Hakkapeliitat
Värväys ja organisaatio > Määrät ja järjestäytyminen

Vaikka yhteiskunta kehittyi Kustaa II Adolfin aikana valtavin harppauksin ja turvallisuuspoliittinen tilanne Suomessa helpottui, verotus ja asevoimien väenotot rasittivat Suomea Ruotsin suurvalta-ajan alusta eteenpäin. Kun Suomen verotustaakka vuonna 1615 oli vain noin 270 000 riikintaaleria, oli se vuonna 1625 jo noin 750 000 riikintaaleria. Käkisalmi mukaan lukien Suomen väkiluku oli suurvaltakauden alussa noin 400 000 ihmistä, eli vain noin 1/3 vanhan valtakunnan alueen koko väestöstä. Aimo Halila vetää Suomen historian käsikirjassa tästä sen johtopäätöksen, että kutsuntakelpoinen osa väestöstä olisi näin voinut olla aivan ylimmillään 1/4. Yleisellä tasolla Ruotsin armeijan kansallisesta ratsuväestä vähintään 3/8, jossain kohdin jopa puolet, oli suomalaista alkuperää. Niin ikään Halila laskee, että siitä Ruotsin valtakunnan kansanosasta verotettavia, joka saattoi ratsukon ylipäätään varustaa, sijaitsi 1600-luvun puolivälissä jo 45% prosenttia Suomessa.
Kustaa Adolfin hallinnon sotalaitoksen uudistuksista suomalaisille välittömät seuraukset olivat sotaretkiä edeltäneiden, alueellisuuteen perustavien rykmenttien perustaminen. Nyt Suomeen asetettiin jo vakinaista sotaväkeä palkkasotilaiden ja nostoväen oheen. Asevoimat läpäissyttä organisaatiouudistusta vietiin eteenpäin vuodesta 1617 aina vuoteen 1626 asti, jolloin muotoutuneet ja alun perin vuonna 1617 niin sanotut lippukunnat korvannut kenttärykmenttiorganisaatio säilyi käytössä 1680-luvulle asti. Ruotsin suurvaltakauden alussa vuonna 1617 Suomeen perustettiin kaksi maarykmenttiä, Karjalan ja Suomen rykmentit, määrävahvuuksiltaan 2 228 ja 2 385 miestä. Taistelujoukot olivat näissä musketöörejä ja piikkimiehiä karkeasti yhden suhteessa yhteen. Suomalainen ratsuväen kirjavahvuus oli tuolloin jo 1 729 ratsukkoa kuudessa hieman eri vahvuisessa maalippueessa. Tämä asettaa yhden lippueen ratsukkovahvuuden 300 ratsukon kurviin. Noin kymmenen vuotta myöhemmin, vuonna 1626 kenttärykmenttiorganisaatio vakiinnutettiin kahdeksaksi, ensin komentajansa mutta sittemmin silloisten maakuntien mukaan nimetyiksi jalkaväkirykmenteiksi (Savo, Turku, Uusimaa, Pohjanmaa, Pori, Hämeenlinna, Länsi-Viipuri ja Itä-Viipuri) ja kolmeksi ratsuväkirykmentiksi (Turku, Pori-Häme-Uusimaa ja Savo-Viipuri).
Suomen alueelta nostetun kansallisen asevoiman miesmäärät olivat 1620-luvun jälkeen vuosisadan ensimmäisen puoliskon ajan saman suuntaisia: jalkaväkeä jonkin verran yli 13 000 nihtiä ja ratsuväkeä 3 000 ratsukosta aina jopa lähelle 4 900 ratsukkoa. Aluksi tämä oli yhteensä noin 16 500 suomalaista sotilasta. Kolmikymmenvuotisen sodan loppujaksolla tapahtui lyhyt kasvu palveluksessa olevien määrässä. Vuonna 1644 palveluksessa oli tuolloin niin ikään noin 13 500 nihtiä, mutta suomalaisen ratsuväen kokonaismäärä kohosi sodan ennätykseen, lähelle viittä tuhatta ratsukkoa. Näin suomalaista sotaväkeä oli enimmillään yhteensä yli 18 500 henkeä kuningaskunnan armeijassa kolmikymmenvuotisessa sodassa. Sodan päättyessä muutaman vuoden kuluttua määrä oli taas yli tuhat ratsukkoa vähemmän. Ennen 1620-lukua vakinaisen väen suomalaisvahvuudet olivat olleet merkittävästi pienempiä; nihtejä alle 7 000 ja ratsukkoja noin 1 100, Ruotsin omien vastaavien ollessa 18 200 ja 2 200. Tässä luvussa ei ole mukana palkka- eikä varusväki, sillä muutokset näiden määrissä olivat jatkuvia. Vertaillen näistä luvuista saa hyvän käsityksen juuri Kustaa Adolfin ajan asevoimain vakinaistamisohjelman vaikutuksista esimerkiksi Suomen miehille, ja toisaalta kuningaskunnan kansallisen ratsuväen suomalaispainotteisuudesta. Kolmikymmenvuotiseen sotaan viedyistä suomalaisista jalkaväen sotilaista alle puolet palasi takaisin kotiinsa, ja ratsuväestä noin kuusikymmentä prosenttia.