stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rio de Janeiro
Alueet ja kaupunginosat

Rio de Janeiro jaetaan neljään suurempaan alueeseen: Centro (keskusta), Zona Sul (eteläosa), Zona Norte (pohjoisosa) ja Zona Oeste (länsiosa).
Keskustan alue vastaa suunnilleen vanhan kaupungin aluetta, mutta siellä on säilynyt vain harvoja siirtomaa-ajan rakennuksia. Samalla kun vanhoja taloja on purettu ja korvattu korkeammilla, myös maata on tasoitettu, katuja levennetty, lampia täytetty ja aluetta laajennettu meren päälle.
Eteläosa tunnetaan kauniista maisemistaan. Siellä on sekä vuoristoa että rantoja.
Pohjoisosa on periaatteessa lähellä etelää ja keskustaa, mutta kulkemista hankaloittaa alueiden välissä kohoava selänne.
Länsiosaan rakennettiin paljon 1970- ja 1980-luvuilla kun kaupunki laajeni nopeasti. "Keltaisen moottoritien" ja tunnelien valmistumisen jälkeen alue laajeni entisestään pohjoiseen ja länteen. Länsiosassa on moderneja ostoskeskuksia. Sen moottoriradalla  Autódromo Internacional Nelson Piquet on ajettu monia kansainvälisiä kilpailuja . Rata päätettiin purkaa vuoden 2016 olympialaisten valmistelujen tieltä.
Kaupunginosat alueittain ovat:
Centro ja Zona Portuária
Bairro de Fátima, Benfica, Caju, Castelo, Catumbi, Central do Brasil, Centro, Cidade Nova, Estácio, Gamboa, Lapa, Paquetá, Praça Mauá, Rio Comprido, Santo Cristo, São Cristóvão, Saúde, Triagem, Vasco da Gama
Zona Sul
Arpoador, Botafogo, Catete, Copacabana, Cosme Velho, Flamengo, Gávea, Glória, Humaitá, Ipanema, Jardim Botânico, Lagoa, Laranjeiras, Leblon, Leme, Rocinha, Santa Teresa, São Conrado, Urca, Vidigal
Zona Norte
Abolição, Acari, Água Santa, Alto da Boa Vista, Anchieta, Andaraí, Barros Filho, Bonsucesso, Bento Ribeiro, Brás de Pina, Cachambi, Campinho, Cascadura, Cavalcante, Coelho Neto, Colégio, Cordovil, Costa Barros, Encantado, Engenheiro Leal, Engenho de Dentro, Engenho Novo, Fundão, Grajaú, Guadalupe, Higienópolis, Honório Gurgel, Ilha do Governador, Irajá, Jacaré, Jacarezinho, Jardim América, Lins de Vasconcelos, Madureira, Mangueira, Manguinhos, Maracanã, Marechal Hermes, Maria da Graça, Méier, Olaria, Oswaldo Cruz, Parada de Lucas, Parque Anchieta, Parque Colúmbia, Pavuna, Penha, Piedade, Praça da Bandeira, Quintino Bocaiúva, Ramos, Riachuelo, Ricardo de Albuquerque, Rocha, Rocha Miranda, Sampaio, São Francisco Xavier, Tijuca, Todos os Santos, Turiaçu, Vaz Lobo, Vicente de Carvalho, Vieira Fazenda, Vigário Geral, Vila da Penha, Vila Isabel, Vila Kosmos, Vista Alegre
Zona Oeste
Bangu, Barra de Guaratiba, Barra da Tijuca, Camorim, Campo Grande, Cosmos, Deodoro, Gericinó, Grumari, Guaratiba, Inhoaíba, Itanhangá, Jacarepaguá, Joá, Magalhães Bastos, Mallet, Paciência, Padre Miguel, Pedra de Guaratiba, Realengo, Recreio dos Bandeirantes, Santa Cruz, Senador Camará, Sepetiba, Sulacap, Taquara, Vargem Grande, Vargem Pequena, Vila Valqueire
Liikenne

Rio de Janeiron metro avattiin vuonna 1979 ja sisältää nykyään kaksi linjaa. Kaupungin lentoliikennettä palvelee Galeão - Antônio Carlos Jobimin kansainvälinen lentoasema ja Santos Dumontin lentoasema.
Koulutus

Riossa toimii Rio de Janeiron liittovaltionyliopisto.
Turismi

Rio de Janeiro on Brasilian tärkein turistikohde, joka tunnetaan erityisesti Copacabanan ja Ipaneman hiekkarannoista, Corcovadon vuorella olevasta Kristus-patsaasta ja Sokeritoppavuoresta. Vuosittainen kohokohta on Rion sambakarnevaali, johon ottaa osaa miljoonia ihmisiä.
Tuloerot

Rio de Janeirossa, kuten muuallakin Brasiliassa, tuloerot ovat hyvin suuria, minkä vuoksi suuri osa kaupungin asukkaista elää faveloissa. Kaupungissa on ainakin 750 hökkelikylää. Rio on brasilialaisista kaupungeista siksi poikkeuksellinen, että monet favelat sijaitsevat aivan kaupungin keskustassa. Ei ole harvinaista, että hienossa rantakaupunginosassa sijaitsevan viiden tähden hotellin naapurina on favela.
Suurin Rion favela on Rocinha, jossa asukkaita arvioidaan olevan 60 000–150 000. Asukasmäärä kasvaa jatkuvasti lähinnä Koillis-Brasiliasta muuttavien vuoksi. Nykyään Rocinha muistuttaa yhä enemmän tavallista kaupunginosaa, sillä sinne on perustettu useita pikaruokaketjuja, internet-kahviloita ja pankkeja. Turisteille tarjotaan jopa opastettuja kiertokäyntejä Rocinhaan. Rocinha on siitä osuva esimerkki Brasilian tuloeroista, että aivan sen vieressä olevat São Conradon ja Gávean kaupunginosat ovat Rion rikkaimpia.
Urheilu

Rio de Janeiro on neljän perinteikkään jalkapalloseuran kotikaupunki: Flamengon, Botafogon, Fluminensen ja Vasco da Gaman. Riossa sijaitseva maailmankuulu Maracanãn jalkapallostadion toimi yhtenä vuoden 2014 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen pelipaikoista.
Kansainvälinen olympiakomitea valitsi 2. lokakuuta 2009 Rio de Janeiron vuoden 2016 kesäolympialaisten järjestäjäksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rio de Janeiro Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Rio de Janeiro Wikivoyagessa (englanniksi)
virtual photo tour through Rio de Janeiro and neighbourhood with www.riodejaneirophotoguide.com
Rio de Janeiron turismista vastaavan hallinnon verkkosivu
| n k Megakaupungit |
| --- | --- |
Afrikka (3):  Kairo  Kinshasa  Lagos 
Aasia (29):  Bangalore  Bangkok  Chengdu  Chennai  Chongqing  Delhi  Dhaka  Hangzhou  Hồ Chí Minh  Hyderabad  Istanbul  Jakarta  Kalkutta  Kanton  Karachi  Keihanshin  Lahore  Metro Manila  Mumbai  Nagoya  Peking  Soul  Shanghai  Shenzhen  Teheran  Tianjin  Tokio  Wuhan  Xiamen 
Eurooppa (5):  Istanbul  Lontoo  Moskova  Pariisi  Rein–Ruhr 
Pohjois-Amerikka (3):  Los Angeles  México  New York 
Etelä-Amerikka (5):  Bogotá  Buenos Aires  Lima  Rio de Janeiro  São Paulo 
Ipaneman rantabulevardi auringonlaskussa
Näkymä Sokeritoppavuorelta.
Favela eli vuoren rinteelle rakennettu slummialue Riossa
Valtion journalistipalkinto

Valtion journalistipalkinto oli Suomen opetus- ja kulttuuriministeriön vuosina 1993–2012 jakama tunnustus ansiokkaasta toiminnasta journalistina. Palkinto myönnettiin vuosittain neljälle eri medioita ja journalistisia erikoisaloja edustavalle henkilölle.
Palkinnon suuruus viimeisenä jakovuonna 2012 oli 7 500 euroa.
Palkinnon saajia > 1993

Jaakko Korjus, mm. Pohjalaisen päätoimittaja
Otso Kukkonen, Kainuun Sanomien päätoimittaja
Pontus Nordling, Yleisradion ruotsinkielisen aluetoiminnan päällikkö
Simopekka Nortamo, Helsingin Sanomien päätoimittaja
Palkinnon saajia > 1994

Caj Bremer, valokuvaaja
Annamaija Kataja, aikakauslehtitoimittaja
Allan Liuhala, Hämeen Sanomien päätoimittaja 1971–1990
Reino Myöhänen, Savon Sanomien päätoimittaja 1987–1991
Palkinnon saajia > 1995

Jaakko Okker, aikakaus- ja sanomalehtitoimittaja
Raimo Seppälä, Aamulehden päätoimittaja
Antti Vahtera, Helsingin Sanomien toimittaja
Maire Varhela, Kodin Kuvalehden päätoimittaja
Palkinnon saajia > 1996

Jorma Blomqvist, Apu-lehti
Rauno Larsio, päätoimittaja, Talouselämä-lehti
Aarne Tanninen, YLE, kirjeenvaihtaja
Pentti Vuorio, päätoimittaja, Etelä-Suomen Sanomat
Palkinnon saajia > 1997

Kalervo Heinonen, Aamulehden uutispäällikkö
Raili Malmberg, opetusneuvos ja toimittaja
Rafael Paro, Hufvudstadsbladetin päätoimittaja
Voitto Raatikainen, Yleisradion urheilutoimituksen päällikkö
Palkinnon saajia > 1998

Per-Erik Kevin, Hufvudstadsbladetin toimittaja
Raija Massala, Yleisradion politiikan toimittaja
Heikki Parkkonen, Seuran päätoimittaja
Eero Silvasti, Yle TV2:n erikoistoimittaja
Palkinnon saajia > 1999

Seikko Eskola, professori, Kanava-lehden päätoimittaja
Unto Lahtonen, Aamulehden Varsinais-Suomen aluetoimittaja
Teuvo Mällinen, Kalevan päätoimittaja
Jukka Sipilä, ohjaaja
Palkinnon saajia > 2000

Paavo Helistö, Yleisradion musiikkitoimittaja ja toimituspäällikkö
Aatto Jääskeläinen, Karjalaisen päätoimittaja
Arja Karjalainen, Etelä-Suomen Sanomien toimittaja
Mauri Salo, Tekniikan Maailman päätoimittaja
Palkinnon saajia > 2001

Kaija Hackzell, Helsingin Sanomien paikallishistoriaan erikoistunut toimittaja
Oiva Luhtasela, Kalevan toimittaja
Pertti Monto, Talouselämän päätoimittaja
Marja Mosander, MTV3:n ohjaaja
Palkinnon saajia > 2002

Stig Bergström, Apu-lehden valokuvaaja
Lauri Helve, Kauppalehden päätoimittaja ja kustantaja, lehdistöneuvos
Martti Mylläri, Aamulehden artikkelitoimittaja
Päivi Vuoljärvi, Pohjalainen-lehden kulttuuritoimittaja
Palkinnon saajia > 2003

Jertta Blomstedt, lehti- ja radiotoimittaja
Yrjö Lautela, Yleisradion radiotoimittaja ja kirjeenvaihtaja
Eeva Salonen, Helsingin Sanomien ruokatoimittaja
Erkki Teikari, Satakunnan Kansan päätoimittaja
Palkinnon saajia > 2004

Inga Aaltonen, Kotilieden ruokatoimittaja
Birger Enges, Österbottningen-lehden päätoimittaja
Kaisu Mikkola, Kalevan kulttuuritoimittaja
Juha Virkkunen, Yleisradion kirjallisuustoimittaja
Palkinnon saajia > 2005

Sirkka Hautamäki, Yleisradion kieltenopetuksen kehittäjä
Raili Suominen, Turun Sanomien toimittaja
Pentti Tähtinen, Kouvolan Sanomat
Jyrki Vesikansa, mm. Uuden Suomen päätoimittaja
Palkinnon saajia > 2006

Martti Huhtamäki, Ilta-Sanomien päätoimittaja
Sinikka Siekkinen, Yleisradion toimittaja
Anneli Sundberg, Helsingin Sanomien toimittaja
Rolf-Lennart Witting, Nya Åland -lehden perustaja ja päätoimittaja
Palkinnon saajia > 2007

Tapani Lepola, Savon Sanomien päätoimittaja
Kaj Sandelin, Jakobstads Tidningin toimittaja
Elina Simonen, Kotilieden päätoimittaja
Raija Uljas, aikakauslehtien ruokatoimittaja
Palkinnon saajia > 2008

Eva Polttila, Yleisradion uutistoimittaja
Jan-Anders Ekström, Hufvudstadsbladetin politiikan toimittaja
Raila Kinnunen, Apu-lehden toimittaja
Dennis Rundt, Vasabladetin päätoimittaja
Palkinnon saajia > 2009

Pirjo Kukko-Liedes
Erkki Laatikainen, Keskisuomalainen-lehden päätoimittaja
Martti Merilinna, Tekniikan Maailman päätoimittaja
Risto Pohjanpalo, Ylen ja Radio Novan radiotoimittaja
Palkinnon saajia > 2010

Kari Hokkanen, Ilkan päätoimittaja
Hilppa Kimpanpää, Yleisradion toimittaja
Leena Nokela, sisustus- ja antiikkilehtien päätoimittaja
Jukka Parkkari, Kansan Uutiset
Palkinnon saajia > 2011

Arvo Ahlroos, Yle TV2:n dokumenttien tekijä
Lauri Karppinen, urheilutoimittaja
Ilkka Seppä, Pieksämäen Lehden päätoimittaja
Helena Itkonen, Yle TV2:n toimittaja
Palkinnon saajia > 2012

Timo Kanerva, Soundin päätoimittaja
Hannu Karpo, televisiotoimittaja
Liisa Tukkimäki, Yleisradion toimittaja
Janne Virkkunen, Helsingin Sanomien päätoimittaja
Ekumeniakirkko

| Ekumeniakirkko Equmeniakyrkan |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  protestantismi
Teologia:  vapaakirkollisuus
Johtaja:  Lasse Svensson
Yhteistyötahoja:  IFFEC
Toiminta-alue:  Ruotsi
Perustettu:  4. kesäkuuta 2011
Seurakuntia:  660
Jäseniä:  124 000
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ekumeniakirkko (ruots. Equmeniakyrkan) on vuonna 2011 perustettu ruotsalainen kristillinen kirkkokunta. Ekumeniakirkko syntyi baptistiyhdyskunnan, metodistikirkon ja lähetyskirkon fuusiona. Ekumeniakirkolla on yhteensä noin 67 000 jäsentä ja kirkon nuorisotyö on yksi Ruotsin vireimmistä liikkeistä. Erityisesti partiotoiminta on suosittua. Kirkon äänenkannattajan nimi on Sändaren. Kirkkokunnan johtaja on entinen metodistipappi Lasse Svensson ja varapuheenjohtajia Joakim Hagerius ja Karin Wiborn.
Ekumeniakirkko on paikallisseurakuntien ja niiden ihmisten yhteisö, jotka tunnustavat Jeesuksen vapahtajaksi ja herraksi. Paikallisseurakunnat kokoontuvat vuosittain kirkolliskokoukseen, joka on Ekumeniakirkon korkien päättävä elin. Yhteisöissä Raamatun lukeminen ja rukous ovat tärkeitä, samoin kuin elinikäinen vuoropuhelu, jumalanpalvelus, laulaminen ja musiikki. Liike korostaa myös yhteiskunnallista osallistumista ja kansainvälistä työtä. Erityisesti kirkko korostaa lasten ja nuorten oikeuksia sekä mahdollisuuksia.
Kirkon lapsi- ja nuorisotyötä johtaa Equmenia-nuorisojärjestö, jolla on noin 17 000 jäsentä. Järjestöllä on laajaa kansainvälistä työtä kumppanikirkkojensa kautta noin 30 maassa kaikissa maanosissa sekä vahva ekumeeninen sitoutuminen.
Historia

Ekumeniakirkko on reformoitujen, baptistisen ja metodististen juuriensa vuoksi monin tavoin ainutlaatuinen, jopa kansainvälisesti. Kolmella alkuperäisellä kirkkokunnalla on pitkä yhteinen historia ja ne olivat osa 1800-luvun kansanliikkeitä. Yhteistä niille on sitoutuminen demokratiaan, henkilökohtaiseen uskoon ja yhteiskunnalliseen osallistumiseen. Vuodesta 1905 nämä kirkot ovat pyrkineet yhteisymmärrykseen ja yhteistyöhön eri asioissa. Jo varhain paikallisseurakunnat liittyivät yhteen ja muodostivat yhteisiä seurakuntia.
Uuden kirkkokunnan nimestä keskusteltiin pitkään ja väliaikaisena nimenä siitä käytettiin nimitystä Gemensam framtid eli yhteinen tulevaisuus. Lopulta päädyttiin ekumeniaa painottavaan nimen nykymuotoon. Ekumenian historia Ruotsissa ulottuu luterilaiseen kirkkoon, joka on ollut kirkkojen maailmanneuvoston jäsen vuodesta 1948.
A. Santaholma

Santaholman sahasta Haukiputaalla jäi jäljelle vain savupiippu, joka purettiin kesäkuussa 2019.
A. Santaholma Oy oli kalajokisen liikemies ja laivanvarustaja Antti Santaholman ja hänen viiden poikansa perustama sahateollisuusperheyhtiö, joka omisti sahalaitoksia Perämeren rannikolla. Osakeyhtiön toiminta käynnistyi varsinaisesti vuonna 1903, jolloin yhtiön saha Kalajoella aloitti toimintansa. Yhtiö aloitti sahaustoiminnan vuonna 1915 myös Haukiputaalla sekä vuonna 1934 Raahen Pirttiniemessä. Yhtiö omisti myös Pyhäjoella toimineen Pohjois-Suomen ensimmäisen puuhiomon.
Yhtiön liiketoimet joutuivat ahdinkoon jo 1920-luvun alussa, osin johtuen yhtiön johtoa kohdanneiden kuolemantapausten vuoksi. Toimintaa supistettiin, eikä yhtiö ostanut lainkaan tukkeja vuonna 1923.
Yhtiön toiminta elpyi vuodesta 1926 alkaen, jolloin yhtiö ulotti puutavaranhankintansa Kiiminkijoen latvoille sekä Iijokivarteen. Yritys myös suoritti investointeija omistamiinsa laitoksiin. Yhtiö teki kuitenkin tappiota vuosina 1930–1932, mutta tuotti voittoa vuosina 1933–1939 vuotta 1938 lukuun ottamatta, jolloin yhtiö kirjasi tappioikseen 1,6 miljoonaa markkaa.
Yrityksen Haukiputaan Santaholmassa sijainnut saha suljettiin 1968, mutta Kalajoen Jokisuun saha jatkoi toimintaansa vuoteen 1996 saakka. Samana vuonna Santaholma Oy teki konkurssin josta aiheutui Kalajoen kunnalle 6 miljoonan markan takaustappiot.
Toimitusjohtajia

Juhani Santaholma 1903–1919
Siivertti Santaholma 1919–1924
Oskari Santaholma 1924–1956
Pelastusarmeija Ruotsissa

| Pelastusarmeija |
| --- | --- |

Perustettu:  1882
Tyyppi:  kristillinen avustusjärjestö
Päämaja:  Nybrogatan 79 B  114 41 Tukholma
Johtaja:  Bo Jeppsson,
Kattojärjestö:  Pelastusarmeija
Aiheesta muualla
Sivusto
Pelastusarmeijan temppeli Tukholmassa.
Pelastusarmeija Ruotsissa on kansainväliseen Pelastusarmeijaan kuuluva evankelinen kirkkokunta. Pelastuarmeijalla on Ruotsissa kappeleita ja seurakuntia sekä lukuisia sosiaalisia toimintamuotoja kuten hoitokeskuksia, koteja ja esikouluja sekä oma kansanopisto. Pelastusarmeija työ alkoi Ruotsissa vuonna 1882 ja keskeinen työmuoto oli toiminta yhteiskunnan syrjäytyneiden parissa.
Pelastusarmeija toimii Ruotisssa 61 kaupungissa 94 järjestön voimin. Lisäksi pelastusarmeijalla on 18 sosiaalilaitosta, joista useimmat tarjoavat kokopäiväistä hoitoa päihderiippuvaisille.
Pelastusarmeijan perustana on usko kolmiyhteiseen Jumalaan, henkilökohtainen kokemus pelastuksesta ja pyhitysoppi. Pelastusarmeijan käsityksen mukaan usko johtaa käytännön toimintaan kuten hädänalaisten auttamiseen, epäoikeudenmukaisuuden torjumiseen sekä toivon ja tulevaisuususkon antamiseen. Pelastusarmeijan jumalanpalveluksissa saarnan ja rukouksen rinnalla kulkee laulu, musiikki ja henkilökohtainen todistus.
Aiheesta muualla

Pelastusarmeijan verkkosivusto
Copyleft
Historia

Richard Stallman keksi copyleftin käsitteen kun hän oli kehittämässä Lisp-kielen tulkkia. Symbolics-niminen yhtiö pyysi Stallmanilta lupaa käyttää Lisp-tulkkia, ja hän antoi yritykselle public domain -version ohjelmasta. Symbolics laajensi ja paransi ohjelmaa, mutta kun Stallman halusi nähdä parannukset, Symbolics kieltäytyi. Tämän jälkeen Stallman aloitti työnsä suljetun lähdekoodin hävittämiseksi.
Stallman katsoi että nykyisen tekijänoikeuslain kumoaminen olisi epäkäytännöllistä, ja alkoi kehittää olemassa olevan lain ympärille uutta lisenssiä, GNU GPL:ää, josta tuli ensimmäinen copyleft-lisenssi. Lisenssin avulla tekijänoikeuksien haltija pystyi varmistamaan, että ohjelman käyttäjät saisivat mahdollisimman monia vapauksia ohjelman käyttöön ja muokkaamiseen, riippumatta siitä kuinka monta johdettua teosta alkuperäisestä ohjelmasta olisi tehty. Alkuperäinen GNU GPL -lisenssi ei antanut kaikille yleisesti samoja oikeuksia, vaan ainoastaan niille, jotka olivat jo saaneet ohjelman. Se oli kuitenkin paras mihin sen ajan tekijänoikeuslakia hyödyntämällä pystyi.
Ideologia

Stallman sanoo copyleftin olevan "melkein kuin tekijänoikeus, mutta käännettynä väärin päin". Normaalisti tekijänoikeus kieltää teoksen muuttamisen, levittämisen ja käyttämisen omassa projektissa ilman tekijänoikeuden haltijan lupaa. Copyleft sen sijaan antaa käyttäjälle yleensä samat oikeudet kuin tekijälle, usein (riippuen lisenssistä) oikeuden muokata ja kopioida teosta vapaasti sekä käyttää teosta omassa projektissaan. Ehtona tälle on kuitenkin se, että käyttäjä säilyttää tuotteella saman lisenssin, antaen näin muille taas samat vapaudet. Nämä vapaudet ovat yleensä Free Software Foundationin (FSF) vapaan ohjelmiston tunnusmerkit:
vapaus käyttää ohjelmaa, mihin tarkoitukseen tahansa.
vapaus muokata ohjelmaa. (Tämän vapauden toteuttaminen käytännössä vaatii että muokkaajalla on pääsy lähdekoodiin, koska muutosten tekeminen ohjelmaan ilman lähdekoodia on erittäin vaikeaa.)
vapaus levittää ohjelman kopioita, joko ilmaiseksi tai maksua vastaan.
vapaus levittää muokattuja versioita ohjelmasta siten, että yhteisö voi hyötyä tehdyistä muutoksista.
Teoksen ei kuitenkaan tarvitse olla tietokoneohjelma. Jos teos on esimerkiksi kuva, tekijä voi joutua tarkentamaan mitä tarkoitetaan teoksen "lähdekoodilla".
Koska lisenssi koskee ainoastaan teosta eikä lisenssin tekstiä – toisin kuin esimerkiksi BSD-lisenssi – lisenssiä ei voi vaihtaa, vaan teos pysyy aina "copyleftinä". Tämä copyleftin ominaisuus on saanut osakseen paljon kritiikkiä monelta ohjelmistoyritykseltä. Erityisesti GNU GPL -lisenssiä on kritisoitu sen "virusvaikutuksesta". Edesmennyt Sun Microsystems moitti GNU GPL:ää "rosvoavaksi".
Copyleftin eri tyypit

Suurin ero copyleft-lisenssien ja muiden vapaiden lisenssien välillä on se, etteivät edes kaikki vapaat lisenssit vaadi johdettujen teosten levittämistä samalla lisenssillä. Tämä aiheuttaa kiistoja muun muassa siitä, onko lisenssi, joka sallii koodin käytön ei-vapaissa teoksissa, vapaampi kuin copyleft-lisenssi. Tästä syystä on kehitetty eritasoisia copyleft-lisenssejä, joiden avulla on pyritty tarjoamaan väliratkaisuja.
Copyleftin eri tyypit > Vahva ja heikko copyleft

Vahvaan copyleftiin kuuluvat lisenssit, jotka vaativat vapauksien säilyvän samoina kaikilla käyttäjillä ja kaikissa johdetuissa teoksissa. Tällainen lisenssi on esimerkiksi aiemmin mainittu GNU GPL. Heikko copyleft taas sisältää lisenssit, jotka voidaan linkittää yhteen ei-GNU GPL-lisensoitujen teosten kanssa. Tämä mahdollistaa sen, että esimerkiksi kaupallisten ohjelmistojen ei tarvitse julkaista lähdekoodia, jos ohjelma on dynaamisesti linkitetty erilliseen heikkoa copyleftiä-lisenssiä käyttävään kirjastoon. Heikkoa copyleftiä hyödyntävätkin yleensä ohjelmakirjastot. Tällaisista lisensseistä tunnetuin on Richard Stallmanin GNU Lesser General Public License (LGPL).
Copyleftin eri tyypit > Täysi ja osittainen copyleft

Täysi copyleft tarkoittaa sitä, että koko teos on copyleft-lisenssin alainen. Joissakin tapauksissa tämä ei kuitenkaan ole paras ratkaisu. Osittainen copyleft tarkoittaa sitä, että vain osa teoksesta on copyleftin alainen. Tämä mahdollistaa sen, että osa teoksesta voi olla esimerkiksi GNU GPL -lisensoitu ja osa BSD-lisensoitu, jolloin osaa teoksesta voi muokata vähemmin rajoituksin ja käyttää omassa teoksessa ilman että tarvitsee käyttää jotakin tiettyä lisenssiä.
Copyleftin eri tyypit > Sama lisenssi

Sama lisenssi -periaatetta (engl. share-alike) noudattavat lisenssit ovat osittaisia copyleft-lisenssejä. Ne kuitenkin vaativat vahvan copyleft-lisenssin tavoin että kaikki käyttäjät saavat samat vapaudet. Siispä kaikki täyden copyleftin lisenssit noudattavat automaattisesti sama lisenssi -periaatetta. Share-alike-lisenssit voivat kuitenkin pidättää joitakin oikeuksia. Ne voivat esimerkiksi kieltää teoksen vapaan levityksen, ja voivat vaatia että alkuperäisen teoksen tekijän nimi mainitaan johdetuissa teoksissa. Esimerkkejä tällaisista lisensseistä ovat Creative Commons -lisenssit.
Erot muihin lisensseihin

Tavalliset, ei-vapaat ohjelmistolisenssit yleensä rajoittavat oikeutta käyttää hankkimaansa ohjelmaa, sen sijaan että antaisivat lisäoikeuksia. Ohjelman kopioiminen eteenpäin jakamista varten ei ole sallittua ilman eri lupaa ja tätä lupaa ei usein anneta niissäkään tapauksissa, joissa ohjelma on saatavana ilmaiseksi. Hankittuaan ohjelman laillisesti saa, ellei muuta sovita, oikeuden käyttää ja tutkia sitä, tehdä siitä käytön kannalta tarpeelliset kopiot, korjata sen virheitä ja muuntaa sitä tarpeen mukaan sekä myydä tai luovuttaa ohjelma toiselle (hävittäen omat kopiot). Näitä oikeuksia yleensä rajoitetaan kaupallisilla lisensseillä. Lähdekoodin puuttuessa ohjelman tutkiminen ja korjaaminen joka tapauksessa ei onnistu kuin hyvin rajallisesti.
Kaikki vapaat lisenssit eivät ole copyleft-lisenssejä. Hyvä esimerkki vapaasta ei-copyleft-lisenssistä on BSD-lisenssi. Se on vapaa kuten GNU GPL, mutta muokattua teosta saa levittää myös eri lisenssillä. Monet suuretlähde? ohjelmistoyritykset eivät pidä vahvoista copyleft-lisensseistä siitä syystä, että lisenssi vaatii julkaisemaan ohjelmien lähdekoodin kaikkien binäärimuodossa levitettyjen tuotteiden mukana. BSD-lisenssi onkin tähän tarkoitukseen sopivampi. Muun muassa Applen macOS -käyttöjärjestelmä sisältää BSD-lisensoitua koodia ja sen pohjautuu BSD-pohjaiseen Darwiniin.
Copyleft kaupallisessa käytössä

Kaupallisessa käytössä copyleftin ongelmana on ollut se, että ohjelmistoyritykset eivät halua julkaista ohjelmiensa lähdekoodeja joista voi olla kilpailijoille hyötyä: copyleft-ohjelmaa ei voi käyttää suljetun ohjelman pohjana. Toisaalta voittoa tavoittelemattomien järjestöjen (esimerkiksi FSF) ohjelmistot ovat saaneet suurta suosiota ja myös kaupalliset toimijat ovat osallistuneet merkittävästi monien copyleft-ohjelmistojen kehittämiseen. Yksi kaupallistetuin copyleft-lisensoitu teos onkin Linux (osana Linux-käyttöjärjestelmää). Tunnetuimpia kaupallisia Linux-jakeluita ovat Red Hatin kehittämä Red Hat Enterprise Linux ja SUSEn SUSE Linux.
Yksi tapa hyödyntää copyleftiä kaupallisesti on niin kutsuttu kaksoislisensointi ja muun muassa Linux-jakeluissa osa ohjelmista on kaksoislisensoitua. Kaksoislisensoinnilla tarkoitetaan käytäntöä, jossa saman ohjelman voi saada käyttöönsä joko copyleft-lisenssillä (yleensä GNU GPL) ilmaiseksi tai tavanomaisella kaupallisella lisenssillä korvausta vastaan. Tämä tuo kehittäjäyhtiölle monet avoimen lähdekoodin hyödyistä, mutta mahdollistaa lisenssitulojen keräämisen osalta käyttäjiä. Toisaalta avoimen koodin kehittäjät saavat ohjelmiston käyttöönsä normaalein copyleft-ehdoin, joten kaksoislisensointi ei ole aiheuttanut juurikaan protesteja. Tunnetuimpia kaksoislisensoituja ohjelmia on MySQL-tietokanta ja KDE:n käyttämä Qt-kirjasto.
Yritys voi myös käyttää ohjelmistoa sisäisiin tarpeisiinsa tai käyttää sitä myytävän tuotteen pohjana, saaden tulonsa esimerkiksi räätälöimis- tai tukipalveluiden kautta. Näissä tapauksissa copyleft tarjoaa kaikki vapaan ohjelmiston edut, samalla estäen kilpailijoita kehittämästä ohjelmistosta omaa suljettua versiota.