stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marcelo Rebelo de Sousa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marcelo Rebelo de Sousa Wikimedia Commonsissa
Marcelo Rebelo de Sousa Twitterissä
Portugalin kolmannen tasavallan presidentit
António de Spínola (1974) | Francisco da Costa Gomes (1974–1976) | António Ramalho Eanes (1976–1986) | Mário Soares (1986–1996) | Jorge Sampaio (1996–2006) | Aníbal Cavaco Silva (2006–2016) | Marcelo Rebelo de Sousa (2016–)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola  Portugali 
Muut:  IdRef
Vennäinkylä

Vennäinkylä (ven. Екатери́новка, Jekaterinovka) on kylä Leningradin alueen Seuloskoin piirin Kuivaisin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Pietarin, Metsäpirtin ja Käkisalmen välisen maantien varrella kolme kilometriä Kuivaisista etelään. Kylässä on runsaat sata asukasta (vuonna 2010).
Lempaalan luterilaisen seurakunnan alueella sijainnut Vennäinkylä on nimensä mukaisesti ollut aina venäläisten asuttama. Nykyään se koostuu omakotitaloista ja kolmesta kaksikerroksista asuintalosta. Kylässä sijainnut maatalousyritys Avloga on lopettanut toimintansa.
Véniza

| --- | --- |
Muut nimet:  Véntza (Βέντζα), Véntzos (Βέντζος)
Sijainti:  37°16′25″N, 23°21′49″E, Hydra Saaret, Attika Kreikka
Saariryhmä:  Argo-Saroniset saaret
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,04 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Véniza (kreik. Βένιζα) eli Véntza (Βέντζα) eli Véntzos (Βέντζος) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Argo-Saronisiin saariin ja sijaitsee Myrtóonmeressä Hydran saaren lounaispuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,04 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Véniza kuuluu Hydran kuntaan, Saarten alueyksikköön ja Attikan alueeseen. Vénizan pohjoispuolella sijaitsee Platonísin saari ja lounaispuolella saaret Tagári ja Disáki.
Elli Vento

Elli Ester Vento (6. tammikuuta 1937 Ruokolahti – 18. helmikuuta 2024 Ruokolahti) oli suomalainen yleisurheilija, joka saavutti yhden SM-mitalin kuulantyönnössä. Hän edusti Ruokolahden Rajua.
Vento saavutti kuulantyönnössä SM-kilpailuissa pronssia vuonna 1957 ja sijoittui neljänneksi vuonna 1955, viidenneksi vuonna 1956 sekä kuudenneksi vuosina 1959 ja 1961. Keihäänheitossa hän sijoittui SM-kilpailuissa neljänneksi vuonna 1956 ja viidenneksi vuonna 1955. Kiekonheitossa hän sijoittui SM-kilpailuissa kuudenneksi vuonna 1957.
Vennon ennätys kuulantyönnössä oli 12,25 m, keihäänheitossa 38,86 m ja kiekonheitossa 34,76 m, kaikki vuodelta 1957.
Velhoankeriaat

| Velhoankeriaat |
| --- | --- |
 Mustaevävelhoankerias (Nettastoma melanurum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ankeriaskalat Anguilliformes
Heimo::  Velhoankeriaat  Nettastomatidae  Kaup, 1859
Suvut
 Facciolella  Hoplunnis  Nettastoma  Nettenchelys  Saurenchelys  Venefica 
Katso myös
   Velhoankeriaat Wikispeciesissä   Velhoankeriaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Velhoankeriaat (Nettastomatidae) on ankeriaskaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan kaikista lämpimistä valtameristä.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat velhoankeriaiden heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu eoseenikaudelle. Nykyään heimossa elää lähteestä riippuen 30–38 lajia, jotka jaetaan 6 sukuun. Heimon lajit ovat ruumiinrakenteeltaan pitkulaisia ja suurimmat lajeista saavuttavat noin metrin pituuden. Tyypillinen piirre on litteä pää ja pitkä kuono ja päätään kohti suippeneva pyrstö. Selkä- ja peräevät ovat pitkät ja yhtyneet pyrstöevän kanssa. Velhoankeriailta puuttuu rintaevä lukuun ottamatta Hoplunnis-suvun lajeja. Kalojen silmät ovat kookkaat ja hyvin kehittyneet. Velhoankeriaat ovat suomuttomia ja väritykseltään usein ruskeita ja vatsastaan vaaleampia. Evät ovat monella lajilla mustat.
Levinneisyys

Velhoankeriaslajeja tavataan Atlantin Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta. Ne elävät trooppisissa ja lämpimänlauhkeissa vesissä yleensä lähellä pohjaa 500–2 000 metrin syvyydessä. Kalojen elintavat ovat huonosti tunnettuja.
Velyka Novosilka

| Velyka Novosilka Велика Новосілка |
| --- | --- |
 vaakuna
 Velyka Novosilka
 Koordinaatit: 47.8412°N, 36.8329°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Donetskin alue
Piiri:  Volnovah’an piiri
Perustettu:  1799
Kaupunkityyppiseksi taajamaksi:  1965
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  16 km²
Väkiluku (2021)  ():  5 365
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Velyka Novosilka (ukr. Велика Новосілка; ven. Великая Новосёлка, Velikaja Novosjolka); vuoteen 1946 asti paikkakunnan nimenä oli Velikyi Janysol (ukr. Великий Янисоль); on kaupunkityyppinen taajama Ukrainan Donetskin alueen Volnovah’an piirissä. Velyka Novosilka sijaitsee maanteitse noin 62 kilometriä piirikeskus Volnovah’an keskustasta luoteeseen ja 90 kilometriä aluekeskus Donetskista länteen.  Ukrainan tilastokeskus arvioi taajaman väkiluvuksi 5 365 asukasta vuoden 2021 alussa. Taajamassa on linja-autoasema, mutta lähimälle rautatieasemalle on 45 kilometriä.
Asutus on perustettu vuonna 1799 Krimiltä muuttaneiden kreikkalaisten ja tataarien (kielen perusteella) asuinpaikaksi. Vuodesta 1866 se oli Velikyi Janysolin volostin keskus, vuodesta 1923 piirikeskus. Kaupunkityyppiseksi taajamaksi Velyka Novosilka tuli 1965. Vuoden 2001 väestönlaskennassa Velyka Novosilkan väkiluku oli 7 493. Tuolloin 46 prosenttia asukkaista ilmoitti olevansa etnisesti ukrainalaisia, 30 prosenttia kreikkalaisia ja 22 prosenttia venäläisiä.
Velyka Novosilka on Ukrainan vuonna 2020 tehdyn aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Volnovah’an piiriin; tätä ennen se oli Velyka Novosilkan piirin hallintokeskus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Velyka Novosilka Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Encyclopedia of Modern Ukraine
Vempele

Vankilamuseon kokoelmissa oleva Vempele-tiirikka
Vempeleellä tiirikoitavissa olevan Abloy Classic -lukon avaimia.
Vempele on Abloy-lukkojen auki saamiseksi käytettävä väline, kansankielellä tiirikka. Vempeleellä voi avata vanhanmallisen Abloy Classic -lukon, jossa ei vielä ollut vapaasti pyörivää ensimmäistä haittaa. Vempeleen käyttö vaatii kuitenkin taitoa, joten Abloy-lukon saa auki yleensä vain tiirikoinnin harrastaja, ammattirikollinen tai lukkoseppä.
Vempeleen kehittäjänä ja käyttäjänä on pidetty Reijo Luotolaista, pitkäaikaista vankia. Murtovälineitä tutkineen suojelupoliisin ylietsivän mukaan hän oli kuitenkin vain vempeleen käyttäjä. Ensimmäinen vempeleeseen liittyvä tuomio on vuodelta 1973 ja sen tekijänä oli toinen henkilö.
Aiheesta muualla

Turun Sanomat Rikosmuseo 30.12.2006[vanhentunut linkki]
Velhokalat

| Velhokalat |
| --- | --- |
 Pikkuvelhokala (Synanceia nana)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Simppukalat Scorpaeniformes
Heimo::  Velhokalat Synanceiidae  Kaup, 1873
Suvut
 Choridactylus  Erosa  Inimicus  Leptosynanceia  Minous  Pseudosynanceia  Synanceia  Trachicephalus 
Katso myös
   Velhokalat Wikispeciesissä   Velhokalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Velhokalat (Synanceiidae) on simppukaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan lämpimistä vesistä Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Toisinaan velhokalojen katsotaan kuuluvaksi skorpionisimppuihin (Scorpaenidae) alaheimona Synanceiinae.
Lajit ja anatomia

