stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Brest (Valko-Venäjä)
Historia

Kaupunki on mainittu ensimmäisen kerran nimellä Berestje vuonna 1017 Novgorodin ensimmäisessä kronikassa, jolloin se oli osa Kiovan Rusia. Keskiajalla kaupungin valloittivat vuorotellen Puola, Liettua ja mongolit (1241). Kaupunki liitettiin Puola-Liettuaan vuonna 1569. Vuosina 1595–1596 siellä syntyi Brestin unioni, jonka kautta enemmistö Puola-Liettuan alaisuuteen kuuluneista ortodokseista siirtyi paavin alaisuuteen. Tämä synnytti myös Ukrainan kreikkalaiskatolisen kirkon.
Vuonna 1795 kaupunki siirtyi Puolan kolmannen jaon jälkeen Venäjän keisarikuntaan. Brest oli Grodnon kuvernementtiin kuuluneen kihlakunnan keskus. Venäjän valta päättyi vuonna 1915. Maaliskuussa 1918 kaupungissa solmittuun Brest-Litovskin rauhansopimukseen päättyi ensimmäinen maailmansota Venäjän ja keskusvaltojen välillä. Vuonna 1919 kaupunki liitettiin jälleen Puolaan.lähde?
Molotov–Ribbentrop-sopimuksen mukaisesti Neuvostoliitto valtasi kaupungin toisen maailmansodan sytyttyä 1939. Saksa hyökkäsi Brestiin operaatio Barbarossan alussa 1941. Kaupunki pystyi vastustamaan hyökkäystä kuukauden. Brestin juutalaiset tuhottiin natsimiehityksen aikana. Brestin linnoituksen saksalaisia vastaan 1941 osoittaman vastarinnan kunniaksi kaupunki nimettiin Neuvostoliitossa sankarikaupungiksi.lähde?
Neuvostoliitto valtasi Brestin 1944, ja Jaltan konferenssin mukaan se liitettiin vuonna 1945 Valko-Venäjän neuvostotasavaltaan. Neuvostoliiton hajottua kaupunki on kuulunut Valko-Venäjään.lähde?
Asukasluvun kehitys

| Vuosi | 1840 | 1897 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2009 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&011296.&&&&0011 296 | &&&&&&&&&&046568.&&&&0046 568 | &&&&&&&&&&073614.&&&&0073 614 | &&&&&&&&&0121629.&&&&00121 629 | &&&&&&&&&0177249.&&&&00177 249 | &&&&&&&&&0258016.&&&&00258 016 | &&&&&&&&&0309764.&&&&00309 764 |
Nähtävyyksiä

Brestin linnoitus, jolle myönnettiin 1965 Neuvostoliiton sankarilinnoituksen arvonimi. Linnoitusalueen eteläosissa on myös esiinkaivetun slaavilaisen kylän ympärille rakennettu arkeologinen museo
Muhavets-joen rantamaisemat
Rautatiemuseo
Holokaustin muistomerkki
Korkeakouluja

Brestissä on kaksi Valko-Venäjän valtiollista yliopistoa: Brestin valtiollinen A. S. Puškinin yliopisto ja Brestin teknillinen valtionyliopisto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brest (Valko-Venäjä) Wikimedia Commonsissa
Lyhyt kaupunkikuvaus (englanniksi) (bycity.org)
Kantakaupungin kartta (venäjäksi) (bycity.org)
WikiMapia karttalinkki kaupunkiin, kohteiden selitys pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Internet guide to City of Brest (englanniksi)
Muhavetš-joesta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Brest State Technical University (* 1966) (englanniksi) ja (venäjäksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Brest State University named after A.S.Pushkin (venäjäksi) ja (englanniksi)
Berestye Archeology Museum (Brestin linnoitussaaressa oleva arkeologinen museo esiinkaivetusta itäslaavilaisesta kylästä) (englanniksi) (belarustourism.by)
Tietoa ja kuvia Brestistä (venäjäksi) (globus.tut.ru)
Valokuvia Brestistä (englanniksi) (radzima.org)
Juna-aikatauluja Brest-Minsk (venäjäksi)
Brest (Albertan ja Toronton yliopistojen Ukraina-tietosanakirjan artikkeli, korostaa ukrainalaista historiankirjoitusta ja -tutkimusta) Internet Encyclopedia of Ukraine, IEU. 2009. Canadian Institute of Ukrainian Studies (CIUS, University of Alberta/University of Toronto), encyclopediaofukraine.com. Viitattu 14.3.2014. (englanniksi)
| n k Neuvostoliiton sankarikaupungit |
| --- | --- | --- |
|  Brestin sankarilinnoitus  Kertš  Kiova  Leningrad  Moskova  Minsk  Murmansk  Novorossijsk  Odessa  Sevastopol  Smolensk  Tula  Volgograd  |  Brestin sankarilinnoitus  Kertš  Kiova  Leningrad  Moskova  Minsk  Murmansk  Novorossijsk  Odessa  Sevastopol  Smolensk  Tula  Volgograd  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Muut:  Internet Encyclopedia of Ukraine  IdRef 
Pappi J. Parfjanjukin johdolla suunniteltu, vuosina 1995 ja 2002 vihitty Valko-Venäjän suurimpiin kuuluva ortodoksinen Kristuksen ylösnousemuksen kirkko.
Brestin linnoituksen kuuluisa portti.
Neuvostoliittolaisten ja saksalaisten yhteisparaatissa 22. syyskuuta 1939 Brestissä keskellä kenraaliluutnantti Heinz Guderian ja oikealla prikaatinkomentaja Semojon Krivošein.
Ingeborg von Bronsart

