stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Zacharias Cleve

Zacharias Cleve 1890-luvun puolessa­välissä. (Valokuva Daniel Nyblin.)
Zacharias Joachim Cleve (3. joulukuuta 1820 Rantasalmi – 21. tammikuuta 1900 Vehkalahti) oli suomalainen kasvatustieteilijä ja valtiopäivämies.
Hän väitteli filosofian tohtoriksi 1850, ja hänet nimitettiin 1851 filosofian lehtoriksi Kuopion kymnaasiin ja hän oli koulun rehtori ja luonnontieteiden lehtori 1857–1860. Helsingin yliopiston kasvatustieteiden professori hän oli 1862–1882. Hän oli kansakouluasetuksenlaatimiskomitean merkittävä jäsen ja teki aloitteen Suomen Kasvatusopillisen Yhdistyksen perustamiseksi (1864) ja toimi sen puheenjohtajana vuoteen 1878. Hän oli Kasvatusopillisen Yhdistyksen aikakauskirjan ensimmäinen toimittaja vuoteen 1874. Oppikoulun uudistajana hän vaikutti ollessaan vuoden 1865 koulukomitean puheenjohtajana. Hän oli myös Kansanvalistusseuran syntysanojen lausuja 1855 ja toimi sen ensimmäisenä esimiehenä 1874–1881.
Cleve oli pappissäädyssä valtiopäivämies 1872, 1877 ja 1882.
Aiheesta muualla

Luukkanen, Tarja-Liisa: / Cleve, Zacharias (1820–1900). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  4.3.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Suomen pappissäädyn valtiopäivämiehet
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852
Gustaf Johansson

| Gustaf Johansson |
| --- | --- |

Turun ja Suomen arkkipiispa
 1899–1930 
Edeltäjä:  Torsten Thure Renvall
Seuraaja:  Lauri Ingman
Savonlinnan piispa
 1897–1899 
Seuraaja:  Otto Immanuel Colliander
Kuopion piispa
 1885–1897 
Edeltäjä:  Robert Frosterus
Seuraaja:  Otto Immanuel Colliander
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. tammikuuta 1844  Ylivieska
Kuollut: 24. heinäkuuta 1930 (86 vuotta) Turku
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  professori, piispa, arkkipiispa
Vanhemmat:  Gustaf Johansson Johanna Emilia Schalin
Puoliso:   Sofia Emelie Björkman (vih. 1873) 
Lapset:  10 (Martin, Aina, Anna, Johannes, Aarne, Maria, Kustavi, Aili, Toini, ja Signe)
Muut tiedot
Koulutus:  Teologian tohtori (1875)
Merkittävät teokset:   Mietteitä Suomen luterilaisen kirkon asemasta (1890)  Pelastusarmeija : lyhyesti esitelty (1890) 
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Gustaf Johansson (10. tammikuuta 1844 Ylivieska – 24. heinäkuuta 1930 Turku) toimi Turun arkkipiispana vuosina 1899–1930.
Elämä

