stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eterin kirja

Eterin kirja (engl. Book of Ether) on Mormonin kirjan 14. ja toiseksi viimeinen kirja. Se kertoo Jeredistä ja hänen veljestään, jotka johdattavat seuraajansa pois Baabelin tornilta ja purjehtivat aina Amerikkaan saakka, missä heistä tulee suuri kansa. Vanhurskaat jerediläiset lankeavat kuitenkin syntiin ja salaliittojen juonittelu johtaa toistuviin sisällissotaan. Miltei kaikki jerediläiset saavat surmansa, ja ainoastaan kuningas Koriantumr sekä profeetta Eter selviytyvät hengissä. Eter kirjoittaa kansansa historian varoitukseksi Amerikan myöhemmille asukkaille.
Eterin kirjassa on 15 lukua, ja se on Mormonin kirjan sisäisen kronologian ensimmäinen kirja. Kirjan keskeinen opetus on Amerikan mantereen asema luvattuna maana, jossa vanhurskaat menestyvät ja saavat elää vapaana, mutta josta jumalattomat hävitetään. Kirjassa ennustetaan, että Uusi Jerusalem tullaan aikanaan rakentamaan läntiselle pallonpuoliskolle. Keskeinen kohtaus on myös Kristuksen syntymää edeltäneen henkiruumiin ilmestyminen Jeredin veljelle.
Mormonin kirjan kertomus > Tausta

Eterin kirjan kehystarinan kertoja on Moroni. Hän kertoo 24:stä metallisesta kirjoitustaulusta, ”jotka Limhin kansa löysi, ja sitä kutsutaan Eterin kirjaksi”. Levyihin on kirjoitettu aikakirja aina maailman luomisesta alkaen, mutta koska juutalaisilla on jo tieto maailman muinaisesta historiasta, Moroni ottaa omaan lyhennelmäänsä mukaan vain kertomuksen Babylonin tornilta aina siihen saakka, kun aikakirjan tekijät tuhoutuivat. Moroni mainitsee, ettei ole ottanut lyhennelmäänsä sadattakaan osaa alkuperäisen Eterin kirjan tekstistä.
Mormonin kirjaan kuuluva Omnin kirja kertoo lisää siitä, kuinka levyt päätyivät nefiläisten haltuun. Kuningas Moosian aikaan Sarahemlan asukkaat toivat Moosialle ison kiven, jonka kaiverruksia sarahemlalaiset eivät osanneet lukea mutta jotka Moosia käänsi Jumalan innoituksen avulla. Kaiverruksissa kerrottiin kuningas Koriantumrista, jonka Sarahemlan kansa oli löytänyt erämaasta harhailemasta ja joka kuoli yhdeksän kuukautta myöhemmin. Kiveen oli kaiverrettu kertomus myös Koriantumrin esivanhemmista, jotka olivat lähteneet tornilta kielensekaannuksen aikaan. Kansaa kohtasi kuitenkin Herran oikeudenmukainen tuomio, ”ja heidän luunsa lepäävät hajallaan pohjoisenpuoleisessa maassa”.
Mormonin kirjan kertomus > Opetukset

Eterin kirjan mukaan lupauksen maan eli Amerikan asukkaat menestyvät, jos he palvelevat Jeesusta Kristusta, ja ”mikä kansakunta sitä hallussaan pitääkin, – – on oleva vapaa orjuudesta ja vankeudesta ja kaikista muista kansakunnista taivaan alla”. Koska maa on kaikkia muita oivallisempi, ”sen, joka pitää sitä hallussaan, on palveltava Jumalaa, tai hänet hävitetään”. Kirja sisältää myös varoituksen pakanoille, jotta heille ei kävisi, kuten Amerikan aiemmille asukkaille.
Eterin kirjassa on myös muita mormonismin teologian kannalta keskeisiä opetuksia. Kristuksen syntymää edeltäneen henkiruumiin kuvaillaan olleen ”kuin lihaa ja verta”, salaliittojen varoitetaan johtavan kansakuntien turmeltumiseen ja tuhoon ja Uuden Jerusalemin ennustetaan sijaitsevan läntisellä pallonpuoliskolla.
Arviointia

