stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Singaporen historia
Singaporen itsehallinto  (1955–1963)

Vuoden 1955 vaalien jälkeen Labour Front -puolueen johtajasta David Marshallista Singaporen ensimmäinen virallinen pääministeri, joskin hänen valtaoikeutensa olivat vaillinaisia. Marshall koki vaikeuksia alusta alkaen, sillä kommunistit käynnistivät lakkokampanjoita, joilla yritettiin horjuttaa hallitusta. Levottomuuksia puhkesi kun poliisi hajotti laittomia lakkovartioita. Huhtikuussa 1956 Marshall kävi Brittien siirtomaahallinnon kanssa neuvotteluja Singaporen itsehallinnosta. Britit myönsivät Singaporelle osittaisen autonomian, mutta brittihallitus ei halunnut luopua alueen turvallisuuden valvonnasta, sillä britit olivat huolissaan kommunistien vaikutuksesta ja lakoista jotka vaikuttivat Singaporen taloudelliseen vakauteen. Brittien mielestä Singaporen paikallishallinto oli tehoton estämään mellakoita. Marshallin hallitus ei saanut juuri tukea siirtomaahallinnolta eikä paikallisilta, mikä johti lopulta hallinnon kaatumiseen ja Marshallin eroon kesäkuussa 1956. Hänen tilalleen tuli Labour Frontin Lim Yew Hock.
Limin tavoitteena oli saada Singaporelle täysi itsehallinto. Lim käynnisti kommunismin vastaisia tehoiskuja ja monia ammattiyhdistysjohtajia ja kommunismimielisiä vangittiin. Britannian hallitus hyväksyi Limin kovat otteet Singaporen johdossa. Neuvotteluja maan asemasta jatkettiin maaliskuussa 1957 ja Britannia myönsi Singaporelle autonomisen aseman. Elokuussa 1958 Britannia tunnusti entisen siirtomaansa Singaporen valtioksi, ja lakia säätävän kansanäänestyksen oli määrä tapahtua toukokuussa 1959.
Vuonna 1954 Singaporeen perustettiin People's Action Party (PAP) ja sen pääsihteeriksi tuli Lee Kuan Yew. PAP nousi Labour Front puolueen haastajaksi Leen johdolla, ja PAP voitti vuoden 1959 vaalit ylivoimaisella enemmistöllä. Limin suosion laskuun oli johtanut muun muassa rajut otteet kommunisteja vastaan, mikä romahdutti suosiota kiinalaisen enemmistön keskuudessa. PAP:n vaalivoiton myötä länsimaissa pelättiin Singaporen luisumista kommunistien valtaan ja että siitä kehittyy kommunistisen Kiinan satelliittivaltio. Kuitenkaan puoluejohtaja Lee ei itse ollut kommunismimielinen.
Vuoden 1959 vaalivoiton myötä Lee Kuan Yew nousi Singaporen pääministeriksi. Ensimmäiseksi hän leikkasi virkamiesten palkat, pakotti työläiset luopumaan palkankorotusvaatimuksistaan ja lakkautti opposition sanomalehtiä. Briteillä oli maassa edelleen laivastotukikohta ja paljon omaisuutta. Britit epäilivät että Singapore ei olisi yksin elinkelponen erillään vastikään itsenäistyneestä Malaijasta. Leen tullessa valtaan Singapore oli vielä köyhä valtio. Kiinalaiset olivat suurena enemmistönä ja 1961 syntyi poliittisia levottomuuksia, jolloin Leen johtaman PAP-puolueen hallituksessakin äärivasemmistolaisten vaikutusvalta kasvoi, mikä erityisesti huoletti brittejä.
Valtioliitto (1963–1965) > Malesian perustaminen

Vuonna 1961 Malaijan liittovaltion pääministeri Tunku Abdul Rahman ehdotti valtioliittoa, johon kuuluivat Malaijan liittovaltio, Singapore, Sarawak, Pohjois-Borneo ja Brunei. Britit olivat ehdotuksesta mielissään, sillä Tunkua arvostettiin kommunismin vastustajana. Lee ja Tunku keskustelivat valtioliitosta ensimmäisen kerran 1961. Brunei jäi lopulta valtioliiton ulkopuolelle, koska maan sulttaani Omar ei halunnut jakaa maan öljyvarannoista syntynyttä omaisuutta muiden kanssa. Singaporessa taas PAP:n hallitus katsoi että maan selviytyminen itsenäisenä olisi vaikeaa, koska maassa ei ollut hyödynnettiäviä luonnonvaroja, kaupankäynti oli hiipunut ja väkiluku oli kasvussa, eikä kasvavalle väestölle ollut tarpeeksi työpaikkoja. Siksi katsottiin että valtioliiton muodostaminen olisi järkevä ratkaisu. Britanniakin oli haluton myöntämään Singaporelle itsenäisyyttä, koska se pelkäsi maan joutumista kommunistien käsiin. Syyskuussa 1962 järjestettiin kansanäänestys, jossa kannatettiin yhteisen keskushallinnon muodostamista. Valtioliitto toteutui 16. syyskuuta 1963, perustettiin nykyinen Malesian valtio. Malesian perustamisen jälkeen Lee pysyi edelleen Singaporen pääministerinä, joten Malesiassa oli samanaikaisesti kaksi pääministeriä.
Valtioliitto (1963–1965) > Singapore osana Malesiaa

Malesian valtion perustamista ei katsottu hyvällä naapurimaa Indonesiassa, sillä maan presidentti Sukarno katsoi että Itä-Malesiassa Borneon saarella sijainneet Sarawak ja Sabah, entinen Pohjois-Borneo, kuuluivat Indonesian vaikutuspiiriin. Indonesia katkaisi diplomaattisuhteet Malesiaan, mikä oli Singaporelle kova isku, sillä Indonesia oli Singaporelle merkittävä kauppakumppani. Indonesia aloitti Malesiaa vastaan Konfrontasiksi kutsutun väkivaltaisen konfliktin, jossa kiisteltiin Sabahin ja Sarawakin hallinnasta. Indonesian kommandot tekivät terrori-iskuja Itä-Malesiaan, ja indonesian joukot takavarikoivat singaporelaisia kalastusveneitä. Indonesia pyrki myös luomaan Singaporeen poliittista epävakautta levittämällä poliittista propagandaa etenkin Singaporen malaijiväestön keskuudessa.
Singaporen malaijiväestö oli toivonut, että Malesiaan liittyminen toisi heille samoja poliittisia ja yhteiskunnallisia etuoikeuksia, mitä oli ollut Malaijan liittovaltion malaijienemmistöllä. Kuitenkaan pääministeri Lee ei ollut valmis hyväksymään sitä, että Singaporeen leviäisi malaijien ylivalta. Vastaavasti Malesian mantereella pelättiin Singaporen kiinalaisväestöä ja Leen suurta suosiota sen keskuudessa. Valtapuolueen UMNO:n poliitikot pelkäsivät Leen suosion leviämistä koko Malesian merkittävän kiinalaisvähemmistön keskuudessa. Myös Malesiaan liittyminen oli Singaporessa pettymys, sillä Singaporen eliitti ei ollut valmis hyväksymään sitä, että Malesiaan maksetuilla verovaroilla rahoitettiin Malesian köyhimpiä alueita, kuten Indonesian havittelemia Sabahia ja Sarawakia. Yhteismarkkinoiden toteutuksessa ei myöskään edistytty. Konfrontasin jatkuessa Kuala Lumpurissa vaadittiin myös suurempaa osuutta Singaporen tuloista, jotta voitiin ylläpitää kasvaneita maanpuolustusmenoja. Poliittiset jännitteet Kuala Lumpurin ja Singaporen olivat suuret. Vuoden 1963 vaaleissa Malesiaa hallinnut UMNO ei onnistunut saamaan jalansijaa kiinalaisvaltaisessa Singaporessa, eikä Singaporea hallinnut PAP menestynyt malaijienemmistöisessä Malesiassa.
Valtioliitto (1963–1965) > Itsenäistyminen

Vastakkainasettelu malaijiväestön ja kiinalaisväestön välillä kasvoi ja Singaporessa puhkesi väkivaltaisia yhteenottoja malaijien ja kiinalaisten kesken heinäkuussa 1964. Malesian mannermaalla katsottiin, että Singaporen erottaminen valtioliitosta oli ainoa ratkaisu pitkään rotukiistaan. Malesiaa hallinnut UMNO pelkäsi myös kiinalaisten vallan kasvua mannermaan oppositiopuolueissa, sekä Itä-Malesian Sabahissa ja Sarawakissa. Ristiriidat johtivat siihen että kesällä 1965 Malesian valtiopäivät sääti lain, jolla Singapore erotettiin Malesiasta. Singaporen erottaminen oli suuri takaisku pääministeri Leelle, joka olisi mielellään nähnyt Singaporen osana Malesiaa. Erottamisen jälkeen syntyi itsenäinen Singaporen valtio 9. elokuuta 1965.
Singaporen tasavalta (1965–)

Itsenäistynyt Singapore hyväksyttiin YK:n jäseneksi jo samana vuonna. Sisäpoliittisesti Singaporesta muodostui kuitenkin nopeasti yksipuoluediktatuuri, jota pääministeri Lee johti. Maasta ei kuitenkaan kehittynyt länsimaiden pelkäämää kommunistista valtiota, sillä 1960-luvun alkupuoliskolla Lee sai puhdistettua puolueensa kommunismimielisistä aineksista. Myös muut poliittiset toisinajattelijat pidätettiin nopeasti.
Leen johtamassa Singaporessa oppositiolla oli pari nimellistä edustajaa parlamentissa. Oppositiopuolueiden puolueohjelmat eivät kuitenkaan merkittävästi eronneet Leen oman puolueen ohjelmasta. Lehdistösensuuri koski kaikkia lehtiä, jotka kritisoivat Leen politiikkaa. Sensuuri koski myös ulkomaalaisia lehtiä.
Hallitus pyrki luomaan Itsenäiseen Singaporeen monirotuinen ja monikielisen singaporelaisen identiteetin. Hallituksen sovittelupolitiikka oli tehokasta ja Singapore on välttynyt yhteiskunnallisilta levottomuuksilta. Poliittisena vallanpitovälineenä pidetään myös asunto-ohjelmaa, jolla väestö asutetaan uusiin kerrostaloasuntoihin.
Ulkomailla epäiltiin Singaporen kykyä menestyä itsenäisenä valtiona, koska maassa ei ollut hyödynnettäviä luonnonvaroja, eikä maa ollut energiantuotannon ja maatalouden suhteen omavarainen. Maahan alettiin houkutella ulkomaisia sijoittajia ja maasta kehittyi nopeasti tärkeä finanssikeskus ja vientituotantoalue. 1970-luvulla Singapore nousi Kaakkois-Aasian talouskeskukseksi nykyaikaisen pankkisektorin ja pörssin takia.
Lee toimi Singaporen pääministerinä 30 vuoden ajan. Hän erosi pääministerin paikalta 68-vuotiaana vuonna 1990. Seuraavaksi pääministeriksi valittiin Goh Chok Tong, joka yllättäen sivuutti pitkään kruununperijänä pidetyn Leen pojan Lee Hsien Loongin. Gohia pidetään välikauden ministerinä ja hänen valintaansa vaikutti myös Leen pojan syöpäsairaus 1990-luvun alussa. Vanhempi Lee vaikutti kuitenkin kulisseissa edelleen Singaporen politiikkaan. Virallisesti hänen arvonimensä oli "vanhempi valtiomies".
Goh toimi pääministerinä vuoteen 2004 asti. Hänen jälkeensä pääministeriksi tuli Lee Kuan Yewin poika Lee Hsien Loong.
Taiteilijan näkemys Paramesvarasta, joka hallitsi Singaporen aluetta 1390-luvulla.
Sir Thomas Stamford Rafflesia pidetään Singaporen perustajana.
Rafflesin suunnitelma Singaporen kaupungiksi.
Malakan niemimaa noin vuonna 1922.
  Liittoutumattomat malaijilaisvaltiot (UMS)
  Liittoutuneet malaijilaisvaltiot (FMS)
  Salmisiirtokunnat
Babur

| Babur |
| --- | --- |
 Babur kuvattuna omaelämäkerrassaan Baborname.
Suurmogulien valtakunnan hallitsija
Valtakausi:  20. huhtikuuta 1526 – 26. joulukuuta 1530
Seuraaja:  Humayun

Syntynyt:  1483 Fergana, nykyinen Uzbekistan
Kuollut:  1530 Agra, nykyinen Intia
Suku:  Timurid
Isä:  Umar Shaykh Mīrza
Äiti:  Qutlugh Nigar Khanum
Uskonto:  sunnalaisuus
Babur tai Babor, koko nimeltään Zahir-ud-din Mohammad Babur, (pers. ‏ظﮩیرالدین محمد بابر‎, Zahir-od-Din Mohammad Bābor; 1483–1530) oli timuridien sukuun kuulunut keskiaasialainen hallitsija, joka perusti Intiaan Suurmogulien valtakunnan. Timuridina Babur polveutui Timur Lenkista ja Tšingis-kaanista. Hän hallitsi alun perin alueita Ferganan laaksossa, mutta hävittyään ne uzbekeille Babur siirtyi ensin Kabulin laaksoon, josta hän teki sotaretkensä Intian niemimaalle. Babur perusti valtakuntansa voitettuaan Delhin sulttaanikuntaa hallinneen Ibrahim Lodin Panipatin taistelussa vuonna 1526. Babur kuoli vuonna 1530 ja hänen seuraajakseen nousi hänen poikansa Humayun.
Elämäkerta > Varhaiset vaiheet

Baburin isä Umar Shaykh Mīrza oli Ferganan hallitsija. Baburin heimo Barlas oli taustaltaan mongolialainen, mutta se oli turkkilaistunut ajan myötä. Baburin myöhemmin perustama valtakunta olikin luonteeltaan turkkilainen. Baburin suvusta oli tullut tšagatai-klaanin jäseniä. Isänsä puolelta Babur polveutui suoraan alenevassa polvessa Timur Lenkista ja äitinsä puolelta Tšingis-kaanista. Baburin isä kuoli vuonna 1484 Baburin ollessa 11-vuotias. Babur nousi valtaistuimelle isänsä jälkeen ja päätyi miltei välittömästi hyökkäysten kohteeksi. Baburin vihollisia olivat hänen asemaansa tavoittelevat sukulaisensa ja näitä vielä vaarallisemmaksi osoittautunut Syrdarjan takaisten uzbekkien hallitsija Muhammad Šaibani. Uzbekit olivat liittäneet omiin alueisiinsa monet timuridien entisistä alueista timuridien kiistellessä samalla keskenään.
Baburin onnistui vallata Samarkand vuonna 1487, mutta hänet ajettiin pois seuraavana vuonna. Babur valloitti kaupungin uudestaan vuosina 1499–1501 ja 1511, tullen kuitenkin jälleen ajetuksi kaupungista. Muhammad Šaibanin johtamat uzbekit valtasivat häneltä Ferghanan alueen vuonna 1501, minkä jälkeen Babur vietti jonkin aikaa kiertelevää elämää maanpaossa. Lopulta vuonna 1504 Babur valloitti Kabulin ja omaksui siellä armeijansa käyttöön tuliaseet osmanien esimerkin mukaisesti. Samarkandin valtausyritykset olivat liittyneet Baburin haaveeseen hallita suurta Keski-Aasialaista valtakuntaa, mutta yritysten epäonnistuessa kerta toisensa jälkeen hänen huomionsa kiinnittyi toiseen ilmansuuntaan kohti Intiaa. Ennen Intian valloitusta hänen oli kuitenkin kukistettava Kandaharia hallinneet arghunidit. Kandahar kukistuikin vuonna 1504, minkä jälkeen kukistuivat myös arghunidien hallitsemat alueet Etelä-Afganistanissa ja Länsi-Pakistanissa.
Elämäkerta > Intian valloitus

Vuonna 1519 Babur hyökkäsi Khaibarsolan kautta Induksen yli Punjabiin palaten Kabuliin muutamaa kuukautta myöhemmin mukanaan suuri sotasaalis. Vuonna 1520 hän valloitti Badakhšanin, vuonna 1522 Kandaharin ja vuonna 1524 hän piti hetkellisesti hallussaan Lahorea. 20. huhtikuuta 1526 Babur voitti suuren Delhin sulttaani Ibrahim Lodin johtaman armeijan Panipatin taistelussa, jonka jälkeen hän valtasi nopeasti Pohjois-Intian. 27. huhtikuuta Babur julistettiin hallitsijaksi Delhissä. Baburin menestyksen avaintekijöitä olivat taitava ratsuväen käyttö ja tykistö. Hänen asemansa vakiintui, kun hän vielä hieman myöhemmin kukisti rajputien konfederaation tammikuussa 1528 ja voitti Ghagharan taistelun toukokuussa 1529.
Ensimmäisenä Suurmogulien valtakunnan hallitsijana Babur hallitsi yksinvaltiaan elkein. Hovin kieleksi omaksuttiin persia. Babur tuli tunnetuksi myös alkoholin ja oopiumin käytöstään, sekä uhreikseen joutuneiden kohtelun julmuudesta. Babur rakennutti lukuisia palatseja, kylpylöitä, puutarhoja ja dak-nimellä tunnettuja postiasemia, joiden avulla pidettiin yhteyttä valtakunnan etäisimpiin alueisiin. Muihin uskontoihin suhtauduttiin vapaamielisesti. Hänen poikansa ottivat vaimoikseen hindulaisia rajputiprinsessoja ja rajputeja palveli myös valtakunnan virkakoneistossa.
Elämäkerta > Kuolema

Babur kuoli vuonna 1530. Tarinan mukaan hän oli kävellyt sairaan poikansa Humayunin vuoteen ympärillä rukoillen tämän sairauden siirtyvän itseensä. Humayun parantui, mutta Babur sairastui ja kuoli. Hänen muistokseen rakennettiin Babri Masjid eli Baburin moskeija Ayodhaan. Hänen ruumiinsa haudattiin Kabulin Bagh-e Baborin puistossa sijaitsevaan hautaan, joka nykyisin kaupungin tunnetuimpia nähtävyyksiä.
Babur kirjoitti omaelämäkerran Baborname. Alkuperäinen teos kirjoitettiin tšagatai-turkiksi. Teos käännettiin persiaksi Akbarin valtakaudella ja englanniksi vuosina 1921–22.
Panipatin taistelu Babornamessa.
Baburin hauta Kabulin Bagh-e Baborin puistossa.
Oikeusministeriön demokratiapalkinto

Oikeusministeriön demokratiapalkinto on Suomen oikeusministeriön joka toinen vuosi jakama palkinto, jolla pyritään tekemään tunnetuksi suomalaista demokratiaa ja kansalaisyhteiskuntaa. Palkintosumma on 10 000 euroa, joka jaetaan palkittujen kesken. Palkinto on jaettu vuodesta 2011 alkaen.
Palkitut > 2011

Vuonna 2011 teemana oli vapaaehtoistoiminta. Palkinnon yhteistyöjärjestöinä olivat oikeusministeriö, Raha-automaattiyhdistys, Suomen Nuorisoyhteistyö – Allianssi ry ja Ylen Ykkösen aamu-tv.
Palkinnon saivat:
Eläkeliiton Ylistaron yhdistys
Käpy – Lapsikuolemaperheet ry
Luetaan yhdessä -verkosto
Otto-Ville Mikkelä
Regina Wittsberg
Vuoden 2011 palkinnot luovutti Tasavallan presidentti Tarja Halonen.
Palkitut > 2012

Vuonna 2012 palkinnon saivat kolme lasten ja nuorten osallistumista edistänyttä tahoa:
Muuramen Nuorten Yrittäjyystalo Innola ry ja Muuramen Sk8park
Lastensuojelua parantava Nuoret Kehittäjät -ryhmä Helsingistä
Pääkaupunkiseudun Nuorten Ääni -toimitus
Palkitut > 2014

Vuonna 2014 palkinnon saivat lähidemokratiaa edistäneet tahot. Palkinnon saivat:
Aspa-säätiön vertaisarviointi
Asukkaiden Lappeenranta -toiminta
Leppävirran kyläneuvosto
Nopola News
Palkitut > 2017

Vuonna 2017 palkinto jaettiin kumppanuutta edistäville toimijoille tai toimintatavoille. Palkinnon saivat:
Daisy Ladies ry ja Muistola
Oulun kumppanuuskeskus
Yhteistyökumppanuus ikääntyneitä opastavien tietotekniikkatoimijoiden välillä
Oulun omaishoidon kehittämisen vuorovaikutteinen toimintatapa
Arts Equal –hanke (yhteinen kunniamaininta Demokratiatunnustuksen kanssa)
Palkitut > 2018

Teema: demokratia- ja ihmisoikeuskasvatus
Ihmisoikeusliitto ry palkittiin Ihmisoikeudet.net-sivuston uudistamistyöstä
Naistoimittajat ry koulutusyhteistyöstä Afganistanissa paikallisen naistoimittajaverkoston kanssa Learning together -hankkeessa
Palkitut > 2020

Teema: uudenlaisen vuorovaikutuksen edistäminen
Plan International Suomi palkittiin Suomen Muuttajat! –demokratiakasvatushankkeen Tyttöryhmä-koulutusohjelmasta.
Ympäristöjärjestö Natur och Miljö rf palkittiin yhteiskunnalliseen vaikuttamiseen kannustamisesta ja sen tukemisesta erityisesti ympäristöasioissa
Kehitysvammaisten Tukiliitto ry palkittiin Vahvistu vanhempana –kokemusasiantuntijatiimistä.
Palkitut > 2022

Lähde:
Kehitysvammaliitto ry:n Selkokeskus
Suomen lastenkulttuurikeskusten liiton Taidetestaajat –kulttuurikasvatusohjelma
Ihmisoikeusliiton Älä riko urheilua -kampanja.
RMS Olympic

| RMS Olympic |
| --- | --- |
 Olympic saapumassa New Yorkin satamaan neitsytmatkallaan vuonna 1911.
Tyyppi:  postihöyrylaiva (1911-1914), (1918-1935) joukkojenkuljetusalus (1914-1918)
Nykyinen reitti:  Southampton – Cherbourg – Queenstown – New York City
Lippuvaltio:   Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta
Kotipaikka:   Liverpool
Omistaja:   White Star Line (1911–1934)  Cunard-White Star Line (1934–1935)
Rakennustelakka:  Harland and Wolff, Belfast
Rakennusnumero:  400
Hinta:  $7.5 miljoonaa (USD)
Tilattu:  1907
Kölinlasku:  16. joulukuuta 1908
Vesillelasku:  20. lokakuuta 1910
Luovutettu:  12. huhtikuuta 1935
Neitsytmatka:  14.–21. kesäkuuta 1911 Southamptonista New Yorkiin
Status:  romutettu 1935–1937
Tekniset tiedot
Kansien määrä:  9 kantta (8 matkustajille ja 1 miehistölle)
Pituus:  269.1 m
Leveys:  28.3 m
Korkeus:  53.4 (kölistä savupiippujen päähän) m
Syväys:  10.5 m
Uppouma:  52,067 t
Bruttovetoisuus:  45,324; 46,358 1913 jälkeen; 46,439 1920 jälkeen brt
Koneisto:  2 mäntähöyrykonetta sekä Parsons-höyryturbiini
Koneteho:  noin 38000 kW
Akseliteho:  38 MW
Nopeus:  42.5-44.8 km/h
Nopeus:  23-24.2 kn
Matkustajia:  2435
Miehistö:  950
Sisaralukset:  RMS Titanic ja Britannic
Muuta:  Olympic-luokan laivojen johtava ja ensimmäinen alus.
RMS Olympic (tai S/S Olympic) oli Titanicin ja Britannicin sisarlaiva. Se rakennettiin Titanicin rinnalla Harland and Wolffin telakalla Belfastissa vuosina 1909–1911. Olympicin bruttovetoisuus oli 45 324 rekisteritonnia (muutostöiden jälkeen 46 439 tonnia), pituus 269 metriä ja nopeus 23 solmua (noin 42 km/h). Pitkän ja vaiheikkaan uransa vuoksi laiva sai kutsumanimen ”Old Reliable”.
Taustaa

Vuonna 1907 White Starin pääjohtaja J. Bruce Ismay ja Harland & Wolff -laivatelakan pääjohtaja lordi Pirrie ryhtyivät neuvottelemaan kolmen uuden linjalaivan rakentamisesta.  Niiden oli tarkoitus olla White Starin vastaisku Cunard Line -varustamon hiljattain valmistuneille Lusitanialle ja Mauretanialle, ja niiden tuli olla suurempia ja ylellisempiä kuin Cunardin alukset, mutta hitaampia. Ensimmäiset uudet alukset olivat Olympic ja Titanic. Kolmannen sisaraluksen Britannicin rakentaminen aloitettiin heti, kun Olympic oli laskettu vesille.
Rakentaminen

Olympicin rakentaminen alkoi vuonna 1908 Harlandin ja Wolffin telakalla numerolla 400. Aluksen köli laskettiin 16. joulukuuta 1908. Kun runko ja päällirakenne olivat valmistuneet, alus maalattiin White Star Linen väreihin. Olympic laskettiin vesille 20. lokakuuta 1910, ja valmistuttuaan vuonna 1911 se oli yksi maailman ylellisimmistä linjalaivoista. Se oli myös suurin, pituuden ollessa noin 269 metriä ja bruttovetoisuuden 45 324 rekisteritonnia. Se pystyi kuljettamaan yli 2 300 matkustajaa. Olympicin rakentaminen alkoi noin kolme kuukautta ennen Titanicin rakentamista ja aluksia rakennettiin samaan aikaan.
Ylellisyydet

Olympic oli suunniteltu ylelliseksi alukseksi. Sen tilat olivat suurilta osin samanlaiset kuin sen sisaralus Titanicilla, koska alukset perustuivat samoihin piirustuksiin, vaikkakin pienillä muunnelmilla.
Ylellisyydet > Ensimmäinen luokka

Ensimmäisen luokan matkustajilla oli ylelliset hytit, ja joissakin hyteissä oli oma kylpyhuone. Ensimmäisen luokan matkustajat saattoivat ruokailla laivan suuressa ja ylellisessä ruokasalongissa tai laivan A La Carte -ravintolassa. Laivassa olivat kuuluisat  pääportaikko ja lasikupoli, jotka oli rakennettu vain Olympic-luokan laivoille, sekä kolme hissiä, jotka olivat portaikon takana. Hissit menivät A-kannelta aina E-kannelle. Laivassa oli Yrjöjen aikauden- tyylinen tupakointitila, uima-allas, turkkilaisia saunoja ja kuntosali.
Ylellisyydet > Toinen luokka

Toisen luokan mukavuuksiin kuuluivat tupakointitila, kirjasto, tilava ruokasali ja hissi.
Ylellisyydet > Kolmas luokka

Kolmannessa luokassa oli muun muassa ravintolasalonki, tupakointitila ja yleisiä tiloja.
Tekniset tiedot

RMS Olympicin bruttovetoisuus oli 46 359 tonnia (luku muuttui monesti, kun alusta korjattiin). Laivan perä oli 23 metriä pitkä, komentosilta 165 metriä pitkä, skanssi 38 metriä ja promenade oli 151 metriä. Olympicilla oli kaksi mastoa ja neljä savupiippua, mutta sen neljäs savupiippu oli todellisuudessa ilmastointihormi, joka ulkonäkösyistä rakennettiin savupiipun näköiseksi. Olympicilla oli sähkövaloistus ja sen konehuoneessa oli kaikkiaan 159 hiiliarinaa 29 kattilassa, jotka tuottivat höyryä kahdelle nelisylinteriselle mäntähöyrykoneelle ja yhdelle matalapaineiselle Parsons-turbiinille. Laivan huippunopeus oli 22 solmua tunnissa.
Sisaralukset

Sisaralustensa tavoin Olympic kuului White Star Linen Olympic-luokkaan ollen sen ensimmäinen alus. Alus oli hieman Titanicia lyhyempi ja hitaampi, mutta se palveli pitkän ja loistokkaan uran vuosina 1911–1935. Olympic-luokan aluksista se oli ainoa, joka palveli romutukseen saakka. Titanic upposi neitsytmatkallaan törmättyään jäävuoreen vuonna 1912, ja saksalainen miina upotti Britannicin ensimmäisessä maailmansodassa vuonna 1916.
Palvelus

Alus laskettiin vesille 20. lokakuuta 1910. Alus lähti neitsytmatkalleen 14. kesäkuuta 1911 Southamptonista, Englannista ja saapui New Yorkiin 21. kesäkuuta.
Palvelus > Törmäys HMS Hawkeen

Britannian kuninkaallisen laivaston HMS Hawke törmäsi 20. syyskuuta 1911 Olympiciin, johon tuli törmäyksestä kolmen metrin pituinen repeytymä tyyrpuurin puoleiseen kylkeen ja vaurioita vedenalaiseen runkoon. Myös aluksen tyyrpuurin puoleinen potkuriakseli vääntyi niin pahoin, että se ja potkuri jouduttiin vaihtamaan Belfastissa. HMS Hawke selvisi turmasta murskaantuneella keulalla. Olympic pystyi kuitenkin palaamaan takaisin Southamptoniin korjattavaksi kaksi osastoa vedellä täyttyneenä. Tuolloin aluksen päällikkönä toimi Edward J. Smith, josta tuli vajaan vuoden päästä epäonnisen RMS Titanicin päällikkö.
Olympic oli 6. lokakuuta – 30. marraskuuta 1911 korjattavana Thompsonin kuivatelakalla Belfastissa, minkä vuoksi sisaralus Titanicin viimeistelytyöt olivat pysähdyksissä. Eräs miehistön jäsen, Violet Jessop, selvisi tämän törmäyksen lisäksi myöhemmästä Titanicin uppoamisesta, samoin kuin Olympicin toisen sisaraluksen Britannicin uppoamisesta vuonna 1916.
24. helmikuuta 1912 Olympicin yhdestä potkurista irtosi lapa sen osuttua vedenalaiseen esineeseen, ja alus joutui korjaukseen Belfastiin keskeyttäen Titanicin rakentamisen jälleen.