stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vapaaehtoinen lapsettomuus
Vaikutukset kulttuurissa > Näyttämötaiteessa

Nukketeatteriesitys Sukupuuttoparatiisi sai ensi-iltansa 2021 Tehdas Teatterissa Turussa.
Vaikutukset kulttuurissa > Kuvataiteessa

Vapaaehtoista lapsettomuutta käsittelevän kuvallisen kulttuurin on todettu olevan pääosin sarjakuvaa.
Kirjallisuutta

Campbell, Annily. Childfree and sterilized: women's decisions and medical responses, 1999.
Sonck, Mikaela. Utan om barnslöshet och barnfrihet. Södeström 2011.
Adolfsson, Josefine. Ingens mamma : tolv kvinnor om barnfrihet. Atlas 2013.
Daum, Meghan. Selfish, shallow, and self-absorbed : sixteen writers on the decision not to have kids. Picador 2015.
Day, Jody. Living life unexpected : 12 weeks to your plan B for a meaningful and fulfilling future without children. Bluebird books 2016.
Nikkanen, Hanna ym. Hyvän sään aikana. Into Kustannus 2017.
Malaty, Nefertiti. Ei äitimateriaalia. Reuna kustanne 2018.
Kontkanen, Minna. Vapaaehtoisesti lapsettomat. Karisto 2018.
Heti, Sheila. Motherhood. Harvill Secker 2018.
Hooli, Niku ja Nieminen, Anna-Sofia. Aikuisten perhe: Miksi valitsemme lapsettomuuden?. Kosmos 2019.
Maksimainen, Heini. Vauvattomuusbuumi: Kun lakkasimme lisääntymästä. Atena 2019.
Aro, Tuuve. Kalasatama-romaani. WSOY 2020.
Aiheesta muualla

Vapaaehtoisesti lapsettomat ry:n kotisivut vapaaehtoisestilapsettomat.fi.
Steriloimislaki 24.4.1970/283 Finlex: ajantasainen lainsäädäntö. Arkistoitu 28.6.2018. Viitattu 1.3.2014.
Non-Parent Groups and Information vhemt.org. (englanniksi)
Vestan neitsyet sitoutuivat pysymään neitsyinä koko palvelusaikansa.
Suomi ratifioi naisten oikeuksien sopimuksen (CEDAW) vuonna 1986. Ihmisoikeussopimuksen allekirjoittamisella Suomi sitoutui puolustamaan yksilöiden oikeutta päättää omasta lapsiluvustaan.
Nollaa lasta ihanteena pitävät 20-29-vuotiaat suomalaiset. Osuus kaikista 20-29-vuotiaista.
Emathia

Emathia (m.kreik. Ἠμαθίη, Ēmathiē ja Ἠμαθία, Ēmathia) oli antiikin aikainen alue Makedoniassa pohjoisessa Kreikassa. Se oli roomalaisaikainen nimi Makedonian valtakunnan aikaiselle Bottiaian alueelle.
Emathia oli alun perin Homeroksella esiintynyt nimitys, joka käsitti yhdessä Pierian kanssa alueen Thessalian kreikkalaiskaupunkien sekä Paionian ja Traakian välissä. Varhaisina aikoina nimellä viitattiin Makedonian Argeadien hallitsijasuvun alkuperäisiin alueisiin, jotka käsittivät tasangon Haliakmon-joen ja Pierian vuorten tienoilla Thermainlahden länsirannikolla. Alueella sijaitsi myös valtakunnan vanha pääkaupunki Aigai.
Myöhemmin Emethian alue käsitettiin laajemmaksi, ja se ulottui pohjoisessa Aksios-joelle saakka. Roomalaisella kaudella Emathia kuului neljään osaan jaetun Makedonian kolmanteen osaan. Siellä sijaitsivat Aigain lisäksi polikset Beroia, Edessa, Europos ja Kyrrhos. Muiksi kaupungeiksi tai asutuksiksi mainitaan Eidomene, Gortynia, Kition, Skydra ja Tyrissa.
Nykyinen samalla seudulla sijaitseva Keski-Makedonian alueen osa Imathían alueyksikkö on ottanut nimensä alueesta.
Kay Kyser