Mormonismin perustaja Joseph Smith kertoi kääntäneensä Mormonin kirjan muinaisista kultalevyistä, ja myöhempien aikojen pyhien liikkeen kannattajat ovat perinteisesti katsoneet kirjan kuvaavan todellisia tapahtumia. Kertomuksen tueksi ei kuitenkaan ole tieteellistä näyttöä, ja sekulaarit tutkijat pitävät sitä 1800-luvun tuotteena.
Eterin kirja on Mormonin kirjan sisäisen kronologian ensimmäinen kirja. Muista Mormonin kirjan kirjoista poiketen se ei kerro profeetta Lehistä ja hänen jälkeläisistään vaan huomattavasti varhaisemmista tapahtumista. Kertomus alkaa noin vuodesta 2500–2200 eaa. ja päättyy vuoden 580 eaa. tienoilla.
Mormonin kirjan historiakäsitys on kehämäinen. Hyvinvointi johtaa ylpeyteen ja syntiin, mistä seuraa ensin profeettojen varoitus ja sitten Jumalan säätämä rangaistus. Koettelemuksien myötä kansa nöyrtyy ja tekee parannuksen, jolloin Jumala jälleen siunaa sitä ja kehä alkaa alusta. Kaava toistuu myös Eterin kirjassa.
Jeredin veli

Jeredin veljeä ei nimetä Mormonin kirjassa. Kirtlandin-vuosinaan Joseph Smithiä pyydettiin kuitenkin siunaamaan ja nimeämään vastasyntynyt poika. Smith antoi pojalle nimeksi Mahonri Moriancumer ja kertoi Herran juuri paljastaneen hänelle, että tämä oli Jeredin veljen nimi. Oliver Cowdery mainitsi huhtikuussa 1835 lähettämässään kirjeessä ”Jeredin veljen” ja merkitsi sulkuihin tämän perästä sanan Moriancumer.
Mormonien parissa suosittu vitsi kertoo veljeksistä, jotka nimettiin Eterin kirjan sankarien mukaan – onnekkaamman veljen nimeksi tuli Jared. Nykyajan Mahonri Moriancumerit käyttävät yleensä vain nimen ensimmäistä osaa. Kuuluisa Jeredin veljen mukaan nimetty henkilö oli utahilainen kuvanveistäjä Mahonri Young.
Aiheesta muualla

Eterin kirja Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon verkkosivuilla.
Tromssan korkeakoulu

Tromssan korkeakoulu (norj. Høgskolen i Tromsø, lyh. HiTø) oli korkeakoulu Tromssassa. Se oli yksi Norjan 24 valtiollisesta korkeakoulusta, kunnes se liitettiin Tromssan yliopistoon vuonna 2009. Korkeakoulussa oli silloin suunnilleen 3 000 opiskelijaa ja 300 työntekijää.
Historia

Tromssan korkeakoulu perustettiin 1. elokuuta 1994, kun Tromssan terveystieteiden korkeakoulu, Tromssan meritieteiden korkeakoulu, Pohjois-Norjan musiikkikonservatorio ja Tromssan opettajainkorkeakoulu yhdistyivät uudeksi korkeakouluksi osana Norjan korkeakoulu-uudistuksesta.
1. tammikuuta 2009 korkeakoulu yhdistyi Tromssan yliopistoon.
Käännös suomeksi
Barre Phillips

