stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Markku Tuuli

Markku Tuuli (29. tammikuuta 1945 – 26. kesäkuuta 1983) oli suomalainen elokuvakriitikko ja -toimittaja sekä tietokirjailija. Hänen erityinen kiinnostuksen kohteensa oli itäeurooppalainen elokuva, josta hän kirjoitti kaksi tietokirjaa Suomen elokuvasäätiön julkaisusarjaan. Pisimpään Tuuli kirjoitti elokuva-arvosteluja Katso-lehteen. Elokuvan lisäksi Tuuli kirjoitti rockmusiikista.
Tuuli kiinnostui elokuvista syvällisesti jo teinivuosinaan Kouvolassa, ja harrastus muuttui työksi hänen muutettua Helsinkiin opiskelemaan. Vuonna 1965 hän aloitti Ilta-Sanomien ja 1967 Uuden Suomen elokuva-avustajana. Vuonna 1967 hän aloitti myös Katso-lehden elokuva-arvostelijana. 1970-luvun alussa hän kirjoitti myös musiikkilehti Musaan. Vuosina 1972–1980 hän laati Mitä missä milloin -vuosikirjojen elokuvakatsaukset. Hän vieraili tuomaristojen jäsenenä Bulgarian Varnan elokuvafestivaaleilla ja Tampereen lyhytelokuvajuhlilla.
Tuuli teki töitä myös radiolle, kuten neliosaisen ohjelmasarjan Elokuva ja todellisuus. Television puolella hän käsikirjoitti Iltatähti-musiikkiohjelmaa syksyllä 1981.
Markku Tuuli kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen 38-vuotiaana kesäkuussa 1983.
Teoksia

Hiljaisuus ja huuto : unkarilainen elokuva tänään. Suomen elokuvasäätiö, 1978. ISBN 951-9349-04-9.
Maisema taistelun jälkeen : elokuva uutta Puolaa rakentamassa. Suomen elokuvasäätiö, 1981. ISBN 951-9349-18-9.
Ülo Tuulik

Ülo Tuulik (2011)
Ülo Tuulik (s. 1940) on virolainen kirjailija. Hän kuvaa teoksissaan merielämää, esimerkiksi novellikokoelmassa Vihm Gibraltaris (1972). Suomennetussa teoksessa Sodan jaloissa (1976, alkuteos Sõja jalus, 1974) hän kuvaa virolaisten siviilien kärsimyksiä toisessa maailmansodassa.
Tuulikin veli oli kirjailija Jüri Tuulik.
Suomennetut teokset

Sodan jaloissa (Sõja jalus, 1974); suom. Anja ja Juhani Salokannel, Jyväskylä: Gummerus 1976 Sarja: Neuvostokirjallisuutta ISBN 951-20-1255-3
Turun taiteilijaseura

| Turun Taiteilijaseura ry |
| --- | --- |
Perustettu:  1924
Kotipaikka:  Turku
Jäsenmäärä:  275
Toiminnanjohtaja:  Marjaana Valvee
Puheenjohtaja:  Milla Hannula (2024–)
Hallitus (2025):  Milla Hannula (pj.) Jussi Haro Jukka Hakanen Jerker Ramberg Mikko Paakkola Ollipekka Kangas Ilkka Aho
Aiheesta muualla
Turun Taiteilijaseura
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Turun Taiteilijaseura ry (ruots. Konstnärsgillet i Åbo) on vuonna 1924 perustettu Turun alueen kuvataiteilijoiden yhdistys. Sen toimipaikka on vuodesta 2019 alkaen ollut Turun Taidehalli, jonka galleriatoimintaa Taiteilijaseura toteuttaa yhdessä Valokuvakeskus Peri ry:n kanssa.
Turun Taiteilijaseura on Turun alueen suurin ja vanhin kuvataiteilijoiden yhdistys.
Taidehallilla sijaitsee myös Turun Taidelainaamo, jonka toimintaa Taiteilijaseura koordinoi. 
Turun Taiteilijaseuran ylläpitämä, vuonna 1994 perustettu Turun Taidelainaamo välittää turkulaisiin taiteilijajärjestöihin tai taideyhteisöihin kuuluvien taiteilijoiden teoksia. Yli 2000 teoksen valikoimassa on monipuolisesti piirustuksia, grafiikkaa, maalauksia, veistoksia, sekatekniikkatöitä ja valokuvia. Vuonna 2025 alkavan hankkeen myötä Turun Taidelainaamo tuo ensimmäisenä Suomessa lainauksen piiriin video- ja performanssitaiteen.
Turun Taiteilijaseuralla on edustaja Turun Ateljeetalosäätiön hallituksessa. Vuonna 1965 perustettu säätiö ylläpitää taiteilijoille vuokrattavia ateljeeasuntoja Turussa. Säätiön perustajayhteisöt ovat Turun kaupunki, Arte, Turun Taideyhdistys ja Turun Taiteilijaseura. Turun Taiteilijaseura on myös Suomen Kuvataidejärjestöjen Liiton jäsen.
Galleriatoiminta

Ennen Turun Taidehallia taiteilijaseuralla on ollut monia eri näyttelytiloja.
Ensimmäinen niistä oli 1960-luvun alussa Turkuun professori Aukusti Tuhkan avulla perustettu litografian työhuone, joka toimi paitsi työskentelytilana, myös kohtaamispaikkana ja näyttelytilana. Alkaa varsinaisen näyttelysalin etsintä, jonka tuloksena, kyseisen vuosikymmenen puoleen väliin mennessä, Elloksen vanhaan leipomoon Uudenmaankadulle perustetaan näyttelytila. Tähän osoitteeseen myös litografian työhuone muuttaa. Vielä ennen vuosikymmenen loppua seuran näyttelytoiminta siirtyy Kauppiaskadulle ja laajenee Taidehalliksi. 1970-luvulla työpaikkanäyttelyistä tulee uusi seuran näyttelytoimintamuoto. Taiteilijaseura joutuu luopumaan 1980-luvulla taidehallista ja näyttelyt siirtyvät Käsityöläiskadulle. 1990-luvun alussa remontin alla olleen galleriatilan sijaan näyttelyitä järjestetään Pinellan punaisessa huoneessa ja pienessä keltaisessa Majakka-galleriassa. Turun Kulttuurikeskuksen kanssa tehdään näyttelukokeilu Juseliuksen näyttelytilassa, Vanhalla Suurtorilla. Galleria JUST saa vuonna 1995 uudet tilat juurikin torin laidalta, Vanhalta Raatihuoneelta, ja Majakka-galleria sulkee ovensa vuonna 1997. Seura asettuu toimimaan tehdasrakennukseen Jokikadulle 1998.
2000-luvulla JUSTia kehitetään ja Jokikadun tila aiheuttaa kiistaa ja huolta, sitä varten tehdään suunnitelma kulttuuri- ja taidekeskukseksi, mutta tarina päättyy seuran vuokrasopimuksen irtisanomiseen, jonka seurauksena seura jää ilman omia tiloja 2007 alkaen. Arkistoille löytyy varasto Saaren kartanon taide- ja tutkimuskeskuksesta Mietoisista. Seuran alaisuudessa aloittaa toimintansa yhteisöllisiin hankkeisiin painottuva ja nopeasti toimintaansa vakiinnuttava residenssi Dakarissa, Senegalissa. Galleria Å perustettiin vuonna 2010 entisen Ama Galleria tiloihin, keskelle kaupunkia, Turun Kaskenmäkeen. Galleria Å lopetti toimintansa vuonna 2019, kun Taiteilijaseura siirtyi Turun Taidehallille, osoitteeseen Vanha Suurtori 5.
Turun Taidehalli on visuaalisten taiteiden keskus erityisesti kaikenlaiselle nykytaiteelle ja kohtaamispaikka taiteilijoille ja taiteesta kiinnostuneille. Turun Taidehallin perustivat Turun Taiteilijaseura ja Valokuvakeskus Peri Vanhan Suurtorin laidalle Vanhan Raatihuoneen kiinteistöön. Näyttelytoiminta on seurojen yhteistä. Samoissa tiloissa on galleriatilojen lisäksi yhdistyksien jakama toimisto, valokuvataideaiheinen kirjasto, digitaalisen työn tila ja Turun Taidelainaamo sekä yksityishenkilöille, yhteisöille ja yrityksille ulosvuokrattavia tiloja. Taidehalli avasi ovensa yleisölle helmikuussa 2019.
Aiheesta muualla

Turun Taiteilijaseuran kotisivu
Tutkielmia hysteriasta

| Tutkielmia hysteriasta> Studien über Hysterie |
| --- | --- |
 Suomennoksen kansikuva
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Josef Breuer Sigmund Freud
Kieli:  saksa
Genre:  tietokirja
Kustantaja:  Franz Deuticke
Julkaistu:  1895
Sivumäärä:  269
Suomennos
Suomentaja:  Markus Lång
Kustantaja:  Books on Demand
Julkaistu:  2012
Sivumäärä:  254
ISBN:  978-952-93-1322-8
Sarja: Psykoanalyysin klassikot
Edeltävä:  Erään toivekuvitelman tulevaisuus
Seuraava:  Kirjoituksia psykoanalyysin teoriasta ja käytännöstä 1890–1938
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tutkielmia hysteriasta (saks. Studien über Hysterie) on Josef Breuerin ja Sigmund Freudin kirjoittama teos vuodelta 1895. Kirjassa tarkastellaan hysterian teoriaa ja psykoterapiaa sekä esitetään viisi potilaskertomusta.
Breuer ja Freud tutustuivat Wienissä 1880-luvun alussa, ja Breuer kertoi Freudille potilaastaan Bertha Pappenheimista, joka sai kirjassa peitenimen "Anna O...". Breuer kehitti tapauksen pohjalta katharsis-menetelmää, jonka avulla potilaan oireita poistettiin antamalla tämän purkaa tukahtuneita tunne-elämyksiä. Freud kiinnostui tapauksesta jo tuolloin, mutta hän ryhtyi hoitamaan hysteriapotilaita vasta vuoden 1890 tietämillä.
Hoidettuaan lukuisia potilaita Breuer ja Freud ryhtyivät kokoamaan aineistoa kirjaksi. He julkaisivat aluksi "ennakkotiedonannon" (Hysteriailmiöiden psyykkisestä mekanismista) vuonna 1893, ja Tutkielmia hysteriasta ilmestyi toukokuussa 1895 ennakkotiedonanto ensimmäisenä lukunaan. Vain ennakkotiedonanto on Breuerin ja Freudin yhdessä kirjoittama; muut luvut ovat itsenäisesti laadittuja.
Kirjoittajat selostavat, kuinka he onnistuivat parantamaan potilaidensa hysteriaoireita: he palauttivat hypnoositilassa potilaan mieleen traumaattisen tapahtuman, josta oireet olivat alun perin johtuneet, ja kun potilas kuvaili tapahtuman yksityiskohtaisesti ja koki siihen liittyneet tunne-elämykset, jotka olivat aikoinaan tukahtuneet, oireet katosivat.
Kirjassa esitetään viisi tapauskertomusta:
"Anna O...", Breuerin potilas, oikealta nimeltään Bertha Pappenheim (1859–1936)
"Emmy v. N... Liivinmaalta", Freudin potilas, oikealta nimeltään Fanny Louise Moser (1848–1925)
"Miss Lucy R.", Freudin potilas, englantilainen kotiopettajatar, joka asui Wienissä
"Katharina...", Freudin potilas, oikealta nimeltään Aurelia Kronich (1875–1929)
"Elisabeth v. R...", Freudin potilas, oikealta nimeltään Ilona Weiss (1867–1944).
Keskeisiin potilaisiin kuului myös Breuerin ja Freudin potilas "rouva Cäcilie M." eli paronitar Anna von Lieben (1847–1900), jonka potilaskertomukseen viitataan usein.
Tutkielmia hysteriasta kuuluu psykoanalyysin keskeisiin edeltäjiin, sillä kirjassa kehitellään teoriaa tiedostumattoman psyykkisen toiminnan vaikutuksista. Kirjan ilmestymisen aikoihin Breuerin ja Freudin yhteistyö päättyi ja Freud kehitti teoriaa ja hoitokäytäntöä itsenäisesti. Psykoanalyysi poikkeaa katharsis-terapiasta mm. seuraavien piirteiden osalta:
hypnoosista luovuttiin
potilaiden koskettamisesta luovuttiin
oireiden poistamisen asemesta ryhdyttiin tarkastelemaan psyykkisiä vastarintoja.
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Andersson, Ola: Studies in the Prehistory of Psychoanalysis. Svenska Bokför­laget, Stockholm 1962.
Appignanesi, Lisa – Forrester, John 2005: Freud’s Women. Phoenix, London.
Ellenberger, Henri F.: The Discovery of the Unconscious: The History and Evolution of Dynamic Psychiatry. New York: Basic Books 1970.
Ellenberger, Henri F.: The story of “Emmy von N.”: A Critical Study with New Documents. Princeton University Press. Princeton 1977.
Freeman, Lucy: The Story of Anna O.: The Woman Who Led Freud to Psycho­analysis. Walker, New York 1972.
Freud, Sigmund: Zur Geschichte der psychoanalytischen Bewegung. [1914.] — Gesammelte Werke X, s. 43–113. Imago, London 1946.
Freud, Sigmund: Omaelämäkerrallinen tutkielma. Suomentaneet Pulmu ja Tapio Nousiainen. Jokamiehen korkeakoulu, 10. Otava, Helsinki  1962. [Selbst­dar­stellung, 1925, & Nachschrift, 1935.]
Freud, Sigmund: Briefe an Wilhelm Fließ 1887–1904. Ungekürzte Ausgabe. Herausgegeben von Jeffrey Moussaieff Masson. S. Fischer Verlag, Frankfurt a. M. 1986.
Gay, Peter: Freud. Suomentaneet Mirja Rutanen ja Anna Rutanen. Otava, Helsinki 1990. [Freud: A life for our time, 1989.]
Gilman, Sander – Porter, Roy – Rousseau, George – Showalter, Elaine – King, Helen: Hysteria Beyond Freud. University of California Press, Berkeley 1993.
Hirschmüller, Albrecht : Physiologie und Psychoanalyse in Leben und Werk Josef Breuers. Jahrbuch der Psychoanalyse, Beiheft 4. Verlag Hans Huber, Bern 1978. ISBN 3-456-80609-4.
Jones, Ernest: Sigmund Freud, Life and Work 1. The Young Freud, 1856–1900. Hogarth Press, London 1953.
Kurki, Janne: Psykoanalyysin alku: Josef Breuer, Bertha Pappenheim, Sigmund Freud ja talking cure.  Vantaa:  Apeiron, 2021.  ISBN 978-952-5538-27-4
Matthis, Iréne: Den tänkande kroppen: Studier i det hysteriska symptomet. Natur och kultur, Stockholm 1997.
Mentzos, Stavros: Hysterie: Zur Psychodynamik unbewusster Inszenierungen. 10. Auflage. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 2012.
Scull, Andrew T.: Hysteria: The Disturbing History. Oxford University Press, Oxford 2012.
Showalter, Elaine: Hystories: Hysterical Epidemics and Modern Culture. Picador, London 1997.
Stafford-Clark, David: Mitä Freud todella sanoi. Suomentanut Erkki Puranen. Taskutieto, 36. WSOY, Helsinki 1969. [What Freud Really Said, 1965.]
Veith, Ilza: Hysteria: The History of a Disease. University of Chicago Press, Chicago 1965.
Wiener Psychoanalytische Vereinigung (toim.): Hysterie. Picus, Wien 2002.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa
Tuntematon sotilas

| Tuntematon sotilas |
| --- | --- |

Kirjailija:  Väinö Linna
Kansitaiteilija:  Martti Mykkänen
Genre:  sotakirjallisuus
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  3. joulukuuta 1954
Sivumäärä:  477
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tuntematon sotilas on vuonna 1954 ilmestynyt Väinö Linnan kirjoittama sotaromaani, joka kuvaa konekiväärikomppanian kokemuksia jatkosodassa. Esikuvana on Linnan oma sodanaikainen yksikkö, joka kuului eversti Pietari A. Autin komentamaan jalkaväkirykmentti 8:aan (JR 8). Kirja on julkaistu myös alkuperäisessä lyhentämättömässä muodossaan nimellä Sotaromaani (2000).
Tuntematon sotilas on yksi kaikkien aikojen tunnetuimmista suomalaisista kirjoista, ja monet sen hahmoista ovat saavuttaneet  aseman suomalaisessa kulttuurissa. Tuntemattoman sotilaan maineeseen ovat vaikuttaneet siitä tehdyt elokuva- ja teatterisovitukset. Kirjan pohjalta on tehty kolme elokuvaa: Edvin Laineen ohjaama Tuntematon sotilas vuodelta 1955, Rauni Mollbergin ohjaama Tuntematon sotilas vuodelta 1985 ja Aku Louhimiehen ohjaama Tuntematon sotilas vuodelta 2017.
Myös Martti Mykkäsen suunnittelema kirjan kansikuva, kivääriä kantavan sotilaan valkoinen siluetti, on hyvin tunnettu. Sitä on jäljitelty useiden sotaa käsittelevien suomalaisten kirjojen kansikuvissalähde?.
Synty

Väinö Linna alkoi kirjoittaa Tuntematonta sotilasta ollessaan perheineen lomalla vaimonsa äidin Helmi Seurin kotona Maarian kunnan (nykyisin Turun kaupungin) Saramäessä kesällä 1953. Romaanin ensimmäinen lause oli ollut hänen mielessään jo useita vuosia. Ensimmäiset liuskat hän kirjoitti lehtiöön pihakivellä istuen, ja palattuaan kotiin Tampereelle hän jatkoi kirjoittamista kirjoituskoneella.
Perheen muutettua uuteen asuntoon syksyllä 1953 Linna kirjoitti päivätyönsä ohessa siten, että arkipäivisin käsikirjoitusta valmistui keskimäärin kolme liuskaa, pyhisin kuusi. Liuskat hän kirjoitti uudelleen keskimäärin 3–4 kertaa, muutamat kymmeneenkin kertaan. Asiatietoja hän tarkisti ja täydensi sodassa olleilta veljiltään ja JR 8:n asetovereilta.
Käsikirjoitustaan Linna luki silloin tällöin Mäkelän piirin jäsenille, joiden myönteiset kommentit kannustivat ja antoivat hänelle uutta puhtia. Tiivis kirjoittaminen väkevän mustan kahvin ja tupakan voimalla rasitti kuitenkin Linnan terveyttä siinä määrin, että hän joutui kesällä 1954 muutamaksi päiväksi sairaalahoitoon. Linna antoi käsikirjoitukselleen alun perin nimeksi Sotaromaani, mutta kirjailijaystävänsä Veikko Pihlajamäen ehdotuksesta hän muutti sen Tuntemattomaksi sotilaaksi.
Linna lähetti käsikirjoituksen WSOY:lle 26. syyskuuta 1954 ja kirjoitti saatekirjeessään: ”Nyt on kustantajan luo matkalla parikymmentä sellaista miestä, ettei heidän veroistaan joukkoa ole koskaan kavunnut Werner Söderströmin kunnianarvoisia portaita.” Ensimmäisenä käsikirjoituksen luki kustannustoimittaja Mikko Kilpi, joka antoi siitä hyvin kielteisen lausunnon. Myös kirjallinen johtaja Eino E. Suolahti katsoi, ettei käsikirjoitusta voinut julkaista ainakaan sellaisenaan. On uskottu, ettei Suolahti lukenut käsikirjoitusta lainkaan, koska se lojui hänen työpöydällään useita päiviä koskemattoman näköisenä ja koska hän luotti täysin Kilven mielipiteisiin. Sen sijaan WSOY:n pääjohtaja Yrjö Jäntti ja hänen isänsä Jalmari Jäntti asettuivat käsikirjoitukseen tutustuttuaan varauksetta teoksen julkaisemisen kannalle. Tuntemattomasta sotilaasta otettiin varovasti vain 4 300 kappaleen ensipainos.
Alkuperäisen kansikuvan suunnitteli Björn Landström. Yrjö Jäntin mielestä kansi muistutti kuitenkin liikaa erästä toista uutuuskirjaa, ja Martti Mykkänen suunnitteli nopeasti uuden kansikuvan. Toimittaja Ville Hännisen mukaan Mykkäsen suunnittelema kansikuva ja kirjan menestys käynnistivät modernistisen kauden suomalaisessa kirja- ja julistesuunnittelussa.
Vielä teoksen lähtiessä markkinoille Eino E. Suolahti ei uskonut sen saavuttavan kovin suurta menekkiä, koska jo aikaisempina vuosina oli ilmestynyt suuri määrä sotakirjoja eikä mikään niistä ollut saavuttanut erityisen korkeita myyntilukuja.
Tuntemattoman sotilaan tarkaksi julkaisupäiväksi on kaksi vaihtoehtoa. Teos tuli yleisön saataville kirjakauppoihin 3. joulukuuta 1954. Toisaalta julkaisupäivänä voidaan pitää myös 26. marraskuuta 1954, sillä tuolloin valmistuivat Tuntemattoman sotilaan ensimmäiset nidotut kappaleet, jotka postitettiin lehtien kirjallisuusarvostelijoille vielä saman päivän aikana.
Keskeiset henkilöt > Upseeristo

Vänrikki (myöh. luutnantti) Vilho Koskela: yksi konekiväärikomppanian kolmesta joukkueenjohtajasta. Vaitelias kansanmies ja erittäin pätevä, miestensä ihannoima johtaja. Tuntee kuuluvansa enemmän miehistön kuin upseerien joukkoon ja lyökin humalassa yhtä jälkimmäisistä. Kaatuu kesällä 1944 tuhotessaan panssaria kasapanoksella. Koskelan suora esikuva on Väinö Linnan oman todistuksen mukaan ollut nilsiäläinen Einari Kokkonen, joka ei kaatunut sodassa, toisin kuin Koskela.
Vänrikki (myöh. luutnantti ja kapteeni) Jorma Kariluoto: Konekiväärikomppanian kanssa toimivan jalkaväkiosaston joukkueenjohtaja, sittemmin komppanianpäällikkö. Idealistinen ja naiivi porvarisperheen poika, joka on ammentanut aatteensa kansallisromanttisesta propagandasta.lähde? Joutuu sodan aikana vähä vähältä luopumaan idealismistaan ja kasvaa samalla pelokkaasta nuorukaisesta urheaksi päälliköksi. Kaatuu vastahyökkäystä johtaessaan kesällä 1944.
Luutnantti (myöh. kapteeni ja majuri) Lammio: yksi konekiväärikomppanian kolmesta joukkueenjohtajasta, kohoaa kapteeni Kaarnan kaaduttua komppanianpäälliköksi. Ylimielinen ja pedantti helsinkiläinen ammattiupseeri, jolta puuttuvat ihmisten johtamiseen tarvittavat ominaisuudet. Vaatii jatkuvasti tiukkaa kuria ja ajautuu siksi riitoihin useiden alaistensa, varsinkin Lehdon, Rokan, Honkajoen ja Korpelan kanssa. Selviää sodasta.
Kapteeni Kaarna: iäkäs ja kokenut jääkäriupseeri ja konekiväärikomppanian alkuperäinen päällikkö. Isähahmo miehilleen, ja jopa alokkaiden arvostama mies. Kaatuu komppanian ensimmäisessä taistelussa kesällä 1941. Hahmon esikuva oli jääkärikapteeni Toivo Kärnä.
Majuri Sarastie: pataljoonan komentaja. Sarastie pitää itseään sivistyneenä esimerkiksi Karjulaan verrattuna. Kaatuu kesällä 1944 neuvostoliittolaisten vallatessa Sarastien komentopaikan.
Everstiluutnantti Uuno Eemeli Karjula: talvisodassa kunnostautunut ammattiupseeri, jonka johtamaan osasto Karjulaan konekiväärikomppania sodan lopputaisteluiden aikana liitetään. Karkea mies, joka puhuu aina miltei huutamalla ja on taipuvainen raivokohtauksiin. Kesällä 1944 hän ampuu raivonpuuskassa sotamies Viirilän pysäyttääkseen miesten joukkopaon, mutta haavoittuu itse vakavasti hetkeä myöhemmin.
Vänrikki Jalovaara: kotirintamalta palaava upseeri, joka määrätään kolmannen joukkueen joukkueenjohtajaksi aivan sodan lopussa Koskelan kaaduttua. Yrittää pitää aluksi kuria ja järjestystä, mutta kokee myöhemmin sen olevan turhaa. Kypsyy lopulta komppanian parhaimmaksi upseeriksi.lähde?
Luutnantti Ville Autio: on rauhallinen, luja nuori aktiiviupseeri, joka on hyvän päällikön maineessa. Hän on myös erittäin pätevä, ja hänellä on ihailtavat hermot. Kaatuu syksyllä 1941 hyökkäysvaiheen lopussa pikakiväärin luodin lävistämänä.lähde?
Teoksessa esiintyy yhden kerran ja pikaisesti myös JR 8:n komentaja eversti Pietari Autti, mutta henkilöiden fiktiotaustan idean mukaisesti nimettömänä rykmentin komentajana. Tämän kohtauksen tilanteen Autti on itse kokenut sodanaikaisessa elämässään.lähde?
Keskeiset henkilöt > Aliupseeristo

Alikersantti Antero Rokka: kannakselainen maanviljelijä, alati äänessä oleva pirteä vanhempi reserviläinen, joka saapuu täydennyksenä syksyllä 1941. Komppanian paras sotilas, joka muun muassa tuhoaa yksin kokonaisen neuvostoliittolaisen joukkueen ja ottaa vangiksi puna-armeijan kapteenin. Rokka on kuitenkin piittaamaton armeijan kurista, mikä johtaa jatkuviin yhteenottoihin komppanianpäällikkö Lammion kanssa – ja Lammion mukaan estää Rokkaa saamasta Mannerheim-ristiä. Haavoittuu kesällä 1944 lapaan, mutta selviää. Rokan esikuva on samassa komppaniassa Väinö Linnan kanssa palvellut alikersantti Viljam Pylkäs.
Alikersantti (myöh. kersantti) Urho Hietanen: optimistinen ja maanläheinen varsinaissuomalainen aliupseeri, joka suhtautuu muihin ihmisiin, myös vihollisiin, välittömästi ja hyväntahtoisesti. Rohkea soturi, joka ylenee kersantiksi tuhottuaan panssarivaunun miinalla. Haavoittuu kesän 1944 taisteluissa vakavasti menettäen molemmat silmänsä ja kaatuu pian tämän jälkeen häntä kuljettaneen ambulanssin joutuessa vihollisen väijytykseen.
Alikersantti Yrjö Lahtinen: juro ja hapan pohjoishämäläinen kommunisti, joka pitää hyökkäyssotaa pelkkänä rosvoretkenä ja ihailee ääneen Neuvostoliittoa. On silti yksi parhaista taistelijoista ja suorittaa tehtävänsä tunnollisesti. Kaatuu kevättalvella 1942 konekivääriä pelastaessaan.
Alikersantti Lehto: synkkä ja äärimmäisen kova tamperelainen aliupseeri, joka osoittaa säälimätöntä vihaa kaikenlaista heikkoutta ja ”henkevyyttä” kohtaan. Joutuu ilmiriitaan kapteeni Lammion kanssa jäätyään kiinni luvattomasta poistumisesta ja muonavarkaudesta. Syyllistyy julmuuksiin, kuten antautuneen sotavangin ampumiseen, mutta ei joudu vastuuseen. Haavoittuu vaikeasti syksyllä 1941 edetessään pimeässä halki vihollisen miehitykseen ja tappaa tuskissaan itsensä omalla aseellaan.
Alikersantti Mäkilä: äärimmäisen saita laihialainen talousaliupseeri, joka pihtaa varusesineitä melkein henkensä kaupalla ja on sen vuoksi epäsuosittu sotamiesten keskuudessa. Harras uskovainen ja tarpeen vaatiessa rohkeakin mies. Kaatuu kranaatti-iskussa kesällä 1944 viedessään ruokaa etulinjaan.
Vääpeli Korsumäki: iäkäs kantavääpeli, joka suhtautuu asioihin maanläheisesti ja hoitaa työnsä hyvin. Kaatuu syksyllä 1941 ilmahyökkäyksessä.
Ylikersantti (myöh. vääpeli) Sinkkonen: kanta-aliupseeri, joka saapuu Korsumäen kuoleman jälkeen tämän tilalle. Painottaa kuria ja ohjesääntöjä Lammion tyyliin. Järjestyneisiin kasarmioloihin tottuneena ei pysty hoitamaan huoltotoimintaa sodan kaoottisissa oloissa, vaan huolto jää Mäkilän ja Lammion osaamisen varaan. Selviää sodasta.
Alikersantti Mielonen: hieman tärkeilevä taistelulähettialiupseeri. Joutuu usein tuomaan miehille ikävän tiedon määräyksestä lähteä uudelleen liikkeelle, minkä takia joutuu suureen epäsuosioon miehistön keskuudessa. Selviää sodasta.