stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seksuaalimoraali
Siveellisyyskäsitteiden murros ja kehkeytyvä Suomi > 1800-luvun jälkipuolisko: uusia käsitteitä ja uusia keskustelijoita

Aiemmin julkisessa keskustelussa pitkälti vaiettujen aihepiirien avoimempaan käsittelyyn tarvittiin myös uusia käsitteitä ja asenteita. Aiemmin valtiollisesti sävyttynyt siveellisyyden käsite alkoi nyt kytkeytyä sukupuoleen ja seksuaalisuuteen. Esimerkiksi aatelissäätyä edustanut filosofian professori Thiodolf Rein (1838–1919) oli avainpaikoilla sukupuolimoraalin alkaessa nousta keskusteluun uudella tavalla. Hänen mielestään sukupuolisuhteiden julkinen käsitteleminen, niistä vaikenemisen sijaan, oli omiaan heikentämään ”järkevää” häpeäntunnetta, joka niihin tuli luonnonviettien hillitsemiseksi liittyä. ”Säädyllinen” ulkoinen esiintyminen oli tarpeellinen ”siveyden suoja”, mutta ei sen tae.
Reiniin nähden hyvin erilaista asemaa keskustelussa edusti Hanna Ongelin (1848–1893). Senaatissa puhtaaksikirjoittajana työskennellyt Ongelin syytti julkaisemissaan kirjoituksissa suorasukaisesti naisjärjestöjä kaksinaismoralismista, hyvän omantunnon hankkimisesta hyväntekeväisyystyöllä. Hänen mukaansa näin ”syöpäkasvainta hoidetaan laastarilapulla”. Prostituution syynä eivät olleet ilotytöiksi ajautuvat työläisnaiset ja piiat, vaan näiden palveluita käyttävät miehet.
Saksalainen seksologi Max Gruber ilmensi ja muotoili Ongelinin arvosteleman kaksinaismoraalin 1920-luvulla sanomalla, että naisten siveys on ”korkeinta kansallista omaisuutta” taatessaan sen, että miehet todella ovat kasvattamiensa lasten isiä. Kansakunnan hyvinvointi riippui Gruberin mukaan tästä luottamuksesta. Seksuaalisten vapauksien sallimisella naisille olisi siten paljon vakavammat seuraukset kuin miesten vastaavilla vapauksilla.
Sotien poikkeusolot ja seksuaalimoraali

Yhteiskuntien normaalitilaan verrattuna pitkälti omalakisina ilmiöinä sodat synnyttävät poikkeuksellisia olosuhteita myös ihmissuhteiden ja seksuaalimoraalin kannalta.
Sotien poikkeusolot ja seksuaalimoraali > Suomen sisällissota

Suomen sisällissodassa vastapuoli luokiteltiin sukupuolesta ja iästä riippumatta joko valkoisiksi (”lahtareiksi”) tai punaisiksi (”punikeiksi”). Molemmilla puolilla naisia toimi sairaanhoidon ja huollon tehtävissä. Erityisesti valkoisten viholliskuvan retoriikkaan kuuluivat epäilyt vastapuolen hoitohenkilöstön työnkuvan ja moraalin laadusta. Myös aseelliseen toimintaan kiinnostusta ilmaistiin naisten keskuudessa kummallakin puolella.
Hilja Eskelinen punaisten Viipurin naiskomppaniasta.
Verna Erikson, valkoisten patruunankantaja Helsingistä.
Hallituksen joukkojen ylipäällikkö Mannerheim kiirehti tuoreeltaan torjumaan paikallisesti esiintynyttä kiinnostusta naisten aseellisten osastojen perustamiseen. Aikeet torjuttiin myös lehdistössä korostamalla naisten perinteistä roolia ”hyvinä hengettärinä” tai vetoamalla puuttuvaan koulutukseen.
Suomen työväen pääneuvoston vastaavan kielteisen linjauksen tullessa 2. maaliskuuta 1918 ainakin Helsingissä ja Viipurissa oli jo aseellisia naisten kaarteja. Perustetut yksiköt päätettiin säilyttää. Yli 2 000 naista taistelikin kansanvaltuuskunnan joukoissa.
Valkoisten aikalaiskuvauksissa ja myöhemmässäkin niin sanotussa vapaussotakirjallisuudessa toistuva erityinen teema on punaisten puolella toimineiden aseellisten tai sellaisiksi kuviteltujen naisten tuomitseminen tapojen, kuten pitkien housujen käytön, ja moraalin kannalta. 5. Mooseksen kirja (22:5) tuomitsee toiselle sukupuolelle ominaiseen asuun pukeutumisen. Tämän raamatunkohdan nojalla syytettiin myös 1400-luvun Jeanne d’Arcia.
Naisten housujenkäyttö on Siltalan (2009) mukaan sisällissodan aikana ja jälkiselvittelyissä mielletty kategoriavirheeksi, joka oikeuttaa rikosepäilyn. Housujen käyttö on voinut aiheuttaa vangitsemisen ja siihen on kiinnitetty erityistä huomiota esimerkiksi kuulusteluasiakirjoissa. Yksittäisissä tapauksissa housuasu on voinut koventaa rangaistusta, mutta ei ole yksinään johtanut teloitukseen. Sitä, oliko pukeutuminen vaikuttanut tuomioon alemmissa oikeusasteissa, pohdittiin myöhemmin sotaylioikeudessa.
Sotien poikkeusolot ja seksuaalimoraali > Talvi- ja jatkosota

Yhteiskunnan jakautuessa sodan olosuhteissa rintamaan ja kotirintamaan naisille asetettiin velvoitteita sekä täydentää miesten puuttuvaa työpanosta että luoda moraalisia edellytyksiä sodasta selviytymiselle, olla ”kansakunnan moraalinen selkäranka”.
Tätä selkärankaa tuettiin sodanaikaisella julkisten tanssitilaisuuksien kiellolla, jota puolestaan uhmasivat nuoria toistensa seuraan vetäneet nurkkatanssit. Sotilaiden keskuudessa liikkui huhuja ruokaan lisättävästä, sukupuoliviettiä vähentävästä aineesta, ”jarrusta”.
Lottien korkeaa moraalia korostettiin. Sitä symboloi epäkäytännöllisen siveäksi osoittautunut lottapuvun helman pituus 25 cm maasta, mikä myöhemmin tingittiin puvun käyttäjien vaatimuksesta 30:een senttiin. Mikäli lotan seurustelusuhde näytti johtavan avioliittoon, sitä ei tuomittu.
Sodan oloissa kansallisuusrajojen ja erityisesti sodan osapuolirajan yli solmitut suhteet ja niistä syntyneiden lasten vaikea asema ovat tulleet avoimempaan keskusteluun vasta 2000-luvulta lähtien.
Vastakohtana korkean moraalin ihanteille puhuttiin käytöstapojen raaistumisesta sodan oloissa. Suomalaisesta sodanaikaisesta oikeudenkäyntiaineistosta tunnetaan sekä tapaus, jossa lomalle tullut aviomies surmasi kotoaan tapaamansa toisen miehen, että tapaus, jossa aviomiehen yllätyksen varalta aseistautunut rakastaja surmasi riidan päätteeksi kumppaninaan olleen aviovaimon.
Sotien poikkeusolot ja seksuaalimoraali > Pariisi 1944

Pariisin vapauduttua saksalaismiehityksestä kaupungissa koettiin ranskalaisnaisten ja liittoutuneiden sotilaiden vilkasta ja vapaamielistä seksuaalista kanssakäymistä. Kirkollisten piirien taholta Pariisin nuorille naisille annettiin varoituksia kunnian tahraamisesta vapautumisen riemuun: ”Älkää luopuko viattomuudestanne vapautuksen nostattamassa huumassa. Ajatelkaa tulevaa perhettänne.” Toisaalta aiemmin saksalaisten kanssa sukupuolisuhteissa olleisiin kohdistettiin vainoa ja julkista häpäisyä esimerkiksi leikkaamalla ”collaboration horizontaleen” syyllistyneiden naisten hiukset ja kuljettamalla heitä nöyryyttävissä kulkueissa kaupungin kaduilla.
Sotien poikkeusolot ja seksuaalimoraali > Berliini 1945

Yhdysvalloissa vuonna 1954 ilmestynyt nimettömän kirjoittajan omaelämäkerrallinen teos Nainen Berliinissä nosti uhrien omakohtaisena kokemuksena esiin Berliinin valtauksen yhteydessä tapahtuneen seksuaalisen väkivallan.
Berliiniin tunkeutuvat neuvostojoukot mielsivät saksalaisnaiset luhistuvassa kaupungissa ”seksuaaliseksi sotasaaliiksi”; vaihtoehtoisesti heidät olisi voitu Beevorin (2002) tulkinnan mukaan nähdä saksalaisten sotilaiden sijaiskohteina, joihin purkaa raivoa. Beevor kuvaa raiskaajasotilaiden asennetta ”miessukupuolisuuden mustaksi alueeksi, joka voi putkahtaa pinnalle aivan liian helposti, varsinkin sodassa, kun ei ole sosiaalisia tai kurinpidollisia pidäkkeitä”.
Olympialaiset "Suomen naisten siveellisyyden koetinkivenä"

Kun Suomi sai järjestääkseen vuoden 1952 kesäolympialaiset, tämä nähtiin paitsi kansainvälistymisen mahdollisuutena, myös siveellisenä uhkana etenkin maaseudun nuorisolle ja välillisesti koko Suomen kunnialle. Suomen Naisten Kansallisliiton ja sen jäsenjärjestön, Suomen valkonauhaliiton, elimissä pohdittiin nuorten naisten valmistelemista olympialaisten houkutuksia vastaan. Tähän tarkoitukseen laadittiin ohjemateriaaleja ja aiheesta valistavia aikakauslehtikirjoituksia sekä ”humoristisia moraalisaarnoja” sisältäviä elokuvatrailereita. ”Ihmisen sukupuoliolemuksessa" piileviä suuria voimia ei ollut tarkoitettu hetkelliseen nautintoon, vaan kestävän perheonnen pohjaksi”, kohderyhmää valistettiin.
Rakenteellisen vallan säätelemä ja tuottama seksuaalisuus

Seksuaalisuuden tarkastelussa 1900-luvulla vallinneen, muun muassa Sigmund Freudin, Wilhelm Reichin ja Herbert Marcusen ilmentämän valtavirta-ajattelun mukaan seksuaalisuus viettinä toteutuu moraalin, kulttuurin ja yhteiskunnan asettaman järjestyksen luomissa kehyksissä, joissa korostuu seksuaalisuuden ilmentymien peittely ja ohjailu.
Foucault tarkasteli asetelmaa toisesta näkökulmasta, vallanpitäjien tiedonhalun kannalta: vallanpitäjiä kiinnosti ihmisten seksuaalisuus kohteena, jonka voi houkutella esiin tunnustuksina, tutkia yksityiskohtaisesti ja näin hallita sitä. Tämän toimintamallin seurauksena kulttuuri seksualisoituu: huomion kiinnittäminen luo kohteensa. Tätä tarkkailemisen ja rankaisemisen yhteyttä havainnollistaa Nancy Fridayn julkaisema, aineistokeräyksessä saatu kuvaus irlantilaisesta tyttöjen luostarikoulusta: ”Hän [koulun johtajatar] tahtoi tietää tarkasti, mitä tein pojan kanssa ja mitä poika teki. Sitten hän komensi minut poikittain tuolille ja antoi pakaroilleni kaksikymmentä iskua hihnalla. – – Sen jälkeen jouduin säännöllisesti menemään hänen huoneeseensa – – [J]oka kerran hän kysyi masturboimistani. – – Tuona aikana aloin masturboida.”
Seksuaalinen vallankumous

Erityisesti 1960-luvulla käynnistynyttä arvojen, asenteiden ja käyttäytymisen vapautumista on kutsuttu seksuaaliseksi vallankumoukseksi. Kielikuva rinnastaa perinteisinä pidettyjen sukupuolisten ja seksuaalisten käyttäytymismallien kyseenalaistamisen samanaikaiseen yhteiskunnalliseen liikehdintään sotaa ja porvarillisina pidettyjä arvoja vastaan. Eräs aikakauden tunnuslauseista oli Vietnamin sodan vastustamiseen liitetty ”make love, not war” (vapaasti suomentaen ”ei sodita vaan rakastellaan”). Allyn (2000) pitää tärkeänä ”vallankumouksen” edistäjänä Helen Gurley Brownin (1962) teosta Sex and the Single Girl, jossa tämä julkisesti ja ylpeässä sävyssä toi esiin avioliittoa edeltäneen vilkkaan seksuaalielämänsä ja kannusti muita naisia seuraamaan esimerkkiään.
Seksuaalinen vallankumous > Ehkäisypilleri

Seksuaalisen vallankumouksen tärkeänä edellytyksenä oli ehkäisyvarmuuden olennainen paraneminen ja ehkäisyn luonteen muuttuminen ehkäisypillerin kehittämisen (Gregory Pingus työryhmineen 1956) ja yleistymisen jälkeen.
Ehkäisyvälineiden käyttö laillistettiin Yhdysvalloissa 1965.
Katolinen kirkko vahvisti perinteisen moraalikäsityksensä jatkumisen ja kielsi kaikkien ehkäisyvälineiden käytön Paavali VI:n Humanae Vitae -kiertokirjeessä 1968.
Seksuaalinen vallankumous > Sandstone ja valistusoppaiden aalto

Seksuaalista vallankumousta ilmensivät lukuisien tutkimusten ja opaskirjojen myös uudenlaisia seksuaalisuhteiden muotoja ja arvoja kokeilevat yhteisöt, kuten Esalan Institute, Brook Farm ja Sandstone Retreat.
John ja Barbara Williamson perustivat Abraham Maslow’n humanistisen psykologian ja tarvehierarkian innoittaman, vapaamielisen seksuaalisuuden Sandstonen yhteisön Topanaga Canyonin läheiselle kukkulalle Los Angelesin piirikuntaan vuonna 1967. Sandstone innoitti lukuisia kirjoittajia ja tutkijoita. Alex Comfortin seksielämän opas Rakasta hellästi ja Gay Talesen aikalaisraportti Naapurin vaimo ovat osaltaan Sandstonen innoittamia. Sandstone suljettiin vuonna 1972, osittain siihen kytkeytyneiden oikeusjuttujen seurauksena.
”Tosi rakkaus odottaa”

Seksuaalisen vallankumouksen eräänä vastareaktiona on Yhdysvalloista, evankelikaalisen Southern Baptist Church -kirkon piiristä saanut alkunsa True Love Waits, suomeksi Tosi rakkaus odottaa -liike (TLW), joka korostaa sukupuoliyhdynnästä pidättäytymistä ennen avioliittoa. Liikkeeseen kuuluva sitoutuu kirjallisesti ”tästä päivästä lähtien siihen, että sukupuoliyhteys kuuluu yksinomaan avioliittoon”. Lupaus suunnataan sitoutujan itsensä lisäksi Jumalalle sekä sitoutujan ”tulevalle puolisolle ja tuleville lapsille”, joissakin versioissa myös sitoutujan perheelle ja ystäville.
Liike tulkitsee sukupuoliyhteyden naimattomien kesken haureudeksi. Perusteluna ovat Raamatun seuraavat kohdat: 1. Moos. 2:24, Matt. 19:4–6, Matt. 19:18, 1 Kor. 7:2–9 ja Hepr. 13:4.
Suomeen liike on levinnyt Suomen Evankelisluterilaisen Kansanlähetyksen kautta vuodesta 1996 alkaen. Suomeen sopeuttamisen esikuvana on toiminut norjalainen Vœrd at vente på -liike. Liike tavoitteli etenkin alkuvaiheessa verkostoonsa ”seurakuntia ja hyvin järjestäytyneitä liikkeitä”, sen sijaan yksityshenkilöt ja valtionkirkot rajattiin yhteistyökumppanuuden ulkopuolelle. Perinteisen nuorisojärjestön tapaan liike on aikuisten perustama ja johtama ja sen kohteina olevat nuoret houkutellaan mukaan erityisin toimenpitein.
Liike on nähty vastakkaisena nuorison yleisemmille arvovalinnoille, joissa korostuu vanhempien tarjoamien arvojen kyseenalaistaminen. Tutkimuksessa on kiinnitetty huomiota siihen, että liikkeen ideologien voimakas kritiikki seksuaalista vallankumousta kohtaan on jäänyt etäiseksi kohderyhmän nuorille, joiden koko elinajan seksuaalinen vapaus on ollut vallitseva tilanne. Liikkeen johtohenkilöt ovat pyrkineet rekrytoimaan liikkeen nuoriksi kasvoiksi edustavia ja esiintymiskykyisiä mannekiinipareja eli kellokkaita (ilmaukset liikkeen sisäisissä muistioissa, sit. Salomäki 2004, 119, 120.) esiintymään julkisina esimerkkeinä kampanjan nimissä. Toinen rekrytointikohde ovat olleet kohderyhmälle tutut idolit. Gospelmuusikoiden piiristä liikkeen nimissä ovat esiintyneet esimerkiksi DC Talk -yhtye ja Nina Åström.
Seksuaalinen kaksoisstandardi

Satunnaista seksiä harjoittaneita naisia arvioitiin positiivisemmin kuin miehiä, heitä haluttiin useammin tapailla ja harjoittaa seksiä heidän kanssaan. Tutkijoiden mukaan tämä viittaa ”käänteiseen” seksuaaliseen kaksoisstandardiin, koska on laajalti luultu, että ”löyhä” seksuaalimoraali haittaisi enemmän naisia kuin miehiä.
Kirjallisuutta

Desan, Suzanne: The Family on Trial in Revolutionary France.  Berkeley:  University of California Press, 2004.  ISBN 0-520-23859-1  (englanniksi)
Gurley Brown, Helen: Sex and the Single Girl: The Unmarried Woman's Guide to Men.  Bernard Geis Associates, 1962.  ISBN 978-1-56980-252-6  (englanniksi)
Hatfield, Tom: Sandstone Experience.  Penguin Group, 1976.  ISBN 0-451-07068-2  (englanniksi)
Järvinen, Margaretha: Prostitution i Helsingfors: En studie i kvinnokontroll.  (väitöskirja)  Åbo:  Åbo akademis förlag, 1990.  ISBN 951-9498-71-0  (ruotsiksi)
Mason, Michael: The Making of Victorian Sexuality.  Oxford:  Oxford University Press, 2004.  ISBN 0-19-285312-0  (englanniksi)
Nussbaum, Martha C. & Sihvola, Juha (editors): The Sleep of Reason: Erotic Experience and Sexual Ethics in Ancient Greece.  Chicago; London:  University of Chicago Press, 2002.  ISBN 978-0-226-60915-7  (englanniksi)
Moraalinvartijat työssään. Jehan Georges Vibertin satiirinen maalaus The Committee on Moral Books.
Kurtisaani ja asiakas kreikkalaisessa amforassa, 460-450 eaa.
Franz Xaver Winterhalter, Decamerone, 1837.
Ruusuromaani.
Cicisbeo. Luigi Ponelaton maalaus (1790).
Piirros vuodelta 1854: jos nainen nostaa helmojaan suojatakseen niitä kuraantumasta, miehet saattavat nähdä säädyttömän vilauksen hänen nilkoistaan, jotka muuten olivat maahan ulottuvan hameen suojissa.
Häväistyjä kollaboraattoreita.
Tosi rakkaus odottaa -kampanjan hopeasormuksia.
Do Bigha Zamin

| Do Bigha Zamin |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Bimal Roy
Käsikirjoittaja:  Hrishikesh Mukherjee Salil Chowdhury
Tuottaja:  Bimal Roy
Säveltäjä:  Salil Chowdhury
Kuvaaja:  Kamal Bose
Leikkaaja:  Hrishikesh Mukherjee
Pääosat:  Balraj Sahni Nirupa Roy Meena Kumari
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Intia
Tuotantoyhtiö:  Bimal Roy Productions
Levittäjä:  Shemaroo Entertainment Netflix
Ensi-ilta:  1953
Kesto:  142 min
Alkuperäiskieli:  hindi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Do Bigha Zamin (suom. ”Kaksi eekkeriä maata”) on intialainen elokuva vuodelta 1953. Se sai kansainvälisen palkinnon (Prix Internationale) Cannesin elokuvajuhlilla. Elokuva edustaa hindinkielistä neorealismia, ja se kertoo köyhästä maanviljelijästä joka joutuu ahdinkoon velkojensa vuoksi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Balraj Sahni  | … |  Shambhu Maheto   |
|  Nirupa Roy  | … |  Parvati ”Paro” Maheto   |
|  Ratan Kumar  | … |  Kanhaiya Maheto   |
|  Nana Palsikar  | … |  Gangu Maheto    |
|  Meena Kumari  | … |  Thakurain   |
|  Mehmood  | … |  Preetam   |
|  Jagdeep  | … |  Lalu Ustad   |
|  Nazir Hussain  | … |  rikšanvetäjä   |
|  Murad  | … |  Thakur Harnam Singh   |
Argo (vuoden 2012 elokuva)

| Argo |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ben Affleck
Käsikirjoittaja:  Chris Terrio
Perustuu:  Antonio J. Mendezin kirjaan The Master of Disguise ja Joshuah Bearmanin kirjaan The Great Escape
Tuottaja:  Ben Affleck George Clooney Grant Heslov
Säveltäjä:  Alexandre Desplat
Kuvaaja:  Rodrigo Prieto
Leikkaaja:  William Goldenberg
Pääosat:  Ben Affleck Bryan Cranston Alan Arkin John Goodman
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros. GK Films Smoke House Pictures
Levittäjä:  Warner Bros. InterCom Netflix
Ensi-ilta:   12. lokakuuta 2012  2. marraskuuta 2012
Kesto:  120 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti persia
Budjetti:  44 500 000 $
Tuotto:  232 324 128 $
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Argo on vuonna 2012 ensi-iltansa saanut Ben Affleckin ohjaama ja tuottama yhdysvaltalainen elokuva. Elokuva kertoo CIA:n operaatiosta pelastaa kuusi yhdysvaltalaista vuoden 1979 Iranin panttivankikriisin aikana. Pääosissa ovat Ben Affleck, Bryan Cranston, John Goodman, Alan Arkin, Kyle Chandler, Chris Messina, Clea DuVall ja Tate Donovan.
Argo on saanut lukuisia palkintoja. Viidestä Golden Globe -ehdokkuudesta se voitti parhaan draamaelokuvan ja parhaan ohjauksen palkinnon. Britannian elokuva-akatemia puolestaan palkitsi Argon parhaan elokuvan sekä leikkauksen ja Affleckin parhaan ohjauksen Bafta-palkinnolla. Argo sai vuoden 2013 Oscar-gaalassa kolme Oscar-palkintoa oltuaan ehdolla seitsemässä kategoriassa: elokuva palkittiin parhaasta leikkauksesta ja sovitetusta käsikirjoituksesta sekä parhaana elokuvana.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ben Affleck  | … |  Tony Mendez alias Kevin Harkins    |
|  Bryan Cranston  | … |  Jack O'Donnell   |
|  Alan Arkin  | … |  Lester Siegel   |
|  John Goodman  | … |  John Chambers   |
|  Tate Donovan  | … |  Robert Anders   |
|  Clea DuVall  | … |  Cora Lijek   |
|  Christopher Denham  | … |  Mark Lijek   |
|  Scoot McNairy  | … |  Joe Stafford   |
|  Kerry Bishé  | … |  Kathy Stafford   |
|  Rory Cochrane  | … |  Lee Schatz   |
|  Victor Garber  | … |  Ken Taylor (Kanadan suurlähettiläs)   |
|  Kyle Chandler  | … |  Hamilton Jordan (Valkoisen talon kansliapäällikkö)   |
|  Chris Messina  | … |  Malinov    |
|  Željko Ivanek  | … |  Robert Pender   |
|  Titus Welliver  | … |  Jon Bates   |
|  Bob Gunton  | … |  Cyrus Vance (Yhdysvaltain ulkoministeri)   |
|  Philip Baker Hall  | … |  Stansfield Turner   |
|  Richard Kind  | … |  Max Klein   |
|  Richard Dillane  | … |  Peter Nicholls   |
|  Michael Parks  | … |  Jack Kirby   |
|  Tom Lenk  | … |  Rodd   |
|  Christopher Stanley  | … |  Tom Ahern   |
|  Page Leong  | … |  Pat Taylor   |
|  Taylor Schilling  | … |  Christine Mendez   |
|  Ashley Wood  | … |  Beauty   |
|  Sheila Vand  | … |  Sahar   |
|  Devansh Mehta  | … |  Matt Sanders   |
|  Omid Abtahi  | … |  Reza   |
|  Karina Logue  | … |  Elizabeth Ann Swift   |
|  Adrienne Barbeau  | … |  Nina   |
|  Fouad Hajji  | … |  Komiteh   |
Vastaanotto > Arvostelut

Rotten Tomatoes -sivuston mukaan kriitikoiden arvosteluista 96 % oli positiivisia perustuen 262 arvosteluun.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Episodi Jani Svensk: 
Filmgoer Aleksi Salonen: 
Filmitähti Ursula Borg: 
Film-O-Holic Lasse Rintakumpu: 
Helsingin Sanomat Pertti Avola: 
Iltalehti Tuomas Riskala: 
Ilta-Sanomat Tarmo Poussu: 
MTV3  Outi Heiskaneno: 
V2  Jari Tapani Peltonen :
Vastaanotto > Palkinnot ja ehdokkuudet

| Palkinnot ja ehdokkuudet> Palkinto | Palkinnot ja ehdokkuudet> Kategoria | Palkinnot ja ehdokkuudet> Kenelle | Palkinnot ja ehdokkuudet> Voitto / Ehdokkuus |
| --- | --- | --- | --- |
| British Academy Film Awards | Elokuva | Grant Heslov, Ben Affleck, George Clooney | Voitto |
| British Academy Film Awards | Ohjaus | Ben Affleck | Voitto |
| British Academy Film Awards | Sovitettu käsikirjoitus | Chris Terrio | Ehdokkuus |
| British Academy Film Awards | Miespääosa | Ben Affleck | Ehdokkuus |
| British Academy Film Awards | Miessivuosa | Alan Arkin | Ehdokkuus |
| British Academy Film Awards | Musiikki | Alexandre Desplat | Ehdokkuus |
| British Academy Film Awards | Leikkaus | William Goldenberg | Voitto |
| Golden Globe | Draamaelokuva |  | Voitto |
| Golden Globe | Ohjaus | Ben Affleck | Voitto |
| Golden Globe | Miessivuosa | Alan Arkin | Ehdokkuus |
| Golden Globe | Käsikirjoitus | Chris Terrio | Ehdokkuus |
| Golden Globe | Musiikki | Alexandre Desplat | Ehdokkuus |
| Oscar | Paras elokuva | Grant Heslov, Ben Affleck ja George Clooney | Voitto |
| Oscar | Miessivuosa | Alan Arkin | Ehdokkuus |
| Oscar | Sovitettu käsikirjoitus | Chris Terrio | Voitto |
| Oscar | Leikkaus | William Goldenberg | Voitto |
| Oscar | Äänitehosteet | Erik Aadahl ja Ethan Van der Ryn | Ehdokkuus |
| Oscar | Ääitys | John Reitz, Gregg Rudloff ja Jose Antonio Garcia | Ehdokkuus |
| Oscar | Musiikki | Alexandre Desplat | Ehdokkuus |
| Satellite Award | Paras elokuva |  | Ehdokkuus |
| Satellite Award | Ohjaus | Ben Affleck | Ehdokkuus |
| Satellite Award | Sovitettu käsikirjoitus | Chris Terrio | Ehdokkuus |
| Satellite Award | Musiikki | Alexandre Desplat | Voitto |
| Screen Actors Guild | Miessivuosa | Alan Arkin | Ehdokkuus |
| Screen Actors Guild | Näyttelijäkokoonpano |  | Voitto |
Caveman’s Valentine - luolamies

| Caveman’s Valentine – luolamies> The Caveman’s Valentine |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Kasi Lemmons
Käsikirjoittaja:  George Dawes Green
Perustuu:  George Dawes Greenin romaaniin Luolamies
Tuottaja:   Danny DeVito  Michael Shamberg  Stacey Sher  Scott Frank  Elie Samaha  Andrew Stevens 
Säveltäjä:  Terence Blanchard
Kuvaaja:  Amelia Vincent
Leikkaaja:  Terilyn Shropshire
Pääosat:   Samuel L. Jackson  Ann Magnuson  Aunjanue Ellis 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Jersey Shore  Arroyo Pictures  Franchise Pictures  Homeless Film Productions  Universal Pictures 
Levittäjä:  Focus Features Netflix
Ensi-ilta:  2001
Kesto:  100 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Caveman’s Valentine – luolamies (The Caveman’s Valentine) on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva jonka on ohjannut Kasi Lemmons. Sen pääosia näyttelevät Samuel L. Jackson, Ann Magnuson ja Aunjanue Ellis. Elokuvan käsikirjoitus perustuu sen käsikirjoittajan George Dawes Greenin palkittuun menestysromaaniin Luolamies.
Juoni

Caveman’s Valentine – luolamies -elokuvan päähahmo on Romulus Ledbetter (Samuel L. Jackson) joka on rastatukkainen koditon skitsofreenikko, joka on opiskellut Juilliardissa, ja on loistava pianisti, mutta sairastumisensa vuoksi asustaa luolassa New Yorkin keskuspuistossa. Ajoittain Romuluksella on selkeitä hetkiä, mutta harhojensa vallassa hän raivoaa ja uskoo että hänen vainoojansa, Cornelius Gould Stuyvesant asuu Chrysler Buildingissä, jonka huipulta tämä lähettää häntä ahdistavia säteitä.
Eräänä ystävänpäivänä Romulus löytää luolansa ulkopuolelta jäätyneen miehen ruumiin, ja poliisi kuittaa sen itsemurhana, mutta Romulus ei usko siihen, vaan alkaa tutkimaan kuolemaa omin päin murhana. Hän on aluksi varma että murhaaja on Stuyvesant, mutta alkaa sitten epäillä kuuluisaa homoseksuaalia valokuvaajaa David Leppenraubia (Colm Feore), jonka epäillään kiduttaneen kauniita poikia saadakseen heistä taiteellisia valokuvia.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Samuel L. Jackson  | … |  Romulus Ledbetter   |
|  Colm Feore  | … |  David Leppenraub   |
|  Ann Magnuson  | … |  Moira   |
|  Aunjanue Ellis  | … |  Lulu   |
|  Rodney Eastman  | … |  Matthew   |
|  Tamara Tunie  | … |  Sheila   |
|  Jay Rodan  | … |  Joey   |
|  Anthony Michael Hall  | … |  Bob   |
Lähde: