Vilnan historia
Vuodet 1918–1939 > Puolan kausi 1920 > Kansainliiton ratkaisu

Vilnan kysymystä käsiteltiin useia kertoja Kansainliiton neuvostossa.
Ensin Kansainliitto päätti, päätti, että kiista olisi ratkaistava sen valvonnassa pidettävällä kansanäänestyksellä, jota kuitenkaan ei voitu toteuttaa, koska Żeligowski ei vetäytynyt alueelta. Maaliskuussa 1921 Kansainliiton neuvosto ehdotti, että riita olisi ratkaistava Brysselissä pidettävässä neuvottelukokouksessa, mutta tämäkin ehdotus jäi tuloksettomaksi.
Puolan tasavallan suosituksen mukaisesti Vilnan asemasta päätettiin, että sitä käsitellään 28. kesäkuuta 1919 solmitun vähemmistöjen sopimuksen perusteella eikä kysymyksenä alueesta, jolla vallitsi kiista itsenäisyydestä. Kansainliiton neuvosto päätti 3. helmikuuta 1923, että alueelle perustetaan neutraali demarkaatiolinja. Päätös astui voimaan 15. helmikuuta 1923, minkä vuoksi puolalaiset pitivät alueella ainoastaan poliisia omalla puolellaan toivoen välttävänsä vastustusta, jota liettualaiset vapaaehtoisjoukot aiheuttivat. Puolalaiset vetosivat suurlähettiläiden konferenssiin, jotta itärajasta tehtäisiin päätös mahdollisimman nopeasti. Suurlähettiläiden konferenssi ilmoitti samalla, että se voisi myöntää Liettualle oikeuden Memelin alueeseen seuraavilla ehdoilla: alueelle on myönnettävä autonomia, on hyväksyttävä liittoutuneiden kustannukset alueen hallinnassaselvennä, hyväksyttävä Memel suoritukseksi Saksan valtakunnalle määrätyistä sotakorvauksista sekä hyväksyttävä Niemenjoen kansainvälistäminen Versailles’n rauhansopimuksen mukaisesti. Kansainliittoa edustavat ranskalaisjoukot poistuivat Memelistä odottamatta Liettuan hallituksen vastausta aamulla 17. helmikuuta 1923, minkä seurauksena liettualaiset nostivat iltapäivällä Liettuan lipun sataman lipputankoon.
Liettuan Ernestas Galvanauskasin toinen hallitus valitti 18. helmikuuta 1923 Kansainliiton pääsihteerille puolalaisten aiheuttamasta aggressiosta Oranin alueella, minkä puolalaiset torjuivat väittämällä tapahtunutta liettualaisten vapaaehtoisjoukkojen aikaansaamaksi.
Päätös Vilnan jättämisestä Puolan haltuun aiheutti Liettuassa poliittista kuohuntaa. Liettua ei luopunut aluevaatimuksestaan, vaan vuonna 1928 se julisti Vilnan pääkaupungikseen. Liettuan tosiasiallisena pääkaupunkina toimi kuitenkin Kaunas. Kiistan vuoksi Puolan ja Liettuan välille ei myöskään sytynyt säännöllisiä diplomaattisuhteita, ja maiden välinen rajakin oli liikenteeltä suljettu.
Vaikkei Liettuan ulkoasiainministeriö esittänyt Neuvostoliiton ottamista mukaan asian ratkaisuun, muodostui vaikutusvaltainen liettualainen liike, jonka mukaan Euroopan valtioiden ei pidä ratkaista Vilnan kysymystä ilman Venäjää. Antanas Smetona puhui jopa siitä, että Vilna pitäisi ottaa takaisin Puolalta Venäjän tuella.
Maaliskuussa 1938 Liettuan ja Puolan välillä sattui rajakahakka, jonka vuoksi Puola esitti Liettualle uhkavaatimuksen vaatien säännöllisten diplomaattisten suhteiden muodostamista ja rajan avaamista. Kun Liettua ei saanut tukea Neuvostoliitolta, sen oli suostuttava Puolan vaatimuksiin, minkä katsottiin myös merkitsevän luopumista Vilnaa koskevista aluevaatimuksista.
Vuonna 1937 Vilnan asukkaista oli 54 % puolalaisia ja 41 % juutalaisia.