stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sosiaalinen innovaatio

Sosiaalisella innovaatiolla tarkoitetaan käytäntöön vietyjä innovaatioita, jotka vaikuttavat myönteisesti ihmisten elämään vastaamalla heidän sosiaalisiin tarpeisiinsa. Parannukset voivat olla esimerkiksi uusia toimintatapoja, strategioita tai organisaatioita. Useimmiten sosiaaliset innovaatiot liittyvät yhteiskunnan toimintaan, terveyteen ja hyvinvointiin, koulutukseen ja työoloihin. Sosiaalisilla innovaatioilla nähdään merkittävä rooli kansalaisyhteiskunnan vahvistamisessa.
Sosiaalinen innovaatio on usein uudenlainen yhdistelmä useista jo olemassa olevista käytännöistä. Yleistä niille on eri alojen ja organisaatioiden rajojen ylittäminen ja aikaisemmin kohtaamattomien yksilöiden tai ryhmien yhteen saattaminen.
Suomalaisia sosiaalisia innovaatioita hallinnon alalla ovat esimerkiksi eduskunnan tulevaisuusvaliokunta sekä naisten äänioikeus ja 40 prosentin kiintiö. Sosiaalipolitiikan ja terveyden alalla tehtyjä sosiaalisia innovaatioita ovat muun muassa taloyhtiöt, työeläkejärjestelmä, lasten päivähoito, isyysvapaa, äitiyspakkaus, sosiaalinen sekoittaminen asuntopolitiikassa, maksuton kouluateria, rikosten sovittelu, terveyskeskukset, äitiys- ja lastenneuvola ja Pohjois-Karjala-projekti. Myös koko maan kattava kirjasto ja peruskouluverkko, maksuton koulutus, opintotuki ja vapaa sivistystyö ovat tärkeitä suomalaisia sosiaalisia innovaatioita.
Hallinnollisten. sosiaalipoliittisten, terveyteen, sivistykseen ja kansalaisyhteiskuntaan liittyvien sosiaalisten innovaatioiden lisäksi voidaan tiettyjä keksintöjä pitää teknisinä sosiaalisina innovaatioina. Näitä ovat esimerkiksi avoimen lähdekoodin ja Wikipedia-yhteisöjen toimintatavat ja -kulttuuri. Myös viime vuosina yleistyneet, sosiaalisen median luomille mahdollisuuksille syntyneet tempauspäivät, kuten Ravintolapäivä ja Siivouspäivä voidaan luokitella teknisiksi sosiaalisiksi innovaatioiksi.
Historia

Sosiaalisen innovaation käsite yleistyi 1960-luvulla Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa osana kansalaisoikeusliikettä. Esimerkiksi englantilainen sosiologi ja poliitikko Michael Young käytti sosiaalisen innovaation käsitettä sellaisten perustamiensa organisaatioiden yhteydessä kuten avoin yliopisto ja Which? - kuluttajavalistusjärjestö. Suomessa sosiaalisten innovaatioiden puolesta on puhunut erityisesti Ilkka Taipale, joka tunnetaan muun muassa yhtenä Marraskuun liikkeen perustajana. Hänen toimittamansa teos 100 sosiaalista innovaatiota Suomesta (2006) on toiseksi eniten käännetty suomalainen kirja.
Sosiaalinen innovaatio voidaan nähdä myös uutena muotikäsitteenä sosiaalista kehitystä edistäville toimille. Esimerkiksi yhdysvaltalaista Benjamin Frankliniä, yleisen kirjaston ja vapaapalokunta-aatteen perustajana voidaan pitää yhtenä varhaisimmista, myös sosiaalisia innovaatioita kehitelleenä keksijänä. Myös osuuskuntatoiminnan isä, englantilainen Robert Owen mainitaan usein yhtenä varhaisimmista sosiaalisten innovaatioiden kehittelijänä. Toisaalta sosiaalisten innovaatioiden ajatus löytyy myös klassisten sosiologien kuten Karl Marxin, Max Weberin ja Émile Durkheimin teoksista.
Viime vuosina sosiaalisten innovaatioiden yhteydessä on puhuttu myös palvelumuotoilusta. Esimerkiksi Helsingin maailman designpääkaupunki vuoden aikana 2012 korostettiin kaupungin palvelutoiminnan kehittämisessä palvelumuotoilumenetelmien käyttöä.
Kirjallisuutta

Murray, R., Caulier-Grice, J. & Mulgan, G.: THE OPEN BOOK OF SOCIAL INNOVATION.  (Social innovator series: Ways to design, develop and grow social innovation)  The Young Foundation, 2010.  Teoksen verkkoversio.
Sotatila

Yhdysvaltojen presidentti Franklin D. Roosevelt allekirjoittaa sodanjulistuksen natsi-Saksaa vastaan 11. joulukuuta 1941.
Sotatila on sodan osapuolten keskinäinen suhde. Sotatila alkaa joko muodollisella sodanjulistuksella tai vihollisuuksien syttymisellä ja se voidaan julistaa koskemaan koko valtakunnan aluetta tai tiettyä osaa siitä. Sotatila päättyy rauhantekoon.
Myös poikkeustilaa, johon valtio voi maan julistaa, voidaan sanoa sotatilaksi.
Termi ”sotatila” poistui Suomen lainsäädännöstä vuonna 1991 voimaan tulleen puolustustilalain myötä.
Sotatila Suomessa

Suomessa nimitystä ”sotatila” käytettiin vuonna 1930 annetussa laissa. Ennen sitä oli Suomessa ollut voimassa vuonna 1917 säädetty laki ”eräänlaisen omaisuuden käytöstä sodan aiheuttamissa poikkeuksellisissa oloissa”.
Sotatilasta annetun lain mukaan tasavallan presidentti voi sodan tai kapinan aikana julistaa valtakunnan tai osan siitä sotatilaan, kun valtakunnan puolustaminen tai oikeusjärjestyksen ylläpitäminen niin vaati. Sotatilaan julistetulla alueella oli voimassa sotatilalainsäädäntö, jonka nojalla kansalaisille voitiin asettaa raskaampia velvoituksia ja rasituksia ja vastaavasti antaa viranomaisille laajempia toimivaltuuksia kuin muulloin. Sotatilan ollessa voimassa voitiin myös rajoittaa kansalaisten perusoikeuksia, kuten sanan- ja kokoontumisvapautta, kirje-, lennätin- ja puhelinsalaisuutta sekä oikeutta kulkea vapaasti paikkakunnalta toiselle. Sotatilalain säännösten tullessa osittain tai kokonaan noudatettaviksi voitiin myös julistaa yleinen työvelvollisuus.
Tämän lain nojalla Suomi julistettiin sota­tilaan talvi­sodan alettua 30. marraskuuta 1939, mistä lähtien Suomi oli sotatilassa 26. syyskuuta 1947 saakka, jolloin liittoutuneiden valvontakomissio poistui Suomesta Pariisin rauhansopimuksen astuttua voimaan.
Vuosina 1949–1972 voimassa olleen lain mukaan kuolemanrangaistuksen langettaminen ja täytäntöönpano olivat mahdollisia vain, milloin rikos, josta oli säädetty kuolemanrangaistus, oli tapahtunut valtakunnan ollessa julistettuna sotatilaan tai sotatilaan julistetussa valtakunnan osassa. Jos sotatilan aikana langetettu kuolemanrangaistus oli täytäntöön panematta sotatilan lakatessa, se muuttui elinkautiseksi kuritushuonerangaistukseksi. Vuonna 1972 kuolemanrangaistus poistettiin Suomen rangaistusjärjestelmästä kokonaan.
Nykyisessä lainsäädännössä nimitystä sotatila ei enää käytetä, vaan Suomen poikkeustiloja säätelevät valmiuslaki ja puolustustilalaki. Näistä järeämpi puolustustilalaki antaa viranomaisille sodan aikana käytettävät valtuudet. Valmiustilan ja puolustustilan julistamisesta päättää tasavallan presidentti valtioneuvoston presidentin esittelyssä, minkä jälkeen asianomaiset asetukset alistetaan eduskunnan hyväksyttäviksi.
Soppikaktukset

| Soppikaktukset |
| --- | --- |
 Soppikaktuksen (Uebelmannia pectinifera) alalaji subsp. horrida.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Cereeae
Suku::  Soppikaktukset Uebelmannia  Buining (1967)
Katso myös
   Soppikaktukset Wikispeciesissä   Soppikaktukset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Soppikaktukset (Uebelmannia) on kaktuskasvisuku. Tieteellinen nimi kunnioittaa sveitsiläistä Werner Uebelmannia, joka rahoitti ja edisti eteläamerikkalaisten kaktuslajien viljelyä Euroopassa.
Tuntomerkit

Soppikaktukset ovat yksivartisia eivätkä juuri koskaan haarautuneita. Varsi on enimmäkseen pieni, pallomainen tai lieriömäinen, enintään 75 cm:n korkuinen. Varren päällysketto (epidermi) on sileä, nystyinen, jyväsekäs tai siinä on vahakilpiä. Varressa on paljon uurteita, ja niiden reunat ovat tavallisesti teräviä harjuja, jotka ovat toisinaan jakautuneet kyhmyiksi. Areoleissa eli kääpiöversoissa on tavallisesti hyvin kehittyneet piikit. Niitä on kahdesta seitsemään kappaletta, ja ne ovat suoria tai hieman käyristyneitä, pystyjä, sivulle siirottavia tai kampamaisesti järjestyneitä. Kukat sijaitsevat kasvin kärjen tuntumassa ja ovat avoinna päiväsaikaan. Ne ovat pieniä ja lyhyen suppilomaisia, väriltään keltaisia. Kukkapohjuksessa on tiheää villakarvaa ja muutamia sukasia sisältäviä tupsuja. Hedelmä on pallomainen tai lieriömäinen, keltainen tai punainen ja marjamainen. Sen kärjessä on villamaista karvoitusta ja sukasia. Hedelmä on kypsyttyään ohutseinäinen ja kuiva, eikä siinä ole kukkalehtien jäänteitä. Siemenet ovat lakkimaisia, kiiltävän mustia tai punertavan ruskeita, ryppyisiä, nystyisiä tai sileitä.
Levinneisyys

Soppikaktukset ovat kotoisin Brasiliasta Minas Geraisin osavaltiosta.
Lajit

Soppikaktuksia on kolme lajia.
Uebelmannia buiningii
Uebelmannia gummifera
Uebelmannia pectinifera – soppikaktus
Kaikki lajit ovat harvinaisia luonnossa niihin kohdistuneen keräilyinnon vuoksi.
Aiheesta muualla

Cacti Guide.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q133339  Wikispecies: Uebelmannia  BioLib: 105638  CoL: 63W8C  EoL: 5196758  GBIF: 7281590  GRIN: 12536  iNaturalist: 182401  IPNI: 5564-1  IRMNG: 1073952  ITIS: 907013  NCBI: 153900  Open Tree of Life: 711026  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:289087-2  Tropicos: 40021302  WFO: wfo-4000039701
Sorsan I hallitus

Sorsan I hallitus oli Suomen tasavallan 56. hallitus, jonka muodostivat SDP, Keskustapuolue, RKP ja LKP. Paasion II hallituksen eron jälkeen aloittanut hallitus toimi 1013 päivän ajan 4. syyskuuta 1972 – 13. kesäkuuta 1975 ja nousi Suomen siihen saakka toiseksi pitkäikäisimmäksi hallitukseksi vuosina 1932–1936 istuneen Kivimäen hallituksen jälkeen.
Hallituksen muodostaminen ja toiminta

Kesäkuussa 1969 SDP:n puoluesihteeriksi valittu ja suurelle yleisölle siihen asti täysin tuntematon Kalevi Sorsa oli lyhyessä ajassa noussut poliitikkona asemaan, jonka saavuttamiseen useimmilta muilta oli mennyt vuosikymmeniä, ja hän oli ohittanut Ahti Karjalaisen presidentti Urho Kekkosen luottomiesten joukossa. Edellisessä Paasion hallituksessa Sorsa oli toiminut keskeisessä roolissa ulkoministerinä. Edellisen pääministerin Rafael Paasion ehdotuksesta Kekkonen nimitti Sorsan hallitustunnustelijaksi elokuussa 1972, ja kuukauden kestäneiden neuvottelujen jälkeen ministerilista ja hallitusohjelma olivat valmiit.
SDP:n eduskuntaryhmän valitsemien ministerien joukosta opetusministeri Ulf Sundqvistia ja oikeusministeri Matti Louekoskea pidettiin Sorsan luottomiehinä, mutta heidän poliittinen kokemuksensa oli vähäinen. Työministeri Valde Nevalainen ja toinen valtiovarainministeri Esko Niskanen olivat kokeneita poliitikkoja, mutta heidän suhteensa pääministeriin olivat ongelmalliset. Keskusta olisi halunnut jäädä kaksien tappiollisten eduskuntavaalien jälkeen oppositioon, mutta presidentti Urho Kekkonen pakotti sen menemään mukaan hallitukseen. Liberaaleja edustaneella liikenneministeri Pekka Tarjanteella ei ollut päivääkään ministerikokemusta, kun taas RKP:sta tulivat mukaan puolueen kestoministerit, kauppa- ja teollisuusministeri Grels Teir ja puolustusministeri Kristian Gestrin.
Hallitus aloitti toimintansa hyvien taloudellisten näkymien alla, jotka mahdollistivat kalliidenkin sosiaalisten uudistusten, kuten eläkepaketin ja kansanterveyslain toteuttamisen. Sorsan hallitus alkoi myös suunnitella suuria investointeja teollisuuteen. Suomen ensimmäinen neuvostovalmisteinen ydinvoimala oli jo rakenteilla Loviisassa, ja toinenkin oli jo tilattu. Hallitus ajautui kuitenkin ongelmiin taloudellisen tilanteen muututtua Lähi-idän öljykriisin myötä. Hallitus joutui rajoittamaan maan rahankäyttöä.
Sorsan I hallitus erosi keväällä 1975 Keskustan edus­kunta­ryhmän ilmoitettua, ettei se voinut hyväksyä kehitysalueita koskevia lain­säädäntö­hankkeita sellaisina kuin hallitus­puolueet olivat asiasta sopineet. Tasavallan presidentti hajotti eduskunnan määräämällä eduskuntavaalit syyskuulle 1975. Sorsan hallituksen jälkeen vaaleihin ja heti niiden jälkeiseen aikaan saakka istui virkamiehistä koostunut Liinamaan hallitus.
Ministerinvaihdokset

Kauppa- ja teollisuusministeri Grels Teir siirtyi vuoden 1973 alussa Valtiokonttorin pääjohtajaksi ja hänen tilalleen tuli Helsingin yliopiston yleisen valtio-opin professori, RKP:n puheenjohtaja Jan-Magnus Jansson. Jansson puolestaan siirtyi lokakuun alussa 1974 Hufvudstadsbladetin päätoimittajaksi ja uudeksi kauppa- ja teollisuusministeriksi tuli puolustusministeri Kristian Gestrin. Gestrinin tilalle puolustusministeriksi tuli Teollisuuden Vakuutus Oy:n toimitusjohtaja, varatuomari Carl-Olaf Homén.
Ulkomaankauppaministeri Jussi Linnamo erosi hallituksesta toukokuussa 1973 niin kutsutun Zavidovo-vuodon vuoksi ja hänen tilalleen tuli pääministerin sihteeri Jermu Laine.
Maa- ja metsätalousministeri Erkki Haukipuro siirtyi elokuun alussa 1973 Oulun läänin maaherraksi ja hänen tilalleen hallitukseen tuli kansanedustaja Heimo Linna.
Toinen sosiaali- ja terveysministeri Pentti Pekkarinen menehtyi auto-onnettomuudessa saamiinsa vammoihin tammikuussa 1975 ja hänen tilalleen ministeriksi tuli kansanedustaja Reino Karpola.
Kokoonpano

Lähde:
| Salkku | Ministeri | Ministeri | Aloitti tehtävässä | Lopetti tehtävässä | Puolue |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Pääministeri |   | Kalevi Sorsa | 4.9.1972 | 13.6.1975 | Sosiaalidemokraatit |
| Ulkoasiainministeri, pääministerin sijainen |   | Ahti Karjalainen | 4.9.1972 | 13.6.1975 | Keskusta |
| Ministeri ulkoasiainministeriössä, ministeri kauppa- ja teollisuusministeriössä (ulkomaankauppaministeri) |   | Jussi Linnamo | 4.9.1972 | 5.5.1973 | Sosiaalidemokraatit |
| Ministeri ulkoasiainministeriössä, ministeri kauppa- ja teollisuusministeriössä (ulkomaankauppaministeri) |   | Jermu Laine | 5.5.1973 | 13.6.1975 | Sosiaalidemokraatit |
| Oikeusministeri, ministeri valtioneuvoston kansliassa |   | Matti Louekoski | 4.9.1972 | 13.6.1975 | Sosiaalidemokraatit |
| Sisäasiainministeri |   | Heikki Tuominen | 4.9.1972 | 13.6.1975 | Ammattiministeri |
| Puolustusministeri |   | Kristian Gestrin | 4.9.1972 | 30.9.1974 | Ruotsalainen kansanpuolue |
| Puolustusministeri |   | Carl-Olaf Homén | 1.10.1974 | 13.6.1975 | Ruotsalainen kansanpuolue |
| Valtiovarainministeri |   | Johannes Virolainen | 4.9.1972 | 13.6.1975 | Keskusta |
| Ministeri valtiovarainministeriössä |   | Esko Niskanen | 4.9.1972 | 13.6.1975 | Sosiaalidemokraatit |
| Ministeri valtiovarainministeriössä |   | Heikki Tuominen | 30.9.1974 | 13.6.1975 | Ammattiministeri |
| Opetusministeri |   | Ulf Sundqvist | 4.9.1972 | 31.5.1974 | Sosiaalidemokraatit |
| Opetusministeri |   | Varma Kallio | 1.6.1974 | 9.9.1974 | Sosiaalidemokraatit |
| Opetusministeri |   | Ulf Sundqvist | 9.9.1974 | 13.6.1975 | Sosiaalidemokraatit |
| Ministeri opetusministeriössä |   | Marjatta Väänänen | 4.9.1972 | 13.6.1975 | Keskusta |
| Maa- ja metsätalousministeri |   | Erkki Haukipuro | 4.9.1972 | 31.7.1973 | Keskusta |
| Maa- ja metsätalousministeri |   | Heimo Linna | 1.8.1973 | 13.6.1975 | Keskusta |
| Liikenneministeri, ministeri sisäasiainministeriössä |   | Pekka Tarjanne | 4.9.1972 | 13.6.1975 | Liberaalit |
| Kauppa- ja teollisuusministeri |   | Grels Teir | 4.9.1972 | 31.12.1972 | Ruotsalainen kansanpuolue |
| Kauppa- ja teollisuusministeri |   | Jan-Magnus Jansson | 1.1.1973 | 30.9.1974 | Ruotsalainen kansanpuolue |
| Kauppa- ja teollisuusministeri |   | Kristian Gestrin | 1.10.1974 | 13.6.1975 | Ruotsalainen kansanpuolue |
| Sosiaali- ja terveysministeri |   | Seija Karkinen | 4.9.1972 | 13.6.1975 | Sosiaalidemokraatit |
| Ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä |   | Pentti Pekkarinen | 4.9.1972 | 20.1.1975 | Keskusta |
| Ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä |   | Reino Karpola | 7.2.1975 | 13.6.1975 | Keskusta |
| Työvoimaministeri |   | Valde Nevalainen | 4.9.1972 | 13.6.1975 | Sosiaalidemokraatit |
Sorvali (Viipuri)

Sorvali
| --- | --- |
Sijainti:  60.729947°N, 28.69925°E,  Viipuri Venäjä
Vesialue:  Viipurinlahti
Merialue:  Suomenlahti
Pinta-ala:  noin 1,2 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Sorvali (myös Sorvalinsaari, ven. Гвардейский, Gvardeiski) on Viipurinlahden saari ja samanniminen entinen Viipurin suomalainen kaupunginosa. Se sijaitsee suurikokoisemman Linnasaaren lounaispuolella, josta Sorvalin erottaa lähes umpeen maatunut Saunalahti. Lännessä saaren erottaa mantereesta Kivisillansalmi, jonka kautta kulkee Saimaan kanavalle johtava laivaväylä.
Historia

Sorvalin maa-alueet kuuluivat alun perin Monrepos'n kartanolle, jonka omistaja paroni Ludwig Heinrich von Nicolay luovutti saaresta tonttimaata 1700-luvun lopulla. Vuonna 1798 saaren itäosaan perustettiin Sorvalin hautausmaa, jossa kaikilla kaupungin kirkkokunnilla ja etnisillä ryhmillä oli omat alueet. Hautausmaan ortodoksisessa osassa sijaitsi vuonna 1888 rakennettu Uspenskin kirkko, joka tuhoutui jatkosodassa. Sorvalin länsipuoli oli varattu sotilaskäyttöön ja sinne rakennettiin pieni linnoitus vuosina 1856–1866. Kasarmialue valmistui linnoituksen sisäpuolelle juuri ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä. Tuolloin kaupunginosassa oli jo yli 2 000 asukasta. Sorvali kuului pitkään Viipurin maalaiskuntaan ja liitettiin osaksi kaupunkia vasta vuonna 1933.
Vuoden 1930 väestönlaskennassa Sorvalissa oli 3 496 asukasta, joista 3 268 oli suomenkielisiä, 20 ruotsinkielisiä ja 208 muunkielisiä.
Sorvalissa toimi myös menestynyt urheiluseura Sorvalin Veikot.
Liikenne

Sorvalin saaren kautta oli vanhastaan kulkenut idästä päin läntisempään Suomeen johtanut maantie. Linnasaareen sen yhdisti pitkään saaren pohjoisosassa sijainnut kivisilta, kunnes vuonna 1868 itärannalle valmistui Sorvalin ja
Neitsytniemen välinen silta. Vuonna 1870 valmistunut Riihimäki–Pietari-rata kulki alun perin Sorvalin pohjoisosan kautta ja samalla saari sai myös oman pysäkin. Nykyään Sorvalissa ei enää ole rautatietä, mutta saaren läpi kulkee Viipurin keskustasta E18-valtatielle johtava maantie.
Kirjallisuutta

Järvinen, Ilmari: Viipurin Sorvali, Sorvalilaiset ry 1993. ISBN 952-90-4726-6.
Sotavakuutus

Sotavakuutus on sodasta tai aseellisesta selkkauksesta aiheutuvien vahinkojen varalta tehty sopimus, jossa vakuutuksenantaja sitoutuu suorittamaan korvausta vakuutuksenottajalle vahingon sattuessa. Tavalliset vakuutukset eivät yleensä kata tällaisia vahinkoja, vaan korvauksen saamiseksi tarvitaan jokin lisävakuutus tai erityinen sotavakuutus.
Suomen sotien aikana (1939–1944) henki-, sairaus-, ja työttömyysvakuutuksia myöntävillä vakuutuslaitoksilla oli lakiin perustuva oikeus kantaa vakuutuksenottajilta sosiaaliministeriön määräämä pakollinen sotalisämaksu sodasta aiheutuneiden vakuutustapahtumamenojen peittämiseksi. Sotavahinkolain määräämän palovakuutuksen pakollisen sotalisämaksun kantoi Sotavahinkoyhdistys, joka hoiti myös korvausten suorittamisen vahinkoa kärsineelle. Lisämaksu oli palovakuutuksissa enintään viisi prosenttia ja henkilövakuutuksissa yksi prosentti.
Sotavahinkolakien mukaan oli kaikkien palovakuuttajien osallistuttava solidaarisesti kustannuksiin yhdessä valtion kanssa. Lisämaksun saattoi kuitenkin välttää jättämällä palovakuutuksen ottamatta, jolloin sai kuitenkin sotavahinkolain mukaisen korvauksen Sotavahinkoyhdistykseltä sotavahingon sattuessa. Moni jätti palovakuuttamatta myös sillä perusteella, että uskoi julkisuudessa esiintyneisiin tietoihin, joiden mukaan jatkosota päättyisi nopeasti. Lisäksi vakuutusarvot jäivät useimmilla alhaisiksi, jolloin taloudellinen vastuu siirtyi Sotavahinkoyhdistykselle.
Aiheesta muualla

Wikiaineistossa on keskeisimmät Suomen sotavakuutuksia koskevat lait:
kaksi sotavakuutuslakia vuodelta 1939 loi edellytykset merenkulun jatkamiselle sodan aikana; laki ei ollut väliaikainen, vaan jatkossakin tarpeen vaatiessa käytettävä
laki henkivakuutuksesta sodan aikana
sotavahinkolaki
irtaimiston sotavahinkolaki
Sosiaalinen markkinatalous

Sosiaalinen markkinatalous (saks. Soziale Marktwirtschaft) on talousjärjestelmä ja yhteiskunnallinen oppi, joka kehitettiin Länsi-Saksassa toisen maailmansodan jälkeen kristillisdemokraattien johdolla.
Sosiaalisessa markkinataloudessa markkinat toimivat vapaasti, mutta valtio ohjaa taloutta mm. tasoittamalla suhdannevaihteluita ja huolehtii sosiaaliturvasta. Sosiaalinen markkinatalous pyrkii huomioimaan ihmiset. Taloustieteen ja kulttuurisosiologian professori Alfred Müller-Armack esitti sosiaalisen markkinatalouden kolmantena tienä laissez-faire-liberalismin ja suunnitelmatalouden välillä.
Termiä käytti ensimmäisen kerran Müller-Armack vuonna 1947 ja sen otti käyttöön ja sille sisällön antoi Ludwig Erhard, joka oli kristillisdemokraattien (CDU) valtiovarainministeri Konrad Adenauerin alaisuudessa (1949–1963) ja myöhempi liittokansleri (1963–1966).
"Erittäin kilpailukykyinen sosiaalinen markkinatalous, jossa kunnioitetaan perusoikeuksia" on yksi Lissabonin sopimuksessa mainituista Euroopan unionin päätavoitteista.
Historia

Sosiaalisen markkinatalouden perusta on ordoliberalismiksi kutsutussa neoliberalismin saksalaisessa haarassa. Ordo-etuliite viittaa saksan sanaan "Ordnung", järjestys. Ordoliberalismia kehiteltiin 1920-luvun lopulta Walter Euckenin ja Franz Böhmin ympärille ryhmittyneiden talous- ja oikeustieteilijöiden, ns. Freiburgin koulukunnan piirissä.
Ordoliberalismi sanoutui irti 1800-luvun liberalismin käsityksestä että yhteiskunnallinen järjestys on seurausta yksilön vapaudesta. Sen sijaan valtion tuli rakentaa ja toimeenpanna oikeudellinen hallintajärjestelmä, joka edustaa talouselämälle luontaista järjestystä (latinan ōrdō). Sen mukaan tarvittiin vahva valtio, joka toimisi poliittisten ja yhteiskunnallisten kiistojen yläpuolella.
Valtion tehtävää kutsuttiin "liberaaliksi interventionismiksi". Ordoliberalismin syntyminen on tulkittu vastaukseksi Weimarin tasavallan taloudelliseen, sosiaaliseen ja perustuslailliseen kriisiin.
Historia > Sosiaalinen markkinatalous työväenliikkeessä

1800-luvun lopulta alkaen revisionistit, kuten Eduard Bernstein, kyseenalaistivat Karl Marxin ajatukset vallankumouksen välttämättömyydestä työväen olojen parantumisen ehtona (revisio = uudelleentarkastus). Talouden tosiseikat tuli ottaa huomioon, eikä kapitalismi ollut ennustetuksista huolimatta tuhoutumassa.
Bernsteinin mukaan yhteiskunnalliseen päämäärään ei voitaisi koskaan lopullisesti päästä. Vallankumouksen sijaan työväenluokan kannalta oli tärkeämpää nykyhetkeen soveltuvat asteittaiset sosiaaliset ja yhteiskunnalliset uudistukset vallitsevan yhteiskuntajärjestelmän oloissa (reformismi).
Nykyaikana sosiaalista markkinataloutta kannattavien sosiaalidemokraattien piirissä nähdään, että täysin vapaa markkinatalous johtaa epäsosiaaliseen ja eriarvoiseen yhteiskuntaan. Saavuttaakseen sosiaalisemman markkinatalouden on julkisen sektorin tehtävä ohjata, täydentää ja sosiaalistaa markkinataloutta. 
Hyvinvointivaltion tulee muun muassa taata riittävät koulutusinvestoinnit, sosiaalivakuutuksen ja sosiaaliturvan haavoittuvissa elämänvaiheissa, kuten vanhuuden, vammautumisen, työttömyyden ja sairauden ajanjaksoina. Samoin yhteiskunnan on julkisin varoin vastattava terveydenhuollosta ja hyvinvointipalveluiden luomisesta. Tuloksena on vapaata markkinataloutta sosiaalisempi talousjärjestelmä ja tulonjako.
Markkinoita ohjaamalla voidaan yksityisen rajahyödyn lisäksi ottaa taloudellisissa valinnoissa huomioon yhteiskunnan kokonaishyöty. Markkinoita korkeammin voidaan arvottaa sosiaalista tasavertaisuutta edistävien julkishyödykkeiden tuotanto, sekä ehkäistä tuotannontekijöiden, kuten työvoiman ja luonnon, hyödyntämistä alihintaan. Sosiaalista markkinataloutta toteuttava "sosiaalidemokraattinen hyvinvointiyhteiskunta" yhdistää toiminnassaan talouden kasvun ja työllisyyden tavoitteet sekä työväenliikkeen perinteiset sosiaaliset tavoitteet, kuten työvoiman korkean suojan työmarkkinoilla, laajat hyvinvointipalvelut sekä yhteiskunnan korkean solidaarisuuden asteen.