stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keituri
Aiheesta muualla

Luhtikylä-Viljaniemi-kylätoimikunta (Arkistoitu – Internet Archive)
Orimattila
Kuntakeskuksen osat ja kylät
Luonto
| --- | --- |
Järvet, lammikot ja lähteet sekä joet: Mallusjärvi - Hanijärvi - Iso Onkijärvi - Iso Salmijärvi - Kaitajärvi - Kalliojärvi - Koukkujärvi - Kylänjärvi - Kuustjärvi - Lammi - Mustajärvi - Nikkijärvi - Onkijärvi - Ojajärvi - Pahajärvi - Pyhäjärvi – Säyhtee - Salusjärvi - Tekemäjärvi - Tihaja - Tuhkurinjärvi - Valkeajärvi - Villikkalanjärvi – Vähä Onkijärvi - Ylemmäisjärvi
Luonnonsuojelualueet: Mallusjoen vanha metsä – Mieliäissuo
Luonnonmuodostumat: 
Nähtävyydet ja tapahtumat
| --- | --- |
Museot: Artjärven kotiseutumuseo – Orimattilan kotiseutumuseo - Orimattilan taidemuseo – Pullomuseo
Rakennukset ja alueet: Orimattilan kirkko
Kiinteät muinaisjäännökset: Mallusjoen jäännökset
Patsaat ja veistokset: J. H. Erkon patsas
Tapahtumat: Orimattila Kantri
Muuta: Orimattilan nuorisoseura
Urheilu
| --- | --- |
Liikuntapaikat: Orimattilan urheilutalo - Orimattilan ampumarata
Urheiluseurat: Heinämaan Pallo (salibandy) - Orimattilan Badminton Club (sulkapallo) - Orimattilan Invalidit (vammaisliikunta) - Orimattilan Judoseura (judo) - Orimattilan Jymy (ammunta, ampumahiihto, hiihto, koripallo, kuntourheilu, lentopallo, uinti, yleisurheilu) - Orimattilan Karate (karate) - Orimattilan Latu (kuntoliikunta) - Orimattilan Moottorikerho (moottoripyöräurheilu) - Orimattilan Voimistelijat (naisvoimistelu) - Orimattilan Pedot (jalkapallo, jääkiekko) - Orimattilan Seudun Urheiluampujat (urheiluammunta) - Orimattilan Ratsastajat (ratsastus) - Orimattilan Taekwondoseura ry (taekwondo) - Orimattilan Tennis (tennis) - Orimattilan Toive (hiihto, moottoriurheilu, kuntourheilu, yleisurheilu) - Orimattilan Urheiluautoilijat (autourheilu) - Rastivarsat (suunnistus, hiihtosuunnistus, kuntourheilu) - Vartion Ratsutilayhdistys ry (ratsast
Liikenne ja logistiikka
| --- | --- |
Liikennekeskukset: Orimattilan linja-autoasema
Hollolan kautta kulkevat tiet: seututie 162 - seututie 167
Orimattilan kautta kulkevat radat: Lahden oikorata - rataosuus 252 Lahti-Loviisa satama
Sisäiset liikenneväylät: seututie 162 - seututie 167
Muuta Orimattilaan liittyvää
| --- | --- |
Kunta ja hallinto: Kunnanvaltuusto – Vaakuna
Media: Etelä-Suomen Sanomat – Orimattilan Sanomat – Seutuneloset - Radio Voima
Oppilaitokset: Erkko-lukio
Muuta Orimattilaan liittyvää: Orimattilan seurakunta – Orimattilan suojeluskunta – Hollolan rovastikunta – Päijät-Hämeen keskussairaala -
Keilatetrat

| Keilatetrat |
| --- | --- |
 Punasulkapyrstö (Hemiodus gracilis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Tetrakalat Characiformes
Heimo::  Keilatetrat Hemiodontidae  Bleeker, 1859
Suvut
 Anodus  Argonectes  Bivibranchia  Hemiodus tet  Micromischodus 
Katso myös
   Keilatetrat Wikispeciesissä   Keilatetrat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keilatetrat eli vanhemmalta nimeltään ylähammastetrat (Hemiodontidae) on tetrakaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Etelä-Amerikasta. Eräitä keilatetroja pidetään akvaariokaloina.
Lajit ja anatomia

Keilatetrojen heimoon kuuluu 5 sukua ja noin 28 lajia. Ruumiinmuodoltaan ne ovat sukkulamaisia ja virtaviivaisia ja kasvavat 7–30 cm:n mittaisiksi. Tyypillisiä piirteitä ovat hampaiden puuttuminen alaleuasta tai kokonaan aikuisilla heimon kaloilla, rasvaevä, keskiruumiin tumma täplä ja pyrstön alaosan juova.
Levinneisyys ja elintavat

Keilatetralajeja tavataan nopeasti virtaavista puroista ja joista Etelä-Amerikan pohjoisosista. Niiden ravintoa ovat kasvit, levät, kuollut orgaaninen aines, planktonäyriäiset ja vesihyönteisten toukat. Eräitä heimon lajeja pidetään akvaariokaloina ja suurimmat keilatetalajit ovat tärkeitä ruokakaloja.
Geenin itsekkyys

| Geenin itsekkyys> The Selfish Gene |
| --- | --- |
 Ensipainoksen kansikuva.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Richard Dawkins
Kansitaiteilija:  Desmond Morris
Kieli:  englanti
Genre:  evoluutiobiologia
Kustantaja:  Oxford University Press
Julkaistu:  1976
Sivumäärä:  224
ISBN:  0-19-286092-5
Suomennos
Suomentaja:  Kimmo Pietiläinen
Kustantaja:  Art House
Julkaistu:  1993
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  368
ISBN:  951-884-107-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Geenin itsekkyys (engl. The Selfish Gene) on Richard Dawkinsin kirjoittama vuonna 1976 ilmestynyt evoluutiota käsittelevä kirja. Kirja rakentuu teorialle, jonka perustan oli esittänyt George C. Williams kirjassaan Adaptation and Natural Selection vuonna 1966. Dawkins käyttää termiä ”geenin itsekkyys” kuvaamaan geenikeskeistä evoluutionäkemystä vastakäsityksenä eliöön keskittyvälle evoluutionäkemykselle. Geenikeskeisestä näkemyksestä seuraa, että mitä läheisempää sukua kaksi yksilöä ovat toisilleen sitä järkevämpää (geenien tasolla) on käyttäytyä epäitsekkäästi. Tämän vuoksi käsitettä on käytetty erityisesti monien altruismin muotojen selittämisessä.
Kirjassa Dawkins ehdottaa myös termiä meemi, joka on vastaava ihmisen kulttuurievoluution yksikkö kuin geeni on eliölajien evoluution yksikkö, tosin hieman eri tavalla.
Kirjan 30-vuotispainoksen esipuheessa Dawkins sanoi ymmärtävänsä, että kirjan nimi saattaa antaa riittämättömän kuvan sen sisällöstä ja että jälkeenpäin ajatellen hänen olisi pitänyt antaa kirjalle nimeksi Kuolematon geeni.
Kimmo Pietiläisen laatima suomennos ilmestyi vuonna 1993 ja se perustuu vuoden 1989 laajennettuun laitokseen.
”Itsekkäät” geenit

Kuvaillessaan geenejä ”itsekkäiksi” Dawkins ei tarkoita että geenien toimintaa ohjaisi jokin motiivi tai tahto, vaan että niiden vaikutuksia voidaan tarkasti kuvata ikään kuin näin olisi. Keskeinen teesi on, että eteenpäin siirretyt geenit ovat niitä joiden vaikutukset ajavat niiden omaa etua (eli niiden kopioitumista tulevaisuudessa) eivätkä välttämättä eliön tai varsinkaan suuremman ryhmän etua. Tämä näkemys selittää luonnossa esiintyvän yksilötason altruismin erityisesti sukulaissuhteissa: uhratessaan henkensä suojellakseen sukulaisiaan yksilö ajaa geeniensä etua.
Teoksen julkaisuversiot

Dawkins, Richard: Geenin itsekkyys.  ((The Selfish Gene, 1976, 1989.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Art House, 1993.  ISBN 951-884-107-1
Dawkins, Richard: The Extended Selfish Gene.  (Fourth Edition)  Oxford:  Oxford University Press, 2016.  ISBN 978-0-19-878878-2  (englanniksi)
Kirjallisuutta

Grafen, Alan & Ridley, Mark (toim.): Richard Dawkins: How a Scientist Changed the Way We Think. Reflections by Scientists, Writers, and Philosophers.  Oxford:  Oxford University Press, 2006.  ISBN 0-19-929116-0  (englanniksi)
Sexton, Ed: Dawkins and the Selfish Gene.  Duxford, Cambridge:  Icon Books, 2001.  ISBN 1-84046-238-8  (englanniksi)
Sterelny, Kim: Dawkins vs. Gould. Survival of the Fittest.  Duxford, Cambridge & New York:  Icon & Totem Books, 2001.  ISBN 1-84046-249-3  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Ylikoski, Petri: Dawkinsin itsekkäät geenit. Niin & näin 3/1994. (PDF)
Kehäpäätelmä

Kehäpäätelmä on virheellinen päättely, jonka premissin merkitys on sama kuin johtopäätöksen merkitys. Päätelmän pätevyys perustuu oletukseen johtopäätöksen totuudesta. Toisin sanoen kehäpäätelmä on hyväksyttävä vain siinä tapauksessa, että johtopäätös sattuu olemaan tosi. Kehäpäättely ei osoita mitään syitä, miksi kyseistä väitettä olisi pidettävä totena.
Yleinen muoto

Yksinkertaisimmillaan kehäpäätelmä kuuluu: Koska asia on näin, asia on näin. Kehäpäätelmän yleinen kaava on seuraava:
A on B:n premissi
Todisteeksi B:lle esitetään A
Alkuehdoksi (premissiksi) A:lle esitetään B
Tavallisesti kehäpäätelmät piiloutuvat monimutkaisen esitystavan taakse eikä kehäpäätelmästä ole siksi helppoa antaa selkeää esimerkkiä. Kehäpäätelmässä voi olla myös useampia termejä kuin vain kaksi. Esimerkiksi seuraava päättely on kehämäistä:
Jos suurin osa ihmisistä pitää jotakin väitettä totena, niin se on tosi.
Koska suurin osa ihmisistä pitää edellistä väitettä totena, on sen oltava tosi.
Siis: Jos suurin osa ihmisistä pitää jotakin väitettä totena, niin se on tosi.
Kehäpäätelmä tunnetaan myös latinankielisillä nimillä petitio principii, circulus in probando ja circulus vitiosus.
Esimerkkejä

Kehäpäätelmiä:
Minä olen oikeassa, koska minä olen aina oikeassa.
Tykkään vaniljajäätelöstä, koska se on suosikkimakuni.
Syytteet ruumiillisen koskemattomuuden loukkauksista ovat varmasti vääriä, koska poliisi ei koskaan tekisi niin.
Ralph Nader oli paras presidenttiehdokas, koska hän oli selkeästi muita parempi.
Pätevä päätelmä:
He kiinnittivät Arnold Schwarzeneggerin näyttelemään pääosaa, koska Hollywoodissa ei voida tehdä toimintaelokuvaa ilman suurta tähteä.
Aiheesta muualla

Skepdic (englanniksi)
An academic example (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Dictionary.com (englanniksi)
Common Errors in English Usage (englanniksi)
BegTheQuestion.info (englanniksi)
Petitio Principii (englanniksi)
Ritola, Juho: Kehäpäätelmän uskomusperusteinen analyysi. Skeptikko, 2004, nro 4.  Artikkelin verkkoversio.
Gaviaali

| Gaviaali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Krokotiilieläimet Crocodylia
Heimo::  Gaviaalit Gavialidae
Suku::  Gavialis
Laji::  gangeticus
Kaksiosainen nimi
 Gavialis gangeticus  (Gmelin, 1789) 
 Gaviaalin entinen levinneisyys. Nykyään sitä ei todennäköisesti tavata enää Pakistanista, Bhutanista ja Bangladeshistä
Katso myös
   Gaviaali Wikispeciesissä   Gaviaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Gaviaali eli gangesingaviaali (Gavialis gangeticus) on suurikokoinen krokotiilieläin. Se on ainoa Gavialidae-heimon jäljellä oleva edustaja.
Koko ja ulkonäkö

Gaviaalikoiras voi kasvaa yli seitsemän metriä pitkäksi, joten se on eräs suurimmista krokotiilieläimistä. Naaraat jäävät alle viisimetrisiksi. Keskipituus on neljä metriä. Gaviaaleilla on erittäin pitkä ja kapea kuono, ja sen suussa on yli 100 hammasta. Hampaat ovat terävämmät ja pidemmät kuin muilla krokotiileilla. Alaleuassa on enemmän hampaita kuin ylemmässä. Leuat ovat neljä kertaa niin pitkät kuin pään takaosan pituus. Nuorilla yksilöillä kuono on kapein leventyen iän myötä. Koirailla on kuonon päässä ruukkumainen luumuodostelma, jota ne mahdollisesti käyttävät naaraiden houkuttelemiseen. Aiemmin sen luultiin auttavan koiraita pysymään pidempään sukelluksissa. Silmät ovat kauniin vihreät, ja silmäterä näkyy tummana poikittaisvakona.
Gaviaalin vatsassa ei ole sarveiskilpiä, mutta sen selkä on niitä täynnä. Sarveiskilvet ovat ohuita ja gaviaalin iho on hyvin herkkä. Jalat ovat pienet, eikä gaviaali voi nostaa ruumistaan pystyyn kuten monet muut krokotiilieläimet. Se liikkuukin erittäin vaivalloisesti maalla, mutta on ehkä kaikista krokotiileista parhaiten sopeutunut vesielämään. Se liikkuukin vedessä sulavasti. Takaraajoissa on kunnon räpylät, mutta eturaajoissa ne ovat pienet. Pyrstö on pitkä ja paksu ja sen selkäpuolta koristaa pituussuunnassa kulkeva harjanne, joka lisää uinnin tehoa. Väritys on selkäpuolelta oliivinvihertävä ja pääpuoli on muuta ruumista tummempi. Vatsa on kellertävä. Gaviaalit tummenevat iän karttuessa. Gaviaali pystyy muuttamaan väriään ja on usein hiekkarannalla vaalea, vedessä tumma. Väritys auttaa sitä kalojen pyynnissä. Luusto on hyvin hentorakenteinen. Gaviaalia suuresti muistuttaneiden eläinten fossiileja on löydetty yli 100 miljoonan vuoden takaa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Gaviaaleja asustaa Etelä-Aasian joissa sekä muutamissa miedosti suolaisissa järvissä. Gaviaalia tavataan tai on tavattu Intiassa, Nepalissa, Bangladeshissa, Pakistanissa ja Bhutanissa. Gaviaali vaatii sellaisen vesistön, jossa se löytää sopivat olosuhteet vuodenaikojen mukaan. Se ei horrosta koskaan. Vesistö ei saa myöskään olla liian vuolaasti virtaava, ehkä eläimen hennon rakenteen vuoksi. Muita mieluisia esiintymispaikkoja ovat jokisuvannot ja suistot.
Laji on nykyään äärimmäisen uhanalainen. Suurimpina uhkina lajille ovat sen elinympäristön, eli jokien ja joenvarsien, tuhoutuminen ja verkkokalastaminen. Tällä hetkellä lajia tavataan vain Intiasta ja Nepalista Gangesin, Brahmaputran ja Mahanadin varsilta. Gaviaali on luultavasti hävinnyt Pakistanista, Bangladeshista ja Bhutanista. Vuonna 2007 laskettiin, että gaviaaleja on enää alle 250 lisääntymisikäistä yksilöä.
Ravinto

Gaviaali syö etenkin kaloja sekä suureksi kasvaessaan myös lintuja, kilpikonnia, sammakoita, pieniä nisäkkäitä ja vesikäärmeitä. Gaviaali on rauhallinen, eikä suuresta koostaan huolimatta käy ihmisen kimppuun. Gaviaalien mahasta on löydetty kyllä ihmisen ruumiinosia sekä metalliesineitä kuten koruja, mutta ne lienevät peräisin hindujen Gangesjokeen laskemista, osittain palaneista ruumiista.
Lisääntyminen

Gaviaali tulee sukukypsäksi kolmimetrisenä eli noin kymmenvuotiaana. Koiraat kokoavat naaraita haaremikseen. Koiraat käyttävät kuonon pään pullistumaa ehkä äänen vahvistimena, sillä ne sihisevät ja viheltävät kiima-aikana. Naaraat vastaavat kutsuihin samantapaisella äänilllä, mutta ne ovat vaimeampia. Naaras rakentaa mätänevästä kasviaineksesta samantapaisen pesän kuin muutkin krokotiilieläimet. Pesä on 1–5 metrin päässä vesirajasta. Naaras munii sinne maalis–huhtikuussa keskimäärin 40 munaa, ennätys on 97. Munat jäävät 50–60 sentin syvyiseen kuoppaan.
Nuoret yksilöt pysyttelevät seisovissa vesissä kuten pienissä lammikoissa tai allikoissa. Kannibalismia ei ole gaviaalien keskuudessa tavattu, vaikka se on erittäin yleistä muilla krokotiileilla.
Aiheesta muualla

ITIS: Gavialis gangeticus (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Gavialis gangeticus (Indian gharial) (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Gavialis gangeticus (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Gavialis gangeticus, Gharial (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q17134  Wikispecies: Gavialis gangeticus  ADW: Gavialis_gangeticus  CoL: 3FFQ3  CMS: gavialis-gangeticus  ECOS: 2199  EoL: 794627  EPPO: GAVLGA  GBIF: 2441360  iNaturalist: 116523  IRMNG: 10727944  ITIS: 202218  IUCN: 8966  NBN: NHMSYS0000375555  NCBI: 94835  Observation.org: 81491  Open Tree of Life: 881015  Paleobiology Database: 190776  RD: gangeticus  Species+: 4299  WoRMS: 1041091 
Koirasgaviaali San Diegon eläintarhassa
Keikarinapsija

| Keikarinapsija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Keikarinapsijat Tachurididae
Suku::  Tachuris
Laji::  rubrigastra
Kaksiosainen nimi
 Tachuris rubrigastra  (Vieillot, 1817) 
Katso myös
   Keikarinapsija Wikispeciesissä   Keikarinapsija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keikarinapsija (Tachuris rubrigastra) on varpuslintulaji, jota tavataan Etelä-Amerikasta. Aikaisemmin keikarinapsija on luokiteltu tyrannien heimoon, mutta on erotettu molekyylifylogeneettisten tutkimusten perusteella omaan heimoonsa keikarinapsijat (Tachurididae tai eräiden lähteiden mukaan oikeammin Tachurisidae).
Koko ja ulkonäkö

Keikarinapsija on kooltaan 11–11,5 cm pitkä. Keikarinapsijakoiras on värikäs. Sen selkä on vihreä, siivet ja pyrstö ovat mustat lukuun ottamatta valkoisia viiruja siivissä ja pyrstön reunoissa. Pää on musta ja silmäkulmajuovat keltaiset. Kekikarinapsijakoiraan vatsa on keltainen, yläperä on punainen ja rinnassa kulkee musta juova. Keikarinapsijanaaras on väreiltään vaatimattomampi. Väritys vaihtelee hieman lajin levinneisyysalueella. Keikarinapsijan nokka on kapea ja pitkähkö.
Levinneisyys ja elintavat

Keikarinapsijaa tavataan Perusta Chileen ja Argentiinaan ulottuvalta alueelta ja talvisin yksilöitä vaeltaa myös Brasiliaan. Keikarinapsijoiden elinympäristöä ovat ruovikot vesistöjen läheisyydessä. Lajia tavataan aina 4 100 metrin korkeuteen asti. Keikarinapsijan ravintoa ovat hyönteiset.
Keletrooppinen reaktio

Esimerkkejä keletrooppisista reaktioista
Keletrooppinen reaktio eli kelotrooppinen reaktio on perisyklinen orgaaninen reaktio, jossa elektronit liikkuvat syklisessä muodostelmassa muiden perisyklisten reaktioiden tavoin, jolloin joko muodostuu tai avautuu rengasrakenne. Muihin perisyklisiin reaktioihin verrattuna keletrooppinen reaktio eroaa kuitenkin siten, että konjugoidussa systeemissä reagoivat orbitaalit HOMO ja LUMO ovat yhden ja saman atomin orbitaaleja, eivät molekyyliorbitaaleja. Keletrooppisissa additioissa vähenee π-sidosten lukumäärä yhdellä ja liittyvän atomin koordinaatioluku kasvaa, kun se muodostaa kaksi uutta σ-sidosta. Tälle käänteisissä reaktioissa eli keletrooppisissa eliminaatioissa π-sidosten lukumäärä kasvaa ja poistuvan atomin koordinaatioluku pienenee.
Mekanismi ja reaktioita

Keletrooppiset additiot tapahtuvat tyypillisesti dieenin ja pienen molekyylin kuten typen, rikkidioksidin tai hiilimonoksidin välisenä reaktiona. Reaktiossa liittyvä molekyyli käyttää yhtä vapaata elektronipariaan ja tyhjää p-orbitaalia ja dieeni kahta π-orbitaalia. Tyypillinen keletrooppinen additioreaktio on myös karbeenien additioreaktio alkeeneihin.
Keletrooppisten eliminaatioiden ajavana voimana toimii pienten kaasumaisten molekyylien, kuten typen, rikkidioksidin tai hiilimonoksidin eliminoituminen. Irtoava ryhmä lähtee lämmitettäessä ja molekyylejä jotka reagoivat keletrooppisella eliminaatiolla ovat typpeä vapauttavat diatseenit, rikkidioksidia vapauttavat sulfoleenioksidit ja eräät bisykliset ketonit, joista eliminoituu hiilimonoksidia. Muodostuva tuote voi myös olla aromaattinen, mikä osaltaan ajaa reaktiota eteenpäin. Erityisesti sulfoleenioksidien keletrooppisia reaktioita käytetään hyväksi orgaanisessa synteesissä. Rikkidioksidin avulla voidaan dieeni suojata, jotta se ei reagoisi ei-toivotulla tavalla. Suojaus on keletrooppinen additio. Kun suojausta ei enää tarvita, voidaan tuotetta kuumentamalla eliminoida sulfoleenioksidista rikkidioksidi, jolloin dieeni vapautuu. Tämä on keletrooppinen eliminaatioreaktio.
Muiden perisyklisten reaktioiden tavoin keletrooppiset reaktiot ovat hyvin selektiivisiä. Esimerkiksi cis-substituoidun sulfoleenioksidin keletrooppinen eliminaatio johtaa E,E-stereokemian omaavaan dieeniin ja trans-substituoidusta sulfoleenioksidista muodostuu E,Z-dieeni.
Keltahelttarousku

| Keltahelttarousku |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Rouskut Lactarius
Laji::  hysginus
Kaksiosainen nimi
 Lactarius hysginus  (Fr.) Fr. 
Katso myös
   Keltahelttarousku Wikispeciesissä   Keltahelttarousku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltahelttarousku (Lactarius hysginus) on laakea tai suppilomainen limainen, aluksi punaruskealakkinen ja myöhemmin vaalea rouskulaji. Jalka on ruskehtava tai ruskeanpunainen ja siinä voi olla täpliä. Heltat ovat aluksi vaaleankeltaiset ja vanhemmissa sienissä sahraminkeltaiset. Maitiaisneste on valkoista. Sieni on kirpeän makuinen mutta kiehautettuna syötävä. Keltahelttarousku kasvaa harvinaisena lehti- ja sekametsissä, polkujen varsilla usein paljaalla maalla.
Kekäleharjatangara

| Kekäleharjatangara |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Harjatangarat Tachyphonus
Laji::  coronatus
Kaksiosainen nimi
 Tachyphonus coronatus  (Vieillot, 1822) 
Katso myös
   Kekäleharjatangara Wikispeciesissä   Kekäleharjatangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kekäleharjatangara (Tachyphonus coronatus) on Etelä-Amerikassa tavattava tangaroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan kekäleharjatangara on noin 18 cm. Koiras on väritykseltään kauttaaltaan kiiltävän sinimusta lukuun ottamatta päälaen punaista aluetta. Se on kuitenkin näkyvissä ainoastaan silloin, kun koiras on kiihtynyt. Siipien alapuolella on valkoisia raitoja. Naaraskekäleharjatangara on selästään ruosteenruskea ja päästään harmaampi. Vatsa on okrankeltainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kekäleharjatangaraa tavataan Brasilian eteläosista ja Paraguaysta sekä Argentiinasta. Linnun elinympäristöä ovat metsien reunamaiden pensaikot sekä metsät. Lajin elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 200 metrin korkeudella merenpinnasta.
Kekäleharjatangarat etsivät ravintoaan yleensä pareittain ja liittyvät usein sekaparviin.
Naaras
Kelan seisake

Kela (lyh. Kl, ruots. Käla) oli liikennepaikka rantaradalla. Se sijaitsi Bölen kylässä Siuntiossa 6,7 kilometrin päässä Siuntion rautatieasemasta.
Liikennepaikka avattiin ensimmäisen kerran 1. syyskuuta 1903 nimellä ruotsinkielisellä nimellä Käla. Suomenkielinen nimi Kela lisättiin 1925. Asemarakennus sijaitsi radan pohjoispuolella. Radan eteläpuolelle rakennettiin kaksi sivuraidetta. Liikennepaikka lakkautettiin 3. lokakuuta 1944 sen jäätyä Porkkalan vuokra-alueelle. Neuvostoliittolaiset rakensivat Kelasta alkaneen Båtvikin satamaradan 1940-luvun puolivälissä.
Kelan asemarakennus rakennettiin Bruno Granholmin laatimien V luokan aseman tyyppipiirustusten mukaan vuonna 1903 samanlaisena kuin Masalan, Tähtelän ja Päivölän asemarakennukset samalla rataosalla. Liikennepaikka sai nimensä samannimisen kylän ja kartanon mukaan. Asemaa ei kuitenkaan sijoitettu kartanon kohdalle, vaan pari kilometriä idemmäs rautatien ja Helsingin ja Tammisaaren välisen maantien risteykseen.
Porkkalan palautuksen jälkeen Kela avattiin uudelleen seisakkeena 1. toukokuuta 1956. Båtvikin rata avattiin VR:n käyttöön kunnostuksen jälkeen helmikuussa 1959, jolloin Kela muutettiin seisakkeesta seisakevaihteeksi. Båtvikin rataa käyttivät niin Helsingistä Båtvikiin vuonna 1956 muuttanut Suomen Kaapelitehdas kuin Helsingin Töölöstä Kantvikiin vuonna 1963 muuttanut Suomen Sokeri. Kelan ratapihan itäpään pääraidevaihde purettiin 1983, jonka jälkeen sivuraiteille ja Båtvikin radalle ajo tapahtui vain Siuntion päästä.
Henkilöliikenteen pysähdykset Kelassa lopetettiin vuoden 1993 alussa. Tavaraliikenne Kelasta hiljeni 1990-luvun lopussa, ja virallisesti 1. maaliskuuta 2002, jolloin VR Cargo (nykyään VR Transpoint) lakkautti Båtvikin radan tavaraliikenteen. Ratapihan länsipään vaihde purettiin toukokuussa 2003 ja liikennepaikka lakkautettiin virallisesti 1. kesäkuuta 2003.
Paikallinen kylätoimikunta vuokrasi Kelan liikennepaikan rakennukset vuonna 1991. Museovirasto on luokitellut Kelan asema-alueen valtakunnallisesti merkittäväksi suojelukohteeksi. Henkilöliikenteen palauttamista Kelaan on tutkittu, mikäli radan varteen kaavoitetaan uusia asuinalueita.
Kehnämittari

| Kehnämittari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Lovimittarit Ennominae
Suku::  Perconia
Laji::  strigillaria
Kaksiosainen nimi
 Perconia strigillaria  (Hübner, 1787) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kehnämittari (Perconia strigillaria) on jokseenkin harvinainen lovimittareihin kuuluva perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Kehnämittarin siipien kärkiväli on Suomessa keskimäärin 28–33 millimetriä ja Britanniassa 36–41 milliä. Lajin siivet ovat vaalean harmaan ja tummemman harmaan kirjomat, kehnäiset. Siivissä on myös useita tummempia viiruja, jotka kulkevat melko suorina siipien poikki. lajista tavataan myös tummempia värimuotoja.