stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuilu (vuoden 1910 elokuva)
Tuotanto, teemat ja vastaanotto

Hjalmar Davidsenin Kosmorama-yhtiön tuottama Kuilu oli halvalla tehty intohimodraama, joka samana vuonna julkaistun Valkoisen orjakaupan tavoin perustui ”rohkeaan” eroottiseen teemaan. Sen kohokohta on Asta Nielsenin ja Poul Reumertin esittämä provokatiivinen ”gauchotanssi”, jossa miehen ympärille kietoutuva nainen kiihoittaa ja alistaa tämän. Tunnettujen teatterinäyttelijöiden ansiosta Kuilua voitiin silti markkinoida taide-elokuvana.
Kaksikelainen elokuva oli aikanaan poikkeuksellisen pitkä, mutta myös dramaattisesti hyvin rakennettu. Se osoitti kokoillan elokuvan kaupalliset mahdollisuudet ja synnytti Saksasta alkunsa saaneen alueellisiin yksinoikeuksiin perustuvan levitys- ja markkinointimallin. Tanskalaiset yhtiöt siirtyivät jo seuraavana vuonna tuottamaan pääosin useampikelaisia elokuvia.
Nielsenin esikoiselokuva sai valtavan yleisönsuosion ja teki hänestä yhden maailman ensimmäisistä elokuvatähdistä. Ohjaaja Urban Gad ja Nielsen siirtyivät pian Berliinin, jossa he tekivät kymmenittäin menestyselokuvia. Kuilu antoi myös suunnan tanskalaiselle mykkäelokuvalle, jonka suosio perustui monimutkaisten rakkausjuonien eroottissävyiseen käsittelyyn.
Kuilua esitettiin helsinkiläisessä Scala-elokuvateatterissa tammi-helmikuussa 1911 poikkeuksellisesti kahden viikon ajan. ”Näytäntökauden suurinta loistonumeroa” mainostettiin ”mestarillisena kokotunnin näytelmänä” ja sen kerrottiin maksaneen yhtiölle 5 600 markkaa. Elokuva näytettiin alkuperäisen pituisena, joten mukana oli myös monissa maissa pois leikattu ”gauchotanssi”. Kuilu oli yksi ensimmäisistä Suomessa ennakkotarkastetuista elokuvista, tosin sen tarkastus perustui ilmeisesti käsiohjelmaan, jossa tanssikohtausta ei mainittu. Lapsilta elokuva oli kuitenkin kielletty.
DVD-julkaisu

Asta Nielsenin neljä tanskalaiselokuvaa, Kuilu, Musta uni (Den sorte Drøm, 1911), Palavat intohimot (Balletdanserinden, 1911) ja Valoa kohti (Mod lyset, 1919) on julkaistu DVD:llä vuonna 2005. Elokuvat on varustettu Ronen Thalmayn säestyksellä ja englanninkielisellä tekstityksellä.
Aiheesta muualla

Kuilu Elonet.
Kuilu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Mykkäelokuvasivusto: Kuilu
Kultahydroksidi

| Kultahydroksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1303-52-2
PubChem CID:  11536100
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Au(OH)3
Moolimassa:  247,994
Ulkomuoto:  Keltainen kiteinen aine
Sulamispiste:  n. 100 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  0,077 g/l (25 °C)
  
Kultahydroksidi (Au(OH)3) on kulta- ja hydroksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää valmistettaessa kultapinnoitteita ja muita kultayhdisteitä sekä keraamiikan värjäämiseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa kultahydroksidi on keltaista tai ruskeaa kiinteää ainetta, joka tummuu valon vaikutuksesta. Rakenteeltaan se on amorfista ja koostuu kulta- ja hydroksidi-ionien muodostamasta lineaarisesta polymeeristä. Yhdiste ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, mutta liukenee happoihin ja lisäksi emäksiin muodostaen kompleksisen tetrahydroksiauraatti(III)-ionin ([Au(OH)4]-). Kuumennettaessa kultahydroksidi hajoaa ensin kultaoksidihydroksidiksi ja lopulta kultaoksidiksi.
Kultahydroksidia valmistetaan saostamalla emästen kuten alkalimetallihydroksidien tai -karbonaattien veteen liukenevien kultayhdisteiden, kuten tetraklorokultahapon tai alkalimetallitetrakloroauraattien, vesiliuoksista.
Kultahydroksidia käytetään valmistettaessa kultapinnoitteita elektrolyyttisesti ja lasin ja keramiikan värjäämiseen punaiseksi. Siitä myös valmistetaan muita kultayhdisteitä kuten syanokomplekseja ja kultananopartikkeleita.
Kultalähde

