Koinee
Koinee-kreikan lähteet

Ensimmäiset koineeta sekä hellenistisenä että nykyaikana tutkineet oppineet olivat klassisisteja, jotka ottivat mallinsa kreikan kielen klassisen ajan kirjallisesta attikasta ja olisivat paheksuneet mitä tahansa hellenististä murretta. Tämän vuoksi koineeta pidettiin rappeutuneena kreikan muotona, joka ei ansainnut huomiota. Koineen historiallinen ja kielellinen merkitys ymmärrettiin vasta 1800-luvun alkupuolella, jolloin joukko tutkijoita alkoi tutkia koineen kehitystä hellenistisenä ja roomalaisena aikana.
Koineen tutkimuksessa on käytetty lukuisia ja osittain epäluotettavia lähteitä. Merkittävimpiä ovat olleet jälkiklassiselta kaudelta säilyneet kirjoitukset ja papyrukset. Toinen merkittävä joukko lähteitä ovat Vanhan ja Uuden testamentin alkutekstit. Vanhan testamentin kreikankielinen versio Septuaginta oli käännetty koineelle ja Uusi testamentti oli puolestaan kirjoitettu alun perin suoraan koineeksi. Testamenttien opetukset oli tarkoitettu tavallisille ihmisille ja siksi ne kirjoitettiin aikakauden käytetyimmällä kielellä. Muista kuin Raamatun kirjoittajista tunnettuja koineen käyttäjiä olivat muun muassa historioitsija Polybios (n. 203–120 eaa.), filosofi ja elämäkertakirjailija Plutarkhos (n. 45–125) sekä stoalainen filosofi Epiktetos (n. 55–135).
Lähteenä on voitu käyttää myös niiden attikistien kirjoituksista, jotka halusivat taistella kielen kehitystä vastaan ja vertasivat teoksissaan ”oikeita” attikalaisia muotoja ”vääriin” koineen muotoihin siteeraamalla esimerkkejä. Esimerkiksi Frynikhos Arabios
kirjoitti toisella vuosisadalla:
Βασίλισσα οὐδείς τῶν Ἀρχαίων εἶπεν, ἀλλὰ βασίλεια ἢ βασιλίς. , Basílissa oudeís tôn Arkhaíōn eîpen, allà basíleia hḕ basilís.
”Basilissa (kuningatar), kukaan ei muinoin käyttänyt, sen sijaan basileia tai basilis”.
Διωρία ἑσχάτως ἀδόκιμον, ἀντ' αυτοῦ δὲ προθεσμίαν ἐρεῖς. , Diōría erkhátōs adókimon, ant' autoû dè prothesmían ereîs.
”Dioria (määräaika), pahasti väärin, käytä sen sijaan prothesmia”.
Πάντοτε μὴ λέγε, ἀλλὰ ἑκάστοτε καὶ διὰ παντός. , Pántote mḕ lége, allà ekástote kaì dià pantós.
”Pantote (aina), älä käytä, sen sijaan ekastote ja dia pantos”.
Muina lähteinä voidaan pitää satunnaisia löytöjä, kuten vaaseissa esiintyviä maalareiden kirjoituksia, attikistien huonon puhtaan kreikan kielitaidon vuoksi tekemiä virheitä sekä joitakin säilyneitä kreikkalais-latinalaisia sanastoja, kuten:
”Καλήμερον, ἦλθες; Kalḗmeron, êlthes?  - Bono die, venisti?” (”Hyvää päivää, tulit?”).
”Ἐὰν θέλεις, ἐλθὲ μεθ' ἡμῶν. Eàn théleis, elthè meth' hēmôn. - Si vis, veni mecum.” (”Jos haluat, tule mukaamme”).
”Ποῦ; Poû? - Ubi?” (Missä?).
”Πρὸς φίλον ἡμέτερον Λεύκιον. Pròs fílon hēméteron Leúkion. - Ad amicum nostrum Lucium.” (”Ystävällemme Leukiokselle”).
”Τί γὰρ ἔχει; Tí gàr ékhei? - Quid enim habet?” (”Mitä hänellä on? Mikä on hänellä mukanaan?”).
”Ἀρρωστεῖ. Arrōsteî. - Aegrotat.” (”Hän on sairas”).
Viimeisenä mutta merkittävänä lähteenä voidaan pitää nykykreikkaa kaikkine murteineen ja niissä esiintyviä koinee-kreikan sanamuotoja ja sanontoja, jotka ovat säilyttäneet suuren osan muinaisen kielen puhutuista yksityiskohdista vaikka kirjallinen perinne onkin kadonnut. Esimerkiksi pontoksenkreikka ja kappadokian kreikka ovat säilyttäneet muinaisen lausuntatavan, jossa η lausutaan kuten ε [e] (esimerkiksi νύφε, συνέλικος, τίμεσον, πεγάδι) (nyfe, synelikos, timeson, pegadi). Tsakonian murre puolestaan on säilyttänyt pitkän α:n η:n sijasta, esimerkiksi ἁμέρα, ἀστραπά, λίμνα, χοά (amera, astrapa, limna, khoa) sekä muita doorilaisen kreikan paikallispiirteitä. Kreikan eteläisten osien (Dodekanesia, Kypros) sanontatavat ovat säilyttäneet pitkien (kahtena kirjoitettavien) ja lyhyiden konsonanttien välisen merkityseron, esimerkiksi ἄλ-λος, Ἑλ-λάδα, θάλασ-σα (al-los, Hel-lada, thalas-sa), kun taas muut lausuvat monissa sanoissa υ:n ου:na tai ovat säilyttäneet muinaisen kaksoismuodon, esimerkiksi κρόμμυον - κρεμ-μυον, ράξ - ρώξ (krommyon - krem-myon, raks - rōks).