stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Doggermatalikon taistelu
Doggermatalikko

Saksan laivasto lähetti 23. tammikuuta 1915 amiraali Franz von Hipperin laivasto-osaston tuhoamaan Doggermatalikolla mahdollisesti olevat brittiläiset kevyet voimat. Saksalaiset meriupseerit pitivät aluksia mahdollisesti vakoojina, jotka ilmoittaisivat Saksan laivaston liikkeet Amiraliteetille. Tämä ei kuitenkaan ollut mahdollista, koska ainoastaan muutamissa aluksissa oli radiot. Britannian Amiraliteettii mursi viestin salauksen jo samana päivänä saaden selville saksalaisten suunnitelman, jolloin se antoi määräyksen osaston lähettämisestä merelle.
Amiraali Franz von Hipperin osastoon kuuluivat panssariristeilijä SMS Blücher ja taisteluristeilijät SMS Derfflinger, SMS Moltke, SMS Seydlitz sekä kevyet risteilijät SMS Kolberg, SMS Graudenz, SMS Rostock ja SMS Stralsund sekä 18 torpedovenettä. Saksalaisosasto hyökkäsi Doggermatalikolla olevien brittiläisten kalastusalusten kimppuun. Britit olivat saaneet kuitenkin tästä suunnitelmasta tiedon jo edellisenä päivänä kuuntelemalla Saksan salattua radioliikennettä, jonka brittien laivastotiedustelu ”Huone 40” selvitti.
Aamulla 24. tammikuuta britit havaitsivat Saksan laivaston panssariristeilijä SMS Blücherin ja lähestyivät nopeasti saksalaisia, jotka virheellisesti uskoivat laivojensa olevan brittien laivoja nopeampia.lähde? Saksalaiset totesivat englantilaisten ylivoiman ja Hipper antoi perääntymiskäskyn välttääkseen yhteenoton. Tämän todettuaan amiraali Beatty antoi takaa-ajokäskyn.
Kello 09:30 HMS Lion avasi tulen 15 km:n etäisyydeltä ja osui SMS Seydlitziin, joka oli panssariristelijä SMS Blücherin edessä. Saksalaisaluksen kaksi taaimmaista tykkitornia saivat suoran osuman, jolloin 160 miestä kuoli. Kello 09:50 SMS Blücher oli kärsinyt pahoja vaurioita, ja sen vauhti oli hidastunut. 10:18 brittien HMS Lion vaurioitui SMS Derfflingerin tulitettua ja saaden siihen kolme osumaa, joista yksi osui vesirajan alapuolelle. HMS Lioniin osui vauhdin hidastuttua uusia osumia ja se jäi pois taistelusta 11:00. Kontra-amiraali Arthur Moore HMS New Zealandilla otti samalla komennon, vaikka Beatty ei sitä koskaan kyennyt virallisesti luovuttamaan HMS Lionin viestijärjestelmien lakattua toimimasta.
Saksalaisen laivastoeskadroonan tuho näytti varmalta, mutta 10:50 HMS Lionista väitettiin nähdyn saksalaisen sukellusveneen periskooppi, ja britit määräsivät oman laivastoeskadroonansa sukellusveneentorjunta-manööveriin. Koska manööverin vaatimaa 90 asteen käännöstä ei voitu tehdä, brittien komentaja päätti tehdä 45 asteen käännöksen juuri SMS Blücherin suuntaan. Väärinkäsityksen vuoksi muut brittien alukset ympäröivät SMS Blücherin ja upottivat sen. SMS Blücher vei mukanaan 782 miestä. Saksa uskoi brittien saaneen vihiä heidän suunnitelmistaan Doggermatalikolla vakoilijalta, joka oli lähellä heidän ”Jade”-laivastotukikohtaansa.
Doggermatalikko > Kuninkaallisen laivaston osaston kokoonpano

1., 2. ja 3. Taisteluristeilijäviirikkö
HMS Lion, HMS Indomitable, HMS New Zealand, Princess Royal ja HMS Tiger
1. Kevyt risteilijäviirikkö
HMS Lowestoft, HMS Nottingham, HMS Birmingham ja HMS Southampton
Harwichista saapuneiden hävittäjälaivueiden mukana olleet kevyet risteilijät
HMS Arethusa, HMS Aurora, HMS Undaunted
Hävittäjät
HMS Acheron, HMS Ariel, HMS Attack, HMS Defender, HMS Druid, HMS Ferret, HMS Forester, HMS Goshawk, HMS Hornet, HMS Hydra, HMS Laertes, HMS Laforey, HMS Landrail, HMS Lapwing, HMS Lark, HMS Laurel, HMS Lawford, HMS Legion, HMS Liberty, HMS Lookout, HMS Louis, HMS Lucifer, HMS Lydiard, HMS Lysander, HMS Mastiff, HMS Mentor, HMS Meteor, HMS Milne, HMS Minos, HMS Miranda, HMS Morris, HMS Phoenix, HMS Sandfly, HMS Tigress
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Doggermatalikon taistelu Wikimedia Commonsissa
Battle of Dogger Bank
Doggermatalikon sijainti punaisella
Taisteluristeilijät SMS Derfflinger, SMS Moltke ja SMS Seydlitz matkalla Doggermatalikolle.
Dom Luiz (1895)

| Dom Luiz |
| --- | --- |
 Dom Luiz

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Lissabonin laivastontelakka
Laskettu vesille:  22. kesäkuuta 1895
Poistui palveluskäytöstä:  1918
Tekniset tiedot
Uppouma:  789 t
Pituus:  45,87 m
Koneteho:  500 ihp
Nopeus:  10 solmua
Aseistus
Aseistus:  4 x 4,1"/35 tykki 2 x 3 naulan tykkiä
Dom Luiz oli Portugalin laivaston vuonna 1895 vesillelaskettu tykkivene.
Valmistus

Puurunkoinen alus tilattiin Lissabonin laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille 22. kesäkuuta 1895.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1918.
NRP Dom João de Castro (1941)

| NRP Dom João de Castro |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal do Alfeite, Lissabon
Kölinlasku:  3. toukokuuta 1939
Laskettu vesille:  22. huhtikuuta 1940
Palveluskäyttöön:  22. maaliskuuta 1941
Poistui palveluskäytöstä:  2. lokakuuta 1947
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 309 t
Pituus:  66,5 m
Leveys:  9,88 m
Syväys:  2,80 m
Koneteho:  1 400 hv
Nopeus:  13,5 solmua
Miehistöä:  66
NRP Dom João de Castro oli Portugalin laivaston ensimmäinen vuonna 1940 vesillelaskettu vedentutkimusalus.
Valmistus

Alus tilattiin Arsenal do Alfeiteltä Lissabonista, missä köli laskettiin 3. toukokuuta 1939 telakkanumerolla C1. Alus laskettiin vesille 22. huhtikuuta 1940 ja otettiin palvelukseen 22. maaliskuuta 1941.
Palvelus

Alus tuhoutui 2. lokakuuta 1947 Santo Antãon edustalla.
Itä-Karjalan sotasaalisarkisto

Itä-Karjalan sotasaalisarkisto (SSlArk) oli jatkosodan aikana Suomen miehittämässä Äänislinnassa eli Petroskoissa toiminut valtion arkistolaitos, jonka tehtävänä oli tallettaa Itä-Karjalassa eli Karjalan autonomisessa neuvostotasavallassa ja Karjalais-suomalaisessa neuvostotasavallassa, mutta myös muualla Neuvostoliitossa painettu suomenkielinen materiaali. Sotasaalisarkisto perustettiin heinäkuussa 1942, kun Äänislinnassa ollut ItäKarSE:n TiedOS:n keskuskirjasto ja arkisto muutti nimensä. Arkiston päällikkönä toimi Pentti Renvall. Muuta henkilökuntaa arkistolla oli noin 50 henkilöä. Sotasaalisarkisto leimasi materiaalinsa omalla leimallaan ja sittemmin myyntiin ilmestyneistä kirjoista löytyy myös luovutettu leima.
Petroskoin yliopiston päärakennuksessa sijainnut sotasaalisarkisto paloi materiaaleineen vuoden 1942 lopulla. Palossa tuhoutui 700 000 nidettä arkistomateriaalia. Palon jälkeen jäljelle jäänyttä materiaalia siirrettiin pois Itä-Karjalasta. Jatkosodan päätyttyä arkisto lakkautettiin ja materiaali oli palautettava junalla Neuvostoliittoon.
Dongola (muinainen kaupunki)

Kirkon raunioita Dongolassa.
Dongola on muinainen kaupunki Niilin itärannalla nykyisessä Sudanissa. Erotuksena 1800-luvun alussa perustetusta uudesta Dongolan kaupungista siitä käytetään nimitystä ”Vanha Dongola”.
Dongola oli samannimisen Nubian alueen, keskiaikaisen Mukurran kuningaskunnan ja sitä seuranneen Dongolan muslimiruhtinaskunnan pääkaupunki. Dongolan ruhtinaskunta oli 1500-luvulta 1800-luvun alkuun saakka Sennarin vasallivaltio. Egyptiläiset valtasivat alueen vuonna 1820.
Kaupunki mainitaan ensimmäisen kerran 600-luvulla. 900–1200-luvuilla se oli kaupan ja käsityöammattien keskus, jossa asui kymmeniä tuhansia ihmisiä. Dongolasta on säilynyt linnoituksen, freskoin koristeltujen kirkkojen ja asuintalojen jäännöksiä. Puolalainen arkeologiryhmä jatkaa lähellä sijainneen pyhän kolminaisuuden luostarin kaivauksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dongola (muinainen kaupunki) Wikimedia Commonsissa
Itinerarium Alexandri

| Itinerarium Alexandri |
| --- | --- |
 Aleksanteri Suuren rintakuva. Itinerarium Alexandri käsittelee Aleksanterin Persian sotaretkeä.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  tuntematon (ehkä Flavius Julius Valerius Alexander Polemius)
Kieli:  latina
Genre:  elämäkerta
Julkaistu:  noin 340
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Itinerarium Alexandri (Aleksanterin matkakertomus) on noin vuonna 340 kirjoitettu teos, joka oli alkujaan yhteenveto Aleksanteri Suuren ja Trajanuksen Persian valloituksista. Teoksen kirjoittaja on tuntematon, mutta sen kirjoitusajankohta tunnetaan, koska teos on omistettu keisari Constantius II:lle, joka oli tuolloin aloittamassa sotaretkeä Persiaa vastaan. Ainoastaan teoksen Aleksanteri Suurta käsittelevä osio on säilynyt nykypäivään ja sekin ainoastaan yhdessä käsikirjoituksessa, johon kuului myös Julius Valeriuksen latinankielinen versio Aleksanterin legendaarisesta elämäkerrasta (Res gestae Alexandri Magni). Teos sisältää paljon virheitä, mutta sen sisältö seuraa jokseenkin Arrianoksen Anabasiksen neljän ensimmäisen kirjan sisältöä.
Historia > Kirjoittaja

Itinerarium Alexandri on Arrianoksen Anabasiksen ohella yksi apologeettisista Aleksanterin elämäkerroista. Teoksen kirjoittajaa ei tunneta varmasti, mutta Robin Lane Fox on esittänyt, että teoksen olisi kirjoittanut vuoden 338 konsuli Flavius Julius Valerius Alexander Polemius. Hän olisi myös kääntänyt samassa käsikirjoituksessa olevan legendaarisen elämäkerran kreikasta latinaksi. Useimmat nykytutkijat pitävät todennäköisenä, että Res Gestae Alexandri Macedonis on Polemiuksen käsialaa, mutta eivät ole yksimielisiä siitä, oliko hän myös Itinerarium Alexandrin kirjoittaja.
Historia > Tekstihistoria

Teos on säilynyt nykypäivään yhdessä käsikirjoituksessa (Codex Ambrosianus P 49), joka on peräisin noin vuosilta 800-1000. Tämä käsikirjoitus löytyi Milanon Biblioteca Ambrosiana -kirjastosta. Käsikirjoitus on pahoin vaurioitunut, ja sen tulkintaa pidetään vaikeana. Käsikirjoitus on kopioitu Avignonissa, ja se julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1817.
Sisältö

Nykypäivään säilynyt teos koostuu 120 lyhyestä kappaleesta. Lopusta puuttuu muutama kappale. Teoksen tyyli on niukkasanainen ja vaikeaselkoinen.
Vaikka teoksen nimi Itinerarium viittaakin matkakertomukseen, se on kuitenkin lähempänä elämäkertaa. Alkuperäinen versio käsitti kuvaukset Aleksanteri Suuren ja Trajanuksen Persian sotaretkistä. Trajanusta käsitellyt osio on kuitenkin hävinnyt. Teoksen alku koostuu Constantius II:n ylistyksestä. Teoksen johdannosta voi päätellä, että Constantiuksen isä Konstantinus Suuri ja hänen vanhempi veljensä Konstantinus II eivät olleet elossa kirjoitushetkellä. Constantiuksen veli Constans oli kuitenkin tuolloin vielä elossa (hän kuoli 350). Teoksen voi tämän takia ajoittaa vuosille 340-350. On kuitenkin todennäköistä että Itinerarium Alexandri kirjoitettiin noin vuonna 340. Teos esitetään eräänlaisena käsikirjana Constantiukselle tämän tulevaa Persian sotaretkeä varten, ja kirjoittaja painottaa, että kyseessä ei ole pelkkä yhteenveto aikaisemmista teoksista. Kirjailija kertoo käyttäneensä esimerkkinään Varron kirjaa. Varro kirjoitti maantieteellisen käsikirjan Pompeiukselle tämän Espanjan sotaretkeä varten. Tässä suhteessa kirjailija tuntuu epäonnistuneen, koska teos sisältää varsin vähän maantieteellistä tietoa. Kadonnut, Trajanusta käsitellyt osio on tosin voinut sisältää enemmän tällaista materiaalia.  Kirjoittaja näyttää halunneen innoittaa Constantiusta jäljittelemään Aleksanteria ja Trajanusta. Constantius hyökkäsikin Aleksanterin tavoin Persiaan kostaakseen persialaisten aikaisemmin tekemät vääryydet. Constantius oli saman ikäinen kuin Aleksanteri tämän hyökätessä Persiaan, ja hänen väitettiin olevan jopa saman näköinen.
Itinerarium Alexandri kuvaa tapahtumia Aleksanterin syntymästä aina siihen asti, kun Aleksanteri päättää palata Intian sotaretkeltään. Sisältö seuraa Arrianoksen Anabasiksen neljää ensimmäistä kirjaa pieniä poikkeuksia lukuun ottamatta. On todennäköistä, että teoksen Trajanusta käsitellyt, kadonnut osa käytti Arrianoksen niin ikään kadonnutta Trajanuksen sotaretkeä käsitellyttä teosta lähteenään. Itinerarium Alexandri antaa hyvin myönteisen kuvan Aleksanterista. Kirjailija käyttää kuitenkin tilaisuutta hyväkseen ja ylistää Constantiusta muun muassa vertaamalla tämän vaatimattomuutta Aleksanterin turhamaisuuteen. Teos poikkeaa Arrianoksen selostuksesta ainakin osioissa, jotka käsittelevät Siwan keidasta ja Intiaa. Intian kuvaus sisältää paljon värikkäitä kuvauksia Intian eläimistä, joita ei löydy Arrianoksen teoksessa. Muiden saman kaltaisten teosten tavoin Itinerarium Alexandri sisältää paljon virheitä.
Dolopia

Dolopia ja muut antiikin Thessalian ja keskisen Kreikan alueet kartalla.
Dolopia (m.kreik. Δολοπία) oli antiikin aikainen alue keskisessä Kreikassa. Se sijaitsi Thessalian eteläpuolella ja Aitolian pohjoispuolella, ja luettiin joskus osaksi Thessalian aluetta.
Maantiede

Dolopia käsitti Thessalian vuoristoisen lounaiskulman, joka sijaitsi Pindos-vuoristoon kuuluvan Tymfrestos-vuoren (nyk. Tymfristós) ja Othrys-vuoren välisellä alueella.
Maantiede > Polikset

Dolopian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Angeia
Ktimene
Historia

Dolopiaa asutti sille nimensä antanut dolopien heimo (Dolopes, Δόλοπες). Nämä olivat magneettien tavoin vanha helleeninen heimo, joka kuului amfiktyoniliittoon ja osallistui siihen yhdellä hieromnemonilla. Homeros mainitsee kansan kuuluneeksi Fthiaan, mutta kansalla oli silti omat päällikkönsä. Dolopian asukkaista käytettiin etnonyymiä Dolops (Δόλοψ).
Dolopia luettiin nimellisesti osaksi Thessaliaa ainakin silloin, kun Thessalia oli yhdistäytyneenä, mutta se oli ilmeisestä käytännössä itsenäinen alue. Persialaissotien aikaan 400-luvun eaa. alkupuolella Dolopia alistui Persian vallan alle ja osallistui tämän puolella vuoden 480 eaa. taisteluihin. Myöhemmällä ajalla alue oli Aitolian ja Makedonian välisten kiistojen kohteena.
Esa Itkonen

Esa Itkonen
Esa Matti Itkonen (s. 3. tammikuuta 1944) on Turun yliopiston yleisen kielitieteen professori emeritus. Itkonen on julkaissut lukuisia monografioita merkittävillä kansainvälisillä kustantajilla (mm. John Benjamins) ja on Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1993.
Esa Itkonen kuuluu Itkosten tiedesukuun, josta on tullut monia merkittäviä suomen ja sen sukukielten tutkijoita. Hänen isänsä Erkki Itkonen oli fennougristiikan tutkija ja akateemikko, setänsä T. I. Itkonen saamen kielten ja kulttuurien tutkija ja serkkunsa Terho Itkonen suomen kielen tutkija.
Esa Itkonen erikoistui 1970-luvun alussa yleiseen kielitieteeseen ja erityisesti kielitieteen filosofisiin perusteisiin. Väitöskirjassaan Linguistics and Metascience (1974) Itkonen osoitti 1900-luvun kenties vaikutusvaltaisimman kielitieteen tutkijan Noam Chomskyn lauseopillisten teorioiden taustalla piilevät tietoteoreettiset ongelmat. Itkonen kritisoi erityisesti käsitystä universaalikieliopista, jonka mukaan kaikkien kielten kielioppi heijastaa yhteistä biologispohjaista kielikykyä. Chomskyn fysikaalisia käsityksiä vastaan Itkonen esitti, että kielitiede on humanistinen tiede ja kielen kehitystä ohjaava voima lähinnä analogia.
Myöhemmin Itkonen on tutkinut erityisesti kielitypologiaa ja kielen universaaleja, sekä kielitieteen historiaa. Hän on kritisoinut sekä generatiivista kielitiedettä, että myös mm. diskurssianalyysia ja erityisesti postmoderniin filosofiaan pohjaavia kielikäsityksiä, jotka ovat tavallisia kulttuurintutkimuksessa. Hän on toisaalta korostanut luonnollisten kielten eroja, toisaalta kritisoinut käsitystä, jonka mukaan kieli ohjaa kaikkea kognitiota.
Itkonen puolustaa  humanistista kielentutkimusta ja vastustaa darvinistista kielitiedettä. Hän on arvostellut mm. typologi Martin Haspelmathin kielitieteen rinnastusta biologiaan sekä kyseenalaistanut Adele Goldbergin, Michael Tomasellon ja George Lakoffin työn omaperäisyyden.
Itkonen on osallistunut aktiivisesti kielitieteellisiin keskusteluihin myös julkisilla foorumeilla. Hän on mm. kritisoinut voimakkaasti Fred Karlssonin ja Auli Hakulisen esittämiä tulkintoja Suomen kielitieteen historiasta sekä arvostellut Kalevi Wiikin ja Kaisa Häkkisen esittämiä tulkintoja historiallis-vertailevan kielitieteen teoreettisista kysymyksistä..
Teoksia

Linguistics and Metascience. Studia philosophica Turkuensia 2. Turku 1974. (Väitöskirja.)
Grammatical theory and metascience: A critical investigation into the theoretical and methodological foundations of “non-autonomous” linguistics. Amsterdam. Benjamins. 1978.
Causality in linguistic theory: A critical investigation into the philosophical and methodological foundations of “non-autonomous” linguistics. London. Indiana University Press. 1983.
Universal history of linguistics: India, China, Arabia, Europe. Amsterdam. Benjamins. 1991.
Kirjoituksia kielitieteestä, historiasta ja politiikasta. Suomalaisen kirjallisuuden seuran toimituksia 706. Helsinki. 1998.
Kielitieteen kääntöpuoli: Kirjoituksia vuosilta 1963–1999. Yleisen kielitieteen julkaisuja 2. Turku 1999.
Maailman kielten erilaisuus ja samuus. Helsinki. Gaudeamus. 1997 (2. painos 2001).
What is language? A study in the philosophy of linguistics. Yleisen kielitieteen julkaisuja 8. Turku. 2003.
Analogy as structure and process: Approaches in linguistics, cognitive psychology and philosophy of science. Amsterdam: J. Benjamins. 2005
Kirjallisuutta

Honkasalo, Aleksi – Koskensilta, Risto: Emergentismiä ja kirpeitä kohtaamisia: Urho Määtän haastattelu. Paatos – filosofinen kulttuurilehti, 11.11.2010, nro 3/2010.  Sivu Web Archivessa. (HTML) Viitattu 6.10.2012.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Dolgaanit

Dolgaanit ovat Venäjällä Krasnojarskin aluepiirin Taimyrin piirissä sekä Sahan tasavallan Anaabyrin uluusissa asuva turkkilaista dolgaanin kieltä puhuva kansa. Heillä on laissa tunnustettu Venäjän vähälukuisen alkuperäiskansan asema.
Asuinalue ja lukumäärä

Dolgaanien ydinaluetta ovat Taimyrin piirin itä- ja keskiosissa sijaitsevat Hatangan ja Dudinkan kunnat. Viimeisimmissä väestönlaskennoissa heitä on rekisteröity lisääntyvässä määrin myös Sahan tasavallassa. Vuonna 2002 Venäjällä laskettiin olevan 7 300 dolgaania, joista 5 500 asui Taimyrilla ja 1 300 Sahassa. Dolgaanin kielen puhujia oli 4 900 henkeä. 93,1 % dolgaaneista osaa venäjää. Sahan tasavallassa valtaosa dolgaaneista on rekisteröity jakuutin kielen puhujiksi.
Etninen historia

Dolgaanien historiallisen ytimen muodostavat nykyisen Sahan tasavallan alueella asuneet evenkiheimot, jotka 1600–1700-lukujen vaihteessa omaksuivat jakuutin kielen. Heihin on sekoittunut jakuutteja, enetsejä, nenetsejä ja Taimyrin venäläisiä kanta-asukkaita. Erillinen kansanryhmä dolgaaneista muodostui lopullisesti vasta 1900-luvun alussa.
Elinkeinot ja kulttuuri

Perinteisiä elinkeinoja ovat poronhoito, metsästys ja kalastus. Nykyään harjoitetaan jonkin verran myös karjanhoitoa. 1800-luvun lopulle saakka dolgaanit muodostivat patrilineaarisia sukuyhteisöjä. Hatangan kylissä rakennettiin venäläismallisia pirttejä, tundralla asumuksena toimi siirrettävä tai pysyvä kota. Vaatetuksessa esiintyi runsaasti naapurikansoilta lainattuja piirteitä. Ruokavalion perustana oli raaka, jäinen tai keitetty poronliha, kala ja riista.
Suullinen kansanperinne käsittää jakuuteilta lainattuja sankarirunoja ja venäläisperäisiä satuja. Kansantanssit ovat samanlaisia kuin evenkeillä. Koristetaide (kirjonta, helmityöt, luunleikkaus) on pitkälle kehittynyttä. Uskonnoltaan dolgaanit ovat etupäässä ortodokseja, mutta ovat säilyttäneet myös perinteisiä uskomuksia (luonnonvoimien ja henkien kunnioittaminen, šamanismi).
Dolgaanin kieltä pidettiin aikaisemmin jakuutin murteena. Oma kirjakieli luotiin vasta 1970-luvun lopulla. Dolgaanikirjailijoista tunnetuin on naisrunoilija Ogdo Aksjonova.
Donus

| Donus |
| --- | --- |
 Paavi Donusta esittävä kuva San Paolo fuori le muran basilikassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: Rooma
Kuollut: 11. huhtikuuta 678 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  2. marraskuuta 676
Paavius päättyi:  11. huhtikuuta 678
Edeltäjä:  Adeodatus II
Seuraaja:  Agatho
Donus (k. 11. huhtikuuta 678) oli paavina 2. marraskuuta 676 – 11. huhtikuuta 678. Hän oli syntyjään roomalainen. Paavina ollessaan Donus päällystytti Pietarinkirkon etupihan ja siihen liittyvän atriumin ja restauroi muitakin suuria kirkkoja Roomassa. Hänen aikanaan nestoriolaisuus nosti uudelleen päätään – eräästä roomalaisesta luostarista löytyi nestorilaisiksi laskettavia munkkeja. Donus hajotti heidän ryhmänsä ja antoi luostarin muille munkeille. Donus kuoli vuonna 678 ja hänet haudattiin Pietarinkirkkoon.
Itä-Häme (1904–1906)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Itä-Häme oli Heinolassa vuosina 1904–1906 ilmestynyt sanomalehti.
S. W. Cornér ja Kuuno Bäckman perustivat Itä-Hämeen vuonna 1901 lakanneen Jyrängön korvaajaksi. Sen linjana oli kristillisyys, isänmaallisuus ja edistyksellisyys. Vuonna 1906 Itä-Häme yhdistettiin vanhasuomalaiseen Lahteen.
Kahdesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 1500 kappaletta vuonna 1906. Sen vastaavana toimittajana oli Kuuno A. Bäckman (Talvioja).
Aiheesta muualla

Itä-Häme digitoituna kansalliskirjastossa
DKW 3=6 Monza

| DKW 3=6 Monza 900 ja 1000 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Länsi-Saksa
Valmistaja:  alusta: Auto Union AG, Düsseldorf kori: Dannenhauer & Stauss, Stuttgart (1955–1957)  Massholder, Heidelberg (1957; 1958)  Karosseriefabrik Robert Schenk, Stuttgart (1957–1960)
Valmistusvuodet:  1955–1960
Tuotantomäärä:  229–239 kappaletta
Korimalli:  coupé
Muotoilija:  Dannenhauer & Stauss
Tekniset tiedot
Henkilöluku:  2+2
Moottori:  3-sylinterinen, 2-tahtinen rivimoottori
Iskutilavuus:  900: 896 cm³; 1000: 981 cm³
Teho:  900: 40 hv /4250 1/min; 1000: 44–50 hv /4500 1/min
Vääntö:  900: 7,8 kpm /3500 1/min; 1000: 8,5–8,7 kpm /2250 1/min
Polttoaine:  bensiini
Polttoainesäiliö:  54 l
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen; 2.–4. vaihde synkronoitu; vapaakytkin
Kulutus:  8,0 – 9,0 l/100 km
Mitat
Massa:  780 kg – 820 kg
Pituus:  4 015 mm – 4 070 mm
Akseliväli:  2 350 mm
Leveys:  1 660 mm – 1 710 mm
Korkeus:  1 340 mm – 1 350 mm
DKW 3=6 Monza oli länsisaksalaisen Auto Unionin sekä korivalmistajien Donnenhauer & Stauss, Massholder ja Schenk vuosina 1955–1960 valmistama urheiluauto.
Auton suunnitteli Donnenhauer & Stauss DKW F91:n alustalle, joka sittemmin korvattiin F93:n alustalla. 2+2-paikkaisessa autossa oli lasikuituvahvisteinen muovikori ja se esiteltiin IAA:ssa vuonna 1955. Auto sai mallinimensä Monza saavutettuaan kilpailumenestystä Monzan kilparadalla. Koska yrityksellä ei ollut valmiuksia sarjatuotantoon, se myi työkalut ja muotit DKW:n edustajana toimineelle Fritz Wenkille, joka teetti autojen valmistuksen aluksi heidelbergiläisellä Massholder-nimisellä yrityksellä ja sittemmiin stuttgartilaisella Schenkillä.
Auton moottori oli kolmisylinterinen kaksitahtimoottori, jota sai kahdella iskutilavuudella. Monza 900 -mallin teho oli 40 hevosvoimaa ja Monza 1000:n 44–50 hevosvoimaa. Tehokkaammalla moottorivaihtoehdolla auton huippunopeus oli yli 155 km/h.
Alustojen saanti vaikeutui Auto Unionin esiteltyä AU 1000 Sp -mallin, joka kilpaili Monzan kanssa. Valmistus päättyi vuonna 1959 Auto Unionin ja Friz Wenkin riitaannuttua; vuonna 1960 myytiin vielä joitain yksilöitä asiakkaiden toimittamille alustoille. Kokonaistuotantomäärä oli 229–239 autoa.