Kultalähde Kiikalassa.
Kultalähde on Kiikalassa Hyyppärän harjualueella sijaitseva lähde, jonka on syvyydeltään noin 2-3 metriä, kirkasvetinen ja laajuudeltaan muutamia satoja neliömetrejä. Lähteen vedet laskevat luonnontilaiseen Kultalähteenoja-nimiseen puroon. Täältä vedet virtaavat edelleen Satakoskenojan kautta Uskelanjoen sivujokeen Hitolanjokeen.
Perimätiedon mukaan Kultalähde olisi ollut aikoinaan uhrilähteenä. Lähteen luona on Kiikalan Komisuon, Saaren (nykyään Kiikalan Pappilan) ja Hidoisenpyölin (nykyisen Lasikylän)  kylien vanha rajapaikka.
HMS Kullen (M74)

| HMS Kullen |
| --- | --- |
 HMS Kullen

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronavarvet
Laskettu vesille:  15. elokuuta 1986
Palveluskäyttöön:  28. marraskuuta 1986
Tekniset tiedot
Uppouma:  360 t
Pituus:  47,5 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,6 m
Syväys:  2,3 m
Koneteho:  4 x V8 dieselmoottoria, 1 072 kW
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  30
Aseistus
Aseistus:  1 x 40 mm lvakan M/48 2 x 7,62 mm ksp M/58 2 x Elma-sukellusveneentorjuntaheitintä syvyyspommeja miinoja
HMS Kullen (runkonumero M74) oli Ruotsin laivaston Landsort-luokan miinantorjunta-alus, joka modernisoitiin Koster-luokan alukseksi.
Valmistus

Alus tilattiin 31. tammikuutakuuta 1984 Karlskronan laivastontelakalta. Se laskettiin vesille 15. elokuuta 1986 ja alus valmistui 28. marraskuuta.
Palvelus

Alus on palveluksessa 2015.
Kultabromidi

| Kultabromidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  10294-28-7
PubChem CID:  82525 ja 11373975
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  AuBr3
Moolimassa:  436,67
Ulkomuoto:  Ruskehtavan punainen kiteinen aine
Sulamispiste:  160 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
  
Kultabromidi (AuBr3) on kulta- ja bromidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä ja reagenssina analyyttisessä kemiassa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa kultabromidi on ruskehtavan punaista, lähes mustaa, kiteistä ainetta. Kiinteänä se on rakenteeltaan dimeeri Au2Br6 ja sen alkeiskoppi on monokliininen. Yhdiste liukenee veteen ja etanoliin. Kultabromidi muistuttaa kemiallisilta ominaisuuksiltaan kulta(III)kloridia ja sen muodostaa esimerkiksi bromidi-ionien kanssa kompleksisen tetrabromoauraatti(III)ionin ([AuBr4]-).
Kultabromidia valmistetaan alkuaineistaan kullasta ja bromista kuumentamalla.
Kultabromidia käytetään katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä esimerkiksi hydrolyyseissä, kuten Nef-reaktiossa ja sykloadditioissa. Analyyttisessä kemiassa sitä voidaan käyttää alkaloidien tunnistamiseen.
Kuivuva öljy

Kuivuvat öljyt ovat rasvaöljyjä, pääasiassa kasviöljyjä, jotka hapettuvat herkästi ilman hapen vaikutuksesta siten, että niiden pinnalle muodostuu kiinteä sitkeä kalvo. Sellaisia ovat varsinkin ne rasvaöljyt, joissa linoleenihappo on runsaimmin esiintyvä rasvahappo. Kuivuvia öljyjä ovat esimerkiksi pellavaöljy, hamppuöljy, unikkoöljy, maapähkinäöljy ja kiinaöljy. Usein luokitellaan omaksi ryhmäkseen myös ns. puolikuivuvat öljyt kuten soija- ja puuvillaöljy, joissa eniten esiintyvä rasvahappo on linolihappo.
Öljyn kuivuminen on kemiallinen reaktio, jossa komponenttien välille syntyy verkkosidoksia ja täten ne polymerisoituvat. Kuivuvia öljyjä on vanhastaan käytetty sideaineina öljymaaleissa ja vernissoissa. Viime vuosikymmeninä niiden käyttö on kuitenkin jatkuvasti vähentynyt ja niiden sijasta on alettu käyttää alkydia ja muita sideaineita.
Jos kuivuvia öljyjä käytetään ruokaöljyinä, niiden on ehdottomasti oltava tuoreita, sillä kuivuneina ne on katsottava ravintokäytön kannalta pilaantuneiksi ja ne voivat olla terveydelle vaarallisiakin. Monissa maissa esimerkiksi pellavaöljyn käytöstä ruokaöljynä onkin täysin luovuttu. Kokonaisina pellavan siemeniä voidaan kuitenkin käyttää ravinnossa, esimerkiksi leivonnassa, sillä ehjässä siemenessä oleva öljy ei hapetu.
Kemiallinen selitys

Öljyjen kuivuminen aiheutuu niiden hapettumisesta, ilman hapen sitoutumisesta niiden molekyyleihin sillä tavoin, että muodostuu verkkosidoksia. Prosessi alkaa siten, että happimolekyyli (O2) liittyy tyydyttymättömässä rasvahapossa olevan kaksoissidoksen vieressä olevaan hiili-vety-sidokseen (CH). Näin syntyvät hydroperoksidit ovat alttiina verkkosidoksia muodostaville reaktioille. Vierekkäisten rasvahappoketjujen välille syntyy sidoksia, jotka muodostavat polymeerisen verkoston, joka usein havaitaan siitä, että näytteen pinnalle muodostuu kiinteä kalvo. Tämä polymeroituminen johtaa vakaiden kiinteiden, jossakin määrin kimmoisten kalvojen syntymiseen. Kaksoissidoksia sisältävien rasvahappojen kuten linoleenihapon johdannaiset ovat erityisen alttiita tälle reaktioille, koska niistä muodostuu pentadienyyliradikaaleja. Kertatyydyttymättömät rasvahapot kuten öljyhappo eivät yhtä herkästi kuivu, koska niissä välivaiheensa syntyisi allyyliradikaaleja, jotka ovat vähemmän vakaita ja niin ollen niitä muodostuu hitaammin.
Öljyjen kuivumista voidaan nopeuttaa esikuumentamisella, jolloin niiden molekyylirakenteessa tapahtuu muutoksia kuten kaksoissidosten konjugoitumista ja esipolymeroitumista.
Kuivumisprosessin alkuvaiheita voidaan seurata tarkkailemalla öljykalvon painon muutoksia. Kalvo tulee raskaammaksi sitoessaan happea. Esimerkiksi pellavaöljyn paino kasvaa tässä vaiheessa 17 prosenttia. Kun hapen sitoutuminen lakkaa, kalvon paino vähenee, koska siinä olevat haihtuvat ainekset höyrystyvät. Ajan mittaan tapahtuu vielä muita kemiallisia muutoksia. Hydrolyysi katkaisee suuren osan öljymolekyylin esterisidoksista siten, että syntyy vapaita rasvahappoja. Maaleissa osa näistä vapaista rasvahapoista reagoi väriaineessa olevien metallien kanssa siten, että syntyy metallikarboksylaatteja. Ne molekyylit, jotka eivät liity verkkosidoksiin, muodostavat öljyn virtaavat faasit. Toisin kuin verkkoon liittyneet molekyylit, ne pystyvät liikkumaan ja diffusioitumaan kalvoa pitkin, ja ne voidaan poistaa kuumentamalla tai sopivien liuottimien avulla. Ne voivat tehdä maalikerroksen plastiseksi niin, ettei se tule liian hauraaksi. Kiinteän faasin muodostavien polymeerien karboksyyliryhmät taas ionisoituvat saaden negatiivisen varauksen ja yhdessä väriaineessa olevien metallikationien kanssa ne muodostavat ionisyhdisteen. Alkuperäinen verkko ei-polaarisine kovalenttisine sidoksineen muuttuu täten ionisidokselliseksi. Näiden ioneista koostuvien verkkojen rakennetta ei kuitenkaan vielä kovin hyvin tunneta.
Useimpien kuivuvien öljyjen viskositeetti kasvaa nopeasti kuumennettaessa niitä ilmattomassa tilassa. Jos öljyä pidetään korkeassa lämpötilassa tarpeeksi kauan, se muuttuu lopulta kumin tapaiseksi öljyyn liukenemattomaksi aineeksi.
Kemiallinen selitys > Metallikatalyyttien vaikutus

Öljyjen kuivumista nopeuttavat katalyyttisesti eräät metallisuolat, varsinkin koboltin, mangaanin ja raudan suolat, joita sanotaan sikkatiiveiksi  Nämä katalyytit nopeuttavat hydroperoksidin muodostumisen välivaiheina syntyvien aineiden pelkistymistä. Tällöin tapahtuu sarja additioreaktioita. Prosessi päättyy, kun vapaat radikaalit lopulta pareittain yhtyvät. Polymerisaation kestoaika vaihtelee muutamasta päivästä useisiin vuosiin, ja se saa kalvon lopulta tuntumaan kosketettaessa kuivalta. Jos öljy kuivuu ennen aikojaan, maaliin muodostuu useita päällekkäisiä nahkamaisia kerroksia. Tämä voidaan estää sopivilla nahanestoaineilla kuten metyylietyyliketonin oksiimilla joka höyrystyy, kun maali tai öljy on levitetty pinnalle.
Koostumus

Kuten muutkin rasvat ja rasvaöljyt, myös kuivuvat öljyt ovat rasvahappojen ja glyserolin muodostamien triesterien seoksia. Glyseroli on kaikissa rasvoissa sama, mutta rasvahappoja on useita. Kuivuvissa öljyissä on erityisen runsaasti monityydyttymättömiä rasvahappoja, erityisesti alfalinoleenihappoa. Yleisenä mittana öljyn kuivuvuudelle käytetään jodilukua, joka osoittaa kaksoissidosten määrän öljyssä. Öljyjä, joiden jodiluku on suurempi kuin 130, pidetään kuivuvina. Öljyt, joiden jodiluku on välillä 95–130, ovat puolikuivuvia, ja ne, joilla se on pienempi kuin 95, kuivumattomia.
Turvallisuus

Öljyn kuivuminen on eksoterminen, lämpöä vapauttava reaktio. Siinä vapautuu lämpöä niin paljon, että niiden kastuneet rievut, vaatteet tai paperi saattavat syttyä palamaan. Näin saattaa käydä varsinkin, jos tällaisia esineitä on pinottu useita päällekkäin, sidottu yhteen tai laskostettu, jolloin lämpö ei pääse hajaantumaan ympäristöön vaan kasautuu niihin. Tämä voidaan estää sulkemalla rievut tiiviiseen metalliastiaan tai säilyttämällä niitä veden alla.
Vuonna 1991 Philadelphiassa, {{Yhdysvallat|Yhdysvalloissa]], 38-kerroksisessa toimistorakennuksessa, One Meridian Plazassa syttyi tulipalo, kun kunnostustöiden yhteydessä pellavaöljyyn kastuneita riepuja oli jätetty  yöksi rakennuksen sisään pinoon. Vahingot olivat mittavat, ja tulipalon vuoksi rakennus jouduttiin lopulta purkamaan.
Koboltin katalysoiman kuivumisen kemialliset reaktiot yksinkertaistettuina. Ensimmäisessä vaiheessa dieeni hapettuu hydroperoksidiksi. Toisessa vaiheessa hydroperoksidi liittyy toiseen tyydyttymättämään sivuketjuun muodostaen verkkosidoksen.
Erään kuivuvissa öljyissä esiintyvän triglyseridin molekyylirakenne. Tämä triesteri muodostuu kolmesta tyydyttymättömästä rasvahaposta, jotka ovat linolihappo (ylinnä, kaksi kaksoissidosta), alfalinoleenihappo (keskellä, kolme kaksoissidosta) ja öljyhappo (alinna). Näistä kolmesta kuivuvin on alfalinoleenihappo, vähiten kuivuva öljyhappo, mikä vastaa niissä olevien kaksoissidosten määrää eli tyydyttymättömyysastetta.
Kultainen kompassi

