Arvo Aalto
Ura SKP:ssa > Pääsihteeri ja ministeri

Hajaannukseen päättyneessä SKP:n 15. edustajakokouksessa 1969 Aalto valittiin puolueen pääsihteeriksi ja tärkeään poliittiseen toimikuntaan. Seurasi muutto Kontulaan. NKP:n painostuksella SKP pysyi kasassa, mutta vaikeudet eivät lakanneet. Vuonna 1970 solmittiin osapuolisopimus, joka turvasi opposition asemat puoluejohdossa, mitä Aalto piti sääntöjen roskakoriin heittämisenä.[lähde? ]
Pääsihteerinä Aalto joutui ottamaan vastaan paljon kritiikkiä taistolaisiksi 1970-luvun alussa nimetyltä oppositiolta. Kun se ei näyttänyt laantuvan ja muun muassa erillistoiminta jatkui, päätti Aalto alkaa koota enemmistöläisiä vastaiskuun puolueen turvaamiseksi. Aallosta tuli opposition vihan symbolinen pääkohde samalla kun hän joutui vastaamaan järjestötyön käytännön pyörittämisestä. Opposition puolelle yhä enemmän kallistunut NKP alkoi myös suhtautua Aaltoon entistäkin kitsaammin.[lähde? ]
Huhtikuussa 1977 Aallosta tuli SKDL:n työvoimaministeri Sorsan II hallituksessa. Ministerinä hän pyrki ajamaan työväen etuja, mutta joutui kritiikin kohteeksi monelta taholta joukkotyöttömyyden vallitessa.[lähde? ] Aalto jatkoi ministerinä myös seuraavassa Koiviston II hallituksessa. Jossain vaiheessa ministeriä vaadittiin valtakunnanoikeuteen hänen kehotettua työläisiä ajamaan etujaan työpaikoilla, mikä tulkittiin sopimattomaksi lakkokehotukseksi.[lähde? ]
Aallon poliittisena sihteerinä toimi Leevi Lehto, jonka kanssa Aalto valmisteli loppuvuodesta 1978 Kriittiseen korkeakouluun puheen "historiallisesta kompromissista", jonka perusideana oli uuden yhteiskunnan rakentaminen kapitalismin ja sosialismin parhaiden puolien pohjalta työväen ja edistyksellisten porvarien yhteisvoimin. Puhe julkaistiin Kommunisti-lehdessä, mutta sai muutaman kuukauden kuluttua murskaavaa kritiikkiä NKP:lta ja taistolaisilta. Historiallisesta kompromissista tehtiin osoitus Aallon perusteellisesta “reformistisuudesta”. Aalto hautasi kritisoidun ehdotuksen, mutta oppositio ja NKP pitivät sitä esillä mahdollisuuksien mukaan. Maaliskuussa 1981 Erkki Rautee ja Veikko Lehtinen pyysivät Aallon takaisin pääsihteerin tehtävään sitä viestintuojien mielestä huonosti hoitaneen Erkki Kivimäen tilalle ja ministerin salkku sai jäädä.[lähde? ]
Aalto siirtyi takaisin SKP:lle töihin juuri ennen 19. edustajakokousta. Hänen tehtäväkseen jäi kokouksen valmistelu, mitä varten hän palkkasi Lehdon ja opposition Juhani Ruotsalon kirjoittamaan käsikirjoitusta. Aalto piti näiden työtä hyvänä, mutta koki näiden pettäneen hänet edustajakokouksen jälkeen. Osa enemmistöstä valmistautui kokoukseen johdon vaihto mielessä kyllästyttyään ainaisiin kompromisseihin. Saarinen ja Taisto Sinisalo jatkoivat puheenjohtajina kuitenkin vielä vuoden, mutta osapuolisopimuksesta luovuttiin. Aallolla oli kannatusta, mutta hän kieltäytyi puheenjohtajaehdokkuudesta. Vuoden 1982 ylimääräisessä edustajakokouksessa johto vaihtui kolmaslinjalaisen Jouko Kajanojan noustessa puheenjohtajaksi. Aalto säilytti asemansa pääsihteerinä molemmissa edustajakokouksissa. Aluksi myönteisesti kolmaslinjalaisiin suhtautunut Aalto muuttui kriittisemmäksi näitä kohtaan katsoen näiden muun muassa vievän puolueen opposition käsiin. Nuorilla kihahti hänen mielestään valta päähän ja Aalto kävi taas taistoon puolueen pitämiseksi enemmistöläisten käsissä.[lähde? ]