stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helsinki Televisio
Historia > Myöhempi toiminta

Alhaisten katsojamäärien vuoksi mainostajat eivät kiinnostuneet HTV:stä ja se teki useita vuosia tappiota, joten uutisista luovuttiin kesäkuussa 1980 ja kaikesta omasta ohjelmatuotannosta saman vuoden loppuun mennessä. Tämän jälkeen se esitti vain sponsoroituja ohjelmia sekä ulkomaisia elokuvia ja sarjoja. Sanoma-konserni osti HTV:n osake-enemmistön vuonna 1981. Seuraavana vuonna HTV aloitti satelliittiohjelmien jakelun kaapeliverkossa, jälleen ensimmäisenä Euroopassa. Ensimmäisenä jakeluun tuli Sky Channel -kanava. Vuoteen 1984 mennessä yhtiön kaapeliverkkoon kuului jo yli 100 000 taloutta. Salauksenpurkulaitteet korvattiin vuonna 1986 osoitteellisella kotipäätetekniikalla, niin sanotulla set-top-boxilla. Helsinki Median perustama, valtakunnalliseksi tarkoitettu Suomen paikallis-tv-kanavat Oy eli PTV aloitti lähetykset HTV:n verkossa vuoden 1990 alussa. Se tavoitti enimmillään noin 600 000 taloutta 20 paikkakunnalla. PTV lakkautettiin vuonna 1997, jolloin sen seuraajaksi perustettiin televisiokanava Nelonen.
HTV siirtyi 1990-luvulla tarjoamaan myös internet-palveluja. Kaapelimodeemipalvelut aloitettiin vuonna 1997. Yhtiön internet- ja laajakaistapalveluja markkinoitiin vuodesta 2000 Welho-tuotemerkillä. Sanoma-WSOY yhdisti vuonna 2006 HTV:n, Nelosen ja Tuotantotalo Wernen yhdeksi SW Television Oy -nimiseksi yhtiöksi ja alkoi käyttää kaikesta HTV:n toiminnasta nimeä Welho. Se siirtyi osaksi DNA-yhtiötä vuonna 2010.
HTV:n entiset studiot Asemapäällikönhovilla olivat 2000-luvulla Tuotantotalo Wernen käytössä. Vuodesta 2016 niitä on käyttänyt Suora Broadcast (entinen Streamteam Nordic Oy), joka osti Wernen.
Aiheesta muualla

HTV:n historiaa Elävä muisti, Kansallinen audiovisuaalinen instituutti
Hjulströmin diagrammi

Hjulströmin diagrammi
Hjulströmin diagrammi on hydrologiassa ja geomorfologiassa käytetty kaavio, joka kuvaa joen kiintoaineksen eroosion, kuljetuksen ja sedimentaation riippuvuutta veden virtausnopeudesta ja partikkeleiden koosta. Diagrammin on kehittänyt Uppsalan yliopiston maantieteen professori Filip Hjulström, joka esitteli sen vuonna 1935 julkaistussa väitöskirjassaan Studies of the morphological activity of rivers as illustrated by the River Fyris.
Diagrammin ylempi käyrä näyttää aineksen eroosioon vaadittavan vähimmäisvirtausnopeuden (cm/s) partikkeleiden koon (mm) funktiona. Alempi käyrä puolestaan näyttää sedimentaation mahdollistavan enimmäisvirtausnopeuden niin ikään partikkeleiden koon funktiona. Kuvaajan molemmat akselit ovat logaritmisia.
Hjulströmin diagrammin mukaan halkaisijaltaan noin 0,1 mm oleva hiekka erodoituu herkimmin jo alhaisenkin virtausnopeuden vaikutuksesta. Esimerkiksi saven ja hiesun partikkeleiden välillä vaikuttavan koheesion vuoksi tämän kaikkein hienojakoisimman aineksen erodoituminen vaatii hieman korkeamman virtausnopeuden.
Alan tutkimuksen kehittyessä muun muassa ruotsalainen maantieteilijä Åke Sundberg julkaisi diagrammista yksityiskohtaisemman version vuonna 1956. Nykyään kehittyneemmät kaavat, jotka ottavat paremmin huomioon muun muassa virran syvyyden ja kiintoaineksen tiheyden ovat laajalti korvanneet Hjulströmin diagrammin.
Henricon piirikunta

Henricon piirikunta (engl. Henrico County) on Yhdysvaltojen Virginian osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 330 818 vuonna 2019. Piirikunta perustettiin vuonna 1634 ja sijaitsee Richmondin metropolialueella. Kaupunki kuului piirikuntaan vuoteen 1842 saakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henricon piirikunta Wikimedia Commonsissa
Herbert Lindholm

Herbert Lindholm 2016
Kuva: Merja Halonen
Herbert Ingolf Lindholm (s. 1946 Porvoo) on suomalainen huilisti ja säveltäjä.
Lindholm opiskeli Sibelius-Akatemiassa huilunsoittoa Juho Alvaksen  johdolla  1963-1968 ja suoritti huilunsoiton diplomin 1972. Lisäksi hän on opiskellut orkesterinjohtoa Jussi Jalaksen  ja Jorma Panulan johdolla sekä sävellystä Sakari Monosen  ja Joonas Kokkosen  johdolla. Lindholm on toiminut huilunsoiton lehtorina ja yliopettajana Kuopion konservatoriossa ja Savonia ammattikorkeakoulussa vuosina 1969-2009 sekä Kuopion orkesterin 1. huilistina 1969-1973. Hän avioitui Aulikki Miettisen kanssa 1972, ja heille syntyi 1977 tytär Anna Eveliina.
Sävellyskonsertteja ja huilukursseja Lindholmilla on ollut kotimaan lisäksi Göteborgissa, Granadassa ja Bergenissä. Hän on Suomen Säveltäjät ry:n jäsen vuodesta 1993, ja hänelle myönnettiin director musices arvonimi 2010.
Huomattava osa hänen teoksistaan on pedagogisiin tarkoituksiin sävellettyä kamarimusiikkia, erityisesti huilulle. Integroimalla historiallista tai etnistä musiikkia teoksiinsa hän on luonut oman vapaatonaalisen ja melodisen sävelkielensä. Lindholm on pyrkinyt sävellyksillään toimimaan siltana traditionaalisen ja modernistisen musiikin välillä. Sävellyksiä hänellä on tähän mennessä noin 100, sisältäen myös puhallinorkesteri- ja sinfoniaorkesteriteoksia.
Aiheesta muualla

Herbert Lindholmin omat säveltäjäsivut
Lindholmin tuotanto Music Finlandin sivuilla
Suomalaisia säveltäjiä, toim. Erkki Salmenhaara. Kustannusosakeyhtiö Otava 1994
Huilisti-lehti 1/2010. Anna-Elina Lavaste: Huilu on sielun peili, Herbert Lindholm & onnellinen uravalinta
Sinikka Janhunen: Herbert ja huilu  Opinnäytetyö, Savonia amk 2016
Herbert Lom

Herbert Lom (11. syyskuuta 1917 – 27. syyskuuta 2012) oli tšekkiläissyntyinen näyttelijä.
Lom syntyi Prahassa ja teki elokuvadebyyttinsä Tšekkoslovakiassa vuonna 1937. Hän muutti Britanniaan vuonna 1939 ja esiintyi muun muassa ylikomisario Dreyfusina Vaaleanpunainen pantteri -elokuvasarjassa vuosina 1964–1993. Hän oli vuodesta 1948 alkaen naimisissa Dina Schean kanssa, mutta pari otti avioeron vuonna 1971.
Lomin elokuvien joukossa ovat muun muassa Spartacus (1960), Suuren oopperan kummitus (1962) ja Verenhimoinen Dracula (1970). Hän julkaisi näyttelijänuransa ohessa kaksi historiallista romaania.
Aiheesta muualla

Herbert Lomin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Herbert Lom Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Heikki Vilja

| Heikki Vilja> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. marraskuuta 1978 (ikä 45) Helsinki
Ammatti:  stand-up-koomikko, näyttelijä ja teatteri-ilmaisun opettaja
Näyttelijä
Aktiivisena:  2009–
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Heikki Vilja (s. 6. marraskuuta 1978 Helsinki) on suomalainen stand up -koomikko, teatteriopettaja ja näyttelijä. Hän on koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri. Vilja on keskittynyt muun muassa lastenteatteriin ja soveltavaan teatteriin, jossa yleisö otetaan mukaan. Näyttelijänä hänet on nähty esimerkiksi Kokkolan kaupunginteatterissa, elokuvien sivurooleissa, televisiossa ja harrastajien ohjaajana muun muassa Tikkurilan Teatterissa.
Stand up

Viljan mukaan hänen ensimmäisen virallinen stand up -keikkansa oli lokakuussa 2009 ja hän oli Vuoden Tulokas 2011. Samana vuonna hän oli voittanut jo Helsingin Grand Casinon järjestämän Casino Talent -kilpailun. Vilja tuli laajemmin tunnetuksi Ylen Naurun tasapaino -ohjelman kolmannella esityskaudella (2015) sijoittuen kolmanneksi sekä Nelosen Stand Up! -ohjelmasta. Hän oli myös mukana Naurun Tasapaino On The Road 2016 -kiertueella, joka käsitti yli 30 esitystä. Viljan huumori kohdistuu usein häneen itseensä, lapsiperheen parisuhteeseen sekä arkisiin huomioihin.
Vilja on esiintynyt aktiivisesti ympäri Suomea tehden julkisia ja yksityisiä esiintymisiä. Hän on toiminut televisio-ohjelmien liveyleisöjen lämmittäjänä muun muassa Noin viikon uutisissa. Vilja on kouluttanut nuoria harrastajanäyttelijöitä sekä aloittelevia stand up -esiintyjiä.
Vilja oli valittu mukaan SPOTTI – lasten ja nuorten teatteripäivien raatiin. SPOTTI-festivaalit piti järjestää Riihimäellä keväällä 2021, mutta tapahtuma siirrettiin vuoteen 2022.
Käsikirjoittaminen

Vilja on toiminut käsikirjoittajana Yle TV2:n Noin viikon studio -ohjelmassa 2015 kuudessa jaksossa.
Akateeminen ura

Vilja on koulutukseltaan teatteri-ilmaisun ohjaaja (2008) ja teatteritaiteen maisteri. Hän valmistui Taideyliopiston maisteriohjelmasta 2019.
Elokuva- ja TV-esiintymiset

Sydänjää, TV-sarja, roolissa työnhakija (2010)
Suorana: Kortesmäki (2013)
Käsilaukku, roolissa esimies (2013)
Salatut elämät, 6 jaksoa, roolissa Erkki Moilanen (2011)
Kaappari, roolissa SOS-lapsikylän edustaja (2013)
Naurun tasapaino, 8 jaksoa (2015)
Marja Hintikka Live (2015–2016)
Stand Up! (2016, 2017, 2018, 2019, 2020)
Noin viikon studio (2017)
Hyvät katsojat (2019)
Kymppitonni (2020)
Posse  (2022)
Aiheesta muualla

Heikki Viljan verkkosivut
Hautjärvi (Hämeenlinna)

| Hautjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Hämeenlinna
Koordinaatit:  61°12′08″N, 25°08′40″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Kukkian reitin valuma-alue (35.78)
Laskujoki:  oja Saukonojaan 
Järvinumero:  35.787.1.043
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  137,4 m  
Rantaviiva:  1,163 km  
Pinta-ala:  7,086 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiHautjärvi 
Hautjärvi  on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa sijaitseva järvi. Järvi kuuluu Evon retkeilyalueen opetusmetsäalueeseen .
Maantietoa

Järven pinta-ala on 7,1 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Ekojärven valuma-alueeseen (35.787) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 137,4 metriä mpy.
Herman Nohl

Herman Nohl (7. lokakuuta 1879 Berliini – 27. syyskuuta 1960 Göttingen) oli 1920-luvulla henkitieteellis-hermeneuttisen sosiaalipedagogiikan merkittävimpiä saksalaisia teoreetikoita. Koulutukseltaan Nohl oli filosofi ja hän toimitti muun muassa vuonna 1928 Pedagogiikan käsikirjan.
Nohlin mukaan sosiaalipedagogiikan tehtävänä oli ottaa vastuuta lasten ja nuorten kasvatuksesta tapauksissa, joissa kodin ja koulun antama kasvatus oli riittämätöntä. Nohl kehitti sosiaalipedagogiikkaa arkipäivän pedagogiikan suuntaan, hän oli myös ajattelussaan hyvin yksilökeskeinen. Nohl piti pedagogisessa toiminnassa tärkeimpänä kasvattajan ja kasvatettavan persoonallista suhdetta. Hän näki sosiaalipedagogiikan autonomisena nuortenhuollon teoriana, jonka keskeisenä tavoitteena oli yksilön tahdon herättäminen itseapuun sekä vastuullisuuteen itsestä ja yhteiskunnasta.
Nohlin henkitieteellis-hermeneuttisen sosiaalipedagogiikan tulkinnan lähtökohtana oli sosiaalipedagoginen käytäntö ja tavoitteena tämän käytännön ymmärtäminen sitä muovanneiden historiallisten, yhteiskunnallisten, kulttuuristen ja psyykkisten tekijöiden kautta. Hänen pyrkimyksenä oli herättää pedagoginen henki elämän kaikilla alueilla, joilla ihmisten välille muodostuu kasvatuksellinen suhde. Nohlin näkemys pedagogiikasta kattaa näin ihmisen elämänkaaren imeväisestä aikuisuuteen.
Nohl kehitti henkitieteelliseltä pohjalta ajatusta autonomisesta sosiaalipedagogiikkatieteestä. Sosiaalipedagogiikka saattoi kehittyä itsenäisenä tieteenä ja oppialana autonomisen pedagogiikkatieteen kautta. Hänen tähtäyspisteenä oli ihmisen siveellinen kohottaminen yhä ihmisarvoisempaan elämään. Itsenäisen sosiaalipedagogiikkatieteen ohjelmassa lähtökohtana oli ajatus tieteen ja toiminnan, teorian ja käytännön vastavuoroisuudesta.
Henkitieteellisen sosiaalipedagogiikan tuli olla käytännön toimintaa ymmärtävä tiede, joka palvelee sosiaalipedagogista käytäntöä ja on olemassa sitä varten. Tällä sosiaalipedagogiikalla oli kaksi kohdealuetta: toisaalta yksilön materiaalinen, taloudellinen, siveellinen ja oikeudellinen hätä ja toisaalta yhteiskunnan laajat mittasuhteet saavuttanut sosiaalinen ja kulttuurinen kriisi. Nohlin mukaan olen-naista henkitieteellisessä sosiaalipedagogisessa suhteessa on joustavuus ja herkkyys, subjektiuden mahdollistava vastavuoroisuus sekä huomion kiinnittäminen ihmisen yksilöllisiin tarpeisiin ja mahdollisuuksiin. Tässä työotteessa on siis kyse spontaaniudesta, luovuudesta ja ainutkertaisuutta korostavan inhimillisen vuorovaikutuksen periaatteesta. Pedagogisen suhteen ydin ja samalla kaiken pedagogisen vaikutuksen edellytys on pedagogiseen rakkauteen perustuva luottamus.
Hoivakieli

Hoivakieli eli hoivapuhe tai lässyttäminen on pienelle lapselle suunnattu helppo ja tunteenomainen puheen muoto. Hoivakielen puhuja muun muassa käyttää helppoja äänteitä, korostaa sanojen alkuja, vaihtelee puheen sävelkorkeutta lasta kiinnostavalla tavalla, puhuu hempeästi ja ilmehtii kasvoillaan. Hän voi myös täydentää lapsen sanoja kokonaisiksi lauseiksi. Hoivakielen tarkoitus on tukea lasta kielen oppimisessa, korjata vaikeiden äänteiden ääntämistä sekä laajentaa lapsen tunneilmaisua, tunneskaalaa ja vuorovaikutustaitoja.
Aiheesta muualla

Kari Paananen: Lepertely ja lässytys kannattaa: Hoivapuhe kehittää vauvan kielen oppimista, puolisolle lässyttäminen on sosiaalista liimaa Yle.  11.9.2022. Viitattu 27.11.2022.
Herman Mignon

| Mitalit> Maa:   Belgia.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Belgia.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Belgia.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Maa:   Belgia> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Rotterdam 1973 | 1 500 m |  |
Herman Mignon (s. 21. maaliskuuta 1951 Ninove, Belgia) on belgialainen keskimatkojen juoksija.
Mignon voitti alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 3 000 metrin juoksussa Pariisissa vuonna 1970. Rotterdamin sisäratojen EM-kilpailuissa 1973 hän saavutti hopeaa 1 500 metrin juoksussa. Hän osallistui kaksiin olympialaisiin vuosina 1972 ja 1976.
Herra presidentti

| Herra presidentti Kauko Röyhkä & Narttu |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Äänitetty : 1982, Finnvox
 Julkaistu: 1983
 Tuottaja(t): Heikki Tikka & Mats Huldén
 Tyylilaji: pop rock
 Levymerkki: Johanna
Kauko Röyhkän muut singlet
| Preerian kuu 1982 | Herra presidentti 1983 | Onnellinen laiva 1983 |
Herra presidentti on Kauko Röyhkä & Narttu -yhtyeen EP-levy vuodelta 1983.
Kappaleet

Sävellykset ja sanoitukset Kauko Röyhkä, paitsi B2-san. Uuno Kailas.
Sovitukset Kauko Röyhkä & Narttu.
A-puoli
Herra presidentti
B-puoli
Viiltäjä
Kun olin kuollut
Kokoonpano

Mats Huldén – basso
Riku Mattila – kitara
Kauko Röyhkä – laulu
Heikki Tikka – rummut
Tiitta Spout – laulu (A1, B2)
Marianne Wiik – laulu (A1)
Markus Vikstedt – äänittäjä
Peke – kansikuva
Hila-luokan kelirikkovene

| Hila-luokan kelirikkovene |
| --- | --- |
 Luokkansa nimikkoalus Hila (237) saapuu Rönnskärin saareen Kirkkonummella huhtikuussa 2018.
Tekniset tiedot
Uppouma:  50 t
Pituus:  15 m
Leveys:  4 m
Syväys:  2,5 m
Nopeus:  2 kn
Miehistöä:  4
Hila-luokan kelirikkovene on Suomen merivoimien käytössä oleva kuljetusalusluokka, joka on suunniteltu rannikkolinnakkeiden väliseen henkilöstö- ja täydennyskuljetusliikenteeseen loppusyksyn ja alkukevään kelirikko-olosuhteissa. Niitä voidaan käyttää myös tietyin rajoittein hinaustoiminnassa. Luokan neljä alusta ovat valmistuneet vuosina 1991–1994.
Hila-luokan aluksissa on kiinteälapainen potkuri, jota pääkone pyörittää hydraulisen voimansiirron kautta. Hydraulinen voimansiirto sietää paremmin jääajon ajoittaista kovaa kuormitusta mekaaniseen voimansiirtojärjestelmiin verrattuna. Alukset ovat teräsrunkoisia.
Alusluokan käyttöaika rajoittuu pääasiassa siihen osaan vuotta, kun avovedessä kulkevat alukset eivät kykene liikennöimään, eikä jääpeite kestä vielä sen päällä liikkumista. Hila-luokan alukset kykenevät operoimaan kohtalaisinakin jäätalvina läpi koko talvikauden, jos käytettävät uomat pidetään auki. Ne kykenevät luokituskirjansa mukaan kulkemaan yli 20 senttimetrin paksuisessa kiintojäässä, mutta yli 25 cm jääpeitteessä hakeudutaan ensisijaisesti heikompiin uomiin, joissa edetään syöksyillä.
Käyttönsä aikana alusluokka on osoittautunut helpoksi käsitellä jäissä, minkä lisäksi alukset ovat kestäneet ajoa varsin vähin vaurioin runkoon asennettujen sinkkien irtoamista lukuun ottamatta. Hila-luokan kelirikkoveneet ovat niille määrätyn henkilöstömäärän ja kuljetuskapasiteetin osalta olleet taloudellisesti edullinen kuljetuskalusto linnakkeiden väliseen kelirikon aikaiseen liikenteeseen. Ne ovat pystyneet täyttämään asetetut tehtävät alusten koon ja konetehon tuottamien rajoitteiden puitteissa.
Alukset

Lähde:
Hila (273)
Harun (278)
Hästö (739)
Högsåra (830)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hila-luokan kelirikkovene Wikimedia Commonsissa
Red Bull Ring

| Red Bull Ring |
| --- | --- |

Sijainti:   Spielberg, Steiermark, Itävalta
Aikavyöhyke:  UTC+1
Valmistumisvuosi:  1969
Suunnittelija:  Hermann Tilke (A1-Ring)
Katsojakapasiteetti:  105 000
FIA-luokitus:  1
Radan pituus:  4,318 km
Mutkia:  10
Rataennätys:  1.05,619 ( Carlos Sainz, McLaren-Renault, 2020)
Suurimmat tapahtumat:  Formula 1, Formula 2, Formula 3, GP3 (2014–2018) DTM (2001–2003, 2011–) ELMS (2013–) MotoGP (1996–1997, 2016–)
Österreichring (1969–1976)

Radan pituus:  5,911 km
Mutkia:  16
Rataennätys:  1.34,850 ( Niki Lauda, Ferrari, 1975)
Österreichring (1977–1995)

Radan pituus:  5,941 km
Mutkia:  18
Rataennätys:  1.23,357 ( Nelson Piquet, Williams, 1987)
A1-Ring (1996–2010) Red Bull Ring (2011–2016)

Radan pituus:  4,326 km
Mutkia:  10
Rataennätys:  1.08,337 ( Michael Schumacher, Ferrari, 2003)
Formula 1
Kilpailun pituus:  71 kierrosta, 306,452 km
Ensimmäinen GP:  1970
Grand Prix’itä ajettu:  38
Eniten voittoja:   Max Verstappen (5)
Red Bull Ring (aikaisemmin A1-Ring ja Österreichring) on moottorirata Spielbergissä Steiermarkin osavaltiossa Itävallassa.
Radalla on ajettu Formula 1 -luokan osakilpailuja vuosina 1970–1987, 1997–2003 ja uudelleen vuodesta 2014 alkaen. Vuosina 1970–1987 kilpailut ajettiin Österreichring-radalla. Vuosina 1997–2003 ajettiin lyhyemmällä, uudelleennimetyllä ja -rakennetulla A1-Ring-radalla. 11 vuoden tauon jälkeen vuodesta 2014 alkaen Itävallan GP on järjestetty uudelleennimetyllä Red Bull Ring -radalla.
Österreichring

Österreichring tunnettiin monista nopeista mutkista ja se oli monena vuonna keskinopeudeltaan Formula 1 -kauden nopein rata. Monien mielestä rata oli vaarallinen, erityisesti Bosch Kurve -mutka. Bosch Kurve oli 180-asteinen ja siinä ei ollut tilaa ajaa paljoa ulos radalta. Nelinkertainen maailmanmestari Alain Prost sanoi usein, että kaikkia ratoja paitsi Österreichringiä pitäisi muuttaa, mutta Österreichringille olisi hyvä saada turva-alueet. Yhdysvaltalainen Mark Donohue kuoli radalla ajettuaan ulos Vöst-Hügel Kurve -mutkassa vuonna 1975. Vuonna 1976 Vöst-Hügel Kurve -mutka, jossa ajettiin kaasu pohjassa jopa 290 km/h:ssa muotoiltiin tiukemmaksi ja vuonna 1977 tilalle rakennettiin Hella-Licht Schikane. Österreichringillä ajettiin Formula 1:n Itävallan GP vuosina 1970–1987.
A1-Ring

Pääasiassa turvallisuuden takia rata oli hylätty Formula 1:stä melkein kymmenen vuoden ajan. Rata rakennettiin kokonaan uudelleen samalle paikalle. Suunnittelijana toimi F1-rata-arkkitehti Hermann Tilke. Rata lyhennettiin 4,326 kilometriin ja nopeat mutkat korvattiin hitaammilla, jotta ohitusmahdollisuudet ja turvallisuus parantuisivat. Radalla on kolme pitkää suoraa ja mutkaisempi osuus. Rata uudelleennimettiin A1-Ringiksi sponsorin, teleoperaattori A1:n mukaan. A1-Ringillä ajettiin Formula 1:n Itävallan GP vuosina 1997–2003. Vuonna 2004 pääkatsomo ja varikkorakennukset purettiin.
Red Bull Ring

Syksyllä 2008 Red Bull -yhtiö aloitti 70 miljoonaa euroa maksaneen remontoinnin. Remontissa rakennettiin uudet pääkatsomo- ja varikkorakennukset. Uutta moottorirataa rakennettiin myös vanhan radan vierelle, mahdollistaen erilaisia rataprofiileja, kuitenkin vanha A1-Ringin rataprofiili pysyi muuttumattomana. 15. toukokuuta 2011 rata nimettiin Red Bull Ringiksi. Formula 1:set palasivat radalle vuonna 2014. Kaudeksi 2017 rataa lyhennettiin 4,326 kilometristä 4,318 kilometriin ja näin ollen myös kilpailupituus lyheni 307,020 kilometristä 306,452 kilometriin.
Radan ensimmäinen mutka nimettiin toukokuussa 2019 kuolleen itävaltalaisen F1-kuljettaja Niki Laudan kunniaksi Niki Lauda Kurveksi ennen kauden 2019 F1-osakilpailua.
Voittajat > Formula 1

| Kausi | Kuljettaja | Valmistaja | Raportti |
| --- | --- | --- | --- |
| 1970 |  Jacky Ickx | Ferrari | Raportti |
| 1971 |  Jo Siffert | BRM | Raportti |
| 1972 |  Emerson Fittipaldi | Lotus-Ford | Raportti |
| 1973 |  Ronnie Peterson | Lotus-Ford | Raportti |
| 1974 |  Carlos Reutemann | Brabham-Ford | Raportti |
| 1975 |  Vittorio Brambilla | March-Ford | Raportti |
| 1976 |  John Watson | Penske-Ford | Raportti |
| 1977 |  Alan Jones | Shadow-Ford | Raportti |
| 1978 |  Ronnie Peterson | Lotus-Ford | Raportti |
| 1979 |  Alan Jones | Williams-Ford | Raportti |
| 1980 |  Jean-Pierre Jabouille | Renault | Raportti |
| 1981 |  Jacques Laffite | Ligier-Matra | Raportti |
| 1982 |  Elio de Angelis | Lotus-Ford | Raportti |
| 1983 |  Alain Prost | Renault | Raportti |
| 1984 |  Niki Lauda | McLaren-TAG | Raportti |
| 1985 |  Alain Prost | McLaren-TAG | Raportti |
| 1986 |  Alain Prost | McLaren-TAG | Raportti |
| 1987 |  Nigel Mansell | Williams-Honda | Raportti |
| 1997 |  Jacques Villeneuve | Williams-Renault | Raportti |
| 1998 |  Mika Häkkinen | McLaren-Mercedes | Raportti |
| 1999 |  Eddie Irvine | Ferrari | Raportti |
| 2000 |  Mika Häkkinen | McLaren-Mercedes | Raportti |
| 2001 |  David Coulthard | McLaren-Mercedes | Raportti |
| 2002 |  Michael Schumacher | Ferrari | Raportti |
| 2003 |  Michael Schumacher | Ferrari | Raportti |
| 2014 |  Nico Rosberg | Mercedes | Raportti |
| 2015 |  Nico Rosberg | Mercedes | Raportti |
| 2016 |  Lewis Hamilton | Mercedes | Raportti |
| 2017 |  Valtteri Bottas | Mercedes | Raportti |
| 2018 |  Max Verstappen | Red Bull Racing-TAG Heuer | Raportti |
| 2019 |  Max Verstappen | Red Bull Racing-Honda | Raportti |
| 2020 |  Valtteri Bottas | Mercedes | Raportti |
| 2020 |  Lewis Hamilton | Mercedes | Raportti |
| 2021 |  Max Verstappen | Red Bull Racing-Honda | Raportti |
| 2021 |  Max Verstappen | Red Bull Racing-Honda | Raportti |
| 2022 |  Charles Leclerc | Ferrari | Raportti |
| 2023 |  Max Verstappen | Red Bull Racing-Honda RBPT | Raportti |
| 2024 |  George Russell | Mercedes | Raportti |
Lähde:
Voittajat > GP2

| Kausi | Lähtö | Voittaja | Talli | Raportti |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | 1. lähtö |  Felipe Nasr | Carlin | Raportti |
| 2014 | 2. lähtö |  Johnny Cecotto, Jr. | Trident | Raportti |
| 2015 | 1. lähtö |  Stoffel Vandoorne | ART Grand Prix | Raportti |
| 2015 | 2. lähtö |  Rio Haryanto | Campos Racing | Raportti |
| 2016 | 1. lähtö |  Mitch Evans | Pertamina Campos Racing | Raportti |
| 2016 | 2. lähtö |  Jordan King | Racing Engineering | Raportti |
Voittajat > Formula 2

| Kausi | Lähtö | Voittaja | Talli | Raportti |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 | 1. lähtö |  Charles Leclerc | Prema Racing | Raportti |
| 2017 | 2. lähtö |  Artjom Markelov | Russian Time | Raportti |
| 2018 | 1. lähtö |  George Russell | ART Grand Prix | Raportti |
| 2018 | 2. lähtö |  Artjom Markelov | Russian Time | Raportti |
| 2019 | 1. lähtö |  Nobuharu Matsushita | Carlin Motorsport | Raportti |
| 2019 | 2. lähtö |  Sérgio Sette Câmara | DAMS | Raportti |
| 2020 | 1. lähtö |  Callum Ilott | Virtuosi Racing | Raportti |
| 2020 | 2. lähtö |  Felipe Drugovich | MP Motorsport | Raportti |
| 2020 | 1. lähtö |  Robert Shwartzman | Prema Racing | Raportti |
| 2020 | 2. lähtö |  Christian Lundgaard | ART Grand Prix | Raportti |