stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bambouk

Bambouk osana Senegambiaa vuoden 1839 kartalla.
Bambouk (myös Bambougou) on historiallinen alue Falémé- ja Bafing-jokien välillä läntisessä Malissa. Nykyään suurin osa siitä kuuluu Kayesin alueen Kéniéban piiriin.
Bambouk oli muinaisen Ghanan ja myöhemmin Malin vasallivaltio, mutta sen poliittinen merkitys oli vähäinen. Keskiaikaiset arabit kutsuivat sitä ja eräitä muita kullantuotantoalueita yhteisnimityksellä Wangara. Portugalilaiset saapuivat ”kullan maana” tunnettuun Bamboukiin vuonna 1550, mutta he kuolivat pian sairauksiin tai joutuivat toistensa ja paikallisten asukkaiden tappamiksi. Ranskalaiset tunkeutuivat Bamboukiin 1700-luvulta lähtien. Vuonna 1714 he rakensivat Faléméjoelle Saint Pierren linnoituksen. Kullan tuotanto osoittautui kuitenkin vähäiseksi, ja 1700–1800-luvuilla ranskalaiset hylkäsivät kauppapaikkansa.
Vuonna 1940 Bambouk tuotti 320 kiloa kultaa. Nykyään alueella on rautakaivoksia.
Bamakon yliopisto

Bamakon yliopisto (ransk. Université de Bamako) oli julkinen yliopisto Malin pääkaupungissa Bamakossa vuosina 1996–2011. Sen nimenä oli aluksi Malin yliopisto (Université de Mali).
Malin yliopisto perustettiin aikaisempien korkeakoulujen pohjalta vuonna 1993 ja se aloitti toimintansa syksyllä 1996. Entiset korkeakoulut sulautuivat lopullisesti 2000-luvun alkuun mennessä. Vuonna 2002 oppilaitos sai nimen Bamakon yliopisto. Siihen kuului neljä tiedekuntaa, kolme instituuttia ja kolme ”koulua” (école).
Yliopiston opiskelijamäärä kasvoi tavattoman nopeasti. Vuonna 1996–1997 opiskelijoita oli 10 775, vuonna 2000–2001 25 000 ja vuonna 2010–2011 jo lähes 80 000, joista 343 tohtoriopiskelijaa. Opetushenkilökunnan määrä laahasi kaukana jäljessä, aineelliset resurssit olivat puuttelliset ja rahoitus riittämätöntä.
Bamakon yliopisto jaettiin vuonna 2011 neljäksi erilliseksi yliopistoksi, jotka ovat:
Université des lettres, langues et des sciences humaines de Bamako
Université des sciences, des techniques et des technologies de Bamako
Université des sciences juridiques et politiques de Bamako
Université des sciences sociales et de gestion de Bamako.
Bahawalpur

| Bahawalpur (بہاولپور) |
| --- | --- |
 Valokuvakollaasi Bahawalpurista.
 Bahawalpur
 Koordinaatit: 29°23′44″N, 71°41′1″E 
Valtio:  Pakistan
Provinssi:  Punjab
Piirikunta:  Bahawalpurin piirikunta
Väkiluku (2017):  682 116
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bahawalpur (pandžabiksi ja urduksi ‏بہاولپور‎, Bahāvalpūr) on kaupunki Pakistanissa Punjabin provinssissa. Vuonna 2017 kaupungissa oli 682 116. Se oli aikoinaan Bahawalpurin ruhtinaskunnan pääkaupunki. Kaupungissa on monia loistokkaita palatseja niiltä ajoilta.
Maantiede

Bahawalpur sijaitsee Pakistanin Punjabin provinssissa hieman Sutlejjoelta etelään. Sutlejjoen laakson alluviaalitasanko on hedemällistä ja tioheään asuttua maatalousseutua. Länteen Bawalapurista sijaitsee Sindh ja itään aavikkoinen Pat tai Bar-niminen aavikkoinen alue Sutlejjoen laakson yläpuolella. Pohjoisessa ja lännessä sijaitsee Hakran syvänne.
Historia

