stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aulis Rytkönen
Pelaajaura > Siirto Ranskaan > Cup-voitto

Kausi 1956–1957 oli Rytköseltä hänen uransa parhaimpia, ja hän tekikin heti ensimmäisessä ottelussa RC Paris’ta vastaan kaksi maalia. Vaikka seura sijoittui edellistä kautta huonommin kahdeksanneksi, Rytkönen teki kaudella yhdeksän maalia. Ranskan cupissa joukkue menestyi kuitenkin paremmin. Cupin alkukierroksella Toulouse voitti niukasti maan amatöörijoukkueet, ja eteni kahdeksan parhaan joukkoon kahden uusintaottelun jälkeen. Puolivälierissä taso nousi, sillä Toulouse kohtasi CS Sedan Ardennesin. Ottelu venähti jatkoajalle, jonka Toulouse voitti 3–2 Rytkösen tehtyä ratkaisevan maalin. Välierissä Toulouse voitti Nicen maalein 3–2, ja eteni ensimmäistä kertaa historiassaan cupin loppuotteluun. Finaali pelattiin toukokuussa Stade Olympique Yves-du-Manoirilla, ja loppuotteluvastustajaksi oli selviytynyt SCO Angers. Toulouse johti loppuottelua lähes alusta alkaen, ja voitti lopulta maalein 6–3. Rytkönen teki pelissä neljä maalisyöttöä. Cup-voiton myötä Toulouse kohtasi Englannin cupin voittaneen Aston Villan. Myös tämä ottelu päättyi Toulousen voittoon, luvuin 2–1. Voittojen jälkeen Toulousen pelaajien arvo nousi, ja myös Rytkönen harkitsi seuranvaihtoa. Tarjouksia oli tullut muun muassa Olympique de Marseillelta ja Strasbourgilta, mutta seurajohto piti kiinni sopimuksesta, eikä siirto tullut kysymykseen.
Pelaajaura > Siirto Ranskaan > Cup-huuman jälkeinen aika

Kausi 1957–1958 ei alkanut seuralta hyvin. Toulouse putosi cupista heti ensimmäisellä kierroksella hävittyään Bordeaux’n esikaupunkijoukkueelle maalein 3–2. Ottelun jälkeen seuran omistaja haukkui jokaisen pelaajan. Myöskään sarjapelit eivät sujuneet joukkueelta hyvin, vaan ongelmia oli heti alusta alkaen. Kauden päätteeksi Toulouse sijoittui sarjan kymmenenneksi. Rytkösen kausi oli tilastollisesti uran huonoin, sillä hän ei tehnyt kuudessatoista pelaamassaan ottelussa yhtään maalia. Kesällä seura pelasi harjoitusottelun MM-kisoihin valmistautunutta Brasilian jalkapallomaajoukkuetta vastaan. Ottelu päättyi 4–4-tasapeliin. Erityisen vaikutuksen Rytköseen teki nuori Pelé, joka teki joukkueelleen kaksi maalia.
Päävalmentaja Bigot jätti paikkansa ennen kautta 1958–1959 jälkeen, ja tilalle nousi seuran entinen tähtipelaaja René Pleimelding. Toulouse kohtasi cupin ensimmäisellä kierroksella Nîmesin. Rytkönen sanoi tehneensä ottelussa uransa komeimman maalin otettuaan pallon rinnalla haltuun ja lauottuaan pallon maaliin 20 metristä. Tuomari hylkäsi maalin, koska sanoi Rytkösen koskeneen palloon kädellään. Rytkönen protestoi tuomarin tulkintaa voimakkaasti ja sai punaisen kortin. Rytkönen oli jo poistunut kentältä, kun tuomari muutti punaisen kortin keltaiseksi. Tämä jäi myös hänen uransa ainoaksi varoitukseksi. Ottelu päättyi voittoon, mutta cup-tie katkesi puolivälierissä, joissa Sochaux-Montbéliard voitti Toulousen. Sarjassa seuran kausi oli edelliskautta vaikeampi, ja se sijoittui lopulta neljänneksitoista. Rytkösen yhteispeli kauden aikana takaisin hankitun Yngve Broddin kanssa sujui hyvin, mistä osoituksena oli Rytkösen kolme maalia.
Rytkösen viimeisellä kaudella joukkue pelasi edellistä kautta paremmin, ja se sijoittui sarjan kärkipäähän viidenneksi. Hän teki kauden aikana kolme maalia yhdeksässätoista ottelussa. Tässä vaiheessa hänen peliään haittasivat jo useat loukkaantumiset ja molempia reisiä vaivanneet revähdykset. Tästä huolimatta seura ja seuraomistaja halusivat pitää Rytkösen seurassa. Rytkönen päätti kuitenkin palata Suomeen. Hän pelasi seurassa vielä kesäkuussa 1960 jäähyväisottelun AC Milania vastaan. Ottelun alussa Rytkösen jalkapöytä murtui, mutta hän pelasi tästä huolimatta ottelun loppuun. Ottelu päättyi Milanin 2–0-voittoon.
Pelaajaura > Väärinkäsityksen johdosta HJK:n paitaan

Rytkösen vastaanotto Suomessa ei ollut lämmin, sillä häntä pidettiin luopiona ulkomaille siirtymisen takia. Suomessa KuPS lupasi hänelle pelipaikan, ja Rytkönen menikin seuran entisen puheenjohtajan puheille. Rytkönen ei kuitenkaan tiennyt, että KuPS oli tällä välin erottanut puheenjohtajansa, joka nyt halusi kostaa seuralle Rytkösen kautta. Hän sanoikin Rytköselle, ettei häntä enää haluttu seuraan, ja kehotti menemään Valkeakosken Hakan ja Juuso Waldenin puheille. Waldenin ehdoton tahto oli saada Rytkönen seuraan, mutta hän ei itse ollut mukana solmimassa sopimusta, vaan sen hoiti hänen konttoripäällikkönsä. Rytkönen ei ollut tyytyväinen tarjotun rivipelaajan sopimuksen ehtoihin, minkä takia neuvottelut keskeytyivät. Saatuaan tietää sopimuksen kariutumisesta Walden pyysi vielä Rytköstä takaisin seuraan, mutta Rytkönen oli jo matkalla Helsinkiin. Helsingin Jalkapalloklubi tarjosi Rytköselle asunnon, Olli Lyytikäisen järjestämän työn Apu-lehden hankintapäällikkönä ja pelaajavalmentaja-sopimuksen, jonka Rytkönen allekirjoitti.
Rytkönen aloitti työt HJK:ssa kesken kauden elokuussa 1960. Tuolloin päämääräksi asetettiin Suomen-mestaruuden voittaminen viiden vuoden kuluessa. Hän pelasi ensimmäisen pelinsä elokuun lopulla Pallo-Poikia vastaan, mutta ei onnistunut maalinteossa. Kauden parhaan pelinsä hän pelasi syyskuussa HIFK:ta vastaan, kun hän teki hattutempun tasapeliin päättyneessä ottelussa. Pelit sujuivat joukkueelta huonohkosti, mutta HJK onnistui välttämään putoamisen yhden pisteen erolla. Seuran ongelmana oli pelillisten esitysten lisäksi myös taloudellinen puoli.
Pelaajaura > Väärinkäsityksen johdosta HJK:n paitaan > Putoaminen ja mestaruus

Kausi 1961 sujui HJK:lta jo paremmin, mutta Rytkönen ei ollut tyytyväinen joukkueen peliin. Myöskään Rytkösen oma peli ei sujunut samaan tapaan kuin edelliskaudella, ja tuloksena olikin vain kaksi maalia seitsemässätoista ottelussa. Kauden lopullinen sijoitus oli kuudes. Seuraavalla kaudella HJK:n ikärakenne nousi entistä enemmän esiin, sillä joukkueessa oli liikaa vanhoja pelaajia. Tämän johdosta joukkue putosi Suomensarjaan.
Seurassa aloitettiin putoamisen jälkeen neuvottelut tulevien kausien strategiasta, ja Rytkönen ehdotti, että seuraan hankittaisiin lähiseuroista lupaavia pelaajia. Tähän aikaan värväämistä pidettiin brutaalina, mutta siitä huolimatta joukkueeseen hankittiin Rytkösen pyynnöstä Urho Örn, Stig Holmqvist ja Hannu Kankkonen. Tähtäimeksi asetettiin nopea nousu pääsarjaan. HJK:n kausi alkoi tappiolla ja tasapelillä, mutta niiden jälkeen seura voitti kaikki jäljellä olleet ottelunsa.
Hyvä meno jatkui myös SM-sarjassa ja HJK:n pelejä seurasivat myös ennätyssuuret yleisömäärät. Toukokuussa käydyssä HJK-Haka-ottelussa ylittyi ensimmäistä kertaa SM-sarjaottelussa kymmenentuhannen katsojan raja, kun ottelua seurasi 12 311 silmäparia. HJK hävisi kaudella kaksi ottelua, pelasi kuusi tasan ja voitti neljätoista. Seura voitti Suomen-mestaruuden.
Seuraavalla kaudella joukkueeseen liittyi muun muassa Kai Pahlman, jonka pelityyli oli myös yleisöön vetoavaa. Tästä osoituksena olivat useat pelit, joissa rikottiin 10 000 katsojan raja. HJK pelasi kaudella 1965 ensimmäistä kertaa Euroopan cupissa, jossa se kohtasi ensimmäisellä kierroksella Manchester Unitedin. Ensimmäinen ottelu päättyi Helsingissä 2–3, mutta toisen osaottelun HJK hävisi 0–6. Suomessa HJK voitti lopulta hopeaa.
Kausi 1966 oli Rytkösen viimeinen varsinainen pelikausi seurassa, sillä hänellä alkoi olla jo ikää, ja hän halusi keskittyä valmentamiseen. Hänen uransa viimeinen sarjaottelu oli tarkoitus olla Kuopiossa KuPSia vastaan. Ottelussa Rytkönen teki kaksi maalia ja johdatti joukkueensa 3–2-voittoon. Kaksi viikkoa tämän jälkeen Rytkönen pelasi kuitenkin vielä Mikkelin Palloilijoita vastaan. Tämä ottelu oli lopulta Rytkösen kauden toiseksi viimeinen ottelu. Kauden päätteeksi seura voitti edelliskauden tapaan hopeaa, mutta Suomen cupin finaalissa HJK voitti KTP:n maalein 6–1. Aulis Rytkönen oli 40-vuotias, kun hän pelasi kaudella 1969 vielä yhdessä SM-sarjan ottelussa. 7. syyskuuta 1969 Olympiastadionilla HJK voitti Porin Ässät 10-1; Rytkönen teki yhden maalin.
Valmennusura > Pelaaja-valmentajasta valmentajaksi

Kauden 1967 Rytkönen toimi ainoastaan joukkueen päävalmentajana. HJK sijoittui viidenneksi, mikä ei vastannut alkuperäisiä tavoitteita. Myös Suomen cupissa joukkue putosi toisella kierroksella Valkeakosken Koskenpojille. Osasyynä oli Rytkösen kokeilema uusi taktiikka, joka sekoitti HJK:n pelin. Kaudella 1968 HJK pelasi paremmin, kun se palasi vanhaan pelisysteemiin, ja joukkue voitti kauden päätteeksi pronssia. Samaan lopputulokseen päättyi myös kausi 1969. Samalla kaudella HJK:n johtoryhmä sai suostuteltua Rytkösen mukaan pelaamaan yhden sarjapelin Ässiä vastaan. Hän pelasi ensimmäisen puoliajan, ja teki yhden maalin HJK:n 10–1-voittoon päättyneessä ottelussa.
1970-luvulla HJK koki suuria muutoksia, sillä lajijaostojen välillä käytiin kamppailua rahoituksesta. Myöhemmin seura päätti keskittyä ainoastaan jalkapalloon. HJK ei onnistunut taistelemaan mestaruudesta Rytkösen viimeisinä valmentajavuosina, vaan sijoittui kaudella 1970 viidenneksi ja vuotta myöhemmin neljänneksi. Rytkönen jätti seuran yhdentoista valmennusvuoden jälkeen, ja siirsi valmentajavastuun Raimo Kauppiselle.
Valmennusura > HJK:n naiset

