stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Porilaisten marssi
Sanat

Ensimmäiset sanat Porilaisten marssiin laati Zachris Topelius vuonna 1858. Hän on myöhemmin kertonut kirjoittaneensa ruotsinkieliset sanat erästä veteraanijuhlaa varten, jota vietettiin Suomen sodan alkamisen 50-vuotispäivänä. Topeliuksen teksti liittyi ilmeisesti Berndtsonin näytelmään ja oli hillitympi kuin Runebergin myöhempi. Tauno Perälän mukaan Runeberg harkitsi ensin käyttävänsä Topeliuksen versiota Vänrikki Stoolin tarinoiden jälkimmäisessä osassa, mutta kirjoitti lopulta omansa. Hänen on arveltu käyttäneen Marseljeesia sotaisan sanoituksensa inspiroijana.
Porilaisten marssi sisältyy Vänrikki Stoolin tarinoiden vuonna 1860 ilmestyneeseen toiseen osaan ja se on koko teoksen 20. runo. Se on luultavasti ainoa Runebergin valmiiseen melodiaan kirjoittama runo.
Marssia lauletaan yleensä Heikki Klemetin suomennoksen sanoilla.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Runebergin alkuperäisteksti |  Paavo Cajanderin suomennos | sanatarkka käännös |
|  Söner av ett folk, som blött På Narvas hed, på Polens sand, På Leipzigs slätter, Lützens kullar, Än har Finlands kraft ej dött, Än kan med oväns blod ett fält här färgas rött! Bort, bort, vila, rast och fred! En storm är lös, det ljungar eld Och fältkanonens åska rullar; Framåt, framåt led vid led! På tappre män se tappre fäders andar ned. // Ädlaste mål oss lyser på vår bana; Skarpt är vårt stål och blöda är vår vana. Alla, alla käckt framåt! Här är vår sekelgamla frihets sköna stråt. // Lys högt, du segersälla fana, Sliten av strider sen en grånad forntids dar, Fram, fram, vårt ädla, härjade standar! Än finns en flik med Finlands gamla färger kvar. |  Pojat kansan urhokkaan, mi Puolan, Lützenin ja Narvan tanterilla verta vuoti, viel' on Suomi voimissaan, voi vihollisen hurmehella peittää maan! Pois, pois, toimet rauhaisat! Jo tulta tuiskii, myrsky käy, jo viuhkaa kanuunasta luoti. Eespäin, miehet uljahat! Meit' urhoollisten isäin henget seuraavat. // Kas kunnian jo tähti meille hohtaa! Tuttavahan on verityö, mi kohtaa. Eespäin kaikki rientäkää! Vapautemme ikivanha tie on tää. // Voittoisa lippu meitä johtaa, muinahisaikain taisteluista ryysyinen. Eespäin, sä jalo vaate verinen! Viel’ liehuu jäännös Suomen värein entisten. |  Pojat kansan, joka on vuotanut verta Narvan nummilla, Puolan hiekalla, Leipzigin tasangoilla, Lützenin kukkuloilla, Vielä ei ole Suomen voima kuollut, Vielä voi vihollisen verellä värjätä kentän punaiseksi Pois, pois, lepo, tauko ja rauha! Myrsky on irti, välkkyy tuli Ja kenttätykin jylinä pyörii; Eteenpäin, eteenpäin kylki kyljessä! Uljaita miehiä katsovat uljaiden isien henget alaspäin. // Jaloin maali valaisee meitä tiellämme; Terävä on teräksemme ja verenvuoto on tapamme. Kaikki, kaikki ilolla eteenpäin! Täällä on vuosisatoja vanhan vapautemme kaunis polku. // Loista korkealla, sinä voitokas lippumme, Taisteluissa kärsinyt muinaisista päivistä lähtien, Eteenpäin, jalo, koeteltu taistolippumme! Vielä on jäljellä kaistale Suomen vanhoissa väreissä. |
Käyttö

Koska Porilaisten marssi on tasavallan presidentin kunniamarssi, se saatetaan soittaa virallisissa tilaisuuksissa presidentin tullessa paikalle. Porilaisten marssi soitetaan myös radion tai television urheilulähetyksessä, jos suomalainen urheilija voittaa olympialaisissa kultamitalin. Tapana on, että selostaja pyytää soittamaan kappaleen sanoilla ”Pasila, Porilaisten marssi” tai ”Helsinki, Porilaisten marssi”. Marssia on soitettu myös suomalaisten urheilijoiden merkittävien saavutusten yhteydessä, kuten vuonna 1998 Mika Häkkisen voittaessa Formula 1 -sarjan maailmanmestaruuden. Lisäksi marssi soitettiin muun muassa Lordin voitettua Eurovision laulukilpailun vuonna 2006.
Aiheesta muualla

Porilaisten marssi (ääninäyte, 29 sekuntia, 453 kB, MP3)  Puolustusvoimien sotilasmusiikkisivulla sotilasmusiikkikoulun esittämänä
Suomen Kuvalehti, 9. tammikuuta 1943, nro 2, s. 51.
Doria.fi − Porilaisten marssi (äänitetty 1928)
Kun armeijamme kunniamarssi ensi kerran laulettiin. Historiallinen vappujuhla Kaisaniemessä 70 vuotta sitten, Hakkapeliitta, 29.04.1930, nro 18, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Enoch Powell

Enoch Powell vuonna 1987.
John Enoch Powell (16. kesäkuuta 1912, Birmingham – 8. helmikuuta 1998) oli englantilainen poliitikko ja akateemikko. Hän oli maansa parlamentin alahuoneen jäsen vuosina 1950–1987 ja terveysministeri vuosina 1960–1963.
Powell palveli Britannian armeijassa toisessa maailmansodassa ja saavutti prikaatikenraalin arvon. Hänet nimitettiin 25-vuotiaana muinaiskreikan professoriksi Sydneyn yliopistoon.
Powell sai julkisuutta pidettyään vuonna 1968 huomiota herättäneen "Rivers of Blood" -puheen maahanmuuttoa vastaan.
BBC:n äänestys vuonna 2002 valitsi Enoch Powellin yhdeksi historian sadan suurimman brittiläisen joukkoon.
Powell myös arvosteli Ison-Britannian EU-jäsenyyttä.
Postihallitus

Postihallitus oli vuosina 1881–1927 toiminut suomalainen keskusvirasto, joka johti maan postilaitosta. Postihallituksen pääjohtaja (vuoteen 1919 postitirehtööri) oli samalla myös postilaitoksen johtaja.
Historia

Suomen postilaitoksen väliaikainen järjestely vahvistettiin 9. syyskuuta 1811, jolloin perustettiin postitirehtöörin virka, ja seuraavana vuonna postitirehtöörinvirasto. Postilaitoksen johto-organisaatio vakinaistettiin 5. lokakuuta 1816 annetulla keisarillisella julistuksella, jolla perustettiin Postijohtokunta. Se korvattiin 15. maaliskuuta 1881 perustamalla Postihallitus. Virasto ja koko postilaitos toimi vuosina 1809–1869 senaatin kansliatoimituskunnan, 1869–1892 siviilitoimituskunnan ja vuodesta 1892 kulkulaitostoimituskunnan alaisena. Vuoden 1890 Postimanifesti määräsi Suomen postilaitoksen Venäjän sisäasiainministeriön posti- ja lennätinlaitoksen valvontaan, mutta käytännössä viraston toiminta Suomessa ei sanottavasti muuttunut.
Postihallitus yhdistettiin kesällä 1927 alkaen Lennätinlaitoksen kanssa uudeksi Posti- ja lennätinhallitukseksi.
Historia > Pääjohtajat

Titteli vuoteen 1919 postitirehtööri, vuodesta 1919 pääjohtaja
Gustaf Wilhelm Ladau 1811–1833
Alexander Wulffert 1833–1855
Achates Ferdinand Gripenberg 1856–1872
Fredrik Andersin 1872–1887
Carl Hjalmar Lagerborg 1887–1903
Pietari Jamalainen 1903–1919
Gunnar Ernst Fredrik Albrecht 1919–1927 (Posti- ja lennätinhallituksen pääjohtaja 1927–1943)
Potjomkinin portaat

| Potjomkinin portaat |
| --- | --- |

Osoite:  Odessa, Ukraina
Koordinaatit:  46°29′21″N, 030°44′36″E
Rakennustyyppi:  portaat
Valmistumisvuosi:  1841
Suunnittelija:  Francesco Boffo Avraam Melnikov Charles Pottier
Julkisivumateriaali:  hiekkakivi (alkuperäinen) graniitti (nykyinen)
Kerrosluku:  200 (alkuperäinen askelmamäärä)
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Potjomkinin portaat (ukr. Потьомкінські сходи, Potomkinski sh’ody) ovat maailmankuulu nähtävyys Odessan kaupungissa Ukrainassa. Portaita pidetään Odessan juhlallisena sisäänkäyntinä mereltä päin, ja ne ovat Odessan tunnetuin symboli.
Alkuun portaat tunnettiin muun muassa nimillä Bulevardinportaat, Jättiläisportaat, Richelieun portaat ja Primorskin portaat. Vuonna 1955 ne kuitenkin nimettiin Potjomkinin portaiksi panssarilaiva Potjomkinin kapinan 50-vuotisjuhlan kunniaksi. Katariina Suuren suosikin ja Krimin kuvernöörin Grigori Potjomkinin (1739–1791) mukaan nimetyn aluksen asemapaikka oli Odessassa, ja sen miehistö nousi kapinaan Venäjän vuoden 1905 vallankumouksessa. Portaille on dramatisoitu verilöyly Sergei Eisensteinin elokuvan Panssarilaiva Potemkin (1925) kuuluisassa "Odessan portaat" -nimellä tunnetussa jaksossa. Vaikka Ukrainan itsenäistyttyä 1990-luvulla portaat saivat takaisin aiemman nimensä (Primorskin portaat), odessalaiset kutsuvat portaita yhä Potjomkinin mukaan.
Suunnitelman portaista olivat tehneet jo vuonna 1825 pietarilaiset arkkitehdit Francesco Boffo, Avraam Melnikov ja Charles Pottier. Päätös valtavien 200 porrasaskelmaa ja lukuisia tasanteita käsittävien portaiden rakentamisesta tehtiin vuonna 1837, ja ne rakennettiin 1837–1841. Rakennustöistä vastasi englantilainen John Upton -niminen insinööri, joka oli paennut Britanniasta välttääkseen petostuomion. Portaita varten tuotiin Odessaan laivalla Itävalta-Unkarin Triestestä vihertävänharmaata hiekkakiveä.
Eroosion vähitellen rapautettua porraskiviä ne korvattiin 1933 punertavanharmaalla graniitilla ja porrastasanteet päällystettiin asfaltilla. Muutostöissä kahdeksan porrasaskelmaa hävisi satama-alueen hiekkaan, jolloin jäljelle jäi nykyinen rakenne: yhteensä 192 porrasaskelmaa ja kymmenen tasannetta.
Portaiden rakenne on alun perin suunniteltu taitavasti niin, että portaat luovat eräänlaisen optisen harhan. Kun portaita katsotaan ylhäältä alaspäin, voidaan nähdä vain porrastasanteet ja itse portaat jäävät näiden väliin piiloon. Alhaalta ylöspäin katsottaessa taas voidaan nähdä vain itse portaat ja porrastasanteet jäävät vastaavasti piiloon. Portaiden näkymä onkin vaikuttavimmillaan katsottaessa niitä alhaalta ylöspäin.
Vuonna 1906 portaiden viereen rakennettiin köysirata, jolla ihmiset saattoivat nousta ylös mäelle portaita kiipeämättä. Rata oli pitkään poissa käytöstä, mutta se uudistettiin vuonna 2004. Meren ja portaiden välissä on vilkasliikenteinen rantakatu ja laivaterminaali.
Portaat alhaalta
Portaat ylhäältä katsottuna
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Potjomkinin portaat Wikimedia Commonsissa
Pontiacin kapina

Pontiacin kapina oli vuonna 1763 alkanut sota, jossa ottawa-intiaanien sotapäällikkö Pontiac johti Isojenjärvien intiaaniheimojen yhdistyneitä joukkoja Uuden-Englannin linnakkeita ja uudisasutusta vastaan. Ranskalaisten aseistamat kapinalliset surmasivat yli 2 000 brittiä ja saivat haltuunsa useimmat näiden linnakkeista. Seuraavana vuonna intiaanien voitontahto hiipui ja englantilaiset käänsivät sodankäynnin edukseen.
Tausta > Seitsenvuotinen sota

Pontiacin toimeenpaneman intiaanikapinan taustalla oli vuonna 1756 Britannian ja Ranskan välillä alkanut suuri siirtomaasota, joka levisi Ohiojoen laaksoista Eurooppaan (seitsenvuotinen sota). Sota toi lyhyellä aikavälillä suuria määriä niin englantilaisia kuin ranskalaisiakin sotilasjoukkoja Yhdysvaltain itärannikolle. Kummatkin sodan osapuolet turvautuivat helposti saatavilla oleviin intiaaniliittolaisiin. Pontiac taisteli Uuden-Ranskan joukoissa brittejä vastaan.
Ranskalaisten joukkojen ensimmäisten vuosien voitokas eteneminen muuttui brittiläisten eduksi vuoden 1758 aikana. Ranskalaismieliset intiaanit huomasivat valinneensa sodassa väärän puolen. Ryhmä toisensa jälkeen he vetäytyivät irralleen sodasta, kunnes 1760 taistelukentällä ampuivat toisiaan enää valkoisten armeijakuntien sotilaat. Montrealin valtauksen myötä hallinto Isojenjärvien alueella siirtyi brittien haltuun. Uuden-Ranskan linnakkeet joutuivat englantilaisten määräämisvallan alle ja ranskalaiset karkotettiin Kanadaan. Vaikka seitsenvuotinen sota jatkui edelleen Euroopassa, se päättyi Pohjois-Amerikassa 1760 Montrealin luopumiseen.
Tausta > Liiton synty

Sodan lopputulos ei miellyttänyt intiaaneja. He elättivät toivoa ranskalaisten paluusta vallan kahvaan. Ero kanadanranskalaisten ja brittiläis-yhdysvaltalaisten välillä oli merkittävä. Lisäksi intiaanit pelkäsivät, että Kanadan kenraalikuvernööriksi noussut lordi Jeffrey Amherst kääntyisi heitä vastaan. Englantilaisten alentava suhtautuminen lisäsi intiaanien salaisia tapaamisia ranskalaisten kanssa, jotka jakoivat runsaskätisesti aseita ja ammuksia. Tilannetta pahensi delaware-intiaanien pyhä mies, profeetta Neolin, joka saarnasi brittien mukana tulleista vitsauksista: ”Jos hyväksytte englantilaiset olette yhtä kuin kuolleet. Malaria, isorokko ja valkoisen miehen myrkyt tulevat tuhoamaan teidät!”
Pontiac päätti yhdistää intiaanit brittejä vastaan ja vallata näiltä linnakkeet, joiden katsoi yhä kuuluvan Uudelle-Ranskalle. Hän lähetti viestinviejiä hajallaan asuvien eri heimojen johtajille. Näistä lähes jokainen algonkinien kieliryhmää edustava päällikkö antoi myöntymyksensä salaliitolle brittejä vastaan. Siouxien kieliä puhuvat iowat, ja winnebagot kieltäytyivät kapinahankkeesta, mutta irokeesien liittokunnan senecat olivat valmiit yhtymään Pontiacin joukkoihin. ”Elämän Herra panee aseet meidän käsiimme” oli Pontiacin iskulause, jolla hän halusi kertoa Suuren hengen hyväksyneen kapinan.
Pontiac kävi 1. toukokuuta 1763 pienen ryhmänsä kanssa tutustumassa Fort Detroitiin, jonka oli valinnut kapinan ensimmäiseksi hyökkäyskohteeksi. Intiaanit painoivat mieliinsä linnakkeen yksityiskohtia tulevaa hyökkäystä silmällä pitäen. Heillä oli vastassaan 120 sotilasta käsittävä varuskunta, 40 brittiläistä kauppiasta ja Detroitjoella purjehtivat kuunarit, joiden miehistö oli hyvin aseistautunut.
Pontiac aikoi vallata linnakkeen viekkaudella. Alkuperäisen suunnitelman mukaan hänen piti saapua suuren seurueen kanssa Fort Detroitiin uudelleen viikkoa myöhemmin ihastelemaan linnakkeen monia hienouksia. Sovitun merkin tullen ottawien oli tarkoitus vetää viittojensa kätköistä aseensa ja surmata varuskunnan väki viimeiseen mieheen.
Tausta > Varoitus tulevasta kapinasta

Saapuessaan Fort Detroitin eteen etujoukkoineen Pontiac näki portin olevan auki. Linnakkeen pihalla ja paraatikentällä olevat aseistetut sotilaat herättivät intiaanien epäluulot. Pontiac kertoi hänen ja miestensä vierailun rauhanomaisesta luonteesta Fort Detroitin komentajalle majuri Henry Gladwynille, ja ihmetteli oliko joku "pahan ilman lintu" käynyt laulamassa linnakkeessa valheita ottawien vierailun syistä. Komentaja ei myöntänyt mitään, mutta Pontiac arvasi tiedon suunnitteilla olleesta kapinasta kantautuneen brittien korviin.
Erään teorian mukaan linnakkeen komentajaan rakastunut kristitty intiaaninainen Catherine kavalsi Pontiacin ja varoitti Fort Detroitia uhkaavasta vaarasta. Pontiacin epäilykset petturin identiteetistä kohdistuivat nopeasti Catherineen. Neljä ottawa-soturia etsi naisen käsiinsä, ja toi hänet Pontiacin ruoskittavaksi.
Kapina > Hyökkäykset linnakkeita vastaan

Toukokuun 9. päivä Pontiac aloitti kapinan, ja johti soturinsa Fort Detroitin ympärillä olevia asutuksia vastaan. Samanaikaisesti Pontiacin liittolaiset wyandotit ja potawatomit sulkivat kaiken liikenteen jokien ja teiden varsilla estäen ulkopuolisen avun pääsyn linnakkeeseen. Pontiac miehineen ympäröi Fort Detroitia pysytellen kuitenkin luodinkantaman ulkopuolella.
Touko- ja kesäkuun aikana Pontiacia tukevat päälliköt miehineen suorittivat oman osuutensa kapinasta vallaten brittiläisten haltuun joutuneita linnakkeita. Hyökkäyksiin osallistui kaikkiaan tuhansia sotureita. Fort Sandusky Eriejärven etelärannalla joutui ottawien ja wyandotien haltuun. Pottawatomit tunkeutuivat Michiganissa St. Josephiin ja miamit valtasivat Fort Miamin Indianassa. Illinoisit ja kickapoot miehittivät Fort Ouiatenonin. Ojibwat turvautuivat Wisconsinissa Fort Machinacia vallatessaan erityiseen sotataktiikkaan. He pelasivat lacrossea linnakkeen edessä ja löivät pallon paaluvarustusten sisälle. Sotilaitten avatessa portin, tunkeutuivat aseistetut soturit sisään. Myös Fort Edward Augustus joutui Pontiacin kapinallisten käsiin. Senecat, wyandotit ja ottawat valtasivat Fort Venangon. Senecat iskivät myös Le Bouefin ja Bresqu'Islen linnoituksiin ja tuhosivat lähes viimeiseen mieheen kaksi brittien erillisosastoa Devil's Holessa lähellä Niagaran putouksia.
Fort Detroit, Fort Niagara ja Fort Pitt, nykyinen Pittsburgh jäivät valtaamatta. Jälkimmäisen väitetään pelastuneen biologisen sodankäyntinsä ansiosta. Linnakkeesta heitettiin sitä piirittäville delawareille, mingoille ja shawneille isorokon saastuttamia huopia ja nenäliinoja. Monet kapinoitsijat sairastuivat ja heidän kykynsä käydä sotaa aleni merkittävästi. Eversti Henry Bouquetin johtamien apuvoimien saapuminen paikalle lopetti piirityksen. Tapauksesta muodostui kapinan käännekohta. Ensimmäistä brittien yksittäistä voittoa juhlittiin näyttävästi ja Philadelphiassa kirkonkellot soivat Fort Pittin pelastumisen johdosta koko yön.
Pontiacin joukot jatkoivat sodankäyntiä laajoilla alueilla. Linnoitusten valtausten yhteydessä intiaanikapinallisten käytöksessä on kerrottu olleen suuria eroja. Miamit olivat varovaisia vangitsemiensa brittien suhteen ja välttivät näiden surmaamista. Shawneet, delawaret ja mingot sen sijaan kiduttivat ja tappoivat Pennsylvanian ja Virginian alueilla satoja uudisasukkaita. Irokeesiliittoa edustavat mohawkit tukivat Englantia ja eristivät itäiset delawaret pois sodasta.
Kapina > Sodan hiipuminen

Fort Detroitia piirittävät ottawat kyllästyivät odottamiseksi juuttuneeseen sodankäyntiin linnoituksen ulkopuolella. Toiminnan lisäämiseksi Pontiac lähetti sotureitaan tuhoamaan läheisellä joella purjehtivan kuunarin, joka kuljetti tarvikkeita ja miehiä Fort Detroitiin. Hyökkäys epäonnistui ja täydennyslasti pääsi perille. Pontiacin harmiksi miamit, ojibwat ja pottawatomit päättivät lopettaa osuutensa sodankäynnissä ja tekivät rauhan englantilaisten kanssa.
Nähdessään liittonsa murenevan Pontiac asetti toivonsa ranskalaisten apuun brittien lyömiseksi. Tämä toive raukeni turhana. Lokakuussa 1763, vajaa puoli vuotta kapinan alkamisesta, Pontiac sai kirjeen ranskalaiselta majuri de Villiersilta, joka kehotti ottawapäällikköä luopumaan turhasta verenvuodatuksesta ja elämään rauhassa brittien kanssa kuten ranskalaiset. Pariisissa tehty rauhansopimus oli virallisesti päättänyt seitsenvuotisen sodan kahden eurooppalaisen suurvallan välillä. Kuningas Yrjö III kielsi samana vuonna antamassaan julistuksessaan uudisasukkaiden muuton Appalakkien länsipuolelle. Tämä tieto sai Pontiacin luopumaan Fort Detroitin piirityksestä, mutta ei kuitenkaan taisteluista. Hänen sotaliittonsa väkivaltaisuudet jatkuivat seuraavan vuoden loppupuolelle. Syyskuussa 1764 suurin osa wyandoteista ja ottawista vetäytyi kapinasta. Ohion delawaret, senecat ja shawneet tekivät samoin kuukautta myöhemmin.
Kapina > Kapinan jälkeen

Kesällä 1765 Pontiac käsitti valtansa murenneen ja siirtyi Illinoisin maaseudulle pienen ryhmänsä kanssa. Vuotta myöhemmin hän teki rauhan englantilaisten kanssa, mutta kaikki intiaanit eivät pitäneet hänen mielistelevästä käytöksestään brittejä kohtaan.
Vuonna 1769 pontiac teki kohtalokkaaksi osoittautuvan kauppamatkan Cahokiaan, ranskalaisten ja intiaanien asuttamaan sekakylään lähelle nykyistä Saint Louisia Illinoisissa. Öisellä kadulla muuan peoria-intiaani iski kadulla kävelevää Pontiacia takaapäin tomahawkilla ja jatkoi työtään puukottamalla maahan vaipunutta uhriaan. Pontiac jäi makaamaan mutaiselle kadulle kuolettavasti haavoittuneena. Murhan alkusyy ei selvinnyt koskaan. Siitä liikkui erilaisia huhuja, joiden paikkansapitävyyttä ei kyetty todistamaan. Erään teorian mukaan englantilaiset olivat palkanneet tappajan päästäkseen eroon Pontiacista, koska epäilivät tämän elvyttävän intiaaniliittoaan. Toinen teoria kertoi kyseessä olleen brittivastaisten intiaanien suunnitteleman koston englantilaismieliseksi muuttuneelle Pontiacille.
Seitsenvuotisen sodan ja Pontiacin kapinan jälkeen Britannian tekemät yritykset intiaanien hyvinvoinnin takaamiseksi herättivät pahaa verta siirtokunnissa. Yrjö III:n esittämä julkilausuma ”punaisten” ja ”valkoisten” erottamisesta omille alueilleen kaatui omaan mahdottomuuteensa. Appalakkien kuninkaallisesta rajalinjasta ei piitannut kukaan. Turkiskauppiaat, uudisasukkaat ja maakeinottelijat ylittivät vuoriston ja täyttivät Ohion intiaanien maat. Siirtokuntien kuvernöörit eivät halunneet puuttua tähän. Pontiacin sodassa olleista heimoista varsinkin shawneet, wyandotit, delawaret ja mingot kävivät seuraavan vuosikymmenen ajan katkeraa sotaa siirtolaisten leviämistä vastaan. Yhdysvaltain vapaussodan alkaessa 1775 siirtokuntien sotilaat yrittivät pitää Ohion rajaseudun intiaanit puolueettomina ja rangaista niitä, jotka uskalsivat vannoa lojaalisuuttaan Britannian monarkialle. Useimmat Pontiacin kapinassa mukana olleista heimoista siirtyivät uhkailuista huolimatta brittien puolelle taistelemaan näiden omia siirtokuntia vastaan.
Pontiacin kapina toimi esikuvana 1800-luvun alussa syntyneelle Tecumsehin intiaaniliitolle. Hengelliset viestit ja näyt, ja voimakas kansankiihotus saivat aikaan useiden heimojen sotaliiton Yhdysvaltoja vastaan.
Tämän maalauksen uskotaan esittävän Pontiacia.
Fort Detroitin piiritys.
Pontiacin kapinan linnakkeet ja taistelupaikat
Mart Port

| Mart Port> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. tammikuuta 1922 Pärnu
Kuollut: 3. helmikuuta 2012 (90 vuotta)
Kansalaisuus:  Viro
Ammatti:  arkkitehti
Arkkitehti
Koulutus:  Tallinnan teknillinen yliopisto
Merkittävät työt:  Viru-hotelli
Kuva Puna-armeijan muistomerkistä Marjamäessä
Mart Port (22. tammikuuta 1922 Pärnu, Viro – 3. helmikuuta 2012) oli virolainen arkkitehti joka oli Viron arkkitehtiliiton hallituksen puheenjohtajana 25 vuoden ajan vuoteen 1979 asti.
Elämä

Mart Portin isä oli virolainen kasvitieteilijä Jaan Port (1891–1950). Toisessa maailmansodassa hän taisteli puna-armeijassa ja opiskeli sodan päätyttyä arkkitehtuuria Tallinnan teknillisessä yliopistossa.
Vuoteen 1990 Port toimi valtiollisessa arkkitehtitoimistossa Eesti Projektissa, vuosina 1961–1989 pääarkkitehtina. Lisäksi hän toimi 1961–1992 dosenttina Tallinnan taidekorkeakoulussa, vuodesta 1977 professorina. 1955–1979 oli Viron neuvostotasavallan arkkitehtiliiton puheenjohtaja. Vuonna 1972 hänelle myönnettiin Viron neuvostotasavallan valtionpalkinto ja 1978 arvonimi Neuvostoliiton kansanarkkitiehti.
Architektonisches Werk

Port oli vastaavana arkkitehti suunniteltaessa Tallinnan, Tarton ja Viljandin yleiskaavaa ja uusien kaupunginosien Tallinnan Mustamäen, Väike-Õismäen, Lasnamäen, Tarton Annelinnin ja Viljandin Männimäen pääsuunnittelija. Lisäksi hän suunnitteli erilaisia rakennustyyppejä Neuvostoliiton rakennusteollisuudelle (asuintaloja, kouluja, kulttuuritaloja, kauppahalleja, lastenhuoltolaitoksia).
Portin yksittäisiä tunnettuja hankkeita ovat Viron kommunistisen puolueen puoluetoimisto (Raine Karpin ja Olga Kontšajevan kanssa, 1964–1968), Tallinnan Viru-hotelli (Henno Sepmannin kanssa, 1972) sekä runsaasti asuintaloja ja teollisuusrakennuksia (Eesti Kaabel, 1961). Mart Portin käsialaa on myös monumentaalinen puna-armeijan muistomerkki Maarjamäessä (Maarjamäe obelisk, 1960) Itämeren rannalla.
Julkaisut (valikoima)

Arhitekti pilguga Inglismaal. Tallinna 1966
Nõukogude Eesti arhitektuur. Tallinna 1983
Aiheesta muualla

Maarjamäe obelisk
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Latvia
Praksinoskooppi

Praksinoskooppi vuodelta 1879
Praksinoskooppi on Charles-Émile Reynaudin vuonna 1877 kehittämä, zoetrooppia muistuttava laite, jolla voitiin esittää liikkuvia kuvia. Zoetroopista praksinoskooppi eroaa siten, että liikkuvaa kuvaa katsellaan reikien sijasta pelien avulla. Praksinoskooppi koostuu kammella pyöritettävästä rummusta, jonka keskellä on peilien kehä. Rummun sisäpinnalla on sarja piirroskuvia. Kun rumpua pyöritetään, heräävät piirrokset eloon, kun toisiaan nopeasti seuraavat kuvat synnyttävät illuusion liikkeestä.
Praksinoskooppi sai kunniamaininnan Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1878. Reynaud teki tämän jälkeen keksintöönsä useita parannuksia, ja antoi parannellulle versiolle vuonna 1888 nimen Théâtre Optique (optinen teatteri). Sen avulla kuvia saattoi heijastaa yleisön eteen asetetulle valkokankaalle. Optinen teatteri mahdollisti myös pidempien kuvasarjojen näyttämisen, joita käytettiin laitteessa filmikelojen tapaan. Optinen teatteri oli Euroopassa ja Yhdysvalloissa hyvin suosittu, mutta ei kuitenkaan lopulta yleistynyt, koska sen käyttö oli melko hankalaa.