stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ana Johnsson
Albumit

Cuz I Can (2004) (vain Ruotsissa)
The Way I Am (2004)
Little Angel (2006)
Kappaleet > Cuz I Can (2004)

The Way I Am
Cuz I Can
L.A.
Now It's Gone
Life
Crest of the Wave
Here I Go Again
Just A Girl
Anything Goes
A Song For Everyone
Tame Me
What Is A Girl To Do (+ piilotetu raita All The Way)
Kappaleet > The Way I Am (2004)

We Are
Don't Cry For Pain
The Way I Am
I'm Stupid
Life
6 Feet Under
Coz I Can
Crest of the Wave
L.A.
Now It's Gone
Here I Go Again
Kappaleet > Little Angel (2006)

Little Angel
Break Through Time
Exception
Catch Me
What If
Playing God
Burn
Days of Summer
The Harder We Fall
Still
Spit It Out
Coming Out Strong
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi), (englanniksi)
Anton Webern

Anton Webern Stettinissä vuonna 1912.
Anton Webern
Anton Webern (3. joulukuuta 1883, Wien, Itävalta – 15. syyskuuta 1945, Mittersill, Itävalta) oli itävaltalainen säveltäjä. Hän opiskeli sävellystä Arnold Schönbergin johdolla. Tämän ja Alban Bergin kanssa hänet luetaan ns. Toiseen Wienin koulukuntaan.
Elämä

Webern vietti lapsuutensa Wienin lisäksi Grazissa ja Klagenfurtissa. Hän opiskeli pianon- ja sellonsoittoa ja kirjoitti ensimmäiset sävellyksensä ennen vuosisadan vaihdetta. Vuonna 1902 hän aloitti musiikkitieteen opinnot Wienin yliopistossa opettajanaan muun muassa musiikkitieteilijä Guido Adler. Väitöskirjan Webern kirjoitti jo vuonna 1906 alankomaalaisen renessanssisäveltäjän Heinrich Isaacin musiikista.
Schönbergiin Webern tutustui vuonna 1904, ja tästä alkoi tiivis opettaja-oppilas -suhde.  
Hän ystävystyi myös Schönbergin toisen oppilaan Alban Bergin kanssa. Vuonna 1908 valmistunut Passacaglia oli Webernin sävellysopintojen epävirallinen lopputyö. Hän aloitti teatterikapellimestarin työt turvatakseen toimeentulonsa ja työskenteli muun muassa Bad Ischlissä, Wienissä, Teplitzissä, Danzigissa, Stettinissä ja Prahassa.
Webern avioitui helmikuussa 1911 serkkunsa Wilhelmine Mörtlin kanssa. Vuodet 1915–1917 hän palveli armeijassa. Webern asettui kesällä 1918 perheineen Mödlingiin Wienin eteläpuolelle, jossa myös Schönberg noihin aikoihin asui. Webern toimi Wienissä aktiivisesti uuden musiikin puolesta ja auttoi Schönbergiä tämän perustamassa ”Yksityisten musiikkiesitysten yhdistyksessä” (Verein für Musikalische Privataufführungen). Hän johti useita orkestereita Wienissä 1920-luvulla ja työskenteli wieniläiselle Universal Editionille, josta tuli vuonna 1921 hänen sävellystensä kustantaja. Webern tutustui vuonna 1926 runoilija-maalari Hildegard Joneen. Heidän ystävyytensä lujittui, ja Webern sävelsi siitä lähtien kaikki lauluteoksensa Jonen teksteihin.
Kansallissosialismin nousu vaikutti myös Webernin asemaan: hänen musiikkinsa (kuten esimerkiksi toisen Wienin koulukunnan musiikki ylipäänsä) julistettiin kulttuuribolshevismiksi ja rappiotaiteeksi vuonna 1938. Sodan loppuaikoina 1945 Webern muutti Wilhelminen kanssa tyttärensä luo Mittersilliin lähelle Salzburgia. Samana vuonna 15. syyskuuta, neljä kuukautta saksalaisten antauduttua yhdysvaltalaissotilas ampui hänet vahingossa.
Musiikki

Webernin teokset jaetaan usein kolmeen osaan. Varhaistuotanto (opukset 1–11), joista mainittakoon Passacaglia op. 1, jossa on vielä tonaalisia piirteitä ja Kuusi bagatellia jousikvartetille op. 9, vokaaliteokset (opukset 12–19), jotka olivat ratkaisu ilmaisun tiivistymiseen, sekä myöhäistuotanto (opukset 20–31), jotka noudattavat tiukkaa dodekafoniaa. Hänen teostensa kokonaiskesto vastaa yhtä Richard Wagnerin oopperaa, mikä kertoo hänen tiiviistä ilmaisustaan.
1950-luvulla hänen musiikkinsa löydettiin uudelleen, kun hänestä tuli Darmstadtin koulukunnan esikuva.
Teokset (opusnumeron mukaan)

Passacaglia orkesterille, opus 1 (1908)
Entflieht auf Leichten Kähnen, kuorolle a cappella Stefan Georgen tekstiin, opus 2 (1908)
Fünf Lieder (Viisi laulua), opus 3 (1907–08)
Fünf Lieder (Viisi laulua), opus 4 (1908–09)
Fünf Sätze für Streichquartett (Viisi osaa jousikvartetille), opus 5 (1909)
Sechs Stücke für grosses Orchester (Kuusi kappaletta suurelle orkesterille), opus 6 (1909–10, uusi versio 1928)
Vier Stücke (Neljä kappaletta) viululle ja pianolle, opus 7 (1910)
Zwei Lieder (Kaksi laulua) Rainer Maria Rilken teksteihin, opus 8 (1910)
Sechs Bagatellen für Streichquartett (Kuusi bagatellia jousikvartetille), opus 9 (1913)
Fünf Stücke für Orchester (Viisi kappaletta orkesterille), opus 10 (1911–13)
Drei kleine Stücke für Violoncello und Klavier (Kolme pientä kappaletta sellolle ja pianolle), opus 11, (1914)
Vier Lieder (Neljä laulua), opus 12 (1915–17)
Vier Lieder (Neljä laulua), opus 13 (1914–18)
Sechs Lieder (Kuusi laulua) lauluäänelle ja kamariyhtyeelle, opus 14 (1917–21)
Fünf geistliche Lieder lauluäänelle ja kamariyhtyeelle, opus 15 (1917–22)
Fünf Canons nach lateinischen Texten lauluäänelle ja kamariyhtyeelle, opus 16 (1923–24)
Drei Volkstexte (Kolme kansanrunoa) lauluäänelle ja kamariyhtyeelle, opus 17 (1924)
Drei Lieder (Kolme laulua) lauluäänelle ja kamariyhtyeelle, opus 18 (1925)
Zwei Lieder (Kaksi laulua) sekakuorolle ja kamariyhtyeelle, opus 19 (1926)
Jousitrio, opus 20 (1927)
Sinfonia, opus 21 (1928)
Kvartetto viululle, klarinetille, tenorisaksofonille ja pianolle, opus 22 (1930)
Drei Lieder aus "viae inviae" lauluäänelle ja pianolle, opus 23 (1934)
Konsertto, kamariyhtyeelle, opus 24 (1934)
Drei Lieder (Kolme laulua)  Hildegard Jonen teksteihin, lauluäänelle ja pianolle, opus 25 (1934–35)
Das Augenlicht ("Durch unsre offnen Augen") sekakuorolle ja orkesterille Hildegard Jonen tekstiin, opus 26 (1935)
Variationen (Muunnelmia) pianolle, opus 27 (1936)
Jousikvartetto, opus 28 (1937–38)
Kantaatti nro 1 sopraanolle, sekakuorolle ja orkesterille, opus 29 (1938–39)
Variationen für Orchester (Muunnelmia) orkesterille, opus 30 (1940)
Kantaatti nro 2 sopraanolle, bassolle, sekakuorolle ja orkesterille, opus 31 (1941–43)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Heikki Poroila: Anton Webernin koko sävellystuotanto listattuna. (PDF)
Aristeides Ateenalainen

Aristeides Ateenalainen
Aristeides Ateenalainen (myös Pyhä Aristeides tai Aristeides Markianos, m.kreik. Ἀριστείδης Μαρκιανός, lat. Marcianus Aristides; k. n. 134) oli varhaiskristillinen kreikkalainen kirjailija ja apologeetti. Hänet tunnetaan ennen kaikkea teoksestaan Apologia.
Aristeides ja hänen kirjoituksensa tunnettiin 1800-luvulle saakka ainoastaan Eusebioksen ja Hieronymuksen teoksissa olevien viittausten kautta. Eusebios kirjoitti, että Aristeides ja eräs toinen apologeetti, Kodratos, toimittivat apologiansa henkilökohtaisesti keisari Hadrianukselle. Aristeideen kerrotaan toimineen filosofina Ateenassa senkin jälkeen kun oli kääntynyt kristinuskoon. Hänen nimiinsä on laitettu myös saarna Luukkaan evankeliumin jakeesta 23:43.
Vuonna 1878 armenialaiset venetsialaisen mekhitarilaisluostarin munkit julkaisivat apologian kaksi ensimmäistä lukua, jotka he olivat löytäneet kokoelmistaan, sekä niiden latinankieliset käännökset. Katkelmien aitoudesta kiisteltiin, ja ennen kaikkea Ernest Renan vastusti tekstien aitoutta.
Rendell Harris löysi kuitenkin vuonna 1889 kokonaisen syyriankielisen käännöksen Apologiasta Pyhän Katariinan luostarista Siinailta. Tämä todisti armenialaisen käsikirjoituksen aitouden sekä johti havaintoon, että kreikankielinen teksti oli ollut säilynyt osana 500-luvulla kirjoitettua romaania nimeltä Barlaamin ja Josafatin elämä. F. C. Conybeare löysi vielä toisen armenialaisen käsikirjoitusfragmentin 1000-luvulta.
Apologiassaan Aristeides kirjoittaa, että täytyy olla olemassa yksi Jumala luojana, ja että kristityt ymmärtävät ja noudattavat Jumalan käskyjä paremmin kuin sen enempää juutalaiset, kreikkalaiset, barbaarit kuin pakanatkaan.
Kirjallisuutta

Aristides Ateenalainen: Apologia. Teoksessa Aristides Ateenalainen & Athenagoras Ateenalainen: Keisarin edessä: kaksi ateenalaista apologiaa.  (Kommentaari, käännös ja toimitus: Serafim Seppälä)  Helsinki:  Gaudeamus, 2017.  ISBN 978-952-495-446-4.
Aiheesta muualla

Aristeideen apologia, Early Christian Writings (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Aristides the Athenian
Käännös suomeksi
Arthur Blomqvist

Emilia (s. 1876) ja Arthur Blomqvist vuonna 1948.
Arthur Wilhelm Blomqvist (7. heinäkuuta 1878 Porvoo − 17. marraskuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen veturinkuljettaja, joka tunnetaan hänet tarjottuaan turvapaikan Pietarista paenneelle V. I. Leninille syksyllä 1917. Lenin majaili tuolloin kuuden viikon ajan Blomqvistin luona Töölönkatu 46:ssa Helsingissä muun muassa viimeistellen teostaan Valtio ja vallankumous. Blomqvist oli suomenruotsalaisen työväenliikkeen veteraaneja, joka sisällissodan aikana toimi Työväen pääneuvoston jäsenenä.
Elämä

Porvoossa syntynyt Blomqvist kävi kansakoulua ja opiskeli myöhemmin Porvoon kansanopistossa. Vuonna 1897 Blomqvist muutti Helsinkiin, jossa hän suoritti veturinkuljettajan tutkinnon. Vuonna 1902 Blomqvist liittyi Helsingin rautatieläisten ammattiosastoon ja ruotsinkieliseen Helsingfors Svenska Arbetarföreningiin. Ammattiyhdistystoiminnan ohella Blomqvist puolisoineen avusti muun muassa Pietarista talvella 1905 verisunnuntain jälkeen paenneita vallankumouksellisia. Vuonna 1909 Blomqvist irtisanottiin rautateiltä, jonka jälkeen Ivar Hörhammer palkkasi hänet lyhyeksi aikaa Turussa ilmestyneen Arbetet-lehden vastaavaksi toimittajaksi. Blomqvist sai pian uuden työpaikan veturinkuljettajana Töölön sokeritehtaan rautatieltä, josta hän 1917 Blomqvist siirtyi Pasilan konepajalle.
Syksyllä 1917 Blomqvist valittiin Helsingin työväenjärjestöjen eduskunnan jäseneksi ja sisällissodan käynnistyttyä hänestä tuli sen edustajanaedustajana Työväen pääneuvoston jäsen. Huhtikuun alussa Blomqvist pakeni Helsingistä ja päätyi lopulta Kotkaan, jossa hän jäi valkoisten vangiksi 1. toukokuuta. Blomqvist oli muun muassa Suomenlinnan vankileirillä ja sai lopulta elokuussa 1918 kuolemantuomion valtiopetoksesta. Tuomio muutettiin elinkautiseksi ja armahduslakien nojalla hän pääsi vapaaksi vuonna 1922.
VApauduttuaan Blomqvist palasi Pasilan konepajalle, mutta erotettiin jälleen poliittisista syistä, jonka jälkeen hän työskenteli vuodesta 1925 lähtien kaupungin liikennelaitoksen verstaalla. Blomqvist kuului Helsingin ruotsalaiseen työväenyhdistykseen syksyyn 1940 saakka, jolloin K. H. Wiikin johtama oppositioryhmä erotettiin sosialidemokraateista. Sotavuosien jälkeen Blomqvist oli SKP:n jäsen ja vaikutti muun muassa Suomi–Neuvostoliitto-Seurassa sekä Entisten Punakaartilaisten Keskusjärjestössä. Blomqvist kuoli Kivelän sairaalassa 73-vuotiaana marraskuussa 1951.
Blomqvist ja Lenin

Heinäkuussa 1917 Pietarista paennut Lenin saapui kuun vaihteessa Helsinkiin, jossa hän yöpyi aluksi K. H. Wiikin luona Malmilla ja myöhemmin Kustaa Rovion asunnossa Hakaniemen torin laidalla sekä Arthur Useniuksen kodissa Fredrikinkadulla. Elokuun alkupäivinä Lenin muutti turvallisempaan paikkaan Blomqvistien tilavaan asuntoon Töölönkatu 46D:hen, jossa hän viipyi puolentoista kuukauden ajan. Blomqvistin mukaan Lenin oli sympaattisen vaikutelman itsestään antanut hiljainen mies, joka keskittyi kirjoitustyöhönsä ja osallistui myös eri puolilla Helsinkiä pidettyihin salaisiin kokouksiin. Kirjansa valmistuttua Lenin lahjoitti Blomqvistille ja Wiikille omistuskirjoituksella varustetut kappaleet. Blomqvistien luota Lenin jatkoi Viipurin kautta Pietariin ennen lokakuun vallankumouksen käynnistymistä.
Vuonna 1947 Arthur ja Emilia Blomqvist lahjoittivat Tampereelle avattuun Lenin-museoon irtaimistoa Leninin käytössä olleesta huoneesta. Tavaroista rakennettiin ”Blomqvistien nurkkaukseksi” tai ”Leninin huoneeksi” kutsuttu näyttelytila, jossa olivat esillä muun muassa Leninin kävelykeppi ja hänen käyttämänsä kirjoituspöytä. Tammikuussa 1951 Blomqvist oli kunniavieraana museon viisivuotisjuhlissa, joihin osallistui sosialististen maiden edustajia Neuvostoliiton suurlähettilään Grigori Savonenkovin johdolla. Leninin kävelykeppi luovutettiin myöhemmin presidentti Urho Kekkoselle, joka vei sen syntymäpäivälahjaksi Nikita Hrustseville. Nykyään Lenin-museossa on kirjoituspöydän ohella esillä kävelykepin Neuvostoliitossa valmistettu kopio.
Lisa Jewell

Lisa Jewell
Lisa Jewell (s. 19. heinäkuuta 1968, Lontoo) on brittiläinen kirjailija.
Jewell asuu Swiss Cottagessa, Lontoossa aviomiehensä Jaschan ja tyttäriensa Amelie Maen (s. 2003) ja Evie Scarlettin (s. 2007) kanssa.
Teokset

Hyvät bileet (Ralph's Party, suom. Inka Parpola) 1999
Oikeenlaista kemiaa (Thirtynothing, suom. Inka Parpola) 2000
One Hit Wonder 2001
A Friend of the Family 2004
Se ainoa oikea (Vince and Joy, suom. Inka Parpola) 2005
31 Dream Street 2007
Aristeídis Roumpánis

| Aristeídis Roumpánis |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Aristeídis Roumpánis
Syntynyt: 9. maaliskuuta 1932 Trípoli, Kreikka
Kuollut: 13. tammikuuta 2018 (85 vuotta)
Kansalaisuus:   Kreikka
Koripalloilija
Pituus:  192 cm
Paino:  90 kg
Maajoukkueet
1951–1957:   Kreikka
Ottelut (pisteet):  25 (275)
Aiheesta muualla
FIBA
Aristeídis Roumpánis (kreik. Αριστείδης Ρουμπάνης, 9. maaliskuuta 1932 Trípoli – 13. tammikuuta 2018) oli kreikkalainen koripalloilija ja olympiatasolla keihäänheitossa kilpaillut yleisurheilija. Roumpánis pelasi Kreikan miesten maajoukkueessa Helsingin kesäolympialaisissa 1952 ja vuoden 1951 EM-kilpailuissa.
Elämä ja urheilu-ura

Koripallossa Roumpánis voitti Kreikan mestaruuden vuosina 1953, 1955 ja 1957. Hän pelasi Kreikan miesten maajoukkueessa vuosina 1951–1957 25 ottelua 11,0 pisteen keskiarvolla. Hän kuului maajoukkueen kokoonpanoon muun muassa Helsingin kesäolympialaisissa 1952 ja Ranskan EM-kilpailuissa 1951.
Yleisurheilussa Roumpánis teki Kreikan ennätykset keihäänheitossa ja kuulantyönnössä. Hän kilpaili Helsingissä harvinaislaatuisesti samojen olympiakisojen kahdessa eri lajissa osallistuttuaan koripallon ohella keihäänheittoon, jossa hän karsiutui loppukilpailusta. Roumpánisin veli Geórgios Roumpánis voitti seiväshypyssä olympiapronssia.
Roumpánis kuoli 85-vuotiaana 13. tammikuuta 2018.
Aiheesta muualla

Aristeídis Roumpánis Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Lock Me In

|  Lock Me In |
| --- | --- |

Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Circus Mircus
Kesto:  2.36
Julkaistu:  9. maaliskuuta 2022
Euroviisutiedot
Vuosi:  2022
Maa:  Georgia
Kieli:  englanti
Sijoitus semifinaalissa:  18.
Pisteet semifinaalissa:  22
Aikajärjestys
 ◄ ”You” (2021) 
 ”Echo” (2023) ► 
Lock Me In on georgialaisen yhtyeen Circus Mircuksen kappale. Yhtye edusti Georgiaa Eurovision laulukilpailussa 2022 Torinossa.
Kappale kilpaili toisessa semifinaalissa, jossa se sijoittui viimeiseksi ja täten karsiutui finaalista.
Lochyjoki

| Lochyjoki |
| --- | --- |

Alkulähde:  Loch Lochy
Laskupaikka:  Loch Linnhe
Maat:   Skotlanti
Pituus:  15 km
Lochyjoki on suuren lohkovajoaman suuntaisesti virtaava joki Loch Lochyn ja Loch Linnhen välillä Skotlannin Ylämailla. Se laskee Loch Linnheen Fort Williamin kaupungin kohdalla. Joki on noin 15 kilometrin pituinen.
Lochyjoki on hyvä lohijoki. Siinä ui paikallisen kalanhoitoyhdistyksen mukaan keskimäärin isompia lohia kuin muissa Skotlannin joissa.
Armavir (maakunta)

Armavir (arm. Արմավիրի մարզ) on yksi Armenian maakunnista (marz). Maakunta sijaitsee Armenian lounaisosassa, laaksossa kahden vuoren, Araratin ja Aragatsin välissä. Maakunnan pääkaupunki on Armavir. Maakunnan pinta-ala on 1 242 neliökilometriä ja asukkaita alueella on 265 770 (2011; vuonna 2001 oli 276 233 as.).
Maakunnassa sijaitsevat myös Etšmiadzinin (Vagharšapat) kaupunki eli Armenian apostolisen kirkon keskus ja historiallinen Sardarapatin kaupunki. 
Armavirin maakunta on lähellä Turkin rajaa.
Armavirin naapurimaakunnat ovat Aragatsotn pohjoisessa, Ararat kaakossa ja Jerevanin pääkaupunkialue idässä.
Kaupungit ja kunnat

Armavirin maakunta muodostuu 97 yhteisöstä (hamaynkner), joista kolme on kaupunkeja ja ne on alla olevassa luettelossa lihavoituina. Loput 94 yhteisöä ovat maalaiskuntia.
| Armavirin piirikunta | Armavirin piirikunta | Etšmiadzinin piirikunta | Etšmiadzinin piirikunta |
| --- | --- | --- | --- |
|  Aknalich  Amasia  Araks  Arazap  Arevadasht  Arevik  Argavand  Argina  Armavir  Armavir  Artamet  Artashar  Aygeshat  Bagaran  Baghramjan  Bambakashat  Berkashat  Dalarik  Dzerzhinski  Getashen  Hatsik  Haykavan  Hoktember  Hushakert  Janfida  Jrashen |   Karakert  Khanjyan  Koghbavan  Lenughi  Lernagog  Lukashin  Metsamor  Mrgashat  Myasnikyan  Nalbandyan  Nor Armavir  Nor Artages  Nor Kesaria  Norapat  Noravan  Pshatavan  Shenavan  Shenik  Sovetakan  Talvorik  Tandzut  Vanand  Yeghegnut  Yervandashat  Zartonk  Zhdanov |  Aghavnatun  Aknashen  Amberd  Apaga  Aragats  Araks  Aratashen  Arevashat  Arshaluys  Artimet  Aygek  Aygeshat  Baghramjan  Dasht  Doghs  Etšmiadzin  Ferik  Gay  Griboyedov  Haykashen  Haytagh  Hovtamej  Jrarat |   Jrarati trchnafabrika  Khoronk  Lernamerdz  Lusagyugh  Margara  Merdzavan  Metsamor  Mrgastan  Musaler  Norakert  Parakar  Ptghunk  Samaghar  Shahumyan  Shahumyani trchnafabrika  Taronik  Tsaghkalanj  Tsaghkunk  Tsiatsan  Vardanashen  Voskehat  Yeraskhahun |
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan maakunta oli jaettu kolmeen piiriin:
Armavirin piiri: 112 092 as., 425 km2; keskus: Armavir
Bagramjanin piiri: 20 291 as., 465 km2; keskus: Bagramjan (kylä; Բաղրամյան, Баграмян)
Etšmiadzinin piiri: 133 387 as., 352 km2; keskus: Vagharšapat
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Armeniapedian artikkeli maakunnasta (englanniksi)
Armenian maakunnat
Aragatsotn
Ararat
Armavir
Geghark'unik'
Kotajk'
Lorri
Širak
Sjunik'
Tavuš
Vajots' Dzor
Jerevan
St. Hripsimen kirkko Etšmiadzinissa.
Leonid Gissen

