stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Höytiäisen järvenlasku
Järvenlasku ryöstäytyi hallinnasta

Seuraavana vuoden 1859 keväänä jatkettiin veden juoksutusta kaivannossa. Veden juoksutus pysäytettiin välillä, kun kaivannosta poistettiin suuria kiviä tai kuorittiin tiiviitä maakerroksia pois. Heinäkuun loppuun mennessä oli Höytiäisen vedenpinta laskenut noin 25 senttimetriä ja suunniteltu järvenlasku oli tarkoitus aloittaa elokuun 19. päivänä. Valmistelut kuitenkin keskeytyivät 3. elokuuta, kun vesi tunkeutui patojen rakenteiden alta läpi. Standertskjöld oli tarkastamassa kaivannon pohjaa rakennusmestari Östannin kanssa, kun heidät yllätti 6 jalan (hieman alle kaksi metriä) korkuinen hyökyaalto. He pelastautuivat ylös kaivannosta viime hetkellä ja työväki oli tuolloin onneksi ruokatauolla. Yhtään henkilövahinkoa ei sattunut.
Patojen sulkeminen oli nyt käynyt mahdottomaksi ja veden oli vain annettava virrata vapaasti. Ensimmäisen vuorokauden aikana Höytiäisen pinta aleni 7 tuumaa (noin 18 senttimetriä). Valkealammen kohdalle muodostui 30 jalan (noin 9 metriä) korkuinen putous, joka syöpyi johtuen veden virrasta ja joka lähestyi hitaasti Höytiäisen etelärantaa. Ensimmäisten päivien aikana veden virtaus pysyi melko tasaisena. Kun lasku-uoma kului virtauksessa sekä syvemmäksi että leveämmäksi, lisääntyi virtauksen vauhtikin. Elokuun 10. päivänä oli Höytiäisen pinta alentunut jo 4,5 metriä. Sen alkuperäinen lasku-uoma Viinijoki kuivui tässä vaiheessa. Höytiäinen vajosi parhaimmillaan metrin vuorokaudessa ja elokuun 18. päivänä oli pinta alentunut 7,5 metriä. Virtaus väheni, kun Paskonpohjanlahdella paljastui louhikkoinen laskukynnys, joka alkoi tyrehdyttää virtaamaa. Syyskuun puoliväliin mennessä vedenpinta aleni enää puoli metriä lisää.
Kivilouhikosta muodostui Puntarikoski, jota innokkaimmat vaativat 23.10.1859 Kontionlahden kirkossa pidetyssä pitäjänkokouksessa perattavan lisää. Kokous hyväksyi lisälaskun, jonka suuruudeksi suunniteltiin kolme metriä. Työt käynnistyivät syyskuussa 1860 ja ne jatkuivat talven jälkeen seuraavana vuonna maaliskuussa. Kosken perkausta suojeli yläpuolinen pato, joka avattiin huhtikuun lopussa. Vesi huuhtoi kosken maa-ainekset ja syvensi sillä tavalla koskea, mutta järven vedenpinta aleni vain pari metriä. Järvenlaskun kokonaismääräksi tuli kuitenkin 9,6 metriä , mikä vastasi alkuperäistä suunnitelmaa hyvin.
Järvenlaskun seuraukset > Vaikutukset alapuolisiin vesistöihin

Pyhäselän ja Oriveden vedenpinnat kohosivat elokuun alkupuoliskolla lyhytaikaisesti jopa kaksi metriä tavanomaisen korkeuden yli. Joensuussa tämä näkyi sataman peittymisenä veden alle, kaikkialla muualla järven alavat niityt katosivat järveen ja vesi tulvi rannikolla asuvien asuntoihin. Tiedetään myös monia rakennuksia, jotka vesi vei mennessään. Elokuun aikainen sadonkorjuu keskeytyi. Vesitulvan vaikutukset näkyivät vielä Saimaallakin muutaman viikon viiveellä. Lappeenrannassa vesi saavutti 0,6 metrin  korkeutensa vasta syyskuun puolivälissä. On arvioitu, että rantamaita jäi tilapäisesti yhteensä 13 000 hehtaaria tulvan alle.
On myös arvioitu, että Höytiäisestä purkautui vettä parhaimmillaan 5 000 kuutiometriä sekunnissa. Virtaama tempasi mukaansa Jaamankankaan hienoa hiekkaa, soraa ja kivenlohkareita sekä metsän puita, ja levitti niitä nykyisessä Marjalassa ja Noljakassa sijaitsevalle Pyhäselän suistoalueelle. Maa-aineksen määräksi on arvioitu 30 miljoonaa kuutiometriä ja se on laskeutunut Höytiäisen kanavan suualueelle suuren matalikon ja noin 200 hehtaarin suuruisen lietteisen maa-alueen. Sameutuneesta vedestä laskeutui hienojakoista savea Pyhäselän mutakerroksen päälle aina Paasselälle saakka. Ravinteikkaasta lietteestä on linnustolle ja kalastolle edelleen hyötyä. Suualueelle on kehittynyt muuttolintujen suosima levähdysalue.
Järvenlaskun seuraukset > Lasku- ja tulojoet

Höytiäisen aikaisempi laskujoki oli Viinijoki , joka laski Polvijärven kirkonkylässä Mertajärven ja Polvijärven kautta Viinijärven pohjoispäähän. Kun järven vedenpinta oli alentunut 4,5 metriä, on Viinijoen virtaus viimeistään tyrehtynyt. Samalla pysähtyivät joessa toimineet vesimyllyt.
Höytiäiseen laskevat joet pitenivät, kun laskevan veden rantaviiva siirtyi kauemmaksi alkuperäisestä rannasta. Kiskonjoki piteni seitsemän kilometriä, Rauanjoki kolme kilometriä, Kuhnustanjoen pituus lisääntyi kilometristä viiteen kilometriin, Tuopanjoki vain vähän ja erilliset Venejoki ja Kalliojoki yhtyivät ja laskevat nykyään yhdessä järveen. Uudet jokiosuudet kuluttivat nopeasti uomansa pehmeään järvenpohjaan.
Järvenlaskun seuraukset > Vaikutukset Höytiäiseen

Järvenlasku vaikutti järven vedenlaatuun suuresti. Hydrologisesti arvioiden järven vesitilavuus pieneni 3,5 kuutiokilometriä nykyiseen 3,1 kuutiokilometrin tilavuuteensa, ja sen pinta-ala kutistui 157 neliökilometriä ollen nykyään 283 neliökilometrin suuruinen. Pinnanlasku aiheutti järvenpohjaa vasten virtauksia, jotka samensivat järven vedet useaksi vuodeksi. Tänä aikana vähenivät taimenen, harjuksen ja nieriän kalakannat ja kahden viimeisemmän kannat katosivat. Aluksi Höytiäisen kalakanta väheni, mutta myöhemmin se parani varsin runsaaksi ennen asettumistaan nykyiseen tilaansa.
Höytiäinen on ollut syvä järven kaakkoispäässä ja matala sen luoteispään lahdissa. Vesijättömaata paljastui tämän vuoksi erityisen paljon järven luoteisrannikoilla. Etelärannikolla veden alta paljastui vain 100–200 metriä järvenpohjaa, kun taas järven luoteisosissa sitä saattoi paljastua 1–5 kilometriä. Etenkin järven eteläosissa Jaamankankaan reunustamalla rannikolla esiintyy laajoja kivikoita ja hiekka-alueita, jotka ovat saaneet vain niukasti kasvipeitettä. Huomionarvoisia muodostumia ovat etelärannikolla esiintyvät kivikot ja itärannikolla Venejoen lentohietikko.
Vanhoista kartoista suurimpia saaria laskemalla on saatu yli hehtaarin kokoisia saari yli 80. Kun vedenpinta aleni, jäi saarista vesijättömaalle 65 saarta. Loput saarista kasvoivat suuremmiksi ja lisäksi vedestä kohosi runsaasti uusia saaria. Nykyään on Höytiäisellä yli 170 vähintään hehtaarin kokoista saarta ja pienet luodot mukaan lukien yhteensä  606 saarta  (tai 575 ). Höytiäisen suurin saari oli Kinahmonsaari, jonka pinta-ala oli 367 hehtaaria. Se maatui mantereeseen yhdessä ympäristönsä pienempien saarien kanssa, joita olivat esimerkiksi Jängänsaari ja Ruvassaari. Teerisaari eli Teyrisaari oli ennen järvenlaskua muutaman hehtaarin suuruinen saari, mutta se kasvoi järvenlaskussa 641 hehtaarin kokoiseksi. Järvenselälle ilmestyivät myös Ruopansaari (254 hehtaaria),  Jouhteninen (173 hehtaaria) ja Kintainen (130 hehtaaria).
Järvenlaskuyhtiö ja vesijätön jakaminen

Järvenlaskuhanke käynnistyi Liperin pitäjänkokouksessa Kontiolahdella 2.3.1853, kun se sai siellä vahvan kannatuksen. Jo itse kokouksessa siihen ilmoittautui mukaan yli sata osakasta. Osakasmäärä kasvoi lopulta 165 maataloon. Asia saatettiin vireille 6.5.1853, kun Suomen keisarillinen tie- ja vesikulkulaitoksen johtokunta antoi hankkeelle lupapäätöksen. Laskuyhtiö joutui myöhemmin yhdessä valtion kanssa korvaamaan järvenlaskun aiheuttamia vahinkoja.
Vesijättömaat kartoitettiin heti 1860-luvulla ja niiden yhteispinta-alaksi laskettiin 15 700 hehtaaria. Puntarikosken rannat erotettiin palstaksi valtiolle ja Kinahmonsaaren kruununpuistolle varattiin maakaistale tietä varten. Lisäksi niille maanomistajille, jotka menettivät järvenlaskussa maita Höytiäisen kanavan varrelta, annettiin korvauksena yhteensä 300 hehtaaria vesijättömaata. Maajako toimitettiin vuosina 1867–1870 ja jako vahvistettiin 1.4.1880 Liperin kihlakunnanoikeudessa. Vallitsevan lain mukaan, maat eivät muodostaneet maatiloja, joten ne jäivät omistajilleen verovapaiksi maiksi. Vasta 1890-luvulla tehtiin selvitys maa-alueiden verottamiseksi. Tätä varten säädettiin 17.10.1911 laki, jonka perusteella maa-alueista alettiin muodostamaa verotettavia tiloja. Työ oli kuitenkin hidasta ja käynnistyttyään vuonna 1932 se saatiin päätökseen vasta vuonna 1955. Alueista muodostettiin viisi maarekisterikylää: Kuljunlahden, Ruvaslahden, Kaialahden, Rauanlahden ja Niskaniemen kylä. Kyliin rekisteröitiin yhteensä 633 maataloa (tai 855 ).
Märät vesijättömaat kelpasivat aluksi heinäniityiksi ja niiden tuotto oli alussa varsin hyvä. Parhaat sadot olivat noin 5 000 kiloa hehtaarilta, mikä saavutettiin lannoittamatta niitä ollenkaan. Vesijättömaita ei voinut viljellä, koska ne eivät kestäneet aluksi edes ihmisen tai eläimen painoa. Rantamaita alettiin kuivattamaan käsin kaivetuilla ojilla. Viljelyyn otettiin aluksi korkealla sijaitsevia maita ja myöhemmin alempiakin maita. Vesijättöalueen painanteissa sijaitsi kosteikkoja ja lampia, jotka on onnistuttu kuivattamanaan paljon myöhemmin.
Lomakeskus Huhmarin muistokivi Polvijärvellä.
100-vuotismuistomerkki Polvijärvellä
100-vuotismuistomerkki Puntarikosken voimalaitoksen luona Kontiolahdella.
150-vuotismuistomerkki Polvijärvellä.
Höytiäisen kanavan jatkovaiheet

Aluksi Höytiäisen kanava jäi luonnontilaan. Puntarikoskeen perustettiin kalastamo, ja jokea hyödynnettiin tukinuitossa. Lopulta joen vapaa virtaus katkaistiin rakentamalla koskeen Puntarikosken voimalaitos. Samalla koko kanava perattiin, suoristettiin ja sen rantoja vahvistettiin. Voimalaitoksen toiminta vaikutti myös Höytiäiseen, jota alettiin säännöstellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Höytiäinen Wikimedia Commonsissa
Höytiäisen laskusta 140 vuotta, Höytiäisen Pursiseura
Höytiäinen Verkkohallinnon verkkojulkaisu. 12.1.2017. Pohjois-Karjalan ELY-keskus. Viitattu 28.4.2022.
Pielisjärvi ja Höytiäinen (vanha kartta 1700-luvulta), Jyväskylän yliopiston historialliset kartat
Residenz-palatsi

Residenz-palatsi on entinen Baijerin hallitsijoitten eli Wittelsbach-suvun kuninkaallinen palatsi Münchenin keskustassa Saksassa. Se on Saksan suurin kaupunkipalatsi, joka on avoinna yleisölle.
Ilmakuva Residenz-palatsista ja Hofgarten puutarhasta
Residenz-palatsin pohjapiirros
Rakennuskompleksissa on kymmenen sisäpihaa ja 130 huonetta. Sen kolme pääosaa ovat Königsbau (lähellä Max-Joseph-Platzia), Alte Residenz (Vanha Residenz; Residenzstraßelle päin) ja Festsaalbau (Hofgarteniin päin). Festsaalbaun siivessä on Cuvilliés-teatteri toisen maailmansodan jälkeisen jälleenrakennuksen ajalta. Siellä on myös Herkulessaal (Herkules sali), Baijerin radion sinfoniaorkesterin konsertointipaikka. Itäpuolella sijaitseva bysanttilaistyylinen Kaikkien pyhien hovikirkko (Allerheiligen-Hofkirche) on Marstallia, entistä hoviratsastuskoulun rakennusta ja kuninkaallisia talleja vastapäätä.
Historia ja arkkitehtuuri

Ensimmäiset rakennukset tälle paikalle pystytettiin vuonna 1385, ja Münchenin kaupunki rahoitti ne pakotteena epäonnistuneesta kapinasta Stefan III:ta (1375–1413) ja hänen nuorempia veljiään vastaan. Vahvin linnake Hopeatorni (Silberturm) sijaitsi linnaa kaupunkia vastaan suojaavien sisämuurien vieressä. Tämä vankka Uusi linna (Neuveste – uusi linnoitus), jota ympäröivät leveät vallihaudat ja joka sijaitsee kaupunginmuurien uuden kaksoisrenkaan koilliskulmassa, korvasi keskellä kaupunkia sijaitsevan vaikeasti puolustettavan Alter Hofin (Vanhan hovin) Wittelsbach-suvun hallitsijoiden asuinpaikkana. Usein jakautuneen Baijerin herttuat olivat tunteneet tarvetta pitää etäisyyttä monesti kapinallisiin kaupunkilaisiiin ja toisaalta suojautua vihamielisiä sukulaisiaan vastaan. He pyrkivät rakentamaan itselleen suojan, joka oli valloittamaton ja josta oli helppo poistua (suoraan jäätikköä kohti ilman, että heidän oli mentävä kaupungin kujille). Noin vuonna 1470 herttua Albrekt IV:n (1465–1508) aikana rakennettiin puolutusmuurit ja pohjoisportti, minkä jälkeen rakennettiin kaksi puolustustornia.
Vanhan linnan goottilaiset perusmuurit ja kellariholvit sekä niin sanotun juhlasalikellarin (Ballsaalkeller) pyöreät pilarit ovat nykyään palatsin vanhimpia säilyneitä osia. Residenz-palatsin vuosisatojen mittainen kehitys ei tapahtunut vain sen keskuksesta Neuvestesta, vaan se kasvoi useista yksittäisistä osista ja laajennuksista, joista ensimmäinen oli Antiquarium. Yli neljän vuosisadan kehityksen jälkeen jättiläispalatsi oli käytännössä korvannut koko entisen kaupunkikorttelin kasarmeilla, luostarilla, taloilla ja puutarhoilla. Siinä yhdistyvät myöhäisrenessanssin, barokin, rokokoon ja uusklassismin arkkitehtuurin tyylit.
Historia ja arkkitehtuuri > Alte Residenz-palatsi

Vilhelm IV:n (1508–1550) käskystä laajennettiin Neuveste-linnoitusta rondellilla ja perustettiin ensimmäinen hovipuutarha, mikä teki Reisedenz-palatsista edustusasuinpaikan. Tämän puutarhapaviljongin historiaan kuului aikoinaan myös Albrecht Altdorferin maalaus Issoksen taistelu vuodelta 1529.
Albrekt V:n (1550–1579) hallitusaikana Wilhelm Egkl rakensi Neuveste-linnoituksen Pyhän Yrjön salin viereen taidekamarin entiseen herttualliseen tallirakennukseen, monet Münchenin taidekokoelmat ovat peräisin sieltä. Koska laajalle veistoskokoelmalle ei riittänyt tilaa, Antiquarium  rakennettiin vuosina 1568–1571. Se piti rakentaa linnan ulkopuolelle, koska Neuvestessa ei ollut sille enää paikkaa.
Vilhelm V (1579–1597) määräsi rakennettavaksi leskiherttuatar Annalle Witwenstockin eli Leskisiiven ja vuosina 1581–1586 Grottenhofin neljä siipeä arkkitehti Friedrich Sustrisin suunnitelmien mukaan. Vuoden 1590 tienoilla Mustan salin rakentaminen aloitettiin Antiquariumista kaakkoon. Sustrisin johdolla lisättiin Erbprinzentrakt (Perintöprinssin siipi), joka sijaitsee Witwenstockin pohjoispuolella.
Maksimilian I (1597–1651) tilasi nykyisen Maksimilian Residenzin (Maximilianische Residenz), palatsin länsisiiven rakentamisen. 1800-luvulle asti se oli ainoa julkisesti näkyvä julkisivu, ja on edelleen säilynyt. Portaaleja vartioivat kaksi leijonaa ja Neitsyt Marian patsas Baijerin suojelijana portaalien välisessä seinäkomerossa asuinkompleksin länsipuolella. Maksimilian oli uudelleen rakennuttanut ja yhdistänyt olemassa olevia rakennuksia. Lisäksi Maksimilian I puratti vuodesta 1612 lähtien suuria osia Neuveste-linnoituksen etelä- ja länsisiivistä sekä Hopeatornin. Vuosina 1611-1619 suuren Keisaripihan (Kaiserhof) siipirakennus tehtiin kompleksin pohjoispuolelle. Se tuo esille herttua Maksimilianin poliittiset vaatimukset keisarilliseen kruunuun.
Keisaripihan suuret mittasuhteet tyydyttivät Maksimilianin seuraajia aina 1700-luvulle asti, jotka tyytyivät sisätilojen uudistamiseen ja pienempiin laajennuksiin, kuten Grüne Galerie siipiirakennus vuonna 1730 ja Residenz-teatterin vuonna 1751.
Historia ja arkkitehtuuri > Sisäpihat

Suuren rakennuskompleksin sisällä on kymmenen sisäpihaa: Grottopiha (Grottenhof) ja Perseus-suihkulähde rakennettiin vuosina 1581–1586 Vilhelm V:n (1579–1597) määräyksestä johtavana arkkitehtina Friedrich Sustris, Se on saanut nimensä luolan mukaan, joka on veistoskokoelman sisältäneen Antiquarium-rakennuksen länsijulkisivulla.
Kahdeksankulmainen Brunnenhof (Suihkulähdepiha) toimi turnajaispaikkana ennen kuin suuri Wittelsbach-suihkulähde pystytettiin pihan keskelle vuonna 1610. Kaiserhofia (Keisaripihaa) ympäröivät rakennukset, joista kellotornina toimiva Residenz-torni rakennettiin vuosina 1612–1618 Maksimilian I:n hallituskaudella. Molempien pihojen julkisivut koristeltu optisilla illuusioilla (trompe l'oeil), kuten myös Alte Residenz-palatsin julkisivu.
Königsbauhof (Kuninkaan rakennuksen sisäpiha) korvasi puutarhan. Sen itäpuolella sijaitsee Grüne Galerien (Vihreä galleria) rokokoo-tyylinen julkisivu, jonka on suunnitellut François Cuvilliés vanhempi vuosina 1731–1733.
Muita sisäpihoja ovat Kapellenhof (Kappelipiha), suuri Apothekenhof (Apteekkipiha) Festsaalbau-rakennuksen takana, Puderhöfchen (Pieni ruutipiha), Küchenhof (Keittiöpiha), Kabinettsgarten (Kabinettipuutarha) ja Zierhöfchen (Pieni koristepiha tai Comité-piha).
Historia ja arkkitehtuuri > Königsbau-rakennus

Nykyinen rakennus on Baijerin kuningas Ludvig I:n (1825–1848) ajalta, joka määräsi arkkitehti Leo von Klenzeä laajentamaan palatsia. Vuosina 1825-1835 Königsbau rakennettiin etelän suuntaan firenzeläisen Palazzo Pittin tyyliseksi. Rakennus on 30 metriä korkea.
Königsbaussa on lukuisia huoneistoja, kuten Ludvig I:n edustusasunto ensimmäisessä kerroksessa ja Nibelungen-salit pohjakerroksessa. Nykyään Baijerin aarrekammio sijaitsee Königsbaun pohjakerroksessa. Kuninkaalliset oleskeluhuoneet ovat säilyneet, ne palvelivat ensisijaisesti edustustilaisuuksia ja niihin voitiin tutustua sopimuksen mukaan jo tuolloin. Kuningasparin yksityisasunnot Königsbaun takana eivät ole säilyneet toisen maailmansodan pommitustuhojen vuoksi. Toisessa kerroksessa olivat niin sanotut Festgemächerit, jotka oli tarkoitettu pienten hovijuhlien järjestämiseen. Tilasarja oli jaettu aulatilaan, vastaanottosalonkiin, tanssisaliin, kukkasaliin ja kuninkaan yksityishuoneisiin. Nämä huoneet ovat edelleen säilyneet, mutta erittäin yksinkertaistetussa muodossa, ja ne ovat Baijerin taideakatemian tiloja. Vuosina 2016-2018 kunnostettiin arkkitehti Leo von Klenzen suunnittelema Keltainen portaikko. Se oli aikoinaan Königsbaun kuninkaallisten huoneistojen pääsisäänkäynti.
Maximilian-Joseph Denkmal (kuningas Maksimilian I Joosefin muistomerkki) Max-Joseph-Platzilla on Königsbaun edessä. Sen suunnitteli kuningas Maksimilian I Joosefin (1799–1825) muistomerkiksi kuvanveistäjä Christian Daniel Rauch, ja sen toteutti Johann Baptist Stiglmaier. Se paljastettiin vasta vuonna 1835, koska kuningas oli kieltänyt esittämästä itseään istuvassa asennossa.
Historia ja arkkitehtuuri > Festsaalbau-rakennus

Residenzin pohjoisosassa sijaitsevan uusklassisen 250 metriä pitkän juhlasalin siiven (Festsaalbau) arkkitehti Leo von Klenze lisäsi vuosina 1832-1842 kuningas Ludvig I:n ohjeiden mukaisesti. Täällä sijaitsi Suuri valtaistuinsali ja kuninkaalliset vastaanottosalit. Yksi Baijerin radion sinfoniaorkesterin pääasiallisista konsertointipaikoista on Herkulessaal (Herkules sali), joka on korvannut tuhoutuneen Suuren valtaistuinsalin. Festsaalbaussa on toiminut vuodesta 1957-1959 lähtien myös Baijerin tiede- ja humanistinen akatemia sekä Cuvilliés-teatteri (Vanha Residenz-teatteri).
Talvipuutarhan rakentamisen tilasi Ludvig II noin vuonna 1870. Kuninkaan kuoleman jälkeen katolla oleva talvipuutarha purettiin vuonna 1897. Syynä tähän oli tekojärvestä vuotanut vesi alla oleviin huoneisiin. Valokuviin ja suunnitelmaluonnoksiin on tallentuneena tämä uskomaton 70 metriä pitkä luomus, johon kuului luola, Maurilainen kioski, Kuninkaallinen intiaaniteltta, valaistu sateenkaari ja kuutamo.
Historia ja arkkitehtuuri > Vanha Residenz-teatteri

Residenz-teatteri rakennettiin kirkon viereen jo vaaliruhtinas Maksimilian III Joosefin (1745–1777) aikana vuodesta 1751 lähtien. Ennen toista maailmansotaa siinä toimi Vanha Residenz-teattteri. Vanhan teatterin huolellisesti purettu ja irrotettu koristelu siirrettiin sodan jälkeen Festsaalbaun kaakkoissiipeen Allerheiligen-Hofkirchen kirkon viereen, jossa se avattiin uudelleen Cuvilliés-teatterina. Vuonna 2008 myös teatteria edeltävä sisäpiha suunniteltiin uudelleen ja peitettiin lasikatolla. Se sai nimen Comité-piha Comité Cuvilliés -aloitteen mukaan, joka mahdollisti teatterin kunnostamisen lahjoituksia keräämällä.
Historia ja arkkitehtuuri > Allerheiligen-Hofkirche, Kaikkien pyhien hovikirkko

Allerheiligen-Hofkirchen (Kaikkien pyhien hovikirkko) Residenz-palatsin itäpuolella tilasi arkkitehti Leo von Klenzeltä rakennettavaksi vuonna 1825 kuningas Ludvig I. Se on saanut inspiraationsa Cappella Palatinasta, rikkaasti koristellusta bysanttilaisesta kuninkaallisesta kappelista Palermossa ja rakennettiin vuosina 1826-1837. Kun pommit tuhosivat kaiken paitsi ulkoseinät vuonna 1944, sen runsas sisustus katosi lähes kokonaan. Kirkko avattiin uudelleen vuonna 2003 ja sitä käytetään nykyään konsertteihin ja tapahtumiin.
Historia ja arkkitehtuuri > Marstall

Kuningas Maksimilian I Joosefin hallituskaudella arkkitehti Leo von Klenze rakennutti vuosina 1817–1822 kirkkoa vastapäätä Marstall-rakennuksen hoviratsastuskoululle (Hofreitschule). Monumentaalisen portaalikaaren yllä ovat Castorin ja Polluxin rintakuvat, ja sitä pidetään yhtenä Klenzen kypsimmistä varhaisteoksista. Kuninkaallisten tallien suuria rakennuksia ei ole enää olemassa. Vuodesta 1923 Marstallissa toimi Marstallmuseum, joka siirrettiin vuonna 1941 Nymphenburgin palatsiin. Nykyään rakennus toimii maisematalona, työpajarakennuksena ja Residenz-teatterin harjoitusnäyttämönä.
Historia ja arkkitehtuuri > Yleisölle avaaminen ja toisen maailmansodan vauriot

Prinssihallitsija Luitpold (1886–1912) määräsi Kivihuoneiden uudelleenrakentamisen omaan käyttöönsä, koska hän ei halunnut asua kuninkaan asunnoissa. Hänen aikanaan syntyi arkkitehti Julius Hofmannin suunnittelema uusi aarrekammio. Nykyään se muodostaa sisäänkäynnin taka-alueelle. Kuningas Ludwig III (1912–1918) asui palatsissa vain lyhyen ajan ennen vuoden 1918 vallankumousta. Hän muutti ensin isänsä tavoin Kaiserhofin Kivihuoneisiin ja myöhemmin Königsbauhun. Niihin tehtiin teknisiä parannuksia, kuten keskuslämmitys ja sähkövalaistus, joita prinssihallitsija Luitpold oli vieroksunut. Lisäksi kuningatar Maria Therese käytti Nibelungen-saleja valmistaakseen naisten kanssa tarvikkeita Baijerin sotilaille ensimmäisen maailmansodan aikana.
Jo kuningas Ludvig I:n hallituskaudella kansalaiset saattoivat tilauksesta, silloin kun kuningaspari ei asunut Residenzissä, vierailla Königsbau-rakennuksessa. Prinssihallitsija Luitpoldin hallituskaudella oli mahdollista vierailla palatsin kaikissa käyttämättömissä osissa ja vanhassa aarrekammiossa. Vuonna 1897 julkaistiin ensimmäinen Residenz-palatsin opaskirja. Vuoden 1918 vallankumouksen jälkeen Residenzistä tuli julkinen museo.
Palatsi vaurioitui pahoin pommituksissa toisen maailmansodan aikana. Suurin osa sen huoneista on kunnostettu 1980-luvulla. Osa rakennuksista kuitenkin rakennettiin uudelleen yksinkertaistetulla tavalla. Esimerkkejä tästä ovat Alte Residenzin julkisivu Residenzstrassella tai arkadikaaret entisen valtaistuinsalin edessä Festsaalbau-rakennuksen ensimmäisessä kerroksessa. Huomattava menetys oli Festssalbaun uusklassisten huoneiden ja salien kuten Suuren valtaistuisalin eli nykyinen Herkules-konserttisali, Suuri edustusportaikon ja Paavillisten huoneitten rikkaan sisustuksen tuhoutuminen sekä Kultaisen salin ja Ludvig II:n huoneiston kattomaalausten tuhoutuminen. Myös Kaikkien pyhien hovikirkon freskot tuhoutuivat kokonaan.
Historiallisten sisätilojen entisöinti jatkuu edelleen, viimeisimpänä Könisgsbau-rakennuksen Keltainen portaikko, jossa työt valmistuivat vuonna 2021.