stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itäkeskuksen metroasema
Historia

Itäkeskuksen asema sisältyi jo Helsingin metron varhaisimpiin suunnitelmiin 1960-luvulla. Metrotoimikunnan maaliskuussa 1963 julkaisemassa tulevaisuudennäkymässä oli sijoitettu pysäkki nykyisen Itäkeskuksen kohdalle. Vielä suunnitteluvaiheessa ja pitkälle 1970-luvulle asti tulevaa asemaa kutsuttiin Puotinharjun metroasemaksi. Loppuvuonna 1979 uutisoitiin, että kaupunginhallitus oli vahvistanut asemalle nimen Itäkeskus.
Itäkeskuksen metroaseman alkuperäiseksi kustannusarvioksi muodostui 44,8 miljoonaa markkaa. Aseman piirrustukset laati arkkitehti Juhani Katainen toimistoineen. Elokuussa 1979 Helsingin kaupunki ja rakennusyhtiö Haka tekivät urakkasopimuksen aseman betonirungon rakentamisesta. Laiturihallin runko oli harjakorkeudessaan keväällä 1980. Saman vuoden kesällä alkoi varsinaisen asemarakennuksen ja bussiterminaalin rakentaminen.
Toukokuussa 1982, vain hieman ennen sen avaamista Helsingin Sanomat kuvaili uutta Itäkeskuksen asemaa ”hillityn tyylikkääksi” valoisine ja avarine tiloineen. Kehuja saivat myös materiaalivalinnat; lasi, kirkkaat teräspinnat, puu ja punatiili, joiden nähtiin sopeutuvan hyvin Itäkeskuksen ympäröivään arkkitehtuuriin. Asemakokonaisuus ei ollut vielä täysin valmis liikennöinnin alkaessa, sillä aluksi käytössä oli vain läntinen lippuhalli. Aseman rakennuskustannukset olivat avaamiseen mennessä paisuneet jo 90 miljoonaan markkaan, ja siitä odotettiin tulevan koko metron ylivoimaisesti vilkkain asema 72 000 päivittäisellä matkustajalla. Näin ei kuitenkaan käynyt, mutta sittemmin Itäkeskus on tyypillisesti ollut kolmen vilkkaimman aseman joukossa Rautatientorin ja Kampin ohella.
Itäkeskus oli Helsingin metron itäinen päätepysäkki ensimmäiset neljä toimintavuottaan, ennen kuin itäisen jatkeen ensimmäinen pysäkki Myllypuro avattiin syksyllä 1986. Vuonna 1998 avattiin metrolinjan toinen haara aina Vuosaareen asti, jossa muusta Itä-Helsingistä poiketen Itäkeskuksen ja Puotilan välinen osuus kulkee kokonaan tunnelissa. Syksyn ja talven 2007 aikana asemalla tehtiin remonttia, jossa kauppakeskuksen puoleisen sisäänkäynnin betoniportaat ja yhdet liukuportaat vaihdettiin kolmiin liukuportaisiin. Samalla uusittiin niiden vieressä oleva hissi sekä pintamateriaaleja.
2020-luvun alussa suunniteltiin metroaseman ja sen ympäristön suurta uudistusta, jossa olisi rakennettu uusi joukkoliikenneterminaali sekä liiketiloja, asuntoja ja hotelli metroaseman yläpuolelle. Rakennusyhtiö YIT vetäytyi hankkeesta markkinahaasteisiin vedoten alkuvuonna 2023. Saman vuoden toukokuussa Helsingin kaupunki aloitti suunnitteluhankkeen uudelleen, tavoitteenaan luoda alueesta kaupunkimaisempi Itä-Helsingin keskus.
Taide

Maan päällä Tallinnanaukiolla on vuonna 2006 paljastettu Kimmo Schroderuksen veistos Kuru. Vuonna 2014 taiteilija Viva Granlund suunnitteli kollaasiteoksen HELSINKI14 aseman ylätasanteelle. Vuonna 2018 julkistettiin laituritason kehyksiin Mikko Eerolan teos I’m Coming Over.
Liityntäliikenne

Asema on Itä-Helsingin joukkoliikenteen solmukohta, johon useiden liityntälinjojen lisäksi päättyvät poikittaislinjat 54, 561, 562, runkolinja 500 ja pikaraitiotie 15. Metro ei liikennöi öisin, vaan silloin Itä-Helsinkiä palvelevat yöbussit.
Kuvia

Aseman läntinen ylätasanne.
Suoraan kauppakeskuksesta johtavat liukuportaat laituritasolle. Peruskorjattu vuonna 2007.
Tallinnanaukion sisäänkäynti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itäkeskuksen metroasema Wikimedia Commonsissa
| Pohjoiseen/Länteen |  |  |  | Etelään/Itään |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Siilitie ▷ Kivenlahti |  |  M1 |  | Puotila ▷ Vuosaari |
| Siilitie ▷ Tapiola |  |  M2 |  | Myllypuro ▷ Mellunmäki |
muokkaa wikidataa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Pysäkki |   | Reittikatu | Vaihtoyhteydet |
| Munkkivuoren ostoskeskus |  | Raumantie | 20 |
| Ulvilantie 11 |  | Ulvilantie | 20 |
| Professorintie |  | Professorintie |  |
| Laajalahden aukio |  | Munkkiniemen puistotie |  |
| Munkkiniemen puistotie (vain länteen) |  | Munkkiniemen puistotie |  |
| Munkkiniemen aukio (vain itään) |  | Paciuksenkatu | 20 30 510 |
| Meilahdentie |  | Paciuksenkatu | 20 30 510 |
| Meilahden sairaala |  | Tukholmankatu | 20 30 510 |
| Töölön tulli |  | Tukholmankatu | 40 200 300 400 510 |
| Auroran sairaala |  | Nordenskiöldinkatu | 510 |
| Palkkatilanportti |  | Pasilankatu | 510 |
| Pasilan asema |  | Pasilansilta | H Y U L E A I P K T D R Z 510 |
| Sipoonkatu |  | Aleksis Kiven katu | 510 |
| Sturenkatu |  | Aleksis Kiven katu | 510 |
| Fleminginkatu |  | Aleksis Kiven katu | 510 |
| Junatie |  | Junatie | 510 |
| Tynnyrintekijänkatu |  | Junatie | 510 |
| Kalasatama (M) |  | Itäväylä | M1 M2 510 |
| Kulosaari |  | Itäväylä | 510 |
| Tupasaari |  | Itäväylä | 510 |
| Kipparlahti |  | Itäväylä | 510 |
| Herttoniemi (M) |  | Herttoniemi (M) (itään)/Itäväylä (länteen) | M1 M2 510 |
| Puusepänportti (vain itään) |  | Laivalahdenkatu |  |
| Työnjohtajankatu (vain länteen) |  | Laivalahdenkatu |  |
| Asentajanpuisto |  | Mekaanikonkatu |  |
| Valurinkatu |  | Mekaanikonkatu |  |
| Muuntajankatu |  | Sahaajankatu |  |
| Pikkupurontie |  | Sahaajankatu |  |
| Roihupelto |  | Varikkotie (itään)/Viilarintie (länteen) | 15 |
| Itäkeskus (M) |  | Tallinnanaukio | M1 M2 15 |
Aseman avauduttua aluksi oli käytössä vain läntinen lippuhalli.
José Youshimatz

| Mitalit> Maa:   Meksiko.miesten pyöräily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Meksiko.miesten pyöräily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Meksiko.miesten pyöräily. Olympialaiset  | Maa:   Meksiko> miesten pyöräily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Los Angeles 1984 | pisteajo |  |
| Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  |  |
|  Hopeaa | Indianapolis 1987 | pisteajo |  |
José Manuel Youshimatz Sotomayor (s. 10. toukokuuta 1962 Puebla, Puebla) on uransa päättänyt meksikolainen ratapyöräilijä ja olympiamitalisti. Hän on pituudeltaan 165 cm ja painoi aktiiviurallaan 56 kg.
Youshimatz voitti pisteajon olympiapronssia Los Angelesissa 1984. Hän osallistui olympialaisten ratapyöräilyn pisteajoon myös 1988 ollen yhdeksäs ja 1992 sijoittuen neljänneksitoista.
Hän sai pisteajossa hopeaa Pan-Amerikan kisoissa 1987.
José Villanueva

| Mitalit> Maa:   Filippiinit.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Filippiinit.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Filippiinit.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Maa:   Filippiinit> Miesten nyrkkeily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Los Angeles 1932 | alle 53,5 kg |  |
José Luis Villanueva (19. maaliskuuta 1913 Binondo, Manila – 11. marraskuuta 1983) oli filippiiniläinen nyrkkeilijä, hän voitti pronssia vuoden 1932 kesäolympialaisissa Los Angelesissa alle 53,5 kiloisten sarjassa.
Hänen poikansa Anthony Villanueva oli myös nyrkkeilyn olympiamitalisti.
José Xavier Gorosterratzu Jaunarena

Autuas José Xavier Gorosterratzu Jaunarena C.Ss.R. (7. elokuuta 1877 Urroz de Santesteban, Navarra, Espanja – 10. elokuuta 1936 Cuenca, Espanja) oli redemptoristi, pappi ja marttyyri Espanjan sisällissodassa. Hän eli seuraavien 5 paavien hallintokausien aikana: autuas Pius IX (1846–1878), Leo XIII (1878–1903), pyhä Pius X (1903–1914), Benedictus XV (1914–1922) ja Pius XI (1922–1939). Paavi Benedictus XVI julisti hänet kunnianarvoisaksi 20. joulukuuta 2012 ja autuaaksi 13. lokakuuta 2013, sekä hänen muistopäiväänsä vietetään 10. elokuuta.
Johann Georg Hamann

Johann Georg Hamann
Johann Georg Hamann (27. elokuuta 1730 Königsberg – 21. kesäkuuta 1788 Münster) oli saksalainen valistusfilosofi ja valistuksen vastustaja, ja saksalaisen valistuksen ja "Sturm und Drang" -liikkeen keskeisiä nimiä. Hän oli filosofi Immanuel Kantin ystävä ja tämän tavoin lähtöjään pietistinen protestantti. Hän oli myös luutunsoittaja, joka oli opiskellut tätä soitinta tuolloin Königsbergissä vaikuttaneen ukrainalaisen virtuoosin Timofey Belogradskyn opastuksella.
Hamannin epäluottamus järkeen ja valistukseen johti hänet johtopäätökseen, jonka mukaan usko Jumalaan oli ainoa ratkaisu filosofian kiusallisiin ongelmiin. Hamann sai paljon vaikutteita David Humen kirjoituksista. Hänet muistetaan siitä, että hän käytti kuvaa Sokrateesta, joka väitti ettei tiedä mitään, teoksessaan Socratic Memorabilia, jossa hän arvosteli valistuksen riippuvuutta ihmisjärjestä.
Hamann vaikutti Herderiin, Goetheen, Jacobiin, Hegeliin ja Kierkegaardiin.
Hamannista on käytetty nimitystä "der Magus des Nordens" ('Pohjan tietäjä'). Hän opiskeli Königsbergissä filosofiaa, teologiaa, kielitiedettä ja lakitiedettä. Hän asui pitkään eri paikoissa Saksassa, Itämerenmaakunnissa, Englannissa ja muualla ja vietti kiertelevää elämää, osaksi kotiopettajana, osaksi muissa tehtävissä. Hän oli ajoittain virkamiehenä kotikaupungissaan, etenkin tullilaitoksessa.
Hamannin teokset sisältävät enimmäkseen katkonaisia, usein hämäriä mietelmiä eivätkä saaneet suuren yleisön huomiota, mutta muutamiin ajan nerokkaimmista henkilöistä Hamann vaikutti tuntuvasti. Yhtenä perusaatteena hänen teoksissaan on valistushengen vastustaminen. Järki ei ole korkein tuomari suurissa maailmankatsomuskysymyksissä, vaan mielikuvitus ja tunne on sen rinnalla asetettava oikeuteensa. Hamann on tutkinut muun muassa kielen ja runouden kehitystä ja osoittanut, kuinka järki ja mielikuvitus vaikuttavat siinä erottamattomasti yhdistettyinä toisiinsa. Kirjassaan Kreuzzüge eines Philologen (1762) hän kehittelee ajatusta, että runous on "ihmissuvun äidinkieli", alkuperäisin ajatusten ilmaisukeino. Hänen kirjojaan on muun muassa Sokratische Denkwürdigkeiten (1759). Hamannin kootut teokset on julkaissut Friedrich von Roth (1821–1843). Laajan, kuusiosaisen elämäkerran J. G. Hamanns Leben und Schriften (1857–1873) on hänestä kirjoittanut Hermann Gildemeister.
Teokset

J. G. Hamanns Leben und Schriften, toim. Hermann Gildemeister, 1857–1873
Sämtliche Werken, kootut teokset, toimittanut Josef Nadler. 6 osaa. Wien: Verlag Herder, 1949–1957.
Briefwechsel, kirjeenvaihto, toimittanut Walther Ziesemer ja Arthur Henkel. 8 osaa. Wiesbaden/Frankfurt: Insel Verlag, 1955–1975.
Schriften zur Sprache. Einleitung und Anmerkungen von Josef Simon. Frankfurt a.M.: Suhrkamp Verlag 1967. (suhrkamp theorie 1).
Eine Auswahl aus seinen Schriften. Entkleidung und Verklärung. Hg. von Martin Seils. Wuppertal: R. Brockhaus Verlag 1987.
Vom Magus im Norden und der Verwegenheit des Geistes. Ausgewählte Schriften. Hg. von Stefan Majetschak. Düsseldorf: Parerga Verlag 1993.
Ausgewählte Schriften. Hg. von Hans Eichner. Berlin: Nicolaische Verlagsbuchhandlung 1994.
Ausgewählt, eingeleitet und mit Anmerkungen versehen von Arthur Henkel. Frankfurt a.M.: Insel Verlag 1988.
Aiheesta muualla

Johann Georg Hamann (Stanford Encyclopedia of Philosophy) (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Johann Georg Hamann
Käännös suomeksi
José da Cruz Policarpo

José da Cruz Policarpo
José da Cruz Policarpon vaakuna
José da Cruz Policarpo (26. helmikuuta 1936 Alvorninha – 12. maaliskuuta 2014) oli portugalilainen katolisen kirkon kardinaali. Hänet vihki papiksi Lissabonin patriarkaattiin Manuel Gonçalves Cerejeira 15. elokuuta 1961. Hänet nimitettiin Lissabonin vihkipiispaksi sekä Caliabrian titulaaripiispaksi 26. toukokuuta 1978, ja piispaksi vihkiminen seurasi 29. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi António Ribeiro, jota avustivat João Alves ja Manuel Franco da Costa de Oliveira Falcão.
Policarpo sai 5. maaliskuuta 1997 nimityksen Lissabonin koadjuuttoripatriarkaksi, ja 24. maaliskuuta 1998 hänestä tuli sen patriarkka. Hänet ylennettiin kardinaaliksi 21. helmikuuta 2001, jolloin hänet nimitettiin Sant'Antonio in Campo Marzion kardinaalipapiksi. Hän jäi eläkkeelle patriarkan tehtävistä 18. toukokuuta 2013, jolloin hänen seuraajakseen nimitettiin Manuel José Macário do Nascimento Clemente. Policarpo osallistui vuosien 2005 ja 2013 konklaaveihin.
Policarpo sai teologian tohtorin arvon Paavillisessa gregoriaanisessa yliopistossa Roomassa.
Jon Rafman

| Jon Rafman |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1981 Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Taiteilija
Ala:  videotaide
Aiheesta muualla
jonrafman.com
Jon Rafman (s. 1981, Kanada) on kanadalainen kuvataiteilija. Kolme Rafmanin teosta on esillä Kiasman ARS17-näyttelyssä. Rafmanin Oh the humanity -teos on osa ARS17+ Online Art -kokoelmaa.
Teokset

Oh the humanity (2015)
Aiheesta muualla

Jon Rafman:n kotisivut
Johann Friedrich Naumann

Johann Friedrich Naumannin patsas.
Johann Friedrich Naumann (14. helmikuuta 1780 Ziebigk, Köthen – 15. elokuuta 1857 Ziebigk) oli saksalainen luonnontieteilijä ja toimittaja.
Hänen isänsä oli maanviljelijä ja ornitologi Johann Andreas Naumann. J. F. Naumannia kutsutaan eurooppalaisen lintutieteen perustajaksi. 1839 hänet promovoitiin Breslaun yliopiston kunniatohtoriksi.
1835 hän perusti lintutieteellisen museon Köthenin linnaan ja 1915 museo nimettiin Naumann-museoksi.
Naumann nimesi lukuisia lintulajeja, muun muassa etelänharmaalokin (Larus michahellis). Pikkutuulihaukka (Falco naumanni) ja ruosterastas (Turdus naumanni) on nimetty hänen kunniakseen.
Teoksia

Taxidermie oder die Lehre, Thiere aller Klassen am einfachsten und zweckmäßigsten für Kabinette auszustopfen und aufzubewahren. Hemmerde & Schwetschke, Halle 1815
Johann Andreas Naumann & Johann Friedrich Naumann: Naturgeschichte der Vögel Deutschlands. Nach eigenen Erfahrungen entworfen. Fleischer, Leipzig 1822-1866, osat 1-13.
Iso Kukkojärvi

| Iso Kukkojärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Orivesi
Koordinaatit:  61°44′28″N, 24°35′12″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Leppähampaanjoen valuma-alue (35.75)
Laskujoki:  oja Kokkilanselkään 
Järvinumero:  35.757.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  124,4 m  
Rantaviiva:  6,398 km  
Pinta-ala:  45,421 ha  
Tilavuus:  0,00269 km³ 
Keskisyvyys:  5,9 m 
Suurin syvyys:  17,8 m  
Valuma-alue:  5,1 km² 
Saaria:  1 
 fiIso Kukkojärvi 
Iso Kukkojärvi  on Pirkanmaalla Oriveden Talviaisissa sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 45 hehtaaria ja se on 1,9 kilometriä pitkä ja 750 metriä leveä. Järvi sijaitsee kallioruhjeita täynnä olevalla ylänköalueella. Se on suuren L-kirjaimen muotoinen, jonka jalka on itä-länsi-suuntainen ja 1,2 kilometriä pitkä ja 300 metriä leveä. Se jää Jampinvuoren ja Sysikuoppamäen väliin ja sen rannat ovat jyrkkiä metsärinteitä. Jampinvuori kohoaa 70 metrin korkeuteen ja Sysikuopanmäen rinteet yli 60 metrin korkeuteen. L-kirjaimen pohjois-etelä-suuntainen osa on vasemmalle aukeavan kuunsirpin muotoinen. Tämä osa on 1,0 kilometriä pitkä ja 340 metriä leveä. Sen rannat ovat alavaa metsämaastoa ja järven pohjoispää tunnetaan nimellä Tonkinlahti. Järvenosat yhtyvät Kukkojärven maatilan kohdalla, jossa salmen leveys on 100 metriä. Salmen luoteispuolella sijaitsee järven ainoa nimetön saari. Sen rantaviivan pituus on 6,4 kilometriä ja sen rannat ovat kuivaa metsämaastoa. Alueen haja-asutus muodostuu neljästä taloudesta, joista kaksi on maatiloja. Rannoille on rakennettu lähes 20 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet valtatieltä 9 lähtevältä ja Kokkilaan menevältä tieltä sekä Talviaista ja Petääjärveä yhdistävältä tieltä.
Vedenlaatu

Järven valuma-alue on sen tilavuuteen nähden pieni, joten vesi vaihtuu järvessä varsin htaasti. Veden laskennallinen viipymä on 764 vuorokautta eli noin 2,1 vuotta. Valuma-alue on pääosin metsämaata, mutta sen joukossa on hieman suota ja joitakin pieniä peltopalstoja. Näiden seikkojen vuoksi järven vesi on kirkasta, lähes väritöntä ja siinä on vain vähän humusta. Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1983 ja 1995. Tutkimustan mukaan veden humusleima on kemiallisen hapenkulutuksen perusteella kohtalainen, mutta siitä huolimatta lievästi hapanta. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on vaihdellut välttävästä tyydyttävään. Vedessä on ravinnekuormitusta vain vähän ja se muistuttaa luonnotilaista karua järveä. Veden kokonaisfosforipitoisuudet vaihteleva karun järven raja-arvon 12 mikrogrammaa litrassa (μg/l) vettä molemmin puolin. Kokonaistyppipitoisuudet ovat luontaisen suomalaisen järven tasolla. Tutkimusaineisto sisältää vain talvella otettuja näytteitä, mutta pitoisuuksien ei otaksuta kasvavan suuriksi kesälläkään. Veden happitilanne oli tutkimuksen aikana hyvä. Koska järvi on kapea ja tuulilta suojassa, syntyy siihen helposti lämpötilakerrostumista. Pohjan lähelle alusveteen syntyy suomalaisissa järvissä yleensä happitalouden ongelmia. Koska Isossa Kukkojärvessä on vain vähän ravinteitä, ei sen alusveteen ole syntynyt suurempia ongelmia. Järvi soveltuu virkistyskäyttöön erinomaisesti.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Ulpukkaojan valuma-alueeseen (35.757) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 124,4 metriä mpy. Järveen on johdettu vain muutama metsäoja ja niistäkin vain Kalatonjärven laskuoja tuo ojitetun Isosuon kuivatusvesiä. Vähä Kukkojärvi sijaitsee aivan järven itäpäässä, minne sen vedet myös laskevat. Ojaa ei näy kartoissa, mutta se piirettiin vuoden 1957 kartoissa . Samassa kartassa näkyi myös Kalatonjärven laskuoja. Järven oma laskuoja sijaitsee järven lounaiskulmassa, missä sijaitsee myös Kukkojärven maatila. Laskuoja virtaa metsässä olevassa laaksossa luontaisen oloisesti ja yhtyy alhaalla Ulpukkaojaan. Tämä virtaa tasaisessa peltojen täyttämässä laaksossa kohti länttä, missä se laskee 1,2 kilometrin päässä Kokkilanselän Kukkolahteen.
Historiaa

Vuoden 1957 peruskartassa näkyi vielä, kuinka paikalliset viljelijät olivat raivanneet maastoon pieniä peltopalstoja sinne tänne. Suurimmat peltoalat kuulunevat Kotkan, Tonkin, Kukkojärven ja Kukkokosken taloille. Karttaan on merkitty Taulinlahden nimi eri lahdelle kuin se on nykykartoissa. Seuraavassa vuoden 1977 kartassa osa peltopalstoista on metsitetty ja järveen on merkitty nyt saari.
Johann Friedrich Oberlin

Johann Friedrich Oberlin.
Johann Friedrich Oberlin (1740–1826) oli elsassilainen pappi ja filantrooppi. Vuonna 1767 hän tuli papiksi Steinthahlin Waldersbachiin. Kouluja, säästökassoja ja yleishyödyllisiä yhdistyksiä perustamalla sekä maanviljelystä ja käsiteollisuutta edistämällä Oberlin onnistui muutamassa vuosikymmenessä selvästikin parantamaan köyhän väestönosan oloja. Hän oli  yksi pikkulastenkoulun kehittäjistä: hän perusti jo 1770-luvulla kaksi koulua pienille lapsille
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johann Friedrich Oberlin Wikimedia Commonsissa
.
Joachim Standfest

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 30. toukokuuta 1980 (ikä 44) 
Syntymäpaikka:  Leoben, Itävalta
Pelipaikka: oikea laitapakki, keskikenttä
Pituus: 180 senttimetriä 
Seura
Seura: Austria Wien
Pelinumero: 31
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1997-1998 1998-2006 2007- | SV Rottenmann Grazer AK Austria Wien |  195 (12) 49 (2) |
Maajoukkue
|  | Itävalta | 26 (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 5. kesäkuuta 2007.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 17. marraskuuta 2006.
Joachim Standfest (s. 30. toukokuuta 1980 Leoben, Itävalta) on itävaltalainen jalkapalloilija, joka edustaa Itävallan Bundesliigan Austria Wieniä.
Maajoukkueasolla Standfest on edustanut Itävaltaa 26 kertaa ja tehnyt 2 maalia. Hän kuuluu myös Itävallan joukkueeseen vuoden 2008 EM-kisoissa.
Johann Fux

Johann Joseph Fux
Johann Joseph Fux (n. 1660 – 13. huhtikuuta 1741) oli itävaltalainen säveltäjä, musiikkipedagogi ja musiikkiteoreetikko. Hänen tunnetuin teoksensa on Gradus ad Parnassum, jossa hän muotoilee Giovanni Pierluigi da Palestrinan teosten pohjalta Palestrina-tyylin säännöt. Fuxin vaikutus kontrapunktin opetukseen on tämän kirjan kautta ollut korvaamaton.
Fux oli myös aikansa merkittävin syntyperäinen itävaltalainen Wienin hovin säveltäjä, kun useimmat hovisäveltäjistä olivat italialaisia. Vuodesta 1715 Fux toimi hovikapellimestarina. Fux oli ensisijaisesti kirkkomusiikin säveltäjä, mutta hän kirjoitti myös kevyttä teatterimusiikkia. Fux sävelsi parikymmentä oopperaa, joista neljä on kadonnut.
Oopperoita

Julo Ascanio, Re d’Alba (”Julius Askanius, Alban kuningas”, Bernardinon librettoon, 1708)
Costanza e fortezza (”Uskollisuus ja lujuus”, Pietro Pariatin librettoon, 1723, Praha)
Johann Gabriel Seidl

| Johann Gabriel Seidl |
| --- | --- |
 Johann Gabriel Seidl
Henkilötiedot
Syntynyt: 1804 Wien, Itävalta
Kuollut: 1875 (70–71 vuotta) Wien, Itävalta
Kansalaisuus:  Itävalta
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Meta Communis ja Emil Ledie 
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Johann Gabriel Seidl (1804 Wien, Itävalta – 1875 Wien, Itävalta) oli itävaltalainen runoilija. Hän aloitti 1856 amanuenssina keisarillisessa aarrekammiossa, oli sittemmin hallitusneuvos ja hovineuvos. Hän erosi virasta 1872.
Seidl julkaisi vuodesta 1850 alkaen Zeitschrift fur österreichische gymnasien -nimistä lehteä. Hänen lämmintunteisia runojaan on ilmestynyt muun muassa kokoelmina Dichtungen (1826–1829), Bifolien (1836) ja Natur und Herz (1853), humoristisia ja kansanomaisia nimellä Gedichte in niederösterreichischer Mundart (1844). Hänen tekstinsä otettiin Itävallan uudeksi kansallislauluksi "Gott erhalte Franz den Kaiser" (1853). Hän julkaisi myös novelleja. Hänen kootut teoksensa ilmestyivät 1876–1881 kuusiosaisena nimellä Gesammelte Schriften. Hän teki myös tieteellistä työtä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johann Gabriel Seidl Wikimedia Commonsissa
Johann Friedrich von Brandt

Johann Friedrich von Brandt
Johann Friedrich von Brandt (25. toukokuuta 1802 Jüterbog, Preussi – 15. heinäkuuta 1879 Merreküll, Viro) oli saksalainen luonnontieteilijä.
Brandt opiskeli Wittenbergin kymnaasissa vuoteen 1820, ja Berliinin yliopistossa lääketiedettä. 1831 hänet promovoitiin ja nimitettiin Pietarin tiedeakatemian eläintieteellisen osaston johtajaksi Alexander von Humboldtin suosituksesta. Brandt edisti suuresti osaston eläinkokoelman laajenemista, sillä hän sai näytteitä ja kokoelmia useiden tutkijoiden tekemiltä tutkimusmatkoilta.
Brandt kuvaili ja nimesi suuren joukon lintuja, etenkin venäläisten tutkimusmatkailijoiden Pohjois-Amerikan Tyynenmeren puoleiselta rannikolta keräämiä. Suomessa tavatuista linnuista hän on nimennyt mustakurkkurautiaisen (Prunella atrogularis).
Teoksia

Berlin Flora (1825)
Medizinische Zoologie (1827–1834)
Prodromus descriptionis animalium ab H. Mertensio in orbis terrarum circumnavigatione observatorum. Fascic. I. Polypos, Acalephas Discophoras et Siphonophoras, nec non Echinodermata continens. Petropoli, Sumptibus Academiae (1835)
Conspectus sectionum, generum, subgenerum et specierum novorum, quae in fasciculo primo Prodromi descriptionum animalium a Mertensio in orbis terrarum circumnavigatione observatorum reperiuntur. Annales des Sciences Naturelles Zoologie 5: 180-185. (1836)
Ausführliche Beschreibung der von C.H. Mertens auf seiner Weltumsegelung beobachteten Schirmquallen. Memoires de l'Academie Imperiale des Sciences de St. Petersbourg Ser. 6, Sci. Nat.(Tome 2): 237-411, plus atlas of 34 plates. (1838a)
Remarques sue quelques modifications dans l'arrangement de l;ordre des Acalephes Discophores ou Ombrelliferes. Bull. Acad. Sci. St. Petersbourg 1(24): 185-191. (1838b)
Wirbeltiere der West Sibirien (1845)
Zur Klassifikation der Fische (1865)
Naturgeschichte des Mammuths (1866)
Johann Palisa

Johann Palisa
Johann Palisa (6. joulukuuta 1848 Troppau – 2. toukokuuta 1925 Wien) oli itävaltalainen tähtitieteilijä.  Hän löysi kaikkiaan 121 asteroidia vuosina 1874–1923.
Max Wolfin 4. heinäkuuta 1919 löytämä asteroidi 914 on nimetty Palisan mukaan "Palisanaksi".