Nykyisen Bahawalpurin alueella oli aikanaan useita historiallisia kaupunkeja. Uch on vanha indoskyyttiläinen kaupunki hieman Bahawalpurin länsipuolella.
Itse Bahawalpur oli entisen Bahawalpurin ruhtinaskunnan pääkaupunki. Ruhtinaskunnan hallitseva Daudopta-suku oli peräisin Sindhin alueelta. Suvun toinen hallitsija Muhammad Bahawal Khan perusti nykyisen Bahawalpurin kaupungin vuonna 1748. Sikhien uhkaamat Bahawalpurin hallitsijat pyysivät apua briteiltä, jotka tekivät ruhtinaskunnasta suojelemansa alueen vuonna 1838. Ruhtinaskunnan kaudelta kaupungissa on esimerkiksi kaksi sen hallitsijoiden palatsia. Bahawalpuriin rakennettiin myös ensimmäinen Sutlej'n ylittänyt rautatiesilta. Bahawalpurin kaupunkikunta perustettiin vuonna 1874.
Bahawalpur oli brittien alainen ruhtinaskunta aina vuoteen 1947 saakka, jolloin sen hallitsija liittyi Intian jaon yhteydessä Pakistaniin. Se on ollut osa Punjabin provinssia vuodesta 1969.
Talous

Bahawalpuria ympäröivällä maaseudulla kasvatetaan vehnää, kikhernettä, puuvillaa, sokeriruokoa ja taateleja. Paikallisia teollisuuden tuotteita ovat puuvillaan liittyen puuvillansiemenjauho ja puuvillakankaat. Muita tuotteita ovat esimerkiksi silkki, matot ja saippua.
Väestö

Bahawalpurin asukasluku oli Pakistanin vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan 682 116. Vuonna 1998 asukasluku oli 408 395. Alueen asukkaat ovat pääasiassa jateja ja balucheja.
Koulutus

Kaupungissa on toiminut Islamian yliopisto vuodesta 1925. Vuonna 2011 päätettiin perustaa lisäksi naisten yliopisto kohottamalla Sadiq Girls Degree Collegen statusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bahawalpur Wikimedia Commonsissa
Alluviaalitasankoa kaupungin ympärillä.
Bahawalpurinin entisten hallitsijoiden rakennuttama Noor Mahalin palatsi.
Paikallinen tori.
Benjamin Sisko

Benjamin Lafayette Sisko on Avery Brooksin esittämä kuvitteellinen hahmo televisiosarjassa Star Trek: Deep Space Nine, joka esitettiin alun perin vuosina 1993–1999. Benjamin on yksi sarjan keskeisimmistä hahmoista ja esiintynyt myös useissa Star Trek -sarjan kirjoissa, sarjakuvissa ja videopeleissä.
Jakobiitti (puolue)

Jakobiitit on Britannian historiassa vaikuttanut ryhmittymä, joka kannatti Stuart-kuningassuvun palauttamista Englannin ja Skotlannin valtaistuimille. Jakobiittien ajamaa asiaa kutsutaan jakobitismiksi; sana juontuu mainiossa vallankumouksessa vuonna 1688 syrjäytetyn Englannin kuningas Jaakko II:n eli Skotlannin Jaakko VII:n latinankielisestä nimestä Jacobus.
Stuart-sukuisia kruununtavoittelijoita olivat kuningas Jaakko II, tämän kuoleman jälkeen (1701) hänen poikansa James Stuart (Jaakko III, Skotlannin Jaakko VIII) kuolemaansa saakka vuoteen 1766, siitä kuolemaansa asti vuoteen 1788 Charles Edward Stuart, lempinimeltään ”Bonnie Prince Charlie” (Kaarle III), ja vielä vuoteen 1807 kuolemaansa asti edellisen veli Henry Stuart (Henrik IX). Sittemmin Stuartin suvun perilliset (Savoiji-, Modena-Este- ja Wittelsbach-suvut) eivät ole vaatineet Yhdistyneen kuningaskunnan kruunua.
Jakobiittien historia

Jakobiittien tärkeimmät kannatusalueet Britteinsaarilla olivat Irlanti ja Skotlanti, Skotlannissa erityisesti Ylämaat. Myös Walesissa ja Pohjois-Englannissa jakobitismilla oli jonkin verran vaikutusvaltaa. Jakobitismin kannattajien motiivit vaihtelivat: monet katolilaiset toivoivat katolisen uskon aseman palauttamista, ja rojalistit katsoivat parlamentin ylittäneen valtuutensa julistaessaan Jaakko II:n menettäneen kuninkuutensa. Skotlannissa jakobitismi liittyi klaanijärjestelmän viimeisiin hetkiin ja erillisen Skotlannin kuninkuuden lakkauttamiseen, ja se elää yhä kansallisromanttisena muistona. Englannissa jakobiittien kannatus nousi joksikin aikaa kansan vierastaman Yrjö I:n valtaannousun jälkeen. Salaseuran tavoin toimineet ja useita sotilaallisia hankkeita toimeenpanneet jakobiitit vetivät puoleensa myös jännitystä kaipaavia ja rahan tarpeessa olevia seikkailijoita. Jakobiitit harjoittivat lisäksi salakuljetusta, jossa olivat avuksi suhteet Ranskassa asuviin maanpakolaisiin. Jakobiittien sotatoimet saivat vaihtelevasti tukea mitä moninaisimpien liittosuhteiden kautta; erityisesti Ranska ja Espanja avustivat jakobiitteja eri aikoina.
Ensimmäiset jakobiittien kapinat tapahtuivat vuonna 1689 Skotlannissa ja Irlannissa, johon syrjäytetty Jaakko teki Ranskan avustuksella maihinnousun. Jakobiittisota Irlannissa jatkui vuoteen 1691, joskin Jaakko oli jo edellisenä vuonna palannut maanpakoon Ranskaan. Skotlannissa jakobiitit lyötiin sotilaallisesti vuonna 1690, ja saatuaan Jaakolta luvan klaanien päälliköt alistuivat kuningas Vilhelmin Oranialaisen valtaan vuonna 1692. Jaakon kuoltua vuonna 1701 hänen poikansa julistautui kuninkaaksi, ja Ranskan, Espanjan ja Modenan hovit sekä paavi tunnustivat hänet Englannin hallitsijaksi.
Skotlannissa syttyi 1700-luvulla kaksi merkittävää jakobiittien kapinaa: vuosina 1715 ja 1745. Jakobiitit yrittivät maihinnousua Espanjan laivaston tuella vuonna 1719 ja Ranskan avustuksella 1744. Viimeiset yritykset tehtiin vuonna 1759, minkä jälkeen Charles Edward Stuart tärveli suhteensa omiin tukijoihinsa, jotka hylkäsivät hänet. Skotlannissa hallitus tuhosi klaanijärjestelmän riistämällä klaanien päämiehiltä näiden valtaoikeudet, lakkauttamalla klaanien oikeuden vaatia asepalvelusta ja kieltämällä aseenkannon sekä kansallispukujen ja gaelin kielen käytön. Ylämaan tieverkkoa parannettiin, ja sinne perustettiin varuskuntia.
Jakobiittien vaikutus

Vaikka jakobiitit epäonnistuivat omassa asiassaan täysin, heidän toimintansa vaikutti merkittävästi Britannian historiaan. Jakobiitit sitoivat Britannian valtion voimavaroja vuosikymmenten ajan ja pakottivat kehittämään kotimaassa poliittisen kontrollin järjestelmiä kuten vakooja- ja tiedonantajaverkostoja sekä vahvistamaan pysyvää armeijaa. Osin tämän ansiosta Ison-Britannian valtio kykeni tehokkaasti vastustamaan 1700-luvun loppupuolen vallankumouksellisia liikkeitä. Jakobitismin tuho heikensi myös skotlantilaisen ja irlantilaisen kansallisaatteen uskottavuutta. Vaikka jakobiitit olivat kapinallisia, heidän aatteensa oli tukevasti monarkistinen eikä siten uhannut vallitsevaa yhteiskuntajärjestystä.
Jakobiitit ja Ruotsi

Jakobitismiin liittyvä episodi Ruotsin historiassa oli Suuren Pohjan sodan aikana vuosina 1718–1719. Kaarle XII  tarvitsi rahoitusta laivastolleen, ja aloitettiin neuvottelut siitä, saisiko hän lainan jakobiiteiltä sitä vastaan että tukisi jakobiittejä uudessa maihinnousuyrityksessä.
Toisen huhun mukaan  kenraali Carl Gustaf Armfeltin johdolla yritetty Trondheimin valtaus. Valtausyrityksestä huhuttiin, että suunnitelmana oli laivata ruotsalaisjoukot Trondheimista Skotlantiin jakobiittien kapinan tueksi, mahdollisesti Venäjän laivaston avulla – Ruotsin kuningas Kaarle XII oli vuonna 1717 neuvotellut tsaari Pietari Suuren kanssa rauhanehdoista Ahvenanmaalla. Nykyään ruotsalaishistorioitsijat eivät pidä suunnitelmaa uskottavana, ja kuninkaan arvellaan itse panneen huhun alulle hämäystarkoituksessa. Tarina esiintyy muun muassa Aarno Karimon historiallisessa seikkailuromaanissa Armfeltin lähetti.
Karin Balzer

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Karin Balzer 30.8.1963 |  Karin Balzer 30.8.1963 |  Karin Balzer 30.8.1963 |  |
Maa:   Itä-Saksa
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Tokio 1964 | 80 m aitajuoksu |  |
|  Pronssia | München 1972 | 100 m aitajuoksu |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Budapest 1966 | 80 m aitajuoksu |  |
|  Kultaa | Ateena 1969 | 100 m aitajuoksu |  |
|  Kultaa | Helsinki 1971 | 100 m aitajuoksu |  |
|  Hopeaa | Belgrad 1962 | 80 m aitajuoksu |  |
| sisäratojen EM-kilpailut  | sisäratojen EM-kilpailut  | sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Praha 1967 | 50 m aitajuoksu |  |
|  Kultaa | Madrid 1968 | 50 m aitajuoksu |  |
|  Kultaa | Belgrad 1969 | 50 m aitajuoksu |  |
|  Kultaa | Wien 1970 | 60 m aitajuoksu |  |
|  Kultaa | Sofia 1971 | 60 m aitajuoksu |  |
Karin Balzer (o.s. Richert, 5. kesäkuuta 1938 – 17. joulukuuta 2019) oli itäsaksalainen pika-aitajuoksija. Hän on edelleen lajinsa ainoa kolminkertainen ja vanhin Euroopan mestari.
Nuorempana Karin Balzer kilpaili uinnissa ja käsipallossa. Vuonna 1958 hän loikkasi tulevan aviomiehensä, seiväshypyssä kuusi Itä-Saksan mestaruutta vuosina 1949–1954 voittaneen Karl-Heinz Balzerin (1921–2007) kanssa läntisen Saksan puolelle, mutta he palasivat takaisin Itä-Saksaan pari kuukautta myöhemmin. Pariskunta avioitui vuonna 1961.
Karin Balzer saavutti ensimmäisen arvokisamitalinsa Belgradin EM-kilpailuissa 1962, kun hän juoksi 80 metrin aitajuoksussa ajan 10,6 s ja sijoittui hopealle niukasti Puolan Teresa Ciepłylle hävinneenä. Tokion olympialaisissa 1964 hänestä tuli olympiavoittaja; voittoaika oli 10,5 s, ja Ciepły jäi samalla ajalla toiseksi. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 Balzer voitti Euroopan mestaruuden ajalla 10,7 s. Méxicon olympialaisissa 1968 hän jäi viidenneksi ajalla 10,6 s.
Vuonna 1969 naisten pika-aitamatka oli pidentynyt 100 metriksi. Balzer juoksi matkan ensimmäisenä naisena käsiajanotolla alle 13 sekunnin syyskuussa 1969 Berliinissä. Ateenan EM-kilpailuissa 1969 hän voitti ylivoimaisesti toisen ulkoratojen Euroopan mestaruutensa sähköajalla 13,29 s. Kolmas EM-titteli tuli Helsingistä 1971 voittoajan ollessa 12,94 s; saman maan Annelie Ehrhardt hävisi kahdella sadasosasekunnilla.
Balzer kilpaili viimeisen kerran arvokisoissa Münchenin olympialaisissa 1972. Valmistautuminen kilpailuun oli vaikeaa, sillä hänen kuusivuotias ainoa lapsensa Andreas loukkaantui vakavasti liikenneonnettomuudessa ja kuoli aitajuoksun loppukilpailua edeltäneenä päivänä. Karin Balzer osallistui kuitenkin loppukilpailuun ja saavutti olympiapronssia ajalla 12,90 s. Vuonna 1973 syntyi toinen lapsi Falk, joka on aitajuoksijana saavuttanut EM-hopeaa.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Karin Balzer voitti viisi Euroopan mestaruutta vuosina 1967–1971, kolme ensimmäistä 50 metrin ja loput 60 metrin aitamatkalla. Yliopistomaailmassa hän toimi sosiaalipedagogiikan dosenttina.
Georg Henrik von Wright

| Georg Henrik von Wright |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. kesäkuuta 1916 Helsinki
Kuollut: 16. kesäkuuta 2003 (87 vuotta) Helsinki
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Eino Kaila
Oppilaat:  Jaakko Hintikka
Tutkimusalue:  filosofia
Tunnetut työt:  Logiikka, filosofia ja kieli (1958) Explanation and Understanding (1971)
Palkinnot:  Wihurin kansainvälinen palkinto (1976) Alexander von Humboldt -säätiön palkinto (1986) Ruotsin akatemian suuri palkinto (1986) Library of Living Philosophers (1989)
Georg Henrik von Wright ([ˈjeːɔrj ˈhɛnːrɪk fɔnˈvrɪkːt], 14. kesäkuuta 1916 Helsinki – 16. kesäkuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen filosofi, akateemikko ja yhteiskunnallinen ajattelija, joka piti itseään humanistina. Von Wright toimi professorina Helsingin ja Cambridgen yliopistoissa. Cambridgessa hän oli Ludwig Wittgensteinin läheinen työtoveri ja seuraaja.
Von Wright oli johtava hahmo aikansa suomalaisessa filosofiassa. Hän erikoistui filosofiseen logiikkaan, analyysiin, kielifilosofiaan, mielenfilosofiaan sekä Charles Peircen läheiseen tutkimukseen. Hänen kirjallinen tuotantonsa voidaan jakaa kahteen osaan. Ensinnäkin von Wright kirjoitti analyyttistä filosofiaa ja filosofista logiikkaa. Toisaalta hän kirjoitti myös vapaamuotoisia yhteiskunnallisempia teoksia, kulttuurikritiikkiä ja esseitä humanistisessa ja osittain pessimistisessä äänensävyssä.
Elämä > Lapsuus ja varhaiset opinnot

Georg Henrik von Wright syntyi von Wrightin aatelissukuun, jonka alkuperä oli Skotlannissa. Hänen vanhempansa olivat toimitusjohtaja Tor von Wright ja Ragni Elisabeth Alfthan. Hänen sisarensa oli Marianne Frankenhaeuser. Lapsena von Wright oli sairaalloinen. 12-vuotiaana hän vietti lääkärin neuvosta vuoden Meranin parantolassa Etelä-Tirolissa Italiassa. Siellä hän parani fyysisesti ja koki ”intellektuaalisen heräämisensä”, mikä tarkoitti lähinnä kiinnostusta matematiikkaan ja luonnontieteisiin.
Helsingissä von Wright opiskeli ruotsinkielisessä normaalilyseossa. Hänen filosofinen heräämisensä tapahtui 13-vuotiaana. Hän luki muun muassa Wilhelm Jerusalemin teosta Einleitung in die Philosophie (suom. Filosofian alkeet), Hans Larssonin teosta Psykologi sekä Nietzscheä ja Schopenhaueria. Pian von Wrightille selvisi, että filosofia on hänen elämänkutsumuksensa. Alussa hän pohti muun muassa mielen ja ruumiin ongelmaa.
Von Wright opiskeli filosofiaa Helsingin yliopistossa Eino Kailan oppilaana vuodesta 1934 alkaen. Kaila oli naimisissa von Wrightin äidin serkun kanssa. Nuorukaisen filosofisista taipumuksista kuultuaan hän suositteli tälle Rudolf Carnapin teoksia Abriss der Logistik ja Der logische Aufbau der Welt. Kailan ohella von Wright kertoo saaneensa paljon vaikutteita myös Rolf Nevanlinnalta ja Ernst Lindelöfiltä, jotka myös olivat sukua hänelle.
Von Wright opiskeli yliopistossa paitsi filosofiaa ja matematiikkaa myös historiaa ja valtio-oppia. Hän kertoo kasvaneensa opiskeluvuosinaan filosofisessa ilmapiirissä, jota luonnehti Wienin piirin käsitys siitä, että filosofia on vihdoin saavuttanut tieteellisyyden ja että perinteinen metafysiikka oli hylättävä.
Elämä > Jatko-opinnot Cambridgessa, sota-aika

Von Wright valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1937. Filosofisen uransa alussa hän keskittyi logiikkaan ja tieteenfilosofiaan. Tässä hän sai paljon vaikutteita Kailan loogisesta empirismistä. Toisaalta häneen vaikutti myös Jacob Burckhardtin humanismi. Von Wright haaveili siirtymisestä Kailan tavoin Wieniin. Vuosina 1937–1938 hän matkusteli Itävallassa ja Italiassa. Tuolloin hän onnistui tapaamaan Victor Kraftin ja Kurt Gödelin Wienissä. Anschlussin jälkeen 1938 kaupungista tuli kuitenkin filosofinen tyhjiö, ja haave sinne siirtymisestä täytyi hylätä.
Kailan innostamana von Wright valitsi väitöskirjansa aiheeksi induktion ongelman. Aihetta tutkivat tuolloin muiden muassa John Maynard Keynes, C. D. Broad ja R. B. Braithwaite, jotka kaikki vaikuttivat Cambridgen yliopistossa. Tämän vuoksi von Wright päätti siirtyä Cambridgeen. Tämä tapahtui maaliskuussa 1939.
Cambridgen yliopistossa von Wright opiskeli aluksi C. D. Broadin oppilaana. Pian yliopistoon saavuttuaan von Wright kuuli yllätyksekseen, että Ludwig Wittgenstein opetti siellä. Hän hankkiutui tämän matematiikan filosofiaa käsitelleelle luennolle. Aluksi heidän välinsä olivat kylmät, koska von Wright ilmoittautui Wittgensteinin luennoille lukukauden loppupuolella. Wittgenstein raivostui siitä, että hänen luennoilleen tuli uteliaisuudesta tilapäisiä kuulijoita, joilla ei ollut aikomuksia eikä edellytyksiä ymmärtää luentoja. Hän teki luennossaan häijyn huomion von Wrightistä, peittäen tämän viittaamalla ”muihin samanlaisiin”. Myöhemmin he kuitenkin ystävystyivät, ja von Wright osallistui toiselle samaa aihetta käsitelleelle luentosarjalle.
Loppukesällä 1939 von Wright palasi Suomeen. Sota-aikana hänet oli vapautettu asepalveluksesta, mutta hän työskenteli Valtion tiedoituslaitoksessa sotapropagandan tuotannossa.
Von Wright väitteli Helsingin yliopistosta tohtoriksi vuonna 1941 väitöskirjalla The Logical Problem of Induction (Induktion looginen ongelma). Samana vuonna hän meni naimisiin vapaaherratar Maria Elisabeth von Troilin kanssa; heille syntyi 1940-luvulla kaksi lasta. Vuosina 1943–1946 von Wright toimi filosofian lehtorina Helsingin yliopistossa.
Elämä > Professorina ja akateemikkona

Von Wrightille myönnettiin vuonna 1946 Helsingin yliopiston filosofian ruotsinkielinen professorin arvo hänen ollessaan vasta 29-vuotias. Vuonna 1947 hän palasi Cambridgeen. Siellä hän luennoi induktiologiikasta ja osallistui jälleen Wittgensteinin luennoille. Tuohon aikaan miesten suhde kehittyi ystävyydeksi. Wittgenstein pyysi noihin aikoihin hakemaan häneltä vapautuvaa professorinvirkaa, ja aikoi itse keskittyä elämäntyönsä viimeistelemiseen. Von Wright haki paikkaa, osin koska poliittinen tilanne Suomessa oli uhanalainen. Tilanteen Suomessa rauhoituttua hän kuitenkin perui hakemuksensa. Vuonna 1948 professorinvirkaa tarjottiin hänelle ilman hakemusta, ja hän otti sen vastaan.
Von Wright toimi Cambridgen yliopiston filosofian professorin virassa kolme ja puoli vuotta, vuoteen 1951 saakka. Tuona aikana hän tutustui lähemmin eläkkeellä olleeseen G. E. Mooreen sekä Norman Malcolmiin. Helsingin yliopiston professorin virassa hän toimi vuoteen 1961. Helsingissä von Wrightin oppilaana oli muun muassa Jaakko Hintikka.
Wittgensteinin kuoltua vuonna 1951 von Wrightistä tuli yksi tämän myöhäiskauden kirjallisen perinnön oikeudenomistajista ja toimittajista, ja hän kirjoitti useita artikkeleita työtoveristaan. Samana vuonna hän päätti myös palata takaisin Suomeen. Osittain syynä oli nuoruus perinteikkäässä Cambridgen filosofian professorin virassa, osittain halu palvella Suomea.
Von Wrightillä oli kuitenkin edelleen useita kunniatehtäviä sekä Suomessa että muissa maissa. Hänet kutsuttiin vuonna 1947 Suomen Tiedeseuran jäseneksi ja valittiin 1978 sen kunniajäseneksi. Vuonna 1966 hän toimi seuran puheenjohtajana. Hän oli Suomen Akatemian jäsen vuosina 1961–1986 ja akatemian esimiehenä hän toimi vuosina 1968–1970, Suomen filosofisen yhdistyksen puheenjohtaja vuosina 1962–1973 sekä Åbo Akademin kanslerina 1968–1977. Suomen ulkopuolella hän toimi muun muassa Tieteiden historian ja filosofian kansainvälisen unionin IUHPS:n (International Union of History of Philosophy and Science) johtajana vuosina 1963–1965, vierailevana professorina Cornellin yliopistossa Ithacassa vuosina 1965–1977 sekä ranskalaisen Institut International de Philosophien johtajana vuosina 1975–1977.
Von Wright jäi eläkkeelle vuonna 1986. Library of Living Philosophers -kirjasarjassa julkaistiin vuonna 1989 hänelle omistettu teos. Kyseiseen sarjaan pääsemistä pidetään filosofian alalla Nobelin palkintoon verrattavissa olevana kunnianosoituksena. Von Wright kuoli Helsingissä 16. kesäkuuta vuonna 2003, pian 87. syntymäpäivänsä jälkeen.
Filosofia

Filosofina von Wrightillä oli kaksi ”isähahmoa”, Eino Kaila ja Ludwig Wittgenstein. Von Wrightin omien sanojen mukaan Kaila teki hänestä loogisen empiristin, Wittgenstein taas hävitti tämän. Von Wright esitteli jo teoksessaan Looginen empirismi lyhyesti ne ajatukset, joilla hän myöhemmin vastusti loogista empirismiä. Jäljelle jäi kuitenkin kiinnostus logiikkaan, ja myöhemmällä urallaan von Wright luki itsensä kuuluvaksi analyyttiseen filosofiaan. Von Wright sanoi itse filosofiasta, että sen menetelmä on looginen analyysi ja sen päähuolena on merkitysten selventäminen.
Von Wrightin tuotanto voidaan jakaa kahteen osaan. Ensinnäkin hän kirjoitti analyyttistä filosofiaa ja filosofista logiikkaa, toisaalta vapaamuotoisia yhteiskunnallisempia ja aikalaiskriittisiä teoksia ja esseitä.
Filosofia > Analyyttinen filosofia

Von Wright on itse kuvannut omaa filosofista kehitystään seuraavasti: alkuvaiheessa, Cambridgeen saakka, hän käsitteli ennen kaikkea induktion ja todennäköisyyden teoriaa. Cambridgen vuosina hän tutki deduktiivista logiikkaa. Tuohon aikaan sijoittuu modaalilogiikan uudelleen löytäminen. Sivutuotteena tapahtui deonttisen logiikan (normatiivisten käsitteiden logiikka) keksiminen.
Seurauksena von Wright kiinnostui teon käsitteen loogis-filosofisesta ongelmasta (teonfilosofia), mikä johti hänet puolestaan etiikan ja oikeusfilosofian pariin. Myöhemmin hän tutki tieteenfilosofiaa. Viimeinen painopisteen muutos tapahtui mielenfilosofian (von Wrightille itselleen vielä psykologian filosofia tai philosophy of mind) suuntaan. Von Wright katsoi kuitenkin aina säilyttäneensä kiinnostuksensa myös niihin ongelmiin joita oli käsitellyt aiemmin, sen sijaan että olisi jättänyt ne kokonaan taakseen.
Von Wrightin vuonna 1951 julkaistut teokset An Essay in Modal Logic (Tutkielma modaalilogiikasta) sekä Deontic Logic (Deonttinen logiikka), olivat merkkipaaluja sodan jälkeisessä formaalin modaalilogiikan nousussa ja sen deontologisessa tulkinnassa. Jälkimmäisen kautta von Wright on yksi nykyaikaisen deonttisen logiikan keksijöistä — hänen järjestelmänsä oli ensimmäinen tämän kaltaisen logiikan vakuuttava esitys, ja hän oli myös ensimmäinen joka käytti tällaisesta logiikasta termiä ”deontic”.
Von Wright piti Gifford-luennot vuosina 1958–1960. Niistä muodostuivat hänen 1960-luvun kautensa tärkeimmät teokset, Norm and Action ja Hyvän muunnelmat (The Varieties of Goodness).
Von Wright on käsitellyt tuotannossaan Wittgensteinia varsin laajasti, ja häntä on pidetty merkittävänä Wittgensteinin filosofian tutkijana ja asiantuntijana.