stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oikeusjuttu

Oikeusjuttu eli juttu on tuomioistuimen tutkittavaksi ja ratkaistavaksi viety asia.
Jutun lykkäys tarkoittaa asian käsittelyn siirtämistä myöhemmin pidettävään istuntoon, jonka ajankohdan tuomioistuin määrää. Siirrosta päättää tuomioistuin ja tavallisesti juttu jatkuu siitä, mihin edellisessä tilaisuudessa päästiin. Jutun lykkäys on eri asia kuin käsittelyn keskeyttäminen, joka tarkoittaa saman istunnon jatkamista myöhemmin. Ennen vuoden 1993 oikeudenkäyntimenettelyn uudistusta juttujen lykkäykset olivat yleisiä. Nykyään jutun esivalmistelu pyritään suorittamaan yhdessä istunnossa, samoin pääkäsittely, ja juttuja lykätään vain erityistapauksissa.
Jutun palauttaminen tarkoittaa, että muutoksenhakutuomioistuin ei ota asiaa käsiteltäväkseen, vaan palauttaa sen takaisin alemmalle tuomioistuimelle. Palauttaminen voi perustua menettelyvirheeseen, esimerkiksi jonkun kuulematta jättämiseen, tai muutoksenhakuun liittyviin uusiin selvityksiin tai jutun ratkaisemiseen puutteellisten selvitysten perusteella. Joskus tapahtuu niin, että ylempi tuomioistuin ratkaisee korvausvelvollisuuden, mutta palauttaa jutun korvausten määrän osalta. Mikäli tuomioistuin voi itse korjata puutteen, ei palauttaminen ole tarpeen. Oikeudenkäyntiuudistus vähensi palauttamisia, sillä näyttö pitää nykyisin hankkia huolellisemmin ja uuden näytön esittämistä ylemmälle tuomioistuimelle on rajoitettu.
Ennen oikeudenkäyntiuudistusta käräjien aloitusrituaaliin kuului juttujen jakaminen eri istuntopäiville ja vasta silloin käräjille haastetut ja heidän asiamiehensä saivat tietää jutun käsittelypäivän. Oikeuden puheenjohtaja teki juttujaon jälkeen ensimmäisen päivän juttulistan, joka kiinnitettiin istuntosalin oveen tai muualle eteistiloihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oikeusjuttu Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki
Oikeustapaus

Oikeustapaus on tuomioistuimen tai jonkin oikeussäännöksiä soveltavan viranomaisen ratkaistavaksi annettu tai jo ratkaisema asia. Oikeustapauksia ratkaistaessa käytetään apuna samankaltaisista oikeustapauksista oikeuskäytännössä aiemmin annettuja ratkaisuja, erityisesti ennakkopäätöksiä. Tällaista toimintaa helpottamaan julkaistaan Suomessa korkeimman oikeuden ja korkeimman hallinto-oikeuden ratkaisemista oikeustapauksista valikoituja kokoelmia. Myös oikeustieteen opetuksessa aiemmilla oikeustapauksilla on keskeinen merkitys.
Oikeustapausarvostelu

Oikeustapausarvostelu on oikeustieteellisessä julkaisussa oikeuselämän käyttöön saatettu arvio johonkin oikeustapaukseen sisältyvistä seikoista ja niiden oikeudellisesta merkityksestä. Oikeustapausarvosteluja julkaistaan yleensä ennakkopäätöksistä, erilaisten lautakuntien ratkaisuista ja laillisuusvalvojien päätöksistä. Arvostelujen merkitys riippuu eri maissa käytössä olevasta oikeuslähdeopista ja myös oikeuskulttuuri sekä oikeudelliset menettelytavat aikaansaavat eroja maiden välille.
Turms, kuolematon

| Turms, Kuolematon>  Hänen mainen elämänsä noin 520-450 eKr kymmenenä kirjana |
| --- | --- |
Kirjailija:  Mika Waltari
Kieli:  suomi
Genre:  historiallinen romaani
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1955
Sivumäärä:  681
ISBN:  123-0-20750-0

