stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John Kennedy Toole

John Kennedy Toole (17. joulukuuta 1937 – 26. maaliskuuta 1969) oli yhdysvaltalainen kirjailija, joka asui New Orleansissa, Louisianassa.
Toole ei lukuisista yrityksistä huolimatta saanut teoksiaan julkaistua elinaikanaan, vaan hän ajautui itsemurhaan vuonna 1969. Hänen tunnetuin teoksensa on Typerysten salaliitto, joka ilmestyi vuonna 1980 Toolen äidin vietyä käsikirjoituksen kirjailija Walker Percylle. Percy huolehti käsikirjoituksen läpimenosta kustantajalle.
Toolelle myönnettiin vuonna 1981 postuumisti Pulitzer-palkinto. Hänen toinen tunnettu romaaninsa on nimeltään Neonraamattu (1989).
Teokset

Typerysten salaliitto.  ((A Confederacy of Dunces, 1980.) Suomentanut Margit Salmenoja)  Hämeenlinna:  Karisto, 1982.  ISBN 951-23-1853-9  – 2. painos 2010, ISBN 978-951-23-5314-9.
Neonraamattu (1989)
Aiheesta muualla

Risto Hannula: Typerysten salaliitto. Arvosteleva kirjaluettelo 2/1983.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
StatusNet

| StatusNet |
| --- | --- |
 Kuvakaappaus StatusNet-verkkosivusta
Kehittäjä:  StatusNet, Inc.
Tiedot
Ohjelmointikielet:  PHP
Lisenssi:  Affero GPL
Aiheesta muualla
status.net
StatusNet (aiemmin Laconica) on Vapaan ja avoimen lähdekoodin mikroblogauspalvelin, joka on ohjelmoitu PHP-ohjelmointikielellä. Se käyttää OStatus-standardia eri asennusten väliseen yhteistoimintaan. Vaikka se tarjoaa samanlaisen toiminnallisuuden kuin Twitter, StatusNet pyrkii tarjoamaan mahdollisuuden avoimeen, palveluiden väliseen ja jaettuun viestintään mikroblogausyhteisöjen välillä. Yritykset ja yhtiöt voivat asentaa ja hallita omia palveluitaan ja tietojaan.
Vuonna 2013 StatusNet ja Free Social yhdistyivät GNU Social -projektiin.
Identi.ca

Identi.ca on ensimmäinen StatusNetin asennus. Sen ylläpitäjä on StatusNetin kehittänyt StatusNet Inc. Identi.ca tarjoaa ilmaiset käyttäjätilit yleisölle ja toimii StatusNetin itse asennettavan version lippulaivana.
Javier Tomeo

Javier Tomeo allekirjoittamassa kirjoja messuilla.
Javier Tomeo Estallo (9. syyskuuta 1932 Quicena, Huescan maakunta, Espanja – 22. kesäkuuta 2013 Barcelona, Katalonia, Espanja) oli espanjalainen kirjailija.
Ura

Tomeo suoritti oikeustieteen ja kriminologian tutkinnon Barcelonan yliopistossa.
1950-luvulla Tomeo kirjoitti rikos- ja viihdekirjoja eri salanimillä. Hänen ensimmäinen varsinainen romaaninsa El cazador ilmestyi vuonna 1967. Tomeon tuotanto käsittää yli neljäkymmentä teosta: romaaneja, näytelmiä ja esseitä.
Yksi Tomeon tunnetuimmista teoksista on pienoisromaani Amado monstruo (1985; Rakas hirviö, 1994. suom. Anu Partanen). Se on absurdi kuvaus kahdesta äitinsä alistamasta miehestä, joista toinen on työnhakija ja toinen häntä kuulusteleva pankin henkilöstöpäällikkö.
Tomeon maailmaa ja tyyliä on verrattu Franz Kafkaan, Thomas Bernhardiin ja Luis Buñueliin.
Teoksia

