylässä oli 750 asukasta vuonna 1996. Siellä toimii meijeri ja myös lihanjalostusta harjoitetaan.
Historia

Suomelle kuuluessaan Leppäsyrjä oli osa Suistamon kuntaa. Suojärven radan valmistuminen 1920-luvulla vilkastutti Leppäsyrjän elämää huomattavasti. Leppäsyrjästä löydettiin dolomiittiesiintymä, mutta sitä ei ehditty alkaa hyödyntää ennen sotia ja alueluovutuksia. Leppäsyrjän entisestä työväentalosta tehtiin Leppäsyrjän luterilainen kirkko vuonna 1937.
Suomi luovutti Leppäsyrjän Neuvostoliitolle vuonna 1940, valtasi sen takaisin seuraavana vuonna, mutta luovutti sen uudelleen vuonna 1944. Suurin osa rakennuskannasta tuhoutui sodissa.
Venäjällä Leppäsyrjä muodosti ympäristökylineen Leppäsyrjän kylähallintoalueen vuoteen 2006 asti, jolloin siitä tuli osa uutta Loimolan kuntaa. Leppäsyrjän kylähallintoalue sijaitsi Jänisjärven itäpuolella Suojärven piirin eteläosassa ja käsitti suunnilleen entisen Suistamon kunnan etelä- ja länsiosat sekä entisen Soanlahden kunnan alueen. Kylähallintoalueen kylät olivat Leppäsyrjä, Leppäsyrjän asema, Soanlahti, Suistamo ja Suistamon asema.
Lentolaivue 32

| Lentolaivue 32 |
| --- | --- |
 Laivueen muistomerkki Hyvinkäällä
Toiminnassa:  1940–1944
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  ilmavoimat
Rooli:  hävittäjätoiminta
Koko:  laivue
Kalusto:  Brewster B-239 Fokker D.XXI Curtiss Hawk Lavotškin LaGG-3
Sodat ja taistelut:  jatkosota
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Olavi Ehrnrooth
Lentolaivue 32 oli Suomen ilmavoimien hävittäjälentolaivue, joka perustettiin nimeämällä talvisodan aikana perustettu lentolaivue 22 uudelleen 9. huhtikuuta 1940. Jatkosodan alkuvaiheessa lentorykmentti 3:een kuulunut, aluksi Fokker- ja myöhemmin Curtiss-hävittäjäkoneilla varustettu laivue osallistui Etelä- ja Kaakkois-Suomen ilmapuolustukseen sekä Karjalankannakselle hyökkäävän kenttäarmeijan suojaukseen. Hyökkäysvaiheen jälkeen laivue suoritti suojaustehtäviä muun muassa Suursaaren valtauksen yhteydessä.
Keväällä 1942 laivue alistettiin lentorykmentti 1:lle ja sen toiminta-alueeksi tuli Aunuksenkannas. Laivue suoritti torjunta- ja suojauslentoja Nurmoilan lentokentältä aina kesäkuuhun 1944 saakka, jolloin venäläisten suurhyökkäys Aunuksenkannaksella alkoi. Laivue vetäytyi kenttäarmeijan mukana suorittaen eri työkentille tukeutuen rynnäköintiä, tiedustelua ja pommituskoneiden suojauslentoja. Aselevon solmimisen jälkeen laivue siirtyi Rantasalmen kautta Mikkeliin, jossa se lakkautettiin ilmavoimien rauhanajan organisaatioon siirtymisen yhteydessä 4. joulukuuta 1944. Laivue saavutti jatkosodassa 190 ⅓ ilmavoittoa ja menetti 24 konetta ja 16 ohjaajaa.
Perustaminen

Lentorykmentti 2:n alaisuuteen perustettu lentolaivue 22, komentajanaan kapteeni Erkki Heinilä, siirrettiin talvisodan jälkeen, 9. huhtikuuta 1940, lentorykmentti 3:een ja nimettiin uudelleen lentolaivue 32:ksi (LLv 32). Laivueen kalustona oli 18 Brewster B-239 -konetta, jotka kuitenkin luovutettiin toukokuun alussa lentolaivue 24:lle. Luovutetun kaluston tilalle laivue sai LLv 24:n Fokker-hävittäjät. Laivue siirtyi perustamisensa jälkeen Ruovedelle, Siikakankaan lentokentälle, jossa se jatkoi koulutustoimintaa koko välirauhan ajan.
Lakkauttaminen

Aselevon alettua 4. syyskuuta laivue siirtyi 6. syyskuuta alkaen Rantasalmelle ja sieltä Mikkeliin 21. syyskuuta mennessä. Välirauhan ehtojen mukaan laivueen reserviläiset kotiutettiin 20. marraskuuta 1944 mennessä. Ilmavoimien organisaatio supistettiin tämän jälkeen rauhanajan vahvuuteen, jolloin muun muassa Lentolaivue 32 lakkautettiin 4. joulukuuta 1944. Laivueen konekalusto luovutettiin tämän jälkeen toimintaansa jatkaville laivueille, CU-kalusto hävittäjälentolaivueille 11 ja 13 sekä LG-koneet Hävittäjälentolaivue 11:lle.
Lentolaivue 32:n kalustona oli keväällä 1940 lyhyen aikaa Brewster B-239.
Laivueen kalusto 1940–41, Fokker D.XXI
Laivueen pääkalusto 1941–44 ollut Curtiss Hawk 75A.
Laivueen käytössä 1943–44 ollut Lavotškin LaGG-3.
Laivueella kokeilukäytössä vuonna 1944 ollut Curtiss P-40M.
Lentomestari

Lentomestari oli Suomen ilmavoimien toimi, joka vastasi maavoimien sotilasmestaria. Ensimmäiseksi lentomestariksi nimitettiin 1. heinäkuuta 1925 vääpeli Hannes Haijala ja viimeiseksi Reijo Jukonen vuonna 1952. Toimeen nimitettiin vuosien mittaan kaikkiaan 140 henkilöä. Tehtävän lakkauttaminen vuonna 1952 kosketti 18:aa silloin palveluksessa ollutta lentomestaria.
Tunnettuja lentomestareita olivat muiden muassa Mannerheim-ristin ritari Ilmari Juutilainen ja koelentäjä Urho Heiskala. Nuorin lentomestareista oli hävittäjälentäjä Eero Kinnunen, joka kaatui Kronstadtin lähellä ilmatorjunta-ammuksen osumasta syksyllä 1943.
Tausta

Puolustusministeriön kiertokirjeessä 6. maaliskuuta 1925 ilmoitettiin, että väliaikaisessa määräyksissä olleet erikoismestarien toimet saadaan täyttää. Ohjeen mukaan ilmailuvoimien esikunta ilmoitti 13. maaliskuuta, että joukko-osastot voivat tehdä esityksiä nimityksistä. Huhtikuussa esikuntaan saapuneissa esityksissä toimiin esitettiin Haijalaa, Kopraa, Juurikasta, Karlstedtiä, Tilliä, Paasosta ja Gottschalkia erikoismestareiksi. Esikunta hyväksyi esitykset ilmoittaen kuitenkin vääpelin palkan ja arvon säilymisestä.
Joukko-osasto esittivät, että muutama tunnetuimmista ylennettäisiin elokuussa. Ilmailuvoimien komentaja ylensi, korotti tai nimitti lentomestariksi Haijalan 1. heinäkuuta, Juurikkaan ja Kopran 6. joulukuuta ja Karlstedtin 6. maaliskuuta 1926.
Toimi

Vuoden 1927 laki puolustuslaitoksen viroista ja toimista (22.12.1927) vakinaisti lentomestarin arvon, minkä seurauksena alipäällystö koostui kolmesta ryhmästä erikoismestareista, aliupseereista ja sotilasalivirkamiehistä. Lentomestarit olivat erikoismestarien suurin ryhmä ja he olivat myös ainoat täyden sotilaskoulutuksen saaneet erikoismestarit.
Lakia muutettiin asetuksella 5. syyskuuta 1930, missä esitettiin pykälässä 12 puolustuslaitoksen virat ja pysyvät toimet. Pykälän kohdissa 1–5 luetellaan upseerin viroista alipäällystö- ja miehistötoimiin. Kohdassa kuusi lueteltiin muut virat ja toimet, joissa oli yhtenä lentomestarit 30 kappaletta. Saman asetuksen 25 pykälässä tehtävän vaatimuksena oli vain taito ja kyky toimen menestykselliseksi hoitamiseksi. Vakanssien täyttämiseksi ylennettiin viisitoista vääpeliä lentomestareiksi jouluna 1929.
Puolustuslaitosasetuksella 29. kesäkuuta 1933 nostettiin lentomestarien lukumäärää kahdella ja 24. tammikuuta 1936 annetulla asetuksella numero 63 määrää lisättiin vielä kuudella.
Asetus no 65 (29.1.1937) mainitsee ensimmäisen kerran sotilasmestarintoimet, joihin sisällytettiin aiemmat erikoismestarit, asemestarit, konemestarit ja lentomestarit ja lentokonemekaanikot. Lentomestarien määrä oli samalla kasvatettu 40:een. Asetuksessa 30. joulukuuta 1938 määrä nostettiin edelleen 52:een.
Talvi- ja jatkosota lisäsivät virkoja vielä jonkin verran. Jatkosodan aikana viisi lentomestaria sai Mannerheim-ristin ja kolmelle ehdotetulle sitä ei myönnetty. Jatkosodan päätyttyä määrä väheni nopeasti. Kaikki reserviläiset kotiutettiin ja yli 40-vuotiaat siirrettiin eläkeiän täytyttyä eläkkeelle. Näin vuoden lopussa oli palveluksessa ainoastaan 37 lentomestaria. Asetus numero 879 saman vuoden lopulta määritti lentomestarien määräksi 40.
Maaliskuussa 1945 pääesikunnan käskylehti määräsi, ettei tehtävään nimitettäessä enää ylennettäisi. Perusteena oli sotilaallisen arvoasteen puute eli lentomestarit kuten muutkin erikoismestarit, olisivat siten vain toimien nimityksiä.
Vuoden 1927 laki puolustusvoimien viroista ja toimista kumottiin 6. kesäkuuta 1952 annetulla lailla numero 241, joka astui voimaan 1. lokakuuta. Lain toisessa pykälässä luetellaan puolustuslaitoksen virat ja toimet. Listaan on lisätty yliluutnantti ja ylivääpeli, mutta lentomestari ja lentokonemekaanikko oli poistettu samoin kuin erikoismestari. Laissa on kuitenkin säilytetty sotilasmestari.
Lakia täydentämään annettiin 31. lokakuuta asetus puolustuslaitoksesta, joka määritti vaatimukset virkoihin ja toimiin. Samassa asetuksessa määritetään myös koko puolustusvoimien 1. luokan sotilasmestarien määräksi 62. Asetuksessa 1. joulukuuta lakkautettiin 18 lentomestarin tointa. Lisäksi neljä lentomestaria siirrettiin ylivääpelin toimeen ja 24 2. luokan sotilasmestareiksi, joista kuusi ylennettiin 1. luokan sotilasmestareiksi 1. tammikuuta 1953. Samassa yhteydessä sotilasmestarista muodostui sotilasarvo, johon voidaan ylentää.
Lentomestarit

Luettelossa ovat kaikki 140 lentomestaria:
Aaltonen, Lasse Erik
Ahokas, Uuno
Alho, Martti
Alkio, Erkki (14.9.1918 – 2.2. 2009). Lentomestariksi 7.9.1945. Arvo lakkautettiin 1952, jolloin hänet siirrettiin 2. luokan sotilasmestariksi 1.12.1952. Korotettiin 1. luokan sotilasmestariksi 1.1.1953 ja sotilasmestariksi 29.2.1956. Sotilaslentomerkki ((SLM) n:o 530)
Anttonen, Arvo
Arenmaa, Aaro
Arte, Aarne ent Ahlman
Artola, Niilo ent Ahlgrén
Brofeldt, Leo
Eerola, Oiva
Fräntilä, Mauno (30.4.1917 – 8.7.2009, Kauhava. SLM n:o 502, myönnetty 28.8.1939. Palvelusyksiköt 1.3.1939 LeLv 24 – 31.8.1940, LeLv 32 – 9.2.1943, LeLv 34 – 6.3.1944, HLeLv 30 – 15.6.1944, HLeLv 34 – 5.8.1944 HLeLv 30. Siirtyi reserviin ilmavoimista Kauhavalla 12.2.1956. 5 1/2 hyväksyttyä ilmavoittoa 380 sotalennolla, talvi- ja jatkosodan aikana pudotettuja. Omien laskujensa mukaan pudotuksia hänellä oli kuusitoista. Ilmatorjunta ampui hänet alas kaksi kertaa ja kerran hänen oli hypättävä koneesta Messerschmittin moottorin sytyttyä tuleen.)
Gottschalk, Rudolf
Haavisto, Eino
Haijala, Hannes
Halme, Esko
Heikinaro, Lars
Heilä, Toivo
Heinänen, Elis
Heiskala, Urho
Helanto, Väinö
Huotari, Jouko
Hämelä, Tarmo
Hämäläinen, Arvi
Ikonen, Sakari
Ikonen, Viljo
Janhonen, Veikko
Jankko, Pekka
Juhola, Aimo
Jussila, Oskari
Juurikas, Eino
Juutilainen, Ilmari
Jäderholm, Georg
Kajuutti, Oskar
Kinnunen, Eero
Lautamäki, Lauri
Mildh, Lennarth
Pakarinen, Erkki
Onni Paronen
Osmo "Otso" Rantala
Olavi Sarko, myöhemmin eversti ja lentoryhmä Sarkon komentaja. Sarko oli lentomestarin arvoinen vuonna 1928 osallistuessaan italialaisen tutkimusmatkailijan Umberto Nobilen retkikunnan pelastusoperaatioon.
Eugen Saarla e. Schirakoff
Aarre Siltavuori
Tirkkonen, Aarne
Jussi Tolkki
Oiva Tuominen
Turkka, Yrjö
Vahvelainen, Aimo
Väänänen
Urho Lehtovaara
Esa Heinänen
Adolf Syrjänen
Lepanto (1893)

| Lepanto |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de la Cartagena
Kölinlasku:  1. lokakuuta 1886
Laskettu vesille:  16. marraskuuta 1893
Palveluskäyttöön:  26. tammikuuta 1899
Poistui palveluskäytöstä:  1908
Loppuvaihe:  romutettu 1911
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 826 t
Pituus:  99,9 m
Leveys:  15,24 m
Syväys:  7,31 m
Koneteho:  11 500 nhp
Nopeus:  20,5 solmua
Miehistöä:  420
Aseistus
Aseistus:  4 x Hontoria 20 cm M1883 -tykkiä 6 x Hontoria 12 cm/35 M1883 -tykkiä 6 x Nordenfelt 57/42 -tykkiä 2 x konekivääriä 5 x torpedoputkea
Lepanto oli Espanjan laivaston vuonna 1893 vesillelaskettu Reina Regente -luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Cartagenan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 1. lokakuuta 1886. Alus laskettiin vesille vielä 16. marraskuuta 1893 ja valmistui 26. tammikuuta 1899.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1908 ja se romutettiin vuonna 1911.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Spanish cruiser Lepanto
Käännös suomeksi
HMS Leopard (F14)

| HMS Leopard |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Portsmouthin telakka
Kölinlasku:  25. maaliskuuta 1953
Laskettu vesille:  23. toukokuuta 1955
Palveluskäyttöön:  30. syyskuuta 1958
Loppuvaihe:  romutettu 1977
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 337 t (standardi) 2 560 t (kuormattu)
Pituus:  100 m (kokonaispituus)
Leveys:  12 m
Syväys:  4,9 m
Koneteho:  14 400 shp
Nopeus:  24 solmua
Miehistöä:  235
Aseistus
Aseistus:  4 x kaksiputkista 4,5" Mk6 -tykkiä 2 x Bofors 40 mm kaksiputkisena STAAG Mk II -asennuksena 1 x Squid-sukellusveneentorjuntaheitin
HMS Leopard (viirinumero F14) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Leopard-luokan fregatti.
Valmistus

Alus tilattiin 21. elokuuta 1951 vuoden 1945 laivasto-ohjelmassa tilausnumerolla FA01 Portsmouthin telakalta, missä köli laskettiin 25. maaliskuuta 1953. Se laskettiin vesille 23. toukokuuta 1955 kumminaan prinsessa Marie Louise ja valmistui 30. syyskuuta 1958.  Seuraavana päivänä aluksen päälliköksi nimitettiin komentaja R. G. Gaunt.
Palvelus

Joulukuussa alus liitettiin 7. fregattilaivueeseen, vaikka aluksen miehistön koulutus jatkui edelleen Portlandissa 8. toukokuuta 1959 saakka. Oltuaan 20 vuorokautta levossa Portsmouthissa alus lähti Etelä-Afrikan ja Etelä-Amerikan asemalle. Matkalla alus vieraili ensin Gibraltarilla ja sen jälkeen Abidjanissa 15. kesäkuuta. Abidjanista alus jatkoi Lagosiin, jonne se saapui 20. kesäkuuta, ja edelleen Port Harcourtiin ja Calabariin 28. kesäkuuta.
Alus saapui 12. joulukuuta 1975 Chathamin telakalle, missä järjestettiin iltapäivällä palveluksestapoistoseremonia lipun laskuineen. Alusta ei palautettu palvelukseen, vaan se oli reservissä kaksi vuotta. Alus myytiin 6. heinäkuuta 1977 romutettavaksi A. Howden & Companylle. Alus hinattiin 12. joulukuuta romutettavaksi.
Lepinkäistangara

| Lepinkäistangara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Neothraupis
Laji::  fasciata
Kaksiosainen nimi
 Neothraupis fasciata  (Lichtenstein, 1823) 
Katso myös
   Lepinkäistangara Wikispeciesissä   Lepinkäistangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lepinkäistangara (Neothraupis fasciata) on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Lepinkäistangara kasvaa noin 16 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää ja selkä ovat harmaat. Siivet ovat sävyltään hieman ruskeammat. Silmiä ympäröi musta naamio ja kurkku on valkoinen. Lepinkäistangaran rinta ja vatsa ovat vaaleanharmaat.
Levinneisyys ja elintavat

Lepinkäistangaraa tavataan Brasiliasta Boliviaan ja Paraguayhin. Lajin elinympäristöä ovat ruohomaat, erityisesti cerrado. Lintu liikkuu pareittain tai pieninä ryhminä. Lepinkäistangaran ravintoa ovat hyönteiset. Sen pesimäkausi kestää syyskuulta tammikuulle.
Lepinkäistangara luokitellaan silmälläpidettäväksi. Kantaa uhkaa elinympäristön häviäminen maatalouden vuoksi.
Lesothon vaakuna

Lesothon vaakuna
Lesothon vaakuna on Lesothon tunnus lipun, kansallislaulun ja moton ohella. Se otettiin käyttöön vuonna 1966.
Kilvessä on krokotiili, joka on Lesothon hallitsijasuvun tunnus. Kilven takana on strutsin sulkia ja perinteisiä eteläisen Afrikan aseita. Vaakunan jalusta kuvaa Thaba Bosiu -vuorta, jonne hallitsija Moshoeshoe on haudattu. Kilvenkannattajina on kaksi hevosta. Vaakunassa on motto Khotso, Pula, Nala, suomeksi Rauha, sade, yltäkylläisyys.
Väreiltään nykyisestä poikkeava, vuosina 1966–2006 käytössä ollut vaakuna.