stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seppo Laaksonen
Uran alku

Laaksonen suoritti luonnontieteen kandidaatin tutkinnon pääaineenaan matematiikka 1966 18 kuukaudessa, mutta vaihtoi tämän jälkeen tilastotieteeseen. Hän valmistui 1970 valtiotieteiden kandidaatiksi ja lisensiaatiksi 1980 Helsingin yliopistosta. Tohtoriksi hän väitteli Jyväskylän yliopistossa 1992.
Virkaura

Laaksonen oli toiminut matemaattisten aineiden opettajan sijaisena vuosina 1966–1972 Järvenpään, Herttoniemen, ja Roihuvuoren yhteiskoulussa ja Helsingin tyttölukiossa. Tietokoneyhdistyksen tutkijana 1970 hän tutki Suomen tietokoneita ja ATK-henkilökuntaa. Laaksonen työskenteli 1972–1979 Helsingin yliopistossa assistenttina ja lehtorina, Helsingin yliopiston rakentamisen neuvottelukunnassa 1973–1974 tutkijana (tällöin tehtiin mitoitussuunnitelmat Kumpulan Kampuksen rakentamiseksi[lähde? ]). Osa-aikaisesti hän opetti kahteen otteeseen Helsingin Sihteeriopistossa ja lopetti 1980, jolloin hän siirtyi tilastokeskuksen aktuaariksi palkkatilastoon ja toimi myös yliaktuaarina ja suunnittelijana. Erikoistutkijana Työväen taloudellisessa tutkimuslaitoksessa hän selvitti 1982–1983 maanviljelijöiden ja teollisuustyöntekijöiden tuloja. Tilastokeskuksessa hän on myöhemmin vuoteen 2012 asti toiminut myös erikoistutkijana sosiaalitilastossa ja menetelmäyksikössä sekä tutkimuspäällikkönä tutkimus- ja kehittämisyksikössä. Johtokunnan henkilöstöä edustanut jäsenä hän toimi 2000–2002, kunnes johtokunta lopetettiin.
Luxemburgissa sijaitsevan Eurostatin tutkimus- ja menetelmäyksikössä hän toimi 1992–1994, ja hänen tutkimusaiheitaan olivat yritysotannat ja yrityspanelit sekä empiiristen yritysaineistojen analyysit. Tässä yhteydessä hän jäjesti kansainvälisen seminaarin ”Techniques and Uses of Enterpise Panels” ja toimitti artikkelikokoelman. Stakesin erikoistutkijana hän toimi osa-aikaisesti 1997–1999 sekä Southamptonin yliopiston vierailevana tutkijana 2001. Hän on toiminut useissa paikoissa neuvonantajana ja opettajana, kuten Tilastokeskuksessa vuoden 2012 jälkeenkin, Heunissa, Suomen Pankissa, Jyväskylän yliopistossa, Valtion koulutuskeskuksessa, Haagan hotelli- ja ravintolakoulussa, Tampereen yliopistossa, Unkarin, Britannian, Slovenian ja Etiopian tilastovirastoissa sekä Moldovan sosiaalisen tietohuollon kehittämisessä. European Social Surveyn otantaryhmässä hän on ollut alusta asti eli vuodesta 2001 vuoteen 2018, jolloin se muodostettiin uudelta pohjalta ilman häntä. Helsingin yliopiston PISA-tutkimusryhmässä hän tutki vuoden 2006 surveytä ja vertailua muihin vuosiin.
Laaksonen toimi monissa kansainvälisissä tutkimusprojekteissa vuodesta 1995 lähtien, pääosin EU:ssa. Niissä on ollut esillä datan louhintaa, editointia ja imputointia, surveyaineiston varianssiestimointia, yritysrekisterien kehittämistä ja hyödyntämistä, symbolista data-analyysiä (fiksua aggregointia), uhriksi joutumista varkauden, ahdistelun ym. kautta, työssä olevan porukan polarisoitumista ja palkkojen jäykkyyttä/joustavuutta.
Helsingin yliopiston tilastotieteen professorina Laaksonen toimi lukuvuoden 2003–2004 kokoaikaisena ja sen jälkeen osa-aikaisena. Hänellä on vuodesta 2012 ollut professorisopimus Helsingin yliopiston kanssa.
Seppo Laaksonen nimitettiin Tampereen yliopiston tilastotieteen dosentiksi 1995 ja Helsingin yliopistoon 2002.
Tutkimustyö

Tilastotieteilijänä Laaksosen erityisalueita ovat esimerkiksi monikansallisten surveyden otanta sekä vastauskadon analyysi sekä siitä aiheutuvan harhan oikaiseminen painotuksen ja imputoinnin avulla. Yhteistyössä hän on paljon tehnyt tutkimusta palkoista, erityisesti pitkittäisiin työnantaja-työntekijäaineistoihin liittyen, usein kattaen yli 10 vuotta ja yksilötasolla sisältäen miljoonia ihmisiä. Aikaisemmin 1980-luvulla ja 1990-luvun alussa erityisalueena olivat tulot, erityisesti tulonjako ja sen muutokset. Harrastusluonteinen alue 2000-luvulla on ollut onnellisuus, viimeisin sellainen julkaisu vuodelta 2018 Journal of Happiness Studies -lehdessä on nimeltään ”Age happiness is more complex than U-shaped”. Vuosina 2019–2020 hän on ollut mukana opetus- kulttuuriministeriön tekijänoikeustutkimuksessa. Tämä antanut mahdollisuuden perehtyä myös Taloustutkimuksen käyntihaastattelumenetelmään.
Yleisesti ottaen pääosa tutkimuksesta koskee surveymetodologiaa (surveymetodiikkaa). Se tarkoittaa siis erilaisia empiiris-kvantitatiivisen tutkimuksen menetelmiä, joita käytetään eri tieteenalojen tutkimuksessa,jopa historiassa. Vuosina 2014–2017 hän toimi myös tutkimusryhmässä jonka vetäjänä oli sosiaalipsykologi ja aiheena sisäilmaongelmat. Tutkimusalaa voidaan soveltaa tilastotoimen alalla sekä suunnittelu- ja päätöksentekojärjestelmien apuna valtionhallinnossa, järjestöissä, kuntasektorilla ja yritystoiminnassa, yleensä monikansallisesti.
Laaksonen on tutkimuksessa erikoistunut surveymetodiikan tilastotieteelliseen puoleen. Tilastotieteessä surveymetodologia kattaa osa-alueina myös tiedonkeruuvälineen, lomakesuunnittelun, kyselytekniikan, tietosuojakysymykset ja suojausmenetelmät, otantateorian, puuttuvien tietojen hallinnan menetelmiä, äärellisiä perusjoukkoja koskevat estimointimenetelmät sekä mutkikkaisiin tutkimus- ja otanta-asetelmiin perustuvien aineistojen estimointi- ja analyysimenetelmät. Laaksonen on kirjoittanut aiheesta nettikirjan Surveymetodiikka vuonna 2010 ja uuden painoksen 2013.
Tutkimustoiminnan ohessa professori Laaksonen on osallistunut laajemminkin kansainväliseen tutkimusyhteistyöhön. Hän on toiminut surveymetodiin erikoistuneen balttilais-ukrainalais-pohjoismaiseessa verkostossa 2002–2019[lähde? ] sekä Suomen tilastoseuran puheenjohtajana 1992, ja sitä ennen varapuheenjohtajana, maailmanlaajuisen surveyalan järjestön IASS:n tieteellisenä sihteerinä 2001–2003 sekä varapuheenjohtajana 2007–2009. Tilastoseuran puheenjohtajuusaikana saatiin hakemus maailmanlaajuisen tilastokonferenssin järjestämiseksi. Se toteutui Finlandia-talossa 1999. Tämän kokouksen järjestelytoimikunnassa hän oli 1995–1999. Hänet nimitettiin Suomen tilastoseuran kunniajäseneksi 2013.
Eräänlaisina yhteenvetoina tutkimus- ja opetustyöstä ilmestyi 2018 kaksi teosta, toinen henkilökohtainen, toinen mahdollisimman objektivinen:
Laaksonen, Seppo (2018): Surveymetodiikan nousu: Henkilöhistoriallinen katsaus vuosilta 1985–2018. Valtiotieteellisen tiedekunnan julkaisuja 78.
Laaksonen, Seppo (2018): Survey Methodology and Missing data: Tools and Techniques for Practitioners. Springer.
Harrastustoimintaa

Kotiseutuun liittyvät asiat ovat olleet hänelle tärkeitä lapsuudesta asti. Muutettuaan Helsingin Puistolaan painotus oli tällä alueella. Puistola-seuran jäseneksi hän liittyi heti seuran perustamisen jälkeen 1977. Myöhemmin on ollut hallituksen jäsenenä vuodesta 1979 lähtien, puheennjohtajana 1981 ja uudelleen 2007–2009. Väliajan ja vielä vuoteen 2013 hän toimi varapuheenjohtajana. Ennen tutkimusuraa hän oli mm. Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan hallituksen ”opetusministerinä” vuonna 1971, jossa pääosin pidettiin yhteyksiä yliopistoon. Tässä yhteydessä hän oli 1970-luvulla myös HY:n opettajakoulutustyöryhmän jäsen sekä opetusministeriön opettajiksi opiskelemaan pyrkivien valintalautakunnan jäsen, viimeksi mainitussa SYLn edustajana.
Tutkimusjulkaisut

Tutkimusjulkaisuja Laaksosella oli vuoden 2020 alussa 218, joista Google Scholarissa on siteerattu 99. Yhteensä siteerauksia oli 1236 heinäkuussa 2020.[lähde? ]
Näihin julkaisuihin eivät sisälly moninaiset muut kirjoitukset, kuten Helsingin Sanomien mielipideosastossa, sen Yliössä, Alakerrassa tai Vieraskynässä, paikallislehdissä, Ilta-Sanomissa, Uudessa Suomessa, Talouselämässä, Tietoaika-lehdessä, Hyvinvointikatsauksessa ja Orimattilan Sanomissa ja Matapupu-lehdessä. Aiheet näissä koskevat enimmäkseen tilastotiedettä tai sen ”huonokäyttöä” mutta myös kotiseutuasioita. Viimeksi hän on ponnistellut vihreiden arvojen puolesta muttei Vihreiden riveissä Helsingin Yleiskaava 2050:n yhteydessä.
Aiheesta muualla

Professori tylynä: HS:n ja Ylen vaaligallupit politiikan välineinä. Talouselämä 2011.
Seppo Laaksosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
TSTV

| TSTV |
| --- | --- |
 TSTV:n logo
Lähetykset alkoivat:  1986
Lähetykset loppuivat:  2012 (kaapelissa)
Omistaja:  TS-Yhtymä
Tunnuslause:  Turku TV - Aidosti paikallinen (vuosina 1986–2012)
Maa:   Suomi
Näkyvyysalue:  Varsinais-Suomi
Aiemmin:  Turku TV (1986–2011)
Kotisivu:  www.tstv.fi
Saatavuus
Kaapeliverkko
DNA:  Kanava 20
Infobox OKNimi-testi OK: 
Turku TV:n logo
TSTV (aiemmin Turku-TV) on nykyään Internetissä ja vuoteen 2012 asti Turussa ja sen lähikunnissa näkynyt paikallinen televisiokanava. Tärkeimpiä ohjelmia ovat uutiset, paikalliset urheiluottelut ja tapahtumat Turussa. TSTV teki yhteistyötä MTV3:n kanssa, joten ajoittain Turku TV:n tekemiä juttuja näkyi myös valtakunnallisissa uutislähetyksissä. Kanavan omistaa TS-Yhtymä. TSTV-kanavan toiminta kaapelissa päättyi vuoden 2012 lopussa.
Näkyvyysalue

TSTV näkyi paikallisissa kaapeli-tv-verkoissa, ja vuosina 2004–2011 se näkyi myös antennitalouksissa Turun lähettimen alueella. TSTV oli Kristiinankaupungin, Närpiön ja Tampereen tv-kanavien ohella ainoa paikallis-tv -kanava, joka näkyi myös maanpäällisessä verkossa. Kanava tavoitti päivittäin yli 104 640 taloutta ja näkyi noin 50 kunnassa.
Ohjelmisto

Auto ja liikenne
Into!
Jambo
Kahvila
Koti ja asuminen
Kultarannan puutarhassa
Kannet auki
Luonto plus
Opi ja harrasta
Paikallisuutiset
Studio Aurora
Urheilun aitiopaikalla
Vieraskirja
Vekarat
Aiheesta muualla

TSTV:n kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Tanja Nijmeijer

Tanja Nijmeijer vuonna 2016.
Tanja Nijmeijer (s. 13. helmikuuta 1978 Denekamp) on hollantilainen vasemmistoaktivisti ja kieltenopettaja. Hän on tullut tunnetuksi liityttyään vuonna 2002 Kolumbian hallitusta vastaan taistelevaan FARC-sissiliikkeeseen. Nijmeijer on liikkeen ainoa tunnettu eurooppalainen jäsen.
Lapsuus ja nuoruus

Tanja Nijmeijer vietti lapsuutensa lähellä Saksan rajaa sijaitsevassa pienessä Denekampin kaupungissa. Hän sai katolisen kasvatuksen ja haaveili lapsena ryhtyvänsä nunnaksi. Nijmeijer on kertonut alkaneensa pohtimaan uskonnollisia kysymyksiä kouluikäisenä ja myöhemmin opiskellessaan kieliä Groningenin yliopistossa hän ryhtyi ateistiksi. Vuonna 1998 Nijmeijer matkusti Kolumbiaan ja aloitti työharjoittelun englannin opettajana Pereiran kaupungissa toimivassa yksityiskoulussa. Oleskelunsa aikana hän kiinnostui Kolumbian yhteiskunnallisista epäkohdista ja FARC-sissiliikkeestä.
Toiminta sissiliikkeessä

Vuonna 2002 Nijmeijer palasi Kolumbiaan ja liittyi FARC:n riveihin. Hän toimi aluksi maan pääkaupungissa Bogotássa, osallistuen muun muassa poliisiasemia vastaan tehtyihin pommi-iskuihin. Myöhemmin Nijmeijer sai sotilaskoulutusta ja liittyi Kolumbian maaseudulla ja viidakoissa piileskeleviin taistelujoukkoihin. Hänen toimintansa FARC-liikkeessä tuli julkisuuteen vuonna 2007, kun Kolumbian armeija iski sissien tukikohtaan, josta löytyi hänen päiväkirjojaan sekä muistiinpanojaan.
Tanja Nijmeijer on asetettu poissaolevana syytteeseen Kolumbiassa sekä myös Yhdysvalloissa, jossa häntä syytetään vuonna 2003 tapahtuneesta viiden amerikkalaisen sieppauksesta. Elokuusta 2012 lähtien Nijmeijer on kuulunut FARC:n valtuuskuntaan sissiliikkeen ja Kolumbian hallituksen välisissä rauhanneuvotteluissa, jotka ovat käynnissä Kuuban pääkaupungissa Havannassa.
Taistelulaiva

HMS Dreadnought
Taistelulaiva oli taisteluristeilijää raskaammin panssaroitu ja järein tykein aseistettu sota-alustyyppi, jonka ensisijainen tehtävä oli vihollisen pinta-alusten tuhoaminen. Niiden aikakautta oli ennen kaikkea 1900-luvun alkupuoli.
Terminä taistelulaiva on jatkumo 1600-luvun linjalaivoista, kun laivastot taistelivat taistelulinjoissa lähietäisyydeltä toisiaan vastaan. Tuolloin tykistön rajallinen kantama tarkoitti lähitaistelua, jota käytiin alusten ollessa kyljitysten lyhyen hetken kerrallaan. Taistelussa kumpikin osapuoli pyrki laukaisemaan tykkinsä mahdollisimman monta kertaa. Teollisen vallankumouksen myötä otettiin käyttöön uudet valmistusmateriaalit ja menetelmät, jolloin alukset valmistettiin ensin raudasta ja sitten teräksestä. Parantuneet valmistusmenetelmät mahdollistivat entistä kehittyneemmät tykit, jolloin niiden kantama ja tuhovaikutus kasvoivat.
Taistelulaivojen kehitys ensimmäiseen maailmansotaan asti

Ensimmäisenä taistelulaivana on usein pidetty vuonna 1859 vesille laskettua Ranskan merivoimien puurunkoista La Gloirea, joka oli ensimmäinen samanaikaisesti sekä panssaroitu että merikelpoinen sotalaiva. Siinä oli potkurien ohella purjeet ja aseistus oli purjelaivakauden perintönä sijoitettu tykkiportteihin pitkin kylkiä. Vuonna 1860 vesille laskettu Britannian kuninkaallisen laivaston HMS Warrior oli ensimmäinen rautarunkoinen sotalaiva. Jo 1860-luvulla rakennettiin ensimmäiset käännettävillä tykkitorneilla varustetut sotalaivat. Purjeista luovuttiin vähitellen.
Taistelulaivojen kehityksessä alkoi vuonna 1906 uusi aika, kun HMS Dreadnought laskettiin vesille. Se oli ensimmäinen järeillä 12 tuuman tykeillä (305 millimetriä) ja höyryturbiineilla varustettu sota-alus. Alus oli nopeampi kuin yksikään aikalaisensa sekä paremmin aseistettu ja panssaroitu kuin yksikään sitä edeltänyt linjalaiva niin kutsuttu pre-dreadnought, joista tuli vanhanaikaisia. Dreadnoughtin vesillelasku aloitti ”suuren laivastokilvan”, jonka aikana jokainen kynnellekykenevä valtio rakensi tai osti taistelulaivoja. Kyse ei ollut pelkästään sotilaallisista intresseistä vaan myös siitä, että taistelulaivoista tuli kansallisia symboleja ja ylpeydenaiheita. Taistelulaivojen tekninen kehitys oli tavattoman nopeaa: ensimmäisen maailmansodan puhjetessa vuonna 1914 Dreadnought oli jo vanhentunut, vaikka aluksella oli ikää vain kahdeksan vuotta. Uudet taistelulaivat olivat sekä isompia, nopeampia, raskaammin aseistettuja että paremmin panssaroituja. Ensimmäiset super-dreadnoughtit eli 381 millimetrin tykistöllä varustetut Kuninkaallisen laivaston Queen Elizabeth -luokan alukset otettiin palvelukseen 1915. Vuoden 1916 Skagerrakin taistelu jäi ensimmäisen maailmansodan ainoaksi suureksi yhteenotoksi taistelulaivojen välillä.
Toinen maailmansota

Varhaisten taistelulaivojen uppouma saattoi olla vain 20 000 tonnia. Washingtonin laivastosopimuksessa ylärajaksi sovittiin 35 000 tonnia. Toisen maailmansodan aikana taistelulaivojen uppouma kohosi jopa 70 000 tonniin.
Taistelulaivat olivat poikkeuksetta laivastojen suurimpia ja tulivoimaisimpia taistelukäyttöön tarkoitettuja aluksia. Toisen maailmansodan aikaisen taistelulaivan pääaseistus saattoi koostua esimerkiksi yhdeksästä 16 tuuman eli 406 millimetrin tykistä, joiden panssarikranaatit painoivat tyypillisesti yli 1 000 kiloa. Tuolloin useiden valtioiden laivastoissa oli myös panssari- ja taisteluristeilijöitä, jotka muistuttivat taistelulaivoja, mutta olivat yleensä hieman pienempiä.
Toisen maailmansodan ehkä kuuluisin taistelulaiva oli saksalainen Bismarck, joka upotti brittiläisen taisteluristeilijä HMS Hoodin 24. toukokuuta 1941, mutta tuhoutui itse kolme päivää myöhemmin taistelussa Kuninkaallista laivastoa vastaan. Viimeinen taistelulaivojen keskinäinen voimainkoetus tapahtui 25. lokakuuta 1944 Surigaon salmessa Leyten saaren kaakkoispuolella osana Leytenlahden taistelua. Vastakkain olivat yhdysvaltalaisen amiraali Oldendorfin kuusi taistelulaivaa ja japanilaisen amiraali Nishimuran taistelulaivat Yamashiro ja Fusō. Taistelu päättyi yhdysvaltalaisten selvään voittoon. Nishimuran osasto upotettiin ja amerikkalaisten tappiot jäivät pieniksi.
Toinen maailmansota oli taistelulaivojen osalta käänteentekevää aikaa. Toisaalta ne olivat merten valtiaita ja niillä ratkaistiin suuria taisteluita, mutta sodan loppu myös merkitsi niiden mahdin hiipumista. Ilma- ja ohjusaseiden kehittymisen myötä taistelulaivat ovat osoittautuneet kustannustehottomiksi suuren miehistötarpeen ja muiden ylläpitokustannusten takia.  Ohjuksista, sukellusveneistä ja lentotukialuksista lentokoneineen tuli merisodankäynnin uusia valtiaita. Vaikka Yhdysvaltain laivasto käytti Iowa-luokan taistelulaivojaan vielä Korean, Vietnamin, Libanonin ja Persianlahden sodissa, voidaan taistelulaivojen kultakauden katsoa sijoittuneen vuosien 1905 ja 1945 välille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taistelulaivat Wikimedia Commonsissa
Laivastojen ja merivoimien pinta-alustyypit
Fregatti
Hävittäjä
Korvetti
linjalaiva
lentotukialus
miinalaiva
miinanraivaaja
ohjusvene
panssarilaiva
risteilijä
taisteluristeilijä
taistelulaiva
torpedovene
Taikinajuuri

Taikinajuuri käymässä.
Taikinajuuri on leivonnassa käytetty hapateketju, jonka käyttö on osa vanhinta kohotetun leivän valmistustapaa kaikkialla maailmassa. Taikinajuuressa elää villihiivoja ja bakteereita. Taikinajuuren idea on siirtää bakteerit ja villihiivat seuraavaan taikinaan, ja näin ollen leivissä on samanlainen koostumus ja kohoamisominaisuudet. Juuren hapatusprosessissa molemmat lisääntyvät, hapatusaika sekä -lämpötila säätelevät kummat lisääntyvät enemmän.
Valmistus > Suomalainen ruisleipä

Ellei valmista, sukuketjusta saatua taikinajuurta ole saatavilla, voi sellaisen valmistaa esimerkiksi seuraavasti:
2 dl vettä (noin 30-asteista)
1 dl ruisjauhoja
Sekoita vesi ja jauhot löysäksi velliksi. Säilytä seosta välillä sekoitellen keittiön lämmössä kolme vuorokautta. Viimeistään silloin vellin pitäisi kuplia.
Näin valmistettua taikinajuurta käytetään raskin valmistukseen samalla tavalla, kuin valmiista ruisleipätaikinasta talteen otettua taikinajuurta.
Käyttö > Suomalainen ruisleipä

Juurta, vettä, suolaa ja ruisjauhoja sekoitetaan keskenään ja jätetään fermentoitumaan, syntyy raski. Raskiin lisätään jälleen ruisjauhoa, ja annetaan sen hapantua, tästä syntyy taikina. Taikina leivotaan leiviksi, joiden annetaan kohota ennen paistamista. Perinteisesti juurella leivottavaan leipään ei lisätä tavallista leivinhiivaa, koska taikinajuuren hiivat kohottavat taikinan. Juurella leipominen on hitaampaa ja vaativampaa kuin leivinhiivaa käyttäen. Leivän laatuun ja makuun vaikuttaa erityisesti taikinajuuren etikka- ja maitohapon suhde. Maitohappo tuo miedon happamuuden leipään, etikkahappo taas pistävämmän maun.
Säilytys > Suomalainen ruisleipä

Taikinajuuri voidaan ottaa talteen leikkaamalla valmiista taikinasta palanen, pakkaamalla se hyvin muoviin ja laittamalla pakkaseen. Ennen vanhaan juurta ei tarvinnut pakastaa, sillä leipää leivottiin useammin. Uutta taikinaa tehtäessä sekoitetaan pakastettu palanen joukkoon ja valmiista taikinasta leikataan taas palanen talteen. Juuri voidaan myös kuivattaa jättämällä taikina-astia pesemättä ja antamalla taikinan jäänteiden kuivua astian reunoille. Kuivunut juuri voidaan ottaa käyttöön yksinkertaisesti tekemällä uusi taikina samassa astiassa.
Puuastiassa kuivatettuna ruisleivän juuri säilyy kuukausia tai jopa vuosia[lähde? ], ja se voidaan helposti ottaa käyttöön lisäämällä astiaan vettä, suolaa ja jauhoja. Suomessa juurta on käytetty perinteisesti ruisleivässä, mutta kaikkialla maailmassa hapatetaan sekä tummaa että vaaleaa leipää. Tunnettu juurella leivottu leipä on ranskalainen pain Poilâne[lähde? ].
Taikinajuuren aloitus on mahdollista kasvattamalla luonnossa esiintyviä hapattavia mikrobeja ruistaikinassa.
TT-Line

| TT-Line |
| --- | --- |
Perustettu:  1962
Kotipaikka:  Lyypekki, Saksa
Toimiala:  varustamo
Kotisivu:  www.ttline.com
Infobox OKNimi-testi OK: 
TT-Line on saksalainen laivayhtiö. Yhtiön pääpaikka on Lyypekissä. TT-Line liikennöi eteläisellä Itämerellä, linjoilla Trelleborg–Rostock ja Trelleborg–Travemünde. Liikenne Trelleborgin ja Travemünden välillä alkoi vuonna 1962. Rostock–Trelleborg -reitti tuli mukaan vuonna 1992, ja vuoteen 1997 saakka linjaa markkinoitiin nimellä TR-Line. Vuonna 1978 TT-Line hankki 50 %:n osuuden Olau Linestä. Seuraavana vuonna TT-Line osti loputkin Olau Linestä. Olau Linen liikenne loppui vuonna 1994.
Laivat > Nykyiset

M/S Robin Hood (1995–)
M/S Nils Dacke (1995–)
M/S Nils Holgersson (2001–)
M/S Peter Pan (2001–)
M/S Tom Sawyer (2001–)
M/S Huckleberry Finn (2002–)
Laivat > Entiset

| --- | --- |
 M/S Nils Holgersson (1962–1967)  M/S Peter Pan (1965–1973).  M/S Calmar Nyckel (1965)  M/S Visby (1966)  M/S Finndana (1966)  M/S Gösta Berling (1966–1967, 1973–1975)  M/S Nils Holgersson (1967–1975)  M/S Escapade (1967–1973)  M/S Sardaigne (1969)  M/S Viking I (1973–1974)  M/S Gotland (1974)  M/S Peter Pan (1974–1986)   M/S Nils Holgersson (1975–1984)  M/S Oliver Twist (1975–1978)  M/S Mary Poppins (1975–1976)  M/S Robin Hood (1977, 1978, 1979)  M/S Espresso Olbia (1980)  M/S Saga Wind (1981–1989)  M/S Norröna (1984–1985, 1986)  M/S Stena Transporter (1984)  M/S Nordic Sun (1985–1986)  M/S Robin Hood (1986–1987):  M/S Saga Moon (1986)  M/S Peter Pan (1986–1993)  M/S Fuldatal (1986)  M/S Saga Star (1986–1988, 1993–2002)  M/S Nils Holgersson (1987–1993)  M/S Finnfellow (1988)  M/S Nils Dacke (1988–1993)  M/S Robin Hood (1989–1992)  M/S Fedra (1992–1993)  M/S TT-Traveller (1992–1995, 1997–2002)  M/S Nils Holgersson (1993–2001)  M/S Peter Pan (1993–2001)  M/S Via Ionio (1993)  M/S Aries (1994)  M/S Saga Aris (1994–1995)  M/S Nord Neptunus (1994)  M/S Villars (1995)  M/S Gleichberg (1995–1996)  HSC Delphin (1996–2002)  HSC TT-Delphin (2002–2005)  M/S Svealand (2006)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
TT-Line
TT-Line ships
M/S Nils Holgersson Travemündessa
M/S Nils Dacke
Tarimin allas

Tarimin allas, kuva NASAn satelliittikuva
Tarimin allas (kiin.: 塔里木盆地; pinyin: Tǎlǐmù péndì) on maanpinnan painautuma Tarim-joen laaksossa Kiinan kansantasavallan Xinjiangissa. Sen pinta-ala on 920 000 neliökilometriä. Altaan keskellä on Taklimakanin hiekka-aavikko ja pohjoisreunalla Turfanin hautavajoama, joka ulottuu merenpinnan alapuolelle.
Allasta ympäröivät etelässä Kunlun-vuoret ja pohjoisessa Tienšanin vuoret. Alueen reunoilla on kaupunkeja sekä niitä yhdistävä tie.
Tarimin allas on Kiinan suurin öljyn- ja kaasuntuotantoalue, ja sieltä on löydetty 30 öljy- ja kaasukenttää. Energiateollisuuden keskus alueella on Korlan kaupunki.
Tarimin muumiot

Tarimin altaalta on löytynyt satoja pronssikautisia muumioita, joiden asusteet ja DNA osoittavat niiden olevan eurooppalaista alkuperää. Muumiolöydön teki ruotsalainen arkeologi Folke Bergman vuonna 1934. Hänen uiguurisukuinen oppaansa Ördek kertoi hänelle kokonaisesta muumioiden hautausmaasta. Aluksi siitä erottui satojen maahan juntattujen paalujen metsä. Paalut olivat hautojen merkkinä. Muumioiden tausta jäi tuolloin selvittämättä.
Vuonna 2000 kiinalaistutkijat lähtivät selvittämään Bergmanin tietoja. Alueelta löydettiin kaikkiaan 167 muumionhautaa. Ruumiit oli haudattu ylösalaisin käännettyjen veneiden alle. Haudoissa oli ruokaa ja muita hauta-antimia, jotka osoittivat, että haudatut tunsivat karjanhoidon. Muumioiden DNA-näytteet viittasivat ihmisiin, joita nykyään elää Itä-Euroopassa ja Siperiassa. Professori Viktor Mair on esittänyt teorian, että kyseinen kansa hajaantui 2000-luvulla eaa. vaeltamaan eri suuntiin, niin että nykyiset eurooppalaiset lähtivät länteen ja tämä kansa itään. Idässä kansa asettui eristyksissä olleelle Tarimin altaalle, joka tuolloin oli vehreä alue.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tarimin allas Wikimedia Commonsissa