| Kultainen kompassi> Northern Lights (Yhdysvalloissa The Golden Compass) |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Philip Pullman
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia, lasten- ja nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  Scholastic Point
Julkaistu:  1995
Sivumäärä:  399
ISBN:  0-590-66054-3
Suomennos
Suomentaja:  Helene Bützow
Kansitaiteilija:  Eric Rohman
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  1996
Sivumäärä:  405
ISBN:  951-31-0801-5
Sarja: Universumien tomu
Edeltävä:  Once Upon a Time in the North
Seuraava:  Salaperäinen veitsi
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kultainen kompassi (Northern Lights, Yhdysvalloissa nimellä The Golden Compass) on ensimmäinen osa brittiläisen Philip Pullmanin kirjoittamaa Universumien tomu -trilogiaa (His Dark Materials). Englanninkielinen alkuteos ilmestyi vuonna 1995 ja suomennos seuraavana vuonna. Kirjasta on tehty myös elokuvasovitus vuonna 2007.
Kirja voitti ilmestyttyään Carnegie-mitalin ja vuonna 2007 teos valittiin Carnegie-mitalin 70-vuotisen historian kunniaksi järjestetyssä Internet-äänestyksessä palkinnon voittaneista kirjoista yleisön kaikkien aikojen suosikiksi.
Sarjan seuraava osa on nimeltään Salaperäinen veitsi.
Kuittinen

| Kuittinen Куйтежа, Kuiteža Kuittine |
| --- | --- |
 vaakuna
 Kuittinen
 Koordinaatit: 60°59′30″N, 33°13′0″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Aunuksen piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  350 km²
Väkiluku (2012):  1 100
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuittisen kunta Aunuksen kansallisen piirin kartalla.
Kuittinen (ven. Ку́йтежа, Kuiteža; karjalaksi Kuittine) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Aunuksen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Mäkriänjoen varrella 19 kilometriä Aunuksesta itään. Kylässä on 800 ja kunnassa 1 100 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Kuittisen kunnan pinta-ala on 350 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Aunuksen piirin Mäkriän, lännessä Aunuksen ja Koveran ja pohjoisessa Kotkatjärven kuntiin sekä idässä Kuujärven kuntaan ja Leningradin alueeseen. Pinta-alasta 87,3 % on metsää, 6,4 % luonnonsuojelualuetta, 2,9 % maatalousmaata ja 1,9 % vesistöjä.
Kunnan länsiosa kuuluu Aunuksen tasankoon. Idässä kohoaa Äänisen ja Laatokan vedenjakaja. Seudulla virtaavat Alavoisenjoki, sen sivujoet Mäkriänjoki (Megrega) ja Ulvanka, Mäkriänjokeen laskevat Tšilmozerka ja Pätsioja (Petšnaja), Ulvankan sivujoki Kadoi sekä Mäkriänjärveen (Megrozero) laskeva Bolotnaja. Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve ja suomalmi. Luonnonsuojelualueita ovat Kohtasuon, Levotsuon ja Tšilimsuon luonnonmuistomerkit. Ympäristön kokonaistila on hyvä.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Vasoinkylän eli Jokiselän taajama (ven. Retšnaja Selga) sekä Mägrätjärven (Megrozero) ja Suurenselän kylät. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 63 % on kansallisuudeltaan karjalaisia, 31 % venäläisiä, 4 % valkovenäläisiä ja 1 % ukrainalaisia. Kunnan alueella on kaksi puutarhapalsta-aluetta.
Historia

Serebrjakovin kauppiasveljekset rakensivat 1870-luvulla kylään vesivoimalla toimineen rautatehtaan. 1900-luvun alussa Kuittinen lähikylineen muodosti Nekkulan volostiin kuuluneen kyläkunnan. 1920-luvulla perustettiin Aunuksen piirin Kuittisen kyläneuvosto, jossa vuonna 1933 oli 1 900 asukasta .
Kuittisen kylänosat Isaila (Isajevka), Järtsylä (Jartšelitsa), Kangas (Nabor), Uusihiekka (Novyje Peski), Tsärhälä (Tšarhalitsa) sekä kone- ja traktoriaseman asutus yhdistettiin virallisesti vuonna 1957. Vuodesta 1959 aina 1990-luvulle asti siellä toimi Kuittisen turkissovhoosi. Vuodesta 2003 lähtien kylässä vietetään siellä asuneelle runoilija Vladimir Brendojeville omistettua kirjallisuusjuhlaa.
Liikenne, talous ja palvelut

Kuittisen kautta kulkee Mäkriän ja Kuujärven välinen asfaltoitu maantie, josta haarautuu asfaltoitu tie Yllöseen. Länsipuolella sen ohittaa Pietarin ja Murmanskin välinen M18-valtatie. Kylästä on linja-autoyhteys Aunukseen ja Kuujärvelle.
Paikallisista työllistäjistä tärkeimpiä ovat erilaiset palvelut. Nykyään alueella ei ole toimivia maatalousyrityksiä. Suurin osa työvoimasta käy töissä kunnan ulkopuolella.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, peruskoulu, kirjasto, elokuvasali ja kolme kauppaa. Myös Jokiselässä on kauppa.
Nähtävyydet

Suurenselän kylällä on historiallisen asutuksen status. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat autioituneen Pätsin (ven. Petšnaja Selga) kylän tsasouna sekä Suuren- ja Pienenselän, Pätsin ja Hatun (Kamennyi Rutšei) vanhat asuin- ja talousrakennukset. Historiallisia kohteita ovat Pätsin karsikkometsä ja Kuittisen toisen maailmansodan muistomerkki.
Aiheesta muualla

Kuittisen kunta Aunuksen piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| n k Aunuksen kansallisen piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Aunus  Kotkatjärvi  Kotsila  Kovera  Kuittinen  Kuujärvi  Mäkriä  Tuuksi  Vitele
Väinö Kultti

Väinö Kultti (12. joulukuuta 1917 – 20. maaliskuuta 1988) oli suomalainen jalkapalloilija.
Laitahyökkääjänä pelannut Kultti edusti koko uransa ajan Vaasan Palloseuraa 1937–1950. Hän voitti seurassa kaksi Suomen mestaruutta vuosina 1945 ja 1948. Kaikkiaan Kultti pelasi 11 kauden aikana 142 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 36 maalia.
Kultti pelasi maajoukkueessa yhden maaottelun vuonna 1943.
Kukkakärpäset

| Kukkakärpäset |
| --- | --- |
 Parvikirvari (Episyrphus balteatus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Kärpäset Brachycera
Osalahko::  Muscomorpha
Yläheimo::  Syrphoidea
Heimo::  Kukkakärpäset Syrphidae  Linnaeus, 1758
Alaheimot
 Eristalinae  Microdontinae  Syrphinae 
Katso myös
   Kukkakärpäset Wikispeciesissä   Kukkakärpäset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kukkakärpäset (Syrphidae) ovat usein pistiäisiä muistuttavia, suhteellisen kookkaita kärpäsiä. Maailmassa lajeja tunnetaan noin 6000 ja Suomestakin on tavattu 347 kukkakärpäslajia (tilanne 2007). Kasvihuoneissa ja asunnoissa kukkaruukkujen kosteassa mullassa kehittyvät pienet, mustat hyönteiset, joita usein arkikielessä kukkakärpäsiksi kutsutaan, ovat todellisuudessa harsosääskiä ja kuuluvat sääskien alalahkoon.
Koko ja ulkonäkö

Useimmat kukkakärpäslajeista ovat noin sentin mittaisia, mutta koko vaihtelee paljon. Huomattavan suuri osa lajeista jäljittelee ulkonäöltään pistiäisiä, eivät kuitenkaan kaikki. Ulkonäöstä riippumatta heimon lajien yhdistävä tuntomerkki on lähes poikkeuksetta siiven keskellä kulkeva "valesuoni", Vena spuria.
Kukkakärpäset lentävät usein ilmassa paikoillaan, mikä on antanut niille heimon englanninkielisen nimen "hoverflies".
Elintavat

Kukkakärpäset vierailevat ahkerasti kukilla nauttimassa mettä. Niillä on suuri merkitys pölyttäjinä. Kukkakärpästen toukat ovat kirvoja saalistavia petoja.
Kirjallisuutta

Haarto, Antti: Suomen kukkakärpäset ja lähialueiden lajeja.  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-952-11-2568-3
Aiheesta muualla

Hyonteismaailma.fi - Kukkakärpäset (Arkistoitu – Internet Archive) Oy Transmeri Ab
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q217905  Wikispecies: Syrphidae  ADW: Syrphidae  AFD: Syrphidae  BioLib: 17473  BOLD: 1823  BugGuide: 196  CoL: GVS  EoL: 9017  EPPO: 1SYRPF  Fauna Europaea: 10962  Fauna Europaea (new): b2271b5f-b1a7-4f18-b7fb-b77fdbc15d90  GBIF: 6920  iNaturalist: 49995  IRMNG: 105441  ITIS: 139621  NBN: NBNSYS0000040188  NCBI: 34680  NZOR: 9a1be288-265a-4255-99b2-b8a05fa49377  Open Tree of Life: 816779  Paleobiology Database: 139165  PPE: syrphidae  Plazi: FA02BC3C-C97C-FFA2-97F7-FB974B2304B4  WoRMS: 150950
Jean-François Lyotard

| Jean-François Lyotard |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. elokuuta 1924 Versailles, Ranska
Kuollut: 21. huhtikuuta 1998 (73 vuotta) Pariisi, Ranska
Koulutus ja ura
Koulukunta:  postmodernismi, mannermainen filosofia
Vaikutusalueet:  sosiologia, ylevä, juutalaisuus
Tunnetut työt:  metanarratiivien mureneminen, Tieto postmodernissa yhteiskunnassa (1979)
Väitöstyön ohjaaja:  Mikel Dufrenne
Postmodernismi
Robert Venturi: , 1959–1964. Chestnut Hill, Pennsylvania.
Pääartikkelit
Postmoderni filosofia | Postmoderni taide | Postmodernismi (arkkitehtuuri) | Postmoderni kirjallisuus
Aiheet
Dekonstruktio | Kriittinen teoria | Memphis-ryhmä | Oulun  koulu
Tekijät
Jean Baudrillard | Pierre Bourdieu | Rosi Braidotti | | Gilles Deleuze | Jacques Derrida | Paul Feyerabend | Michael Graves | Hans Hollein | Philip Johnson | Emmanuel Lévinas | Jean-François Lyotard | Jarmo Mäkilä | Reima Pietilä | Kimmo Sarje | Ettore Sottsass | James Stirling
Jean-François Lyotard (10. elokuuta 1924 Versailles, Ranska – 21. huhtikuuta 1998 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen filosofi ja kirjallisuusteoreetikko. Hänet tunnetaan ennen kaikkea 1970-luvulla esittämistään postmodernismia koskevista näkemyksistä.
Elämänvaiheet

Lyotard opiskeli Sorbonnessa, suoritti filosofian opettajan tutkinnon vuonna 1950 ja sai opettajanviran Algeriasta. Vuonna 1966 hän opetti filosofiaa Pariisin eri yliopistoissa, vuonna 1987 siirtyi emeritusprofessoriksi. 1980- ja 1990-luvuilla hän vieraili usein yliopistoissa Yhdysvalloissa ja muualla Ranskan ulkopuolella.
Lyotard oli kaksi kertaa naimisissa ja hänellä oli yksi poika. Hän kuoli leukemiaan vuonna 1998. Hänet haudattiin Pére Lachaisen hautausmaalle Pariisiin.
Poliittinen toiminta

Lyotard kuului ranskalaiseen poliittiseen järjestöön nimeltä Socialisme ou Barbarie (SoB), joka muodostettiin vuonna 1948 korvaamaan Neuvostoliiton uusien hallitsemismuotojen selittämisessä epäonnistunut trotskilainen analyysi. ”Socialisme ou Barbarie” kehittyi ajan myötä anti-marxilaiseksi, ja Lyotard oli paljon esillä ”Pouvoir Ouvrier” -nimisessä ryhmässä, joka hylkäsi tämän asetelman ja erosi SoB:sta vuonna 1963.