stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Reposaari
Asukkaat ja tapahtumat

Tunnettuja reposaarelaisia ovat muun muassa laulaja Eino Grön ja painin olympiavoittaja Kelpo Gröndahl. Merkittävä vaikuttaja saaren musiikkielämään on ollut vuonna 1956 Reposaaren seurakunnan kanttori-urkuriksi valittu säveltäjä Väinö I. Haapalainen. Myös Yö-yhtyeen perustajiin kuulunut Jussi Hakulinen on alun perin Reposaaresta kotoisin. Nykyisin Reposaaren ja Porin suurin elävän musiikin vaikuttaja ja ylläpitäjä on Reposaaren Elävän Musiikin Yhdistys ry, RELMU. Yhdistys järjestää Räpsöö Bluesin, Räpsöö Rockin ja bändi-iltoja ynnä muita tapahtumia ympäri Poria. Yhdistyksen tarkoituksena on edistää elävän musiikin harrastamista Porissa, muun muassa olemalla yhteistyössä Reposaaren Musiikkikoulun kanssa.
Reposaareen syntyi vuonna 2016 monikulttuurifestivaali Reposfääri ja vuonna 2023 elokuvafestivaali Sensommar Filmfest.
Vuonna 2008 Reposaaressa järjestettiin loma-asuntomessut. Tapahtuma oli osa Porin 450-vuotisjuhlaa. Messujen teemana oli esitellä loma-asumista kaupunkimaisessa, historiallisessa, merellisessä ja rauhallisessa ympäristössä lähellä kaupungin palveluita.
Vuonna 1985 julkaistu elokuva Valkeat yöt on kuvattu osittain Reposaaressa, joka lavastettiin tuolloin siperialaiseksi kyläksi.
Reposaaresta on kesäisin yhteys Porin keskustaan vesibussi m/s Charlotalla.
Vuonna 2016 Reposaari valittiin Suomen vuoden kaupunginosaksi.
Reposaarella oli aikoinaan poikkeuksellinen tapa, nimittäin vuosina 1955−1998 pidettiin tunnin siesta, jolloin kaupat olivat kiinni. Reposaaressa sijaitsi aikoinaan myös Suomen pienin Alko.
Nähtävyyksiä

Junnilan leirikeskus
Kappeliluoto
Museohinaaja Santtu
Reposaaren hautausmaa
Reposaaren kalasatama
Reposaaren kirkko
Reposaaren linnakepuisto
Reposaaren tuulipuisto
Siikaranta
Takaranta
Torpedovene S2:n muistomerkki
Valonheitinkalliot
Tunnettuja Reposaaressa syntyneitä tai vaikuttaneita

Risto Ennekari, tietokirjailija
Eino Grön, laulaja
Kelpo Gröndahl, painin olympiavoittaja
Väinö I. Haapalainen, säveltäjä
Jussi Hakulinen, muusikko
Werner Hacklin, liikemies ja laivanvarustaja
Ahti Karikko, kirjailija
Rauno Mäkinen, painija
Helga Nuorpuu, kirjailija
Joni Nyman, nyrkkeilijä
Kauko Räike, kuvanveistäjä
Leila Tuure, kirjailija
Maire Österdahl, yleisurheilija.
Ruokakulttuuri

Reposaaren pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla siikasoppa ja graavisuolattu siika.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kotisivut
Reposaari Pori-tiedossa (poritieto.com)
Rannikolta rannikolle -ohjelmasarja: Omaleimainen Reposaari
Porin kaupunginosat
1. Linna | 2. Teljä | 3. Malminpää | 4. Karhunpää | 5. Itätulli | 6. Päärnäinen | 7. Aittaluoto | 8. Isosanta | 9. Riihiketo | 10. Tiilinummi | 11. Tiilimäki | 12. Uusikoivisto | 13. Kuninkaanhaka | 14. Herralahti | 15. Tupala | 16. Koivula | 17. Kalaholma | 18. Isojoenranta | 19. Sunniemenranta | 20. Koivistonluoto | 21. Karjaranta | 22. Käppärä | 23. Musa | 24. Tikkula | 25. Vähärauma | 26. Liinaharja | 27. Liikastenmäki | 28. Tuorsniemi | 29. Pietniemi | 30. Ulasoori | 31. Leppäkorpi | 32. Isomäki | 33. Tiiliruukki | 34. Kyläsaari | 35. Uusiniitty | 36. Pihlava | 37. Rieskala | 38. Metsämaa | 39. Enäjärvi | 40. Harmaalinna | 41. Kartano | 42. Impola | 43. Vanhakoivisto | 44. Väinölä | 45. Metallinkylä | 46. Mikkola | 47. Sampola | 48. Paratiisinmäki | 49. Luotsinmäki | 50. Murtosenmutka | 51. Ruosniemi | 52. Toejoki | 53. Pormestarinluoto | 54. Hyvelänviiki | 55. Lotskeri | 56. Hyvelä | 57. Kirjurinluoto | 58. Hanhiluoto | 59. Hevosluoto | 60. Yyteri | 61. Kaanaa | 62. Uniluoto | 63. Karhuluoto | 64. Herrainpäivät | 65. Mäntyluoto | 66. Kirrinsanta | 67. Kaanaankorpi | 68. Huvilaranta | 69. Viikinäinen | 70. Raatimiehenluoto | 71. Reposaari | 72. Parkkiluoto | 73. Tahkoluoto | 74. Isokatava | 75. Vähäkatava | 76. Tyltty | 77. Lukkarinsanta | 78. Tuulikylä | 79. Paarnoori | 80. Honkaluoto | 81. Finpyy | 82. Lahdenmaa | 83. Hakalanvainio | 84. Länsimetsä | 85. Mäntylä | 86. Palstakallio | 87. Lehtola | 88. Kotometsä | 89. Klasipruuki | 90. Perko | 91. Susikoski | 92. Salaplakkari
Tähystystorni Reposaaren Linnakepuistossa. Alkuperäinen torni rakennettiin vuonna 1936 tähystyksen ja ilmavalvonnan tehostamiseksi. Talvisodan aikana tornissa työskentelivät lotat ja sotilaspojat, koska Mäntyluodon satamaa pommitettiin lähes päivittäin. Vuonna 1992 koko Linnakepuistoa entisöitiin, ja nykyinen torni rakennettiin. Turvallisuussyistä uusi torni eroaa vanhasta: portaat kiertävät tornia ja kaidemateriaalina käytettiin painekyllästettyä puuta. Näköalatornin ylätasanne uudistettiin vuonna 2007 ja samalla kulkuportaat kunnostettiin. Uuden tornin korkeus merenpinnasta on 17 metriä ja maanpinnasta 12 metriä. Kirkkaalla säällä tornista näkee 22 kilometrin päähän.
Kalaravintola Merimesta.
Satamapuistoa heinäkuussa 2023.
Geopotentiaali

Geopotentiaali on Maan painovoimakentän potentiaaliselvennä.
Painovoima, joka on pyörivän Maan pinnalla vallitseva gravitaation ja Maan pyörähdysliikkeen yhteisvaikutus, on konservatiivinen voimakenttä. Tämä merkitsee sitä, että kentässä liikkuva koemassa ei suorita eikä siihen suoriteta työtä, kun se liikkuu suljetun polun ympärillä.
Konservatiivista voimakenttää voidaan kuvata potentiaalin gradienttina: voima per massayksikkö, painovoiman 
tapauksessa sama kuin vapaan putoamisen kiihtyvyys, on potentiaalin paikan derivaatta. Potentiaali kuvaa yksikkömassan
saavuttamaa energiatasoa, kun se on siirrety tarkasteltavana olevaan paikkaan sovitusta lähtöpisteestä.
Pisteen absoluuttinen potentiaali ei ole suoraan mitattavissa, mutta pisteiden väliset potentiaalierot kyllä, tarkkavaaituksen avulla. Potentiaalin lähtö- eli datumpisteeksi valitaan yleensä keskimerenpinta, esimerkiksi Suomen N60-korkeusjärjestelmä käyttää lähtötasonaan vuoden 1960 alun keskimerenpintaa Helsingin satamassa. N60-järjestelmän metriset korkeudet johdetaan itse asiassa geopotentiaaliluvuista, joita lasketaan keskimerenpinnasta ylöspäin.
Avaruudessa geopotentiaali merkitsee taas inertiaalijärjestelmässä gravitaatiokentän potentiaalia, jonka gradientti on vetovoima. Tämä potentiaali on nolla äärettömyydessä. Fysikaalisen määritelmän mukaan se on negatiivinen maapallon läheisyydessä. Geodesiassa se kuitenkin määritetään päinvastaisella etumerkillä, jolloin se on Maan läheisyydessä positiivinen.
Geopotentiaalin yksikkö on  {\rm {m^{2}s^{-2}}}.
Geopotentiaaliluku

Geopotentiaaliluku  C on Maan painovoimakentän potentiaali geoidilla  W_{0} vähennettynä potentiaalilla havaintopisteessä  W_{P}:
Geodesiassa painovoimakentän potentiaali määritellään siten, että se pienenee ylöspäin. Geopotentiaaliluku on nolla geoidilla ja kasvaa ylöspäin. Geopotentiaalilukujen mittausyksikkö on geopotentiaaliyksikkö (lyh. GPU, engl. Geopotential Unit), joka on  10\ {\rm {m^{2}s^{-2}}} ja vastaa lähestulkoon metrin korkeuseroa, koska geopotentiaalin pystygradientti eli painovoima Maan pinnalla on noin  9{,}8\ {\rm {ms^{-2}}}.
Gösta af Geijerstam

Gösta af Geijerstam
Gösta af Geijerstam (22. elokuuta 1888 Tukholma – 20. elokuuta 1954) oli Norjan kansalainen ja jääkäri suomalaisissa jääkärijoukoissa sekä taidemaalari ja kirjailija. Hänen vanhempansa olivat ruotsalainen kirjailija Gustaf af Geijerstam ja suomalaissyntyinen Eugenie Sophie Hortence Valenkamph. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1915 Astri Smithin kanssa. Hänet on haudattu Bergeniin Norjaan.
Useat hänen teoksistaan on julkaistu myös englannin, saksan ja hollannin kielillä.
Opinnot

Geijerstam opiskeli aluksi Göteborgin taidekoulussa (Valands målarskola), sen jälkeen Académie Colarossissa Pariisissa sekä Münchenissä taidemaalari von Berlepsch-Walendasin ja Berliinissä Hermann Struckin johdolla.
Jääkärikausi

Geijerstam liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 24. elokuuta 1915, mutta erosi pataljoonasta kevättalvella vuonna 1916 ja matkusti Sönsjordiin Norjaan suorittamaan asevelvollisuuttaan Norjan armeijassa.
Julkaisut

Krigare och björnjägare. Krigstidshistorier och fjällhumoresker, Tukholma 1916
Finska batalionen, Tukholma 1918
Ormgutten. Roald og jeg, Kristiania 1922
Inger, Kristiania 1924
Paradisdage i Storevik, Oslo 1925 (ruotsinnos 1926)
Iva Storgaarden, Oslo 1926 (ruotsinnos 1933)
Hulder-Berret; Oslo 1928
Ingenieren og hans hustru, Oslo 1933 (ruotsinnos 1935)
Ongene og vi to i Storevik, Oslo 1937
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Etelä-Vietnamin kansallinen vapautusrintama

| Etelä-Vietnamin kansallinen vapautusrintama Vietkong> Mặt trận Dân tộc Giải phóng miền Nam Việt Nam Việt Cộng |
| --- | --- |
 Kansallisen vapautusrintaman lippu
Perustettu:  1960
Lakkautettu:  1976
Toiminta-alue:   Etelä-Vietnam
Infobox OKNimi-testi OK: 
Etelä-Vietnamin kansallinen vapautusrintama (vietn. Mặt trận Dân tộc Giải phóng miền Nam Việt Nam; tunnettiin myös nimellä Vietkong, vietn. Việt Cộng) oli Etelä-Vietnamin hallitusta vastustanut liike. Vietnamin sodassa sitä vastaan taistelivat sekä Etelä-Vietnamin armeijan että Yhdysvaltain joukot. Vietnamin sota päättyi Vietkongin ja sitä tukeneen Pohjois-Vietnamin voittoon, minkä jälkeen kansallinen vapautusrintama sulautettiin yleisvietnamilaiseen Vietnamin isänmaalliseen rintamaan.
Nimi

Etelä-Vietnamin kansallinen vapautusrintama tunnettiin virallisen nimensä ohella laajasti nimellä Việt Cộng eli Vietkong. Việt Cộng -nimen alkuperästä on kerrottu useampia eri versioita. Nimi on johdettu sanoista ’vietnamilainen kommunisti’. Etenkin Vietnamin sodan vastustajien kertoman tarinan mukaan termin keksivät vähätteleväksi nimeksi yhdysvaltalaiset upseerit. Việt Cộng -nimeä alettiin käyttää kuitenkin jo 1940-luvun lopulla vietnamilaisten kansallismielisten lehdissä. Nimi oli johdos nimestä Trung Cộng, joka oli puolestaan suora vietnamilainen käännös sanasta zhōnggòng (中共), eli kiinalaiset kommunistit. Yhdysvaltalaiset käyttivät usein Việt Cộng -nimen mukaan lyhennettä VC eli Nato-aakkosilla Victor Charlie. Nato-aakkosten mukaan kommunistisisseihin viitattiin myös nimillä Charlie ja Chuck.
Historia

Kansallisen vapautusrintaman alkuvaiheet ovat olleet pitkään historioitsijoiden kiistelyn aihe. Sittemmin on julkaistu useita aiemmin salaisia Vietnamin kommunistisen puolueen asiakirjoja, muistelmia ja historiikkeja, joista voidaan päätellä vapautusrintaman kaltaisen liikkeen perustamisen olleen osa Pohjois-Vietnamin strategiaa jo vuoden 1959 alusta, jolloin kommunistisen puolueen keskuskomitea antoi päätöslauselman 15, eli päätöksen käyttää asevoimia Etelä-Vietnamissa. Pohjois-Vietnamissa Etelä-Vietnamiin haluttiin perustaa ryhmittymä, joka koostuisi muista kuin kommunistien kannattajina yleisesti pidetyistä henkilöistä. Hanke osoittautui hankalaksi varsinkin, kun sen johtoon kaavailtu Nguyễn Hữu Thọ oli asetettu kotiarestiin ja hänen onnistui paeta vasta vuonna 1961. Järjestön muodostamista päätettiin nopeuttaa Etelä-Vietnamin presidentti Ngô Đình Diệmin vastaisen vallankaappausyrityksen jälkeen marraskuussa 1960 ja Etelä-Vietnamin kansallinen vapautusrintama julistettiin perustetuksi saman vuoden joulukuussa. Vietnamin kommunistisen puolueen asiakirjojen mukaan tiedetään, että esimerkiksi kansallisen vapautusrintaman manifesti kirjoitettiin ja hyväksytettiin Hanoissa.
Pohjois-Vietnamin ja Etelä-Vietnamin kansallisen vapautusrintaman suhteet eivät kuitenkaan olleet täysin ongelmattomia. Järjestön sisällä oli jännitteitä sen kommunistisen ja muiden poliittisten suuntausten kannattajien välillä, minkä lisäksi erityisesti erimielisyyksiä syntyi Hanoin päättäessä vuonna 1964 siirtyä pienten joukko-osastojen sissisodan strategiasta suurien osastojen tavanomaisempaan sodankäyntiin, mitä monet kansallisen vapautusrintaman johtajista vastustivat. Erimielisyydet ilmeisesti kuitenkin katosivat, kun pohjoisvietnamilaisia upseereita kuten Nguyễn Chí Thanh siirrettiin etelään sodan johtamiseksi. Sodan kuluessa Etelä-Vietnamin kansallisen vapautusrintaman kuva pohjoisvietnamilaisena kulissina vahvistui niin Etelä-Vietnamissa kuin maailmallakin. Hanoissa vaikutelmaa sen osallisuudesta pyrittiin lievittämään esimerkiksi perustamalla Etelä-Vietnamin väliaikainen vallankumoushallitus, jonka edustajat korvasivat kansallisen vapautusrintaman edustajat Pariisin rauhanneuvotteluissa. Etelä-Vietnamin kansallinen vapautusrintama säilytti kuitenkin asemansa kommunistien pääasiallisena kattojärjestönä etelässä aina Vietnamin sodan loppuun saakka.
Kommunistien kukistaessa viimeiset Etelä-Vietnamin vielä vastarintaa tekevät joukot Saigonissa 30. huhtikuuta 1975 vallatun Etelä-Vietnamin presidentinpalatsin ylle nostettiin kansallisen vapautusrintaman lippu. Vuosi tämän jälkeen Etelä-Vietnam liitettiin virallisesti Pohjois-Vietnamiin ja kansallinen vapautusrintama liitettiin Vietnamin isänmaalliseen rintamaan. Suhteellisen harva liikkeen vaikuttaja nousi sittemmin vaikuttaviin asemiin Vietnamin hallinnossa, vaikkakin Nguyễn Hữu Thọ sai lähinnä seremoniallisen aseman Vietnamin sosialistisen tasavallan varapresidenttinä.
Organisaatio ja toiminta

Etelä-Vietnamin kansallisen vapautusrintaman joukot jakautuivat kolmeen operatiiviseen joukkoon. Päätoimiset joukot jaettiin pataljooniin, rykmentteihin ja vuodesta 1965 lähtien divisiooniin. Yhden divisioonan vahvuus oli 7 350 miestä. Vapautusrintamaan kuului myös päätoimisia alueellisia joukkoja sekä väliaikaisia sissiosastoja, joita käytettiin esimerkiksi yksittäisten kylien puolustukseen. Komentosuhteiltaan kansallinen vapautusrintama ei muodostanut Vietnamin kansanarmeijasta erillistä armeijaansa, vaan esimerkiksi jokaisen kansallisen vapautusarmeijan divisioonan johdossa oli kansanarmeijaan kuulunut upseeri. Järjestön sotilaallisen ja poliittisen toiminnan ytimessä olivat usein niin sanotut kaaderit, jotka olivat usein Ranskan siirtomaahallinnon vastaisen sissisodan veteraaneja. Varsinkin sissitoiminnan alkuaikoina monet heistä olivat lisäksi Vietnamin jaon yhteydessä vuonna 1954 pohjoiseen paenneita etelän kommunisteja, jotka oli koulutettu pohjoisessa ja sittemmin solutettu etelään. Myös monet etelään jääneet Việt Minhin jäsenet toimivat kansallisen vapautusrintaman piirissä.
Sodan alettua kansallisen vapautusrintaman rivit kasvoivat nopeasti ja vuonna 1962 sillä oli noin 300 000 aktiivista jäsentä ja arviolta miljoona sitä eri tavoin epäsäännöllisemmin tukevaa kannattajaa. Toiminnan alkuvaiheessa suuri osa järjestön jäsenistä oli vapaaehtoisia. Vapaaehtoiset liittyivät kansallisen vapautusrintaman joukkoihin yleensä eri kylissä kiertäneiden kaaderien värvääminä. Yleisenä argumenttina kansalliseen vapautusrintamaan liittymisen puolesta käytettiin usein sitä, että 18 vuotta täyttäneet joutuisivat joka tapauksessa Vietnamin tasavallan armeijaan, mutta kansallisessa vapautusrintamassa he palvelisivat lähellä kotejaan. Vietnamin tasavallan armeijan tavallinen tapa oli tästä poiketen lähettää asepalvelusta suorittavat mahdollisimman kauaksi kodeistaan. Sodan kuluessa myös kansallinen vapautusrintama alkoi käyttää pakkovärväystä riviensä täydentämiseksi. Kansallisessa vapautusrintamassa palveli myös naisia, mutta vain harvat heistä toimivat varsinaisina taistelijoina. Naistaistelijoita oli lähinnä kyliä suojelevissa joukoissa ja he saivat miesten tapaan lyhyen sotilaskoulutuksen.
Vietnamin maantiede suosi sissitaktiikkaa, jossa viidakon, soiden ja vuorten suojaamia alueita käytettiin joukkojen tukialueina, joilta käsin toteutettiin hyökkäyksiä esimerkiksi Kiinan kommunistien Japanin vastaisen sodan aikana keräämien kokemusten mukaisesti. Tukialueet toimivat myös joukkojen koulutusalueina ja komentopaikkoina.
Kirjallisuutta

Burchett, Wilfred: Näin toimivat Vietnamin sissit. (ISBN 951-30-2006-1)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Etelä-Vietnamin kansallinen vapautusrintama Wikimedia Commonsissa
Sotilaita ja siviilejä kantamassa tarvikkeita etelään Hồ Chí Minhin huoltotiellä vuonna 1959.
Kansallisen vapautusrintaman sotilas seisomassa vapautusrintaman lipun alla AK-47-kiväärin kanssa 12. helmikuuta 1973.
Ferengien hankintasäännöt

Ferengien hankintasäännöt ovat kuvitteellisessa Star Trek -universumissa esiintyvä joukko ohjeita, joiden on tarkoitus varmistaa äärikapitalististen ferengien liiketoiminnan kannattavuus. Ensimmäisen säännön loi Gint, Ferengien liittouman ensimmäinen suurnagus, joka antoi säännölle järjestysnumeron 162 luodakseen kysyntää vielä silloin määrittelemättömille 161:lle sitä edeltävälle säännölle. Sääntöjen yhteismääräksi on kerrottu 285, mutta kaikkia niistä ei ole koskaan julkaistu. Niiden esitetään sarjassa olevan lähinnä uskontoon verrattavassa asemassa ferengien yhteiskunnassa.
Suurimman osan hankintasäännöistä on luonut Ira Steven Behr, joka toimi tuottajana Star Trek: Deep Space Ninessa. Suuri osa niistä julkaistiin kirjassa The Ferengi Rules of Acquisition (ISBN 0-671-52936-6).
Hankinnan asteet

Hankintasääntöjen lisänä ovat Hankinnan viisi astetta:
Halu: Järjenvastainen halu saada jotain … "Minä haluan sen."
Oikeutus: Moraalinen tekosyy hankkimiseen … "Minun pitää saada se."
Omistaminen: Se on nyt minulla eikä toisella … "VIIMEINKIN MINUN!"
Pakkomielle: Pakonomainen tai epälooginen päähänpinttymä … "Aarre!"
Jälleenmyynti: Aikaisemmin ostetun myyminen  … "Mitä tarjoat?"
Gerundi

Gerundi on verbin muoto, joka ilmaisee jatkuvaa, parhaillaan tekeillä olevaa tai keskeneräistä tekemistä.
Englannin kielessä gerundi ilmaistaan päätteellä ’-ing’, jota monessa tapauksessa vastaa suomen kielessä pääte ’-minen’. Esimerkiksi ”Constructing a building is a heavy job for a team of construction workers”.
Espanjan kielessa gerundi ilmaistaan apuverbillä ’estar’ ja päätteellä ’-ando’ tai ’-iendo’. Tässä kielessä gerundin merkitys on useimmiten ’tehdä parhaillaan’, kuten esimerkeissä ”está hablando” tai ”está comiendo”.
Ranskan kielessä gerundi ilmaistaan käyttäen partisiipin preesensin edessä prepositiota 'en'. Gerundi ilmaisee samanaikaisuutta, tapaa tai keinoa. Gerundi on taipumaton ja sillä on aina sama subjekti kuin päälauseen predikaatilla. Esimerkiksi ”En lisant Wikipedia, j'ai perdu la notion du temps” ("Lukiessani Wikipediaa menetin ajan tajun.") Suomessa sitä vastaa yleensä 2. infinitiivin inessiivi tai instruktiivi.
Pohjoissaamen kielessa gerundi ilmaistaan päätteellä -dettiin tai -ettiin. Saamessa gerundi ilmaisee, että pääverbin subjekti tekee samanaikaisesti jotakin muuta. Esimerkiksi:
”Báhcen rievssaha čuoiggadettiin” "Ammuin riekon hiihtäessäni"
”Loddi lávllui girddedettiin” "Lintu lauloi lentäessään".
Tarvittaessa tekijä voidaan ilmaista gerundin päätteen perään sijoitettavalla possessiivisuffiksilla.
Geštinanna

Geštinanna tai Gesˇtin-Ana oli sumerilaisten ktooninen jumalatar, ”taivaallinen viinirypäle”. Hän oli Dumuzin sisar ja Ningisidan puoliso. Geštinanna esiintyy tarinassa, jossa Dumuzi yrittää paeta kohtaloaan Inannan ja Ereškigalin kynsissä. Geštinannan talossa Dumuzi muuttuu gaselliksi ennen kuin hänet saadaan kiinni ja viedään alamaailmaan.
Joschka Fischer

| Joschka Fischer |
| --- | --- |

Saksan varakansleri
 27. lokakuuta 1998 – 22. marraskuuta 2005  
Liittokansleri:  Gerhard Schröder
Edeltäjä:  Klaus Kinkel
Seuraaja:  Franz Müntefering
Saksan ulkoministeri
 27. lokakuuta 1998 – 22. marraskuuta 2005  
Edeltäjä:  Klaus Kinkel
Seuraaja:  Frank-Walter Steinmeier
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. huhtikuuta 1948 (ikä 76) Gerabronn, Nordrhein-Westfalen, Saksa
Puoliso:  Edeltraud Seifert (vih. 1967; ero 1984) Inge Peusquens (vih. 1984; ero 1987) Claudia Bohm (vih. 1987; ero 1998) Nicola Leske (vih. 1999; ero 2003) Minu Barati (vih. 2005)
Tiedot
Puolue:  Liittouma 90/Vihreät
 Nimikirjoitus
Joseph Martin (Joschka) Fischer  kuuntele ääntämys (ohje) (s. 12. huhtikuuta 1948 Gerabronn) on saksalainen vihreä poliitikko. Hän oli vuosina 1998–2005 Saksan ulkoministeri ja varakansleri Schröderin hallituksessa.
Radikaali nuoruus

Fischer ei koskaan suorittanut lukiota loppuun. Vuonna 1966 hän keskeytti myös valokuvaajan opintonsa. Vuodesta 1967 alkaen Fischer toimi vasemmisto-opiskelijaliikkeessä. Seuraavana vuonna hän muutti Frankfurt am Mainiin, missä hän elätti itsensä pätkätöillä ja kävi samalla kuuntelemassa Theodor Adornon, Jürgen Habermasin ja Oskar Negtin luentoja olematta varsinaisesti kirjoilla opiskelijana. Hän perehtyi oma-aloitteisesti kattavasti myös Karl Marxin, Mao Zedongin ja Georg Wilhelm Friedrich Hegelin tuotantoon.
Vuonna 1969 Fischer osallistui Algeriassa PLO:n järjestämään konferenssiin, jossa Jasser Arafat vaati taistelua Israelia vastaan.
Vuoteen 1975 saakka Fischer oli vasemmistoradikaalin militanttiryhmän Vallankumouksellinen taistelu (Revolutionärer Kampf) jäsen. Tuolloin hän osallistui useisiin kahakoihin poliiseja vastaan. 14. heinäkuuta 1976 Fischer pidätettiin Ulrike Meinhofin kuoleman johdosta järjestetyn mielenosoituksen yhteydessä. Ulkoministerikaudellaan Fischer pyysi aiempaa toimintaansa anteeksi. Oman kertomansa mukaan hän alkoi erkaantua radikaalista liikkeestä vuoden 1977 "Saksan syksyn" tapahtumien seurauksena kun työnantajaliiton puheenjohtaja Hanns Martin Schleyer kaapattiin ja murhattiin raa'asti.
Vihreä realisti

Jo ennen liittymistään puolueeseen vuonna 1982 Fischer perusti Daniel Cohn-Benditin ja muiden kanssa Frankfurtissa Arbeitskreis Realpolitik -työryhmän, jossa muovattiin vihreille "reaalipoliittista" suuntausta. Vastakkainasettelu näiden uusien näkemysten kanssa johti Frankfurtissa "eko-fundamentalistien" ("Fundis") ja realistien ("Realos") väliseen ristiriitaan. Vuonna 1983 Fischer valittiin liittopäiville ensimmäisten vihreiden joukossa.
Vuonna 1985 Hessenin osavaltiossa muodostettiin ensimmäinen punavihreä hallitus pääministeri Holger Börnerin johdolla. Tuolloin Fischer valittiin ympäristö- ja energiaministeriksi. Jo hänen ministerinvalansa herätti suurta huomiota epämuodollisen pukeutumisen vuoksi.lähde? Vuonna 1987 Fischer joutui muiden vihreiden ohella jättämään hallituksen vihreiden tehtyä ydinvoimasta hallituskysymyksen. Pian seuranneiden uusien vaalien jälkeen Fischer toimi maapäivillä vihreiden eduskuntaryhmän puheenjohtajana.
Vuoden 1991 vaaleissa punavihreät saavuttivat vaalivoiton ja palasivat neljän vuoden tauon jälkeen valtaan. Hans Eichelin (SPD) pääministerikaudella Fischer toimi jälleen Hessenin ympäristöministerinä. Vuonna 1994 Fischer jätti tehtävänsä Hessenissä ja palasi liittopäiville. Vuonna 1995 Fischer aiheutti puolueen sisäisiä ristiriitoja, sillä hän erkaantui puolueen tiukan pasifistisesta linjasta hyväksymällä sotilaalliset toimenpiteet YK:n suoja-alueiden ylläpitämiseksi Bosniassa ja Hertsegovinassa. Myös suuntaamalla vihreät talouspoliittisesti kohti markkinataloutta teki vihreistä entistä "reaalipoliittisemman" puolueen.
Ulkoministeri ja varakansleri

Vuoden 1998 vaaleissa oikeistokoalitio menetti enemmistönsä liittopäivillä 16 vuoden kauden jälkeen. Ensi kertaa liittovaltion tasolla syntyi punavihreä koalitio. Gerhard Schröderin johtamassa hallituksessa Fischer nimitettiin ulkoministeriksi ja varakansleriksi.
Vuonna 1999 Fischer tuki Saksan osallistumista kansainvälisen oikeuden kannalta kiisteltyyn Kosovon sotaan. Tällöin saksalaiset sotilaat osallistuivat sotatoimiin ensi kertaa sitten toisen maailmansodan. Fischer perusteli sotaa viittaamalla kansallissosialistisen Saksan aikaiseen juutalaisten kansanmurhaan. Uuden Auschwitzin estämiseksi liittotasavallan armeijan oli toimittava Bosniassa ja Kosovossa. Fischerin mukaan rinnastettavuus kansallissosialismiin ja fasismiin oli ilmeistä. Tuolloin esitettiin myös sittemmin vääriksi osoittautuneita väitteitä, joiden mukaan Kosovossa olisi keskitysleirejä.
Fischerin reaalipoliittinen ote on herättänyt puolueen sisällä ankaraakin kritiikkiä. Tähän on antanut aihetta myös hänen suhtautumisensa Tšetšenian sotaan. Vuonna 1995 Fischer tuomitsi silloisen hallituksen toimimattomuuden asiassa kutsuen Tšetšenian tapahtumia ydinvallan suorittamaksi julmaksi pienen kansan murhaksi". Vuonna 2000 ulkoministeri Fischer puolestaan esitti, että Venäjää ei tule eristää ja sota terrorismia vastaan on oikeutettua.
Fischerin ansiona pidetään vuoden 2002 vaalivoittoa, joka mahdollisti punavihreän koalition jatkumisen vuoteen 2005 asti.