stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Parodontium
Patologia

Parodontaalisairaudet ovat plakkibakteereiden aiheuttamia tulehduksia. Hampaisiin kiinnittyvästä plakista on viljelty kaikkiaan yli 500 erilaista bakteeria. Parodontiittibakteereja ovat muun muassa Actinobacter actinomycetemcomitans, Prevotella nigrescens ja Porphyromonas gingivalis. Plakkibakteeriston määrä, laatu, ihmisen elintavat ja tottumukset, sekä perinnöllisyys säätelevät taudin kulkua. Bakteerit kasvavat hampaan ja ikenen liitosalueella. Liitosepiteeli pystyy torjumaan kohtuullisen määrän bakteereita, mutta kun bakteereiden määrä kasvaa tietyn kynnysarvon yli alkaa liitosepiteeli pettää. Liitosepiteelin pettäessä bakteerit pääsevät tunkeutumaan ikenen alle, tilaa kutsutaan ientaskuksi. Ientaskussa plakki kerää mineraaleja syljestä ja tällöin alkaa muodostua hammaskiveä. Hammaskivi taas tarjoaa kiinnitysalustan uusille bakteereille.
Patologia > Tukikudostulehdus

Hampaan tukikudostulehdus eli parodontiitti on hammasta ympäröivien kudosten tulehdus. Ientulehduksen eli gingiviitin pitkittyessä syntyy krooninen ientulehdus, jossa tulehdus leviää ikenen alle ja tällöin kyseessä on parodontiitti. Tukikudostulehdus todetaan ientaskumittauksen yhteydessä ientaskumittarilla (syventyneitä, verta vuotavia ientaskuja) ja radiologisesti (horisontaalista ja/tai vertikaalista alveoliluukatoa). Parodontiitin esiaste on gingiviitti, joka on vielä hoidettavissa hyvällä suuhygienialla.
Puolustusvasteen laskiessa elimistö puolustautuu bakteereita vastaan kudostuholla. Kudostuho rajoittuu hampaan läheisyyteen, koska elimistön tärkein tavoite on pitää tulehdus paikallisena. Kiinnityssäikeitä ja alveoliluuta alkaa asteittain häviämään: ientaskut syvenevät, hammasvälit laajenevat, hampaat saattavat heilua tai hampaita jopa joudutaan poistamaan menetetyn kiinnityksen vuoksi. Parodontiitin tuhoama kudostuho ei koskaan palaa ennalleen. Hoitamaton parodontaali-infektio voi olla riskitekijä ihmisen yleisterveydelle, koska joidenkin tutkimusten mukaan parodontaalisairaudet voivat lisätä riskiä sairastua sydän- tai aivoinfarktiin ja ateroskleroosiin. Huonossa hoitotasapainossa oleva diabetes ylläpitää elimistössä matala-asteista tulehdusta, joka komplisoi parodontiumin tulehduksia. Vastaavasti hyvin hoidettu parodontium voi parantaa elimistön glykeemistä kontrollia, erityisesti tyypin 2 diabeetikoilla.
Aiheesta muualla

http://jultika.oulu.fi/Record/isbn978-951-42-9925-4 Periodontal infection and obesity—results of a population-based survey
Terveyskirjasto: Sisko Honkala, Suun bakteerit, 15.9.2009 (Arkistoitu – Internet Archive)
Pasaritunturi

Pasaritunturi (ven. Пасаритунтури) on tunturialue Petsamon piirissä Murmanskin alueen luoteisosassa Venäjällä. Tunturi sijaitsee lähellä Jäämeren rantaa ja Norjan rajaa. Tunturin itäpuolella on Peuravuono ja länsipuolella Pasarijärvi. Tunturialueen korkein huippu on 503 metriä korkea.  Pasaritunturi sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttaman entisen Petsamon kunnan pohjoisosassa.
Gustaf Erik Pasch

Gustaf Erik Pasch (3. syyskuuta 1788 Norrköpingin Sankt Olai församling, Östergötland – 6. syyskuuta 1862 Klara församling, Tukholman lääni) oli ruotsalainen lääkäri, kemisti ja keksijä.
Pasch sai Kuninkaallisen tiedeakatemian professorin arvonimen 1823. Hän onnistui vuonna 1844 valmistamaan tulitikkuja ilman vaarallista fosforia. Pasch oli jo menettänyt patentin keksintöönsä, ja sitä paranteli Johan Edvard Lundström, joka kehitti tulitikkujen valmistuksen käsityöstä teolliseksi toiminnaksi.
Will Parry

| Will Parry |
| --- | --- |
Luoja(t):  Philip Pullman
Näyttelijä(t):  Amir Wilson (His Dark Materials)
Ensi- esiintyminen:  Salaperäinen veitsi
Viimeinen esiintyminen:  Maaginen kaukoputki
Henkilötiedot
Koko nimi:  William Parry
Ammatti:  salaperäisen veitsen kantaja
Sukupuoli:  mies
Suhteet
Vanhemmat:  John Parry
Tutut:  Lyra Belacqua
Infobox OKNimi-testi OK: 
William ”Will” Parry on kuvitteellinen hahmo Philip Pullmanin kirjasarjassa Universumien tomu. Hän on toinen päähenkilö Lyra Belacquan rinnalla. Hän esiintyy vasta toisessa kirjassa Salaperäinen veitsi ja myös seuraavassa, Maaginen kaukoputki. Pullman on vihjannut kirjoittavansa Willistä vielä lisää.
Will on urhea, hiljainen ja älykäs. Hänellä ei ole hyvää ystävää ennen kuin hän tapaa Lyran toisessa ulottuvuudessa, Cittàgazzessa. Willin äiti on mielisairas ja on pitänyt hänestä huolta siitä asti kun hän ymmärsi ettei hän voinut hyvin. Willin isä on tutkija, joka on kadonnut, mutta oli lähettänyt kirjeitä vaimolleen ennen kuin hän katosi. Niissä kerrotaan hänen tutkimuksistaan Alaskassa, josta hän oli löytänyt toiseen maailmaan johtavan aukon. Myöhemmin kirjassa noita, joka halusi olla John Parryn, Willin isän, rakastaja tappoi isän kostoksi tämän kieltäydyttyä vastaamasta noidan tunteisiin, koska John ollut ei halunnut pettää vaimoaan. Will ja John olivat juuri ymmärtäneet olevansa isä ja poika. Noita tappoi itsensä tämän jälkeen.
Will löysi Cittágazzeen kun hän rupesi seuraamaan kissaa sen jälkeen kun hän oli vienyt äitinsä turvaan ja paennut kotoaan ja samalla tappanut miehen joka yritti vahingoittaa häntä ja hänen äitiään sekä varastaa isän lähettämät kirjeet, joissa kerrottiin maailmojen välisen aukon paikka. Silloin Will löysi aukon toiseen maailmaan liikenneympyrän keskeltä. Siellä hän sitten tapasi Lyran ja heistä tuli parhaimpia ystäviä ja myöhemmin myös rakastavaiset.
Willin daimoni on kissa jolle suomalainen noita Serafina Pekkala antoi nimen Kirjava.
Pullman ei ole nimennyt Will-hahmoa 1800-luvulla eläneen tutkimusmatkailijan William Edward Parryn mukaan.
Universumien tomu -kirjasarjaan pohjautuvassa televisiosarjassa His Dark Materials hahmoa esittää Amir Wilson. Will esiintyy sarjassa ensimmäistä kertaa jo sen ensimmäisen tuotantokauden viidennessä jaksossa ”The Lost Boy”, vaikka ensimmäinen kausi perustuu pääosin kirjasarjan ensimmäiseen osaan Kultainen kompassi, jossa hahmoa ei vielä tavata.
Salaperäinen veitsi

Salaperäinen veitsi joutui Willille kun hän tappeli Cittágazzessa Tullio-nimisen miehen kanssa. Will sai veitsen kahakassa mutta menetti kaksi sormea joiden tyngistä vuoti lakkaamatta verta kunnes kuin hänen isänsä laittoi haavoihin voidetta. Veitsellä pystyy viiltämään mitä tahansa, myös aukkoja toisiin maailmoihin, mutta aina uuden aukon avauksen yhteydessä syntyy Haamu, joka imee aikuisten sieluja (joskin veitsi on myös ainoa, joka pystyy tuhoamaan Haamut), joten viimeisen kirjan lopussa hänen on rikottava veitsi ja jätettävä Lyra omaan Oxfordiinsa ja palattava omaansa. Siellä hän sitten muuttaa Mary Malonen luokse ja ilmeisesti saa hoitoa äidilleen. Hän ja Lyra olivat sopineet että he olisivat samassa paikassa (Kasvitieteellinen puutarha) samaan aikaan (keskipäivällä juhannuspäivänä) joka vuosi tunnin ajan.
Aiheesta muualla

William Parry His Dark Materials Wikissä
Universumien tomu
| --- | --- |
Universumien tomu:   Kultainen kompassi  Salaperäinen veitsi  Maaginen kaukoputki 
Lyran kirjat:   Vedenpaisumus  Ruusunmetsästäjät 
Novellit:   Lyran Oxford  Once Upon a Time in the North 
Elokuvat ja televisiosarjat:   Kultainen kompassi  His Dark Materials 
Hahmot:   Lyra Belacqua  Will Parry  Lordi Asriel  Marisa Coulter 
Muuta:   daimoni 
Kirjailija:   Philip Pullman
Parveilu

Kulkusirkkaparvi voi koostua miljardeista yksilöistä.
Parveilu on etenkin joidenkin hyönteisten kuten kulkusirkkojen, tarhamehiläisten, muurahaisten ja termiittien käyttäytymistä, jossa ne muodostavat suuria ja liikkuvia parvia.
Suurimpia parvia muodostavat kulkusirkat. Kulkusirkkojen parveilu alkaa, kun populaatio on kasvanut niin suureksi, että sille ei enää riitä ruokaa. Tällöin kulkusirkat kerääntyvät yhteen ja lähtevät parven muodossa etsimään ruokaa ja elintilaa. Suuret kulkusirkkaparvet ovat vitsauksia, jotka syövät suihinsa suuret määrät kasvillisuutta. Suurin mitattu parvi on Schistocerca gregaria -lajin vuonna 1954 Keniassa muodostama parvi, joka kattoi 200 neliökilometriä ja sisälsi noin 10 miljardia yksilöä. Kaikki Kenian 50 kulkusirkkaparvea sinä vuonna kattoivat yhteensä 1000 neliökilometriä ja 50 miljardia yksilöä.
Parveilevia tarhamehiläisiä asettuneena kaatuneelle puulle.
Parveileminen on tarhamehiläisyhdyskuntien tapa lisääntyä luontaisesti. Mehiläiskuningatar lähtee pesästä kymmenien tuhansien työmehiläisten kanssa ja perustaa uuden yhdyskunnan jonnekin muualle. Mehiläiset torjuvat parveilun avulla myös ulkoisia uhkia kuten tauteja, loisia ja saalistajia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Parveilu Wikimedia Commonsissa
Passendale (juusto)

Passendale on belgialainen lehmänmaidosta valmistettava puolipehmeä juusto. Passendale-juusto on saanut nimensä samannimisestä kylästä, ja sen kotiseutua on läntinen Flanderi.
Passendale muistuttaa ulkomuodoltaan maalaisleipää, ja se painaa noin 3 kilogrammaa. Sen tummankeltaista kuorta peittää ohut valkoinen homekasvusto ja juustomassassa on yleensä pieniä reikiä. Juustoa kypsytetään vähintään 45 vuorokautta.
Passendalen rasvapitoisuus kuiva-aineesta on 50 %. Sen maku vaihelee miedosta pikanttiin. Passendalea käytetään leivän päällä tai vihannesgratiinissa.
Passetto di Borgo

Passetto di Borgo.
Passetto di Borgo (lyhemmin Passetto) on Rooman Borgon kaupunginosassa kulkeva käytävä, joka johtaa Vatikaanista Castel Sant’Angelon linnoitukseen.
Käytävän rakennutti paavi Nikolaus III 1277 käyttäen hyväksi jo aiemmin pystytettyjä muurin osia. Passetto näyttää ulospäin tavalliselta kaupunginmuurilta, mutta sen päällä kulkee 800 metriä pitkä käytävä, jota pitkin paavi saattoi vaaran uhatessa paeta Vatikaanista linnoitukseen. Paavi Aleksanteri VI käytti pakoreittiä, kun Kaarle VIII miehitti Rooman 1494, ja paavi Klemens VII pakeni sitä pitkin Rooman ryöstön aikana 1527, kun Kaarle V:n joukot tunkeutuivat kaupunkiin.
Passiivinen immunisointi

Passiivinen immunisaatio tarkoittaa taudilta suojaavien vasta-aineiden siirtämistä yksilöön ilman että hänen omaa vasta-ainetuotantoaan käynnistetään. Menetelmä on nopea, minkä vuoksi sitä käytetään joidenkin välittömästi henkeä uhkaavien tilojen kuten jäykkäkouristuksen, rabieksen ja vaarallisten käärmeenpuremien hoitoon. Toisin kuin aktiivisella immunisoinnilla, tällä tavalla ei saada aikaan pitkäaikaista suojaa tautia vastaan, sillä IgG-tyypin vasta-aineiden puoliintumisaika elimistössä on vain kolme viikkoa.
Myös raskauden aikana äidistä sikiöön siirtyvät vasta-aineet ovat passiivista immunisaatiota. Ne suojaavat vastasyntynyttä ensimmäisinä elinkuukausina, kunnes lapsen oma immuunijärjestelmä alkaa vähitellen toimia. Tätä vasta-aineiden kulkeutumista voidaan hyödyntää myös aktiivisen immunisaation yhteydessä: jo 1930-luvulla havaittiin raskaana olevien rokottamisen hinkuyskää vastaan vähentävän tehokkaasti vastasyntyneiden hinkuyskätapauksia. Nykyisin äitien rokottamista käytetään yleisesti vastasyntyneiden suojaamisessa influenssalta.
Passiivisen immunisoinnin keksivät Robert Koch -instituutissa työskennelleet Emil von Behring ja Shibasaburō Kitasato 1890-luvulla tutkiessaan kurkkumätää aiheuttavaa Corynebacterium diphtheriae -bakteeria. Tehdessään kokeita marsuilla he havaitsivat, että kun kurkkumädällä tartutetun marsun veren seerumia ruiskutetaan terveeseen marsuun, terve marsu jää eloon vaikka sille jälkeenpäin annettaisiin normaalisti tappava annos kurkkumätäbakteerin tuottamaa toksiinia. Kitasato onnistui myös osoittamaan, että jäykkäkouristuksella immunisoitujen kanien seerumi estää jäykkäkouristuksen hiirissä. Emil von Behring palkittiin tutkimuksestaan Nobelin lääketieteen palkinnolla vuonna 1901.
Nykyään passiivisessa immunisaatiossa käytetään pääasiassa ihmisen verestä eristettyjä vasta-aineita. Kuitenkin eräät kaupallisesti saatavilla olevat antiseerumit, kuten kalkkarokäärmeiden vastamyrkyt ja kurkkumätätoksiinin vastamyrkky tuotetaan edelleen eläimissä.
Pastoosi

Paul Gauguinin melko pastooseja väripintoja maalauksessa Kolme tahitilaista, 1897.
Pastoosi (ital. pastoso, taikinamainen) tarkoittaa maalaustekniikassa paksua, peittävää väriä.
Etenkin impressionistit käyttivät pastooseja värejä. Pastoositekniikka on käytännöllinen myös alla prima-maalauksessa, jolloin työ maalataan ilman kerrosmaalausta. Toisin kuin paksun reliefimäinen impasto, pastoosi väri on melko tasainen ja peittävä, kun taas laseeraus on läpikuultava.
Parkkina

Parkkinan sijainti Petsamonvuonon perukassa Suomelle vuosina 1920–1944 kuuluneen Petsamon alueella.
Parkkina oli Suomelle vuosina 1920–1944 kuuluneen Petsamon kunnan kirkonkylä. Kylä sijaitsi Petsamon pohjoisosassa Petsamonvuonon perukassa Petsamonjoen suulla, joen ja Parkkinatunturin välissä. Sen naapurikyliä olivat idässä Petsamonjoen toisella puolella Kaakkuri, lännessä ja etelässä Alaluostari ja Näsykkä sekä pohjoisessa Trifona. Valtioneuvoston vuonna 1930 vahvistaman Petsamon uuden kyläjaon mukaan kirkonkylään kuuluivat Parkkinan ja Näsykän kylät. Nykyisin Parkkina on osa Petsamon kaupunkityyppistä taajamaa, joka on Murmanskin alueeseen kuuluvan Petsamon piirin hallintokeskus.
Historia

Parkkinan kylän alue ja koko Petsamonvuonon seutu oli vanhastaan Petsamon kolttasiidan nautintoaluetta. Paimentolaiselämää viettäneet koltat olivat asuneet Petsamonvuonon perukan alueella kevätkauden. Parkkinan kylä oli saanut vakituisen asutuksensa 1870-luvun nälkävuosina, kun alueelle oli muuttanut karjalaisia uudisasukkaita nälkää pakoon Vienan Karjalan pohjoisosasta Uhtuan, Vuokkiniemen ja Oulangan kunnista. Tätä ennen, 1800-luvun puolenvälin jälkeen, Petsamonvuonon perukassa olivat pitäneet tukikohtaansa kesäisin venäläiset sesonkikalastajat Vienanmeren rannikoilta. Parkkinaan asettui pian karjalaisten jälkeen myös venäläisiä ja komilaisia uudisasukkaita. Vuonna 1886 uudelleen perustettu Petsamon luostari alkoi harjoittaa 1890-luvulla mittavaa merikalastusta, ja Parkkinan väestöstäkin tuli lähes kokonaan luostarin palkkatyöläisiä.
Venäjän keisarikunnan aikana Petsamossa vallitsi kyläkokouksiin perustuva paikallishallinto, ja Parkkinassa asui alueen ainoa hallinnollinen virkamies urdjadnik. Venäjän vallankumouksen jälkeen tämäkin ainoa virkamies poistui ja valtaan nousseet bolševikit asettivat tilalle uuden. Vuonna 1918 Parkkinaan nousi maihin brittien johtamia ympärysvaltojen joukkoja, jotka tukivat aluksi bolševikkeja. Yhdessä he estivät Suomen huhtikuussa 1918 tekemän Parkkinan valloitusyrityksen. Sittemmin ympärysvaltojen joukot kääntyivät valkoisten venäläisten puolelle, mutta poistuivat alueelta lokakuussa 1919. Ympärysvaltojen Parkkina-miehityksestä muistona ovat Parkkinatunturin laella olevat konekivääripesäkkeiden ja vartiokämppien rauniot. Tämän jälkeen Petsamonvuonolle jäi vain vähäinen määrä valkoisia venäläisiä joukkoja. Tämän seurauksena Suomi valloitti Petsamonvuonon perukan lyhyeksi ajaksi alkuvuonna 1920, mutta joutui vetäytymään bolševikkien hyökättyä alueelle. Tarton rauhassa vuonna 1920 alue siirtyi kuitenkin Suomelle, ja suomalainen sotilasosasto ja maaherra saapuivat Parkkinaan 14. helmikuuta 1921. Venäläiset sotilaat olivat poistuneet edellisenä yönä ja yrittäneet saada asukkaita mukaansa, mutta ketään ei ollut lähtenyt.
Kyläkuva

Parkkina oli Salmijärven jälkeen Petsamon suurin asutuskeskus. Kylän kautta kulki Liinahamarin satamaan johtava Jäämerentie. Parkkinan satama ei ollut kovin käyttökelpoinen, sillä veneet pääsivät laituriin vain nousuveden aikana. Satama palvelikin lähinnä pienkalastajia. Parkkinassa sijaitsi vuonna 1912 valmistunut Apostoli Andreaksen ja Pyhän Nikolaoksen kirkko, joka oli Petsamon ortodoksisen seurakunnan pääkirkko, sekä alun perin vuonna 1808 rakennettu Kalastajien kirkoksi kutsuttu ortodoksinen Pyhän Mikaelin kirkko. Lisäksi Parkkinassa oli kunnantoimisto, posti- ja lennätinkonttori, aluesairaala, Suomen ensimmäinen kunnallinen hammaslääkäri, pääkirjasto, kansakoulu, matkailijakoti, apteekki, urheiluseura Petsamon Veikot ry:n urheilukenttä, suojeluskuntatalo, Kansallis-Osake-Pankin konttori, Pohjolan Osake-Pankin konttori, Shellin huoltoasema, Petsamon osuuskaupan päämyymälä ja leipomo sekä useita yksityiskauppoja. Lisäksi Parkkinassa toimivat Petsamon Kala Oy, Lapin Puu Oy, Virvoitusjuomatehdas Svarbäck ja Petsamon Tiili.
Väestö

Parkkinan kylän ensimmäisiä asukkaita olivat Vienan Karjalan pohjoisosan kunnista 1870-luvun katovuosina nälkää pakoon lähteneet karjalaiset Lisäksi 1800-luvun loppuvuosikymmeninä kylään asettui myös venäläisiä uudisasukkaita, ja kylään muutti myös jonkin verran komeja, jotka alkoivat harjoittaa laajamittaista porotaloutta. Vuonna 1897 kylässä mainitaan olleen 58 pääasiassa karjalaista, asukasta. Parikymmentä vuotta myöhemmin vuonna 1918 kylässä oli 20 taloa ja noin 100 asukasta, joista karjalaisia 60 ja venäläisiä 40. Vuoden 1929 henkikirjoituksen mukaan Parkkinan 101 asukkaasta oli suomalaisia 40, venäläisiä 33, karjalaisia 24 ja komeja neljä. Parkkinan suomalainen asutus syntyi siis pääasiassa alueen Suomeen liittämisen jälkeen. Suomalaisen väestön lisääntyminen ja Parkkinan ja Näsykän kasvaminen yhteensä noin 200 asukkaan kyläparista yli 700 asukkaan taajamaksi, vaikuttivat Petsamon liike- ja hallintokeskuksen kehittyminen juuri Parkkinan ja Alaluostarin alueelle. Parkkinaan muutti siis Suomen aikana runsaasti uutta väestöä ja niinpä vuonna 1940 vain 47 prosenttia kylän asukkaista oli syntynyt Parkkinassa.
Asukasluvun kehitys
58 (1897)
100 (1918)
75 (1921)
97 (1925)
101 (1929)
115 (1930)
253 (1935)
713 (1939, yhdessä Näsykän kanssa)
Koulu

Ensimmäisessä Petsamon koulupiirijaossa vuonna 1921 kunta jaettiin kolmeen koulupiiriin, joista Parkkinan koulupiiri käsitti Petsamonvuonon ympäristön ja Petsamonjokilaakson. Parkkinan koululle ei saatu anomuksista huolimatta oppilasasuntolaa, minkä vuoksi 1920-luvulla vajaa puolet kouluikäisistä ei päässyt kouluun. Vuonna 1927 toimintansa aloittaneen Trifonan koulun perustamisen yhteydessä Petsamonvuonon alue jaettiin kahteen piiriin, mikä helpotti Parkkinan koulun ahtautta. Parkkinan koulu oli aluksi kaksiopettajainen, mutta koulun oppilasmäärä kasvoi nopeasti 1930-luvun aikana ja kouluun saatiin uudet opettajanvirat vuosina 1932 ja 1936.
Huolimatta siitä, että Petsamonvuonon alueen väestö oli monikansallista, oli Parkkinan koulu suomenkielinen. Alueen karjalaislapsille suomenkielisen opetuksen seuraaminen vielä kävi, mutta venäläislapset eivät aina edes tienneet, mistä oli kysymys. Laissa sanottiin, että jos koulun oppilaista oli muun kuin suomen- tai ruotsinkielisten Suomen kansalaisten lapsia vähintään 20 prosenttia, tuli heille antaa tarpeen mukaan suullista opetusta omalla äidinkielellään. Petsamon kansakoulutarkastaja esittikin, että Parkkinan koululle oli saatava venäjän kielen taitoinen opettaja tai että pääasiassa venäläisten asuttamaan Kaakkurin kylään oli saatava venäjänkielinen koulu, mutta Kouluhallituksessa esitykset hylättiin. Parkkinan koululla oli kuitenkin 1920-luvulla venäjän kielen taitoinen opettaja. Petsamonvuonon itäpuolella sijainneiden Kaakkurin ja Porovaaran kylien muodostamista omaksi koulupiirikseen esitettiin 1930-luvulla ratkaisuksi Parkkinan koulun ahtauteen, mutta tämäkin jäi vain ehdotukseksi.
Talvisota, väestön evakuointi ja Neuvostoliiton miehitys keskeyttivät koulunkäynnin Parkkinassa vuonna 1939. Talvisodan jälkeen koulunkäynti jatkui sodalta säästyneessä koulurakennuksessa syksystä 1940 syksyyn 1941, jolloin koulurakennus otettiin sotilaskäyttöön. Lukuvuonna 1943–1944 koulu toimi parakissa.
Petsamoon suunniteltiin 1930-luvun lopulla myös oppikoulua, sillä lähin oppikoulu oli tuolloin Rovaniemellä asti. Kirkonkylässä vuonna 1938 pidetyssä kokouksessa perustettiin oppikoululle kannatusyhdistys, ja seuraavana vuonna kunnanvaltuusto asetti toimikunnan valmistelemaan koulun saamista Petsamoon. Koulun paikaksi olisi tullut joko Salmijärvi tai Kirkonkylä, mutta sota-aika vei kuitenkin pohjan tältä suunnitelmalta.
Parkkinan kylää 1930-luvulla.
Patañjali

Patañjali Adi Seshan inkarnaationa
Patañjali oli intialainen oppinut. Häntä pidetään Joogasutran (n. 350 jaa.), joogan filosofian merkkiteoksen, kirjoittajana. Samannimisen henkilön nimiin on pantu monia muitakin merkkiteoksia, mutta ne ovat eri ajoilta, joten nimen takana on todennäköisesti useita kirjoittajia. Patañjalin elämästä ei tiedetä mitään.
Sanna Pasanen

Sanna Pasanen (s. 21. kesäkuuta 1994 Porvoo) on suomalainen keilaaja. Hän on Euroopan mestarien cupissa voittanut kultaa vuonna 2013 sekä sijoittunut pronssille vuonna 2014. EM-kilpailuissa 2018 hän saavutti hopeaa triokilpailussa ja joukkuekilpailussa. MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti pronssia henkilökohtaisessa kilpailussa.
Pasanen on voittanut henkilökohtaisen Suomen-mestaruuden vuosina 2013 ja 2014. Parikilpailun mestaruus hänellä on vuosilta 2014 ja 2016 sekä joukkuekilpailun mestaruus vuosilta 2011, 2012, 2013, 2014, 2016 ja 2018. SM-liigan mestaruuden hän on voittanut vuosina 2013, 2015 ja 2017. Seuratasolla Pasanen edustaa porilaista Giantsia.
Pasanen on kuudesti keilannut täyden 300 pisteen sarjan, kahdesti vuosina 2013 ja 2014 sekä kerran vuosina 2015 ja 2017.
Arvokilpailusijoitukset

| Kilpailu | Vuosi | Paikkakunta | Masters | All events | Single | Pari | Trio | Joukkue | Lähteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| EM | 2012 | Tilburg |  | 38. |  | 31. | 21. | 7. |  |
| MM | 2013 | Henderson |  | 76. | 28. | 58. | 55. | 15. |  |
| EM | 2014 | Berliini |  | 31. | 23. | 17. | 9. | 5. |  |
| MM | 2015 | Abu Dhabi | 13. | 8. | 8. | 22. | 15. |  |  |
| EM | 2016 | Wien | 17.–24. | 23. | 14. | 14. | 15. | 7. |  |
| MM | 2016 | Doha |  |  | 21.–24. |  |  |  |  |
| MM | 2017 | Las Vegas |  | 44. | 116. | 57. | 20. | 13. |  |
| EM | 2018 | Wien | 9.–16. | 17. | 31. | 30. | 2. | 2. |  |
| MM | 2019 | Las Vegas | 3. |  |  |  |  |  |  |
Ernesto Maria Pasquali

Ernesto Maria Pasquali (1883 Montù Beccaria – 9. toukokuuta 1919 Torino) oli italialainen elokuvatuottaja ja -ohjaaja.
Kirjanpitäjänä, toimittajana sekä Ambrosio Filmin käsikirjoittajana ja ohjaajana työskennellyt Pasquali perusti vuonna 1908 Torinoon tuotantoyhtiön Pasquali e Tempon. Vuonna 1910 se laajensi toimintaansa, rakensi oman studion ja sai nimen Pasquali & C. Yhtiön suuria menestyksiä olivat Ferdinand Guillaumen Polidor-komediat (1912–1915) sekä historialliset elokuvat kuten Enrico Vidalin ohjaama Spartacus (1913) sekä Vidalin ja Ubaldo Maria Del Collen Jone o gli Ultimi Giorni di Pompei (”Ione, eli Pompeijin viimeiset päivät”, 1913). Niistä jälkimmäinen aiheutti oikeusjutun Arturo Ambrosion kanssa, joka oli tehnyt samaan aikaan lähes samannimisen elokuvan. Pasqualin toiminta kuihtui ensimmäisen maailmansodan aikana ja hänen kuolemansa jälkeen yhtiö liitettiin Unione Cinematografica Italianaan.
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Ernesto Maria Pasquali (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Italia  Yhdysvallat
Ivan Paskevitš

Ivan Paskevitš
Ivan Fjodorovitš Paskevitš (ven. Ива́н Фёдорович Паске́вич; 19. toukokuuta (J: 8. toukokuuta) 1782 Poltava –1. helmikuuta (J: 20. tammikuuta) 1856 Varsova) oli venäläinen sotamarsalkka, Varsovan ruhtinas ja Jerevanin kreivi. Paskevitš toimi Puolan käskynhaltijana sen jälkeen, kun hän oli kukistanut raa’asti maassa vuonna 1831 nousseen kapinan. Hän aiheutti tappion myös Unkarin kapinallisille 1849 johtaessaan venäläisistä koostunutta sotajoukkoa.
Paskevitš osallistui Napoleonia vastaan käytyihin sotiin ja oli mukana taisteluissa Persiaa (1826–1828) sekä Turkkia (1828–1829) vastaan. Krimin sodassa hän toimi ylipäällikkönä Tonavan armeijassa.
Paskevitš osti nykyisen Valko-Venäjän Homelissa sijaitsevan palatsin Ivan Rumjantsevilta ja kehitti palatsialuetta merkittävästi. Hän esimerkiksi laajensi palatsia vuosina 1837-48 siihen liittyvällä tornirakennuksella (Rumjantsevien ja Paskevitšien palatsi). Palatsin puistoalueelle rakennettiin 1889 Paskevitšien kappeli, jonne suvun jäseniä on myös haudattu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ivan Paskevitš Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef