Kielitiede
Historiaa > Klassinen strukturalismi

Nykyaikainen kielitiede muotoutui nuorgrammaattisen esikuvan pohjalta ensimmäisen maailmansodan molemmin puolin. Tieteen yleisempi kehitys oli synnyttänyt tarpeen korostaa kielitieteen autonomisuutta eli riippumattomuutta muista tieteistä sekä kielen tietynhetkisen muodon tai tilan (Saussuren état de langue) erillisyyttä historiallisesta kehityskulusta, joka siihen oli johtanut. Kielestä haluttiin itsenäinen kuvauksen kohde, jonka selittämiseen ei vaadittaisi tietoa sen itsensä ulkoisilta tieteenaloilta. Painotus oli reaktio nuorgrammaattisuudelle luonteenomaisen positivismin implikoimaa reduktionismia vastaan. Käytännössä autonomisuus saavutettiin rajaamalla tieteenalan kohteen – luonnollisen kielen – alaa niin, että siitä suljettiin pois asiat, jotka vaatisivat toisen tieteenalan (esim. biologian, psykologian tai sosiologian) erityistietoa.
Erityisen merkittäväksi strukturalismin historiassa merkkipaaluksi kielitieteen historiassa on joskus mainittu vuosi 1911 sillä perusteella, että kolmella eri taholla tapahtui jotakin merkittävää:
Genevessä Ferdinand de Saussure piti viimeisen niistä kolmesta yleisen kielitieteen kurssistaan, jotka hänen työtoverinsa Charles Bally ja Albert Sechehaye vuonna 1916 tämän kuoleman jälkeen julkaisivat hänen nimellään Yleisen kielitieteen kurssina. Teos toimi alkuna kielitieteen ns. Geneven koulukunnalle.
Prahassa Vilém Mathesius julkaisi strukturalismia ennakoineen artikkelinsa ”O potenciálnosti jevů jazykových”, joka vastaavasti toimi alkuna tšekkiläisiä, venäläisiä ja osin muunkinmaalaisia tutkijoita yhdistäneelle kielitieteen funktionalistiselle Prahan koulukunnalle.
Yhdysvalloissa Franz Boas julkaisi teoksensa Handbook of American Indian languages, josta katsotaan saaneen alkunsa amerikkalainen strukturalismi eli deskriptivismi eli taksonominen koulukunta, joka hallitsi amerikkalaista kielitiedettä aina 1950-luvulle asti.
Kaikkien näiden aloitusten vaikutus alkoi kuitenkin toden teolla tuntua vasta ensimmäisen maailmansodan jälkeen, 1920-luvulla. Mainittujen kolmen koulukunnan lisäksi klassiseen strukturalismiin luetaan yleensä vielä kaksi muuta koulukuntaa: ennen kaikkea Louis Hjelmsleviin henkilöitynyt Kööpenhaminan koulukunta eli glossematiikka ja J. R. Firthiin henkilöitynyt Lontoon koulukunta.
Strukturalismin nimi tulee sen keskeisestä ajatuksesta, että kieli ei ole vain satunnainen kokoelma erillisiä yksiköitä kuten äänteitä tai sanoja vaan sillä on rakenne (struktuuri), jonka ansiosta se on järjestelmä, jonka taas määrittävät yksiköiden keskinäiset suhteet. Ajatusta kuvataan usein Saussuren sanomaksi väitetyllä lauseella ”La langage comme « un système où tout se tient »”, ’kieli on järjestelmä jossa kaikki kuuluu yhteen’, joka on kuitenkin lähtenyt liikkeelle N. S. Trubetzkoyn artikkelista mutta saattaa olla peräisin jo Antoine Meillet’lta. Kielen järjestelmä on ulkoisesta näkökulmasta sulkeinen: järjestelmällä on tietyt yksiköt ja niiden välillä tietyt suhteet, jotka määrittävät yksiköiden käytön ja merkityksen, ja jokainen tällainen järjestelmä eroaa jyrkästi kaikista muista vastaavista järjestelmistä. Jokainen järjestelmän suhteisiin vaikuttava muutos johtaa toiseen järjestelmään. Näin ollen kielitieteen on otettava tutkimuskohteekseen ensisijaisesti jokaisen järjestelmän tietynhetkinen eli synkroninen tila, ja vasta toissijaisesti tarkasteltava tällaisten tilojen ajallista eli diakronista muutosta uusiksi järjestelmiksi.