Velhokalojen heimoon kuuluu 8–9 sukua ja noin 35 lajia. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat lyhytruumiisia ja tukevahkoja kaloja. Suurimmat heimo kaloista voivat saavuttaa 60 cm:n pituuden, mutta yleensä lajit jäävät alle 15 cm pitkiksi. Tyypillisiä piirteitä ovat suuri pää ja ylöspäin vino suu, pienet silmät, jotka sijaitsevat lähellä selkää ja kookkaat rintaevät. Velhokalalajien eväruodot ovat yhteydessä myrkkyrauhaseen, jonka tuottama hermomyrkky voi olla tappavaa myös ihmiselle. Velhokaloilla ei ole suomuja ja monelta lajilta puuttuu uimarakko. Väriltään velhokalat ovat tyypillisesti ruskeankirjavia ja muistuttavat pohjalla oleskellessaan kiviä.
Levinneisyys ja elintavat

Velhokalalajit ovat pääasiassa mereisiä, mutta eräitä lajeja tavataan myös joista. Ne elävät indopasifisen merialueen keskiosissa tyypillisesti matalissa vesissä. Niitä tavataan muun muassa koralliriutoilta ja kaivautuneena pehmeään merenpohjaan.
Araknofobia (elokuva)

| Araknofobia> Arachnophobia |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Frank Marshall
Käsikirjoittaja:  Don Jakoby Wesley Strick
Tarina:  Don Jakoby Al Williams
Tuottaja:  Kathleen Kennedy Richard Vane
Säveltäjä:  Trevor Jones
Kuvaaja:  Mikael Salomon
Leikkaaja:  Michael Kahn
Lavastaja:  Christopher Burian-Mohr
Pääosat:  Jeff Daniels Julian Sands Harley Jane Kozak John Goodman Brian McNamara
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Hollywood Pictures Amblin Entertainment Tangled Web Productions
Levittäjä:  Buena Vista Pictures
Ensi-ilta:   1990-7-1818. heinäkuuta 1990 (Yhdysvallat)  1991-1-1111. tammikuuta 1991 (Suomi)  
Kesto:  103 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  31 miljoonaa $
Tuotto:  53,2 miljoonaa $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Araknofobia (engl. Arachnophobia) on vuonna 1990 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen jännityselokuva. Elokuvan on ohjannut Frank Marshall, ja sen rooleissa nähdään muun muassa Jeff Daniels ja John Goodman.
Elokuvan nimi tulee hämähäkkipelkoa tai -kammoa tarkoittavasta sivistyssanasta.
Näyttelijöitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jeff Daniels  | … |  Ross Jennings   |
|  Harley Jane Kozak  | … |  Molly Jennings   |
|  John Goodman  | … |  Delbert McClintock   |
|  Julian Sands  | … |  James Atherton   |
|  Stuart Pankin  | … |  sheriffi   |
|  Brian McNamara  | … |  Chris Collins   |
|  Mark L. Taylor  | … |  Jerry Manley   |
|  Henry Jones  | … |  Sam Metcalf   |
Aiheesta muualla

Araknofobia Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Leffatykki
Dominikaanit

Pyhä Dominicus Claudio Coellon vuoden 1670 maalauksessa.
Dominikaanit eli saarnaajaveljet (lat. Ordo fratrum praedicatorum, OP, ”saarnaajien sääntökunta”) on espanjalaisen Pyhän Dominicuksen vuonna 1215 perustama Pyhän Augustinuksen sääntöä noudattava kerjäläisveljestö, jonka oheen syntyi nopeasti maallikkotoimintaa. Pyhä Katariina Sienalaisen aikaansaannos oli myös sisarjärjestön perustaminen Dominikaaniseen sääntökuntaan.
Veljeskunnan puku on valkoinen, viitan ja päähineen ollessa mustat. Tämän vuoksi heistä käytettiin myös nimitystä ”mustat veljet”. Dominikaanien veljestöön kuuluu noin 7 000 jäsentä.
Sääntökunnan toiminta > Historia

