Uudenmaan historia
Esihistoria > Rautakausi

Etenkin Uudenmaan länsiosassa on tehty rautakautiseen asutukseen liittyviä löytöjä: Karjaalta on löydetty useita kalmistoja, hautoja ja linnavuoria vuosilta 300–1000, Tenholassa on asunut talonpoikaisväestöä noin vuosina 500–800. Myös Lohjan alueella on asuttu ennen viikinkiaikaa, todennäköisesti 400–700-luvuilla. Länsi-Uudenmaan rautakautinen asutus lienee ollut varsinaissuomalaisen asutuksen jatketta. Uusimaa sai väkeä myös Vanajan Hämeestä ja Hollolan Hämeestä. Nykyisen Uudenmaan itäiset ja pohjoiset alueet lienevät olleet rauta-aikana eränkäyntialuetta vailla pysyvää asutusta. Tämä vakiintunut käsitys on kuitenkin muuttunut 1990-luvulta lähtien ja muun muassa Pernajan Koskenkylänjoen, Loviisan Tesjoen ja Kymijoen suistoalueelta on löytynyt arkeologisia todisteita asutuksesta ja toiminnasta rautakauden eri aikoina.
Arkeologianharrastajien tekemien tutkimusten mukaan Tesjoen ja Kymijoen jokivarsilta on löydetty myös metallurgisia todisteita varhaisesta raudanvalmistuksesta ainakin seitsemästä kohteesta, jotka ajoittuvat radiohiilitutkimusten mukaan ajanlaskun molemmin puolin.
Kymijoen Ahvenkoskelta löytyi Koskenkylä–Kotka-moottoritiehankkeen yhteydessä keskiaikainen satama, jossa Museovirasto teki koe- ja pelastuskaivaustutkimuksia 2011. Satamassa sijainneella "Pajamäellä" tehdyt tutkimukset osoittavat toiminnan ajoittuneen pääosin 1200–1400-luvuille, mutta harrastajien työryhmä löysi arkeologiset todisteet myös viikinkiaikaisesta toiminnasta. Sataman alueella sijaitsee 800-luvun lopulle ajoitettu viikinkiaikainen polttohauta ja toinen mahdollinen polttohauta tuhoutui moottoritien meluvallin alle. Syksyllä 2014 myös Pyhtään Strukan jokisuistosta löydettiin viitteitä viikinkiajan polttohautauksesta, kuten pronssiesineen katkelmia ja palaneita hopeakoristeisen viikinkimiekan osia.
Löytöjen perusteella niin Uudenmaan länsi- ja keskiosat kuin itäosat ja Kymenlaakson rannikon jokilaaksot ovat aiemmista käsityksistä poiketen olleet asuttuja rautakaudella. Suuria asutuskeskittymiä tai kalmistoja ei ole löydetty, vaan kyse on pikemmin yhden tai korkeintaan muutaman asumuksen pienalaisista asuinpaikoista, jotka sijaitsivat verrattain kaukana toisistaan. Poikkeuksen tekee Kymijoen läntisen jokihaaran Tammijärven ja Ahvenkosken välinen suistoalue, jossa on havaittavissa tiheä asutuskeskittymä. Alueen kohteista lähes kaikki vaikuttavat esinelöytöjen ja keramiikan perusteella moniperiodisilta, eli asutusta lienee ollut pronssikaudesta lähtien esiroomalaiselle ja roomalaiselle rautakaudelle ja edelleen kansainvaellusajalta viikinkiaikaan ja keskiajalle. Suurin osa löydetyistä kohteista sijaitsee jo keskiajan kirjallisissa lähteissä mainittujen lohikoskien töyräillä.
Vaikka Uudenmaan ilmasto ja maaperä ovat yhtä suotuisia viljelylle kuin Varsinais-Suomen ja Vanajan Hämeen, sieltä ei ole löydetty vastaavassa määrin rautakaudelta nykyaikaan jatkuvaan katkeamattomaan asutukseen viittavia löytöjä. Karjaan Läppträskistä tehty siitepölyanalyysi tosin kertoo rautakaudelta nykyaikaan ulottuvasta maanviljelystä, joka viikinkiaikana oli vieläpä melko voimallista. 1100-luvulle asti asutus oli enimmäkseen tilapäistä, rannikko oli tuolloin virolaisten ja hämäläisten nautinta-aluetta. Näin sitä ehkä pidettiin Hämeen rantamaana.
Uudellamaalla sijaitsee useita rautakautisia tai keskiaikaisia muinaislinnoja:
Bonaträskin saari (Tenhola)
Grabbacka Borgberget (Karjaa)
Haveråkersberget (Karjaa)
Porvoon Linnamäki (Porvoo)
Pöykäri (Karjalohja)
Sannäs Borgberget (Karjaa)
Sibbesborg (Sipoo)
Vartiokylän muinaislinna (Helsinki)
Uuspyöli (Karjalohja)