Historia de la esclavitud, [salanimellä Frantz Keller, Barcelona: Forma] (1962)
La brujería y la superstición en Cataluña [yhdessä Juan María Estadellan kanssa] (1963)
El cazador (1967)
Ceguera al azul (1969)
El unicornio (1971)
Los enemigos (1974)
El castillo de la carta cifrada (1979)
Amado monstruo (1985). Rakas hirviö. Suom. Anu Partanen. Andalusialainen Koira, 1994. ISBN 952-9691-06-8
Historias mínimas (1988)
El cazador de leones (1989)
La ciudad de las palomas (1990)
El mayordomo miope (1990)
El gallitigre (1990)
El discutido testamento de Gastón de Puyparlier (1990)
Problemas oculares (1990)
Patio de butacas (1991)
Preparativos de viaje (1991)
Diálogo en re mayor (1991)
La agonía de Proserpina (1993)
Zoopatías y soofuilias(1993)
Los reyes del huerto (1994)
El nuevo bestiario (1994)
El crimen del cine Oriente (1995)
Conversaciones con mi amigo Ramón (1995)
Los bosques de Nyx (1995) (näytelmä)
La máquina voladora (1996)
Los misterios de la ópera (1997)
Un día en el zoo (1997)
El alfabeto (1997)
Napoleón VII (1999)
La rebelión de los rábanos (1999)
Patíbulo interior (2000)
La patria de las hormigas (2000)
Otoño en Benasque, los Pirineos (2000)
Bestiario (2000)
El canto de las tortugas (2000)
La soledad de los pirómanos (2001)
Cuentos perversos (2002)
La mirada de la muñeca hinchable (2003)
Los nuevos inquisidores (2004)
El cantante de boleros (2005)
Doce cuentos de Andersen contados por dos viejos verdes (2005)
La noche del lobo (2006)
Bestiario [kuvitus Natalio Bayo] (2007)
Los amantes de silicona (2008)
Pecados griegos (2009)
Aiheesta muualla

Javier Tomeon esittely Christian Bourgois -kustantamon sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki 2  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Tosiasiallinen hallintotoiminta

Tosiasiallinen hallintotoiminta on se julkishallinnon toiminnan osa, jossa ei käytetä julkista valtaa. Sillä ei vaikuteta kansalaisten ja yhteisöjen oikeuksiin tai velvollisuuksiin, vaan luodaan edellytyksiä esimerkiksi elinkeinoelämälle sekä sosiaali- ja sivistyspalveluiden toteuttamiselle. Sen piiriin kuuluvat erilaiset koulutus-, huolto- ja hoitotoimet, julkinen tiedotus ja hallintoelinten epäviralliset toiminnat. Rajan vetäminen tosiasiallisen hallintotoiminnan ja hallinnollisen sääntelyn ja muun yksipuolisen julkisen vallan käytön välille on käytännössä melko suhteellista. Esimerkiksi ihmistä hoidettaessa saatetaan rajoittaa hänen itsemääräämisoikeuttaan ja viranomaisten tiedotus saattaa ohjata yleistä mielipidettä.
Julkisten palvelujen tuottamisen muodot ja organisaatio muistuttavat usein yksityisessä toiminnassa käytettyjä. Niissä käytetään vähän kirjallista toimintaa ja hallintoa, ja myös julkisen vallan käyttö on taka-alalla. Hallinnolliseen toimintaan viittaa se, että tosiasiallisessa hallintotoiminnasta huolehtivat hallintoelimet, hyvinvointipalvelujen saaminen perustuu hallintopäätöksiin ja toimintaa ohjataan julkisoikeudellisella lainsäädännöllä.
GNU Affero General Public License

GNU Affero General Public License (usein lyhennettynä GNU AGPL) on GNU GPL -lisenssin muunnelma. AGPL-lisenssin erona on vaatimus, että mikäli ajat muokattua ohjelmistoa palvelimella johon muut ihmiset voivat ottaa yhteyttä on myös tarjottava mahdollisuus ladata muokattu lähdekoodi käyttäjille. Tavallisella GPL-lisenssillä ohjelmistoa voi muokata ja ajaa palvelua, mutta lähdekoodia ei tarvitse julkaista jos ohjelmistoa ei jaeta eteenpäin.
Alkuperäisen Affero-lisenssin kehitti Henry Poole, joka käytti sitä Affero-yrityksessään ja julkaisi lisenssin vuonna 2002. Tuolloin lisenssi perustui GPL-lisenssin versioon 2. Free Software Foundation julkaisi lisenssistä oman version vuonna 2007, jolloin se perustui GPL-lisenssin versioon 3 ja nimessä säilytettiin viittaus alkuperäiseen. Lisenssi on suunnattu verkkosovelluksien kuten blogpalveluiden lähdekoodille.
Aiheesta muualla

