stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Obuhovin tehdas
Terästehtaan historiaa

Obuhovin terästehdas perustettiin vuonna 1863. Pavel Obuhov, Nikolai Putilov ja Sergei Kudrjatsev sopivat Venäjän keisarikunnan meriministeriön kanssa tehtaan perustamisesta ja keisari Aleksanteri II määräsi luovutettavaksi tarpeellisen maa-alan entiseltä Keisarilliselta Aleksanterin manufaktuurilta 12 virstaa Pietarista Nevan rannalta. Tehdas nimettiin aseteräksen valumenetelmän keksineen Pavel Matvejevitš Obuhovin mukaan, ja tehdas sai oikeudet menetelmän käyttämiseen. Tehtaan perustaminen oli tarpeen Krimin sodan tappion jälkeen armeijan kehittämiseksi ja ulkomaisen riippuvuuden vähentämiseksi.
Aseiden lisäksi tehdas valmisti pyöriä ja akseleita Venäjän rautateille, höyrykoneen osia, leikkausinstrumentteja ja työkaluja, panssarilevyjä laivoihin, Berdan-kiväärin piippuja ja torpedoita. Perustajien ja ministeriön välisen sopimuksen mennessä umpeen ministeriö ei halunnut luopua kannattavasta tehtaasta ja lunasti vuonna 1886 sen osakkeet. Vuonna 1905 perustettiin optis-mekaaninen työpaja, joka valmisti tähtäimiä, kiikareita, teleskooppeja ja mittareita.
Tehdas laajeni ja kehittyi nopeasti. Vuonna 1914 siellä työskenteli 10 266 henkeä. Ensimmäisen maailmansodan mennessä se oli yksi Euroopan suurimmista asetehtaista ja kilpaili mm. Kruppin ja Armstrongin kanssa.
Ensimmäisen maailmansodan aikana se oli ainoa venäläinen tehdas, joka teki kaliiperiltaan yli 152 millimetrin tykkejä.
Vuonna 1922 Obuhovin terästehtaan nimeksi vaihdettiin Bolševik.
Tehtaalle muodostettin 1924 ryhmä panssarivaunujen suunnittelua varten. Tästä tuli kokeellinen suunnitteluosasto (OKMO). Tehdas aloitti 1929 ensimmäisen neuvostoliittolaisen sarjatuotantotankin, T-18:n, valmistamisen. Vuonna 1930 tehtaalle perustettiin AVO-5-suunnittelutoimisto, joka sai pian nimen OKMO. Se suunnitteli T-26-vaunun. Panssarivaunujen valmistus ja suunnittelu eriytettiin 1932 omaksi tehtaakseen nimelle Tehdas Nro. 173 (K. E. Vorošilov) ja OKMO erikseen nimelle Leningradin kokeellinen mekaaninen suunnittelutoimisto/tehdas Nro. 185 (S. M. Kirov) (ei tule sekoittaa Kirovin tehtaaseen). OKMO/№185, johdossaan Semjon Ginzburg, suunnitteli mm. T-33, T-43, T-29, T-46-5, T-100 ja T-126SP -vaunut ja tehdas valmisti T-26, T-28, T-35 ja T-50 -vaunuja. OKMO likvidoitiin puhdistuksissa ja Ginzburg kuoli rintamalla 1943. Bolševik-tehtaalle jäi tykkien valmistus.
Toisen maailmansodan alussa tehtaan tankkituotanto evakuoitiin Omskiin ja tykkituotanto oli seisahduksissa Leningradin piirityksen ajan. Tehdas siirtyi myöhemmin asetuotannosta siviilituotantoon. Vuonna 1992 muodostettiin unitaarinen yritys Obuhovin valtiontehdas, joka liitettiin osaksi Almaz-Antei -konsernia ja muutettiin 2003 osakeyhtiöksi.
Suomen puolustusvoimat on käyttänyt useita Obuhovin terästehtaan järeitä tykkejä. Tunnetuin malli lienee 305/52 O.
Obuhovin valmistama 254 mm tykki museoituna Helsingin Kuivasaaressa. Tällaiset niin sanotulla Durlacher-lavetilla varustetut tykit (254/45 D) muodostivat aikoinaan Suomen järeän rannikkotykistön pääaseen.
Obuhovin terästehtaan leima Sotamuseon vuonna 1907 valmistetussa tykissä.
Terästehtaan nimi uudiskäyttöön

Historiallisen tehtaan nimi otettiin uudiskäyttöön 1990-luvulla. Vuonna 1992 perustettiin valtionyritys FSUE Obuhovin valtiontehdas. Vuonna 2002 siitä tuli osa Almaz-Antein sotateollisuuskonsernia. Vuonna 2003 yrityksen nimi muuttui muotoon OAO FGUP Obuhovin tehdas (ven. ОАО ФГУП Обуховский завод.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Obuhovin tehdas Wikimedia Commonsissa
Obuhovin tehtaan sivut (venäjäksi) (goz.ru)
Nenäverenvuoto

Nenä vuotaa verta.
Nenäverenvuoto tai epistaksis on peräisin nenän limakalvon vauriosta, yksittäisestä verisuonesta tai laaja-alaisesta verestyksestä. Vaurion sijainti on lähes aina laskimopunos nenän väliseinän etuosassa (ns. Kiesselbachin alue), mutta joskus myös nenän ylä- tai takaosa (kuten arteria sphenopalatina).
Esiintyvyys

Nenäverenvuodon ilmaantuvuus on noin 60 % koko elinaikana ja osuus kaikista päivystyskäynneistä on noin 5/1000 ja KNK-alan (korva-nenä-kurkku) päivystyskäynneistä noin 33 %.
Syyt

Nenäverenvuodon laukaisevan vaurion välitön syy on jokin mekaaninen ärsyke, kuten niistäminen, aivastaminen, nenän kaivaminen ja muu käsittely, nenään kohdistunut isku, nenämurtuma tai vierasesine. Fysikaalisista syistä myös lämpötila ja ilmankosteus vaikuttavat. Erityisesti kuiva huoneilma voi kuivattaa ja heikentää nenän limakalvoa. Nenäverenvuodon ensiavussa on ohjeistettu pitämään suussa jääpalaa tai jäähdyttää otsaa tai niskaa jääpussilla. Toisaalta myös äärilämpötilat kuten saunominen ja kuumat suihkut sekä avantouinti voi laukaista vuodon.
Kemiallisia syitä ovat lähinnä alkoholin liikakäyttö ja veren hyytymistä estävät lääkkeet, kuten asetyylisalisyylihappo, tulehduskipulääkkeet ja antikoagulantit. Mausteinen ruoka voi myös tapauskohtaisesti ärsyttää nenän limakalvoa laukaisten vuodon.
Biologia syitä ovat ainakin nenän limakalvon kuivuminen, tulehdukset (ylähengitystieinfektio, vaskuliitti, lapsilla stafylokokkikolonisaatio), verisuonten ateroskleroosi, kasvaimet (juveniili angiofibrooma, syövät) ja vanhenemismuutokset (korkea ikä). Kohonnut verenpaine heikentää ajan myötä nenän verisuonia ja kova fyysinen rasitus voi laukaista vuodon. Sairauksista hyytymishäiriöt, veritaudit ja jotkin yleissairaudet voivat lisätä riskiä. Esimerkiksi lasten hyytymishäiriöissä toistuvat nenäverenvuodot ovat tyypillinen ensioire.
Ehkäisy

Nenäverenvuodon uusiutumista voidaan ehkäistä
välttämällä nenän mekaanista ärsytystä ja tarvittaessa muita ärsytystekijöitä, kuten kuumia suihkuja, kovaa fyysistä rasitusta ja maustettuja ruokia
kostuttamalla kuiva huoneilma ainakin makuuhuoneessa
vähentämällä mahdollisuuksien mukaan vuototaipumusta lisääviä lääkeaineita
hyydyttämällä toistuvia vuotoja aiheuttavat verisuonet
käyttämällä nenän limakalvolle A-vitamiinia ja rasvoja sisältäviä liuoksia (tippoina tai suihkeena) ja
tunnistamalla ja hoitamalla nenäverenvuotoa aiheuttavat sairaudet.
Tutkiminen

Nenäverenvuoto ei vaadi erityistä tutkimusta, jos ensiapu tyrehdyttää vuodon. Vuotokohdan paikallistaminen on aiheellista hyydytyshoitoja varten. Yleensä tähän riittää nenäspekula, otsalamppu ja lidokaiini-adrenaliiniliuos, mutta joskus tarvitaan tähystystä erikoissairaanhoidossa. Nenäverenvuodon mahdollisia syitä kartoittava anamneesi ja hoidon aikana tehty nenän status riittää yleensä vuodon syyn selvittämiseksi. Lisätutkimuksia voidaan tehdä, jos herää aihetta epäillä hyytymishäiriöitä, veritauteja tai kasvaimia, joihin voivat viitata muun muassa poikkeuksellisen vaikeat nenäverenvuodot, toispuolinen verinen nenäerite, muut vuodot, petekiat ja suvun vuotohäiriöt. Harvoin kuvantaminen voi olla tarpeen – esimerkiksi angiografia nenän valtimomuutosten tunnistamiseksi.
Hoito

Hyvin lievät nenäverenvuodot eivät vaadi erityistä hoitoa. Muussa tapauksessa nenäverenvuodon hoito aloitetaan rauhallisesti etukumarassa asennossa niistämällä tai puristamalla nenä tyhjäksi ja tämän jälkeen puristamalla nenää yhteen vähintään 15 minuutin ajan. Suussa voidaan pitää samalla jääpalaa. Jos nenäverenvuoto edelleen jatkuu, siirrytään edelleen etukumarassa asennossa toimenpidehoitoon. Yksinkertaisesti, kun veren ulosvalumista estetään sekä sierainten (puristus) että nenänielun (etukumara asento) kautta, vuotokohtaa vastaan alkaa kehittyä vastapainetta, joka hidastaa vuotoa ja nopeuttaa vuotokohdan hyytymistä.
Ensiavun ollessa riittämätöntä oletettua vuotoaluetta ensin supistetaan ja puudutetaan lidokaiini-adrenaliiniliuoksella vähintään 15 minuutin ajan. Jos vuotokohta voidaan tämän jälkeen paikallistaa, vuoto voidaan tyrehdyttää laapishelmellä tai sähköhyydytyksellä. Jos vuotokohtaa ei nähdä ja vuoto on jatkuvaa tai runsasta, tehdään aikuisilla etutamponaatio rasvanauhalla, laajenevalla tamponilla, pallotamponilla tai rasvatuilla harsoilla (tai lievässä vuodossa gelatiinipaloilla) 1–3 vuorokauden ajan. Jos etutamponaatio ei tyrehdytä vuotoa, tehdään aikuisille myös takatamponaatio pallotakatamponilla tai vähintään virtsatiekatetrilla ja tämän jälkeen tyrehdytetään vuoto tähystyksessä klipsaamalla tai polttamalla. Takatamponaatioon liitetään bakteerilääke, kuten kefaleksiini, ehkäisemään alueen infektiota. Lapsilla etuosan verenvuotoihin on käytetty myös mupirosiinia voiteena kahdesti päivässä viikon ajan. Myös etutamponaatiota poistaessa toistuva vuoto vaatii tähystystoimenpiteitä. Runsaassa vuodossa huolehditaan luonnollisesti myös veren menetyksen seuraamisesta ja korjaamisesta – etutamponaation epäonnistuessa pitkässä ja runsaassa vuodossa aloitetaan nestehoito fysiologisella suolaliuoksella.
ORP Kujawiak (1921)

| ORP Kujawiak |
| --- | --- |
 ORP Kujawiak

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  F. Schichau, Elbing
Kölinlasku:  1916
Laskettu vesille:  11. huhtikuuta 1917
Palveluskäyttöön:  17. syyskuuta 1921
Poistui palveluskäytöstä:  6. huhtikuuta 1939
Tekniset tiedot
Uppouma:  335 t (standardi) 392 t (max)
Pituus:  60 m
Leveys:  6,4 m
Syväys:  2,3 m
Koneteho:  6 000 hv
Nopeus:  26,5 solmua
Miehistöä:  2 upseeria ja 66 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  2 x 47 mm tykkiä 2 x 7,92 mm Maxim-konekivääriä 30 x miinaa
ORP Kujawiak oli Puolan laivastolle Versaillesin rauhansopimuksen mukaisesti luovutettu Saksan keisarikunnan laivaston torpedovene SMS A-68, joka oli siten vuonna 1918 itsenäistyneen maan laivaston ensimmäisiä aluksia.
Valmistus

Saksa tilasi aluksen F. Schichaun telakalta Elbingistä Saksasta, missä köli laskettiin 1916. Alus laskettiin vesille 11. huhtikuuta 1917 ja otettiin palvelukseen 13. kesäkuuta torpedoveneenä nimellä SMS A-68.
Sodan päätyttyä alus määrättiin luovutettavaksi Puolalle. Luovutettu alus oli huonossa kunnossa ja se huollettiin ennen luovutusta Rosythissä, mistä se öljynpuutteen vuoksi hinattiin 28. syyskuuta 1921 Gdanskiin.
Palvelus

Joulukuussa 1921 koeajojen jälkeen alus otettiin virallisesti Puolan merivoimien palvelukseen nimellä ORP Kujawiak. Se oli torpedoveneviirikössä (puol. Dywizjon Torpedowców). Alus oli toimitettu aseistamattomana, joten siihen asennettiin kaksi 47 millimetrin wz. 85 Hotchkiss -tykkiä ja kaksi 7,92 millimetrin Maxim wz. 08 -konekivääriä. Vuonna 1924 tykit vaihdettiin 75 millimetrin Scheider wz. 97 -tykkiin. Samalla aseistusta täydennettiin kahdella 450 millimetrin torpedoputkella.
Alus osallistui laivastovierailuihin, joita tehtiin muun muassa kesäkuussa 1923 Libauhun ja Riikaan sekä 1929 Kööpenhaminaan. Alus oli 1. helmikuuta 1929 alkaen tykistönkoululaivana ennen ORP Mazurin tehtävään tuloa. Koululaivana ollessaan alus palveli suoraan laivaston komentajan alaisuudessa. Se oli heinäkuussa koulutuslaivueessa konemiesten koululaivana, kunnes se liitettiin 27. heinäkuuta 1932 sukellusvenelaivueeseen.
Alus poistettiin palveluksesta 1936 tai 1937, minkä jälkeen se oli varasto- ja maalialuksena sukellusveneviirikössä. Alus oli syyskuussa 1939 kelluvana öljysäiliönä ankkuroituna Jamie Kuźnickiin. Se selvisi Saksan ja Puolan välisistä taisteluista vaurioitta joutuen saksalaisten valtaamaksi. Aluksen myöhemmät vaiheet eivät ole tiedossa.
Nypläys

Keskeneräinen nypläystyö Helsingin matkamessuilla.
Nypläys on käsityön muoto, jossa puisiin nypylöihin kiinnitettyjä lankoja solmitaan ja palmikoidaan yhteen. Sana nypläys tulee vanhasta saksalaisesta sanasta Knyppel, joka tarkoittaa ryhmysauvaa tai puikkoa.
Historia

Nypläämisen perinteet ovat lähtöisin 1400-luvulla Euroopasta. Suomeen nypläys tuli 1500-luvulla Ruotsista. Nypläys oli suosittua etenkin keskiajalla Euroopassa, mutta myöhemmin sen suosio laantui. Suomessa nypläys oli erityisessä suosiossa siksi, että hallitus rajoitti esimerkiksi pitsin ja muiden ylellisyystavaroiden käyttöä voimakkaasti. Näin naisten piti nyplätä itse omat pitsinsä. Osasyynä nypläyksen suosion vähentymiseen oli muun muassa neulomisen, ompelun ja virkkaamisen suosion kasvaminen. Myös muoti muuttui 1800-luvun alussa ja koneella valmistetut tyllikankaat voittivat käsin nypläämisen.
Kuuluisana pidetään Suomessa erityisesti Rauman pitsiä, sillä pitsinnypläys oli 1700-luvulla hyvin yleinen ammatti Raumalla. Suosiosta kertoo myös se, että Raumalla oli oma nypläyskoulu. Toinen tunnettu pitsipaikkakunta Suomessa on Orimattilan Heinämaa. Heinämaan pitsin aitoudesta kertoo laatumerkki "Heinämaan pitsiä". Kolmas tunnettu pitsityyppi Suomesta ovat karjalaiset nyytingit, joista ensimmäinen maininta löytyy jo vuodelta 1597 Viipurin tulliluettelosta. Nyytinkejä on karjalassa käytetty etenkin esiliinojen koristeina ja liinavaatteissa. Nykyisin nyytinkejä nyplätään etupäässä kansallispukuja valmistettaessa.
Nykyisin nypläystä harrastetaan erilaisissa käsityöseuroissa. Nypläämällä voi valmistaa muun muassa pitsiä, tyynyjä ja vaippoja. Ennen valmistettiin paljon myös tyynyliinojen, nenäliinojen, hattujen ja pyyheliinojen somistuksia. Nyplätä voi perinteisiä reuna- ja välipitsejä sekä liinoja tai koristella vaatteita nyplätyllä kauluksella. Nypläystä voidaan hyödyntää myös koruissa. Nypläämällä voidaan tuottaa taidetta sekä tasona että kolmiulotteisena teoksena.
Tekniikka

Nypläyksessä käytetään neljää eri lyöntiä eli nypylöiden siirtotapaa. Nyplääjä käsittelee aina neljää nypylää kerrallaan. Kiertolyönnissä nelikon toinen nypylä nostetaan kolmannen yli. Puolilyönnissä tehdään ensin kierto, jonka jälkeen toinen nypylä nostetaan ensimmäisen ja neljäs kolmannen yli. Liinalyönti tehdään kuten perättäiset verkkolyönti ja kierto. Kokolyönti tehdään kuten kaksi perättäistä puolilyöntiä. Lyöntejä yhdistelemällä ja eri nypylänelikkoja ja -pareja käsittelemällä syntyy pitsi, joka muotoillaan nypläysalustalle nuppineulojen avulla. Peruslyöntien lisäksi käytetään erilaisia erityistekniikoita kuten kierteitä, silmuja ja kutomalla tehtävää mantelia.
Tekniikka > Tarvikkeet

Nypylä on yleensä puusta muotoiltu puikko, jonka ympärille lanka kierretään. Nypylöiden koko ja muoto vaihtelevat erittäin paljon maittain ja jopa alueittain.
Nypläystyyny on pehmustettu, tukeva nypläysalusta, johon mynsteri ja nuppineulat voidaan kiinnittää ja jonka reunoilla nypylät pysyvät järjestyksessä. Perinteinen suomalainen nypläystyyny on puoliympyrän muotoinen pyörivällä rullalla varustettu tyyny, johon mynsteri ja nuppineulat kiinnitetään. Se on kooltaan 45-60 cm. Tyyny voi olla myös pyöreä tai pyöristetty neliönmallinen taso. Nypläysalystana voidaan käyttää myös kankaalla päällystettyä uretaanilevyä, solukumipatjaa tai tiivistä superlon-alustaa, joihin saa kiinnitettyä neuloja.
Lanka on kehrätty yleensä pellavasta ja siinä on erityisesti nypläykseen tarkoitettu tiukka kierre. Pellava on vahvaa ja siinä on korkea kiilto. Joustamaton pellava on jäykkää, minkä vuoksi se taipuu kuvioihin täsmällisesti. Nypläykseen voidaan käyttää myös puuvilla-, villa- ja silkkilankoja. Nypläystekniikkaan voidaan käyttää myös esimerkiksi metallilankoja. Perinteisesti nypläyslangassa on hyödynnetty pellavan väriä tai eriasteisia valkaistuja pellavan sävyjä. Nypläyksessä käytetään myös värjättyjä pellavalankoja.
Mynsteri eli malli on nypläystyynyyn kiinnitettävä paperi tai ohut pahvi, jossa on reiät tai merkit malliin tarvittavien nuppineulojen paikalla. Reikien välillä voi olla myös viivat, jotka selkeyttävät mallin rakennetta. Malli pistellään nypläyspahviin, joka on ohutta eristyspahvia eli prespania. Ruutupaperiin pilkutetaan kaikki nypläyksessä tarvittavat reiät. Nypläyspahvi ja sen päällä oleva ruutupaperi kiinnitetään huolellisesti nypläystyynyssä olevaan rullaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Raumanpitsin historiaa Rauman museo
Helmikoristeisia brittityylisiä nypylöitä.
Puisia nypylöitä
Omenia ja kannu

Omenia ja kannu on taiteilija Mikko Laasion öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1957. Kangas on kiinnitetty kovalevylle. Maalaus on kooltaan 50 × 65 cm ja kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmiin.
Omenia ja kannu on yksi Laasion monista sodan jälkeen maalaamista asetelmista.
Aiheesta muualla

Teoksen kuva osoitteessa: Suomen Kansallisgalleria: Kokoelmat: Omenia ja kannu.  (Arkistoitu – Internet Archive)
Museoiden historia

Museum Wormianumin alkulehti, joka näyttää Ole Wormin ”ihmeiden kabinetin”.
Bilbaon Guggenheim-museo on arkkitehtonisesti tunnettu museo.
Museoiden historia on alkanut jo antiikista, vaikka nykyaikainen museo kehittyikin paljon myöhemmin. ’Museo’-sana on peräisin antiikin Kreikkasta, jossa museionit olivat muusien pyhäkköjä. Varsinaista museota lähimmät vastineet olivat kuitenkin jumalille pyhitetyt taidekokoelmat, pinakoteekit. Keskiajalla erityisesti kirkko keräsi monia suuria esinekokoelmia, mutta museolaitoksen juuret ovat vasta renessanssissa, jolloin alettiin uudestaan kiinnostua antiikin kirjallisuudesta ja taiteesta. Tuohon aikaan alkoi kehittyä muun muassa taidegallerioita ja ensimmäisiä historiallisin kriteerein järjestettyjä kokoelmia.
Valistuksen aikana moderni museo syntyi, kun monista yksityisistä kokoelmista tuli julkisia. British Museum avattiin vuonna 1759, mutta vuonna 1793 avatusta Louvresta tuli museokehityksen edelläkävijä. Se oli ensimmäinen kansallismuseo, ja sitä seurasi pian ympäri Eurooppaa muita vastaavia museoita. Saksasta tuli 1800-luvun alkupuoliskolla museokehityksen keskus, kun Berliinin Altes Museum sekä Münchenin Glyptothek ja Pinakothek vaikuttivat erityisesti museoarkkitehtuuriin ympäri maailmaa. 1800-luvulla myös maailmannäyttelyt vaikuttivat museokehitykseen. Monet niissä kokeillut näyttelytekniikat otettiin käyttöön myös museoissa. Lisäksi esimerkiksi Lontoon Victoria and Albert Museum ja Science Museum sekä Yhdysvaltain Metropolitan Museum of Art on perustettu alkujaan maailmannäyttelyyn kerätyn esineistön ympärille.
Tiede, taide ja taideteollisuus erikoistuivat entisestään 1800-luvun lopulla. Samalla positivismi korosti kokemuksia ja havainnointia tieteen tekemisessä. Museoissakin alkoi korostua niiden kokoelmien käyttö tieteessä. Ruotsalainen Artur Hazelius perusti 1800-luvun lopulla Tukholmaan maailman ensimmäisen kansatieteellisen museon Nordiska museetin ja ensimmäisen ulkoilmamuseon Skansenin. Näiden myötä museoissa levisi kiinnostus esineistön aattellisiin, lähihistoriallisiin ja kansanperinteisiin tarkoituksiin.
Museoissa tapahtui 1900-luvun aikana useita mullistuksia. Deutsches Museum ja Museum of Science and Industry toivat uudet keksinnöt tekniikan museoihin ja avasivat tietä uudenlaisille tiedekeskuksille. Taidemuseot ovat puolestaan ottaneet aktiivista roolia taidehistorian luomisessa. New Yorkin Modernin taiteen museolla on esimerkiksi ollut suuri vaikutus 1900-luvun kuvataiteeseen. Museorakennuksista on puolestaan tullut 1900-luvun lopulla aikansa merkittävimpiä julkisia rakennuskohteita. Esimerkiksi Bilbaon Guggenheim-museon taidekokoelma on jopa jäänyt sen arkkitehtuurin varjoon.
Tausta > Varhaishistoriasta antiikin Eurooppaan

Museoiden taustalla on ihmisten taipumus hankkia ja tutkia. Museon ideasta ensimmäisiä todisteita löytyy Mesopotamiasta, muinaisesta Larsan kaupungista, josta on löytynyt 1000-luvulta eaa. olevia, opetuskäyttöön tarkoitettuja kopioita vanhoista kirjoituksista. Arkeologi Leonard Woolleyn mukaan Urin löydökset puolestaan todistavat, että Babylonian kuninkaan Nabunaidin tyttärellä Ennigaldilla oli pieni opetuksellinen museo.
’Museo’-sanan historia ulottuu antiikin Kreikkaan. Muusat olivat tieteiden ja taiteiden jumalattarina ja museionit muusien pyhäkköjä. Historian merkittävin museion oli Aleksandriassa toiminut Museion. Sen yhteydessä oli laaja Aleksandrian kirjasto sekä veistos- ja eläinkokoelma. Se tuhoutui Rooman valtakunnan hajoamisen aikaan 300-luvulla. Vaikka se vastaakin enemmän yliopistoa, se on aatteellisesti lähellä myös museoajatusta, sillä siellä liitettiin esineisiin myös opetuksellinen funktio. Aleksandrian Museionissa työskentelivät monet aikansa kuuluisimmista tieteilijöistä, kuten Eukleides ja Heron Aleksandrialainen.
Vaikka ’museo’-sanan tausta on antiikin Kreikassa, nykyaikaisia museoita siellä ei kuitenkaan ollut. Antiikin Kreikan temppeleissä oli kuitenkin myös sekalaisia kokoelmia taide-esineitä ja harvinaisuuksia uhreiksi jumalille. Kreetalta on löytynyt merkkejä 2000-luvulta eaa. peräisin olevasta taidekokoelmasta. Lähin vastine museolle on kreikkalainen jumalille pyhitetty taidekokoelma pinakoteekki, joista tunnetuin oli Ateenan Akropoliilla. Pergamonin hallitsija Attalos I puolestaan keräsi sotaretkeltään Kreikkaan kreikkalaisen kulttuurin tuotteita herättääkseen maassaan kreikkalaista kulttuuria. Pergamoniin perustettiin eräänlainen kreikkalainen aarrekammio.
Rooman keisarit ja monet muut roomalaiset ihailivat kreikkalaista kulttuuria. Kreikasta ryöstettiinkin paljon veistoksia roomalaisten aukioiden ja rakennusten koristeeksi. Huippuunsa ihailu nousi keisari Hadrianuksen rakennuttamassa Tivolin huvilassa. Hadrianus tuotti huvilaan ja sen 18 neliökilometrin laajuiseen puistoon jäljennöksiä rakennuksista ja maisemakokonaisuuksista. Huvila olikin eräänlainen ulkoilmamuseo.
Tausta > Muun maailman varhaiset edeltäjät

Euroopan lisäksi myös muualla maailmassa kerättiin esinekokoelmia. Kiinassa keräily oli alkanut jo Shang-dynastian aikana, mutta huippuunsa se oli kehittynyt 200-luvulla eaa. Qin-dynastian aikana. Monet kiinalaishallitsijat tukivat taiteita, ja esimerkiksi Han-dynastian aikainen keisari Wu perusti akatemian, jossa oli maalauksia ja kalligrafiaa eri puolilta Kiinaa. Japanissa keisari Shōmu keräsi Tōdai-jin temppelialueelle esineistön, joka on edelleen nähtävissä Shōsōinissa. Samoihin aikoihin arabimaailmassa kerättiin pyhäinjäännöksiä, ja waqfien yhteyteen muodostui erilaisia yleiseen hyvään kerättyjä kokoelmia.
Keskiajan esinekokoelmat

Rooman valtakunnan kaatumisen jälkeen monet henkilökohtaiset kokoelmat siirtyivät kirkolle. Keskiajalla Euroopassa esinekokoelmia olikin kuninkaallisilla ja kirkolla. Kokoelmilla saattoi usein olla myös yhteys; Kaarle Suuren kokoelmat jaettiin 800-luvun alussa useaan uskonnolliseen rakennukseen. Tällaisilla kokoelmilla oli taloudellista merkitystä, ja niitä käytettiin sotien ja muiden valtion kulujen rahoittamiseen.
Kirkko oli keskiajan merkittävin kulttuurielämän kannattelija. Se muun muassa tuki arkkitehtuuria, kuvataidetta ja esittävää taidetta. Vaikka kirkko oli kieltänyt pakanallisten esineiden keräämisen, sen kokoelmiin kertyi silti erikoisia esineitä, luonnon kuriositeetteja ja pyhäinjäännöksiä. Tällaisista esineistöistä kasvoi niin sanottu ”keskiajan museo”, mirabilia, joka oli eräänlainen tärkeiden kohteiden ja esineiden kokonaisuus.
Keskiajalta on todisteita muinaisesineillä käydystä kaupasta. Winchesterin piispan Henry Blois’laisen on sanottu ostaneen antiikkipatsaita kuukauden mittaisella Rooman-vierailullaan ja tuoneen ne mukanaan Englantiin.
Arabimaailma oli 900–1200-luvuilla todellinen sivistystyön keskus. Siellä monia kreikkalaisia klassisia tekstejä käännettiin arabiaksi ja kerättiin laajoja taiteellisten töiden kokoelmia. Keräilyperinne virallistettiin islamilaisen waqf-periaatteen alle. Arabitieteilijöiden työt olivat vaikuttamassa Euroopassa renessanssin syntymiseen. Arabitekstejä käännettiin 1100– ja 1200-luvuilla latinaksi, mikä oli käynnistämässä klassisen kulttuurin ihailun.