stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kazagumo
Palvelus

Alus osallistui Midwayn taisteluun sisaralustensa Akigumon, Makigumon ja Yūgumon kanssa 10. hävittäjälaivueessa. Japanin laivaston uudelleen ryhmittyessä se liitettiin laivueen mukana Japanin 3. laivastoon, jossa se osallistui Guadalcanalin maihinnousuun ja joukkojen huoltoon.
Laivueen mukana alus osallistui Salomonin saarten tapahtumiin suojaten saattueita ja tukien maavoimia. Se oli lokakuussa laivueen mukana Santa Cruz -saarten taistelussa. Kesällä 1943 alus siirrettiin pohjoisemmaksi tukemaan Kiskan evakuointia. Syyskuussa se kuitenkin osallistui laivueen mukana Salomonin saarten evakuointiin, jolloin se osallistui Vellan lahden taisteluun.
Alus suojasi 8. kesäkuuta 1944 Myōkōa ja Haguroa niiden miehistönkuljetusmatkalla Davaosta Biakiin, kun Yhdysvaltain laivaston sukellusvene USS Rake upotti torpedoimalla Kazagumon Davaon lahden suulla. Asagumon miehistö pelasti 133 eloonjäänyttä.
Aiheesta muualla

CombinedFleet.com: Yūgumo-luokan hävittäjät (englanniksi)
CombinedFleet.com: Kazagumon historia (englanniksi)
Yūgumo-luokan hävittäjä
Keflavík

| Keflavík |
| --- | --- |
 Keflavík ilmakuvassa
 Keflavíkin sijainti Islannissa
Valtio:  Islanti
Alue:  Suðurnes
Kunta:  Reykjanesbær
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Keflavík on kaupunki ja entinen kunta Reykjanesin niemimaalla Islannin lounaisrannikolla. Se sijaitsee 45 kilometriä Reykjavíkista lounaaseen ja on nykyisin osa Reykjanesbærin kuntaa.
Keflavíkissä sijaitsee Keflavíkin kansainvälinen lentoasema, joka on Islannin suurin ja tärkein lentoasema. Lentoasema on myös tärkeä Atlantin lentoliikenteen välilaskupaikka ja siellä oli vuodesta 1951 vuoteen 2006 Naton tukikohta.
Keflavík on myös kalastussatama, jossa on kalanjalostusteollisuutta. Rahtisatamaan mahtuvat 150 metriä pitkät alukset, joiden syväys on enintään 14 metriä. Pienempi satama on tarkoitettu huvi- ja kalastusaluksille.
Keflavík on perustettu 1500-luvulla. Vuonna 1994 Keflavík ja naapurikunnat, Njarðvík ja Hafnir, liittyivät yhteen Reykjanesbærin kunnaksi. Vuonna 2011 Keflavíkissa ja Njarðvíkissa oli yhteensä vajaat 14 000 asukasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keflavík Wikimedia Commonsissa
Kaupungin viralliset sivut
Kauluskellot

| Kauluskellot |
| --- | --- |
 Kiinankauluskello (Adenophora bulleyana)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Kellokasvit Campanulaceae
Suku::  Kauluskellot Adenophora  Fisch.
Katso myös
   Kauluskellot Wikispeciesissä   Kauluskellot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kauluskellot (Adenophora) on kasvisuku, joka kuuluu kellokasvien (Campanulaceae) heimoon. Kauluskelloja viljellään monivuotisina koristekasveina eli perennoina.
Lajeja

kiinankauluskello (Adenophora bulleyana)
tuuheakauluskello (Adenophora confusa)
koreankauluskello (Adenophora koreana)
tuoksukauluskello (Adenophora liliifolia)
sirokauluskello (Adenophora triphylla)
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Kauluskellot (Adenophora)
Suomen Lajitietokeskus: Kauluskellot (Adenophora)
Flora of China: Adenophora (englanniksi)
Kauluskukat

| Kauluskukat |
| --- | --- |
 Laakerikauluskukka (Eupomatia laurina)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Magnolianae
Lahko::  Magnoliales
Heimo::  Kauluskukkakasvit Eupomatiaceae
Suku::  Kauluskukat Eupomatia  R.Br.
Katso myös
   Kauluskukat Wikispeciesissä   Kauluskukat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kauluskukat (Eupomatia) on kauluskukkakasvien (Eupomatiaceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku ja samalla myös heimon ainoa suku. Sukuun kuuluu kolme lajia, jotka kasvavat luonnossa Australian itäosissa sekä Uudessa-Guineassa. Joskus kauluskukkien suku on sijoitettu annoonakasvien (Annonaceae) heimoon.
Lajeja

Eupomatia barbata
Eupomatia bennettii
Eupomatia laurina – laakerikauluskukka
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Kauluskukat (Eupomatia)
Kefisodotos vanhempi

| Kefisodotos> Κηφισόδοτος.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 400/300-luku eaa. Ateena
Kuollut: 300-luku eaa.
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 372 eaa.
Ala:  kuvanveistäjä
Taidesuuntaus:  klassinen kuvanveisto
Kefisodotos vanhempi (m.kreik. Κηφισόδοτος, Kēfisodotos, lat. Cephisodotus; 300-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen kuvanveistäjä, joka edusti klassisen kauden kuvanveistoa. Hän oli kotoisin Ateenasta ja toimi noin vuoden 372 eaa. tienoilla.
Kefisodotos oli kuvanveistäjä Praksiteleen isä ja Kefisodotos nuoremman isoisä. Hänen sisarensa oli Fokionin vaimo. Kefisodotoksen ajoitus tunnetaan Plinius vanhemmalta, joka sijoitti hänet 102. olympiadille. Antiikin lähteistä hänet on joskus vaikea erottaa samannimisestä pojanpojastaan.
Eirene ja Plutos (”Rauha ja Vauraus”). Roomalainen kopio Kefisodotoksen alkuperäisestä veistoksesta n. 370 eaa. Glyptothek, München.
Teokset

Kefisodotos edusti nuorempaa ateenalaista (attikalaista) koulukuntaa, joka korvasi Feidiaan ankaran ja majesteettisen kauneuden luonnollisemmalla ja herkemmällä tyylillä. Useimmat hänen töistään liittyivät joihinkin tapahtumiin tai oli omistettu temppeleille. Antiikin lähteiden mukaan hänen teoksiaan ovat:
Zeus Soter ja Artemis Soteira Zeus Soterin temppelissä Megalopoliissa. Veistosryhmä, jonka Kefisodotos teki Pentelikon-vuoren marmorista yhdessä Ksenofonin kanssa. Ryhmän keskellä oli istuvaa Zeusta esittänyt patsas. Sen toisella puolella oli Artemiin patsas ja toisella puolella Megalopoliin kaupungin henkilöitymä. Koska temppeli todennäköisesti rakennettiin heti kaupungin perustamisen jälkeen, työ voidaan ajoittaa noin vuoteen 371 eaa.
Rauha Ateenassa. Veistoksessa Rauhan henkilöitymä piti Plutosta eli rikkauksien jumalaa käsillään. Se liittyi todennäköisesti vuoden 371 eaa. rauhaan, ja voidaan näin yhdistää ennemmin vanhempaan kuin nuorempaan Kefisodotokseen.
Yhdeksän muusaa Muusien laaksossa Helikon-vuoren rinteellä; sekä kolme muusaa toisessa veistosryhmässä, jonka Strongylion ja Olympiosthenes saattoivat loppuun. Ne voidaan yhdistää vanhempaan Kefisodotokseen sillä perusteella, että Strongylion oli Praksiteleen aikalainen.
Hermes ja Dionysos-lapsi, toisin sanoen sama aihe, joka tunnetaan parammin Praksiteleen Hermeestä.
Zeus Soterin alttari sekä Athene Pireuksessa, oletettavasti Zeus Soterin ja Athene Soteiran temppelillä.
Tuntematonta puhujaa esittänyt patsas, jossa puhujan käsi oli kohotettuna.
Pohjoinen jäämeri

Pohjoinen jäämeri tummemmalla sinisellä.
Pohjoinen jäämeri on Arktisella alueella Pohjoisnavan ympärillä oleva suuri merialue. Sitä voidaan pitää jatkeena Atlantille, johon sen yhdistää Norjanmeri. Beringinsalmi yhdistää sen Tyyneenmereen. Pohjoisen jäämeren pinta-ala on noin 14 miljoonaa neliökilometriä. Meri on suurimmaksi osaksi jäässä vuoden ympäri. Ilmaston lämpenemisen seurauksena pysyvän jääpeitteen alue pienenee ja vuoteen 2040 mennessä jääpeite voi kadota kesän ajaksi kokonaan.
Synty

Pohjoinen jäämeri syntyi noin 18 miljoonaa vuotta sitten, jolloin sen syvissä osissa vallitsi noin 700 000 vuoden ajan happikato.
Nykyinen Pohjoinen jäämeri oli ennen järvi, kunnes Atlantti laajeni ja rikkoi Grönlannin ja Huippuvuoret toisiinsa yhdistäneen kannaksen. Grönlannin ja Huippuvuorten väliin muodostui salmi, joka yhdisti Pohjoisen jäämeren ja Atlantin, muuttaen Pohjoisen jäämeren sisämereksi. Atlantin raskaampi ja suolainen vesi pääsi virtaamaan salmen kautta jäämerelle, jolloin sen pintaan muodostui kevyempi murtovesikerros ja sen alapuolelle raskas syvän veden kerros. Pohjoisen jäämeren ollessa vielä järvi vesi sekoittui kevät- ja syyskierron yhteydessä pohjaan saakka, mereksi muuttumisen jälkeen enää vain ylempään murtovesikerrokseen ja syvät vedet vaihtuivat pelkästään Pohjois-Atlantin puolelta. Syntynyt salmi oli kapea ja sen pohjaa pitkin virtasi jäämerelle vain rajoitetusti Atlantin vettä. Näin ollen syvien vesien vaihtuvuus heikkeni ja muodostui happivajetta, joka nykyään vaivaa Mustanmeren ja Itämeren syvimpiä kerroksia. Pohjoisen jäämeren syntyhistoria on pystytty määrittämään hapettomien pohjasedimenttien iän perusteella. On jopa päätelty, että jääkausien aikana meri olisi ollut ainakin suurelta osin täysin makeavetistä.
Joet

Aasian puolella mereen laskevat siperialaiset joet Ob, Jenisei ja Lena sekä Pohjois-Amerikan puolelta Mackenzie, Back ja Coppermine. Lisäksi vettä mereen tulee Beringinsalmesta, Atlantilta Golfvirran tuomana sekä sulavista jäätiköistä.
Eläimistö ja luonnonvarat

Pohjoisen jäämeren eläimistö koostuu lähinnä kaloista ja merinisäkkäistä. Kaupalliseen hyödynnykseen ovat päätyneet lämpimämmän merenosan silli, turska ja kampela. Lisäksi tavataan hylkeitä ja monia valaslajeja, sekä jääkarhua. Hylkeet ja valaat kokivat melkein sukupuuton 1900-luvulla, kunnes niille säädettiin pyydystyskiintiöt. Itäisen Siperian rannikolla kaivetaan maasta tinaa ja Kanadan ja Alaskan rannikoilta pumpataan öljyä ja maakaasua. Lisäksi Huippuvuorilla kaivetaan kivihiiltä.
Osameret

Lomonosovin harjanne jakaa Pohjoisen jäämeren kahteen pääaltaaseen: Ameraasian altaaseen ja Euraasian altaaseen.
Jäämeren reunameriä ja siihen liittyviä lahtia ovat:
Barentsinmeri, joka sijaitsee Novaja Zemljan ja Kuolan niemimaan välissä. Nimetty löytäjänsä Willem Barentsin, hollantilaisen navigaattorin, mukaan.
Vienanmeri, joka on Barentsinmerestä etelään ja länteen Kuolan niemimaan itä- ja eteläpuolella työntyvä lahti.
Karanmeri (Karskoje more), joka on Novaja Zemljan ja Taimyrin niemimaan välissä.
Laptevinmeri, joka sijaitsee Taimyrin niemimaan, Severnaja Zemljan ja Uuden-Siperian saarten välissä. Viereiset merialueet ovat Karanmeri ja Itä-Siperian meri
Itä-Siperian meri, joka rajoittuu länsipuolella Uuden-Siperian saariin ja itäpuolella Wrangelinsaareen. Viereiset merialueet ovat Laptevinmeri lännessä ja Tšuktšimeri idässä
Tšuktšimeri, joka sijaitsee Wrangelinsaaren ja Beaufortinmeren välissä ja täten Beringinsalmen pohjoispuolella. Viereiset merialueet ovat Itä-Siperian meri lännessä ja Beaufortinmeri idässä
Beaufortinmeri
Baffininlahti
Grönlanninmeri, Grönlannin, Islannin ja Huippuvuorten välisellä alueella.
Virtaukset

Tärkein meren virtaus on Transpolaarinen virtaus, joka on pääasiallinen viilenneen meriveden kuljettaja Pohjois-Atlantille. Transpolaarinen virtaus jakautuu Grönlannin pohjoisrannalla. Osa sen vesistä purkautuu Kanadan arktisen saariston salmien läpi Labradorinvirtana, osa jatkaa etelään Itä-Grönlannin virtana. Sen voimakkuus vaihtelee suuresti.
Beaufortinvirta on maailman pohjoisin meren virtaus, se sijaitsee suurelta osin jään alla. Se kiertää Beaufortin mereltä pohjoisnavalle kiertäen täyden kierroksen länteen päin. Kesäisin sen kulkusuunta saattaa vaihtua. Sen liikkeet voidaan arvioida jään liikkeistä. Sen alueella pohjoinen meri on kylmin.
Jäämeren rannikon virtaukset kulkevat itäänpäin, Golfvirran ja Kuroshion tuomat lämpimät vedet siirtyvät hidastuttuaan jäähtymään arktisiin virtauksiin.
Saaret

Meressä on myös muutamia suurempia saarikeskittymiä. Norjan hallinnoimat Huippuvuoret (Svalbard, entinen Spitsbergen) sijaitsevat Norjan pohjoisrannikon ja pohjoisnavan välissä, ja Venäjään kuuluvat Novaja Zemlja ja Frans Joosefin maa (Zemlja Frantsa-Iosifa) ovat Siperian rannikon pohjoispuolella. Pohjois-Amerikan pohjoisrannikolla on laaja Kanadan Arktinen saaristo. Suurimmaksi osaksi jäätikön peittämä Grönlanti sekä tuliperäinen Islanti rajoittuvat pohjoisessa Jäämereen, etelässä Atlanttiin.
Satamat

Venäjällä on muutamia satamia siellä, missä jäätikkö ei ulotu merenrantaan saakka. Käytetyin näistä on Kuolan niemimaan kupeessa sijaitseva noin 380 000 asukkaan Murmansk, jossa on myös Venäjän sotilastukikohta, suuria kalanjalostamoja ja napa- ja merentutkimuslaitos.
Lämpötila

Vuonna 2016 Pohjoisen jäämeren jäätön alue Grönlanninmereltä Tšuktšimerelle oli neljä astetta tavanomaista lämpimämpää.
Saastuminen

1960-luvulta 1980-luvulle asti Pohjoiseen jäämereen upotettiin noin 18 000 radioaktiivista kappaletta. Niihin kuuluu mm. venäläisiä jäänmurtajien osia, kokonaisia sukellusveneitä, niiden reaktoreita ja ydinpolttoainetta. Suurimman osan ei arvioida muodostavan uhkaa ympäristölle, mutta muutamien uhat on arvioitu merkittäviksi.
Venäjän valtion ydinvoimayhtiö Rosatom aikoo nostaa joitakin vaarallisimmista radioaktiivisista kappaleista vuosina 2020–2028 ja hävittää ne asianmukaisesti. Tarkoitus on nostaa ydinreaktorit ydinsukellusveneistä K-11, K-19 ja K-140; Lenin-jäänmurtajan käyttämä ydinpolttoaine; Karanmereen Novaja Zemljan itäpuolelle vuonna 1982 upotettu sukellusvene K-27; sekä Barentsinmereen uponnut sukellusvene K-159.
Ydinreaktorit täytettiin bitumiseoksella ja upotettiin siinä käsityksessä, että niistä ei olisi vaaraa meressä. Sittemmin tutkijat ovat havainneet bitumiseoksen hajoavan ennakoitua nopeammin, ja jo muutaman vesilitran pääsy reaktoriin voisi käynnistää hallitsemattoman ketjureaktion. Asiantuntijat ovat arvioineet K-27-sukellusveneen olevan radioaktiivinen aikapommi ja K-159-sukellusveneen hylystä lähtevä radioaktiivinen vuoto voisi lopettaa kalastuksen Barentsinmerellä jopa kahdeksi vuodeksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjoinen jäämeri Wikimedia Commonsissa
Letter to Nature, The early Miocene onset of a ventilated circulation regime in the Arctic Ocean (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Biomi.org: Jäämeren linnut (Arkistoitu – Internet Archive)
Ydinsukellusvene ja jääkarhuja Pohjoisella jäämerellä.
Ydinkäyttöinen jäänmurtaja Jamal, matkalla Pohjoisnavalle.
Kankaanpään helluntaiseurakunta

| Kankaanpään helluntaiseurakunta |
| --- | --- |
 Kankaanpään helluntaikirkko kesällä 2024
Suuntautuminen:  helluntaiherätys
Perustettu:  1935
Pääkirkko:  Onnelantie 4 38700 Kankaanpää
Jäseniä:  210
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kankaanpään helluntaiseurakunta (aik. Kankaanpään Siion-seurakunta) on Kankaanpäässä toimiva helluntaiseurakunta. Seurakunta on perustettu vuonna 1935. Seurakunnan toimintaan kuuluu jumalanpalvelusten lisäksi lähetysillat, eläkeläistilaisuudet, nuortentapahtumat, lastenkerhot sekä miestenillat ja naistenpäivä.  Seurakunnassa on 210 jäsentä.
Historia

Helluntaiherätyksen toiminta Kankaanpäässä sai alkunsa Eino Heinosen ja Urho Salmion elokuussa 1920 pitämistä kokouksista. Puhujat tulivat tuolloin Jämijärveltä. Heinonen vieraili Kankaanpäässä uudelleen vuonna 1921. Vuonna 1931 Yrjö Lainen piti kokouksia Kankaanpäässä ja hänen toimintansa seurauksena syntyi herätystä. Ensimmäinen kastetilaisuus pidettiin 1932.
Kankaanpään helluntaiseurakunta perustettiin Veneskosken Maamiesseuran talossa 3. kesäkuuta 1935. Frans Virtasen kuoleman jälkeen seurakunnan toiminta jäi viideksi vuodeksi Elviira Virtasen ja eräiden muiden sisarten varaan.Martta rantalan kodista tuli vuonna 1943 seurakunnan kokoontumispaikka. Ensimmäiset Satakunnan veljespäivät pidettiin Kankaanpäässä 1947. Seurakunta järjestäytyi uudelleen vuonna 1948.
Vuonna 1954 seurakunnan nimi muutettiin Siion-seurakunnaksi. Paavo Kauhanen oli seurakunnan ensimmäinen päätoiminen saarnaaja ja hänen kaudellaan seurakunnan jäsenmäärä kaksinkertaistui. Kauhasen aikana seurakunta kasvoi noin sataan jäseneen ja kokoontui Forsbergin talon yläkerrasta vuokratussa rukoushuoneessa. Seurakunta aloitti solutoiminnan vuonna 1981.
Rukoushuone

Kankaanpäässä kokoonnuttiin pitkään Kirkkovainiolla, kunnes vuoden 1960 lopussa seurakunta sai tilat Jäniskankaan talosta Rauhankadun varrelta. Oman tontin seurakunta osti vuonna 1965. Vilho Mäkelän kaudella seurakunta aloitti rakennustyöt oman temppelin rakentamiseksi. Rukoushuone vihittiin käyttöön 27. marraskuuta 1966. Rukoushuone remontoitiin täysin vuonna 1983.
Saarnaajat

Kankaanpään helluntaiseurakunnan saarnaajina ovat toimineet:
1954–1959: Paavo Kauhanen
1959–1960: Osmo Valli
1960–1965: Tarmo Pohjala
1965–1969: Vilho Mäkelä
1969–1972: Heimo Aalto
1972–1974: Kalervo Pakkala
1975–1977: Onni Kuikka
1978–1980: Tauno Rantala
1982–1988: Jarmo Virtanen
1988– Juha Rajala
2017– Tuomo Talasmäki
Karl August Nicander

K. A. Nicander nuorena.
Karl August Nicander (20. maaliskuuta 1799 – 7. helmikuuta 1839) oli ruotsalainen kirjailija ja runoilija.
Henkilöhistoria

Nicander syntyi Strängnäsissä 1799. Hän opiskeli ensin Strängnäsin lukiossa ja sitten vuodesta 1817 alkaen Uppsalan yliopistossa. Hänen ensimmäiset julkaistut runonsa ilmestyivät Kalender för damer -kalenterissa 1819, olivat tyyliltään uusromanttisia ja saaneet vaikutteita ruotsalaisesta ja saksalaisesta runoudesta. 21-vuotiaana Nicander julkaisi näytelmän Runesvärdet och den förste riddaren (1820; suom. Taika-miekka ja ensimmäinen ristin-sankari, 1855), joka käsitteli kristinuskon ja pakanuuden välistä kamppailua ja joka saavutti suuren suosion.
Nicander pääsi kirjuriksi Tukholman kuninkaalliseen kansliaan 1823 ja valmistui seuraavana vuonna maisteriksi. Vuonna 1825 ilmestyi hänen lyyristen runojen kokoelmansa Runor, jonka tunnetuin runo on ”Erik Vasas runa”. Seuraavana vuonna oli vuorossa eeppinen runokokoelma Tassos död, josta Nicander sai Ruotsin akatemian palkinnon.
Vuosina 1827–29 Nicander matkusteli Italiassa Ruotsin kruununprinssin ja Ruotsin akatemian myöntämän apurahan turvin ja julkaisi 1828 runoteoksen Konung Enzio, joka sijoittui aiheeltaan Etelä-Eurooppaan. Matkustelu innoitti Nicanderia myös kirjoittamaan sarjan matkakertomuksia nimellä Minnen från Södern (1831–39). Hänen neljäs merkittävä runoteoksensa Hesperider julkaistiin 1835.
Nicanderin viimeiseksi teokseksi jäi Lejonet i öknen (’Erämaan leijona’, 1838), joka käsitteli runomuodossa erästä Napoleon I:n elämän tapahtumaa. Nicanderin elämä päättyi helmikuussa 1839. Nicanderin kuoleman jälkeen julkaistiin hänen kootut runonsa neljänä niteenä nimellä Samlade dikter (1839–41).
Kietana episomoides

| Kietana episomoides> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni:  Aitotumaiset Eucarya
Kunta:  Eläinkunta Animalia
Pääjakso:  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso:  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka:  Hyönteiset Insecta
Lahko:  Kovakuoriaiset Coleoptera
Yläheimo:  Kärsäkäsmäiset Curculionoidea
Heimo:  Kärsäkkäät Curculionidae
Suku:  Kietana
Laji:  episomoides
Kaksiosainen nimi
 Kietana episomoides  Heller, 1910 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Kietana episomoides on Kietana-sukuun ja kärsäkkäät-heimoon (Curculionidae) kuuluva eläinlaji. Tieteellisen nimen sille antoi ensimmäisenä Heller vuonna 1910. Sillä ei ole alalajeja.
Kieth O’dor

Kieth O’dor (5. huhtikuuta 1962 – 11. syyskuuta 1995) oli brittiläinen kilpa-ajaja, joka ajoi pääasiassa vakioautoilla.
O’dor ajoi suuren osan urastaan Nissanilla. Hänen uransa parhaat saavutukset olivat Britannian vakioautoissa, British Touring Car Championshipissä 1990-luvun alkupuolella. O’dor kuoli Berliinin AVUS-radalla Super Tourenwagen Cupin kilpailussa.
Kansainvälinen kirjeshakkiliitto

Kansainvälinen kirjeshakkiliitto (ICCF) on kirjeshakin harrastajien järjestö. Se järjestää henkilökohtaisia ja joukkuemaailmanmestaruuskilpailuja sekä kirjeposti- että verkkopalvelinversioina. Huolimatta riippumattomasta asemastaan ICCF tekee tiivistä yhteistyötä Maailman shakkiliiton FIDE:n kanssa, joka tunnustaa ICCF:n vahvuusluvut, mestaruuskilpailut ja arvonimet. ICCF on perustamisestaan lähtien ollut FIDE:n yhteistyöjäsen (engl. affiliate member). FIDE itsessään on IOC:n tunnustaman kansainvälisen urheiluorganisaation ARISF:n jäsen.
ICCF:n toimisto sijaitsee Sveitsissä Sveitsin kirjeshakkiliiton tiloissa. Sen päättävä elin on jäsenliittojen kokous, eli kongressi. ICCF:n tunnus on "AMICI SUMUS" (olemme ystäviä).
Toiminta

Maailman ICCF:n alaiset liitot jakaantuvat neljään alueeseen: Eurooppa, Latinalainen Amerikka, Pohjois-Amerikka/Tyynenmeren alue ja Afrikka/Aasia. Henkilökohtaisten MM-kisojen lisäksi ICCF on järjestänyt vuodesta 1949 kirjeshakin olympialaisia, eli joukkuemaailmanmestaruuskilpailuja. Miehet osallistuvat niihin 6-henkisin ja naiset 4-henkisin joukkuein.
Historia

ICCF perustettiin 1951 aiemman, 1945 perustetun ICCA:n seuraajaksi. Tätä puolestaan oli edeltänyt 1928 perustettu IFSB (saks. Internationaler Fernschachbund), joka oli ensimmäinen kansainvälinen kirjeshakkiliiga. 2012 ICCF:ään kuului jäseninä 58 kansallista liittoa. Puheenjohtajana toimi Eric Ruch.
Presidentit

Jean-Louis Ormond  Sveitsi (1951–1953)
Anders Elgesem  Norja (1953–1960)
Hans Werner von Massow  Saksa (1960–1987)
Henk Mostert  Alankomaat (1988–1996)
Alan Borwell  Skotlanti (1997–2003)
Josef Mrkvicka  Tšekki (2003–2004)
Mohamed Samraoui  Algeria (2005–2009)
Eric Ruch  Ranska (2009–)
MM-turnaukset

| # | Pelattiin | Voittaja | Kansallisuus | Viite |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 01. | 1950-1953 | Cecil Purdy |  Australia |  |
| 02. | 1956-1958 | Viacheslav Ragozin |  Neuvostoliitto |  |
| 03. | 1959-1962 | Alberic O'Kelly |  Belgia |  |
| 04. | 1962-1965 | Vladimir Zagorovsky |  Neuvostoliitto |  |
| 05. | 1965-1968 | Hans Berliner |  Yhdysvallat |  |
| 06. | 1968-1971 | Horst Rittner |  Itä-Saksa |  |
| 07. | 1972-1976 | Jacob Estrin |  Neuvostoliitto |  |
| 08. | 1975-1980 | Jorn Sloth |  Tanska |  |
| 09. | 1977-1983 | Tonu Oim |  Neuvostoliitto |  |
| 10. | 1978-1984 | Vytas Palciauskas |  Yhdysvallat |  |
| 11. | 1983-1989 | Fritz Baumbach |  Itä-Saksa |  |
| 12. | 1984-1991 | Grigory Sanakoev |  Neuvostoliitto |  |
| 13. | 1989-1998 | Mikhail Umansky |  Venäjä |  |
| 14. | 1994-2000 | Tonu Oim |  Viro |  |
| 15. | 1996-2002 | Gert Timmerman |  Alankomaat |  |
| 16. | 1999-2004 | Tunc Hamarat |  Itävalta |  |
| 17. | 2002-2007 | Ivar Bern |  Norja |  |
| 18. | 2003-2005 | Joop van Oosterom |  Alankomaat |  |
| 19. | 2004-2007 | Christophe Leotard |  Ranska |  |
| 20. | 2004-2011 | Pertti Lehikoinen |  Suomi |  |
| 21. | 2005-2008 | Joop van Oosterom |  Alankomaat |  |
| 22. | 2007-2010 | Aleksandr Dronov |  Venäjä |  |
| 23. | 2007-2010 | Ulrich Stephan |  Saksa |  |
| 24. | 2009-2011 | Marjan Semri |  Slovenia |  |
| 25. | 2009-2013 | Fabio Finocchiaro |  Italia |  |
| 26. | 2010-2014 | Ron Langeveld |  Alankomaat |  |
| 27. | 2011-2014 | Aleksandr Dronov |  Venäjä |  |
| 28. | 2013-2016 | Leonardo Ljubicic |  Kroatia |  |
| 29. | 2015-2018 | Aleksandr Dronov |  Venäjä |  |
| 30. | 2017-2019 | Andrey Kochemasov |  Venäjä |  |
| 31. | 2019-2022 | Fabian Stanach,    Christian Muck,    Ron Langeveld |  Puola    Itävalta    Alankomaat |  |
| 32. | 2020-2022 | Jon Edwards |  Yhdysvallat |  |
Naisten MM-turnaukset

| # | Pelattiin | Voittaja | Kansallisuus | Viite |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 01. | 1968-1972 | Olga Rubtsova |  Neuvostoliitto |  |
| 02. | 1972-1977 | Lora Jakovleva |  Neuvostoliitto |  |
| 03. | 1978-1984 | Luba Kristol |  Israel |  |
| 04. | 1984-1992 | Ljudmila Belavenets |  Venäjä |  |
| 05. | 1993-1998 | Luba Kristol |  Israel |  |
| 06. | 2000-2005 | Alessandra Riegler |  Italia |  |
| 07. | 2002-2006 | Olga Sukhareva |  Venäjä |  |
| 08. | 2007-2010 | Olga Sukhareva |  Venäjä |  |
| 09. | 2011-2014 | Irina Perevertkina |  Venäjä |  |
| 10. | 2014-2017 | Irina Perevertkina |  Venäjä |  |
| 11. | 2017-2020 | Irina Perevertkina |  Venäjä |  |
| 12. | 2020-2023 | Irina Perevertkina |  Venäjä |  |