Lisenssin verkkosivut (englanniksi)
Aunus (kaupunki)

| Aunus/Aunuksenkaupunki Олонец |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Aunus/Aunuksenkaupunki
 Koordinaatit: 60°59′N, 32°58′E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Aunuksen kansallinen piiri
Perustettu:  1137
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  6 km²
Väkiluku (2005):  8 402
 – Väestötiheys:  1 633,3 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  186000
Suuntanumero(t):  +7 81436
 Aunuksen kansallisen piirin hallintokeskus 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aunus eli Aunuksenkaupunki (myös Aunuksenlinna, karjalaksi Anus eli Anuksenlinnu, ven. Оло́нец, Olonets) on kaupunki ja kaupunkikunta Karjalan tasavallassa ja Aunuksen kansallisen piirin keskus. Aunus on yksi Pohjois-Venäjän vanhimmista kaupungeista. Ensimmäiset kirjalliset maininnat ovat jo vuodelta 1137: kaupunginoikeudet Aunus sai puisen linnan rakentamisen jälkeen 1649. Itse kaupunki sijaitsee Alavoisenjoen ja Mäkriänjoen yhtymäkohdassa lähellä Laatokan rantaa. Aunuksella on Venäjällä ”historiallinen kaupunki” -status.
Kaupungissa on nykyisin 8 402 asukasta, joista noin 60 % on karjalaisia ja lisäksi kymmenkunta prosenttia suomenkielisiä.
Kaupunkikunta

Aunus on nykyisin kaupunkikunta, johon itse kaupungin lisäksi kuuluvat kylät Verhovje, Immalitsy, Kapšoila, Putilitsa, Riipuskala, Sudalitsa, Tatšelitsa ja Tahtasovo.
Aunuksen kaupunkikunta rajoittuu pohjoisessa Koveran, idässä Kuittisen, etelässä Mäkriän, lännessä Kotsilan ja luoteessa Tuksan maalaiskuntaan.
Aunus on maatalousvaltaisen seudun keskus. Itse kaupungissa on muun muassa historiallinen museo, taidemuseo, hotelli ja urheilukoulu. Kaupungin ympäristöön on ilmaantunut runsaasti pietarilaisten uusrikkaiden kesämökkejä. Aunuksella on ystävyystoimintaa Mikkelin seudulle sekä Keski-Kainuuseen, erityisesti Ristijärvelle ja Hyrynsalmelle.lähde?
Asukasluvun kehitys

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | 1897 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2003 | 2005 | 2014 |
| Olonets | 1 300 | 5 000 | 7 800 | 10 400 | 11 400 | 10 200 | 9 816 | 8 402 |
Venäjän keisarikunnassa järjestettiin väestönlaskenta vuonna 1897 ja Neuvostoliitossa vuosina 1926, 1939, 1959, 1970, 1979 ja 1989 sekä Venäjän federaatiossa vuonna  2002, joten kaikki luvut eivät ole virallisen väestönlaskennan tuloksia.lähde?
Aunuksen sijainti Karjalan tasavallan Aunuksen kansallisen piirin kartalla, sen Aunuksen kaupunkipiirin alueella.
Aunuksen kuvernementti kattoi aikoinaan laajan osan Luoteis-Venäjää.
Asukasluvun kehitys > Historiaa

Kerrotaan, että tsaari Pietari Suuri matkustaessaan Karjalassa reellä heräsi kolmesti peräjälkeen ja kysyi retkueen sijaintia. Hänelle vastattiin: ”Aunuksessa”. Tsaari lopulta totesi: ”Aunus on varmasti Venäjän suurin kaupunki.”
Aunus oli Venäjän keisarikunnassa vuosina 1801–1922 laajan Äänistä ympäröineen Aunuksen kuvernementin Aunuksen kihlakunnan keskus. Koko kuvernementin hallintokaupunkina oli Petroskoi.
Vuonna  1919 suomalainen vapaaehtoisjoukko tunkeutui Suur-Suomi-aatteen siivittämänä Itä-Karjalaan. Tämä vapaaehtoinen sotilasjoukko tunnetaan nimellä Aunuksen retkikunta; retken alussa joukko valtasi lyhytaikaisesti Aunuksen kaupungin.
Jatkosodassa Aunuksen Karjala ja Aunus olivat Suomen miehittämänä syyskuusta 1941 kesään 1944 saakka. Itä-Karjala oli sotilashallinnon alaisuudessa ja hallinnon aikana kouluissa aloitettiin uudelleen suomen ja karjalan kielen opetus. Suomalaisten päämaja oli Nurmoilan kylässä hieman kaupungista pohjoiseen.
Jatkosodan aikana Aunukseen valmistui rautatie, Aunuksen rata, joka yhdisti kaupungin Suomen rataverkkoon. Neuvostoliitossa vuonna 1970 valmistui yhteys etelään Lotinanpeltoon.
Ennen kuntauudistusta 2006 nykyisen kaupunkikunnan kylät muodostivat Aunuksen kaupungista erillisen maalaiskunnan. Venäjän keisarikunnassa, ennen 1920-luvun hallintouudistusta tämä alue kuului Riipuskalan kuntaan.lähde?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Olonets.ru Kaupunkiportaali
Aunuksen kansallisen piirin viralliset sivut
Древний город Олонец  (Arkistoitu – Internet Archive) Vanhan Aunuksen historiaa. livviki.karelia.ru (venäjäksi)
Olonets (Arkistoitu – Internet Archive) Turoperator Delfin
Wikimapia satelliittikarttalinkki (Aunus =Olonets, Олонец)
Linkki neuvostoliittolaiseen mittakaavan 1:1000000 karttaan vuodelta 1988, jossa Aunus (=Олонец, Olonets) (venäjäksi)
| n k Aunuksen kansallisen piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Aunus  Kotkatjärvi  Kotsila  Kovera  Kuittinen  Kuujärvi  Mäkriä  Tuuksi  Vitele 
| n k Karjalan tasavallan kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Aunus  Belomorsk  Karhumäki  Kemi  Kontupohja  Kostamus  Lahdenpohja  Petroskoi  Pitkäranta  Puudosi  Segeža  Sortavala  Suojärvi  |  |
| Taajamat |  Helylä  Louhi  Mujejärvi  Pinduinen  Poventsa  Prääsä  Pääjärvi  Tšuuppa  Uhtua  Vojatšu  Värtsilä  |  |
Itä-Karjalan entiset kunnat ja kaupungit
Thoth Tarot

Thoth tarot -pakka museossa
Thoth Tarot -pakan kehitetti Aleister Crowley ja Lady Frieda Harris yhteistyönä toisen maailmansodan aikana. Crowley oli myös Hermetic Order of the Golden Dawnin jäsen samanaikaisesti Arthur Edward Waiten kanssa. Järjestön johtavien jäsenten välinen riita johti sen tilapäiseen hajoamiseen ennen kuin se löysi uuden suunnan. Tämän jälkeen Crowley perusti oman uskonnollisen järjestönsä, Theleman. Thoth Tarot -pakan käyttöön ei tarvitse olla Theleman harjoittaja tai edes tuntea sen yksityiskohtia, vaikka pakassa viitataankin Theleman jumaluuksiin.
Lady Frieda Harris käytti taideteoksissaan projektio-syntetisoitua geometrista tekniikkaa, jonka Rudolf Steiner oli kehittänyt. Tämä näkyy erityisesti pakassa, jossa korttien symboliikka ja taidetyyli yhdistyvät luoden syvällisen ja virtaavan lukukokemuksen.
Thoth Tarot -pakan ensimmäinen painos julkaistiin vuonna 1969.
Eduskuntavaalit 1987

Suomen 30. eduskuntavaalit järjestettiin 15.–16. maaliskuuta 1987. Naiset äänestivät näissä vaaleissa ensimmäistä kertaa aktiivisemmin kuin miehet. Tästä huolimatta naiskansanedustajien määrä lisääntyi vuoden 1983 vaaleista vain yhdellä.  Äänestysaktiivisuus jäi kokonaisuudessaan alhaiseksi; vastaavalla tasolla se oli ollut edellisen kerran vuoden 1958 vaaleissa.
Vaalien jälkeen muodostettiin Holkerin hallitus, joka istui koko vaalikauden.
Yllätysvaalit > Kokoomuksen suurvoitto

Sorsan neljäs hallitus oli istunut koko edeltäneen vaalikauden ja noussut toimikautensa lopulla Suomen pitkäikäisimmäksi ministeristöksi ohitettuaan yli puoli vuosisataa aiemmin, vuosina 1932–1936 istuneen Kivimäen hallituksen. Sorsan hallitus oli saanut toimia ulkoisesti kriisittömänä aikana ja sen vastoinkäymiset olivat nousseet ministeristön sisäisistä jännitteistä, jotka olivat syntyneet lähinnä Suomen Maaseudun Puolueen ja varsinkin sen eduskuntaryhmän puheenjohtajana toimineen kunniapuheenjohtajan Veikko Vennamon irtiotoista. Myös Keskustan puheenjohtaja, ulkoministeri Paavo Väyrynen oli selkeästi aktivoitunut hallituksen toimikauden lopulla valmistautuessaan seuraavaan presidentinvaaliin.
Vaalimatematiikka tuotti yllätyksiä vaalitulokseen. SDP menetti yli 100 000 ääntä, mutta vain yhden eduskuntapaikan; toisaalta Kokoomus lisäsi äänimääräänsä runsaalla 7 000:lla, mutta voitti peräti yhdeksän paikkaa. Kokoomuksen paikkaluku oli enemmän kuin kertaakaan puolueen historian aikana; edellinen ennätys oli 47 paikkaa, oli syntynyt vuoden 1979 vaaleissa. Kokoomuksen edustajanpaikkojen suuri lisäys suhteessa äänimäärän nousuun johtui vaaliasiantuntijoiden mukaan siitä, että puolue sai nyt ne vaalipiirien viimeiset äänet ja kansanedustajan paikat, jotka olivat menneet siltä vuonna 1983 sivu suun.
Yllätysvaalit > Äärivasemmiston ja vennamolaisten tappio

Uutena yrittäjänä mukana ollut Demokraattinen vaihtoehto sai 4,2 prosenttia annetuista äänistä ja neljä eduskuntapaikkaa, mutta RKP 5,3 prosentin ääniosuudellaan jopa 12 kansanedustajaa. Tappioita kärsivät SKDL ja SMP, joista edellinen jäi ilman kansanedustajia kolmessa ja jälkimmäinen viidessä manner-Suomen vaalipiirissä. Kumpaakin puoluetta olivat vaivanneet sisäiset erimielisyydet, joiden katsottiin passivoineen niiden kannattajakuntaa. Äärivasemmiston tappio jäi saatujen eduskuntapaikkojen perusteella kokonaan vähemmistökommunistien leiriin: SKDL:n ja Devan voimasuhteet olivat olleet vanhassa eduskunnassa 16–10, uudessa ne olivat 16–4. Vihreille povattiin kannatusmittausten perusteella ennen vaaleja jopa kahdeksaa kansanedustajaa, mutta vihreiden kansanedustajien määrä kasvoi vain kahdella. Devan ohella uutena yrittäjänä vaaleihin osallistui ensimmäisenä ns. yhden asian puolueena vuonna 1985 perustettu Suomen Eläkeläisten Puolue, joka ei kuitenkaan saanut yhtäkään ehdokastaan eduskuntaan.
Professori Risto Sänkiahon mukaan ns. liikkuvien äänestäjien määrä kasvoi näissä vaaleissa selvästi vuoden 1983 vaaleihin verrattuna ja entistä useampi äänestäjä valitsi ehdokkaansa vasta juuri ennen vaalipäivää. Vaalitaistelu näytti siirtyvän ehdokkaiden väliseksi, jolloin poliittiset jakolinjat kulkivat puolueiden sisällä eivätkä niinkään enää niiden välillä.
Yllätysvaalit > Mielenilmaus eduskunnassa

Uuden eduskunnan avajaisistunnossa 2. huhtikuuta 1987, puhemiehistön vaalin alkaessa, kymmenkunta Naiset rauhan puolesta -liikkeen aktivistia järjesti mielenilmauksen eduskunnan istuntosalissa. Yleisölehterille kokoontuneet, mustiin pukeutuneet itkevät naiset pudottelivat kansanedustajien päälle nenäliinoja ja paperilappuja, joihin oli kirjoitettu viestejä rauhan puolesta sekä militarismia ja ydinvoimaa vastaan. Istunnon avannut ikäpuhemies Johannes Virolainen määräsi hämmästyksestä toivuttuaan eduskunnan turvamiehet poistamaan mielenosoittajat salista. Mielenilmaus ei juuri saanut ymmärrystä kansanedustajilta, vielä vähemmän sen silminnäkijöiksi joutuneilta lehtimiehiltä. Muun muassa SDP:n Tarja Halonen arveli, että mielenilmaisun vaikutus olisi ollut tehokkaampi, jos itkijänaiset olisivat jaelleet lappusiaan eduskuntatalon portailla. Helsingin Sanomien eduskuntatoimittaja kirjoitti ivallisesti, että itkevä naisjoukko mustissa asuissaan muistutti "naakkaparvea kirkon kellotapulissa". Humoristisimmat kansanedustajat löivät koko asian leikiksi epäilemällä, että istuntosaliin mentäessä olisi jatkossa syytä varustautua sateenvarjoin ja sadetakein.
Uusia puolueita eduskuntaan

Alkaneella vaalikaudella Suomeen syntyi kaksi uutta eduskuntapuoluetta. Vihreä liike järjestäytyi puolueeksi ja merkittiin puoluerekisteriin elokuussa 1988 nimellä Vihreä liitto. Vaalikauden loppupuolella keväällä 1990 Suomen Kansan Demokraattinen Liitto (SKDL) lakkautettiin ja sen seuraajaksi perustettiin uusi puolue Vasemmistoliitto. Vähemmistökommunistien Demokraattinen Vaihtoehto lopetti toimintansa syksyllä 1990 sen neljän kansanedustajan siirryttyä Vasemmistoliiton eduskuntaryhmään. Puoluerekisteristä SKDL:ää ja Devaa ei kuitenkaan poistettu, vaan ne pysyivät siellä toukokuuhun 1995 saakka.
Kansanedustajat

Uusia kansanedustajia olivat mm. Jouni Backman, Jukka Gustafsson, Antero Kekkonen, Sinikka Mönkäre, Virpa Puisto ja Heikki Rinne (SDP), Kari Häkämies, Tuula Linnainmaa, Sauli Niinistö, Heikki A. Ollila, Anssi Rauramo ja Anneli Taina (Kok.), Jorma Huuhtanen, Anneli Jäätteenmäki, Seppo Kääriäinen, Mirja Ryynänen ja Matti Väistö (Kesk.), Claes Andersson ja Esko Seppänen (SKDL), Gustav Björkstrand ja Jörn Donner (RKP), Sulo Aittoniemi, Marita Jurva, Tina Mäkelä ja Raimo Vistbacka (SMP), Toimi Kankaanniemi ja Eeva-Liisa Moilanen (SKL) sekä Pekka Haavisto, Eero Paloheimo, Erkki Pulliainen ja Osmo Soininvaara (vihreät).
Vihreiden eduskuntaryhmä kasvoi nelihenkiseksi, mutta liikkeen molempien ensimmäisten kansanedustajien, Ville Komsin ja Kalle Könkkölän, kohtaloksi koitui eduskunnasta putoaminen. Pudonneisiin kuuluivat myös SDP:n Aarno von Bell, Paavo Lipponen, Jukka Mikkola ja Kaisa Raatikainen, Kokoomuksen Tuure Junnila, Keskustan Reino Karpola ja Heimo Linna, SMP:n tappion myötä mm. Anssi Joutsenlahti, Reino Jyrkilä, Pentti Skön ja Mikko Vainio, ns. Helsingin metrojupakan julkisuuteen aikanaan nostanut, Keskustan listoilta valittu mutta vaalikauden aikana puolueesta eronnut Liisa Kulhia sekä DEVAn Mikko Kuoppa, 34:t valtiopäivät istunut Irma Rosnell, Sten Söderström ja Seppo Toiviainen. Kokoomuksen Toivo T. Pohjala ja RKP:n Ole Norrback pääsivät putoamisistaan huolimatta ministereiksi uuteen hallitukseen. Ilkka-Christian Björklund (SDP), Johannes Virolainen (Kesk.), Tapani Mörttinen (Kok.), Jarmo Wahlström (SKDL), Ingvar S. Melin (RKP), sekä Sauli Hautala (SKL) palasivat eduskuntaan.
Eduskunnan jättivät vapaaehtoisesti mm. Keskustapuolueen Katri-Helena Eskelinen, Mikko Jokela, Olavi Martikainen, Veikko Pihlajamäki ja Paavo Vesterinen, SDP:n Jermu Laine ja Seppo Tikka, SKDL:n Ulla-Leena Alppi ja Terho Pursiainen, RKP:n Jutta Zilliacus, POP:n Georg C. Ehrnrooth, sekä SMP:n Veikko Vennamo ja Urho Pohto.
Kansanedustajat > Muutoksia eduskunnan kokoonpanossa ja voimasuhteissa

