stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jevgeni Jevtušenko
Suomennetut teokset

Olen vaiti ja huudan. Suom.  Markku Lahtela, Kirjayhtymä, 1964.
Kyllä ja ei (Mezdu gorodom da i gorodom net). Suom. Erkki Peuranen, Kirjayhtymä, 1967.
Laulava pato, suom. Pentti Saaritsa & Raija Rymin. Kirjayhtymä, 1973. ISBN 951-26-0798-0
Näkymättömät langat. Suomennettu painos 1982, alkuteos Invisible Threads Tammi, 1981. ISBN 951-30-5590-6 (Teos sisältää sekä runoja että valokuvia. suom. Pentti Saaritsa
Marjamaat.  Kirjayhtymä, 1982. ISBN 951-26-1816-8
Ardabiola. Kirjayhtymä 1984. ISBN 951-26-2627-6
Runoni (suom. Pentti Saaritsa, Erkki Peuranen ja Markku Lahtela). Kirjayhtymä, 1984. ISBN 951-26-2658-6
Fuku! suom. Ulla-Liisa Heino, proosa; Ilpo Tiihonen, runot. Kirjayhtymä 1986. ISBN 951-26-2898-8 Teos sisältää sekä proosatekstiä että runoja. Alkuteos Novyi Mirissä 9/1985.
Aiheesta muualla

Jevgeni Jevtušenkon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jevgeni Jevtušenko Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef
Julian Jaynes

| Julian Jaynes> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. helmikuuta 1920 West Newton, Massachusetts
Kuollut: 21. marraskuuta 1997 (77 vuotta) Charlottetown, Prinssi Edwardin saari
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Harvardin yliopisto (1940–1942), McGill-yliopisto (Bachelor of Arts), Yalen yliopisto (Master of Arts)
Tutkimusalue:  psykologia
Tunnetut työt:  kaksikamarisuus
Julian Jaynes (27. helmikuuta 1920 – 21. marraskuuta 1997) oli yhdysvaltalainen psykologi, joka tunnetaan parhaiten vuonna 1976 ilmestyneestä teoksestaan The Origin of Consciousness in the Breakdown of the Bicameral Mind. Siinä hän väittää, että muinaisajan ihmisiltä puuttui tietoisuus käsitteen nykyisessä merkityksessä.
Jaynes määritteli tietoisuudeksi sen, mitä filosofit nimittävät ”metatietoisuudeksi”: sitä ovat tietoisuus tietoisuudesta, ajatukset ajattelusta, toiveisiin kohdistuvat toiveet, uskomuksia koskevat uskomukset. Tämä ajatuksen muoto on myös erotettava niistä ”harkinnan” muodoista, joita esiintyy muillakin korkeammilla eläimillä kuten variksilla, sillä se on riippuvainen kielestä.
Jaynesin mukaan muinaiset ihmiset suunnilleen ennen vuotta 1000 eaa. eivät pohdiskelleet asioita tavalla, joka olisi osoittanut meta­tietoisuutta, ja he toimivat automaattisten, tiedostamattomien käyttäytymis­mallien mukaisesti. Meta­tietoisuuden sijasta ihmisten käyttäytymistä hallitsi tuolloin se, mitä Jaynes nimitti ”kaksi­kamarikseksi mieleksi”. Kun totuttu tapa ei riittänyt ratkaisemaan, miten uusissa tilanteissa piti toimia ja päätöstilanne aiheutti stressiä, hermoston toimintaa ”hallitsevassa”, vasemmassa aivopuoliskossa ilmeni kuuloaistin hallusinaatio, joka oli peräisin niin sanotusta ”hiljaisesta”, oikeasta aivo­puoliskosta, nimenomaan oikean­puoleisesta ohimolohkosta mutta jota pidettiin päällikön tai jumalan äänenä ja jota välittömästi ja kyselemättä toteltiin.
Jaynesin mukaan kaksi­kamarisille ihmiselle tahto ilmeni kuin äänenä, joka oli luonteeltaan neurologinen käsky, missä käsky ja toiminta eivät olleet toisistaan eronneina vaan kuuleminen merkitsi samalla tottelemista. Jaynes väitti, että muutos kaksi­kamarisuudesta tietoisuuteen tai kielelliseen meta­tietoisuuteen tapahtui noin tuhannen vuoden kuluessa ja alkoi noin vuonna 1800 eaa. Valintapaineen, joka teki tietoisuuden Jaynesin tarkoittamassa mielessä sopivaksi käyttäytymisen kontrollin muodoksi, saivat osittain aikaan pronssi­kauden lopulla tapahtuneet mullistukset, kaaosmaiset yhteis­kuntien hajoamiset ja osaltaan myös kirjoitustaito.
Elämäkerta

