Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Sodan taustaa

1860-luvulla Japani alkoi modernisoitua vastineena länsimaiden aiheuttamalle uhalle ja estääkseen tuolloin vielä mahdolliselta vaikuttaneen siirtomaaksi joutumisen, mikä oli ollut muun muassa Intian ja osittain myös Kiinan kohtalo. Meiji-restauraatiossa vuonna 1868 Tokugawa-shogunaatti kaadettiin ja Japanista alettiin rakentaa teollisuusmaata, jonka armeija voisi vastustaa Euroopan suurvaltoja. Vaikutteita haettiin imperialismista ja samuraiden bushidō-etiikasta. Ensimmäisessä Kiinan–Japanin sodassa 1894–1895 Japani onnistuikin valtaamaan Korean. Japanin kiinnostus luonnonvaroista rikkaaseen Mantšuriaan oli törmäyskurssilla Venäjän intressien kanssa. Venäjän–Japanin sodassa 1904–1905 Japanista tuli ensimmäinen Euroopan ulkopuolinen maa, joka oli voittanut eurooppalaisen suurvallan – Japani (tai Japanin armeija) näki nyt itsensä paitsi suurvaltana, myös aasialaisen nationalismin ja aasialaisten itsemääräämisoikeuden palauttamisen johtajana.
Yhdistynyt kuningaskunta yritti estää Japanin osallistumisen ensimmäiseen maailmansotaan, mutta turhaan. Maailmanlaajuinen lama vuonna 1929 iski Japaniin raskaasti, ja ratkaisuna talouskriisiin monet poliitikot ja armeija näkivät panostuksen siirtomaihin. Laajentumishalu kohdistui erityisesti Mantšuriaan – Korea ja Taiwan oli jo integroitu Japanin imperiumiin. Mukdenin välikohtauksessa Japanin Guandong-armeija räjäytti Etelä-Mantšurian rautatien Mukdenissa ja syytti siitä Kiinaa, mikä loi tekosyyn hyökkäykselle. Kiina oli sisällissodassa eikä pystynyt estämään valtausta. Japani loi alueelle Mantšukuon nukkevaltion. Tässä vaiheessa Japanin armeija, joka oli keisarin suorassa määräysvallassa, oli jo irrottautunut parlamentin ja hallituksen hallinnasta ja eteni Kiinaan oma-aloitteisesti. Menestymällä sodassa armeija pystyi myöhemmin oikeuttamaan toimintaansa ja sai yhä tärkeämmän aseman Japanin politiikassa.
Kiina laittoi Japanin kauppasaartoon eikä suostunut purkamaan japanilaisten laivojen lastia, mikä johti Japanin viennin hupenemiseen ja kuumensi entisestään mielialaa Japanissa. Varsinkin Shanghaissa vuonna 1932 sattunutta viiden japanilaisen munkin pahoinpitelytapausta riepoteltiin Japanin mediassa laajasti. 29. tammikuuta 1932 Japani pommitti kaupunkia Shanghain ensimmäisessä taistelussa – arviot kertovat 18 000 kuolleesta sotilaasta, 10 000–20 000 siviilistä ja jopa 240 000 kodittomaksi jääneestä. Kiinan oli pakko lopettaa kauppaboikotti ja Shanghain ympärille perustettiin demilitarisoitu alue. Toukokuussa 1933 sovittiin aselevosta ja Kiina tunnusti Mantšukuon nukkevaltion: kun Kansainliitto protestoi Japanin toimia vastaan, maa vetäytyi siitä. Tämä oli ensimmäinen kerta kun Kansainliitolla ei näyttänyt olevan tarpeeksi valtaa ratkaista kansainvälisiä konflikteja.
Vuonna 1936 Japani ja Saksa solmivat Kominternia vastaan suunnatun symbolisen yhteistyösopimuksen. Japani jatkoi yhä kiinalaiseen siviiliväestöön kohdistuvia aggressioita, joihin kiinalaiset odottivat vastausta Tšiang Kai-šekilta. Hän oli kuitenkin keskittynyt taisteluun kommunisteja vastaan. Xi’anin välikohtauksessa joulukuussa 1936 Tšiang Kai-šekin alaiset komentajat Zhang Xueliang ja Yang Hucheng vangitsivat hänet kahdeksi viikoksi, ja aloittivat neuvottelut kommunistien kanssa. Osapuolet pääsivät sopimukseen yhteisen, japaninvastaisen rintaman muodostamisesta.