stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wrangelinsaari
Luonto > Kasvillisuus

Wrangelinsaaren kasvillisuus on vaihtelevaa tundraa. Maisemaan kuuluu niin kuivaa tundraa kuin sammaleisia kumpuja, niittyjä, ruohomaita, suoalueita ja kuivaa kylmyysaavikkoa. Saari oli lähes jäätön viime jääkauden aikana, ja paikoin sen arotundra ei ole muuttunut miljooniin vuosiin. Mantereen puolella Tšuktšien niemimaalla ei ole varsinaisesti vastaavia elinympäristöjä, joten Wrangelinsaaren kasvillisuus saattaa olla lähimpänä myöhäispleistoseenin pohjoista arotundraa. Jääkauden lopussa ja holoseenikauden alussa ilmasto lienee ollut nykyistä kosteampi ja lämpimämpi. Ennen holoseenia saarella oli paljon saraa, mikä viittaa nykyistä leudompaan ilmastoon.
Wrangelinsaaren kasvillisuus on monimuotoista, ja se vaihtelee tundrakasvillisuuden alatyypeistä erilaisiin ainutlaatuisiin elinympäristöihin. Tyypillisen tundrakasvillisuuden lisäksi saarella on elinympäristöjä, joiden kasvillisuus muistuttaa enemmän eteläisempää subarktista tyyppiä. Tällaisia ovat erilaiset tundraniityt, varpioiden hallitsema tundra, saroja ja vihvilöitä kasvavat suot sekä pensastundrat ja tulvatasankopensaikot, joita ei muilla arktisilla saarilla ole. Vuoristojen etelärinteillä on myös melko poikkeuksellista tundrakasvillisuutta. Niiden kuivakkokasvillisuus on erityisen runsasta, ja niillä kasvaa jopa 50–60 kasvilajia. Näiden niittyjen tyyppilajeja ovat saralajit tylppösara, kalliosara ja Carex duriuscula.
Suurin osa kasvillisuudesta on matalaa. Jokivarsilla villapajut ja tunturipajut voivat kasvaa metrinkin korkuisiksi.
Wrangelinsaaren kasvilajisto on kehittynyt poikkeukselliseksi, koska saaren syrjäisen sijainnin ansiosta sitä eivät ole uhanneet muualta tulleet lajit. Saarella kasvaa kaikkiaan 417&nbspputkilokasvilajia tai -alalajia, enemmän kuin koko Kanadan arktisilla saarilla yhteensä. Lisäksi saarella kasvaa 331 sammal- ja 310&nbspjäkälälajia.
Saaren valtalajeja ovat erilaiset ristikukkais-, ruusu-, leinikki- ja rikkokasvilajit. Saarella kasvavia kukkivia kasveja ovat muun muassa lapinvuokko, hämeenkylmänkukka, kastiljoihin kuuluva Castilleja elegans ja 17 unikkolajia, joista viisi on kotoperäisiä. Wrangelinsaaren kasvillisuuslajistoon kuuluu monia poikkeuksellisia kasveja, jotka yleensä luokitellaan kasvavaksi etelämpänä tai Amerikassa. Saaren amerikkalaisia lajeja, joita ei ole muualla Aasiassa, ovat muun muassa litukoihin kuuluva Cardamine purpurea ja ketokatkeroihin kuuluva Gentianella propinqua.
Wrangelinsaaren putkilokasveissa on 21 kotoperäistä lajia tai alalajia, ja kuutta lajeista ei tavata Aasian muissa osissa. Näin suurta määrää kotoperäisiä lajeja ei tavata muualla artiksella. Osa saaren tyypillisistä lajeista, kuten keulankärkiin kuuluva Oxytropis uschakovii sekä unikoihin kuuluvat Papaver multiradiatum ja Papaver chionophilum, ovat mantereella laajalle levinneiden lajien kotoperäisiä muotoja. Osa kotoperäisistä lajeista puolestaan ovat vanhoja reliktejä, joita tunnetaan vain muutamasta mikropopulaatiosta. Tällaisia ovat muun muassa hanhikkilaji Potentilla wrangelii ja keulankärkilaji Oxytropis uniflora, jotka kasvavat hyvin rajatulla alueella Neizvestnajajoen yläjuoksulla.
Luonto > Eläimistö

