stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Villikaislat
Vastaanotto ja jälkimaine

Villikaislat sai Louis Delluc -palkinnon ja Parhaan elokuvan César-palkinnon. César-gaalassa palkittiin myös Téchiné parhaasta ohjauksesta, Élodie Bouchez vuoden tulokkaana sekä työryhmä elokuvan käsikirjoituksesta.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Villikaislat vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Valo (elokuva)

| Valo |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Kaija Juurikkala
Käsikirjoittaja:  Markku Flink
Perustuu:  Aleksanteri Ahola-Valo (päiväkirjat)   Markku Flink
Tuottaja:  Margreth Olin John Olsson Peter Possne Thomas Robsahm Outi Rousu Per-Erik Svensson
Säveltäjä:  Annbjorg Lien Björn Ole Rasch
Kuvaaja:  Harri Räty
Leikkaaja:  Jukka Nykänen
Tuotantosuunnittelija:  Tarja Väätänen
Pukusuunnittelija:  Riitta Röpelinen
Lavastaja:  Tarja Väätänen
Pääosat:  Vili Järvinen Joni Kehusmaa Sara-Maria Juntunen Alina Sakko Eveliina Uusitalo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Periferia Productions Giraff Film Speranza Film
Levittäjä:  SF Film
Ensi-ilta:  7. lokakuuta 2005
Kesto:  84 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valo on vuonna 2005 valmistunut Kaija Juurikkalan ohjaama elokuva, joka on dramatisoitu Aleksanteri Ahola-Valon Koulupojan päiväkirjojen pohjalta. Ahola-Valosta käytetään elokuvassa nimeä Valo Ahola.
Elokuvan alussa on viitteellinen kuvaus Pietarissa vuonna 1905 tapahtuneesta verisunnuntaista, joka oli Aleksanteri Ahola-Valon elämänkatsomuksen ja toiminnan lähtökohta.
Juoni

Elokuva kertoo 9-vuotiaan Valo Aholan elämästä Pietarin eteläpuolella sijaitsevassa Viiritsan kylässä tsaari Nikolai II:n hallinnon alaisuudessa. Valo Ahola ystävineen perustaa Viiritsaan lasten omatoimikoulun, jota he kutsuvat leikkikouluksi. Koulun toiminta kuitenkin herättää niin tsaarin hallinnon kuin lähiympäristönkin vastustusta. Sen jälkeen elokuvan Valo on joutua nuorten vankilaan. Dramaattisten vaiheiden jälkeen Valo Ahola ja lapset voittavat aikuiset ja koulu avataan uudestaan. Elokuva kuvaa lasten omaa taistelua koulutukseen ja korostaa lasten oikeuksia.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Vili Järvinen  | … |  Valo Ahola   |
|  Joni Kehusmaa  | … |  Ville Kabanen   |
|  Sara-Maria Juntunen  | … |  Julia Warpunen   |
|  Eveliina Uusitalo  | … |  Raija Väyrynen   |
|  Alina Sakko  | … |  Viktoria Baltasaar   |
|  Teijo Eloranta  | … |  Pekka Ahola   |
|  Rea Mauranen  | … |  Katariina Kusmina   |
|  Hannu Kivioja  | … |  Konstantin Kabanen   |
|  Pentti Korhonen  | … |  Nikolai Konoplin   |
|  Olka Horila  | … |  opettaja Maria Neuvonen   |
|  Antti Litja  | … |  tuomari Tuurman   |
|  Janne Raudaskoski  | … |  asianajaja Baltasaar   |
|  Morten Faldaas  | … |  kauppias Jurgensson   |
|  Sanna-Maija Karjalainen  | … |  rouva Jurgensson   |
|  Hannu Kangas  | … |  pappi Vasili   |
|  Liisa Toivonen  | … |  rouva Vasili   |
|  Eero Leskinen  | … |  välskäri   |
Merikosken voimalaitos

| Merikosken vesivoimalaitos |
| --- | --- |
 Merikosken voimalaitos vuonna 2012.
Tyyppi:  vesivoimalaitos
Teho:  40 MW
Pudotuskorkeus:  11 m
Omistaja:  Oulun Energia
Perustaja:  Oulun kaupungin sähkölaitos
Valmistunut:  1947
Kytketty sähköverkkoon:  1948 (1. turbiini) 1954 (kaikki)
Sijainti:  Oulu
Joki:  Oulujoki
Merikosken vesivoimalaitos on Oulujoen ensimmäinen voimalaitos ja se sijaitsee Oulun Koskikeskuksen ja Tuiran kaupunginosien välissä. Merikosken voimalaitoksen omistaa Oulun Energia. Teholtaan se on 40 megawattia, ja voimalan pudotuskorkeus on 11 metriä.
Historiaa

Tutkimustyö Merikosken valjastamisesta sähköntuotantoon aloitettiin jo vuonna 1915. Oulun kaupunginvaltuusto teki voimalan rakentamispäätöksen 1. elokuuta 1939. Työt keskeytyivät kuitenkin talvisodan alettua. Sodan päätyttyä töitä jatkettiin. Pian alkoi kuitenkin jatkosota, joka vei rakennusmiehet taas rintamalle. Töitä jatkettiin sodan aikanakin naisten, vanhempien miesten ja sotavankien avulla. Voimalaitoksen rakennustoimikunta järjesti vuonna 1941 suunnittelukilpailun, jonka tuloksena arkkitehti Alvar Aalto sai suunniteltavakseen Oulujoen suistoalueen asemakaavan laatimisen ja arkkitehti Bertel Strömmer voimalaitosrakennuksen ulkoasun suunnittelun. Maankaivu- ja rakennustyöt saatiin päätökseen vuonna 1947, mutta ensimmäinen kone kytkettiin verkkoon vasta 24. toukokuuta 1948. Voimalaitoksen katsotaan valmistuneen, kun kolmas ja viimeinen kone kytkettiin valtakunnan sähköverkkoon 6. marraskuuta 1954.
Merikoski-Martinniemi-voimalinja

Merikosken voimalaitokselta oli 35 kV:n voimalinja Martinniemen puuhiomolle ja sahalle vuosina 1948-1954. Voimalinjan käyttö lopetettiin Oulun kaupungin ja Rauma-Repola Oy:n riitojen vuoksi ja se korvattiin Isohaara-Martinniemi-linjalla.
Kuvia

Ohijuoksutus Merikosken voimalaitospadolla toukokuussa 2008.
Merikosken voimalaitos yöaikaan. Valotaideteos: tekijä Ari Tiilikainen, tilaaja Oulun Energia -konserni, 2014.
Merikosken voimalaitos rakenteilla 1940.
Laaja panoraamakuva Merikosken voimalaitospadosta kesällä 2010.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Merikosken voimalaitos Wikimedia Commonsissa
Maija Inkala : Oulun Merikosken satu loppuu, Suomen Kuvalehti, 30.09.1939, nro 39, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Oulujoen vesivoimalaitokset
Kauko Räike

Kauko Räike (vuoteen 1936 Rydberg, 30. kesäkuuta 1923 Pori – 11. marraskuuta 2005 Pori) oli suomalainen kuvanveistäjä ja kulttuurivaikuttaja. Hänet tunnetaan Kankaanpään taidekoulun perustajana ja sen rehtorina. Räike oli nonfiguratiivisen taiteen varhainen edustaja Suomen kuvanveistäjien joukossa. Hänen puolisonsa oli taiteilija Sinikka Räike.
Elämänvaiheet

Laivapuusepän perheeseen Porin Reposaaressa syntynyt Räike muutti perheensä mukana Helsinkiin 1930-luvulla. Hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1945 ja opiskeli Taideteollisuusopistossa vuosina 1947–1950. Vuonna 1952 Räike muutti Kankaanpäähän ja alkoi työskennellä kuvaamataidonopettajana. Ensimmäisen näyttelynsä hän piti Imatralla vuonna 1953. Räike korosti toiminnassaan usein maakunnallisuuden merkitystä suhteessa Helsinki-keskeisyyteen. Hän kuului satakuntalaisista taiteilijoista koostuneeseen taiteilijaryhmään ”100”. Vuonna 1965 hän oli perustamassa Kankaanpään taidekoulua ja toimi sen rehtorina vuoteen 1972 saakka. Tasavallan presidentti myönsi Räikkeelle professorin arvonimen vuonna 1983.
Taide

Kauko Räikkeen teokset olivat aluksi esittäviä, mutta hän siityi välivaiheiden kautta abstraktiin muotokieleen. Hän on tullut tunnetuksi julkisista veistoksista. Räike teki useita sankaripatsaita, muotokuvia, muistomerkkejä ja mitaleja. Hän teki muun muassa Kankaanpään hautausmaalle Vakaumuksensa puolesta kärsineiden muistomerkin (1953), Porin Itäpuistoon Porilaisten muistomerkin (1961) ja Tampereen yliopiston edustalle Väinö Voionmaan muistomerkin Kasvu (1965).
Lahjoitukset Kankaanpään kaupunginmuseolle

Räike lahjoitti yhdessä puolisonsa, kuvanveistäjä ja taidemaalari Sinikka Räikkeen kanssa vuonna 1995 Kankaanpään kaupungille lähes koko hallussaan olleen tuotantonsa, joka sijoitettiin Kankaanpään kaupunginmuseoon. Kokoelmaan kuuluu lähes 400 teosta. Vuonna 2009 pariskunnan poika Lauri Räike lahjoitti museolle lehtileikekokoelman, joka on miltei täydellinen taiteilijapariskuntaa koskeva aineisto vuosilta 1950–2009. Aineisto kertoo Kankaanpään taidekoulun historiasta ja liittyy koko suomalaisen kuvataiteen modernismin kehitykseen.
Teoksia

Vakaumuksensa puolesta kaatuneiden muistomerkki, 1953, Kankaanpää.
Kaarlo Sarkian muistomerkki, 1959, Kiikka.
Tasala Vilkk ja Hakkri Iiro, 1960, Rauma.
Porilaisten muistomerkki, 1961, Pori.
Väinö Voionmaan muistomerkki Kasvu, 1965, Tampereen yliopisto.
Rauhan kellot Vuoksenniskan sankarihautausmaa, 1963, Imatra.
Verner Viitasaaren muistoreliefi, 1967, Kokemäki.
Torso, 1971, Kankaanpää.
Kankaanpään postitalon tiilireliefi, 1971.
Sampo vuoressa, 1975, Kankaanpää.
Pitsinnyplääjä, 1976, Rauma.
Risto Rytin muistomerkki, 1979, Huittinen.
Sankaripatsaat
Isojoki, 1954
Merikarvia, 1956
Honkajoki, 1957
Alatornio, 1959
Kauvatsa
Nakkila, 1961
Vuoksenniska, 1963
Kuvia teoksista

Sureva äiti ja tytär, sankarimuistomerkki, 1956, Merikarvia.
Honkajoen sankarihautausmaan muistomerkki, 1958, Kankaanpää
Istuva poika, 1959, Pori.
Alatornion sankarimuistomerkki, 1959, Tornio.
Rumpalipoika, 1960, Pori.
Tasala Vilkk ja Hakkri Iiro (Purjelaiva-aikakauden muistomerkki), 1960, Rauma.
Kaarlo Sarkian muistomerkki, 1960, Kiikka.
Kolme enkeliä, sankarimuistomerkki, 1961, Nakkila.
Rauhan kellot sankarimuistomerkki, 1963, Imatra.
Kasvu / Väinö Voionmaan muistomerkki, 1965, Tampere.
Sampo vuoressa, 1975, Kankaanpää.
Nyplääjäpatsas, 1976, Rauma.
Risto Rytin muistomerkki, 1979, Huittinen.
Kaarlo Sarkia -reliefi, 1983, Sastamala.
Aiheesta muualla

Kauko Räike.  (Näyttelyluettelo Kauko Räike, Veistoksia, Porin taidemuseo 23.9.–16.10.1983)  Porin taidemuseo, 1983.  ISBN 951-9355-00-6
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Slackers – pinnarit

| Slackers – pinnarit> Slackers |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Dewey Nicks
Käsikirjoittaja:  David H. Steinberg
Tuottaja:   Erik Feig  Neal H. Moritz 
Säveltäjä:  Amanda Scheer-Demme
Kuvaaja:  James R. Bagdonas
Leikkaaja:  Tara Timpone
Pääosat:   Jason Schwartzman  Devon Sawa  Jason Segel  Michael Maronna  Jaime King  Laura Prepon 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Kanada  Yhdysvallat 
Tuotantoyhtiö:  Alliance Atlantis (käännä suomeksi) Original Film
Levittäjä:  Screen Gems Netflix
Ensi-ilta:  1. helmikuuta 2002
Kesto:  86 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  14 milj. dollaria
Tuotto:  6 413 915 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Slackers – pinnarit on Dewey Nicksin ohjaama vuonna 2002 ensi-iltansa saanut komediaelokuva.
Juoni

Elokuva kertoo kolmesta nuoresta, jotka huijaavat tiensä läpi koulun, mutta lopulta uhkaavat paljastua. Kuitenkin heidän toiminnastaan tietävä alkaa kiristää heitä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jason Schwartzman  | … |  Ethan Dulles   |
|  Devon Sawa  | … |  Dave Goodman   |
|  Jason Segel  | … |  Sam Schecter   |
|  Michael Maronna  | … |  Jeff Davis   |
|  Jaime King  | … |  Angela Patton   |
|  Laura Prepon  | … |  Reanna Cass   |
|  Retta  | … |  Bruna   |
|  Leigh Taylor-Young  | … |  Valerie Patton   |
|  Michael McDonald  | … |  talousprofessori   |
|  Joe Flaherty  | … |  herra Leonard   |
|  Cameron Diaz  | … |  oma itsensä   |
|  Mamie Van Doren  | … |  Mrs. Von Graaf   |
Aiheesta muualla

Pinnarit Internet Movie Databasessa (englanniksi)
The Social Network

| The Social Network |
| --- | --- |

Ohjaaja:  David Fincher
Käsikirjoittaja:  Aaron Sorkin
Perustuu:  Ben Mezrichin romaaniin The Accidental Billionaires
Tuottaja:   Scott Rudin  Dana Brunetti  Michael De Luca  Ceán Chaffin 
Säveltäjä:   Trent Reznor  Atticus Ross 
Kuvaaja:  Jeff Cronenweth
Leikkaaja:   Kirk Baxter  Angus Wall 
Tuotantosuunnittelija:  Donald Graham Burt
Pääosat:   Jesse Eisenberg  Andrew Garfield  Justin Timberlake  Armie Hammer  Max Minghella 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures
Levittäjä:  InterCom Netflix
Ensi-ilta:   2010-9-2424. syyskuuta 2010 (New York)  2010-10-011. lokakuuta 2010 (Yhdysvallat)  2010-10-2222. lokakuuta 2010 (Suomi)  
Kesto:  120 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  40 000 000 dollaria
Tuotto:  224 920 315 dollaria
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Social Network on vuonna 2010 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elämäkerrallinen draamaelokuva, jonka on ohjannut David Fincher. Se kertoo yhteisöpalvelu Facebookin perustamisvaiheista. Elokuva perustuu Ben Mezrichin vuonna 2009 julkaistuun kirjaan The Accidental Billionaires, jonka on sovittanut käsikirjoitukseksi Aaron Sorkin. Elokuvan pääosia esittävät Jesse Eisenberg, Andrew Garfield, Justin Timberlake, Armie Hammer ja Max Minghella.
The Social Network sai maailmanensi-iltansa New Yorkin elokuvajuhlilla 24. syyskuuta 2010. Suomen ensi-iltansa se sai 1. lokakuuta 2010.
Elokuva oli arvostelu- ja taloudellinen menestys, ja sen ohjaus, roolisuoritukset, käsikirjoitus, leikkaus, kuvaus sekä musiikit saivat ylistystä. Elokuva sai kahdeksan Oscar-ehdokkuutta vuoden 2011 gaalassa, joista se voitti kolme: paras sovitettu käsikirjoitus, paras musiikki ja paras leikkaus. Se palkittiin myös neljällä Golden Globella vuoden 2011 gaalassa parhaasta draamaelokuvasta, parhaasta ohjauksesta, parhaasta käsikirjoituksesta ja parhaasta musiikista.
Vuonna 2016 The Social Network äänestettiin BBC:n kyselyssä alkaneen vuosisadan 30 parhaan elokuvan joukkoon. Vastaajina oli 177 elokuva-asiantuntijaa eri puolilta maailmaa.
Vastaanotto

Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 326 arvostelun perusteella kriitikoiden arvosteluista 96 prosenttia oli myönteisiä. Metacritic-sivuston mukaan 42 arvostelun perusteella laskettuna kriitikoiden arvosteluista 95 prosenttia oli myönteisiä.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (englanniksi)
Käsikirjoitus (.pdf) flash.sonypictures.com. (englanniksi)
The Social Network Internet Movie Databasessa (englanniksi)
The Social Network Box Office Mojossa. (englanniksi)
The Social Network Rotten Tomatoesissa. (englanniksi)
The Social Network Metacriticissä. (englanniksi)
David Fincherin ohjaamat elokuvat
| n k Parhaan draamaelokuvan Golden Globe -palkinnon saaneet elokuvat |
| --- | --- |
1951–1970:  Paikka auringossa (1951)  Suuri maailmansirkus (1952)  Näin hänen kuolevan (1953)  Alaston satama (1954)  Eedenistä itään (1955)  Maailman ympäri 80 päivässä (1956)  Kwai-joen silta (1957)  Kahlitut (1958)  Ben-Hur (1959)  Spartacus (1960)  Navaronen tykit (1961)  Arabian Lawrence (1962)  Kardinaali (1963)  Becket (1964)  Tohtori Živago (1965)  Kunnian mies (1966)  Yön kuumuudessa (1967)  Leijona talvella (1968)  Tuhannen päivän kuningatar (1969)  Rakkaustarina (1970) 
1971–1990:  Kovaotteiset miehet (1971)  Kummisetä (1972)  Manaaja (1973)  Chinatown (1974)  Yksi lensi yli käenpesän (1975)  Rocky (1976)  Käännekohta (1977)  Keskiyön pikajuna (1978)  Kramer vastaan Kramer (1979)  Tavallisia ihmisiä (1980  Kultalampi (1981)  E.T. (1982)  Hellyyden ehdoilla (1983  Amadeus (1984)  Minun Afrikkani (1985)  Platoon – nuoret sotilaat (1986)  Viimeinen keisari (1987)  Sademies (1988)  Syntynyt 4. heinäkuuta (1989)  Tanssii susien kanssa (1990) 
1991–2010:  Bugsy (1991)  Naisen tuoksu (1992)  Schindlerin lista (1993)  Forrest Gump (1994)   Järki ja tunteet (1995)  Englantilainen potilas (1996)  Titanic (1997)  Pelastakaa sotamies Ryan (1998)  American Beauty (1999)  Gladiator (2000)  Kaunis mieli (2001)  Tunnit (2002)  Taru sormusten herrasta: Kuninkaan paluu (2003)  Lentäjä (2004)  Brokeback Mountain (2005)  Babel (2006)  Sovitus (2007)  Slummien miljonääri (2008)  Avatar (2009)  The Social Network (2010) 
2011–:  The Descendants (2011)  Argo (2012)  12 Years a Slave (2013)  Boyhood (2014)  The Revenant (2015)  Moonlight (2016)  Three Billboards Outside Ebbing, Missouri (2017)  Bohemian Rhapsody (2018)  Taistelulähetit – 1917 (2019)  Nomadland (2020)
Hylättyjen vaimojen kerho

| Hylättyjen vaimojen kerho> The First Wives Club |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Hugh Wilson
Käsikirjoittaja:  Robert Harling
Perustuu:  Olivia Goldsmithin romaaniin
Tuottaja:  Scott Rudin
Säveltäjä:  Marc Shaiman
Kuvaaja:  Donald E. Thorin
Leikkaaja:  John Bloom
Pääosat:   Goldie Hawn  Bette Midler  Diane Keaton 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Kesto:  103 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hylättyjen vaimojen kerho (engl. The First Wives Club) on yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1996. Elokuva perustuu Olivia Goldsmithin samannimiseen romaaniin vuodelta 1992. Pääosia näyttelevät Goldie Hawn, Diane Keaton ja Bette Midler.
Aiheesta muualla

Hylättyjen vaimojen kerho Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Hylättyjen vaimojen kerho Elonet.
Elokuvan arvostelu, MTV
Taskurahat

| Taskurahat> L’Argent de poche |
| --- | --- |

Ohjaaja:  François Truffaut
Käsikirjoittaja:  François Truffaut, Suzanne Schiffman
Tuottaja:  Marcel Berbert, Roland Thénot
Säveltäjä:  Maurice Jaubert
Kuvaaja:  Pierre William Glenn
Leikkaaja:  Yann Dedet
Tuotantosuunnittelija:  Jean-Pierre Kohut-Svelko
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Les Films du Carrosse Les Productions Artistes Associés
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  1976, Suomessa 1978
Kesto:  104 minuuttia
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Taskurahat (L’Argent de poche) on François Truffaut’n ohjaama ranskalainen komediaelokuva vuodelta 1976. Truffaut teki myös käsikirjoituksen yhdessä luottokirjoittajansa Suzanne Schiffmanin kanssa. Elokuvan pääkuvaajana toimi Pierre William Glenn, ja musiikin siihen teki Maurice Jarre.
Useista toisiinsa lomittuvista tarinoista koostuvassa, eri-ikäisistä lapsista kertovassa elokuvassa päähahmoja ovat vanttera ja ujo Patrick (Geory Desmouceaux) sekä kaveriensa hyljeksimä resuinen Julien (Philippe Goldman). Tapahtumapaikkana on Keski-Ranskan Auvergnen alueen pieni maaseutukaupunki nimeltä Thiers.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Geory Desmouceaux  | … |  Patrick Desmouceaux   |
|  Philippe Goldman  | … |  Julien Leclou   |
|  Bruno Staab  | … |  Bruno Rouillard   |
|  Claudio Deluca  | … |  Mathieu Deluca   |
|  Franck Deluca  | … |  Franck Deluca  |
Vastaanotto ja arvostus

Synkän Adelen tarinan jälkeen tehty, humoristinen ja kepeä mutta kuitenkin realistinen Taskurahat sai hyvän palautteen sekä kriitikoilta että yleisöltä, vaikka sitä myös arvosteltiin liiasta sentimentaalisuudesta.
Suomessa elokuva sai teatteriensi-iltansa vasta pari vuotta valmistumisensa jälkeen joulukuussa 1978. Suomen televisiokanavilla Taskurahat on esitetty 1986, 1990, 1994 ,2019 ja 2020 .
Aiheesta muualla

Taskurahat Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Taskurahat Elonet.
Elokuvan kuvaus Jyväskylän yliopiston sivustolla
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Small Change (film)
Käännös suomeksi
Muumipapan urotyöt

| Muumipapan urotyöt> Muminpappans bravader: berättade av honom själv |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Tove Jansson
Kuvittaja:  Tove Jansson
Kansitaiteilija:  Tove Jansson
Kieli:  ruotsi
Genre:  satu
Kustantaja:  Schildts
Julkaistu:  1950
Suomennos
Suomentaja:  Laila Järvinen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1963
Sarja: Muumit
Edeltävä:  Taikurin hattu
Seuraava:  Vaarallinen juhannus
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Muumipapan urotyöt (ruots. Muminpappans bravader: berättade av honom själv, myöh. Muminpappans memoarer) on Tove Janssonin kirjoittama neljäs muumikirja, joka julkaistiin ensimmäisen kerran ruotsiksi vuonna 1950 ja suomeksi 1963. Kirjasta on myös uudempi versio vuodelta 1968. Tämä versio ilmestyi suomeksi vuonna 2010.
Kirja kertoo Muumipapan lapsuudesta ja nuoruudesta hänen itsensä kertomana, joten sen tapahtumat sijoittuvat aikaan ennen ensimmäistä muumikirjaa Muumit ja suuri tuhotulva (1945). Muumipappa kertoo myös ensitapaamisestaan Muumimamman kanssa ja selventää Pikku Myyn, Nipsun ja Nuuskamuikkusen taustoja.
Taustaa

Muumipapan urotyöt on neljäs Tove Janssonin kirjoittama Muumi-kirja. Aiemmin hän oli kirjoittanut teokset Muumit ja suuri tuhotulva (1945), Muumipeikko ja pyrstötähti (1946) ja Taikurin hattu (1948). Suomeksi julkaistiin ensimmäiseksi kuvakirja Kuinkas sitten kävikään? vuonna 1952. Kaksi ensimmäistä kirjaa kustansi Söderström & Co, mutta Taikurin hatusta lähtien Janssonin kustantaja oli Schildts, joka kustansi myös Muumipapan urotyöt.
Kirjoissa Muumit ja suuri tuhotulva, Muumipeikko ja pyrstötähti ja Muumipapan urotyöt Muumilaakso sijaitsee vielä eksoottisessa ympäristössä, mutta Muumipapan urotöiden jälkeen Tove Jansson sijoitti Muumilaakson Suomeen.
Juoni

Kirjassa Muumipappa kirjoittaa muistelmiaan ja lukee niitä ääneen Muumipeikolle, Nipsulle ja Nuuskamuikkuselle. Ennen varsinaista tarinaa kirjassa on esinäytös ja johdanto.
Muumipappa on aivan pienenä jätetty löytölasten kodin portaille, mutta hän ei kuitenkaan viihdy Hemuli-tädiksi kutsutun hemulin pitämässä lastenkodissa vaan karkaa. Sitten hän tapaa keksijä Fredriksonin sekä tämän ystävät Hosulin ja Juksun. He lähtevät yhdessä purjehtimaan Fredriksonin Merenhuiske-laivalla. Laiva saadaan vesille, kun Fredrikson huijaa valtavan Drontti Edvardin kylpemään joessa, mikä saa aikaan hyökyaallon. Matkalla he purjehtivat jokea pitkin ja näkevät Mörön kallioiden takana ajamassa takaa jotakuta. Mörön ahdistelema henkilö pelastetaan, ja hän paljastuu lastenkotia pitäneeksi Hemuli-tädiksi.
Täti panee Muumipapan ja muut järjestykseen, mutta pian lauma tahmatassuja kävelee laivan kannen yli ja he vievät tädin mukanaan. Seuraavaksi seurue saapuu Itsevaltiaan saarelle ja osallistuu hänen satavuotisjuhliinsa. Myöhemmin Muumipappa, Juksu, Hosuli ja Mymmelin tytär perustavat siirtokunnan. Fredrikson sen sijaan on pestattu Itsevaltiaan kuninkaalliseksi hovikeksijäksi Yllätysten puistoa varten, ja hän rakentaa alusta, joka kulkisi maassa, vedessä ja ilmassa. Muumipappa rakentaa talon meren viereen kalliolle, tutustuu kummitukseen ja pelastaa eräänä myrskyisenä iltana merestä Muumimamman. Hosuli taas menee naimisiin Sosulin kanssa.
Kirjassa esiintyy ensi kerran juhannusyönä syntynyt Pikku Myy, joka on Mymmelin lapsi. Kirjassa selviää, että Hosuli ja Sosuli ovat Nipsun vanhemmat ja Juksu ja Mymmeli Nuuskamuikkusen vanhemmat. Muumipappa kohtaa ystävänsä jälleen kirjan lopussa, kun he tulevat käymään Muumitalossa.
Julkaisu

Schildts julkaisi kirjan ruotsinkielisen alkuteoksen Muminpappans bravader: berättade av honom själv Helsingissä vuonna 1950. Jansson kirjoitti vuonna 1968 kirjasta uuden version, joka julkaistiin nimellä Muminpappans memoarer. Uudempi versio alkaa prologilla, jota vanhemmassa ei ole.
WSOY julkaisi kirjan suomeksi ensimmäisen kerran Porvoossa vuonna 1963, ja sen suomensi Laila Järvinen. Kirjasta tehtiin vuonna 1969 13-osainen radiokuunnelma, jonka lukijana oli Lasse Pöysti. WSOY luokittelee kirjan nykyään klassikoksi. Kokoelmakirjassa Takaisin Muumilaaksoon tarina julkaistiin nimellä Muumipapan villi nuoruus. Muumipapan urotyöt on julkaistu vuonna 1988 suomeksi myös WSOY:n kustantamana äänikirjana, jonka lukijana toimi Ahti Jokinen. Kirja on julkaistu myös pokkarina.
Muumipapan urotyöt on käännetty useille muille kielille, kuten englanniksi, ranskaksi, saksaksi, japaniksi, latviaksi, bulgariaksi, venäjäksi ja tšekiksi. Kaikkiaan Muumi-kirjoja on käännetty yli 50 kielelle.
Teemoja

Kaikkien Muumi-kirjojen arvopohja perustuu Tove Janssonin omiin arvoihin. Näitä ovat muun muassa ystävällisyys ja erilaisuuden ymmärtäminen. Kirjan hahmojen erilaisuus käy ilmi esimerkiksi siitä, että Muumipapan keskittyessä kirjoittamiseen Muumimamma hoitaa perheen arkiset työt.
Yksi Muumipapan urotöiden tärkeitä teemoja on muiden Muumi-romaanien tapaan vapaus: muistelmista käy ilmi Muumipapan kaipuu vapauteen. Kirjan lopussa ilmenee myös Muumimamman ja Muumipapan välinen rakkaus. Kuten Muumi-kirjoissa yleensäkin, myös Muumipapan urotöissä merellä on tärkeä rooli: Muumipappa kaipaa meriseikkailuja Merenhuiske-laivalla ystäviensä kanssa.  Muumipappa on keskeisenä hahmona lisäksi kirjan Näkymätön lapsi ja muita kertomuksia (1962) novellissa ”Hattivattien salaisuus” ja kirjassa Muumipappa ja meri (1965).
Kirjallisuustutkija Boel Westinin mukaan kirja parodioi muistelmatekniikkaa.