stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kyme (Euboia)
Rakennukset ja löydökset

Nykyisestä Viglatoúrista on löydetty asutuksen jäänteitä esihistorialliselta ajalta sekä geometriselta kaudelta. Niihin lukeutuu talojen, pyhäköiden ja katujen jäänteitä sekä hautoja. Asutus vaikuttaa olleen ympäröity muureilla. Asutuksen keskiössä on ollut aukio ja ovaalinmuotoinen rakennus, joka on tulkittu pyhäkkö-herooniksi. Se on ajoitettu 700-luvulle eaa., ja se vaikuttaa tuhoutuneen noin vuonna 700 eaa. Pyhäkkö-heroonin alta on löydetty mykeneläiselle kaudelle ajoittuva niin kutsuttu megaron. Geometrisen kauden asutuksen alla on myös varhaisempia asutusvaihteita varhaiselta neoliittiselta sekä keskihelladiselta kaudelta.
Nykyisen Kýmin paikalta on löydetty antiikin ajalta lähinnä piirtokirjoituksia. Kaupungin koillispuolelta on löydetty hautoja, jotka on ajoitettu 300–200-luvuille eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viglatoúrin arkeologinen kohde Wikimedia Commonsissa
Kymen paikaksi arvellun Viglatoúrin kukkulan löydöksiä.
Hypofosforihapoke

| Hypofosforihapoke |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  6303-21-5
PubChem CID:  4124402
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  H3PO2
Moolimassa:  65,994
Ulkomuoto:  Värittömiä kiteitä
Sulamispiste:  26,5 °C
Tiheys:  1,493 g/cm3
Hypofosforihapoke eli alifosforihapoke tai fosfiinihappo (H3PO2) on yksi fosforin happi­hapoista.
Ominaisuudet

Hypofosforihapoke on keskivahva monoproottinen happo. Sen pKa-arvo on 2,1. Hypofosforihapokkeella on kaksi tautomerista muotoa. Toisessa molempiin happiatomeihin on liittyneenä vetyatomi ja lisäksi yksi vetyatomi on muodostanut sidoksen fosforin kanssa. Stabiilimmassa tautomerisessa muodossa vain toiseen happiatomeista on sitoutunut vetyatomi ja fosforiatomiin on sitoutunut kaksi vetyatomia.
Hypofosforihapoke ja sen suolat, hypofosfiitit, ovat erittäin vahvoja pelkistimiä. Ne kykenevät pelkistämään muun muassa Cu2+-ionit kuparihydridiksi ja ilman happi voi hapettaa sen fosforihapokkeeksi. Kuumennettaessa yli 133 °C:n lämpötilaan yhdiste hajoaa disproportioituen fosfiinikaasuksi ja fosforihapoksi.
Valmistus

Hypofosforihapoketta valmistetaan pääasiassa kahdella tavalla. Valkoinen fosfori muodostaa emäksisessä kalsium- tai bariumhydroksidilietteessä keitettynä fosfiinia ja hypofosforihapokkeen suolaa. Tämän jälkeen muodostuva suola käsitellään vahvalla hapolla, kuten rikkihapolla, jolloin hypofosforihapoke vapautuu suoloistaan. Rikkihappoa käytettäessä epäpuhtautena muodostuu niukkaliukoisia kalsium- tai bariumsulfaatteja, jotka voidaan erottaa suodattamalla. Hypofosforihapokkeen vesiliuosta haihduttaessa happo kiteytyy ja voidaan erottaa. Happo voidaan myös uuttaa dietyylieetteriin.
Toinen tapa valmistaa yhdistettä on fosfiinin hapetus jodin avulla. Sivutuotteena muodostuu vetyjodidia, joka voidaan poistaa tuotteesta tislaamalla.
Hypofosforihapokkeen tautomeriset muodot
Hyvinvointivaltion tabut

| Hyvinvointivaltion tabut: Nykykulttuurimme kritiikki |
| --- | --- |

Kirjailija:  Yrjö Ahmavaara
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Yliopistopaino
Julkaistu:  1998
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hyvinvointivaltion tabut: Nykykulttuurimme kritiikki on Yrjö Ahmavaaran vuonna 1998 julkaisema kirja.
Aiheesta muualla

Lasse Lehtinen: Ahmavaaran mukaan ihmismielen mittaaminen ohjaisi yksilöt kykyjään vastaaviin tehtäviin. Helsingin sanomat 27.6.1998.
Olli Martio: Koulutus, älykkyys, rikollisuus – tabujako? (Arkistoitu – Internet Archive) Tieteessä tapahtuu 6/1998.
Jyrki Räikkä: Rotuoppia ikä kaikki (Arkistoitu – Internet Archive). Vihreä lanka 3.9.1998.
Kyliks

Attikalainen mustakuviotekniikalla koristeltu kyliks, n. 480 eaa. Hetjens-Museum, Düsseldorf.
Kyliks (m.kreik. κύλιξ, lat. cylix) on antiikin aikana käytetty keraaminen viinimalja. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta. Nykytutkimuksessa kylikseistä käytetään usein vain sanaa malja (englanninkielisessä tutkimuksessa cup).
Historia ja käyttö

Kyliks on yksi lukuisista antiikin aikaisista nimityksistä juomamaljoille. Nykyisin termiä käytetään rajatummin juuri tässä kuvatusta maljojen tyypistä. Kyliks oli yksi kreikkalaisen keramiikan suosituimpia vaasityyppejä, ja sitä on myös kutsuttu niistä kaikista hienostuneimmaksi. Kyliksejä valmistettiin pääasiassa arkaaiselta kaudelta noin vuodesta 575 eaa. klassiselle kaudelle noin vuoteen 350 eaa. saakka. Erityisen suosittu tyyppi oli 500-luvun eaa. lopulla ja 400-luvun eaa. alussa.
Kyliksejä käytettiin viinimaljoina erityisesti symposioneissa eli pidoissa. Tuolloin niillä voitiin myös muun muassa pelata kottabos-peliä. Kyliks oli pitoastioista kaikkein henkilökohtaisin ja todennäköisesti niitä särkyi useimmin, joten ne piti myös korvata useammin. Samalla kyliksien muodoissa tapahtui ajan myötä suhteellisen paljon muutoksia.
Kyliks perustui mahdollisesti protogeometrisiin esikuviin. Kyliksin varhaisia muotoja olivat ensin niin kutsutut komastes-maljat (hallitseva muoto 500-luvun eaa. alussa), sitten Siana-maljat (n. 575–550 eaa.) ja sitten Pieni Mestari -maljat (n. 550–525 eaa.), kuten nauha- ja huulimaljat sekä Droop-, Gordion- ja Kassel-maljat. Myöhäiselle arkaaiselle kaudelle vuosiin 525–480 eaa. tultaessa kyliksien päätyypeiksi olivat muodostuneet tyypit A, B ja C. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. kyliksien merkitys väheni, ja rinnalle nousi muita juoma-astioita, kuten skyfos ja kantharos. Toisaalta kylikseihin kehittyi uusia muotoja, kuten varreton kyliks.
Muoto ja tyypit

Kyliks on leveä ja suhteellisen matala viinimalja, jossa on yleensä korkea ja hoikkavartinen jalka. Joskus jalka on kuitenkin varreton. Maljassa on kaksi vaakasuuntaista kädensijaa, jotka on sijoitettu symmetrisesti maljan vastakkaisille sivuille, ja jotka käyristyvät ylöspäin.
Kyliksien koossa on suurta vaihtelua, ja niiden halkaisijat vaihtelevat noin 12 cm:stä 46 cm:iin. Kyliksien pyöreä, lähes tasainen sisäpohja, tondo, on ensisijainen paikka niiden koristemaalauksille. Kuvitus on usein symposion-aiheinen tai eroottinen, ja monissa tapauksissa selvästi tarkoitettu viihdyttämään ja jopa huvittamaan pitovieraita, kun kuva tuli vähitellen näkyviin viinin vähentyessä. Kyliksin ulkosivun niin kutsuttu friisi on koristeltu maalauksilla, jotka esittävät usein jotain mytologista aihetta.
Kyliksien lukuisat eri tyypit voidaan jakaa kolmeen ryhmään niiden profiilin mukaan:
Muoto ja tyypit > Ryhmä 1

