stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Navigointi
Perinteiset menetelmät

Ennen GPS-laitteita ja tietokoneita navigoinnin perusvälineitä olivat suunnan antava kompassi, nopeuden ja/tai matkan antava loki, kronometri (kello) ja kulmanmittausvälineet, kuten astrolabi, jaakobinsauva ja sekstantti.
Rannikolla pystytään navigoimaan maamerkkien avulla, mikä edellyttää hyvien, geometrisesti oikeiden karttojen tai sijaintitietojen käyttöä. Niiden tuottaminen on kartografian ja geodesian tehtävänä. Havainnoimalla maamerkkejä voidaan määrittää aluksen senhetkinen sijainti ja kartan avulla määrittää oikea kurssi, joka pidetään kompassin avulla.
Havaintojen välillä aluksen sijaintia voidaan seurata merkintälaskulla, joka perustuu tunnetun nopeuden ja suunnan ekstrapolointiin. Merkintälaskun tulos perustuu arvioihin suunnasta ja nopeudesta eikä siten ole tarkka, vaan huononee nopeasti ajan kuluessa. Inertianavigointi on tavallaan merkintälaskun hi-tech-versio, jossa herkät anturit mittaavat aluksen liikkeitä jatkuvasti.
Navigointi avomerellä edellytti tarkkaa ajanpitoa kronometrin avulla: latitudi eli leveysaste saadaan napakorkeuden avulla, mutta longitudin eli pituusasteen määritys edellytti, että tunnettiin paikallisen ajan ja lähtösataman virallisen ajan välinen ero. Vasta vuonna 1762 kyettiin valmistamaan tähän kelpaava riittävän tarkka kronometri (John Harrison). Tähtitieteellinen navigointi sekstantin, kronometrin ja The Nautical Almanacin avulla on yhä tänäkin päivänä kaiken navigoinnin perusta, ja meripäällystötutkinnossa edellytetään tähtitieteellisen navigoinnin hallintaa. Jokaiselta merialukselta tulee löytyä tähtitieteelliseen navigointiin tarvittavat välineet.
Tähtitieteellisessä navigoinnissa määritetään taivaankappaleen korkeus sekstantilla ja sen atsimuutti suuntimakompassilla, ja määritellään taivaankappaleen sijainti ja tuntikulma Nautical Almanacista. Tämän jälkeen lasketaan trigonometrian keinoin taivaankappaleen sijoittaja – se käyrä, jolla taivaankappaleen näkyvyys vastaa kyseistä havaintoa kronometrin määrittelemään kellonaikaan. Kun havainto tehdään kahdesta taivaankappaleesta, voidaan kahden sijoittajan risteyskohdasta määrittää paikka. Sekstantin maksimitarkkuus on 0,1 kulmaminuuttia, joka vastaa yhtä kaapelinmittaa (183 m). Avomerellä 20 mpk katsotaan riittäväksi mittaustarkkuudeksi.
Hyperbeliset navigointijärjestelmät (Decca, Loran) olivat 1900-luvun loppupuolella merkittäviä, vaikka satelliittinavigointi on osin syrjännyt ne. Samoin Transit-satelliittipaikannusjärjestelmä 
ei ole enää käytössä. Hyperbelinavigaatio perustuu siihen, että kahden eri pisteen välisen erotuksen vakioetäisyyden ura muodostaa hyperbelin. Useampien erotusten väliset hyperbelit muodostavat hyperbelikentän, jossa hyperbelien väliä kutsutaan kujaksi. Hyperbelinavigaatiossa mitataan kahden eri lähettimen lähettämän signaalin joko matkaeroa (Loran) tai aikaeroa (Decca), ja näin saadaan paikannettua sijoittaja joko hyperbelille tai näiden väliselle kujalle (lane). Kun tämä paikannus tehdään kahdesti – vaihtaen toinen lähettimistä kolmanteen – voidaan paikka määrittää nyt hyvin tarkasti kahden sijoittajan ristisuuntimana.
Nykyaika

Navigoinnista puhutaan nykyisin myös ilma- ja avaruuslentojen yhteydessä. Mikäli on kyse miehittämättömästä aluksesta, puhutaan ohjauksesta.
GPS-järjestelmä on nykyisin käytetyin navigointimenetelmä. Se on maailmanlaajuisesti käytettävissä, tosiaikainen ja passiivinen. Vastaavat järjestelmät ovat GLONASS (Venäjä) ja Galileo (EU, vasta suunnitteilla). Satelliittipaikannus vaatii mm. merenkulussa korjaustietoja maa-asemilta, Suomessa Merenkulkulaitos ylläpitää differentiaali-GPS-verkostoa suurten satamakaupunkien luona.
Ilma- ja avaruusnavigoinnin apuvälineenä käytetään inertianavigointia.
Suomen navigaatioliitto ry.

Navigointi on harrastuksena lisännyt suosiotaan tasaisesti veneilyn suosion kasvaessa. Merkittävin ja pisimpään toiminut harrastajien yhteisö on Suomen Navigaatioliitto. Sen perustivat meriupseeri evp., toimittaja Stig Westerlund ja merikapteeni, myöhempi merenkulkuneuvos Arvo Heikki Sainio vuonna 1957. Porkkalan vuokra-alueen palautuksen yhteydessä avautui suomalaisille uusia veneilyreittejä ja mahdollisuuksia.
Moninaisten vaiheiden kautta liitto ja sen perusseura Navigationssällskap i Finland saavuttivat vakiintuneen aseman; muitakin seuroja ryhdyttiin perustamaan, ja nykyään niiden ja työväenopistojen harjoittama navigaatiokurssien järjestäminen on saavuttanut suorastaan institutionaalisen aseman.Liiton perusperiaate on pitää yllä vanhoja matemaattisia ja maantieteellisiä merenkulkutaitoja. Navigaatioliitossa ei ole henkilöjäseniä, vaan vain yhteisöjäseniä.
Liitolla on tutkintojärjestelmä, joka koostuu kolmesta tutkinnosta: 1) saaristolaivuri-, 2) rannikkolaivuri- ja 3) avomerilaivuri. Kaksi alinta astetta käsittävät matemaattista ja maantieteellistä merenkulkuoppia sekä meriteiden sääntöjä. Kunkin asteen voi suorittaa noin neljässä kuukaudessa. Tutkintoja järjestetään kaksi kertaa vuodessa, samaan aikaan kaikkialla Suomessa. Ylin tutkinto eli avomerilaivuri kestää koko talven ja sen tutkintoja on kerran vuodessa eli keväällä. Tutkinnot on nykyään suoritettava porrastetusti, vielä 1980-luvulla saattoi rannikkolaivurin suorittaa suoraan. Kaikilla kolmella asteella on oma pätevyysviirinsä ja tunnuksensa. Tutkintoja on pidetty säännöllisesti ajan tasalla.  Esimerkiksi radiosuuntiminen poistui rannikkolaivurien opetuksesta kun meriradiomajakat poistuivat käytöstä. Tilalle tuli vuorovesinavigoinnin perusteet. Liiton järjestämä rannikkonavigoinnin tutkinto hyväksytään näyttönä teoriaosaamisesta kansainvälistä huviveneenkuljettajankirjaa varten.
1990-luvulla Navigaatioliitto teki yhteistyösopimuksen muiden silloisten veneilyliittojen eli Suomen Veneilyliiton ja Suomen Purjehtijaliiton kanssa. Siitä lähtien vain Navigaatioliittoon kuuluvat seurat ovat voineet hankkia itselleen katsastusmiehiä sekä oman pursilipun, kun aiemmin edellytyksenä oli joko Veneily- tai Purjehtijaliiton jäsenyys.
Kirjallisuutta

Polynesian merenkulusta ja Madagaskarin asuttamisesta mm. Jared Diamond: Guns, Germs, and Steel: The Fates of Human Societies.
Klassisesta navigaatiosta: Dava Sobel: Longitudi (Art House Oy 1996)
Donald S. Johnson, Juha Nurminen: Meritie – Navigoinnin historia.  John Nurmisen Säätiö, 2007.  ISBN 978-952-9745-22-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Geodeettinen laitos, Navigoinnin ja paikannuksen osasto
Navigoinnin menetelmät
Navigointilaskin maapallolle
Suomen Navigaatioliitto ry
Tampereen Navigaatioseura ry
Helsingin Navigaatioseura ry
Laivuritutkinnon tunnusmerkki
Nefertite – Niilin kuningatar

| Nefertite – Niilin kuningatar> Nefertite, regina del Nilo |
| --- | --- |
 Elokuvan ranskalainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Fernando Cerchio
Käsikirjoittaja:  Ottavio Poggi, Fernando Cerchio, John Byrnes
Tuottaja:  Ottavio Poggi
Säveltäjä:  Carlo Rustichelli
Kuvaaja:  Massimo Dallamano
Leikkaaja:  Renato Cinquini
Pukusuunnittelija:  Giancarlo Bartolini Salimbeni
Lavastaja:  Ernest Kromberg, Amedeo Mellone
Pääosat:  Jeanne Crain, Edmund Purdom, Vincent Price
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Max Production
Ensi-ilta:  20. syyskuuta 1961 (Italia) 4. toukokuuta 1962 (Suomi)
Kesto:  106 min. (Italia)
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  342 101 750 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
DBCult
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nefertite – Niilin kuningatar (ital. Nefertite, regina del Nilo) on vuonna 1961 valmistunut italialainen elokuva, jonka on ohjannut Fernando Cerchio. Tyylilajiltaan historia-aiheista peplumia edustavan elokuvan pääosia esittävät Jeanne Crain, Edmund Purdom ja Vincent Price.
Juoni

Muinaisessa Egyptissä faarao Amenhotep naittaa kuolinvuoteellaan poikansa Amenofisin ja ylipappi Benakonin tyttären Tanitin. Kuvanveistäjä Tumosiin rakastunut Tanit hyväksyy kohtalonsa ja hänestä tulee kuningatar Nefertiti. Rakastavaiset kohtaavat, kun uusi faarao tilaa Tumosilta Nefertitin rintakuvan. Amenofis julistaa Atonin ainoaksi jumalaksi aiheuttaen papiston kapinan. Benakonin joukot hyökkäävät faaraon palatsiin, jota Nefertiti asettuu puolustamaan. Amenofis tekee itsemurhan ja Tumosin paikalle johdattama armeija kukistaa kapinan. Nefertiti nousee valtaistuimelle ja Tumos alistuu kohtaloonsa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jeanne Crain  | … |  Nefertiti   |
|  Edmund Purdom  | … |  Tumos   |
|  Vincent Price  | … |  Benakon   |
|  Amedeo Nazzari  | … |  Amenofis IV   |
|  Liana Orfei  | … |  Merit   |
|  Carlo D’Angelo  | … |  Seper, kaldealainen pappi   |
|  Alberto Farnese  | … |  Dakim   |
|  Clelia Matania  | … |  imettäjä Penaba   |
|  Piero Palermini  | … |  Nagor   |
|  Giulio Marchetti  | … |  taiteenopettaja Meck   |
|  Umberto Raho  | … |  pappi Zeton   |
|  Raffaele Baldassarre  | … |  Mareb   |
|  Gino Marturano  | … |  Melad   |
|  Gino Talamo  | … |  Kanru   |
|  Romano Giomini  | … |     |
|  Adriano Vitali  | … |     |
Tuotanto

Nefertite – Niilin kuningatar on kuvattu Supercinescope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Incir De Paolisin studiolla Roomassa. Se on komeissa lavasteissa tehty sujuva pukudraama, joka historiallisen aiheensa sijasta keskittyy olosuhteiden ja velvollisuudentunnon ahdistamaan rakkausjuoneensa. Jeanne Crain on vakuuttava Kleopatra-kopio, mutta elokuvan varsinainen vetonaula on Vincent Price, joka tekee kaikkensa pysyäkseen vakavana. Nefertiten kuvamateriaalia hyödynnettiin sittemmin Totò-parodiassa Totò e Cleopatra (”Totò ja Kleopatra”).
Aiheesta muualla

Nefertite – Niilin kuningatar Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Nefertite – Niilin kuningatar Elonet.
Neidonkorennot

| Neidonkorennot |
| --- | --- |
 Neidonkorentokoiras (Calopteryx virgo)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Sudenkorennot Odonata
Alalahko::  Hentosudenkorennot Zygoptera
Heimo::  Neidonkorennot Calopterygidae  Selys, 1850
Katso myös
   Neidonkorennot Wikispeciesissä   Neidonkorennot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Neidonkorennot (Calopterygidae) ovat hentosudenkorentojen heimo. Heimon lajit ovat useimmiten kirkasvärisiä, sinisiä tai vihreitä, ja niiden siivissä on usein selkeää väritystä. Naaraiden siivessä on valesiipitäplä. Useat lajit ovat virtavesilajeja; ne on helppo huomata tummasta värityksestä ja lepattavasta, perhosmaisesta lennostaan. Suomessa tavataan kahta lajia, joista kumpikin elää virtavesillä.
Neidonkorento (Calopteryx virgo)
Immenkorento (Calopteryx splendens)
Heimoon kuuluvia sukuja

Calopteryx
Hetaerina
Iridictyon
Mnesarete
Kirjallisuutta

Karjalainen, Sami: Neidonkorennot : solisevien vetten lentävät jalokivet.  Helsinki:  Caloptera, 2013.  ISBN 978-952-93-1045-6
Aiheesta muualla

Laji.fi: Neidonkorennot (Calopterygidae)
ITIS: Calopterygidae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q510788  Wikispecies: Calopterygidae  AFD: Calopterygidae  BioLib: 1566  BOLD: 79198  BugGuide: 362  CoL: 7LD  EoL: 5254  EPPO: 1CALOF  Fauna Europaea: 11834  Fauna Europaea (new): 2b339370-0210-425c-800f-14fabccc78ba  GBIF: 4211  iNaturalist: 47929  IRMNG: 100377  ITIS: 102043  NBN: NHMSYS0000344171  NCBI: 50489  Open Tree of Life: 866417  Paleobiology Database: 193735  Plazi: D076D419-B504-FFC1-FF23-F2C12649F9B7  WoRMS: 890528
Donnie Nelson

Charlie McKinney ja Nelson (oik.)
Donnie Nelson (s. 10. syyskuuta 1962) on yhdysvaltalainen toimitusjohtaja, joka toimii Dallas Mavericksin toimitusjohtajana. Hänen isänsä, Don Nelson, on tunnettu koripallovalmentaja.
Nelson tuli Mavericksiin vuonna 1998. Hän on toiminut myös vähän aikaa Mavericksin päävalmentajana yhdessä Del Harrisin kanssa.
Nebbiolo

Piemonte on Nebbiolo-rypälelajikkeen pääviljelyaluetta.
"Sumuisia" Nebbiolo-rypäleitä kuivumassa.
Nebbiolo on viinin valmistukseen käytettävä tumma rypälelajike. Se on italialainen alkuperäislajike, jota on sanottu merkittävimmäksi italialaisrypäleeksi.
Historiaa

Italiassa on Nebbiolo-rypälettä viljelty 1300-luvulta lähtien, vaikka ensimmäiset kirjalliset tiedot siitä ovatkin vasta seuraavalta vuosisadalta.
Nimitykset

Nebbioloa viljellään ympäri maailmaa kymmenillä eri nimillä. Italian Piemontessa rypäleestä käytetään myös Spanna-nimeä. Lombardiassa rypäleen nimi on Chiavennasca ja Aostanlaaksossa Picotener. Nebbiolo-nimen arvellaan periytyvän italian sumua tarkoittavasta nebbia-sanasta, koska kypsyessään rypäleen kuori saa ohuen sumumaisen kalvon.
Nebbiolo Italiassa

Italiassa rypäleen viljelyalue on Luoteis-Italia, erityisesti Piemonte. Kaikkiaan Nebbioloa viljellään Italiassa 55 neliökilometrin alueella.
Rypälettä käytetään kymmenissä italialaisissa laatuviineissä, useimmiten sekoitettuna muihin rypäleisiin. Pelkästään Nebbioloa sisältäviä laatuluokiteltuja DOC- tai DOCG-punaviinejä ovat Barbaresco, Barolo ja Nebbiolo d’Alba.
Nebbiolon ominaisuudet

Nebbiolo-viinit ovat syvänpunaisia viinejä, joissa on paljon väriaineita, tanniineja ja happoja, jotka vaativat yleensä vähintään 5-8 vuoden kypsytyksen saavuttaakseen parhaat ominaisuutensa. Laadukkaat Barolot ovat kelvollisia vasta yli 10 vuoden ikäisinä ja säilyvät erinomaisina toisetkin kymmenen vuotta.
Nuorissa tanniinisissa nebbiolo-viineissä on kukkien, etenkin ruusun, tuoksua sekä tervamaisia aromeja. Ikääntymisen myötä tuoksu ja maku monipuolistuvat mausteisilla, yrttisillä, hillomaisilla sekä maanläheisillä vivahteilla. Myös hiukan karvasmantelimaisuutta on mukana. Hedelmäiset maut eivät perinteisesti kuuluneet Nebbioloon, mutta rypäleen modernisoinnin ansiosta niitä on tullut mukaan.
Viljeltävyydeltään rypäle on vaativimpia lajikkeita. Se viihtyy valoisissa mutta viileissä ympäristöissä, joissa kuitenkin on riittävän korkeat päivälämpötilat. Se on erittäin altis maaperän ja paikallisen ilmaston vaikutuksille. Yleensä myöhään, vasta lokakuun lopulla, korjattavana rypäleenä se altistuu kosteuden tuomille sairauksille. Myös viinin käymisprosessi on vaativa ja oikullinen sekä lopputulokseltaan epävarma. Näiden vaatimusten takia Nebbiolon viljely ei ole juuri levinnyt kotiseutunsa ulkopuolelle.
Piemonten alueen viinitilat ovat yleensä pieniä, yksityisen omistamia tiloja, joilla viljely- ja korjuumenetelmien automatisointi ei kannata, vaan työ tehdään perinteisin työvoimavaltaisin menetelmin. Kalliiden kasvatusmenetelmien, sadon epävarmuuden ja pitkän kypsytysajan vuoksi Barolo- ja Barbaresco-viinit ovat suhteellisen kalliita – iäkkäät ja laadukkaat Barolot ovat hyvinkin arvokkaita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nebbiolo Wikimedia Commonsissa
Nelfinaviiri

| --- | --- |


Nelfinaviiri
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(3S,4aS,8aS)-N-tert-butyyli-2-[(2R,3R)-2-hydroksi-3-[(3-hydroksi-2-metyylibentsoyyli)amino]-4-fenyylisulfanyylibutyyli]-3,4,4a,5,6,7,8,8a-oktahydro-1H-isokinoliini-3-karboksamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 159989-64-7
ATC-koodi: J05AE04
PubChem CID: 64143
DrugBank: DB00220
Kemialliset tiedot
Kaava: C32H45N3O4S 
Moolimassa: 567,78
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 349,84 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: > 98 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 3,5–5 h
Ekskreetio: Ulosteiden mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Nelfinaviiri (C32H45N3O4S) on peptidomimeetti eli peptidejä rakenteeltaan muistuttava aine. Yhdistettä käytetään HIV:n ja AIDS:n hoidossa ja se kuuluu proteaasien estäjiin.
Vaikutusmekanismi ja käyttö

Nelfinaviiri on HIV:n proteaasin inhibiittori ja yhdiste sitoutuu proteaasien aktiiviseen kohtaan estäen entsyymien toiminnan. Tämä johtaa siihen, että virukset eivät kykene kehittymään lisääntymiskykyisiksi ja infektiota aiheuttaviksi. Yhdiste metaboloituu ihmisen maksassa Sytokromi P450 -ryhmän entsyymien kuten CYP3A4:n vaikutuksesta ja osa aineenvaihduntatuotteista ovat aktiivisia HI-virusta vastaan. HIV:n hoidossa nelfinaviiriä käytetään yhdessä muiden antiretroviraalien kanssa. Uudemmat lääkeaineet ovat kuitenkin suurimmaksi osaksi syrjäyttäneet sen. Nelfinaviirin käyttöä syöpälääkkeenä on tutkittu.
Haittavaikutukset

Tyypillisin nelfinaviirin haittavaikutus on ripuli. Harvinaisemmin esiintyviä oireita ovat allerginen ihottuma, huonovointisuus, päänsärky, neuropatia ja heikkous.
John Nelson

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten uinti. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | México 1968 | 4×200 m vapaauinti |  |
|  Hopeaa | Tokio 1964 | 1500 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | México 1968 | 200 m vapaauinti |  |
John Maurer Nelson (s. 8. kesäkuuta 1948 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja.
Nelson saavutti 1 500 metrin vapaauinnissa hopeaa Tokion olympialaisissa 1964 ajalla 17.03,0. Samoissa kisoissa hän sijoittui 400 metrin vapaauinnissa viidenneksi. Seuraavina vuosina hän paranteli 400 metrin vapaauinnin maailmanennätystä. Méxicon olympialaisissa 1968 hän voitti kultaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä ja saavutti pronssia 200 metrin vapaauinnissa sekä sijoittui kuudenneksi 400 metrin vapaauinnissa ja kahdeksanneksi 1 500 metrin vapaauinnissa.
Neljä kvartettoa

| Neljä kvartettoa> Four Quartets.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  T. S. Eliot
Kieli:  englanti
Genre:  runous
Julkaistu:  1943
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Neljä kvartettoa (engl. Four Quartets) on T. S. Eliotin vuonna 1943 ilmestynyt runokokoelma. Kokoelman osat Burnt Norton, East Coker, The Dry Salvages ja Little Gidding ilmestyivät alun perin itsenäisinä teoksina vuosina 1936–1942. Eliot piti kokoelmaa päätyönään.
Kirjallisuutta

Eliot, T. S.: Neljä kvartettoa.  ((Four quartets, 1943.) Suomentanut ja jälkisanat kirjoittanut Juha Silvo. Runot suomeksi ja englanniksi. Maailman runo / WSOY & NVL)  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-32840-8
Aiheesta muualla

Maili Öst: Varmaa jalansijaa vailla. Kiiltomato.net 22.8.2007.
Sammy Nelson

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 1. huhtikuuta 1949 (ikä 75)
Syntymäpaikka: Belfast, Pohjois-Irlanti
Pelipaikka: vasen laitapuolustaja
Pituus: 178 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1969–1981 | Arsenal |  |  |
| 1981–1983 | Brighton |  |  |
Maajoukkue
| 1970–1982 | Pohjois-Irlanti | 51 | (1) |

Sammy Nelson (s. 1. huhtikuuta 1949 Belfast) on pohjoisirlantilainen jalkapalloilija, joka pelasi vasempana puolustajana.
Nelson edusti Englannin liigassa Arsenalia vuosina 1969–1981 ja Brightonia vuosina 1981–1983. Hän oli voittamassa FA Cupia vuonna 1979. Hän kuului Arsenalin mestarijoukkueeseen kaudella 1970–1971 mutta pelasi tuolloin liigassa vain neljä ottelua ja niistä kaksi avauskokoonpanossa. Seuraavalla kaudella hän pelasi liigassa jo 24 ottelua. Kiistattomaksi vakiokokoonpanon pelaajaksi hän murtautui kaudella 1975–1976, jolloin hän pelasi liigassa 36 ottelua. Kaudella 1977–1978 hän pelasi yhtä vaille kaikki liigaottelut ja kaikki FA Cupin ottelut tappioon päättynyttä loppuottelua myöten. Vielä kaudella 1979–1980 hän pelasi liigassa 35 ottelua ja Euroopan cup-voittajien cupissa, jossa Arsenal ylsi loppuotteluun, kaikki pelit välieräotteluita lukuun ottamatta. Viimeisellä Arsenalin-kaudellaan hän pääsi kentälle vain kauden viimeisessä liigaottelussa vaihtopelaajana. Kaudella 1982–1983 Nelsonin edustama Brighton pääsi FA Cupin loppuotteluun mutta Nelson ei pelannut ensimmäisessä loppuottelussa eikä tappioon päättyneessä uusinnassakaan.
Nelson pelasi Pohjois-Irlannin maajoukkueessa 51 ottelua ja teki niissä yhden maalin vuosina 1970–1982. MM-kilpailuissa 1982 hän pääsi vaihtopelaajana kentälle yhdessä alkulohko-ottelussa ja pelasi kokonaan yhden jatkolohko-ottelun.
Nelmin Nos

Malozemelskin maalaiskunnan lippu
Nelmin Nos tai Nelmin-Nos (ven. Нельмин Нос, Нельмин-Нос) on taajama ja Malozemelskin maalaiskunnan keskus Zapoljarnyin piirissä Nenetsian autonomisessa piirikunnassa Venäjällä.
Taajama sijaitsee Petšoran alajuoksun jokisuiston vasemmalla eli läntisessä rantapenkereellä, runsas 30 kilometriä joen laskukohdasta Barentsinmeren Petšoranlahteen. Taajaman länsipuolella aukeaa laaja tundra. Polttopuut Nelim Nosiin tuodaan etelästä Komin tasavallasta. Taajaman eteläpuolella runsaan 3 kilometrin päässä sijaitsee Nenetsian suurin järvi, noin 40 kilometrin pituinen Ozero Golodnaja Guba.
Vesiyhteys taajamasta Nenetsian pääkaupunki Narjan-Mariin on runsas 50 kilometrin mittainen. Laiva Narjan-Mariin kulkee kesällä kolmesti viikossa, talvella paikkakuntia yhdistää jäätie  ja moottorikelkkareitit.
Nelmin Nos perustettiin vuonna 1937 Nenetsian Ensimmäisen Poronhoitokolhoosin sijaintipaikaksi; taustalla oli porotokkien yhdistäminen (kansallistaminen) ja poronhoidon mukana liikkuneiden nenetsiperheiden ohjaaminen kiinteämmin neuvostoyhteiskuntaan.
Malozemelskin kyläneuvoston maalaiskunnassa asui yhteensä 916 ihmistä (2010 väestönlaskennan mukaan). Nelmin-Nosin taajama on maalaiskunnan ainoa asutuskeskus. Väestö koostuu 95 prosenttisesti piirikunnan alkuperäisistä asukkaista eli nenetseistä; Nelmin-Nos on yhä leimallisesti nenetsien porotaloustaajama.
Nelmin Nosissa on muun muassa päiväkoti, koulu, terveysasema, porokolhoosi, leipomo, yleinen sauna (banja) ja kulttuuritalo, jossa toimii poronhoitomuseo, kirjasto ja käsityökeskus sekä laulu- ja tanssiyhtye Maimbava (nenetsiä: Ilo).
Aiheesta muualla

Malozemelskin maalaiskunnan sivusto (venäjäksi) (malozemadm.ru)
Malozemelskin maalaiskunta piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (zrnao.ru)
Wilhelm Reinhard von Neipperg

| Wilhelm Reinhard von Neipperg |
| --- | --- |
 Wilhelm Reinhard von Neipperg
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. toukokuuta 1684 Schwaigern, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Kuollut: 26. toukokuuta 1774 Wien, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Sotilashenkilö
Sotilasarvo:  sotamarsalkka
Wilhelm Reinhard von Neipperg (27. toukokuuta 1684 – 26. toukokuuta 1774) oli itävaltalainen kreivi ja sotilas.
Lapsuus

Neipperg syntyi Schwaigernissa, joka kuului Neippergin suvun kreivikuntaan. Hänen isänsä oli sotamarsalkka kreivi Eberhard Friedrich von Neipperg (1655–1725) ja äitinsä Margaretha Lucretia von Hornberg (1658–1686). Hänen äitinsä kuoli Neippergin ollessa vain 2-vuotias. Hän vietti lapsuutensa Wienissä.
Ura

Neipperg liittyi Itävallan keisarilliseen armeijaan 1702. Hän palveli isänsä rykmentissä ja yleni everstiluutnantiksi 1709 ja everstiksi vuoteen 1715 mennessä. Itävallan–Turkin sodassa 1716–1718 Neipperg kunnostautui piiritystaisteluissa Timișoarassa vuonna 1716 ja Belgradissa vuonna 1717. Sota päättyi Itävallan voittoon ja Passarowitzin rauhansopimukseen.
Sodan jälkeen hän keskeytti sotilasuransa osallistuakseen Lothringenin prinssi Fransin opettamiseen. Fransista tuli aikanaan Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1723. Vuonna 1726 Neippergille myönnettiin valtakunnankreiviys ja hän meni naimisiin kreivitär Maria Franciska von Khevenhüllerin (1702–1776) kanssa. Vuonna 1730 hänestä tuli Luxemburgin kuvernööri. Hän osallistui sotamarsalkkaluutnanttina Puolan perimyssotaan Italian rintamalla vuonna 1733. Vuonna 1735 hänestä tuli Timișoaran kuvernööri.