stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Janne Kauria
Tilastot

| Kausi | Seura | Sarja | O | M |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1998 | KTP |  Ykkönen | 22 | 3 |
| 1999 | Kotkan TP |  Veikkausliiga | 25 | 0 |
| 2000 | Atlantis |  Ykkönen | 18 | 3 |
| 2001 | Honka |  Ykkönen | 27 | 7 |
| 2002 | Honka |  Ykkönen | 22 | 17 |
| 2003 | KooTeePee |  Veikkausliiga | 15 | 1 |
| 2003 | Honka |  Ykkönen | 8 | 3 |
| 2004 | Honka |  Ykkönen | 23 | 13 |
| 2005 | Viikingit |  Ykkönen | 26 | 7 |
| 2006 | PMP |  Kolmonen | – | – |
| Yhteensä | Yhteensä | Yhteensä | 186 | 54 |
Uusi Hakaniemensilta

| Uusi Hakaniemensilta |
| --- | --- |
 Silta avajaispäivänään 20. toukokuuta 2024.
Ajokaistoja:  2+2
Ylittää:  Siltavuorensalmen
Sijainti:  Helsinki, Suomi
Ylläpitäjä:  Helsingin kaupunki
Siltatyyppi:  teräsrunkoinen
Pituus:  230 m
Alituskorkeus:  4,7 m
Avattu liikenteelle:  20. toukokuuta 2024
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Uusi Hakaniemensilta on Helsingissä sijaitseva teräsrunkoinen tieliikennesilta, joka ylittää Siltavuorensalmen. Se korvasi vuonna 1961 avatun vanhan Hakaniemen sillan, jota pidettiin huonokuntoisena. Kruunusillat-allianssi aloitti sillan rakennustyöt helmikuussa 2022 ja se avattiin liikenteelle 20. toukokuuta 2024. Uuden sillan valmistuttua alkoivat vanhan sillan purkutyöt, jotka valmistuivat syksyllä 2024.
Arkkitehtuuri

Uusi silta on vanhaa matalampi ja se yhdistyy Hakaniemenrantaan samassa tasossa, ja vanhan sillan suuret ajorampit Sörnäisten rantatien päästä puretaan. Näiden muutosten suunnitellaan palvelevan jalankulkua ja pyöräilyä ja parantavan maisemaa. 1960-luvulla erilaisten moottoritiesuunnitelmien lomassa rakennettu vanha silta ei vastaa nykynäkemystä kaupunkisuunnittelusta. Vapautuville alueille Hakaniemenrantaan tulee täydennysrakentamista ja uutta julkista rantaa.
Sillan pituus on 230 metriä ja alikulkukorkeus 4,7 metriä. Sillalla on kaksi ajokaistaa molempiin suuntiin ja ne yhdistyvät katuverkkoon valo-ohjattuina liittyminä. Ajoradan molemmilla puolilla on jalkakäytävä ja kaksisuuntainen pyörätie. Uudelta sillalta pääsee pohjoisen suunnasta Kruununhaan Silta­vuoren­rantaan. Vanha silta vietti pohjois–eteläsuunnassa vain Pohjoisrantaan, eikä Siltavuorenrantaan päässyt kääntymään. Siltavuorenranta on tarkoitus rakentaa uudelleen ja siirtää etelämmäksi lähemmäs asuintaloja. Sillan molempiin päihin on rakennettu jalankulun ja pyöräilyn alikulut, jotta rantareitti pysyy yhtenäisenä.
Rakennustyöt

Rakennustyöt toteutettiin allianssimallilla. Valmistavia rakennustöitä alettiin tehdä alueella jo keväällä 2021. Näihin kuului muun muassa jätevesiviemärin siirtotyö pois uuden sillan linjauksen kohdalta. Varsinaiset rakennustyöt käynnistyivät helmikuussa 2022. Ensimmäisiä töitä olivat muun muassa rantamuurien purku, ruoppaus, työsillan rakentaminen ja paalutus. Työsilta ei ylittänyt koko salmea, vaan sen keskelle jätettiin tilaa vesiliikenneväylälle.
Vuoden 2023 alkupuolella sillan teräsrunko saatiin paikalleen. Sillan rakennustyöt jatkuivat vielä käyttöönotonkin jälkeen. Länsipuolinen jalankulku- ja pyöräilyväylä otettiin käyttöön vasta joulukuussa 2024, kun vanha silta oli purettu. Alikulut avattaneen rantareitin valmistuttua. Marraskuussa 2024 avattiin valo-ohjattu liittymä Hakaniemensillalta Siltavuorenrantaan.
Rakennustyöt > Kuvia rakennustöistä

Esirakennustöitä Kruununhaan Siltavuorenrannassa marraskuussa 2021
Lokakuu 2022
Helmikuu 2023
Huhtikuu 2023
Avajaiset

Sillan avajaisia vietettiin 20. toukokuuta 2024 puolenpäivän aikaan. Avajaisseremoniassa oli puhumassa kaupungin pormestari Juhana Vartiainen. Ensimmäisten tuntien aikana juhlavieraat pääsivät kävelemään sillan ajoradoilla, ennen kuin moottoriliikenne ohjattiin vanhalta sillalta uudelle iltapäivällä. Sen myötä vanha Hakaniemensilta suljettiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uusi Hakaniemensilta Wikimedia Commonsissa
Silta kuvattuna itäpuolelta yövalaistuksessa kesäkuussa 2024.
Helsingin pormestari Juhana Vartiainen puhumassa avajaisissa.
Cyrus Young

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Cyrus Young vuonna 1950. |  Cyrus Young vuonna 1950. |  Cyrus Young vuonna 1950. |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | keihäänheitto |  |
Cyrus C. Young (23. heinäkuuta 1928 Modesto, Kalifornia, Yhdysvallat – 6. joulukuuta 2017 Modesto, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen keihäänheittäjä. Hän on kautta aikain ainoa miesten keihäänheiton olympiakultaa voittanut yhdysvaltalainen yleisurheilija. Hän ylsi kyseiseen saavutukseen 24-vuotissyntymäpäivänään vuonna 1952 Helsingissä. 195-senttinen Young voitti olympiafinaalissa parikymmentä senttimetriä lyhemmän maanmiehensä William Millerin 1,32 metrillä tuloksella 73,78.
HMS Walpole

| HMS Walpole |
| --- | --- |
 HMS Walpole

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  William Doxford and Sons, Pallion
Kölinlasku:  toukokuu 1917
Laskettu vesille:  12. helmikuuta 1918
Palveluskäyttöön:  7. elokuuta 1918
Poistui palveluskäytöstä:  10. tammikuuta 1945
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 8. helmikuuta 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 100 t (standardi) 1 490 t (max)
Pituus:  95,1 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,0 m
Syväys:  3,2 m
Koneteho:  27 000 hv
Nopeus:  34 solmua
Miehistöä:  134
Aseistus
Aseistus:  4 x QF 4"/L45 (102 mm) Mk V -tykkiä yksiputkisina P Mk I -asennuksina 1 x 3" 20 cwt Mk I -ilmatorjuntatykki 6 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Walpole (viirinumerot D41 ja toukokuusta 1940 I41) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin W-luokan hävittäjä ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 10. tilauksessa William Doxford and Sonsilta Sunderlandista, missä köli laskettiin toukokuussa 1917. Alus laskettiin vesille 12. helmikuuta 1918 ja valmistui 7. elokuuta.
Panthera pardus melas

| Panthera pardus melas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Kissaeläimet Felidae
Suku::  Suurkissat Panthera
Laji::  Leopardi pardus
Alalaji::  melas
Kolmiosainen nimi
 Panthera pardus melas  (G. Cuvier, 1809) 
 Levinneisyyskartta.
Katso myös
   Panthera pardus melas Wikispeciesissä   Panthera pardus melas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Panthera pardus melas on ainoastaan Indonesiaan kuuluvalla Jaavan saarella esiintyvä leopardin alalaji. Kannan koko on 350–525 yksilöä ja Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on määritellyt sen erittäin uhanalaiseksi. P. p. melas on jaavantiikerin katoamisen jälkeen myös Jaavan ainoa suurkissa.
Taksonomia ja evoluutio

Panthera pardus melas on leopardin (Panthera pardus) alalaji. Morfologisissa ja molekulaarisissa tutkimuksissa alalajin on todettu poikkeavan huomattavasti Aasian kaikista muista leopardin alalajeista.
P. p. melas on nykyisin Jaavan ainoa suurkissa. Borneonpuuleopardi (Neofelis diardi) katosi saarelta holoseenin aikana ja jaavantiikeri (Panthera tigris sondaica) 1970-luvulla. Leopardia on tavattu saarella mahdollisesti pleistoseenin keskivaiheilta lähtien. Mahdollisesti leviäminen Jaavalle on tapahtunut Sumatran ohi kulkenutta maakangasta pitkin Malakan niemimaalta. Leopardia on esiintynyt myös Sumatralla, josta ne katosivat pleistoseenikauden lopulla.
Koko ja ulkonäkö

P. p. melas on kissaeläimeksi suurikokoinen ja jykevä. Leopardin alalajina se on kuitenkin suhteellisen pieni. Naaraat ovat uroksia pienempiä. Urosten ruumiin pituus on 77–122 cm ja naaraiden noin 109 cm. Molempien säkäkorkeus on noin 45–70 cm ja paino 30–60 kg. Karvoitus on lyhyt ja karkea. Turkki on suhteellisen värikäs ja siihen kuuluu täpläkuviointi. Pohjaväri on syvän punertava selällä ja vaaleampi kyljillä. Vatsapuoli on valkoinen. Myös melanismi on yleistä. Pää on suhteellisen pieni ja pyöreä. Häntä on pitkä ja tuuhea. Jalat ovat suhteellisen lyhyet. Eturaajat ovat voimakkaat ja takaraajat suhteellisesti solakammat.
Levinneisyys ja elinympäristö

P. p. melas -alalajia tavataan ainoastaan Indonesian kuuluvalla Jaavan saarella. Leopardia ei esiinny esimerkiksi Sumatran ja Borneon saarilla. Jaavalla sen levinneisyysalue on laikuttainen. Sitä tavataan etenkin tiheissä trooppisissa sademetsissä saaren lounaisosassa, sekä kuivemmissa lehtimetsissä ja pensaikoissa saaren itäosissa. Saaren keskiosissa sitä tavataan myös tiikkipuuplantaaseilla. Historiallisesti sitä tiedetään tavatun myös Kangeansaarilla, josta ei kuitenkaan tunneta havaintoja sitten vuoden 1983.
Elintavat

P. p. melas elää pääosin yksin. Aktiivinen se on päivisin ja hämärässä. Etenkin lähellä ihmisasutusta se saattaa olla yöaktiivinen. Kantojen tiheyden on arvioitu olevan Gunung Gede Pangrangon kanssallispuistosa 1 yksilö/6 km² ja Gunung Halimun Salakin kansallispuistossa 1/65 km². Oma reviiri merkitään hajumerkein, joita tuotetaan hajurauhasilla varpaiden välissä esimerkiksi puiden raapimisen yhteydessä.
P. p. melas on oman levinneisyysalueensa suurpetojen ravintoketjun huipulla jaavantiikerin häviämisen jälkeen. Muut alueen kissaeläimet leopardikissa ja kalastajakissa ovat sitä pienempiä. Leopardi on petoeläin ja se saalistaa pääosin pieniä ja keskikokoisia nisäkkäitä. Pieniä saaliita ovat esimerkiksi hiiret ja lepakot. Suurempiin lukeutuvat muntjakit, villisiat, timorinkauris, jaavanmakaki, lehtiapinat ja gibbonit. Se voi käydä myös kotieläiminä pidettyjen koirien, vuohien ja kanojen kimppuun.
P. p. melas lisääntyy todennäköisesti koko vuoden ympäri. Lisääntyminen saattaa kuitenkin painottua lokakuun ja marraskuun väliselle ajalle. Tiineys kestää 90–106 päivää ja pentuja on kerrallaan 1–4. Emo imettää 100 päivää ja poikasista tulee sukukypsiä 22–28-kuukauden ikäisinä. Tarhaolosuhteissa niiden tiedetään eläneen 20-vuotiaiksi.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on määritellyt alalajin P. p. melas erittäin uhanalaiseksi. Sen kannan koko on arviolta 350–525 yksilöä. Lisääntyviä täysikasvuisia yksilöitä on ehkä alle 250. Kaikki sen alakannat ovat pieniä ja uhanalaisia. Suurin yksittäinen kanta esiintyy Gunung Halimun Salakin kansallispuistossa.
Suurin alalajia uhkaava tekijä on sen elinympäristön häviäminen väestön lisääntymisen ja maanviljelyn leviämisen kautta. Ihmisen toiminnan seurauksena leopardille sopivaa elinympäristöä on vain 5 % Jaavan pinta-alasta.
Kallo.
Prahan eläintarhassa.
Paikallisia metsästäjiä saaliiksi saamansa leopardin kanssa vuoden 1886 paikkeilla.
Eteläarabianleopardi

| Eteläarabianleopardi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Kissaeläimet Felidae
Suku::  Suurkissat Panthera
Laji::  Leopardi pardus
Alalaji::  nimr
Kolmiosainen nimi
 Panthera pardus nimr  (Hemprich ja Ehrenberg 1833) 
Katso myös
   Eteläarabianleopardi Wikispeciesissä   Eteläarabianleopardi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eteläarabianleopardi (Panthera pardus nimr) on Arabian niemimaan syrjäseuduilla tavattava leopardin alalaji. Eteläarabianleopardi on leopardeista pienikokoisin ja väritykseltään vaalein. Alalajia pidetään äärimmäisen uhanalaisena.
Taksonomia

Eteläarabianleopardi on leopardin (Panthera pardus) alalaji. Siihen sisällytetään yleensä myös joskus käytetty P. p. jarvisi. Eteläarabianleopardin on kuitenkin myös esitetty olevan samaa alalajia afrikanleopardin (P. p. pardus) kanssa.
Koko ja ulkonäkö

Eteläarabianleopardi on leopardin eri alalajeista pienikokoisin ja väritykseltään vaalein. Pieni koko ja vaaleus ovat sopeutumia aavikko-olosuhteisiin. Urokset ovat naaraita kookkaampia. Urosten ruumiin pituus on 114–122 cm ja paino 26–34 kg. Naaraiden vastaavat lukemat ovat 93–113 cm ja 18–23,5 kg. Molempien säkäkorkeus on 50–75 cm. Turkin väritys on mustien täplien ohella pääosin harmaanvalkoinen. Selällä on myös keltaista. Pennut ovat täysikasvuisia vaaleampia ja pitempiturkkisia. Pää on suuri ja voimakastekoinen. Leuka on valkoinen. Korvat ovat suhteellisen pienet. Häntä on pitkä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Eteläarabianleopardia tavataan pienillä syrjäisillä alueilla osissa Israelia, Jemeniä, Jordaniaa, Omania ja Saudi-Arabiaa. Omanissa sitä esiintyy maan eteläosassa Dhofarin alueella. Jemenissä sitä tavataan maan pohjoisosissa ja Saudi-Arabiassa Hijazin ja Sarawatin vuorilla. Israelissa sitä esiintyy Negevin ja Juudean autiomaalla. Eteläarabianleopardin historiallinen levinneisyysalue on ollut nykyistä huomattavasti laajempi. Se on hävinnyt Kuwaitista, Libanonista, Siinailta ja Yhdistyneistä arabiemiirikunnista.
Eteläarabianleopardin elinympäristö käsittää pääasiassa syrjäisiä ja hankalakulkuisia vuoristoalueita, autiomaita ja pensaikkoja paikoilla, joilla on pysyviä vedenlähteitä.
Elintavat

Eteläarabianleopardi on yksineläjä ja pääasiassa yöaktiivinen. Kaukana ihmisasutuksesta se voi olla myös hämäräaktiivinen. Luonteeltaan se on hyvin arka ja välttelee ihmisiä. Myös urokset ja naaraat välttelevät toisiaan, vaikka niiden reviirit olisivat päällekkäisiä. Reviiri merkitään hajumerkein esimerkiksi ulostamalla tai virtsaamalla. Päällekkäisellä reviirillä leopardit voivat näin vältellä toisiaan keskittyen reviirin eri osiin tiettyinä aikoina. Toisaalta ne myös löytävät toisensa hajumerkkien avulla esimerkiksi lisääntymistä varten.
Eteläarabianleopardi on petoeläin. Sen saalistamiin lajeihin lukeutuvat esimerkiksi arabiangaselli, nubianvuohi, afrikanrusakko, kalliotamaani, aasianpiikkisika, aavikkosiili, pienet jyrsijät, linnut ja hyönteiset. Se voi käydä myös nuorten dromedaarien, aasien, vuohien ja nautojen kimppuun. Suurikokoisen saaliin se saattaa kätkeä luoliin tai muihin piilopaikkoihin.
Eteläarabianleopardit voivat lisääntyä minä vuodenaikana tahansa. Uros ja naaras viettävät lisääntyessään yhdessä noin kuusi päivää, jonka aikana ne parittelevat useita kertoja. Naaraan tiineys kestää 90–106 päivää ja pentuja on kerrallaan yhdestä kolmeen. Naaras synnyttää esimerkiksi luolan tai kivikon suojassa. Synnytystä seuraavien muutaman viikon aikana se voi siirtää poikasiaan piilopaikasta toiseen. Pentujen silmät avautuvat viikon ikäisinä ja naaras imettää niitä 100 päivää. Pentujen vieroittamisen jälkeen emo voi ajoittain tuoda niille ruokaa, mutta yleensä se tuo pennut mukanaan saaliilleen. Pennut pysyttelevät emonsa mukana 16 kuukautta. Sukukypsiä niistä tulee 22–28 kuukauden ikäisinä. Vankeudessa eteläarabianleopardi voi elää 22-vuotiaaksi.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN määritteli vuonna 2011 Arabian niemimaan leopardit äärimmäisen uhanalaiseksi. Kannan kooksi on arvioitu 80–290 yksilöä.
Eteläarabianleopardin levinneisyysalue on hyvin laikuttainen ja monia kantoja uhkaa häviäminen. Se kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I. Omanin Dhofarin alueella leopardiin on kohdistettu mittavia suojelutoimia. Monilla paikoin niitä kuitenkin metsästetään. Leopardeja syytetään usein turhaan esimerkiksi susien tappaessa karjaa. Leopardeja pyydetään myös eläinkauppaa varten.
Leopardi Juudean autiomaalla Israelissa.
Eläintarhassa Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa.
Leopardi ja gaselli eteläarabialaisessa kohokuvassa 400-luvulta.
Levytukku

Levytukku Oy on vuonna 1932 perustettu perheyritysmuotoinen musiikkialan maahantuontiliike. Sen pääkonttori sijaitsee Viikin kaupunginosassa Helsingissä ja myymälä Vuorikadulla.
Levytukku Oy:n tuotantopäällikkö Olavi Virta.
Yritys keskittyi aiemmin äänilevytuotantoon, mistä sen nimikin juontuu, ja oli suurimpia alallaan. Yhtiölle levytyksiä tehneitä taiteilijoita olivat mm. Olavi Virta, Veikko Tuomi, Kalevi Korpi, Tapio Rautavaara ja Henry Theel sekä harmonikkataiteilija Jorma Juselius. Olavi Virta toimi 1950-luvulla myös Levytukun tuotantopäällikkönä. Äänilevytuotantonsa yritys myi Musiikki-Fazerille 1960-luvun lopulla. Nykyisin sen pääala on soittimien ja tarvikkeiden maahantuonti.
Aiheesta muualla

Levytukun kokosivun ilmoitus vuodelta 1938, Helsingin Sanomat, 11.12.1938, nro 334, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Marjo Vilkko

Marjo Vilkko (s. 1965 Rautjärvi) on suomalainen käsikirjoittaja ja kirjailija, joka on kirjoittanut monia Suomen lähihistoriasta kertovia televisiodokumentteja ja dokumenttisarjoja. Näitä ovat Suomi on -sarjan dokumentit alkaen sarjasta Suomi on ruotsalainen (2013) ja uusimpana Suomi on amerikkalainen (2024), joiden juontajana toimi aluksi Juhani Seppänen ja myöhemmin Olavi Seppänen. Vilkko on käsikirjoittanut myös Jari Tervon juontamat tv-sarjat Kekkonen (2017), Koivisto (2019) ja Kylmän sodan Suomi (2021).
Marjo Vilkko suoritti Helsingin yliopistossa filosofian maisteritutkinnon 1992 ja historian jatko-opintoja 2002–2009. Hänen puolisonsa on taloustieteilijä Niko Jaakkola, ja heillä on kaksi aikuista lasta.
Kirjoja

Vilpitön sydän, romaani, Schildts & Söderströms, 2018.
Suomi on ruotsalainen, tietokirja, S&S 2014. *Suomi on venäläinen, tietokirja, S&S 2015.
Jussi Kotilahti

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 10. marraskuuta 1980 (ikä 44)
Syntymäpaikka: Tampere, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 184 cm
Junioriseurat
1991–1999: Ilves
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2000 | NoPy | 25 | (5) |
| 2001–2003 | TamU | 13 | (1) |
| 2002 | → TP-Seinäjoki (laina) | 8 | (0) |
| 2003 | → KaIK (laina) | 2 | (0) |
| 2003 | → SalPa (laina) | 7 | (2) |
| 2003 | → FJK (laina) | 7 | (3) |
| 2004–2009 | PP-70 | 136 | (28) |
| 2010–2012 | Ilves | 68 | (21) |
| 2013–2016 | TP-T | 67 | (27) |
| Yhteensä | Yhteensä | 333 | (87) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jussi Kotilahti (s. 10. marraskuuta 1980 Tampere) on uransa päättänyt suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Kotilahti on Ilveksen kasvatti, joka on pelannut urallaan myös Tampere Unitedissa, TP-Seinäjoessa, Nokian Pyryssä ja Tampereen Peli-Pojissa. Hän debytoi Suomen korkeimmalla sarjatasolla Veikkausliigassa TamUn riveissä 3. toukokuussa 2001 pelatussa ottelussa FC Jazzia vastaan, ja hänen toistaiseksi ainoa liigamaalinsa syntyi 28. kesäkuuta 2001 Rovaniemen Palloseuraa vastaan. Hän voitti kaudella 2001 Suomen mestaruuden.
Kaudella 2009 Kotilahti viimeisteli seitsemän osumaa ja keräsi 12 Veikkauspörssipistettä PP-70:n riveissä. Lokakuussa 2009 hän teki sopimuksen kasvattajaseuransa Ilveksen kanssa.
Saavutukset

Suomen mestaruus 2001
A-nuorten SM-hopea 1997
Aiheesta muualla

Ilveksen pelaajakortti[vanhentunut linkki]
Persianleopardi

| Persianleopardi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Kissaeläimet Felidae
Suku::  Suurkissat Panthera
Laji::  Leopardi pardus
Alalaji::  tulliana
Kolmiosainen nimi
 Panthera pardus tulliana 
 Levinneisyyskartta.
Katso myös
   Persianleopardi Wikispeciesissä   Persianleopardi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Persianleopardi (Panthera pardus tulliana) on leopardin alalaji. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on määritellyt sen erittäin uhanalaiseksi. Koko kannan koko on arviolta 800–1 290 yksilöä ja suurin osa niistä elää Iranissa.
Taksonomia

Persianleopardi (P. p. tulliana) on leopardin alalaji. Alalaji sisältävää myös joskus käytetyt nimet dathei, saxicolor, sindica, transcaucasica ja ciscaucasica.
Koko ja ulkonäkö

Persianleopardi on leopardiksi suurikokoinen ja ruumiinrakenteeltaan jykevä. Ruumiin pituus on 126–171 cm ja säkäkorkeus 50–80 cm. Urokset painavat 40–91 kg ja niitä pienemmät naaraat 26–60 kg. Turkin pituus vaihtelee vuoristoseutujen paksummasta alavampien alueiden kevyempään. Väritys on muihin alalajeihin verrattuna vaalea ja se vaihtelee harmaankeltaisesta kellanruskeaan. Ruumiin vatsapuoli on valkoinen. Poikaset ovat vaaleanruskeita ja niiden täplät ovat pienet. Turkin täplät eivät yleensä ole puhtaan mustia, vaan niissä on ruskean sävyjä. Häntä on pitkä ja paksu. Eturaajat ovat vantterat ja takaraajat hintelämmät.
Levinneisyys ja elinympäristö

Persianleopardin nykyinen levinneisyysalue käsittää osia Armeniasta, Azerbaidžanista, Georgiasta, Irakista, Iranista, Kazakstanista, Pakistanista ja Venäjästä.
Iranissa persianleopardia pidetään laajalle levinneenä. Niitä esiintyy etenkin Elbrus- ja Zagrosvuorilla, sekä Golestanin kansallispuistossa maan koillisosassa. Irakissa ja Turkissa niitä esiintyy harvalukuisena Kurdistanin vuoristoalueilla. Armeniassa ja Azerbaidžanissa niitä tavataan Zangezurvuorilla. Azerbaidžanissa joitakin havaintoja tunnetaan myös Talyšvuorilta ja Nahitševanin autonomisessa tasavallassa. Havaintoja tunnetaan myös Georgiasta ja Pohjois-Ossetiasta. Pakistanissa sitä esiintyy Waziristanin, Baluchistanin ja Sindhin alueella, sekä Ayubian kansallispuistossa.
Persianleopardi on saattanut kadota Tadžikistanista. Alueellisesti se on kadonnut Venäjän Dagestanista. Epävarmemmin sitä saattaa esiintyä Kazakstanin ja Uzbekistanin Babatag- ja Kugitanvuorilla, sekä Afganistanin Bamiyanin maakunnassa.
Persianleopardin elinympäristö käsittää hankalakulkuisia kukkulaisia ja vuoristoisia seutuja, joilla kasvaa akaasiapensaikkoja, harvaa katajametsää, sekä Kaukasiassa lauhkeita lehtimetsiä. Ne välttelevät aavikoita, pitkäkestoisen lumipeitteen saavia alueita ja kaupunkien lähistöjä. Elinympäristön soveltuvuuteen vaikuttaa saaliseläinten määrä.
Elintavat

Persianleopardi on yksi huonoimmin tunnetuista leopardin alalajeista. Se on pääosin yksineläjä, vaikka urokset ja naaraat liikkuvatkin lisääntymisaikaan lyhyitä aikoja myös keskenään. Yksilöillä on omat reviirinsä, joita ne merkitsevät hajumerkein esimerkiksi virtsaamalla ja raapimalla puita. Urokset merkitsevät reviiriään naaraita useammin. Ne ovat aktiivisempia öisin kuin päivisin.
Tyypillisiä saaliseläimiä ovat eri kaviokyntiset. Joitakin saalislajeista tärkeimpiä ovat villilampaat, besoaarivuohi, villisika ja metsäkauris. Ajoittain ne voivat saalistaa myös pienempiä eläimiä kuten lintuja ja jyrsijöitä. Persianleopardien tiedetään käyvän myös kotieläinten kimppuun. Samalla alueella sympatrisesti esiintyviin petoeläimiin, kuten kettuun, aavikkoilvekseen, aasiangepardiin ja kultasakaaliin ne suhtautuvat aggressiivisesti usein ne tappaen kohdatessaan. Persianleopardia pienemmät petoeläimet pyrkivätkin usein välttelemään sitä erikoistumalla esimerkiksi eri aktiivisiin päivänaikoihin.
Lisääntymisaika kestää tammikuun keskivaiheilta helmikuun keskivaiheille painottuen jälkimmäiseen. Uros ja naaras viettävät tällöin yhdessä 2–7 päivää. Tiineys kestää 90–106 päivää ja poikasia syntyy kerrallaan 1–3. Emo imettää noin 100 päivää ja poikasista tulee sukukypsiä 22–28 kuukauden ikäisinä. Luonnossa ne elävät noin 12-vuotiaiksi ja tarhaolosuhteissa 21-vuotiaiksi.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on määritellyt persianleopardin erittäin uhanalaiseksi. Kannan koko on 800–1 290 yksilöä. Suurin osa niistä esiintyy Iranissa. Persianleopardia vainotaan ensisijaisesti, koska se koetaan uhkana paikallisten kotieläimille. Sen muita uhkia ovat elinympäristön kaventuminen, salametsästys ja sen saaliseläinten metsästys.
Pentu.
Ammuttu leopardi Iranissa vuoden 1900 paikkeilla.