SMP:n kansanedustaja, aikaisemmin myös puoluesihteerinä toiminut Urpo Leppänen erosi puolueesta talvella 1989 ja perusti aluksi oman Vapaat demokraatit -eduskuntaryhmänsä, kunnes liittyi Liberaaliseen Kansanpuolueeseen, joka näin palasi eduskuntapuolueeksi. SDP:n kansanedustaja Pirjo Ala-Kapee siirtyi Vantaan kaupunginjohtajaksi ja SMP:n kansanedustaja J. Juhani Kortesalmi Mikkelin läänin maaherraksi kevään 1989 aikana. Ala-Kapeen tilalle tuli tiedotussihteeri Tarja Kautto ja Kortesalmen tilalle merkantti Pentti Kettunen. Puhemies Matti Ahde joutui luovuttamaan paikkansa ulkoministerin tehtävistä eronneelle Kalevi Sorsalle helmikuussa 1989.
SMP:n puheenjohtaja, liikenneministerinä Holkerin hallituksessa toiminut Pekka Vennamo jätti eduskunnan ja politiikan siirtyessään syksyllä 1989 Posti- ja telelaitoksen pääjohtajaksi. Vennamon tilalle kansanedustajaksi tuli kihlakunnantuomari Gunnar Joutsensaari. SDP:n kansanedustaja Reino Paasilinna siirtyi Yleisradion pääjohtajaksi ja Kokoomuksen kansanedustaja Eva-Riitta Siitonen Uudenmaan läänin maaherraksi vuodenvaihteessa 1989–1990. Paasilinnan tilalle tuli apulaisprofessori Kai Kalima ja Siitosen tilalle filosofian tohtori Tuure Junnila.
Syysistuntokauden 1990 alkaessa Suomen EY-suurlähettilääksi Brysseliin siirtyneen Erkki Liikasen tilalle tuli myyjä Kyllikki Muttilainen ja Veikkauksen toimitusjohtajaksi siirtyneen Matti Ahteen tilalle rehtori Aarno von Bell. Vasemmistoliiton kansanedustaja Arvo Kemppainen kuoli juuri ennen vaalikauden päättymistä helmikuussa 1991 eikä hänen tilalleen valittu enää uutta kansanedustajaa.
Kampanjat

| --- | --- |
puolue: kampanjan tunnuslause (julisteissa)
SDP: Unelmana ystävyys, maailmana yhteisyys. Sosialidemokratia – aate joka etenee
Kok.: Tartu huomisen mahdollisuuksiin. Kokoomus
Kesk.: Suomalaista siviilirohkeutta. Keskustapuolue
SKDL: Rahavalta alas. SKDL – muutosvoima
RKP: "Antakaamme  ihmisten päättää itse". RKP – vastuunkantaja
SMP: Kannamme vastuun. Pienen ihmisen puolesta SMP
Vihr.: Vihreät tulevat kuin kevät
DEVA: Demokraattinen vaihtoehto