Alimmainen Sarvinki
Järvenlasku

Vuonna 1740 laadittiin asetus, jonka avulla kruunu kannusti kansalaisiaan kuivattamaan viljelykseen kelpaamattomia soita tai järviä. Asetuksessa määrättiin, että perintötilojen haltija ja perilliset saisivat vesijättömaan omakseen ja lisäksi sen tuotoista ikuisen verovapauden. Kruununtilallisetkin saivat verovapauden haltijan eliniän ajaksi ja samoin hänen perillisensäkin niin pitkään, kun he tilaa hallitsivat.
Tämä tieto sai aittovaaralaisen Lauri Nuutisen järjestämään Alimmaisen Sarvingin kuivattamista. Järvet ovat sijainneet silloisessa Ilomantsissa, josta erotettiin myöhemmin Eno, joka on nykyään liitetty Joensuuhun. Aittovaaran kylä oli Isovihan aikana autioitunut ja yhtä taloa asutti Nuutinen. Sarvingin kylässä oli vain neljä maataloa. Nuutisella oli maata järven itäpäässä ja hän kokosi järven rantamaita omistavia talonpoikia järvenlaskuhankkeeseensa, jota he alkoivat toteuttamaan kesällä 1741. Suunnitelmana oli kaivaa viisi metriä leveää ojaa lounaispään harjanteen läpi. Nuutinen johti naapuriensa kanssa laskuojan kaivamista, mutta nämä luopuivat samana kesänä hankkeesta. Mukaan jäi enää toisena yhtiömiehenä ollut siltavouti Erik Suutari. Nuutinen käytti työn loppuun saattamiseen pääasiassa omaa työväkeään. Työtä tehtiin yhtäjaksoisesti yli kuukauden. Kaivannosta tuli Nuutisen ilmoituksen mukaan 40 syltä pitkä, 5 syltä syvä ja 3 syltä leveä eli 70 metriä pitkä, 5,3 metriä leveä ja 9 metriä syvä.
Vesi päästettiin kaivantoon 17.9.1743, joka alkoi veden virtauksesta levenemään ja syvenemään. Vesi vei virran mukana suuren määrän harjanteen hiekkaa, kiviä ja kasvavia puita. Alimmainen Sarvinki oli kertoman mukaan tyhjentynyt parissa tunnissa. Harjanteen hiekka ja Sarvingin pohjamutaa kulkeutui virtaavan veden mukana Jakojärveen, kun kapea kaivanto oli vedensyöksyssä leventynyt yli satametriseksi uomaksi. Jakojärven pohja täyttyi hiekalla ja lietteellä ja laakso tasoittui koko matkaltaan Pielisjoelle asti. Jakojärvestä on jäljellä kaksi pientä lampea ja Alimmaisen Sarvingista itäosien harjanteiden väliin jääneitä lampia.
Virtaavan veden jylinä pelästytti paikalliset asukkaat, ja nähtyään seuraukset, he suuttuivat Nuutiselle. Virtaava vesi oli vienyt Pielisjokeen sillan, rattaita, kalastuvälineitä, ja muuta omaisuutta. Hänet pidätettiinkin pian järvenlaskun jälkeen, mutta järvenlaskun seurauksena muodostunut viljavaa maa kiinnosti myös kyläläisiä. Vesijättömaat jaettiin ensin ilman Nuutista, mutta aikaa myöten useiden käräjien jälkeen Nuutinen matkusti Tukholmaan vuonna 1751 vaatimaan oikeutta. Kuningas määräsikin maaherra Wreden toimittamaan uuden katselmuksen. Sen tulos vastasi aiempia päätöksiä, joten Nuutinen matkusti uudelleen Tukholmaan, jonka seurauksena kuningas määräsi 17.2.1757 uuden tutkinnan. Nyt Nuutisen ansiot tunnustettiin ja hänet palkittiin kuninkaan käskyllä 3 000 kuparitaalerin palkinnolla yritteliäisyydestä (myös 1 000 hopeataaleria) ja hän sai vesijättömaat itselleen, mutta toisaalta hänen oli korvattava vahinkoa kärsineille kyläläisille ja omille apumiehilleen yhteensä 43 heinäkuormaa vastaavan pinta-alan niittyä. Nuutinen valitti vuonna 1760 vanhingonkorvauksista valtiopäivien säädyille ja hän sai vuonna 1762 päätöksen 50 vuoden verovapaudesta vesijättömaille. Joitakin asioita ehdittiin päättää vielä myöhemmin, mutta Nuutinen ehti kuolla vuonna 1763. Järvenlaskun hyödyt jäivät Nuutisen leskelle ja pojille. Nuutisen oman ilmoituksen mukaan hän ehti tämän jälkeen laskea vielä 15 muuta järveä.