MS-tauti
Diagnosointi

MS-oireiden vaihtelevuudesta ja moninaisuudesta johtuen varman MS-diagnoosin tekeminen saattaa kestää joskus hyvinkin pitkään. Voimassa olevan hoitosuosituksen mukaan tauti voidaan todeta MS-taudiksi vasta, kun siinä on ollut kaksi pahenemisvaihetta. Nyt neurologit alkavat olla sitä mieltä, että taudinmääritys voitaisiin tehdä aiemmin..
MS-taudin diagnoosin vahvistamiseksi on suljettava pois muut sairaudet, jotka aiheuttavat samanlaisia oireita ja löydöksiä. Näitä ovat mm. aivokasvaimet, vaskuliitti, sarkoidoosi ja Suomessa endeeminen neuroborrelioosi, punkkiborrelioosi, joka voi ilmetä myös optisena hermotulehduksena.
Jos näköhermon tulehduksen takaa paljastuu MS-tauti, tulehdus lasketaan ensimmäiseksi pahenemisvaiheeksi eli relapsiksi. Pahenemisvaiheet ovat olennainen osa tautia. Ne ovat esimerkiksi päivän tai parin mittaisia jaksoja, jolloin entiset oireet pahenevat tai tulee äkillisesti kokonaan uusia oireita. Vakavimmillaan potilas on halvautunut. Useimmissa tapauksissa ensimmäiset oireet voidaan havaita jo ennen 20 vuoden ikää, mutta niiden tunnistaminen juuri MS-taudista johtuviksi on hankalaalähde?.
MS-diagnoosin vahvistamiseksi on suljettava pois muut samankaltaisia oireita ja löydöksiä aiheuttavat sairaudet. Näitä ovat mm. aivokasvaimet, vaskuliitti ja sarkoidoosi sekä neuroborrelioosi, joka on yksi muoto punkkien levittämästä borrelioosista.
Magneettikuvaus mullisti MS-taudin diagnostiikan 1980-luvulla, sillä sen avulla saatiin selville, onko MS-potilaiden aivojen valkeassa aineessa ja etenkin aivokurkiaisessa MS-plakkeja. Hollantilainen Frederik Barkhof on luonut kriteeristön MS-diagnoosin tekemiseksi pelkkien magneettikuvissa näkyvien plakkien perusteella. MS-tauti voidaan diagnosoida, jos magneettikuvissa havaitaan vähintään kolme alla luetellusta neljästä löydöksestä:
vähintään yhdeksän plakkia tai yksi varjoaineilla tehostuva niin sanottu akuutti plakki
vähintään kolme aivan aivokammioiden tuntumassa olevaa plakkia
ainakin yksi aivan aivokuoren alla oleva plakki
ainakin yksi plakki pikkuaivoissa tai aivorungossa tai selkäydinkanavan alueella.
Tavanomainen magneettikuvaus ei paljasta kuitenkaan harmaan aivoaineen plakkeja eikä myöskään esimerkiksi kaikkia aivojen valkean aineen muutoksia, sillä magneettispektroskopian eli toiminnallisen magneettikuvauksen (fMRI) avulla on päästy selville siitä, että magneettikuvassa normaalilta näyttävä valkea aine ei ole aina normaalia. 2010-luvun alussa ruvettiin kehittämään diagnostiikkaa, joka huomioisi myös harmaan aivoaineen plakit. Lisäksi kaularangan motoristen ja sensoristen säikeiden vaurioalueet ovat MRI-kuvissa usein normaalin näköisiä.
Yksittäiset plakit eivät ole varma osoitus MS-taudista, sillä niitä esiintyy myös muissa sairauksissa ja jopa täysin oireettomilla henkilöillä. Jopa 30–40 prosentilla yli 40-vuotiaista ihmisistä voidaan havaita plakkeja aivoissa. Pelkkiin magneettikuvauslöydöksiin perustuvaa diagnoosia ei voida pitää tämän vuoksi luotettavana, vaan lisäksi on oltava ajallisia muutoksia potilaan neurologisissa oireissa sekä immunologisia poikkeavuuksia aivo-selkäydinnesteessä. Edellä mainitut seikat johtavat siihen, että MS-potilaat saavat usein aluksi diagnoosin kliinisesti eriytynyt oireyhtymä (KEO) ja lopullinen diagnoosi varmistuu vasta pitkän ajan kuluttua.
Selkäydinnesteen tulehdusmuutokset tukevat MS-diagnoosia, mutta niiden puuttuminen ei sulje pois MS-tautia, koska kaikilla MS-potilailla ei niitä ole. Suurin merkitys selkäydinnesteen tutkimuksella onkin MS-taudin erottamisessa muista sairauksista. Hermoratojen toimintaa mittaavien herätevastetutkimusten (VEP, SEP) tarve MS-taudin diagnosoinnissa on vähentynyt magneettikuvauksen yleistymisen seurauksena.