stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Frédéric Chopin
Musiikki

Musiikkinäytteet
Giorgi Latso, piano
Muriel Nguyen Xuan, piano
Martha Goldstein soittaa vuoden 1851 Érard-pianoa
Giorgi Latso, piano
Martha Argerich, piano
Randolph Hokanson, piano
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Chopin keskittyi säveltäjänä lähes yksinomaan pianomusiikkiin, jonka tekniikan hän uudisti. Hänen virtuoosinen kirjoitustapansa vaatii aiempaa joustavampaa käden käyttöä, epäortodoksisia sormituksia ja monipuolisempaa pedaalinkäyttöä. Chopinin melodiat ovat persoonallisia ja mieleenpainuvia, ja hänen soinnutuksensa on herkkää ja vivahteikasta, joskus rohkeasti dissonoivaa. Monien teosten, kuten valssien, masurkkojen ja poloneesien, rytmeissä ilmenee ajan tanssirytmien vaikutusta.lähde?
Chopin oli yksi harvoista 1800-luvun säveltäjistä, joka ei ottanut vaikutteita Ludwig van Beethovenin musiikista. Sen sijaan hänen tyylissään näkyy erityisesti Johann Sebastian Bachin vaikutus. Muita hänen esikuvinaan käyttämiä säveltäjiä olivat Carl Maria von Weber, Johann Nepomuk Hummel, Jan Ladislav Dusík ja John Field ja varsinkin Vincenzo Bellini, jonka koloratuureja Chopin pyrki ikään kuin jäljittelemään pianolla. Lisäksi Chopin sai innoitteita puolalaisesta kansanmusiikista. Chopinin musiikki taas vaikutti varsinkin Lisztiin ja Schumanniin: Liszt sovitti useita Chopinin lauluja pianolle ja Schumann puolestaan käytti omissa teoksissaan Chopinin melodioita.lähde?
Chopin vei irlantilaisen säveltäjän John Fieldin kehittämän nokturnon hienostuneemmalle tasolle. Hän käytti ensimmäisenä scherzoa ja keksimäänsä balladia itsenäisinä teoksina. Barokkipreludin pohjalta hän kehitti uudentyylisen pienoismuodon. Hän toi puolalaisiin kansantansseihin masurkkaan ja poloneesiin laajemman melodian ja tunteen ilmaisuskaalan, kuten myös wieniläisiin valsseihin. Chopinin etydit muodostavat perustan kyseisen sävellysmuodon repertuaarille, ja ne ovat nykyään pakollista ohjelmistoa lähes joka musiikkikorkeakoulun loppututkinnoissa ja useimmissa pianokilpailuissa.lähde?
Chopin oli hyvin tarkka teostensa esitystavasta, ja esimerkiksi tempon säilyttämisessä hän oli tinkimätön. Säveltäjän kuoleman jälkeen Schumann ja Liszt toivat hänen teoksiinsa niihin kuulumattoman ohjelmallisuuden, mikä leimasi niitä pitkälle 1900-luvulle. Vasta viime aikoina teosten korostetusta romantisoinnista on luovuttu – Chopin itse ei pitänyt itseään romantikkona, vaikka hänet nykyään yhdeksi tyylisuunnan keskeisistä säveltäjistä luetaankin. Hänen kappaleidensa esitystraditio on vaihdellut äärimmäisestä rubaton käytöstä klassisempiin näkemyksiin.lähde?
Musiikki > Tuotanto

Chopinin sävellykset ovat enimmäkseen pienimuotoisia, ja ne ovat poikkeuksetta tarkoitettu pelkälle pianolle tai pianon sisältäville kokoonpanoille. Tuotannon rungon muodostavat lukuisat soolopianoteokset, kuten 4 balladia, 4 rondoa, 27 etydiä, fantasia, berceuse, barcarolle, 4 impromptua, 58 masurkkaa, 21 nokturnoa, 16 poloneesia, 26 preludia, 4 scherzoa, 3 sonaattia ja 19 valssia sekä muutamat muun tyyppiset teokset. Lisäksi on kuusi pianolle ja orkesterille tarkoitettua teosta, kuten kaksi pianokonserttoa ja Grande Polonaise brillante, 20 puolankielistä laulua pianon säestyksellä sekä neljä kamarimusiikkiteosta, jotka kaikki sisältävät pianon yhtenä instrumenttina. lähde?
78 lähinnä Chopinin elinaikana julkaistua teosta on opusnumeroitu (”op.”), jonka lisäksi on 37 kuoleman jälkeen julkaistua teosta (”op. posth.”). Chopinin teokset ovat aina säilyttäneet suosionsa, ja niistä on nykyisin saatavilla kokonaislevytyksiä.lähde?
Musiikki > Ilman opuslukua

Kaikki pianoteoksia, ellei toisin mainita.
Poloneesi g-molli, 1817.
Sotilasmarssi, 1817.
Poloneesi B-duuri, 1817.
Poloneesi As-duuri, 1821
Masurkka G-duuri, 1825.
Masurkka B-duuri, 1825.
Poloneesi b-molli, 1826.
Muunnelmia E-duuri, 1824.
Nocturno c-molli, 1827.
Kaksi valssia As-duuri, Es-duuri. 1827.
Paganinin muistoksi, muunnelmia A-duuri. 1829.
Masurkka D-duuri, 1829.
Poloneesi Ges-duuri, 1829.
Valssi E-duuri, 1829.
Valssi e-molli, 1829.
Nocturno cis-molli, 1830.
Melodia laululle ja pianolle, 1830
Masurkka D-duuri, 1832.
Konserttiduo E-duuri Robert Paholaisen teemasta sellolle ja pianolle, 1832.
Masurkka C-duuri, 1833.
Masurkka As-duuri, 1834.
Preludi As-duuri, 1834.
Largo E-duuri, 1837.
Kolme uutta etydiä f-molli, As-duuri, Des-duuri. 1839.
Masurkka a-molli, 1840.
Masurkka a-molli, 1841.
Albumin lehti E-duuri, 1843.
Largo Es-duuri, vuotta ei tunneta.
Muuta

Frédéric Chopinin oppilaisiin kuului muun muassa Karol Filtsch (1830–1845), joka ehti aloitella säveltäjänuraansa, ennen kuin kuoli peritoniittiin. Muun muassa Franz Liszt ihaili Filtschin pianistintaitoja.lähde?
Kirjallisuutta

Damschroder, David: Harmony in Chopin.  Cambridge:  Cambridge University Press, 2015.  ISBN 978-1-107-10857-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frédéric Chopin Wikimedia Commonsissa
Frédéric Chopin International Music Score Library Project (englanniksi)
Heikki Poroila: Yhtenäistetty Frédéric Chopin (koko sävellystuotanto listattuna)
Suomen Chopin-yhdistys ry.
chopin.pl (englanniksi, puolaksi)
Classic Cat (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  KulturNav 2  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  RISM  SNAC  IdRef 
Eugène Delacroix, Frédéric Chopin, 1838.
Chopinin hauta.
1744

| --- | --- |
Vuosisadat: 1500-luku · 1600-luku · 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku
Vuosikymmenet: 1690-luku · 1700-luku · 1710-luku · 1720-luku · 1730-luku · 1740-luku 1750-luku · 1760-luku · 1770-luku · 1780-luku · 1790-luku · 1800-luku
Vuodet: 1690 · 1691 · 1692 · 1693 · 1694 · 1695 · 1696 · 1697 · 1698 · 1699 1700 · 1701 · 1702 · 1703 · 1704 · 1705 · 1706 · 1707 · 1708 · 1709 1710 · 1711 · 1712 · 1713 · 1714 · 1715 · 1716 · 1717 · 1718 · 1719 1720 · 1721 · 1722 · 1723 · 1724 · 1725 · 1726 · 1727 · 1728 · 1729 1730 · 1731 · 1732 · 1733 · 1734 · 1735 · 1736 · 1737 · 1738 · 1739 1740 · 1741 · 1742 · 1743 · 1744 · 1745 · 1746 · 1747 · 1748 · 1749 1750 · 1751 · 1752 · 1753 · 1754 · 1755 · 1756 · 1757 · 1758 · 1759 1760 · 1761 · 1762 · 1763 · 1764 · 1765 · 1766 · 1767 · 1768 · 1769 1770 · 1771 · 1772 · 1773 · 1774 · 1775 · 1776 · 1777 · 1778 · 1779 1780 · 1781 · 1782 · 1783 · 1784 · 1785 · 1786 · 1787 · 1788 · 1789 1790 · 1791 · 1792 · 1793 · 1794 · 1795 · 1796 · 1797 · 1798 · 1799 1800 · 1801 · 1802 · 1803 · 1804 · 1805 · 1806 · 1807 · 1808 · 1809
Tapahtumia

Carl von Linné otti käyttöön Celsius-lämpötila-asteikon nykyisessä muodossaan, jossa veden jäätymispiste oli 0° ja kiehumispiste 100°. (Anders Celsius oli kaksi vuotta aikaisemmin ottanut käyttöön asteikon, jossa nämä kiintopisteet olivat päinvastaiset.)
Heinävedestä tulee Rantasalmen rukoushuoneseurakunta.
Kuolleita

23. tammikuuta – Giambattista Vico,  italialainen valistusfilosofi, historioitsija, juristi ja reettori (s. 1668)
25. tammikuuta – Domenico Sarro, italialainen säveltäjä (s. 1679)
30. tammikuuta – Johan Welin, suomalainen filosofi ja professori (s. 1704)
11. helmikuuta – Hedvig Taube, Ruotsin kuningas Fredrik I:n rakastajatar (s. 1714)
14. helmikuuta – John Hadley, englantilainen matemaatikko, oktantin keksijä (s. 1682)
25. huhtikuuta – Anders Celsius, ruotsalainen tähtitieteilijä ja meteorologi (s. 1701)
31. maaliskuuta – Antioh Dmitrijevitš Kantemir, venäläinen ruhtinas, diplomaatti ja kirjailija (s. 1708)
12. toukokuuta – Samuel Forseen, suomalainen lääninsihteeri ja lainsuomentaja (s. 1681)
30. toukokuuta – Alexander Pope, englantilainen runoilija (s. 1688)
29. kesäkuuta – André Campra, ranskalainen säveltäjä (s. 1660)
30. kesäkuuta – Gennaro Maria Sarnelli, italialainen katolinen pappi, lakimies ja redemptoristi (s. 1702)
10. elokuuta – Nicolas Gédoyn, ranskalainen prelaatti, kirjailija ja Ranskan akatemian jäsen (s. 1677)
10. lokakuuta – Johann Heinrich Schulze, saksalainen professori ja yleisnero (s. 1687)
18. lokakuuta – Sarah Churchill, englantilainen herttuatar (s. 1660)
22. lokakuuta – Leopold Anton von Firmian, italialainen katolinen arkkipiispa (s. 1679)
31. joulukuuta – Leonardo Leo, italialainen säveltäjä (s. 1694)
Andreas Joachim von Henel, ruotsalainen upseeri ja kalenterinjulkaisija (s. 1688)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 1744 Wikimedia Commonsissa
Didier Comès

Didier Comès (11. joulukuuta 1942 Sourbrodt – 7. maaliskuuta 2013) oli belgialainen sarjakuvapiirtäjä.
Comès sai syntyessään nimen Dieter Hermann Comès, koska hänen synnyinkaupunkinsa oli saksalaisten miehittämä. Sodan jälkeen hänen nimensä kuitenkin muutettiin Didieriksi. Comès työskenteli aluksi teollisena suunnittelijana ja piirsi sarjakuvia vapaa-ajallaan. Hänen ensimmäiset ammattimaisesti piirretyt sarjakuvansa ilmestyivät Le Soir -lehden nuorisoliitteessä. Hän piirsi Le Soirille muun muassa sarjoja ”Hermann”, ”Sventebold” ja ”Les Cheeses”. Hänen ensimmäinen iso sarjansa ”Ergün l'Errant” ilmestyi Pilotessa 1973. Sarja lopetettiin lyhyeen, mutta jatkui À Suivre -lehdessä nimellä ”Le Maître des Ténèbres” vuonna 1980. Vuosina 1976 ja 1977 hän loi tarinan ”L'Ombre du Corbeau” belgialaiselle Tintin-lehdelle.
1980-luvulla hän piirsi sarjakuva-albumeja, kuten Silence (1979, suom.), La Belette (1981–1982, suom. Lumikko) ja Iris (1990–1991, osittain suom. Tapiiri-lehdessä 1991). À Suivre -lehdelle hän teki sarjat Eva (1984, suom. Tapiiri-lehdessä 1986–1988 ja albumina), L'Arbre-Coeur (Sydänpuu, 1985–1987, suom. Tapiiri 1988–1989 ja albumina) sekä La Maison où Rêvent les Arbres (suom. Uneksivien puiden talo), jotka ovat ilmestyneet myös albumeina. Vuonna 2000 ilmestyi albumi Les Larmes du tigre ja vuonna 2006 albumi Dix de der.
Suomennetut teokset

Silence.  ((Silence, 1979.) Suom. Soile Kaukoranta)  Jalava, 1986.  ISBN 951-920-116-5
Lumikko.  ((La Belette, 1981–1982.) Suom, Soile Kaukoranta)  Jalava, 1984 (2. painos 1999).  ISBN 951-887-173-6
Eva.  ((Eva, 1984.) Suom. Soile Kaukoranta)  Jalava, 1998.  ISBN 951-887-125-6
Sydänpuu.  ((L’arbre-cœur, 1985–1987.) Suom. Soile Kaukoranta)  Jalava, 1993.  ISBN 951-887-006-3
Iris (1990–1991, suom. osittain, Tapiiri 1991)
Uneksivien puiden talo.  ((La maison ou revent les arbres, 1994–1995.) Suom. Soile Kaukoranta)  Jalava, 1995.  ISBN 951-887-067-5
Aiheesta muualla

Suomessa julkaistuja Didier Comès'n sarjakuvia. Kimmo Lakoma.
Comès'n suunnittelema postimerkki (Arkistoitu – Internet Archive).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola  Portugali 
Muut:  Europeana  IdRef
2-nitrobentsaldehydi

| 2-nitrobentsaldehydi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  552-89-6
PubChem CID:  11101
SMILES:  C1=CC=C(C(=C1)C=O)[N+](=O)[O-] 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H5NO3
Moolimassa:  151,12 g/mol
Sulamispiste:  43,5–44 °C
Kiehumispiste:  153 °C
Tiheys:  1,284 g/cm3
Liukoisuus veteen:  2,32 g/l (25 °C)
  
2-Nitrobentsaldehydi eli o-nitrobentsaldehydi (C7H5NO3) on bentsaldehydin nitrojohdannainen. Yhdistettä käytetään synteitsoitaessa väriaineita. 2-Nitrobentsaldehydi on 3- ja 4-nitrobentsaldehydin isomeeri.
Valmistus ja käyttö

2-Nitrobentsaldehydiä voidaan valmistaa usealla tavalla. Nitrobentsaldehydiä valmistetaan lähtemällä kanelihaposta, jonka nitrauksen seurauksena muodostuu 2- ja 4-nitrokanelihappojen seos. 2-Nitrokanelihappo voidaan erottaa fraktioivalla kiteytyksellä ja hapettaa kaliumpermanganaatilla 2-nitrobentsaldehydiksi. Muita tapoja ovat 2-nitrostyreenin hapetus hapen avulla tai nitraamalla bentsaldehydiä. Viimeisessä prosessissa muodostuu noin 20 % 2-nitrobentsaldehydiä ja noin 80 % 3-nitrobentsaldehydiä.
2-Nitrobentsaldehydiä ja sen isomeereja käytetään valmistettaessa lääkeaineita ja väriaineita. Esimerkiksi vuonna 1882 kehitetty Baeyer-Drewson-indigosynteesi perustuu 2-nitrobentsaldehydin ja asetonin välisen reaktioon emäksisissä olosuhteissa. Nykyään synteettisen indigon valmistukseen käytetään pääasiassa kuitenkin aniliiniin perustuvia menetelmiä.
2-naftaleenisulfonihappo

| 2-naftaleenisulfonihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Naftaleeni-2-sulfonihappo
CAS-numero:  120-18-3
PubChem CID:  8420
SMILES:  C1=CC=C2C=C(C=CC2=C1)S(=O)(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H8SO3
Moolimassa:  208,234 g/mol
Sulamispiste:  91 °C
Tiheys:  1,441 g/cm3
Liukoisuus veteen:  354 g/l (20 °C)
2-naftaleenisulfonihappo (C8H10SO3) on aromaattisiin sulfonihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden yhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa 2-naftaleenisulfonihappo on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja poolisiin organisiin liuottimiin, esimerkiksi etanoliin. Hieman niukemmin se liukenee myös dietyylieetteriin. Aineesta tunnetaan kidevedellisiä muotoja kuten mono- ja trihydraatit. 2-naftaleenisulfonihappo voi reagoida elektrofiilisillä aromaattisilla substituutioilla kuten halogenointi-, nitraus- ja sulfonointireaktioilla.
1-naftaleenisulfonihappoa valmistetaan naftaleenin ja väkevän rikkihapon reaktiolla noin 160 °C:n lämpötilassa. Matalammissa lämpötiloissa tuotteena muodostuu 1-naftaleenisulfonihappoa ja korkeammissa useampia sulfonihapporyhmiä sisältäviä yhdisteitä.
2-naftaleenisulfonihappoa käytetään esimerkiksi natrium-2-naftaleenisulfonaatin, 2-naftolin, atsovärien ja värien valmistuksessa käytettävien yhdisteiden kuten 2-naftaleenitiolin valmistamiseen. 2-naftaleenisulfonihapon ja aldehydien tai alkoholien reagoidessa muodostuu pinta-aktiivisina aineina käytettäviä yhdisteitä.
Confessio Tetrapolitana

Confessio Tetrapolitana (Neljän kaupungin tunnustus) on vuonna 1530 laadittu reformoitu tunnustuskirja. Se on saksalaisen reformoidun teologian ensimmäinen merkittävä ilmaus, ja sen ovat laatineet Martin Bucer (1491-1551) ja Wolfgang Capito (1487-1541). Se kirjoitettiin edustamaan Strasbourgin, Konstanzin, Memmingenin ja Lindaun kaupunkien uskonpuhdistusteologista kantaa Augsburgin valtiopäivillä.
2-heptanoni

| 2-heptanoni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Heptan-2-oni
CAS-numero:  110-43-0
PubChem CID:  8051
SMILES:  CCCCCC(=O)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H14O
Moolimassa:  114,166 g/mol
Sulamispiste:  -35,5 °C
Kiehumispiste:  151,5 °C
Tiheys:  0,82 g/cm3
Liukoisuus veteen:  4,282 g/l (25 °C)
2-heptanoni (C7H14O) eli metyyliamyyliketoni tai metyylipentyyliketoni on ketoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää hajusteissa, liuottimena ja muiden yhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa 2-heptanoni on väritöntä nestettä, jolla on hedelmäinen tuoksu. Yhdiste liukenee vain hieman veteen ja paremmin muun muassa etanoliin tai dietyylieetteriin. 2-heptanonia esiintyy luonnossa muun muassa kanelipuissa ja mausteneilikassa, ja sitä muodostuu myös roqueforttyyppisiin juustoihin.
2-heptanonia valmistetaan asetonin ja butyyrialdehydin välisellä aldolikondensaatiolla ja vedyttämällä muodostunut tuote. Toinen tapa on 2-heptanolin hapetus.
2-heptanonia käytetään hartsien, kumien ja lakkojen liuottimena. Yhdistettä käytetään myös hajusteissa ja muiden yhdisteiden valmistukseen.
Aiheesta muualla

Metyyli-n-amyyliketoni kansainvälinen kemikaalikortti
Kemian työsuojeluneuvottelukunta (KETSU): 2-Heptanoni (Arkistoitu – Internet Archive)
PubChem: 2-Heptanone (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): 2-Heptanone (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): 2-Heptanone (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): 2-Heptanone (englanniksi)
Coloradonvuoripeippo

| Coloradonvuoripeippo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peipot Fringillidae
Suku::  Vuoripeipot Leucosticte
Laji::  australis
Kaksiosainen nimi
 Leucosticte australis  Ridgway, 1874 
 Coloradonvuoripeipon levinneisyys. Siniset alueet ovat pesimisalueita ja keltaiset talvehtimisalueita
Katso myös
   Coloradonvuoripeippo Wikispeciesissä   Coloradonvuoripeippo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Coloradonvuoripeippo (Leucosticte australis) on Yhdysvalloissa Coloradon osavaltion vuoristoseuduilla elävä peippoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan coloradonvuoripeippo on noin 16 cm. Coloradonvuoripeippokoiraan selkä ja rinta ovat väritykseltään kanelinruskeat. Päälaki on niitä tummemman ruskea. Koiraan vatsa, perä ja pyrstö ovat väriltään vaaean ruusunpunaiset. Siivet ovat ruskean, mustan, valkoisen ja punaisen kirjavat. Koiras eroaa ruusuvuoripeiposta (Leucosticte tephrocotis) ja mustavuoripeiposta (Leucosticte atrata), joilla on harmaa päälaki. Mustavuoripeippo on myös yleisväritykseltään tummempi. Coloradonvuoripeippo on vaaleamman ruskea kuin koiras, ja höyhenpuvun punainen väri ei erotu yhtä selvästi kuin koiraalla.
Levinneisyys ja elinympäristö

Coloradonvuoripeippoa tavataan ainoastaan Kalliovuorten Coloradon osavaltioon kuuluvilta alueilta. Lajin elinympäristöä ovat korkealla puurajan läheisyydessä sijaitsevat ruohikot, pensaikot, kivikot ja jopa jäätiköt. Laji on sopeutunut hyvin kylmyyteen ja selviytyy jopa –35 °C lämpötiloissa. Talveksi linnut kuitenkin siirtyvät hieman alemmas noin 2 600 metrin korkeuteen merenpinnasta. Talvisin laji voi muodostaa sekaparvia ruusu- ja mustavuoripeippojen kanssa. Laji luokitellaan erittäin uhanalaiseksi.
Ravinto

Coloradonvuoripeipon ravinto koostuu suurelta osin siemenistä, joita se etsii tundralta, pensaikoista ja kivikoista. Lisäksi laji syö jäätyneitä hyönteisiä, joita se etsii jäätiköiltä. Laji selviää hyvin kylmästä talvesta, jos lumi ei peitä kaikkia maassa olevia siemeniä.
Pesintä

Coloradonvuoripeipot tekevät pesänsä puurajan yläpuolelle kivikkoon tai luoliin. Pesä rakennetaan mudasta, ruohoista sekä juurista. Pesimäkauden aikana samalla parilla on yleensä yksi poikue, mutta pesinnän epäonnistuessa naaras voi munia toisenkin kerran.
2 eaa.

| --- | --- |
Vuosisadat: 100-luku eaa. · Ensimmäinen vuosisata eaa. · Ensimmäinen vuosisata
Vuosikymmenet: 100-luku eaa. · 90-luku eaa. · 80-luku eaa. · 70-luku eaa. · 60-luku eaa. · 50-luku eaa. · 40-luku eaa. · 30-luku eaa. · 20-luku eaa. · 10-luku eaa. · Ensimmäinen vuosikymmen eaa. · Ensimmäinen vuosikymmen
Vuodet: 100 eaa. · 99 eaa. · 98 eaa. · 97 eaa. · 96 eaa. · 95 eaa. · 94 eaa. · 93 eaa. · 92 eaa. · 91 eaa. · 90 eaa. · 89 eaa. · 88 eaa. · 87 eaa. · 86 eaa. · 85 eaa. · 84 eaa. · 83 eaa. · 82 eaa. · 81 eaa. · 80 eaa. · 79 eaa. · 78 eaa. · 77 eaa. · 76 eaa. · 75 eaa. · 74 eaa. · 73 eaa. · 72 eaa. · 71 eaa. · 70 eaa. · 69 eaa. · 68 eaa. · 67 eaa. · 66 eaa. · 65 eaa. · 64 eaa. · 63 eaa. · 62 eaa. · 61 eaa. · 60 eaa. · 59 eaa. · 58 eaa. · 57 eaa. · 56 eaa. · 55 eaa. · 54 eaa. · 53 eaa. · 52 eaa. · 51 eaa. · 50 eaa. · 49 eaa. · 48 eaa. · 47 eaa. · 46 eaa. · 45 eaa. · 44 eaa. · 43 eaa. · 42 eaa. · 41 eaa. · 40 eaa. · 39 eaa. · 38 eaa. · 37 eaa. · 36 eaa. · 35 eaa. · 34 eaa. · 33 eaa. · 32 eaa. · 31 eaa. · 30 eaa. · 29 eaa. · 28 eaa. · 27 eaa. · 26 eaa. · 25 eaa. · 24 eaa. · 23 eaa. · 22 eaa. · 21 eaa. · 20 eaa. · 19 eaa. · 18 eaa. · 17 eaa. · 16 eaa. · 15 eaa. · 14 eaa. · 13 eaa. · 12 eaa. · 11 eaa. ·  10 eaa. · 9 eaa. · 8 eaa. · 7 eaa. · 6 eaa. · 5 eaa. · 4 eaa. · 3 eaa. · 2 eaa. · 1 eaa. · 1 jaa.
Mars Ultorin temppelin rauniot.
Tapahtumia

Rooman senaatti antaa keisari Augustukselle arvonimen Pater patriae (suom. Isänmaan isä).
Rooman keisari Augustus oli viimeisen kerran konsuli (Marcus Plautius Silvanuksen kanssa). Tämän jälkeen hän käytti vain suurempaa imperium-käskyvaltaa (imperium maius)
Keisari Augustus perusti pretoriaaniprefektin viran. Ensimmäiset viran haltijat olivat Publius Salvius Aper ja Quintus Ostorius Scapula.
Augustuksen tytär Julia karkotetaan Pandatarian saarelle Napolin lähelle sekaannuttua rakastajiensa poliittisiin juonitteluihin.
5. helmikuuta – Augustuksen forum ja  vihittiin käyttöön Roomassa.
1. elokuuta – Mars Ultorin temppeli Augustuksen forumin vierellä vihittiin käyttöön.
1. elokuuta – Mars Ultorin temppelin vihkimisen yhteydessä pidettiin ensimmäiset Ludi Martiales -juhlta.
Syntyneitä

17. kesäkuuta: mahdollisesti Jeesus (mallinnuksen mukaisesti tuolloin taivaalla oli ollut Venus- ja Jupiter-planeettojen yhtenäinen valo joka saattaisi olla Raamatun Betlehemin tähti)
Kuolleita

Iullus Antonius, Marcus Antoniuksen poika ja konsuli teloitettiin maanpetturuudesta.
1900-luvun ensikymmen

| --- | --- |
Vuosisadat: 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku · 2000-luku · 2100-luku
Vuosikymmenet: 1890-luku · 1900-luku · 1910-luku · 1920-luku · 1930-luku · 1940-luku 1950-luku · 1960-luku · 1970-luku · 1980-luku · 1990-luku · 2000-luku
Vuodet: 1890 · 1891 · 1892 · 1893 · 1894 · 1895 · 1896 · 1897 · 1898 · 1899 1900 · 1901 · 1902 · 1903 · 1904 · 1905 · 1906 · 1907 · 1908 · 1909 1910 · 1911 · 1912 · 1913 · 1914 · 1915 · 1916 · 1917 · 1918 · 1919 1920 · 1921 · 1922 · 1923 · 1924 · 1925 · 1926 · 1927 · 1928 · 1929 1930 · 1931 · 1932 · 1933 · 1934 · 1935 · 1936 · 1937 · 1938 · 1939 1940 · 1941 · 1942 · 1943 · 1944 · 1945 · 1946 · 1947 · 1948 · 1949 1950 · 1951 · 1952 · 1953 · 1954 · 1955 · 1956 · 1957 · 1958 · 1959 1960 · 1961 · 1962 · 1963 · 1964 · 1965 · 1966 · 1967 · 1968 · 1969 1970 · 1971 · 1972 · 1973 · 1974 · 1975 · 1976 · 1977 · 1978 · 1979 1980 · 1981 · 1982 · 1983 · 1984 · 1985 · 1986 · 1987 · 1988 · 1989 1990 · 1991 · 1992 · 1993 · 1994 · 1995 · 1996 · 1997 · 1998 · 1999 2000 · 2001 · 2002 · 2003 · 2004 · 2005 · 2006 · 2007 · 2008 · 2009
1900-luvun ensikymmen (tai 1900-luvun alkukymmen tai 1900-vuosikymmen) oli vuosikymmen, joka alkoi 1. tammikuuta 1900 ja päättyi 31. joulukuuta 1909. Se oli 1900-luvun ensimmäinen vuosikymmen.
Politiikka

Siirtomaavallat laajensivat 1900-luvun alussa imperiumejaan, joista suurin oli Brittiläinen imperiumi. Samalla ne vahvistivat sotalaivastojaan, jota pidettiin valtakunnan voiman tärkeimpänä osoituksena. Ranskan ja Venäjän kaksiliiton sekä Saksan, Itävalta-Unkarin ja Italian kolmiliiton välinen jännitys oli yhä olemassa mutta vähentynyt edellisestä vuosikymmenestä.
Iso-Britannia kävi Etelä-Afrikassa toisen buurisodan, Yhdysvallat valloitti Filippiinit ja Saksa kukisti kansannousut Lounais-Afrikassa. Kiinassa kansallismieliset boksarit kapinoivat ulkomaalaisia vastaan. Japani löi Venäjän Tyynellämerellä vuonna 1904–1905. Tätä seurasi Venäjällä levottomuuksia, kuten lakkoja ja verisunnuntai 1905. Britannian, Ranskan ja Venäjän lähentyminen huolestutti Saksaa, joka oli noussut Euroopan mahtitekijäksi. Euroopan poliittinen tilanne huononikin koko ajan. Tilannetta kiristi Balkanin tilanne Serbian ja Itävalta-Unkarin välillä.
Euroopan monarkistisiin järjestelmiin alkoi suuntautua muutospaineita. Työväenliike vahvistui, ja etenkin Venäjällä oli vallankumouksellista liikehdintää. Naiset saivat äänioikeuden ensimmäisenä Euroopassa Suomessa 1906 ja Norjassa 1907.