stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mummo Ankka

| Kaino-Vieno "Mummo" Ankka, o> s. Ankanpää |
| --- | --- |
 Don Rosan taiteilema Mummo Ankka.
Ensi- esiintyminen:  27. syyskuuta 1943 sanomalehtistripissä
Kustantaja:  Disney (useilla kustantajilla lisenssi)
Henkilötiedot
Status:  Aku Ankan isoäiti
Asuinpaikka:  Ankkalinna
Suhteet
Vanhemmat:  Kornelius Ankanpää Olga Ankanpää
Puoliso(t):  Hepsu Ankka (kuollut)
Lastenlapset:  Touho Ankka Hannu Hanhi Aku Ankka
Isovanhemmat:  Julle Ankanpää (isoisä)
Muut sukulaiset:  Tupu, Hupu ja Lupu, pojantyttärenpojat
Tutut:  renki Hansu Hanhi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mummo Ankka (engl. Grandma Duck) on sarjakuvahahmo, joka esiintyy Disneyn sarjakuvissa. Hän on Aku Ankan isoäiti. Mummon oikea etunimi on Kaino-Vieno (engl. Elvira). Hän on omaa sukuaan Ankanpää (Coot), Ankkalinnan perustajan Julle Ankanpään pojantytär. Mummo asuu maatilalla Ankkalinnaa ympäröivällä maaseudulla renkinsä Hansu Hanhen kanssa.
Mummo Ankan loi Al Taliaferro käyttäen hahmon esikuvana anoppiaan Donnie M. Wheatonia. Mummo nähtiin jo vuonna 1940 muotokuvana Akun kodin seinällä, mutta vasta 27. syyskuuta 1943 julkaistussa stripissä hänet nähtiin ensimmäistä kertaa elävänä, kun hän saapui Akun luokse kylään.
Don Rosan käsikirjoittama ja piirtämä Roopen Ankan menneisyyttä valottava Roope Ankan elämä ja teot -sarja sekä siihen liittyvä Aku Ankan sukupuu -juliste ovat vakiinnuttaneet Mummon aseman Ankkojen sukupuussa, vaikkakin sukupuu pohjaa jo Carl Barksin laatimaan kaavioon. Sukupuu muun muassa kumosi Euroopassa laajalti levinneen käsityksen, jonka mukaan Roope ja Mummo olisivat sisaruksia. Tämän tarinaperinteen huomionarvoinen edustaja on Marco Rotan vuonna 1984 ilmestynyt tarina ”Onneksi olkoon Aku Ankka”, jonka mukaan sisarukset Roope ja Mummo löysivät vastakuoriutuneen Akun orpona tienposkesta vuonna 1934 ja ottivat omakseen.
Sukulaiset

Kokonaan Don Rosan omaa keksintöä oli tehdä Mummosta Julle Ankanpään, Carl Barksin keksimän Ankkalinnan perustajan, lapsenlapsi. Jullen poika ja Mummon isä on Kornelius Ankanpää, kansainvälisen Sudenpentujen partioliikkeen perustaja. Mummon äiti Olga Ankanpää on esiintynyt vain nimenä ja kuvana Aku Ankan sukupuussa. Mummon aviomies on Hepsu Ankka, joka on nähty muutamassa Rosan piirtämässä menneisyyteen sijoittuvassa tarinassa. Mummolla ja Hepsulla on kolme lasta: Aaron, Dora ja Unto Ankka. Aaronin lapsia ovat Aku sekä Tupun, Hupun ja Lupun äiti Della, Doran ainoa lapsi on Hannu Hanhi. Unton lapsia ovat Touho ja Sisuvius Ankka. Rosan tarinan ”Lumikenttien kimallus” mukaan Mummon veli Konrad Ankanpää myi Klondiken kultaryntäyksen aikaan Roope Ankalle myöhemmin kuuluisaksi tulleen Rahasäiliökukkulan tontin.
Auto

Mummo Ankka ajelee Detroit Electric -sähköautolla.
Detroit Electric vm.1915
9. divisioona (talvisota)

Divisioonan esikunta kuvattuna Raatteen taisteluiden jälkeen.
9. divisioona oli Suomen armeijan divisioona talvisodan aikana. Divisioonan käymistä taisteluista merkittävimmät olivat Suomussalmen taistelu ja Raatteen tien taistelu. Divisioona kuului talvisodan aikana Pohjois-Suomen Ryhmään, joskin divisioonan joukoista siirrettiin talvisodan aikana useita joukko-osastoja muihin rintamasuuntiin.
Perustaminen

9. divisioona perustettiin Perä-Pohjolan sotilasläänissä (Oulu–Kemi-alueella) pääosin 11.–13. lokakuuta 1939 välisenä aikana (siis jo ennen varsinaisen YH:n julistamista) suoraan Päämajan alaisuuteen.
Divisioonat pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaiseksi, mutta lokakuun alkupuolella perustetuista divisioonista erityisesti 9. divisioona jäi vajaavahvuiseksi.
Yksiköt

Jalkaväkirykmentti 27 (JR 27)
(Jalkaväkirykmentti 26 (JR 26), jota ei koskaan liitetty 9. D:aan, vaan 8. D:an sen luovutettua Jalkaväkirykmentti 22:n Os. Hanellille)
Jalkaväkirykmentti 25 (JR 25)
Jalkaväkirykmentti 40, joka liitettiin divisioonaan vuoden 1939 marraskuussa 2. kotitäydennysdivisioonasta ja luovutettiin edelleen Lapin Ryhmälle.
(Kenttätykistörykmentti 9 (KTR 9), jonka I Psto alistettiin Os. Hanellille käytettäväksi Ahvenanmaalla. Muut patteristot käytännössä ilman kalustoa)
Kevyt osasto 9 (KevOs 9)
18. pioneerikomppania (18. PionK)
17. pioneerikomppania (17. PionK)
9. viestikomppania (9. VK)
9. linjanrakennuskomppania (9. LRakK)
Komentaja(t)

eversti Hjalmar Siilasvuo
Keskittäminen

9. divisioonaa ei YH:n aikana keskitetty pois perustamisalueeltaan, jonne se jäi ylipäällikön reserviksi.
Yleiskuvaus divisioonan käymistä taisteluista

Puna-armeija aiheutti suomalaiselle sodanjohdolle melkoisen yllätyksen etenemällä koko Laatokan ja Jäämeren välisellä alueella kaikkien merkittävien rajan yli johtavien teiden suunnissa 1–2 divisioonan vahvuisin voimin. Pohjois-Suomen ryhmän alueella aina Ilomantista Jäämerelle ulottuvalla alueella tärkeimpien tiesuuntien alueilla eteni noin divisioonan vahvuisia voimia (pl. Petsamon alue, jossa neuvostojoukkoja oli jopa enemmän). Suomalaisten puolustuksessa olevat joukot mainituilla tiesuunnilla olivat vain noin pataljoonan vahvuisia erillisiä joukko-osastoja. Oulun–Kemin alueella oli kuitenkin päämajan reservinä 9. divisioona, jota suunniteltiin käytettäväksi lähinnä Karjalankannaksella. Suunnitelmiin oli kuitenkin tehtävä muutos ensimmäisen sotaviikon aikana kun sodanjohdolle selvisi PSR:n alueella etenevien puna-armeijan joukkojen todellinen määrä. Suomussalmen suunnassa eteni neuvostojoukkojen 163. divisioona ja Kuhmon suunnassa 54. vuoristodivisioona.
Käytännössä tämä tarkoitti sitä, että divisioonan joukot jaettiin kolmen eri rintamasuunnan kesken ylipäällikön antamalla käskyllä:
Jalkaväkirykmentti 27 alistettiin 7. joulukuuta käytettäväksi Suomussalmen suuntaan.
Jalkaväkirykmentti 25 alistettiin käytettäväksi Kuhmon suuntaan jo joulukuun 1939 alkupäivinä siten, että joukkojen siirtyminen rautatiekuljetuksin oli pääosin suoritettu 6. joulukuuta mennessä.
Jalkaväkirykmentti 40 alistettiin perustelulle Lapin Ryhmälle siten, että rykmentti erotettiin divisioonan yhteydestä ja se siirtyi Kemijärvelle 16. joulukuuta mennessä.
Tappiot

9. divisioona oli talvisodan suurimmat tappiot kärsinyt divisioona. Tappioiden syynä on pidettävä mm. hyökkäyksellisiä sotatoimia (Suomussalmi ja Raatteen tie) sekä erittäin ankaria luonnonolosuhteita (jotka johtivat mm. paleltumisiin).
9. divisioonan tappiot olivat noin 1 030 kaatunutta, noin 150 kadonnutta ja noin 3 360 haavoittunutta, joten kokonaistappioiksi muodostui noin 4 540 miestä.
Niskanselän etelärannan puolustus jätettiin lähinnä konekiväärikomppanioiden vastuulle. Kuvassa suomalaisten Maxim-konekivääri asemassa.
Kuvassa suksilla lumen päälle tuettu pikakivääri, jollaista menetelmää käytettiin myös Suomussalmen taisteluiden aikana.
Suomalaisjoukot kohtasivat taisteluissa myös neuvostodivisioonaan kuuluneita hyökkäysvaunuja. Kuvassa T-26 Kollaanjoella.
Suomalaisjoukkojen hyökkäyssuunnitelma 27. joulukuuta alkaneeseen hyökkäykseen, taistelut ja neuvostojoukkojen vetäytyminen alueelta.
Suomussalmen taisteluiden aikaan suomalaiset saivat noin 300 sotavankia.
Suomalaisia hiihtojoukkoja
Puna-armeijan 44. divisioonalla oli käytössään 44 hyökkäysvaunua, joista osa kuvassa olevaa T-37-tyyppiä.
Raatteen tien puna-armeijan kaatuneita ja sotasaalista.
Suomalaiset käyttivät taistelualueella runsaasti suksia esim. keskitysmarsseihin.
Kuusijoen asemat olivat osittain kenttälinnoitettuja, mutta osin vain lumeen kaivettuja ojia. Kuvassa pikakivääri asemassa.
Anterus

| Anterus |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Petilia Policastro
Kuollut: 3. tammikuuta 236 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  21. marraskuuta 235
Paavius päättyi:  3. tammikuuta 236
Edeltäjä:  Pontianus
Seuraaja:  Pyhä Fabianus
Pyhä Anterus (k. 3. tammikuuta 236) oli katolisen kirkon johtaja eli paavi 21. marraskuuta 235 – 3. tammikuuta 236. Hänen paaviuskautensa jäi hyvin lyhyeksi, sillä hän koki edeltäjänsä tavoin marttyyrikuoleman 3. tammikuuta 236. Hänet haudattiin ensimmäisenä paavina pyhän Callistuksen katakombiin.
Anthonyn käärö

Anne Gallant niminen alus toisesta kääröstä
Anthonyn käärö on 1546 julkaistu Anthonyn laatima kuvakäärö, joka esittää 58:aa Englannin laivaston alusta. Alkujaan kolmiosainen veliinille laadittu käärö tehtiin lahjaksi kuningas Henrik VIII:lle. Se on myöhemmin leikattu osiin ja sidottu kirjaksi. Kuvien yksityiskohtien tarkkuus ei ole täysin luotettava, mutta luettelo on arvokas tietolähde Tudorien ajan laivastosta ja sen aluksista kuten Mary Rose ja Henry Grace à Dieu.
Luettelossa on kaksikymmentä laivaa, viisitoista kaljaasia esimerkiksi Antelope, kymmenen pinassia ja kolmetoista soudettavaa kaleeria.
Anime buie

| Anime buie |
| --- | --- |
 Hesperia ja Emilio Ghione elokuvan mainosjulisteessa.
Ohjaaja:  Emilio Ghione
Käsikirjoittaja:  Emilio Ghione
Kuvaaja:  Antonino Cufaro
Pääosat:  Hesperia, Emilio Ghione
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Tiber Film
Ensi-ilta:  13. heinäkuuta 1916 (Rooma)
Kesto:  1455/1142 metriä (55 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Anime buie (”Synkkiä sieluja”) on vuonna 1916 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Emilio Ghionen ohjaaman seikkailuelokuvan pääosissa ovat Ghione ja mykkäelokuvan diiva Hesperia.
Juoni

Kun Za la Mort vapautuu vankilasta, häntä odottaa kaksi naista: tyttöystävä Zerlina eli Za la Vie ja tanssijatar Casque d’Or. Naisten välisessä puukkotappussa jälkimmäinen tappaa edellisen. Vuosien kuluttua Casque d’Or on kuuluisa sirkustaiteilija Hesperia, jota amerikkalaiset miljardöörit piirittävät. Hän tapaa rikollisella urallaan pankkiiri Gil Negroksi edenneen Za la Mortin, mutta ei edes tunnista entistä rakastettuaan. Poliisi pidättää Za la Mortin, joka pakenee vankilasta ja pelastaa Casque d’Orin palavasta sirkuksesta. Pariskunta vetäytyy viettämään idyllistä elämää Villissä lännessä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Emilio Ghione  | … |  Za la Mort / Gil Negro   |
|  Hesperia  | … |  Casque d’Or / Hesperia   |
|  Kally Sambucini  | … |  Zerlina / Za la Vie   |
|  Amilcare Taglienti  | … |     |
Tuotanto ja vastaanotto

Roomalaisen Tiber Filmin tuottama elokuva kuuluu Emilio Ghionen luoman herrasmiesvaras Za la Mortin seikkailuista kertovaan sarjaan. Sen päätähti on kuitenkin italialaisen mykkäelokuvan diivoihin kuulunut Hesperia. Samankaltainen rikos- ja diivalelokuvan sekoitus oli Ghionen Francesca Bertinin kanssa tekemä Nelly la gigolette vuodelta 1915. Juoniaineksia on lainattu ranskalaisesta Zigomar-elokuvasta Zigomar, la peau d’aiguille (1913).
Anime Buie mainitaan yhtenä suosituimmista Za la Mort -elokuvista. Aikalaiskriitikko kiitti sen näyttelijätyöskentelyä, lavastusta ja kuvausta, mutta kiinnitti huomiota liian nopeasti etenevän juonen järjenvastaisuuteen. Nykykatsojalle elokuva on lähinnä harvinainen tilaisuus tutustua Hesperian diivahahmoon.
Elokuvasta on säilynyt espanjankielisillä väliteksteillä varustettu huonokuntoinen mustavalkokopio, joka on nähtävissä Italian kansallisen elokuvamuseon Vimeo-sivustolla. Alkuperäisestä 1455 metrin pituudesta on jäljellä 1142 metriä.
Aiheesta muualla

Anime buie Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Antifilos Egyptiläinen

| Antifilos Egyptiläinen> Ἀντίφιλος.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 300-luku eaa. Naukratis, Egypti
Kuollut: 300/200-luku eaa.
Ammatti:  taidemaalari
Antifilos Egyptiläinen eli Antifilos Naukratislainen (m.kreik. Ἀντίφιλος, lat. Antiphilus; 300-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen taidemaalari, joka oli kotoisin Naukratiista Egyptistä.
Antifilos oli Ktesidemoksen oppilas ja Apelleen aikalainen ja kilpailija. Hän siirtyi jo nuorena Egyptistä Makedonian hoviin, missä hän maalasi muotokuvia Filippos II:sta ja Aleksanterista. Myöhemmän osan elämästään hän vietti jälleen Egyptissä Ptolemaioksen hovissa, ja teki muun muassa maalauksen, joka esitti tätä metsästämässä. Näin Antifilos toimi selvästi 300-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla. Ptolemaioksen hovissa Antifilos syytti Apellesta väärin perustein, mutta kärsi tappion, ja joutui Ptolemaioksen määräyksestä Apelleen orjaksi.
Quintilianus mainitsee Antifiloksen yhtenä Filippoksen ja Aleksanterin ajan suurimmista taidemaalareista, ja luonnehtii hänen teoksiaan ilmaisulla, joka antaa niistä kuvan valoisan ja ilmavan elegantteina maalauksina. Plinius vanhemman antamassa Antifiloksen teosten luettelossa osa nimikkeistä tuntuu selvästi vastaavan tätä luonnehdintaa. Varro mainitsee Antifiloksen samassa yhteydessä kuin Lysippoksen.
Pertti Ansakorpi

| Pertti Ansakorpi |
| --- | --- |
 Ansakorpi uransa alkuvuosina.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. elokuuta 1945 (ikä 79) Tampere
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Mussu
Pelipaikka:  laitahyökkääjä
Maila:  left
Pelinumero:  10, 16
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1963–1978
Seurat:  Tappara
Pertti Ilmari Ansakorpi (s. 21. elokuuta 1945 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi SM-sarjassa- ja sittemmin liigassa aikana 1963–1978. "Mussu" edusti koko pääsarjauransa Tapparan riveissä ja voitti kolme Suomen-mestaruutta, kolme hopeaa ja yhden pronssin. Hänet on aateloitu Tappara Hall of Fame -kunniagalleriaan.
Suomen A-maajoukkueessa Ansakorpi pelasi neljä maaottelua.
Ansakorpi oli Tapparan kapteenina 1970–1974. Hän toimi Tapparan johtokunnassa 1995-2000 ja 2001-2002.
Melonnassa Ansakorpi saavutti kolme SM-hopeaa- ja neljä pronssia.
Tilastot ja saavutukset

| Kausi | Sarja | O | M | S | P | R |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1963‑1964 | SM-sarja | 18 | 8 | 5 | 13 | 9 |
| 1964-1965 | SM-sarja | 18 | 4 | 5 | 9 | 20 |
| 1965-1966 | Suomensarja | 13 | 9 | 7 | 16 | 15 |
| 1966-1967 | SM-sarja | 22 | 11 | 7 | 18 | 25 |
| 1967-1968 | SM-sarja | 17 | 6 | 5 | 11 | 6 |
| 1968-1969 | SM-sarja | 22 | 10 | 7 | 17 | 29 |
| 1969-1970 | SM-sarja | 22 | 13 | 9 | 22 | 14 |
| 1970-1971 | SM-sarja | 32 | 17 | 11 | 28 | 31 |
| 1971-1972 | SM-sarja | 32 | 12 | 7 | 19 | 36 |
| 1972-1973 | SM-sarja | 36 | 20 | 11 | 31 | 34 |
| 1973‑1974 | SM-sarja | 34 | 15 | 12 | 27 | 24 |
| 1974-1975 | SM-sarja | 35 | 14 | 9 | 23 | 46 |
| 1975-1976 | SM-liiga | 22 | 5 | 6 | 11 | 10 |
| 1976-1977 | SM-liiga | 36 | 14 | 9 | 23 | 18 |
| 1977-1978 | SM-liiga | 30 | 7 | 11 | 18 | 14 |
| YHT. (SMS/SML) |  | 376 | 156 | 114 | 270 | 316 |
3 Suomen-mestaruutta (1964, 1975, 1977)
3 SM-hopeaa (1974, 1976, 1978)
1 SM-pronssi (1973)
Tappara Hall of Fame #18
Anduin

Anduin on suuri joki J. R. R. Tolkienin kehittämässä Keski-Maan fantasiamaailmassa. Joki esiintyy muun muassa kirjoissa Hobitti eli sinne ja takaisin ja Taru sormusten herrasta. Se on Keski-Maan pisin joki Tarun sormusten herrasta tapahtumien aikaan Kolmannella Ajalla. Teoksessaan The Atlas of Middle-earth Karen Wynn Fonstad arvioi joen kokonaispituudeksi 1 388 mailia (noin 2 230 kilometriä).
Anduin virtaa Sumuvuorten ja Valkoisten vuorten itäpuolella pohjoisesta etelään. Se saa alkunsa pohjoisilta Sumuvuorilta ja Harmaavuorilta, ja laskee mereen Gondorissa. Joen nimi on haltiakieli sindaria ja tarkoittaa ’suurta jokea’.
Lähde

Anduinin lähdejoista toinen virtaa Sumuvuorilta, läheltä Gundabadin vuorta, ja toinen läntisiltä Harmaavuorilta. Rohanilaisten esi-isät, éothéod, kutsuivat jokia nimillä Varjovesi ja Ylä-Pitkä asuessaan aikoinaan seudulla. Jokien yhtymisestä syntyneen Anduinin he tunsivat nimellä Pitkäkymi.
Suunta

Anduin seurasi Sumuvuoria laajaan laaksoon, mikä muodosti Rhovanionin läntisen osan vuorten ja Synkmetsän välissä. Kun se oli ohittanut Lórienin, vuoret ja joki erosivat, ja joki virtasi läpi Ruskeiden maiden (jotka saattoivat joskus olla entvaimojen koti) pohjoiseen ja sieltä Emyn Muilin vierestä ohittaen Argonathin ja saapuen järveen (Nen Hithoel) Sarn Gebirin läpi. Sitten se virtasi Raurosin putouksiin ja lopulta soille, jotka tunnettiin nimellä Litiluhta (Nindalf). Sieltä se jatkoi matkaansa Valkoisten vuorten (Ered Nimrais) ja Varjovuorten (Ephel Dúath) ohitse Osgiliathiin, Gondorin entiseen pääkaupunkiin tullen sen jälkeen Cair Androksen vieritse lähelle Gondorin ulkoisinta muuria, joka suojasi Pelennorin kenttiä, Rammas Echoria, Minas Tirithistä etelään. Se jatkoi menoaan Emyn Arneniin ja Pelargirin portin vieritse Suureen mereen, Belfalasin lahteen.
Sivujoet

Järjestyksessä pohjoisesta etelään: Rhimdath, Ninglor (Kurjenmiekkajoki) lähellä Kurjenmiekkakenttiä, Celebrant (Hopeajuopa), Liituvirta, Onodló (Entinoja), Morgulduin, Erui, Sirith, Poros. Viidellä ensimmäisellä oli lähde Sumuvuorilla, Morgulduinilla ja (ehkä) Porosilla oli lähde Varjovuorilla ja lopuilla Valkoisilla vuorilla.
Ylityspaikat

Vanha metsätie mikä johti Ylä-solasta Synkmetsään ylittäen joen Vanhan kahlaamon kohdalla ohittaen Otavankalteen, eli Beornin salit. Osgiliathissa oli myös silta, mutta Mordorin sotajoukot tuhosivat sen.
Asutus

Haltioiden matkan aikana, Puiden ajalla, nandor jättivät eldarin ja kohtasivat Sumuvuorten korkeat huiput, ja elivät Anduinin laaksossa. Muutamat heistä lähtivät myöhemmin ja heistä tuli Ossiriandin viherhaltioita, mutta haltiat pysyivät siellä, jopa Sormuksen Sotaan asti, voimistuen Beleriandin ja Eregionin linnoituksista.
Anduinin laaksossa asuttiin vielä Kolmannella ajalla ja siihen kuului pohjanmiesten linnoitus Framsburg, Beornin salit ja asutus Kurjenmiekkakentillä, missä Sméagol syntyi. Kurjenmiekkakentillä, lähellä Kurjenmiekkajokea, yhtä Anduinin pohjoisimmista haaroista, Isildur kaatui ja Valtasormus katosi, ja sieltä Déagol löysi sen noin 2 500 vuotta myöhemmin, mutta Sméagol otti sen häneltä. Rhosgobel, Radagast Ruskean kotikaupunki, ja myös Lothlórienin haltiavaltakunta sijaitsivat Anduinin laaksossa.
Kun joki saapui Gondoriin, kulki se Osgiliathin läpi ja Minas Tirithin ohi Pelargiriin, meren lähelle. Osgiliathin kaaduttua joki muodosti Gondorin ja Mordorin välisen rajan.
Saaret

Pääsaaret Anduinissa olivat Cair Andros, Ithilienin rajoilla ja Tol Brandir Nen Hithoelilla.
Anjalankosken vesivoimalaitos

| Anjalankosken vesivoimalaitos |
| --- | --- |
 Anjalankosken vesivoimalaitos
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Kouvola, Inkeroinen 
Koordinaatit:  60°41′53″N, 26°48′50″E
Valmistunut:  1983 
Omistaja:  Kemijoki Oyj 
Pato
Tyyppi:  gravitaatiopato
Vesistö:  Kymijoen vesistö (14)
Joki tai koski:  Ankkapurha, Kymijoki
Valuma-alue:  36 274,73 km²  
Keskivirtaama:  303 m³/s  
Pituus:  noin 150 m  
Juoksutuskanavia:  2 
Tyyppi:  tulvaportti 
Kanavan pituus:  200 m 
Muu rakenne:  1 uittoaukko, 1 jääluukku 
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Kymijoki
Keskikorkeus:  32 m  
Alapuolinen allas
Nimi:  Koskenalus
Järvinumero:  14.111.1.026
Pinta-ala:  69,07 ha  
Pituus:  1,1 km 
Leveys:  0,95 km 
Syvyys:  13,6 m 
Keskikorkeus:  22,0 m 
Voimalaitos
Tyyppi:  jokivoimalaitos
Käyttötarkoitus:  vesivoima
Pudotuskorkeus:  9,7 m  
Turbiinit:  1 × Kaplan Bulb (20 MW) 
Kapasiteetti:  20 MW  
Vuosituotanto:  130 GWh 
 fiAnjalankosken vesivoimalaitos 
Anjalankosken vesivoimalaitos on Kymenlaaksossa Kouvolan Inkeroisissa Kymijoessa sijaitseva vesivoimalaitos, joka on toimintansa perusteella jokivoimalaitos. Voimalaitoksen kapasiteetti on 20 megawattia ja vuosituotanto on noin 130 gigawattituntia. Se sijaitsee Kouvolan keskustasta 19 kilometriä alavirtaan päin. Voimalaitoksen omistaa Kemijoki Oyj.
Anjalankosken tehdasalueella sijaitsee vielä Anjalankosken polttovoimalaitos, jonka kapasiteetti on yli 400 megawattia, ja Inkeroisten vesivoimalaitos, jonka kapasiteetti on 17 megawattia. Kemijoki omistaa myös Inkeroisten voimalaitoksen.
Pato ja yläpuolinen patoallas

Voimalaitospato muodostuu uudesta ja vanhasta osasta. Vanhaan osaan voidaan lukea Inkeroisten vesivoimalaitos ja sen yhteyteen vuonna 1921–1922 rakennettu säännöstelypato . Uuteen osaan luetaan erilliseen sivukanavaan rakennetun voimalaitoksen patorakenteet. Ne sijaitsevat 200 metriä pitkän ja noin 30 metriä leveän yläkanavan alapäässä.
Noin 50 metriä pitkä säännöstelypato sijainti oli joenuoman oikealla puolella. Kun Anjalankosken voimala rakennettiin oikealle rannalle, jäi säännöstelypato voimaloiden väliin. Kivestä ja betonista rakennetussa säännöstelypadossa on kaksi tulva-aukkoa, joiden vedenvirtausta säädellään valssiluukuilla. Niiden rinnalla on uittokanavan aukko ja jääluukku. Ohijuoksutus purkautuu noin 200 metriä pitkään alakanavaan, joka jää oikean puolen maakaistaleen ja vasemman puolen museorakennuksen väliin. Näiden rinnalla on vielä Inkeroisten voimalan 30 metriä leveä tulokanava, jossa vedenvirtausta säädellään kolmella nostettavalla segmenttivälpällä. Se purkautuu suoraan joenuomaan.
Yläpuolella sijaitsee 8,7 kilometrin päässä Myllykosken voimalaitos. Tätä joen osaa voidaan pitää kummankin voimalan yläaltaana. Altaan yläpäässä on keskivedenkorkeudeksi merkitty karttoihin 32,1 metriä mpy. ja alempana Salonsaaren yläpuolella 32,0 metriä, joka lienee myös voimalaitoksen yläpuolinen vedenpinnan keskikorkeus.
Tulokanava
Voimalaitos

Voimalaitoksessa toimii yksi koneisto, jonka vesiturbiini on vaakasuuntainen Kaplan-turbiini. Tällaisia turbiineja kutsutaan Kaplan-Bulb-turbiineiksi. Kun tavallisen Kaplan-turbiinin pyörimisakseli on pystysuorassa, niin Kaplan-Bulb-turbiinin akseli on vaakasuorassa. Koska pyörivä siipikoneisto jää aina kokonaan vedenpinnan alle, jäävät myös vesiturbiini, akseli ja sähkögeneraattori vedenpinnan alapuolelle. Voimalan pudotuskorkeus on keskimäärin 9,7 metriä ja sen kapasiteetti on 20 megawattia. Sähkögeneraattori sijaitseekin omassa vedenalaisessa kammiossaan. Voimalan läpi virrannut vesi purkautuu tunnelin läpi noin 100-metriseen alakanavaan.
Sähkögeneraattorin maksimiteho on 24 megavolttiampeeria ja se tuottaa sähköä 6,3 kilovoltin vaihtojännitteellä. Maksimivirta on siten 2 199,4 ampeeria. Sähkö johdetaan Tehtaanmäen sähköasemalle, jossa sen jännite nostetaan 110 kilovolttiin. Kemijoki ilmoittaa voimalaitoksen vuosituotannoksi 130 gigawattituntia.
Hydrologiaa

Voimalaitos sijaitsee Kymijoessa kohdassa, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 36 275 neliökilometriä . Joen keskivirtaama (MQ) on ollut 303 kuutiometriä sekunnissa (m³/s, vuosina 1970–2023 ), keskiylivirtaama (MHQ) 468,15 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) 162,48 m³/s. Virtaama-arvot on mitattu vuosina 1981–2010. Pienin mitattu virtaama (NQ) on 97 m³/s, joka sattui viimeksi 3.8.1978, ja suurin virtaama (HQ) on 712 m³/s, joka mitattiin 13.1.1975.
Historiaa ja uutisia

Voimalaitos valmistui vuonna 1983.
Tammikuussa 2019 tapahtui voimalassa vesivahinko, kun veden alla sijaitsevassa turbiinisalin pohjakerroksessa sattui pumppuhäiriö. Saliin tulvi pari metriä vettä, jolloin tarvittiin palokunnan pumppausapua. Voimalaitos toimi koko ajan, kun pelastustoimi työskenteli ongelman parissa.
Antiferromagnetismi

Spinien suunnat antiferromagneettisessa aineessa
Antiferromagneettisissa aineissa magneettiset momentit järjestyvät säännölliseen hilaan siten, että vierekkäiset magneettiset momentit osoittavat vastakkaisiin suuntiin. Ulkoisesti aine vaikuttaa siis epämagneettiselta, sillä magneettiset momentit kumoavat toisensa.
Yleensä ottaen antiferromagneettisuus esiintyy aineissa vain tietyn lämpötilan alapuolella ja sen yläpuolella atomien magneettiset momentit ovat epäjärjestäytyneessä tilassa. Tätä lämpötilaa sanotaan Néelin lämpötilaksi. Néelin lämpötilan yläpuolella tällainen aine on yleensä paramagneettista.
Harvat aineet ovat antiferromagneettisia. Jotkin oksidit, esimerkiksi mangaanioksidi (MnO) ja ilmeniitti (FeTiO3), ovat kuitenkin sitä. Tämä johtuu siitä, että oksidien kiteissä happiatomit pitävät metalli-ionit kaukana toisistaan, jolloin vierekkäisten alkeisalueiden toisiaan suuntaava vaikutus on epäsuoraa ja tapahtuu hapen elektronipilven kautta.
Eräillä mineraaleilla, mm. hematiitilla α-Fe2O3, esiintyy antiferromagneettisuudesta huolimatta nollasta poikkeava nettomomentti. Tällaisten poikkeamien syynä voivat olla esimerkiksi kiteiden epäpuhtaudet tai vierekkäisten momenttien keskinäinen kallistuma (engl. spin canting).
Kirjallisuutta

Charles Kittel: Introduction to Solid State Physics.  (8. painos)  Wiley, New York, 2004.  ISBN 0-471-41526-X  (englanniksi)
Magneettiset tilat
diamagnetismi
superdiamagnetismi
paramagnetismi
superparamagnetismi
ferromagnetismi
antiferromagnetismi
ferrimagnetismi
metamagnetismi
spin-lasi