Wrangelinsaarella elää seitsemän maanisäkäslajia. Sen jääkarhupopulaatio on Venäjän arktisten alueiden suurin. Wrangelinsaarella ja Geraldinsaarella käy vuosittain synnyttämässä 300–600 jääkarhuemoa. Muita Wrangelinsaaren nisäkäslajeja ovat naali, ahma, wrangelinkaulussopuli ja siperiansopuli. Lisäksi saarella on 1900-luvulla istutettu peuroja ja myskihärkiä, jotka paleontologisten todisteiden perusteella ovat aiemmin kuuluneet saaren lajistoon. Nykyään myskihärkiä on noin 850–1 000. Talvelle ne laiduntavat enimmäkseen vähälumisilla vuorten rinteillä, joissa on helpompi hankkia ravintoa. Saarella käy ajoittain myös susia. Wrangelinsaaren mursupopulaatio on maailman suurin. Siellä ja läheisellä Geraldinsaarella asuu 80 000–100 000 mursua. Saaren vesillä ovat yleisiä myös norppa ja partahylje, joiden lisäksi niillä käy useita valaslajeja. Alue on erityisen tärkeä harmaa- ja maitovalaille.
Saarella on tavattu 169 lintulajia, joista 62:n on todettu pesivän siellä. Lajeista vain tunturipöllö ja korppi eivät ole muuttolintuja. Pääosa lajeista on sirkumpolaarisia, kuten lapinsirkku, pulmunen, tundrakurmitsa, karikukko ja isosirri. Saaren petolintuja ovat tunturihaukka, muuttohaukka ja tunturipöllö. Yleisimpiä lintuja puolestaan ovat tundraurpiainen, lapinsirkku ja pulmunen. Wrangelinsaari on Euraasiassa ainoa paikka, jossa eskimosirri ja tundravikla pesivät.
Vesilinnuista huomattavin on lumihanhi, jonka pesimäyhdyskunnassa Tundrajoen yläjuoksulla on 250 000–300 000 paria. Saaren länsi- ja itärannikolla on laajoja merilintuyhteisöjä. Niiden valtalajit ovat ulappamerimetso, pikkukajava, punajalkakajava, isolokki, pohjankiisla ja riskilä. Yleisiä saarella tavattavia muuttavia lokkeja ovat ruusulokki, jäälokki ja tiiralokki, jonka vuotuinen muuttomatka on 42 000 kilometriä.
Saaren matalat joet ja järvet jäätyvät umpeen talvisin, joten makeanveden kaloja siellä ei ole. Nieriä, kyttyrälohi, koiralohi ja jäämerenseiti nousevat joskus suurimpien jokien suille ja rannikon laguuneille. Muita merikaloja saarta ympäröivissä vesissä ovat muun muassa napakampela ja keltanavaga.
Wrangelinsaaren elää runsaasti erilaisia selkärangattomia, enemmän kuin normaalisti arktisilla alueilla. Lisäksi monia lajeja tavataan normaalisti huomattavasti etelämpänä. Saarelta on löydetty 31 hämähäkki-, 58 kovakuoriais- ja 42 perhoslajia. Saaren lajistossa on erityisen paljon lehtikuoriaisia (seitsemän lajia) ja kärsäkkäitä (11 lajia).
Luonto > Muinaiset eläimet

