stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alaverdoba

Festivaali Alaverdin katedraalilla, Grigori Gagarin, 1847.
Alaverdoba (georg. ალავერდობა) on uskonnollinen ja kansanperinteeseen kuuluva juhla, jota vietetään Georgian itäosassa Kakhetin maakunnassa. Sen juuret ovat sadonkorjuun juhlistamisessa. Festivaali keskittyy Alaverdin katedraalin ympärille, jolta se on saanut nimensä: suffiksi -oba viittaa omistukseen. Juhla kestää useita päiviä ja saavuttaa huippukohtansa Pyhän Joosef Alaverdilaisen juhlapäivänä. Hän oli yksi Kolmestatoista assyrialaisesta kirkkoisästä ja katedraalin perustaja 500-luvulla.
Aiemmin Alaverdoba kesti kolmen viikon ajan ja sitä vietettiin kolmiosaisessa syklissä, mikä heijasteli esikristillisiä Kuun palvontaan liittyviä kultteja. 1800-luvulla festivaaliin lisättiin maatalousmarkkinoiden perinne. Sitä käsiteltiin useissa ajan etnologisissa kertomuksissa ja matkapäiväkirjoissa, ja Giorgi Šengelaia ohjasi vuonna 1962 festivaalista kertovan osin fiktiivisen elokuvan Alaverdoba.
Alaverdoba selviytyi neuvostokaudesta ja sitä juhlitaan edelleen Kakhetissa laajalti. Juhliin osallistuu sekä paikallisia että lähialueilta saapuvia vieraita, kuten kistejä Pankisin rotkosta.
Akarnania

Akarnania ja muita keskisen ja pohjoisen Kreikan antiikin aikaisia alueita kartalla.
Akarnania (m.kreik. Ἀκαρνανία, lat. Acarnania) oli antiikin Kreikan maakunta. Se sijaitsi läntisessä Kreikassa Joonianmeren rannikolla Aitolian länsipuolella. Akarnanian ja Aitolian rajana toimi Akheloos-joki.
Nykyisin Akarnanian alue on yhdessä Aitolian kanssa osa Aitolia-Akarnanian alueyksikköä.
Maantiede

Akarnania ulottui pohjoisessa Ambrakianlahdelle ja koillisessa Amfilokhian rajalle. Yleensä myös Amfilokhia luettiin osaksi Akarnaniaa. Lännessä ja lounaassa Akarnaniaa reunusti Joonianmeri. Joonianmeressä sijaitseva Leukaksen (nyk. Lefkas) saari oli alun perin Akarnaniaan kuulunut niemi, ja luettiin myöhemminkin osaksi Akarnaniaa. Akarnanian itäpuolella sijaitsi Aitolia. Akarnanian ja Aitolian rajana pidettiin usein Akheloos-jokea (nyk. Achelóos), mutta ainakin peloponnesolaissodan aikaan Akarnaniaan kuulunut Oiniadain kaupunki sijaitsi joen itäpuolella.
Nykyisistä Jooniansaarista Akarnaniaan kuuluivat Leukaksen lisäksi myös Ekhinadit sekä Tafiain (myös Teleboides, nyk. Tilevoḯdes) saaret. Joskus Akarnaniaan yhdistetään myös muut pohjoisemmat Jooniansaaret Korkyra (nyk. Korfu), Kefallenia (Kefalloniá), Ithaka (Itháki) ja Zakynthos (Zákynthos). Antiikin Akarnanian pinta-alaksi on arvioitu noin 4 100 neliökilometriä.
Maantiede > Luonnonmaantiede

Akarnania oli metsäistä aluetta, jossa oli suhteellisen matalia vuoria. Vuorten välissä oli joitakin järviä ja hedelmällisiä laaksoja. Alueen pääjoki oli Akheloos, joka on usein muuttanut reittiään alajuoksullaan, ja siksi alueen rannikko on muuttunut antiikin ajasta paljon. Akhelooksen merkittävin sivujoki alueella oli Anapos. Tärkein järvi oli Melite Akhelooksen suun pohjoispuolella. Ambrakianlahden ja Leukaksen välillä oli laguuni tai suolajärvi, josta Strabon käyttää nimeä Myrtuntion. Akarnanian länsirannikon niemiä olivat Aktion (nyk. Áktio) ja Krithote.
Maantiede > Polikset

Akarnanian polikset eli kaupunkivaltiot pohjoisten Jooniansaarten polikset mukaan lukien olivat:
Alyzeia
Anaktorion
Argos Amfilokhikon
Astakos
Derion
Ekhinos
Euripos
Fara
Foitiai
Herakleia
Hyporeiai
Ithaka
Korkyra
Koronta
Krane
Leukas
Limnaia
Matropolis eli Metropolis
Medion
Oiniadai
Palairos
Pale
Pronnoi
Same
Sollion
Stratos
Thyrreion
Torybeia
Zakynthos
Historia > Varhainen historia ja mytologia

Akarnanian alkuperäisiksi asukkaiksi mainitaan antiikin lähteissä ei-kreikkalaiset tafioi (myös teleboiai), lelegit ja kureetit. Tafioi-heimo asutti pääasiassa Akarnanian länsirannikon edustan saaria, missä näiden sanotaan harjoittaneen merirosvousta. Lelegit asuttivat Akarnanian lisäksi myös osaa Aitoliasta, Lokriista ja muusta Kreikasta. Kureetit olivat asuttaneet alun perin Aitoliaa, ja olivat siirtyneet Akarnaniaan sen jälkeen, kun aitolialaiset olivat ajaneet nämä pois Aitoloksen johdolla. Antiikin lähteissä nämä heimot kuvataan barbaarisiksi eli ei-kreikkalaisiksi.
Akarnanian nimi on suhteellisen myöhäinen. Homeros kutsui aluetta yksinkertaisesti Ithakaa ja Kefalleniaa vastapäätä olevaksi maaksi tai yleisnimellä Epeiros. Akarnanialaiset eivät myöskään esiinny Homeroksen Iliaan laivaluettelossa. Kreikkalaisessa mytologiassa Akarnanian nimi oli peräisin heeroksesta nimeltä Akarnan, joka oli Alkmaionin poika ja asutti Akheloos-joen suun alueen. Tämä myytti saattaa kertoa siitä, että alueella olisi ollut varhaisina aikoina Argoksen siirtokunta. Akarnanian nimi on kuitenkin selitetty myös niin, että se viittaisi kallioisen seudun asukkaisiin (akarna, 'kallio'; -anes, 'asukkaat').
Historia > Arkaainen kausi

Korintista tulleet siirtokuntalaiset perustivat 600-luvulla eaa. Leukaksen, Anaktorionin, Sollionin ja muita Akarnanian rannikkokaupunkeja. Samalla alkuperäiset asukkaat ajettiin enemmän sisämaahan. Alueen kreikkalaiset polikset muodostivat Akarnanian liiton, jolla oli yhteinen valtiomuoto. Aristoteles kirjoitti siitä kadonneen tutkielman, joka oli osa kokoelmaa 158 kaupungin valtiomuodot. Liiton oikeudenkäytön paikkana toimi Olpai-kukkula lähellä Argos Amfilokhikonia. Muutoin kokoontumiset olivat Stratoksessa, joka oli Akarnanian merkittävin kaupunki. (Myöhemmin roomalaisella kaudella kokoontumispaikkana toimi kuitenkin Thyrreion tai Leukas.) Liitolla oli neuvosto ja kansankokous, ja sen johdossa oli sotajoukkoja johtanut strategos, joka valittiin vuosittain. Toinen merkittävä tehtävä oli Aktionin Apollonin temppelin ylipapin (hierapolos) virka. Vuosia laskettiin näiden virkojen mukaan.
Historia > Klassinen kausi

Akarnanian historiasta tiedetään antiikin lähteistä enemmän vasta peloponnesolaissodan ajalta 400-luvun eaa. jälkimmäiseltä puoliskolta. Sodassa akarnanialaiset asettuivat Ateenan puolelle, koska vastustivat alueelle siirtokuntia perustaneita korinttilaisia. Välittömänä syynä Ateenan puoleen kääntymiseen oli se, kun Ambrakiaa asuttaneet korinttilaiset ajoivat amfilokhialaiset pois Argos Amfilokhikonista noin vuonna 432 eaa. Akarnanialaiset asettuivat amfilokhialaisten puolelle, ja pyysivät Ateenan apua. Ateenalaiset tekivät sotaretken alueelle Formionin johdolla, ja valtasivat Argos Amfilokhikonin, ajoivat ambrakialaiset pois ja palauttivat kaupungin amfilokhialaisille ja akarnanialaisille.
Tämän jälkeen solmittiin muodollinen liitto Akarnanian ja Ateenan välillä. Akarnanian poliksista sen ulkopuolelle jäivät vain Oiniadai ja Astakos. Akarnanialaisten avulla oli suuri merkitys Ateenan vallan ylläpitämisessä läntisen Kreikan alueella. Akarnanialaiset kunnostautuivat erityisesti Olpain taistelussa vuonna 426 eaa. Siinä ateenalaisen Demostheneen johtamat joukot voittivat peloponnesolaiset ja ambrakialaiset. Sotaretken jälkeen akarnanialaiset solmivat rauhan naapureidensa kanssa, mutta pysyivät edelleen liitossa Ateenan kanssa.
Vuonna 391 eaa. akarnanialaiset olivat sodassa akhaialaisten kanssa, sillä nämä olivat vallanneet Kalydonin Aitoliassa. Akhaialaiset pyysivät apua Spartasta. Spartalaiset lähettivät Akarnaniaan joukkoja Agesilaoksen johdolla, vaikkakaan sotaretkellä ei ollut pitkäkestoisia seurauksia.
Historia > Hellenistinen ja roomalainen kausi

Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen aitolialaiset valtasivat suuren osan läntisen Akarnanian kaupungeista. Seurauksena akarnanialaiset liittoutuivat Makedonian kanssa. Akarnanialaiset pysyivät uskollisena Makedonialle loppuun saakka, eivätkä esimerkiksi hylänneet Filippos V:tä tämän sodassa Roomaa vastaan. Vuonna 239 eaa. akarnanialaiset vetosivat Rooman myötätuntoon huomauttamalla, että eivät olleet osallistuneet Troijan sotaan Rooman edeltäjäksi katsottua Troijaa vastaan; tätä on pidetty ensimmäisenä kertana, jolloin jotkut kreikkalaiset kehuskelivat sillä, etteivät olleet mukana tällä herooisella sotaretkellä.
Akarnanialaiset taipuivat roomalaisten vallan alle vasta sen jälkeen, kun nämä olivat vallanneet Akarnanian tuohon aikaan merkittävimmän kaupungin Leukaksen, ja Filippos oli kärsinyt tappion Kynoskefalain taistelussa vuonna 197 eaa. Antiokhos III:n hyökättyä Kreikkaan vuonna 191 eaa. akarnanialaiset liittyivät vielä tämän puolelle, mutta tämän kärsittyä tappion he jäivät lopullisesti Rooman vallan alle.
Roomalaisten kukistettua Perseuksen vuonna 168 eaa. Leukas erotettiin muusta Akarnaniasta, mutta sen alueeseen ei tehty muita muutoksia. Roomalaisella kaudella Akarnania kuului joko Achaean tai Epirus Vetuksen provinssiin. Augustuksen perustettua Nikopoliin kaupungin vuonna 31 eaa. Aktionin taistelussa saamansa voiton kunniaksi monien Akarnanian, samoin kuin Aitolian ja Epeiroksen, kaupunkien asukkaat siirrettiin uuteen kaupunkiin. Seurauksena alue oli Strabonin aikaan suurelta osin asumattomana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Akarnania Wikimedia Commonsissa
Akarnanian rannikkoa Lefkakselta nähtynä.
Oiniadain raunioita.
Stratoksen teatteri.
Akarnanian lyömä raha, n. 300–167 eaa.
Alas Akropoliilta

| Alas Akropoliilta> Ner från Akropolis |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Leif Salmén
Kieli:  ruotsi
Genre:  esseistiikka
Kustantaja:  Söderströms
Julkaistu:  2008
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  246
ISBN:  978-951-52-2504-7
Suomennos
Suomentaja:  Arto Häilä
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2008
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  250
ISBN:  978-951-851-162-8

Edeltävä:  Palatsi Bosporin rannalla
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Alas Akropoliilta (ruots. Ner från Akropolis) on Leif Salménin seitsemäs esseekokoelma. Kirja ilmestyi vuonna 2008 Söderströmsin kustantamana ja suomeksi Arto Häilän suomennoksena Teoksen julkaisemana samana vuonna.
Aiheesta muualla

Jan Blomstedt: Tähtäin arjessa, mutta ajatus lentää . Helsingin sanomat 13.4.2008.
Markku Soikkeli: Suurmiehiä sivistyksen sivupoluilla[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 14.5.2008.
Hannu Waarala: Alas Akropoliilta[vanhentunut linkki]. Keskisuomalainen 28.5.2008.
Marjatta Ripsaluoma: Lisälehtiä Euroopan tarinaan.
Pertti Alaja

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
   Pertti Alaja heinäkuussa 2012.
Henkilötiedot
Syntymäaika: 18. helmikuuta 1952
Syntymäpaikka: Helsinki, Suomi
Kuolinaika: 18. elokuuta 2017 (65 vuotta)
Kuolinpaikka: Espoo, Suomi
Pelipaikka: maalivahti
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1970 | HJK | 0 | (0) |
| 1971–1972 | Haka | 31 | (0) |
| 1973–1975 | HJK | 57 | (0) |
| 1976–1977 | OTP | 44 | (0) |
| 1978–1979 | Ikast FS |  |  |
| 1980–1981 | Edmonton Drillers | 47 | (0) |
| 1981 | OTP | 5 | (0) |
| 1982–1983 | Malmö FF | 44 | (0) |
Maajoukkue
| 1973–1983 | Suomi | 29 | (0) |
Valmennusura
1984–1986: HIFK
1987–1989: Pallo-Pojat
1988–1989: Suomi (mv-valmentaja)
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Pertti Johannes Alaja (18. helmikuuta 1952 Helsinki – 18. elokuuta 2017 Espoo) oli suomalainen jalkapalloilija ja valmentaja, joka toimi 2012–2017 Suomen Palloliiton puheenjohtajana.
Ura

Alaja pelasi maalivahtina SM-sarjassa Valkeakosken Hakassa, Oulun Työväen Palloilijoissa ja Helsingin Jalkapalloklubissa, jossa hän voitti Suomen-mestaruuden 1973. Kaikkiaan hän ehti pelata 110 Mestaruussarjan ottelua vuosina 1971–1977 ennen kuin siirtyi Tanskaan Ikastiin.
Ikastista Alaja siirtyi 23. helmikuuta 1980 ammattilaiseksi Kanadaan Edmonton Drillersin joukkueeseen. Hän kävi neuvotteluja myös Feyenoordin, Tukholman AIK:n ja Hammarbynn kanssa. Hän pelasi myös Ruotsissa Malmössä. Maajoukkuetta Alaja edusti ensimmäisen kerran vuonna 1973 ja pelasi uransa aikana yhteensä 29 maaottelua. Alaja pelasi myös käsipalloa SM-sarjatasolla.
Pelaajauransa jälkeen Alaja siirtyi valmennukseen ja järjestötehtäviin. Hän toimi valmentajana HIFK:ssa ja Pallo-Pojissa ja maalivahtivalmentajana Suomen maajoukkueessa. Alaja toimi Palloliiton pääsihteerinä 1991–2000 sekä varapuheenjohtajana 2004–2006. Vuonna 1998 Alaja tuomittiin sakkoihin opetusministeriön ylijohtajan Harri Syväsalmen lahjonnasta. Palloliitto oli maksanut Syväsalmelle kolme urheilumatkaa. Vuonna 2012 Nelosen uutiset kertoi, että Alajan varapuheenjohtajakaudella hänen luottokorttilaskuissaan oli epäselvyyksiä.
Alaja oli pohjoismaisen EM2008-kisaprojektin johtaja, mutta kisat myönnettiin Sveitsille ja Itävallalle. Vuonna 2008 Alaja valittiin 2010 MM-kisojen turnausjohtajaksi.
Urheilutoiminnan lisäksi Alaja työskenteli SOS-Lapsikylän toiminnanjohtajana ja kirjoitti runoja. Hänen esikoisteoksensa Hyvää yötä, Kleopatra ilmestyi vuonna 2007.
Alajalla diagnosoitiin tammikuussa 2017 syöpä, ja hän kuoli sairauteen elokuussa.
Marraskuussa 2017 Alajan nimettiin Captain’s Ballin saajaksi tunnustuksena merkittävästä ja positiivisesta työstä jalkapallon hyväksi. Samassa yhteydessä hänet nimettiin suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fameen. Vuonna 2017 Jalkapallo-Säätiö perusti Alajan toiveesta hänen muistolleen Pertti Alaja -rahaston, joka tukee vähävaraisten ja syrjäytymisuhan alla olevien lasten ja nuorten jalkapallo- ja futsalharrastamista.
Yksityiselämä

Alaja oli naimisissa Eija Alajan kanssa. Heillä oli useita lapsia ja lapsenlapsia.
Alajan identtinen kaksoisveli Erkki Alaja oli pääsarjatason jalkapalloilija. Myös hänen isänsä Martti ja veljensä Risto pelasivat SM-sarjatasolla käsipalloa.
Pertti Alajan setä oli piispa Osmo Alaja.
Teokset

Hyvää yötä, Kleopatra.  Turku:  Sammakko, 2007.  ISBN 978-952-483-056-0
Demetrio Albertini

Demetrio Albertini
Demetrio Albertini (s. 23. elokuuta 1971, Besana in Brianza, Italia) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Peliuransa jälkeen hän on työskennellyt Italian jalkapalloliiton palveluksessa.
Albertini edusti AC Milania vuosina 1988–2002 ja saavutti seuran riveissä muun muassa viisi Italian mestaruutta sekä Mestarien liigan voiton vuonna 1994. Kauden 1990–1991 hän oli lainassa Padovassa. Lähdettyään Milanista Albertini edusti espanjalaista Atlético Madridia kaudella 2002–2003, Laziota kaudella 2003–2004 ja Atalantaa syyskaudella 2004. Hänen viimeiseksi seurakseen jäi FC Barcelona, jonka paidassa hän voitti Espanjan mestaruuden keväällä 2005.
Italian maajoukkueessa Albertini pelasi 79 ottelua vuosina 1991–2002 ja teki niissä kaksi maalia. Hän saavutti Italian joukkueessa MM-hopeaa 1994 ja EM-hopeaa 2000 sekä edusti maata myös  MM-kisoissa 1998 ja EM-kisoissa 1996.
Alaverdi

| Alaverdi Ալավերդի |
| --- | --- |
 Alaverdin kaupunki Armenian Lorrin maakunnassa
 Alaverdi
 Koordinaatit: 41°8′N, 44°39′E 
Valtio:  Armenia
Maakunta:  Lorri
Väkiluku (2011):  13 343
 
 www.alaverdi.am 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Alaverdi (arm. Ալավերդի) on kaupunki Armenian pohjoisosan Lorrin maakunnassa, Georgian rajan lähellä. Kaupungin väkiluku oli 13 343 (kylineen 13 855, vuonna 2011). Vuosikymmen aiemmin asukkaita oli nelisen tuhatta enemmän (17 296 vuonna 2001).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alaverdi Wikimedia Commonsissa
Aldaarihapot

Glukaarihappo on esimerkki aldaarihaposta
Aldaarihapot ovat useita hydroksyyliryhmiä sisältäviä hydroksikarboksyylihappoihin kuuluvia orgaanisia yhdisteitä. Aldaarihappojen voidaan katsoa syntyvän aldooseista, kun hiilivetyketjun molempien päiden ryhmät ovat hapettuneet karboksyylihapporyhmiksi. Aldaarihappojen nimet johdetaan vastaavien happojen nimistä korvaamalla nimien pääte -oosi päätteellä -aarihappo. Useista aldaarihapoista käytetään myös triviaalinimiä esimerkiksi glukaarihappo on sakkariinihappo, galaktaarihappo on limahappo ja treaarihappo on viinihappo.
Aldaarihapoista tärkeimpiä ovat viinihappo, glukaarihappo, galaktaarihappo ja ksylaarihappo. Näistä glukaarihappoa valmistetaan hapettamalla tärkkelystä tai glukoosia typpihapolla. Galaktaarihappoa ja ksylaarihappoa valmistetaan hapettamalla laktoosia, ksyloosia tai ksylaaneja typpihapolla. Hapetusprosessiin on pyritty löytämään ympäristöystävällisempiä ja tehokkaampia vaihtoehtoja ja platina- tai kultakatalysoitu hapetus ilman avulla on osoittautunut lupaavaksi. Aldaarihapot muodostavat herkästi rengasrakenteisia estereitä eli laktoneja. Aldaarihapot ovat tyypillisesti joko optisesti aktiivisia yhdisteitä tai optisesti inaktiivisia mesoyhdisteitä.
Ala-Saksi

| Ala-Saksi Niedersachsen |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Sijainti
Valtio:  Saksa
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Hannover
 – Pääministeri:  Stephan Weil (SPD)
Pinta-ala:  47 618 km²
Väkiluku (2020):  8 003 421
 – väestötiheys:  170 as./km²
Kielet:  saksa, alasaksa, itäfriisi
 
Niedersachsen
Ala-Saksi (saks. Niedersachsen, alasaksaksi Nedersassen) on Saksan osavaltio maan pohjoisosassa, Pohjanmeren rannikolla. Se ympäröi kokonaan Bremenin osavaltiota ja rajoittuu pohjoisessa Schleswig-Holsteiniin sekä Hampuriin, koillisessa Mecklenburg-Etu-Pommeriin sekä Brandenburgiin, idässä Saksi-Anhaltiin, etelässä Thüringeniin ja Hesseniin, lounaassa Nordrhein-Westfaleniin ja lännessä Alankomaiden valtioon. Ala-Saksin pinta-ala on 47 618 neliökilometriä ja väkiluku 8 miljoonaa (2020). Pääkaupunki on Hannover.
Osavaltion suomenkielinen nimi on suora käännös kaksiosaisesta saksankielisestä nimestä. Se koostuu sanoista nieder ’matala, alava’ ja Sachsen ’Saksi’.
Maantiede

Ala-Saksin luoteisosa Pohjanmeren rannikolla on Itä-Friisinmaata (saks. Ostfriesland). Siihen kuuluu seitsemän saarta, Itäfriiseinsaaret. Kaakkoisosa, Emsland, on harvaan asuttu alue, joka oli muinoin soiden peitossa. Pohjoisosa on tasaista, mutta etelässä kulkee kaksi vuorijonoa: Weserbergland ja Harz. Suurimmat kaupungit sijaitsevat keskellä osavaltiota. Koillisosa osavaltiosta tunnetaan nimellä Lüneburger Heide, Lüneburgin nummi. Alue rikastui keskiajalla suolakaupalla. Pohjoisessa Elbe erottaa Ala-Saksin Hampurista, Schleswig-Holsteinista, Mecklenburg-Vorpommernista ja Brandenburgista. Elben etelärannalla Hampurin liepeillä olevaa aluetta kutsutaan nimellä Altes Land (alasaksaksi Olland, Hollannista 1100-luvulla saapuneiden siirtolaisten mukaan), ja se tunnetaan tuhansista hedelmäpuistaan.lähde?
Ala-Saksin rajanaapureina ovat lännessä Alankomaat ja lounaassa Nordrhein-Westfalen, etelässä Hessen ja Thüringen, idässä Saksi-Anhalt, Brandenburg ja Mecklenburg-Etu-Pommeri sekä pohjoisessa Hampuri ja Schleswig-Holstein. Bremenin alueet ovat Ala-Saksin ympäröimiä.
Hallinnollinen jako

Osavaltio on jaettu 37 piiriin (Landkreise), yhteen erikoiskuntaliittoon (Kommunalverband besonderer Art) ja kahdeksaan itsenäiseen kaupunkiin (Kreisfreie Städte).lähde?
Suurimmat kaupungit

| Kaupunki | Väkiluku  (31> 12.2020) |
| --- | --- |
Hannover: 534 049
Braunschweig: 248 561
Oldenburg: 169 605
Osnabrück: 164 223
Wolfsburg: 123 840
Göttingen: 116 845
Salzgitter: 103 866
Hildesheim: 101 055
Delmenhorst: 77 503
Lüneburg: 75 301
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ala-Saksi Wikimedia Commonsissa
Ammerland
Aurich
Braunschweig
Celle
Cloppenburg
Cuxhaven
Delmenhorst
Diepholz
Emden
Emsland
Friesland
Gifhorn
Goslar
Göttingen
Grafschaft Bentheim
Hameln-Pyrmont
Hannoverin piirikunta
Harburg
Helmstedt
Hildesheim
Holzminden
Leer
Lüchow-Dannenberg
Lüneburg
Nienburg
Northeim
Oldenburgin piirikunta
Oldenburg
Osnabrückin piirikunta
Osnabrück
Osterholz
Osterode am Harz
Peine
Rotenburg
Salzgitter
Schaumburg
Soltau-Fallingbostel
Stade
Uelzen
Vechta
Verden
Wesermarsch
Wilhelmshaven
Wittmund
Wolfenbüttel
Wolfsburg
| n k  Saksan osavaltiot |
| --- | --- | --- |
| Osavaltiot |  Ala-Saksi  Baden-Württemberg  Baijeri  Brandenburg  Hessen  Mecklenburg-Etu-Pommeri  Nordrhein-Westfalen  Rheinland-Pfalz  Saarland  Saksi  Saksi-Anhalt  Schleswig-Holstein  Thüringen  |  |
| Kaupunkivaltiot |  Berliini  Bremen  Hampuri  |  |
| Entiset osavaltiot |  Baden  Württemberg-Baden  Württemberg-Hohenzollern  |  |
Alaverdin luostari

Alaverdin luostari
Alaverdin luostari
Alaverdin luostari (georg. ალავერდი) on georgialaisortodoksinen luostarikompleksi Telavin kaupungin lähellä Kakhetin alueella Georgiassa. Se sijaitsee Alazanin laaksossa Akhmetan piirikunnassa 18 kilometriä Telavista. Luostarin perusti 500-luvulla assyrialainen lähetyssaarnaaja Ioseb Alaverdeli aiemman esikristillisen kuun palvonnalle pyhitetyn uskonnollisen keskuksen paikalle. Sen vanhimmat säilyneet osat ovat 500-luvulta.
Alaverdi nousi Kakhetin alueen tärkeimmäksi kirkoksi, ja Kakhetin kuningas Kvirike III rakennutti aiemman Pyhän Yrjön kirkon tilalle suuren katedraalin 1000-luvun alussa. Se oli 50 metrin korkuisena maan korkein kirkkorakennus siihen saakka, kunnes Tbilisin Sameban katedraali valmistui 2000-luvulla. Alaverdi toimi luostarina 1500-luvulle asti ja muutettiin sen jälkeen nunnaluostariksi. Katedraali on vahingoittunut useita kertoja maanjäristyksissä, erityisesti 1400- ja 1700-luvuilla. Sen freskot maalattiin peittoon 1800-luvulla, mutta restauroitiin osittain vuonna 1966. Kirkon länsioven yläpuolella on 1500-luvulla maalattu Pyhä Yrjö ja alttarin yläpuolella neitsyt ja lapsi 1000-luvulta. Katedraalin ulkoseiniä on koristeltu hyvin vähän, mikä on tyypillistä kakhetilaiselle kirkkoarkkitehtuurille. Sisätila on vaikuttava.
Useat kuninkaalliset ovat vetäytyneet Alaverdin luostariin ja se on toiminut myös Kakhetin kuninkaiden hautapaikkana. Alaverdiin on haudattu esimerkiksi Aleksandre I, Aleksandre II ja Temuraz I. Katedraalia ympäröi pääosin 1700-luvun alussa rakennettu puolustusmuuri. Kompleksiin kuuluu kirkon lisäksi muitakin rakennuksia: kylpylä, Persian šaahi Abbas I:n kesäpalatsin rauniot ja viinikellari (marani). Alaverdi on edelleen merkittävä uskonnollinen keskus, jossa vietetään syksyisin kolmeviikkoista Alaverdoba-festivaalia. Sen huippukohta on 14. syyskuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alaverdin luostari Wikimedia Commonsissa
Akhnaton, auringosta syntynyt

| Akhnaton, auringosta syntynyt |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Mika Waltari
Kirjoitettu:  1936
Alkuperäiskieli:  suomi
Tyylilaji:  tragedia
Aihe:  Faarao Akhnatonin tarina, idealismin ja realismin kamppailu
Tapahtumapaikka ja -aika:  Egypti 1300-luvulla eaa.
Kantaesitys:  19. lokakuuta 1938
Kantaesityspaikka:  Suomen Kansallisteatteri
Henkilöt
Henkilöt:  Akhnaton, Egyptin faarao  Nefritite, Akhnatonin puoliso  Teje, Akhnatonin äiti  Eje, Nefrititen isä, tuleva sijaishallitsija ja faarao  Heb, sotapäällikkö
Akhnaton, auringosta syntynyt on Mika Waltarin kirjoittama näytelmä vuodelta 1936. Se on tragedia, joka kertoo faarao Akhnatonin, uskonpuhdistajan ja rakkauden ja rauhan julistajan tarinan. Näytelmän teema on ihanteellisuuden ja realismin kamppailu, mikä johtaa edellisen tappioon ja vie Egyptin valtakunnan tuhon partaalle. Sitä on pidetty tekstiltään kauniina mutta epätoiminnallisena ja rakenteeltaan jäykkänä, eikä sitä ole ensi-iltakauden jälkeen juuri esitetty.
Akhnaton, auringosta syntynyt ennakoi Waltarin tunnetuinta romaania Sinuhe egyptiläistä, sillä niissä on samoja teemoja, henkilöitä ja kohtauksiakin. Nykylukijan kannalta näytelmä onkin kiinnostava eräänlaisena Sinuhen kenraaliharjoituksena.
Taustaa

Waltari kirjoitti näytelmän nopeasti kesällä 1936. Hän osallistui sillä kilpailuun, jonka Suomalaisen Kirjallisuuden Seura julisti Aleksis Kiven syntymän 100-vuotisjuhlan kunniaksi 1934. Näytelmä tuli kolmanneksi, mistä Waltari pettyi ja pyysi perusteita palkintolautakuntaan kuuluneelta J. V. Lehtoselta. Waltarin mukaan Lehtonen kertoi, että lautakunta oli epäillyt näytelmän kirjoittajaksi jotain ”vanhaa pitkäpartaista äijää, ehkä jotakuta teosofia” eikä halunnut antaa sille ensimmäistä palkintoa. Kilpailun voitti Akseli Tolan Asaria ja toiseksi tuli Arvi Pohjanpään Jumalan käskynhaltija. Panu Rajalan mielestä Waltari tosin olisi ansainnut voiton, sillä ensimmäiseksi ja toiseksi valitut näytelmät olivat ”vielä mahdottomampia lukudraamoja”. Myös Suomen Kansallisteatterin historian kirjoittanut Rafael Koskimies ihmettelee sitä, ettei Waltarin näytelmä sijoittunut kuin kolmanneksi. Toisaalta hän toteaa myös, ettei ”mikään palkituista näytelmistä jäänyt pysyvästi teatterikirjallisuuteemme”.
Suomalaisen Kirjallisuuden Seura on julkaissut näytelmän sekä erillispainoksena että yhteisjulkaisussa Aleksis Kiven näytelmäkilpailussa palkitut draamat.