Georges Clemenceau
Elämäkerta > Pelätty oppositiojohtaja

Clemenceau vaikutti kolmannen tasavallan ensimmäisinä vuosina lähinnä Pariisin kaupunginvaltuustossa, jonka puheenjohtajaksi hänet valittiin vuonna 1875. Vuonna 1876 hänet valittiin Ranskan edustajainkamariin Pariisin 18. arrondissementin edustajana. Taitavana puhujana hän kohosi pian johtavaksi hahmoksi radikaalien tasavaltalaisten ryhmässä, joka tuolloin muodosti parlamentin äärimmäisen vasemmiston. Toukokuun 1877 perustuslaillisen kriisin aikana Clemenceau oli yksi presidentti Patrice de Mac-Mahonin antiparlamentaarisen politiikan näkyvimpiä arvostelijoita. Hän hyökkäsi varsinkin monarkistista pääministeriä Albert de Broglieta vastaan ja vaati vuonna 1879 de Broglien asettamista syytteeseen. Clemenceau myötävaikutti vuonna 1880 säädettyyn lakiin, jolla kommunardeille annettiin yleinen armahdus. Samana vuonna hän perusti La Justice -lehden, josta tuli radikaalien tärkein äänenkannattaja. Vuodesta 1885 hän edusti edustajainkamarissa Varin departementtia. Hyökkäävät esiintymiset toivat hänelle lempinimen Le Tigre, ”Tiikeri”.
Maltilliset tasavaltalaiset kohosivat Ranskassa valtaan, kun Jules Grévy valittiin presidentiksi vuonna 1879, mutta Clemenceaun vasemmistoryhmä jatkoi yhä oppositiossa, myös hänen aiemman liittolaisensa Léon Gambettan pääministerikautena. Seuraavina vuosina Clemenceau saavutti maineen kaikkia Ranskan hallituksia armottomasti suomivana oppositiojohtajana, joka arvosteli tasavaltalaisten johtajia haluttomuudesta toteuttaa lupaamiaan poliittisia uudistuksia. Hänet tunnettiin pitkään pelättynä hallitusten kaatajana, joka itse ei koskaan ottanut vastaan ministerinsalkkua. Clemenceau oli kaatamassa Jules Ferryn ensimmäistä hallitusta vuonna 1881 sekä Gambettan ja Charles de Freycinet’n hallituksia seuraavan vuonna, mutta hänen kuuluisin saavutuksensa tällä saralla oli Ferryn toisen hallituksen kaataminen maaliskuussa 1885 niin sanotun Tonkin-kriisin varjolla. Tuolloin Clemenceau, joka vastusti Ranskan kalliiksi tullutta ja Ferryyn henkilöitynyttä siirtomaavalloituspolitiikkaa, onnistui hyödyntämään Ranskan–Kiinan sodan loppuvaiheessa Tonkinissa kärsittyä yksittäistä sotilaallista tappiota tehokkaana poliittisena aseena Ferryn hallitusta vastaan. Clemenceaun mielestä Ranskan turvaaminen sen eurooppalaisilta vihollisilta oli paljon tärkeämpää ja oikeutetumpaa kuin kaukaisten kansojen alistaminen.
Clemenceau oli jonkin aikaa politiikkaan lähteneen kenraali Georges Boulanger’n tärkeä tukija, sillä hän luuli tätä tasavaltalaiseksi. Clemenceau antoi tukensa Freycinet’n tammikuussa 1886 muodostamalle hallitukselle ja junaili samalla Boulanger’n nimityksen sotaministeriksi. Kun Boulanger pian paljastui monarkisteja kosiskelevaksi populistiseksi kiihkonationalistiksi, Clemenceau kääntyi jyrkästi häntä ja hänen ympärilleen syntynyttä ”boulangistien” liikettä vastaan.
Presidentti Grévyn vävyyn liittyneen niin sanotun Wilson-skandaalin varjolla Clemenceau sai vuonna 1887 kaadettua sekä Maurice Rouvier’n hallituksen että Grévyn presidenttiyden, mutta hän kieltäytyi toistuvasti muodostamasta itse hallitusta ja tyytyi mieluummin pitämään muut tunnetut poliittiset johtajat poissa vallasta. Kansalliskokouksen suorittamassa presidentinvaalissa Clemenceau onnistui estämään de Freycinet’n, Ferryn ja Charles Floquet’n valinnan, joten presidentiksi tuli ulkopuolinen Sadi Carnot. Clemenceau menetti seuraavina vuosina osan kannatuksestaan boulangisteille.