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Helsinki 1952 | kahdeksikko |  |
Leonid Davydovitš Gissen (ven. Леонид Давыдович Гиссен, 28. kesäkuuta 1931 Moskova, Venäjän SFNT – 7. helmikuuta 2005 Moskova, Venäjä) oli Neuvostoliittoa edustanut soutaja, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Gissen saavutti kahdeksikossa olympiahopeaa Helsingissä 1952. Hän saavutti myös Euroopan mestaruuksia. Gissen kuoli Moskovassa 73-vuotiaana 7. helmikuuta 2005.
Liike-elämän etiikka

Eettinen naturalismi
Eettinen realismi
Emotivismi
Nihilismi
Sentimentalismi
Velvollisuusetiikka
Eettinen intuitionismi
Sopimusetiikka
Luonnonoikeus
Seurausetiikka
Hyve-etiikka
Bioetiikka · Lääketiede
Ympäristö · Sota
Liike-elämä · Tietokoneet
Yritysten yhteiskuntavastuu
Tilanne-etiikka
Deskriptiivinen etiikka
Moraali
Moraalipsykologia
Moraalirelativismi
Liike-elämän etiikka on osa soveltavaa etiikkaa.
Etiikka eli moraalin tutkimus jakautuu useisiin alakohtiin joista yksi on soveltava etiikka. Soveltava etiikka on normatiivisen etiikan teorioiden soveltamista käytäntöön. Liike-elämän etiikka on juuri tätä, eli oikean ja väärän, hyvän ja pahan, tutkimusta liike-elämässä.
Aiheesta muualla

Kopperi, Marjaana. Liike-elämän etiikka (Arkistoitu – Internet Archive). niin & näin 1/1999.
Etiikka.fi. Kirjoituksia etiikasta, erityisesti median, viestinnän ja päätöksenteon eettisistä kysymyksistä.
Alizée

| Alizée Lyonnet |
| --- | --- |
 Alizée vuonna 2013 Les Enfoirés konsertissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. elokuuta 1984 (ikä 40)
Ammatti:  laulaja, tanssija
Muusikko
Taiteilijanimi:  Alizée
Laulukielet:  ranska, englanti ja espanja
Aktiivisena:  1999–
Tyylilajit:  pop, elektroninen musiikki
Levy-yhtiöt:  Polydor (2000–2007)  Sony BMG/RCA Records (2007–2008)   Wisteria Song/Jive Epic   Sony Music Entertainment (2008–2016)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
alizee-officiel.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Alizée Lyonnet (s. Alizée Jacotey, 21. elokuuta 1984 Ajaccio, Korsika) on ranskalainen laulaja, joka tunnetaan taiteilijanimellä Alizée.
Yksityiselämä

Alizée syntyi ja varttui Korsikan saarella, mutta muutti täysi-ikäisyyden kynnyksellä Pariisiin. Hän meni naimisiin laulaja Jérémy Châtelainin kanssa 6. marraskuuta 2003 Las Vegasissa, Yhdysvalloissa. Avioliittoa ei tiettävästi laillistettu Ranskassa. Pari sai tyttären 29. huhtikuuta 2005. He erosivat alkuvuodesta 2012. Alizée muutti tyttärensä kanssa Ajaccioon, Korsikalle.. Alizéen osallistuttua Danse avec les stars -tanssiohjelmaan syksyllä 2013 hän ryhtyi seurustelemaan tanssiparinsa Grégoire Lyonnetin kanssa. Alizée ja Grégoire kihlautuivat huhtikuussa 2015., ja menivät naimisiin lauantaina 18. kesäkuuta 2016 Ajacciossa, Korsikalla.
Diskografia > Studioalbumit

Gourmandises (2000)
Mes courants électriques (2003)
Psychédélices (2007)
Une enfant du siècle (2010)
5 (2013)
Blonde (2014)
Diskografia > Livealbumit

Alizée En Concert (2004)
Diskografia > Muut julkaisut

Alizée En Concert (2004) DVD
Tout Alizée (2007) CD+DVD
Psychédélices - Mexican Tour Edition (2008) CD+DVD
Diskografia > Kiertueet

En Concert (2003-2004)
Psychédélices Tour (2008)
Tanssiura > Tanssishowt

Danse avec les stars (2013)
La danse fait son show (2014)
Danse avec les stars - Le grand show (2017)
Tanssiura > Kiertueet

Danse avec les stars - Tour 2013-2014
Danse avec les stars - Tour 2014-2015
Danse avec les stars - Tour 2016
Danse avec les stars - Tour 2017
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alizée Wikimedia Commonsissa
alizee-officiel.com – virallinen kotisivu
Moi, Alizée YouTube-kanava
Alizéen virallinen YouTube-kanava
Alizéen virallinen YouTube VEVO-kanava
Alizée Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Lochluichartin rautatieasema

Lochluichartin rautatieasema on rautatieasema Skotlannissa Lochluichartin kylässä Ylämaan hallintoalueella. Se sijaitsee Kyle of Lochalshin radan varrella.
Ensimmäinen Lochluichartin asema avattiin 1. elokuuta 1871. Se suljettiin 3. toukokuuta 1954, jolloin ratalinjaa siirrettiin ja nykyinen asema avattiin. Kaudella 2017–2018 asemaa käytti 632 matkustajaa.
Animismi

Veistos bodhipuussa Laosissa.
Animismi eli sielu-usko on varsinkin luonnonkansoilla yleinen käsitys, jonka mukaan kaikilla olioilla on sielu. Antropologi Edward Tylor esitti teoksessaan Primitive Culture vuonna 1871 käsitteen animismi alkukantaisten kulttuurien uskonnoille, joiden mukaan jokainen luonnonesine, kuten kivi, puu tai vesiputous, on jumaluus tai sen ilmentymä. Siihen liittyy siis usko lukemattomiin henkiolentoihin, jotka asuvat esimerkiksi eläimissä ja kasveissa valvoen maailman tapahtumia ja vaikuttaen niihin. Ihmisillä tämä henkiaines on sielu, joka jää jäljelle ruumiin kuoltua. Animismin käsitettä on arvosteltu, mutta sen on sanottu sopivan yhä kuvaamaan uskomusjärjestelmiä, joilla ei ole kirjoituksiin jähmettynyttä teologista oppia. Animismia on myös rinnakkain järjestäytyneiden uskontojen kanssa, esimerkiksi buddhalaisuudessa.
Metsästäjä-keräilijäheimojen animistisessa todellisuuskäsityksessä ihminen on yleensä jokseenkin tasavertainen eläinten, kasvien ja luonnonvoimien kanssa. Rituaalit ovat välttämättömiä, koska niillä pyydetään lupa käyttää eläimiä tai kasveja ravinnoksi, puuta polttopuuksi sekä muuta vastaavaa.
Suomalaisten muinaisessa maailmankuvassa oli animistisia piirteitä. Kaikessa voitiin uskoa olevan voimaa tai olentoja, eli väkeä. Saamelaisilla oli useita pyhiä uhripaikkoja, joita kutsuttiin seidoiksi. Seidan haltijaa lepytettiin lahjoilla muun muassa metsästysonnen takaamiseksi.
Afrikassa

Afrikkalainen animismi on yksi vanhimmista uskonnoista, ja sen juuret voidaan jäljittää ihmisten henkisyyden kokemuksiin mielikuvien ja unien kautta. Tämä uskomusjärjestelmä on syvällä muun muassa Beninissä, jossa animistiset uskonnot ovat edelleen merkittävä osa kulttuuria sekä pohjoisissa muslimienemmistöisissä maakunnissa että etelässä, jossa on enemmän kristittyjä alueita.