Alun perin sääntökunnan tarkoituksena oli saarnaamisella ja sielunhoidolla taistella alkuvaiheissa erityisesti Etelä-Ranskan harhaoppisia albigensseja vastaan.
Dominikaanien tuli käydä läpi laaja teologinen koulutus kyetäkseen saarnaamaan kerettiläisiä vastaan. Monet keskiajan merkittävimmistä oppineista kuuluivat veljeskuntaan, esimerkiksi Tuomas Akvinolainen ja Albert Suuri. Fransiskaanit velvoitettiin absoluuttiseen köyhyyteen, mutta dominikaanit hyväksyivät yhteisöllisen omaisuuden, jota sitä vastoin fransiskaanit eivät hyväksy. Dominikaanit hoitivat usein myös inkvisitiota oppineisuutensa vuoksi. Dominikaanit olivat keskiajalla myös siinä mielessä erikoinen sääntökunta, että he saarnasivat aina kansankielellä (vaikka usein osasivat latinaa huomattavasti paremmin kuin monet muut).
Pohjoismaihin dominikaanit saapuivat jo vuonna 1222. Suomessa dominikaaneilla oli keskiajalla kaksi konventtia, Turussa ja Viipurissa. Jo varhain dominikaaneilla oli merkittävä vaikutus Suomen kirkon liturgian historian kannalta.
Sääntökunnan toiminta > Nykypäivä

Dominikaanien toimintaan kuuluu edelleen laaja teologinen koulutus, mutta dominikaanit hyödyntävät koulutustaan vuoropuhelussa muiden kirkkojen ja uskontojen kanssa. Esimerkiksi Suomessa Dominikaanien sääntökunta järjestää seminaareja, joissa käydään vuoropuhelua itämaisten uskontojen ja islamin kanssa. Dominikaanien toiminnan merkittävänä osana on opiskelu ja sen vuoksi esimerkiksi Dominikaanien sääntökunnan ylläpitämä kirjasto Helsingissä on huomattavasti laajempi kuin monen pienen kunnan kirjasto.
Jokaisen dominikaanin tulee opiskella koko elämänsä. Dominikaanisen sääntökunnan parissa onkin olemassa sanonta: ”Dominikaani, joka ei opiskele, on kuollut dominikaani.”
Dominikaanien vaikutus katolisen kirkon toimintaan 1900-luvulla

Katolisen kirkon toiminta uudistui merkittävästi Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen jälkeen. Eräs belgialainen dominikaaniteologi ryhtyi 1900-luvulla kirjoittamaan teoksia kirkon uudistumisesta. Hän sai samanlaisen vastaanoton kuin Martti Luther, mutta pysyi sääntökunnalle ja kirkolle uskollisena eikä ryhtynyt avoimeen vastarintaan kuten Luther. Hän vetäytyi luostariin ja myöhemmin hänen kirjoituksiensa arvo ymmärrettiin. Katolinen kirkko ryhtyi uudistumaan nimenomaan kyseisen teologin kirjoitusten pohjalta.lähde?selvennä
Dominikaanien toiminta vuoropuhelun edistäjänä on myös edistänyt katolisen kirkon ekumeniaa ja saanut sen lähestymään protestanttisia kirkkoja. Dominikaanit nauttivat katolisten keskuudessa erityistä arvostusta ja heidän panostaan kirkon historiassa arvostetaan. Vaikka osa inkvisition toimista saa myös nykypäivän katolilaisten tuomion, syylliseksi katsotaan enemminkin tuon aikakauden paavien poliittinen toiminta kuin dominikaanit.lähde?
Merkittäviä dominikaaneja

Albert Suuri
John Bromyard
Giordano Bruno
Dominicus (perustaja)
Nicolas Eymeric
Katariina Sienalainen
Girolamo Savonarola
Tomás de Torquemada
Tuomas Akvinolainen
Vincent Beauvais’lainen
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dominikaanit Wikimedia Commonsissa
Home Ordo Praedicatorum – Official Web Site. Viitattu 6.11.2020. (englanniksi) Sääntökunnan kotisivu.
Vellamo (nimi)

| Vellamo |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  3. joulukuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  vellova-sanasta
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vellamo on suomalainen naisen etunimi.
Vellamo kuuluu kansallisromanttisen kauden nimiin. Nimi on johdettu vettä kuvaavasta sanasta 'vellova'.
Ensimmäisen kerran Vellamo-nimeä ehdotettiin nimeksi 1864. Suomen almanakassa se on ollut vuodesta 1908.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Vellamo-nimen on saanut 2 021 naista ja noin 60 miestä. Vuonna 2008 avattu Merikeskus Vellamo sai nimensä nimikilpailun jälkeen.
Tunnettuja Vellamoja

Vellamo Kuivalainen (1926–2012), kirjailija ja runonlausuja
Kuvitteellisia Vellamoja

Vellamo, Kalevalassa vedenjumala Ahdin puoliso.
Venjov

Venjovin vaakuna.
Venjov (ven. Венёв) on kaupunki Tulan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Okaan laskevan Osjotrin sivujoen Venjovkan rannalla 52 kilometriä Tulasta itään. Kaupunki on Venjovin piirin keskus. Asukkaita on 15 700 henkeä (vuonna 2007).
Paikkakunta mainitaan nimellä Venjova ensimmäisen kerran 1300-luvun lopussa. Aluksi se sijaitsi Osjotr-joen rannalla ja kuului Rjazanin ruhtinaskuntaan. 1500-luvulla kaupunki ilmeisesti tuhoutui ja se siirrettiin nykyiselle paikalle, jonne rakennettiin Gorodenskin linnoitus. 1500-luvun lopulla siitä käytettiin jo nimeä Venjov. 1500–1600-luvun vaihteessa rakennettiin uusi linnoitus, jolla oli huomattava merkitys Ivan Bolotnikovin talonpoikaissodassa. Vuonna 1633 Krimin tataarit polttivat Venjovin. Uudelleen rakennettu linnoitus vaurioitui pahasti tulipalossa vuonna 1730. Vuodesta 1777 lähtien Venjov oli samannimisen Tulan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Sen taloudellinen merkitys jäi erittäin vähäiseksi. Toisen maailmansodan aikana marras-joulukuussa 1941 kaupunki oli saksalaisten miehittämä.
Nähtävyyksiä ovat kaupungin keskustassa Krasnaja-aukiolla sijaitseva Pokrovan kirkko (1737), 1700-luvun alussa pystytetty kotiseutumuseon rakennus, Jumalan ilmestyksen kirkko 1600–1700-luvun vaihteesta, Kazanin kirkko ja Ylösnousemuksen katedraali. Kaupungin hautausmaalla on vuonna 1771 rakennettu barokkityylinen Johannes Kastajan kirkko.
Aiheesta muualla

Venjovin piirin sivusto (venäjäksi)
Venjovin historialle omistettu sivusto (venäjäksi)
Vercellaen taistelu

Vercellaen taistelu, myös Campi Raudiin taistelu käytiin Rooman tasavallan ja kimbrien germaaniheimon välillä vuonna 101 eaa. lähellä Vercellaen kaupunkia (nykyinen Vercelli).
Kimbrit vaelsivat Alpeilta Pon tasangolle uskoen siellä yhtyvänsä teutoneihin, jotka oli kuitenkin jo lyöty Aquae Sextiaen taistelussa. Voittoisa Gaius Marius saapui joukkoineen kimbrien luo tarkoituksenaan pysäyttää heidänkin tuhoisa vaelluksensa. Kimbrit vaativat konsulilta turhaan maata asuinsijoikseen. Taistelussa Mariuksen ja prokonsuli Quintus Lutatius Catuluksen yhdistynyt armeija löi kimbrit ja tuhosi heimon käytännöllisesti katsoen kokonaan. Kimbrit eivät pystyneet urhoollisuudestaan huolimatta pitämään puoliaan roomalaisten sotataitoa ja lujaa kuria vastaan. Myös kova heinäkuun helle ja tupruava tomu vaikeuttivat voimakasrakenteisten kimbrien taistelua. Kun roomalaiset lopuksi hyökkäsivät kimbrien leiriin, puolustautuivat naisetkin heitä vastaan. Osa äideistä surmasi itsensä ja lapsensa, jotta heidän ei tarvinnut kärsiä orjuuden häpeää. Roomalaiset vangitsivat taistelun jälkeen suuria määriä germaaneja ja myivät heitä orjiksi. Marius ja Catulus viettivät voitostaan triumfin, mutta myöhemmin heidän välilleen syntyi riita, kumman ansiota voitto oli.
Vénus-luokka

| Vénus-luokka |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  2 687 t
Pituus:  76,60 m (vesiraja)
Leveys:  12,93 m
Syväys:  5,80 m
Aseistus
Meritorjunta:  14 × 160 mm tykkiä 8 × 30 naulan tykkiä
Vénus-luokka oli Ranskan laivaston kahden aluksen muodostama puurunkoinen risteilijäluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmistui | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Vénus | Arsenal de Brest | 5. syyskuuta 1861 | 27. joulukuuta 1864 | lokakuu 1865 | 10. joulukuuta 1886 |
| Minerve | Arsenal de Brest | 5. syyskuuta 1861 | 10. heinäkuuta 1865 | 11. heinäkuuta 1890 | 26. lokakuuta 1888 |
HMAS Vendetta (D08)

| HMAS Vendetta |
| --- | --- |
 Lentotukialus HMAS Melbourne sivuillaan HMAS Vendetta ja HMAS Voyager

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Williamstown Naval Dockyard
Kölinlasku:  4. heinäkuuta 1949
Laskettu vesille:  3. toukokuuta 1954
Palveluskäyttöön:  26. marraskuuta 1958
Poistui palveluskäytöstä:  9. lokakuuta 1979
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 1987
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 800 t (standardi) 3 560 t (kuormattu)
Pituus:  118,6 m
Leveys:  13,1 m
Syväys:  3,9 m
Koneteho:  54 000 shp (40 MW)
Nopeus:  yli 30 solmua
Miehistöä:  20 upseeria ja 300 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  6 × 4,5″/L45 QF Mk V (114 mm) -tykkiä kaksiputkisina UD Mk VI -asennuksina 4 × 40 mm/L60 Bofors -ilmatorjuntatykkiä kaksiputkisina STAAG Mk II -asennuksina 2 × 40 mm/L60 Bofors -ilmatorjuntatykkiä yksiputkisina asennuksina 4 × .50″ Browning-konekivääriä 5 × 21″ torpedoputkea 1 × Limbo-sukellusveneentorjuntaheitin
HMAS Vendetta (viirinumero D08) oli Australian kuninkaallisen laivaston vuonna 1958 palvelukseenotettu Daring-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Williamstown Naval Dockyardilta ja sen köli laskettiin 4. heinäkuuta 1949. Alus laskettiin vesille 3. toukokuuta 1954 kumminaan H. M. L. Wallerin leski rouva N. Waller ja se otettiin palvelukseen 26. marraskuuta 1958 Melbournessa ensimmäisenä päällikkönään Ronald J. Robertson.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 9. lokakuuta 1979 ja se sijoitettiin reserviin. Oltuaan yli seitsemän vuotta ankkurissa Athol Bayssä alus myytiin romutettavaksi tammikuussa 1987 Ming Hsich Steel Millille. Alus hinattiin Sydneystä romuttajalle Taiwaniin.
Venäjän kiinalaiset

Venäjän kiinalaiset ovat nimensä mukaan Venäjällä asuvia kiinalaisia. Suurin osa heistä asuu Venäjän kaukoidän alueella. Venäjälle vuonna 1858 Aigunin sopimuksella ja vuonna 1860 Pekingin rauhansopimuksella luovutetuilla alueilla asui joitakin kiinalaisia ja heitä on sittemmin tullut maahanmuuttajina. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Venäjällä oli 34 577 Venäjän kansalaisuuden omaavaa kiinalaista, joiden lisäksi maassa on väliaikaisesti asuvia ja laittomia kiinalaisia siirtolaisia. Venäjällä asuvista kiinalaisista vain hyvin pienellä osalla on Venäjän kansalaisuus.
Historia

Venäjän ja Kiinan välisillä sopimuksilla vuosina 1858-1860 Qing-dynastia luovutti Venäjän keisarikunnalle sen harvaan asutut alueet Ussurin länsipuolelta ja Amurin pohjoispuolelta. Paikallisten kansojen lisäksi alueella asui useampia tuhansia mantšuja ja han-kiinalaisia maanviljelijöitä, kullankaivajia ja alueelle karkotettuja rikollisia. Venäjä halusi kehittää saamiaan alueita ja suhtautui tämän johdosta myönteisesti maahanmuuttajiin, joita alkoi tulla alueelle Kiinan puolelta. Vuonna 1861 muuttajia Kiinasta ja myös Venäjältä houkuteltiin alueelle esimerkiksi maa-alueille annetun 20 vuoden verovapautuksen avulla. Sittemmin mielikuvat kiinalaisista kuitenkin muuttuivat ja heidät alettiin nähdä jopa uhkana. Useita kiinalaisten maahanmuuttoa rajoittavia lakeja otettiin käyttöön 1860-luvun lopulta alkaen.
Asenteet muuttuivat jälleen ensimmäisen maailmansodan ja työvoimapulan myötä. Tuolloin Venäjälle värvättiin noin 100 000 kiinalaista työntekijää eri puolille maata. Kiinalaiset menettivät suuren osan työpaikoistaan Venäjän vallankumouksen myötä vuonna 1917. Rahan puutteen takia vain pieni osa heistä pääsi palaamaan takaisin Kiinaan. Työttöminä noin 30 000 - 40 000 kiinalaista liittyi Venäjän punaisten joukkoihin sisällissodan aikana. Punaisten voitettua kiinalaiset nähtiin jälleen uhkana. Japani oli miehittänyt Mantšurian ja hallitsi sitä nukkevaltionaan. Neuvostoliitossa pelättiin japanilaisten käyttävän kiinalaisia heitä vastaan ja he alkoivatkin karkottaa heitä Venäjältä vuonna 1937. Karkotusten seurauksena Venäjällä ei 1940-luvun jälkeen ollut juurikaan kiinalaisia. Vuoden 1959 väestönlaskennassa heitä oli 26 000 ja vuonna 1989 vain 11  335.
Neuvostoliiton hajottua 1990-luvun alussa kiinalaisia alkoi jälleen muuttaa suuremmissa määrin Venäjälle. Tuolloin kiinalaiset muodostivat arviolta 75 % kaikista Venäjälle saapuneista laittomista maahanmuuttajista. Vuonna 1996 maassa olevien kiinalaisten määräksi arvioitiin 200 000 - 300 000. Suurin osa muuttajista keskittyi Primorjen aluepiiriin ja Amurin alueelle. Primorjen Vladivostokissa on eri arvioiden mukaan 30 000 - 50 000 kiinalaista. Venäjällä asuvista kiinalaisista vain hyvin pienellä osalla on Venäjän kansalaisuus.
Venäjälle kuuluneeseen Georgiaan muuttanut kiinalainen teenviljelijä Sergei Prokudin-Gorskin ottamassa valokuvassa 1900-luvun alulta.
Velkala

Maisema Velkalan maarekisterikylästä.
Velkala on kylä Urjalassa Etelä-Pirkanmaalla. Autiokylä rajoittuu Kortejärveen ja Honkolanjokeen. Naapurikyliä ovat pohjoispuolella Honkola, idässä Kamppari ja etelässä Urjalankylä ja Laukeela.
Kylän maantiedettä

Velkalan maarekisterikylän suurimmat tilat ovat Paavola (163.2185 ha), Aateli (286.3623 ha) ja Knuutila (161.9705 ha). Tiloihin kohdistui lahjoitus  Kuningatar Kristiinan aikana 1630-luvulla. Maapohja muodostaa nykyisin osan Honkolan kartanoa. Kylän tilojen yhteiset vesialueet ovat Kortejärvessä ja Rutajärvessä yhteensä 73,25 ha.
Tilat ovat lähes rakentamattomia, eikä niihin kohdistu merkittäviä rasitteita. Maasto on pääosin ylävää kangasta, jossa on peltoa ja paljon metsää.
Velkalalaisia paikannimiä ovat mm. Tikkamäki, Luhta, Loukas, Linnanmäki, Niemenhaka, Niemennokka, Karjusillanrahka ja Juurtinkangas.
Kortejärveen rajoittuvaa rakentamatonta rantaviivaa Velkalassa on 2 020 metriä. Kuivattu ja ojitettu 98 hehtaarin laajuinen Kavajärvi kuuluu osittain kylän alueeseen.
Viime sotien jälkeen kylän alueeseen kohdistui asutushankkeita, mutta ne raukesivat tuntemattomasta syystä, muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta.