stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Downin oireyhtymä
Liitännäissairaudet

Jokainen Downin oireyhtymää sairastava sairastuu jossain elämänsä vaiheessa dementiaoirein ilmenevään Alzheimerin tautiin. Down-naisilla dementiaoireet ilmenevät keskimäärin noin 40 vuoden ja miehillä noin 46 vuoden iässä. Vuonna 2013 julkaistun tutkimuksen mukaan kaikilla 40-vuotiailla Downin oireyhtymäisillä on havaittavissa diagnoosiin riittävät Alzheimerin taudin elimelliset oireet, mutta vain 2–5 prosentilla esiintyisi dementiaoireita jo tuossa iässä. Osuus kasvaa 70 prosenttiin 70-vuotiaiden ryhmässä.
Myös vanheneminen tapahtuu muuta väestöä nopeammin. Oireyhtymän arvioidaan vähentävän elinajanodotetta noin 10–30 vuodella, mutta nykyaikana elinajanennuste on selvästi kohonnut.
Down-henkilöillä on muuhun väestöön verrattuna noin 40 kertaa suuremmalla todennäköisyydellä synnynnäinen sydänvika. Kilpirauhasen vajaatoiminnan riskit kasvavat, ja down-lapset ovat tavanomaista alttiimpia hengitystie- ja korvatulehdukselle. Näiden lisäksi heillä on tavallista suurempi riski saada muun muassa ruokatorven refluksitauti ja uniapnea, sekä mihin hyvänsä ruumiin osaan vaikuttavia vakavia poikkeamia. Sappikivitauti ja keliakia ovat Down-henkilöillä tavallista yleisempiä. Downin oireyhtymä lisää riskiä sairastua infektioihin, koska se aiheuttaa immuunipuolustusjärjestelmän häiriöitä.
Leukemian esiintyvyys on Down-henkilöillä noin 20-kertainen muuhun väestöön verrattuna. Leukemian ennuste on kuitenkin heillä parempi kuin muilla, mikä johtuu ilmeisesti Downin syndroomassa tavattavasta mutaatiosta.
Arviolta noin kuudella prosentilla downin oireyhtymäisistä on autismikirjon häiriö.
Downin oireyhtymä aiheuttaa myös sukupuolielinten pienuutta ja lisääntymishäiriöitä. Sukupuolivietti on yleensä tavallista heikompi ja noin puolet Down-naisista on hedelmättömiä. Myös down-miehillä on selvästi alentunut hedelmällisyys. Down-äitien lapsilla on noin 35–50 prosentin todennäköisyydellä downin oireyhtymä tai jokin muu kehitysvamma.
Kehitys

Downin oireyhtymä on yleisin perintötekijöistä aiheutuvan kehitysvammaisuuden syy. Kaikista kehitysvammaisista noin 10 prosentilla on Downin oireyhtymä. Ei ole olemassa tyypillisesti kehittyvää Down-lasta eikä erityistä, juuri tälle oireyhtymälle sopivaa kuntoutusta. Kuitenkin varhaiskuntoutus, yleisten terveysongelmien seulonta, tarvittaessa lääkehoito, päiväkotihoito ja ammatillinen harjaantumiskoulutus voivat parantaa heidän yleistä kehittymistään ja parantaa elämän laatua.
Downin oireyhtymä ilmenee lapsilla muun muassa normaalia hitaampana kävelyn ja puheen oppimisena. Vain osasta down-lapsista tulee luku- ja kirjoitustaitoisia. He aloittavat koulunkäyntinsä usein harjaantumiskoulussa, mutta heitä on siirretty myös normaaliluokille. Downin oireyhtymän ihmiset asuvat monesti kehitysvammaisten asuntolassa, mutta jotkut pärjäävät myös itsenäisesti.
Down-ihmiset saattavat olla lahjakkaita musiikin ja yleensäkin taiteen alalla. Tunnettuja Down-näyttelijöitä ovat muun muassa Chris Burke ja Sanna Sepponen. Myös kansainvälisesti menestynyt taiteilija Judith Scott oli Down-ihminen ja punkyhtye Pertti Kurikan Nimipäivät, jonka rumpali Toni Välitalo on Down-ihminen, edusti Suomea Euroviisuissa 2015. Jotkut Down-ihmiset, kuten Nigel Hunt, ovat saaneet mainetta julkaisemalla kokemuksistaan omaelämäkerrallisia teoksia.
Pablo Pineda oli ensimmäinen Downin oireyhtymän ihminen, joka suoritti yliopistotutkinnon.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Downiaiset - tietoa, vertaistukea ja tarinoita
Downin oireyhtymästä suomenkielinen sivusto
Downin oireyhtymä, Kehitysvammahuollon tietopankki
Yle Olotila: Erityislapsen äiti on erityinen äiti lapselleen[vanhentunut linkki]
Brushfieldin täplät iiriksessä ovat valkoisia tai vaalean harmaita.
Downin oireyhtymän esiintyvyys syntyneillä äidin iän mukaan, Yhdysvallat 1990–2010.

Down-poika rakentamassa kirjahyllyä
Denis Sassou Nguesso

| Denis Sassou Nguesso |
| --- | --- |
 Denis Sassou Nguesso vuonna 2014.
Kongon tasavallan presidentti
 1979–1992  
Edeltäjä:  Joachim Yhombi-Opango
Seuraaja:  Pascal Lissouba
Kongon tasavallan presidentti
 1997–  
Edeltäjä:  Pascal Lissouba
Henkilötiedot
Syntynyt: 1943 Edou
Tiedot
Puolue:  Kongon työväenpuolue (Parti Congolais du Travail, PCT)
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):  Ranska
Puolustushaara:  laskuvarjojoukot
Palvelusvuodet:  1960–1966
Sotilasarvo:  kenraali
Joukkoyksikkö:  Algeria
Aiheesta muualla
presidence.cg
Denis Sassou Nguesso (s. 1943) on brazzavillenkongolainen kenraali, joka toiminut Kongon tasavallan (vuoteen 1991 Kongon kansantasavallan) presidenttinä kaksi kertaa: 1979–1992 ja 1997 alkaen edelleen.
Elämäkerta

Sassou Nguesso syntyi Edou-nimisessä kylässä, Cuvetten maakunnassa 1943 mboši-heimoon. Hän liittyi armeijaan 1960 juuri ennen maansa itsenäistymistä. Hänet valittiin eliittijoukkoihin ja koulutettiin Algeriassa ja Ranskassa.
Sassou Nguesso oli vasemmistopuolue PCT:n (Parti congolais du Travail) ministerinä vuodesta 1970 alkaen. Puolueen sotilaallinen komitea (CMP, Comité Militaire du Parti) valitsi hänet presidentiksi 1979. Monet olivat pitäneet Sassou Nguessoa ennen kaikkea sotilaallisena asiantuntijana, mutta hän osoittautuikin sekä aatteelliseksi vasemmistolaiseksi että taitavaksi käytännön poliitikoksi. Hän neuvotteli maalleen lainoja IMF:stä ja päästi ranskalaiset ja yhdysvaltalaiset sijoittajat toimimaan tärkeillä öljy- ja mineraalikaivosaloilla.
Sassou Nguesso valittiin uudestaan presidentiksi 1984, ja hän ohjasi puoluettaan yhä lievemmin vasemmistolaisille linjoille. Vuonna 1989 Euroopan kommunistien luopuessa vallasta Sassou Nguesso ilmoitti valtionsa luopuvan kansantalouden säätelystä ja armahti joukon poliittisia vankeja. Elokuusta 1990 alkaen muutkin poliittiset puolueet kuin PCT ovat sallittuja. Sassou Nguesso teki valtiovierailun Yhdysvaltoihin.
Vuoden 1992 vaaleissa PCT sai vain 19 kansalliskokouksen 125 paikasta. Presidentinvaaleissa Sassou Nguesso tipahti ensimmäisellä kierroksella 19 % äänisaaliillaan. Vaalien jälkeen syntyi poliittisia levottomuuksia, jotka johtivat Kongon sisällissotaan. Vuonna 1994 Sassou Nguesso lähti Pariisiin ja palasi vasta vuoden 1997 presidentinvaaleihin. Samana vuonna hänen kannattajansa ottivat vallan maassa, ja hän julisti itsensä presidentiksi.
Vuoden 2002 vaaleissa Sassou Nguesso sai 90 % äänistä, kun kahta päävastustajaa oli estetty osallistumasta, ja jäljelle jäänyt opposition edustaja kehotti kannattajiaan boikotoimaan vaaleja. Uusi perustuslaki pidensi presidentin vaalikautta seitsemään vuoteen.
Sassou Nguesso valittiin uudelle seitsenvuotiskaudelle heinäkuussa 2009. Kauden lopulla vuonna 2015 Kongon tasavallassa järjestettiin perustuslain muuttamiseksi kansanäänestys, jotta Sassou Nguesso sai mahdollisuuden kolmanteen perättäiseen kauteen maan johdossa. Tulos oli hänelle suosiollinen ja hän voitti myös seuraavat presidentinvaalit vuonna 2016.
Rikosepäilyt > Oppositiopoliitikkojen kuolemat

Sassou Nguesson epäillään olevan vastuussa useiden kilpailevien poliitikkojen kuolemasta, mukaan lukien aikaisemmat valtionpäämiehet Alphonse Massamba-Débat ja Marien Ngouabi, jotka molemmat murhattiin maaliskuussa 1977.
Rikosepäilyt > Tapaus disparus du Beach

Toukokuussa 1999 353 kongolaista pakolaista katosi niin sanotussa disparus du Beach-tapauksessa (katosivat rannalta).
Suurin osa uhreista oli kongoheimon kuuluvia nuoria miehiä, jotka hakivat turvapaikkaa Kongon demokraattisesta tasavallasta. YK:n pakolaisasiain toimisto UNHCR ja Kongon hallitus takasivat 1500 pakolaiselle turvallisen paluun maahan.
Kun he nousivat maihin Brazzavillen puolella, kongolaiset etsivät joukosta Bernard Kolélasin kapinallisryhmään kuuluneita. Tässä yhteydessä 353 katosi.
Rikosepäilyt > Valtion varojen väärinkäyttö

Tammikuussa 2007 lehdistössä kerrottiin Sassou Nguesson tuhlailevasta varojen käytöstä. Viiden yön vierailun lasku Waldorf Astoria-hotellissa New Yorkissa huhtikuussa 2006 tuli maksamaan 12 000 puntaa huonepalvelun osalta ja yhteensä 73 000 puntaa koko vierailulta. Syyskuussa 2006 Sassou Nguesso osallistui YK:n yleiskokoukseen ja asui samaisessa hotellissa toiset viisi yötä, jolloin hän käytti 14000 puntaa huonepalveluun. Hänen perheensä ja lähipiirinsä käytössä oli yhteensä 44 huonetta ja kokonaislasku kohosi 130 000 puntaan. Brittiläinen Sunday Times kommentoi, että summa oli reippaasti suurempi kuin 106 000£, jotka Britannia antoi Kongolle kehitysapuna 2006.
Heinäkuussa 2007 brittiläinen kansalaisjärjestö Global Witness julkisti tietoja, jotka osoittavat, että Sassou Nguesson poika, Denis Christel, on tuhlannut satoja tuhansia euroja Kongon öljytuloista ostoksilla Pariisissa ja Dubaissa. Denis Christel on Kongon öljy-yhtiön SNPC:n markkinointifirman Cotraden johtaja.
Rikosepäilyt > Lahjuksien vastaanotto

Kesäkuussa 2007 Ranskan poliisi tutki Sassou Nguesson kiinteistöomistuksia Ranskassa, joiden se epäilee rahoitetun julkisista varoista. Sassou Nguesson nimi on myös tullut esiin öljy-yhtiö Elfiä koskevassa lahjusoikeudenkäynnissä. Hänelle on mahdollisesti maksettu satoja miljoonia euroja lahjuksina.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://congo-brazzaville.org/government (Arkistoitu – Internet Archive)
Denis Sassou-Nguesso ja George W. Bush vuonna 2006.
Delta II

Delta II aamunkoitteessa. (Kuva: NASA)
Delta II on Boeingin valmistama Delta-kantorakettiperheeseen kuuluva kantoraketti, joka on ollut käytössä vuodesta 1989 alkaen 115 kertaa (elokuu 2004) mukaan lukien kuusi NASA:n viimeistä Mars-lentoa. Deltat ovat kertakäyttöisiä kantoraketteja (expendable launch vehicle, ELV).
Pitkä historia päättymässä 2010?

Delta II-kantoraketin kehityshistoria on hyvin pitkä alkaen 1950-luvun Thor-nimisestä keskimatkan ydinohjuksesta, josta kehittyi Thor ja sittemmin Thor-Delta-kantoraketti. Delta kehittyi Delta II-versioksi, jossa on muun muassa kiinteäajoaineboosteri-raketteja tuomassa lisää työntövoimaa.
Avaruussukkula Challengerin tuhon (1986) jälkeen luotiin Yhdysvaltoihin kaupallisten kantorakettien tuotanto: Atlas, Titan ja Delta muuttuivat yritysten tuotteiksi. 1987 USAF tilasi 18 Delta II -rakettia Navstar GPS-satelliittien laukaisua varten. Ensimmäinen Delta II laukaistiin 14. helmikuuta 1989. Raketista on kaksi versiota – 6925 ja 7925. Delta 6925:t kuljettivat ensimmäiset 9 GPS-satelliittia radoilleen. Esimerkiksi 15.7.2004 laukaistu NASAn EOS-Aura käytti versiota 7920.
Yhdysvaltain ilmavoimat lopetti Delta II-kantorakettien käytön 17. elokuuta 2009 tapahtuneeseen GPS-satelliitin laukaisuun.  Tällöin on tehty noin 140 Delta II-laukaisua, joista kolmannes on GPS-satelliittien laukaisuja.
Elokuun lopussa 2007 NASA ilmoitti aikeestaan päättää Delta II:n käyttö vuoteen 2010 mennessä siirtyen Delta 4- ja Atlas 5-kantorakettien käyttöön. Tämä on NASAlle muutos kalliimpiin, suurempiin ja enemmän nk. kaupallista kysyntää tarvitseviin kantoraketteihin.
Tekniikkaa

Delta II on kaksi- tai kolmivaiheinen kantoraketti, jossa on 3,4 tai 9 kiinteää ajoainetta käyttävää boosterirakettia. Delta II pystyy nostamaan 890–2 140 kg GTO-radalle tai 2 700–6 000 kg matalalle kiertoradalle.
Tekniikkaa > Ensimmäinen vaihe

Delta II -kantoraketin ensimmäisen vaiheen ydin on Boeingin Rocketdyne RS-27A-moottori, jonka perusversio tuli käyttöön vuonna 1974. Se käyttää ajoaineenaan kerosiinia (RP-1) ja nestehappea. Sen työntövoima meren pinnan tasolla on 230 000 paunaa eli 1 miljoona newtonia. Moottorin ominaisimpulssi on 296 sekuntia ja paloaika on 223 sekuntia. Ohjaukseen käytetään kahta LR-101-NA-11 Vernier-moottoria, joiden ajoaine sama kuin päämoottorin. Delta oli pitkään kuuluisa matalataajuisesta aksiaalisesta pogo-värähtelystä (pogo=hyppykeppi), jossa polttoaineen virtauksen ja palamisen häiriöt kytkeytyivät. Tästä ongelmasta ei ole puhuttu ainakaan vuosikymmeneen, mutta raketin aksiaalinen kiihtyvyys RS-27:n sammutuksen (MECO, main engine cut-off) aikana on suurempi kuin monessa muussa kantoraketissa. Raketin pituus on 38 metriä, halkaisija noin 3 metriä, massa 232 000 kg.
Tekniikkaa > Toinen vaihe

Aerojet-yhtiön kehittämä AJ10-118K-nestemoottori on raketin toinen vaihe. Moottori voidaan sammuttaa ja sytyttää useita kertoja lennon aikana. Se polttaa typpitetraoksidia ja Aerozine-50-ajoainetta. Sen työntövoima on 9 750 paunaa eli 43 000 newtonia. Sen käynnistyessä raketin nopeus on Mach 21. Ensimmäinen vaihe irtoaa siitä 8 sekuntia sammumisensa jälkeen. Toinen vaihe sytytetään 5,5 sekuntia myöhemmin ja se nostaa 7 minuutissa aluksen 167 kilometrin korkeudelle parking orbit -radalle, jonka jälkeen moottori on sammuksissa 37 minuutin ajan. Esimerkiksi EOS-Auran laukaisussa moottori käynnistettiin Afrikan eteläosan päällä moottori 15 sekunniksi ja satelliitti irrotettiin raketista Kenian päällä. EOS-Auran laukaisussa toisen vaiheen moottoria käytettiin kaksi kertaa satelliitin separaation jälkeen, ensin 5 sekuntia ja sitten 42 sekuntia, tuomaan raketin ylin vaihe hallitusti Tyyneenmereen.
Kuuluisa aerodynaamikko, professori Theodore von Karman perusti Aerojet-yhtiön vuonna 1936 Caltech-yliopiston tutkijoiden kampusyrityksenä. Muita osakkaita olivat Frank Malina, taiteilija, tutkija ja myöhemmin NASAn JPL:n johtaja, Martin Summerfield, rakettiajoaineiden palamisen tutkija, John W. Parsons, runoilija ja tee-se-itse-kemisti, ja Ed Forman, taitava mekaanikko. Vuonna 2004 yhtiö oli osa Alliant Techsystems -yhtiötä.
Tekniikkaa > Kolmas vaihe

Kolmannen vaiheen (joissakin Delta II:ssa on vain kaksi vaihetta) muodostaa Thiokolin Star-48B -kiinteäajoainemoottori, jonka työntövoima on 14 920 paunaa eli 66 000 newtonia (tyhjiössä). Samaa moottoria käytettiin avaruussukkulan hyötykuormien PAM-moottorina, jolla esimerkiksi tietoliikennesatelliitti nostettiin avaruussukkulan lentoradalta GEO-radalle. Kolmatta vaihetta ei EOS-Aura-kaukokartoitussatelliitin laukaisuun tarvittu. Kolmatta vaihetta käytetään muun muassa planeettaluotainten laukaisussa.
Tekniikkaa > Nokkakartio

Delta II:n nokkakartioita on kahta kokoa: modernimpi komposiittirakenteinen on 3 metriä halkaisijaltaan, perinteinen alumiininen 2,9-metrinen. Jälkimmäinen on vanhempi ja suunniteltu GPS-satelliittien laukaisua varten.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Delta-raketin historia (englanniksi)
Kantoraketit
| --- | --- |
Nykyiset::   Ariane 6  Atlas V  Athena  Delta IV  Dnepr  Electron  Falcon 9 9 B4  9 B5  Falcon Heavy  GSLV  H-IIA  Kosmos-3M  Pitkä marssi -rakettiperhe  Minotaur  Pegasus  Proton  PSLV  Rokot  Shavit  Štil  Start-1  UR-100  Space Launch System  Strela  Sojuz U  FG  2  Taurus  Tsyklon 3  Volna  Vega  Zenit 
Suunnitteilla::   Angara  BFR  GSLV III  GX  H-IIB  KSLV  New Glenn  Taurus II  Vulcan 
Entiset::   Ariane 1  2  3  4  5  Atlas SM-65 Atlas  I  II  III  Black Arrow  Delta  II  III  Diamant  Energija  Europa  Falcon 1  Falcon 9 9 v1.0  9 v1.1  9 v1.2  H-II  J-I  Juno I  Lambda  Mu (V)  Molnija M  N1  Poljot  R-7  Saturn I  IB  V  INT-21  Scout  Sparta  Thor  Thor-Agena  Thor-Burner  Thorad-Agena  Titan I  II  III  IIIB  IV  Tsiklon 2  Vanguard  Voshod  Vostok
Alfred Paré

Adélard Alfred Étienne Paré (10. tammikuuta 1829 Québec City – 18. joulukuuta 1916 Québec City) oli kanadalainen viulisti, alttoviulisti, baritoni ja säveltäjä. Hän opiskeli C. W. Sabatierin ja Louis Sigismond Pfeifferin johdolla. Hän tuli tunnetuksi muun muassa Septuor Haydn -kokoonpanosta. Hänen omia sävellyksiään ovat Quadrilles Malakhoff pianolle (1855) ja romanssi Le retour. Laulajana hän kantaesitti Sabatierin Le Drapeau de Carillonin toukokuussa 1858.
Alfred Oskar von Bonsdorff

Alfred Oskar von Bonsdorff (20. tammikuuta 1838 Uskela – 15. heinäkuuta 1885 Loviisa) oli suomalainen juristi ja valtiopäivämies.
Von Bonsdorffin vanhemmat olivat kruununvouti Karl Gustaf von Bonsdorff ja Emerentia Josefina Sevón ja puoliso vuodesta 1878 Aina Augusta Ahlstedt. Von Bonsdorff tuli ylioppilaaksi Turussa 1856 ja suoritti tuomarintutkinnon 1862, varatuomarin arvon hän sai 1865. Auskultoituaan Turun hovioikeudessa hän työskenteli siellä vuodesta 1866 useissa eri tehtävissä, vuodesta 1875 asessorina. Hän oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1877–1878.
Von Bonsdorffin veli oli lääninrovasti Herman Gabriel von Bonsdorff.
Alfred Nzo

Alfred Nzo (1977)
Alfred Baphethuxolo Nzo (19. kesäkuuta 1925 – 13. tammikuuta 2000 Johannesburg) oli eteläafrikkalainen apartheidin vastaisen taistelun johtaja ja maan ensimmäinen musta ulkoministeri.
Alfred Nzo opiskeli Fort Haren yliopistossa ja liittyi siellä apartheidia vastustavan ANC:n nuorisojärjestöön. Hän aktivoitui poliittisesti 1950-luvun alussa toimiessaan terveystarkastajana Johannesburgin kurjimmilla alueilla ja oli organisoimassa ensimmäisiä apartheidin vastaisia kampanjoita. Vuonna 1956 hän menetti työpaikkansa ja joutui toistuvasti pidätetyksi. Vuosina 1963–1964 hän istui sellissä 238 päivää.
Päästyään vankilasta Nzo lähti maanpakoon. Hän toimi ANC:n lähettiläänä Kairossa ja New Delhissä. Hänet valittiin järjestön pääsihteeriksi vuonna 1969 ja tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1991 saakka. ANC:n voitettua Etelä-Afrikan ensimmäiset vapaat vaalit vuonna 1994 Nzo valittiin maan ulkoministeriksi, jona hän toimi vuoteen 1999 saakka.
Antonio González Sánchez

Antonio González Sánchez
Antonio González Sánchez (s. 15. syyskuuta 1947) on meksikolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 10. kesäkuuta 1973 ja nimitettiin Ciudad Victorian hiippakunnan johtoon 3. marraskuuta 1995. Piispaksi vihkiminen seurasi 14. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Girolamo Prigione, jota avustivat Adolfo Antonio Suárez Rivera ja Emilio Carlos Berlie Belaunzarán.
Antonio Giuseppe Angioni

Antonio Giuseppe Angioni (8. lokakuuta 1910 Bortigali – 21. elokuuta 1991) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 13. elokuuta 1933 ja nimitettiin Pisan arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Hippo Diarrhytuksen titulaaripiispaksi 28. toukokuuta 1962. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Giacomo Lercaro, jota avustivat Ugo Camozzo ja Giuseppe Amici.
Angioni sai 6. heinäkuuta 1968 nimityksen Pavian piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 2. huhtikuuta 1986. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Alfred Parland

Kristuksen ylösnousemuksen katedraali, Pietari.
Pietarin taideakatemiassa opiskelleita suomalaisia
Hugo Backmansson
Eero Järnefelt
Martti Merenmaa
Hjalmar Munsterhjelm
Oskar Nylander
Alfred Parland
Ilja Repin
Juho Rissanen
Carl Eneas  Sjöstrand
Ossi Somma
Robert Stigell
Reidar Särestöniemi
Victoria Åberg
Alfred Aleksandrovitš Parland (ven. Альфред Александрович Парланд, 12. joulukuuta 1842 – 1919) oli venäläinen arkkitehti, opettaja ja professori.
Parland kuului Venäjällä 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alussa suosittuun kansallismieliseen historiallisen kertaustyylin koulukuntaan, joka ammensi innoituksensa slaavilaisesta ja bysanttilaisesta perinteestä. Hän suunnitteli uransa aikana enimmäkseen kirkollisia rakennuksia, joista tunnetuin on Pietarissa sijaitseva Kristuksen ylösnousemuksen katedraali. Tästä rakennuksesta tuli Parlandille elämäntyö, sillä sitä rakennettiin neljännesvuosisata, ja Parland valvoi kirkon rakentamista vihkimiseen saakka 1907, minkä jälkeenkin hän vastasi sen ylläpidosta.
Muita Parlandin suunnittelemia rakennuksia on Pietarin ulkopuolella oleva Troitse-Sergijevskin luostarin kirkko, jonka Parland suunnitteli heti valmistuttuaan Pietarin keisarillisesta taideakatemiasta 1871. Hän vastasi myös Pietarhovin Znamenskajan kirkon perusparannustöistä, ja hänet valittiin jäseneksi Kazanin katedraalin restaurointia varten perustettuun työryhmään 1910–1911.
Parland sai professorin arvon vuonna 1892, ja 1905 hänet kutsuttiin taideakatemian kunniajäseneksi. Hän hoiti virkaa keisarillisen palatsin ministeriössä vastuualueenaan hovin kiinteistöt, ja hänet palkittiin uransa varrella useilla mitaleilla. Päätyönsä ohella hän opetti kreikkalaista ja roomalaista arkkitehtuuria Pietarin taideakatemiassa ja akvarellimaalausta paroni Štiglitsin oppilaitoksessa.
Parland kuoli naimattomana ja lapsettomana Pietarissa 1919. Hänet on haudattu Smolenskin hautausmaalle Pietarin Vasilinsaarelle.
Crosby, Stills, Nash (and Young)

Vasemmalta oikealle: Young, Crosby, Nash ja Stills (1970)
Crosby, Stills and Nash on folk/rock-yhtye, jonka jäseniä ovat David Crosby, Stephen Stills ja Graham Nash. Neil Young on ollut ajoittain mukana, jolloin yhtyeen nimi on Crosby, Stills, Nash and Young. Yhtye sai suuren suosion 1960-luvun loppupuolella ja 1970-luvun alkupuolella mm. kappaleilla "Marrakesh Express", "Our House", "Helpless", "Ohio" ja "Teach Your Children".
Kokoonpanon jäsenistä Graham Nash on brittiläinen, Neil Young kanadalainen sekä David Crosby ja Stephen Stills yhdysvaltalaisia.
Historia

Neil Young ja Stephen Stills olivat yhtyeessä Buffalo Springfield, joka hajosi vuonna 1968. Tämän jälkeen Stephen Stills kutsui uuteen yhtyeeseensä The Byrdsistä erotetun David Crosbyn ja The Holliesissa soittaneen Graham Nashin. Vuonna 1969 julkaistiin esikoisalbumi Crosby, Stills, and Nash, joka oli heti myyntimenestys. Neil Young tuli myöhemmin mukaan toiselle albumille Deja-Vu, joka on kaikkien neljän artistin urien eniten myyty levy. Deja-Vun jälkeen kaikki neljä yhtyeen jäsentä julkaisivat myös sooloalbumin, joista Stephen Stillsin debyytti oli menestynein, saavuttaen korkeimmillaan Billboard-listan kolmannen sijan. Neil Young keskittyi soolouraansa, vaikka on ollut tämän jälkeenkin mukana yhtyeen muutamalla albumilla. Youngin osallistumisen ajoittaisuuteen on vaikuttanut sekin, että hänen ja Stephen Stillsin yhteistyötä on Buffalo Springfieldin ajoista lähtien luonnehdittu myrskyisäksi. Yhtyeen kolmas levy CSN julkaistiin 1977. Sitä ennen he julkaisivat soololevyjen lisäksi musiikkia mm. Crosby & Nash ja Stills-Young Band kokoonpanoilla.
Kolmikko esitteli tekemiään sävellyksiä  George Harrisonille Crosbyn ja Stillsin vieraillessa Nashin viimeisessä Hollies-esiintymisessä Britanniassa mutta tämä ei kiinnittänyt yhtyettä The Beatlesin Apple- yhtiölle.
Ennen Youngin liittymistä yhtye pyysi mukaan John B. Sebastiania ja Rick Jamesia, jotka kukin kieltäytyivät. Rick James esitteli heille basisti Greg Reevesin josta tulikin vakituinen ulkojäsen studioon ja esiintymisiin.
Crosby, Stills and Nash esiintyi hyväntekeväisyyskonsertissa Live Aidissa vuonna 1985 esittäen kappaleet "Teach Your Children", "Suite: Judy Blue Eyes", "Southern Cross" sekä Neil Youngin kanssa tämän hitin "Only Love Can Break Your Heart". Young esitti myös yksin omia kappaleitaan konsertissa.
Crosby, Stills & Nash on jatkanut aktiivista konsertointia näihin päiviin saakka, sekä Neil Youngin kanssa vuosina, 2000, 2002 sekä 2006. Viimeisin yhteisesiintyminen on vuoden 2013 Bridge School Benefit-konsertti Californiassa.
Kokoonpano > Crosby, Stills and Nash

David Crosby - (akustinen) kitara, laulu
Stephen Stills - basso, kitarat, piano, laulu, urut, kosketinsoittimet
Graham Nash - kitarat, laulu, piano, urut, koskettimet
Kokoonpano > Crosby, Stills, Nash and Young

David Crosby - kitara, laulu
Stephen Stills - basso, kitara, kosketinsoittimet, laulu
Graham Nash - kitara, kosketinsoittimet, laulu
Neil Young - kitara, huuliharppu, piano, kosketinsoittimet, laulu
Tunnettuja kappaleita

"Suite: Judy Blue Eyes" (albumilta Crosby, Stills, and Nash)
"Marrakesh Express" (albumilta Crosby, Stills, and Nash)
"Helplessly Hoping" (albumilta Crosby, Stills, and Nash)
"Wooden Ships" (albumilta Crosby, Stills, and Nash)
"Teach Your Children" (albumilta Déjà Vu)
"Woodstock" (albumilta Déjà Vu)
"Our House" (albumilta Déjà Vu)
"Ohio" (julkaistu singlenä sekä kokoelma-albumilla So Far)
"Just A Song Before I Go" (albumilta CSN)
"Southern Cross" (albumilta Daylight Again)
"Wasted on the Way" (albumilta Daylight Again)
Diskografia > Crosby, Stills and Nash

Crosby, Stills, and Nash, 1969
CSN, 1977
Replay, 1980
Daylight Again, 1982
Allies, 1983
Live It Up, 1990
CSN (box set), 1991
After The Storm, 1994
Carry On, 1998
Greatest Hits, 2005
Demos, 2009
CSN 2012, 2012