Suomen itsenäistyminen
Vuoden 1917 keskustelu Suomen asemasta > Korkeimman vallan kysymys ja valtalaki

Ensimmäisessä maailmansodassa erityisesti Saksalle kärsityt tappiot ja sisäiset ongelmat ajoivat Venäjän keväällä 1917 vallankumoukseen ja keisarivalta kaatui. Venäjän väliaikainen hallitus antoi niin sanotun Maaliskuun manifestin ja nimitti Suomeen uuden senaatin. Suomessa tilanne nähtiin perustuslaillisena kriisinä. Professori Rafael Erichin ja aktivistien tulkinnan mukaan Suomessa korkeimman vallan olisi pitänyt olla eduskunnalla eikä Venäjän väliaikaisella hallituksella. Ajatus Suomen täydellisestä vapaudesta ja itsenäisyydestä esitettiin ensimmäisen kerran julkisesti 31. maaliskuuta 1917 Siperiasta palanneen P. E. Svinhufvudin kunniaksi järjestetyssä kansanjuhlassa. Suomen eduskunta kokoontui ensimmäistä kertaa vuoden 1916 vaalien tuloksen mukaisena. Sen asemasta syntyi kiistaa sosiaalidemokraattien ja porvaripuolueiden välille. Sosialidemokraattien ja aktivistien mielestä Suomen suuriruhtinaana toimineen keisarin erottua korkein valta tulisi siirtää Suomessa eduskunnalle, kun taas pääosa porvareista kannatti yhteistoimintaa Venäjän hallituksen kanssa. Lähinnä vanhasuomalaisiin kuulunut myöntyväisyyslinjan kannattaja, valtioneuvos J. R. Danielson-Kalmari katsoi, ettei Suomen tule itsenäistyä, koska siinä tapauksessa Viipurin lääni todennäköisesti menetettäisiin.
Kysymys korkeimman vallan haltijasta Suomessa oli 5. päivänä huhtikuuta vuonna 1917 toimintansa aloittaneelle eduskunnalle, jossa sosiaalidemokraateilla oli enemmistö, tärkeä asia. Tokoin senaatti ei kuitenkaan antanut sille kyseistä asiaa koskevaa esitystä. Syynä siihen oli Venäjän väliaikainen hallitus, joka ei hyväksynyt senaatin Maaliskuun manifestin pohjalta sille 7. huhtikuuta tekemää lakiesitysehdotusta. Kesäkuun 11. päivänä Venäjän väliaikainen hallitus antoi Suomen korkeimman vallan kysymyksestä oman esityksensä eduskunnalle. Tämä esitys otsikoltaan ”Erinäisten asian siirtämisestä Suomen Senaatin ja Kenraalikuvernöörin ratkaistaviksi” kulki eduskunnassa nimellä Lex Tulenheimo. Sitä käsiteltiin perustuslakivaliokunnassa lähes kuukausi.
Kesäkuun 15.-18. päivinä pidettiin sosiaalidemokraattien ylimääräinen puoluekokous. Suomen valtiollisesta asemasta hyväksyttiin siellä laaja julistus, jossa asetuttiin vaatimaan Suomen itsenäisyyttä. Suomen itsenäisyyttä perusteltiin siinä sillä, että ilman itsenäisyyttä Suomen työväenluokka ei voi häiritsemättä jatkaa luokkataisteluaan. Julistus päätettiin saattaa venäläisten puoluetoverien tiedoksi kokouksessa valitun lähetystön avulla. Lähetystö, johon kuuluivat E. Huttunen, Matti Turkia, K. H. Wiik ja Ali Aaltonen, matkusti Pietariin ja kääntyi siellä kokoontuneen Ensimmäisen yleisvenäläisen työläisten ja sotilaiden neuvostojen kongressin puoleen. Kongressissa olivat menševikit ja sosiaalivallankumoukselliset enemmistönä. Ensimmäinen yleisvenäläinen työläisten ja sotilaiden neuvostojen kongressi hyväksyi suomalaisten julistuksen, mutta jätti lopullisen hyväksymisen tulevaisuudessa kokoontuvalle kansalliskokoukselle. Päätöslauselma Suomen asiassa hyväksyttiin 4. heinäkuuta. Siinä lausuttiin kokouksen olevan valmis suojelemaan ja puolustamaan Suomen kansan täydellistä itsemääräämisoikeutta aina valtakunnalliseen riippumattomuuteen saakka sekä vaativan Venäjän väliaikaista hallitusta viipymättä ryhtymään välttämättömiin toimenpiteisiin Suomen täydellisen itsehallinnon toteuttamiseksi.
Perustuslakivaliokunnan Lex Tulenheimon johdosta laatima mietintö oli eduskunnassa ensimmäisessä käsittelyssä heinäkuun 2. päivänä. Kun lakiesitys joutui suuren valiokunnan käsiteltäväksi, oli jo tiedossa edellä mainittu neuvostojen kongressin päätös Suomen asiassa. Suuri valiokunta ilmaisi heinäkuun 6. päivänä olevansa tyytymätön perustuslakivaliokunnan mietintöön ja kehotti valiokuntaa tarkistamaan kantaansa. Perustuslakivaliokunta muokkasi lakiesitystä siten, että Venäjän väliaikainen hallitus jätettiin Suomen asioissa kokonaan sivuun, ja eduskuntaa ehdotettiin korkeimman vallan käyttäjäksi jättämällä senaatti eräänlaiseksi toimeenpanevaksi elimeksi. Muokattu esitys hyväksyttiin suuressa valiokunnassa.
Suomen eduskunta julistautui korkeimmaksi valtiomahdiksi 18. heinäkuuta hyväksytyllä valtalailla. Laki siirsi kaiken siihen asti tsaarille ja suuriruhtinaalle kuuluneen vallan eduskunnalle, poikkeuksena ulko- ja sotilaspolitiikka – Suomi oli siihen aikaan sotatilassa olleen vallan miehittämänä vailla omaa sotaväkeä. Valtalaki hyväksyttiin kiireellisenä äänin 135–55. Lakia vastustaneet porvarilliset puolueet toivoivat vallan keskittämistä senaatin talousosastolle eikä eduskunnalle. Eduskunta päätti olla lähettämättä lakia vahvistettavaksi Venäjän väliaikaiselle hallitukselle, jolle se ei enää sosialistisen enemmistön mielestä olisi kuulunutkaan. Osa porvareista tätä kuitenkin edellytti ja sosialistit taipuivat myöhemmin Pietariin lähetettävään tiedonantoon. Valtalaki ei koskaan tullut voimaan, sillä sitä vastustanut sisäisten ristiriitojen vaivaama Venäjän hallitus hajotti eduskunnan. Vaaliliittoon yhdistynyt porvaristo sai syksyn vaaleissa uuteen eduskuntaan enemmistön.