stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Unix

| Unix |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Bell Labs
Ohjelmointikielet:  Assembly, C
Infobox OKNimi-testi OK: 
Unix (tavaramerkitty kirjoitusasu UNIX) on käyttöjärjestelmä, jonka kehityksen aloittivat AT&T:n Bell Labsin työntekijät, ml. Ken Thompson ja Dennis Ritchie vuonna 1969. Unixia on sanottu kaikkien aikojen vaikutusvaltaisimmaksi käyttöjärjestelmäksi.
UNIX®-tavaramerkin omistaa The Open Group, ja sen ylläpitämän Single UNIX Specification -standardin täyttäviksi sertifioidut käyttöjärjestelmät saavat käyttää tätä nimeä. UNIX 03 -sertifikaatti on vuonna 2019 AIX-, HP-UX-, macOS- ja Solaris-käyttöjärjestelmillä.
Nykyään on olemassa useita alkuperäisestä Unixista polveutuvia tai sen kanssa yhteensopivia käyttöjärjestelmiä, joista käytetään nimitystä Unix tai Unixin kaltaiset käyttöjärjestelmät. Linux on riippumaton Unixin kaltainen käyttöjärjestelmä, joka ei polveudu alkuperäisestä Unix-käyttöjärjestelmän lähdekoodista. Unix-sukuiset käyttöjärjestelmät ovat perinteisesti olleet suosittuja monen käyttäjän keskuskoneissa, supertietokoneissa, palvelimissa ja tehokkaissa työasemakoneissa. 1990-luvulta alkaen niitä on käytetty yhä enemmän myös harrastajien ja peruskäyttäjien keskuudessa tavallisilla IBM PC:n kaltaisilla koneilla ilmaisten ja vapaiden varianttien kuten Linuxin, NetBSD:n ja FreeBSD:n ilmestymisen myötä. Myös älypuhelimet käyttävät Unixin kaltaista käyttöjärjestelmää (iOS, Android).
Unix oli ensimmäinen siirrettävä käyttöjärjestelmä, joka oli 1970-luvun puoliväliin mennessä saatavilla eri laitealustoille ja yhteiset työkalut olivat helposti siirrettävissä eri alustoille.
Unixin standardointi

Unixin ja C-ohjelmointikielen suosio ja niiden monet eri versiot ja kloonit aiheuttivat tarpeen standardoida Unix ja sen C-standardikirjasto. POSIX-standardeilla pyritään siihen, että ohjelmoijat voivat kehittää komentojonotiedostoja ja ohjelmia, jotka toimivat kaikissa POSIX-yhteensopivissa käyttöjärjestelmissä.
1980-luvulla Unix-yhtiöiden yhteenliittymä X/Open muodostettiin julkaisemaan POSIXia laajempia X/Open Portability Guide (XPG) -määrittelyjä. AT&T julkaisi System V Interface Definition (SVID) -määrittelyn ja IEEE julkaisee ensimmäisen POSIX-standardin.
POSIX nimi tarkoitti aluksi IEEE-standadia IEEE Std 1003.1-1988, mutta laajeni myöhemmin käsittämään sen muita osia IEEE Std 1003.1-1988.n. POSIX on myös ISO-standardi ISO/IEC 9945. POSIX sisältää myös laajennuksia ISO C -standardiin. POSIX-standardi ratifioitiin vuonna 1988 ja laajennettiin vuonna 1990 kansainväliseksi ISO-standardiksi. Yhdysvaltalaisella NIST:llä oli myös FIPS Pub 151-1 -määrittely.
X/Open-konsortion aloittama työ eteni Common API Specification -määrittelystä, muuttui Spec 1170 -määrittelyksi ja lopulta Single UNIX Specification (SUS) -standardiksi. Standardi yhdistää neljä Unixiin liittyvää elementtiä: määrittely (kuten SVID), teknologia (kuten SVR4), tavaramerkki ja tuote (kuten UnixWare).
X/Open yhdistyi vuonna 1996 Open Software Foundationin kanssa The Open Groupiksi. Vuodesta 1999 lähtien IEEE:n POSIX- ja Open Groupin SUS-määrittelyjä on kehitetty yhteisessä työryhmässä nimeltä Austin Group.
ISO/IEC 23360-1:2006 -standardoitu Linux Standard Base pyrkii yhteensopivuuteen useiden Unix-standardien kanssa.
Unix-versiot > Historialliset versiot (AT&T)

UNIX Time-Sharing System versiot 1..7 kehitettiin 16-bittiselle PDP-11:lle ja 32-bittisille tietokoneille kuten Interdata 8/32 ja VAX. Nimeäminen on UNIX Programmer's Manualin mukainen (nth Edition) julkaisuhetkellä.
VAX:lle kehitettyä 32-bittistä versiota kutsuttiin myös lyhyesti ”32V” tai ”32/V”.
Research Edition -nimeä käytetään PDP-7-, PDP-11- ja VAX-alustoille kehitetyistä versioista.
Unixista oli myös Programmer's Workbench -julkaisu (PWB/UNIX), jossa oli myös Bell Labsissa kehitetty varhainen versionhallintajärjestelmä Source Code Control System (SCCS). Julkaisussa oli myös Stuart Feldmanin kehittämä make.
Kaupallisesti julkaistut System III ja System V olivat perustana useiden muiden ”valmistajien” kaupallisille Unixeille.
System III perustui versio 7:lle (System I ja System II eivät koskaan olleet olemassa). System IV ei nähnyt päivänvaloa AT&T:n ulkopuolella.
Unix-versiot > Muiden valmistajien Unix-versioita

Useat eri tahot ovat kehittäneet Unix-yhteensopivia käyttöjärjestelmiä. BSD:n kehitykseen vaikuttanut Bill Joy siirtyi Sun Microsystemsille vuonna 1982 kehittämään käyttöjärjestelmää. Sun kehitti SunOS-käyttöjärjestelmän aluksi BSD:hen perustuen ja myöhemmin System V:hen perustuen. 1980-luvun alussa Microsoft julkaisi Xenixin, josta myöhemmin tuli Santa Cruz Operationin SCO Unix.tarvitaan parempi lähde Vuonna 1990 Open Software Foundation julkaisi OSF/1:n Mach-mikroytimeen ja BSD:hen perustuen. OSF/1:een perustui Digital OSF/1, josta tuli Digital UNIX vuonna 1995.
BSD-tyylisiä kaupallisia Unixeja:
Applen macOS (edeltäjä Apple Darwin)
Digital Equipment Corporationin Ultrix ja Tru64 UNIX
NeXTin Nextstep
Sun Microsystemsin SunOS 4 ja sitä varhaisemmat versiot
BSD/OS
SCO:n OpenServer 10
Sony NEWS-OS (Sony NEWS-työasemassa)
BSD-tyylisiä Unixeja:
FreeBSD: keskittynyt suorituskykyyn
OpenBSD: keskittynyt turvallisuuteen
NetBSD: keskittynyt laitteistoriippumattomuuteen, toimii lukuisilla alustoilla
386BSD: varhaisia IBM PC -yhteensopiville tarkoitettuja
System V -tyylisiä Unixeja:
Applen A/UX (Macintosh-tietokoneille, ei lähdekoodiyhteyttä myöhempään macOS/OS X -sarjaan)
Commodoren Amiga UNIX
Crayn UNICOS
Data Generalin DG/UX
Fujitsun UXP/DS, SX/G
Hewlett Packard Enterprise:n HP-UX
Hitachin Hi-UX
IBM:n AIX
OpenServer 5 & 6 (sekä aiemmat versiot, sisältäen Xenix, SCO Unix, SCO Xenix)
Novell UnixWare
NEC EWS-UX ja SUPER-UX
Silicon Graphicsin IRIX
Sun Microsystemsin Solaris
illumos ja sen edeltäjä OpenSolaris
System III -tyylisiä Unixeja:
HP-UX (varhaiset versiot)
IRIX (varhaiset versiot)
Xenix (varhaiset versiot)
NEC PC-UX
Muut:
IBM:n z/OS (ei varsinainen Unix, mutta sertifioitu yhteensopivuuden takia)
Huawein EulerOS ja Inspurin K-UX ovat Linux-jakeluja, jotka ovat Open Groupin sertifioimia.
Useimmat niin kutsutut kaupalliset Unixit ovat tietokonevalmistajien kehittämiä ja tarkoitettu käytettäviksi nimenomaan valmistajan omilla laitteilla. Esimerkiksi Sun Solaris on kehitetty Sunin omille SPARC-pohjaisilla koneilla käytettäväksi, mutta siitä on julkaistu versioita myös X86-alustalle. Linux, NetBSD, FreeBSD ja muut vastaavat ovat usein kehitetty joko useita eri alustoja varten, vaihtoehdoksi kaupalliselle versiolle tai alustoille, joilla ei ole "omaa" Unix-käyttöjärjestelmää.
Unix-versiot > Riippumattomia Unixin kaltaisia järjestelmiä

Bob Swartz kehitti ja julkaisi kaupallisen järjestelmän nimeltä Coherent vuonna 1983. AT&T tarkisti ettei käyttöjärjestelmässä käytetty luvattomasti Unixin lähdekoodia.
Andrew Tanenbaum kehitti käyttöjärjestelmäkurssiaan ja oppikirjaansa varten järjestelmän nimeltä MINIX vuonna 1987.
Richard Stallman aloitti vuonna 1983 GNU-projektin AT&T:n Unixin kaltaisen vapaan käyttöjärjestelmän luomiseksi.
Suomalainen Linus Torvalds aloitti riippumattoman Linux-ytimen kehityksen 1990-luvun alussa.
Tanenbaum käytti Coherent-käyttöjärjestelmää tehdessään MINIX:in varhaisia versioita, jota taas Torvalds käytti tehdessään Linuxin varhaisia versioita.
Unixin kaltaisia järjestelmiä:
Coherent
GNU Hurd
Linux-käyttöjärjestelmät
Minix
QNX
Lähdekoodit

Unix Heritage Society (ent. Unix Preservation Society) on koostanut alkuperäisen Unixin lähdekoodit versiohistorioineen julkiseen projektiin. Useilla Unixin käyttäjillä oli täydet Unixin lähdekoodit mutta ei lupaa jakaa niitä.
Caldera on julkaissut varhaiset versiot Seventh Edition (”V7", 1979) ja VAX-versioon (”32V”) saakka vuonna 2002 BSD-lisenssillä.
Nokia-Alcatel-Lucent on sallinut Unix Research Edition -versioiden 8, 9 ja 10 lähdekoodien julkaisun. Julkaisu ei tarkoita avointa lähdekoodia.
Varhaisimmat versiot lähdekoodeista eivät olleet tallennettuna versionhallintajärjestelmässä kehityksen aikana.
Myöhemmät kehitysvaiheet on tallennettu SCCS-versionhallintajärjestelmään mutta silloinkaan kaikkia tiedostoja ei ole tallennettu.
Unix-sodat

Unix-sodat (engl. Unix wars) oli useiden tahojen välinen kilpailu Unix-yhteensopivista käyttöjärjestelmistä. Kiistat johtivat POSIX-standardin luomiseen, mutta kiistojen myötä kilpailijat olivat vahvemmassa asemassa markkinoilla.
Kiistojen alkuun sijoitetaan AT&T:n ja Sun Microsystemsin yhteistyö vuonna 1987, jonka seurauksena Sun ilmoitti että SunOS ei jatkossa perustuisi BSD-versioon vaan AT&T:n System V -versioon. Tämä johti Open Software Foundationin (OSF) perustamiseen useiden yritysten yhteistyönä. Vastineeksi AT&T ja Sun perustivat Unix Internationalin (UI). OSF ja UI yhdistyivät myöhemmin keskenään ja X/Openin kanssa muodostaen The Open Groupin vuonna 1996.
Unix System Laboratoriesin ostanut Novell siirsi Unix-tavaramerkin X/Openille ennen sen yhdistymistä Open Groupiin.
Kritiikki

Unixia on kritisoitu myös eräistä suunnitteluvirheistä signaalien käsittelyssä sekä käyttäjäoikeusmallissa. Signaalien käsittelyyn on kehitetty ratkaisuja BSD:ssä, System V:ssä ja Linuxissa.
Kirjallisuutta

Kernighan, Brian W.; Pike, Rob: The UNIX Programming Environment, s. 1–357.  Prentice-Hall, Inc., copyright Bell Laboratories, 1984.  ISBN 0-13-937681-X
Bourne, Stephen R.: The Unix System.  Addison-Wesley, 1982.  ISBN 0-201-13791-7
Bach, Maurice J.: The design of the UNIX operating system.  Prentice-Hall, 1986.  ISBN 0-13-201757-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Unix-käyttäjäin yhdistys FUUG ry
Unixpower, hieno perinteisiin unix-järjestelmiin keskittynyt sivusto (englanniksi)
Unixguide, oppaita eri unix-järjestelmiin (englanniksi)
Unix and Linux Forums(englanniksi)
Historiaa: aikajana (englanniksi)
The UNIX-HATERS Handbook, kritiikkiä, huumoria (englanniksi) (pdf)
The Unix Heritage Society (englanniksi)
Dokumentaatiota Bitsavers.org-sivustolla (englanniksi)
Commentary on the Sixth Edition UNIX Operating System, John Lionsin kirja (englanniksi)
Yksinkertaistettu kaavio keskeisten Unixin ja Unixin kaltaisten järjestelmien sukupuusta.
Vaaliruhtinas

Henrik VII:n valintaan osallistuneet vaaliruhtinaat. Pergamentti Codex Balduineus vuodelta 1341.
Vaaliruhtinas (saks. Kurfürst, lat. Princeps Elector) oli eräiden kirkollisten tai maallisten ruhtinaiden nimitys Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa. Heidän asemansa määriteltiin kultaisessa bullassa vuonna 1356. Tuolloin vaaliruhtinaita oli seitsemän.
Vaaliruhtinaiden tehtävänä oli valita keisari. Keisarin vaalista käytettiin nimitystä Kur, ja se suoritettiin äänestämällä siten, että keisariehdokkaan tuli saada kahden äänen enemmistö. Vaaliruhtinailla oli laajat etuoikeudet, kuten alueidensa suvereniteetti (Landeshoheit), minkä ansiosta he olivat käytännöllisesti katsoen itsenäisiä suhteessa keisariin.
Vaaliruhtinaat

Alun perin vaaliruhtinaita olivat:
Mainzin arkkipiispa, Germanian arkkikansleri
Trierin arkkipiispa, Gallian arkkikansleri
Kölnin arkkipiispa, Italian arkkikansleri
Böömin kuningas
Kurpfalzin kreivi, joka oli virkaatekevä keisari niissä alueissa missä vallitsi saalilainen laki, kun istuimella ei ollut hallitsijaa
Saksin herttua, joka oli virkaatekevä keisari niillä alueilla, missä vallitsi Saksin laki, kun istuimella ei ollut hallitsijaa
Brandenburgin rajakreivi.
1600-luvulla vaaliruhtinaiksi valittiin myös:
Baijerin herttua vuodesta 1623 lähtien, mutta tämä vaalioikeus yhdistettiin 1700-luvun lopulla Kurpfalzin kreivin vaalioikeuteen, kun herttuaksi ja kreiviksi tuli sama henkilö, sekä
Braunschweig-Lüneburgin herttua vuodesta 1692 lähtien.
Napoléon Bonaparten aikana vuonna 1803 vaaliruhtinasjärjestelmää uudistettiin merkittävästi. Kaksi hengellistä kirkkoruhtinasta, Trierin ja Kölnin arkkipiispat, menettivät asemansa vaaliruhtinaina. Samalla nimitettiin uusia vaaliruhtinaita. Kahden vuoden päästä tehtiin vielä yksi muutos vaalioikeuksiin. Vaaliruhtinaiden joukkoon kuuluivat nyt myös:
Regensburgin arkkipiispa vuodesta 1803
Salzburgin arkkipiispa vuosina 1803–1805
Würzburgin piispa vuodesta 1805
Württembergin herttua vuodesta 1803
Badenin maakreivi vuodesta 1803 ja
Hessen-Kasselin maakreivi vuodesta 1803.
Vaaliruhtinaiden tehtävä päättyi vuonna 1806. Vain Hessen-Kasselin maakreivi käytti vaaliruhtinaan arvonimeä vuoteen 1866 saakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vaaliruhtinas Wikimedia Commonsissa
Katkelma kultaisesta bullasta[vanhentunut linkki] (saksaksi)
| n k  Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan vaaliruhtinaat 1356–1806 |
| --- | --- |
Hengelliset:   Mainz   Trier   Köln 
Maalliset:   Böömi   Kurpfalz   Saksi   Brandenburg 
1600-luvulla lisätyt:   Baijeri (1623)   Braunschweig-Lüneburg (1692) 
1800-luvulla lisätyt:   Regensburg   Salzburg (1803–1805)   Würzburg (1805–1806)   Württemberg   Baden   Hessen
Kulttuurituottaja

Kulttuurituottaja (AMK) on kulttuurialan ammattikorkeakoulututkinnon tutkintonimike. Tutkinnon laajuus on 240 opintopistettä. Tutkinto suoritetaan kulttuurituotannon koulutusohjelmassa ja opinnot kestävät neljä vuotta. Koulutusohjelman suuntautumisvaihtoehtoja ovat esimerkiksi kulttuuri liiketoimintana, tapahtumatuottaminen, mediatuottaminen tai sosiokulttuurinen työ.
Vuoden 2014 alussa voimaan tulleiden toimilupien mukaisesti kulttuurituottajan koulutusta tarjoavat Yrkeshögskolan Arcada, Humanistinen ammattikorkeakoulu (Jyväskylä, Kauniainen, Turku), Metropolia sekä Seinäjoen ammattikorkeakoulu.
Kulttuurituottajat toimivat erilaisissa suunnittelu-, tuotanto-, asiantuntija-, markkinointi- ja ohjaustehtävissä muun muassa järjestöissä, kulttuurialan yrityksissä sekä kuntien ja valtion kulttuurihallinnossa. Koulutus antaa myös valmiudet kulttuurialan itsenäisenä yrittäjänä toimimiseen ja managerointiin.
Kulttuurituotannossa on mahdollista suorittaa myös ylempi ammattikorkeatutkinto, jonka laajuus on 60 opintopistettä ja kesto yksi vuosi. HUMAK ja Metropolia ovat yhteistyössä järjestäneet ylempää koulutusta vuodesta 2009 alkaen.
Aiheesta muualla

Kulttuurituotannon koulutusohjelma (Arkistoitu – Internet Archive) Opiskelupaikka.fi.
Vagabond (merkki)

Vagabond-liike Tukholmassa vuonna 2012.
Vagabond-merkkiset nahkasaappaat.
Vagabond on ruotsalainen kenkämerkki, joka perustettiin 1960-luvun lopulla. Merkki valmisti aluksi kenkiä vain miehille.
Pääkonttori sijaitsi alkuun Portugalissa ja Italiassa, joita on pidetty kenkientekotaidon mestareina. Vuonna 1994 Vagabond palasi Ruotsin Varbergiin, johon perustettiin työpajan mallikappaleiden tekemistä varten, mikä oli ainutlaatuista Pohjois-Euroopassa.
Nykyään Vagabond valmistaa sekä naisille että miehille nahkatarvikkeita ja kenkiä yli 2 miljoonaa paria vuodessa 25 maassa ympäri maailmaa. Vagabondin kengät ja nahkatarvikkeet valmistetaan nykyisin Aasiassa. Johtava tuotantotoimisto sijaitsee Vietnamissa, josta käsin Aasian muissa osissa tapahtuvaa tuotantoa organisoidaan ja valvotaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vagabond Wikimedia Commonsissa
Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
VA-111 Škval

Shkval ejektorikärki
VA-111 Škval (ven. Шквал) -torpedo (myös vedenalainen- ohjus tai raketti) on Neuvostoliitossa vuonna 1977 kehitetty ensimmäinen superkavitaatiota hyödyntävä vedenalainen ase. Torpedo kulkee veden alla yli 200 solmun (370 km/h) nopeudella. Ensimmäiset mallit olivat kaapeliohjattuja, eli torpedoa ohjattiin sen perässä kulkevan kaapelin avulla emäaluksesta, niin kauan kuin kaapelia riitti. VA-111 esiteltiin vuonna 1999 Abu Dhabin asemessuilla. Škvalia on myöhemmin jatkokehitetty lisäämällä torpedoon muun muassa kauko-ohjausominaisuuksia, minkä lisäksi sen ohjattavuutta on parannettu. Škval voidaan varustaa myös ydintaistelukärjellä. Sen alkuperäinen pääkäyttökohde oli torjua suuria pinta-aluksia, niin sanottuja pääuhkakohteita, kuten lentotukialuksia, mutta myös tarvittaessa taistelulaivoja ja ydinsukellusveneitä. VA-111 ammutaan 533 mm torpedoputkesta ponnekaasulla tai muutoin noin 50 (93 km/h) solmun nopeudella, jonka jälkeen sen kiinteäajoaineinen rakettimoottori kiihdyttää torpedon yli 200 solmun nopeuteen. Škval voidaan laukaista myös pinta-aluksesta, tai pudottaa lentokoneesta.
Shkvalin perä, ohjaussivekkeet, kaapeliliitäntä.
Kehitys ja ominaisuudet

Škval-torpedon kehitys aloitettiin vuonna 1960, alkuperäisenä käyttötarkoituksena torjua lentotukialuksia ja ydinsukellusveneitä. Myöhemmin Škvaliin lisättiin Inertiasuunnistusjärjestelmä, mikä teki siitä entistä autonomisemman ja riippumattoman emäaluksen ohjauksesta. Torpedoon on myös lisätty nykyaikaisia, nopeampia ja tarkempia radio-kauko-ohjausjärjestelmiä ja sen toimintasädettä on kasvatettu.
Škvalin ohjaus perustuu neljään ulosvedettävään siivekkeeseen tai spoilereiin, jotka koskettavat kavitaatiokuplan ulkoreunaa ja aiheuttavat vastusta ja siten kääntävät torpedon haluttuun suuntaan.
Škval-torpedo luo ympärilleen kavitaatiokuplan, mikä pienentää sen liikevastusta huomattavasti, ja mahdollistaa korkeiden nopeuksien saavuttamisen. Kavitaatiokupla muodostuu pääasiassa liike-energian aiheuttamasta kitkasta kosketuspisteessä veden kanssa. Kavitaatiokuplan saavuttamisen helpottamiseksi (eli saavuttamiseksi alhaisemmalla nopeudella), osa rakettimoottorin kuumasta pakokaasusta käytetään myös veden höyrystämiseen ohjuksen kärjessä kaasuejektorin avulla. lähde?
Strateginen merkitys

Škval-torpedon olemassaolo oli suuri uhka Yhdysvaltojen laivastolle, jonka yhä kasvavasti strategisesti tärkeä osuus oli suuret lentotukialukset. Siinä missä ilmassa lentäviä ohjuksia vastaan kehitettiin jatkuvasti melko tehokkaita puolustusmekanismeja, vastaavia mekanismeja Shkvalia vastaan ei ollut eikä ole. Toisin kuin perinteistä torpedoa vastaan, nopeuden johdosta, väistäminen varsinkin suurelle pinta-alukselle oli lähestulkoon mahdotonta. Škvalin eräs strateginen heikkous on sen korkea kuuluvuus kaikuluotaimella, mistä myös sen nimitys on mahdollisesti juontanut juurensa (Squall - (pyörremyrskyn) ulina), mutta siinä missä sen havaitseminen on helppoa, sen välttäminen on kuitenkin lähestulkoon mahdotonta.. Toisin kuin suurilla lentotukialuksilla, joiden sotilasstrateginen merkitys on pitkäkestoinen läsnäolo, Škvalin sotilasstrateginen merkitys on nopea vihollisen pääuhkakohteen tuhoaminen.
Shkvalin kehitykseen liittyvä vakoilutieto oli suuressa arvossa mm. amerikkalaisen liikemeiehen Edmond Pope:n ja Aleksander Litvinenko:n uskottiin vuotavan torpeedon liittyviä salaisia tietoja ulkovalloille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta VA-111 Škval Wikimedia Commonsissa
Doubt – Epäilys

| Doubt – Epäilys> Doubt |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Patrick Shanley
Käsikirjoittaja:  John Patrick Shanley
Perustuu:  John Patrick Shanleyn näytelmään Doubt: A Parable
Tuottaja:  Scott Rudin
Säveltäjä:  Howard Shore
Kuvaaja:  Roger Deakins
Leikkaaja:  Dylan Tichenor
Pukusuunnittelija:  Ann Roth
Pääosat:  Meryl Streep Philip Seymour Hoffman Amy Adams Viola Davis
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Miramax Films
Levittäjä:  Miramax
Ensi-ilta:  30. lokakuuta 2008 (AFI)    12. joulukuuta 2008   30. tammikuuta 2009
Kesto:  104 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  20 000 000 dollaria
Tuotto:  50 907 234 dollaria 
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Doubt – Epäilys on vuonna 2009 ensi-iltansa saanut John Patrick Shanleyn ohjaama ja käsikirjoittama yhdysvaltalainen draamaelokuva. Se perustuu Shanleyn Tony-palkittuun näytelmään Doubt: A Parable vuodelta 2004. Elokuvan pääosissa ovat Meryl Streep, Philip Seymour Hoffman, Amy Adams ja Viola Davis.
Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvaltain elokuvainstituutissa 30. lokakuuta 2008. Suomessa ensi-ilta oli 30. tammikuuta 2009.
Kriitikot ylistivät päänäyttelijöiden roolisuorituksia, ja he kaikki saivatkin Oscar-ehdokkuudet vuoden 2009 Oscar-gaalassa. Viola Davis sai ensimmäisen ehdokkuutensa ja Amy Adams toisen ehdokkuutensa parhaasta naissivuosasta; Philip Seymour Hoffman sai toisen ehdokkuutensa parhaasta miessivuosasta, joka oli hänen kolmas Oscar-ehdokkuutensa; ja Meryl Streep sai kahdennentoista ehdokkuutensa parhaasta naispääosasta, joka oli hänen viidestoista Oscar-ehdokkuutensa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Meryl Streep  | … |  Sisar Aloysius Beauvier   |
|  Philip Seymour Hoffman  | … |  Isä Brendan Flynn   |
|  Amy Adams  | … |  Sisar James   |
|  Viola Davis  | … |  Rouva Miller   |
|  Joseph Foster  | … |  Donald Miller   |
|  Alice Drummond  | … |  Sisar Veronica   |
|  Paulie Litt  | … |  Tommy Conroy   |
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (englanniksi)
Doubt – Epäilys Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Doubt – Epäilys Box Office Mojossa (englanniksi)
Doubt – Epäilys Rotten Tomatoesissa (englanniksi)
Doubt – Epäilys Metacriticissä (englanniksi)
Uuden-Seelannin geologia

Uuden-Seelannin geologia käsittää Uuden-Seelannin kallioperään, maaperään ja niihin kätkeytyviin luonnonvaroihin liittyviä seikkoja.
Kallioperä

Uusi-Seelanti on geologisesti varsin uutta aluetta. Eteläsaarella sijaitsevat Eteläiset Alpit kohosivat meren pinnan yläpuolelle noin 10–15 miljoonaa vuotta sitten. Tämä vuorijono on koillis-lounassuuntainen ja vuorten huiput ovat usein jäätikön peittämiä. Pohjoissaarella tapahtui 1–4 miljoonaa vuotta sitten tuliperäistä toimintaa, joka vaikutti merkittävästi saaren geologisiin piirteisiin. Pohjoissaarella on vuorijonoja, joiden alaosat ovat muodostuneet sedimenttikivilajeista ja niiden yläosissa on tuliperäisiä kivilajeja. Saaren keskiosassa on ylänkö, jonka alueella sedimenttikivilajeja peittävät laava, vulkaaninen tuffi ja hohkakivi. Pohjoissaarella esiintyy usein maanjäristyksiä ja tuliperäistä ja geotermistä toimintaa.
Vulkaaninen ja seisminen toiminta

Uusi-Seelanti on osa Tyynenmeren tulirengasta, 
jolla esiintyy voimakasta tektonista ja vulkaanista toimintaa.
Christchurchin maanjäristys 2011 aiheutti vakavia tuhoja. 185 ihmistä kuoli.
Uudessa Seelannissa on yhdeksän aktiivista tulivuorta. 2000-luvulla niistä ovat purkautuneet Whakaari (2019), Okataina (2015) ja Raoul (2006).
Kaivannaiset

Uudella-Seelannilla on merkittävät hiilivarat, joista suuri osa on Eteläsaarella sijaitsevaa ruskohiiltä. Uuden-Seelannin öljyvarat riittäisivät kattamaan maan oman kulutuksen yhden vuoden ajan.
Kullankaisvuu oli huipussaan 1800-luvun jälkipuoliskolla.Rautapotoista hiekkaa jalostetaan kotimaassa ja viedään ulkomaille.
Aiheesta muualla

Soil Map FAO
Dagmar

| Dagmar |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  26. marraskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  skandinaavinen päivän neito tai slaavilainen Dragomir, rauhaa rakastava
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dagmar on pohjoismainen naisen etunimi. Nimi on alkujaan tanskalainen muunnos slaavilaisesta nimestä Dragomir, joka merkitsee rauhaa rakastavaa, mutta skandinaavisissa kielissä se voidaan käsittää myös yhdistelmäksi päivää ja neitoa tarkoittavista sanoista.
Suomessa nimi Dagmar on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 6 600 henkilölle. Suurin osa Dagmar-nimisistä on syntynyt 1900-luvun alkupuolella. Nimeä ei ole suomenkielisessä kalenterissa, mutta suomenruotsalaisen kalenterin mukaan Dagmarin nimipäivä on 26. marraskuuta.