Unkarin kieli
Kirjaimet ja äänteet

Unkarin kielen kirjoittamiseen käytetään latinalaisia kirjaimia. Oikeinkirjoitusjärjestelmä on lähes fonemaattinen: kutakin äännettä vastaa periaatteessa vain yksi kirjain tai yksi sellainen kirjainyhdistelmä, joka ei juuri aiheuta sekaannuksen vaaraa. Poikkeuksia johdonmukaisuudesta aiheuttavat:
morfeeminrajoilla tapahtuvat sandhi-ilmiöt, joita unkarin yleiskielessä esiintyy runsaasti (esimerkiksi menjek ääntyy samoin kuin mennyek)
kieli­historiallisista syistä säilytetty ly, josta edempänä
unkarin kirjoitus­järjestelmälle muutoin vieraitten kirjainten käyttäminen eräissä nuorissa lainasanoissa (esimerkiksi taxi)
eräitten erisnimien säilyttäminen vanhakantaisissa asuissaan (esimerkiksi Ady [ɒdi], Eötvös ~ Ötvös, Thewrewk ~ Török)
Unkarin aakkoset ovat:
Aakkosia – ja äänteitä – on siis paljon enemmän kuin suomessa. Yhteiset kirjaimet lausutaan kummassakin kielessä suunnilleen samalla tavalla seuraavia poikkeuksia lukuun ottamatta:
lyhyt a [ɒ] lausutaan pyöreämpänä kuin suomen a; huulet ovat samassa asennossa kuin o:ta lausuttaessa, mutta kieli on a:n asennossa
pitkä á [aː] on etisempi kuin suomen a, eli hieman ä:hän vivahtava
lyhyt e [ɛ] on suomen e :tä avoimempi ja voi suomalaisen korvissa muistuttaa ä :tä
useissa murteissa esiintyy tämän rinnalla toinen lyhyt e-äänne, lähes suomen e:n kaltainen; sen käyttöä unkarin yleiskielessä pidetään sallittuna, mutta sitä ei ole tapana kirjoittaa erillisellä ë-kirjaimella kuin joissakin murreteksteissä (esimerkiksi meleg ääntyy yleiskielessä aina [mɛlɛg], mutta veszek ääntyy joko [vɛsɛk] tai [vesek]); ulkomaalaisille opetetaan yksinkertaisempaa [ɛ]:llistä vaihtoehtoa, joka on vallitsevana esimerkiksi Budapestin seudun puheenparressa
c, s, w, x, y: katso edempänä.
Suomesta puuttuvia tai suomessa vain myöhäisehköissä lainasanoissa esiintyviä äänteitä ovat myös erilaiset suhuäänteet, joista monet kirjoitetaan kahden, yksi jopa kolmen kirjaimen yhdistelmällä:
sibilantit:
s on suhu-s [ʃ] eli vastaa suomen š:ää (Vertaa esimerkiksi suomen šeikki.)
sz, lähinnä suomalainen s [s], ääntyy aina terävänä; hiemankin paksusti äännetyn suomalaisen s:n unkarilainen kuulee helposti suhu-s:ksi
z, soinnillinen terävä s [z] (Vertaa esimerkiksi englannin zone.)
zs, soinnillinen suhu-s [ʒ], vastaa suomen ž:tä (Vertaa esimerkiksi ranskan Jean.)
affrikaatat:
c, "ts" [ts] (Vertaa esimerkiksi saksan Zimmer.)
cs, "tš" [tʃ] (Vertaa esimerkiksi suomenruotsin köpa ja englannin cheap.)
dz, "dz" [dz], unkarin c:n soinnillinen pari
dzs, "dž" [dʒ], unkarin cs:n soinnillinen pari (Vertaa esimerkiksi englannin jungle.)
Kirjain y, unkarilaiselta nimeltään ipszilon, esiintyy nykyunkarin sanoissa ainoastaan kirjainyhdistelmissä palataalisen konsonantin merkkinä:
ny [ɲ] on liudentunut eli palataalinen n-äänne, suunnilleen sama kuin ranskan gn tai espanjan ñ.
ty [c] ja gy [ɟ] ovat palataalisia klusiileja, eli niiden ääntymiskohta on kitalaessa; ty on soinniton ja gy soinnillinen. (Erona t:hen ja d:hen on, että kielen keskiosa on kitalakea vasten, josta se ääntymishetkellä päästetään irti aivan kuten t ja d hampaista tai hampaiden ja ikenien rajalta.)
alkujaan ly on ollut palataalinen l-äänne, [ʎ], mutta nykyisessä yleiskielessä se on langennut yhteen j:n kanssa (Vertaa espanjan ll.); riippuu siis kunkin sanan historiallisesta ääntämyksestä, kirjoitetaanko j-äänne kirjaimella j vai kirjainyhdistelmällä ly.
Pitkiä vokaaleita ei kirjoiteta kahdella kirjainmerkillä kuten suomessa, vaan niiden pituutta osoittaa aksentti kirjaimen päällä; ü:n ja ö:n tapauksessa kaksi aksenttimerkkiä. Pitkät vokaalit äännetään suurin piirtein kuin suomessakin, eli muun muassa á vastaa aa:ta, mutta on hieman avoimempi, ja é vastaa ee:tä, mutta on suljetumpi eli i-mäisempi. (Vertaa saksan painollisen tavun e.) Lyhyet ja pitkät a:t ja e:t ovat siten laadultaan hieman erilaisia.
Kirjaimet q, w ja x (sekä y vokaalin i merkkinä) esiintyvät ainoastaan vanhahtavissa tai vieraskielisissä erisnimissä ynnä nuorissa lainasanoissa.