Kay Kyser elokuvassa Stage Door Canteen.
Kay Kyser (synt. James Kern Kyser 18. kesäkuuta 1905 Rocky Mount, Pohjois-Carolina – 23. heinäkuuta 1985 Chapel Hill, Pohjois-Carolina) oli yhdysvaltalainen orkesterinjohtaja ja radiopersoona. Hänet tunnettiin erityisesti 1938–1949 lähetetyn radio-ohjelman Kay Kyser’s Kollege of Musical Knowledge ansiosta, jolla oli noin 20 miljoonaa viikoittaista kuulijaa. Hänen levytyksistään 11 pääsi listaykköseksi ja 35 päätyi top-10:een.
Kay Kyser on saanut kaksi tähteä Hollywood Walk of Famelle. Lisäksi hänet on nimetty Radio Hall of Fameen.
Kay Kyser kuoli sydänkohtaukseen Chapel Hillissä, Pohjois-Carolinassa. Hänet haudattiin kaupungin Old Chapel Hill -hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Kay Keyser Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef
Minsk

| Minsk Мінск Минск |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Minsk
 Koordinaatit: 53°54′8.04″N, 27°33′42.69″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Perustettu:  1067
Kaupunkioikeudet:  1499
Hallinto:  
 – Pormestari:  Mikalai Ladutska
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  305,47 km²
Korkeus:  280,4 m
Väkiluku (2009)  ():  1 836 808
Aikavyöhyke:  UTC+3
Suuntanumero(t):  +375-17 (ulkomailta)  8-017 (maan sisäinen)
 
 www.minsk.gov.by 
 Minskin osuus Valko-Venäjän vuoden 2012 BKT:stä oli 129 258,247 mrd. BYR eli 11,40 mrd. EUR eli 24,37 % maan BKT:stä.  Huom. BKT:n aluetilastossa 16,0 % maan BKT:stä oli kohdentamatta alueille. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Minsk (valkoven. Мінск, ven. Минск) on Valko-Venäjän pääkaupunki ja asukasluvultaan maan suurin kaupunki. Minsk on hallinnollisesti suoraan tasavallan alaisuudessa tasavallan alueiden (maakuntien) tapaan.
Kaupungissa asuu yli 1,9 miljoonaa ihmistä, siellä on 14 yliopistoa ja se on Valko-Venäjän opetuksen ja kulttuurin keskus sekä tärkeä teollisuuskaupunki. Vuonna 2012 kaupungin osuus oli noin neljäsosa koko maan bruttokansantuotteen kertymisessä.
Minsk on myös Minskin alueen (ympäröivä maakunta) ja Minskin piirin keskus. Kaupungissa sijaitsee Itsenäisten valtioiden yhteisön päämaja.
Historia

Minskin alueen asutushistoria alkaa viimeistään 800-luvulta. Se oli Kiovan Rusin hallussa vuoteen 980 mennessä. Kaupungin nimi mainitaan historiallisissa dokumenteissa vasta vuonna 1067, mitä pidetään siksi kaupungin perustamisvuotena. Kronikan mukaan vuoden 1067 maaliskuussa kaupunki tuhottiin Kiovan ruhtinaan ja Polatskin ruhtinaan joukkojen välisessä taistelussa. Kaupungin väestö ja karja hävitettiin perinpohjaisesti myös 1084 ja 35 vuotta myöhemmin.
Kiovan jälkeen kaupunkia hallitsivat liettualaiset ja puolalaiset. Vuonna 1654 Venäjän Aleksei Mihailovitšin joukot valloittivat Minskin. Puolalaiset kaappasivat sen takaisin 1667. Kaupunki kärsi pahoin sotatoimista. Myös suuri Pohjan sota teki tuhoja, kun Ruotsin Kaarle XII ja Venäjän Pietari Suuri valloittivat kaupungin vuosina 1708 ja 1709.
Vuoden 1793 Puolan toisessa jaossa Minsk liitettiin Venäjän keisarikuntaan, jossa siitä tuli Minskin kuvernementin hallintokeskus. Venäjä perusteli alueen haltuunottoa ”vaarallisen vallankumouksen” torjumisella. 1800-luvun aikana kaupunkia ja sen kulkuyhteyksiä kehitettiin voimakkaasti. Valko-Venäjän itsenäistymisajatus tuli selkeästi esille joulukuussa 1917 pidetyssä Minskin konferenssissa, ja maaliskuussa 1918 itsenäisyysliike julisti Valko-Venäjän kansantasavallan syntyneeksi. Ajatus jäi kuitenkin haaveeksi ja alue liitettiin Neuvostoliittoon.
Vuonna 1939 kaupungissa asui runsas 238 000 henkeä. Valkovenäläisiä oli 124 000 (runsas puolet) ja juutalaisia noin 71 000 (vajaa kolmannes). Vuosille 1937–41 ajoittuvat mittavat Stalinin puhdistukset kaupungissa; kymmenien tuhansien ihmisten teloituksista muistuttavat Minskin kehätien pohjoispuolella sijaitsevat Kurapatyn metsän ristit. Toisessa maailmansodassa Minsk oli Saksan miehittämä 28. kesäkuuta 1941 ja 3. heinäkuuta 1944 välisenä aikana ja koko kaupunki vaurioitui pahasti. Saksalaiset miehittäjät surmasivat suuren osan kaupungin väestöstä. Heti kaupungin eteläpuolella sijaitsi sodan aikana Maly Trastsjanets -tuhoamisleiri.
Historia > Asukasluvun kehitys

| Vuosi | 1811 | 1840 | 1863 | 1897 | 1914 | 1931 | 1939 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 1999 | 2009 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&011200.&&&&0011 200 | &&&&&&&&&&022489.&&&&0022 489 | &&&&&&&&&&030100.&&&&0030 100 | &&&&&&&&&&090912.&&&&0090 912 | &&&&&&&&&0116700.&&&&00116 700 | &&&&&&&&&0153494.&&&&00153 494 | &&&&&&&&&0238948.&&&&00238 948 | &&&&&&&&&0515975.&&&&00515 975 | &&&&&&&&&0907104.&&&&00907 104 | &&&&&&&&01261869.&&&&001 261 869 | &&&&&&&&01589436.&&&&001 589 436 | &&&&&&&&01680500.&&&&001 680 500 | &&&&&&&&01836808.&&&&001 836 808 |
Maantiede ja ilmasto

Minsk sijaitsee Svislatsjoen varrella Minskin kukkuloiden kaakkoisrinteessä. Keskimääräinen korkeus merenpinnasta on 220 metriä.
Lämpimin kuukausi on heinäkuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 22,3 astetta. Heinäkuu on myös sateisin kuukausi. Kylmintä on tammikuussa, keskimääräinen alin lämpötila on −9,8 astetta.
Väestö ja aluejako

Lokakuun 2009 väestönlaskennan mukaan pääkaupunki Minskissä asui 1 836 808 ihmistä. Heistä miehiä oli 45,9 % (843 776) ja naisia 54,1 % (993 032).
Kaupunki jakautuu hallinnollisesti yhdeksään piiriin (raion):
Useilla Minskin asuinlähiöillä on oma täsmentävä nimensä (mikroalue).
Talous

Minsk on merkittävä kauppa- ja teollisuuskaupunki, jossa on muun muassa kone-, auto-, traktori-, radio- ja työkaluteollisuutta.
Teollisuustuotannon merkitys on pienentynyt Neuvostoliiton hajottua 1991 ja turvattujen sisämarkkinoiden pienennyttyä tämän seurauksena. Minskin autotehdas (MAZ) valmistaa raskaita ajoneuvoja, Minskin traktoritehdas tuottaa Belarus-traktoreita ja BelOMO optisia laitteita.
Liikenne

Paikallisliikennettä hoitavat kahdeksan raitiovaunulinjaa ja yli 70 johdinautolinjaa. Minskin metro avattiin vuonna 1984 kahdeksalla asemalla; vuonna 2014 asemia oli 29 ja rataverkon pituus 37 km. Rakenteilla on poikittainen kolmas linja sekä suunnitteilla myös neljäs linja.
Minskiä on viime vuosikymmeninä palvellut kaksi lentoasemaa: päälentokenttä Minskin kansallinen lentoasema vuodelta 1982 sijaitsee 42 kilometriä keskustasta itään. Vanhempi lentoasema eli Minsk-1 sijaitsee keskustan eteläpuolella; se perustettiin jo 1933. Kaupunkilentokentän alueelle on suunniteltu Minskin uutta liikekeskusta ja asuintaloja; lentoliikenne kentän kautta on jo hiipunut.
Minskin keskusrautatieasemalta ja lukuisilta muilta Valko-Venäjän rautateiden Minskissä sijaitsevilta asemilta (esimerkiksi Minskin Kulttuuri-instituutin asema, Minsk-Läntinen, Minsk-Eteläinen, Minsk-Itäinen, Minsk-Pohjoinen) pääsee kätevästi Minskin ympäristöön ja muualle Valko-Venäjälle. Minskistä on hyvät rautatieyhteydet myös ulkomaille.
Kaukoliikenteen linja-autoasemista tärkeimmät ovat päärautatieaseman vieressä sijaitseva Minskin keskuslinja-autoasema, kaupungin koillisosan Moskovan linja-autoasema ja Itäinen linja-autoasema.
Museoita ja nähtävyyksiä

Toisessa maailmansodassa pahoin vaurioitunut Minsk on rakennettu suurelta osin sotavuosien jälkeen. Silti useita kirkkoja ja kansallisesti merkittäviä rakennuksia kuten arkkitehti Iosif Lanhbardin suunnittelemat Hallituksen talo (1934) ja Valko-Venäjän kansallisooppera ja -baletti (1939) säilyi melko ehjänä sotavuosien läpi. Useita sodassa tuhoutuneita tai sodan jälkeisenä neuvostoaikana rapistuneita rakennuksia on kunnostettu tai rakennettu jopa täysin uudestaan. Esimerkiksi Valko-Venäjän kirkot olivat neuvostovuosina miltei poikkeuksetta muussa käytössä. Keskustaan on uudelleenrakennettu jopa Venäjän keisarikunnan aikana hävitettyjä kohteita, kuten vanha raatihuone. Suurin syy koko Minskin rakennuskannan nuoruuteen on kuitenkin kaupungin väkiluvun moninkertaistumisen sotaa edeltävästä runsaasta 200 tuhannesta nykyiseen 1,9 miljoonaan kaupungistumisen seurauksena.
Voiton aukio (muistomerkki 1954)
Valko-Venäjän kansallinen taidemuseo (M. Baklanav, 1957)
Itsenäisyyden aukio
Minsk on sankarikaupunki -muistomerkki (V. Zankovitš, V. Jevsejev, V. Kramarenka ja V. Romanenko, 1985)
Kyynelten saari (J. Pavlov, 1996)
Jama-muistomerkki (suom. kuoppa)
Pietarin ja Paavalin kirkko (1611–1612), Minskin vanhin kirkko, pysyi ortodoksisena Liettuan suuriruhtinaskunnankin aikana.
Pyhän Hengen katedraali (1633–1642), Valko-Venäjän ortodoksisen kirkon pääpyhäkkö.
Neitsyt Marian katedraali (1710) on Valko-Venäjän katolisen kirkon pääpyhäkkö.
Hallituksen talo (I. Lanhbard, 1934) Itsenäisyyden aukiolla.
Valko-Venäjän kansallisooppera ja -baletti (I. Lanhbard, 1939).
"Kaupungin portit" (B. Rubanenko, 1953) Rautatieaseman aukiolla, esimerkki stalinistisesta uusklassismista Minskissä.
Voiton aukio ja sen Voiton monumentti (G. Zaborski, ja V. Korol, 1954).
Kansallinen taidemuseo (M. Baklanav, 1957)
Uudempaa, 2000-luvulla valmistunutta arkkitehtuuria edustavat esimerkiksi Minskin keskusrautatieasema (V. Kramarenka ja M. Vinahradau, 2000), Tasavallan palatsi (M. Pirogov, 2001), Valko-Venäjän kansalliskirjasto (M. Vinаhradаu ja V. Kramarenka, 2006) ja Minsk-Arena (V. Kutsko, 2010).
Tasavallan palatsi (arkkitehti M. Pirogov, 2001) ja tasavallan virallinen Uudenvuoden kuusi Lokakuun aukiolla.
Valko-Venäjän kansalliskirjasto (M. Vinаhradаu ja V. Kramarenka, 2006) on Valko-Venäjän nykyarkkitehtuurin merkkiteoksia.
Arkkitehti Kutskon johdolla suunniteltu Minsk-Arena on vuonna 2010 valmistunut monitoimihalli.
Tiede ja koulutus

Minskissä on yli 30 ylempää korkeakouluopetusta antavaa oppilaitosta, joista 14 on yliopistoa tai akatemiaa. Merkittäviä korkeakouluja ovat muun muassa (kesken, käännökset alustavavia):
Maksim Tankalle omistettu Valko-Venäjän kasvatustieteellinen valtionyliopisto (БДПУ імя Максіма Танка)
Minskin kielitieteellinen valtionyliopisto (МДЛУ)
Saharovin kansainvälinen ympäristötieteiden yliopisto
Valko-Venäjän informatiikan ja radioelektroniikan valtionyliopisto
Valko-Venäjän kansallinen tekninen yliopisto (БНТУ)
Valko-Venäjän kulttuurin ja taiteen valtionyliopisto (БГУКИ)
Valko-Venäjän fyysisen kulttuurin valtionyliopisto (БДУФК)
Valko-Venäjän lääketieteellinen valtionyliopisto (БДМУ)
Valko-Venäjän maataloustekniikan valtionyliopisto
Valko-Venäjän presidentin julkishallinnon akatemia
Valko-Venäjän taloustieteiden valtionyliopisto
Valko-Venäjän valtiollinen musiikkiakatemia
Valko-Venäjän valtiollinen taideakatemia
Valko-Venäjän valtionyliopisto (БДУ)
Urheilu

Kaupungissa on neljä jalkapallon liiga- tai divarijoukkuetta ja kolme jääkiekkojoukkuetta.
Jalkapallojoukkueet:
FK Dynamo Minsk
FC MTZ-RIPO
FC Minsk
FC Lokomotiv Minsk
Jääkiekkojoukkueet:
HK Dynamo Minsk
HK Junost Minsk
HK Keramin Minsk
Minsk-Arena on uusi 15 000 katsojan monitoimihalli, joka toimii KHL:n kuuluvan Dinamo Minskin kotihallina. Rakennusta käytetään myös muihin tapahtumiin kuten vierailevien artistien konsertteihin. Minskissä pidettiin jääkiekon vuoden 2014 maailmanmestaruuskisat￼. MM-kisoja varten rakennettiin vuosina 2012–2013  myös pienempi urheilun monitoimihalli, vajaan 8 000 hengen Tšižovka-Arena.
Minskin ystävyyskaupungit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1957  Nottingham, Iso-Britannia  1973  Sendai, Japani  1973  Bangalore, Intia  1976  Lyon,  Ranska  1992  Changchun, Kiina  1993  Łódź,  Puola |  1993  Bonn,  Saksa  1994  Eindhoven,  Alankomaat  1998  Dušanbe,  Tadžikistan  2000  Chișinău,  Moldova  2005  Havanna,  Kuuba  2006  Teheran, Iran |  2007  Abu Dhabi, Arabiemiirikunnat  2008  Ankara, Turkki  2008  Biškek,  Kirgisia  2008  Hồ Chí Minh, Vietnam |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Minsk Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Minsk Wikivoyagessa (englanniksi)
Lyhyt kuvaus kaupungista (englanniksi) (BYcity.org)
Kantakaupungin kartta (venäjäksi) (BYcity.org)
Minsk in Your Pocket - Kattava vihkonen tietoa Minskiin matkustavalle (englanniksi)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitys pääosin (venäjäksi) tai (englanniksi), zoomaa lisäkohteiden löytämiseksi!
Минское отделение Белорусской железной дороги - Выберите станцию - Minskin lähijunien sivusto reitteineen ja joidenkin asemien aikatauluineen - Klikkaa kaaviosta asemaa sen aikataulun saamiseksi (Valko-Venäjän rautateiden Minskin osasto) (venäjäksi)
Photos of Minsk on GOMINSK.ORG
Valko-Venäjän alueet
Brestin alue
Homelin alue
Hrodnan alue
Mahiljoun alue
Minsk
Minskin alue
Vitsebskin alue
| n k Euroopan pääkaupungit |
| --- | --- |
Itsenäiset valtiot:  Amsterdam, Alankomaat  Andorra la Vella, Andorra  Ankara, Turkki  Astana, Kazakstan  Ateena, Kreikka  Baku, Azerbaidžan  Belgrad, Serbia  Berliini, Saksa  Bratislava, Slovakia  Bern, Sveitsi  Bryssel, Belgia  Budapest, Unkari  Bukarest, Romania  Chișinău, Moldova  Dublin, Irlanti  Helsinki, Suomi  Jerevan, Armenia  Kiova, Ukraina  Kööpenhamina, Tanska  Lissabon, Portugali  Ljubljana, Slovenia  Lontoo, Iso-Britannia  Luxemburg, Luxemburg  Madrid, Espanja  Minsk, Valko-Venäjä  Monaco2  Moskova, Venäjä  Nikosia, Pohjois-Kypros1  Oslo, Norja  Praha, Tšekki  Pariisi, Ranska  Podgorica, Montenegro  Pristina, Kosovo1  Reykjavík, Islanti  Riika, Latvia  Rooma, Italia  San Marino, San Marino  Sarajevo, Bosnia ja Hertsegovina  Skopje, Pohjois-Makedonia  Sofia, Bulgaria  Suhumi, Abhasia1  Tallinna, Viro  Tbilisi, Georgia  Tirana, Albania  Tiraspol, Transnistria1  Tskhinvali, Etelä-Ossetia1  Tukholma, Ruotsi  Vaduz, Liechtenstein  Valletta, Malta  Varsova, Puola  Vatikaani2  Vilna, Liettua  Wien, Itävalta  Zagreb, Kroatia 
1 Valtio tai alue on julistautunut itsenäiseksi, mutta sen itsenäisyyttä ei ole kansainvälisesti tunnustettu. 2 Valtio on kaupunkivaltio.
| n k Maantieteellisen Euroopan yli miljoonan asukkaan kaupungit |
| --- | --- |
 Barcelona  Belgrad  Berliini  Birmingham  Budapest  Bukarest  Bryssel  Donin Rostov  Hampuri  Harkova  Istanbul1  Kazan  Kiova  Köln  Lontoo  Madrid  Milano  Minsk  Moskova  München  Nižni Novgorod  Odessa  Pariisi  Perm  Pietari  Praha  Rooma  Samara  Sofia  Tbilisi  Ufa  Varsova  Volgograd  Voronež  Wien 
1Sijaitsee sekä Euroopassa että Aasiassa
| n k Neuvostoliiton sankarikaupungit |
| --- | --- | --- |
|  Brestin sankarilinnoitus  Kertš  Kiova  Leningrad  Moskova  Minsk  Murmansk  Novorossijsk  Odessa  Sevastopol  Smolensk  Tula  Volgograd  |  Brestin sankarilinnoitus  Kertš  Kiova  Leningrad  Moskova  Minsk  Murmansk  Novorossijsk  Odessa  Sevastopol  Smolensk  Tula  Volgograd  |  |
Kasvatustieteellisen valtionyliopiston päärakennus Itsenäisyyden aukiolla (arkkitehti G. Zaborski ja muut, 1990)
Osmanien valtakunta

