stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sätbajev
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sätbajev Wikimedia Commonsissa
Goma

| Goma |
| --- | --- |
 Gomaa Kivujärven rannalla
 Goman sijainti.
Valtio:  Kongon demokraattinen tasavalta
Maakunta:  Pohjois-Kivu
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  75,7 km²
Väkiluku (2012):  300 000
 – Väestötiheys:  3 963 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Goma on kaupunki Kongon demokraattisessa tasavallan itäosassa Kivujärven pohjoisrannalla. Se on Pohjois-Kivun maakunnan pääkaupunki, jossa oli vuonna 2012 noin miljoona ihmistä: 300 000 kanta-asukasta ja satojatuhansia pakolaisia.
Gomassa on strategisesti merkittävä lentokenttä.
Vuonna 2012 Ruandasta tukea saava kapinallisryhmä M23 taisteli kaupungista ja sai sen haltuunsa marraskuun lopulla. Noin 50 000 kaupungin asukkaan arveltiin paenneen. Kapinalliset vetäytyivät kaupungista joulukuun alussa.
Tilanne kaupungissa heikentyi uudestaan, kun maan asevoimien ja Ruandan tukemien M23-kapinallisten väliset taistelut levisivät kaupunkiin. Tammikuussa 2025 Goma oli taistelujen vuoksi piiritetty. Tammikuun 27. M23-kapinalliset kertoivat ottaneensa Goman haltuunsa. YK varoitti huolestuttavasta humanitaarisesta tilanteesta Gomassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Goma Wikimedia Commonsissa
Lauri Inna

Lauri Inna (s. 1979 Vammala) on suomalainen kuntajohtaja ja Porin kaupunginjohtaja.  Hän toimi  Salon kaupunginjohtajana vuosina 2017–2020.  Aiemmin Inna toimi Hattulan ja  Punkalaitumen kunnanjohtajana.  Lisäksi hän on toiminut Maavoimien tiedotuspäällikkönä ja Teollisuuden voiman viestintäpäällikkönä. Koulutukseltaan Inna on valtiotieteiden maisteri. 15. kesäkuuta 2020 Inna aloitti Keskon Lounais-Suomen aluejohtajana. Vuoden 2022 marraskuussa hänet valittiin Porin kaupunginjohtajaksi. Hän aloitti tehtävässään  1. maaliskuuta 2023.
Inna on myös Lentopalloliiton puheenjohtaja sekä Olympiakomitean hallituksen 2. varapuheenjohtaja 30.11.2024 alkaen.
Viimeinen elokuva

| Viimeinen elokuva> The Last Picture Show |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Peter Bogdanovich
Käsikirjoittaja:  Peter Bogdanovich Larry McMurtry
Perustuu:  Larry McMurtryn romaaniin The Last Picture Show (1966)
Tuottaja:  Stephen J. Friedman Bob Rafelson
Säveltäjä:  Hank Williams
Kuvaaja:  Robert Surtees
Leikkaaja:  Donn Cambern
Pääosat:  Timothy Bottoms Jeff Bridges Ellen Burstyn Ben Johnson Cloris Leachman Cybill Shepherd Clu Gulager
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  BBS Productions Columbia Pictures
Levittäjä:  Columbia Pictures
Kesto:  119 min (ohjaajan versio 127 min)
Alkuperäiskieli:  englanti
Seuraaja:  Texasville – unohduksen maa
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viimeinen elokuva (The Last Picture Show) on yhdysvaltalainen mustavalkoinen draamaelokuva vuodelta 1971 ja ohjaajansa Peter Bogdanovichin tunnetuimpia teoksia. Sen käsikirjoitus perustuu Larry McMurtryn vuonna 1966 ilmestyneeseen romaaniin The Last Picture Show.
Juoni

Elokuvan tarina sijoittuu texasilaiseen pikkukaupunkiin marraskuusta 1951 lokakuuhun 1952. Nuoret Sonny Crawford (Timothy Bottoms) ja Duane Jackson (Jeff Bridges) käyvät high schoolin viimeistä luokkaa. Duane seurustelee Jacy Farrow’n kanssa, joka on kaupungin rikkaimman perheen kuvankaunis tyttö (Cybill Shepherd esikoisroolissaan). Molemmat pojat toimivat kapteeneina koulunsa heikosti menestyvässä amerikkalaisen jalkapallon joukkueessa, eikä asioita tee helpommaksi se, että Sonny aloittaa suhteen joukkueen valmentajan vaimon kanssa.
Pikkukaupunki on tekemässä kuolemaa, kun sen väestö muuttaa työn perässä isompiin naapurikaupunkeihin. Sonny ja Duane elävät samaan aikaan nuoruutensa loppua erilaisine seikkailuineen, edessään vastuun ottaminen itsestään. Ainoat jäljellä olevat huvitukset kaupungissa ovat heidän ystävänsä Sam the Lionin pyörittämät elokuvateatteri, biljardisali ja kahvila. Sitten tulee aika, että elokuvanäytännötkin joudutaan lopettamaan katsojien puutteessa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Timothy Bottoms  | … |  Sonny Crawford   |
|  Jeff Bridges  | … |  Duane Jackson   |
|  Ben Johnson  | … |  Sam the Lion   |
|  Cybill Shepherd  | … |  Jacy Farrow   |
|  Cloris Leachman  | … |  Ruth Popper   |
|  Ellen Burstyn  | … |  Lois Farrow   |
|  Eileen Brennan  | … |  Genevieve   |
|  Clu Gulager  | … |  Abilene   |
|  Sam Bottoms  | … |  Billy   |
|  Sharon Ullrick  | … |  Charlene Duggs   |
|  Randy Quaid  | … |  Lester Marlow   |
|  Joe Heathcock  | … |  seriffi   |
|  Bill Thurman  | … |  valmentaja Popper   |
|  Barc Doyle  | … |  Joe Bob Blanton   |
|  Jessie Lee Fulton  | … |  neiti Mosey   |
Vastaanotto

Ben Johnson sai roolistaan parhaan miessivuosan ja Cloris Leachman parhaan naissivuosan Oscar-palkinnot. Lisäksi elokuva oli Oscar-ehdokas useassa sarjassa: paras elokuva, ohjaus, sovitettu käsikirjoitus, kuvaus, ja Jeff Bridges ja Ellen Burstyn olivat sivuosa-Oscarien ehdokkaina.
Viimeinen elokuva valittiin vuonna 1998 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Jatko-osa ja ohjaajan versio

Vuonna 1990 Bogdanovich toi ensi-iltaan Viimeisen elokuvan jatko-osan Texasville – unohduksen maa, joka myös perustui McMurtryn tekstiin, vuonna 1987 julkaistuun romaaniin Texasville. Viimeisen elokuvan näyttelijöistä mukana ovat Jeff Bridges, Cybill Shepherd, Timothy Bottoms, Cloris Leachman, Eileen Brennan, Randy Quaid, Sharon Ullrick ja Barc Doyle.
Vuonna 1992 Bogdanovich teki elokuvasta ohjaajan leikkauksen, johon hän otti mukaan seitsemän minuuttia kohtauksia, jotka Columbia Pictures oli vuonna 1971 vaatinut poistamaan pitääkseen elokuvan alle kahden tunnin mittaisena.
Elokuvat esitetään viimeisinä Yle Teeman teemalauantain elokuvina 22. huhtikuuta 2017, ja The Last Picture Show’sta esitetään ohjaajan leikkaus.
Aiheesta muualla

The Last Picture Show eli Viimeinen elokuva Yle 21.11.2016
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:The Last Picture Show
Käännös suomeksi
Haukka (sarjakuvahahmo)

| Haukka |
| --- | --- |

Luoja(t):  Stan Lee & Gene Colan
Kustantamo:  Marvel Comics
Ensiesiintyminen:  Captain America #117 (syyskuu 1969)
Henkilötiedot
Oikea nimi:  Samuel Thomas "Sam" Wilson
Status:  Aktiivinen
Pituus:  187 cm
Paino:  109 kg
Ryhmäsidokset:  Kostajat YPKVV
Voimat:  Lintujen kouluttaminen. Itsepuolustustaidot. Linnun tavoin lentäminen siipiensä avulla. Empaattinen yhteys lemmikkihaukkaansa. Kyky nähdä asioita lähellä olevien lintujen näkökulmasta.
Haukka (engl. Falcon), oikealta nimeltään Sam Wilson, on Marvel-kustantamon sarjakuvien supersankarihahmo. Hahmon loivat Stan Lee ja Gene Colan. Hän esiintyi ensi kerran vuonna 1969 Kapteeni Amerikka-sarjakuvan numerossa 117. Hahmo on Marvelin historian toinen tummaihoinen supersankari, Mustan Pantterin jälkeen.
Wilson käyttää varusteinaan mekaanisia siipiä ja hänellä on myös rajoitettu kyky hallita lintuja telepaattisesti. Hän on toiminut usein itse Steve Rogersin alias Kapteeni Amerikan taistelutoverina. Lehden All-New Captain America numerosta 1 (tammikuu 2015) alkaen hän on toiminut uutena Kapteeni Amerikkana sekä Kostajien johtajana. Hänen veljenpoikansa Jim Wilson taas on Hulkin ja Rick Jonesin ystävä.
Toukokuussa 2011 Haukka sijoittui IGN:n 100 parhaan sarjakuvasupersankarin äänestyksessä sijalle 96.
Sam Wilson esiintyy myös Marvel Cinematic Universen elokuvissa, joissa häntä näyttelee Anthony Mackie. Hahmo esiintyi Haukkana elokuvissa Captain America: The Return of the First Avenger (2014), Avengers: Age of Ultron (2015), Ant-Man (2015), Captain America: Civil War (2016), Avengers: Infinity War (2018) ja Avengers: Endgame (2019). Disney+-sarjassa The Falcon and the Winter Soldier (2021) hän siirtyi Kapteeni Amerikan tittelin uudeksi kantajaksi ja jatkaa tittelin kantajana myös elokuvissa Captain America: Brave New World (2025), Avengers: Doomsday (2026) ja Avengers: Secret Wars (2027).
Hahmon tausta

Samuel Thomas Wilson auysi Harlemissa, New Yorkissa, ja oli nuorella iällä ollut kiinnostunut lintujen, erityisesti kyyhkyjen, kesyttämisestä.. Teini-ikäisenä hän kuitenkin joutuu rasismin uhriksi ja jopa kieltäytyy liittymästä kirkkoon. Vaikka hänen vanhempansa ovat hartaita kristitytyjä, he antavat Wilsonin tutkia muita uskontoja. Mutta seuraavana iltana Wilsonin isä, ministeri Paul Wilson, nuoree yrittäöessään pysäyttää väkivaltaista naapuririitaa. Kaksi vuotta tämän jälkeen Wilsonin äiti, Darlene Wilson, joutuu ryöstäjän ampumaksi. Aikuisena Wilson ryhtyy sosiaalityöntekijäksi ja tapaa Karibian Karkotussaarella Steve Rogersin / Kapteeni Amerikan, joka oli tullut pysäyttämään saarta hallinnassaan pitäviä Punakallon entisiä liittolaisia. Wilson ystävystyy saarella myös haukan kanssa, jolle hän antaa nimen Redwing.
Rogersin suostuttelemana, Wilson yllyttää saaren asukkaita kapinaan vallapitäjiä vastaan, tekee itselleen Haukan puvun ja harjoittelee yhdessä Rogersin kanssa. Autettuaan Rogersia pihitettämään vallanpitäjät ja Punakallon, Haukasta tulee Kapteeni Amerikan taistelutoveri. Ja Musta Pantteri rakennuttaa hänelle mekaaniset siivet, joilla Haukka pystyisi lentämään. Wilson on myös toiminut Kapteeni Amerikkana Rogersin oletettua kuolleen tai Rogersin itse väliaikaisesti luovuttua tittelistä. Jälkimmäisessä tapauksessa Rogers otti Kapteeni Amerikan tittelin takaisin, kun Punakallo tappoi Roscoen, nuoren miehen, jonka mentorina Haukka toimi.
Muita Haukkoja > Joaquin Torres

Vuonna 2015 käynnistetyissä uusissa All-New, All-Different Marvel -brändätyissä sarjakuvissa, Kapteeni Amerikaksi vakituisesti ryhtynyt Sam Wilson tutki kadonneen meksikolaisen teinin, Joaquin Torresin, sieppausta. Tiedemies Karl Malus oli muuttanut Torresin ihmishaukkahybridiksi käyttämällä Wilsonin lemmikin, Redwingin, DNA:ta. Torresin tilaa ei ollut mahdollista enää parantaa, sillä Redwingillä oli vampyyrimaisia piirteitä ja Torres oli saanut myös kyvyn parantua haavoista. Kun Wilson joutui Matelijaryhmän vangiksi ja heitti hänet ikkunasta, Torres pelasti hänet. Wilson lähetti Redwingin avulla telepaattisesti ohjeita siitä kuinka taistella Matelijaryhmän jäseniä vastaan. Tämän jälkeen Wilson antoi Torresin ryhtyä vakituiseksi taistelutoverikseen.
Hahmoa näytelleet

| Vuodet | Näyttelijät | Sarjat | Elokuvat | Konsolipelit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1999–2000 | Martin Roach | The Avengers: United They Stand |  |  |
| 2009–2011 | Alimi Ballard | The Super Hero Squad Show |  | Marvel Super Hero Squad Marvel Super Hero Squad: The Infinity Gauntlet Marvel Super Hero Squad: Comic Combat |
| 2012 | Lance Reddick | The Avengers: Earth’s Mightiest Heroes |  |  |
| 2013–2019 | Bumper Robinson | Avengers Assemble Ultimate Spider-Man Marvel Future Avengers | Lego Marvel Super Heroes: Maximum Overload | Disney Infinity 2.0 Marvel Ultimate Alliance 3: The Black Order |
| 2013 | Andrew Kishino |  |  | Lego Marvel Super Heroes |
| 2014–2016, 2018–2019, 2021, 2024–2027 | Anthony Mackie | The Falcon and the Winter Soldier What If...? | Captain America: The Return of the First Avenger Avengers: Age of Ultron Ant-Man Captain America: Civil War Avengers: Infinity War Avengers: Endgame Captain America: Brave New World Avengers: Doomsday Avengers: Secret Wars | Lego Marvel’s Avengers |
Aiheesta muualla

Marvel-kustantamon kotisivujen osuus Haukasta (englanniksi)
| n k Kapteeni Amerikka |
| --- | --- |
 Joe Simon  Jack Kirby 
Alter egot:  Steve Rogers  Isaiah Bradley  Jeffrey Mace  John Walker  James Bunachan ”Bucky” Barnes  Sam Wilson 
Sivuhahmot:  Bucky  Peggy Carter  Sharon Carter  Haukka  Hyökkääjät  Jack Flag  Musta Leski  Rick Jones  Patriootti  Taistelutähti  Ulvovat Kommandot 
Viholliset:  AIM  Arnim Zola  Batroc  Hydra  Kallo  Lipunrepijä  Madame Hydra  Matelijaryhmä Anakonda  Ankerias  Mustamamba  Kobra  Kyy  Sidewinder  Timanttiselkä  MODOK  Paroni Strucker  Paroni Zemo  Punakallo  Tohtori Faustus  Urakoitsija  Vihanlietsoja 
Elokuvat:  Captain America (1944)  Captain America (televisioelokuva, 1979)  Captain America II: Death Too Soon (televisioelokuva)  Captain America (1990) 
Marvel Cinematic Universe:  The First Avenger (2011)  The Return of the First Avenger (2014)  Civil War (2016)  The Falcon and the Winter Soldier (2021)  Brave New World (2025) 
Videopelit:  Captain America in: The Doom Tube of Dr. Megalomann  Spider-Man and Captain America in Doctor Doom's Revenge  Captain America and The Avengers  Captain America: Super Soldier  Marvel 1943: Rise of Hydra 
Liittyvät artikkelit:  YPKVV  Rautapatriootti
Maanjäristys

Maanjäristyksen tuhoama koulu El Salvadorissa.
Maanjäristystoiminta. Maanjäristykset, jotka olivat voimakkuudeltaan yli 4,5 Richterin asteikolla, 1973–2004. Väri kuvaa maanjäristyksen esiintymissyvyyttä.
Maanjäristysten keskipisteet 1963–1998. 358 214 järistystä.
Maanjäristysaaltojen eteneminen Maan sisuksissa.
San Franciscon raunioita vuoden 1906 maanjäristyksen jälkeen
Maanjäristys on Maan peruskallion tärähtelyä, joka on voimakkaana hyvin tuhoisaa rakennuksille ja ihmisille. Heikko järistys heiluttaa lamppuja, voimakas järistys romahduttaa talot, hyvin voimakas myllää maaperääkin. Meren pohjassa tapahtunut maanjäristys voi aiheuttaa voimakkaan hyökyaallon, tsunamin.
Maanjäristyksen maanalainen tapahtumapaikka on hyposentrumi, ja maanpintakeskus episentrumi. Maanjäristysaallot eli seismiset aallot jaetaan pitkittäisiin ja poikittaisiin aaltoihin sekä pinta-aaltoihin. Järistysaaltojen heijastumisia ja taittumisia tutkimalla voidaan selvittää jossain määrin peruskallion ja koko Maan rakennetta.
Maanjäristyksiä pystytään toteamaan kaukaakin seismometriksi tai seismografiksi kutsutulla laitteella. Maanjäristyksen rekisteröintiä kutsutaan seismogrammiksi.
Luokittelu

Globaalit maanjäristykset luokitellaan hyposentrumin syvyyden perusteella mataliin (h < 70 km), keskisyviin (h = 70–300 km) ja syviin (h = 300–700 km).
Seismogrammit jaetaan neljään luokkaan sen perusteella, mikä on seismometrin ja järistyksen episentrumin välinen kulmaetäisyys kilometreinä tai asteina (1° = 111,2 km):
Paikalliset etäisyydet (< 100 km)
Alueelliset etäisyydet (100–1 400 km)
Ylävaipan etäisyydet (13–30°)
Teleseismiset etäisyydet (> 30°)
Maanjäristyksen voimaa mitataan yleensä Richterin asteikolla ja tuhoisuutta Mercallin asteikolla. Järistykset, jotka ovat voimakkuudeltaan yli seitsemän Richterin asteikolla, ovat suuria, ja niitä tapahtuu maapallolla vuodessa noin 15.
Kun tutkitaan alueita, joiden luontainen seismisyys on hyvin alhainen, voidaan käyttää edellisestä poikkeavaa luokittelua.
Synty

Maanjäristyksiä syntyy muun muassa mannerlaattojen liikkuessa toistensa suhteen sekä tulivuorenpurkausten, asteroiditörmäysten, maanvyöryjen ja luolaromahdusten takia. Ihmistoimintakin voi laukaista maanjäristyksiä. Maanjäristyksiä esiintyy eniten mannerlaattojen raja-alueilla, joissa on runsasta tulivuoritoimintaakin.
Räjäytykset, kaivostoiminta, onnettomuudet ja muu ihmistoiminta synnyttävät omaleimaisia maanjäristysaaltoja. Kun on tarve erottaa ne oikeista maanjäristyksistä, niitä voidaan kutsua yleisemmin seismisiksi tapauksiksi.
Synty > Siirrokset

Tektoniset maanjäristykset tapahtuvat siirroksissa eli paikoissa, joissa kalliolohkot liukuvat toisiaan vasten. Kalliolohkojen välistä liikettä vastustaa niiden välinen kitka. Jos kitka lukitsee siirroksen, syntyy jännityskertymä. Jännitys jatkaa kasvamistaan, ja lopulta siirros murtuu ja siihen varastoitunut energia vapautuu maanjäristyksenä. Järistyksen voimakkuus riippuu siirrostason pinta-alasta sekä keskimääräisestä siirtymästä. Jännityksen purkautuminen alkaa järistyksen hyposentrumista eli fokuksesta eli pesäkkeestä.
Siirrokset jaetaan geologisesti kolmeen päätyyppiin: normaalisiirroksiin, käänteissiirroksiin ja kulku-liukusiirroksiin. Normaalisiirroksia esiintyy tavallisesti alueilla, joissa maankuori venyy eli on ekstensiossa. Käänteissiirroksia on alueilla, joissa kuorta puristetaan sivusuunnassa kasaan. Kulku-liukusiirroksessa lohkot liikkuvat sivusuunnassa toisiaan vasten. Kaikkien aikojen voimakkaimmat maanjäristykset liittyvät lähes poikkeuksetta käänteissiirroksiin.
Yli 90 prosenttia kaikista maanjäristyksiä syntyy mannerlaattojen reunoilla. Merkittävin maanjäristysalue seuraa niin sanottua Tyynenmeren tulirengasta, jonka alueella vapautuu 80 prosenttia kaikesta maanjäristyksissä vapautuvasta energiasta. Toinen merkittävä maanjäristysalue on Alppien–Himalajan orogeeninen vyöhyke, jonka maanjäristyksissä vapautuu 15 prosenttia maanjäristysenergiasta ja joka yhtyy Tyynenmeren tulirenkaaseen Malaijien saaristossa. Muita tektonisesti aktiivisia alueita ovat valtamerten keskiselänteet ja Itä-Afrikan hautavajoama. Suuria järistyksiä voi tapahtua kuitenkin myös mannerten sisäosissa.
Synty > Tulivuoritoiminta

Tulivuoritoimintaan liittyy myös niin sanottuja vulkaanisia maanjäristyksiä. Todennäköisesti tällaisissakin maanjäristyksissä tapahtuman syy kiviaineksen välisessä kimmahdusenergiassa. Jännitystilaan on kuitenkin saattanut tallentua energiaa, joka on peräisin magman liikkeistä aiheutuneesta lämmöstä.
Synty > Ihmistoiminta

Ihminen aiheuttaa jonkin verran maanjäristyksiä myös omalla toiminnallaan. Esimerkiksi kaivoksista poistettu kiviaines saattaa muuttaa jännitystiloja kaivostunnelien ympärillä ja toisaalta nesteiden pumppaaminen syviin kaivoihin saattaa voidella siirrospintaa sen verran, että jännitys pääsee laukeamaan.
Suurten tekojärvien täyttäminen on aiheuttanut yli 20 merkittävää seismisen aktiivisuuden kasvamista. Suurin osa tapauksista liittyy tekojärviin, joiden syvyys on yli 100 metriä ja tilavuus yli kuutiokilometrin. Todennäköisesti tekojärvien alueella on ollut jo paikallisia jännitteitä, jotka veden lisäpaine on saanut laukeamaan. Tekojärviin liittyneitä maanjäristyksiä on usein vaikea liittää suoraan järven täyttämiseen, sillä tapahtumaa edeltäneeltä ajalta ei ole vertailuaineistoa.
Aaltotyypit

Maanjäristyspesäkkeestä syntyy useita erilaisia aaltoja. Nopeimmin kulkevat P-aallot eli pitkittäisaallot, ja niistä seuraavana saapuvat S-aallot eli poikittaisaallot. Niitä seuraa pitkiä ja korkea-amplitudisia aaltoja, joiden jaksonaika lyhenee hiljalleen. Näitä aaltoja kutsutaan pinta-aalloiksi. Hyvin suuret maanjäristykset voivat saada koko maapallon oskilloimaan ns. Maan vapaina värähtelyinä.
P- ja S-aallot ovat seismisiä perusaaltoja. Ne voivat kulkea suoraan maan sisäosien halki ja toisaalta heijastua tai taittua kuoren, vaipan tai ytimen rajoilla. P-aallossa aaltoliikkeen etenemissuuntaan nähden tapahtuu kokoonpuristuvia liikkeitä ja tilavuuden muutoksia, kun aalto kulkee väliaineen läpi. S-aallossa puolestaan muodonmuutokset ja leikkausjännityksestä aiheutuvat muutokset tapahtuvat aaltoliikkeen etenemissuuntaan vastaan kohtisuorasti. S-aalloista voidaan erottaa kaksi eri polariteettia: SH-aalloissa värähtely tapahtuu vaakatasossa, kun taas SV-aalloissa se tapahtuu pystytasossa. Kaikkia alueita suorat P-aallot eivät saavuta, koska edetessään ne kääntyvät kohti Maan pintaa ja taipuvat vaipan ja ytimen rajalla. Ytimen ohi kulkevat aallot kulkevat etäisimmillään 103 asteen päähän järistyskeskuksesta. Ytimen läpäisseet aallot puolestaan peittävät noin 20 asteen säteisen alueen vastapuolella. S-aallot ovat poikittaista aaltoliikettä, joka ei voi edetä nesteessä eikä siten läpäise Maan ulkoydintä. P-aaltojen tavoin suorat S-aallot voidaan havaita 103 asteen säteisellä vyöhykkeellä järistyspaikasta, mutta ei kuitenkaan sen ulkopuolella.
Aaltojen etenemisnopeus vaihtelee väliaineen ominaisuuksien mukaan, eivätkä S-aallot etene nesteessä. Mantereisessa maankuoressa P-aaltojen nopeus on 6,0–7,8 kilometriä sekunnissa ja S-aaltojen 3,5–4,5 kilometriä sekunnissa. Perusaallot taittuvat, heijastuvat ja niiden nopeus muuttuu hyppäyksellisesti, kun ne kohtaavat Maan rakenteellisten kerrosten välisiä rajapintoja, joissa tiheys tai jäykkyys tai molemmat muuttuvat paljon lyhyellä matkalla.
Pinta-aaltojen nopeus on noin 4 kilometriä sekunnissa. Niitä on kahta perustyyppiä. Rayleigh-aallot kulkevat kaikissa rakenteissa, mutta Love-aallot vain kerrostuneissa materiaaleissa eivätkä ollenkaan nesteissä. Love-aallot liikkuvat näistä hieman nopeammin.
Voimakkuus > Vapautuva energia

Maanjäristyksessä vapautuu jännitysenergiaa, jota kallioon on kerääntynyt 50–100 vuotta. Se vapautuu kalliosta enintään muutaman minuutin aikana. Elastista energiaa voi vapautua 100 joulea jokaista kalliokuutiometriä kohti. Jos maanjäristyksen aiheuttama siirros on esimerkiksi tuhat kilometriä pitkä ja sata kilometriä syvä, energiaa vapautuu kaikkiaan 1018 joulea.
Voimakkuus > Intensiteetti

Vanhin maanjäristyksen voimakkuuden ilmoittamiseen käytetty suure on intensiteetti. Se perustuu järistyksien aiheuttamien näkyvien vaikutusten havainnointiin. Tällaiten vaikutusten mittaamiseen on kehitetty Mercallin asteikko, jota on sittemmin muokattu paljon. Niin sanottu muunnettu Mercallin asteikko jakaa järistykset 12 luokkaan. Luokka I on vaikutuksiltaan pienin ja luokka XII suurin. Luokan I järistyksen pystyy havaitsemaan vain laitteilla, kun luokan XII järistys tarkoittaa täydellistä tuhoa. Luokka II on ihmisaistein havaittavissa ja luokan VI järistykset aiheuttavat jo vähäistä vahinkoa.
Maanjäristyksen vaikutusalueelta kootun tiedon perustella voidaan laatia isoseisti-kartta. Siinä karttaan on piirretty tuntuvuusalueen rajat. Intensiteetin vaihtelu kuvastaa hyvin järistyspesäkettä ympäröivän kallioperän geologistektonista rakennetta.
Intensiteettiä on hyvin vaikea tai jopa mahdoton määritellä asumattomilla alueilla tai merellä tapahtuneiden maanjäristyksen kohdalla. Sama ongelma on myös niiden maanjäristyksen kohdalla, jotka tapahtuvat syvällä.
Voimakkuus > Magnitudi

Magnitudilla mitataan maanjäristyksen suuruutta fysikaalisena tapahtumana ja sen voimakkuutta itse järistyslähteessä. Magnitudiasteikot perustuvat laitehavaintoihin ja seismogrammin rekisteröimään jälkeen. Magnitudiasteikkoja on useita, ja niillä saadaan yleensä hieman toisistaan poikkeavia arvoja. Asteikot ovat tyypillisesti logaritmisia, jolloin asteen nousu tarkoittaa maanjäristyksen voimakkuuden kymmenkertaistumista. Käytetyimpiä asteikkoja ovat paikallisen magnitudin (ML) asteikot lähijäristyksille (ks. Richterin asteikko) sekä pinta-aaltomagnitudi (Ms) ja perusaaltomagnitudi (mb) kaukana sattuneille järistyksille. Nämä asteikot toimivat hyin vain tietyllä taajuus- ja etäisyysvälillä, eivätkä ne sovellu kaikkein isoimmille maanjäristyksille. Sen takia on kehitetty momenttimagnitudi
(Mw), joka antaa luotettavimman arvion voimakkuudesta.
Magnitudi-käsitteen loi 1935 yhdysvaltalainen Charles Richter. Niin sanotun Richterin asteikon kantalukuna on 10, ja se voidaan esittää kaavana ML = lg Amax − lg A0, missä ML on magnitudi, Amax seismogrammin suurimman heilahduksen amplitudi ja −lg A0 etäisyydestä riippuva vaimennustekijä. Richter valitsi asteikon perustaksi mikrometrin suuruisen heilahduksen seismogrammilla sadan kilometrin päässä episentristä, jolle hän antoi magnitudiarvon nolla. Raja on valittu tarkoituksella pieneksi, jotta havaitut magnitudit olisivat pääsääntöisesti positiivisia. Nykyaikaiset magnitudiasteikot kalibroidaan vastaamaan Richterin magnitudia.
Luotettavimpana asteikkona pidetään momenttimagnitudia, jota olivat 1970-luvulla kehittämässä japanilainen Hiroo Kanamori ja yhdysvaltalainen Thomas C. Hanks. Momenttimagnitudi määritellään yleensä vain yli 3,5 magnitudin paikallisille ja yli 5,5 magnitudin kaukojäristyksille. Pienemmissä maanjäristyksissä ei yleensä vapaudu tarpeeksi energiaa, jotta momenttimagnitudia pystyttäisiin määrittelemään.