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Turms, kuolematon on Mika Waltarin kirjoittama historiallinen romaani. Se ilmestyi vuonna 1955. Sen tapahtumat sijoittuvat etruskien pariin noin 520–450 eaa.
Turms, kuolematon etenee tapahtumiltaan hitaammin kuin monet muut Waltarin historiallisista romaaneista. Romaanin viipyilevä tyyli on tuskastuttanut joitakin lukijoita, mutta esimerkiksi kirjallisuudentutkija, professori Panu Rajala katsoo sen olevan välttämätön romaanin kokonaisuudessa.
Keskeiset henkilöt

Dorieus, spartalainen sotilas ja Turmsin ystävä, joka katsoi polveutuvansa Herakleesta
Dionysios, johti Laden meritaistelussa Fokaian laivoja ja ryhtyi sittemmin  merirosvoksi
Mikon, Asklepioksen perillisiin kuulunut lääkäri sekä Turmsin ystävä
Arsinoe (oik. Istafra), Eryxin jumalattaren papitar, jonka Turms ryöstää mukaansa lähtiessään Sisiliasta
Aiheesta muualla

Marjo Kytöharju: Mies, joka eli tuhansia vuosia. Kirkko & kaupunki 22.1.2008.
Panu Rajala: Historia tutkijan ja kirjailijan silmin. Esitelmä 14.2.2004.
Panu Rajala: Etruskien jäljillä. Kirjoitus vuodelta 2005.
| n k Mika Waltarin teokset |
| --- | --- |
Romaanit:  Suuri illusioni (1928)  Appelsiininsiemen (1931)  Mies ja haave (1933)  Sielu ja liekki (1934)  Palava nuoruus (1935)  Surun ja ilon kaupunki (1936)  Ihmeellinen Joosef (1938)  Kuka murhasi rouva Skrofin? (1939)  Komisario Palmun erehdys (1940)  Antero ei enää palaa (1940)  Kaarina Maununtytär (1942)  Rakkaus vainoaikaan (1943)  Tanssi yli hautojen (1944)  Sinuhe egyptiläinen (1945)  Mikael Karvajalka (1948)  Mikael Hakim (1949)  Neljä päivänlaskua (1949)  Nuori Johannes (kirjoitettu 1951, julkaistu 1981)  Johannes Angelos (1952)  Turms, kuolematon (1955)  Feliks onnellinen (1958)  Valtakunnan salaisuus (1959)  Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962)  Ihmiskunnan viholliset (1964) 
Pienoisromaanit:  Multa kukkii  Vieras mies tuli taloon  Jälkinäytös  Ei koskaan huomispäivää  Fine van Brooklyn  Jokin ihmisessä  Sellaista ei tapahdu  Nainen tuli pimeästä  Ennen maailmanloppua  Kuun maisema  Kultakutri  Jäinen saari  Pariisilaissolmio  Ihmisen vapaus  Koiranheisipuu 
Muut proosateokset:  Jumalaa paossa  Kuolleen silmät  Yksinäisen miehen juna  Dshinnistanin prinssi  Siellä missä miehiä tehdään  Keisarin tekohampaat  Punainen Madonna  Älkää ampuko pianistia  Kiinalainen kissa  Aiotko kirjailijaksi?  Novelleja  Lähdin Istanbuliin  Vallaton Waltari  Ihmisen ääni  Lukittu laatikko ja muita kertomuksia  Kirjailijan muistelmia  Mika Waltarin mietteitä  Joulutarinoita  Matkakertomuksia  Viisi ässää 
Runot:  Lauluja saatanalle  Sinun ristisi juureen  Valtatiet  Muukalaislegioona  Runoja 1925–1945  22.30 – Pikajuna Viipuriin  Pöytälaatikko  Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978  Kieku ja Kaiku 
Näytelmät:  Jättiläiset ovat kuolleet  Isänmaan parhaat  Yö yli Euroopan  Elämämme parhaat vuodet  Kuriton sukupolvi  Akhnaton, auringosta syntynyt  Mies rakasti vaimoaan  Toimittaja rakastaa  Hämeenlinnan kaunotar  Yövieras  Sotilaan paluu  Maa on ikuinen  Tulevaisuuden tiellä  Hankala kosinta  Paracelsus Baselissa  Gabriel, tule takaisin  Rakas lurjus  Elämän rikkaus  Noita palaa elämään  Omena putoaa  Portti pimeään  Huhtikuu tulee  Kutsumaton (vieras)  Myöhästynyt hääyö  Viimeiset ihmiset  Pimeä komero  Miljoonavaillinki  Keisari ja senaattori  Mika Waltarin näytelmät 
Elokuva- käsikirjoitukset:  Sininen varjo  VMV 6  Vieras mies tuli taloon  Helmikuun manifesti  Oi, kallis Suomenmaa  Nuoria ihmisiä  Kulkurin valssi  Pikku Ilona ja hänen karitsansa  Onni pyörii  Tyttö astuu elämään  Tanssi yli hautojen  Nainen on valttia  Neljä rakkautta  Maailman kaunein tyttö  Lepäisit jo rauhassa, komisario Palmu
Erkki Oinonen

Erkki Oinonen
Erkki Olavi Oinonen (22. syyskuuta 1915 Kuopion maalaiskunta – 7. marraskuuta 2005 Siilinjärvi) oli suomalainen Mannerheim-ristin ritari ja maanviljelijä. Sotilasarvoltaan hän oli vääpeli. Oinonen nimitettiin 18. heinäkuuta 1944 Mannerheim-ristin ritariksi numero 147. Nimityshetkellä hän oli sotilasarvoltaan ylikersantti.
Oinonen osallistui talvisotaan Jalkaväkirykmentti 38:n pikakivääriampujana ja Jatkosodassa Jalkaväkirykmentti 30:ssa ja kunnostautui useissa hyökkäysvaiheen taisteluissa kesän 1941 aikana muun muassa Heinjoella sekä kesällä 1944 Talin–Ihantalan taisteluissa. Kersantti Oinonen haavoittui 29. kesäkuuta 1944 Leitimonjärven maastossa avatessaan yksinään tietä omien hyökkäykselle läpi kiviraunioissa olleen vihollisvarustuksen. 
Oinosen vanhemmat olivat maanviljelijä Kalle Oinonen ja Tiina (Kirsti) Husso. Hänen puolisonsa oli Maria Huovinen. Heillä oli lapset Kalle Olavi (s. 1945) maanviljelijä Siilinjärvi, Lauri Antero (s. 1948) puuteknikko työntutkija Siilinjärvi.
Sodan päätyttyä vääpeli Oinonen palasi kotiseudulleen Siilinjärvelle viljelemään maata ja siirtyi eläkkeelle vuonna 1975. Erkki Olavi Oinonen kuoli 90 vuoden ikäisenä kotonaan
Lauri Ojala

Lauri Fritjof Ojala (22. syyskuuta 1918 Kaustinen – 6. heinäkuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen trumpetisti.
Hän opiskeli Helsingin konservatoriossa (nyk. Sibelius-Akatemia) ja suoritti loppututkinnon 1938.
Vuonna 1947 Ojala sai jaetun ensimmäisen palkinnon Genevessä pidetyssä kansainvälisessä trumpettikilpailussa. Hän jakoi voiton belgialaisen André Marchalin kanssa, vaikka joutui soittamaan kilpailuun sävelletyn C-trumpettikappaleen vanhalla B-trumpetilla ja joutui näin koko ajan soittaessaan transponoimaan.
Vuonna 1950 Ojala voitti ensimmäisen palkinnon WCBS-televisioaseman järjestämässä kilpailussa New Yorkissa. Hänestä tuli siihen aikaan yksi harvoista televisiossa esiintyneistä suomalaisista. Ojala pääsi 82 kilpailijan joukosta viiden kilpailijan loppukilpailuun ja voitti kilpailun soittamalla Kimalaisen lennon ja Venetsian karnevaalin.
Vuonna 1950 Ojala opiskeli Bostonissa ja 1952 Roomassa. Hän toimi Helsingin kaupunginorkesterissa trumpetin äänenjohtajana 1945–1977. 1960-luvulla Ojalalle tarjottiin ilman koesoittoa kolmen vuoden sopimusta Wienin sinfoniaorkesterin äänenjohtajana. Hän kuitenkin kieltäytyi tarjouksesta.
Ojala toimi Sibelius-Akatemiassa trumpetinsoiton lehtorina 42 vuotta vuodesta 1955 vuoteen 1997. Ojala myös toimi Helsingin NMKY:n orkesterin, Lohjan kaupunginorkesterin, Finnairin Pilottipuhaltajien ja Vuosaaren mieslaulajien johtajana. Lisäksi hän on esiintynyt kapellimestarina, trumpetistina, viulistina ja laulajana Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla.
Ojala vaikutti laajasti taiteen alalla sekä synnyinseudullaan Keski-Pohjanmaalla, että kotimaisemissaan pääkaupunkiseudulla. Hän muun muassa perusti Eero Erkkilän kanssa Keski-Pohjanmaan musiikkiopiston ja kuului pitkään Uudenmaan Taidetoimikuntaan.
Vuonna 1995 Ojalan trumpettiesityksiä koottiin CD-levylle Yleisradion 1950-luvun nauhoista.
Ojala kuoli synnyinmaisemissaan Kaustisella kesällä 2002. Ojalalle pidettiin muistokonsertti niin Kaustisella kuin Helsingin Tuomiokirkossa.
Hänen isänsä oli kaustislainen viulupelimanni Friiti Ojala.
Teppo Turkki

| Teppo Turkki |
| --- | --- |
 Turkki Shibuyassa Tokiossa 2021
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. lokakuuta 1958 (ikä 66) Helsinki
Ammatti:  tietokirjailija  strategisen ennakoinnin ja indopasifisen kehityksen asiantuntija toimitusjohtaja
Puoliso:  Nina Hyvärinen
Lapset:  3
Teppo Tapio Turkki (s. 29. lokakuuta 1958 Helsinki) on suomalainen tietokirjailija ja tutkija sekä Sitra Fellow, joka toimi vuosina 2016-2021 Japanissa ja Etelä-Koreassa Suomen suurlähetystöissä tiede-, teknologia- ja innovaationeuvoksena. Aiemmin hän toimi Sitran sekä Tekesin yhteisenä Itä-Aasian asiantuntija vastuualueenaan erityisesti Japani, Etelä-Korea, Taiwan ja Indonesia.
Turkki on työskennellyt Sitran johtavana Itä-Aasian asiantuntijana, jonka myötä hän syksystä 2012 muutti Taiwaniin vierailevaksi tutkijaksi Taiwanin kansallisen Chengchin yliopiston kansainvälisen politiikan IIR-tutkimusinstituutissa toimien myös vuodesta 2014 Suomen ulkoasiainhallinnon virallisena edustajana Taiwanissa. Aiemmin Turkki on toiminut Sitran viestintä- ja yhteiskuntasuhteista vastaavana johtajana.
Palattuaan Japanista Suomeen vuonna 2021 Turkki kutsuttiin erityisneuvonantajaksi Mitsubishi UFJ Research and Consulting Think Tankin Smart City Institute Japan -instituutiin .. Samana vuonna Etelä-Korean keskeisin strateginen tutkimuslaitos Korea Development Institute (KDI) kutsui Turkin poliittiseksi neuvonantajaksi KDI School’s Research Lab: Open Government and Innovation (OGI) -laboratorioon.
Vuodesta 2022 Turkki on toiminut vuonna 2003 perustamansa Oy Kan Sei Consulting Ltd:n toimitusjohtajana ja strategisen tulevaisuusennakoinnin ja indopasifisen alueen strategisen sekä Aasian geopoliittisen kehityksen asiantuntijana . Turkki julkaisee indopasifisen alueen poliittisesta ja strategisesta kehityksestä  'Itätuulen tuomisia' -analyyseja   facebook-sivuillaan.
Turkin puoliso on balettitanssija  Nina Hyvärinen.
Työura

Alun perin psykologiaa ja neurofysiologiaa Helsingin yliopistossa opiskellut mutta Tampereen yliopistosta journalismista yhteiskuntatieteiden maisteriksi valmistunut Turkki oli 1980-luvun alkupuolella mukana perustamassa ja päätoimittamassa useita kulttuuri- ja mielipidelehtiä, kuten Suomi-lehteä yhdessä Pekka Haaviston, Heidi Hautalan, J.O. Mallanderin ja Pekka Saurin kanssa. Hän myös ideoi, käynnisti ja päätoimitti Suomen ensimmäisiin paikallisradioihin lukeutunutta Radio Cityä Helsingissä. Radio Cityssä ja myöhemmin Yleisradiossa Turkki ideoi ja toimitti Yölinja (myöhemmin Yöihmisiä) -keskusteluohjelmaa sen alkuaikoina.
1990-luvulla Turkki työskenteli muun muassa opettajana ja projektijohtajana Taideteollisen korkeakoulun elokuvataiteen laitoksella sekä Jyväskylän yliopistossa, jossa hän suunnitteli ja johti korkeakoulujen yhteistä, Nova-koulutuksen nimen alla kulkenutta kokeiluprojektia. Koulutusohjelma oli audiovisuaalista journalismia ja uutta mediaa ensimmäistä kertaa Suomessa yhdistävä journalistinen maisteriohjelma.
Turkki on ollut Sitran tutkimusneuvoston jäsen vuosina 1996–1998. Vuodesta 1998 lähtien Turkki on toiminut tietoliikenne-, media-alan ja tietoyhteiskuntakehityksen strategisena asiantuntijana, kuten Elisan ylimmän johdon neuvonantajana (1997-2013). Hän on luennoinut ja toiminut asiantuntijana useissa eri korkeakouluissa, instituuteissa, ministeriöissä ja valtionhallinnossa niin kotimaassa kuin ulkomailla.
Vuodesta 2003 vuoteen 2005 Turkki toimi muun muassa vierailevana tutkijana Wasedan yliopistossa Tokiossa. Vuonna 2004 Turkki kutsuttiin Research Fellowiksi Japanin kansainvälisen yliopiston Center for Global Communications -think tankiin. Vuosina 2006–2008 Turkki toimi Taideteollisen korkeakoulun, nykyisen Aalto-yliopiston ja Teatterikorkeakoulun, nykyisen Taideyliopiston yhteisen Suomen taideyliopistojen koulutus- ja kehittämisinstituutti IADE:n johtajana.
Poliittisesti sitoutumaton Turkki toimi aktiivisesti suomalaisissa vaihtoehtoliikkeissä ja oli 1980-luvulla taustavaikuttaja Vihreän liiton toiminnassa. Vuonna 2010 Teppo Turkki valittiin Suomen Radioiden Liiton kuuluisuuksien galleriaan eli Radio Hall of Fameen. Taiwanin hallitus myönsi 2016 Turkille Friendship Medal of Diplomacy -kunniamerkin. Mitali on ensimmäinen koskaan Taiwanista Suomeen tai Suomen Taiwanin edustajalle myönnetty.
Kirjallinen ura

Turkki on seurannut Aasian kehitystä ja murrosta 1980-luvun puolivälistä lähtien. Hän on toimittanut useita dokumentteja, artikkeleita ja kirjoituksia maanosan kehityksestä. Merkittävä teos Aasian muutoksen dokumentoinnissa oli vuonna 1995 valmistunut, Yleisradion Radioateljeen tuottama ja lähettämä seitsenosainen dokumenttisarja ”Seitsemän kirjettä Indokiinasta”. Kaakkois-Aasiaan sijoittuvassa radiodokumentissa Turkki kulki yli neljän kuukauden ajan Mekong-joen vartta seuraten globalisaation vaikutuksia ja modernin tuloa Laosissa, Kambodžassa ja Vietnamissa.
Sitran Puheenvuoroja-julkaisusarjaan Turkin kirjoittama kirja Minuus Mediassa – uusia identiteettejä metsästämässä (Atena, 1998) käsitteli uuden median, internetin ja digitaalisen kulttuurin vaikutuksia yksilöön ja yhteiskuntaan.
Vuonna 2005 julkaistiin Turkilta kirja Kahdeksan pilven takaa - Japanin murros ja uusi nousu (Edita), joka kuvaa Japanissa tapahtuvaa laajaa yhteiskunnan, politiikan ja japanilaisten sosiaalisten suhteiden muutosta. Vuonna 2009 ilmestyi Turkin Korean niemimaan nykytilaa käsittelevä teos Tiikeriportti - Korean vimma voittaa maailma (Edita).
Kolumneja ja artikkeleita Turkki on kirjoittanut lukuisiin eri aikakaus- ja sanomalehtiin kuten Aamulehteen, Ilta-Sanomiin, Suomen Kuvalehteen, Taloussanomiin, Ylioppilaslehteen ja Helsingin Sanomiin.
Kirjallinen ura > Teoksia

Hengissä Helsingissä: käsikirja Helsingistä ja opiskelusta, Helsinki : Gaudeamus, 1981, ISBN 951-662-301-8
Minuus mediassa: uusia identiteettejä metsästämässä, Jyväskylä : Atena, 1998, ISBN 951-796-134-0
Kahdeksan pilven takaa: Japanin murros ja uusi nousu, Helsinki : Edita, 2005, ISBN 951-662-301-8
Nykyaikaa etsimässä: Suomen digitaalinen tulevaisuus, PDF, Helsinki : Taloustieto, 2009, ISBN 978-951-628-492-0
Tiikeriportti: Korean vimma voittaa maailma, Helsinki : Edita, 2009, ISBN 978-951-37-5662-8
Elinvoimainen Suomi,  (Arkistoitu – Internet Archive) Helsinki : Sitra, 2010, ISBN 978-951-563-712-3 (nid.)
Aasia haastaa valtio- ja demokratiakäsitystämme uudistumaan,  Helsinki : Sitra, 2015, ISBN 978-951-563-904-2 (nid.)
Nurmo

| Nurmo> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Seinäjoki |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  62°49′40″N, 022°54′30″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Seinäjoen seutukunta
Kuntanumero:  544
Hallinnollinen keskus:  Nurmon kirkonkylä
Perustettu:  1868
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Seinäjoki Ylistaro Nurmo
– syntynyt kunta:  Seinäjoki
Pinta-ala:  361,88 km²  (1.1.2008)
– maa:  347,07 km²
– sisävesi:  14,81 km²
Väkiluku:  12 675   (31.12.2008)
– väestötiheys:  36,52 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  22,9 %
– 15–64-v.:  66,1 %
– yli 64-v.:  11,0 %
Kerrostalo Nurmossa.
Nurmo on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Etelä-Pohjanmaahan kuuluvassa Seinäjoen seutukunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Sen asukasluku oli 12 675 ja pinta-ala 361,88 km², josta 14,81 km² vesistöjä (31.12.2008). Kunta yhdistyi kuntaliitoksessa Ylistaron ja Seinäjoen kanssa uudeksi Seinäjoeksi vuonna 2009. Nurmon naapurikuntia olivat Alavus, Ilmajoki, Kuortane, Lapua, Seinäjoki ja Ylistaro. Edellisten lisäksi naapurikuntiin kuului vuoteen 2005 saakka Peräseinäjoki.
Nimen historia

Alueen halki virtaava joki mainitaan ensimmäisen kerran maakirjassa nimellä Nurmå.
Historia > Esihistoria ja asutuksen muodostuminen

Nurmon alueelta on tehty lukuisia kivikautisia löytöjä mm. Nurmonjokivarresta sekä Louesjärven maastosta. Pronssi- ja rautakaudella Nurmon alueelle ei todennäköisesti ole ollut asutusta. Kourasta tosin on löydetty rautakautinen hautaröykkiö.
Nurmo oli pitkään lappalaisten erämaata, mutta keskiajalla lappalaiset joutivat väistymään satakuntalaisten eränkävijöiden tieltä. Nurmon sijainti Kyrönjoen ja Lapuanjoen välisellä maakaistaleella oli liikenteellisesti edullisessa paikassa, mutta pysyvästi seutu asutettiin vasta 1500-luvulla. Ensimmäisen kerran alueen halki virtaava joki mainitaan virallisissa asiakirjoissa vuonna 1557.
Seutu kuului aluksi Ilmajoen seurakuntaan, mutta siirtyi 1590-luvun alusta Lapuan yhteyteen. Tuolloin Suur-Lapuaan kuuluivat mtös Kauhavan, Härmän, Kuortaneen ja Töysän kappelit.
Historia > Itsenäistyminen omaksi seurakunnaksi (1765–1879)

1700-luvulla nurmolaiset alkoivat suunnitella oman seurakunnan perustamista, sillä liikenneyhteydet Lapualle olivat kehnot. Lapuan seurakuntaan kuuluvat Ylinurmon asukkaat ja Ilmajokeen kuuluvat Alaseinäjoen isännät rakensivat omalla luvalla 1725 saarnatuvan ja anoivat sille useaan kertaan kappelinoikeuksia. Lapuan kirkkoherra Lithovius vastusti tiukasti itsenäistymishanketta, mutta vuonna 1765  Ylinurmo sai yhdessä Alaseinäjoen kanssa saarnahuonekunnan oikeudet.
Uutta kirkkoa ryhdyttiin rakentamaan vuonna 1777 Antti Hakolan johdolla ja se valmistui vuonna 1778. Nurmosta tuli vuonna 1816 Lapuan kappeli. Seinäjoki erosi Nurmosta omaksi kappeliksen vuonna 1863 ja itsenäistyi vuonna 1899. Nurmosta tuli itsenäinen seurakunta vuonna 1879.
Nurmon asutus keskittyi Nurmonjokivarteen, jonne muodostui tyypillistä eteläpohjalaista jokivarsiasutusta, jossa talot ja pellot sijaitsivat jokivarressa tiheänä nauhana. Kun jokivarresta ei löytynyt enää tilaa uudemmalle asutukselle, siirtyi uudisasutus karummille vedenjakajille päin. Nurmon väkiluku alkoi kasvaa erityisen voimakkaasti 1700-luvulla. Vuosisadan aikana asutuksen määrä kasvoi noin 200:sta yli 730:een. Vuoteen 1900 mennessä Nurmon väkiluku kasvoi yli 4 360:een.
Karjataloudella oli Nurmon maataloudessa huomattava asema, ja Nurmo kuului karjavarallisuudeltaan maakunnan vauraimpiin seutuihin. Karjanhoidon menestyminen johtui erityisesti seudun luonnonniittyjen runsaudesta, jotka sijaitsivat usein hajallaan. Nurmolaisilla oli niittyjä Lapuan Alajoella ja ilmajokisten kanssa kiisteltiin Lalateinnevan niityistä. Peltopinta-alaa alettiin lisätä 1700-luvulla kydöttämällä suoalueita. Huonoina satovuosina nurmolaiset saivat elantoa polttamalla tervaa, jota kuljetettiin Uuteenkaarlepyyhyn.
Historia > Nurmon pelttarit (1880–1900)

Nurmo tuli 1800-luvun lopulla kuuluisaksi kansanomaisesta valuteollisuudestaan, joka oli myös valtakunnallisesti merkittävää. Nurmolaisten vaskenvalajien eli pelttarien tavallisimpiin vaskivalmisteisiin (pronssi ja messinki) kuuluivat mm. kulkuset, vellikellot, soljet ja avaimet. Pelttarit valmistivat myös aseita ja kelloja. Vilkkaimmillaan Nurmon vaskenvalanta oli 1800-luvun viimeisinä vuosikymmeninä, jolloin työtä riitti parillekymmenelle pelttarille. Välittäjät kuljettivat työn tuloksia myytäväksi aina Itä-Suomeen saakka. Paluukuormana välittäjät toivat valajille romumetallia raaka-aineeksi. Pelttarit toimivat 1890-luvun alkuun saakka myös teollisuuden alihankkijoina toimittamalla Seinäjoella sijaitsevalle Östermyran ruutitehtaalle mustaruutirakeiden hionnassa käytettäviä pieniä metallikuulia.
Vanhimpia merkittäviä pelttareita olivat Ilmajoen Könnin mestareilta oppinsa saaneet Jaakko Ojala (Kantolan seppä) ja kelloseppänäkin toiminut Juho Jaskari (Typpälehen seppä) sekä isältään oppinsa saanut metallialan monitaituri Juha Kaunismäki. Hän aloitti valutyöt jo 13-vuotiaana ja lähti 20-vuotiaana täysinoppineena valajana hakemaan lisäoppia Peräseinäjoen monitaitoiselta Salomon Ala-Kortesmaalta, joka valutöiden lisäksi oli hopea- ja kultaseppä ja teki pyssyjäkin. Myöhemmin Juha Kaunismäki tekikin kellosepille kellojen kuoria. Vuosisadan lopulla hän teki myös yksi- ja kaksipiippuisia pistooleja sekä revolvereja. Kaunismäki opetti valajan työn ainakin seitsemälle oppipojalle.
1900-luvulla Nurmon valutuotanto väheni. Pentti Virrankoski arvelee syyksi toisaalta hevoskulttuurin taantumista ja toisaalta messinkituotteiden teollisen valmistuksen tehokkuutta. Nurmon viimeiset merkittävät pelttarit työskentelivät vielä vuonna 1940.
Historia > Kehittyminen kuntana (1868–2009)

Nurmon kehitystä edisti rautateiden rakentaminen 1800-luvun lopulla. Tampereen–Seinäjoen rata valmistui vuonna 1883 ja Seinäjoen–Oulun rata vuonna 1886. Kouran saha aloitti toimintansa vuonna 1913 ja laajimmillaan sen toiminta oli 1920-luvulla, jolloin siellä valmistettiin lautojen ja lankkujen lisäksi puuhiiltä, tervaa, tärpättiä ja pikiöljyä. Sahatavaraa kuljetettiin rautateitse sekä Pohjanlahden satamiin että etelään.
Johtuen sijainnistaan aivan Seinäjoen kaupungin vieressä Nurmo oli voimakkaasti kasvava muuttovoittoinen kunta 1960-luvulta alkaen ja siksi juuri siellä oli Etelä-Pohjanmaan kuntien nuorin ikärakenne. Yksi Nurmon kasvun mahdollistaneista asutuskeskuksista oli Hyllykallio.
Maantiede

Nurmo sijaitsee Lapuanjokeen laskevan Nurmonjoen varrella. Joki saa alkunsa entisen Peräseinäjoen rajamailta, virtaa pohjoisluoteeseen ja kääntyy Nurmon kirkonkylän kohdalla miltei suorassa kulmassa pohjoiskoilliseen. Entisen kunnan alue muodostaa jokea seuraavan, noin 35 kilometriä pitkän kaistaleen. Nurmonjoen alajuoksulla sijaitseva kirkonkylä on vain noin 30–40 metrin korkeudella merenpinnasta, mutta joen pinta kohoaa nopeasti 80–90 metriä merenpintaa ylemmäksi.
Etelä-Pohjanmaalle tyypilliset tulvat eivät ole sanottavasti vaivanneet Nurmon aluetta, sillä Nurmonjoki virtaa melko syvässä laaksossa. Tulvien säännöstelemiseksi rakennettiin vuonna 1964 Varpulan tekojärvi, jonka jatkeeksi valmistui vuonna 1973 Hirvijärven tekojärvi.
Liikenne

Nurmon kautta kulkevat valtatie 18 Vaasasta Jyväskylään, valtatie 19 Seinäjoelta Uuteenkaarlepyyhyn sekä Seinäjoki–Oulu- ja Seinäjoki–Haapamäki-radat. Valtatiestä 18 erkaneva seututie 697 johtaa Kuortaneen, Lehtimäen ja Soinin kautta Karstulaan.
Liikenne > Etäisyyksiä Nurmosta

Jyväskylä 200 km
Karstula 110 km
Lapua 17 km
Seinäjoki 7 km
Uusikaarlepyy 90 km
Vaasa 80 km