Taistelu Britanniasta
Osapuolet > Luftwaffe > Ryhmitys ja taktiikka

Saksan ilma-aseen (saks. Luftwaffe) komentaja valtakunnanmarsalkka Hermann Göring lähetti Britannian-sotaretkelle kolme ilma-armeijaa, jotka oli ryhmitetty Englannin kanaalin ja Pohjanmeren rannikolle Cotentinin niemimaalta Norjaan ulottuvassa puolikaaressa. Niistä tärkeimmät olivat 2. ilma-armeija Pas de Calais’ssa ja 3. ilma-armeija Normandiassa, Bretagnessa ja Kanaalisaarilla. Kiitoradat olivat usein kiireessä rakennettuja ja epätasaisia. Pienempi 5. ilma-armeija toimi Norjasta ja Tanskasta käsin. Sen pommittajat hyökkäsivät Pohjois-Englannissa ja Skotlannissa sijainneita kohteita vastaan, ja joutuivat toimimaan saattohävittäjien kantaman ulkopuolella.
Göringin suunnitelmana oli kuluttaa RAF:n hävittäjävoimat loppuun ja estää Kuninkaallisen laivaston toiminta kanaalissa, minkä jälkeen asevoimien muut haarat voisivat aloittaa maihinnousun Englantiin. Adolf Galland piti Göringin heikkoutena liiallista itsevarmuutta. Ilmavoimien korkein johto oli tienannut kannuksensa ensimmäisessä maailmansodassa, eikä sillä ollut omakohtaista kokemusta nykyaikaisesta ilmataistelusta. Hävittäjälentäjät arvostelivat esimiehiään pommikoneiden liiallisesta suosimisesta hävittäjien kustannuksella. Toisin kuin Dowding, Göring ei sallinut uupuneille yksiköille lepotaukoja. Saksalaisten sotamenestystä haittasi myös johdonmukaisen strategian puute. Ilmasodan alussa Luftwaffe pommitti satamia, lentokenttiä ja ilmailuteollisuutta, mutta myöhemmin se siirtyi suurkaupunkien strategiseen pommittamiseen. Saksan tiedustelu ei saanut todenmukaista tietoa RAF:n tukikohdista ja vahvuudesta, ja vihollisen kuviteltiin toistuvasti olevan jo käytännössä lyödyn.
Saksalaislentäjien etuna oli taistelukokemus, jota oli saatu Espanjan sisällissodassa ja myöhemmin Ranskan-sotaretkellä. Britannian-sotaretken alkaessa Luftwaffe oli maailman kokenein ja taktisesti edistynein ilma-ase. Hävittäjälentäjien perusmuodostelma oli neljän koneen parvi (saks. Schwarm), joka edelleen jakautui kahdeksi pariksi. Parinjohtajan tehtävänä oli pudottaa vihollisen koneita siipimiehen seuratessa johtajaa ja suojatessa tämän selustaa. Parit lensivät noin 300 metrin etäisyydellä toisistaan, mikä taistelunopeudella vastasi hävittäjän kääntöpiiriä. Löyhä, laaja muodostelma mahdollisti yksittäisten lentäjien oma-aloitteisuuden, vaikeutti muodostelmaan osumista ja helpotti vihollisen varhaista huomaamista. Hyökkäys tehtiin vihollista korkeammalta ja sillä pyrittiin aiheuttamaan heti ensimmäisessä iskussa ratkaisevaa vahinkoa, minkä jälkeen hyökänneet hävittäjät kääntyivät paluumatkalle. Näin pyrittiin kompensoimaan kaukana tukikohdistaan taistelevien lentokoneiden lyhyttä toiminta-aikaa. Ylivertainen taktiikka antoi saksalaisille edun ilmasodan ensimmäisissä taisteluissa, joissa britit yhä lensivät vanhanaikaisissa tiiviissä muodostelmissa.
Yöpommituksissa saksalaiset käyttivät Knickebein-järjestelmää (suom. Kampurajalka), jossa Euroopan mantereelta suunnattiin kohteeseen kaksi radioaaltoa. Pommikoneet lensivät yhden säteen suuntaisesti, ja säteiden leikatessa koneet pudottivat pomminsa. Järjestelmää oli kokeiltu Britannian yläpuolella maaliskuussa 1940, jolloin britit olivat pudottaneet järjestelmää hyödyntäneen pommikoneen ja pudotettua konetta tutkittuaan oppineet häiritsemään Knickebeiniä. Myöhemmin saksalaiset parantelivat järjestelmää niin, että kahden säteen sijaan käytettiinkin neljää ja lisäksi ajastinta. Järjestelmä helpotti suunnistamista ja tähtäämistä, mutta radioaallot voitiin toisaalta havaita, mikä antoi viholliselle ennakkovaroituksen tulevasta yöpommituksesta.