Jaynes syntyi Massachusettsin West Newtonissa, ja hänen vanhempansa olivat unitaaripappi Julian Clifford Jaynes (1854–1922) ja Clara Bullard Jaynes (1884–1980). Hän opiskeli psykologiaa ensin Harvardin yliopistossa, mutta suoritti alemman yliopistotutkinnon McGill-yliopistossa ja Master of Arts -tutkinnon Yalen yliopistossa, jossa hän myös väitteli tohtoriksi. Hänen ohjaajanaan toimi Frank A. Beach, ja hän oli Edwin G. Boringin läheinen ystävä. Niihin aikoihin hän tutki merkittävästi eläinten käyttäytymistä ja etologiaa. Opiskeltuaan Yalessa Jaynes vietti muutaman vuoden Englannissa ja toimi näyttelijänä ja näytelmäkirjailijana. Myöhemmin hän palasi Yhdysvaltoihin ja piti Princetonin yliopistossa vuosina 1966–1990 psykologian luentokursseja, muun muassa suositun tietoisuutta käsittelevän kurssin. Hän oli suuressa suosiossa luennoitsijana, ja hänet kutsuttiin usein pitämään esitelmiä konferensseissa sekä vierailevaksi luennoitsijaksi muun muassa Harvardin, Columbian, Cornellinn, Johns Hopkinsin, Rutgersin, Dalhousien ja Wellsesleyn yliopistoihin, Floridan valtionyliopistoon sekä New Hampshiren, Pennsylvanian, Prinssi Edwardin saaren ja Massachusettsin yliopistoon. Vuonna 1984 hänet kutsuttiin pitämään laaja esitelmä Wittgenstein-symposiumiin Kirchbergiin Itävaltaan. Hän piti kuusi huomattavaa luentoa vuonna 1985 ja yhdeksän vuonna 1986. Vuonna 1979 hänet nimitettiin Rhode Island Collegen ja vuonna 1985 Elizabethtown Collegen filosofian kunniatohtoriksi. Hän kuoli Queen Elizabeth Hospitalissa Charlottetownissa Prinssi Edwardin saarella 21. marraskuuta 1997.
Kiista

Yleensä Jaynesiä arvostetaan psykologina ja psykologian historioitsijana. Hänen teoksessaan The Origin of Consciousness in the Breakdown of the Bicameral Mind esittämänsä näkemykset perustuvat radikaaliin neurotieteelliseen hypoteesiin, joka tuolloin perustui uusiin tutkimus­tuloksiin ja jota ei nykyään pidetä biologisesti todennäköisenä. Yleisempi idea ”jakautuneesta itsestä” on kuitenkin saanut tukea psykologisista ja neurologisista tutkimuksista, ja monet kirjassa esitetyt historialliset todisteet herättävät yhä mielen­kiintoa.
Varhaisimpia arvostelijoita oli filosofi Ned Block, jonka mukaan Jaynes oli sekoittanut toisiinsa tietoisuuden ilmaantumisen ja tietoisuuden käsitteen ilmaantumisen. Toisin sanoen Blockin mukaan ihmiset olivat kaiken aikaa tietoisia, mutta heillä ei ollut tietoisuuden käsitettä eivätkä he keskustelleet siitä kirjoituksissaan. Tätä vastaan Daniel Dennett väitti, että joitakin asioita, esimerkiksi rahaa tai baseballia, selvästikään ei voi olla, ellei ihmisillä ole myös käsitystä siitä, mitä ne ovat, ja että samoin on myös tietoisuuden laita.. On myös väitetty, että Block ymmärsi väärin sen luonteen, minkä Jaynes väitti olevan sosiaalinen konstruktio.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Julian Jaynes
Kirjallisuutta

