stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toivo Manninen
Ura

Toivo Manninen muutti Helsinkiin vuonna 1937, mitä ennen hänen elämästään tiedetään varsin vähän. Hän alkoi toimia ravintolamuusikkona esiintyen muun muassa Catania- ja Tenho -ravintoloissa ja sai lisääntyvää huomiota etenkin harmonikansoittajana. Hän teki myös radioesiintymisiä ja levytti ensimmäiset levytyksensä kesällä 1939. Marko Tikan mukaan Manninen nousi maanlaajuiseen kuuluisuuteen levytystensä ja radioesiintymistensä myötä jo ennen sotia. Levytysura Suomessa jatkui satunnaisesti vuoteen 1951 saakka. Manninen toimi enimmäkseen sooloartistina ja studiomuusikkona, esiintyen tosin joitakin kertoja Dallapé-orkesterin solistina.
Kansallisella tasolla Toivo Manninen saavutti lisämainetta jälleen 1940-luvulla järjestettyjen harmonikkakilpailujen yhteydessä. Hän osallistui useasti Suomen harmonikkamestaruuskilpailuihin, voittaen mestaruuden vuonna 1944. Toivo Tammisen mukaan Manninen oli mukana myös vähintään neljästi Ruotsi-Suomi -harmonikkamaaottelussa, joissa hän sijoittui kärkisijoille, sekä vuosina 1946 ja 1947 Pohjoismaisissa harmonikkamestaruuskilpailuissa, joissa hän sijoittui molempina vuosina toiseksi.
Toivo Manninen teki vuosien 1947-1948 vaihteessa konserttikiertueen Yhdysvaltoihin esiintyen yli kolmellakymmenellä paikkakunnalla lähinnä suomalaisille siirtolaisille. Manninen sävelsi 1950-luvun vaihteessa myös joitakin argentiinalaistyylisiä tangoja. Hän palasi Suomeen kesällä 1948, mutta Toivo Tammisen mukaan hän saattoi vierailla vuosien 1948 ja 1955 välissä myös vielä kertaalleen Pohjois-Amerikassa. Manninen lähti uudelleen Yhdysvaltoihin vuonna 1955 ja muutti pysyvästi Kanadaan vuonna 1956 palaamatta enää Suomeen. Hän esiintyi 1950-luvun loppupuolella ja 1960-luvun alussa Kanadan suomalaisseuduilla esittäen muun muassa klassista konserttimusiikkia pianoharmonikalla.
Viimeiset levytyksensä Manninen teki huhtikuussa 1958 Sudburyssa vieraillessaan Karl Pukaran harmonikkakoulussa. Hän soitti tuolloin viisi konserttinumeroa niin sanotuille pikalevyille. Marko Tikan mukaan Mannisen lahjakkuutta muusikkona varjostivat hänen epäsäännöllinen elämänsä sekä alkoholinkäyttönsä.
Loppuelämä

Toivo Manninen asui Kanadassa aluksi jonkin aikaa Thunder Bayssa, kunnes muutti vuosien 1962-1963 aikoihin pysyvästi maan länsirannikolle Vancouveriin. Hän esiintyi 1960-luvulta eteenpäin satunnaisesti, mutta teki myös muita töitä. Toivo Manninen kuoli Vancouverissa 24. marraskuuta 1980.
Tuotanto ja vaikutus

Toivo Mannisen soololevytyksiä on säilynyt 33 kappaletta. Hän teki myös noin 90 sävellystä, jotka tosin jäivät hänen muusikonuransa rinnalla ja aikalaisiinsa, kuten Onni Laihaseen, verrattuna vähemmälle huomiolle. Warner/Chappel Music Finland julkaisi 32 Mannisen sävellystä nuottikirjana vuonna 1999. Manninen täydensi ja sovitti Suomen oloihin sopivammaksi Jularbo-Gyllingin hanurikoulun toisen painoksen 1943, josta otettiin tämän jälkeen vielä kahdeksan lisäpainosta, viimeinen vuonna 1961. Manninen antoi jonkin verran myös harmonikansoiton opetusta ja muun muassa Jorma Juselius oli hänen oppilaitaan.
Tuotanto ja vaikutus > Harmonikkakoulu

Toivo Manninen (toim.), Carl Jularbo, Carl Gylling: Jularbo-Gylling hanurikoulu;  kromaattista nappi- ja pianokoskettimistoa varten uudelleen sovittanut ja tarkastanut Toivo Manninen.  Helsinki:  Hagström, 1943 (2. painos) - 1961 (10. painos).
Kirjallisuus

Heikki Uusitalo, Jorma Juselius (toim.): Harmonikan mestarit: Toivo Manninen.  (Nuottijulkaisu)  Warner/Chappell Music Finland Oy, 1999.  ISBN 951-757-606-4
Aiheesta muualla

Toivo Mannisen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Toivo Mannisen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Polaanit

Länsislaavilaiset heimot kartalla 800- ja 900-luvuilla.
Polaanit olivat Oderin ja sen sivujoki Wartan varrella asunut slaavilainen heimo. Polaanien keskuksia olivat Poznań ja Gniezno. He olivat sydänkeskiajan merkittävin nykyisen Puolan alueella elänyt heimo ja he antoivatkin myöhemmin nimensä Puolan valtiolle. Heimon merkittävyys näkyy myös siinä, että heidän entistä asuinaluettaan kutsutaan nimellä Iso-Puola. Puolan varhaisin tunnettu hallitsijasuku Piastit olivat polaaneja.
Pohjois-Kap

| Pohjois-Kap Northern Cape Noord-Kaap Kapa Bokone Mntla-Koloni |
| --- | --- |

 Pohjois-Kap Etelä-Afrikan kartalla
Valtio:  Etelä-Afrikka
Perustettu:  1994
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Kimberley
 – Pääministeri:  Sylvia Lucas (ANC)
Pinta-ala:  372 889 km²
Väkiluku (2016):  1 193 780
 – väestötiheys:  3,2 as./km²
 
Provinssin internetsivut
Pohjois-Kap (engl. Northern Cape, afrikaansiksi Noord-Kaap, tswanaksi Kapa Bokone, xhosaksi Mntla-Koloni) on yksi Etelä-Afrikan provinsseista. Se luotiin vuonna 1994 hajottamalla Kapmaan provinssi kolmeen osaan. Northern Capen pääkaupunki on Kimberley. Provinssissa on arviolta 1 193 780 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 372 889 neliökilometriä, joten se on Etelä-Afrikan provinsseista vähäväkisin mutta pinta-alaltaan suurin.
Noin 70 prosenttia Pohjois-Kapin asukkaista puhuu äidinkielenään hollannista kehittynyttä afrikaansia. Se on prosentuaalisesti enemmän kuin missään muussa Etelä-Afrikan provinssissa. Seuraavaksi yleisimmät äidinkielet ovat tswana (20 %) ja xhosa (6,5 %). Noin 52 prosenttia asukkaista on värillisiä, 36 prosenttia mustaihoisia ja 13 prosenttia valkoihoisia.
Pohjois-Kapin  rannikkoa huuhtoo Atlantin valtameri. Provinssia rajaavat Botswanan ja Namibian valtiot sekä Etelä-Afrikan provinssit Luoteismaakunta, Vapaavaltio, Itä-Kap ja Länsi-Kap.
Richtersveldin kansallispuisto, UNESCOn maailmanperintökohde, sijaitsee tässä provinssissa.
Pohjois-Kapissa on aloitettu rakennustyöt maailman suurimman radioteleskoopin rakentamiseksi, ja sen on määrä valmistua lopullisesti vuonna 2028. Projektia, joka on nimeltään SKA (Square Kilometer Array), rakennetaan samanaikaisesti Etelä-Afrikkaan ja Australiaan, ja siihen osallistuu useita maita. Se tunnetaan Etelä-Afrikassa myös nimillä MeerKAT Telescope ja Karoo. Se sijaitsee noin 90 kilometrin etäisyydellä Carnarvonin kaupungista Karoon aavikolla, jossa on radiotähtitieteelle suotuisat olosuhteet. Teleskooppien tarkoitus on tutkia maailmankaikkeuden kehitystä 100 miljoonan vuoden ajalta.
Piirikunnat

Pohjois-Kap on jaettu hallinnollisesti viiteen piirikuntaan, jotka on jaettu yhteensä 27 kuntaan. Piirikunnat ovat:
Frances Baard
John Taolo Gaetsewe
Namakwa
Pixley ka Seme
ZF Mgcawu
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjois-Kap Wikimedia Commonsissa
Provinssin internetsivut
Etelä-Afrikan provinssit
Itä-Kap
Vapaavaltio
Gauteng
KwaZulu-Natal
Mpumalanga
Limpopo
Pohjois-Kap
Luoteismaakunta
Länsi-Kap
Poktša

Poktša (ven. Покча́) on kylä ja maalaiskunta Permin aluepiirin Tšerdynin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kolva-joen rannalla 6 kilometriä Tšerdynistä pohjoiseen. Asukkaita on 900 henkeä (vuonna 2002).
Poktša mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1472. Vuoteen 1535 saakka se toimi Permin komien asuttaman Suur-Permin hallinnollisena keskuksena. Mansit hävittivät Poktšan vuonna 1481. 1600–1800-luvuilla kylä oli tärkeä laivanrakennuksen ja kaupan keskus. Se oli tunnettu myös kirkollisesta puunveistotaiteestaan.
Kylässä toimii maatalousyritys ja metsänhoitoalueen konttori. Palveluihin kuuluu lastentarha, lastenkoti, koulu, kulttuuritalo ja kirjasto. Nähtävyyksiä ovat 900–1200-lukujen asuinpaikka, vuonna 1785 rakennettu Marian ilmestyksen kirkko ja vuonna 1913 pystytetty Jumalanäidin Kazanin ikonin tsasouna.
Poktša-niminen kylä on myös Komin tasavallan Troitsko-Petšorskin piirissä.
Mango

| Mango |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Lahko::  Sapindales
Heimo::  Sumakkikasvit Anacardiaceae
Suku::  Mangot Mangifera
Laji::  indica
Kaksiosainen nimi
 Mangifera indica  L., 1753 
Katso myös
   Mango Wikispeciesissä   Mango Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mango eli mangopuu (Mangifera indica) on sumakkikasvien (Anacardiaceae) mangojen (Mangifera) sukuun kuuluva trooppinen puulaji. Mangon hedelmä on syötävä ja kasvia viljellään laajalti hedelmäpuuna tropiikissa. Useat muutkin suvun lajit tuottavat syötäviä hedelmiä, mutta mango on ainoa, jota viljellään laajamittaisesti.
Kuvaus

Mango on 10–30 metriä korkeaksi kasvava ainavihanta puu. Latvus on yleensä pyöreähkö. Puulla on suuri alaspäin kasvava pääjuuri, joka kasvaa noin 6 metrin syvyyteen. Versot ovat kaljuja ja ruskeita.
Lehdet ovat nahkeapintaisia, karvattomia, ehytlaitaisia ja muodoltaan suikeita tai pitkänpyöreitä. Ne ovat tylppä- tai kiilatyvisiä ja suippokärkisiä. Lehtilapa on 12–30 senttimetriä pitkä. Lehdet ovat sulkasuonisia ja suonipareja on 20–25. Lehtiruoti on 2–6 senttimetriä pitkä.
Kukinnot ovat versojen kärkiin kehittyviä 20–30 senttimetriä pitkiä huiskiloita. Kukkaperät ovat 1,5–3 millimetriä pitkiä ja verholehdet suikeita, suippokärkisiä ja 2,5–3 mm pitkiä. Terälehtiä on viisi. Ne ovat pitkänpyöreitä tai pyöreän suikeita ja 3,5–4 mm pitkiä. Teriö on tavallisesti yleisväriltään keltainen ja siinä on punaisia kuvioita. Kukassa on yleensä vain yksi lisääntymiskykyinen hede ja neljä joutohedettä. Pohjuskehrä on suuri. Emin vartalo on 2,5 millimetriä pitkä.
Kukinto.
Lehtiä.
Rungon kuorta.
Hedelmiä.
Kuvaus > Hedelmä

Hedelmä on rakenteeltaan luumarja. Se on tavallisesti muodoltaan pitkänpyöreä tai munuaismainen, 5–10 senttimetriä pitkä ja 3–4,5 cm leveä. Joillakin viljelyslajikkeilla voi kuitenkin olla tätä huomattavasti suuremmat, jopa 25 senttimetriä pitkät hedelmät.
Hedelmän kuori on sileän vahapintainen ja nahkamainen. Sen väri vaihtelee vihreästä keltaiseen ja punaiseen. Kuoressa on usein monenvärisiä läiskiä. Hedelmämalto on kypsänä pehmeää tai kuituista ja väriltään keltaista tai oranssia. Luumarjan sisällä on suuri soikea tai munuaismainen endokarppi eli ”kivi”. Kovan endokarpin sisällä on yksi siemen.
Kukinta tapahtuu tavallisimmin kuivan kauden aikana joulu-helmikuussa, ja hedelmät kypsyvät tavallisesti 4–5 kuukauden kuluttua kukinnasta. Jalostetut mangolajikkeet saattavat tuottaa hedelmää hyvinkin vaihteleviin aikoihin tai kaksikin kertaa vuodessa. Useimmat mangot kuitenkin tuottavat runsaasti hedelmiä vain joka toinen vuosi.
Levinneisyys

Mango on kotoperäinen eteläisessä Aasiassa Intian itäosissa ja Andamaaneilla sekä Myanmarissa. Sitä on kuitenkin viljelty luontaisen levinneisyysalueensa ulkopuolella jo vuosisatoja.
Elinympäristö

Mango on trooppisten alankometsien puu jota kasvaa merenpinnankorkeudelta enimmillään noin 900 metrin korkeuteen. Lajin luontaisella elinalueella vallitsee monsuuni-ilmasto, jossa neljän kuukauden sadekauden aikana sataa 750–2 500 millimetriä ja kahdeksan kuukauden kuivana kautena hyvin vähän. Puu menestyykin myös viljeltynä parhaiten alueilla, joilla on selkeä sadekausi ja kuivakausi. Se kasvaa parhaiten sadekaudella mutta tavallisesti kukkii vain kuivina aikoina.
Mango kasvaa monenlaisilla mailla ja viihtyy parhaiten hyvin vettä läpäisevässä maassa. Puu voi kasvaa myös hiekassa tai sorassa ja se sietää hyvin kalkkipitoista maaperää.
Käyttö

Mangon hedelmiä käytetään ravintona, ja lukuisia lajin viljelylajikkeita kasvatetaan hedelmäpuina kaikkialla tropiikissa. Hedelmät voidaan kypsänä syödä sellaisenaan tai valmistaa monin tavoin. Myös raakoja hedelmiä käytetään vihanneksena ja säilykkeiden tai chutneyn raaka-aineena. Mango sisältää runsaasti kuitua. Siinä on myös A- ja C-vitamiinia. Sadassa grammassa mangoa on C-vitamiinia 29 milligrammaa ja 53 kilokaloria.
Mangot säilyvät viileässä lajikkeesta riippuen 2–7 viikkoa. Mangoja ei kuitenkaan tule säilyttää liian kylmässä, koska ne saattavat paleltua ja pilaantua. Hedelmään kohdistuvat iskut saavat sen pilaantumaan herkästi.
Puun kukkia, lehtiä, versoja, hedelmiä, kuorta ja mahlaa on perinteisesti käytetty lääkintään. Mangon puuainesta käytetään puutavarana talojen ja veneiden rakentamiseen sekä vanerin valmistukseen. Puun kuorta on käytetty nahan parkitsemiseen. Siemenistä saatavaa rasvaa on käytetty saippuan valmistamiseen. Lisäksi useita kasvin osia on käytetty karjan rehuna.
Käyttö > Viljely

Mangoa on viljelty ja jalostettu varsinkin Intiassa tuhansia vuosia. Buddhalaisten munkkien uskotaan levittäneen kasvia varsinkin 400–300-luvuilla eaa. myös Kaakkois- ja Itä-Aasiaan. Itäiseen Afrikkaan mango on tuotu jo ennen vuotta 1000, ja 1500-luvulla se levisi portugalilaisten merenkulkijoiden mukana läntiseen Afrikkaan ja Brasiliaan. Myöhemmin 1700–1800 luvuilla mangon viljely levisi Brasiliasta edelleen muualle trooppiseen Amerikkaan.
Nykyisten viljelymangojen hedelmät ovat yleensä huomattavasti suurempia kuin alkuperäisten luonnonvaraisten puiden hedelmät. Nykyään mangosta on olemassa satoja hedelmätuotantoon tarkoitettuja viljelylajikkeita, jotka eroavat toisistaan lähinnä hedelmän koon, muodon, kypsymisajankohdan ja hedelmämallon rakenteen perusteella. Mangot poimitaan usein raakoina pilaantumisen ja lintujen aiheuttamien vahinkojen välttämiseksi. Hedelmä kypsyy vielä poimimisen jälkeenkin, mutta raakana poimitut hedelmät usein käsitellään kypsymistä edistävällä eteenillä ennen myyntiä.
Käyttö > Kulttuuri

Mangolla on myös huomattava kulttuurillinen merkitys osissa Aasiaa. Puun hedelmiä ja lehtiä käytetään useissa kulttuurillisissa ja uskonnollisissa seremonioissa. Muinaisintialainen runoilija Kālidāsa ylisti hedelmää. Nykyisin mango on Intian kansallishedelmä.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Mango(puu) (Mangifera indica)
Fineli: Mangon ravintosisältö (kuivattu) (Arkistoitu – Internet Archive)
Kotimaiset kasvikset ry (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Mangifera indica (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Mangifera indica (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Mangifera indica (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Mangifera indica (mango) (englanniksi)
Gernot Katzer's Spice Pages: Mango (Mangifera indica) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3919027  Wikispecies: Mangifera indica  AoFP: 1477  APDB: 5653  APNI: 82271  APSA: 155-7-2c  ARKive: mangifera-indica  ATRF: Mangifera_indica  BOLD: 210474  Calflora: 12663  CoL: 72SKV  Ecocrop: 1416  EoL: 582270  EPPO: MNGIN  FloraBase: 4719  FNA: 200012696  FoAO2: Mangifera indica  FoC: 200012696  GBIF: 3190638  GRIN: 23351  iNaturalist: 48872  IPA: 14127  IPNI: 69913-1  IRMNG: 10201022  ISC: 34505  ITIS: 28803  IUCN: 31389  NatureServe: 2.136028  NBN: NBNSYS0200002599  NCBI: 29780  NTFlora: 212  NZOR: 70c84b99-897b-48a8-8141-443b56ec3778  OBIS: 1491642  Open Tree of Life: 807634  Plant List: kew-2362842  PLANTS: MAIN3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:69913-1  SANBI: 859-1  Tropicos: 1300071  WFO: wfo-0000371248 
Eri mangolajikkeita.
Pohjois-Häme

Hämeen historiallisen maakunnan pohjoisosa muodostaa valtaosan nykyisestä Keski-Suomesta
Toinen merkitys käsitteelle Pohjois-Häme oli Hämeen läänin pohjoinen vaalipiiri
Pohjois-Häme on nimitys, jota on käytetty ainakin kahdessa eri maantieteellisessä merkityksessä: ensin historiallisen Hämeen maakunnan Jyväskylä-keskeisestä pohjoisosasta ja sitten Hämeen läänin Tampere-keskeisestä pohjoisosasta. Sittemmin käsitteen ovat sen kummassakin vanhassa merkityksessä suurelta osin korvanneet nimitykset Keski-Suomi ja Pirkanmaa, jotka olivat Pohjois-Hämettä yleisemmin käytettyjä jo 1960-luvulla. Käsitettä käytetään silti vielä joissakin yhteyksissä Pirkanmaan synonyyminä ja toisaalta paikallisesti yritysten ja yhteisöjen nimissä Pirkanmaan pohjoisosissa.
Historiallisen Hämeen pohjoisosa

Varhaisin merkitys Pohjois-Hämeen käsitteelle on historiallisen Hämeen maakunnan Jyväskylä-keskeinen pohjoisosa eli nykyinen Keski-Suomi ja aiempi Vaasan läänin itäosa. Tässä merkityksessä nimitys yleistyi 1800-luvulta loppupuolelta alkaen, kun Jyväskylän kaupungista alkoi muodostua alueen keskus.
Hämeen läänin pohjoisosa

Myöhäisempi merkitys käsitteelle Pohjois-Häme oli Hämeen läänin Tampere-keskeinen pohjoisosa. Toinen nimitys samalle alueelle oli Pirkka-Häme. Tämä merkitys Pohjois-Hämeen käsitteelle yleistyi historiantutkija Viljo Rasilan mukaan vuoden 1906 eduskuntauudistuksen jälkeen Hämeen läänin pohjoisen vaalipiirin nimen innoittamana myös muilla elämänaloilla. Tällöin otettiin käyttöön muun muassa nimet Pohjois-Hämeen Nuorisoseurojen liitto (1907), Pohjois-Hämeen Hippos (1909) ja Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiiri (1919). Sanomalehtien nimissä Pohjois-Häme on esiintynyt lyhytaikaisesti Jämsässä ja Tampereella 1930-luvulla sekä Mäntässä 1950-luvulla.
Kun suurin osa Hämeen läänin Tampere-keskeisestä pohjoisosasta oli Satakunnan historiallista maakuntaa, myös nimi Satakunta säilyi joidenkin järjestöjen nimissä, kuten esimerkiksi Hämeen-Satakunnan maanviljelysseura (1910) ja myöhemminkin samankantaista nimeä on käytetty esimerkiksi vuodesta 1972 järjestetyn Sata-Häme Soi -musiikkitapahtuman nimessä.
Sittemmin Tampereen vaikutusalueen käytetymmäksi nimitykseksi tuli kuitenkin Pirkanmaa. Tähän oli alkusysäyksenä etenkin historiantutkija Jalmari Jaakkolan vuonna 1924 julkaisema Pirkkalaisliikkeen synty -tutkimus ja sen vaikutuksesta syntynyt suoranainen pirkkalaisuuteen kohdistuva romantiikka, jota ilmentävät esimerkiksi Wäinö Aaltosen Tampereen Hämeensillan Pirkkalaispatsaat vuodelta 1929. Rinnakkaisena nimityksenä käsitteelle Pirkanmaa oli sen yleistymisen aikoihin käytössä myös Tammermaa, joka ei kuitenkaan yleistynyt samassa määrin ja oli 1960-luvulla enää varsin vähäisessä käytössä.
Paikallinen käsite ja Pirkanmaan synonyymi

Jo 1960-luvulla Keski-Suomi oli vakiintunut Jyväskylän vaikutusalueen nimeksi Keski-Suomen läänin perustamisen myötä ja myös Pirkanmaa Tampereen vaikutusalueen nimenä oli vakiintumassa. Tämä näkyy maantieteilijä Mauri Palomäen vuonna 1968 julkaisemassa Suomen kansakoulujen opettajille tehdyssä kyselytutkimuksessa, jonka vastauksissa Keski-Suomen mainitsi koulunsa sijaintipaikaksi 5,62 prosenttia kaikista vastaajista (homogeenisuusindeksi alueen sisällä 0,840) ja Pirkanmaan 2,95 prosenttia (homogeenisuusindeksi alueen sisällä 0,400), mutta Pohjois-Hämeen vain 0,35 prosenttia siten, että käsitteen Pohjois-Häme esiintymät vastauksissa sijoittuivat Virtain–Mäntän–Jämsän–Kuhmoisten linjalle sekä satunnaisesti Keski-Suomeen. Vuonna 1980 maantieteilijä Kauko Mikkosen Vaasan läänissä ja siihen rajoittuvissa kunnissa tekemässä kyselyssä Pohjois-Häme esiintyi samaistumiskohteena Virroilla.
2000-luvulla käsitettä Pohjois-Häme ovat käyttäneet nimissään koko Pirkanmaan alueella toimivista yhteisöistä esimerkiksi Pohjois-Hämeen Sairaanhoitajat ry, Suomen metsästäjäin liiton Pohjois-Hämeen piiri, Pohjois-Hämeen rauhanpuolustajat ry ja Pohjois-Hämeen kennelpiiri. Suppeammalla alueella nykyisen Pirkanmaan maakunnan pohjoisosissa toimivia yhteisöjä, joiden nimissä käsite esiintyy, ovat muiden muassa Mänttä-Vilppulassa, Ruovedellä, Virroilla, Jämsään kuuluvalla Kuorevedellä ja Ylöjärveen kuuluvassa Kurussa toimiva puhelinyhtiö Pohjois-Hämeen Puhelin, jonka toimialueella ilmestyi myös Pohjois-Hämeen puhelinluettelo, Kurussa, Ruovedellä ja Virroilla toimiva Pohjois-Hämeen urheiluautoilijat ry, Virroilla, Mäntässä, Keuruulla, Ikaalisissa ja Parkanossa toimiva Pohjois-Hämeen OPKK sekä Virroilla ja Ruovedellä toimiva Pohjois-Hämeen moottorikelkkailijat ry . Näin käsite Pohjois-Häme esiintyy 2000-luvulla toisaalta Pirkanmaan harvemmin käytettynä synonyymina ja toisaalta paikallisessa käytössä Pirkanmaan pohjoisimmissa osissa toimivien yhteisöjen ja yritysten nimissä.
HMS Mansfield (G76)

| HMS Mansfield |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bath Iron Works, Bath, Maine
Kölinlasku:  28. joulukuuta 1917
Laskettu vesille:  30. lokakuuta 1918
Palveluskäyttöön:  23. lokakuuta 1940
Loppuvaihe:  romutettavaksi 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 260 t
Pituus:  95,81 m
Leveys:  9,30 m
Syväys:  2,7 m
Koneteho:  30 000 hv
Nopeus:  35,5 solmua (66 km/h)
Miehistöä:  158
Aseistus
Aseistus:  4 x 4"/L50 tykkiä 1 x 3"/L23 ilmatorjuntatykki 6 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Mansfield (viirinumero G76) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Town-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa. Alus oli alun perin Yhdysvaltain laivaston Wickes-luokan hävittäjä USS Evans, joka luovutettiin Halifaxissa Britannian kuninkaalliselle laivastolle hävittäjiä tukikohdista -sopimuksen mukaisesti.
Valmistus

Yhdysvaltain laivasto tilasit aluksen Bathista Mainesta Bath Iron Worksiltä, missä köli laskettiin 28. joulukuuta 1917. Alus laskettiin vesille 30. lokakuuta 1918 kumminaan kontra-amiraali Evansin lapsenlapsi rouva D. N. Sewell ja otettiin palvelukseen pari viikkoa myöhemmin 11. marraskuuta ensimmäisenä päällikkönään F. H. Sadler.
Palvelus

Koulutus ja varustamisjakson, johon sisältyi neitsytmatka Azoreille, jälkeen alus lähti 10. kesäkuuta 1919 Newportista Euroopan vesille, mistä se palasi 22. elokuuta New Yorkiin. Alus lähti 11. syyskuuta merelle ja partioituaan Väli-Amerikan vesillä se palasi kotisatamaansa San Diegoon 14. marraskuuta.
Seuraavien kahden vuoden aikana alus osallistui harjoituksiin itäisellä Tyyneltämerellä Valparaisosta Chilestä Astoriaan Oregoniin. Alus siirrettiin reserviin 6. lokakuuta 1921 San Diegossa ja se poistettiin palveluksesta 29. toukokuuta 1922. Alus palasi palvelukseen 1. huhtikuuta 1930, jonka jälkeen se palveli San Diegossa kuusi kuukautta. Alus siirrettiin kouluttamaan laivaston reserviä New York Cityn edustalle, jonne se saapui 6. joulukuuta. Alus palasi 26. maaliskuuta 1932 San Diegoon osallistuakseen laivastoharjoituksiin länsirannikolla, Havaijilla ja Alaskassa.
Alus oli poistettuna palveluksesta 31. maaliskuuta 1937 - 30. syyskuuta 1939. Evans saapui 11. joulukuuta 1939 Key Westiin osallistuakseen puolueettomuuden valvontaan Antilleilla sekä Karibianmerellä järjestettyihin harjoituksiin. Alus lähti 24. syyskuuta 1940 Key Westistä Halifaxiin Nova Scotiaan, missä se poistettiin palveluksesta 23. lokakuuta. Alus luovutettiin Britannian kuninkaalliselle laivastolle hävittäjiä tukikohdista -sopimuksen mukaisesti.
Palvelus > HMS Mansfield

Alus otettiin Kuninkaallisen laivaston palvelukseen 23. lokakuuta 1940 Halifaxissa nimellä HMS Mansfield. Alus siirrettiin Newfoundlandin kautta Plymouthiin. Se siirrettiin huolto- ja muutostöitä varten Devonportin telakalle 25. marraskuuta.
Palvelus > KNM Mansfield

Alus siirrettiin 18. joulukuuta Norjan laivastolle nimensä säilyttäen. KNM Mansfield määrättiin tammikuun alussa 1941 Londonderryyn sijoitettuun 6. saattajaryhmään ja se palasi 9. tammikuuta telakalta valmistautuakseen palvelukseen.
Helmikuussa alus liittyi Kanaalissa pidetyn koulutuksen jälkeen ryhmäänsä aloittaen saattueiden suojaamisen. Alus menetti 23. maaliskuuta konerikon vuoksi liikuntakykynsä ja HMS Salisbury hinasi aluksen satamaan, josta se siirrettiin Liverpooliin telakalle.
Alus palasi huhtikuussa palvelukseen. Mansfield osallistui 11. huhtikuuta Norjaan Oksfjordiin tehtyyn kommandoiskuun, mistä vapauduttuaan alus matkasi Islantiin liittyen ryhmäänsä.
Kesäkuussa alus palasi ryhmänsä mukana Londonderryyn aloittaen palveluksensa luoteisen reitin alaisuudessa, kunnes se heinäkuussa siirrettiin Liverpoolissa telakalle huollettavaksi. Alus siirrettiin 19. lokakuuta Chathamin telakalle odotettua vaikeampien vikojen paljastuessa.