stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sevilla
Arkkitehtuuri ja kulttuuri

Merkittävimpiä nähtävyyksiä ovat Santa Marían katedraali, joka päätettiin rakentaa 1401 vanhan katedraalina toimineen moskeijan paikalle. Rakennus valmistui 1506. Siitä tuli maailman suurin goottilainen katedraali, ja mitoiltaan se jää vain Rooman Pietarinkirkolle ja Lontoon St. Paulille. Katedraalin viisi laivaa ovat 126 metrin pituiset ja pääalttari 28 metriä korkea. Katedraaliin on sijoitettu Kristoffer Kolumbuksen jäänteet. Entisestä suuresta moskeijasta on säilynyt 97 metriä korkea Giralda-torni, joka on nykyisen katedraalin kellotorni ja kaupungin symboli. Katedraalia vastapäätä on Casa Lonja, nykyinen Archivo General de Indias, jossa säilytetään Amerikkojen hallintoon liittyviä asiakirjoja.
Kuninkaalliset palatsirakennukset Alcázares Reales sijaitsevat Plaza de Trinfon aukiolla. Myös niiden puutarha on tutustumisen arvoinen. Kuuluisa maamerkki on Guadalquivirin rannalla oleva maurien aikainen pyöreä "kultainen torni" Torre de Oro. Vanha tupakkatehdas on nykyisin Universidad Antigua Fábrica de Tabacosin yliopiston rakennuksena.
Vuoden 1929 espanjalais-amerikkalaisen näyttelyn kunniaksi rakennettiin Parque de Maria Luisan puistoon Plaza de España ja Palacio Español. Toisen näyttelyä varten rakennetun torin, Plaza de Américan laidalla renessanssipalatsissa on nykyisin arkeologinen museo, jonka kokoelmiin kuuluu mm. Carambolon kulta-aarre ja Itálican kuuluisa Venus-patsas.
Vuoden 1992 maailmannäyttelyä varten rakennettiin 215 hehtaarin näyttelyalue. Se keskuksena on 1400-luvun Santa María de las Cuevasin luostari, mutta muu rakennuskanta on modernia. Espanjan pääpaviljonkina on Torre Panorámica.
Sevilla on Don Juanin kotikaupunki. Bizet'n ooppera Carmen ja Rossinin Sevillan parturin tapahtumat sijoittuvat pääosin Sevillaan, samaten kuin Beethovenin Fidelio
Sevillan keskustaan valmistui vuoden 2011 alussa suuri puurakennus ja maamerkki, Metropol Parasol. Metsäliiton Finnforest toimitti elementtejä rakennukseen.
Kuvia

Sevillan kaupungintalo
Plaza de España
La Giralda
Basílica de la Macarena
Metropol Parasol
Patio de las Doncellas, Reales Alcázares
Jardín de los Poetas, Reales Alcázares
Arkeologinen museo
Museo Bellas Artes
Casa de Pilatos
Barrio de Santa Cruz
Avenida de la Constitucion
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sevilla Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Sevilla Wikivoyagessa (englanniksi)
Sevillan maakunnan kunnat
Aguadulce
Alanís
Albaida del Aljarafe
Alcalá de Guadaíra
Alcalá del Río
Alcolea del Río
Algámitas
Almadén de la Plata
Almensilla
Arahal
Aznalcázar
Aznalcóllar
Badolatosa
Benacazón
Bollullos de la Mitación
Bormujos
Brenes
Burguillos
Camas
Cantillana
Carmona
Carrión de los Céspedes
Casariche
Castilblanco de los Arroyos
Castilleja de Guzmán
Castilleja de la Cuesta
Castilleja del Campo
Cazalla de la Sierra
Cañada Rosal
Constantina
Coria del Río
Coripe
Dos Hermanas
Écija
El Castillo de las Guardas
El Coronil
El Cuervo de Sevilla
El Garrobo
El Madroño
El Pedroso
El Real de la Jara
El Ronquillo
El Rubio
El Saucejo
El Viso del Alcor
Espartinas
Estepa
Fuentes de Andalucía
Gelves
Gerena
Gilena
Gines
Guadalcanal
Guillena
Herrera
Huévar del Aljarafe
Isla Mayor
La Algaba
La Campana
La Lantejuela
La Luisiana
La Puebla de Cazalla
La Puebla de los Infantes
La Puebla del Río
La Rinconada
La Roda de Andalucía
Las Cabezas de San Juan
Las Navas de la Concepción
Lebrija
Lora de Estepa
Lora del Río
Los Corrales
Los Molares
Los Palacios y Villafranca
Mairena del Alcor
Mairena del Aljarafe
Marchena
Marinaleda
Martín de la Jara
Montellano
Morón de la Frontera
Olivares
Osuna
Palomares del Río
Paradas
Pedrera
Peñaflor
Pilas
Pruna
Salteras
San Juan de Aznalfarache
San Nicolás del Puerto
Sanlúcar la Mayor
Santiponce
Sevilla
Tocina
Tomares
Umbrete
Utrera
Valencina de la Concepción
Villamanrique de la Condesa
Villanueva de San Juan
Villanueva del Ariscal
Villanueva del Río y Minas
Villaverde del Río
Itálican amfiteatteri Santiponcessa.
Torre del Oro
Sevillan katedraali (vas.) ja Archivo de Indias
Maailmannäyttelyä varten rakennettu Puente del Alamillo
Päivi Aikasalo

| Päivi Aikasalo> Henkilötiedot.Koulutus ja ura |
| --- | --- |
Tutkinnot:  KM, FT (2001), TM (2007)
Tutkimusalue:  käsityötiede kansatiede teologia
Päivi Aikasalo on suomalainen pappi ja teologian maisteri. Aikasalo toimii Norjan suomalaisen seurakunnan pappina.
Ura

Aikasalo on ennen papiksi vihkimistä vuonna 2008 toiminut yliopistonlehtorina ja tekstiilityönopettajana. Hänen käytännöllisen teologian alaan kuuluva pro gradu -tutkielmansa on nimeltään Kohtaamisia Santiagon tiellä – pyhiinvaellus matkana ja spirituaalisena kokemuksena. Hän on alun perin valmistunut tekstiilityön opettajaksi vuonna 1989 ja oli peruskoulussa aineenopettajana vuosina 1990–1995. Vuosina 1997–2006 hän työskenteli lehtorina Helsingin yliopistossa. Hän suoritti vuonna 2001 filosofian tohtorin tutkinnon kansatieteessä.
Aikasalo on kirjoittanut useita kirjoja ja kirjoittanut artikkeleita Kotimaa-lehteen, jonka sivulla hän pitää blogia. Hän on työskennellyt viransijaisena Hattulan, Lempäälän ja Hämeenlinna-Vanajan seurakunnissa ja projektipäällikkönä Helsingin Tuomasyhteisössä ja vuodesta 2014 vakituisena seurakuntapastorina Lempäälässä.
Aikasalo toimi Utsjoen seurakunnan kirkkoherrana 2017–2023. Tammikuun alussa 2024 hän aloitti pappina Norjan suomalaisessa seurakunnassa.
Kun Aikasalo nimitettiin Utsjoen seurakunnan kirkkoherran virkaan määräaikaisesti 1. huhtikuuta 2017 alkaen, seurakunnan suntio irtisanoutui toimittuaan virassa 30 vuotta perusteenaan Aikasalon sukupuoli.
Teokset

Seuratkaamme järkevää ja terveellistä muotia – naisten pukeutumisihanteet ja vaatevalinnat 1920-luvulta 1960-luvun lopulle. Helsinki : Suomen muinaismuistoyhdistys, 2000  (Kansatieteellinen arkisto 47, ISSN 0355-1830 ISBN 951-9057-41-2 Väitöskirja Helsingin yliopisto 2001.
Useita tekijöitä: Vaatekirja. Helsinki: Helsingin yliopiston kotitalous- ja käsityötieteiden laitos, 2003. (Helsingin yliopiston kotitalous- ja käsityötieteiden laitoksen julkaisuja 8, IISSN 1456-4912) ISBN 952-10-1506-3
Alli Wiherheimo: uranaisen sydän. Otava, 2004. ISBN 951-1-19157-8
Useita tekijöitä: Onnellinen pulla: kirjallinen leivontakirja. ISBN 978-952-288-589-0
Taidesuuntaus

Taidesuuntaus on tietylle aikakaudelle ominainen tyyli taiteessa. Ennen 1800-lukua kunkin ajan taidetta hallitsi yksi suuntaus, joka vaihtui vähitellen uuteen. 1800-luvulla tietoisuus tyyleistä lisääntyi ja alkoi syntyä useita päällekkäisiä suuntauksia, eikä 1900-luvulta lähtien ole enää ollut mitään tiettyä tyyliä, jota suurin osa taiteilijoista noudattaisi.
Taidesuuntauksia aikajärjestyksessä > Ennen vuotta 1000

Varhaiskristillinen taide
Karolinginen renessanssi
Taidesuuntauksia aikajärjestyksessä > 1000-1200-luku

Ottolainen taide
Romaaninen tyyli
Taidesuuntauksia aikajärjestyksessä > 1300-luku

Gotiikan taide
Goottilainen arkkitehtuuri
Taidesuuntauksia aikajärjestyksessä > 1400-luku

Renessanssi
Taidesuuntauksia aikajärjestyksessä > 1500-luku

Manierismi
Taidesuuntauksia aikajärjestyksessä > 1600-luku

Barokki
Taidesuuntauksia aikajärjestyksessä > 1700-luku

Klassismi
Rokokoo
Romantiikka
Taidesuuntauksia aikajärjestyksessä > 1800-luku

Kansallisromantiikka
Düsseldorfin koulukunta
Hudson River -koulukunta
Prerafaeliitit
Arts and crafts
Naturalismi
Realismi
Impressionismi
Piktorialismi
Neoimpressionismi
Primitivismi
Symbolismi
Akateeminen taide
Uusgotiikka
Uusklassismi
Uusrenessanssi
Taidesuuntauksia aikajärjestyksessä > 1900-luku > 1900 alkaen

Jugend eli art nouveau
Postimpressionismi
Fauvismi
Ekspressionismi
Kubismi
Dadaismi
Abstrakti taide
Futurismi
Suprematismi
Konstruktivismi
De Stijl
Orfismi
Vortisismi
Naivismi
Taidesuuntauksia aikajärjestyksessä > 1900-luku > 1920 alkaen

Uusasiallisuus
Art deco
Surrealismi
Bauhaus
Funktionalismi
Yhteiskunnallinen realismi
Regionalismi
Sosialistinen realismi
Fasistinen taide
Presisionismi
Taidesuuntauksia aikajärjestyksessä > 1900-luku > 1945 alkaen

Abstrakti ekspressionismi
Cobra (avantgarde)
Informalismi
Art brut
Tasismi
Konkretismi
Taidesuuntauksia aikajärjestyksessä > 1900-luku > 1960 alkaen

Pop-taide
Nouveaux Realistes
Fluxus
Minimalismi
Fotorealismi
Fotonaturalismi
Op-taide
Kineettinen taide
Käsitetaide
Arte povera
Taidesuuntauksia aikajärjestyksessä > 1900-luku > 1980 alkaen

Postmodernismi
Uusekspressionismi
Uusminimalismi
Neo-Geo (taidesuuntaus)
Ympäristötaide
Multimediataide
Performanssitaide
Videotaide
Yhteisötaide
Graffititaide
Reel Music

| Reel Music The Beatles |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1964 - 1969
 Julkaistu: 22. maaliskuuta 1982
 Tuottaja(t): George Martin
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 42.03
 Levy-yhtiö: Capitol, Parlophone
The Beatlesin muut julkaisut
| The Beatles' Ballads 1980 | Reel Music 1980 | 20 Greatest Hits 1982 |
Reel Music on The Beatlesin kokoelma-albumi vuodelta 1982. Siinä on 14 kappaletta.
Kappaleet

Kaikki kappaleet Lennon/McCartney, jollei toisin ilmoitettu.
A-puoli
"A Hard Day’s Night"
"I Should Have Known Better"
"Can’t Buy Me Love"
"And I Love Her"
"Help!"
"You’ve Got to Hide Your Love Away"
"Ticket to Ride"
B-puoli
"Magical Mystery Tour"
"I Am the Walrus"
"Yellow Submarine"
"All You Need Is Love"
"Let It Be"
"Get Back"
"The Long and Winding Road"
Julkisuuden henkilö

Brad Pitt, Margot Robbie ja Leonardo DiCaprio vuonna 2019.
Julkisuuden henkilö (puhekielessä julkkis, julkimo) on mediassa esillä oleva henkilö. Näitä henkilöitä tuo julkisuuteen erityisesti keltainen lehdistö, sillä lukijat on opetettu haluamaan seurata julkkisten elämää. Julkisuuden henkilöiksi päätyvät tai hakeutuvat erityisesti taiteellisten ammattien harjoittajat, kuten näyttelijät ja muusikot sekä poliittisiin päättäjiin kuuluvat henkilöt.
Julkisuuden henkilöt historiassa ja nykyisin

Britannian lehdistössä julkaistiin juoruja yläluokan henkilöistä 1700-luvun puolivälistä alkaen. 1800-luvulla muusikot Niccolo Paganini ja Franz Liszt herättivät kuulijoissaan jopa hysteeristä ihailua. Lehdistön nousu ja valokuvien yleistyminen toivat oopperalaulajia, taiteilijoita ja urheilijoita yleiseen tietoisuuteen. Vuonna 1881 brittiläinen Lillie Langtry aiheutti sensaation ryhtymällä seurapiirien kaunottaresta teatterinäyttelijäksi. Langtry oli tiettävästi ensimmäinen julkisuuden henkilö, jota hyödynnettiin mainonnassa. Vuonna 1893 alettiin myydä hänen kuvallaan varustettuja saippuapakkauksia. Vuosisadan vaihteen belle époquen  aikana ihailtiin ja paheksuttiin epäsovinnaista elämää viettäneitä seikkailijattaria eli kokotteja.
Yhdysvaltalainen Daniel Boorstin määritteli 1960-luvulla julkisuuden henkilön ja sankarin eron siten, että julkisuuden henkilö on tunnettu vain siitä, että on tunnettu. Sankarin asema piti sitä vastoin ansaita. Matti Markkola arvioi Ylioppilaslehdessä 2009, että julkisuuden henkilöt ovat kauempana sankareista kuin koskaan ja koko julkkiskulttuuri on alennustilassa. Julkisuudessa ovat näkyvästi esillä Big Brotherin kaltaisissa viihdeohjelmissa esiintyneet henkilöt, joilla ei ole mitään muita ansioita. Turhasta julkisuudesta on tullut stigma, joten tunnetut ihmiset, jotka pitävät itseään kertakäyttöjulkkiksia merkittävämpinä, ovat alkaneet vältellä sitä.
Eräät aikakauslehdet ilmoittavat keskittyvänsä julkkisviihteeseen, vaikka jotkut saattavat pitää lehtien sisältöä raatelujournalismina tai lööppisaastana. Julkkisviihde on siis luotu peitteleväksi ja kaunistelevaksi kiertoilmaukseksi markkinoinnin avuksi.
Julkisuuden henkilöt markkinoinnissa

Hyvämaineisia ja suosittuja kuuluisuuksia, kuten filmitähtiä tai laulajia, on käytetty markkinoinnissa tuotteiden ”kasvoina” kautta mainonnan yli satavuotisen historian. Tällaisissa mainoksissa tuotteen tai tuotemerkin imagoon sopiva tunnettu henkilö kehuu ja suosittelee tuotetta kuluttajille tai esiintyy tuotteen ympärille keksityssä tarinassa. Mainoksissa luodaan vaikutelma spontaanista kehusta, mutta useimmiten julkkiksen rooli on sovittu ja käsikirjoitettu ilman, että hänellä olisi välttämättä mitään aiempaa käyttökokemusta tuotteesta. Julkkiksen käyttö mainonnassa voi muuttua mainostajalle haitalliseksi, jos kuuluisuus esimerkiksi syyllistyy rikokseen tai aiheuttaa muun skandaalin tosielämässä.
2000-luvulla kansainväliset luksusmerkit ovat alkaneet yhdistää brändiään sen kohderyhmän suosimaan julkkishahmoon jopa niin, että muotihuoneiden taiteellisiksi johtajiksi nimetään muotisuunnittelijoiden sijaan aivan muiden alojen kuuluisuuksia. Vuonna 2023 Louis Vuitton nimitti miestenmallistonsa luovaksi johtajaksi muusikkona paremmin tunnetun Pharrell Williamsin. Muutkin muotitalot ovat alkaneet käyttää etenkin rap-kulttuuriin yhdistettyjä nimiä, koska sen harrastajat ovat erityisen mieltyneitä luksustuotteilla kerskailuun.
Suomessa monet julkisuuden henkilöt ovat käyttäneet mainettaan hyväksi ryhtymällä yrittäjiksi, viihdealan hahmot usein ravintoloitsijoiksi.
1900-luvun loppuvuosista alkaen vaatimus julkisuuden ja oman persoonan hyödyntämisestä on laajentunut viihteen ammattilaisista muun muassa kirjailijoihin, joiden on yhä enemmän osallistuttava kasvoillaan ja äänellään omien uutuuskirjojensa markkinointiin. Tätä kritisoi jo 1980-luvulla kirjailija Annika Idström todeten, miten naistenlehden avatessaan usein kokee itsensä ”riisutuksi, riistetyksi, nolatuksi ja liatuksi” voimatta itse vaikuttaa juttujen kuvavalintaan, otsikointiin tai myyntilööppien sanamuotoihin.
Julkisuuden henkilöt ja suomalainen media

Julkkiksista kirjoittelu tuli Suomeen vasta 1950-luvulla, kun se alkoi Yhdysvalloissa jo 1920-luvulla ja monissa Euroopan maissakin jo 1930-luvulla. Viikkosanomat alkoi 1950-luvulla järjestää Suosituin suomalainen -lukijaäänestystä, jossa näkyvimmät julkisuuden henkilöt pantiin vuosittain suosituimmuusjärjestykseen. Vastaavia äänestyksiä ovat sittemmin järjestäneet monet muutkin viihdemediat.
Julkisuuden henkilöt ja suomalainen media > Missit median hampaissa

Suomessa ensimmäisiä suurta mediajulkisuutta kohdanneita henkilöitä olivat missit ja mallit, joiden työstä ja vielä enemmän yksityiselämästä olivat kiinnostuneita etenkin viihteelliset aikakauslehdet ja iltapäivälehdet. Miss Suomi -kilpailussa 1955 menestynyt ja Italiassa oudon maastakarkotusjupakan kohteeksi joutunut Mirva Arvinen tuotti parin vuoden aikana kymmeniä juttuja suomalaisiin, brittiläisiin ja italialaisiin lehtiin ja julkaisi myös yhden ensimmäisistä ”julkkismuistelmista” 1956. Kova kilpailu lehtien välillä käytiin Anne Pohtamon yksityisasioista 1970-luvun puolivälissä, ja 1990-luvulta 2000-luvulle otsikoissa esiintyi ministeriksikin edennyt Tanja Karpela. Playboy-kuvistaan 1980-luvulla tunnetuksi tullut Katariina Souri on kirjoittanut kantavansa keltaisen lehdistön ansiosta vielä 2020-luvulla roolia ”valtakunnan lutkana”.
1960-luvun taitteessa jutunmetsästyksen kohteeksi Suomessa alkoivat joutua myös televisioesiintyjät, poliitikot ja urheilusankarit, etenkin jos heillä oli havaittu vilkasta yksityiselämää.
Julkisuuden henkilöt ja suomalainen media > Ostetut häät ja maksetut jutut

1960-luvulla aikakauslehdet alkoivat maksaa juttujen kohteilleen rahapalkkioita varmistaakseen uutisvoitot julkkiksen tuoreimmista vaiheista ja saadakseen yksinoikeuden heidän häihinsä ja muihin tulevaisuuden juttuaiheisiin. Esimerkiksi Seura-lehti teki 1980-luvulla mäkihyppääjä Matti Nykäsestä satakunta lehtijuttua, joista maksettiin hänelle satoja tuhansia markkoja. Ensimmäisenä ”shekkivihkojournalismin” tapauksena Suomessa pidetään seurapiirihahmo Tabe Slioorin tarinaa, jonka Mauri Lintera osti Jallu-miestenlehdelleen 1960-luvun alussa. 1970-luvulla viihdelehtien seuratuimpia ja varmimmin myyviä jutunaiheita olivat entinen missi Armi Kuusela, tuore missi Anne Pohtamo sekä olympiasankari Lasse Viren.
Pahimmat ylilyönnit julkisuuden henkilöiden käsittelyssä lehdistössä pantiin kuriin vuoden 1975 alusta rikoslakiin otetulla intimiteettisuojapykälällä, jota valmisteluvaiheessa kutsuttiin aikakauden rohkeimman skandaalilehden mukaan ”Lex Hymyksi”. Kuitenkin Julkisen sanan neuvoston periaatelausuman mukaan julkisuuden henkilön yksityisyyden suoja on Suomessa yhä suppeampi kuin tavallisen kansalaisen.
Julkisuuden henkilöt ja suomalainen media > Hovireporttereita ja luottotoimittajia

1970-luvulla Suomeenkin syntyi oma juorutoimittajien ammattikunta, johon kuuluivat muun muassa Annan ”hovireportteri” Teuvo Joki, monissa naistenlehdissä työskennellyt Anu Seppälä, Ilta-Sanomien Rita Tainola ja 1980-luvulta alkaen naistenlehtiin ja pisimpään Iltalehteen kirjoittanut Tuula Nieminen.
Julkkisten ja lehdistön suhde perustuu yhä niinsanottujen luottotoimittajien käyttöön. Tietystä toimittajasta tulee jopa kohteensa ystävä, joka kuulee asioista ensimmäisenä ja julkaisee niistä uutisen mediassaan. Esimerkiksi Seiska-lehden Kari Merilä pääsi 1990-luvulla muun muassa Matti Nykäsen ja monen muun julkkiksen luottotoimittajaksi niin, ettei hänen tarvinnut metsästää jutunaiheita vaan hänen julkkistuttavansa soittivat hänelle ja kertoivat. Nykäsen aiempi luottotoimittaja oli Seura-lehden Isto Lysmä. Presidentti Urho Kekkosen viimeisten virkavuosien luottotoimittaja ja rakastettu ystävä oli Maarit Tyrkkö.
Juorulehtien ja julkisuuden henkilöiden yhteispeli hyödyttää molempia osapuolia. Esimerkiksi usein kohuotsikoihin nostettu laulaja Tauski Peltonen tunnusti haastattelussa tehneensä 25 vuotta tuottavaa yhteistyötä Seiskan kanssa ja totesi, etteivät ihmiset tule hänen keikalleen niinkään musiikin kuin hänen värikkään julkisen maineensa takia.
Julkisuuden henkilöt ja suomalainen media > Television seuraleikit

2000-luvulla esiintymiskykyisiä julkisuuden henkilöitä on alettu käyttää erilaisten televisio-ohjelmien, etenkin tositelevisioformaattien, koomisten paneeliohjelmien ja muiden leikkimielisten tieto- ja taitokilpailujen vakioesiintyjinä ja vierailijoina sekä erilaisten kykykilpailujen tuomareina. Hyöty on tässäkin molemminpuolinen: kiinnostavat esiintyjät nostavat katsojamääriä, ja julkisuuden henkilöt saavat esiintymisistään tavallisia ihmisiä suuremman palkkion lisäksi ilmaista lisäjulkisuutta varsinaisen uransa edistämiseen.
Kirjallisuutta

Merilä, Kai: Luottotoimittaja: julkisuutta voi hallita. Johnny Kniga 2016.
Pelkonen, Jaana: Julkisuuden vankina : Haastattelututkimus sensaatiojournalismin pelisäännöistä. Väitöskirja, Helsingin yliopisto 2007.
Sillanpää, Johanna: Toiveammattina julkkis? : kuuluisuuden hierarkkinen rakentuminen nuorten musiikin harrastajien perspektiivistä 2000-luvun Suomessa. Väitöskirja, Tampereen yliopisto 2010.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Julkisuuden henkilö Wikimedia Commonsissa
Jigsaw Falling into Place

| ”Jigsaw Falling Into Place” Radiohead |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: In Rainbows
 Julkaistu: 14. tammikuuta 2008
 Formaatti: digitaalinen julkaisu, 7", CD
 Tuottaja(t): Nigel Godrich, Radiohead
 Tyylilaji: alternative rock, taiderock
 Kesto: 04.09
 Levy-yhtiö: XL Recordings
Radioheadin muut singlet
| ”2 + 2 = 5” 2003 | ”Jigsaw Falling into Place” 2008 | ”Nude” 2008 |
"Jigsaw Falling into Place" on englantilaisen rock-yhtyeen Radioheadin single, joka julkaistiin 14. tammikuuta 2008. Se oli ensimmäinen single yhtyeen albumilta In Rainbows (2007).
Kappale oli useita viikkoja sadan radiossa soitetuimman joukossa Yhdysvalloissa ja sijoittui "modern rock" -listalla sijalle 69.. Kappale oli useita viikkoja sadan radiossa soitetuimman joukossa Yhdysvalloissa ja sijoittui "modern rock" -listalla sijalle 69.. Britannian singlelistalla single nousi ensimmäisellä viikollaan sijalle 30, joka oli yhtyeelle huonoin sitten vuoden 1993 singlen "Pop Is Dead".
Musiikkivideo

Mustavalkoinen musiikkivideo sisältää kaikki yhtyeen viisi jäsentä soittamassa huoneessa, ja video on kuvattu niin, että kaikilla jäsenillä videokamerat päässään. Videon ohjasivat Adam Buxton ja Garth Jennings. Yhtye lisäsi videon YouTubeen 28. marraskuuta 2007. Se on ensimmäinen Radioheadin video, jossa on koko yhtye sitten vuoden 2000 "Idioteque"-kappaleen videon, ja ensimmäinen singlen video sitten vuoden 1996 singlen "Street Spirit (Fade Out)" videon, vaikkakin vuoden 1997 videossa "Paranoid Android" on koko yhtye animoituna mukana.
Kappaleet

"Jigsaw Falling into Place"
"Videotape" (Live From The Basement)
"Jigsaw Falling into Place"
"Down is the New Up" (Live From The Basement)
"Last Flowers" (Live From The Basement)
Ed O'Brien musiikkivideolla.
Johansson–Kaila

Johansson–Kaila on nimitys suomalaiselle suvulle, jonka jäsenistä osa otti 1900-luvun alussa sukunimen Johansson tilalle nimen Kaila. Suvussa on muun muassa kolme arkkipiispaa. Suvun nuoremmassa polvessa on tunnettuja professoreita muun muassa filosofiassa ja lääketieteessä. Suvun kantaisä on Lempäälän kirkkoherra Gustaf Johansson vanhempi (1810–1872), joka oli lähtöisin Tarvasjoen pitäjän Tuorlan kylän Rakkilan eli Vähäkankareen talosta. Hänen äitinsä oli kotoisin Paimion Kailan kylästä, minkä vuoksi useat hänen jälkeläisistään suomensivat 1900-luvun alussa sukunimensä muotoon Kaila.
Suvun arkkipiispoihin lasketaan Gustaf Johanssonin ja Erkki Kailan lisäksi Mikko Juva (1918–2004), joka oli Edvard Johanssonin tyttärenpoika.
Suvun jäseniä

Gustaf Johansson vanhempi (1810–1872)
Jonatan Johansson (1842–1904), Alajärven ensimmäinen kirkkoherra, Gustaf Johansson vanhemman poika
Erkki Kaila (1867–1944, vuoteen 1906 Johansson), Turun arkkipiispa 1935–1944, Jonatan Johanssonin poika
Eino Sakari Kaila (1890–1958), suomalainen filosofi ja psykologi, Erkki Kailan poika
Olli Kaila (1918–2014), diplomaatti ja pankinjohtaja, Eino Kailan poika
Kaarlo Kaila (1893–1968), jääkärimajuri, Erkki Kailan poika
Niilo K. Kaila, (s. 1922), sosiologi
Osmo I. Kaila (1924–2010), kirjailija
Arno Kaila (1895–1919), jääkäriluutnantti, Erkki Kailan poika
Martti Kaila (1900–1978)  Helsingin yliopiston mielitautiopin professori ja Lapinlahden sairaalan ylilääkäri, Erkki Kailan poika
Gustaf Johansson (1844–1930), Turun arkkipiispa 1899–1930, Gustaf Johansson vanhemman poika
Kustavi Kaila (1885–1944), korkeimman oikeuden jäsen , Gustaf Johanssonin poika
Osmo Kaila (1916–1991), shakkimestari, toimittaja, Kustavi Kailan poika
Armi Kaila (1920–2003), maanviljelyskemian ja -fysiikan professori, Kustavi Kailan tytär
Elieser Johansson (1846–1904), Jämsänkosken selluloosatehtaan perustaja, Gustaf Johansson vanhemman poika
Elieser Kaila (1885–1938), Helsingin yliopiston oikeustieteen professori ja oikeusministeri, Elieser Johanssonin poika
Josua Johansson (1850–1909) Juvan kirkkoherra, lääninrovasti, valtiopäivämies vuosien 1885–1906 säätyvaltiopäivillä, Gustaf Johansson vanhemman poika
Lauri Kaila (1876–1958), teologian tohtori, lehtori ja kirjailija, Josua Johanssonin poika
Edvard Johansson (1859–1915), Kokkolan kirkkoherra, rovasti, Gustaf Johansson vanhemman poika
Toivo T. Kaila (1884–1961, vuoteen 1901 Johansson), suomalainen diplomaatti, tilastotieteilijä ja kirjailija, Edvard Johanssonin poika
Leo Kaila (1919–1999), filosofian lisensiaatti ja eduskunnan pikakirjoittaja, Toivo T. Kailan poika
Martti M. Kaila (s. 1933), Teknillisen korkeakoulun teollisuustalouden professori, Toivo T. Kailan poika
Sakari Kaila (s. 1939), opetusneuvos, Toivo T. Kailan poika
Elmo Edvard Kaila (1888–1935), Akateemisen Karjala-Seuran ensimmäinen puheenjohtaja, Edvard Johanssonin poika
Auno Kaila (1898–1975), jääkärieversti, heimosoturi, Edvard Johanssonin poika
Kai Kaila (1910–1993), suomentaja
Panu Kaila (s. 1939), arkkitehti ja Oulun yliopiston arkkitehtuurin professori
Aarno Kaila, kokoomuksen puoluesihteeri, Erkki Kailan pojanpoika
Kai Kaila (s. 1951), eläintieteilijä, akatemiaprofessori
Kirjallisuutta

Kaila, Kaarle 2011. Kankarin Kailat 200: Gustaf Johansson vanhemman ja Johanna Emelie Schalinin jälkeläiset puolisoineen kantaisän täyttäessä 200 vuotta. Espoo: Kaarle Kaila. ISBN 978-952-92-8518-1
Mäkinen, Kalervo: Kankarin Kailat. Tarvas – kotiseutulehti 1/2010.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia