stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Duncian

Duncian (engl. dunce, ’hölmö’), tarkoittaa kahta runoa. Sittemmin duncian on saanut yleensä satiirisen runon merkityksen.
Duncian, Alexander Popen satiirillinen runoelma, joka ivaa ajan huonoja runoilijoita
La Dunciade, Charles Palissot de Montenoyn kirjoittama pilkkaruno, jossa vitsotaan ranskalaisia ensyklopedisteja ja filosofeja Popen tyyliinn.
Blow

| Blow |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste
Ohjaaja:  Ted Demme
Käsikirjoittaja:  Nick Cassavetes, David McKenna
Tuottaja:  Ted Demme Denis Leary Joel Stillerman
Säveltäjä:  Graeme Revell
Kuvaaja:  Ellen Kuras
Leikkaaja:  Kevin Tent
Pääosat:  Johnny Depp Penélope Cruz Jordi Molla Ray Liotta
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  New Line Cinema
Levittäjä:  New Line Cinema Netflix
Ensi-ilta:  2001
Kesto:  124 min 2 h 4 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Blow on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut Ted Demmen ohjaama draamaelokuva. Sen pääosissa ovat Johnny Depp, Penélope Cruz, Jordi Molla ja Ray Liotta. Elokuva perustuu todelliseen elämäntarinaan ja käsikirjoituksen pohjana käytettiin Bruce Porterin kirjaa BLOW: How a small-town boy made $ 100 million with the Medellin cocaine cartel and lost it all. Blow oli ohjaaja Demmen viimeinen elokuva ennen hänen ennenaikasta kuolemaansa.
Tarina kertoo yhdysvaltalaisesta George Jungista joka "toi" kokaiinin Yhdysvaltain markkinoille.
Jung kasvoi köyhässä, vanhempien riitojen repimässä perheessä. Kasvettuaan aikuiseksi Jung muutti 1960-luvun Kaliforniaan ja tutustui marihuanaan, jota alkoi tovereidensa kanssa myydä. Bisnes kasvoi ja rahaa alkoi kertyä, mutta pian Jung jäi Yhdysvaltain rajalla kiinni salakuljettamisesta ja joutui vankilaan. Siellä hän tutustui Diego Delgadoon, joka sai Jungin yhteistyökumppanikseen kokaiinikaupankäyntiin. Vankilasta päästyään he tutustuivat rikollispomo Pablo Escobariin, ja aloittivat kokaiinin välittämisen Yhdysvaltojen markkinoille. Jung rikastui, mutta menetti lopulta rahansa, ammattinsa sekä perheensä ja päätyi vankilaan.
Elokuvan sivuosissa näyttelevät muun muassa Rachel Griffits, Franka Potente, Paul Reubens, Max Perlich, Cliff Curtis ja Ethan Suplee.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Johnny Depp   | … |   George Jung    |
|  Penélope Cruz   | … |   Mirtha Jung    |
|  Franka Potente   | … |   Barbara Buckley    |
|  Rachel Griffiths   | … |   Ermine Jung    |
|  Paul Reubens   | … |   Derek Foreal    |
|  Jordi Mollà   | … |   Diego Delgado    |
|  Cliff Curtis   | … |   Pablo Escobar    |
|  Miguel Sandoval   | … |   Augusto Oliveras    |
|  Ethan Suplee   | … |   Tuna    |
|  Ray Liotta   | … |   Fred Jung    |
|  Kevin Gage   | … |   Leon Minghella    |
|  Max Perlich   | … |   Kevin Dulli    |
|  Jesse James   | … |   nuori George Jung   |
|  Miguel Pérez   | … |   Alessandro    |
|  Dan Ferro   | … |   Cesar Toban   |
|  Tony Amendola   | … |   Sanchez    |
|  Bobcat Goldthwait   | … |   Mr. T    |
|  Michael Tucci   | … |   Dr. Bay    |
|  Monet Mazur   | … |   Maria    |
|  Lola Glaudini   | … |   Rada    |
|  Jennifer Gimenez   | … |   Inez    |
|  Emma Roberts   | … |   nuori Kristina Jung    |
|  Jaime King   | … |   Kristina Jung    |
|  Charles Noland   | … |   Jack Stevens   |
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Barrington (Rhode Island)

| Barrington |
| --- | --- |

 Barrington
 Koordinaatit: 41°44′43″N, 71°19′5″W 
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Rhode Island
Väkiluku (2010):  16 310
Aikavyöhyke:  UTC-5
 – Kesäaika:  UTC-4
 
 www.barrington.ri.gov 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Barrington on kunta (town) Bristolin piirikunnassa, Yhdysvaltain Rhode Islandin osavaltiossa, noin 17 kilometriä etelään osavaltion pääkaupungista Providencesta. 
Kunnassa asui 16 310 ihmistä vuonna 2010.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Barrington (Rhode Island) Wikimedia Commonsissa
Kaupungin verkkosivusto
Rhode Islandin osavaltio
| --- | --- |
Piirikunnat:   Bristol  Kent  Newport  Providence  Washington 
Kaupungit:   Central Falls  Cranston  East Providence  Newport  Pawtucket  Providence (pääkaupunki)  Warwick  Woonsocket 
Kunnat (town):   Barrington  Bristol  Burrillville  Charlestown  Bowers  Coventry  Cumberland  East Greenwich  Exeter  Foster  Glocester  Hopkinton  Jamestown  Johnston  Lincoln  Little Compton  Middletown  Rhode Island  New Shoreham  North Kingstown  North Providence  North Smithfield  Portsmouth  Richmond  Scituate  Smithfield  South Kingstown  Tiverton  Warren  Westerly  West Greenwich  West Warwick
Divriği

Moskeijan kauniisti kaiverrettu sisäänkäynti
Divriği on kaupunki ja sitä ympäröivä samanniminen piirikunta Sivasin maakunnassa Turkissa. 
Vuosina 1228-1229 kaupunkiin rakennettiin suuri moskeija, joka on säilynyt alkuperäisasussaan. Se on yhdessä viereisen samanikäisen terveysaseman kanssa UNESCOn maailmanperintökohde. Moskeijan ja siihen liittyvän lääkärikeskuksen pintoja peittävät ainutlaatuiset kaiverrukset, samoin arkkitehtuuri on hieno ilmentymä ajalle tyypillisestä kiviholvien rakentamisesta. Moskeijan sisätila on yksi suuri rukoushuone, jota kattaa kaksi kivikupolia.
Sairaalaosa kattaa moskeija-alueen eteläisimmän kolmanneksen. Sairaalan kivityö on erityisen pikkutarkkaa.
Moskeija sijaitsee vanhan kaupungin eteläosassa, hiukan ylempänä kuin kaupungin nykyinen keskusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Divriği Wikimedia Commonsissa
Beaucenpaimenkoira

| Beaucenpaimenkoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Ranska
Määrä:  Suomessa rekisteröity 1 667
Rodun syntyaika:  virallistettu 1893
Alkuperäinen käyttö:  karjan vartointi ja paimennus, metsästys
Nykyinen käyttö:  seura-, vahti- ja harrastuskoira
Elinikä:  10–12 vuotta
Muita nimityksiä:  beauceron, bas rouge, berger de Beauce, Beauce Sheepdog, pastor de Beauce, beussi, pössykkä, posron, puseroni
FCI-luokitus:  ryhmä 1 Lammas- ja karjakoirat alaryhmä 1 Lammaskoirat #44
Ulkonäkö
Paino:  30–45 kg
Säkäkorkeus:  uros 65–70 cm narttu 61–68 cm
Väritys:  musta ruskein/punaisin merkein tai musta-/harmaakuvioinen harlekiini
Beaucenpaimenkoira (ransk. berger de Beauce) eli beauceron, joka tunnetaan myös lempinimellä bas rouge ("punasukka", viitaten käpälien tan-merkkeihin), on vanha, kookas ranskalainen paimenkoirarotu. Luonteensa ja käyttöominaisuuksiensa suhteen beauceron soveltuu moniin eri harrastuslajeihin, mutta se on myös luotettava perhekoira. Beauceron on vilkas ja toiminnanhaluinen koira, joka vaatii luotettavan ja riittävän määrätietoisen omistajan.
Ulkonäkö

Ruumiinrakenteeltaan Beaucenpaimenkoira on kookas, vankka, maatiaismainen, voimakas, hyvärakenteinen ja lihaksikas, ei raskas. Sen turkki on kaksikerroksinen: paksun, vahvan ja lyhyen peitinkarvan alla on tiheä ja untuvainen aluskarva. Hännässä ja reisien takaosassa karva on hieman pitempää, hapsukasta. Sallitut värivaihtoehdot ovat musta punaisin merkein ja harlekiini. Punamustilla koirilla on punaista silmien yläpuolella, kuonossa, rinnassa ja raajoissa. Harlekiinin koiran turkissa on tasaisesti harmaita ja mustia laikkuja sekä lisäksi samanlaiset punaiset merkit kuin mustilla koirilla. Beauceronin häntä on pitkä ja riippuva, muodostaen loivan j-koukun. Korvat ovat melko lyhyet ja asennoltaan puolipystyt tai riippuvat, mutta joissakin maissa ne typistetään.Suomessa typistäminen on kiellettyä. Tunnusomaista rodulle on takajaloissa olevat kaksoiskannukset, jotka ovat maata lähellä ja niissä on kynnet.
Black & tan
Harlekiini (tumma)
Harlekiini (tavallinen)
Luonne ja käyttäytyminen

Rotumääritelmän mukaan beauceron on luonteeltaan ystävällinen, rohkea ja luoksepäästävä. Etenkin nuoret ja kokemattomat koirat voivat kuitenkin olla pidättyväisiä vieraita kohtaan. Siitä huolimatta rotu ei saisi koskaan olla aggressiivinen tai arka. Beauceron on ollut paimenkoiran lisäksi myös lauman vartija ja suojelija, joten vartioimisviettiä löytyy edelleen nykyisistäkin koirista. Rotu on lisäksi vilkas ja toiminnanhaluinen, ja se on yleisesti helposti koulutettavissa moniin eri lajeihin. Se vaatii kuitenkin hieman enemmän ja erilaisempaa motivoimista kuin perinteisemmät paimenkoirarodut. Sen saalisvietti on usein hieman heikompi kuin esimerkiksi saksanpaimenkoiralla tai belgianpaimenkoirilla. Se ei silti välttämättä tee beauceronista yhtään sen huonompaa harrastuskoiraa.
Joskus puolustusvietti on tällä entisellä vartiokoiralla hieman liiankin voimakas, ja se saattaa peittää alleen muita ominaisuuksia. Henkisesti kuormittavissa tai ristiriitatilanteissa beauceroneille luonteenomaista on ensisijaisesti oman lauman turvallisuudesta huolehtiminen. Tällöin saalisvietin kautta kouluttaminen estyy, ja jos koiraa pyritään kuormittamaan lisää, se itsekin puolustautuu. Voimakkain ristiriita syntyy, jos kuormituksen aiheuttaa ohjaaja itse. Beauceron tarvitsee siis oikeudenmukaisen ja määrätietoisen ohjaajan. Kun ohjaajan ja koiran välillä on luottamuksellinen suhde, puolustusviettinen beauceron on rauhallinen ja vahvahermoinen ja puolustusvietistä syntyy voimavara koulutukseenkin, vaikka puolustuskykyä ei koskaan tarvittaisikaan.
Alkuperä

Ranskalainen beauceron on saanut nimensä Pariisin etelä- ja lounaispuolella sijaitsevan Beaucen tasankoalueen mukaan. Nimitys on kuitenkin harhaanjohtava, sillä rotu ei ole kotoisin miltään tietyltä alueelta, vaan se on erittäin vanhaa alkuperää ja polveutuu suoraan muinaisesta suokoirasta - kaikkien paimenkoirien kantarodusta. Lisäksi sitä esiintyi jo 1800-luvun alussa laajalti eri puolilla maata nimen beauceron tai beaucenpaimenkoira (Berger de Beauce) vasta tullessa tuolloin ensi kerran mainituksi. Tämä tapahtui vuonna 1809 apotti Rozierin maatalouden oppikirjassa Cours d´agriculture. Kirjassaan hän kertoo kahdesta eri koiratyypistä: toinen on vuoristoseutujen ja metsien, toinen taas tasankomaiden koira. Edellinen on apotin mukaan niin nopea ja viisas, että se voi hyökätä susien kimppuun, kun taas jälkimmäinen auttoi paimenia lauman kuljettamisessa.
1800-luvun puolivälissä ihmiset alkoivat kiinnostua eri tyyppien erottelemisesta. Toinen tyyppi oli pitkäkarvainen ja sirolinjaisempi, toinen lyhytkarvainen ja tanakampi. Lopulta 1800-luvun lopussa joukko eläintieteilijöitä, eläinlääkäreitä ja rodun kasvattajia päättivät nimetä lyhytkarvaiset paimenkoirat beauceroneiksi (Berger de Beauce) ja pitkäkarvaiset briardeiksi (Berger de Brie). Tähän asti näiden kahden rodun historia on siis samanlainen. Vuoden 1863 Pariisin maailmannäyttelyä voidaan pitää beauceronin ensimmäisenä virallisena esiintymisenä: tilaisuudessa esitettiin kolmetoista paimenkoiraa. Ensimmäinen beauceron rekisteröitiin vuonna 1893. Ranskan beauceronyhdistys perustettiin vuonna 1911, ja se onnistui 1900-luvun aikana vakiinnuttamaan rotutyypin.
1800-luvulla paimenkoiria käytettiin lauman suojelemiseen ja vartiointiin. Beauceronit myös kuljettivat laumaa paikasta toiseen. Rodun valppaus ja älykkyys tekivät siitä loistavan paimenkoiran, minkä lisäksi beauceron oli kooltaan sopiva puolustamaan laumaa susia vastaan. Nykyisin maatalous on muuttunut, ja entisten vuoristoisten laidunalueiden sijaan laidunnus on siirtynyt aidatuille pelloille. Beauceron on kuitenkin vielä rotu, jota käytetään paimenkoirana Ranskassa.
Maailmansotien aikana beauceroneja palveli Ranskassa pelastuskoirina, viestikoirina, jäljestäjänä ja miinojenetsijänä. Niitä on edelleen töissä armeijalla ja poliisilla, ja vartiokoirina niitä käytetään erityisesti Ranskassa ja Sveitsissä. Nykyään beauceroneja käytetään myös monipuolisesti kansallisissa ja kansainvälisissä palveluskoiralajeissa, tottelevaisuudessa, pelastuskoirana ja agilitykoirana. Kotimaassaan Ranskassa yleinen, rodunomainen laji beauceronille on Ringsport. Suomessa beauceron on vielä enimmäkseen perhekoira, joita kuitenkin käytetään koko ajan aktiivisemmin eri harrastelajeissa.
Työkoirina esimerkiksi viranomaisten palveluksessa tai vartiokoirina beauceroneja on vielä hyvin vähän. Se on Suomessa melko uusi rotu, sillä ensimmäiset koirat tuotiin Suomeen vasta vuonna 1990. Kiinnostus rotuun on viime vuosina kasvanut voimakkaasti etenkin palveluskoiraharrastajien keskuudessa. Myös näyttelytoiminta on aktiivista rodun yksilömäärään suhteutettuna.
Rodun nykytilanne > Kanta Suomessa

Ensimmäiset beauceronit tuotiin Suomeen vuonna 1990, ja nykyisin pentuja rekisteröidään keskimäärin 51 koiraa vuodessa. Harrastustoiminta rodussa on viime vuosina lisääntynyt merkittävästi.
Rotu on yksilömäärältään Suomessa pieni: vuosien 1990–2005 välisenä aikana Suomessa rekisteröityjen koirien määrä on yhteensä 624 yksilöä. Pahat pullonkaulatilanteet on kuitenkin Suomessa vielä saatu väistettyä. Tilannetta on auttanut erisukuisten koirien monipuolinen käyttö sekä tuontikoirien ja ulkomaalaisten urosten käyttöä suosiva jalostus. Myös vähäinen perinnöllisten sairauksien määrä on pitänyt jalostusvalinnat monipuolisina. Siitä huolimatta tulisi sukulinjojen "puhtaina" pitämiseen kiinnittää vielä enemmän huomiota.
Yleisesti suomalaiset beauceronit edustavat hyvää ranskalaista tyyppiä. Koska Suomen beauceronkanta on pieni, on vielä kovin varhaista eritellä suomalaisten kasvattamia beauceroneja esimerkiksi ranskalaisista rodun edustajista. Suurin osa Suomen beauceroneista on nimittäin parin sukupolven takaa täysin ulkomaalaisia.
Rodun nykytilanne > Kanta muualla

Ranskan ulkopuolella, myös Suomessa, beauceronkanta perustuu Ranskan sukulinjoihin, joten rotu eri maissa ei poikkea ominaisuuksiltaan kovinkaan paljoa Ranskan kannasta. Ranskassa tehdään rotuunottoja, joilla vanhoja työkoiralinjoja saadaan mukaan rekisteröityyn kantaan.
Ranskassa rekisteröitiin vuonna 1975 hieman yli 1 500 beauceronia. Määrä kohosi vuoteen 1987 mennessä 4 000 rekisteröintiin vuosittain ja se on pysynyt samalla tasolla myös viime vuosina. Rekisteröityjen beauceronien kannan kooksi Ranskassa on arvioitu noin 40 000 yksilöä. Vuonna 2018 niitä rekisteröitiin 3096 yksilöä, mikä teki siitä Ranskan kolmanneksi suosituimman paikallisen rodun.
Rodun nykytilanne > Nykyinen käyttö

Nykyisin beauceronit ovat perhekoiria, joilla usein harrastetaan aktiivisesti erilaisia koiraurheilulajeja. Rodulla on PK-oikeudet, ja rodunomaisena kokeena ovatkin palveluskoiralajit sekä pelastuskoirakoelajit. Harrastajien aktiivisuus eri palveluskoiralajeissa onkin kasvanut 2000-luvun aikana huomattavasti, ja useissa palveluskoiralajeissa on saavutettu voittajaluokan koulutustunnuksia. Edellisen viiden vuoden aikana rotuun on saatu yhteensä kaksi valiotuloksen suorittanutta koiraa. Kaksi KVA-arvon saanutta koiraa rodussa oli jo 1990-luvulta. Käyttövalionarvon saavuttaakseen koiran tulee saada kolme 1. palkintoa kahdelta eri tuomarilta kahden kalenterivuoden aikana, sekä yli 15 kuukauden ikäisenä saatu arvosana "hyvä" tai parempi näyttelyistä.
Toko on koekäyntien perusteella rodun suosituin laji. Myös kaksi tottelevaisuusvaliota on tullut viimeisen viiden vuoden aikana. Palveluskoiralajeista suosituimpia ovat jälki ja haku. Uusiinkin lajeihin on beauceronin kanssa uskallettu lähteä ja esimerkiksi agility on jo vakiintunut beauceronien harrastuslajina. Viimeisen viiden vuoden aikana on kaksi beauceronia saavuttanut Suomen agilityvalion arvon. Yksittäisiä beauceroneja on osallistunut myös harvinaisempiin lajeihin, mm. vetohiihtoon. Pelastuskoiratoiminnassa on myös mukana useita beauceroneja.
Terveys

Beauceron on pysynyt keskimääräistä terveempänä rotuna, joskin myös sillä esiintyy isoille koirille ominaisia sairauksia. Suurin ongelma on lonkkaniveldysplasia, mutta sairaita on prosentuaalisesti keskimääräistä hyvin paljon vähemmän. Beauceron on yksi niistä harvoista roduista, jonka rotuyhdistys on asettanut raja-arvon pentueen rekisteröinnille Suomessa. Molempien vanhempien tulee olla lonkiltaan arvoa C tai parempia. Lisäksi koiran tulee olla täyttänyt 12 kuukautta kuvaushetkellä. Tämä koskee myös ulkomaalaisia jalostusuroksia.
Beauceroneilla esiintyy myös vähäisessä määrin kyynärniveldysplasiaa, nivelten irtopalasairauksia sekä spondyloosia eli selkänikamien luusilloittumaa. Ihosairauksia rodussa on ilmennyt vähän, kuten myös maha- ja suolistosairauksia. Rodun koosta huolimatta vatsalaukunkiertymä on beauceroneilla hyvin harvinainen. Perinnöllisiä sairauksia, kuten silmäsairauksia, esiintyy erittäin harvoin, ja nämä yksilöt yritetään mahdollisimman hyvin pitää poissa jalostusmateriaalista.
Beauceronin väritykseen kuuluvat punaiset merkit päässä ja raajoissa.
Beauceron on luonteeltaan rohkea ja ystävällinen.
Beauceroneja toimii myös pelastuskoirina.
Beauceron uros
Duncan McNaughton

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Duncan McNaughton |  Duncan McNaughton |  Duncan McNaughton |  |
Maa:   Kanada
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1932 | korkeushyppy |  |
Duncan McNaughton (7. joulukuuta 1910 Cornwall, Ontario – 15. tammikuuta 1998 Austin, Texas) oli kanadalainen korkeushyppääjä.
McNaughton voitti kultaa vuoden 1932 kesäolympialaisissa Los Angelesissa. McNaughtonin ystävä Robert van Osdel sijoittui kilpailussa hopealle. Kultamitali varastettiin McNaughtonin autosta seuraavana vuonna ja van Osdel, joka oli ammatiltaan hammaslääkäri, teki oman mitalinsa pohjalta kopion mitalista.
McNaughton opiskeli geologiaa Etelä-Kalifornian yliopistossa ja suoritti maisterin tutkinnon Kalifornian teknisessä instituutissa. Hän työskenteli ensin Kanadan geologisessa tutkimuskeskuksessa,   etsi öljyä Etelä-Amerikasta ja työskenteli toisen maailmansodan aikana Kanadan ilmavoimissa. Hän suoritti tohtorin tutkinnon Etelä-Kalifornian yliopistossa ja työskenteli siellä apulaisprofessorina.
Miesten korkeushypyn olympiavoittajat
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Duncan McNaughton
Bloukransin verilöyly

Muistomerkki Etelä-Afrikassa.
Bloukransin verilöyly oli zulujen helmikuussa 1838 suorittama verilöyly voortrekkerien leireissä Etelä-Afrikassa. Buurit olivat tuolloin suorittamassa niin sanottua suurta vaellusta. Voortrekkerit olivat neuvotelleet asettumisesta zulukuningas Dinganen maille, mutta tämä määräsi heidät surmattavaksi. Verilöylyssä kuoli 40 buurimiestä, 56 naista ja 185 lasta, sekä 250 voortrekkerien mukana ollutta värillistä työläistä. Buurit antoivat tapahtumille nimen Weenen eli itkeminen.
Tausta

Pieter Retiefin johtama joukko voortrekkereitä oli saapunut neuvottelemaan zulujen kuningas Dinganen kanssa uMgungundlovussa maan ostamisesta zulujen mailta voortrekkerien asuttamiseksi. Digane määräsi neuvottelijat surmattavaisi 6. helmikuuta 1838 ja vielä samana päivänä zulusoturit lähtivät kohti lounasta hyökätäkseen leirien kimppuun Bloukrans- ja Bushmanjokien välillä Lohikäärmevuorten juurella.
Monet voortrekkerit eivät olleet osanneet odottaa zulujen hyökkäysten alkamista. Esimerkiksi vaunuista tehtävää suojamuuria (laager) oli rakennettu leireistä vain harvoille hyökkäyksen alkaessa. Monet leirien miehet olivat parhaillaan poissa metsästämässä tai auttamassa uusia voortrekkereitä vuorten yli.
Tapahtumat

Zulusoturit olivat saapuneet leirien alueelle zuluille tyypillisessä sarvimuodostelmassa, jonka keskusta ja oikea siipi aloitti hyökkäykset 16. helmikuuta. Monet leireistä vyörytettiin nopeasti, mutta poltetuista leireistä nouseva savu herätti muut leirit uhkaavaan vaaraan. Zulut alkoivat myös jakautua pieniin ryhmiin hajallaan sijaitseviin leireihin hyökkäyilyn jälkeen. He olivat keränneet myös huomattavan määrän ryöstösaalista, mikä hankaloitti hyökkäysten jatkamista. Osa voortrekkereistä pääsi pakenemaan laagerien suojaan.
Zulujen vasempi siipi törmäsi Gerrit Maritzin ja Johan Hendrik (Hans Dons) de Langen rakennuttamiin laagereihin, joiden puolustajien onnistui lyödä zulut takaisin. 17. helmikuuta voortrekkerien ratsuväki teki vastahyökkäyksen, joka ajoi zulut vetäytymään. Vetäytyjiä jahdattiin, mutta zulujen onnistui vetäytyä yli tuolloin tulvineen Thukelajoen mukanaan ryöstösaalinaa esimerkiksi tuhansien päiden karjalauma, lampaita ja hevosia.
Seuraukset

Verilöylyn jälkeen 40 buurimiestä, 56 naista ja 185 lasta oli surmattu. Lisäksi oli kuollut 250 voortrekkerien mukana ollutta värillistä työläistä. Buurien arvioiden mukaan ehkä noin 500 zulua oli kuollut taisteluissa. Buurit kutsuivat tapahtumia nimellä Weenen eli itkeminen. Bloukransin sivuhaarat saivat nimen Great Moord ja Little Moord, eli suuri ja pieni murhajoki. Tapahtumista huolimatta voortrekkerit selviytyivät lopulta, ja myöhemmin he kostivat tapahtuneen voortrekkerien–zulujen sodan aikana.
Charles Bellin maalaus zulujen hyökkäyksestä voortrekkerien leiriin.
East London Line

Overgroundin Class 378 -tyypin juna Whitechapelin asemalla
East London Line on London Overgroundin linja Lontoon itäosassa Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Linja avattiin alun perin vuonna 1869 ja se oli pitkään osa Lontoon metroa. Linja suljettiin rakennustöiden vuoksi 22. joulukuuta 2007 ja avattiin uudelleen osana Overgroundia huhtikuussa 2010. Nykyisin linjan varrella on 23 asemaa ja sitä liikennöidään Class 378 Capitalstar -junayksiköillä.
Asemat

East London Linen nykyiset asemat järjestyksessä pohjoisesta etelään. Asemien yhteydessä näkyvät vaihtoyhteydet Overgroundin muihin linjoihin, Lontoon metroon, DLR-kevytmetroon, National Railin juniin ja Tramlink-raitiotiehen:
Highbury & Islington NR
Canonbury NR
Dalston Junction
Haggerston
Hoxton
Shoreditch High Street
Whitechapel
Shadwell
Wapping
Rotherhithe
Canada Water
Surrey Quays
New Cross NR
New Cross Gate NR
Brockley NR
Honor Oak Park NR
Forest Hill NR
Sydenham NR
Crystal Palace NR
Penge West NR
Anerley NR
Norwood Junction NR
West Croydon NR
Bolognan portiikit

6. San Luca
Bolognan portiikit ovat Italiassa, Bolognan kaupungissa sijaitsevia portiikkeja eli katettuja jalkakäytäviä, kuisteja tai halleja. Bolognan portiikit ovat yksi Unescon maailmanperintöluettelon kohteista.
Unescon mukaan Bolognassa on 12 huomion arvoista portiikkia:
Bolognan portiikit
1. Portici residenziali di Santa Caterina
2. Piazza porticata di Santo Stefano
3. Strada porticata di Galliera
4. Portico del Baraccano
5. Portici commerciali del Pavaglione e dei Banchi
6. Portico devozionale di San Luca
7. Portici accademici di via Zamboni
8. Portico della Certosa
9. Portici di piazza Cavour e via Farini
10. Portici trionfali di Strada Maggiore
11. Edificio porticato del quartiere Barca
12. Edificio porticato del MAMbo
Ne voidaan jaotella neljään tyyppiin: teitä, aukioita, polkuja ja rakennuksia. Niiden yhteismitta on 62 km.
Bologna
2. Santo Stefano
Puurakenteinen portiikki. 10. Strada Maggiore
10. Strada Maggiore
10. Strada Maggiore
10. Strada Maggiore
6. San Luca
6. San Luca
6. San Luca
6. San Luca
10. Strada Maggiore
Baleaarit

| Comunitat Autònoma de les Illes Balears Comunidad Autónoma de las Islas Baleares |
| --- | --- |
 Santanyí, Mallorca
 Lippu:  Vaakuna
 Sijainti
Valtio:  Espanja
Saarineuvostoja:  4
Itsehallinto:  1. maaliskuuta 1983
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Palma de Mallorca
 – Aluejohtaja:  Francina Armengol (PSOE)
Edustus:  Espanjan parlamentti
 – Kongressi:  7 paikkaa
 – Senaatti:  1 paikkaa
Pinta-ala:  4 992 km² (17.)
Väkiluku (2017):  1 115 999 (14.)
 – väestötiheys:  223,6 as./km²
Kielet:  katalaani ja espanja
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  IB
 
Govern de les Illes Balears
Baleaarien hallinnolliset rajat. Saaret: Menorca, Mallorca, Ibiza ja Formentera.
Baleaarit (kat. Illes Balears, esp. Islas Baleares) on neljän suurehkon saaren muodostama Espanjan itsehallintoalue ja maakunta Välimerellä. Pääkaupunki on Palma de Mallorca, ja saarilla on noin 1,1 miljoonaa asukasta.
Maantiede

Baleaarien saariryhmä on muodostunut itäisestä ja läntisestä ryhmästä. Itäiseen kuuluvat saariston pääsaari Mallorca sekä Menorca ja pieni Cabrera. Läntinen ryhmä tunnetaan nimellä Pitiusassaaret, ja siihen kuuluvat Ibiza ja Formentera. Saariryhmän pinta-ala on 4 992 neliökilometriä.
Baleaarit ovat Espanjan eteläosissa olevan Baetisten kordilleerien jatke, joka ulottuu mannermaassa Cabo de la Naon itäkärkeen asti.