Heinäkuun monarkia
Historia > Tausta: Napoleonin tappiosta heinäkuun vallankumoukseen

Napoleon täytti aikanaan Ranskan suuren vallankumouksen luoman valtatyhjiön, ja hänen valtansa päättyi lopullisesti vuonna 1815, kun hän kärsi tappion Preussin ja Ison-Britannian armeijoille Waterloon taistelussa. Ranskan hallitsijaksi liittoutuneet asettivat vallankumouksen aikana mestatun kuninkaan, Ludvig XVI:n veljen, joka otti hallitsijanimekseen Ludvig XVIII.
Ludvig XVIII teki hallitsijana eräänlaisen kompromissin. Hän poisti käytöstä Ranskan trikolorin ja otti käyttöön Bourbonien liljalipun, mutta antoi perustuslaillisen asiakirjan. Asiakirjan mukaan kansalaisilla oli oikeusistuimissa samat oikeudet, julistettiin uskonnollista suvaitsevaisuutta ja perustettiin edustajainkokous. Edustajainkokous sai päättää verotuksesta. Tämä kaikki oli paljon enemmän kuin oli ollut ennen vuoden 1789 vallankumousta ja rauhoitti edistysmielistä yläluokkaa. Toisaalta se rauhoitti myös konservatiiveja, joiden mielestä nyt oli vältetty kansanvallan mukanaan tuoma kaaos.
Asiat sujuivat hyvin vuoteen 1820, jolloin kruununperillinen Charles Ferdinand murhattiin. Vastatoimina hallitus asetti voimaan sensuurin ja muutti vaalilakia. Pääministeriksi tuli äärikonservatiivinen Joseph de Villèle, joka oli kiinnostunut enimmäkseen talouspolitiikasta ja sai taitavalla politiikallaan mielialat rauhoittumaan. Hallituksessa näytteli merkittävää osaa varakreivi François-René de Chateaubriand, joka konservatiivisuuntauksen ollessa äärimmillään sai aikaan Ranskan intervention Espanjaan vuonna 1823, kun espanjalaiset olivat syösseet vallasta vihaamansa kuninkaan.
Sanomalehdet olivat jo 1800-luvun alussa merkittäviä tiedonvälittäjiä ja mielipiteenmuokkaajia. Siksi Ranskan hallitus sensuroi maansa sanomalehtiä. Charles Maurice de Talleyrand korosti, että sanomalehdistön pitäisi olla vapaata. Talleyrandia kiinnosti nuori ja teräväkynäinen sanomalehtimies Adolphe Thiers. Thiers julkaisi sanomalehteä Le National, joka ei pelännyt arvostella hallitusta eikä kuningasta. Lehti halusi tuoda esiin vallankumouksen parhaat perinteet ja pelastaa kuninkaanvallan, tosin ilman Bourboneja.
Kun Ludvig XVIII kuoli, häntä seurasi valtaistuimelle Kaarle X vuonna 1824. Ranskassa alkoi kehitys, joka johti vallankumoukseen. Kuningas aiheutti vallankumouksen taipumattomuudellaan ja taitamattomuudellaan. Jo hänen kruunajaisensa herättivät vastustajissa huomiota. Kruunajaiset tehtiin täysin vanhentuneiden keskiaikaisten menojen mukaan. Niihin kuului neuloilla pistelyä symboloimaan Kristuksen haavoja ja kuningas kosketteli imusolmuketautia sairastavia. Muualla Euroopassa tällainen oli hylätty jo sata vuotta aikaisemmin.
Kuningas sympatisoi kovan linjan aatelisia, jotka halusivat saada takaisin maanpaon aikana menettämänsä omaisuuden, mikä nostatti suuttumusta kaikissa vallankumouksen koettelemukset kestäneissä. Hän halveksi avoimesti edeltäjänsä antamaa peruskirjaa ja vaiensi arvostelun. Tyytymättömyyttä alkoi esiintyä erityisesti ministereissä, upseereissa ja diplomaateissa.
Kuninkaan hallinto muuttui yhä konservatiivisemmaksi ja vuonna 1828 Joseph de Villèle joutui astumaan syrjään. Hänen tilalleen tuli pääministeriksi äärikonservatiiveista äärikonservatiivein ruhtinas Jules de Polignac. Häntä on kuvailtu, että hänen moraalisessa ryhdissään ei ollut vikaa, mutta arvostelukyvyssä kylläkin. Hän vieraannutti hallituksesta viimeisetkin maltilliset.
Vastatoimena voimistuvalla konservatiivisuuntaukselle liberaalien yhdistys kehotti kaikkia kansalaisia jättämään verot maksamatta. Edustajainkokous varoitti kuningasta, että tämä ei saa rikkoa edeltäjänsä antamaa peruskirjaa. Kuningas Kaarle X oli nyt sitä mieltä, että hänen kunniaansa oli loukattu. Hän päätti olla etsimättä sovintoa, sillä hänen mukaansa juuri sovinnollisuus oli vienyt hänen isoveljensä Ludvig XVI:n giljotiiniin.
Samaan aikaan elettiin taloustaantumaa. Kaupunkilaisia huoletti työttömyys ja koulutettujen oli vaikea saada töitä, sillä vanheneva aatelisto otti paikat itselleen. Moni perhe, jolla oli jo ennestään ollut vaikea tulla toimeen, putosi nyt suoranaiseen köyhyyteen. Vasemmiston ja oikeiston oppositiovoimat yhdistyivät, ja oikeastaan kaikki ranskalaiset toivoivat muutosta. Lopulta kuningas itse käynnisti vuonna 1830 heinäkuun vallankumouksen.
Melkein heti kävi selväksi, että edustajainkokouksen ja pääministeri de Polignacin yhteistyö oli mahdotonta. Kuningas hajotti edustajainkokouksen ja järjesti uudet vaalit. Vaikka vaalilakeja oli muokattu, oppositio sai enemmistön paikoista. Vastavetona kuningas julkaisi 25. heinäkuuta 1830 joukon säädöksiä. Niiden mukaan painovapaus poistettaisiin, edustajainkokous hajotettaisiin ja vaalilakia muutettaisiin entistä taantumuksellisemmiksi.
Tieto uusista säädöksistä levisi kansalaisten keskuuteen 27. heinäkuuta 1830. Kansaa alkoi kertyä Pariisissa kaduille ja vähitellen tilanne kehittyi kolme päivää kestäneiksi katutaisteluiksi. Vallankumoukselliset saivat helpon voiton, osittain siksi, että Ranskan armeijan joukkoja oli paljon juuri vallatussa Algeriassa. Kuningas yritti vielä 29. heinäkuuta 1830 tyynnyttää mielialoja erottamalla inhotun pääministeri Polignacin. Tämäkään ei enää kansalle riittänyt, ja kuningas luopui vallasta 2. elokuuta 1830.