Ryhmän 1 kylikseissä vaasin huuli, vartalo ja jalka erottuvat kaikki toisistaan selvästi.
Komastes-malja
Komastes-maljassa on matala ja ulkoneva huuli sekä lyhytvarsinen jalka. Tyyppi on attikalaisen keramiikan ensimmäinen, joka voidaan lukea varsinaiseksi kyliksiksi. Sen alkuperä on oletettavasti korinttilaisessa keramiikassa. Tyyppi on saanut nimensä siitä, että ulkosivun koristelu esittää usein komasteja eli riehakkaita juhlijoita, usein kahden tai kolmen ryhmissä. Sisäpuoli on koristelematon.
Komastes-maljan muoto ulkoa ja sisältä.
Komastes-malja, n. 580–575 eaa.
Komastes-malja, n. 580–570 eaa.
Komastes-malja, n. 560 eaa.
Siana-malja
Siana-malja (Siána-malja) on komastes-maljasta kehittynyt tyyppi, jossa on korkeampi huuli ja jalka. Erona on myös se, että Siana-maljoissa sekä sisä- että ulkopuoli ovat koristellut. Näin kyseisestä tyypistä sai alkunsa kyliksien tondojen koristelu. Ulkopuolen koristelussa esiintyy kahta tyyppiä. Toisissa maljoissa on kaksi kuvanauhaa, toinen huulessa, jossa on usein kukka-aihe, ja toinen vartalossa. Toisissa maljoissa yksi kuvavauha peittää sekä huulen että vartalon. Tyyppi oli hallitseva ajalla 575–550 eaa. Se on saanut nimensä Ródoksen Siánasta, josta on löydetty tyypin ensimmäiset tunnetut edustajat.
Siana-maljan muoto ulkoa ja sisältä.
Siana-malja, n. 575–550 eaa.
Siana-malja, n. 570 eaa.
Siana-malja, n. 560–550 eaa.
Huulimalja
Huulimaljat ovat saaneet nimensä siitä, että niissä koristeaihe on maalattu kyliksin ulkonevaan huuleen. Myös koristelemattomia huulia esiintyy. Jalka on korkea ja siinä on leveä jalkalevy. Huulimaljat ovat yksi Pieni Mestari -maljojen tyyppi. Ne kehittyivät Siana-maljoista.
Huulimalja, n. 550–540 eaa.
Huulimalja, n. 550–525 eaa.
Huulimalja, n. 540–530 eaa.
Huulimalja, n. 540–530 eaa.
Droop-malja
Droop-maljassa on kovera huuli ja korkea jalka. Huulen alapuolinen osa on koristeltu kuvanauhoilla. Droop-maljat ovat yksi Pieni Mestari -maljojen tyyppi. Tyyppi on saanut nimensä kyseisiä maljoja tutkineesta John Percival Droopista.
Droop-maljan muoto ulkoa ja sisältä.
Droop-malja, n. 550–530 eaa.
Droop-malja, 500-luku eaa.
Droop-malja, n. 540–520 eaa.
Gordion-malja
Gordion-maljat ovat yksi huulimaljojen ja samalla Pieni Mestari -maljojen tyyppi. Maljat ovat Pieni Mestari -maljoista varhaisimpia ja pienimpiä. Maljassa huuli on suora ja mustaksi maalattu ja erottuu selvästi vartalosta. Jalka on matalampi kuin huulimaljassa. Tyyppi sai alkunsa noin 565–540 eaa. Se on saanut nimensä Fryygian Gordionin kaupungista, josta on löydetty tyypin ensimmäinen tunnettu edustaja.
Gordion-maljan muoto ulkoa ja sisältä.
Muoto ja tyypit > Ryhmä 2

Ryhmän 2 kylikseissä vaasin huuli ja vartalo muodostavat profiilissa yhtenäisen kaaren reunasta jalan juureen, mutta jalka erottuu erikseen.
Tyyppi A
Tyyppi A kehitettiin noin 550–525 eaa. Huuli ei erotu muusta vartalosta. Vartalosta erottuva jalka on suhteellisen lyhyt ja leveä. Kyliksit koristeltiin yleensä mustakuviotekniikalla, mutta myös punakuviotekniikalla sekä kaksikielisellä maalauksella koristeltuja kyliksejä tunnetaan. Tyyppi jäi pois käytöstä 400-luvun eaa. alkupuolella samalla kun mustakuviotekniikka jäi pois muodista. Yksi tunnetuimpia tyypin A kyliksejä on niin kutsuttu Dionysos-malja, joka edustaa monien muiden tyypin A maljojen tavoin ulkosivunsa koristelun puolesta silmämaljaa.
Tyypin A kyliksin muoto ulkoa ja sisältä.
Dionysos-malja, n. 540 eaa.
Dionysos-maljan pohja.
Dionysos-maljan tondo.
Nauhamalja
Nauhamaljat ovat saaneet nimensä siitä, että niiden ulkosivun poikki kulkee nauhamainen koristeaihe, joka on maljan kädensijojen korkeudella. Muutoin maljat on maalattu mustiksi. Nauhamaljat ovat yksi Pieni Mestari -maljojen tyyppi.
Nauhamaljan muoto ulkoa ja sisältä.
Nauhamalja, n. 560–530 eaa.
Nauhamalja, n. 540 eaa.
Nauhamalja, n. 530 eaa.
Kassel-malja
Kassel-maljat ovat nauhamaljojen muunnelma ja samoin yksi Pieni Mestari -maljojen tyyppi. Ne ovat nauhamaljoja jonkin verran pienempiä ja matalampia. Merkittävin ero on koristelussa, jota on eri puolilla maljaa, ei pelkästään nauhamaisena aiheena. Koristelun tyyli on saanut vaikutteita Siana-maljoista. Tyyppi on saanut nimensä siitä, että sen varhaisin tunnettu esimerkki oli sijoitettuna museoon Kasselissa.
Kassel-maljan muoto.
Kassel-malja, n. 540 eaa.
Toivomusluumalja
Toivomusluumaljat (engl. Merrythought Cup) ovat samanaikaisia Siana-maljojen kanssa. Ne ovat varhaisin tunnettu ateenalainen kyliks-tyyppi, jossa huuli ja vartalo eivät eroa toisistaan. Kädensijat ovat omalaatuiset ja muistuttavat toivomusluuta eli onnenluuta (engl. merrythought). Tästä tulee myös tyypin nykyinen nimi.
Toivomusluumaljan muoto ulkoa ja sisältä.
Toivomusluumalja.
Muoto ja tyypit > Ryhmä 3

Ryhmän 3 kylikseissä vaasin huuli, vartalo ja jalka muodostavat kaikki yhtenäisen kaaren.
Tyyppi B
Tyypin B maljat muistuttavat tyypin A maljoja siinä, että huuli ei erotu vartalon profiilista. Erona on se, että myös jalka sulautuu vartalon profiiliin. Tyyppi B koristeltiin yleensä punakuviotekniikalla, ja säilyi käytössä läpi 400-luvun eaa.
Tyyppi B, n. 510 eaa.
Tyyppi B, n. 460 eaa.
Tyyppi B, n. 435–430 eaa.
Tyyppi B, n. 430 eaa.
Tyyppi C
Tyyppi C on tyyppiä B harvinaisempi. Huuli erottuu joskus vartalosta. Vaasit on usein lasitettu kokonaan mustaksi, tai koristeltu ainoastaan sisäpuolelta. Myös tyyppi C säilyi käytössä läpi 400-luvun eaa.
Tyyppi C, 480–470 eaa.
Tyyppi C, 480–470 eaa.
Muoto ja tyypit > Muut tyypit

Varreton malja
Varrettoman maljan jalassa ei ole vartta, vaan jalan leveä osa yhdistyy suoraan maljan vartalon pohjaan. Tyyppi kehittyi attikalaisessa mustakuviokeramiikassa noin vuonna 525–500 eaa., ja säilyi suosittuna punakuviokeramiikan kaudella. Myöhemmin suurin osa vaaseista maalattiin kauttaaltaan lasitetun mustiksi. Tyyppi jäi pois käytöstä 300-luvulla eaa.
Varrettoman kyliksin muoto ulkoa ja sisältä.
Varreton malja, 475–450 eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta kyliksit Wikimedia Commonsissa
Hybridiauto

Fordin valmistama hybridiauto.
Chevrolet Volt kuvattuna autonäyttelyssä vuonna 2009.
Honda Insight -hybridiauto.
Biodieselillä ja hybriditekniikalla  toimiva linja-auto.
Toyota Prius -plug-in-hybridiauto.
Ford Escape -plug-in-hybridiauto.
Hybridiauto on auto, jossa on vähintään kaksi eri voimanlähdettä, esimerkiksi polttomoottori ja sähkömoottori. Kolmen voimanlähteen tapauksessa (esimerkiksi lisäksi polttokenno) saatetaan puhua tribridistä. Nykypäivän hybridiautoissa voimanlähteinä ovat yleensä sähkö- ja polttomoottorit. PSA-konsernilla on myös konseptiasteella paineilmahybridi, jonka polttomoottorin mäntiä voisi pienemmällä tehontarpeella liikuttaa paineilmalla, ja Toyota toi huhtikuussa 2015 Japanissa markkinoille Mirai-vetyhybridinsä.
Hybridiominaisuus nostaa auton hintaa tavanomaiseen polttomoottorimalliin verrattuna. Hybridimallin hankinnan taloudellista kannattavuutta arvioidaan tarkastelemalla hybridiominaisuudesta johtuvaa polttoaineen kulutuksen pienentymistä, jonka avulla säästää rahaa. Hybridiauton hankinta on taloudellisesti kannattava, kun säästö ylittää hybridiominaisuuden korkeamman hinnan. Tällöin polttoaineen hinnalla on suuri merkitys laskelmassa. Korkeammalla polttoaineen hinnalla hybridiautot ovat taloudellisesti kannattavia.
Hybridiauto voi vähentää auton käytöstä tulevia päästöjä, mutta se ei poista niitä kokonaan. Myös käytetyllä polttoaineella on merkitystä.
Autonvalmistaja Fordin mukaan robottiautoja on järkevämpää rakentaa hybridiautoista kuin sähköautoista. Tämä liittyy siihen, että sähköauto on poissa liikenteestä latausaikanaan. Hybridiautoa pystytään pitämään ajossa jopa 20 tuntia vuorokaudessa. Hybridiauto ei myöskään kärsi sähköauton tavoin kylmästä säästä, joka lyhentää sähköauton ajomatkaa.
Yleistä

Hybridiautot kuluttavat polttoainetta perinteistä polttomoottoriautoa vähemmän, koska polttomoottoria pystytään käyttämään enemmän sen hyötysuhteen kannalta optimaalisella kierroslukualueella. Riippuen hybridirakenteesta kiihdytyksissä voidaan avustaa sähkömoottorilla (esim. monet hybridiurheiluautot kuten Ferrari LaFerrari); tai sähkömoottori on ensisijainen moottori, ja polttomoottori avustaa suuremmassa tehontarpeessa (molemmat edellä mainitut rinnakkaishybridejä); tai auto liikkuu vain sähkömoottoreilla polttomoottorin ladatessa akkuja tai vaihtoehtoisesti tuottaen sähköä suoraan sähkömoottorille (sarjahybridi). Polttomoottori voidaan myös sammuttaa lyhyissä liikenteen pysähdyksissä.
Yhdysvaltalainen markkinatutkimuslaitos CNW Marketing Research julkaisi vuonna 2006 tutkimuksen, jonka mukaan hybridiautot kuluttaisivat enemmän energiaa kuin esimerkiksi katumaasturit. Tutkimuksessa oli huomioitu auton valmistus, huolto, kierrätys sekä polttoainekulut. Tutkimus, siinä käytetty matematiikka ja CNW:n motiivit on kyseenalaistettu, sillä useat aiemmat, arvostettujen tahojen tekemät tutkimukset ovat päätyneet päinvastaisiin tuloksiin.
Jonkinlainen hybridi on jo lähes kaikilla valmistajilla. Ympäristön kannalta polttomoottoria hyödyntävä hybridiauto on hyvä siirtymävaihe ennen vetyhybridien tai sähköautojen laajamittaista käyttöönottoa. Toyota toi sarjatuotantoisen Mirai-vetyhybridinsä myyntiin Japanissa huhtikuussa 2015 ja Yhdysvalloissa sekä Euroopassa luultavasti pari kuukautta myöhemmin.
Hybridiautot on suunniteltu tuomaan säästöä kaupunkiajossa, jossa on matalat ajonopeudet ja pysähtymisiä ja liikkeellelähtöjä. Hybridiautojen mainoksissa usein liioitellaan sen taloudellisuutta: käytännön ajossa keskimäärin vain 70 prosenttia mainostetusta polttoaineen säästöstä toteutuu.
Uuden sukupolvien hybridiautot, kuten Toyota C-HR vuosimallista 2017 alkaen, pystyvät kulkemaan sähköllä myös maantienopeuksissa, joten kulutus pysyy pienenä myös matka-ajossa.
Toiminta

Hybriditekniikoita on useita erilaisia:
Sarjahybridi — 
Polttomoottorilla (tai muulla energianlähteellä kuten polttokennolla) tuotetaan sähköä joko akkuihin tai suoraan sähkömoottorille. Esimerkiksi Fisker Karma ja Opel Ampera/Chevrolet Volt perustuvat tähän tekniikkaan. Myös dieselsähköiset laivat ja veturit ovat käytännössä kevytsarjahybridejä. Kaikki polttokennoautot eli useimmat vetyautot perustuvat tähän tekniikkaan, mutta niitä kutsutaan yleensä vetyhybrideiksi. Poikkeuksena tähän muutama Nissanin koemalli, joissa perinteinen polttomoottori käyttää polttoaineenaan vetyä. Tämä ei kuitenkaan ole kannattavaa, sillä vaikka päästöt ovatkin yhä vain vettä, polttomoottorin hyötysuhde on energiantuotannossa polttokennoa pienempi. Siksi sarjavetyhybridi kannattaa toteuttaa polttokennolla.
Rinnakkaishybridi — 
Sekä poltto- että sähkömoottori pyörittävät pyöriä, ja lisäksi polttomoottori tuottaa sähköä. Esim. kaikki Toyotan hybridit.
Paineilmahybridi —
PSA-konsernin koeasteella oleva tekniikka, jossa polttomoottorin mäntiä liikutetaan paineilmalla tehontarpeen ollessa pieni.
Paineilmahybridiä lukuun ottamatta nämä voidaan jakaa vielä kahteen luokkaan:
Täyshybridi —
Auto toimii pelkällä sähkömoottorilla aina kun mahdollista, kokonaan ilman polttomoottorin tms. voimanlähteen apua. Esimerkiksi kaikki Toyotan, BMW:n, Volvon, Porschen ja Peugeotin hybridit ja muutenkin suurin osa maailman hybrideistä.
Kevythybridi — 
Polttomoottori on koko ajan käynnissä. Esimerkiksi Ferrari LaFerrari, Fisker Karma ja Volkswagenin eTSI -mallit.
Lisäksi muuta termistöä hybridin toimintaan liittyen:
Pistokehybridi — Pistokehybridiä voidaan ladata pistokkeen avulla verkkovirrasta täyssähköauton tapaan. Pistokehybridistä käytetään myös nimityksiä ladattava hybridi, plug-in-hybridi, PHV (plug-in hybrid vehicle) ja PHEV (plug-in hybrid electric vehicle). Esimerkiksi Toyota Prius PHEV. Pistokehybridi lataa akustoa myös ajon aikana käyttäen polttomoottoria generaattorina sekä ottamalla jarrutusenergian talteen.
Itselataava hybridi — Pääasiassa Toyotan markkinoinnissa käyttämä termi, joka viittaa hybridiin, jota ei voi ladata verkkovirrasta. Itselataava hybridi käyttää energianlähteenään polttoainetta ja jarrutusenergian talteenottoa toisin kuin pistokehybridi, jolla voi ajaa myös verkkovirrasta ladatulla sähköllä.
Mikrohybridi — Ei yleensä mielletä hybridiksi, sillä tämä on vain toinen nimitys sammutusautomatiikalle.
Eri valmistajien hybriditekniikkaa

Volvo toi ensimmäisenä markkinoille sekä dieselhybridit että pistokehybridit, vieläpä samassa autossa. PSA-konserni ja Mitsubishi käyttävät katumaastureissaan rakennetta, jossa etuakselilla on polttomoottori ja taka-akselilla sähkömoottori. Myös Volvon hybridimallistossa on käytössä kyseinen rakenne. Toyotan hybrideissä molemmat moottorit ovat samassa paketissa ja vetävät etupyöriä CVT-vaihteiston välityksellä.
Hybridiautojen käyttö

Hybridiautojen suosion kasvua on toistaiseksi hillinnyt muun muassa niiden korkea hankintahinta. Hintaan on ainakin toistaiseksi vaikuttanut selvästi polttomoottoriautoja pienempi tuotantomäärä. Käyttökustannuksiltaan ne ovat kuitenkin normaaleja bensiinimoottoreita halvempia.
Vuonna 2005 New Yorkin kaupunki otti käyttöön ensimmäiset hybriditaksit, ja heidän suunnitelmissaan olisi koko taksikannan muuttaminen vuoteen 2012 mennessä. Keväällä 2007 julkistetun New Yorkin pormestarin kehittämän suunnitelman mukaan kaupungin 13 000 taksia vaihtuu ympäristöystävällisempiin bensa- ja sähkömoottoreilla toimiviin malleihin vuoteen 2012 mennessä. Vuonna 2007 takseista on hybridimalleja noin 400 kpl.
Historiaa

Toyota aloitti hybridiautoprojektinsa jo vuonna 1965. Auto oli kevytrakenteinen Toyota 800 -urheiluauto, ja hybridijärjestelmä toteutettiin kaasuturbiinilla, joka tuotti sähkömoottorin tarvitseman sähköenergian. Prototyyppi esiteltiin ensimmäisen kerran Tokion autonäyttelyssä vuonna 1975. Ensimmäinen tuotantoauto oli Toyota Prius, joka tuli markkinoille kuitenkin vasta vuonna 1997. Priuksessa oli luovuttu kaasuturbiinista, ja moottorina oli tavallinen rivimoottori.
HKL testasi 1970-luvun lopulla SWS-nimistä johdinauton prototyyppiä, jossa oli varavoimanlähteenä dieselmoottori. Moottori tuotti virtaa silloin, kun ulkoinen voimanlähde oli pois käytöstä. Kokeilu päättyi johdinautoliikenteen lakkauttamiseen, ja prototyyppi jäi ainoaksi laatuaan.
Maaliskuussa 2010 uutisoitiin, että Warren Buffettin pääosin omistama kiinalainen monialayhtiö Byd aloittaa hybdiriautojen myymisen. Malli on paranneltu versio F3DM-mallista, ja auto toimii sähköllä, polttoaineella sekä auton katolla olevilla aurinkokennoilla.
Huhtikuussa 2019 Toyota ilmoitti antavansa kilpailijoidensa käyttää ilmaiseksi lähes 24 000 hybridiautoihin liittyvää patenttiaan.
Eri valmistajien hybridiautomalleja > Kompaktiautot ja sedanit

Honda Accord
Honda Civic
Honda Jazz
Honda Insight
Hyundai Accent
Lexus CT
Lexus GS 450h
Lexus LS 600h
Nissan Altima
Opel Ampera
Toyota Auris / Corolla
Toyota Camry
Toyota Prius
Volkswagen Golf Twin Drive -konseptiauto ja eTSI-mallit
BMW ActiveHybrid 7 Ja 7L
BMW:n 5-sarjan hybridi
Mercedes S400 Hybrid
Lexus IS300h
Eri valmistajien hybridiautomalleja > Katumaasturit

Chevrolet Silverado
Chevrolet Tahoe
Dodge Durango
Ford Escape
GMC Sierra
GMC Yukon
Lexus RX 400h
Lexus RX 450h
Toyota Highlander
Mercury Mariner
Porsche Cayenne
Saturn VUE
Toyota Sienna Minivan
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
HybridCars.com - sivusto hybridiautoista. (englanniksi)
"California Cars Initiative" eli "CalCars" -hanke, plug-in-hybridejä
Evaluation of the 2010 Toyota Prius Hybrid Synergy Drive System
Otaniemen opiskelijatelevision ohjelma hybridiautosta (Arkistoitu – Internet Archive)
Liikenne ja kestävä kehitys
| --- | --- |
Biopolttoaine:   bioetanoli  E85  biodiesel  biokaasu 
Uusiutuva energia:   aurinkovoima  aurinkokenno  tuulivoima  vesivoima  biomassa 
Kemiallinen:   polttokenno  vetytalous  metanolitalous 
Teemasivut:   Kestävä kehitys  Ympäristönsuojelu  Energia
Kyrillos Jerusalemilainen

Kyrillos Jerusalemilainen, venäläinen ikoni.
Kyrillos Jerusalemilainen (m.kreik. Κύριλλος Α΄ Ἱεροσολύμων, s. noin 315 – k. 386 Jerusalem) oli arvostettu varhaisen kirkon teologi ja Jerusalemin patriarkka vuosina 350–386. Sekä katolisessa kirkossa että ortodoksisissa kirkoissa häntä pidetään pyhänä. Hänen muistopäivänsä molemmissa kirkoissa on 18. maaliskuuta.
Kyrillos syntyi Jerusalemissa tai sen lähiympäristössä ehkä vuonna 313 tai 315. Piispa Maksimos II vihki hänet papiksi vuonna 343. Hänet valittiin Jerusalemin piispaksi joko vuonna 349 tai 350. Kyrillos osallistui Konstantinopolin ensimmäiseen ekumeeniseen kirkolliskokoukseen vuonna 381.
Kyrillos piti kaksikymmentäkolme katekeettista luentoa eli Katekeesia (kreik. Κατηχήσεις, Katēkhēseis) ollessaan presbyteeri vuonna 347 tai 348. Ne sisälsivät yleistä ohjeistusta kristillisen uskon ja käytännön pääkohdista. Viimeisistä viidestä katekeesista käytetään nimitystä Mystagogiset katekeesit eli mystagogiat (μυσταγωγικαί, mystagōgikai), koska ne käsittelevät kirkon mysteerioita (μυστήρια, mystēria), eli kasteen, konfirmaation ja eukaristian sakramenttejä. Tekstit ovat ainutlaatuisen tärkeitä 300-luvun jerusalemilaisen kristillisyyden liturgisen elämän kuvauksia.
»Jos koskaan vierailet kaupungeissa, älä kysy yksinkertaisesti, missä Herran huone on, sillä muut, jumalattomien lahkot, yrittävät kutsua luoliaan Herran huoneiksi, älkääkä kysykö pelkästään, missä kirkko on, vaan missä katolinen kirkko on. Sillä tämä on pyhän kirkon erityinen nimi, meidän kaikkien äidin, joka on Herramme Jeesuksen Kristuksen (Jumalan ainosyntyisen Pojan) morsian.»
Pyhä istuin julisti Kyrilloksen kirkonopettajaksi vuonna 1883.