stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ranskalainen tarot
Sääntömuutokset eri pelaajamäärille > Tarot viidelle

Kortit jaetaan 3 kerrallaan. Pelaajat saavat 15 korttia. Tarjoukset ovat identtiset. Bonukset ovat:
Kourallinen 8 valttia
Kaksi 10 valttia
Kolme 13 valttia
Ennen lesken kääntämistä tarjoaja kutsuu haluamansa kuninkaan ja sen omistajasta tulee hänen parinsa. Jos tarjoajalla itsellään on kaikki kuninkaat hän kutsuu daamia jne... Jos kutsuttu kortti on leskessä, hän pelaa yksin muita vastaan. Aloitustikkiä ei voi pelata kutsutun kuninkaan maasta ellei aloiteta kyseisellä kuninkaalla.
Pisteet jaetaan tarjoajan ja parin hyväksi 2/3 tarjoajalle ja 1/3 parille. Yksin pelatessa koko potti menee tarjoajalle.
Ranskan tarotliitto ei ole antanut virallisia sääntöjä viiden hengen pelille. Siksi suosittellaan seuraavia sääntömuutoksia:
Tarjoaja voi kutsua mitä tahansa korttia, myös omassa kädessään olevaa, jos haluaa pelata yksin.
Puolustaja voi aloittaa tikin millä tahansa kortilla.
Muita tarot-pelejä

Mitigati
Scarto
Troggu
Tšekkiläinen tarokki
Zwanziger-rufen
Aiheesta muualla

Kuvia ranskalaisesta tarot-pakasta
Ranskan Tarot-liiton kotisivut
USA:n Tarot-liitto
Toinen triumviraatti

Triumvirit Antonius ja Octavianus kuvattuna kolikkoon. Etupuolella Antoniuksen pää ja teksti ”M ANT IMP AVG III VIR R P C M BARBAT”. Kääntöpuolella Octavianuksen pää ja teksti ”CAESAR IMP PONT III VIR R P C”. III VIR R P C on lyhenne triumvirien tittelistä triumviri rei publicae constituendae
Triumvirit Lepidus ja Octavianus kuvattuna denariuksen kolikkoon. Etupuolella Lepiduksen kuva ja teksti ”LEPIDVS PONT MAX III V R P C”. Kääntöpuolella Octavianuksen kuva ja teksti ”CAESA[R I]MP III VIR R P C”.
Toinen triumviraatti oli vuosina 43–33 eaa. Rooman valtakuntaa hallinnut kolmen miehen ryhmä, johon kuului Marcus Antonius, Gaius Octavianus ja Marcus Aemilius Lepidus. Virallisesti toisen triumviraatin nimi oli triumviri rei publicae constituendae (kolmimiehinen toimikunta valtakunnan olojen vakiinnuttamiseksi). Virallista toista triumviraattia edelsi epävirallinen ensimmäinen triumviraatti, jonka muodostivat Julius Caesar, Pompeius ja Crassus.
Lepiduksen valta hiipui kuitenkin ajan myötä. Vuonna 42 eaa. Lepiduksen hallinnassa oli vain African provinssi ja vuonna 36 eaa. Octavianus riisti häneltä lopullisesti triumvirin tittelin. Antoniuksen ja Octavianuksen välit kiristyivät lopulta niin paljon, että heidän välilleen syttyi sota. Octavianus kukisti lopulta Antoniuksen ja tämän liittolaisen Kleopatran Aktionin taistelussa. Tämän jälkeen Octavianus oli Rooman valtakunnan kiistaton hallitsija.
Tausta

Julius Caesarin murhan jälkeen 15. maaliskuuta 44 eaa. Caesarin konsulikumppani Marcus Antoniuksen oli neuvoteltava Caesarin murhaajien Brutuksen ja Cassiuksen kanssa. Caesarin kannattajat ja hänen perillisensä ja postuumisti adoptoitu poika Octavianus eivät kuitenkaan halunneet tehdä yhteistyötä Caesarin murhaajien kanssa ja saivat helposti Caesarin veteraanit puolelleen. Lopulta osapuolet ajautuivat sotaan. Antonius joutui pakenemaan Galliaan Mutinan taistelun jälkeen, kun taas Octavianuksella oli hallussaan suuri Caesarin veteraaneista koostuva armeija. Octavianus palasi Roomaan ja vaati itselleen konsulin virkaa, koska kummatkin konsulit olivat kuolleet Mutinassa. Yllättäen Octavianus solmi kuitenkin liiton Antoniuksen kanssa. Liiton alullepanijana oli Marcus Aemilius Lepidus, joka myös oli entinen Julius Caesarin upseeri.
Ensimmäinen viisivuotiskausi

Toinen triumviraatti muodostettiin virallisesti Rooman kansankokouksessa 27. marraskuussa 43 eaa. säädetyn Lex Titia -lain myötä. Triumvireille annettiin oikeudet säätää ja kumota lakeja ilman senaatin tai kansan konsultointia. Triumvirien päätöksistä ei myöskään saanut valittaa, ja he saivat nimittää kaikki valtion virkamiehet oman harkintansa mukaan. Lisäksi triumvirit jakoivat Rooman valtakunnan alueiden hallinnon keskenään Antonius sai Gallia Cisalpinan ja Gallia Transalpinan; Lepidus Narbonensiksen ja Hispanian; Octavianus puolestaan sai Korsikan, Sardinian ja Sisilian.
Triumvirit antoivat teloittaa 4 700 vastustajaansa. Lisäksi he säätivät lain, joka antoi Julius Caesarin armeijan veteraaneille maatiloja, joiden entiset omistajat karkotettiin. Osa triumvirien vastustajista hakeutui turvaan Sextus Pompeiuksen luokse Sisiliaan.
Triumvirit aloittivat myös sodan Caesarin murhaajia vastaan, joka kulminoitui Filippoin taisteluihin vuonna 42 eaa. Octavianus sairasteli paljon, ja hänen osuutensa Filippoin taistelussa jäi vähäiseksi. Antoniuksen maine kasvoi taas entisestään, ja sodan jälkeen tehdyssä uudessa jaossa hän otti hallittavakseen Hispanian Lepidukselta, jolle jätettiin hallittavaksi vain African provinssi. Antonius otti tehtäväkseen itäisten maakuntien uudelleenorganisoimisen.
Ensimmäinen viisivuotiskausi > Brundisiumin sopimus

Vuonna 40 eaa. Octavianus ja Antonius tapasivat Brundisiumissa. Lepidus jätettiin pois kokouksesta, jossa muun muassa Octavianukselle annettiin Gallian ja Illyrian provinssit. Lisäksi sovittiin, että Antonius kostaisi Crassuksen kuoleman hyökkäämällä Parthiaan. Octavianuksen tehtäväksi tuli kukistaa Sextus Pompeius, jos tämä ei ollut valmis jonkinlaiseen kompromissiin. Lisäksi päätettiin, että osa triumvirien vastustajista armahdettaisiin ja seuraavien vuosien konsulit nimitettiin etukäteen. Vaikka triumvirit jakoivatkin valtakunnan keskenään, ei heidän valtansa näillä alueilla ollut täydellinen. Useat kaupungit idässä lähettivät Octavianukselle anomuksia. Sopimuksen sinetöimiseksi Antonius avioitui Octavianuksen siskon Octavian kanssa.
Octavianuksen asema vuonna 40 eaa. oli paljon parempi kuin pari vuotta aikaisemmin. Vuonna 42 eaa. hänen vastuullaan oli vaikea veteraanien asutusongelma, jonka hän kuitenkin oli ratkaissut hyvin. Vaikka Italian tuli olla kummallekin triumvirille yhteistä aluetta, niin käytännössä Antonius tulisi olemaan idässä, kun taas Octavianus pysyisi Roomassa.
Toinen viisivuotiskausi

