stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mäkiluodon historia
Linnakkeen kunnostaminen > Kasematti, kasarmi ja asuinrakennus

Kasarmin, kasematin ja hieman myöhemmin asuintalon laajamittaisemmat kunnostustyöt käynnistyivät vuonna 1961. Kasematissa kunnostettiin ruokalatilat, minkä lisäksi rakennettiin kokonaan uusi ruokasali, joka toteutettiin omaleimaisena ratkaisuna vanhastaan louhittuun paikkaan, josta saatiin raivaamalla käyttökelpoinen. Ruokalatilat saatiin valmiiksi huhtikuussa 1965.
Kasarmin ja asuinrakennuksen kunnostaminen olivat edellytys Mäkiluodon muuttamiseksi koulutuslinnakkeeksi. Kantahenkilökunta ja varusmiehet olivat kasarmin ja tarvittavien varastotilojen valmistumista ennen asuneet yhdessä Kihola-nimellä tunnetussa asuinrakennuksessa, missä olivat sijainneet myös saaren varastotilat ja vapaa-ajanviettopaikat. Rakennuksessa oli myös saaren puhelinkeskus. Ulkokäymälät oli sijoitettu alkuun talon eteläpäässä, mutta myrskyillä oli tapana viedä ne mukanaan. Ongelma ratkaistiin lopulta siirtämällä käymälät rakennuksen pohjoispään rantaan.
Kasarmin kunnostaminen käynnistyi lokakuun 1961 lopulla, ja siihen tehtiin korjaustöiden ohessa joitakin muutoksia: huonejakoa säädettiin ja pääoven yläpuolinen parveke purettiin. Kunnostustyöt käsittivät muun muassa rakenteiden halkeamien paikkaamista ja ikkunoiden uusimisen. Kasarmi saatiin valmiiksi heinäkuussa 1962, minkä jälkeen jatkettiin asuintalon korjauksen pariin. Rakennus kunnostettiin asunto kerrallaan, mikä pakotti asukkaat siirtymään asuntojen välillä korjauksen edetessä. Pieniruutuiset ikkunat vaihdettiin suurempiruutuisiin ja jokaisen portaan yläpuolelta poistettiin parveke. Rakennuksen ulkoseinät pinnoitettiin mineriittilevyillä ja kellarin suuri sauna jaettiin saunaksi ja pukeutumistilaksi. Asuintalon kunnostusurakka saatiin päätökseen vuonna 1963.
Linnakkeen kunnostaminen > Päälaituri

Päälaiturin kunnostaminen käynnistyi vuoden 1963 alulla, työnjohtajan saapuessa työmaalle 2. tammikuuta. Ensimmäinen viikko kului tarvittavien varastotilojen ja sukeltajien pukukoppien rakentamiseen. Vanhasta laiturista ei ollut hyötyä uuden pohjana, ja näin ollen sen laituriarkut purettiin uusien tieltä kaivinkoneella. Laivaston sukeltajat tasoittivat merenpohjan uusien arkkujen sijoituspaikalta.
Laiturin betonityöt käynnistyivät helmikuussa 1963 betoniaseman pystyttämisellä. Ensimmäiset uudet laituriarkut laskettiin paikalleen 14. helmikuuta ja viimeiset 17. maaliskuuta. Arkkujen laskemista seurasi laiturin kannen valaminen, ja koko laituri saatiin valmiiksi 21. huhtikuuta, kun kuljetusalus Purha kiinnittyi siihen ensikertaa. Uusi laituri oli vain vajaa puolet vanhan pituudesta, koska määrärahat eivät riittäneet pidempään. Betonilaituria kaavailtiin laajennettavaksi myöhemmin.
Linnakkeen kunnostaminen > Vesihuolto

Makean veden saanti tuotti vaikeuksia linnakkeen palautusta seuranneina ensimmäisinä vuosina. Makeaa vettä kuljetettiin mantereelta saareen muun muassa proomuilla ja alusten tankeissa. Saarella vesivarat säilytettiin esimerkiksi Helmijärvessä ja erilaisissa tonkissa, joita tarpeen mukaan täytettiin suuremmista proomuista.
Linnakkeen kunnostaminen > Vesihuolto > Vesikone

Ratkaisua vesipulmaan lähdettiin hakemaan merivettä juomavedeksi puhdistaneesta vesikoneesta. Hollannista ostettu laitteisto toimi elektrolyyttimenetelmällä, jossa ioniselektiiviset kalvot päästivät lävitsensä vain elektrolyytin tiettyjä ioneja. Ionisuodatuksen lisäksi koneessa oli hiekkasuodatin veden mekaanisten epäpuhtauksien poistamiseksi. Myöhemmin laitteistoa paranneltiin asentamalla siihen Helsingin kaupungilta lainattu aktiivihiilisuodatin, jolla poistettiin veden sivumakuja. Laitteisto kykeni tuottamaan noin 40 kuutiometriä juomakelpoista vettä päivässä. Vesikone liittyi diplomi-insinööri Tillanderin diplomityöhön, ja laitteiston myi puolustusvoimille Tillanderin isän omistama yritys.
Laitteiston asennus alkoi 27. kesäkuuta 1963, Helmijärveen rakennettiin pumppuasema elokuussa 1963 ja vesikone laskettiin paikalleen kesäkuussa 1964. Se otettiin käyttöön 7. syyskuuta 1965.
Kone ei täyttänyt kaikkia siihen osoitettuja toiveita. Ammattitaitoisen ylläpitohenkilöstön puute aiheutti ongelmia, sillä koneessa käsiteltiin vaarallisia kemikaaleja, kuten suolahappoa, lipeää ja hypokloriittia, puhdistusprosessin vapauttaessa kloorikaasua. Koneenhoitaja Hytönen saikin vuonna 1966 kloori- tai suolahappomyrkytyksen.
Kone vaati jatkuvaa valvontaa, ja sen käyttö vaikeutui entisestään varaosasaannin monimutkaistuttua alkuperäisen toimittajan mentyä konkurssiin. Vesikoneen varaosia haalittiin konkurssin jälkeen monista eri maista, eikä niitä saatu enää pidettyä varastossa saarella. Varaosatilanne aiheutti pitkiä seisokkeja koneen käytössä.
Linnakkeen kunnostaminen > Vesihuolto > Vesiputki

Vesiongelmiin ryhdyttiin hakemaan uutta ratkaisua jälleen 1970-luvun alussa rakentamalla vesiputki mantereelle. Putki oli alun perin tarkoitus laskea syksyllä 1971, mutta sitä ei saatu tehtaan toimitusvaikeuksien takia tarpeeksi. Putki saatiin lopulta laskettua kaapelilaiva Putsaarella syksyllä 1974. Vesikone oli poistettu käytöstä saman vuoden kesällä, ja kesä oli näin ollen pärjätty tilapäisratkaisuin.
Toiminta koulutuslinnakkeena

Linnake saatiin toiminnalliseen kuntoon 1960-luvun alkuvuosina,  jolloin sen ensimmäiseksi päälliköksi nimitettiin luutnantti Timo Sario. Mäkiluodosta tuli koulutuslinnake,  kun osa Suomenlinnan rannikkotykistörykmentin II patteriston alokkaista aloitti varusmiespalveluksensa linnakkeen koulutuspatterissa kesäkuussa 1963. Linnakkeelle suunniteltiin omaa urheilutaloa, johon olisi sijoitettu myös sen sotilaskoti. Hanke eteni jonkin aikaa myötätuulessa, kun sen toteuttamista puolsivat muun muassa valtion tilintarkastaja ja Etelä-Suomen sotilasläänin komentaja. Monitoimitilasta piirrettiin suunnitelmat, mutta ne yksinkertaistettiin alkuun pelkäksi urheilutaloksi, ja hylättiin myöhemmin kokonaan.
Linnakkeen toiminta oli vakiintunut 1970-luvulle tultaessa, jolloin viimeiset suuret rakennustyöt oli saatu loppuun, ja saareen rakennettiin enää pienempiä täydennyshankkeita, kuten uudet ilmatorjunta-asemat. Linnakkeelle asennettiin uusi neuvostoliittolainen MR-331 Rangeout -tutka vanhan Marconi-tutkan tilalle vuonna 1974. Uuden tutkan asennuksen myötä myös optisen merivalvonnan tila siirrettiin tulenjohtotornin huipulla olleesta metallirunkoisesta tähystystilasta uuteen erilliseen merivalvontaasemaan, sillä oli alettu ymmärtää voimakkasti säteilevän tutka-antennin riskit sen välittömässä läheisyydessä työskennelleille valvojille.
Alokaskoulutus jatkui linnakkeella liki 13 vuotta aina vuoteen 1976, jolloin se lopetettiin talven 1975–1976 huollollisten vaikeuksien seurauksena. Saareen johtava vesijohto oli jäätynyt ja ruokala kärsi henkilöstöpulasta.
Rönnskär siirtyi puolustusvoimien haltuun 1980-luvun alussa, ja Mäkiluodon linnake sai tehtäväkseen asettaa sinne vartioryhmä kesäksi. Valvonnasta vastasi Rönnskärin patterinhoitaja ja siihen osallistui myös muu Mäkiluodon henkilökunta. Rönnskärissä toimi tuolloin jo lintuasema, joka piti myös jossain määrin silmällä saaren kulkijoita. Valvontavastuu siirtyi 2000-luvulla Upinniemen varuskunnan sotilaspoliiseille.
1980- ja 1990-lukujen kehityshankkeet

Alokaskoulutuksen lopettamisen jälkeen Mäkiluotoa käytettiin erikoiskoulutuksessa ja erilaisten kurssien pitoon. Saaressa jatkoi toimintaansa myös yksi Suomenlahden tärkeimmistä valvonta-asemista.
Linnakkeen tekninen kalusto kehittyi vuosikymmenten saatossa. 1970-luvulla asennettu ”Algot”-lempinimen saanut tutka korvattiin 1980-luvulle tultaessa uudella FIKA-tutkalla rannikkotykistön ammunnan ja valvonnan laskimen (RAVAL) asennuksen yhteydessä. Saaren vanhoista vesikuuntelulaitteista modifioitu VKL77-järjestelmä päivitettiin uuteen Vesikuuntelujärjestelmä M/80:een, joka oli käytössä muunneltuna 2000-luvulle saakka. Uutta järjestelmää täydennettiin 1990-luvulla kapeikkovalvontajärjestelmä KVJ:llä, joka sai myöhemmin nimen FHS-2000) ja korvasi jonkin aikaa kestäneen käytön jälkeen vanhemman M/80:n.
Mäkiluotoon asennettiin 1980-luvulla uudet Suomessa valmistetut 130 TK -tornikanuunat. Uudet tykit sijoitettiin entisen 152/50 T -patterin asemiin, ja korvatut tykit siirrettiin Merenkurkussa sijaitsevalle Vaasan rannikkopatteriston hallinnoimalle Norrskärin linnakkeelle. Vanhat höyrykäyttöiset keittiökoneet korvattiin uusilla sähkökäyttöisillä vuonna 1993, ja saaren varavoimakoneet uusittiin kolme vuotta myöhemmin. Mäkiluodossa on ollut myös vuodesta 1989 ilmatieteen laitoksen sääasema.
Vedenalainen valvonta siirtyi takaisin merivoimien vastuulle 1990-luvun alulla, ja se alkoi kehittää valvontaa varten uutta laitteistoa hieman uudesta näkökulmasta aiempiin laitteistoihin nähden. Uuden järjestelmän kehitys käynnistyi vuonna 1994 ja eteni nopeasti. Prototyyppi asennettiin Mäkiluotoon KVJ:n rinnalle, ja molempia käytettiin muutamia vuosia kestäneissä vertailukokeissa. Näiden päätyttyä KVJ:n kehitys jäädytettiin ja kehitys keskitettiin uuteen Sonac PFA -järjestelmään. Kaukokäyttöinen Sonac PFA ei vaatinut enää henkilökuntaa Mäkiluotoon, ja vesikuuntelutoiminta linnakkeella päättyi. Optinen valvonta siirtyi vuosien 1984–1985 aikana linnakkeelle asennettuun moderniin ristikkotorniin, jossa sitä tehtiin aina optisen valvonnan automatisointiin saakka.
Alokaskoulutuksen paluu

Alokaskoulutusta alettiin antaa vuonna 2000 uudelleen kesäisin. Salaman aiheuttama oikosulku sytytti 17. heinäkuuta 2001 linnakkeen ampumatarvikevarastossa palonalun, joka saatiin kuitenkin sammumaan illasta aamuyölle kestäneissä sammutustöissä. Palo ei ehtinyt syttyä kunnolla, sillä varastossa ei havaittu liekkejä, vaan pelkkää savua. Palo poltti rakennuksen puukaton, muttei päässyt leviämään varaston betonirakenteissa. Sammutusvesi aiheutti vesivahinkoja kahdesta varastotilasta koostuneen rakennuksen ensimmäisessä varastossa säilytetyille tähystys- ja mittauslaitteet, optroniikkalle ja suojelumateriaalille. Toisessa varastotilassa säilytetyt kiväärin ja rynnäkkökiväärin patruunat säilyivät vaurioitumattomina. Palo ei vaatinut henkilövahinkoja, mutta ammusvaraston läheisyydessä sijainneeseen kasarmiin majoitetut noin 70 varusmiestä evakuoitiin noin 500 metrin päässä sijainneen asuintalon kellariin.
Alasajo vartiolinnakkeeksi

Mäkiluoto määrättiin Örön ja Russarön linnakkeiden ohella leikkauskohteeksi vuoden 2004 puolustuspoliittisessa selonteossa. Linnakkeen varusmieskoulutus lopetettiin vuoden 2005 kuluessa,  ja saari tyhjennettiin kaikesta siirreltävästä materiaalista lokakuuhun 2005 mennessä, jolloin saaresta poistui myös loput sinne aiemmin sijoitetusta henkilökunnasta ja linnakkeesta tuli vartiolinnake. Aistivarainen merivalvonta lopetettiin ja tilalle asennettiin kamerat. Saaren tiloista tykit, kasematti, kasarmi ja eteläkärjen ammusvarasto jäivät lämmitetyiksi, mutta ammusvarasto tyhjennettiin kaikista ampumatarvikkeista.
Puolustusvoimat ilmoitti valtion Senaatti-kiinteistöt -liikelaitokselle että kasarmille ja asuinrakennukselle ei ole enää käyttöä. Senaatti-kiinteistöt päätti purkaa rakennukset jatkuvien ylläpitokulujen katkaisemiseksi. Purkutyö tehtiin lokakuussa 2015.
Linnake ei ole täysin hiljentynyt 2000-luvun alulla tehdystä alasajosta huolimatta. Sitä käytettiin edelleen 2010-luvun lopulla aktiivisesti, sillä rannikkoprikaatiin kuuluva Suomenlinnan rannikkorykmentin tulipatteri ampui saaressa olevalla rannikkotykistöpatterilla puolustusvoimien vuosien 2016–2019 melutiedotteiden perusteella vaihtelevasti vuosittain. Puolustusvoimilla ei ollut aikeita luopua saaresta vuoden 2015 tilanteessa.
Mäkiluodon 12-tuumaisilla tykeillä varustettu kaksoistorni syyskuussa 1941.
Mäkiluodon linnake ilmakuvassa juuri ennen alueen luovutusta Neuvostoliitolle vuonna 1944. Vuokraisännän poistuessaan tuhoamat 12-tuumainen tornitykki ja tulenjohtotorni olivat kuvan ottamisen aikaan edelleen pystyssä.
Mäkiluodon kasarmi kesäkuussa 2013.
Natriumtetrafluoroboraatti

| Natriumtetrafluoroboraatti> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  13755-29-8
PubChem CID:  4343483
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  NaBF4
Moolimassa:  109,8 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoisia kiteistä ainetta
Sulamispiste:  384 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  108 g/100ml
Natriumtetrafluoroboraatti (NaBF4) on natrium- ja tetrafluoroboraatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa orgaanisen kemian synteeseissä.
Valmistus

Natriumtetrafluoroboraattia voidaan valmistaa neutraloimalla tetrafluoroboorihappoa. Neutralointiin käytetään natriumoksidia, natriumhydroksidia tai natriumkarbonaattia.
Käyttö

Natriumtetrafluoroboraattia käytetään kemiallisessa synteesissä orgaanisten yhdisteiden fluoraukseen.
Lisäksi natriumtetrafluoroboraattia käytetään monien muiden fluoria sisältävien yhdisteiden tavoin fluksina metallurgiassa ja emalien valmistuksessa. Sitä voidaan käyttää myös desinfiointiin ja siitä valmistetaan laboratoriomittakaavassa booritrifluoridia.
Naturen

Lehden näytenumeron kansisivu.
Naturen oli Helsingissä vuosina 1892–1894 ilmestynyt ruotsinkielinen tiedelehti.
August af Schulténin julkaisema ja toimittama Naturen, alaotsikoltaan Populär tidskrift för naturvetenskap och dess tillämpningar oli laajalle yleisölle tarkoitettu luonnontieteen saavutuksia ja sovelluksia esitellyt aikakauslehti. Kahdesti kuukaudessa ilmestyneellä hienosti painetulla lehdellä oli arvovaltainen tieteellinen avustajakunta. Naturen tavoitteli myös pohjoismaista yleisöä, mutta ei onnistunut saamaan riittävästi tilaajia.
Aiheesta muualla

Naturen digitoituna kansalliskirjastossa
Natriumtiosyanaatti

| Natriumtiosyanaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  540-72-7
PubChem CID:  516871
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  NaSCN
Moolimassa:  81,08 g/mol
Ulkomuoto:  Värittömiä kiteitä
Sulamispiste:  287 °C
Kiehumispiste:  368 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,735 g/cm3
Liukoisuus veteen:  1 150 g/l (20 °C)
Natriumtiosyanaatti (NaSCN) on natrium- ja tiosyanaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa tekstiiliteollisuudessa ja orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa natriumtiosyanaatti on väritöntä kiteistä ainetta, jonka alkeiskoppi on ortorombinen. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja on voimakkaasti hygroskooppista. Veden lisäksi myös etanoli ja asetoni liuottavat sitä. Kidevedettömän natriumtiosyanaatin lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen dihydraatti (NaSCN·2H2O). Kuumennettaessa dihydraattia se liukenee kideveteensä noin 30 °C;:n lämpötilassa ja kidevesi poistuu noin 32 °C:n lämpötilassa.
Valmistus ja käyttö

Natriumtiosyanaatin valmistamiseen on useita tapoja. Käytettyjä ovat muun muassa natriumhydroksidin ja ammoniumsyanaatin välinen reaktio ja reaktion sivutuotteina muodostuvat ammoniakki ja vesi haihdutetaan pois, natriumsyanidin vesiliuoksen ja rikin välinen reaktio tai hiilidisulfidin, ammoniakin ja natriumhydroksidin välinen reaktio.
Tärkein natriumtiosyanaatin käyttökohde on polyakrylonitriilikuitujen valmistuksessa. Lisäksi sitä käytetään tekstiiliteollisuudessa värjäyksissä apuaineena. Muita käyttökohteita ovat orgaanisten tuholaismyrkkyinä käytettävien tiosyanaattien valmistus, käyttö valokuvauskemikaalina, sementin vahvuutta lisäävänä lisäaineena, analyyttisenä reagenssina raudan toteamiseen, kosmetiikassa säilöntäaineena ja apuaineessa päällystettäessä metalleja kuparilla.
Reuna (topologia)

Joukko (vaaleansininen) ja sen reuna (tummansininen)
Topologiassa ja yleisemminkin matematiikassa topologisen avaruuden X osajoukon reuna on niiden pisteiden joukko, joita voidaan lähestyä sekä S:n sisä- että ulkopuolelle. Täsmällisemmin sanottuna se on niiden pisteiden joukko, jotka kuuluvat S:n sulkeumaan, mutta eivät ole S:n sisäpisteitä. S:n reunalla olevia pisteitä sanotaan S:n reunapisteiksi.
Reunaoperaatiolla tarkoitetaan annetun joukon reunan määrittämistä. Joukon S reunalle käytetään merkintöjä bd(S), fr(S) ja ∂S.
Jotkut oppikirjojen laatijat, esimerkiksi Willard, käyttävät reunan (engl. border) sijasta nimitystä raja (engl. frontier) erotukseksi algebrallisessa topologiassa ja monistojen teoriassa käytetyistä reunan käsitteistä. Toisinaan termillä raja (engl. frontier) kuitenkin tarkoitetaan pelkästään niiden rajapisteiden joukkoa, jotka eivät kuulu varsinaiseen joukkoon, toisin sanoen S \ S.
Joukon S:n reunan yhtenäistä komponenttia sanotaan S:n reunakomponentiksi.
Jos joukko koostuu vain erillisistä pisteistä, sillä on vain reuna eikä lainkaan sisäpisteitä.
Yleisiä määritelmiä

Topologisen avaruuden X osajoukon S reuna voidaan määritellä useilla keskenään yhtäpitävillä tavoilla:
reuna on niiden X:n pisteiden joukko, jotka kuuluvat S:n sulkeumaan, mutta eivät ole S:n sisäpisteitä: ∂S = S \ So.
reuna on S:n sulkeuman ja S:n komplementin sulkeuman leikkaus:  ∂S = S ∩ (X \ S).
reuna on niiden pisteiden  p\in X joukko, joiden jokainen ympäristö sisältää sekä ainakin yhden S:ään kuuluvan pisteen että ainakin yhden pisteen, joka ei kuulu S:ään.
Esimerkkejä

Tarkastellaan reaalilukujen joukkoa  \mathbb {R}  varustettuna tavanomaisella topologialla, jonka kannan muodostavat avoimet välit. Todetaan:
∂(0,5) = ∂[0,5) = ∂(0,5] = ∂[0,5] = {0,5}
∂∅ = ∅
∂ \mathbb {Q} =\mathbb {R}
∂( \mathbb {Q} \cap [0,1])=[0,1]
Kaksi jälkimmäistä esimerkkiä osoittavat, että sellaisen tiheän joukon reuna, jolla ei ole sisäpisteitä, on sen sulkeuma.
Kun Rationaalilukujen joukko  \mathbb {Q}  varustetaan tavanomaisella topologialla eli kun sitä käsitellään  \mathbb {R} :n aliavaruutena, joukon   (-\infty ,a) reuna, kun a on irrationaaliluku, on tyhjä joukko.
Joukon reuna on topologinen käsite, ja mitkä pisteet kuuluvat tietyn joukon reunaan, riippuu käytetystä topologiasta. Esimerkiksi jos käytetään tason  \mathbb {R} ^{2} tavanomaista topologiaa, suljetun kiekon Ω = {(x,y) | x2 + y2 ≤ 1} reuna on sitä ympäröivä ympyrän kehä: ∂Ω = {(x,y) | x2 + y2 = 1}. Jos kiekko sen sijaan käsitetään kolmiulotteisen avaruuden  \mathbb {R} ^{3} osajoukoksi, toisin sanoen joukoksi {(x,y,0) | x2 + y2 ≤ 1}, kiekon reuna käsittää koko kiekon: ∂Ω = Ω. Jos kiekkoa käsitellään omana topologisena avaruutenaan,  \mathbb {R} ^{2}:n aliavaruutena, sen reuna on tyhjä.
Ominaisuuksia

Joukon reuna on suljettu.
Sekä joukon sisäpisteiden joukon että sen sulkeuman reuna sisältyvät alkuperäisen joukon reunaan.
Joukon reuna on avoin, jos ja vain jos joukko on suljettu ja ei missään tiheä.
Joukon reuna on sama kuin sen komplementin reuna: ∂S = ∂(SC).
Suljetun joukon reunan sisäpisteiden joukon reuna on tyhjä joukko.
Niinpä:
p on joukon S reunapiste, jos ja vain jos jokainen p:n avoin ympäristö sisältää ainakin yhden pisteen, joka kuuluu S:ään, ja ainakin yhden pisteen, joka ei kuulu S:ään.
Joukko on suljettu, jos ja vain jos se sisältää reunansa, ja avoin, jos ja vain jos yksikään sen reunapiste ei kuulu joukkoon.
Joukon sulkeuma on sama kuin joukon ja sen reunan yhdiste:  S = S ∪ ∂S.
Joukon reuna on tyhjä, jos ja vain jos joukko on sekä avoin että suljettu.
Joukon sulkeuman reunan sisäpisteiden joukko on tyhjä joukko.
Reunan reuna

Jokaiselle joukolle pätee S, ∂S ⊇ ∂∂S. Yhtäsuuruus pätee, jos ja vain jos S:n reunalla ei ole sisäpisteitä, kuten on laita esimerkiksi, jos S on joko avoin tai suljettu. Koska joukon reuna on suljettu, ∂∂S = ∂∂∂S kaikilla joukoilla S. Reunaoperaattori siis toteuttaa eräänlaisen heikon muodon idempotenssista.
Käsiteltäessä monistojen tai simpleksien ja niiden simplisiaalisten kompleksien reunoja voidaan todeta, että niiden reunan reuna on aina tyhjä joukko. Itse asiassa singulaarisen homologian teoria perustuu ratkaisevasti juuri tähän seikkaan. Tämän näennäinen ristiriita selittyy sillä, että tässä artikkelissa käsitelty topologinen reuna poikkeaa käsitteenä jonkin verran moniston tai simplisiaalisen kompleksin reunasta. Esimerkiksi jos avointa kiekkoa käsitellään monistona, sen reuna on tyhjä, mutta jos sitä käsitellään topologisena avaruutena, sen reuna on sitä kiertävä ympyrän kehä.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Boundary (topology)
Kirjallisuutta

J. R. Munkres: Topology.  Prentice Hall, 2000.  ISBN 0-13-181629-2
L. van den Dries: Tame Topology. Määritä julkaisija! ISBN 978-0521598385
Mandelbrotin joukon hyperbolisten komponenttien reuna
Käännös suomeksi
Naurun vaakuna

Naurun vaakuna on Naurun tunnus lipun, kansallislaulun ja moton ohella. Se on otettu käyttöön vuonna 1970.
Vaakunan kilvessä on ylhäällä fosforin merkki, alhaalla oikealla fregattilintu ja vasemmalla tomano-kasvin oksa. Maassa tuotettu fosfaatti on ollut Naurun tärkein luonnonvara. Kilven yläpuolella on 12-sakarainen tähti, joka on myös maan lipussa. Se symboloi alkuperäisväestön kahtatoista heimoa. Kilven ympärillä on kaakaopuun lehtiä.
Vaakunassa lukee ylhäällä nauhassa Naoero, maan naurunkielinen nimi, ja alhaalla valtion motto God's will first, suomeksi Jumalan tahto ensin.
Natriumseleniitti

| Natriumseleniitti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10102-18-8
PubChem CID:  24934 ja 516868
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Na2SeO3
Moolimassa:  172,94
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  320 °C (hajoaa)
Tiheys:  3,1 g/cm3
Liukoisuus veteen:  85 g/100 ml (25 °C)
    
Natriumseleniitti (Na2SeO3) on natrium- ja seleniitti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään lasinvalmistuksessa ja seleenin lähteenä ravintolisissä ja rehuissa.
Ominaisuudet

Natriumseleniitti on huoneenlämpötilassa kiinteää valkoista ainetta. Kidevedettömän natriumseleniitin lisäksi tunnetaan myös pentahydraatti (Na2SeO3·5H2O, CAS-numero 26970-82-1). Yhdiste liukenee hyvin veteen ja liuos on heikosti emäksistä.
Valmistus ja käyttö

Natriumseleniittiä voidaan valmistaa seleenihapokkeen ja natriumkarbonaatin välisellä neutraloitumisreaktiolla.
Toinen tapa yhdisteen valmistamiseksi on natriumhydroksidin ja seleenidioksidin välinen reaktio.
Natriumseleniittiä käytetään pääasiassa lasin ja keramiikan valmistuksessa, missä se poistaa rautayhdisteiden aiheuttamaa vihreää väriä. Ylimäärää natriumseleniittiä voidaan käyttää antamaan lasille vaaleanpunertavan sävyn. Natriumseleniittiä käytetään myös lisäravinteissa ja eläintenrehuissa riittävän seleeninsaannin takaamiseksi. Natriumseleniitti on kuitenkin myrkyllisempää kuin useimmat seleenin yhdisteet.
Aiheesta muualla

PubChem: Sodium selenite (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Sodium selenite (englanniksi)
ChemBlink: Sodium selenite (englanniksi)
ChemBlink: Sodium selenite pentahydrate (englanniksi)
Napoleonin sodat

Jacques-Louis Davidin maalaus Napoleon Bonapartesta vuodelta 1800.
Napoleonin sodat tarkoittavat Napoleon I:n johtaman Ranskan ja muiden Euroopan maiden muodostamien liittokuntien välillä vuosina 1803–1815 käytyjä sotia. Ranskan sekä ensimmäisen ja toisen liittokunnan välillä oli sodittu jo Ranskan vallankumouksen jälkeen, ennen Napoleonin valtaan nousua, vuosina 1792–1802.
Tausta

Ranskan vallankumoussodat olivat sarja vuosina 1792–1802 käytyjä sotia, joissa pääosapuolina olivat yhtäältä Ranskan ensimmäinen tasavalta ja toisaalta ensimmäisen ja toisen liittokunnan jäsenet. Ensimmäisen liittokunnan sota käytiin vuosina 1792–1797 ja toisen liittokunnan sota 1799–1801.
Ranskan suuri vallankumous alkoi vuonna 1789. Vallankumoukselliset pelkäsivät ulkovaltojen suunnittelevan Ranskan-vastaista sotaa vanhan järjestelmän (ancien régime) palauttamiseksi. Tähän pelkoon vaikutti niin sanottu Pillnitzin julistus (1791). Etenkin girondistit vaativat sotaa Ranskan lakiasäätävässä kansalliskokouksessa.
Ranska julisti sodan Itävallalle vuonna 1792. Preussi yhtyi sotaan Itävallan puolelle ja itävaltalais-preussilaiset joukot hyökkäsivät Ranskaan. Ranskalaiset voittivat Valmyn taistelun. Sen jälkeen Ranska hyökkäsi Itävallan Alankomaihin, voitti siellä Jemappesin taistelun ja otti Itävallan Alankomaat Ranskan haltuun. Marraskuussa 1792 Ranska valtasi Italiassa Nizzan ja Savoijin. Rauhansopimus Itävallan ja Ranskan kesken solmittiin monien vaiheiden jälkeen vasta helmikuussa 1801 Lunévillessä.