Valokuva säveltäjästä 1860-luvulta.
Ingeborg von Bronsart (oik. Ingeborg Maria Wilhelmina Bronsart von Schellendorf, o.s. Starck; 24. elokuuta (J: 12. elokuuta) 1840 Pietari – 17. kesäkuuta 1913 München) oli suomalais-saksalainen säveltäjä ja pianisti.
Ura

Ingeborg von Bronsart oli Pietarissa asuneen suomalaissyntyisen hovisatulasepän Otto Starckin (alk. Tarkiain[en]) ja suomalaisen Marianne Åkermanin tytär. Hänen äidinkielensä oli ruotsi. Hän sai pianonsoitonopetusta Nicolas von Martinoffilta ja Adolf Henseltiltä sekä sävellysoppia Constantin Deckeriltä ja piti ensikonserttinsa 15-vuotiaana. Hän jatkoi opintojaan Weimarissa Franz Lisztin johdolla, jonka kerrotaan sanoneen Ingeborgin soittavan ”kuin tulivuori”.
Vuonna 1861 Ingeborg Starck avioitui pianisti ja kapellimestari Hans Bronsart von Schellendorfin kanssa, joka oli varttunut preussilaisessa upseeriperheessä. Ingeborg von Bronsart kiersi Eurooppaa pianovirtuoosina, kunnes hänen miehensä nimitettiin Hannoverissa toimineen teatterin intendentiksi 1867. Siitä lähtien Ingeborg von Bronsart keskittyi enemmän säveltämiseen.
Ensimmäisten oopperoiden saatua suosiota aviomies uhkasi erolla, ellei Ingeborg jättäisi omaa taiteellista uraansa. Avioliitto pysyi koossa vaimon hillitessä hieman työskentelyään ja keskittyessä enemmän lasten, Claran (1864–1929) ja Fritzin (1868–1918), hoitoon.
Ingeborg von Bronsart edusti Saksaa vuoden 1893 Chicagon maailmannäyttelyssä. Häntä pidetään maan ensimmäisenä merkittävänä naissäveltäjänä, joka oopperoiden lisäksi kirjoitti suuren määrän vokaali- ja pianomusiikkia sekä orkesteri- ja kamarimusiikkiteoksia. Hän oli tekemisissä monien aikansa musiikkikuuluisuuksien, kuten viulisti Joseph Joachimin, kapellimestari Hans von Bülowin ja säveltäjien Gioacchino Rossini, Daniel Auber ja Richard Wagner kanssa. — Suomessa hänen musiikkiaan ei ole esitetty paljonkaan.
Teoksia > Oopperoita ja laulunäytelmiä

Die Göttin von Sais oder Linas und Liane (1867)
Jery und Bätely (1873)
Hiarne (1891)
Die Sühne (1909)
Teoksia > Orkesteri- ja kamarimusiikkia

Pianokonsertto f-molli (1863) — kadonnut
Kaiser-Wilhelm-marssi (1872)
Romanssi a-molli viululle ja pianolle (1873)
Notturno a-molli sellolle ja pianolle op. 13 (1879)
Elegia C-duuri sellolle ja pianolle op. 14 (1879)
Romanssi B-duuri sellolle ja pianolle op. 15 (1879)
Phantasie viululle ja pianolle op. 21 (1891)
Aiheesta muualla

Välimäki, Susanna: / Bronsart, Ingeborg von (1840–1913). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. 30.3.2021. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Ingeborg Bronsart von Schellendorf
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC 
Käännös suomeksi
Breaker

| Breaker Accept |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : joulukuussa 1980-tammikuussa 1981 Delta-Studio, Wilster
 Julkaistu: 16. maaliskuuta 1981
 Tuottaja(t): Dirk Steffens
 Tyylilaji: heavy metal
 Kesto: 43.56
 Levy-yhtiö:  Brain Records  Reprise Records
Acceptin muut julkaisut
| I’m a Rebel 1980 | Breaker 1981 | Restless and Wild 1982 |
Breaker on saksalaisen heavy metal -yhtye Acceptin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1981.
Työstö

Accept alkoi äänittää kolmatta studiolevyään karuissa olosuhteissa: oli hyvin kylmä talvi ja lunta tuli viimeisenä iltana runsaasti. "Kun sitten seuraavana aamuna kaivoimme pikku-Renaultiani lumihangesta, auto oli niin jäässä että basisti Peter Baltes joutui sulattelemaan konepeltiä hiustenkuivaajalla", kitaristi Wolf Hoffmann muistelee. "Varastimme studiosta huopia, koska sen hemmetin kotteron lämmitys ei pelannut. Kesti 10 tuntia päästä kotiin Solingeniin!" Yhtyeestä otettiin ulkosalla myös promokuvia, jotka Hoffmannin mukaan seurasivat yhtyettä siitä pitäen. "Meidät raahattiin pakkaseen palelemaan. Ei oikein olisi huvittanut, ja näytämme kaikki surkeilta."
Jos keli olikin kurja, oli itse levyttämisessä toisenlainen tunnelma. Accept-debyyttilevyn tekeminen oli tietysti ollut hienoa, kun oli ensimmäistä kertaa päästy äänitysstudioon. Mutta levy ei kuulostanut siltä miltä sen yhtyeen mielestä olisi pitänyt kuulostaa. I'm a Rebel oli vielä suurempi pettymys, sillä yhtyeen mielestä bändiin yritti vaikuttaa liian moni ja liian paljon. Niinpä Accept päätti, että kolmatta levyä tehtäisiin vain yhtyeen ehdoilla. Levy-yhtiön sekaantuminen edeltävän levyn musiikilliseen puoleen heijastui Breakerin tekoon: "Tämä levy syntyi puhtaasta raivosta", laulaja Udo Dirkschneider kuvailee. "Hajotin levynteossa kolme mikkiä!"
Tuottajana toimi sama mies kuin edeltävällä levyllä eli Dirk Steffens, joka sovitti levyn kappale yhdessä Acceptin kanssa. Levyn materiaalin sävellystyö on kreditoitu koko yhtyeelle. Äänittäjäksi ja miksaajaksi saatiin tuttu mies: Acceptin perustivat vuonna 1976 Michael Wagener ja Udo Dirkschneider. Wagenerille tarjoitui kuitenkin tilaisuus tehdä uraa studioteknikkona, eikä Udo saanut miehen mieltä muuttumaan: niinpä Wagener lähti omille teilleen. Nyt Wagener kuitenkin oli mukana levynteossa.
Kappalemateriaali

Breakerin kappaleista eniten huomiota herättää ”Son of a Bitch”, jonka sanoituksista laulaja Udo Dirkscheider sanoo, että ne ovat "absolutely anti record company" eli suunnattu levy-yhtiötä vastaan. Kitaristi Hoffmann puolestaan muistelee, ettei sanoituksia kirjoitettu ketään tiettyä henkilöä ajatellen. "Me kysyimme yhdysvaltalaisilta kavereiltamme ja bändeiltä, mikä olisi häijyin heidän tuntemansa sanayhdistelmä. Son of a Bitch oli jotakuinkin sitten se. Sananmukainen käännös on suomeksikin törkeä, mutta yleensä kuitenkin käytetään merkityksen mukaista suomennosta "paskiainen".
LP-levyn sisäpussiin painettiin muiden levyllä olevien kappaleiden sanoitukset, mutta ”Son of a Bitchin” sanat jätettiin pois ja niiden tilalle tuli teksti "Sensuroitu". Tämä ei sitten kuitenkaan ollut toimiva ratkaisu, vaan "Sensuroitu"-maininta piti sekin jättää pois. "Se herätti vielä enemmän polemikkia: haluttiin tietää kuka sanoitukset oli sensuroinut." Hävyttömät kohdat esiintyvät vain kahdessa perättäisessä kertosäkeessä, niiden väliosassa ja aivan kappaleen lopun parin rivin "lopputoivotuksessa". ”Son of a Bitch” -kappaleesta tehtiin vielä ruokottomuuksista riisuttu B-versio, jonka kertosäkeessä lauletaan "Born to be whipped", joka samalla toimii versioidun kappaleen nimenä. Näin siksi että esimerkiksi Britanniassa levyä olisi muuten ollut vaikea saada myyntiin. Vuoden 2005 Steamhammerin levypainoksessa kaikki sanoitukset ovat mukana.
Levyn kappaleista Hoffmannin omiin suosikkeihin kuuluu ”Breaking Up Again”, jonka laulaa Acceptin basisti Peter Baltes. "Moni on tullut minulle sanomaan, että he pitävät sen kappaleen fiiliksestä. Ja uskomattoman moni myös luulee, että sen laulaa Udo! Emme tehneet laulajasta sen ihmeemmin numeroa, ajattelimme vain että kyllä jengi tietää ettei siinä laula Udo." Baltes laulaa myös ”Midnight Highway” -kappaleella bridge-osuuden. Wolf Hoffmannin makuun "semikaupallinen" ”Midnight Highway” on "liian iloinen". Levy-yhtiö oli Udon mielestä halunnut Acceptin olevan jonkinlainen pop-bändi, ja I'm a Rebel -levy pyrki kaupallisuuteen. Breakeria yhtye kuitenkin teki sillä mielellä, että levyn kappaleet eivät pyri olemaan radiohittejä vaan kuvastavat enemmän Acceptia. "Accept-saundi syntyi silloin", sanoo Dirkschneider.
Kansitaide

Levyn kannen kauhistunut tai hämmästynyt tyttökuva on Stefan Böhlen käsialaa. Alkuperäisen levyn takakanteen haluttiin kuva, jossa yhtyeen käyttämät Gibson Flying V -kitarat olisi sidottu kauloistaan yhteen piikkilangalla, jotta kuva sopii yhteen etukannen kanssa. Niinpä kitaristit Wolf Hoffmann ja Jörg Fischer lähettivät soittimensa Hampuriin kuvattavaksi. "Ne eivät ilmeisesti olleet ikinä kuulleet feikki-piikkilangasta", Hoffman kertoo. "Kitarassani on vieläkin ruhjeet aidon piikkilangan jäljiltä. Ja vissiin kiristivät sen vielä pihdeillä tiukalle!" Vuonna 2005 Steamhammer julkaisi levystä uusintapainoksen, ja silloin levyt saivat myös uudet levynkansihuomautukset.
Breakerin merkitys

Breaker oli Acceptin historiassa käännekohta. Ensilevy Accept ja sen seuraaja I'm a Rebel eivät tyydyttäneet yhtyettä, eivätkä ne edustaneet sitä mikä jäsenten mielestä on Accept. Se oli samalla Acceptin kulta-ajan alku, joka Udo Dirkschneiderin mukaan ajoittuu vuosille 1981–1987. Dirkschneider mainitsee Steamhammerin uusintajulkaisun (1995) tiedoissa myös sen, että samana vuonna eli 1981 Accept teki uuden managerointisopimuksen ja yhtyeen manageriksi tuli Gaby Hauke. Yhteistyö on kestänyt pitkään – Hauken nimi tosin vaihtui matkan varrella Gaby Hoffmanniksi, sillä hän avioitui yhtyeen kitaristin Wolf Hoffmannin kanssa. G. Hoffmann lopetti työskentelyn yhtyeen kanssa vasta vuoden 2019 kesällä, ja Wolf mainitsee hänet "yhtyeen kuudenneksi jäseneksi".
Ennen Breakeria Accept oli soitellut vain paikallisesti eikä ollut vielä saanut nimeä. Breakerin myötä yhtyeestä tuli tunnettu myös muualla Euroopassa. Yhtye pääsi myös lämmittelemään Judas Priestiä näiden World Wide Blitz Tour -kiertueelle, joka oli samalla ensimmäinen organisoitu isompi kiertue jolla Accept oli mukana. Kitaristi Wolf Hoffmannin mukaan levy oli ensimmäinen vakavasti otettava Accept-levy, jota kelpaa kuunnella yhä vuonna 2021. Sekä Hoffmann että Dirkschneider ovat sitä mieltä, että Breaker-levyllä Accept löysi oman äänensä. Dirkschneiderin näkemyksen mukaan Breaker myös toimi innoittajana monille aloitteleville muusikoille.
Kappaleet

Starlight – 3.52
Breaker – 3.35
Run If You Can – 4.49
Can't Stand the Night – 5.23
Son of a Bitch – 3.52
Burning – 5.14
Feelings – 4.48
Midnight Highway – 3.58
Breaking Up Again – 4.37
Down and Out – 3.44
Kokoonpano

Udo Dirkschneider – laulu
Wolf Hoffmann – kitarat
Jörg Fischer – kitarat
Peter Baltes – basso & laulu
Stefan Kaufmann – rummut
Aiheesta muualla

Breaker Discogsissa. (englanniksi)
Metal Archives: Accept (englanniksi)
| n k Accept |
| --- | --- |
 Wolf Hoffmann  Mark Tornillo  Uwe Lulis  Christopher Williams  Martin Motnik  Philip Shouse   Udo Dirkschneider  David Reece  Peter Baltes  Stefan Kaufmann  Stefan Schwarzmann  Herman Frank  Jörg Fischer 
Studioalbumit:  Accept  I’m a Rebel  Breaker  Restless and Wild  Balls to the Wall  Metal Heart  Russian Roulette  Eat the Heat  Objection Overruled  Death Row  Predator  Blood of the Nations  Stalingrad  Blind Rage  The Rise of Chaos  Too Mean to Die  Humanoid 
Livetallenteet:  Kaizoku-Ban  Staying a Life  All Areas – Worldwide  Restless And Live (Blind Rage - Live In Europe 2015)  Symphonic Terror - Live At Wacken 2017 
Muuta:  Acceptin diskografia  Luettelo Acceptin kappaleista
Eva Brummer

| Eva Brummer |
| --- | --- |
 Eva Brummer 1950-luvun lopulla.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Eva Ester Brummer
Syntynyt: 13. maaliskuuta 1901 Tampere
Kuollut: 28. kesäkuuta 2007 (106 vuotta) Espoo
Taiteilija
Palkinnot
 Pro Finlandia (1979) 
Eva Ester Brummer (o.s. Martio; 13. maaliskuuta 1901 Tampere – 28. kesäkuuta 2007 Espoo) oli suomalainen tekstiilitaiteilija, joka kehitti erityisesti suomalaista ryijyä.
Brummer opiskeli Taideteollisuuskeskuskoulussa vuosina 1922–1923 mallipiirustusosastolla ja 1924–1926 sen opettajaosastolla, ja hän valmistui sieltä kuvaamataidonopettajaksi 1926. Hän toimi piirustuksenopettajana Lauttasaaren yhteiskoulussa 40 vuotta ja jäi eläkkeelle vuonna 1968. Hän asui Espoon Tapiolassa Tykkitiellä vuodesta 1960 lähtien.
”Alkusysäys ryijyjen suunnitteluun lähtee yleensä luonnosta, usein myös voimakkaasta tunne-elämyksestä. En kuitenkaan ajattele kokemaani, alitajunta työskentelee... Alkaessani luonnoksen vesiväreillä en koskaan tiedä, mitä työstä syntyy, en ole edes ajatellut väriä.”
Brummer on suomalaisen ryijyn uudistaja. Hän ryhtyi 1930-luvulla yhteistyössä kutojan kanssa kehittämään menetelmiä. Hän suunnitteli ryijymalleja Suomen Käsityön Ystäville lähes 50 vuotta. Hänen kehittämäänsä langalla maalaamista ihailtiin erityisesti 1940- ja 1950-luvulla, mutta sen jälkeen on taideryijyjen ulkonäkö muuttunut.
Eva Brummerin puoliso oli vuodesta 1926 Arttu Brummer.
Palkintoja ja tunnustuksia

Milanon triennaalin kunniakirja 1933
Milanon triennaalin Grand Prix 1951
Milanon triennaalin kunniakirja 1954
Milanon triennaalin kultamitali 1957
Valtion taideteollisuuspalkinto 1973
Pro Finlandia -mitali 1979
Suomen Käsityön Ystävien kilpailuissa useita palkintoja
Kirjallisuutta

Eva Brummerin kirkolliset tekstiilit. Eva Brummerin 100-vuotisjuhlanäyttelyn julkaisu. Taideteollisuusmuseo, 2001.
Eva Brummer’s gardens. Form Function Finland No. 82, 2/2001.
Makkonen, Leena: Ryijytaiteilija Eva Brummer ja modernistiset pyrkimykset Suomen taiteessa 1930–1950-luvulla. Pro gradu. Jyväskylän yliopisto.
Svinhufvud, Leena (toim.): Eva Brummer. Helsinki: Taideteollisuusmuseo, 2001. ISBN 952-9878-24-9
Aiheesta muualla

Eva Brummerin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Kaksi kuvaa Brummerin ryijyistä. (Arkistoitu – Internet Archive)
Artikkeli Turun Sanomissa. (Arkistoitu – Internet Archive)
Brummer, Eva hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Kiang Westin kansallispuisto

| --- | --- |
Sijainti:  Gambia, Lower River
Pinta-ala:  11 000 ha
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  1987
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kiang Westin kansallispuisto (KWNP) on luonnonsuojelualue Gambiassa, Lower Riverin alueella Kiang Westin piirikunnassa, 145 km:n ajomatkan päässä Banjulista. Sen pinta-ala on noin 11 000 ha (110 km2). Se perustettiin kansallispuistoksi vuonna 1987. Puistossa on monia erilaisia biotoooppeja. Suurin osa kansallispuiston alueesta on kuivia lehtimetsiä ja guinea-savanneja, mutta siellä on myös laajoja mangrovealueita ja vuorovesiniittyjä. Kiang Westin kansallispuistoa rajoittaa pohjoisessa Gambiajoki, ja Jarin-, Jali- ja Nganingkoi-bolonit jakavat sen kolmeen alueeseen.
Kaikki tärkeimmät luonnonvaraiset nisäkkäät, joiden tiedetään tällä hetkellä pysyvästi asuvan Gambiassa, on tavattu Kiang Westin kansallispuistossa, mikä tekee siitä maan tärkeimmän luonnonsuojelualueen. Näihin kuuluvat valkoposkisaukko, aavikkoilves, servaali, kirjoantilooppi ja savannipuikkija. Puistossa on myös tavattu yli 300 lajia lintuja. Erittäin uhanalainen Guineanruostegueretsa elää puistossa, afrikanmanaatteja on ollut aikaisemmin mutta ne ovat saattaneet kadota.
Jack Bruce

| Jack Bruce |
| --- | --- |
 Jack Bruce vuonna 2006.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. toukokuuta 1943
Kuollut: 25. lokakuuta 2014 (71 vuotta)
Muusikko
Aktiivisena:  1962–2014
Tyylilajit:  blues rock, psykedeelinen rock, fuusiojazz, hard rock
Soittimet:  basso, piano, huuliharppu, kitara, Hammond-urut, sello
Yhtyeet:  mm. Cream, John Mayall & the Bluesbreakers, The Graham Bond Organization, Manfred Mann
Levy-yhtiöt:  EMI
Aiheesta muualla
www.jackbruce.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
John Symon Asher ”Jack” Bruce (14. toukokuuta 1943 Bishopbriggs, Skotlanti, Yhdistynyt kuningaskunta – 25. lokakuuta 2014 Suffolk, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) oli skotlantilainen rock- ja jazzmuusikko, jota pidetään yhtenä merkittävimmistä bassokitaran soittajista. Bruce oli myös laulaja ja sellisti.
Ura yhtyeissä ja nousu maailmanmaineeseen

Bruce nousi maineeseen Graham Bond Organization -nimisen yhtyeen jäsenenä 1960-luvun puolivälissä. Riitaannuttuaan yhtyeen rumpalin Ginger Bakerin kanssa hän Bruce soitti lyhyen aikaa John Mayall's Bluesbreakers - kokoonpanossa, josta hän siirtyi Manfred Mann -yhtyeeseen, jossa hän soitti singlellä "Pretty Flamingo"lähde?.
Baker ja Bruce sopivat riitansa 1966 perustaakseen Creamin yhdessä kitaristi Eric Claptonin kanssa, johon Bruce tutustui Mayallin yhtyeessä. Yhtyeen nimi viittasi näiden kolmen virtuoosimaisen soittajan asemaan brittimuusikoiden ”kermana”.lähde?
Bruce toimi yhtyeen ensisijaisena laulajana ja sävelsi sen tärkeimpiä kappaleita, kuten ”I Feel Free”, ”White Room”, ”SWLABR” ja Claptonin kanssa ”Sunshine of Your Love”. Kappaleiden sanoitukset tehtiin yhdessä runoilija Peter Brownin kanssa.lähde?
Cream saavutti sekä arvostelumenestystä että suuren yleisönsuosion. Brucen ja Ginger Bakerin välit kuitenkin kiristyivät pian uudestaan, ja yhtye lopetti toimintansa jo vuonna 1968.
Sooloura ja myöhempiä kokoonpanoja

Bruce jatkoi uraansa julkaisten sooloalbumin Songs for a Tailor (1969). Levy menestyi, ja sen kappaleesta ”Theme for an Imaginary Western” tuli rock-klassikko varsinkin Mountain-yhtyeen versiona. Sooloalbumin jälkeen Bruce lähti kiertueelle rumpali Mitch Mitchellin (The Jimi Hendrix Experiencen jäsen) ja kitaristi Larry Coryellin kanssa. Tämän jälkeen Bruce soitti kaksi albumia julkaisseessa Lifetime-fuusioyhtyeessä, johon kuului myös kitaristi John McLaughlin.
Mountainin kitaristi Leslie West ja rumpali Corky Laing työskentelivät 1970-luvun alussa yhdessä Brucen kanssa kokoonpanossa West, Bruce and Laing, joka julkaisi kaksi studioalbumia ja yhden konserttitaltioinnin. Bruce julkaisi myös useita uusia sooloalbumeita, minkä lisäksi hän soitti Lou Reedin klassikkoalbumilla Berlin (1973).
1980-luvun alussa Bruce teki kitaristi Robin Trowerin kanssa  kohtalaisesti menestyneet albumit BLT (1981) ja Truce (1981). Tämän jälkeen hän julkaisi myönteiset arvostelut saaneet sooloalbumit Automatic (1983) ja A Question of Time (1989). Vuonna 1993 Bruce esiintyi Cream-rumpali Ginger Bakerin ja kitaristi Gary Mooren kanssa 50-vuotisjuhlakonsertissaan, joka julkaistiin nimellä Cities of the Heart. Tämän jälkeen Bruce, Baker ja Moore muodostivat Bruce-Baker-Moore-yhtyeen, jonka ainoaksi jäänyt albumi Around the Next Dream (1994) nousi Britannian albumilistalla 9. sijalle. Tämän jälkeen Bruce palasi soolouralle.
Brucen maine yhtenä bassokitaran suurista mestareista säilyi vielä 2000-luvulla. Bruce kävi lähellä kuolemaa saatuaan ensin  maksasyöpädiagnoosin ja sitten vuonna 2003 maksansiirron vuoksi, jota elimistö aluksi hylki. Brucen pitkäaikainen toive Creamin paluusta toteutui hetkellisesti keväällä 2005, jolloin yhtye esitti sarjan reunion-konsertteja. Vuonna 2008 Bruce palasi yhteistyöhön Robin Trowerin kanssa, ja he julkaisivat albumin Several Moons.
Bruce kuoli kotonaan Suffolkissa 71-vuotiaana 25. lokakuuta 2014.
Sooloalbumit

Songs for a Tailor (syyskuu 1969)
Things We Like (äänitetty elokuussa 1968, julkaistu joulukuussa 1970)
Harmony Row (syyskuu 1971)
Out of the Storm (marraskuu 1974)
Live at Manchester Free Trade Hall 75 (julkaistu 2003)
How’s Tricks (maaliskuu 1977)
Jet Set Jewel (äänitetty 1978, julkaistu 2003)
I’ve Always Wanted to Do This (joulukuu 1980)
Automatic (tammikuu 1983)
A Question of Time (joulukuu 1989)
Something Els (äänitetty 1987, julkaistu maaliskuussa 1993)
Cities of the Heart (1993)
Monkjack (syyskuu 1995)
Shadows in the Air (heinäkuu 2001)
More Jack Than God (syyskuu 2003