Osmanien valtakunta (osmaniksi دولتِ عَليه عُثمانيه‎, Devlet-i Âliye-i Osmâniyye, turk. Osmanlı İmparatorluğu) tai Ottomaanien valtakunta oli Anatolian eli Vähä-Aasian turkkilaisten heimojen noin vuonna 1300 perustama islamilainen valtio, josta kasvoi yksi maailman mahtavimmista imperiumeista 1400- ja 1500-luvuilla. Valtakuntaa hallitsi Osmanien dynastia, jonka nimi tulee sen perustajasta, paimentolaispäällikkö Osman I:stä (arabiaksi Uthman).
Aluksi osmanit olivat Osmanien perheen johtamia rajaseudun sotureita (ghazi) ilman ideologista sanomaa. 1400- ja 1500-luvuilla kehittyi keskitetty perinnöllinen valtakunta, joka nojautui orjista koostuvaan sotilaalliseen ja hallinnolliseen eliittiin, näennäisfeodaaliseen timar-järjestelmään ja imperialistiseen ideologiaan. 1600- ja 1700-luvuilla keskitetty valtio hajaantui hallintojen verkostoksi, missä maakuntien ylimystöllä oli kasvava rooli kaupassa, maanomistuksessa, sotaväen ylläpidossa ja verotuksessa. 1800-luvulla valta alkoi uudelleen keskittyä.
Osmanien dynastia kesti yli 600 vuotta, kunnes se romahti ensimmäisessä maailmansodassa oltuaan Saksan keisarikunnan puolella. Vuonna 1922 viimeinen sulttaani erotettiin, ja Anatolian ydinalueista muodostettiin nykyinen Turkin tasavalta. Valtakunnan muut osat jaettiin useiksi valtioiksi, joiden rajat Lähi-idässä jäivät keinotekoisiksi.
Nimi

Nimi ”Osman” tulee persian kautta arabian kielen erisnimestä Uthman (arab. عثمان‎, ʿUthmān), joka on myös englannin kielen sanan ”Ottoman” taustalla. Turkkilaiset omaksuivat sanan persian kautta, jossa äänne th [θ] oli korvautunut äänteellä s. Suomessa on saksan kieltä seuraten puhuttu ”osmaneista”, mikä vastaa myös turkin kielen muotoa. Nimi tulee osmanien ensimmäiseltä hallitsijalta Osman I:ltä. Maata voi kutsua myös Turkiksi ja asukkaita turkkilaisiksi vaikka puhuttaisiin ajasta ennen nykyistä Turkin valtiota.
Nousu suurvallaksi > Anatolia ennen osmanivaltaa

Keski-Aasiasta alkanut turkkilaisten heimojen vaellus pystytti Iraniin seldžukkien, mongolien ja timuridien imperiumit, ja länteen ulottuessaan synnytti myös sarjan läntisiä muslimivaltioita. Valloitukset toivat islamin alueille, joita arabit eivät olleet saaneet haltuunsa. Vuonna 1071 turkkilaiset voittivat Manzikertin taistelussa Bysantin armeijan, ja seuraavalla vuosisadalla he levittäytyivät koko Anatoliaan.
Turkkilaiset nomadit muodostivat pieniä heimopäällikön (bey) tai suufilaisen pyhän miehen (habas) johtamia soturiryhmiä (ghazi). Valloittajat tuhosivat maaseutua ja katkaisivat kaupunkien kauppayhteydet, mutta heidän perustamansa valtiot alkoivat pian korjata tuhon jälkiä.
Anatoliaan syntyi seldžukkien perustama Rūmin sulttaanikunta (1077–1308), joka suurimmillaan kattoi koko Anatolian. Seldžukit nojasivat heimosoturien lisäksi orja-armeijaan ja palkkasotilaisiin, jakoivat läänityksiä sotilaspalvelua vastaan ja verottivat maanviljelijöitä. He kutsuivat sunnioppineita Iranista ja nimittivät qadi-tuomareita, perustivat madrasoja ja waqf-säätiöiden ylläpitämiä sairaaloita ja kouluja. Suufilaiset veljeskunnat habasien johtamina kehittivät yhteiskuntaa ja taloutta ja loivat järjestystä. Idästä tullut mongolien hyökkäys (1242–1243) pysäytti käynnissä olleen kaupungistumisen ja maanviljelyn kehityksen, alisti seldžukit mongolien vasalleiksi ja siirsi vallan uudelleen paimentolaisheimoille.
Nousu suurvallaksi > Osmanivaltion synty 1300-luvulla

1200-luvulla Anatoliaan hyökänneet paimentolaisheimot ryöstelivät, kävivät pyhää sotaa Bysanttia vastaan ja perustivat pieniä heimojohtajien ruhtinaskuntia. Niistä yksi oli vuonna 1299 Osman I:n (k. 1324-1326?) Rumin Sulttaanikunnasta itseäniseksi julistama heimovaltio Sakaryassa aivan Konstantinopolin kupeessa. Osman valtasi Nikaian (nyk. İznik) vuonna 1301, ja hän tai hänen poikansa Orhan valloitti toisen tärkeän kaupungin Bursan (1324 tai 1326). Osmanin menestys luultavasti perustui eri suunnilta ahdistetun maanviljelijäväestön hyvään kohteluun ja sen kanssa tehtyihin liittoihin.
Osmanin poika ja seuraaja Orhan I (hallitsi 1324/1326–1362) valtasi lisää ympäröiviä alueita Luoteis-Anatoliasta sekä alueita Balkanilta.  Hän otti käyttöön seldžukkien devşirme-järjestelmän ja alkoi ryöstää kristittyjä poikia orja-armeijakseen.
Orhanin poika ja seuraaja Murad I (1362–1389) kutsui beyn sijaan itsensä sulttaaniksi, mikä oli seldžukkien arvonimi hallitsijalle eikä sisältänyt vaatimusta uskonnollisesta johtajuudesta, kuten kalifin arvo, joten sulttaaneita saattoi olla maailmassa samaan aikaan useita.  Osmanit voittivat serbit vuonna 1371 Maritsajoen taistelussa sekä vuonna 1389 Kosovo Poljen taistelussa, mikä ratkaisi Balkanin herruuden osmaneille. Se jäi pysyväksi, kun paavin ja Euroopan ruhtinaiden armeijat eivät kyenneet enää voittamaan osmaneja Nikopoliksen taistelussa (1396) ja Varnan taistelussa (1444) . Muradin ajasta alkaen Osmanien gazi-heimovaltion sijaan voitiin puhua Osmanien valtakunnasta.
Nousu suurvallaksi > Väestön islamisoituminen

Islaminuskoisten turkkilaisheimojen tulo Anatoliaan johti sen islamisoitumiseen. Sitä ennen väestön enemmistö oli kristittyjä, sen jälkeen 1400-luvun lopulla jo muslimeja. Muutos johtui myös kääntymisestä islamiin, mitä kristittyjen vainoaminen edisti. Turkkilaiset karkottivat piispoja, ryöstivät kirkon omaisuutta ja hävittivät kirkkoja, kouluja, luostareita ja sairaaloita. Kääntymistä islamiin helpottivat uskontojen väliset yhtäläisyydet ja mahdollisuudet päästä turkkilaiseen yläluokkaan.  Balkan toi Osmanivaltakuntaan suuren kristillisen väestön, mutta ei johtanut samanlaiseen väestön kääntymiseen kuin Anatoliassa. Suurta muslimimaahanmuuttoa ei siellä tapahtunut eikä samanlaista kristittyjen vainoamista esiintynyt.