Johansson vihittiin papiksi vuonna 1871, ja hän valmistui teologian kandidaatiksi vuonna 1874. Hän toimi dogmatiikan ja siveysopin professorina vuosina 1877–1885, silloisen Kuopion hiippakunnan (joka muutettiin myöhemmin Oulun hiippakunnaksi) piispana vuosina 1885–1897, Savonlinnan hiippakunnan piispana 1897–1899 sekä puheenjohtajana kirkolliskokouksissa. Johansson oli valtiopäivillä pappissäädyn edustaja 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904 ja 1905. Säädyn puhemiehenä hän toimi 1897, 1899, 1900, 1904 ja 1905.
Professorina Johansson kehitti alansa terminologiaa luomalla suomenkielisiä vastineita monille teologisille ammattisanoille. Piispana hän johti raamatunkäännöskomiteaa vuosina 1886–1912 ja 1893 julkaistun Kristinopin kirjoitustyötä, sekä osallistui suomen- ja ruotsinkielisen virsikirjan uudistustyöhön.
Yhteiskunnallisissa kysymyksissä Johanssonia pidettiin vanhoillisena. Hänen mukaansa naisasialiike oli pohjimmiltaan kapina Jumalan maailmanjärjestystä vastaan ja aiheutti yhteiskunnalle ja naiselle turmion. Sisällissodan sytyttyä papisto sai Johanssonilta ohjeen pysyä erillään sotatapahtumista ja pidättäytyä poliittisista puheenvuoroista. Hän piti sisällissotaa taisteluna "bolsevišmin saatanaa" vastaan. Sodan jälkeen hän julkaisi paimenkirjeen, jossa tuomitsi ankarasti punaiset ja hänen mielestään kaikki Jumalan kieltäjät pitäisi tappaa. Hänen on joissakin yhteyksissä väitetty puolustaneen myös avoimesti Suomen sisällissodassa taistelleiden naiskaartilaisten teloituksia, joita ei olisi  pitänyt auttaa millään tapaa, vaan jättää ”saatanan haltuun”. Toisten lähteiden mukaan näin olisi sanonut Kuopion piispa Otto Immanuel Colliander, joka viittasi työväestöön yleisesti.
Johansson edusti teologiassaan beckiläistä biblisismiä, joka pohjautuu saksalaisen Johann Tobias Beckin teologiaan. Beckiläisyydelle tunnusomaista oli Raamatun aseman voimakas korostaminen: näkemyksen mukaan Raamattu tarjosi sisäisesti yhtenäisen pohjan kristilliselle opille ja etiikalle. Beckiläinen henki näkyi esimerkiksi siinä, että Johansson antoi aikansa kulttuuri-ilmapiiristä pessimistisen kuvan ja arvosteli voimakkaasti useita kirkollisia ryhmiä, kuten lestadiolaisuutta, Suomen Luterilaista Evankeliumiyhdistystä ja Pelastusarmeijaa. Hän vastusti myös demokratiaa eli hänelle vastenmielistä ”kansan tahtoa” ja jätti äänestämättä ainakin yksikamarisen eduskunnan alkuvuosien vaaleissa. Johanssonin ajattelussa ”kansan tahto" oli aina ristiriidassa Jumalan tahdon kanssa. Johansson pelkäsi myös kirkon poliittista leimautumista ja tuomitsi jyrkästi tällaisen kirkon julkisen sekaantumisen politiikkaan. Valtiollinen toiminta oli Johanssonin ajattelussa velvollisuutta täyttää Jumalan tahto.
Keisari-suuriruhtinas Nikolai II:n vahvistettua Suomen suuriruhtinaskunnan uuden asevelvollisuuslain arkkipiispa Johansson lähetti papistolle 12. elokuuta 1901 yksityisen kiertokirjeen, jossa hän kehotti papistoa lukemaan kutsuntakuulutukset: ”Papin velvollisuus on lain mukaan julistaa kirkossa hallituksen antamia asetuksia, eikä hänen ole tutkiminen niiden laillisuutta. Ellei hän niitä kuuluta, asettuu hän lain ulkopuolelle ja paneutuu esivaltaa vastaan.”
Teoksia

Pelastusarmeija : lyhyesti esitelty. O. W. Backman, 1890.
Mietteitä Suomen luterilaisen kirkon asemasta. O. W. Backman, 1890.
Piispantarkastuksessa Pielisjärvellä elokuulla 1891 piispa G. Johanssonin pitämät puheet. Kustantaja tuntematon, 1891.
Laestadiolaisuus. O. W. Backman, 1892.
Mainittavimmat ilmiöt kristillisen kirkon ja teologisen tieteen alalla kahden viime vuoden kuluessa. O. W. Backman, 1892.
Yleissilmäys merkillisimpiin tapauksiin ja ilmiöihin kristikunnassa ja uskontotieteen alalla viime viiden vuoden kuluessa : Silmäys seurakuntain ja seurakuntahoidon oloihin Kuopion hiippakunnassa viime viiden vuoden aikana. Kustantaja tuntematon, 1892.
Muistutuksia vanhurskauttamisoppiin ja sen käsittelemiseen. O. W. Backman, 1892.
Seurakunnalliset olot Kuopion hiippakunnassa kahden viime vuoden kuluessa. O. W. Backman, 1892.
Muistutuksia suomalaisen virsikirjakomitean ehdoitukseen. Edlund, 1884.
Kirkollisia kysymyksiä. WSOY, 1894.
Saarnoja kirkkowuoden sunnuntai- pyhä- ja juhlapäiwille : ensimmäinen wuosikerta : Wanhat ewankeliumi-tekstit. WSOY, 1894.
Muistosanoja Kiimingin seurakunnalle piispantarkastuksesta v. 1895. Joh. Castrén, 1895.
Saarnoja kirkkowuoden sunnuntai- pyhä- ja juhlapäiwille : toinen wuosikerta : Uudet ewankeliumi-tekstit. WSOY, 1895.
Muutama jäähyväissana Kuopion hiippakunnan papistolle. G. Johansson, 1897.
Muutama tervehdyssana Savonlinnan hiippakunnan papistolle. KS. kp., 1897.
Saarnoja kirkkowuoden sunnuntai- pyhä- ja juhlapäiwille : kolmas wuosikerta : Uudet ewankeliumi-tekstit. WSOY, 1898.
Jeesus Kristus on elämän valkeus. Kustantaja tuntematon, 1897.
Jeesus on autuuden ruhtinas. WSOY, 1897.
Rakkaus on lain täyttämys. WSOY, 1897.
Pyhä uskomme. WSOY, 1897.
Jäähyväistervehdys Savonlinnan hiippakunnan arvoisalle papistolle. KS. kp., 1900.
Arvoisa virkaveli! WSOY, 1901.
Herran sana pysyy iankaikkisesti : saarnoja kirkkowuoden epistolatekstien johdosta. Suomen Lähetysseura, 1914.
Kristillinen uskonoppi, jonka luennoissa esitti Gustaf Johansson. Suomen lähetysseura, 1924.
Kristillinen siveysoppi. Suomen lähetysseura, 1925.
Muistelmia Antero Wilhelm Ingmanin elämästä. Suomen lähetysseura, 1927.
Merkillisimmät ilmiöt kristillisen kirkon ja jumaluusopin alalla viimeisen pappeinkokouksen jälkeen. Kustantaja tuntematon, 1928.
Kertomus seurakuntien ja seurakuntahoidon vaiheista. Kustantaja tuntematon, 1928.
Raamatullisia mietelmiä. WSOY, 1933.
Postimerkkejä

Punaisen Ristin postimerkkisarjassa julkaistiin Gustaf Johanssonista punainen postimerkki 26. marraskuuta 1956. Sen arvo oli 20 markkaa, ja lisäksi maksettiin kolmen markan lisämaksu.
Aiheesta muualla

Murtorinne, Eino: / Johansson, Gustaf (1844–1930). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  28.2.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Robert Frosterus | Kuopion piispa 1885–1897 | Seuraaja: Otto Immanuel Colliander |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: – | Savonlinnan piispa 1897–1899 | Seuraaja: Otto Immanuel Colliander |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Torsten Thure Renvall | Turun arkkipiispa 1899–1930 | Seuraaja: Lauri Ingman |
| n k Turun ja Suomen arkkipiispat |
| --- | --- | --- |
| Katoliset piispat (1134–1550) |  Henrik* (1134–1158)  Rodolfus* (~1202–~1209)  Folkvinus* (~1210–~1234)  Tuomas (~1234–1245)  Bero I (~1248–1258)  Ragvald I (1258–1266)  Catillus (1266–1286)  Johannes (1286–1290)  Maunu I (1291–1308)  Ragvald II (1309–1321)  Pentti Gregoriuksenpoika (1321–1338)  Hemming (1338–1366)  Henrik Hartmanninpoika (1366–1367)  Johannes Pietarinpoika (1367–1370)  Johannes Westfal (1370–1385)  Bero Balk (1385–1412)  Maunu Tavast (1412–1450)  Olavi Maununpoika (1450–1460)  Konrad Bitz (1460–1489)  Maunu III Särkilahti (1489–1500)  Lauri Suurpää (1500–1506)  Johannes Olavinpoika (1506–1510)  Arvid Kurki (1510–1522)  Ericus Svenonius (1523–1527)  Martti Skytte (1528–1550)  |  |
| Luterilaiset piispat (1554–1817) |  Mikael Agricola (1554–1557)  Pietari Follingius (1558–1563)  Paavali Juusten (1563–1575)  Ericus Erici Sorolainen (1583–1625)  Isaacus Rothovius (1627–1652)  Aeschillus Petraeus (1652–1657)  Johannes Terserus (1658–1664)  Johannes Gezelius vanhempi (1664–1690)  Johannes Gezelius nuorempi (1690–1718)  Herman Witte (1721–1728)  Lars Tammelin (1728–1733)  Jonas Fahlenius (1734–1748)  Johan Browallius (1748–1755)  Karl Fredrik Mennander (1757–1775)  Jakob Haartman (1776–1788)  Jakob Gadolin (1788–1802)  Jakob Tengström (1803–1817)  |  |
| Luterilaiset arkkipiispat (1817–) |  Jakob Tengström (1817–1832)  Erik Gabriel Melartin (1833–1847)  Edvard Bergenheim (1850–1884)  Torsten Thure Renvall (1884–1898)  Gustaf Johansson (1899–1930)  Lauri Ingman (1930–1934)  Erkki Kaila (1935–1944)  Aleksi Lehtonen (1945–1951)  Ilmari Salomies (1951–1964)  Martti Simojoki (1964–1978)  Mikko Juva (1978–1982)  John Vikström (1982–1998)  Jukka Paarma (1998–2010)  Kari Mäkinen (2010–2018)  Tapio Luoma (2018–)  |  |
*=historiallisuus epävarmaa
Suomen pappissäädyn valtiopäivämiehet
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Frans Wilhelm Gustaf Hjelt

| Frans Wilhelm Gustaf Hjelt |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. toukokuuta 1819 Turku, Suomi
Kuollut: 26. syyskuuta 1889 (70 vuotta) Turku, Suomi
Ammatti:  pappi, valtiopäivämies ja lukion rehtori
Arvonimi: rovasti
Vanhemmat:  Christian Ludvig Hjelt ja Hedvig Lovisa Chytræus
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Maria Johanna Teodora von Hellens
Lapset:  8 lasta
Frans Wilhelm Gustaf Hjelt (22. toukokuuta 1819 Turku – 26. syyskuuta 1889 Turku) oli suomalainen rovasti, moninkertainen valtiopäivämies ja lukion rehtori.
Hjeltin vanhemmat olivat filosofian maisteri, kirjanpainaja ja kirjakauppias Christian Ludvig Hjelt ja Hedvig Lovisa Chytræus. Hän   pääsi ylioppilaaksi Turun lukiosta 1836 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1840. Hjelt opiskeli Uppsalassa 1842–1843. Hänet vihittiin papiksi 1847.
Hjelt toimi Helsingin yliopiston kreikan kirjallisuuden dosenttina 1844–1845. Hän oli Turun lukiossa vt. lehtorina 1840–1842 ja 1843–1845, roomalaisen kirjallisuuden lehtorina 1845–1872 sekä lukion rehtorina 1858–1872. Hjelt toimi Maarian seurakunnan prebendakirkkoherrana 1860–1886 ja Turun tuomiorovastina 1885–1889. Hän sai rovastin arvon 1860.
Hjelt osallistui valtiopäiville pappissäädyn edustajana 1867, 1872, 1877, 1882, 1885 ja 1888. Hän oli valtiopäivien toimitusvaliokunnan puheenjohtaja 1882 ja talousvaliokunnan puheenjohtaja 1882.  Hjelt oli Suomen Pankin tilintarkastajana 1863–1872 ja 1886–1888, pankkivaltuusmiehenä 1872–1885 sekä pankkivaltuusmiesten puheenjohtajana 1882–1885. Lisäksi Hjelt oli kirkollis– ja kouluvirkakunnan leski– ja orpokassan johtokunnan jäsen 1860–1872 (johtokunnan puheenjohtaja 1862–1872), Suomen talousseuran johtokunnan puheenjohtaja 1870–1889 sekä Maalaisten palovakuutusyhtiön johtokunnan jäsen 1875–1885 ja johtokunnan puheenjohtaja 1886–1889.
Hjelt oli naimisissa vuodesta 1846 Maria Johanna Teodora von Hellensin kanssa. Heillä oli kahdeksan lasta joista kolme kuoli pieninä. Frans Hjelt oli arkkiatri Otto E. A. Hjeltin veli.
Teoksia

De Digammate, väitöskirja.   1844
Juho Koskimies

| Juho Rudolf Koskimies |
| --- | --- |
 Juho Rudolf Forsman noin vuonna 1904.
Kuopion ja Oulun piispa
 1900–1936 
Edeltäjä:  Otto Immanuel Colliander
Seuraaja:  Juho Mannermaa
Henkilötiedot
Koko nimi:  Juho Rudolf Koskimies Juho Rudolf Forsman
Syntynyt: 24. syyskuuta 1859 Jurva
Kuollut: 8. helmikuuta 1936 (76 vuotta) Oulu
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  piispa, suomalaisuusmies, herännäisvaikuttaja
Vanhemmat:   Oskar Wilhelm Forsman  Maria Gustava Alholm 
Puoliso:  Lydia Lagus (vih. 1886)
Sukulaiset:   A. V. Koskimies (veli)  Iivari Koskimies (veli)  Eevertti Kustaa Koskimies (veli)  Kaarlo Koskimies (veli)  Yrjö Gideon Forsman (veli) 
Muut tiedot
Koulutus:  pappisvihkimys (1877) teologian tohtori (1881)
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus (herännäisyys)
Juho Rudolf Koskimies (vuoteen 1906 Forsman; 24. syyskuuta 1859 Jurva – 8. helmikuuta 1936 Oulu) oli Oulun hiippakunnan piispa ja kirkkohistorioitsija.
Henkilöhistoria

Koskimies vihittiin papiksi vuonna 1884. Vuonna 1890 hän valmistui filosofian kandidaatiksi, 1896 teologian kandidaatiksi, 1899 teologian lisensiaatiksi ja tohtoriksi vuonna 1899. Koskimiehen väitöskirja oli nimeltään Suomen kirkollisten olojen uudistus Ison Vihan jälkeen.
Ennen valintaansa Oulun piispaksi Koskimies toimi Lapuan kappalaisena ja Turun tuomiokapitulin asessorina.
Henkilöhistoria > Oulun piispa 1900–1923

Koskimies nimitettiin vuonna 1900 Oulun piispaksi ohi vaaleissa eniten ääniä saaneen Johannes Schwartzbergin, joka sivuutettiin tehtävästä vallanpitäjien näkökulmasta harkitsemattomana pidetyn lehtikirjoituksen vuoksi. Kenraalikurvernööri Nikolai Bobrikovin suosituksesta Oulun piispaksi nostettiin myöntyväisyysmiehenä tunnettu Koskimies (tuolloin Forsman).
Piispanistuin oli siirretty Kuopiosta Ouluun samana vuonna, joten Koskimies oli oikeastaan ensimmäinen Oulun piispoista. Hiippakunnan nimenä säilyi Kuopion hiippakunta aina vuoteen 1923 asti. Piispana Koskimies osallistui valtiopäiville pappissäädyssä 1904 ja 1905.
Yksityiselämä

Juho Koskimiehen veli oli kielen- ja kirjallisuudentutkija ja koulumies A. V. Koskimies. Koskimies avioitui lapsuudenystävänsä sopraano Lydia Laguksen kanssa vuonna 1886.
Julkaisuja

Suomen kirkollisten olojen uudistus Ison Vihan jälkeen (1899)
Kaarle Fredrik Mennander ja hänen aikansa (1900)
Lapuan pitäjän historia (1908)
Päivämuistoja 1–2 (1914–15)
Amerikan matkalta (1925)
Aiheesta muualla

Hannu Mustakallio: / Koskimies, Juho Rudolf (1859–1936) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  20.10.2002. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Otto Immanuel Colliander | Oulun piispa 1900–1936 | Seuraaja: Juho Mannermaa |
Suomen pappissäädyn valtiopäivämiehet
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
E. V. Petterson

Erik Viktor Petterson (23. maaliskuuta 1834 Hailuoto – 17. marraskuuta 1900 Tampere) oli suomalainen kirkkoherra ja valtiopäivämies, joka menetti virkansa ja joutui vankeuteen 1889 suurta huomiota herättäneen petosjutun seurauksena.
Henkilöhistoria

Pettersonin vanhemmat olivat kappalainen, varapastori Israel Reinhold Pettersson ja Johanna Gustava Ehrström. Hän oli naimisissa vuosina 1861–1896 Charlotta Fredrika Fabritiuksen (k. 1896) kanssa ja vuodesta 1898 Maria Kristina Nurmen kanssa. Petterson aikoi aluksi apteekkialalle ja oli jonkin aikaa oppipoikana Porvoon apteekissa. Hän siirtyi kuitenkin pian kansakoulunopettajaksi Hämeenlinnaan ja opiskeli samalla päästen ylioppilaaksi 1857. Hän toimi sitten Helsingin yksityisen lyseon saksan kielen opettajana ja kotiopettajana. Pettersson suoritti teologian erotutkinnon 1863, hänet vihittiin papiksi 1864 ja hän suoritti pastoraalitutkinnon 1866.
Petterson toimi sitten uskonnon opettajana lyseossa ja oli Suomen kaartin seurakunnan pastori 1867–1876. Vuonna 1876 hän sai sotarovastin arvon. Hän piti myös yksityistä kirjoituskoulua Helsingissä ja toimi merimieslähetyksen kiertävänä matkasaarnaajana. Merimieslähetysseuran puheenjohtaja Pettersson oli 1875–1877. Vuonna 1876 hänet nimitettiin Asikkalan kirkkoherraksi. Hän syrjäytti seurakuntalaisten valitseman ehdokkaan, sillä Asikkala oli ns. keisarillinen seurakunta, jossa keisari senaatin esityksestä lopullisesti nimitti kirkkoherran. Pettersonin kirkkoherrakaudella Asikkalaan valmistui lokakuussa 1880 uusi kirkko. Hän oli pappissäädyn edustajana valtiopäivillä 1882 ja 1885. Valtiopäiville 1888 valittu Petterson sai niiden jo alettua pyytämänsä eron. Petterson oli myös edustajana vuoden 1886 kirkolliskokouksessa.
Henkilöhistoria > Väärennöstuomio

Tammikuussa 1888 paljastui, että Petterson oli lainannut vuodesta 1880 alkaen väärennettyjen papereiden avulla Asikkalan kirkonrakennuksen nimissä 117 000 markkaa Helsingin yliopistolta, useilta pankeilta ja vakuutusyhtiöiltä sekä yksityishenkilöiltä. Pettersonille oli kertynyt velkaa jo 37 000 markkaa hänen tullessaan kirkkoherraksi Asikkalaan. Perheen ylellinen elämä lisäsi velkojen määrää, kun tulot eivät riittäneet menoihin, ja niinpä Petterson joutui lopulta turvautumaan petoksiin saadakseen rahaa. Turun hovioikeuden vuoden 1889 alussa antaman päätöksen mukaan Petterson tuomittiin viideksi vuodeksi kuritushuoneeseen kirkonkokouspöytäkirjojen väärentämisestä sekä vuodeksi vankeuteen kevytmielisestä käytöksestään velkojiaan kohtaan. Hän joutui myös maksamaan sakkoja ja korvauksia. Hänet tuomittiin menettämään papin virkansa ja kunniansa ja seisomaan kaularaudoissa tunnin ajan. Papin virasta Pettersson erotettiin 18. heinäkuuta 1889. Päästyään vankilasta Petterson asui Helsingissä ja Tampereella.
Teoksia

Kertomuksia hengelliseltä alalta: uskonnon ja kristillisen elämän edistyttämiseksi, järjestetyt Lutheruksen katekismuksen johdolla, osat 1-2.   Tekijä, Helsinki 1871-1872
Sotilas-keskusteluita.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1871
Kuinka Suomen kansa tuli lukutaitoon. Kansanvalistusseuran toimituksia 1.   Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1875 (nimimerkillä V. P.)
Käännöksiä

Otto Funcke: Kuinka itse tulemme onnellisiksi ja teemme muutkin onnellisiksi, hartauskirja.  Wennberg ja K., Tampere 1897
Alexandre Dumas vanhempi: Kuningatar Margot, osat 1–2.  J. Holt, Tampere 1897 (alkuteos La reine Margot)
Alexandre Dumas vanhempi: Kreivitär de Monsorau, osat 1–2.  Clouberg ja K., Viipuri 1897
Mehetia

Mehetia
| --- | --- |
Sijainti:  Taiarapu-Est Ranskan Polynesia Ranska
Saariryhmä:  Seurasaaret
Korkein kohta:  Mont Fareura, 435 m
Pinta-ala:  2,6 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mehetia eli Meetia on tuliperäinen saari Ranskan Polynesiassa. Se kuuluu Seurasaariin. Saari, jolla ei ole asutusta, sijaitsee 95 kilometriä Tahitilta itään. Mehetian pinta-ala on 2,6 neliökilometriä. Saaren korkein kohta on 435 metriä merenpinnan yläpuolella. Eurooppalaiset löysivät Mehetian vuonna 1767.
1600-luku

| --- | --- |
Vuosisadat: 1400-luku · 1500-luku · 1600-luku · 1700-luku · 1800-luku
Vuosikymmenet: 1590-luku · 1600-luku · 1610-luku · 1620-luku · 1630-luku · 1640-luku 1650-luku · 1660-luku · 1670-luku · 1680-luku · 1690-luku · 1700-luku
Vuodet: 1590 · 1591 · 1592 · 1593 · 1594 · 1595 · 1596 · 1597 · 1598 · 1599 1600 · 1601 · 1602 · 1603 · 1604 · 1605 · 1606 · 1607 · 1608 · 1609 1610 · 1611 · 1612 · 1613 · 1614 · 1615 · 1616 · 1617 · 1618 · 1619 1620 · 1621 · 1622 · 1623 · 1624 · 1625 · 1626 · 1627 · 1628 · 1629 1630 · 1631 · 1632 · 1633 · 1634 · 1635 · 1636 · 1637 · 1638 · 1639 1640 · 1641 · 1642 · 1643 · 1644 · 1645 · 1646 · 1647 · 1648 · 1649 1650 · 1651 · 1652 · 1653 · 1654 · 1655 · 1656 · 1657 · 1658 · 1659 1660 · 1661 · 1662 · 1663 · 1664 · 1665 · 1666 · 1667 · 1668 · 1669 1670 · 1671 · 1672 · 1673 · 1674 · 1675 · 1676 · 1677 · 1678 · 1679 1680 · 1681 · 1682 · 1683 · 1684 · 1685 · 1686 · 1687 · 1688 · 1689 1690 · 1691 · 1692 · 1693 · 1694 · 1695 · 1696 · 1697 · 1698 · 1699 1700 · 1701 · 1702 · 1703 · 1704 · 1705 · 1706 · 1707 · 1708 · 1709
1600-luku oli vuosisata, johon kuuluivat vuodet 1600–1699. Vuosisadan aikana eurooppalaiset perustivat uusia siirtokuntia, laajensivat siirtomaitaan ja perustivat kauppa-asemia ympäri maailmaa. Suuret löytöretket jatkuivat ja Tyynimeri ja Oseania tulivat eurooppalaisille tutuiksi.
Tieteellisen vallankumouksen myötä käsitys luonnontieteistä kehittyi valtavasti. Kulttuurin saralla valtavirtana oli barokki.
Kolmikymmenvuotinen sota vuosina 1618–1648 muutti Euroopan valtio- ja valtarakenteita ja Ruotsista tuli suurvalta. Kiinan Ming-dynastia kaatui vuonna 1644 ja maassa alkoi Qing-dynastian aika. Lähes koko Intia päätyi vuosisadan aikana osaksi Suurmogulien valtakuntaa.
Maailmanpolitiikka

Nykyaikaisen maailmanpolitiikan ja kansainvälisen diplomatian on katsottu syntyneen Westfalenin rauhan seurauksena vuonna 1648. Tuolloin vahvistui käsitys suvereenista valtiosta, jolla on määräysvalta omasta alueestaan. Westfalenin rauhaa on pidetty myös alkuna kehitykselle kohti nykyaikaisia valtiorakenteita.
1600-luvulle tultaessa maailmanlaajuisia suurvaltoja olivat Espanja ja Hollanti. Merkittäviä eurooppalaisia valtioita olivat Englanti, Ranska ja Itävalta. Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta oli 1500-luvun uskonsotien takia hajanainen ja riitainen. Osmanien valtakunta, Safavidien Persia ja Suurmogulien valtakunta olivat islamilaisia suurvaltoja ja Kiinaa hallitsi Ming-dynastia.
Varsinkin englantilaisessa historiankirjoituksessa 1600-luvun levottomuuksiin viitataan usein nimellä Yleinen kriisi (engl. The General Crisis).