stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Airspeed Ambassador
Suunnittelu

Ambassadorin suunnittelun pohjana oli Brabazonin komitean vuoden 1943 tutkimus Brittiläisen imperiumin siviililentokonetarpeista, jossa ehdotettiin viittä eri peruslentokonetyyppiä sodan jälkeiselle ajalle. Ambassadorin tehtävänä oli toimia DC-3:n ja H.P. 42:n korvaajana syöttöliikennereiteillä. Airspeed pyydettiin suunnittelemaan 14,5 tonnin luokkaan kuuluva paineistamaton lentokone, jonka voimanlähteenä toimisi kaksi Bristol Hercules -tähtimoottoria.
Lopulta lentokonetuotantoministeriön tilattua kaksi prototyyppiä Airspeediltä heti toisen maailmansodan jälkeen, oli suunnitelma kasvanutkin huomattavasti isommaksi. Nyt Ambassadorin tuli olla paineistettu lentokone, jonka moottoreina toimisivat Bristol Centaurus-tähtimoottorit, ja jonka maksimilentoonlähtöpaino olisi jo melkein 24 tonnia. Päivitetyssä suunnitelmassa oli 47 matkustajapaikkaa ja nokkalaskuteline, joka sai koneen näyttämään nykyaikaisemmalta kuin vastaavat, ja Euroopan lyhyemmillä lentoreiteillä yleiset, Douglas DC-3, Curtiss Commando, Avro Lancastrian ja Vickers Viking-konetyypit.
Tuotanto ja käyttö

Prototyyppejä valmistettiin kaiken kaikkiaan kolme kappaletta, joista ensimmäinen lensi ensilentonsa 10. heinäkuuta 1947. British European Airways (BEA) tilasi syyskuussa 1948 20 lentokonetta 3 miljoonan punnan hintaan ja liikennöi niillä vuosien 1952 ja 1958 välillä. Ensimmäinen Ambassadorin lento BEA:n väreissä tapahtui 13. maaliskuuta 1952 Heathrowin ja Pariisin Le Bourgetin välillä. Vuoden 1955 joulukuuhun mennessä Ambassadorit olivat lentäneet 2 230 lentotuntia per kone per vuosi; eniten BEA:n laivastossa. BEA kuitenkin hylkäsi Ambassadorit melko pian, ja viimeinen aikataulun mukainen lento oli elokuussa 1958. Tämän jälkeen tyypin korvasi Vickers Viscount.
Ambassadoreja oli BEA:n lisäksi Autairin, BKS Air Transportin ja Dan-Airin laivastoissa. Dan-Air oli viimeinen lentoyhtiö, joka käytti Ambadassoreja. Viimeinen liikennöinti Dan-Airin väreissä oli syyskuussa 1971. Lisäksi Butler Air Transport Australiassa, Globe Air Sveitsissä ja Norronafly Norjassa liikennöivät käytettyjä Ambassadoreja jonkin aikaa.
Ambassador oli suosittu lentokone paineistetun matkustamon ja hyvän äänieristyksen ansiosta. Markkinoille tulleet uudet potkuriturbiini- ja suihkumoottorikoneet, joissa oli luotettavammat moottorit ja suurempi huippunopeus koituivat kuitenkin Ambassadorin kohtaloksi. Kohtaloon vaikutti lisäksi Ambassadorien kaksi vakavaa onnettomuutta.
Onnettomuudet

Ambassadorille sattui kaksi vakavaa onnettomuutta:
6. helmikuuta 1958 Münchenistä nousemassa ollut British European Airwaysin lento 609 syöksyi ulos kiitotieltä ja törmäsi puiseen vajaan. Onnettomuus uutisoitiin Isossa-Britanniassa laajasti, koska koneessa oli kyydissä Manchester United-jalkapallojoukkueen pelaajia ja henkilökuntaa.
3. heinäkuuta 1968 BKS Air Transportin Heathrowille laskeutumassa olleen Ambassadorin vasen siipi osui maahan ja se törmäsi terminaaliin. Kaksi maassa ollutta Hawker Siddeley Tridentiä vahingoittuivat onnettomuuskoneen osuttua niihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Airspeed Ambassador Wikimedia Commonsissa
Eastwood, Tony: Piston Engine Airliner Production List.  The Aviation Hobby Shop, 1991.  ISBN 0-907178-37-5
Singfield, Tom. Classic Airliners. Leicester, England: Midland Publishing, 2000. ISBN 1-8578-0098-2
Jackson, A. J.: British Civil Aircraft since 1919 Volume 1.  London:  Putnam, 1974.  ISBN 0 -370-10006-9
Jackson, A. J.: British Civil Aircraft since 1919 Volume 1.  London:  Putnam, 1959.
Taylor H. A.: Airspeed Aircraft since 1931.  London:  Putnam and Company Ltd., 1970.  ISBN 978-0370001104  (englanniksi) vanhentunut SBN 370-00110-9
British European Airwaysin Airspeed Ambassador Liverpoolissa vuonna 1961.
Aita

Turva-aitaa Israelin ja Palestiinan rajalla.
Aita on rakennelma, jolla erotetaan tai rajataan alueita toisistaan. Esimerkiksi tontti voidaan rajata aidalla ja aidalla voidaan estää karjaa karkaamasta laidunalueilta. Aita voi myös toimia pelkkänä näkösuojana tai koristeena.
Aita on usein rakenteeltaan yhtenäinen, mutta siinä voi olla erikokoisia reikiä, kuten verkkoaidassa. Kulkua varten aitaan voidaan jättää erillinen aukko tai rakentaa jonkinlainen portti. Aitaa vastaava, mutta yleensä vankkatekoisempi ja läpinäkymätön rakenne on muuri.
Aidan voi tehdä käyttötarkoituksesta riippuen eri materiaaleista, esimerkiksi puusta, kivistä, metallista tai muovista. Talvella aidan voi tehdä myös lumesta tai jäästä. Aita voi myös olla elävä kasviaita, kuten kuusiaita, orapihlaja-aita tai pajuaita.
Erilaisia aitoja

Ha-ha eli piiloaita
Ketjuaita
Kiviaita
Luonnonkiviaita
Kuivamuuri
Laastimuuri
Pyörökiviaita
Säännötön lohkarekiviaita
Verkkomuuri
Paasikiviaita
Harkkokiviaita
Harkkosekamuuri
Liuskekivestä tehty aita
Koriste- tai näkösuoja-aita
Lauta-aita
Lumiaita, käytetään aukeiden tieosuuksien tai vastaavien suojaamiseen lumikinoksilta
Pensasaita, muodostuu kasveista, kuten orapihlajasta.
Kuusiaita, muodostuu kuusista
Piikkilanka-aita
Pistoaita eli riukuaita
Risuaita
Sähköaita
Teräsaita
Takorauta-aidat
Valurauta-aidat
Teräksiset valmisaidat
Teräksiset elementti- ja verkkoaidat
Työmaa-aita, väliaikainen aita
Kirjallisuutta

Pasanen, Sari. Aidat ja portit. Viherympäristöliitto ry. Julkaisu 24. ISBN 952-5225-20-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta aita Wikimedia Commonsissa
Suomen euroviisukarsinta 1983

| Eurovision laulukilpailu 1983>  Suomen euroviisukarsinta |
| --- | --- |

Päivämäärä:  28. tammikuuta 1983 tulokset 11. helmikuuta
Tapahtumapaikka:  Ylen tv-studio 2, Pasila, Helsinki
Juontaja(t):  Maria Valkama
Kapellimestari:  Ossi Runne
Valintamenetelmä:  Postikorttiäänestys
Kilpailumenetelmä:  Avoin sävellyskilpailu
Voittaja:  Ami Aspelund ”Fantasiaa”
Suomi Eurovision laulukilpailussa 
 ◄ 1982  1984 ► 
Suomen euroviisukarsinta 1983 oli kilpailu, jossa valittiin Suomen edustaja vuoden 1983 Eurovision laulukilpailuun. Edellisvuoden nollapistetuloksen jälkeen Suomen karsinta uudistettiin perusteellisesti. Karsinta järjestettiin jälleen avoimena kilpailuna, johon saatiin noin 300 sävelmää. Kilpailun sääntönä osallistuvien säveltäjien oli oltava syntyperäisiä Suomen kansalaisia, millä mahdollisesti yritettiin estää kaksi heikosti menestynyttä Suomen euroviisua säveltäneen brittitaustaisen Jim Pembroken osallistuminen. Tuohon mennessä hänen lisäkseen vain kaksi ei-suomalaista säveltäjää oli osallistunut Suomen karsintoihin.
Lähetetyistä kappaleista kymmenen valittiin finaaliin, jossa jokaisen säveltäjän oli valittava kappaleensa esittäjäksi joko Ami Aspelund, Meiju Suvas, Kirka, Tapani Kansa tai Opus 5. Karsinnan finaali pidettiin Ylen tv-studiossa 2 perjantaina 28. tammikuuta ja televisioitiin suorana YLE TV1:ssä kello 21.30 alkaen. Edellisvuonna asiantuntijaraatien maku oli herättänyt kritiikkiä, joten tällä kertaa tv-katsojat valitsivat Suomen edustajan postikorttiäänestyksellä. Postikortteja lähetettiin runsaat 120 000. Äänestyksen tulos julkistettiin 11. helmikuuta kello 21.25 ohjelmassa "Väärän kuninkaan päivä".
Tulos

| Sija | Esittäjä | Sävelmä | Lauluntekijät | Äänet |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Ami Aspelund | Fantasiaa | Kari Kuusamo (säv.), Kaisu Liuhala (san.) | 44131 |
| 2. | Kirka | Täytyy uskaltaa | Kisu Jernström (säv.), Kassu Halonen (säv.), Impi Riimi (san.) | 22237 |
| 3. | Tapani Kansa | Kadonneen rakkauden unelma | Jukka Koivisto (säv.), Chrisse Johansson (san.) | 19247 |
| 4. | Tapani Kansa | Kun kyynelilläni nuottini kastelen | Markku Anttila (säv.), Jussi Asu (san.) | 12205 |
| 5. | Kirka | Tuhanteen aamuun laulun teen | Jukka Siikavire (säv.), Jussi Tuominen (san.) | 8703 |
| 6. | Opus 5 | Muista mua musiikilla | Markku Johansson (säv. & san.), Juha Vainio (säv. & san.) | 3474 |
| 7. | Meiju Suvas | Laulujen laulu | Aarno Raninen (säv.), Pertti Reponen (san.) | 3101 |
| 8. | Kirka | Kaksi vaan | Olli Ahvenlahti (säv.), Asko Koskela (san.) | 3057 |
| 9. | Meiju Suvas | Rakastunut nainen | Valto Laitinen (säv.), Raul Reiman (san.) | 2401 |
| 10. | Ami Aspelund | Hymni Äiti Teresalle | Jaska Linkola (säv. & san.) | 2306 |
Palanneet artistit

Sijoitukset euroviisukarsinnoissa on merkitty mustalla tekstillä ja interviisukarsinnoissa punaisella tekstillä.
| Artisti | Aikaisemmat vuodet (sijoitus)  (Suomen karsinnat) | Aikaisemmat vuodet (sijoitus)  (Eurovision laulukilpailu) |
| --- | --- | --- |
| Ami Aspelund | 1975 (karsiutui semifinaalissa) 1982 (2., 5., 6.) | - |
| Kirka | 1972 (3.) 1974 (2. semifinaalin 5.) 1975 (5.) 1976 (4.) 1979 (4.) 1980 (2.) | - |
| Tapani Kansa | 1975 (karsiutui semifinaalissa) 1978 (7.) 1980 (molemmat kappaleet karsiutuivat semifinaalissa) 1981 (6.) 1982 (7., 8., 9., 10.) | - |
| Opus 5 | 1982 (4.) | - |
Aiheesta muualla

Voittoesitys Ylen Elävässä arkistossa
Koko karsintafinaali Ylen Elävässä arkistossa
Suomen euroviisukarsinta 1983 Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Suomen euroviisukarsinnat (1961–2011) ja Uuden Musiikin Kilpailu (2012–)
| --- | --- |
1960–:  1961  1962  1963  1964  1965  1966  1967  1968  1969 
1970–:  1970  1971  1972  1973  1974  1975  1976  1977  1978  1979 
1980–:  1980  1981  1982  1983  1984  1985  1986  1987  1988  1989 
1990–:  1990  1991  1992  1993  1994  1995  1996  1997  1998  1999 
2000–:  2000  2001  2002  2003  2004  2005  2006  2007  2008  2009 
2010–:  2010  2011  2012  2013  2014  2015  2016  2017  2018  2019 
2020–:  2020  2021  2022  2023  2024  2025
Julio Olarticoechea

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Julio Jorge Olarticoechea
Syntymäaika: 18. lokakuuta 1958
Syntymäpaikka: Saladillo, Argentiina
Pelipaikka: Puolustaja
Pituus: 1,69 m
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1975–81 | Racing Club | 230 | (13) |
| 1981–84 | River Plate | 106 | (3) |
| 1985–86  | Boca Juniors | 44 | (4) |
| 1987 | Nantes | 27 | (3) |
| 1987–88 | Argentinos Juniors | 25 | (2) |
| 1988–90 | Racing Club |  | (Kts. yllä) |
| 1990–93 | Mandiyú | 61 | (4) |
Maajoukkue
| 1982–90 |  Argentiina | 32 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Julio Jorge Olarticoechea (18. lokakuuta 1958 Saladillo, Argentiina) on entinen argentiinalainen jalkapalloilija. Hän pelasi pääosan urastaan Racing Clubissa, River Platessa ja Mandiyússa mutta pelasi myös muissa joukkueissa. Hän pelasi kaksissa MM-kilpailuissa (1986 ja 1990), ja hänet oli valittu myös 1982, mutta hän ei kuitenkaan pelannut tuolloin. Olarticoechea pelasi MM-kilpailuissa yhteensä 12 ottelua ja saavutti yhden maailmanmestaruuden (1986) ja yhden MM-hopean (1990).
Aiheesta muualla

Elämäkerta (espanjaksi)
Argentiinan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1982
1 Ardiles |
2 Baley |
3 Barbas |
4 Bertoni |
5 Calderón |
6 Díaz |
7 Fillol |
8 Galván |
9 Gallego |
10 Maradona |
11 Kempes |
12 Hernández |
13 Olarticoechea |
14 Olguín |
15 Passarella |
16 Pumpido |
17 Santamaría |
18 Tarantini |
19 Trossero |
20 Valdano |
21 Valencia |
22 Van Tuyne |
Valmentaja Menotti
Argentiinan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1986
1 Almirón |
2 Batista |
3 Bochini |
4 Borghi |
5 Brown |
6 Passarella |
7 Burruchaga |
8 Clausen |
9 Cuciuffo |
10 Maradona |
11 Valdano |
12 Enrique |
13 Garré |
14 Giusti |
15 Islas |
16 Olarticoechea |
17 Pasculli |
18 Pumpido |
19 Ruggeri |
20 Tapia |
21 Trobbiani |
22 Zelada |
Valmentaja Bilardo
Argentiinan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1990
1 Pumpido |
2 Batista |
3 Balbo |
4 Basualdo |
5 Bauza |
6 Calderón |
7 Burruchaga |
8 Caniggia |
9 Dezotti |
10 Maradona |
11 Fabbri |
12 Goycochea |
13 Lorenzo |
14 Giusti |
15 Monzón |
16 Olarticoechea |
17 Sensini |
18 Serrizuela |
19 Ruggeri |
20 Simón |
21 Troglio |
22 Cancelarich |
Valmentaja Bilardo
Pertti Jarla

| Pertti Jarla |
| --- | --- |
 Pertti Jarla elokuussa 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. lokakuuta 1971 (ikä 53) Nastola
Kansalaisuus:  suomalainen
Aiheesta muualla
Kotisivu
Pertti Olavi Jarla (s. 25. lokakuuta 1971 Nastola) on itseoppinut taiteilija ja sarjakuvapiirtäjä. Hänet tunnetaan erityisesti useissa sanomalehdissä ilmestyvästä Fingerpori-sarjakuvastaan.
Elämä ja ura

Maanviljelijäperheen poikana Nastolassa kasvanut Jarla havaitsi jo kouluaikana olevansa kiinnostunut vain piirtämisestä. Suurimpina esikuvinaan hän piti underground-sarjakuvapiirtäjiä Juho Juntusta ja Gilbert Sheltonia. Juntusen ja Sheltonin innoittamana Jarla tarjosi jo lukiolaisena sarjakuviaan huumorilehti Pahkasialle. Hänestä tuli lehden pitkäaikainen avustaja, ja vuosina 1991–2000 lukuisia hänen sarjakuviaan julkaistiin Pahkasiassa.
Vuosina 1996–2007 Jarla työskenteli luentovisualisoijana Jari Sarasvuon valmennusyritys Trainers’ Housessa tehtävänään piirtää yritysvalmennustilaisuuksien aikana sarjakuvia käsiteltävistä aiheista. Tapahtuman päätteeksi sarjakuvat monistettiin ja jaettiin asiakkaille. Jarlan mukaan palaute oli kaksijakoista: osa asiakkaista ei pitänyt piirroksista lainkaan, osa riemastui niin että tilasi Jarlalta lisää kuvituksia yritystensä julkaisuihin. Hän kuvitti myös Sarasvuon yrityskoulutuskirjan Myynnin korkeajännitys (1998).
Piirrostöidensä ohella Jarla suoritti kuvataide- ja animaatiokursseja Laajasalon opistossa, Helsingin kaupungin nuorisotyöpajassa ja Lahden muotoiluinstituutissa.
Jarla osallistui vuonna 2006 Kemin pohjoismaisen sarjakuvakilpailun strippikategoriaan sarjakuvallaan Karl-Barks-Stadt. Se sai kolmannen palkinnon ja ilmestyi saman vuoden marraskuun ajan Ilta-Sanomien kuukauden kotimaisena sarjakuvana. Helsingin Sanomien sarjakuvatoimittaja Eeva Lepistö kiinnitti Karl-Barks-Stadtiin huomiota ja pyysi Jarlaa lehden uudeksi sarjakuvapiirtäjäksi. Nimeltään Fingerporiksi vaihdettu sarjakuva ilmestyi Helsingin Sanomissa ensimmäisen kerran 5. helmikuuta 2007 alkaen. Nykyisin Fingerpori on levinnyt myös lukuisiin muihin lehtiin ja siitä on julkaistu useita albumeita.
Vuoden 2012 presidentinvaaleissa Jarla kuului vihreiden Pekka Haavistoa tukevaan kansalaisvaltuuskuntaan. Hän kuvitti Haavistoa kannattavaa ”Kakkonen on ykkönen” -kampanjasivustoa, joka nousi Suomen klikatuimpien sivujen joukkoon. Jarla kirjoittaa myös Suomen Kuvalehden nettisivuilla julkaistavaa ”Tähän on tultu” -blogia, jossa hän muun muassa ottaa kantaa ajankohtaisiin asioihin ja kertoo omasta maailmankatsomuksestaan.
Syyskuusta 2020 kesäkuuhun 2024 Jarla toimi Helsingin Sanomien pilapiirtäjänä.
Jarla katsoo olevansa skeptikko. Hän oli naimisissa sarjakuvataiteilija Emmi Valveen kanssa vuosina 2016–2020. Jarla oli ollut aiemminkin naimisissa Jenni-nimisen naisen kanssa vuosina 2007–2013.
Jarlan yritys Täysi Käsi Oy on julkaissut Poika Vesannon sarjakuvia Saku Sämpylä. Eetu ja Riku : kuvasarjoja vuosilta 1931–32.
Julkaisut > Fingerpori-sarjakuvat

Luettelo artikkelissa Fingerpori.
Julkaisut > Muut sarjakuvat

Lapinlahden linnut.  Arktinen banaani, 2011.  ISBN 978-952-5768-64-0
Kapteeni Tserep.  Arktinen banaani, 2013.  ISBN 978-952-270-079-7
Jäätävä Spede – sarjakuvalliset muistelmat.  Helsinki:  Like, 2015.  ISBN 978-952-01-1141-0
Julkaisut > Kirjankuvitukset

Sarasvuo, Jari: Myynnin korkeajännitys (1998)
Schatz, Roman: Zoo – eläimellinen tarina (2009)
Schatz, Roman: Käsikirja (2010)
Julkaisut > Muraaleja

2018, Tampere.
2018, Tampere.
2018, Tampere.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fingerpori.org
Harri Römpötti: HS:n uusi sarjakuva Fingerpori on tekijänsä naivistinen maailmankartta. Helsingin Sanomat 4.2.2007. (Arkistoitu sivu)
Eija Väliranta: Fingerporin piirtäjä Pertti Jarla: Olen kasvanut naurattamaan. Apu 24.11.2009.
Armi Suojanen: Fingerpori-piirtäjä vääntää vitsiä vaikka Raamatusta. Helsingin uutiset 27.3.2010.
Sanna Posti Sjöman: Pertti Jarla. Sheriffi.se 26.5.2010.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Elonet 
Muut:  Europeana  IdRef
Rakkausromaani

Chris Hammond, ”Oh Edward! How can you?”, 1899. Kuvitusta Jane Austenin romaaniin Järki ja tunteet (1811).
Rakkausromaani on kaunokirjallisuuden lajityyppi, joka keskittyy romanttisen rakkauden kuvaamiseen.
Rakkausromaanit viihdekirjallisuutena

Maailman suurin romanttisen kirjaviihteen tuottaja on kanadalainen Harlequin Enterprises. Suomessa romanttista naistenviihdettä on kustantanut muun muassa Kolmiokirja. Yritys julkaisee Suomeen sijoittuvia romanttisia taskukirjoja.
Harlekiini-kirjojen vastaanottoa pro gradu -työssään tutkinut sosiologi Jukka Törrösen mukaan ”Harlekiinien suurkuluttajia ovat usein äidit, jotka joutuvat jatkuvasti myötäilemään muiden tarpeita. Romanssien lukeminen on tapa rajata itselleen tilaa arjen keskellä.” Romanssiviihdettä on verrattu miesten suosimaan urheiluviihteeseen: molempien viehätys perustuu niiden kykyyn synnyttää voimakkaita tunteita.
Kirjallisuutta

Soikkeli, Markku: Lemmen leikkikehässä. Rakkausdiskurssin sovellukset 1900-luvun suomalaisissa rakkausromaaneissa.  (Väitöskirja: Turun yliopisto)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1998.  ISBN 951-746-063-5
Soikkeli, Markku: Tuttua lemmentouhua. Johdatus rakkauskertomusten poetiikkaan, historiaan ja filosofiaan.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2016.  ISBN 978-952-222-714-0
Törrönen, Jukka: Aito rakkaus maskuliinisessa maailmassa. Harlekin-romanssi ja sen vastaanotto lukiolaisten keskuudessa.  (Perustuu tekijän pro gradu -työhön)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 1996.  ISBN 951-34-0710-1
Aiheesta muualla

Yle Radio 1:n Kirjakerho: Mistä on rakkauskertomukset tehty? 9.8.2016.
Hercules Victorin temppeli

Hercules Victorin temppeli Rooman Piazza Bocca della Veritalla
Hercules Victorin temppeli (Hercules voittajan temppeli, ital. Tempio di Ercole Vincitore) tai Hercules Olivariuksen temppeli on antiikin ajalla rakennettu roomalainen temppeli. Se sijaitsee Roomassa, Piazza Bocca della Veritalla, Forum Boariumin alueella. Lähistöllä virtaa Tiberjoki. Forum Boarium oli antiikin aikana karjamarkkinoiden pitopaikkana. Yksi Herculeen jumalallisista tehtävistä oli estää kärpästen ja koirien pääsy alueelle.
Temppelin on luultavimmin rakennuttanut 200-luvulla ennen ajanlaskun alkua Lucius Mummius, Akhaian liiton kukistaja ja Korintin valloittaja. Muodoltaan pyöreän temppelin läpimitta on 14,8 metriä, myös sen cella on pyöreä ja sitä ympäröivät korinttilaista tyyliä olevat pylväät. Pylväiden korkeus on 10,66 metriä ja temppeli on rakennettu tuffikiviselle perustukselle. Se on Rooman vanhin säilynyt marmorirakennus.
Rakennuksen alkuperäinen katto ja palkisto ovat hävinneet. Nykyinen tiilikatto on myöhempien aikojen tuotetta. Andrea Palladio ajatteli, että temppelillä olisi ollut kupoli, mutta tätä olettamusta pidetään nykyään virheellisenä.
Kirkoksi temppeli muutettiin vuonna 1132. Se sai tuolloin nimen Santo Stefano alle Carozze. Rakennusta korjattiin vuonna 1475 ja tuolloin alttarin yläpuolelle maalattiin fresko. Lattiaan kiinnitettiin laatta kunnioittamaan paavi Sixtus IV:tä. 1600-luvulla rakennus sai uuden nimen, Santa Maria del Sole. Rakennusta korjattiin Giuseppe Valadierin johdolla vuosina 1809–1814. Tuolloin siitä purettiin antiikin ajan jälkeiset lisärakennelmat ja se palautettiin mahdollisimman lähelle antiikin aikaista ulkoasuaan.
Vuonna 1936 temppeli tunnustettiin virallisesti muinaismuistoksi. Sitä korjattiin vuonna 1996. Kohde ei ole auki yleisölle.
Piranesin piirros temppelistä noin vuodelta 1750
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuvia sisätiloista: http://roman-empire.net/articles/article-020.html (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Floresinihminen

| Floresinihminen |
| --- | --- |

 Pleistoseeni 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Yläheimo::  Ihmisapinat Hominoidea
Heimo::  Isot ihmisapinat Hominidae
Suku::  Ihmiset Homo
Laji::  floresiensis
Kaksiosainen nimi
 Homo floresiensis  P. Brown et al., 2004 
 Floresin (keltainen) sijainti Indonesiassa (vihreä)
Katso myös
   Floresinihminen Wikispeciesissä   Floresinihminen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lian Buan luola Indonesiassa, josta floresinihmisen jäännöksiä löydettiin vuonna 2003
Brittiläisen antropologin Chris Stringerin hahmotelma floresinihmisen sijoittumisesta  ihmisten sukupuuhun vuodelta 2012.
Floresinihminen (Homo floresiensis) on Floresin saarella Indonesiassa elänyt ihmislaji, joka eli siellä arvioiden mukaan vielä vain joitain kymmeniä tuhansia vuosia sitten. Lajin ensimmäiset fossiilit löydettiin vuonna 2003. Floresinihminen kasvoi vain noin metrin mittaiseksi.
Löydöt ja ajoitus

Yksi löydöistä on lähes täydellinen noin 30-vuotiaan floresinihmisnaisen luuranko. Lisäksi on löydetty seitsemän muuta floresinihmisen luurankoa ja muita floresinihmisen yksittäisiä jäännöksiä. Tammikuussa 2013 saarelta löydettiin lähes samanlaisia ranneluita kuin alueelta aiemmin löydetyt. Tutkijoiden mukaan tämä todisti florensinihmisen olevan oma lajinsa.
Löydettyjen fossiilien ikähaarukka oli ensimmäisten arvioiden mukaan noin 12 000–95 000 vuotta. Vuonna 2016 Nature-lehdessä julkaistun tutkimuksen mukaan saarelta löydetyt luut ovat kuitenkin 60 000–100 000 vuotta vanhoja ja työkalut 50 000–190 000 vuotta vanhoja.
Paikka ihmisen sukupuussa

Floresinihmisen arvellaan polveutuvan Homo erectuksesta tai jostain tuntemattomasta ihmislajista. Floresinihmisestä on kiistelty sen löydöstä saakka. Indonesialais-australialais-yhdysvaltalaisen tutkimusryhmän mukaan floresinihminen oli kehityshäiriöinen mikrokefaliasta eli pienipäisyydestä kärsinyt nykyihmislajin edustaja, Homo sapiens. Kansainvälinen tutkimusryhmä pitää floresinihmistä omana lajinaan, sillä löydetyistä fossiileista ei löytynyt merkkejä siitä, että niiden pienikokoisuus, erityisesti pienipäisyys, olisi niiden lajille poikkeuksellista. Matthew W. Tocheri kollegoineen tutki floresinihmisen ranneluita ja he päätyivät siihen, että ne ovat primitiivisempiä ja muodoltaan erilaisia kuin nykyihmisen ranneluut. Heidän mukaansa floresinihminen olisi oma lajinsa, jonka kehityslinja on eriytynyt ihmisen kehityslinjasta ennen nykyihmisen ja neandertalinihmisen ilmaantumista siihen. Lopullista päätöstä asian suhteen ei ole tehty ja kaivauksia saarella jatketaan.
Elokuussa 2014 kerrottiin Yhdysvaltain tiedeakatemian Pnas-lehden julkaisemasta Robert B. Eckhardtin johtaman tutkijaryhmän tutkimuksesta, jonka mukaan Homo floresiensisin luut olisivat tavallisen indonesialaisen, joka kärsi Downin oireyhtymästä. Tutkimusta on kuitenkin arvosteltu ja sen vertaisarviointimenettelyä on moitittu puutteelliseksi. Arvostelijoiden mukaan saman tutkimusryhmän aiemmat yritykset osoittaa floresinihminen kehityshäiriöiseksi nykyihmiseksi on kumottu, ja he uskovat näin käyvän myös tässä tapauksessa.
Alueen kansat tuntevat tarinoita, joissa esiintyy myös pikkuihmisiä. Jotkut tutkijat spekuloivat floresinihmisen eläneen vielä joitakin satoja vuosia sitten. Myös Sumatralla tunnettu tarunomainen Pendek-mies saattaa liittyä Floresin ihmisiin.lähde?