Saari on myös paleontologisesti mielenkiintoinen, sillä sieltä on löytynyt monia pleistoseeni- ja holoseenikauden nisäkkäiden jäänteitä. Saaren eläimistöön on kuulunut muun muassa villamammutti, arovisentti ja przewalskinhevonen. Lisäksi saarella on löytynyt todisteita villasarvikuonosta.
Wrangelinsaarella mammutit säilyivät pidempään kuin missään muualla. Euraasian ja Pohjois-Amerikan mantereelta villamammutit hävisivät 10 000 vuotta sitten, mutta Wrangelinsaarella 500–1 000 yksilön populaatio eli vielä sen jälkeen 6 000 vuotta. Toinen eristyksiin jäänyt saaripopulaatio eli Alaskassa St. Paulin saarella. Ruotsalaisen paleogeneetikon Love Dalénin mukaan viimeiset villamammutit hävisivät Wrangelinsaarelta ihmisten tai luonnon olosuhteiden takia. Saaren populaatio oli hyvin eristynyt, kun merenpinta nousi saaren ympärillä. Ihmistoiminnan osuudesta mammuttien katoamiseen ei kuitenkaan ole toistaiseksi todisteita.
Wrangelinsaaren mammutteja on kutsuttu välillä ”kääpiömammuteiksi”. Vuonna 2003 julkaistun tutkimuksen mukaan Wrangelinsaaren mammutit eivät olleet poikkeuksellisen pieniä. Niiden säkäkorkeus oli 180–230 senttimetriä, mikä vastaa todennäköisesti pleistoseenikauden Pohjois-Siperian mammuttien kokoa. Mammutit eivät olleet erityisesti pienentyneet sen jälkeen kun Wrangelinsaari oli irronnut mantereesta. Saarelta on kyllä löydetty hyvin pienienkin yksilöiden hampaita, mutta niiden määrä ei ole erityisesti kasvanut uusimmissa löydöissä.
Ilmasto

Wrangelinsaarella vaikuttaa arktinen ilmasto, ja sitä ympäröivä meri vapautuu ahtojäistä harvoin. Suurimman osan vuodesta on kylmää ja kuivaa. Kesäisin saarelle saapuu kosteampaa ilmaa Tyyneltämereltä, mutta välillä ilmastoon vaikuttaa myös kuiva Siperian ilmamassa. Pinnanmuodot vaikuttavat lämpötilaeroissa siten, että heinäkuussa etelärannikon lämpötila on 2,4–3,6 celsiusastetta, pohjoisrannikon noin yksi aste. Vuoristoissa lämpötila voi nousta kahdeksasta kymmeneen asteeseen. Lämpötilat pysyvät nollan yläpuolella yleensä enintään 20–25 päivää, mutta useimmiten pakkasettomia päiviä on vain parin viikon ajan. Vuoden keskilämpötila on −11,3 astetta. Helmikuu on kylmin kuukausi, ja silloin keskilämpötila on −25,2 astetta. Saaren pakkasennätys on joulukuussa 1926 mitattu −57,7 astetta ja lämpöennätys heinäkuussa 1927 mitattu +18,2 astetta.
Vuotuinen sademäärä 200 millimetriä tulee pääosin lumena. Merkittävä osa lumesta kuitenkin kulkeutuu tuulen mukana pois, ja saarelle tulee vuoden aikana kosteutta 115–200 millimetriä. Vaikka saarella sataa vain vähän, siellä esiintyy usein sumua. Talvisin ovat tyypillisiä voimakkaat koillistuulet, jotka voivat puhaltaa jopa 40 metriä sekunnissa. Saaren vuoristoisten keskiosien kuivissa jokilaaksoissa vaikuttaa föhn-ilmiö.
Tilastojen perusteella Wrangelinsaaren keskilämpötilat ovat nousussa. Lisäksi äärisääilmiöt ovat lisääntyneet ja kesät tulleet vetisemmiksi. Nämä havainnot osuvat yhteen arktisen alueen lämpenemisen kanssa.
Vaikka saaren sääolot vaihtelevat selvästi sen eri osissa, säätietoja tarkkaillaan vain Ušakovskojen kylän sääasemalla.
Historia > Varhaishistoria

Wrangelinsaaren ensimmäiset asukkaat olivat paleoeskimoita, jotka asettuivat saarelle noin 3 500 vuotta sitten. Saarelta on löytynyt etelärannikolta yksi neoliittinen kylä. Arkeologisia kaivauksia on tehty etelärannikolta runsaan 280 neliömetrin suuruiselta alueelta. Kaivauksissa on havaittu useita tulisijoja ja kuoppa, jossa oli mursujen, muiden hylkeiden, lintujen ja jääkarhujen luiden palasia. Lisäksi alueelta on löydetty luu- ja kiviesineitä. Löytöjen perusteella alkuperäisasukkaat tulivat toimeen merieläimillä.
Tutkijat eivät ole varmoja, mistä Wrangelinsaaren paleoeskimot saarelle tulivat. Aluetta tutkineet venäläiset arkeologit Nikolai Dikov ja Tasjan Tein ovat sitä mieltä, että Wrangelinsaaren kulttuuri olisi alaskalaista alkuperää. Dikovin mukaan Wrangelinsaarelta löydetyissä kivityökaluissa on yhtäläisyyksiä sekä Grönlannista että Alaskasta löydettyihin työkaluihin. Osissa työkaluissa on puolestaan niin suuria eroavaisuuksia, että Dikov on ehdottanut, että Wrangelinsaaren asukkailla on ollut kulttuurivaihtoa Kamtšatkan alueelle. Kun eurooppalaiset löysivät saaren, siellä ei enää asunut alkuperäisasukkaita.
Historia > Ensimmäiset tutkimusmatkat

Venäläisten lähteiden mukaan venäläisillä on ollut tietoa saaresta jo 1800-luvun alkupuolella, ehkä jo 1700-luvulla. Venäläinen tutkimusmatkailija Ferdinand von Wrangel oli kuullut saaresta huhuja, jotka perustuivat 1700-luvulla seudulla liikkuneiden venäläisten tutkimusmatkailijoiden Stepan Andrejevin ja Nikolai Daurkinin kertomuksiin. Wrangel päätteli saaren sijainnin Siperian tšuktšien kamakailta eli suvun vanhimmalta 1823 kuulemiensa todisteiden perusteella. Hän etsi saarta ryhmänsä kanssa ja jopa piirsi sen sijainnista kartan, mutta ei kuitenkaan käynyt siellä. Retkikunnan tiedot julkaistiin useilla kielillä.
Vuonna 1845 matkaan lähti John Franklin retkikuntineen, jonka tavoitteena oli löytää luoteisväylä. Hän katosi miehistöineen. Heitä etsimään lähti vuosikymmenten kuluessa 39 retkikuntaa, joista Henry Kellettin johtama korvetti Heraldilla matkannut retkikunta rantautui 1849 saarelle, joka sai laivan mukaan nimen Herald Island (suomeksi Geraldinsaari). Kellett kirjasi siellä muistiin: ”maata näkyvissä” ja ”Wrangelin mainitsema maa”, joka sai kartalla nimen Kellettinmaa.
Ensimmäinen saarelle todennäköisesti astunut eurooppalainen oli vuonna 1866 sinne saapunut saksalainen valaanpyytäjä Eduard Dallmann. Seuraavana vuonna 1867 saaren havaitsi yhdysvaltalainen valaanpyytäjä Thomas Long, joka piirsi siitä muistiin ääriviivat ja nimesi sen Wrangelinmaaksi, sillä hän tunsi Wrangelin kertomuksen. Vielä ei tiedetty, oliko se saari, mutta saareksi sen osoitti 1879 matkaan lähtenyt kapteeni George W. De Long, jonka komennossa oli parkki Jeannette. Parkki upposi, mutta osa miehistöstä pelastui. Parkkia etsimään lähti vuonna 1881 yhdysvaltalainen USRC Thomas Corwin kapteeni Calvin Hooperin johdolla. Alus rantautui saarelle, joka sai tuolloin nimen New Columbia, mutta käynti jäi lyhyeksi. Laivalla lääkärinä ollut Irving C. Rosse kirjoitti retkestä kirjan The First Landing on Wrangel Island.
Samana vuonna sinne saapui yhdysvaltalainen höyrylaiva Rodgers päällikkönään kapteeni Robert Berry. Retkikunta nousi saarelle ja tutki sitä kaksi viikkoa. Kartalle saari nimettiin Wrangelinsaareksi. Sen jälkeen saarella ei käyty 30 vuoteen, ennen kuin 1911 sinne saapui Konstantin Lomanin komentamalla jäänsärkijä Vaigatšilla ensimmäinen venäläinen tutkimusretkikunta. Ryhmän lääkäri Eduard Arngold kirjasi muistiin lähestymisen ja saarelle nousun. Retkikunta kiersi saaren ja teki runsaasti mittauksia.
Napaseutututkija Vilhjalmur Stefanssonin johtama epäonninen kanadalainen retkikunta joutui vuonna 1914 viettämään saarella yhdeksän kuukautta heidän laivansa HMCS Karlukin murskauduttua ahtojäissä. Osa retkikunnasta pelastui lähdettyään kävellen Wrangelinsaarelle kapteeni Robert Bartlettin mukana. Sieltä Bartlett lähti erään inuitin kanssa koiravaljakoilla kohti Siperiaa hakemaan apua, joka ehti saarelle juuri ennen talven tuloa.
Historia > Venäjälle

Venäjän hallitus julisti 1916 saaren kuuluvaksi Venäjälle. Tosin vuonna 1921 Vilhjamur Stefansson lähetti saarelle viisi uudisasukasta (yksi kanadalainen, kolme amerikkalaista ja yksi inuitti). Tämän retkikunnan ainoa eloonjäänyt, inuitti Ada Blackjack, pelastettiin vuonna 1923. Pelastusalus jätti saarelle uuden kolmentoista hengen ryhmän (amerikkalainen Charles Wells ja 12 inuittia). Vuonna 1924 saarelle tuli neuvostoliittolainen alus Punainen lokakuu, ja sinne pystytettiin Neuvostoliiton lippu. Amerikkalaisten edellisvuonna saarelle lähettämä ryhmä siirrettiin laivaan, joka monien vaikeuksien jälkeen pääsi Providenijanlahdelle. Vuonna 1925 alueen hallinnon päälliköksi ja saaren tutkimisesta vastaavaksi nimitettiin Georgi Ušakov, joka saapui 58 siirtolaisen kanssa saarelle 1926 ja perusti sinne siirtokunnan. 1935 saarelle saapui tutkimuksia tekemään Leonid Gromov. Hänen jälkeensä neuvostoliittolainen tutkimustoiminta jatkui, ja sinne ja Geraldinsaarelle perustettiin 1976 luonnonsuojelualue.
Saaren ainoa asutuskeskus oli vielä 1940-luvulla Ušakovskoje, mutta 1960-luvulla sinne perustettiin Zvjozdnyin kylä, jonne rakennettiin myös kiitotiet sotilaslentokoneita varten. Tämän jälkeen saarelle perustettiin tutka-asema ja kvartsikaivos, jonka yhteyteen rakennettiin kaivostyöläisille asuntoja. Asunnot on sittemmin hävitetty.
Historia > Suojelualueeksi

Wrangelinsaari otettiin suojelukohteeksi 1953, kun alettiin suojella mursuyhdyskuntia. Vuonna 1968 perustettiin suojelualue mursun, jääkarhun, lumihanhen sekä sepelhanhen ja muiden merilintujen suojelemiseksi. Viranomaiset varasivat saarelta alueita suojelukohteille, kun sinne vietiin 1975 myskihärkiä Magadanin alueen Nunivakilta.
Wrangelinsaaren ja Geraldinsaaren suojelemiseksi perustettiin 1976 luonnonsuojelualue. Pian suurin osa ihmisistä poistui saarelta, ja 1980-luvulle tultaessa saaren peuratila oli lakkautettu ja Zvjozdnyin kylä hylätty. Ušakovskojen kylä säilyi, mutta saaren tutka-asemakin lakkautettiin 1992. Suojelualuetta laajennettiin 1997 käsittämään saarten ympäriltä myös 12 meripeninkulman verran merialueita. Laajennusten jälkeen luonnonpuisto kattaa suoja-alueineen yhteensä 56 616 neliökilometriä. Vuonna 1999 saaren ympärillä olevan suojellun merialueen laajuudeksi tuli 22 meripeninkulmaa. Saari valittiin 2004 Unescon maailmanperintöluetteloon. Valinnan ehtona oli, että saarelta poistetaan teknologiajäte, kuten metalli ja polttoainejäte, ja sitä työtä on tehty edelleen. Ihmisen läsnäolon supistuminen on vaikuttanut saaren ekologiaan myönteisesti.
Hallinto ja suojelu

Wrangelinsaaren suojelualue on Venäjän liittovaltion aluetta, ja se kuuluu luonnonvara- ja ympäristöministeriön alaisuuteen. Hallinnollisesti se on osa Tšukotkan autonomista piiriä. Vuoden 1997 sopimuksen mukaan Tšukotkan vastuulla on suojelualueen juoksevat vastuut sekä suojelualueen ulkopuolelle jäävän osan hallinnointi. Ušakovskojen kylän ympärillä oleva osa saaresta on 13 neliökilometrin laajuinen.
Suojelualueen henkilöstöön kuuluu vaihteleva määrä ihmisiä, hallintohenkilökunnasta tutkijoihin. Vuonna 2004 henkilöstöön kuului 27 työntekijää. Heistä 23 oli pää- tai osa-aikaisesti sijoittuneina mantereelle Pevekin kaupunkiin. Neljä henkilökunnan puistonvartijoista asui itse saarella. Suojelualueen kotisivujen mukaan saarella on kolme vakituista tutkijaa.
Venäjän luonnonsuojelujärjestelmän mukaisesti Wrangelinsaaren suojelualue on tyypiltään zapovednik, joka vastaa Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton luokituksessa tiukasti suojeltua aluetta. Se on tiukin mahdollinen suojeluluokitus ja estää tieteellistä tutkimusta lukuun ottamatta kaiken ihmistoiminnan. Wrangelinsaaresta ja sitä ympäröivästä vesialueesta suojelualueeseen ei kuulu Ušakovskojen kylän ympäristö eikä Hištšnikovjoen ja Gavainiemen välinen merialue.
Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton vuonna 2004 tekemän arvion mukaan ihmisvaikutus saarella oli sillä hetkellä hyvin pieni. Saarella oli asutusta 1900-luvulla, ja sen jäljet näkyvät maastossa. Tundralla on nähtävissä edelleen ajoneuvojen jälkiä, ja maastossa on muutamia rikkinäisiä ajoneuvoja. Lisäksi saarelle on jäänyt jätettä, kuten tyhjiä öljytynnyreitä. Suurin vaikutus saaren luontoon oli kuitenkin peuratilalla, joka jätti jälkensä kasvillisuuteen ja moneen lintujen pesimäalueeseen.
Ihmistoiminta: tutkimus, matkailu ja elinkeinoelämä

Saarella tutkitaan erityisesti sen ekosysteemiä. Kansainvälisesti erityisen tunnettuja tutkimuskohteita ovat lumihanhien ja jääkarhujen populaatioekologia. Lumihanhien määrää on laskettu vuosittain jo vuodesta 1969. Saarella vierailee vuosittain keskimäärin yksi tai kaksi tieteellistä ryhmää.
Matkailu Wrangelinsaarella on hyvin säänneltyä. Varsinaiselle suojelualueelle pääsee vain tieteellisillä tutkimusretkillä, joita johtaa suojelualueen henkilökuntaan kuuluva henkilö. Saarelle pääsee muutamilla risteilyaluksilla, jotka tekevät muutaman päivän mittaisia retkiä saaren ympäri. Lisäksi saarelle on mantereelta helikopteri- ja lentokoneyhteys. Suojelualueelle pääsee vain luvalla, jonka voi saada alueen toimistosta, mantereen Mys Šmidtasta, jossa on myös museo ja vierailukeskus.
Wrangelinsaarella on hyvin alkeellinen varustetaso vierailijoita varten. Ušakovskojessa yöpymispaikkoina käytetyissä rakennuksissa on tilat 12–20 ihmiselle. Lisäksi on 19 parakkia, joihin mahtuu kahdesta kymmeneen ihmistä. Saarella ei ole kahviloita, ravintoloita eikä kauppoja. Saarella vierailee kuitenkin 200 ihmistä vuodessa.
Matkailun lisäksi Wrangelinsaarella tai sen ympäristössä ei tiettävästi ole taloudellista toimintaa. Saaren läheisyydessä uhkana on öljynporauksen mahdollisuus, mutta itse saarta suojelee sen merelle asti ulottuva suojelualue. IUCN:n mukaan kalastuksesta saaren ympärillä ei ole tietoa, mutta todennäköisesti sitä harjoitetaan jossain määrin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ostrov Wrangelya (Wrangelinsaaren suojelualue) Kotisivut. (englanniksi, venäjäksi)
The Cruise of the Corwin (ohn Muirin kuvaus vuoden 1881 tutkimusmatkasta Wrangelinsaarelle) Yosemite. (englanniksi)
Rosse, Irving C.: The First Landing on Wrangel Island (Projektin sivuilta ladattavissa oleva kirja) Gutenberg. (englanniksi)
Run for Wrangel (Turistin kokemuksia matkasta saarelle) Eglinpix. (englanniksi)
Lighthouses of Russia. Northern Chukotka Ibiblio. (englanniksi)
Satelliittikuva saaresta.
Wrangelinsaaren maastoa.
Lähikuva tundrakasvillisuudesta.
Jääkarhu Wrangelinsaarella.
Myskihärkiä Wrangelinsaarella.
Wrangelinsaarelta löydettyjä villamammutin ja myskihärän jäännöksiä.
Wrangelinsaaren asukkaita Punaisen lokakuun kannella 1924.
Hylätty Ušakovskojen kylä heinäkuussa 2013.
Puistonvartijoiden tukikohta.
Ušakovskojen sääasema.
Pohjan pioneeripataljoona

| Pohjan pioneeripataljoona |
| --- | --- |
 Pohjan pioneeripataljoonan lippu
Toiminnassa:  1989 -
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Suomen maavoimat
Aselajit:  Pioneerijoukot
Osa joukkoa:  Kainuun prikaati
Koko:  Pataljoona
Tukikohta:  Hoikankangas, Kajaani
Värit:  Violetti
Marssi:  Koljonvirran marssi 
Pohjan pioneeripataljoona (POHPIONP) on Kainuun prikaatin joukkoyksikkö, joka antaa pioneeriaselajin koulutusta. Pataljoonaan kuuluu kaksi perusyksikköä, Teknillinen Komppania (TEKNK) ja 1. pioneerikomppania (1PIONK). TEKNK antaa alokasjakson jälkeen aselajin erikoiskalusto-, tiedustelu- ja johtajakoulutusta, 1PIONK taistelupioneerin perus-, erikois- ja joukkokoulutusta.
Pohjan pioneeripataljoona toimi aikaisemmin Oulussa osana Pohjan Prikaatia, mutta siirrettiin Kajaaniin vuonna 1998, kun Oulun varuskunnan varusmieskoulutusta antavat yksiköt lakkautettiin puolustusvoimien rakennemuutoksen yhteydessä. Pioneeripataljoonaan kuului Oulussa Pohjan pioneerikomppania (PohPionK/PohPionP).
Pohjan neito

Pohjan neito on kuvanveistäjä Viljo Savikurjen vuonna 1967 valama pronssipatsas, joka kuuluu Oulun kaupungin julkisten veistosten kokoelmaan. Teosta pidetään yhtenä Savikurjen onnistuneimmista ulkoveistoksista. Pohjanmaa Oy lahjoitti veistoksen kaupungille 50-vuotisjuhlansa kunniaksi, ja se sijoitettiin yrityksen pääkonttorin eteen Lyötynpuistoon, keskustan Vanhatullin kaupunginosaan. Veistoksen mitat ovat 140 × 56 × 166 cm.
Patsasta on joskus kutsuttu ”Oulun Havis Amandaksi”, koska aikaisemmin ylioppilaat lakittivat neidon vappuisin.
Piritta Maavuori

Piritta Maavuori (s. 1968) on helsinkiläinen tuottaja, valmentaja ja kustannustoimittaja, joka työskenteli vuonna 2015 perustamassaan yrityksessä. Maavuori tekee yhteistyötä yksityisasiakkaiden, kustantajien, valmennusyritysten ja oppilaitosten kanssa.
Maavuori on työskennellyt WSOY:llä digitaalisten ja fyysisten äänikirjojen tuottajana (2011–2014), ulkomaanviennin projektipäällikkönä ja ulkomaanvientipäällikkönä (2007–2010) sekä kotimaisen kaunokirjallisuuden kustannustoimittajana (2003–2007). Kustannustoimittajana Maavuori on työskennellyt monien kymmenien kirjailijoiden ja suomentajien kirjahankkeissa: Risto Ahti, Nina Banerjee, Anja Erämaja, Paavo Haavikko, Vilja-Tuulia Huotarinen, Maritta Lintunen, Mirkka Rekola, Tuula-Liina Varis ja Johanna Venho.
Maavuori on tehnyt yli 200 toimitettua radio-ohjelmaa kirjallisuudesta ja kulttuurista Yle Radio 1 -kanavalle (1993–2001) ja hänellä on ollut keskeinen rooli Yleisradion jakaman Tanssiva karhu -runopalkinnon julkaisu-, ohjelma- ja raatityössä. Helsingin Sanomiin Maavuori on kirjoittanut kirjallisuuskritiikkiä ja näkökulmajuttuja (2001–2003). Kirja-alalla Maavuori on edelleen kysytty haastattelija ja juontaja.
Maavuori on toiminut myös aikuiskoulutustehtävissä useissa oppilaitoksissa. Hän on opettanut etenkin luovaa kirjoittamista sekä kehittänyt ja tuottanut Laajasalon Opistossa (2015–2016) vuoden mittaisen kirjoittamisen koulutuksen. Kouluttajana hän on tehnyt yhteistyötä muun muassa seuraavien kirjailijoiden kanssa: Jaakko Heinimäki, Laura Paloheimo ja Miina Supinen.
Maavuori on pätevöitynyt valmentajaksi Valmentamosta (2014) ja valmistunut filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta (2000) pääaineenaan englannin kieli ja kirjallisuus.
Toimitettuja teoksia
Kirjoittajat 2015–2016: 16 kirjoittamisen opiskelijan novelleja ja runoja (Laajasalon opisto 2016). Kansisuunnittelu: Elina Warsta.
2000-luvun Decamerone: 32 naisen kirjoittamia ja kuvittamia kertomuksia (WSOY 2007). Yhdessä Päivi Kaatajan kanssa. Kansisuunnittelu Elina Warsta.
Kuuna päivänä: Runoutta Englannista, Skotlannista, Walesista ja Pohjois-Irlannista: johdanto 16 kirjailijan tuotantoon, suomentajina 8 kotimaista kirjailijaa ja kääntäjää (WSOY 2003). Kansisuunnittelu Martti Ruokonen.
Toimitettuja julkaisuja
Children’s Books from Finland (WSOY 2008). Kansisuunnittelu Mika Tuominen ja Elina Warsta.
Fiction from Finland: Juha Vuorinen (WSOY 2008). Kansisuunnittelu Mika Tuominen.
Fiction Writers from Finland (WSOY 2007). Kansisuunnittelu Mika Tuominen ja Elina Warsta.
Aiheesta muualla

https://pirittamaavuori.weebly.com (Arkistoitu – Internet Archive)
Pertti Nurmi

Pertti Nurmi on suomalainen päätoimittaja ja valokuvaaja. Nurmi on kuvannut bluesmuusikoita 1970-luvulta lähtien, jolloin hän kuvasi Suomessa konsertoinutta Muddy Watersia.
Nurmi on työskennellyt Blues Newsin päätoimittajana, toimituspäällikkönä ja valokuvaajana.
Blues Foundation myönsi Nurmelle Keeping the Blues Alive -palkinnon sen taide- ja valokuvaussarjassa vuonna 2015.