stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pavlovskin palatsi
Sisustus

Sisustus noudatti arkkitehti Charles Cameronin suunnitelmissa rakennuksen ankaran klassista arkkitehtuuria. Tätä varten olisi pitänyt ostaa Italiasta suuria määriä antiikkiesineitä ja kalliita rakennusmateriaaleja. Kustannukset olivat kuitenkin liian suuret rakennuttajille, koska kruununperillinen ei saanut äidiltään kuin rajoitetusti määrärahoja. Katariina II:n rajoittamattomiin rakennusbudjettehin tottuneen Cameronin monista mielenkiintoisista, mutta liian kalliista ideoista jouduttiin luopumaan.
Italiasta ostettiin Cameronin pyynnöstä suuri määrä aitoja antiikkiesineitä käytettäviksi palatsin edustustilojen koristeluun: patsaita, roomalaisia ​​muotokuvia, uurnia, pronssiveistoksia, antiikkikeramiikkaa ja muita esineitä, joita oli löydetty arkeologisissa kaivauksissa Roomassa ja Pompejissa. Ensimmäiset marmoriveistokset saapuivat Italiasta toukokuussa 1783. Cameronin ideaa antiikin aikaisten taideteosten museosta rakennuksen keskiosaan ei toteutettu hänen aikanaan. Vincenzo Brenna antoi myöhemmin marmoripatsaille näkyvän paikan palatsin sisätiloissa.
Palatsin sisustukseen on käytetty esineitä ja sen rakentamisessa on käytetty ideoita, jotka kruununperijä Paavali Petrovitš ja suuriruhtinatar Maria Fjodorovna ostivat ja näkivät matkustellessaan Euroopassa vuosina 1781-1782.
Pariisista tilattiin huonekalupuuseppä-mestari Henri Jakobilta vuosina 1783-1785 edustushuoneisiin 16 huonekalusarjaa, yhteensä yli 200 huonekalua. Vuonna 1784 Pavlovskiin tilattiin 12 Hubert Robertin maisemamaalausta. Pariskunta osti Euroopan-matkaltaan 96 kelloa. Keisarillinen lasitehdas valmisti kattokruunut jokaiseen huoneeseen. Arkkitehti Charles Cameronia ärsyttivät huonekalut, kuvakudokset ja takat, jotka Maria Fjodorovna tilasi Euroopasta häneltä kysymättä. Maria Fjodorovna puolestaan ​​oli ärsyyntynyt Cameronin käyttämästä kirkasvärisestä sisustuskoristelusta ja pompejilaisista arabeskikoristelusta ja halusi herkempiä värejä. Paavali pitänyt mistään, mikä muistutti hänen äitinsä Katariinan palatsin tyyliä Tsarskoje Selossa ja he erottivatkin Cameronin vuonna 1786.
Arkkitehti Vincenzo Brenna suunnitteli vuosina 1786-1789 sisätilat, jotka heijastivat Paavalin mieltymystä roomalaiseen klassismiin. Hän loi valkoiset ja kultaiset Sodan ja Rauhan salit Cameronin Kreikkalaisen salin molemmille puolille, jossa oli vihreiden marmorijäljitelmäpylväiden kreikkalaista temppeliä muistuttava pylväikkö. Hän teki Italialaisesta salista roomalaisen temppelin jäljennöksen ja rakennutti Maria Fjodorovnalle edustusmakuuhuoneen Ranskan kuninkaan virallisen makuuhuoneen jäljitelmänä, jossa oli valtava kullattu katossänky ja kermanvärinen silkkitapetti, johon oli maalattu temperaväreillä kukkia, hedelmiä, soittimia ja puutarhatyökaluja.
Sisustus > Sisustuksen toinen vaihe

Vuonna 1803 haljenneen hormin aiheuttama tulipalo tuhosi suuren osan palatsin sisätiloista, mukaan lukien koko edustilojen ja oleskelutilojen sisustuksen. Kolme päivää kestäneessä sammutustyössä suurin osa huonekaluista pelastettiin sekä osa ovipaneeleista, tulisijoista ja peileistä, mutta suurin osa palatsista jouduttiin rakentamaan uudelleen.
Maria Fjodorovna kutsui Cameronin ja Brennan nuoren avustajan, arkkitehti Carlo Rossin auttamaan palatsin korjaustöissä. Maria Fjodorovna nimitti Andrei Voronihinin Pavlovskin pääarkkitehdiksi. Hän kutsui arkkitehti Giacomo Quarenghin luomaan uudelleen vuonna 1801 suunnittelemansa viisi pääkerroksen huonetta. Voronihin korjautti osan huoneista, kuten gobeliinihuoneen ja edustusmakuuhuoneen täsmälleen sellaisiksi kuin ne olivat olleet, mutta muihin huoneisiin hän lisäsi Pompejista ja Herculaneumista löydettyjen roomalaisten mallien inspiroiman sisustuksen, roomalaistyyliset lamput, huonekalut, roomalaiset sohvat ja tuolit, jotka valmisti huonekalupuuseppä Heinrich Gambs.
Andrei Voronihinin lisäsi muodissa olleen ranskalais-egyptiläisen taidetyylin mukaiset mustat patsaat palatsin vestibyyliin tulipalossa tuhoutuneiden Ivan Prokofjevin "12 kuukautta" nimisten friisien tilalle, Maria Fjodorovna suunnitteli itse uudelleen Kreikkalaiset ja Italialaiset salit korvaamalla jalka- ja kattolistat marmoroinnilla ja siirrätti lapis-lazulilla ja jaspiksella koristellut venäläistyyliset takat Paavalin rakennuttamasta Mikaelinlinnasta Pietarista. Voronihinin suunnitteli yhteen siipeen puoliympyränmuotoisen kirjaston ja leskikeisarinnan yksityisasuntoon hän asennutti vuonna 1807 Venäjän ensimmäiset laakalasiset ranskalaiset ovet ja suuret ikkunat Pikku lanterniini nimiseen erkkeriin, jotta kukkatarha näytti olevan osa sisätilaa. Yhdessä Giacomo Quarenghin kanssa he saivat korjaustyöt valmiiksi alle kahdessa vuodessa.
Carlo Rossi suunnitteli Voronihinin puoliympyränmuotoisen kirjaston uudelleen vuosina 1822-1824 tilaksi, jonne mahtui yli 20 000 kirjaa sekä harvinaisten ​​kolikoiden ja perhosten kokoelmat. Hän suunnitteli myös Paavali I:n makuuhuoneen tilalle siniharmaalla seinämarmoroinnilla koristellun roomalaistyylisen muodollisen Nurkkasalongin, jossa Maria Fjodorovna otti vastaan ​​vieraita, kuten Yhdysvaltain ensimmäisen Venäjän suurlähettilään John Quincy Adamsin, sekä Laventelihuoneen, jonka seinät peitettiin marmoria jäljittelevällä violetilla maalauskoristelulla, jotta ne sopivat yhteen sireenien kanssa ikkunoiden ulkopuolella. Nämä huoneet kalustettiin venäläisellä puusta, kuten karjalaisesta koivusta, poppelista ja pähkinäpuusta tehdyillä huonekaluilla.
Gonzago galleria

Gonzago galleria Pavlovskin palatsissa on ainutlaatuinen arkkitehtoninen freskokokonaisuus, jonka italialainen koristemaalari, arkkitehti ja taideteoreetikko Pietro di Gottardo Gonzago loi 1800-luvun alussa. Se on ainoa näin laaja ulkotilaan maalattu fresko Pohjois-Euroopassa: 350 neliömetriä seinää ja 200 neliömetriä kattoa. Galleriarakennuksen suunnitteli arkkitehti Vincenzo Brenna vuosina 1795-1797 kesäisin käytettäväksi ulkoilma-ruokasaliksi. Pietro di Gotthardo Gonzago teki freskomaalauksen vuosina 1806-1807.
Gonzago teki todennäköisesti esipiirustuksen märkärappausmenetelmällä suoraan seinään ja työskenteli sitten vielä kuivumattoman kipsin kanssa rautaoksidipigmenttipohjaisella punaisella maalilla grisailletekniikalla. Kun kipsi oli kuivunut, taiteilija viimeisteli ja mallinsi muodon kalkkimaaleilla.
Vuosina 1822-1824 arkkitehti Carlo Rossi rakennutti gallerian päälle kirjaston, jossa oli suuret kaarevat ikkunat, jotka oli kehystetty ruusukekoristeilla. Kirjaston rakentamisen vuoksi Gonzagon apulainen maalasi gallerian katon uudelleen vuonna 1824. Rossi asetti ikkunoiden väliin antiikin kirjailijoiden ja filosofien rintakuvat, joiden yläpuolelle oli stukkoseppeleitä. 1800-luvulla gallerian maalauksia korjailtiin uudelleen. Gonzagon tekemiä freskoja oli myös puistoalueella lintutarhassa, Pil-tornissa sekä uudessa että vanhassa sveitsiläishuvilassa.
Neuvostoliiton aikana Pavlovskin palatsiin perustettiin museo- ja luonnonsuojelualue ja galleria toimi 1930-luvulla lasten terveysleirin ruokalana. Toisen maailmansodan aikana freskot vaurioituivat vakavasti palatsin tulipalossa vuonna 1944. Gonzago-gallerian vaativa entistämistyö saatiin päätökseen vasta vuonna 2011.
Restaurointi toisen maailmansodan jälkeen > Museonäyttelyjen toteuttaminen

Huoneitten kalustuksen ja esillepanon suunnitteli museonjohtaja Anatoli Mihailovitš Kutšumovin (1912–1993) ennen sotaa tekemänsä tarkan inventaarion ansiosta. Vuonna 1959 hänen johdollaan avattiin Pavlovskin palatsin kolmannessa kerroksessa yhteistyössä I. M. Gurevitššin kanssa tuolloin vielä rohkealla teemalla tehty näyttely "1700–1800 -luvun puku ja muotokuva". Tämä oli ensimmäinen näyttely Neuvostoliitossa, joka oli omistettu aateliston elämälle kulttuurisena ja historiallisena ilmiönä.
Kutšumovin laaja kokemus museotyöstä ja siitä kertynyt tieto näkyi hänen julkaisemissaan kirjoissa ja tieteellisissä artikkeleissa. Albumi "Pavlovsk. Palatsi ja puisto." vuodelta 1976 on pitkään ollut bibliografinen harvinaisuus. Hän suunnitteli myös näyttelyn "Venäläinen sisustus 1800-luvulla".  Yli kaksi tuhatta esinettä, jotka sijaitsevat seitsemässätoista salissa, tarjoavat yksityiskohtaisen kuvan venäläisten palatsien ja kartanoiden koristeellisen sisustuksen kehityksestä. Näyttelyn pohjalta julkaistiin albumi "1800-luvun venäläisten asuntojen sisustus" vuonna 1977. Todellinen tietosanakirja on kirja "1700-luvun venäläinen koriste- ja taideteollisuus 1800-luvun alkuun asti" vuodelta 1981. Hänen tekemästään Pavlovskiin palatsin opaskirjasta otettiin jatkuvasti uusia painoksia, ja se on edelleen erittäin suosittu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pavlovskin palatsi Wikimedia Commonsissa
http://www.pavlovskmuseum.ru/
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Pavlovskin palatsi vuonna 1808. Gabriel Lory vanhemman (1763–1840) akvarelli, Eremitaašin taidemuseo, Pietari
Pavlovskin palatsin päärakennus joen puolelta nähtynä, arkkitehti Charles Cameron
Pavlovskin palatsi, laajennettuna 1796-1799, arkkitehti Vincenzo Brenna
Pavlovskin palatsin kappeli, Vincenzo Brenna 1796-1799
Pavlovskin palatsi, Kreikkalainen sali, arkkitehti Charles Cameron ja leskikeisarinna Maria Fjodorovna
Italialainen sali, Vincenzo Brenna 1786-1789, Pavlovskin palatsi
Maria Fjodorovnan edustusmakuuhuone, Vincenzo Brenna 1786-1789, korjattu 1804-1805, Pavlovskin palatsi
Leskikeisarinnan kukkatarhaan avautuva Pikku lanterniini, Andrei Voronihin 1807
Egyptiläinen vestibyyli, Andrei Voronihin 1803-1805, Pavlovskin palatsi
Kirjasto, Carlo Rossi 1822-1824 Pavlovskin palatsi
Nurkkasalonki, Carlo Rossi 1824
Vincenzo Brenna 1795-1797 ja Pietro di Gottardo Gonzago 1805-1807, Pavlovskin palatsi, kirjasto-osan korotus Carlo Rossi 1822-1824
Pietro di Gottardo Gonzago 1806-1807, katto 1824, restaurointi 2011
Ystävyyden paviljonki, Charles Cameron 1780-1782 ja Visconti-silta, Andrei Voronihin ja Carl Visconti 1803. Pavlovskin palatsin puisto
Maria Fjodorovnan kukkatarha, Pavlovskin palatsi, Charles Cameron 1801
Pavlovskin palatsin julkisivu ja Paavali I:n patsas
Pavlovskin palatsi joen suunnasta nähtynä
Ruusupaviljonki uudelleenrakennettuna, Pavlovskin palatsin puisto
Lintutarha, Pavlovskin palatsin puisto
Pil-torni, Pavlovskin palatsin puisto
Käännös suomeksi
Penn & Teller

Penn & Teller lavalla James Randin kanssa The Amaz!ng Meeting 2012 -tapahtumassa.
Penn & Teller on yhdysvaltalainen taikuri- ja komediakaksikko, jonka jäsenet ovat Penn Fraser Jillette (Penn) ja Teller. He ovat tunnettuja muun muassa siitä, että paljastavat taikatemppujensa salaisuudet tehtyään ne. Kaksikko on esiintynyt useissa TV-sarjoissa ja elokuvissa.
Heidän imagonsa rakentuu ateismin, skeptismin, libertarianismin ja Las Vegasin ympärille.
Esiintyminen

Penn & Tellerin esiintymisissä Penn on erittäin vuolassanainen kertoja ja Teller ei puhu yleensä lainkaan. 
Heidän ohjelmansa koostuu tavallisesti groteskeistaselvennä taikatempuista, huijareiden paljastamisesta ja erikoisista jekuista.
Sarjassaan Penn & Teller: Bullshit! Penn ja Teller taikovat melko vähän ja keskittyvät käsittelemään skeptisesti eriasteisia taikauskoisia oppeja ja huijauksia, kuten maailmanlopun kultteja, feng shuita, teholaihdutustuotteita ja pullovesimarkkinoita.
Penn & Tellerin julkaisut > TV-sarjat

Penn & Teller Go Public (1985)
Don’t Try This at Home (1990)
Behind the Scenes (1992)
The Unpleasant World of Penn & Teller (1994)
Phobophilia (1995)
Penn & Teller's Home Invasion (1997)
Penn & Teller's Sin City Spectacular (1998)
Magic and Mystery Tour (2003)
Penn & Teller: Bullshit! (2003–2010)
Penn & Teller Off The Deep End (2005)
Penn & Teller: Fool Us (2010-2014)
Penn & Teller Tell a Lie (2011–)
Penn & Tellerin julkaisut > Elokuvia

My Chauffeur
Penn & Teller’s Invisible Thread for Showtime (1987)
Penn & Teller's Cruel Tricks for Dear Friends (1987)
Penn & Teller Get Killed (1989)
Penn & Tellerin julkaisut > Kirjoja

Penn & Teller's Cruel Tricks for Dear Friends (1989) ISBN 0-394-75351-8
Penn & Teller's How to Play with Your Food (1992) ISBN 0-679-74311-1
Penn & Teller's How to Play in Traffic (1997) ISBN 1-57297-293-9
Penn & Tellerin julkaisut > Radio

www.pennradio.com
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu
Penn & Teller:Bullshit! -sarjan episodeja
Pekoraali (runo)

Pekoralistihirviö. John Tennielin piirros kirjaan Liisan seikkailut peilimaailmassa.
Pekoraali eli Monkerias (engl. Jabberwocky) on Lewis Carrollin vuonna 1871 julkaisemaan romaaniin Liisan seikkailut peilimaailmassa (Through the Looking-Glass) sisältyvä runo, joka tunnetaan malliesimerkkinä kielellisesti näyttävästä mutta sisällöllisesti mitääntarkoittamattomasta nonsensesta. Runossa käytetään monia uudissanoja ja sanataskuja. Runo kertoo Jabberwock-nimisen hirviön surmaamisesta. Runon ensimmäisen suomennoksen laativat Kirsi Kunnas ja Eeva-Liisa Manner vuonna 1974, jolloin he antoivat runolle nimeksi ”Pekoraali”. Alice Martinin suomennoksessa Alice Peilintakamaassa (2010) runon otsikko on ”Monkerias”.
Runon suomennos sisältyy myös Fredric Brownin dekkariin Syntipukin yö nimellä ”Jabberwocky” (kääntäjä Matti Rosvall).
Terry Gilliamin elokuvan Jabberwocky (1977) suomenkielinen levitysnimi on Jappervokki.
Runon ensimmäinen säkeistö > Alkukielellä

’Twas brillig, and the slithy toves

Did gyre and gimble in the wabe;

All mimsy were the borogoves,

And the mome raths outgrabe.

(Lewis Carroll, 1871.)
Runon ensimmäinen säkeistö > Kunnaksen & Mannerin suomennos

On illanpaisto, ja silkavat saijat

luopoissa pirkeinä myörien ponkii:

surheisna kaikk’ kirjuvat lorokaijat

ja vossut lonkaloisistansa ulos vonkii.

(Kirsi Kunnas & Eeva-Liisa Manner, 1974.)
Runon ensimmäinen säkeistö > Matti Rosvallin suomennos

Kyryissä mäiden myryt parvat

ripoen kormivat pällyissään.

Vilhujen borogrovien karvat

talsoivat — ne niin sällyissään.

(Matti Rosvall, 1999.)
Runon ensimmäinen säkeistö > Alice Martinin suomennos

Jo koitti kuumon aika, ja viukkaat puhvenet

päinillä harpitellen kieruloivat,

haipeloina seisoksivat varakuhvenet,

ja öksyt muvut kaikki hinkuroivat.

(Alice Martin, 2010.)
Runon ensimmäinen säkeistö > Liisa Ihmemaassa -elokuvan suomenkielinen versio

Savurenkaat peläsaraiset

Diin giemurteli hiljalleen

Mistä minne meni kaikki muut

Nuijamadot näyttää tien

(Costi Snellman, 1991.)
Runon ensimmäinen säkeistö > Anonyymi suomennos

Oli päivänköinen, ja limahdikkaat

ötsyt kirrasivat ja kaiventoivat.

Surjia olivat kaikki takkulinnut,

ja kotsapossut siheltoivat.

(Elokuvan Jappervokki DVD-julkaisun anonyymi suomentaja, 2002.)
Suomennoksia

Carroll, Lewis 1974: Liisan seikkailut ihmemaassa ja Liisan seikkailut peilimaailmassa. Suomentaneet Kirsi Kunnas ja Eeva-Liisa Manner. Kuvittanut John Tenniel. Gummerus, Jyväskylä. ISBN 951-20-4914-7
Brown, Fredric 1999: Syntipukin yö. Suomentanut Matti Rosvall. Hämeenlinna, Book Studio. [Night of the Jabberwock, 1951.] ISBN 951-611-993-X
Carroll, Lewis 2010: Alice Peilintakamaassa. Suomentanut Alice Martin. Kuvittanut John Tenniel. WSOY, Helsinki. ISBN 978-951-0-35837-5
Kirjallisuutta

Borchers, Melanie: A Linguistic Analysis of Lewis Carroll’s Poem ‘Jabberwocky’. The Carrollian: The Lewis Carroll Journal, Autumn 2009, nro 24, s. 3–46.  ISSN 1462-6519
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Runon sanat englanniksi
Runo useilla eurooppalaisilla kielillä (Arkistoitu – Internet Archive)
Valikoima käännöksiä ja parodioita runoista
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  MusicBrainz work  IdRef
Pentinkulman päivät

Pentinkulman päivien logo.
Pentinkulman päivät on valtakunnallinen kirjallisuustapahtuma, joka järjestetään vuosittain heinä-elokuun vaihteessa Urjalassa. Se on vuosien mittaan laajentunut viikon kestäväksi tapahtumaksi, joka kerää 4 000–7 000 kirjallisuuden ystävää kulttuurin pariin kesäisessä tunnelmassa. Monipuolinen ohjelma sisältää keskustelutilaisuuksia, seminaareja, kursseja, paneelikeskusteluja sekä runoillan.
Pentinkulman päiviin kuuluu vuodesta 1987 alkaen järjestetty E80-esikoiskirjailijaseminaari, joka on valtakunnallisesti ainoa laatuaan. Tapahtuman pääjärjestäjät ovat Väinö Linnan seura ja Urjalan kunta.
Historia

Ensimmäisen kerran Pentinkulman päivät järjestettiin vuonna 1978. Yksipäiväisenä alkaneen tapahtuman ajankohdaksi valittiin elokuun ensimmäinen lauantai (5. elokuuta 1978). Ensimmäisten Pentinkulman päivien järjestelyistä kantoivat päävastuun Leena Eskola, Erkki Rautava ja Aulis Ruuska. Ensimmäisen Pentinkulman päivän ohjelma rakentui pitkälti Väinö Linnan seuran asiantuntijoiden ja paikallisten toimijoiden osaamisen varaan. Tapahtuman teema oli tuolloin tilanteeseen sopivasti ”Väinö Linnan tuotanto ja sen kytkennät Urjalaan”. Myös Väinö Linna osallistui tapahtumaan ja puhui Urjalan vaikutuksesta tuotantoonsa.
Teemat

Pentinkulman päivien keskustelut koskevat ajankohtaisia kirjallisuuden ja kulttuurin teemoja. Tapahtumassa käsitellään sitä, mikä on kirjallisuuden merkitys tälle päivälle, miten nykyhetki heijastuu kirjallisuuteen ja mitkä ovat kirjallisuuden haasteita tulevaisuudessa.
1978 Väinö Linnan tuotanto ja sen kytkennät Urjalaan
1979 25 vuotta Tuntemattoman sotilaan ilmestymisestä
1980 Realismi kirjallisuudessa
1981 Kirjailijan asema ja merkitys suomalaisessa yhteiskunnassa
1982 Huumorin asema ja merkitys suomalaisessa kirjallisuudessa
1983 Kirjallisuuden tarut ja historian totuus
1984 Aleksis Kivi 150 vuotta
1985 Luontomystiikasta Kalevalan tulkintoihin
1986 Elämäkerta kirjallisuudessa
1987 Kirjallisuus arvojen luojana, säilyttäjänä ja luhistajana
1988 Kirjailija ja miljöö
1989 Julkisuuden riistäjät ja riistetyt
1990 Aika kirjassa – kirja ajassa
1991 Moraalin voimavarat
1992 Ajaton ihminen vai ihmisetön aika
1993 Sanan valta ja vapaus
1994 Kaapin päältä lampun alle. 1990-luvun näkökulmia Väinö Linnan teoksiin
1995 Kirjallisuutta ajan ehdoilla?
1996 Yksityinen ja yleinen totuus
1997 Väki ja valta
1998 Mitä kieltä me puhumme?
1999 Mihin kirjailijaa tarvitaan?
2000 Miten aika muuttaa kirjailijan sanomaa?
2001 Nuoruuden aarresaaret
2002 Pihalla maailmassa
2003 Rakkauden arki ja pyhä
2004 Tarinoiden sankarit ja sankaritarinat
2005 Vihan jäljillä
2006 Kirjailija ja sen kaverit
2007 Kirjailijan roolit ja naamiot
2008 Passaako klassikko?
2009 Parantaako kirjailijan veitsi?
2010 Linnan väki liikkeellä
2011 Ilo ja iva
2012 Entäs nyt, naiskirjallisuus?
2013 Syrjäläisiä ja silmäntekeviä
2014 Tekstin hurmaa, mielen maisemia
2015 Tuntemattomat matkalla: mihin maailmalla tarvitaan suomalaista kirjallisuutta?
2016 Kauhun paikat kirjallisuudessa ja kulttuurissa
2017 Kenelle Jussi maansa kuokki?
2018 Sisällissodan jäljet ja kriiseistä selviäminen
2019 Lihan ilot
2020 Elävä Linna
Kirjallisuutta

Jussi Ojajärvi (toim.) Esikoiskirjailija kohtaa kirjailijan. Pentinkulman esikoiskirjailijaseminaari 20 vuotta. Väinö Linnan seura, 2006. ISBN 952-92-0714-X (nid.)
Helena Sinervo (toim.) Sanojen sirkus. Kirjailijat kohtaavat Pentinkulmalla. Väinö Linnan seura, 1996. ISBN 952-90-7736-X (nid.)
Janne Tarmio (toim.) Sammontakojat. Pentinkulman päivät Urjalassa 1985. Karisto, 1987. ISBN 951-23-2367-2 (nid.)
Valituslupa

Valituslupa on oikeusastejärjestyksessä ylemmän oikeuden myöntämä lupa valittaa alemman oikeuden tekemästä ratkaisusta. Valitusluvan myöntäminen on edellytys sille, että ylempi oikeusaste ottaa muutoksenhaun käsiteltäväkseen. Jos valituslupaa ei myönnetä, valitusta ei tutkita ja alemman tuomioistuimen antama tuomio tai muu päätös jää voimaan. Valituslupa tai sitä muistuttavat järjestelmät ovat käytössä useissa maissa, ja valituslupajärjestelmän tarkoituksena on antaa ylemmälle tuomioistuimelle mahdollisuus valikoida sen käsiteltäväksi tulevia asioita.
Valituslupa Suomessa > Korkein hallinto-oikeus

Suomessa hallintolainkäytön eli hallintoprosessin tuomioistuinjärjestelmään kuuluu kaksi oikeusastetta. Hallintoviranomaisen päätökseen saa hakea muutosta hallinto-oikeudesta tai eräissä tapauksissa markkinaoikeudesta, ja näiden ratkaisuista voi valittaa korkeimpaan hallinto-oikeuteen, jossa nykyisin lähes kaikissa asioissa edellytetään valituslupaa. Valituslupa voidaan myöntää myös osittaisena. Jos asiassa edellytetään valituslupaa, on valittaminen luvanvaraista myös pääasiaan liittyvästä ratkaisusta kuten oikeudenkäyntikuluista ja todistajan palkkiosta.
Perustuslain kannalta tarkasteltuna valittamisen luvanvaraisuutta hallintoasioissa on aiemmin pidetty epätavallisena vaatimuksena, jolle tulee olla painavat perusteet. Eduskunnan perustuslakivaliokunta oli pitänyt tärkeänä pidättäytymistä valituslupajärjestelmän laajentamisesta, sillä valiokunnan mielestä se on poikkeuksellinen järjestely. Valitusluvan vaatiminen ei kuitenkaan ole ristiriidassa perustuslain 21 pykälän kanssa, eikä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artikla edellytä mahdollisuutta valittaa hallinto-oikeuden ratkaisusta. Nykyisin valitusluvan pääsääntöisyydestä ja sen myöntämisen perusteista säädetään oikeudenkäynnistä hallintoasioissa annetun lain 111 §:ssä.
Irving Penn

Irving Penn (16. kesäkuuta 1917 Plainfield, New Jersey – 7. lokakuuta 2009 New York, New York) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja.
Uran alku

Irving Penn opiskeli Aleksei Brodovitšin oppilaana Philadelphia Museum Schoolissa, josta hän valmistui vuonna 1938. Hänen piirustuksiaan ilmestyi Harper's Bazaarissa, ja hän myös maalasi. Hän lähti Meksikoon maalaamaan, mutta työ ei luistanut toivotusti, joten hän palasi New Yorkiin, jossa pääsi tuttavuuksien kautta suunnittelemaan kansia Voguelle. Kun lehden kuvaajat eivät halunneet toteuttaa hänen suunnitelmiaan, hän ryhtyi kuvaamaan itse. Valokuvaajan ura pääsi vauhtiin, ja hänet tunnettiin toisen maailmansodan jälkeen kuvien hienostuneesta ja lumoavasta naisellisuudesta.
Penn valokuvasi Voguelle vuosien mittaan 150 kansikuvaa. Yhtenä ensimmäisistä valokuvaajista hän käytti aiheen taustana pelkkää valkoista tai harmaata taustakangasta, mutta pystyi soveltamaan yksinkertaisuutta paremmin kuin muut valokuvaajat. Penn laajensi yksinkertaista studiotaan ja rakensi sinne pystysuoria kulmikkaita taustoja, joista syntyi jyrkkärajainen terävä nurkka. Kun Penn sijoitti aiheen siihen ahtaaseen, perinteisestä poikkeavaan tilaan, muotokuviin syntyi aivan uudenlaista dramatiikkaa, kun katsojan huomio kiinnittyi henkilöön ja tämän ilmeisiin. Monissa kuvissa kohteet ovat ikään kuin kiilautuneet nurkkaan. Tällä tekniikalla kuvattuja henkilöitä ovat muun muassa Martha Graham, Marcel Duchamp, Pablo Picasso, Georgia O'Keeffe, W. H. Auden, Igor Stravinsky ja Marlene Dietrich.
Vaikka Penn oli studiosalaman käytön mestari, muotokuvat hän kuvasi ikkunasta tulevalla luonnonvalolla. Kun hän matkusti Uuteen-Guineaan ja muihin maihin kuvaamaan alkuperäisväestöä, hän rakensi siirrettävän studion, johon päivänvalo tuli pohjoisesta synnyttäen hyvin vaikuttavia tuloksia. Näissä kuvissa on sama tuntuma kuin hänen tunnetuista henkilöistä tekemissään muotokuvissa: ne ovat kauniita, luonnollisesti valaistuja, mutta tausta on neutraali, ja kuvien tunnelma on oudosti kuin 1800-luvun etnografisissa kuvissa.
Penn oli vuodesta 1950 naimisissa malli ja kuvanveistäjä Lisa Fonssagrivesin (k. 1992) kanssa. Pari sai pojan. Pennin nuorempi veli on elokuvaohjaaja Arthur Penn.