stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nanoscience Center
Historiaa > Poikkitieteellinen tutkimusyhteistyö

Tammikuussa 2012 nanotiedekeskuksen johtajaksi nimitettiin professori Hannu Häkkinen. Hänen toimikaudellaan keskuksen hallintoa ja tutkimustoimintaa kehitettiin voimakkaasti. Jo ensi töikseen hän aloitti laitoksen hallinnon uudistamisen. Hän kutsui johtajan avuksi kansainvälisen neuvonantajatyöryhmän, joka koostuu eri alojen tunnetuista ulkomaisista tieteilijöistä. Neuvonantajaryhmä arvioi tiedekeskuksen toimintaa ja suorittaa tiedekeskukseen tapahtuvan arviointivierailun joka toinen vuosi. Ryhmä teki arviointivierailun mm. huhtikuussa 2017.
Tutkimustoiminnan puolella professori Häkkinen painotti johtajana tieteiden välistä yhteistyötä. Kansainvälinen arviointityöryhmä oli arviossaan päätynyt siihen, että keskeisten tutkimusalojen kohdalla oli löydettävä yhteinen suunta, jota kohti toimintaa ohjataan. Sen ohella tiedekeskuksessa päätettiin panostaa tiettyihin tutkimuksen painopistealoihin. Johtajana Häkkinen pyrki luotsaamaan organisaation toimintaa näitä päämääriä kohti. Matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan silloinen dekaani Henrik Kunttu arvioi vuonna 2014, että professori Häkkinen oli onnistunut lisäämään tutkijoiden keskinäistä yhteistyötä ja muodostanut näistä tiiviin tutkimuskonsortion. Esimerkiksi biotieteiden tutkimusta lähensi kemian tutkimukseen Janne Ihalaisen nimittäminen nanotieteiden professoriksi vuonna 2013, sillä Ihalainen on taustaltaan sekä biologi että kemisti.
Tutkimustoiminnasta on dekaani Kuntun mukaan saatu aikaan hyviä tuloksia. Kemistit, biologit ja fyysikot ovat tehneet yhdessä poikkitieteellistä tutkimusta. Tutkimustyön avulla on kehitetty esimerkiksi biokuvantamismenetelmä, jonka avulla viruksia voitiin tarkastella elektronimikroskoopilla, kun niiden pintaan kiinnitetään kultahiukkanen. Vuosina 2010–2011 kemistit ja fyysikot tutkivat aluksi kultananopartikkelien rakennetta sekä kemiallisia ja fysikaalisia ominaisuuksia. Perustutkimuksen avulla löydettiin sopiva tapa, jolla 1–3 nanometrin kokoinen kultahiukkanen voitiin kiinnittää viruksen pintaan kemiallisten sidosten avulla.
Hannu Häkkisen toimikausi tiedekeskuksen johtajana päättyi vuoden 2017 lopussa. Uudeksi tieteelliseksi johtajaksi Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaani Mikko Mönkkönen nimitti professori Tero Heikkilän ja tämä aloitti tehtävässään tammikuussa 2018. Nykyään nanotiedekeskuksen tieteellinen johtaja on Lotta-Riina Sundberg.
Aiheesta muualla

Mitä on nanotiede?[vanhentunut linkki] NSC, JY.
Nanotiedekeskuksen tiedotteita (Arkistoitu – Internet Archive) NSC, JY.
Nanotiedekeskuksen (NSC) tutkimustoimintaa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Nanotiedekeskuksen tutkijoiden julkaisuja (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
NSC:n kansainvälinen neuvonantajatoimikunta[vanhentunut linkki]
Nazca-kulttuuri

Nazcan saviastia.
Nazcasoturiveistos
Nazca-kulttuuri oli Etelä-Amerikan Perussa noin 300 eaa. ja 600 jaa. välisenä aikana kukoistanut intiaanikulttuuri. Kulttuuri tunnetaan keramiikastaan ja autiomaahan piirretyistä suurista viivoista.
Alue

Nazca (tai Nasca) on Perun etelärannikon läheisyydessä sijaitsevien jokilaaksojen muodostama kokonaisuus ja samalla alueen suurimman kaupungin nimi. Nascan ihmiset elivät aikoinaan Chinchan, Piscon, Ican ja Rio Granden laaksoissa. Alue on Pampa de san Josen eli Pampa de Ingenion laitaa.
Piirteet

Nazca-kulttuuri oli tyypillinen Keski-Andien alueen tuonaikainen kulttuuri. Siihen kuului ihmisuhrejakin vaativan jumaljoukon palvonta pappien johdolla ja eri luokkiin kerrostunut yhteiskunta. Ihmiset elivät pääosin maanviljelyllä ja kalastuksella. Nazcankin käsityöläiset tekivät hyvää keramiikkaa ja kutojat tekstiilejä. Keramiikka oli Andien monivärisintä. Alussa hyvin tehdyssä keramiikassa oli luonnonmukaisia eläinaiheita, myöhemmin tilalle tulivat geometriset aiheet. Keramiikassa ja tekstiileissä näkyi jumalmaailma. Kankaankudonta oli alussa taitavaa, koska se oli jatkoa Paracasille. Nazcan kultasepäntyöt eivät olleet niin hyviä kuin pohjoisempien Mochen ja Vicúsin työt. Kastelujärjestelmä oli kehittynyt. Nazcan rakennuksia on säilynyt melko vähän. Rakentamiseen käytettiin yleensä helposti hajoavaa kuivatusta savesta tehtyä tiiltä. Nazcaintiaaneja arvellaan asuneen jokilaaksojen lähellä olleissa kylissä korkeintaan 25 000.
Nazcan linjat

Nazcan linjat ovat Nazcan autiomaahan tehtyjä suuria kuvioita. Nazcan kalliopiirrokset liitettiin yhdessä Pampas de Jumanan kalliopiirrosten kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1994. Kuviot ovat kahdenlaisia: eläimiä ja kasveja esittäviä kuvia, ja valtavan suuria geometrisia kuvioita. Niiden arvellaan olleen palvontapaikkoja ja kulkuteitä.
Historia

Nazcan kulttuuri kukoisti noin 300 eaa./200 eaa.–600 jaa. Se syntyi varhaisemmasta intiaanien perinteestä, jonka muuttui joiltain osin ajan kuluessa. Nazcan alueella historiaan ovat vaikuttaneet muun muassa merivirtojen muutosten aiheuttamiin säänvaihteluihin liittyvät kuivumiset ja kostumiset.
Historia > Edeltäjät

Nazcan kulttuuria edelsi jo 1400 eaa. alkanut niin sanottu alkujakso, jonka aikana tehtiin pieniä kivipiirroksia. Rannikon aavikoituminen eteni sisämaahan seuraavalla Paracas-kaudella. Asutuskeskusten luku lisääntyi silti edettäessä Paracas-jaksosta Nazca-jaksoon. Tämä lienee liittynyt maanviljelyn luomaan väestönlisäykseen ja asutuksen keskittymiseen kosteisiin jokilaaksoihin. Nazcan edeltäjät Paracas-intiaanit tunnetaan tekstiileistään ja haudoistaan. Paracas-intiaanit tekivät suuria tasangolle näkyviä kuvioita rinteisiin jo 400 eaa.. Nazcan kuvat ovat tasangolla.
Historia > Synty

Varsinainen Nazcan kulttuuri syntyi noin 200 eaa., varhaisen horisontin kuivuuden jälkeen. Siirtymä Paracasista Nazcaan oli asteittainen ja näkyi sekoitettujen värien ottamisena käyttöön saviastioiden maalauksessa. Alussa Nazcan keramiikassa oli varhaisemman Paracasin piirteitä. Nazcan kanssa samoihin aikoihin syntyi etelään Caneten, Chicchan ja Piscon laaksoihin Topara. Nazcan löytöjä on tehty paljon Ocucajesta, josta on löydetty paljon myös Paracasin esineistöä. Kulttuurin keskus oli alussa 150 ha laajuisessa Cahuachissa, jossa vuorilta maan alle virtaava joki nousi lähteenä pintaan. Siellä on hautoja, temppeleitä, korokkeita ja aukioita luonnonkukkuloilla. Näin se oli tyypillinen tuon ajan Perun rannikon seremoniakeskus, jota muutamat papit johtivat.
Cahuachi hylättiin suunnilleen Nazca 3/4 -vaiheiden välissä ehkä kuivuuden takia.
Asutuskeskuksien välillä oli sotia. Nazcan kulttuurin alue siirtyi ja kutistui alussa Nazcan ja Acarin laaksoihin.
Kehitys

Nazcan keramiikan historia jaetaan yleensä Proto-Nazcaan (Vaihe 1: 100 eaa. – 1 jaa.), varhaiseen Nazcaan (vaiheet 2–4: 1–450 jaa.), Keski-Nazcaan (vaihe 5: 450–550 jaa.), Myöhäiseen Nazcaan (vaiheet 6–7: 550–750 jaa.).. Nazcan vaiheet 8–9 kuuluvat Warin kulttuuriin.
Nazca 1:n saviastioita luonnehtii realismi. Tämä kehittyi huippuunsa vaiheissa 2–4. Vaiheessa 5 ilmestyi yliluonnollisia aiheita, muun muassa Auringon säteitä. Tämä oli siirtymäkautta vaiheisiin 6–7. Vaiheissa 6–7 oli sotilaallisia aiheita ja pohjoisen Mochen kulttuurin vaikutusta.
Kehitys > Sodat, kuivuus ja kulttuurin loppu

Nazcan kulttuuri pysyi koko elinaikansa poliittisesti hajanaisena, ja eri paikalliset päälliköt sotivat keskenään. Nazcan loppuvaiheen keramiikkaan liittyi vuoristovaikutus ja se oli huonolaatuisempaa. Löydetyt Nazcan suuret viitat muistuttavat Warin viittoja.
Asutuskeskusten väliset konfliktit näyttävät lisääntyneen ajan mukana. Nazca V- ja VI-kausilla ilmestyi keramiikkaan sotilasaiheita ja pohjoisrannikolla olleen Mochen vaikutusta. Nazca laajeni lopussa pohjoiseen ja etelään sekä ylänköalueille kohti Ayacuchon laaksoa. Sodissa vangiksi saatuja vihollispäälliköitä uhrattiin. Nazcan kulttuurin romahdus lienee johtunut kuivuudesta ja aavikoitumisesta. Nazca-keramiikkaa luotiin vielä noin vuonna 755 jaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nazcan sijainti Perussa punaisella värillä
Nazcaintiaanien autiomaahan tekemä lintukuva.
Neljäs tie

G. I. Gurdjieff 1920-luvun alussa
Neljäs tie on G. I. Gurdjieffin opetuksiin pohjautuva henkisen kehittämisen järjestelmä, joka korostaa yksilön itsetietoisuuden herättämistä mekaanisesta ja unenkaltaisesta olotilasta. Yhdistämällä kolme tunnettua, erillistä oppisuuntaa, jotka korostavat joko kehon, järjen tai tunteiden yksipuolista kehittämistä, Gurdjieff kehotti työskentelemään kaikkien näiden kolmen eri alueen parissa samanaikaisesti. Näin voidaan saada aikaan harmoninen kehitys.
Vaikka Gurdjieff ei itse pannut suurta painoa Neljäs tie -termille eikä koskaan käyttänyt sitä kirjoituksissaan, hänen oppilaansa Pjotr Demjanovitš Uspenski teki tämän ilmaisun ja sen merkityksen keskeiseksi omissa, Gurdjieffin ideoihin liittyvissä kirjoissa sekä antamassaan opetuksessa..
Uspenskin kuoleman jälkeen hänen oppilaansa julkaisivat Neljäs tie -nimisen kirjan, joka perustui Uspenskin luentoihin. Uspenskin pääteos Gurdjieffin opetuksesta on kuitenkin Sirpaleita tuntemattomasta opetuksesta (In Search of the Miraculous: Fragments of an Unknown Teaching), jolle Gurdjieff itse antoi hyväksyntänsä.
Gurdjieff kutsui eräässä yhteydessä opetustaan nimellä 'Haida jooga' ja 'ripeä jooga'. Hänen opetuksestaan käytetään myös nimiä Suuri Työ, Gurdjieff Työ, Työ itsen suhteen tai yksinkertaisesti Työ.
Tiet

G. I. Gurdjieff jaotteli olemassa olevat ja yleisesti tunnetuimmat ihmisen mahdollisen sielullisen kehittämisen tiet kolmeen ryhmään.
Fakiirin tie, joka on työtä fyysisen ruumiin kanssa. Fakiiri pyrkii kehittämään fyysisen tahdon, jolla on valta kehon yli.
Munkin tie, joka on uskon, uskonnollisen tunteen ja uskonnollisen uhraamisen tie.
Joogin tie,  joka on tiedon ja mielen tie.
Neljäs tie > Valhekoulut

Gurdjieff viittasi opetuksessaan ns. valhekouluihin, joissa opettaja:
saattaa olla aidosti erehtynyt ja luulla tietävänsä jotakin, vaikka todellisuudessa ei tiedäkään mitään.
saattaa uskoa jotakin toista ihmistä, joka on vuorostaan erehtynyt.
saattaa tietoisesti pettää.
Uspenski viittaa Gurdjieffin sanoneen, että nämä opettajat eivät auta mihinkään ja saattavat ainoastaan antaa oppilaalle sellaisen tunteen, kuin he olisivat menossa johonkin suuntaan.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | On mahdotonta tunnistaa väärää tietä, ellei tunne oikeaa tietä. Tämä tarkoittaa, ettei ole mitään hyötyä vaivata itseään sillä, miten väärä tie olisi mahdollista tunnistaa. On vain mietittävä, miten oikean tien voisi löytää. | ” |

Gurdjieff huomautti myös, että on paljon ihmisiä, jotka uskovat seuraavansa hänen opetustaan, mutta tosiassa he keskittyvät vain yhteen tai muutamaan puoleen opetuksesta ja tästä syystä niittävät ainoastaan kielteisiä tai vääriä tuloksia.
Kirjallisuutta

Beelzebub's Tales to His Grandson; G. I. Gurdjieff, englanninkielinen painos ISBN 0140194738, 1999, 1950
The Fourth Way; P. D. Ouspensky ISBN 9780394716725, 1971, 1957
In Search of the Miraculous: Fragments of an Unknown Teaching P. D. Ouspensky ISBN 0156007460, 1949
suom. Sirpaleita tuntemattomasta opetuksesta ISBN 9789529842919, 2003
Aiheesta muualla

Karatas-Seura ry, viitattu 11.3.2021
Professori Jacob Needleman; Gurdjieff and the Fourth Way (englanninkielinen video)
Neljäs tie Suomessa viitattu 4.3.2021
Suomen Gurdjieff-Seura ry, viitattu 26.1.2021
Gurdjieff.fi viitattu 11.3.2021
Martti I. Jaatinen

Martti Ilmari Jaatinen (s. 30. toukokuuta 1934 Sortavalan maalaiskunta) on suomalainen arkkitehti, tekniikan tohtori ja professori. Hän valmistui arkkitehdiksi 1965 Teknillisestä korkeakoulusta. Hän on työskennellyt Arkkitehtitoimisto Kaija ja Heikki Sirenin arkkitehtina 1960–1965 ja sen jälkeen vuodesta 1966 puolisonsa sisustusarkkitehti Anna-Maija Jaatisen kanssa arkkitehtuuritoimisto Anna-Maija ja Martti I.
Jaatisen johtajana.
Hänen merkittäviä töitään ovat:
Hotelli Waskia (Vaasa) 1972
Rantasipi Sveitsi (Hyvinkää) 1972, laajennus 1976
Hotelli Korpilampi (Espoo) 1977 yhdessä Anna-Maija Jaatisen kanssa
Julkaisuja

Kerrostalon kuolema (2003) ISBN 952-5478270
Karjalan kartat (1997) ISBN 951-3109720
Tie suomalaisessa maisemassa. WSOY, 1967
Lennart Jaala

| Lennart Jaala |
| --- | --- |
 Jaala 1960-luvulla.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Isak Lennart Jaala 
Syntynyt: 3. helmikuuta 1930 Viipuri
Kuollut: 30. heinäkuuta 2012 (82 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Muut tiedot
Lempinimet:  Lenni
Aktiivisena:  1950–1959 (pelaajana)
Järjestö:  Suomen Jääkiekkoliitto Kansainvälinen Veteraanijääkiekkoliitto (COHA) Tampereen Allianssi Tampereen Jääkiekkotuomarit ry Tampereen Ilves
Lennart "Lenni" Jaala (3. helmikuuta 1930 Viipuri – 30. heinäkuuta 2012) oli suomalainen jääkiekkohyökkääjä ja erotuomari. Jaala aloitti Lukon riveissä ja siirtyi sieltä Ilvekseen, jossa hän voitti 1950-luvulla kaksi Suomen-mestaruutta. Erotuomarina Jaala tuomitsi vuosina 1960–1970 sarjapelien lisäksi maaotteluita ja kahdet MM-kisat. Aktiiviuransa jälkeen Jaala tuomaroi vielä kansainvälisiä veteraaniotteluja. Jaala toimi muun muassa Suomen Jääkiekkoliiton erotuomareiden pääkouluttajana Pentti Isotalon kanssa. Jaalalle myönnettiin erotuomarien kultainen ansiomerkki.
Ura

Jaala aloitti jääkiekkoilun vuonna 1944 Tampereen seurakunnan kerhopojissa siirtyen 1948 Lukkoon, missä voitti neljä SVUL:n satakunnan piirin mestaruutta. SM-sarjassa hän edusti Lukkoa aikana 1950–1952, jonka jälkeen siirtyi Ilvekseen. Hän pelasi Ilveksessä vuoteen 1959 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta sekä yhden Suomen Cupin.
Pelaajanuransa jälkeen Jaala toimi erotuomarina vuoteen 1970. Aktiiviurallaan Jaala tuomitsi 109 SM-sarjaottelua, yhdeksän maaottelua sekä Tampereen MM-kisat 1965 ja vuoden 1966 MM-kisat Ljubljanassa. Jaala oli Matti Lahtisen kanssa tuomarina kohutussa ottelussa, missä Ulf Sterner löi mailalla Timo Ahlqvistia päähän.
Yhdessä entisten pelikavereidensa Pentti Isotalon ja Räshid Hakimsanin kanssa Jaala oli Tampereen Jääkiekkotuomarit ry:n jäsen. 1970-luvulla Jaala toimi Suomen Jääkiekkoliiton erotuomarien pääkouluttajana ja kuului liiton erotuomarivaliokuntaan. Jaalalle myönnettiin liiton 50-vuotismuistomitali sekä kultainen erotuomarin ansiomerkki. Jaala oli myös Kansainvälisen Veteraanijääkiekkoliiton (COHA) jäsen. Hän tuomitsi veteraanien MM-kisoja Tokion vuoden 1979 kisoista alkaen yhdessä Juhani Räsäsen kanssa. Jaala kuului Ilveksen johtokuntaan ja oli seuran toiminnanjohtajana. Jaala oli mukana perustamassa Tampereen Allianssia.
Tilastot

| --- | --- |
Pelipaikka: Hyökkääjä
Maila: Left
Pelinumerot: #7 / #8 / #10
Pelikaudet: 1950–1959
Kulta – hopea – pronssi: 2 – 0 – 0
| --- | --- |
Erotuomarikaudet: 1960–1970
Tuomitut ottelut: 109 SM-, 9 maaottelua, kahdet MM-kisat
| Kausi | Sarja | Seura | O | M | S | P | R |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950–1951 | SM-sarja | Lukko | 8 | 2 | 2 | 4 | 0 |
| 1951–1952 | SM-sarja | Lukko | 4 | 2 | 0 | 2 | 0 |
| 1952–1953 | SM-sarja | Ilves | 10 | 7 | 1 | 8 | 0 |
| 1953–1954 | SM-sarja | Ilves | 6 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 1955–1956 | SM-sarja | Ilves | 10 | 3 | 1 | 4 | 4 |
| 1956–1957 | SM-sarja | Ilves | 10 | 3 | 0 | 3 | 2 |
| 1957–1958 | SM-sarja | Ilves | 11 | 1 | 11 | 12 | 2 |
| 1958–1959 | SM-sarja | Ilves | 11 | 0 | 0 | 0 | 2 |
| YHT. |  |  | 70 | 18 | 15 | 33 | 10 |
Kaksi Suomen-mestaruutta (Ilves; 1957, 1958)
Suomen Cup -mestaruus (1958, Ilves)
Suomen Jääkiekkoliiton erotuomarin kultainen ansiomerkki (1974) ja 50-vuotisjuhlamitali (1979)
Erotuomareita marssimassa Hakametsän hallin peruskiven muuraustilaisuuteen Hämeenkadulla vuonna 1964. Pentti Isotalo kantamassa lippua, Lennart Jaala vasemmalla hänen vieressään.
Nettoperiaate

Nettoperiaate tarkoittaa sellaista tulojen ja menojen merkintätapaa, että tuloista vähennetään niiden saamiseksi uhratut menot. Vastaavasti menoista vähennetään niihin liittyvät tulot.
Julkishallinnon budjetoinnissa nettoperiaatteen käyttö (nettobudjetointi) on tarkoituksenmukaista tehtävissä, jotka rahoitetaan pääosin palvelujen myynti- ja maksutuloilla.
Nettoperiaatteen vastakohta on bruttoperiaate.
Jaakonpäivä

Jaakonpäivä eli Jaakon nimipäivä on nykyisessä suomalaisessa kalenterissa 25. heinäkuuta. Jaakonpäivä lopettaa naistenviikon. Kirkollisessa perinteessä päivä on apostoli Jaakob vanhemman, Sebedeuksen pojan muistopäivä Suomessa samaa päivä on entisaikaan sanottu myös Ukkosen päiväksi, joka liittyi Ukko ylijumalaan.
Jaakon kylmä kivi

Vanhan uskomuksen mukaan Jaakko heittää kylmän kiven veteen 25. heinäkuuta, Jaakon nimipäivänä. Kiven heittämisen taustalla on Pyhän Jaakobin pyhiinvaellukseen liittyvä symbolinen merkitys: kivi on syntitaakka, joka heitetään pois synneistä vapautumisen merkiksi.
Jaakon kylmän kiven heittämisen uskottiin aiheuttavan vesien viilentymisen. Uimakausi alkoi olla lopuillaan, ilmat viilenivät ja syyskesä alkoi. Uskomus Jaakosta ja kylmästä kivestä on syntynyt juliaanisen kalenterin aikana, josta luovuttiin Ruotsissa ja Suomessa vuonna 1753. Nykyisessä kalenterissa Jaakonpäivää vastaa Salmenpäivä 5. elokuuta, ja juuri siihen aikaan järvivedet alkavat Suomen ympäristökeskuksen tilastojen mukaan keskimäärin kylmetä. Jaakonpäivästä alkaa vanhan käsityksen mukaan syyskesä.
Helsingissä Suomen Epätieteellisen Seuran toiminnanjohtaja Jaakko Koskinen on pilan päiten heittänyt kiven Helsingin Kolera-altaaseen vuodesta 1995 alkaen Jaakon päivänä.. Vedet kylmettävänä kivenä on toiminut muun muassa syväjäätynyt kivi, kosminen meteoriitti, katutyömaalta lainattu mukulakivi, Etnan laavakivi, riimukiven puolikas, Volgan mutkan kivi ja vuolukivi. Onpa altaaseen kerran heitetty kiven sijasta silitysrauta, jonka tarkoituksena oli kylmentämisen sijaan lämmittää kylmän kesän uimavedet ja näin pitkittää uimakautta.
Ukkosen päivä

Ennen vanhaan Jaakon päivä pyhitettiin vähän samaan tapaan kuin juhannus. Tämä lienee pakanallista perua, sillä päivä pyhitettiin Ukolle eli muinaisuskoisten ukkosenjumalalle ja sitä kutsuttiin Ukkosen päiväksi. Ukkosen päivänä ei saanut kolistella eikä muutenkaan metelöidä, ja äänekkäät työt oli siirrettävä myöhemmäksi, koska kova ääni saisi ukkosen äkeänä paikalle, minkä uskottiin pilaavan sadon. Ukkosen päivän aikoihin saatettiin aloittaa sadonkorjuu, mutta itse ukkosen päivänä ei saanut työskennellä.
Aiheesta muualla

Jaakko ei ole kylmien kivien mestari. Suomen ympäristökeskus 24.7.2007.
Iltalehti 24.7.2008: "Jaakonpäivän kylmä kivi saapui Andeilta"
Suomen Epätieteellinen Seura - kotisivut
Aili Nenola

Aili Annikki Nenola (vuosina 1966–1988 Nenola-Kallio; s. 27. lokakuuta 1942 Haukipudas) on suomalainen professori emerita, folkloristiikan tutkija, monitieteisen ja kriittisen naistutkimuksen uranuurtaja ja Helsingin yliopiston humanistisen tiedekunnan dekaani 2004–2006.
Elämä ja ura

Aili Nenola aloitti yliopisto-opintonsa Turun yliopistossa 1962 opiskelemalla suomen kieltä, ja toimi samalla folkloristiikan professori Lauri Hongon tutkimusapulaisena, sekä laitosneuvoston opiskelijajäsenenä. Vuonna 1971 Nenola laati kandidaatin työnsä inkeriläisistä itkuvirsien perinteestä. Tutkimus inkeriläisnaisten perinteistä innotti Nenolan lukemaan naisten asemasta ja feministisestä teoriasta enemmän, ja pian hän ryhtyi edistämään naistutkimusta päätoimisesti.
Vuonna 1982 Nenola väitteli kansanrunoudentutkimuksen ja uskontotieteen tohtoriksi inkeriläisiä itkuvirsiä käsittelevällä tutkimuksellaan Studies in Ingrian Laments. Lopulta laaja tutkimus koottiin yksiin kansiin, ja Inkerin itkuvirret – Ingrian Laments julkaistiin kirjaksi vuonna 2002. Nenola asettui Helsingin yliopiston humanistisen tiedekunnan ensimmäiseksi naispuoliseksi dekaaniksi vuonna 2004.
Aili Nenola työskenteli yliopistourallaan Turun, Helsingin ja Oulun yliopistossa sekä Suomen akatemiassa. Hän toimi uransa aikana tutkijana, professorina, tutkimushankkeen johtajana ja dekaanina.
Eläkkeelle Nenola siirtyi 2007 Helsingin yliopistosta humanistisen tiedekunnan dekaanikauden ja Kristiina-instituutin naistutkimuksen määräaikaisen professuurin päätyttyä.
Tutkimuksen ja opetuksen rinnalla Aili Nenola toimi aktiivisesti tieteellisissä yhdistyksissä ja tiede- ja yliopistohallinnossa. Aili Nenola on toiminut mm. Suomen Akatemian Kulttuurin ja yhteiskunnan tutkimuksen toimikunnan puheenjohtajana, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran esimiehenä ja Tukinainen ry:n hallituksen jäsenenä.
Naistutkimuksen synty ja kehitys

Aili Nenolan rooli naistutkimuksen oppiaineen synnyssä on keskeinen. Hän oli mukana 1982 perustamassa Turun tutkijanaiset ry:n toimintaa ja johtamassa projektia, jonka pohjalta naistutkimuksen oppiaineen ensimmäinen oppikokonaisuus aloitti Turussa vuonna 1988.
Vuonna 1990 Nenola aloitti valtakunnallisen naistutkimuksen jatkokoulutusverkoston ohjaajana, ja vuonna 1995 Naistutkimuksen Sukupuolijärjestelmä-tutkijakoulun johtajana. Naistutkimus saavutti täysmittaisen oppineen aseman Nenolan johdolla vuonna 2003, kun sitä saattoi opiskella yliopistossa pääaineena.
Tunnustuksia

Suomen Valkoisen Ruusun Ritarikunnan 1. lk:n ritarimerkki 1999
Kalevalaseuran Kekrinpäivän tunnustuspalkinto 2003
Helsingin yliopiston 2006 Maikki Friberg -tasa-arvopalkinto
Joensuun yliopiston kunniatohtori 2009
Kristiina-instituutin Kunnia-Kristiina -palkinto 2011
Yksityiselämä

Aili Nenola oli naimisissa tutkija Jussi Kallion kanssa vuosina 1966–1988. He saivat kaksi lasta, joista Helena Kallio on näyttelijä-kirjailija. Vuodesta 1995 Nenolan avopuoliso oli kirjallisuudentutkija Pertti Karkama.
Teoksia

Inkerin itkuvirret – Ingrian Laments. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2002.
Miessydäminen nainen. Naisnäkökulmia kulttuuriin. Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2002.
Gender and folklore: Perspectives on Finnish and Karelian culture. Toimittaneet Satu Apo, Aili Nenola ja Laura Stark-Arola. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1998.
Louhen sanat: Kirjoituksia kansanperinteen naisista. Toimittaneet Aili Nenola, Senni Timonen. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1990.
Iževsk

| Iževsk (Ижевск) Iž, Ižkar Иж, Ижкар |
| --- | --- |
 Näkymä Iževskiin
 lippu:  vaakuna
 Udmurtian tasavallan sijainti Venäjällä, alla kaupungin sijainti Udmurtiassa
 Iževsk
 Koordinaatit: 56°50′N, 53°11′E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Udmurtia
ISO 3166-2 -tunnus:  RU-UD
Perustettu:  1760
Hallinto:  
 – Pormestari:  Aleksander Ušakov
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  315,15 km²
Väkiluku (2010):  627 734
Aikavyöhyke:  UTC+4 (MSK+1) 
Postinumero:  426000–426068
Suuntanumero(t):  +7 3412
Rekisterikilpi:  18
 
 www.izh.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Iževsk (ven. Иже́вск, udmurtiksi Иж, Iž tai Ижкар, Ižkar) on Venäjän Udmurtian tasavallan pääkaupunki. Se sijaitsee Ižjoen varrella Venäjän Euroopan-puoleisella alueella Volgan ja Uralvuorten välissä 1 129 kilometrin päässä Moskovasta. Kaupungissa oli 627 734 asukasta vuonna 2010, ja sen pinta-ala on 315,15 neliökilometriä.
Udmurtian valtionyliopisto
Näkymä Kalašnikov-museosta
Mikaelin katedraali Iževskissä
Historia

Iževsk on perustettu vuonna 1760 metalliteollisuuskeskukseksi. Myöhemmin siitä tuli myös aseteollisuuskeskus. Vuosina 1985–1987 kaupunki tunnettiin nimellä Ustinov Dmitri Ustinovin mukaan.
Elinkeinoelämä

Kaupungissa on pääasiassa metalliteollisuutta, kuten koneiden ja aseiden valmistusta. Mihail Kalašnikov suunnitteli kuuluisan AK-47:n juuri Iževskissä. Kaupungissa valmistetaan myös autoja ja moottoripyöriä merkillä IŽ (ИЖ). Siellä on suurimittaista sahateollisuutta sekä ruuanjalostusteollisuutta.lähde?
Elinkeinoelämä > Liikenne

Iževskin rautatieasemalta johtaa pohjois-eteläsuuntainen dieselkalustolla liikennöitävä junarata reitillä Balezino–Igra–Iževsk–Alnaši. Tämän osuuden pääteasemien kautta liitytään Venäjän sähköistettyihin, poikittaisiin päärataverkkoihin.
Maantieyhteyksiä on esimerkiksi Latviasta Moskovan kautta saapuva Eurooppatie E 22 Kazan–Možga–Iževsk–Igra, joka jatkaa muun muassa Tjumeniin. Iževskssä on lentoasema, josta tasavallan oma lentoyhtiö Ižavia operoi. Esimerkiksi syksyllä 2012 Iževskistä oli lentovuoroja Jak-42-kalustolla Moskovaan (kaksi vuoroa päivittäin Domodevoon), Pietariin (kaksi vuoroa viikoittain), sekä harvakseltaan Ufaan ja Permiin.