Ernst Tandefelt
Ministeri Heikki Ritavuoren murha ja aktivistit > Murhaan johtanut poliittinen kriisi

Heikki Ritavuori oli Kansallisen Edistyspuolueen jäsen ja sisäasiainministeri Juho Vennolan kummassakin hallituksessa, elokuusta 1919 kesään 1920 ja huhtikuusta 1921 kuolemaansa helmikuuhun 1922. Ritavuori ja hänen puoluetoverinsa, tasavallan presidentti K. J. Ståhlberg, olivat oli oikeiston ja aktivistien keskuudessa maan vihatuimmat poliitikot. Poliittisella toiminnallaan vuosina 1918–1922 Ritavuori sai monarkistisen oikeiston, radikaalit suojeluskuntalaiset ja aktivistit vankoiksi vihamiehikseen.[lähde? ]
Kesästä 1918 lähtien Ritavuori oli ajanut läpi armahduslakeja ja toiminut oikeudessa punaisten lakimiehenä. Tämä synnytti ärsyyntymistä oikeisto- ja aktivistipiireissä, ja Ritavuori leimautui "punikkiministeriksi". Hallitusmuototaistelun aikana kesäkuussa 1919 monarkistinen oikeisto oli jo saanut lykättyä tasavaltalaista hallitusmuotoa, mutta Ritavuori teki nopeasti uuden suunnitelman, joka hyväksyttiin Suomen tasavaltalaiseksi hallitusmuodoksi. Tämä ärsytti monarkistista oikeistoa ja aktivisteja, varsinkin kun kaiken lisäksi K. J. Ståhlberg valittiin presidentiksi.[lähde? ]
Hallitusmuototaistelussa ja presidentinvaalissa Gustaf Mannerheim sivuutettiin ja hän ajautui pois päivänpolitiikasta. Samalla kariutuivat Mannerheimin sekä suojeluskunta- ja heimoaktivistien suunnitelmat hyökkäyksestä tuolloin vielä heikkojen bolševikkien hallitsemaan Pietariin. Hallitusmuototaistelun aikana Mannerheim ja suojeluskunta-aktivistit olivat suunnitelleet jopa suojeluskuntien vallankaappausta monarkistisen hallitusmuodon ja Pietarin retken turvaamiseksi.
Ritavuoren vastustajat olivat tyytyväisiä, kun Ritavuori siirtyi perustuslakivaliokunnan johtajuudesta ministeriksi. Kesällä 1921 Ritavuori kuitenkin otti jälleen yhteen suojeluskunta-aktivistien kanssa ns. suojeluskuntaselkkauksen aikana. Ritavuori vastusti suojeluskuntien itsenäisyyttä ja halusi ne valtiollisen valvonnan alle. Selkkauksen aikana suojeluskuntien vallankaappauksen uhka kasvoi jälleen. Suojeluskuntien asema säilyi lopulta ennallaan, mutta Ståhlberg ja Ritavuori estivät Mannerheimia nousemasta suojeluskuntien ylipäälliköksi, minkä radikaalit suojeluskunta-aktivistit kokivat tappiona.
Joulukuussa 1921alkoi uusi sisäpoliittinen kriisi, joka lopulta sai Tandefeltin tarttumaan aseeseen. Marraskuussa alkanut suomalaisten heimosoturien tukema itäkarjalaisten kansannousu oli alkanut käydä tappiolliseksi ja koetteli juuri solmittua Tarton rauhansopimusta. Hallitus päätti, ettei Suomessa saa järjestää värväystä, eivätkä aseelliset joukot ja asekuormat saa ylittää rajaa. Pakolaisia päätettiin kuitenkin ottaa vastaan, eikä elintarvikkeiden vientiä tai ambulanssien ja yksittäisten heimosoturien rajanylitystä estetty. Tämä nostatti entisestään oikeiston, aktivistipiirien ja nyt myös heimoaktivistien vihat Ritavuorta kohtaan. Silloisen äärimmäisen oikeiston pää-äänenkannattajat Hufvudstadsbladet ja Uuden Suomen Iltalehti aloittivat kovan hyökkäyksen Ritavuorta vastaan ja pistivät hallituksen päätökset Ritavuoren nimiin. Vaikka Ritavuori oli heimoaatteen mies, hän näyttäytyi oikeiston ja aktivistien silmissä kaikkein suurimpana heimokansojen vihaajana.
25. tammikuuta 1922 sisäministeri Ritavuori aloitti Etsivän keskuspoliisin uudelleenjärjestämisen. Sen tarkoituksena oli tehdä aktivistien johtamasta ja kolmen kuukauden välein toimilupansa saavasta väliaikaisesta osastosta vakituinen valtiollinen poliisi. Ritavuori halusi samalla vähentää aktivistien valtaa Etsivässä keskuspoliisissa. Uudessa Suomessa tulkittiin, että Ritavuori yritti lakkauttaa valtiollisen poliisin tukeakseen vasemmiston suunnitelmia järkyttää yhteiskuntarauhaa ja toteuttaa vallankumous. "Punikkiministerin" oletettiin "jälleen" olevan kommunistien asialla.[lähde? ]
26. tammikuuta tilanne kiihtyi entisestään, kun kommunistien lehti Suomen Työmies uutisoi Ritavuoren neuvoneen kommunisteja kiertämään itse antamiaan määräyksiä, jotka kielsivät kommunistien joukkokokoukset. Ritavuori oli alkanut rajoittaa äärivasemmiston toimintaa, koska kommunistit olivat Karjalan vapaustaistelun aikana kiihottaneet lehdistössä työläisiä taistelemaan venäläisten puolella suomalaisia vastaan. Kaikki oikeistolehdet lainasivat perätöntä ja keksittyä Suomen Työmiehen uutista ja ihmiset alkoivat vakuuttua Ritavuoren todella olevan kommunisti. Lehdet eivät säästelleet sanojaan ministeri Ritavuorta vastaan ja kiihotus oli ennennäkemätöntä.
Viimeisen ja kohtalokkaan syytöksen esitti Hufvudstadsbladet 7. helmikuuta, kun se uutisoi viikko ennen Ritavuoren murhaa, että karjalaisia vapaussotilaita oli pidätetty Suomen rajalla. Heimosoturit oli väitteen mukaan riisuttu aseista ja otettu vangeiksi. Lopulta heimosotureita oli oikeistolehtien mukaan kohdeltu rikollisina. Syttyi lehdistöriita, ja poliittisessa ilmapiirissä oli sisällissodan revanssin tuntua. Kansalaiskokouksissa vaadittiin sisäministerin eroa, ja lehtien palstoilla jopa uhattiin uudella sodalla ja ministerin murhalla. Tosiasiassa karjalaisia tai suomalaisia heimosotureita ei pidätetty, vaan heidät riisuttiin aseista ja annettiin siirtyä kotiseuduilleen tarpeen tullen valtion autoilla.