Barre Phillips
Barre Phillips (27. lokakuuta 1934 San Francisco, Kalifornia – 28. joulukuuta 2024 Las Cruces, New Mexico) oli yhdysvaltalainen jazziin ja avantgardeen keskittynyt kontrabasisti. Hän asui Ranskassa 1970-luvulta lähtien.
Phillips aloitti kontrabasson soittamisen nuorena ja vietti jakson San Franciscon sinfoniaorkesterin avustavan pääkontrabasisti S. Charles Sianin yksityisoppilaana. Hän muutti vuonna 1960 New Yorkiin ja teki ensimmäiset levytyksensä vuonna 1965 Archie Sheppin sekä Bob Jamesin kanssa. Vuonna 1967 Phillips matkusti Lontooseen, jossa perusti trion saksofonisti John Surmanin ja rumpali Stu Martinin kanssa. Samoihin aikoihin hän aloitti yhteistyön Columbian elektroakustisella studiolla Lontoossa työskentelyn aloittaneen säveltäjä Max Schubelin kanssa. Yhteistyön pohjalta syntyi soolobassoalbumi Journal Violone (1968), jota laajalti pidetään yhtenä varhaisimmista merkittävistä improvisoidusta musiikista koostuvista soolobassoalbumeista. Arvostusta saavutti myös Dave Hollandin kanssa tehty levytys Music from Two Basses (1971).
Phillips muutti Etelä-Ranskan maaseudulle 1970-luvun alkupuolella. Hän jatkoi levytysuraansa ECM Recordsilla. Hän on uransa varrella toiminut monenlaisissa kokoonpanoissa ja palannut toistuvasti soolobassolevytysten tekemisen pariin. Phillipsin yhteistyökumppaneiden joukossa ovat olleet Barry Guy, Paul Bley, Don Ellis, Leonard Bernstein, Bobby Hutcherson, Attila Zoller, Marion Brown, Palle Danielsson, Jean-François Jenny-Clark, Dieter Feichtner, John Abercrombie, Alfred Harth, Trilok Gurtu, Maggie Nicols, Ornette Coleman, Motoharu Yoshizawa, Bertram Turetzky, Vinny Golia, Evan Parker, Tetsu Saitō, Joëlle Léandre, William Parker, Joe Maneri, Mat Maneri, Robin Williamson, Catherine Jauniaux, Ned Rothenberg, Tony Bevan, Matthew Bourne, Tony Buck, Urs Leimgruber ja Jacques Demierre.
Marc Crawford

Marc Crawford
Marc Joseph John Crawford (s. 13. helmikuuta 1961 Belleville, Ontario) on kanadalainen jääkiekkovalmentaja ja pelaajauransa lopettanut vasen laitahyökkääjä.
Pelaajaura

Ennen uraansa ammattilaisena Crawford kiekkoili vuodet 1978–1981 Cornwall Roaylsin riveissä LHJMQ-juniorisarjassa. Hän oli voittamassa kahta LHJMQ-mestaruutta ja kahta Memorial Cupia, vuosina 1980 ja 1981. 1981 hänet myös nimettiin Memorial Cup -turnauksen tähdistökenttään. Hänen pisteiden valossa paras juniorikautensa oli kausi 1980–1981. Hän teki tuolla kaudella 63:ssa runkosarjaottelussa tehot 42 maalia ja 57 syöttöpistettä ja oli seuransa kolmanneksi paras pistemies Dale Hawerchukin ja Scott Arnielin jälkeen. NHL-varauksen Crawford sai vuonna 1980 Vancouver Canucksin varattua hänet numerolla 70 varaustilaisuuden neljännellä kierroksella.
Ammattilaisdebyyttinsä Crawford teki kaudella 1981–1982, jolla hän pelasi 40 runkosarjaottelua Canucksin riveissä NHL:ssä ja 34 ottelua Dallas Black Hawksissa Central Hockey Leaguessa. Keväällä 1982 hän edusti Canucksia Stanley Cupin loppuotteluissa, mutta New York Islanders vei mestaruuden suoraan neljässä ottelussa. Tulokaskautensa jälkeiset vuodet hän pelasi vuoroittain Canucksissa ja sen farmiseurassa Fredericton Expressissä AHL-liigassa onnistumatta vakiinnuttamaan paikkaansa Canucksin vakiomiehistössä.
Crawfordin viimeinen NHL-kausi pelaajana oli kausi 1986–1987, jolla hän pääsi pelaamaan 21:ssä ottelussa. Hän pelasi NHL-urallaan yhteensä 176:ssa runkosarjaottelussa ja teki 50 tehopistettä (19 maalia ja 31 syöttöpistettä), joista puolet kaudella 1985–1986, jolla hän teki 11 maalia ja antoi 14 maalisyöttöä. Pudotuspeliotteluja hän pelasi kaksikymmentä, joissa hän teki kolme tehopistettä, maalin ja kaksi syöttöpistettä. Hän päätti pelaajauransa lopullisesti vuonna 1989, ollessaan 28-vuotias. Viimeiset kaksi pelikauttaan hän edusti Fredericton Expressiä (1987–1988) ja IHL-seura Milwaukee Admiralsia (1988–1989). Hän toimi myös molempien apuvalmentajana.
Vuonna 1981 Crawford edusti Kanadaa jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän teki neljä tehopistettä, maalin ja kolme syöttöpistettä, viidessä ottelussa.
Valmentajaura

Crawford debytoi päävalmentajana vuonna 1989 entisessä junioriseurassaan Cornwall Roaylsissa, joka pelasi tuolloin OHL-liigassa, ja 1991 hän siirtyi AHL-seura St. John's Maple Leafsin peräsimeen. Hän valmensi Maple Leafsin heti ensimmäisellä kaudellaan AHL:n loppuotteluihin, pelaamaan Calder Cupin voitosta; Adirondack Red Wings vei mestaruuden voitoin 4–3. Vuonna 1993 hänelle myönnettiin AHL:n vuoden valmentajan palkinto Louis A. R. Pieri Memorial Award.
Kolmen AHL-kauden jälkeen Crawford aloitti uransa NHL-valmentajana. Heti ensimmäisen kautensa, kauden 1994–1995 jälkeen hän sai vuoden valmentajalle jaettavan Jack Adams Awardin valmennettuaan Quebec Nordiquesin itäisen konferenssin runkosarjavoittoon. Hän sai palkinnon kautta aikain nuorimpana, 34-vuotiaana. Kaudella 1995–1996 hän valmensi Colorado Avalanchen (Nordiques siirtyi Denveriin vuonna 1995) Stanley Cup -voittoon ja seura eteni pudotuspeleihin myös kahdella seuraavalla kaudella. Vuonna 1998 Avalanchen tuolloinen GM Pierre Lacroix tarjosi hänelle yksivuotista jatkosopimusta, mutta Crawford hylkäsi tarjouksen ja jätti seuran 27. toukokuuta samana vuonna.
Tammikuussa 1999 Crawford aloitti Vancouver Canucksin päävalmentajana ja toimi tehtävässä seitsemän vuoden ajan, huhtikuuhun 2006 asti, jolloin hänet erotettiin joukkueen jäätyä pudotuspelien ulkopuolelle kaudella 2005–2006. Hänen päävalmentajakaudellaan Canucks voitti 246 runkosarjaottelua, mikä on seuraennätys, ja eteni neljästi pudotuspeleihin. Pian Canucks-pestin päättymisen jälkeen, toukokuussa 2006, Crawford palkattiin Los Angeles Kingsin päävalmentajaksi, jona hän toimi kahden kauden ajan. Kings jäi molempina pudotuspelien ulkopuolelle ja seura irtisanoi hänet kesäkuussa 2008.
Kesäkuussa 2009 Crawfordista tuli Dave Tippettin seuraaja Dallas Starsin päävalmentajana. Hän valmensi Starsia kaudet 2009–2010 ja 2010–2011, joilla molemmilla seura jäi pudotuspelien ulkopuolelle, jälkimmäisellä vain kahden pisteen erolla viimeiseen jatkoonmenijään. Seura voitti noina kausina yhteensä 79 ottelua ja hävisi 60 ottelua varsinaisella peliajalla sekä 25 ottelua jatkoajalla tai rangaistuslaukauskilpailun jälkeen. Stars erotti hänet huhtikuussa 2011.
Crawford on valmentanut myös Kanadan jääkiekkomaajoukkuetta. Hän oli apuvalmentajana vuoden 1996 jääkiekon maailmancupissa, jossa Kanada sijoittui toiseksi, ja päävalmentajana 1998 olympialaisissa, joissa Kanada jäi neljänneksi.
Muuta

Crawford on toiminut myös jääkiekkokommentaattorina televisiossa. Hän toimi Canadian Broadcasting Corporationin Hockey Night in Canadan kommentaattorina kaudella 1998–1999, ennen kuin siirtyi Vancouver Canucksin päävalmentajaksi, ja kaudella 2008–2009.
Crawford on naimisissa ja hänellä on vaimonsa Helenen kanssa kaksi lasta, poika Dylan ja tytär Kaitlin. Hänellä on kahdeksan sisarusta. Heistä kaksi on entisiä NHL-jääkiekkoilijoita: Bob Crawford edusti neljää eri NHL-seuraa, St. Louis Bluesia, Hartford Whalersiä, New York Rangersiä ja Washington Capitalsia, yhteensä 246:ssa runkosarjaottelussa ja 11:ssä pudotuspeliottelussa kausien 1979–1980 ja 1986–1987 välillä ja Lou Crawford Boston Bruinsia yhteensä 26:ssa runkosarjaottelussa ja yhdessä pudotuspeliottelussa kausina 1989–1990 ja 1991–1992. Heidän veljensä Todd Crawford edusti Kanadaa rattikelkkailussa Naganon olympialaisissa 1998.
Sarahemla

Sarahemla (engl. Zarahemla) oli Mormonin kirjan mukaan suurkaupunki, joka sijaitsi esikolumbiaanisessa Amerikassa. Sen kerrotaan olleen nefiläisten pääkaupunki. Kaupungin olemassaolosta ei ole tieteellistä näyttöä, mutta sillä on ollut tärkeä asema myöhempien aikojen pyhien liikkeen historiassa ja kulttuurissa ja 1840-luvulla kaupungin mukaan jopa nimettiin useita todellisia paikkakuntia.
Mormonin kirjan kertomus

Mormonin kirja kertoo, kuinka Sarahemlan ensimmäiset asukkaat saapuvat Jerusalemista. Heidän johtajansa on kuningas Sidkian poika Mulek, joka pakenee Babylonialaisia valloittajia ja pakkosiirtolaisuutta. Herran opastuksella Mulek ylittää ”suuret vedet” ja saapuu maahan, jota aletaan kutsua Sarahemlaksi. Pakolaisista tulee ajan oloon ”tavattoman lukuisa” kansa, joka kuitenkin sortuu jatkuviin sotiin ja kiistoihin. Koska heillä ei ole mukanaan aikakirjoja, he unohtavat uskontonsa ja heprean kielen.
Vuoden 180 eaa. tienoilla oikeamielisten nefiläisten johtaja Moosia hylkää Nefin maan, kansansa perinteisen asuinseudun, ja johtaa seuraajansa erämaahan. Herran opastamana he löytävät heille aiemmin tuntemattoman Sarahemlan maan. Moosia opettaa Sarahemlan kansalle omaa kieltään ja hänet nimitetään sen kuninkaaksi. Moosian kuoltua hänen pojastaan Benjaminista tulee Sarahemlan kuningas. Tämä ajaa lamanilaiset valloittajat pois Sarahemlasta, jonka kansa sulautuu nefiläisiin. Kuninkaat valitaan aina Nefin jälkeläisten keskuudesta.
Sarahemlasta tulee nefiläisten pääkaupunki. Se sijaitsee suuressa laaksossa ja sitä ympäröi muuri. Vuoden 83 eaa. tienoilla profeetta Alma perustaa Sarahemlan kaupungissa Kristuksen kirkon. Noin 80 vuotta myöhemmin lamanilainen profeetta Samuel kiipeää kaupunginmuurille saarnatakseen kansalle. Samuel kuvailee Sarahemlaa ”suureksi kaupungiksi”, jonka useimmat asukkaat ovat jumalattomia. Vanhurskaiden tähden sen annetaan kuitenkin pelastua. Sarahemlan maan läpi virtaa Sidon-niminen joki, jonka vesissä kastetaan kristittyjä ja jonka rannoilla nefiläiset käyvät monia taisteluja lamanilaisia sotilaita ja harhaoppisia lahkoja vastaan.
Jeesuksen ristiinnaulitsemisen aikaan Mormonin kirjan mailla koetaan voimakkaita ukkosmyrskyjä, jotka sytyttävät Sarahemlan kaupungin tuleen. Muissa kaupungeissa koetaan kuitenkin vielä kauheampia mullistuksia, ja monet niistä vajoavat mereen tai hirmumyrskyt pyyhkäisevät ne olemattomiin. Kaikkialla maassa kuullaan Kristuksen ääni, joka julistaa Sarahemlan ja monen muun kaupungin tuhoutuneen jumalattomuutensa tähden. Ylösnoussut Kristus vierailee nefiläisten keskuudessa. Nefiläiset ja lamanilaiset yhdistyvät Kristuksen kirkon alaisuuteen, ja seuraa kahden vuosisadan mittainen rauhan ja yhteisymmärryksen aika. Sarahemlan kaupunki rakennetaan uudelleen.
Aikaa myöten nefiläiset palaavat vanhoihin synteihinsä, ja jumalattomat alkavat uudestaan kutsua itseään lamanilaisiksi. Nefiläiset perääntyvät kohti pohjoista ja lamanilaiset polttavat monet heidän kaupungeistaan ja kylistään. Sarahemlan kohtaloa ei mainita erikseen.
Historiallisuus

Mormonit ovat perinteisesti katsoneet Mormonin kirjan kuvaavan todellisia paikkoja ja tapahtumia. Kirjan kertomuksen tueksi ei kuitenkaan ole tieteellistä näyttöä, ja sekulaarit tutkijat pitävät sitä 1800-luvulla sepitettynä fiktiona.
Mormonin kirjan historiallisuuteen uskovat tutkijat ovat esittäneet Sarahemlalle hepreaan palautuvaa etymologiaa zerʿa-ḥemlâ, ’laupeuden siemen’. Myös kaupungin sijainti on herättänyt keskustelua. 1900-luvun alkuun asti useimmat mormonit uskoivat Mormonin kirjan tapahtumien sijoittuvan lähinnä Etelä-Amerikkaan. Reorganisoidun MAP-kirkon jäsen Luis E. Hills esitti vuonna 1917, että kirjan tapahtumat sijoittuivat Tehuantepecin kannaksen ympäristöön. Hills katsoi Sarahemlan sijainneen kannaksen itäpuolella, nykyisten Guatemalan ja Belizen alueella. John L. Sorensonin mukaan Sarahemlan maata halkonut ”Sidonin virta” on Meksikossa sijaitseva Grijalva. Sarahemlan kaupunki sijaitsi Sorensonin mukaan Chiapasissa lähellä Santa Rosaa.
Merkitys > Nykyajan Sarahemlat

Varhaiset mormonit perustivat Iowaan pienen Zarahemla-nimisen siirtokunnan, joka sijaitsi lähellä Illinois’n osavaltion puolella ollutta Nauvoota. Mississippi erotti asutuskeskukset toisistaan. Mormonit siirtyivät alueelle Missourista, missä heitä oli alettu vainota. Iowan siirtokunnat mainitaan Opin ja liittojen 125. luvussa, jonka Joseph Smith saneli Nauvoossa maaliskuussa 1841. Ilmoituksessa Jumala kehottaa myöhempien aikojen pyhiä rakentaman Nauvoota vastapäätä olevalle maalle kaupungin ja antamaan sille nimeksi Sarahemla.
Strangiitit perustivat vuonna 1848 Zarahemla-nimisen kylän Wisconsiniin. Paikkakunnan nykyinen nimi on Blanchardville.
Merkitys > Taiteessa ja viihteessä

Randy Bachmanin sooloalbumi Axe (1970) alkaa ”Zarahemla”-nimisellä instrumentaalilla. Bachman kasvoi mormoniperheessä mutta erosi kirkosta 2000-luvun alussa.
Settlers of Zarahemla on vuonna 2003 julkaistu lautapeli. Pelin säännöt perustuvat Catanin uudisasukkaisiin, mutta sen teema ja miljöö on siirretty Mormonin kirjan maailmaan. Toisin kuin alkuperäisessä pelissä, Settlers of Zarahemlan pelaajat voivat osallistua temppelin rakentamiseen. Ahkerimmin temppeliä rakentanut pelaaja saa kaksi ylimääräistä pistettä.
Pyhäkouluja varten tarkoitettu kartta vuodelta 1899 sijoittaa Sarahemlan maan Panaman kannaksen eteläpuolelle.
Ester Larsen

| Ester Larsen> Tanskan terveysministeri |
| --- | --- |
 Poul Schlüterin III ja IV hallitus 4. joulukuuta 1989 – 25. tammikuuta 1993  
Edeltäjä:  Elsebeth Kock-Petersen
Seuraaja:  Torben Lund
Kansankäräjäedustaja
 1994–2005  
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. toukokuuta 1936 Kööpenhamina, Tanska
Kuollut: 18. tammikuuta 2025 (88 vuotta)
Ammatti:  opettaja, poliitikko
Tiedot
Puolue:  Venstre
Tutkinnot:  Odensen yliopisto
Ester Larsen (23. toukokuuta 1936 Kööpenhamina – 18. tammikuuta 2025) oli tanskalainen Venstren poliitikko. Hän istui kansankäräjillä vuosina 1994–2005 ja toimi Tanskan terveysministerinä vuosina 1989–1993. Hän oli koulutukseltaan opettaja.
Aiheesta muualla

Ester Larsen Tanskan kansankäräjien verkkosivuilla (tanskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Joel Aivo

| Joel Aivo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Frédéric Joël Aïvo
Syntynyt: 18. heinäkuuta 1973 Porto-Novo, Dahomeyn tasavalta
Kansalaisuus:  Benin
Ammatti:  poliitikko
Arvonimi: tohtori
Poliitikko
Asema:  vanki
Koulutus:  tohtori
Tutkinnot:  Abomey-Calavin yliopisto
Frédéric Joël Aïvo (s. 18. heinäkuuta 1973 Porto-Novo, Dahomeyn tasavalta) on beniniläinen perustuslain tutkija, yliopiston professori ja poliitikko. Häntä kutsutaan Beninissä ”Professoriksi”.
Joel Aivo oli Abomey-Calavin yliopiston oikeus- ja valtiotieteiden tiedekunnan dekaani vuosina 2016–2019 ja tällä hetkellä hän on julkisoikeuden täysivaltainen professori. Hän on ollut Beninin perustustuslakiyhdistys -järjestön puheenjohtaja sen perustamisesta, vuodesta 2009 lähtien. Hän ilmoitti 29. helmikuuta 2020 lopettavansa 11 vuoden puheenjohtajakautensa.
Yksityiselämä ja koulutus

Frédéric Joël Aïvo syntyi ja kasvoi Porto-Novossa, josta myös hänen vanhempansa ovat kotoisin. Frédéric Joël Aïvo on naimisissa ja kahden lapsen isä.
Suoritettuaan ylioppilastutkinnon vuonna 1995 hän aloitti oikeustieteen opinnot Abomey-Calavin yliopistossa. Vuodesta 2001 alkaen hän opiskeli ja oli harjoittelijana Ranskassa, Grenoblessa ja Lyonissa. Vuonna 2002 hän suoritti tutkinnon julkisoikeudesta Pierre Mendès-Franc yliopistossa Grenoblessa ja tutkinnon Kansainvälisten julkisten toimintojen politiikoista ja strategioista Jean Moulin yliopistossa Lyonissa. Vuonna 2006 hän väitteli oikeustieteen tohtoriksi Jean-Moulin Lyonin ja Abomey-Calavin yliopistoista. Väitöksen aihe oli Tasavallan presidentti ranskankielisessä mustassa Afrikassa. Essee Beninin, Kamerunin, Gabonin ja Togon toiminnan sosiologiasta ja institutionaalisesta kehityksestä.
Ura politiikassa

Opintojensa aikana Abomey-Calavin yliopistossa 1990-luvun lopulla Joel Aïvo nimitettiin Notre Cause Commune (NCC) -puolueen opiskelijaliiton puheenjohtajaksi.
Oltuaan oikeustieteen tohtorina Aïvo keskeytti yliopistouransa. Vuodesta 2006 vuoteen 2011 hän toimi esikuntapäällikkönä ja Adrien Houngbédjin, entisen pääministerin ja tasavallan presidenttiehdokkaan, sekä Beninin kansalliskokouksen kolmen vaalikauden puheenjohtajan, edustajana.
Pidätys ja tuomio

Vuonna 2021 Beninin CENA, autonominen kansallinen vaalilautakunta hylkäsi hänen ehdokkuutensa presidentinvaalissa. Joel Aivo pidätettiin 15. huhtikuuta 2021, neljä päivää presidentinvaalin jälkeen.
Joulukuussa 2021 Beninin erikoistuomioistuin CRIET tuomitsi Joel Aivon kymmeneksi vuodeksi vankeuteen. Häntä syytettiin maanpetoksesta ja rahanpesusta, sekä maksamaan sakkoja 45 miljoonaa CFA-frangia (68 602 euroa).
Kahdeksan kuukautta pidätettynä ollut akateemikko sanoi, että syytteet juonittelusta valtiota vastaan ja rahanpesusta olivat poliittisesti motivoituja. Hänet tuomittiin yli 16 tuntia kestäneen istunnon lopuksi. Beninistä paennut CRIETissä työskennellyt tuomari sanoi RFI:n haastattelussa, että oikeus saa ”ohjeita” poliittisilta johtajilta poliittisesti aroissa tapauksissa.
Useita Beninin opposition johtajia oli pidätettynä ennen 11. huhtikuuta 2021 järjestettyä presidentinvaalia, jossa Patrice Talon sai yli 85 prosenttia äänistä.