Nykytanssi
Nykytanssin historia > Varhaiset vaiheet Euroopassa

Yhdysvaltalaisen modernin tanssin rinnalla ja siitä osittain riippumatta kehittyi Saksassa sekä uusi tanssi että uusi voimistelu. Nimikkeinä käytettiin niin termejä vapaa tanssi, plastinen tanssi, esteettinen tanssi, ekspressionistinen tanssi, ilmaisutanssi (saks. ausdruckstanz) kuin moderni tanssi. 1910–1930-lukujen voimistelulla ja tanssilla oli yhteisiä periaatteita. Ne uskoivat luonnonmukaiseen liikkeeseen, jolta haluttiin fyysistä, psyykkistä ja henkistä kokonaisvaltaisuutta. Liikuntakasvatuksella nähtiin olevan voimakas sekä taiteellinen että kasvatuksellinen merkitys ja sen haluttiin pohjautuvan tieteelliseen terveellisyyteen. Emile Jaques-Dalcrozen (1865–1950) rytmistä kokonaisliikuntaa opettaneessa koulussa oli myös neljä suomalaisopettajaa: Marianne Pontan, Annsi Bergh, Mary Hougberg ja Irja Hagfors.
Sveitsissä tanssija-koreografi Rudolf von Laban kehitteli I maailmansodan jälkeisinä vuosina tanssikasvatukseen ja ihmisliikkeiden ilmaisullisten lainalaisuuksien teoriaa. Näiden pohjalta hän loi myös tanssinotaatiojärjestelmän, labanotaation, jota edelleen käytetään kaikenlaista liikettä kirjaamaan pystyvänä – tosin hieman raskassoutuisena – muistiinmerkitsemissysteeminä videotallenteiden rinnalla. Laban oli enemmän tiedemies kuin taiteilija, mutta hänen liiketutkimuksiaan veivät näyttämölliseen suuntaan hänen oppilaansa.
Labanin lisäksi Dalcrozella opiskellut Mary Wigman (1886–1973) teki debyyttinsä 1914. Hän tarkasteli Labanin teorioita draamallisesti: tila oli hänelle joko ystävällinen tai vihamielinen ympäristö, joka piti joko valloittaa tai siitä saattoi nauttia. Hänen ekspressiivinen tanssinsa sai sekä tilallisen muotonsa että rytmiikkansa tästä konfrontaatiosta tilan kanssa. Wigman oli ensisijaisesti soolotanssija, mutta toinen Labanin oppilas Kurt Jooss (1901–1979) työsti tanssia ryhmälle ja kehitteli koreografisia näytelmiä tavoitteenaan tanssiteatteri. Hänen kuuluisin teoksensa on Vihreä pöytä (1932), aiheeltaan sodanvastainen teos, jossa näkyy hänen pyrkimyksensä klassisen ja modernin tekniikan synteesiin. Hänen Essenissä toimineen Folkwang-koulunsa kasvatteja ovat merkittävät eurooppalaiset nykytanssikoreografit kuten Pina Bausch (s. 1940), Reinhild Hoffmann (s. 1943) ja Susanne Linke (s. 1944). Muita 1900-luvun alun eurooppalaisia tanssinimiä olivat:
Harald Kreutzberg (1902–1968) – ajan johtava miestanssija
Gret Palucca (s. 1902) – lyyristä abstraktia tyyliä edustanut tanssija-opettaja, Palucca-koulun perustaja
Valeska Gert (1892–1978) – itseoppinut kabareetanssija-näyttelijä, jonka mimiikkaa hyödyntävä tanssi oli groteskia, satiirista ja yhteiskuntakriittistä
Trudi Schoop (s. 1903) – koomisia ja yhteiskuntakriittisiä baletteja esittänyt tanssija-kabareetaiteilija, keskittyi myöhemmin tanssiterapiaan
Dore Hoyer (1911–1967) – ekspressionistista ausdruckstanzia sooloesityksissään viljellyt tanssija-koreografi
Jean Weidt (s. 1904) – poliittiseen työväenliikkeeseen sitoutuneen tanssin edustaja
Oskar Schlemmer ja Bauhausilaiset tanssikokeilut, joissa tutkittiin ihmisen ja näyttämötilan suhdetta, materiaaleja ja muotoja
Saksalainen uusi tanssi isona liikkeenä katosi toisen maailmansodan myllerryksen myötä, vaikka joidenkin mielestä syytä oli improvisaatiopohjaisuudessa, joka ei antanut aineksia muodon kehittymiselle. Sotaa edeltäneet ajatuksetkin tuntuivat vanhanaikaisilta eikä niihin enää haluttu palata.