stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hylkyahvenet
Lajit ja anatomia

Hylkyahventen heimoon kuuluu nykyisin vain yksi suku Polyprion ja siinä kaksi lajia, hylkyahven (Polyprion americanus) ja teräshylkyahven (Polyprion oxygeneios). Aiemmin heimoon luettu jättihylkyahven (Stereolepis gigas) on erotettu omaan Stereolepididae-heimoonsa. Hylkyahvenet ovat suurikokoisia kaloja, metrin kokoluokkaa ja suurimmillaan kaksimetrisiä. Ne ovat ruumiinrakenteeltaan litteähköjä ja hieman kulmikkaita. Pää ja leuat ovat jykevät. Selkäevän etuosa on piikikäs, pyrstöevä on nuorilla kaloilla pyöreäpäinen ja aikuisilla tasainen, vatsaevissä on piikki. Nuoret kalat ovat usein täplikkäitä.
Levinneisyys

Hylkyahvenlajeja tavataan Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta. Ne ovat mereisiä kaloja, jotka elävät 40–650 metrin syvyydessä tyypillisesti lähellä kivikkoista pohjaa tai laivojen hylkyjä. Molemmat lajit ovat hyviä ruokakaloja.
8. armeija

8. armeija voi tarkoittaa useaa erimaalaista sotilasyksikköä:
Saksan keisarikunnan 8. armeija, I maailmansodan itärintamalla
Kiinalainen 8. armeija, kommunistien japanilaisia vastaan taistellut yksikkö
Ranskan 8. armeija
Saksan 8. armeija
Italian 8. armeija
Japanin 8. armeija
Brittiläinen 8. armeija
Yhdysvaltain maavoimien 8. armeija
Neuvostoliiton 8. armeija
8. kaartinarmeija (Neuvostoliitto)
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”8. armeija”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kirjola

Kirjola on kylä Halikossa Purilanjoenlaaksossa 110-tien eteläpuolella. Kylän kantatila sijaitsee mäen päällä ja paria pientä mäkeä lukuun ottamatta koko kylä on alavaa viljeltyä laaksoa. Kylän harva rakennuskanta sijaitsee mäkien päällä ja rinteillä. Kylää rajaavat lännestä Naapala ja Kavantola, pohjoisesta Mätikkö ja Ikelä, idästä Lempilä ja etelästä Kaninkola.
Purilanjokilaakso on Halikon vanhimpia asutusalueita, ja Kirjolan kyläkin on perustettu viimeistään jo varhaiskeskiajalla. 1400-luvun lopulla kylän päätalo on lahjoitettu kirkolle, mutta se on myöhemmin siirtynyt kruunun omistukseen ja vuoden 1698 kruununtalon katselmuksessa asuintuvan on katsottu olleen rappiolla. Valtaosa kylästä rälssitiloineen on kuulunut Horn-suvulle, mutta nekin siirrettiin myöhemmin kruunulle. Kylän tilat palasivat Hornien haltuun 1570-luvulla, kunnes suuressa reduktiossa ne päätyivät jälleen kruunulle.
Vuonna 1709 Krister Horn sai osan Kirjolan tiloista kruunulta vaihtokaupassa, ja lopulta 1800-luvun alussa koko kylä siirtyi Horneille ja sen tilat otettiin yhdysviljelyyn. Torpat ja mäkituvat ilmestyivät kylään samoihin aikoihin, ja itsenäistyivät torpparilain myötä sata vuotta myöhemmin. Horn-suvun sivuhaara, Gripenvaldtit myivät 1800-luvulla paljon omistukseensa siirtyneitä maita, mukaan lukien Kirjolan, ostokykyisille talonpojille.lähde? Kylän päätilaa on kutsuttu Kirjolan kartanoksi sen kokonsa vuoksi. Yksityisomistuksessa se lähti kasvamaan ja sillä on ollut jopa oma meijeri.
Jukkis Uotila

Uotila vuonna 2018.
Jukkis Uotila (s. 23. elokuuta 1960 Helsinki) on suomalainen jazzmuusikko ja säveltäjä, jonka instrumentteja ovat rummut ja piano. Hän on toiminut Sibelius-Akatemian jazzosaston johtajana vuosina 1986–1993 sekä vuodesta 1994 lähtien professorina.
Uotila on urallaan soittanut noin 130:llä albumilla ja tehnyt yhteistyötä useiden nimekkäiden jazzmuusikoiden, kuten Randy Breckerin, Joe Lovanon, Anders Jorminin, John Scofieldin, Bill Frisellin, Chet Bakerin, Billy Cobhamin ja Toots Thielemansin kanssa. 1980-luvun alussa hän asui neljä vuotta New Yorkissa toimien ammattimuusikkona. Suomen Jazzliiton Yrjö-palkinto Uotilalle myönnettiin 1991. Säveltaiteen valtionpalkinnon hän sai vuonna 2011. Uotila sai Suomen Jazzlegenda -palkinnon vuonna 2021.
Sooloalbumit

Introspection (1984)
Avenida (1987)
Jukkis Uotila Band Live (1990)
Fast Company (1998)
Hunters & Gatherers (2000)
Meninas (2005)
The Music of Jukkis Uotila (2012)
The Herbie Hancock Legacy (2015)
TrioMusic (2020)
Aiheesta muualla

Jukkis Uotilan kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Amerikan Suomalainen Sosialistijärjestö

Amerikan Suomalainen Sosialistijärjestö (lyh. ASS, engl. Finnish Socialist Federation, FSF) oli 1900-luvun alussa perustettu Yhdysvaltain sosialistisen puolueen suomenkielinen järjestö. Se toimi puolueen amerikansuomalaisten jäsenten keskuudessa ja oli yksi lukuisista siirtolaisten perustamista erikielisistä jaostoista. Sosialistijärjestön jäsenmäärä vaihteli 2 000 ja 12 000 välillä, ollen korkeimmillaan vuonna 1913. Järjestön lopullisen hajoamisen aikoihin vuonna 1921 jäseniä oli noin 6 300.
Varhaiset vuodet

Suomalainen Sosialistijärjestö aloitti laajamittaisen toimintansa vuosien 1902–1903 aikana. Aluksi eri puolille maata perustetut osastot olivat itsenäisiä, kunnes ne lokakuussa 1904 järjestivät yhteisen kokoontumisen Clevelandissä. Paikalle oli saapunut delegaatioita, jotka edustivat yhteensä 40 paikallista osastoa. Kokouksessa ei kuitenkaan vielä tehty päätöstä yhteistoiminnan aloittamisesta. Toinen kokoontuminen pidettiin elokuussa 1906 Minnesotan osavaltion Hibbingissä. Nyt perustettiin yhteinen organisaatio, jota johtamaan valittiin viisihenkinen johtokunta sekä yleiskokous, jossa olivat edustettuina kaikki jaostot. ASS jaettiin Hibbingin kokouksessa myös kolmeen maantieteelliseen alueeseen; itäiseen, keskiseen ja läntiseen. Niiden johdossa olivat seitsenhenkiset alueneuvostot. Jokainen kolmesta alueesta palkkasi erityisen aluesihteerin sekä aloitti julkaisemaan omaa suomenkielistä lehteä.
Vuosien 1914–1915 riidat

Vuosina 1914–1915 Sosialistijärjestön toimintaa leimasivat riidat puolueen maltillisemman osan sekä anarkosyndikalistista Industrial Workers of the World -ammattiliittoa tukeneen radikaalin siiven välillä. Vastaava sisäinen riitely oli koettu emopuolueessa jo paria vuotta aikaisemmin. ASS:n anarkosyndikalistit perustivat Duluthissa oman sanomalehden Sosialistin, joka myöhemmin ilmestyi nimellä Industrialisti. Lehteä julkaistiin aina vuoteen 1975 saakka. Sen toimittajiin kuuluivat muun muassa Leo Laukki, Yrjö Sirola sekä William Risto. Sosialistijärjestön maltillisempaa siipeä johti Frank Aaltonen. Heinäkuussa 1914 ASS:n keskuskomitea erotti 40 Sosialisti-lehteä tukenutta paikallisosastoa, lisäksi 30 anarkosyndikalisteja ja suoraa toimintaa kannattanutta osastoa erosi vapaaehtoisesti. Suurin osa näistä paikallisjaostoista toimi keskilännen Minnesotassa ja Michiganissa. Kaikkiaan Suomalaisesta Sosialistijärjestöstä erosi noin 4 000 jäsentä.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeinen aika

Lokakuun vallankumouksen ja Suomen sisällissodan jälkimainingeissa osa ASS:n jäsenistä alkoi kannattamaan vallankumouksellista marxilaisuutta, joka johti 1920-luvun alussa järjestön hajoamiseen. Joulukuussa 1920 Illinois'n Waukeganissa pidetyssä kokouksessa päätti Amerikan Suomalainen Sosialistijärjestö äänestyksen jälkeen vetäytyä Sosialistisen puolueen alaisuudesta ja erota sen jäsenyydestä. ASS:n jäseniä liittyi vuonna 1919 perustettuihin Yhdysvaltain kommunistiseen puolueeseen sekä Amerikan kommunistiseen työväenpuolueeseen. Suurin osa pysyi aluksi kuitenkin riippumattomina, he eivät myöskään palanneet sosialistisen puolueen jäseniksi.
Tilanne muuttui vuonna 1921. Tammikuussa Amerikan Suomalainen Sosialistijärjestö organisoitiin uudelleen nimellä United States Finnish Socialist Organization (Yhdysvaltain Sosialistipuolueen Suomalainen Järjestö). Se oli aktiivisesti mukana sosialistisen puolueen toiminnassa aina pitkälle toisen maailmansodan jälkeiselle ajalle. Saman vuoden lopulla uuden järjestön ulkopuolelle jättäytyneitä ASS:n jäseniä liittyi vastaperustettuun Amerikan työväenpuolueeseen, muodostaen jopa 40% sen jäsenistöstä. Yhdysvaltain Suomalainen Työväenjärjestö -nimellä tunnetun järjestön toiminta loppui vuonna 1941 ja se sulautui International Workers Order -järjestöön.
Lehdet ja muu toiminta

Amerikan Suomalainen Sosialistijärjestö julkaisi kolmea sanomalehteä. Suurin lehdistä oli 12 000 kappaleen levikillään keskilännessä ilmestynyt Työmies. Läntisen alueen Toverin levikki oli 4 000 ja idässä ilmestyneen Raivaajan noin 6 000. Näiden lisäksi ASS alkoi julkaisemaan myös kolmea valtakunnallista lehteä. Sosialismin teoriaa käsittelevä Säkeniä ilmestyi kuukausittain Massachusettsin Fitchburgissa. Kahdesti kuukaudessa puolestaan ilmestyi sarja- ja pilakuvia sisältänyt Lapatossu, jota julkaistiin Michiganin Hancockissa. Naisille tarkoitettu Toveritar ilmestyi Oregonissa Astorian kaupungissa. Lisäksi ASS rahoitti huomattavasti Kanadan puolella Port Arthurissa julkaistua Työkansa-lehteä.
Yksi näkyvimpiä osia Amerikan Suomalaisen Sosialistijärjestön toiminnassa olivat kokoontumispaikkoina toimineet työväentalot eli ns. haalit, joita rakennettiin kaikkiin keskeisimpiin suomalaisten siirtolaisten asuttamiin kaupunkeihin. Duluthin kaupungissa Minnesotassa toimi Työväen Opisto (Work People's College), joka oli radikaali ASS:n anarkosyndikalistisen siiven hallussa ollut college. Syndikalistien omistama Workers' Socialist Publishing Company -kustannusyhtiä julkaisi myös Industrialisti ja Tie Vapauteen -lehtiä.
Hannu Bäckman

Hannu Bäckman (s. 9. huhtikuuta 1954) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edusti 1970-luvulla Suomen-mestaruussarjassa Helsingin Jalkapalloklubia ja pelasi kaikkiaan 106 SM-sarjaottelua, joissa hän teki kymmenen maalia. Hän pelasi 1,5 vuotta myös Ruotsissa  ja jatkoi uraansa 1980-luvulla alemmilla sarjatasoilla.
Bäckman pelasi juniorina Malmin Palloseurassa ja siirtyi Erkki Jauhiaisen houkuttelemana Helsingin Jalkapalloklubiin. HJK:n edustusjoukkueessa hän pääsi pelaamaan kaudella 1971 ensimmäiset SM-sarjaottelunsa. Kaudella 1972 hän pelasi seitsemän ottelua ja teki yhden maalin. Kaudella 1973 Kai Pahlmanin valmentama HJK voitti mestaruuden ja Bäckman pelasi 11 ottelua. Kaudella 1974 hän pelasi 11 ottelua ja teki kaksi maalia. Kaudella 1975 hän pelasi joukkueen kaikki 22 sarjaottelua ja teki neljä maalia. Kaudella 1976 otteluita kertyi 20. Kaudella 1977 hän pelasi 21 mestaruussarjaottelua ja teki niissä kaksi maalia.
Alkuvuonna 1978 Bäckman siirtyi Ruotsin toisella sarjatasolla pelanneeseen Hudiksvalliin. Talvella 1979 hän harjoitteli HJK:n kanssa ja purki kesän 1979 alkupuolella sopimuksensa Hudiksvallin kanssa kyllästyttyään jatkuvaan matkustamiseen Suomen ja Ruotsin välillä. Kaudella 1979 hän pelasi HJK:ssa 12 mestaruussarjaottelua ja teki niissä yhden maalin. Kaudet 1980–1981 Bäckman edusti Finnairin Palloilijoita, ensin II divisioonassa ja sarjanousun jälkeen I divisioonassa. Tämän jälkeen hän pelasi vielä Vantaan Pallo -70:ssä, ensin alemmissa sarjoissa ja lopuksi kausina 1988–1989 muutaman ottelun I divisioonassa.
Bäckman pelasi Euroopan mestarijoukkueiden cupissa neljä ottelua kaudella 1974–1975 ja kaksi ottelua kaudella 1979–1980 sekä UEFA-cupissa kaksi ottelua kaudella 1975–1976.
Bäckman pelasi viisi nuorten maaottelua vuosina 1975–1976.
Bäckman oli kentällä kova työntekijä ja käytti paljon ääntään joukkuetovereidensa ohjaamiseen.
Mengistu Haile Mariam

| Mengistu Haile Mariam |
| --- | --- |
 Mengistu Haile Mariam vuonna 1978.
Dergin puhemies ja  Etiopian  valtion päämies
 3. helmikuuta 1977 – 10. syyskuuta 1987  
Edeltäjä:  Tafari Benti
Etiopian presidentti
 10. syyskuuta 1987 – 21. toukokuuta 1991  
Edeltäjä:  Tesfaye Gebre Kidan
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. toukokuuta 1937 (ikä 87) Addis Abeba, Etiopia
Tiedot
Puolue:  Etiopian työväenpuolue
Mengistu Haile Mariam (amharaksi መንግሥቱ ኀይለ ማርያም),  (s. 21. toukokuuta 1937) oli Etiopiaa johtaneen marxilaisen sotilasjuntan Dergin huomattavimpia upseereita ja Etiopian demokraattisen kansantasavallan presidentti 1977–1991. Hänet todettiin vuonna 2007 syylliseksi kansanmurhaan ja tuomittiin poissaolevana elinkautiseen vankeusrangaistukseen, jonka Etiopian korkein oikeus muutti vuonna 2008 kuolemantuomioksi. Mengistu on välttänyt oikeuden asumalla Zimbabwessa, jonne hän pakeni Etiopiasta 1991.
Varhaisnuoruus

Mengistun varhaisvaiheista tiedetään varsin vähän. Hän syntyi 1937 Addis Abebassa, Etiopiassa. Hänen äitinsä oli palvelijatar alhaiseen aatelistoon kuuluneen Dejazmach Kebbede Tesseman kotitaloudessa ja isänsä entinen orja, joka kuului shewalaiselle maanomistajalle Afenegus Eshete Gedalle. Mengistu sai lapsena kärsiä tummasta ihonväristään ja negridisistä piirteistään, koska tumma oli konsoheimon ihonväri. Etiopian luokkayhteiskunnassa vaalea ihonväri oli eliitin ominaisuus.
Valtaannousu

Mengistu sai sotilaskoulutuksen lähellä Addis Abebaa sijaitsevassa Holettan sotilaskoulussa, josta valmistui 1966, ja jatkokoulutuksen Yhdysvalloissa. Yhdysvalloissa ollessaan Mengistu opiskeli myös Marylandin yliopistossa. Siellä ollessaan hän läheni maan mustien kansalaisoikeusliikettä. Hän palasi Etiopiaan 1971. Ennen liittymistään sotilasjunttaan hän oli arvoltaan majuri.
Vuodesta 1930 Etiopiaa hallinnut keisari Haile Selassie kukistui vuonna 1974 sotilaskaappauksessa, jonka toteutti keisarin itsensä perustama sotilasneuvosto Derg. Dergin alkuperäinen tehtävä oli ollut rauhoittaa nälänhädän vuoksi sekasortoon joutunut maa. Mengistu oli yksi kaappaukseen osallistuneen Dergin sotilaista. Hän nousi maan johtoon juntan sisäisessä valtataistelussa vuonna 1977 ja keskitti lopulta lähes kaiken vallan itselleen. Matkalla huipulle Mengistu raivasi tieltään useita puoluetovereitaan. Mengistun johdolla maa siirtyi nopeasti feodalismista sosialismiin ja hakeutui läheisiin suhteisiin Neuvostoliiton ja Kuuban kanssa. Mengistu valittiin myös maan presidentiksi 1987.
Punainen terrori

Mengistu organisoi kaupunkien ja maaseudun väestön puolustuskomiteoiksi (Kebele), jotka taistelivat vastavallankumouksellisuutta vastaan. Kebelen avulla Mengistu toteutti vuosina 1977–1978 Etiopiassa laajamittaisia puhdistuksia, jotka tunnettiin "punaisena terrorina". Etiopian ihmisoikeustilanne oli kuitenkin huono koko Mengistun hallinnon ajan. Terrorin todellisten uhrien määrän arvioiminen on vaikeata, sillä maassa käytiin sotaa ja kuivuus aiheutti vakavia ongelmia maataloudelle. Aliravitsemus vaati paljon kuolonuhreja. Mengistu poikkesi useimmista despooteista siten, että hän riisti hengen omin käsin useilta vastustajiltaan, mitä hän perusteli välttämättömyydellä ”ruokkia vallankumousta verellä”  ja ”johtamisena esimerkkiä näyttäen”.
Hallinto

Mengistun valtakaudella Etiopiaa johti periaatteessa Etiopian työväenpuolue, mutta todellisuudessa valta oli Mengistun johtamalla juntalla.
Etiopiaan aiemmin liitetyt somalien asuttama Ogaden ja Eritrea kapinoivat ja pyrkivät itsenäistymään. Ogadenin kansanvapautusliikettä avustivat Somalian joukot. Neuvostoliiton ja Kuuban aseavulla Mengistu pysyi kuitenkin vallassa. Maahan virtasi Neuvostoliitosta 10–18 miljardin Yhdysvaltojen dollarin arvosta aseapua, jolla Mengistu loi mustan Afrikan suurimman armeijan.
Vuonna 1984 maan bruttokansantuotteesta sotilasmenojen osuus ylitti 60 prosenttia. Etiopiassa koettiin satojatuhansia uhreja vaatinut nälänhätä vuosina 1984–1985. 1980-luvun runsaan kehitysavun Mengistu kanavoi suurelta osin sotilas- ja ylellisyysmenoihin. Riippumattomien avustusjärjestöjen toimintaa hankaloitettiin Etiopiassa. Lääkärit ilman rajoja -järjestö karkotettiin maasta 1985, mutta sen sallittiin palata, kun Yhdysvallat uhkasi lopettavansa humanitaarisen avun.  Kuivuudella perusteltiin myös pohjoisesta hedelmällisempään etelään tehtyjä väestön pakkosiirtoja, joilla heikennettiin vastarintaliikkeiden tukipohjaa.
Etiopiasta tuli uuden perustuslain myötä 1987 sosialistinen kansantasavalta ja Mengistusta siviilipresidentti.
1980-luvun lopulla kapinointi Mengistun hallintoa vastaan voimistui erityisesti Eritreassa ja Tigressä. Eritrean kansanvapautusrintama ja Tigrén kansanvapaustusrintama valtasivat Tigrén helmikuussa 1989, mikä oli hallituksen ensimmäinen merkittävä tappio. Sen jälkeen Mengistua vastaan tehtiin vallankaappausyritys, joka johti armeijan johdon puhdistuksiin.
Viimeisetkin Neuvostoliiton neuvonantajat vetäytyivät maasta maaliskuussa 1990. Sen jälkeen Mengistu yritti vielä pysyä vallassa julistamalla yleisen asevelvollisuuden ja vahvistamalla taloutta aiempaa vapaamielisemmillä uudistuksilla. Eri kapinallisjärjestöjen muodostaman ja Meles Zenawin johtaman Etiopian kansojen vallankumouksellisen demokraattisen rintaman joukkojen lähestyessä Addis Abebaa Mengistu päästettiin Yhdysvaltojen myötävaikutuksella lähtemään 21. toukokuuta 1991 maanpakoon. Mengistu lensi  Nairobin kautta Zimbabween, missä presidentti Robert Mugabe myönsi hänelle turvapaikan. Tarkoituksena oli säästää pääkaupunki verenvuodatukselta.
Maanpaossa

Mengistu oli vuodesta 1991  Zimbabwessa. Zimbabwesta kerrotaan hänelle myönnetyn turvapaikka ”humanitaarisista syistä”. Hän asettui asumaan vartioituun huvilaan Hararen vauraaseen Gunhillin kaupunginosaan.  Mengistun elämästä Zimbabwessa tiedetään vain vähän ja hänet nähdään harvoin julkisuudessa. Vuonna 1995 hänen henkivartijansa ja poliisin turvamiehet estivät etiopialaisen miehen tekemän murhayrityksen.  Hän on poistunut maasta vain kerran – vuonna 1999 Etelä-Afrikkaan, jossa hän kävi hoidattamassa terveyttään Johannesburgissa. Hän palasi Zimbabween ennen kuin Etiopian vaatima palautusprosessi oli ehtinyt käynnistyä.  Heinäkuussa 2006 hänen kerrottiin muuttaneen Karibaan Sambian rajalle syrjäiseen paikkaan turvallisuussyistä.
Oikeudenkäynti

Etiopialainen oikeusistuin tuomitsi joulukuussa 2006 Mengistun poissaolevana syylliseksi kansanmurhaan.  Mengistu on kiistänyt hänet tuominneen oikeusistuimen tuomiovallan väittäen sitä "palkkasoturien ja siirtomaavalloittajien johtamaksi".  Tammikuussa 2007 etiopialainen oikeusistuin langetti Mengistulle elinkautisen vankeustuomion.  Zimbabwe on kieltäytynyt luovuttamasta häntä takaisin Etiopiaan.
Kansainväliset tunnustukset

Vuonna 1978 Maailman rauhanneuvosto myönsi Mengistulle Joliot-Curie-rauhanmitalin kultaisena versiona.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ethiopian Dictator Mengistu Haile Mariam (HRW)
Profile: Mengistu Haile Mariam (BBC)
Mengistu found guilty of genocide (BBC 12.12.2006)
Guilty of genocide: the leader who unleashed a 'Red Terror' on Africa (Times)
Mengistu defends 'Red Terror' (BBC 28.12.1999)
Russian & East German Documents on Ethiopia and the Horn of Africa, 1977-78
A U.S. Strategy to Foster Human Rights in Ethiopia (1989) (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k  Etiopian presidentit |
| --- | --- | --- |
| Derg (1974–1987) |  Aman Andom (1974)  Tafari Benti (1974–1977)  Mengistu Haile Mariam (1977–1987)  |  |
| Etiopian demokraattinen kansantasavalta (1987–1991) |  Mengistu Haile Mariam (1987–1991)  Meles Zenawi (1991–1995)  |  |
| Etiopian demokraattinen liittotasavalta (1995–) |  Negasso Gidada (1995–2001)  Girma Wolde-Giorgis (2001–2013)  Mulatu Teshome (2013–2018)  Sahle-Work Zewde (2018–)  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Oskari Kaakonkalvo

Oskari Kaakonkalvo, vuoteen 1907 Kruskopf (30. joulukuuta 1866 Ristiina – 14. tammikuuta 1923) oli suomalainen urkuri, laulaja ja järjestöjohtaja.
Kaakonkalvon  vanhemmat olivat johtaja Antti Kruskopf ja Eva Tapanainen ja puoliso vuodesta 1897 Katri Paavolainen. Kaakonkalvo kävi Viipurin lyseota vuoteen 1883 saakka, toimi sitten vt. opettajana kansakouluissa Johanneksessa ja Anttolassa ja valmistui Turun lukkari- ja urkurikoulusta 1888. Helsingin musiikkiopiston soololaulu- ja urkuritutkinnon hän suoritti 1895 ja opiskeli soololaulua Dresdenissä 1897–1898 ja Berliinissä 1906. Kaakonkalvo toimi kanttorina Valkjärvellä 1891–1900, Kuopion maaseurakunnassa 1900–1904 ja Helsingin vanhan kirkon kanttorina vuodesta 1904. Hän toimi myös laulunopettajana ja musiikkikriitikkona. Kaakonkalvo esiintyi konserttilaulajana Suomessa ja Saksassa ja oopperalaulajana useissa suomalaisissa oopperoissa. Hän esiintyi basso-osissa Wagner-oopperoissa sekä Oskar Merikannon ja Armas Launiksen oopperoissa. Kaakonkalvo oli Suomen Kanttori-urkuriliiton perustajia ja liiton ensimmäinen puheenjohtaja 1908–1922.
Jussi Huhtala (säveltäjä)

Jussi Huhtala  (s. 27. heinäkuuta 1978lähde?)  on suomalainen elokuvasäveltäjä ja musiikin tuottaja.
Ura

Huhtala on säveltänyt- ja tuottanut musiikin kymmeniin elokuviin (IMDB)
Hän on säveltänyt musiikkia myös videopeleihin, lukemattomiin mainoksiin sekä Nokia Areenan avajaisten alkushown.
Valikoitu filmografia säveltäjänä

1 Rendel 2: Cycle of Revenge 2024
(Pri)sons 2024
Gravedigger and the Random People 2023
Johannes ei kulje Jämsän kautta 2023
Free Skate 2022
Kyrsyä 2017
Backwood Madness 2018
Bunny the Killer Thing 2015
He lepäävät Pohjoisessa 2013
Les Feux Arctiques 2011
Viimeiset olkiukot2011
Synergia 2011
Myrsky tiimalasissa 2010
Aiheesta muualla

Jussi Huhtala (säveltäjä) Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jussi Huhtala Youtube
Jussi Huhtala kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Robin Schulz

| Robin Schulz |
| --- | --- |
 Robin Schulz Mayday -musiikkifestivaaleilla vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. huhtikuuta 1987 (ikä 37) Osnabrück, Länsi-Saksa
Ammatti:  DJ, musiikkituottaja
Muusikko
Aktiivisena:  2007–
Tyylilajit:  deep house, house
Levy-yhtiöt:  Warner Music Group
Aiheesta muualla
robin-schulz.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Robin Schulz (s. 28. huhtikuuta 1987 Osnabrück, Länsi-Saksa) on saksalainen elektronisen musiikin tuottaja ja DJ.
Diskografia > Albumit

Prayer (2014)
Sugar (2015)
Uncovered (2017)
IIII (2021)
Pink (2023)
Diskografia > Singlet

"Waves" (mukana Mr. Probz, 2013)
"Prayer in C" (mukana Lilly Wood and the Prick, 2014)
"Willst Du" (mukana Alligatoah, 2014)
"Sun Goes Down" (mukana Jasmine Thompson, 2014)
"Headlights" (mukana Ilsey, 2015)
"Sugar" (mukana Francesco Yates, 2015)
"Show Me Love" (mukana J.U.D.G.E, 2015)
"Shed a Light" (mukana David Guetta, 2016)
"OK" (mukana James Blunt, 2017)
"I Believe I'm Fine" (mukana Hugel, 2017)
"Unforgettable" (mukana Marc Scibilia, 2018)
"Oh Child" (mukana Piso 21, 2018)
"Right Now" (vs. Nick Jonas, 2018)
"Speechless" (mukana Erika Sirola, 2018)
"Speechless" (mukana Erika Sirola, 2019) (MOTi Remix)
"All This Love" (mukana Harlœ, 2019)
"Rather Be Alone" (mukana Nick Martin ja Sam Martin, 2019)
"In Your Eyes" (mukana Alida, 2020)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Schulzin oma sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi