stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vasemmistososialistivallankumouksellisten kapina
Tapahtumat Moskovassa > Mirbachin murha

Viides neuvostokongressi kokoontui Bolšoi-teatterissa 4. heinäkuuta alkaen. Ensimmäisenä kokouspäivänä yleisössä oli myös Saksan lähettiläs Wilhelm von Mirbach, jota vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellisten edustaja Boris Kamkov yritti provosoida saksalaisvastaisilla iskulauseilla. Neuvostokongressissa vähemmistönä olleet vasemmisto­sosialisti­vallan­kumoukselliset eivät onnistuneet houkuttelemaan bolševikkien vasemmistosiiven edustajia puolelleen, joten heidän aloitteensa epäluottamuslauseesta hallitukselle, rauhansopimuksen irtisanomisesta ja sodanjulistuksesta Saksalle hylättiin äänestyksessä, ja niiden sijasta hyväksyttiin julkilausuma, jonka mukaan sodasta ja rauhasta päättäminen kuuluisi kansankomissaarien neuvostolle ja yleisvenäläiselle toimeenpanevalle keskuskomitealle. Tämän jälkeen vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellisten edustajat marssivat ulos. Kapina, joka pakottaisi bolševikit muuttamaan mielensä, päätettiin käynnistää kongressin kolmantena päivänä.
Kapinan lähtölaukauksena toimi Mirbachin salamurha. Huhtikuun lopussa Moskovaan saapunut Mirbach oli vihatun miehitysvallan symboli, minkä lisäksi hänen murhansa toivottiin katkaisevan Neuvosto-Venäjän ja Saksan diplomaattiset välit. Vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellisiin kuuluneet Tšekan miehet Jakov Bljumkin ja Nikolai Andrejev saapuivat Saksan lähetystöön 6. heinäkuuta iltapäivällä kello 14.15 teeskennellen olevansa virastonsa asialla ja pääsivät sisään esittämällä Tšekan varajohtajana toimineen puoluetoverinsa Vjatšeslav Aleksandrovitšin laatimat kulkuluvat, joihin oli väärennetty myös Tšekan johtajan Feliks Dzeržinskin allekirjoitus. Bljumkin ja Andrejev pyysivät vastaanottoa väittäen, että Mirbachin sukulainen oli vangittu. Kello 14.50 alkaneen vastaanoton aikana he yllättäen ampuivat Mirbachia ja tämän apulaista Kurt Riezleriä kohti ja pakenivat sen jälkeen ikkunasta. Takaraivoon paetessaan ammuttu Mirbach kuoli hieman myöhemmin, mutta Riezler selvisi.
Murhasta pian tiedon saaneen bolševikkijohdon oli aivan ensimmäiseksi lepyteltävä saksalaisia, joten Saksan lähetystössä kävivät ilmaisemassa surunvalittelunsa ensin ulkoasiain apulaiskansankomissaari Karl Radek, sitten varsinainen kansankomissaari Georgi Tšitšerin ja Feliks Dzeržinski sekä lopulta Riezlerin vaatimuksesta myös itse Lenin. Dzeržinski aloitti välittömästi murhatutkinnan ja jäljitti nopeasti ampujat salaliitossa mukana olleen Moskovan varuskunnan komendantin Dmitri Popovin komentamalle, niin sanotussa Morozovin talossa sijainneelle Tšekan asemalle, jossa vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellisten keskuskomitea piti salaista kokousta. Kun Dzeržinski saapui ja julisti heidät kaikki pidätetyiksi, hänet ja hänen apumiehensä otettiin panttivangeiksi.
Tapahtumat Moskovassa > Kapina ja taistelut Moskovassa

Marija Spiridonova astui illalla 6. heinäkuuta neuvostokongressin eteen pistooli koholla ja ilmoitti kapinan alkaneen. Hämmentyneen ensireaktion jälkeen bolševikit määräsivät kaikki vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellisten 450 kokousedustajaa vartioinnin alaisiksi. Tässä tilanteessa Popov määräsi vastatoimena hänelle uskolliset joukko-osastot miehittämään Moskovassa tärkeitä asemapaikkoja, kuten Tšekan päämajan Lubjankan ja päälennätintoimiston, sekä pystyttämään katusulkuja. Proš Prošjanin johtama ryhmä lähetti lennätintoimistosta joitain koko maalle osoitettuja julistuksia. Kapinalliset eivät missään vaiheessa kuitenkaan avoimesti vaatineet bolševikkihallitusta luopumaan vallasta.
Bolševikkihallituksella ei ollut aikomustakaan taipua kapinallisten vaatimuksiin, ja Lenin määräsi sotilaat kukistamaan kapinan ja vapauttamaan Dzeržinskin. Pääkaupungissa ei kuitenkaan juuri ollut bolševikkihallitukselle uskollisia työläisten punakaarteja, ja Moskovan varuskunnan sotilaat julistivat olevansa puolueettomia vallankumouksellisten sisäisessä välienselvittelyssä. Bolševikkien viimeiseksi pelastukseksi löytyi eversti Ioakim Vatsetisin (latv. Jukums Vācietis) komentama kurinalainen ja uskollinen latvialainen tarkka-ampujadivisioona, jonka yksi kokonainen rykmentti ja osia muista rykmenteistä oli sijoitettu Moskovaan. Heinäkuun 6. päivä sattui olemaan juliaanisen kalenterin mukainen juhannusaatto, joten pääosa latvialaisistakin oli juhannusjuhlissa Hodynkan kentällä Moskovan ulkopuolella. Lisäksi Vatsetisin käytössä oli unkarilaisista sotavangeista koottu pieni yksikkö, jota johti Béla Kun. Heikosti puolustettu Kreml oli alttiina hyökkäykselle, ja heinäkuun 6. ja 7. päivän välisenä yönä Lenin tiedusteli Vatsetisilta, kestäisikö puolustus edes seuraavaan aamuun. Kapinalliset eivät kuitenkaan yrittäneet hyökätä Kremliin.
Vatsetisin arvion mukaan kapinallisilla oli noin 2 000 miestä lähinnä Venäjän Itämeren-laivastosta sekä kahdeksan tykkiä, 64 konekivääriä ja neljä tai kuusi panssariautoa.
Vatsetis sai joukkonsa kasaan seuraavaan aamuun mennessä ja saattoi aloittaa vastahyökkäyksen. Katutaisteluita käytiin aamupäivän aikana pääasiassa Kitai-gorodin alueella Moskovan keskustassa. Kummatkin osapuolet kärsivät miestappioita. Puoleenpäivään mennessä latvialaiset olivat edenneet Popovin päämajan Morozovin talon luo ja tähtäsivät sitä läheisestä tykistökoulusta tuodulla 152 millimetrin haupitsilla. Kapinajohdon neuvotteluyrityksestä huolimatta latvialaiset avasivat tulen ja ampuivat 17 tykinlaukausta rakennusta kohti, jolloin kapinajohto pakeni. Kapina Moskovassa luhistui tämän jälkeen kahdessa tunnissa. Dzeržinski saatiin vapautettua. Popovin jäljellä olleet joukot perääntyivät Moskovasta etelään, mutta panssariautojen tukema latvialainen ratsuväki sai ne kiinni Tretjakovin ja Sevrjuginon kartanoiden luona kaupungin ulkopuolella.
Popovin joukoista kaatui kapinassa ainakin 16 ja haavoittui 60 miestä, pääosa Morozovin talon tulituksessa. Popov itse onnistui livahtamaan pakoon.
Tapahtumat Moskovassa > Suomalaiset Popovin osastossa

Popov oli koonnut komentamansa hänelle uskollisen joukko-osaston (otrjad) alkujaan maaliskuussa 1918 Helsingistä, ja siihen kuului pataljoonan verran suomalaisia punaisia, jotka siten osallistuivat keskeisessä roolissa myös itse kapinaan. Jopa tuhat miestä, konekiväärijoukkueen, ratsuväkiosaston ja kuuden tykin patterin käsittäneen suomalaispataljoonan komissaarina toimi metallimies Kalle Lukander (”Kalle Lukka”). Popovin määräyksestä venäjää taitamattomat suomalaiset muun muassa miehittivät Tšekan päämajan Lubjankan ja vangitsivat siellä Tšekan varapuheenjohtaja Martin Latsisin (Martin Lācis) ilmeisesti käsittämättä minkälaisessa hankkeessa olivat mukana. Kapinan kukistamisen yhteydessä suomalaiset taistelivat viimeiseen asti ja kertoman mukaan Salo-niminen sotilas jopa ampui yksinään tykillä osumia Kremliin. Joitain suomalaisia teloitettiin kapinan kukistamisen jälkeen, mutta suurin osa ei saanut rangaistusta, koska he kertoivat luulleensa taistelevansa venäläisiksi naamioituneita saksalaisia vastaan eivätkä todellisuudessa kannattaneet kapinaa.
Tapahtumat muualla Venäjällä

Moskovan tapahtumien seurauksena bolševikit määräsivät myös vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellisten Pietarin-päämajan miehitettäväksi. Tämä johti 7. heinäkuuta lyhyeen piiritykseen ja ammuskeluun, jossa kuoli kymmenen ja haavoittui noin viisikymmentä.
Moskovan kapinayritystä seurasi vielä 10. heinäkuuta puna-armeijan komentajana sisällissodan itärintamalla toimineen vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellisen Mihail Muravjovin Simbirskissä käynnistämä itsenäinen sotilaskapina, jonka tarkoituksena oli myös aloittaa uudelleen sota Saksaa vastaan. Muravjov surmattiin väijytyksessä jo seuraavana päivänä ja hänen kapinansa päättyi siihen.
Seuraukset

Vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellisten edustajat erotettiin viidennestä neuvostokongressista, joka jäi kokonaan bolševikkien käsiin ja hyväksyi kaikki hallituksen aloitteet. Kapinan seurauksena vasemmisto­sosialisti­vallan­kumoukselliset erotettiin myös paikallisista neuvostoista kaikkialla Venäjällä. Tämä merkitsi ratkaisevaa askelta kohti yksipuoluejärjestelmää. Vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellinen puolue hajosi, sillä osa jäsenkunnasta ei hyväksynyt keskuskomitean toimintaa. Puolueesta eronneet jäsenet perustivat hieman myöhemmin kaksi uutta puoluetta, Narodnikkikommunistien puolueen ja Vallankumouksellisen kommunismin puolueen. Vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellinen puolue kiellettiin kokonaan helmikuussa 1919.
Kapinan kukistamisen jälkeen kolmetoista vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellisten johtajaa teloitettiin ilman oikeudenkäyntiä. Dzeržinski ampui varamiehensä Aleksandrovitšin henkilökohtaisesti. Oikeudenkäynti puolueen muuta johtoa vastaan käynnistyi 27. marraskuuta 1918. Neljästätoista syytetystä ainoastaan Spiridonova ja Juri Sablin saatiin oikeuden eteen, sillä muut olivat paenneet. Kaikki todettiin syyllisiksi Mirbachin murhaan, sotaan tähdänneeseen salaliittoon sekä vallankaappausyritykseen. Popov tuomittiin poissaolevana kuolemaan. Spiridonova ja Sablin tuomittiin aiempien vallankumouksellisten ansioidensa vuoksi vain yhden vuoden vankeuteen, muut poissaolevat syytetyt kolmen vuoden vankeuteen. Kun Bljumkin antautui vuonna 1919, hänet armahdettiin välittömästi ja otettiin takaisin Tšekan palvelukseen.
Vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellisten kapinaa seurasi pian joukko oikeisto­sosialisti­vallan­kumouksellisten kapinayrityksiä, jotka tähtäsivät selkeämmin bolševikkien syöksemiseen vallasta. Näitä olivat muun muassa Boris Savinkovin heinäkuussa nostattama Jaroslavlin kapina ja Faina Kaplanin yritys salamurhata Lenin 30. elokuuta.
Kapinan kukistaneesta ja bolševikkien vallan pelastaneesta Vatsetisista tuli kahta kuukautta myöhemmin puna-armeijan ensimmäinen ylipäällikkö. Kapinahankkeen ennaltaehkäisyssä epäonnistunut Dzeržinski joutui eroamaan tilapäisesti Tšekan johdosta, mutta sai virkansa takaisin jo 22. elokuuta.
Tulkinnat tapahtumien luonteesta

Bolševikit väittivät vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellisten keskuskomitean yrittäneen syöstä neuvostohallituksen vallasta ja toimineen ”vastavallankumouksellisen porvariston ja englantilais-ranskalaisten imperialistien” hyväksynnällä. Myöhempi neuvostoliittolainen historiankirjoitus omaksui tämän näkemyksen, ja myös pääosa länsimaisista historiantutkijoista on pitänyt tapahtumia bolševikkien syrjäyttämiseen tähdänneenä suunnitelmallisena kansannousuna. On kuitenkin kyseenalaista, oliko kapinan tarkoituksena lainkaan syrjäyttää bolševikkihallitusta vai pelkästään pakottaa se muuttamaan Saksan-politiikkaansa. Eräät emigranttivenäläiset historiantutkijat, kuten Juri Felštinski, ovat väittäneet kyseessä olleen bolševikkien lavastus, jonka avulla vasemmisto­sosialisti­vallan­kumoukselliset saatiin raivattua pois tieltä. Tätä teoriaa ei ole pidetty kovin uskottavana.
Saksan Moskovan-lähettiläs Wilhelm von Mirbach.
Kapinallisten tilapäisenä päämajana toiminut Morozovin talo nykyisellä Bolšoi Trjohsvjatitelski -kadulla.
Jewish Defense League

Jewish Defence Leaguen allekirjoituksella varustettu graffiti ”Kaasuttakaa arabit” Hebronissa.
The Jewish Defense League (JDL) ("Juutalainen Puolustusliitto") on juutalainen, Yhdysvalloissa vuonna 1968 perustettu terroristijärjestö, joka on ilmoittanut päämääräkseen suojella juutalaisia antisemitismiltä kaikin tarvittavin keinoin. JDL:n epäiltiin juonineen pommi-iskua Kalifornian Culver Cityssä sijaitsevaan Fahd Mosque-moskeijaan. FBI on kutsunut JDL:ää "oikeistolaiseksi terroristiryhmäksi".
Jiang Dingzhi

Jiang Dingzhi (kiin. 蒋定之; s. syyskuu 1954) on kiinalainen poliitikko. Hän on han-kiinalainen ja kotoisin Liyangista, Jiangsun maakunnasta. Hän liittyi Kiinan kommunistiseen puolueeseen vuonna 1978. Hän toimi Jiangsun varakuvernöörinä vuosina 2003–2011, ja tämän jälkeen hänestä tuli Hainanin kuvernööri. Vuonna 2012 Jiang valittiin puolueen 18. keskuskomitean jäseneksi.
Baywatch

| Baywatch |
| --- | --- |


Tyyli:  draama, toiminta
Kestoaika:  45–48 min.
Luoja(t):   Michael Berk  Douglas Schwartz  Gregory J. Bonann 
Pääosissa:   Alexandra Paul  Chris Fiore  David Charvet  David Chokachi  David Hasselhoff  Gena Lee Nolin  Gregory Alan Williams  Jeremy Jackson  Michael Bergin  Michael Newman  Pamela Anderson  Yasmine Bleeth 
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   NBC (1989–1990)  LBS Communications (1990–1992)  All-American Television (1992–1997)  Pearson All-American Television (1997–2001) 
Esitetty:  22. syyskuuta 1989 –  14. toukokuuta 2001
Tuotantokausia:  11
Jaksoja:  242
Tunnuskappale:  Peter Cetera – Save Me (1. kausi) Jimi Jamison – I’m Always Here (2. – 9. kausi)
Tuotanto
Vastaava(t) tuottaja(t):   Michael Berk  Douglas Schwartz  Gregory J. Bonann  David Hasselhoff 
Säveltäjä(t):  Cory Lerios John D'Andrea
Tuotantoyhtiö(t):   GTG Entertainment (1989–1990)  Pearson Television (1998–2001)  The Baywatch Company (1991–2001)  Tower 12 Productions (1991–2001)  Tower 18 Production Company (1996–2001) 
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Baywatch (myöhemmin Baywatch Hawaii) on yhdysvaltalainen televisiosarja, joka kertoo kalifornialaisista hengenpelastajista. Sarjaa esitettiin Yhdysvalloissa vuodesta 1989 vuoteen 2001. Guinnessin ennätysten kirjan mukaan Baywatch pitää hallussaan parhaimmillaan 1,1 miljardilla viikoittaisella katsojallaan kaikkien aikojen katsotuimman televisiosarjan titteliä.
David Hasselhoff toimi sarjan tuottajana ja siivitti sen menestykseen. Baywatchia oli tuotettu ensi kerran 1989, mutta sarja oli lopetettu yhden kauden jälkeen. Hasselhoff osti varoillaan sarjan oikeudet takaisin NBC:lta ja jatkoi sen tuottamista 1991. Sarja muodostui menestykseksi ja sitä esitettiin yhteensä yksitoista kautta 148 eri maassa, 44 eri kielellä. Antarktis oli ainoa maanosa, jossa ei voinut katsoa Baywatchia.
Yhdeksän kauden jälkeen Baywatchin kuvaamiselle etsittiin uutta sijaintia kasvavien tuotantokulujen takia. Vuonna 1999 Avalon Beachin uimarannalla Australiassa kuvattiin tulevan kauden pilottijakso nimellä Baywatch Down Under, mutta projekti lopetettiin Australian paikallishallinnon kieltäessä kuvauksen kyseisellä rannalla vedoten ympäristön ekosysteemin tasapainon säilyttämiseen. Lopulta uudeksi kuvauspaikaksi löydettiin Havaiji, jonka myötä sarjan nimeksi tuli Baywatch Hawaii.
Suomalainen viulisti Linda Lampenius esiintyi vierailevana näyttelijänä vuonna 1999, taiteilijanimellä Linda Brava.
Suomessa sarjaa esitti ensin 1990-luvun alussa PTV ja hieman sen jälkeen MTV3, myöhempinä vuosina Nelonen. Vuonna 2009 sarjaa alkoi näyttää Sub. DVD-bokseja on julkaistu Suomessa kolme.
Sisarsarjat ja elokuvat > Sarjat

Baywatch-sarjasta on tehty Baywatch Nights -niminen spin-off-sarja vuosien 1995–1997 aikana.
Alkuperäistä sarjaa kevyempi Beach Heat: Miami -sarja lopetettiin kahden tuotantokauden jälkeen. Miami Beachillä kuvattua sarjaa esitettiin vuosina 2010–2012 Showtime-kanavalla.
Sisarsarjat ja elokuvat > Elokuvat

Elokuva Baywatch the Movie: Forbidden Paradise julkaistiin vuonna 1995 ja Baywatch: Hawaiian Wedding vuonna 2003.
Vuonna 2017 Paramount Pictures toi ensi-iltaan Baywatch-elokuvan. Sen pääosia näyttelevät Dwayne Johnson, Zac Efron, Alexandra Daddario, Kelly Rohrbach ja Priyanka Chopra.
Sisarsarjat ja elokuvat > Dokumentit

E! True Hollywood Story – kausi 3; jakso 19: Baywatch
Dark Side of the '90s – kausi 1; jakso 6: Baywatch: Sex Sells
After Baywatch: Moment in the Sun (4-osainen)
Sisarsarjat ja elokuvat > Kirjallisuutta

Deborah Schwartz: Baywatch the Inside Story.  Michael Joseph Ltd, 1995.  ISBN 0718141172
Sisarsarjat ja elokuvat > Parodiat

Huuliveikot-viihdesarjassa on esitetty Baywatch-sarjasta parodisia sketsejä, jossa kaksi homoseksuaalista miestä ovat "hengenpelastajia" eli sketsin mukaisesti "Gaywatcheja"lähde?
Rantojen kunkku (engl. Son of the Beach) kolmella tuotantokaudella 43 episodia saanut Baywatch-parodiasarja 2000-luvun alusta.lähde?
Aiheesta muualla

Baywatch Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Baywatch Internet Movie Databasessa (englanniksi) (vuoden 2017 elokuva)
Baywatch Nights Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Baywatch: Hawaiian Wedding Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Baywatch: Forbidden Paradise Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Beach Heat Miami Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Pamela Anderson esitti sarjassa CJ Parkeria.
Jigme Singye Wangchuck

| Jigme Singye Wangchuck   འཇིགས་མེད་སེང་གེ་དབང་ཕྱུག་ |
| --- | --- |
 
Bhutanin kuningas
Valtakausi:  24. heinäkuuta 1972 – 9. joulukuuta 2006
Kruunajaiset:  2. kesäkuuta 1974
Edeltäjä:  Jigme Dorji Wangchuck
Seuraaja:  Jigme Khesar Namgyal Wangchuck

Syntynyt:  11. marraskuuta 1955 (ikä 69) Thimphu, Bhutan
Puoliso:  Dorji Wangmo Tshering Pem Tshering Yangdon Sangay Choden
Lapset:  10
Suku:  Wangchuck
Isä:  Jigme Dorji Wangchuck
Äiti:  Kesang Choden
Uskonto:  Lamalaisuus
Jigme Singye Wangchuck (dzongkhaksi འཇིགས་མེད་སེང་གེ་དབང་ཕྱུག‎, ’Jigs-med Seng-ge Dbang-phyug; s. 11. marraskuuta 1955) on entinen Bhutanin kuningas. Hän oli kuningas vuosina 1972–2006. Hän nousi valtaan isänsä Jigme Dorji Wangchuckin kuoltua. Jigme Singye Wangchuck kruunattiin virallisesti 2. kesäkuuta 1974.
Valtaan noustessaan 17-vuotias Jigme Singye Wangchuck oli maailman nuorin kuningas. 1980-luvulla hän otti kansansa menestyksen mittariksi bruttokansanonnellisuuden.
Jigme Singye Wangchuck luopui yksinvallasta vuonna 1998. Hän suunnitteli alun perin luopuvansa kruunusta poikansa Jigme Khesar Namgyal Wangchuckin hyväksi vuonna 2008, mutta tekikin sen jo 14. joulukuuta 2006.
Jigme Singye Wangchuckilla on kymmenen lasta.lähde?
E3 Saxo Classic

| E3 Saxo Classic |
| --- | --- |
 Vuoden 2016 reitti
Tiedot
Ajankohta:  maaliskuun loppu
Alue:   Flanderi, Belgia
Paikalliset nimet:  E3 Harelbeke (hollanniksi) Grand Prix E3 (ranskaksi)
Laji:  maantie
Kilpailu:  UCI World Tour
Tyyppi:  yhden päivän kilpailu
Historia
Ensimmäinen:  1958
Kilpailuja yht.:  65 (vuoteen 2023 mennessä)
Ensimmäinen voittaja:   Armand Desmet
Eniten voittoja:  5 kertaa:  Tom Boonen
Viimeisin voittaja:   Mathieu van der Poel
E3 Saxo Classic  on yksipäiväinen maantiepyöräilykilpailu, joka järjestetään Flanderissa, Belgiassa maaliskuun lopulla, runsas viikko ennen Flanderin ympäriajoa. Semiklassikkona pidettävän kilpailun lähtö- ja maalipaikkana toimii Harelbeke. Kilpailun pituus on hieman yli 200 kilometriä.
E3 Saxo Classic ajettiin ensimmäisen kerran vuonna 1958; tosin vastaavankaltaisia kilpailuja oli järjestetty alueella vuodesta 1955 lähtien. Kilpailu tunnettiin aluksi nimellä Harelbeke–Anvers–Harelbeke. 1960-luvun puolivälissä valmistunut E3-moottoritie synnytti sittemmin käytetyt nimet E3-Prijs Harelbeke (1970–2002), E3 Prijs Vlaanderen (2003–2012), E3 Prijs Vlaanderen – Harelbeke (2013), E3 Harelbeke (2014–2016), Record Bank E3 Harelbeke (2017–2018), E3 BinckBank Classic (2019–2020), E3 Saxo Bank Classic (2021–2022) ja vuodesta 2023 lähtien E3 Saxo Classic.
E3 Saxo Classic on tärkeä valmistautumiskilpailu Flanderin ympäriajoa varten. Itä-Flanderissa kulkevalla reitillä on toistakymmentä nousua, joista useat ovat mukana myös Flanderin ympäriajossa. Osa kilpailusta ajetaan mukulakivipintaisilla teillä.
E3 Saxo Classic on vuodesta 2012 lähtien kuulunut UCI World Touriin. Aiemmin se oli kategorialuokitukseltaan 1.HC. Kilpailun on voittanut useimmin belgialainen Tom Boonen, viisi kertaa. Nopein kilpailu ajettiin vuonna 2003, jolloin Steven de Jonghin keskinopeus oli 45,9 km/h.
Kilpailua ei järjestetty koronaviruspandemian vuoksi vuonna 2020.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (hollanniksi) (ranskaksi) (englanniksi)
UCI World Tour
| --- | --- |
Kaudet:  (UCI World Ranking 2009  UCI World Ranking 2010)  2011  2012  2013  2014  2015  2016  2017  2018  2019  2020  2021  2022  2023  2024 
Kilpailut:  Tour Down Under  Pariisi–Nizza  Tirreno–Adriatico  Milano – San Remo  Katalonian ympäriajo  E3 Prijs Vlaanderen  Gent–Wevelgem  Flanderin ympäriajo  Baskimaan ympäriajo  Pariisi–Roubaix  Amstel Gold Race  La Flèche Wallonne  Liège–Bastogne–Liège  Tour de Romandie  Italian ympäriajo  Critérium du Dauphiné  Sveitsin ympäriajo  Ranskan ympäriajo  Puolan ympäriajo  Eneco Tour  Clásica de San Sebastián  Espanjan ympäriajo  Vattenfall Cyclassics  GP Ouest-France  Grand Prix Cycliste de Québec  Grand Prix Cycliste de Montréal  Lombardian ympäriajo
Peukaloisen retket

| Peukaloisen retket> Nirusu no Fushigi na Tabi |
| --- | --- |

Tyyli:  fantasia, anime
Kestoaika:  noin 25 minuuttia
Alkuperämaa:   Japani
Alkuperäiskieli:  japani
Verkko:  Japani: NHK Suomi: Yle TV1 Yle TV2 MTV Juniori Ruutu+ Lapset  Viaplay
Esitetty:  Japani: 8. tammikuuta 1980 – 17. marraskuuta 1981
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  52
Tuotanto
Ohjaaja(t):  Hisayuki Toriumi, Mamoru Oshii
Tuotantoyhtiö(t):  Studio Pierrot
Aiheesta muualla
IMDb 
Peukaloisen retket (jap. ニルスのふしぎな旅, Nirusu no Fushigi na Tabi) on japanilais-itävaltalainen, Studio Pierrot'n tuottama vuonna 1980 valmistunut 52-osainen animepiirrossarja. Sarja perustuu Selma Lagerlöfin kirjoittamaan kirjaan Peukaloisen retket villihanhien seurassa.
Sarjan tunnusmusiikin sävelsi tšekkoslovakialainen Karel Svoboda. Japaninkielisessä dubbauksessa tunnusmusiikkina on eri kappale, joka on tyyliltään lähempänä tyypillistä anime-musiikkia.
Toisin kuin monet länsimaisiin teoksiin perustuvat animet, Peukaloisen retket on erittäin uskollinen alkuperäisteokselle lukuun ottamatta Nilsin lemmikiksi lisättyä hamsteria ja Smirre-ketun suurempaa roolia sarjan antagonistina.
Juoni

Nils Holgersson on 14-vuotias poika köyhästä maalaisperheestä. Hän on laiska ja epäkunnioittava lähimmäisiään kohtaan. Vapaa-aikanaan hän nauttii kotitilan eläinten härnäämisestä. Eräänä päivänä kun Nilsin vanhemmat ovat lähteneet kirkkoon ja jättäneet pojan yksinään kotiin lukemaan Raamattua, Nils näkee sattumalta pienen kotihaltijan kävelemässä huoneen lattialla. Nils onnistuu pyydystämään haltijan haaviin, jolloin tämä sanoo, että jos Nils päästää hänet vapaaksi, haltija antaisi tälle ison kultakolikon. Nils hylkää ehdotuksen, jolloin haltija suuttuu ja muuttaa hänet peukalon mittaiseksi.
Peukalon mittaisena Nils ymmärtää eläinten puhetta. Kun kotitilan eläimet huomaavat pikkuisen Nilsin, ne päättävät kostaa. Samaan aikaan tilan yläpuolella lentelee parvi villihanhia, jotka huutelevat tilan eläimille Lappiin lähdöstä. Martti-hanhikukko haluaa lähteä villihanhien mukaan ja vaikeuksien jälkeen onnistuu pääsemään lopulta lentoon. Nils tarrautuu Martin kaulasta roikkuvaan naruun ja lähtee hamsterin kanssa tämän mukaan.
Villihanhet eivät ole mielissään siitä, että heidän seuraansa on liittynyt ihminen ja kotihanhi, mutta aikanaan ottavat nämä mukaansa halki Ruotsin ja kokevat monenlaisia seikkailuja yhdessä näiden kanssa. Smirre-niminen kettu jahtaa Nilsiä ja villihanhia lähes koko matkan ajan. Matkalla Nils oppii auttamaan eläimiä ja ihmisiä sekä olemaan epäitsekäs. Nils saa kuulla, että kotihaltija saattaa muuttaa hänet normaaliksi, jos hän pystyy todistamaan muuttuneensa paremmaksi.
Sarja Suomessa

Suomen televisiossa sarja ensiesitettiin Inkeri Walleniuksen kertomana vuosina 1983–1984. Ensimmäinen jakson ensiesitys oli 6. maaliskuuta 1983 Yle TV1-kanavalla.
 Sarja esitettiin uusintana ensimmäistä kertaa vuosina 1988–1989 (ensimmäisen jakson uusintapäivä oli 25. joulukuuta 1988). Ensimmäisen uusinnan jälkeen sarja on esitetty uusintana lukuisia kertoja; viimeisin uusinta alkoi lokakuussa 2010 Yle TV2-kanavalla. Sarjaa on myös esitetty C More Juniori -maksukanavalla, jolloin sarjaan oli tehty uusi suomenkielinen jälkiäänitys, jolloin Wallenius toimi myös kertojana.
Sarjan ensiesityksen aikaan Lehtimiehet julkaisi sarjaan liittyen Peukaloisen retket -nimistä sarjakuvalehteä vuosina 1983–1985.
Karel Svobodan tekemän sarjan tunnuskappaleen suomenkielisen käännöskappaleen sanat on kirjoittanut muusikko Erkki Liikanen. Kappaleen ovat levyttäneet muun muassa Kati Kaasalainen ja Esko Rahkonen.