Iirinkielinen nykykirjallisuus
Gaeltacht-omaelämäkerrat

Iirin kielen elvytystyö lähti kielensä englanniksi jo vaihtaneiden kaupunkilaisintellektuellien keskuudesta. Suurin osa saatavissa olleesta kirjallisuudesta oli klassista iiriä, joka eroaa varsin paljon iirin puhekielestä. Siksi tarvittiin lukemistoja, joista kielenharrastajat oppisivat ajanmukaista ja kansanomaista iiriä riittävän hyvin voidakseen parhaassa tapauksessa itse ryhtyä kirjailijoiksi tällä kielellä. Koska he olivat saaneet kotikasvatuksensa englanniksi, vaikeinta oli oppia puhumaan arkielämän asioista iiriksi. Niinpä yhdeksi iirinkielisen kirjallisuuden merkittävimmistä lajityypeistä nousi ns. Gaeltacht-omaelämäkerta. Sana Gaeltacht tarkoittaa niitä maaseutualueita, joissa iiriä yhä puhuttiin. Varsinkin alkuaikoina tällainen teos syntyi siten, että englantia äidinkielenään puhuva Gaeilgeoir eli iirinkielisyysaktivisti lähti jollekin tällaiselle alueelle etsimään iirikieltä osaavia, mielellään mahdollisimman yksikielisiä ja lukutaidottomia, kielimestareita. Kielimestari kertoi sitten tutkijalle elämäntarinansa mahdollisimman yksityiskohtaisesti ja kansanomaisin sanakääntein, ja pääkaupungin iirinkielisyysväki luki näin syntyneen kirjan sana sanalta ja jokaisen uuden sanan muistiin merkiten.
Gaeltacht-omaelämäkerroista tunnetuimpia ovat ns. Blasket-kirjat. Kerryn (Ciarraí) edustalla sijaitseva Great Blasket-saari (iiriksi An Blascaod Mór) on nykyisin autiona, mutta vuosisadan alussa siellä oli vielä elinvoimainen kalastajayhdyskunta, joka joutui myrskyisen meren eristämänä elelemään usein pitkiäkin aikoja omillaan. Siksi sekä viihde että puheenaiheetkin oli keksittävä itse. Eristyneisyytensä vuoksi saari edusti tietenkin monille iirinharrastajille alkuvoimaisen irlantilaisuuden tyyssijaa, joten sieltä haettiin ja merkittiin muistiin valtava määrä kansanperinnettä. Blasket-kirjallisuudella on vielä nykyisinkin merkittävä osa koulujen iirinopetuksessa. Siksi saaren nyttemmin sukupuuttoon kuollut murre, kuten myös iirin eteläinen Munsterin murre (Gaeilge na Mumhan tai Gaoluinn) yleensäkin, on vaikuttanut nykyiirin kirjakieleen varsin paljon. Muiden murteiden puhujista vaikutus on ollut suhteettomankin suuri: läntisellä Connachtin iirillä ja pohjoisella Ulsterin murteella (Gaeilge Uladh, Gaeilic) on sentään ainakin nykyään enemmän äidinkielisiä puhujia.
Blasketilaiskirjoista merkittävimmät ovat Peig Sayersin Peig - tuairisc a thug Peig Sayers ar imeachtaí a beatha féin ("Peig - Peig Sayersin oma kertomus elämästään"), Tomás Ó Criomhthainin An tOileánach ("Saarelainen") ja Muiris Ó Súilleabháinin Fiche Bliain ag Fás ("Kaksikymmentä vuotta kasvamassa"). Súilleabhánin kirjan nimi viittaa iirinkieliseen hokemaan ihmisen elämänvaiheista, joihin kuuluu kaksikymmentä vuotta kasvua, kaksikymmentä vuotta kukkimista ja kaksikymmentä vuotta kuihtumista. Peig ja Tomás olivat jo vanhoja ihmisiä, kun tutkijat tulivat heitä haastattelemaan, mutta Muiris kertoi oman tarinansa ollessaan vielä nuori mies.
Blasket-kirjallisuuden muistiinmerkitsijöistä kaksi oli englantilaisia: Robin Flower, jota saarelaiset kutsuivat nimellä Bláithín ("Kukkanen") ja George Thompson, Muiris Ó Súilleabháinin hyvä ystävä, joka otti iirinkielisen nimen Seoirse Mac Thomáis. Hänestä tuli myöhemmin muinaiskreikan luennoitsija Galwayn yliopistoon. Ehkä heitä motivoi halu hyvittää Englannin irlantilaisille ja Irlannin omaperäiselle kulttuurille tekemä vahinko toimimalla aktiivisesti iirin kielen hyväksi.