W. S. Dillon: Man and Beast: Comparative Social Behavior.  Washington, DC:  Smithsonian Institution, 1970.
C. C. Cillespie ym.: Dictionary of Scientific Biography.  New York:  Scribner, 1970.
Mary Henle, Julian Jaynes, John J. Sullivan: Historical conceptions of psychology.  Oxford, Englanti:  Springer, 1973. .
Julian Jaynes: The Origin of Consciousness in the Breakdown of the Bicameral Mind.  Houghton Mifflin, 1976.  ISBN 0-618-05707-2  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Julian Jaynes Society julianjaynes.org.
The Origin of consciousness: Summary, selected quotes and review erikweijers.nl.
Neuroimaging, Auditory Hallucinations, and the Bicameral Mind Leo Sher.
Schizophrenic Process and The Emergence of Consciousness in Recent History: The Significance for Psychotherapy of Julian Jaynes Heward Wilkinson.
What It Feels Like To Hear Voices: Fond Memories of Julian Jaynes Stevan Harnad. Arkistoitu 11.3.2012. Viitattu 18.3.2016.
Impiö, Matti: Ihmiskunta ilman tietoisuutta : Julian Jaynesin teoria kaksikamarisesta mielestä: sen vastaanotto ja vaikutukset (Pro gradu -työ) urn.fi. 2017.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Käännös suomeksi
Niskavuori

Niskavuori on Hella Wuolijoen kirjoittama viisiosainen näytelmäsarja Niskavuoren suurtilan ja sen asukkaiden vaiheista 1880-luvulta 1940-luvun puoliväliin. Näytelmän Niskavuoren naiset kantaesitys oli Helsingin Kansanteatterissa 31. maaliskuuta 1936. Sarjasta on tehty seitsemän teatterielokuvaa, kaksi televisioelokuvaa ja yksi televisionäytelmä. Vuonna 1984 valmistunut Matti Kassilan ohjaama elokuva Niskavuori on toistaiseksi viimeinen Niskavuori-elokuva, ja se pohjautuu näytelmiin Niskavuoren naiset ja Niskavuoren leipä. Näytelmät ovat ilmestyneet myös kirjoina ja kokoelmana teoksessa Niskavuoren tarina.
Niskavuorella on ollut huomattava asema suomalaisten identiteettiä rakentavana tekijänä läpi kaupungistumisen ja maaltapaon vuosikymmenten. Näytelmissä näkyy kirjoittajan vaiheikas elämä, ja niiden särmikkyys on aikoinaan aiheuttanut kiivasta keskustelua.
Niskavuoreen liittyviä kirjoja on muun muassa Niskavuoren henki, joka taustoittaa Wuolijoen luomaa näytelmäsarjaa ja kertoo niskavuorelaisten hahmojen esikuvista.
Esikuva

Vaikka Niskavuori on kuvitteellinen paikka ja näytelmien tapahtumat ovat kuvitteellisia, Niskavuorella ja sen henkilöhahmoilla on vastineensa todellisuudessa. Niskavuoren maatilan esikuva on Wuolijoen rustholli, joka sijaitsee Hauholla Vuolijoen kylässä. Wuolijoen kantatila on Paulin rustholli, jonka omisti alkuaan Paulinuksen pappissuku ja sen jälkeen Herkepeuksien suku. Sittemmin rusthollin omistajiksi tuli Luopioisten talonpoikia.
Juho Erkinpoika Wuolijoki (1798–1869) alkoi isännöidä tilaa vuonna 1830. Hänen puolisonsa oli Henriika Loviisa Erkintytär (1814–1882). Pariskunnan neljästätoista lapsesta kymmenen eli aikuisikään. Heidän poikansa Juho Wuolijoki ja tämän puoliso Serafina Lagervik olivat Hella Wuolijoen appivanhemmat. Juho Wuolijoki isännöi Wuolijoen tilaa 1870–1911. Pariskunnan vanhin poika, Wäinö Wuolijoki, isännöi tilaa 1911–1947.
Tematiikka

Niskavuori on kenties kaikkein analysoiduin suomalainen näytelmäsarja. Siinä kuvattu sukupuolten, sukupolvien ja sosiaaliryhmien välinen jännite on kiinnostanut tutkijoita ja kriitikoita vuosikymmenestä toiseen. Tarina keskittyy Niskavuoren suvun "vahvoihin naisiin" ja "heikkoihin miehiin", taisteluun rahasta ja vallasta, taisteluun suvun kunniasta. Historialliset tapahtumat, kuten Suomen sisällissota ja toinen maailmansota, vaikuttavat taustalla.
Suurimman huomion on saanut niskavuorelainen työteliäs ja uhrautuva vahva nainen. Längelmäeltä naitu Loviisa ja Niskavuoren tytär Heta on nähty eräinä suomalaisen naisen arkkityyppeinä. Loviisa pitää talon mainetta ja kunniaa yllä puolen vuosisadan ajan. Heta on klassinen pirttihirmu, joka aviomiehensä kanssa nostaa Muumäen rappiotilan pitäjän mahtitaloksi.
Niskavuoren miehet puolestaan naivat rahaa taloon sukupolvesta toiseen, rakkaus ei ole olennaista. Suurtilaa ei tarvitse jakaa perillisten kesken, kun talo pidetään koossa miniän varojen turvin. Niskavuoreen haalitaan rahaa ja tilaan kohdistuvat uhat eliminoidaan rahalla. Loviisan poika Aarne kuitenkin rikkoo Niskavuoren mallin: hän lähtee nuoren Ilonan matkaan, jättää rikkaan vaimonsa ja tekee siten valinnan, joka järkyttää Niskavuoren perinteitä ja arvoja. Viimeisessä Niskavuori-näytelmässä ajat ovat lopulta selkeästi muuttuneet: järkiavioliitot alkavat väistyä modernin rakkausliiton tieltä.
Sijainti

Niskavuoren rustholli sijaitsee jossain päin Hämeen rintamaita Hämeenlinnan lähettyvillä, pitäjää ei ole määritelty. Loviisan puolison isoisä siirsi talonsa aikoinaan kirkonkylästä Niskavuoren rinteelle, sillä kirkonkylän juoksusavi ei ollut kyllin luja perusta talolle. Niskavuori-elokuvia on kuvattu muun muassa Hauholla, Hausjärvellä ja Lammilla. Ulkokuvauksia on tehty myös Uudenmaan maaseudulla. Niskavuori-näytelmissä pysytään pitkälti niskavuorelaisissa maisemissa paria Helsinkiin sijoitettua kohtausta lukuun ottamatta.
Kirjoittaja

Näytelmäsarjan kirjoittaja ja sarjan luoja on Etelä-Virossa Helmessä 1886 syntynyt Ella Maria Murrik eli Hella Wuolijoki. Niskavuori-näytelmien kannalta on olennaista, että vasemmistolainen Wuolijoki oli itsekin hauholaisen suurtilan emäntä. Ennen Niskavuorta Wuolijoelta oli ilmestynyt viisi kokoillan näytelmää ja jokunen pienoisnäytelmä. Sarjan ensimmäisellä näytelmällä, Niskavuoren naisilla, oli ratkaiseva merkitys Wuolijoen uralle. 1930-luvun Suomessa sen moraalikäsityksiä ja poliittista ajattelua pidettiin vapaamielisinä ja ne aiheuttivat kipakkaa keskustelua puolesta ja vastaan.
Näytelmät

Wuolijoki kirjoitti Niskavuoren vuosina 1936–1953. Tapahtumien aikajärjestyksessä kolmanneksi ja neljänneksi sijoittuvat näytelmät valmistuivat ensimmäisinä, 1930-luvulla. Kronologian ensimmäinen näytelmä valmistui kolmantena, muutaman vuoden kuluttua edellisistä. Kronologian toinen näytelmä valmistui neljäntenä. Viidentenä valmistui kronologian päätepiste. Wuolijoen kuoleman jälkeen tehdyt sovitukset on toisinaan irrotettu alkuperäisestä kronologiasta. Esimerkiksi Valentin Vaalan väriversio Niskavuoren naisista ajoittuu 1950-luvun lopulle. Lahden kaupunginteatterissa tehtiin vuonna 2013 musikaali samaisesta näytelmästä ja se ajoitettiin niin ikään 1950-luvulle.
| Näytelmä | Tapahtuma-aika |
| --- | --- |
Niskavuoren naiset, 1936: 1931–1932
Niskavuoren leipä, 1938: 1937
Niskavuoren nuori emäntä, 1940: 1880-luku
Niskavuoren Heta, 1950: 1890-luku – 1920-luku
Entäs nyt, Niskavuori?, 1953: 1943–1944
Näytelmät > Niskavuoren naiset

Varhaisin Niskavuori-näytelmä on Niskavuoren naiset (1936), jonka tapahtumat Wuolijoki ajoitti 1930-luvun alkuun. Tapahtumien aikajärjestyksessä siitä tuli lopulta kolmas. Näytelmän aiheena on Loviisan konflikti Aarnen kanssa ja Martan konflikti Aarnen, Ilonan ja Loviisan kanssa. Niskavuoren perinteitä järkytetään, kun isäntä ottaa ja lähtee nuoren opettajan matkaan.
Näytelmät > Niskavuoren leipä

Tarina jatkuu näytelmässä Niskavuoren leipä (1938), joka ajoittuu puolisen vuosikymmentä ensimmäistä näytelmää myöhäisemmäksi. Toinen näytelmä on siten sarjan ainoa ilmestymishetkensä nykyaikaan sijoittuva. Niskavuoren leivän teemana on Loviisan ja Aarnen sovinto.
Näytelmät > Niskavuoren nuori emäntä

Kolmantena valmistui näytelmä Niskavuoren nuori emäntä (1940). Siinä kerrotaan Niskavuoren tapahtumista 1880-luvulla, jolloin rikas Saaroisten Loviisa naidaan miniäksi Niskavuorelle. Kansallisen heräämisen aikaa kuvaava näytelmä sopi oivallisesti välirauhan henkeen ja se sai kantaesityksensä Suomen Kansallisteatterissa, joka oli kieltäytynyt kahdesta aiemmasta Niskavuoresta.
Näytelmät > Niskavuoren Heta

Kolmen Niskavuori-näytelmän jälkeen Wuolijoki piti pitkän tauon aiheesta. Neljäs näytelmä Niskavuoren Heta näki päivänvalon vuonna 1950. Kronologisesti se on jatkoa Niskavuoren nuorelle emännälle, ja sen keskushenkilönä on Niskavuoren vanhin tytär, Heta, joka nai rengin ja muuttaa Muumäelle. Niskavuoren Heta on sarjan näytelmistä ainoa, jonka aikajänne ulottuu useiden vuosikymmenten halki.
Näytelmät > Entäs nyt, Niskavuori?

Viides ja viimeinen Niskavuori-näytelmä on jatkosodan loppuun ja rauhanajan alkuun ajoittuva Entäs nyt, Niskavuori?, joka ilmestyi vuonna 1953. Siinä henkilöt ovat pitkälti samat kuin Niskavuoren naisissa ja Niskavuoren leivässä. Päähenkilönä on Juhani Niskavuoren avioton poika, joka palaa Niskavuorelle puolen vuosisadan jälkeen.
Niskavuori-näytelmien henkilöt

Niskavuori-näytelmien keskushahmo on Loviisa Niskavuori, joka luetaan suomalaisen kirjallisuuden klassisiin naishahmoihin. Muita keskeisiä Niskavuoren naisia ovat Heta Niskavuori, Malviina Multia, Siipirikko, Martta Niskavuori ja Ilona Ahlgren. Mieshahmoista tärkeimpiä ovat Loviisan puoliso Juhani Niskavuori ja heidän poikansa Aarne. Hetan nimikkonäytelmän miespääosa on Hetan mies Akusti Muumäki. Juhani Multia on viimeisen Niskavuori-näytelmän keskeinen miesrooli. Kaikkiaan tarinassa on mukana neljä sukupolvea, joista keskitytään lähinnä toisen ja kolmannen polven edustajien vaiheisiin.
Elokuvasovitukset

Wuolijoki ei alun perin suunnitellut Niskavuorta sarjaksi. Elokuviksi ne muokattiin Valentin Vaalan sekä Edvin Laineen ohjaamina. Viisi mustavalkoista Niskavuori-elokuvaa valmistuivat vuosina 1938–1957. Kuudes on Vaalan ohjaus vuodelta 1958, värillinen versio Niskavuoren naisista. Aarnen ja Ilonan tarinan kertova Kassilan Niskavuori valmistui 1984 ja se pohjautuu näytelmiin Niskavuoren naiset ja Niskavuoren leipä.
Vuonna 1938 valmistunut elokuva Niskavuoren naiset on tapahtumien aikajärjestyksessä kolmas. Se aloittaa Niskavuoren 1930- ja 1940-luvuista kertovan osan. Elokuvan jatko-osa Niskavuoren Aarne kuvattiin kuusitoista vuotta myöhemmin. Molemmissa elokuvissa Aarnea näyttelee Tauno Palo. Tarinan tasolla hän oli vanhentunut vain viitisen vuotta.
Tauno Palo oli mukana kaikissa mustavalkoissa Niskavuori-elokuvissa lukuun ottamatta Niskavuoren Hetaa. Palo näytteli Aarnen lisäksi Aarnen isää Juhania ja Juhanin aviotonta poikaa eli Aarnen velipuolta Juhani Mattilaa. Loviisaa ovat näytelleet muun muassa Emma Väänänen ja Elsa Turakainen. Rauni Luoman näyttelemä Heta on suomalaisen elokuvan arvostetuimpia roolisuorituksia. Luoma näytteli Loviisaa vuonna 1984 valmistuneessa Matti Kassilan elokuvassa Niskavuori. Hän oli tuolloin roolihenkilönsä ikäinen päinvastoin kuin Elsa Turakainen ja Emma Väänänen 1950-luvulla. Näyttelijä Olga Tainio oli ensimmäinen Loviisan roolissa. Hänet Vaala löysi Kansanteatterin lippukassalta.
Hilkka Helinä näyttelee nuorta Hetaa vuoden 1946 filmatisoinnissa Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä ja on sivuroolissa Hetan kanssa samasta miehestä kilpailevana Esterinä kuusi vuotta myöhemmin valmistuneessa elokuvassa Niskavuoren Heta. Myöhemmin hän näytteli Niskavuoren piikaa Niskavuoren Aarnessa ja tulkitsi Martan osan Vaalan värielokuvassa Niskavuoren naiset vuonna 1958. Sentraali-Santroista unohtumattomin lienee näyttelijä Martta Kinnunen, jolle rooli lankesi elokuvissa Niskavuoren Aarne ja Niskavuori taistelee.
Julkaisuajat

| Näytelmä | Kantaesitys teatterissa | Elokuvaversiot |
| --- | --- | --- |
| Niskavuoren naiset, 1936 | Helsingin Kansanteatteri, 31. maaliskuuta 1936 | Niskavuoren naiset, 1938 (mv) Niskavuoren naiset, 1958 (väri)¹  Niskavuori, 1984 |
| Niskavuoren leipä, 1938 | Helsingin Kansanteatteri, 18. tammikuuta 1939 | Niskavuoren Aarne, 1954 Niskavuori, 1984  |
| Niskavuoren nuori emäntä, 1940 | Helsingin Kansanteatteri, 13. marraskuuta 1940 | Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä, 1946  Niskavuoren nuori emäntä, 1987 (televisioelokuva) |
| Niskavuoren Heta, 1950 | Tampereen Työväen Teatteri, 16. marraskuuta 1950 | Niskavuoren Heta, 1952  Niskavuoren Heta, 1987 (televisioelokuva) |
| Entäs nyt, Niskavuori?, 1953 | Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatteri, 11. helmikuuta 1953 | Niskavuori taistelee, 1957 Entäs nyt, Niskavuori?, 1987 (televisionäytelmä) |
¹Vuoden 1958 elokuvaversio on sijoitettu sen hetkiseen nykyaikaan.
Kirjallisuutta

Wuolijoki, Erkki: Niskavuoren henki: Viljapelloilta valkokankaille.  Hämeenlinna:  Karisto, 2015.  ISBN 978-951-23-5877-9
Wuolijoki, Hella: Niskavuoren tarina.  Helsinki:  Kustannusosakeyhtiö Otava, 1995.  ISBN 951-1-13676-3
Numeeninen

Numeeninen (lat. numen, jumala) "jumalallinen" on saksalaisen teologin Rudolf Otton kehittämä termi, joka kuvaa uskonnollisen elämyksen irrationaalista laatua.
Assi Nortia

| Assi Nortia |
| --- | --- |
 Assi Nortia l. Kaunis Veera
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ida Astrid Sarmas
Syntynyt: 2. syyskuuta 1925 Viipuri, Suomi
Kuollut: 16. tammikuuta 1989 (63 vuotta) Tampere
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Raimo Sarmas
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Ida Astrid Karjalainen Ida Astrid Feldman
Aktiivisena:  1944 - 1966
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Svensk Filmdatabas
Assi Nortia (Ida Astrid Sarmas, ent. Karjalainen, synt. Feldman; 2. syyskuuta 1925 Viipuri – 16. tammikuuta 1989 Tampere) oli suomalainen näyttelijä.
Nortia suoritti opintoja Sibelius-Akatemiassa ja Suomen Filmiteollisuuden Filmikoulussa vuosina 1943–1945. SF:n kiinnitettynä näyttelijänä hän työskenteli 1943–1947. Tämän jälkeen hän toimi Suomalaisen Oopperan kuorossa vuosina 1949–1953. Nortia esiintyi sekä Helsingin että Tampereen teattereissa. Hänellä oli kiinnitys Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatteriin vuosina 1953–1961 ja Tampereen Teatteriin 1961–1963.
Nortia näytteli myös useissa elokuvissa vuosina 1944–1961, monesti tanssijattaren roolissa, kuten elokuvissa Rion yö ja Muhoksen Mimmi. Suomalaisten mieliin hän jäi tummatukkaisena, eksoottisen kauniina tanssija-näyttelijänä. Pääosa hänellä oli vuonna 1950 valmistuneessa musiikkipitoisessa elokuvassa Kaunis Veera eli Ballaadi Saimaalta. Nortia antoi sielun kahvinkeittäjättärelle nimeltä Kaunis Veera. Suomen ensimmäisessä kokoillan värielokuvassa, Juhani Ahon klassikkoaiheeseen perustuvassa Juhassa hän näytteli Anjaa. Vielä 1987 Nortia teki pienen roolisuorituksen TV-sarjassa Vihreän kullan maa.
Assi Nortian vanhemmat olivat Adolf Voldemar Feldman ja Maria Elisabeth Ervlund. Nortia oli naimisissa kaksi kertaa ja hänellä on kaksi lasta: Juha Matti Karjalainen (1946) ja Sari Anneli Sarmas (1964). Nortia on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon.
Filmografia

Miesmalli (1944)
Anja, tule kotiin (1944)
Suomisen Olli yllättää (1945)
Nuoruus sumussa (1946)
Kaunis Veera eli Ballaadi Saimaalta (1950)
Tytön huivi (1951)
Rion yö (1951)
Salakuljettajan laulu (1952)
Muhoksen Mimmi (1952)
Mitäs me taiteilijat (1952)
"Jees, olympialaiset", sanoi Ryhmy (1952)
Rantasalmen sulttaani (1953)
Veteraanin voitto (1955)
Juha (1956)
Pekka ja Pätkä Suezilla (1958)
Kulkurin masurkka (1958)
Kovaa peliä Pohjolassa (1959)
Kankkulan kaivolla (1960)
Tyttö ja hattu (1961)
Aiheesta muualla

Assi Nortia Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Yle
Pekka Jauho

Pekka Jauho vuonna 1962.
Pekka Antti Olavi Jauho (27. huhtikuuta 1923 Oulu – 28. maaliskuuta 2015 Espoo) oli suomalainen fysiikan professori, akateemikko ja VTT:n pääjohtaja.
Nuoruus

Pekka Jauhon isä Antti Jauho oli Oulun lyseon rehtori ja Oulun kaupunginvaltuuston puheenjohtaja. Isänsä Jauho menetti jo 13-vuotiaana, hänen äitinsä taas kuoli Lapin sodan aikana. Nuorukaisena Jauho toimi hävittäjälentäjänä jatkosodassa. Lentämiseen hän innostui jo ennen sotia rakentaessaan alkeisliitokonetta. Hävittäjälentäjänä hän teki 14 pakkolaskua ilman vakavampia seurauksia, kesällä 1944 hän haki Saksasta viisi kertaa Messerschmitt-koneita Suomeen. Viimeisen kerran hän lensi Malmin kentältä Cessna-pienkoneella vuonna 1994. Jauho valmistui ensin maisteriksi ja teki sitten ennätysajassa eli parissa vuodessa teoreettisen fysiikan väitöstyön Lundin yliopistossa. Professori Erkki Laurila houkutteli hänet Teknilliseen korkeakouluun.