Antonius matkusti Italiaan vuonna 37 eaa. neuvottelemaan Octavianuksen kanssa. Octavianus halusi Antoniuksen apua sodassa Sextusta vastaan. Antonius ei ollut kovin kiinnostunut auttamaan häntä, mutta lopulta osapuolet sopivat, että Octavianus antaisi Antoniukselle joukkoja ja Antonius puolestaan antaisi Octavianukselle laivoja. Octavianus tarvitsi laivoja, koska Sextus oli pahasti vaurioittanut hänen laivastoaan. Antonius taas tarvitsi joukkoja, koska hän ei pystynyt rekrytoimaan joukkoja Italiasta. Antonius jätti Octavianukselle laivoja, mutta Octavianus ei koskaan lähettänyt lupaamiaan joukkoja.
Vuonna 38 eaa. triumvirien alkuperäinen viisivuotiskausi umpeutui. Octavianus ja Antonius jatkoivat valtakunnan hallitsemista kuitenkin kuten ennenkin. Tilanne oli juridisesti kovin sekava. Triumvirien virkaa voi verrata esimerkiksi konsuleihin, joiden virkakausi oli yhden vuoden mittainen, mutta loppui virallisesti vasta kun konsulit luopuivat virastaan. Toisaalta esimerkiksi provinsseja hallinneiden prokonsulien virkakausi kesti niin kauan, että heidän seuraajansa nimitettiin tai saapui paikalle. Selventääkseen tilannetta triumvirit jatkoivat virkakauttaan uudella viisivuotiskaudella, jonka oletetaan olleen tarkoitus päättyä vuoden 33 eaa. lopulla.
Vuonna 36 eaa. Octavianuksen ja Lepiduksen joukot kukistivat Sextuksen Sisiliassa. Lepiduksen joukot jättivät kuitenkin hänet ja liittyivät Octavianuksen armeijaan. Octavianus riisti tämän jälkeen Lepidukselta triumvirin arvon ja hänen provinssinsa. Octavianus liitti African ja Sisilian omiin provinsseihinsa.
Octavianus kukisti Antoniuksen lopullisesti vuonna 31 eaa. Tämän jälkeen Octavianus oli kiistatta Rooman hallitsija.
Antiikin lähteet

Triumviraatin aikakautta kuvataan Appianoksen Sisällissodat-teoksessa; Dion Cassiuksen kirjoissa 47–50; Plutarkhoksen Antoniuksen ja Brutuksen elämäkerroissa; Suetoniuksen Augustuksen elämäkerrassa ja Josefuksen teoksissa. Näiden kirjoittajien käyttämät lähteet eivät ole aina tiedossa, mutta Asinius Pollio, Livius ja Quintus Dellius olivat tärkeitä lähteitä ajan tapahtumille. Octavianuksen elämäkerralla oli myös suuri vaikutus, ja se sisälsi paljon propagandaa Antoniusta vastaan.
Marcus Antonius ja Octavia kuvattuna kolikkoon. Antonius ja Octavianuksen sisko menivät naimisiin Brundisiumin kokouksen yhteydessä. Kääntöpuolella teksti "III.VIR.R.P.C"
Toimijaverkkoteoria

Toimijaverkkoteoria (engl. Actor–network theory) on yhteiskuntateoriassa ja yhteiskuntatieteellisessä tutkimuksessa käytetty lähestymistapa, joka on saanut alkunsa tieteentutkimuksen piirissä. Sen avulla on pyritty tavoittamaan omaa maailmaansa rakentavat sekä inhimilliset että ei-inhimilliset toimijat eli aktantit.
Tutkimussuunnan alkuvaiheen tärkeimpiä kehittäjiä ovat tieteen ja teknologian tutkijat Michel Callon ja Bruno Latour sekä sosiologi John Law. He ovat hyödyntäneet mm. semiootikko A. J. Greimasin ja tieteenfilosofi Michel Serresin ajattelua ja käsitteitä. Toimijaverkkoteoria luetaan materiaalisen konstruktionismin sovellukseksi, siis välillisesti sosiaalisen konstruktionismin kritiikin tulokseksi.
Alkuperäkertomuksia

John Law'n mukaan toimijaverkkoteorian (actor network theory, ANT) tapauksessa on pikemminkin syytä puhua joukosta kuin yhdestä lähestymistavasta. Hän sijoittaa lähestymistavan "alun" Pariisiin vuosien 1978–1982 välille, mutta korostaa samalla, että teoriassa itsessään toteutuu sen kuvailema maailman verkostomaisuus, joten yhtä alkuperää tai -pistettä ei voida määritellä. Ajatus ihmisistä ja teknisistä välineistä saman kokonaisuuden osina tunnetaan eri yhteyksistä esimerkiksi systeemiajattelun ja kertomusten abstraktia rakennetta kuvaavan aktanttimallin yhteydessä.
Bruno Latour tutki 1970-luvun puolivälissä laboratorioissa tapahtuvaa tiedonmuodostusta käytäntöjen semiotiikan näkökulmasta. Hän ei tuolloin puhunut "toimijaverkkoteoriasta", mutta käytti useita siihen myöhemmin yhdistettyjä käsitteitä, kuten "materiaalisesti heterogeeniset relaatiot", joka viittaa toimijaverkkoteorialle ominaiseen tapaan tarkastella inhimillisiä ja teknisiä toimijoita (aktantteja) samanlaisin käsittein. Termin actor network theory otti käyttöön Michel Callon noin vuonna 1982.
Callon totesi kirjoittaessaan tutkimusta Ranskassa 1980-luvulla suunnitellun sähköautohankkeen epäonnistumisesta, että oli löydettävä keinoja kuvata "sosiaalisesti ja materiaalisesti heterogeenisia järjestelmiä" niiden "haurauden" (fragility) ja "taipumattomuuden" (obduracy) kannalta. Sähköautohanke epäonnistui koska erilaisia järjestelmiä, nimittäin sähköyhtiön tavoitteita, autonvalmistaja Renaultin teknologioita sekä kuluttajien tarpeita ja tottumuksia ei saatu kohtaamaan.
Keskeisiä käsitteitä

Verkko (network) on toimijaverkkoteoriassa hyvin moni-ilmeinen peruskäsite. Verkko ei ole ulko- tai yläpuolelta katsottava konsensusta heijastava kuvaus rakenteesta. Sen sijaan verkot luovat kokonaisuuksia (bodies), käytäntöjä ja identiteettejä yhteisöllis-materiaalisina toimintoina. Verkko on äärimmäistä olemassaoloa: Sosiaalinen ja luonto vaikuttavat suhdeverkkoihin, joina ne myös ilmenevät. Suhdeverkkojen ulkopuolella ei ole mitään. Siten siis myöskään toimijaverkkoja hyödyntävä tutkija ei katso tutkimusaluettaan ulkopuolelta, vaan on tutkimuskohdettaan määrittävä osa sitä.
Toimijuus merkitsee toimijaverkkoteoriassa osallisuutta verkostoihin. Siten toimijuus on aina yhteistoimijuutta. Yksi tai useampi verkon osa voi olla toiminnan alullepanijana, suuntaamassa sitä jotakin tavoitetta kohti, mutta tulokset vaativat useiden toimijoiden osallistumista. Toimijuus tulee erityisellä tavalla näkyväksi poikkeustilanteissa, jolloin totunnainen näkymä toiminnan sujuvuuteen ja kokonaisuuteen muuttuu. Esimerkkeinä on käytetty laitteen rikkoutumista tai ulkopuolisen, ei-toivotun tekijän tunkeutumista toiminnan totuttuun rakenteeseen.
Käännös (translation) tarkoittaa toimijaverkkoteoriassa eräänlaista puheoikeuden ottamista laajemman toimijoiden joukon puolesta ja niitä toimenpiteitä, joita tähän tavoitteeseen pääsemiseksi tarvitaan.  Kääntämisen prosessi etenee neljän vaiheen kautta: (1) Problematisoinnin vaiheessa verkoston muodostaja määrittelee ongelmaa ja pyrkii tunnistamaan siihen liittyviä toimijoita. (2) Kiinnostuksen herättämisen vaiheen tarkoitus on saada toimijat sitoutumaan. (3) Värväämisen kuluessa ja tuloksena toimijuuden rakenne muotoutuu uudelleen, vanhoja kytkentöjä purkautuu ja uusia syntyy omaksutun uuden näkökulman mukaisesti. (4) Mobilisaatiovaiheessa värvätyt toimijat ovat verkoston muodostajan tukena ja uudenlainen toiminta on mahdollista. Käännöksessä toimijat muuntuvat uuteen muotoon. Lopulta verkostorakenne häipyy näkyvistä ja toiminta vaikuttaa ulospäin yhtenäiseltä.
Kritiikkiä

Toimijaverkkoteoriaa on arvosteltu siihen hyvin keskeisesti liittyvästä heterogeenisuuden periaatteesta, jonka mukaan inhimillisiä ja muita toimijoita käsitellään lähtökohtaisesti yhdenvertaisina. Bruno Latour on vastannut kritiikkiin korostamalla, että luonnon ja kulttuurin tai inhimillisen ja ei-inhimillisen eroa ei ole yksinkertaista määrittää. Esimerkiksi hallinnon tietojärjestelmien käytössä ilmenee tilanteita, joissa päätöksiä ei vaikuta tekevän järjestelmän käyttäjä, vaan tietojärjestelmän tietosisältö ja ohjelmallinen logiikka yhdessä järjestelmän käyttäjän kanssa.
Toimijaverkkoteorian omaksumista saattaa haitata esitystapa, jossa lähestymistavan käsitteet ja tarkastelun kohde kietoutuvat hyvin läheisesti yhteen, siis soveltaen toimijaverkkoteorian periaatteita sillä tehtävään tutkimukseen. Aineiston, menetelmän ja teorian jyrkkä erottaminen toisistaan olisi vastoin ajatusta, että todellisuudella, myös toimijaverkkoteorialla sovelluksineen, on toisiinsa kytkeytyvien ja toisiaan muuntavien toimijoiden rakenne.
Kirjallisuutta

Kortelainen, Jarmo: Hybridinen maailma topologisissa tiloissa: toimijaverkkoajattelun maantiedettä. Alue ja Ympäristö, 2003, 32. vsk, nro 2, s. 2–11.  Alue- ja ympäristötutkimuksen seura.
Law, John Actor Network Theory and After, Blackwell and Sociological Review, (co-edited with John Hassard), Oxford, 1999
Miettinen, Reijo: Materiaalinen ja sosiaalinen: toimijaverkkoteoria ja toiminnan teoria innovaatioiden tutkimuksessa. Sosiologia, 1998, 35. vsk, nro 1, s. 28–42.  Helsinki:  Westermarck-seura. Artikkelin verkkoversio julkaisuarkisto Doriassa (rajattu käyttöoikeus, Elektra). (pdf) Viitattu 29.12.2011.[vanhentunut linkki]
Peltola, Taru &  Maria Åkerman: Toimijuus, verkostot ja valta toimijaverkkoteoriassa (pdf) Tampereen yliopisto, Aluetieteen ja ympäristöpolitiikan laitoksen verkkojulkaisu.  1999. Tampere:  Tampereen yliopisto. Viitattu 29.12.2011.
Aiheesta muualla

John Law with technical support from Olaf Boettger: Actor Network Resource: An Annotated Bibliography: Version 2.3  2004. Science Studies Centre, Department of Sociology, Lancaster University. Viitattu 14.2.2014.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Actor–network theory
Käännös suomeksi
Rantsilan vaakuna

Rantsilan vaakuna (1964–2008)
Rantsilan vaakuna oli Rantsilan kunnan tunnus. Vaakunan ”toivon tähti” kuvaa tulevaisuuden uskoa, josta vaakunan aaltokoroisen vastapalkin symboloima peltomaan raivaaminen soisista erämaista on osoitus.
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä alainen aaltokoroinen hopeinen vastapalkki, saatteena vasemmassa yläkulmassa kuusisakarainen kultatähti.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Rantsilan kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 16. maaliskuuta 1964. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 21. elokuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Rantsila muodosti yhdessä Kestilän, Piippolan ja Pulkkilan kanssa Siikalatvan kunnan.
Tonnerre-luokka

| Tonnerre-luokka |
| --- | --- |
 Piirros luokan aseistuksesta ja suojasta

Tekniset tiedot
Uppouma:  5 765 t
Pituus:  73,60 m
Leveys:  17,60 m
Syväys:  6,50-7,19 m
Koneteho:  4 200 - 4 500 ihp
Nopeus:  13,7 solmua
Miehistöä:  220
Aseistus
Meritorjunta:  2 × 10,8"/20 Mle 1875 -tykkiä
Tonnerre-luokka oli Ranskan laivaston kahden aluksen muodostama monitoriluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmistui | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tonnerre | Arsenal de Lorient | lokakuu 1873 | syyskuu 1875 | 1879 | 1905 |
| Fulminant | Arsenal de Cherbourg | tammikuu 1875 | elokuu 1877 | 1882 | 1908 |
Tom Bombadilin seikkailut

| Tom Bombadilin seikkailut> The Adventures of Tom Bombadil and Other Verses from the Red Book |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  J. R. R. Tolkien
Kuvittaja:  Pauline Baynes
Kansitaiteilija:  Pauline Baynes
Kieli:  englanti
Genre:  runous
Kustantaja:  George Allen & Unwin
Julkaistu:  1962
Suomennos
Suomentaja:  Alice Martin Panu Pekkanen
Kuvittaja:  Pauline Baynes
Kansitaiteilija:  Pauline Baynes
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2012
ISBN:  978-951-0-37540-2

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tom Bombadilin seikkailut (engl. The Adventures of Tom Bombadil and Other Verses from the Red Book) on vuonna 1962 julkaistu J. R. R. Tolkienin kirjoittama runokokoelma, joka kuuluu hänen Keski-Maa-tarinoidensa yhteyteen. Kokoelman 16 runosta kaksi sisältyy myös Tolkienin pääteokseen, Taruun sormusten herrasta. Kirjan nimestä huolimatta vain kaksi ensimmäistä runoa kertovat Tom Bombadilista.
Tom Bombadilin seikkailujen suomennos ilmestyi syyskuussa 2012. Kokoelman runot on kääntänyt Alice Martin lukuun ottamatta kolmea Panu Pekkasen jo aiemmin Tarua sormusten herrasta varten kääntämää runoa.
Tausta

Ajatus kokoelmasta tuli Tolkienin tädiltä Jane Neavelta, joka kirjoitti hänelle vuonna 1961 ja pyysi häntä tekemään pienen kirjan, jonka ”keskuksena olisi Tom Bombadil? Sen kokoista kirjaa, että meillä vanhoilla tädeillä olisi varaa ostaa se joululahjaksi.” Vastauksessaan Tolkien arveli, että hänen alkuperäisestä Oxford Magazinessa julkaistusta Tom Bombadil -runostaan voisi saada ”kelpo kirjasen”, jos Pauline Baynes kuvittaisi säkeistöt. Uusien runojen kirjoittaminen ei häntä innostanut. Kustantaja kehotti kuitenkin Tolkienia täydentämään kokoelmaa muilla runoilla.
Marraskuun 1961 ja huhtikuun 1962 välillä Tolkien kävi läpi aiemmin kirjoittamiaan runoja etsien kokoelmaan sopivia. Tulos ei ollut hänen mielestään kovin häävi, ja hän myös epäili valitsemiensa runojen sopivuutta kokoelmaksi – juuri minkäänlaista yhdistävää tekijää niissä ei ollut, ellei ”kuvitelma, että ne ovat peräisin Konnusta, jotakuinkin Sormusten herran ajoilta. Mutta sekään ei päde kaikkiin noin vain.” Pääosa kokoelman runoista on hänen 1920–1930-luvulla kirjoittamiaan, joskin ”Kissan” hän oli kirjoittanut lapsenlapselleen Joan Annelle vuonna 1956. Runon ”Bombadil veneilee” hän kirjoitti varta vasten kirjaa varten. Tolkienin toiveiden mukaisesti Baynes suostui kirjan kuvittajaksi.
Aiheesta muualla

Tom Bombadilin seikkailut Kontuwikissä.
Toinen aikakirja

| Toinen aikakirja>   דברי הימים ב.Tanak Ketuvim.Raamattu Vanha testamentti.Synty |
| --- | --- |
Kirjoittaja (perint.):  Esra
Kirjoituspaikka:  Juuda
Ajoitus:  n. 450–425 eaa.
Teksti
Genre:  historiakirja
Alkukieli:  heprea
Lyhenne:  2. Aik.
Lukuja:  36
Jakeita:  821
Edeltävä: < 1. Aik.Seuraava: Esra >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Toinen aikakirja (hepr. ‏דברי הימים ב‎, Divre Hayyamim Bet, ”Päivien historia 2”; m.kreik. Παραλειπομένων Β΄, Paraleipomenōn 2) on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun 14. kirja ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin yhdestoista kirja yhdessä Ensimmäisen aikakirjan kanssa.
Sisältö

Toinen aikakirja sisältää lähinnä historiallisen selonteon kuningas Salomon valtakaudesta sekä häntä seuranneiden Juudan kuninkaiden valtakausista, päättyen Babylonin vankeuteen.
Sisältö > Yhteenveto

Salomo pyytää Jumalalta viisautta (2 Aik. 1)
Salomo rakentaa Jerusalemin temppelin, temppelin varustaminen (2–5)
Temppelin vihkiminen (6)
Saban kuningatar Salomon luona, Salomon kuolema (9)
Valtakunnan jakautuminen (10)
Rehabeam, Abia, Aasa ja Joosafat Juudan kuninkaina (11–20)
Jooram, Ahasja, Jooas, Amasja, Ussia, Jootam, Aahas ja Hiskia Juudan kuninkaina (21–32)
Manasse, Aamon, Joosia, Jooahas ja Joojakim Juudan kuninkaana (33–36)
Joojakim viedään Babylonin vankeuteen, Juudan häviö (36)
Kirjallisuutta

Peltola, Olavi: ”Toinen aikakirja”, Löytöretki Vanhaan testamenttiin.  Kauniainen:  Perussanoma, 1992.  ISBN 951-888-174-X  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ensimmäinen ja Toinen aikakirja Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teksti

Raamattu . Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Toinen aikakirja (Arkistoitu – Internet Archive) (1992)
Toinen aikakirja (Arkistoitu – Internet Archive) (1933)
Toinen aikakirja. Suomenkieliset käännökset (1992, 1933 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä hepreankielinen alkuteksti (Biblia Hebraica). Uskonkirjat.net.
Aiheesta muualla > Muuta

Bechtel, Florentine: The Books of Paralipomenon (Chronicles) Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Hirsch, Emil G. & Bennett, W. H.: Books of Chronicles. Jewish Encyclopedia. 1906. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Books of Chronicles
Ketuvim
Psalmien kirja · Sananlaskujen kirja · Jobin kirja · Laulujen laulu · Ruutin kirja · Valitusvirret · Saarnaajan kirja · Esterin kirja · Danielin kirja · Esran kirja/Nehemian kirja · Aikakirjat (Ensimmäinen aikakirja · Toinen aikakirja)
| n k Vanha testamentti |
| --- | --- |
Pentateukki:  Ensimmäinen Mooseksen kirja  Toinen Mooseksen kirja  Kolmas Mooseksen kirja  Neljäs Mooseksen kirja  Viides Mooseksen kirja 
Historialliset kirjat:  Joosuan kirja  Tuomarien kirja  Ruutin kirja  Ensimmäinen Samuelin kirja  Toinen Samuelin kirja  Ensimmäinen kuninkaiden kirja  Toinen kuninkaiden kirja  Ensimmäinen aikakirja  Toinen aikakirja  Esran kirja  Nehemian kirja  Esterin kirja 
Viisauskirjat:  Jobin kirja  Psalmien kirja  Sananlaskujen kirja  Saarnaajan kirja  Laulujen laulu 
Suuret profeetat:  Jesajan kirja  Jeremian kirja  Valitusvirret  Hesekielin kirja  Danielin kirja 
Pienet profeetat:  Hoosean kirja  Joelin kirja  Aamoksen kirja  Obadjan kirja  Joonan kirja  Miikan kirja  Nahumin kirja  Habakukin kirja  Sefanjan kirja  Haggain kirja  Sakarjan kirja  Malakian kirja 
Käännös suomeksi