stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leipomo
Historiaa > Teollinen vallankumous

Länsimaissa teollinen vallankumous aloitti nykyaikaisen, tehdasmaisen leipomotoiminnan. Ensimmäinen höyrykonetta hyödyntävä mylly perustettiin Englantiin 1700-luvun lopulla, ja 1800-luvun lopulla myllynkiviä käyttävät myllyt alkoivat korvautua valssimyllyillä. Tehokkaamman valmistustekniikan ohella leipomoalaa edisti Euroopassa se, kun Pohjois-Amerikan preerioilla kasvanutta, entistä edullisempaa leipäviljaa alettiin tuoda valtameren yli. Vuoden 1865 paikkeilla Englannissa valkoisesta vehnäjauhosta tehty leipä alkoi olla halvempaa kuin rukiista ja muista tummista viljoista tehty, joka oli siihen asti ollut työväenluokan ruokaa. Sokerin halpenemisella ja leivinjauheen keksimisellä 1800-luvun lopulla oli valtava merkitys makeiden leivonnaisten ja keksien suosion kasvulla.
Leipuriammattikunnan lakkautuksen jälkeen syntyi Helsinkiin monenkokoisia ja -tasoisia leipomoita. Teollisuustyöväelle rakennettuihin asuintaloihin ei enää rakennettu leivinuuneja, joten työväestönkin piti alkaa ostaa leipänsä leipomoliikkeistä. Vuonna 1890 saatiin Helsinkiin Brondinin höyryleipomo, jossa oli nelisenkymmentä työntekijää. Höyrykoneiden ja pian myös sähkömoottorien helpottama leipomoala alkoi nopeasti koneistua, ja ensimmäisiä työkoneita olivat taikinakone taikinan vaivaukseen sekä taikinan paloittelukone. Koneistuminen toi helpotusta työntekijöille, jotka usein kuolivat nuorina raskaan työn, kuuman ilmanalan ja jauhopölyn aiheuttamien keuhkosairauksien takia. Vuonna 1890 Helsingin leipureista neljä viidestä oli 15–25-vuotiaita ja vain yksi viidesosa sitä vanhempia.
Historiaa > Leipomoiden koneistuminen

Vuonna 1919 Suomessa oli 25 leipätehdasta eli teollista leipomoa, joissa oli kaikkiaan noin 800 työntekijää. Vasta 1920-luvulla sähkötekniikan kehitys alkoi koneistaa leipomoita nopeasti. Leipomoalan koneita kehitettiin etenkin Saksassa ja Yhdysvalloissa, ja Suomeen tekniikkaa alkoi tuoda vuonna 1920 perustettu Leipurien Tukku. Taylorismin hengessä alettiin kiinnittää huomiota työtehon parantamiseen. Raaka-aineita alettiin annostella erilaisin mittausvälinein, kun siihen asti leipurit olivat sekoittaneet taikinat käsituntumalla.
Leipomoalan koneistuminen heikensi pienten leipomoliikkeiden kilpailukykyä ja ala alkoi keskittyä. Vuonna 1925 valmistunut, työväen osuuskauppaliikkeen perustama Elannon leipätehdas Helsingin Sörnäisissä oli Suomen siihen mennessä suurin ja tehokkain leipomo. Se työllisti noin 150 ihmistä ja tuotti 10 miljoonaa kiloa leipää vuodessa. Kuuteen kerrokseen rakennetussa leipomossa prosessi kulki ylhäältä alas niin, että ylimmässä kerroksessa oli jauhovarasto, johon jauhot nostettiin ruuvikuljettimilla tai tavarahisseillä. Viidennessä kerroksessa oli pitkälle koneistettu näkkileipäosasto, jonka liikkuville arinoille mahtui 210 leipää kerralla. Alemmissa kerroksissa tehtiin tuoreita ruokaleipiä ja konditoriatuotteita, jotka vaativat vielä paljon taidokasta käsityötä. Leipomossa oli satakunta sähköllä toimivaa konetta, mutta talon 21 uunista useimmat toimivat vielä kivihiilen lämmittäminä. Niiden lämmittäjät lapioivat hiiltä uuneihin leipomotiloista erotetuissa erillisissä lämmityshuoneissa. Jopa 500 kilon painoisia taikina-astioita siirreltiin vielä miesvoimin pyörien päällä. Koneellinen ilmanvaihto viilensi työtiloja ja poisti suuren osan ilmassa leijuvasta jauhopölystä.
Historiaa > Valintamyymälä toi pakatut leivät

Sotien jälkeen 1950-luvulla leipomoala kehittyi erityisesti päivittäistavaroiden vähittäiskaupan muuttuessa itsepalvelua suosivaksi. Valintamyymälöihin leipä oli pakattava, ja ratkaisuksi tulivat erilaiset muovikelmut ja -pussit. Muita pakkausuutuuksia olivat alumiinivuoat, joissa pehmeät piirakat ja tortut voitiin paistaa ja jotka toimivat myös vähittäispakkauksen tukevana alaosana. Uutta leipomotekniikkaa edustivat automatisoidut uunit, joissa leivonnaiset kulkevat pinnavaunuissa läpi nostatuksen, paiston, jäähdytyksen aina pakkaamoon asti käsin koskematta.  Pinnavaunu on itsepalveluravintoloiden astianpalautuskärryä muistuttava pyörällinen vaunu, johon  mahtuu useita leivinpeltejä päällekkäin.
1960-luvulla aloitettiin Yhdysvalloissa leivonnaisten toimittaminen raakapakasteina supermarketeissa paistettaviksi. Britanniaan perustettiin tarinan mukaan yhdellä työntekijällä toimiva automatisoitu pakastetehdas, joka toimitti leivät lähes 40 myymälän tarpeisiin. 1970-luvulle tultaessa jauhomyllyt alkoivat sekoittaa leipomoille valmiita taikinoiden kuiva-aineseoksia, jotka sisälsivät jauhojen lisäksi myös mausteet, suolan, sokerin, maitojauheen sekä huokoisuutta ja säilymistä parantavat lisäaineet, joista oli tullut pitkään säilyvien leivonnaisten olennainen osa. Valmiit seokset auttoivat pieniä leipomoita pysymään kilpailussa mukana.
Suomesta tuli yksi kärkimaista leipomoalan teollistumisessa ja keskittymisessä niin, että 1980-luvulla  kuluttajat alkoivat kapinoida muovipussileipiä vastaan, ja leipiä alettiin taas myydä myös irtomyyntinä ja paperipusseissa. 1990-luvulla Suomessa oli yksi leipomo 8 000 asukasta kohden, kun pienleipomoita suosivassa Ranskassa oli yksi leipomo 1 800 asukasta kohden. Tästä keskittyminen vain jatkui: Suomessa oli 1980-luvulla yli tuhat tuoretuoteleipomoa, mutta vuonna 2016 enää 640.
Maailman suurimmat leipomoyhtiöt

Vuosiliikevaihdon mukainen ranking 2017:
Grupo Bimbo, Meksiko: 12 miljardia €, valtaosa USA:sta
Yamazaki, Japani: 5,8  miljardia €
JAB Holding, Luxemburg: 5,6 miljardia €
Aryzta, Sveitsi: 3,8 miljardia €
Flowers Foods, USA: 3,4 miljardia €
Rich Products, USA: 3,3 miljardia €
Dr. Oetker, Saksa: 3,1 miljardia €
Gruma, Meksiko: 3 miljardia €
General Mills, USA: 2,9 miljardia €
Associated British Foods, Yhdistynyt kuningaskunta: 2,6 miljardia €
Suomen leipomoteollisuus

Vuonna 1970 leipomoteollisuus työllisti lähes 14 000 suomalaista, vuonna 2016 enää 7 500. Suomen koko elintarviketeollisuudesta leipomoalan osuus oli vuonna 2016 noin 10 prosenttia eli noin miljardi kymmenestä miljardista eurosta. Tuonnin osuus suomalaisten ruokaleivän kulutuksesta oli arviolta 15 %. Tuonti oli arvoltaan lähes neljä kertaa suurempi kuin suomalaisten leipomotuotteiden vienti ulkomaille.
Suomen leipomoteollisuus > Suomen suurimmat leipomot

Suomen leipomoiden liikevaihto ja henkilöstö 2010-luvun keskivaiheilla. Myös Vaasan Oy:n nykyisin omistava Lantmännen Unibake on kohdat 2, 3 ja 4 yhteen laskien liikevaihdoltaan Fazeria suurempi leipomoyritys:
Fazer Leipomot Oy: 247 milj. €, 1 465
Vaasan Oy: 156 milj. €, 941
Oy Lantmännen Unibake Ab: 86 milj. €, 126
Lantmännen Cerealia Oy: 27,5 milj. €, 201
Elonen Oy, Jämsä: 21 milj. €, 167
Leipomo Salonen Oy, Turku: 19 milj. €
Sinuhe Ky, Lahti: 18 milj. €, 116
Porin Leipä Oy, Pori: 17 milj. €, 152
Linkosuon Leipomo, Tampere: 15 milj. €, 89
Malviala Oy, Kuopio: 14 milj. €, 56
Pulla-Pirtti Oy, Oulu: 14 milj. €, 116
Porokylän Leipomo Oy, Nurmes: 14 milj. €, 102
Kirjallisuutta

Heinonen – Jouppila – Salovaara: Kondiittorin käsikirja. 2. uud. painos, Leipuriliitto, 2003.
Jalas, Aaro & Åberg, Veijo (2010): Suomen Leipuriliitto 1900–2010. Katsaus leipomoalan historiaan.
Räisänen, Matti (teksti) & Nokelainen, Joel (valokuvat): ”Leipuri”, Perinteisiä käsityöammatteja, s. 78–83.  Helsinki:  Helsingin käsityö- ja teollisuusyhdistys, 1985.  ISBN 951-99671-4-1
Salovaara - Ignatius - Jussila - Hurri - Martikainen: Leivonnan teknologia - Ruokaleipä. Suomen Leipuriliitto, 2017. ISBN 978-952-93-8620-8.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leipomo Wikimedia Commonsissa
Leipuriammattikunnan talo vuodelta 1501 Saksan Goslarissa.
Elannon teollisuusaluetta Sörnäisissä, taustalla vuonna 1925 valmistunut suuri leipätehdas.
Frank K. Edmondson

Frank K. Edmondson vuonna 1962.
Frank K. Edmondson (s. 1. elokuuta 1912 – 8. joulukuuta 2008) oli yhdysvaltalainen tähtitieteilijä.
Elämä ja ura

Edmondson syntyi Milwaukeessa Wisconsinissa ja kasvoi Indianan Seymourissa. Hän valmistui Indianan yliopistosta vuonna 1933 ja pääsi stipendillä Lowellin observatorioon Flagstaffiin, jossa hän toimi vuoteen 1935 Clyde Tombaughin avustajana. Valmistuttuaan Harvardin yliopistosta filosofian tohtoriksi 1937 hän palasi Indianan yliopistoon tähtitieteen osaston henkilökunnan jäsenenä.
Edmondsonin varhaisiin saavutuksiin kuului niin kutsutun Indianan asteroidiohjelman avaaminen vuonna 1949. Hän oli myös mukana perustamassa AURAa (Association of Universities for Research in Astronomy) ja toimi sen puheenjohtajana vuosina 1962–1965. Jäätyään eläkkeelle yliopistosta hän keskittyi kokoamaan AURAn ja Indianan yliopiston tähtitieteen osaston historioita.
30. maaliskuuta 1952 löydetty asteroidi 1761 Edmondson on nimetty Frank K. Edmondsonin mukaan.
Yksityiselämä

Frank K. Edmondson meni vuonna 1934 naimisiin kuuluisan tähtitieteilijä Henry Norris Russellin nuorimman tyttären Emma Margaret Russellin (1914–1999) kanssa. Avioliitosta syntyi kaksi lasta.
Julkaisut

AURA and its US National Observatories, Cambridge University Press, 1997. ISBN 0-521-55345-8
Eduntasoitus

Eduntasoitus, joka tunnetaan myös nimellä rikastumiskielto, on vahingonkorvauksen suuruuden määrittämiseen liittyvä toimenpide, jossa vahingon määrästä vähennetään korvauksen saajalle vahingosta koitunut hyöty tai vahingolta säästyneen omaisuuden arvo. Eduntasoitus on latinaksi compensatio lucri cum damno, joka on myös eräs toimenpiteestä käytetty nimitys.
Tarkoitus

Vahingonkorvauksen saamisen ei tulisi johtaa liialliseen hyvitykseen niin, että vahingonkärsijä olisi korvauksen jälkeen paremmassa asemassa kuin ennen vahinkotapahtumaa. Korvaus ei toisin sanoen saa muodostua todellista vahinkoa suuremmaksi. Useimmiten eduntasoituksen käyttö liittyy siihen, että vahinkotapahtuman jälkeiset korjaus- ja kunnostustoimenpiteet on tehty vahinkoa edeltävän laatutason ylittävällä tavalla tai muualta saadut korvaukset, kuten vakuutuskorvaukset, ovat jo turvanneet vahingonkärsijälle osittaisen hyvityksen. Esimerkiksi vahingoittuneella esineellä voi olla määriteltävissä oleva arvo (käyttöarvo, myyntiarvo tai tuottoarvo), joka voidaan vähentää esineen jälleenhankintakustannuksista, jos esinettä ei saada korjattua ennalleen ja on hankittava uusi esine vahingoittuneen tilalle.
Soveltaminen

Vahingon kärsinyt saattaa vahingonkorvauksen ohella saada muuta korvausta, joka tyypillisesti on vakuutuskorvaus. Eri korvaukset pyritään yhteensovittamaan niin, ettei niiden summa ylitä korvattavan vahingon määrää. Toisin sanoen rikastumiskiellosta seuraa, että vahingonkärsijä menettää mahdollisuutensa vaatia vahingonkorvausta vahingonaiheuttajalta siltä osin kuin korvaus on saatu vakuutuksesta. Rikastumiskiellon vuoksi vahingonkorvausvelvollisuus rajoittuu koskemaan esimerkiksi vain vakuutuksen omavastuuosuuden määrää. Rikastumiskielto koskee kuitenkin vain vahinkovakuutuksia, joten henkivakuutusten yhteydessä vahingonkärsijä voi saada korvausta sekä vakuutuksenantajalta että vahingonkorvausvelvolliselta.
Eduntasoitusta käytetään myös korvattaessa viranomaisen päätöksen aiheuttamia vahinkoja. Esimerkiksi lunastuskorvaus on eräs tällaisen pakkotoimikorvauksen laji.
Vahingonkorvausvaatimus saattaa olla ennenaikainen, jos eduntasoituksen vaikutusta ei vielä kyetä ottamaan huomioon.
Esimerkki

Vahingonkorvausta työansion menetyksestä määrättäessä otettiin vähennyksenä huomioon työntekijälle työllisyyslain nojalla maksettu työttömyyskorvaus.
Tapauksessa työnantaja, joka oli laittomasti irtisanonut useita työntekijöitä, tuomittiin maksamaan irtisanotuille työntekijöille vahingonkorvausta työansion menetyksestä. Kun työntekijät olivat saaneet työttömyysajaltaan työttömyyskorvausta, tämä korvauksen määrä vähennettiin työnantajan maksamasta vahingonkorvauksesta. Ilman tätä eduntasoitusta työntekijät olisivat saaneet enemmän rahaa työttömyysajaltaan kuin jos olisivat edelleen olleet työsuhteessa ja saaneet normaalia palkkaa. Tällä tavalla työntekijät eivät rikastumiskiellon takia hyötyneet irtisanomisista verrattuna esimerkiksi työnantajan palveluksessa jatkaneisiin.
José Eibenschütz

José Eibenschütz 1890-luvulla. Valokuva on omistettu Georg Schnéevoigtille.
Alexander Joseph ”José” Eibenschütz (8. tammikuuta 1872 Frankfurt am Main, Saksan valtakunta – 27. marraskuuta 1952 Ilfeld, Nordhausen, Saksan demokraattinen tasavalta) oli saksalainen kapellimestari, viulisti ja säveltäjä, joka työskenteli myös Suomen suuriruhtinaskunnassa.
José Eibenschützin vanhemmat olivat laulajia. Eibenschütz opiskeli musiikkia Frankfurtin konservatoriossa. Opistojensa jälkeen hän muutti vuonna 1892 Koblenziin ja toimi siellä viulunsoitonopettajana ja kaupunginorkesterin konserttimestarina. Seuraavana vuonna hän siirtyi konserttimestariksi Pietariin, ja vuonna 1894 hän muutti Turkuun Soitannollisen Seuran orkesterin konserttimestariksi ja orkesterinjohtajaksi. Hänen ystäväpiiriinsä kuului muiden muassa Jean Sibelius, ja tämän Romanssi op. 42 on omistettu Eibenschützille. Turussa kantaesitettiin Eibenschützin ooppera Ann Mari vuonna 1897, nimiroolissa Emma Engdahl-Jägerskiöld, ja Turussa syntyivät hänen lapsensa Edvard (s. 1894) ja Olof (s. 1898). Perhe asui Suomessa vuoteen 1905 saakka.
Suomen-aikansa jälkeen Eibenschütz työskenteli musiikinjohtajana Görlitzissä ja sitten Hampurin filharmonisen orkesterin johtajana 1908–1921, Oslon filharmonisen orkesterin johtajana 1921–1927 ja Hampurin radion (NORAG) kapellimestarina ja musiikkipäällikkönä vuodesta 1928.
Kansallissosialistien valtaantulon jälkeen Eibenschütz joutui vaikeuksiin, koska hänen isänsä oli juutalainen. Eibenschütz liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen mutta ei kyennyt osoittamaan arjalaisuuttaan. Hän koetti oikeusprosessien avulla todistaa, että hänen biologinen isänsä olisi ollut eräs arjalainen teollisuusmies, mutta hävisi jutut, eikä hänen sallittu harjoittaa ammattiaan maassa. Vuonna 1935 hän joutui muuttamaan toisen vaimonsa appivanhempien luo Südharziin, ja aviopari asui siellä sodan ajan.
Monissa hakuteoksissa – myös Otavan Isossa Musiikkitietosanakirjassa – mainitaan virheellisesti, että Eibenschütz olisi emigroitunut vuonna 1933 Yhdysvaltoihin.
Sodan jälkeen huhuttiin, että Eibenschütz olisi toiminut yhteistyössä natsien kanssa, ja hän johti ainoastaan muutamia studiokonsertteja. Hänen terveytensä heikkeni, eikä vuodeksi 1952 suunniteltu Suomen-matka toteutunut. Hän kuoli marraskuussa 1952 Ilfeldin sairaalassa.
EFW N-20

EFW N-20
EFW N-20 "Aiguillon" oli vuonna 1952 valmistunut sveitsiläisen hävittäjäpommittajan prototyyppi. EFW eli Sveitsin valtion lentokonetehdas suunnitteli tämän nelimoottorisen suihkuhävittäjän toisen maailmansodan lopulla.
Moottorivalmistajaksi kaavailtiin sveitsiläistä Sulzeria, joka kuitenkin irtaantui hankkeesta vuonna 1947. Moottoriksi hankittiin englantilainen Armstrong Siddeley Mamba. Moottori oli potkuriturbiini, vaihde ja potkuri korvattiin ahtimella tätä lentokonetta varten.
3:5-kokoinen puurakenteinen lentävä malli tehtiin, ja se lensi 17. huhtikuuta 1948. Liitokone tuhoutui kokeissa mutta osoitti suunnittelman oikeellisuuden ja projekti jatkui. Moottoroitu skaalakone (3:5) Arbalète lensi 16. marraskuuta 1951. Prototyyppi valmistui vuonna 1952, ja sillä tehtiin rullauskokeita 8. huhtikuuta 1952 ennen kuin kehitystyö keskeytettiin.
EFW N-20.02 Arbalète
Sulzer D45.04
SM-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Haller, Ullrich. "The Swiss N-20 Jet Fighter-Bomber". Air Pictorial,July 1964. pp. 203–204.
Munziger, Ernst. Düsentriebwerke. Luzern:Baden Verlag, 1991. ISBN 3-85545-056-0.
Schürmann, Roman. Helvetische Jäger. Dramen und Skandale am Militärhimmel. Zürich: Rotpunktverlag, 2009. ISBN 978-3-85869-406-5
Ehécatl

Ehécatl
Ehecatl on muinaisten asteekkien tuulten jumala, ja yksi sulkakäärme Quetzalcoatlin aspekteista. Ehecatl tutustutti ihmiskunnan seksuaaliseen rakkauteen noutamalla manalasta Mayahuel-neidon ja rakastelemalla tämän kanssa maan päällä. Tälle paikalle kasvoi kaunis puu, jossa oli kaksi vahvaa oksaa. Sen jälkeen asteekit alkoivat pitää puissa suhisevaa tuulta merkkinä Ehécatlin kaipuusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ehécatl Wikimedia Commonsissa
EE-T1 Osório

| Engesa EE-T1 Osório |
| --- | --- |

Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Brasilia
Tekniset tiedot
Pituus:  9,99 m
– putki edessä:  9,99 m
– pelkkä runko:  7,13 m
Leveys:  3,26 m
Korkeus:  2,37 m
Taistelupaino:  41 000 kg
Telaketjut:  Diehl/570 mm, telapaine 0,85 kg/cm²
Maksiminopeus:  
– tiellä:  70 km/h
– maastossa:  ? km/h
Toimintasäde:  550 km
Pääase:  1× 105 mm L/52 L7 tai 120 mm GIAT G1 rihlattu panssarivaunukanuuna
Muu aseistus:  1× Hughes X34 7,62 mm konekivääri 1× M2HB 12,7 mm  konekivääri
Panssarointi:  komposiitti; alumiini/teräs, hiilikuitu ja keramiikka
Moottori:  MWM TBD 234-V12 diesel
– hevosvoimat:  1 000 hv
– kilowattia:  745 kW
Miehistö:  4
EE-T1 Osório on brasilialaisen Engesa (Engenheiros Especializados S/A) -yhtiön 1980-luvun puolivälissä kehittämä M1 Abrams ja Leopard 1 vaunuja vastaava taistelupanssarivaunu.
Engesa kehitti vähäisellä valtion tuella Osórion, tarkoituksenaan myydä sitä arabimaille ja muille kolmannen maailman valtioille, jotka eivät ole Nato-maiden liittolaisia. Tämä taas olisi mahdollistanut pahasti alirahoitetun Brasilian armeijan tilaukset, vaatimatta Brasilian valtiolta tukea panssarivaunun kehitys- tai tutkimustyöhön.
Toisin kuin turbiinimoottorinen M1 Abrams, Osório käytti tavanomaista dieselmoottoria, ollen kuitenkin kevyempi ja modernimpi kuin Leopard 1. Osório voitti pääkilpailijansa Saudi-Arabian armeijan järjestämässä vertailussa ja sai useat maat kiinnostumaan vaunun ostosta, ilmeisesti myös Irakin, joka tarkkaili Saudi-Arabian valintakokeita.
Vähän tämän jälkeen Irak kuitenkin hyökkäsi Kuwaitiin, aloittaen ensimmäisen Persianlahden sodan. Yhdysvaltain johtaman liittouman puolustama Saudi-Arabia hankkikin M1A1 Abrams -vaunuja.
Muut mahdolliset ostajat seurasivat Saudi-Arabian esimerkkiä. Brasilian armeija ei saanut rahoitusta Osórion ostamiseen ja Engesa joutui konkurssiin.
Aiheesta muualla

Fprado.com
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Trewhitt, Philip: Panssarivaunut ja panssaroidut ajoneuvot, Karisto Oy, Hämeenlinna, 2009, suom. Petri Kortesuo ISBN 978-951-23-5145-9 (s. 81)
Yrjö Leino

| Yrjö Leino |
| --- | --- |

Sisäasiainministeri
 Paasikiven III hallitus 17.4.1945 − 26.3.1946  
 Pekkalan hallitus 26.3.1946 − 22.5.1948  
Edeltäjä:  Kaarlo Hillilä
Seuraaja:  Eino Kilpi
Ministeri sosiaaliministeriössä
 Paasikiven II hallitus 17.11.1944 – 17.4.1945  
Kansanedustaja
 1945–1951  
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. tammikuuta 1897 Helsinki
Kuollut: 28. kesäkuuta 1961 (64 vuotta) Helsinki
Ammatti:  maatalousteknikko, lehtimies
Puoliso:  Alli Lemmitty Simola (1924–1930) Ulla Helenius (1931–1945) Hertta Kuusinen (1945–1950)
Tiedot
Puolue:  SKDL (SKP)
Leino puhumassa SKDL:n järjestämässä kansalaiskokouksessa Senaatintorilla 1945.
Yrjö Leino vuonna 1948.
Yrjö Kaarlo Leino (peitenimi Antti Tammi; 28. tammikuuta 1897 Helsinki – 28. kesäkuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja kommunisti. Hän toimi jatkosodan jälkeen niin sanottuina vaaran vuosina ministerinä kolmessa hallituksessa, vuosina 1945–1948 sisäministerinä. Leino joutui eroamaan eduskunnan annettua hänelle henkilökohtaisen epäluottamuslauseen niin sanotun Leinon vankien tapauksen vuoksi, ja myös hänen uransa Suomen Kommunistisessa Puolueessa (SKP) päättyi Neuvostoliiton johdon käännyttyä häntä vastaan.
Lapsuus ja nuoruus

Yrjö Leinon vanhemmat olivat nahkuri Oskar Leino ja tehtaantyöläinen Mandi Leino (o.s. Enfors). Yrjö oli perheen ainoa lapsi, ja vanhempiensa erottua vuonna 1912 hän jäi asumaan äitinsä kanssa.
Leino kävi Helsingin normaalilyseota, mutta ei valmistunut ylioppilaaksi. Toimittuaan ensin linnoitustöissä Helsingissä ja sekalaisissa maataloustöissä hän valmistui vuonna 1921 Kurkijoen maamiesopistosta maatalousteknikoksi. Valmistumisensa jälkeen hän siirtyi ensin opettajaksi Liperiin Siikasalmen maamieskouluun, jossa hän viipyi vuoteen 1924. Liperin-vuosiensa jälkeen Leino osti Lövkullan maatilan Kirkkonummelta, mutta oman tilan pito vei hänet pian talousvaikeuksiin. Hän joutui myymään Lövkullan 1930-luvun alkuvuosina. Näihin aikoihin hän myös erosi ensimmäisestä vaimostaan Alli Simolasta ja muutti Oitmäen kansakoululle, jossa hänen toinen vaimonsa Ulla Smedberg (o.s. Helenius) toimi opettajana. Tämäkin avioliitto päättyi sittemmin eroon.
Ennen puolueeseen liittymistään Leino oli peitenimellä Antti Tammi vuosina 1926–1927 ilmestyneen Talonpojan Sanomien toimittaja. Nimellinen vastaava päätoimittaja oli Matti Läheniemi, mutta käytännössä lehden teki Leino.
Poliittisessa vankeudessa

Leino suuntautui 1930-luvulle tultaessa kohti äärivasemmistoa. Etsivä keskuspoliisi oli alkanut pitää häntä silmällä sen jälkeen, kun hänen vieraanaan Lövkullassa oli alkuvuodesta 1926 käynyt SKP:n hyväksi maanalaista työtä tehnyt Anton Järvinen (”Iso-Antti”). Saman vuoden kesällä vieraana oli ollut myös Arvo ”Poika” Tuominen, joka oli juuri vapautunut vankilasta.
Vuonna 1934 Leino avusti Toivo Antikaista, joka oli lähetetty Neuvostoliitosta Suomeen maanalaiseen työhön. Antikainen pidätettiin Leinon luota marraskuussa 1934. Leino tuomittiin vuonna 1935 kolmen ja puolen vuoden vankeusrangaistukseen valtiopetoksen valmistelusta. Lisäksi hänet tuomittiin menettämään seitsemäksi vuodeksi kansalaisluottamus. Leino kärsi rangaistuksen Tammisaaren pakkotyölaitoksessa. Arvo ”Poika” Tuominen kirjoitti teoksessaan Maan alla ja päällä, että vankeusaikana Leinosta olisi lopullisesti tullut kommunisti. Leino vapautui vankilasta 1938, mutta Valpo (entinen Etsivä keskuspoliisi) tarkkaili häntä edelleen. Vapauduttuaan hän osallistui tuolloin kielletyn Suomen Kommunistisen Puolueen maanalaiseen toimintaan.
Sotavuodet

Talvisodan aikana Leino pysytteli maan alla ja pakoili viranomaisia yhdessä useiden muiden kommunistien kanssa. Näinä aikoina hän tutustui tulevaan vaimoonsa Hertta Kuusiseen. Välirauhan aikana vuonna 1940 Leino vangittiin turvasäilöön. Jouluna 1940 hänet kuljetettiin Vaasan vankilaan, josta hänet siirrettiin keväällä 1941 Köyliön vankileirille. Jatkosodan alettua kommunistivankeja alettiin kerätä sotilaskoulutukseen. Syyskuussa 1941 Leino karkasi vankijunasta, joka oli viemässä turvasäilöön määrättyjä miehiä Riihimäeltä taistelemaan rintamalle Erillinen pataljoona 21:een. Leino jatkoi salaista toimintaansa SKP:ssa sodan loppuun saakka, ja hänen yhdyshenkilönään toimi Martta Koskinen siihen saakka, kunnes Koskinen vuoden 1942 lopulla vangittiin. Useita muitakin Leinon avustajia joutui Arno Anthonin johtaman Valpon käsiin jatkosodan aikana.
Välirauhan tultua SKP:n toiminta laillistettiin syyskuussa 1944, ja suurelle yleisölle siihen asti jokseenkin tuntemattomasta Leinosta tuli Paasikiven toisen hallituksen toinen sosiaaliministeri marraskuussa 1944.
Tutkija Ilkka Hakalehto esitti vuonna 2001 teorian, että Leino olisi ollut sodan aikana päämajan valvontaosaston agentti. Hakalehto perusteli tätä muun muassa sillä, että Leinoa ei pidätetty kertaakaan sen jälkeen, kun hän pääsi tai hänet päästettiin pakoon syksyllä 1941, vaikka lukuisia hänen avustajiaan jäi kiinni. J. K. Paasikivi ja Urho Kekkonen järjestivät Leinolle taloudellisen toimeentulon sen jälkeen, kun hänen poliittinen uransa päättyi. Erkki Tuomiojan mukaan Hakalehdon aineisto ei kumonnut aiempaa tutkimusta, mutta Leinon kaksoisagenttiroolia voi sen perusteella pitää jollain tapaa mahdollisena.