stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fazerin lakritsi
Kuvan vaihtaminen

Makeisyhtiö Cloetta Fazer päätti talvella 2007 poistaa neekerinsuukon tavoin keskustelua herättäneen hahmon. Rasistiset ryhmät olivat käyttäneet kyseistä tunnusta mustien vastaisissa t-paidoissaan.
Yhtiö katsoi myös, että uudistus oli tarpeellinen kansainvälistyvillä markkinoilla. Cloetta Fazer neuvotteli lakritsikääreensä uudistamisesta Kuluttajaviraston ja vähemmistövaltuutetun kanssa. Muun muassa brittiläinen eurokansanedustaja Claude Moraes on kritisoinut hahmoa loukkaavaksi.
Suomessa myös Halva käyttää tyyliteltyä golliwog-hahmoa Salmiakkimatto- ja Lakritsimatto-makeisissaan sekä lakritsipurkissaan.
Eyrejärvi

| Eyrejärvi |
| --- | --- |
 Eyrejärven valuma-alue.
Valtiot:  Australia
Paikkakunta:  Etelä-Australia 
Koordinaatit:  28°40′00″S, 137°10′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  laskujoeton
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  -15  m 
Pituus:  144  km
Leveys:  65  km 
Pinta-ala:  maks. 9 700 km²
Tilavuus:  30,1 km3 
Suurin syvyys:  5,7 m
Valuma-alue:  1 140 000 km²
 fiEyrejärvi 
Eyrejärvi (engl. Lake Eyre), virallisesti Kati Thanda on Australian sisäosissa, Etelä-Australian osavaltiossa sijaitseva laskujoeton järvi, joka jakautuu kahteen altaaseen. Suurimmillaan 9 700 neliökilometrin laajuinen järvi täyttyy, kun siihen laajalta sisäiseltä valuma-alueelta laskevat joet tuovat sinne vettä. Kuivalla ja kuumalla alueella haihdunta on kuitenkin nopeaa, ja kuivana kautena joet kuivuvat, jolloin myös järviallas kuivuu. Kuiva allas paljastaa laajan suolapannun. Järven täyttyessä vedellä alueelle tulee pesimään useita vesilintulajeja.
Eyrejärven koko on vaihdellut historiansa aikana suuresti. Sisäinen valuma-alue muodostui noin miljoona vuotta sitten, kun altaasta etelään virtaavien jokien tie katkesi maankohoamisen seurauksena. Tällöin muodostui Eyrejärven varhaisvaihe Dierijärvi, joka oli laajimmillaan 130 000–110 000 vuotta sitten. Nykyiseen kokoonsa järvi muotoutui 4 000–3 000 vuotta sitten. Alueella on elänyt ihmisiä jo tuhansia vuosia, mutta ensimmäisenä eurooppalaisena Eyrejärven näki 1840 Edward John Eyre. Alueelle tuli 1880-luvulla karjankasvattajia, ja nykyään siitä on tullut myös matkailukohde. Järvi sai virallisesti vuonna 2012 nimekseen alkuperäiskansa arabanoiden mukaisen nimen Kati Thanda.
Maantiede ja ilmasto

Eyrejärvi on suurimmillaan noin 9 700 neliökilometrin laajuinen järvi, joka käytännössä koostuu kahdesta järvestä. Pohjoisallas on noin 8 430 neliökilometriä ja eteläallas 1 260 neliökilometriä. Niitä yhdistää kapea Goyder Channel -niminen salmi. Pohjoisen altaan suurin syvyys täytenä on 5,7 metriä ja keskisyvyys 3,3 metriä. Eteläisen altaan suurin syvyys on 3,7 metriä ja keskisyvyys 1,9 metriä. Järven koko pinta on merenpinnan tason alapuolella, mutta altaan syvintä kohtaa on vaikea mitata, sillä sen tarkka sijainti muuttuu jatkuvasti. Syvin kohta sijaitsee kuitenkin aina pohjoisen altaan eteläosissa, ja se on noin 17 metriä merenpinnan alapuolella.
Eyrejärven ympäristön ilmasto on kuiva; sademäärät ovat pieniä mutta haihdunta suuri. Vuotuiset sademäärät ovat järven läheisyydessä keskimäärin vähimmillään 162,4 millimetriä ja enimmillään 209,5 millimetriä. Vettä sen sijaan haihtuu järven alueella jopa 3 500 millimetriä vuodessa. Järven valuma-alueen pohjoisosissa vuotuinen sadanta voi olla kuitenkin jopa 700 millimetriä vuodessa. Lämpötilat ovat ympäri vuoden korkeita, ja tammikuussa päivän keskilämpötila voi olla jopa 38 astetta. Päivän ylin lämpötila on yli 30 päivänä vuodessa vähintään 40 astetta.
Hydrologia ja geologia

Eyrejärvi sijaitsee Australian sisäosissa Ison arteesisen altaan lounaiskulmassa. Järven valuma-alueen koko on noin 1,140 miljoonaa neliökilometriä, ja se muodostaa noin 15 prosenttia Australian mannermaasta. Valuma-alue ulottuu Etelä-Australian, Uuden Etelä-Walesin ja Queenslandin osavaltioihin sekä Pohjoisterritorioon. Valuma-alueella virtaavia jokia ovat muun muassa Diamantina-, Georgina-, Fink-, Toddjoet sekä Cooper Creek. Kaikki alueen joet ovat kausittaisia ja kuljettavat vettä Eyrejärveen saakka vain pitkien sadejaksojen aikana. Järvi täyttyy säännöllisesti, mutta 1900-luvun alkupuoliskolla sen luultiin kuivuneen kokonaan. Se täyttyi muun muassa vuosina 1974, 1989 ja 2000.
Eyrejärven vesi on suolaista. Suolaisuus on pienintä siihen virtaavien jokien suiden lähellä ja suurinta kauempana niistä. Suolaisuus lisääntyy, kun vesi haihtuu. Esimerkiksi kun eteläisessä Eyrejärvessä oli vettä tammikuusta 1984 tammikuuhun 1985, suolapitoisuus oli alimmillaan 25 ‰ ja kohosi järven kuivuessa noin 270 ‰:een. Kuivuessa järven vesi haihtuu, ja jäljelle jää suolamineraaleja. Tuhansien vuosien haihdunnan vuoksi järven pohja on hyvin suolainen, ja järven kuivuessa jäljelle jää vain niin sanottu suolapannu. Kuivana kautena maanpinnan muodostaa joko suolapitoinen muta tai haliittimuodostumat. Suolakuori on keskimäärin 50 senttimetriä paksu, ja sen alla oleva muta ulottuu jopa kuuden metrin syvyyteen. Järven pohjoisosissa suolakerros on kuitenkin hyvin ohut, ja siellä on melkein heti pinnalla kosteaa mutaa.
Eyrejärven valuma-alue alkoi muodostua noin 200 miljoonaa vuotta sitten, kun Carpentarianlahden ja Etelä-Australian välinen maa-alue alkoi vajota. Sinne kerääntyi sen jälkeen joki- ja järvisedimenttejä. Noin 100 miljoonaa vuotta sitten koko alue peittyi meren alle, mutta noin 20–30 miljoonaa vuotta myöhemmin meren vetäytyessä syntyi useita isoja jokia, jotka virtasivat todennäköisesti Australian etelärannikolle. Eyrejärven valuma-alueen eteläpuolinen alue kohosi noin miljoona vuotta sitten ja esti jokien virtauksen rannikolle. Sen seurauksena muodostui Eyrejärven edeltäjä Dierijärvi, joka oli noin kymmenen kertaa suurempi kuin nykyinen Eyrejärvi.
Dierijärven koko on sen muodostumisen jälkeen vaihdellut suuresti. Suurimmillaan järvi oli noin 130 000–110 000 vuotta sitten, jolloin järvi oli jopa 25 metriä syvä. Matalampia jaksoja oli 100 000–80 000 ja 65 000–60 000 vuotta sitten, ja 30 000–12 000 vuotta sitten järvi oli suurin piirtein yhtä kuiva kuin nykyäänkin. Noin 10 000 vuotta sitten alkoi kosteampi jakso, ja nykyisenkaltaiseksi Eyrejärvi muodostui 4 000–3 000 vuotta sitten.
Luonto

Eyrejärven vesieläimistöä tulva-aikana on tutkittu melko vähän. Järvessä elää kuitenkin kolme kalalajia, kultabassi, hopeakylkiin kuuluva Craterocephalus eyresii -laji ja silleihin kuuluva Nematalosa erebi -laji. Ne sietävät suolaisuuden vaihtelua ja korkeaa lämpötilaa. Lisäksi järvestä on löytynyt joitakin pieniä äyriäisiä, vesikirppuja ja raakkuäyriäisiä.
Eyrejärvi on luokiteltu Kansainväliseksi tärkeäksi lintualueeksi, sillä täytenä järvialtaalla asuu tuhansia lintuja. Se on vyöpitkäjalan ja australianpelikaanin tärkeä lisääntymisalue, ja lisäksi alueelle asuu tulva-aikana hopealokkeja, australianavosetteja, suippopyrstösirrejä, rusokaulasirrejä ja räyskiä.
Kuivana kautena Eyrejärven pohjassa elää vain muutamia eläinlajeja, kuten siiroja, Lycosa-sukuun kuuluvia juoksuhämähäkkejä ja agamiin kuuluva Ctenophorus maculosus -lisko.
Eyrejärvi ja ihminen

Eyrejärven ympäristössä on asunut ihmisiä jo tuhansia vuosia, ja se onkin tärkeä paikka monissa Australian alkuperäiskansojen tarinoissa ja lauluissa. Erityisen tärkeä se on arabanoille, jotka asuivat järven ympäristössä eurooppalaisten saapuessa Australiaan.
Eyrejärvi on nimetty tutkimusmatkailija Edward John Eyren mukaan, joka näki järven ensimmäisenä eurooppalaisena vuonna 1840. Alueelle alkoi 1880-luvun puolivälissä tulla uudisasukkaita, jotka alkoivat viljellä maata. Vaikka alue on kuivaa, siellä kulkee kuitenkin useita jokia. Lisäksi alueelta löytyy lähteitä ja lammikoita. Alueen karjankasvattajat ovat hyödyntäneet niitä, ja Eyrejärven lähellä sijaitseva Anna Creekin farmi on Australian suurin karjatila.
Eyrejärvellä harrastetaan purjehtimista, ja Australiassa on perustettu jopa Eyrejärven purjehduskerho. Sillä on ollut 2010-luvulla kiistoja arabanoiden kanssa oikeuksista purjehtia järvellä. Kuivana kautena järven suolapannua on käytetty nopeusajoihin: Donald Campbell teki siellä nopeusajon maailmanennätyksen vuonna 1964.
Eyrejärvelle ja sen ympäristöön perustettiin vuonna 1985 kansallispuisto, jonka pinta-ala on 13 523 neliökilometriä. Se tunnetaan nykyään Kati Thandan–Eyrejärven kansallispuistona ja itse järvi nimellä Kati Thanda. Alkuperäisasukkaiden nimi virallistettiin vuonna 2012.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eyrejärvi Wikimedia Commonsissa
Eyrejärvi satellittikuvassa.
Vettä Eyrejärven eteläisessä altaassa.
Eyrejärven suolakuorta.
Donald Campbellin tekemää autojen nopeusennätystä kunnioittava muistolaatta Eyrejärvellä.
Galaksijoukko

Galaksijoukkojen luokittelua
Galaksijoukko on galaksien ryhmä, jossa on kymmeniä kirkkaita galakseja. Galaksijoukkoja, joiden galaksit sijaitsevat hyvin lähellä toisiaan, kutsutaan kompakteiksi galaksijoukoiksi.
Galaksijoukot ryhmitellään usein vielä superjoukoiksi, mutta ne ovat enemmän tai vähemmän keinotekoisesti määriteltyjä muodostelmia, eivätkä ole niin selkeästi painovoiman koossapitämiä kuin galaksiryhmittymät.
Meidän galaksimme, Linnunrata, kuuluu pieneen ryhmään nimeltä Paikallinen ryhmä, jonka arvioidaan sisältävän kolmen kirkkaan galaksin lisäksi noin 40 kääpiögalaksia. Paikallinen ryhmä kuuluu Laniakean superjoukkoon.
Pienempiä ryhmittymiä kutsutaan galaksiryhmiksi. Jotkin galaksit muodostavat galaksipareja.
Kouvolan yhteislyseo

| Kouvolan yhteislyseo |
| --- | --- |
 Kouvolan yhteislyseon laajennusosa
Osoite:  Palomäenkatu 33
Sijainti:  Urheilupuisto
Valmistumisvuosi:  1949, laajennusosa 2017
Suunnittelija:  O. Ermala
Käyttäjä:  Kouvolan kaupunki
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kouvolan Yhteislyseo on toinen kahdesta päivälukiosta Kouvolassa. Se sijaitsee keskustan tuntumassa Urheilupuiston alueella. Lukiossa opiskelee noin 800 opiskelijaa. Opetustarjonnassa painotetaan kuvataiteita, urheilua ja kieliä. Lukion opiskelijoiden tulokset ylioppilaskirjoituksissa ovat vuosittain ylittäneet valtakunnalliset keskiarvot. Lukion rehtorina on toiminut elokuusta 2019 Sanna Liljeqvist.
Kouvolan iltalukio toimii Kouvolan Yhteislyseon tiloissa.
Rakennus on rakennushallituksen rakennuttama ja arkkitehti O. Ermalan suunnittelema. Se jakautuu luokka- ja juhlasalisiipeen sekä vuonna 2017 avattuun laajennussiipeen. Luokka- ja juhlasalisiipeä yhdistävät keltaisella klinkkerillä päällystetty nivelosa. Juhlasalisiiven päässä on elegantti betonikatos. Koristeltu juhlasali parvineen ja näyttämöineen kruunaa huolella suunnitellut sisätilat.
Koulun historia

Elokuussa 2015 Kouvolan Lyseon lukio ja Yhteiskoulun lukio yhdistyvät muodostaen uuden lukion, Kouvolan Yhteislyseon.
Kouvolan Lyseon lukiolla on kaksi edeltäjää, vuonna 1903 perustettu Kouvolan Suomalainen Yhteiskoulu ja vuonna 1936 perustettu Viipurin toinen tyttökoulu. Tyttökoulu siirrettiin Viipurista talvisodan jälkeen Kouvolaan ja sen nimi muutettiin Kouvolan tyttölyseoksi. Samalla Kouvolan Suomalainen Yhteiskoulu muutettiin Kouvolan lyseo -nimiseksi poikakouluksi. Vuonna 1942 tyttölyseo laajeni 9-luokkaiseksi yliopistoon valmistavaksi kouluksi. Koulun toimintaa haittasi tilanpuute.
Vuonna 1949 tyttölyseolle rakennettiin uusi rakennus, jossa Kouvolan Yhteislyseo nykyisin toimii. Vuonna 1980 perinteikkäät tyttö- ja poikakoulut, joiden nimet olivat jälleen ehtineet muuttua Torkkelin yhteislyseoksi ja Palomäen lukioksi, yhdistettiin Kouvolan Lyseon lukioksi. Vuonna 1971 perustettu lukion iltalinja muutettiin vuonna 1991 itsenäiseksi iltalukioksi. Vuonna 2017 avautui kuvassa näkyvä laajennussiipi.
Kouvolan Yhteislyseo, Kuusankosken lukio sekä Kouvolan iltalukio yhdistetään hallinnollisesti 1. elokuuta 2025 alkaen. Yhdistymisen myötä kaikki lukiot toimivat nykyisen Kouvolan yhteislyseon rehtorin alaisuudessa, jonka avuksi tulee 2–3 virka-apulaisrehtoria. Yhdistyminen voi myös aiheuttaa muutoksia siihen, missä tiloissa opetusta järjestetään. Lukioiden yhdistäminen ennakoi Kouvolan toiseen asteen opiskelijoiden määrän vähenemistä.
Aiheesta muualla

Koulun kotisivu
Dynamiikka

Dynamiikka (< kreik. δύνᾰμις, dynamis) on mekaniikan osa, joka tutkii voimien vaikutusta kappaleiden liikkumiseen.
Mekaniikka on perinteisesti jaoteltu osa-alueisiin kahdella eri tavalla, joissa erityisesti dynamiikan suhde statiikkaan ja kinematiikkaan määritellään eri tavoin. Erityisesti fysiikan koulutuksessa mekaniikka jaetaan usein kinematiikkaan ja dynamiikkaan, joista ensimmäinen tutkii liikettä geometrisesti välittämättä liikkeen syistä. Dynamiikka sen sijaan tutkii voimien vaikutusta liikkumiseen. Tässä jaottelussa statiikka ymmärretään dynamiikan erikoistapauksena jossa kappaleeseen vaikuttavat voimat ja momentit kumoavat toisensa, samoin kuin lepo voidaan ymmärtää liikkeen erikoistapauksena. Tässä merkityksessä dynamiikka on yleistermi, joka käsittää kaikki mekaniikan alaan kuuluvat ilmiöt.
Moniin fysiikan aloihin viitataan dynamiikka-loppuisella nimellä: esimerkiksi termodynamiikka, kvanttisähködynamiikka. Erityisesti englanninkielisessä kirjallisuudesta sähköopille käytetään nimeä klassinen sähködynamiikka. Tässä dynamiikka ymmärretään yllä annetussa merkityksessä, jolloin se sisältää myös staattiset ilmiöt.
Soveltavan fysiikan koulutuksessa sen sijaan on perinteisesti jaoteltu mekaniikka siten että statiikka ja dynamiikka erotetaan toisistaan. Dynamiikka puolestaan jaetaan kinematiikkaan ja kinetiikkaan, missä kinematiikka ymmärretään samoin kuin yllä. Kinetiikassa taas tutkitaan systeemiin vaikuttavien voimien ja niiden aiheuttamien liikkeiden välisiä suhteita. Kinetiikka ja dynamiikka ovat siis pitkälti toistensa synonyymeja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dynamiikka Wikimedia Commonsissa
Kirjallisuutta

Salonen, Eero-Matti: Dynamiikka I.  Espoo:  Otatieto, 2003 (1978).  ISBN 951-672-303-9
Salonen, Eero-Matti: Dynamiikka II.  Espoo:  Otatieto, 2004 (1999).  ISBN 951-672-281-4
Antisionismi

Sionismin vastainen mielenosoituskulkue Malminrinteellä saapumassa Kampintorille 1971.
Antisionismi tarkoittaa sionismin vastustamista. Antisionistit kiistävät juutalaisten itsemääräämisoikeuden ja juutalaisvaltion perustamisen oikeutuksen juutalaisten esi-isien maille Lähi-itään.
Antisionismi voi ilmetä pyrkimyksinä tuhota Israelin valtio tai lakkauttaa sen juutalainen luonne, pahantahtoisina väitteinä juutalaisvaltion ja sen asukkaiden luonteesta tai aikomuksista, tai sellaisena Israeliin kohdistuvana kritiikkinä, jollaista ei kohdisteta vastaavalla tavalla muihin maihin. Jotkut antisionistit kuitenkin uskovat israelilaisten ja palestiinalaisten rauhanomaiseen rinnakkaiseloon samassa valtiossa.
Antisionismia esiintyy arabien ja muslimien, kuten palestiinalaisten, keskuudessa, sekä vasemmistossa. Progressiiviset vasemmistolaiset ovat kutsuneet Israelia rasistiseksi ja kolonialistiseksi valtioksi, jossa sionistit suorittavat etnistä puhdistusta, karkotuksia, varkautta, apartheidia ja kansanmurhaa palestiinalaisia vastaan. Neuvostoliitto kääntyi Israelia vastaan 1960-luvulla. Myös jotkut juutalaiset, etenkin ultraortodoksit ja heidän Neturei Karta -järjestönsä, ovat vastustaneet sionismia ja juutalaisvaltion perustamista useasta eri syystä.
Jotkut rinnastavat antisionismin antisemitismiin eli juutalaisvastaisuuteen silloin, kun antisionistit uhkailevat juutalaisten henkeä tai hyökkäilevät juutalaisten ihmisten, instituutioiden tai uskonnollisten paikkojen kimppuun protestoidakseen Israelin valtion toimia, tai kun Israelin arvosteluun yhdistyy väitteitä juutalaisten vallasta tai ahneudesta, tai kun israelilaiset rinnastetaan natseihin. Antisemitismiksi on kutsuttu myös sellaista antisionismia, jossa vaaditaan itsenäistä palestiinalaisvaltiota ja juutalaisvaltion tuhoa. Maailman juutalaiskongressin mukaan väitteet, joiden mukaan maailman ainoa juutalaisvaltio harjoittaisi apartheidia tai natsi-Saksan suorittaman holokaustin tapaista kansanmurhaa palestiinalaisia kohtaan, vaikka palestiinalaisväestö todellisuudessa kasvaa jatkuvasti, on tarkoitettu oikeuttamaan väkivalta israelilaisia ja Israelin ulkopuolella asuvia juutalaisia kohtaan.
Maritta Pitkänen

Maritta Kristiina Pitkänen (o.s. Kirjavainen, 23. heinäkuuta 1951 Vilppula – 23. elokuuta 2023 Järvenpää) oli suomalainen taidehistorioitsija, joka toimi yli 30 vuotta Gösta Serlachiuksen taidemuseon johtajana, vuoden 2008 loppuun asti. Hänestä tuli Gösta Serlachiuksen taidesäätiön ensimmäinen kokopäiväinen intendentti vuonna 1973. Koulutukseltaan hän oli filosofian lisensiaatti.
Ura

Pitkäsen ura museoiden parissa alkoi 1970-luvun alussa Ruotsista Skoklosterin linnasta, jossa hän työskenteli kaksi kesää osallistuen linnan kokoelmien hoitoon ja opastustyöhön. Linnaa pidetään yhtenä maailman tärkeimmistä barokkimuseoista
Pitkänen toimi vuodesta 1973 lähtien Gösta Serlachiuksen taidesäätiön palveluksessa, aluksi museonhoitajana, vuodesta 1974 lähtien intendenttinä ja vuodesta 1985 museonjohtajana. Hän toimi myös taidesäätiön sihteerinä 35 vuoden ajan. Hänen johdollaan Gösta Serlachiuksen taidemuseosta tuli kulttuuripaikka, joka tunnetaan merkittävästä Suomen taiteen kultakauden kokoelmasta ja siihen liittyvästä näyttelytoiminnasta. Hän oli aktiivinen osallistuja kotimaisissa taide- ja museopiireissä ja toimi 1970-luvulta lähtien muun muassa kansainvälisen museoneuvoston luottamustehtävissä. Pitkänen teki 1990-luvun alussa lisensiaattitutkielman, joka käsittelee Akseli Gallen-Kallelan, G. A. Serlachiuksen ja Gösta Serlachiuksen tekemää yhteistyötä eli mesenaatin, taiteilijan ja keräilijän suhdetta.
Pitkänen aloitti 1996 mittavan kunnostushankkeen, jossa Joenniemen kartanon puistoon ja puutarhaan palautettiin sen alkuperäisasun tärkeimmät piirteet. Maisema-arkkitehti Gretel Hemgårdin kanssa suunnitellun hankkeen budjetti oli 1,5 miljoonaa markkaa.
1990-luvun lopulla Pitkänen omistautui Euroopan kulttuurin edistämiseen European Museum of the Year Award -järjestössä, Euroopan unionin Raphael-toimintaohjelmassa ja Suomessa museoiden tulevaisuusprojektissa.
Yhteistyössä muiden museoiden kanssa hän ideoi muun muassa Kultaisen polun, jossa katsoja kulki Suomen kultakauden keskeisimpien teosten ääreen Ateneumissa ja Serlachiuksen taidemuseossa, ja Kultaisen kolmion, joka yhdisti Suomen kolme merkittävintä eurooppalaisen taiteen kokoelmaa eli Sinebrychoffin, Serlachiuksen ja vaasalaisen Karl Hedmanin kokoelmat. Myös museon nettisivuille toteutettu lapsille ja nuorille suunnattu Taidekoulu Gösta oli Pitkäsen ideoima. Vuonna 2007 avatulla sivustolla opetettiin taiteen perusasioiden ja termien lisäksi myös havainnoimaan taidetta ja seuraamaan teosten tarinoita.
Luottamustehtävät

Pitkänen oli International Council of Museums (ICOM) -komitean hallituksen jäsen 1983–1995 ja oli myös komitean sihteeri ja varapuheenjohtaja.
Gösta Serlachiuksen taidemuseo osallistui vuonna 1989 Euroopan Museofoorumin EMF:n järjestämään Vuoden eurooppalainen museo -kilpailuun. Kilpailun jälkeen Pitkäsestä tuli ensin järjestön kansallinen kirjeenvaihtaja, sittemmin yksi kilpailun tuomareista (1994–2006). Museofoorumi palkitsi Pitkäsen hänen tekemästään työstä muun muassa elinikäisellä museolähettilyydellä. Järjestö toimii Euroopan neuvoston suojeluksessa. Vuonna 1994 tuomaristoon kutsuttu Pitkänen oli tuomariston ensimmäinen suomalaisjäsen, ja hän arvioi noin sataa museota eri puolilla Eurooppaa kävijäkokemuksen kannalta. Vuonna 2007 EMF nimitti ensimmäiset museolähettiläät, joista toinen oli Pitkänen. Lähettilään arvo on elinikäinen, ja se oli  tunnustus työstä museomaailman ja erityisesti EMF:n hyväksi.
Pitkänen oli Mäntän musiikkijuhlien valtuuskunnan jäsen ja kaupungin kuvataidepalkinnon tuomaristossa vuonna 1993.
Palkinnot ja tunnustukset

Suomen Kulttuurirahaston Pirkanmaan rahaston palkinto 1996 suomalaisen taiteen ja taidemaailman hyväksi tehdystä työstä.
Suomen museoliiton kultainen ansiomerkki 2003 tunnustuksena 30-vuotisesta työstä museoalalla.
Euroopan museofoorumin kunniajäsenyys 2006 ensimmäisenä suomalaisena kiitoksena palveluksista, joita hän oli foorumille tehnyt.
Fabiola-mitali 2006, jonka myönsi Euroopan museofoorumin suojelija, Belgian kuningatar Fabiola.
Julkaisuja

Pitkänen käsitteli julkaisuissaan muun muassa Akseli Gallen-Kallelaa, G. A. Serlachiusta, Gösta Serlachiusta, Olof Aschbergia, Emil Wikströmiä ja Jussi Mäntystä ja Gösta Serlachiuksen taidesäätiötä ja museon historiaa.
Julkaisuja > Kirjat

Akseli Gallen-Kallela Gösta Serlachiuksen kokoelmassa, ruotsiksi "Akseli Gallen-Kallela i Gösta Serlachius samling på Prins Eugens Waldemarsudde", englanniksi "Akseli Gallen-Kallela in the Gösta Serlachius collection at Prins Eugens Waldemarsudd", kirjoittajat Hans-Henrik Brummer, Bengt von Bonsdorff ja Maritta Pitkänen.Metsä-Serla Ab, The Gösta Serlachius Fine Arts Foundation, Prins Eugens Waldemarsudde, 1990. Näyttelykirja
Kultaisen polun kulkijat – Akseli Gallen-Kallelan, G. A. Serlachiuksen ja Gösta Serlachiuksen yhteisiä vaiheita. Gösta Serlachiuksen taidesäätiö, 2008
Julkaisuja > Artikkeleita

”Gösta Serlachiuksen taidesäätiön ja museon syntyvaiheita”, teoksessa Suomalaista 1800- luvun taidetta Gösta Serlachiuksen taidesäätiön kokoelmista,  Amos Andersonin taidemuseo, 1994
”Jussi Mäntynen ja Gösta Serlachius” teoksessa Kuvanveistäjä Jussi Mäntysen eläinveistoksia, Gösta Serlachiuksen taidesäätiö, 1995
“Serlachiuksen kokoelmat” teoksessa Pinx maalaustaide Suomessa: Suuria kertomuksia, Weilin & Göös, 2001
”Emil Wikström ja Serlachiukset” teoksessa Emil Wikström – Herkkyyttä ja voimaa , Gösta Serlachiuksen taidesäätiö, 2002
”Emil Wikström och Serlachius” teoksessa Emil Wikström – Kraft och känsla, Gösta Serlachius konststiftelse, 2002
”Emil Wikström and the Serlahiuses” teoksessa Emil Wikström – Delicacy and strength, Gösta Serlachius Fine Arts Foundation, 2002
”Serlachiukset ja taide – Serlachiusten mesenaatti- ja keräilytoimintaa” teoksessa Kotkan siipien suojissa, julkaisija Gösta Serlachiuksen taidesäätiö, 2004
”Olof Aschberg ja hänen ikonikokoelmansa Tukholmassa” teoksessa Bysantin kuva Pohjolassa , Suomen Bysanttikomitea ry., 2014
”Olof Aschberg and his collection of icons in Stockholm” teoksessa Northern Byzantine iconsThe Finnish National Committee for Byzantine Studies, 2014
”Guggenheim Museum, Bilbao, Spain” teoksessa Revisiting Museums of Excellence. Four Decades of Innovation and Public Quality in European Museums, Routledge, 2021
Aiheesta muualla

Maritta Pitäsen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Gösta Serlachiuksen taidemuseo vuonna 2008.