Venäjän historia
Neuvostovaltion synty > Neuvosto-Venäjä 1917–1922 > Neuvostotasavaltojen liiton synty 1923

Keisarivallan loppuvuosina Venäjän imperiumiin kuului noin 130 miljoonaa alamaista, joista noin 75 miljoonaa oli muita kansallisuuksia kuin venäläisiä. Näiden keskuudessa ilmeni nationalismia, mutta ne pyrkivät vain oman kielensä ja asemansa parantamiseen, eivätkä ne pyrkineet irtautumaan Venäjän vallasta vielä ennen vuotta 1917. Vasta lokakuun vallankumous sai aikaan vaatimukset Venäjän vallasta irtautumisesta. Bolševikit puhuivat kansojen itsemääräämisoikeuden puolesta, minkä nojalla niillä oli oikeus vapaasti erota Venäjästä. Tämä ei kuitenkaan ollut separatismia laukaiseva tekijä, vaan vähemmistökansat halusivat eroon bolševikkien muut poliittiset puolueet tukahduttavasta terrorista. Suurin vähemmistökansa oli 20 miljoonan asukkaan Ukraina, jonka johdolla vähemmistökansat vaativat Venäjän muuttamista liittovaltioksi, joka koostuisi autonomisista tasavalloista. Puola ja Suomi eivät olleet vaatimuksessa mukana, sillä niiden asema oli toisenlainen kuin muiden. Bolševikkihallitus tunnusti Suomen itsenäisyyden joulukuussa 1917. Viro ja Liettua irtautuivat venäjästä helmikuussa ja Latvia marraskuussa 1918. Puola sai itsenäisyytensä sodan jälkeen Saksan romahdettua.
Ukrainan itsenäistymisvaatimukset sen sijaan olivat bolševikeille hankalampi kysymys, sillä Ukrainassa, ei tunnustettu Leninin hallitusta. Ukraina kääntyi itsenäistymispyrkimyksissään keskusvaltojen puoleen, eikä bolševikkihallitus voinut hyväksyä, että porvarillinen Ukraina irtautuisi Neuvosto-Venäjästä.
Saksan tuella Ukraina julistautui itsenäiseksi tammikuussa 1918. Tämän jälkeen itsenäisiksi julistautuivat myös Valko-Venäjä ja Transkaukasia, joka pian tämän jälkeen hajaantui Georgian, Armenian ja Azerbaidžanin demokraattisiksi tasavalloiksi. Neuvosto-Venäjän länsipuolelle oli näin syntynyt kymmenen Venäjästä irtautunutta valtiota. Imu takaisin kohti Neuvosto-Venäjää oli kuitenkin jo alkamassa.
Saksan vetäydyttyä Baltiasta Neuvosto-Venäjä aloitti hyökkäyksen hyökkäyksen Viroa, Latviaa ja Liettuaa vastaan, liittääkseen alueet takaisin Neuvosto-Venäjään. Hyökkäys epäonnistui ja Neuvosto-Venäjä tunnusti Baltian maiden itsenäisyyden vuonna 1920. Myös Valko-Venäjä jäi Saksan vetäydyttyä ilman vahvaa tukijaa. Bolševikit olivat saaneet maassa jalansijaa jo ennen maan itsenäistymistä, ja tammikuussa 1919 siitä muodostettiin Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta. Bolševikit perustivat hallituksen myös Kiovaan. Puolan ja Neuvosto-Venäjän välisen sodan aikana Ukrainan kansantasavallan joukot onnistuivat Puolan tuella karkottamaan bolševikit, mutta Puolan ja Neuvosto-Venäjän solmittua rauhan, Puola vetäytyi Ukrainasta ja neuvostohallitus pääsi uudelleen valtaan. Maasta tehtiin Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta, joka solmi Neuvosto-Venäjän kanssa joulukuussa 1920 taloudellis-sotilaallisen sopimuksen, joka käytännössä liitti sen Neuvosto-Venäjään. Viimeisimpänä Neuvosto-Venäjä valloitti Transkaukasian tasavallat vuosina 1920–1921. Valloitetuille alueille perustettiin Azerbaidžanin, Armenian ja Georgian sosialistiset neuvostotasavallat.
Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan, eli Neuvosto-Venäjän ympärille oli näin syntynyt viisi muuta neuvostotasavaltaa. Nämä muodostivat niin kutsutut alkuperäiset neuvostotasavallat. Leninin johdolla kutsuttiin koolle sosialististen neuvostotasavaltojen liiton ensimmäinen edustajakokous. Kokous hyväksyi joulukuussa 1922 sopimuksen uuden liittovaltion muodostamisesta. Sosialististen Neuvostotasavaltojen Liiton perustuslaki tuli voimaan 1923. Liittovaltion yhteisiä asioita perustuslain mukaan olivat ulkosuhteet, taloussuunnittelu, maanpuolustus ja oikeudenhoito. Muut asiat olivat ensisijaisesti osavaltioiden hoidossa, mutta käytännössä valta oli keskitetty Moskovaan.