Kaudella 1973 HJK:n naiset olivat edenneet Turussa pelattuun SM-loppusarjaan. Joukkueen päävalmentajan vaimo ei kuitenkaan halunnut miehensä lähtevän Turkuun, minkä takia Sarkkinen pyysi Rytköstä lähtemään mukaan. Viikon harjoittelun jälkeen HJK lähti lopputurnaukseen, jossa voitti jokaisen pelaamansa ottelun, ja varmisti Suomen-mestaruuden. Samalla naisjalkapalloon kielteisesti suhtautunut Rytkönen näki naisten jalkapallon nyt entistä myönteisemmässä valossa. Tämän takia hän suostui valmentamaan seuraa myös seuraavan kauden ajan. Joukkueessa pelasi myös hänen oma tyttärensä Merja Rytkönen. Rytkönen toimi päävalmentajana lopulta kausien 1974 ja 1975 ajan. Molemmilla kausilla joukkue onnistui voittamaan Suomen-mestaruuden.
Valmennusura > Paluu Klubiin ja maajoukkueen valmentajaksi

Rytkönen palasi HJK:n päävalmentajaksi kaudella 1975, mutta joukkue sijoittui mitalien ulkopuolelle kahdeksanneksi. Samana vuonna hän siirtyi maajoukkueen päävalmentajaksi. Jo keväällä hän oli toiminut Martti Kosman pyynnöstä maajoukkueen hyökkääjien valmentajana. Toukokuussa kärsityn Norja-tappion jälkeen päävalmentajana toiminut Kosma lähti maajoukkueesta, ja tämän jälkeen Palloliitto pyysi Rytköstä päävalmentajaksi. Pitkän harkinnan jälkeen hän suostui. HJK suostui järjestelyihin sillä ehdolla, että Rytkösen vastuulla olisivat lähinnä joukkueen nimeämiset ja maajoukkueen managerointiin liittyvät tehtävät vuoden loppuun asti. Maajoukkueen kakkosvalmentajaksi Rytkönen sai Gunnar Bomanin. Tämän jälkeen ensimmäisessä maaottelussaan Suomi kohtasi EM-karsinnassa Italian häviten maalein 0–1. Vuoden lopulla Rytkösen annettiin jatkaa maajoukkueen päävalmentajana. Kaudella 1976 Rytkönen valmensi HJK:n pronssille, mutta seuraavalla kaudella joukkue oli vasta seitsemäs. Kausi oli pitkään jännittävä, ja ennen viimeistä kierrosta HJK johti sarjakakkosta, Hakaa, kahden pisteen erolla. Viimeisellä kierroksella joukkueet kohtasivat toisensa. Ottelu oli pitkään Hakan johdossa, kunnes ottelun lopulla nuori Pasi Rautiainen tasoitti ottelun ja varmisti HJK:lle mestaruuden. Kesän 1978 aikana Rytkönen luopui myös maajoukkueen valmentajuudesta joukkueen hävittyä 1–8 Kreikalle. Kaiken kaikkiaan Rytkönen toimi Suomen valmentajana kolmessakymmenessä ottelussa, joista joukkue voitti kahdeksan. Kausi 1979 oli Rytkösen viimeinen HJK:n päävalmentajana. Joukkue pääsi mestaruutensa ansiosta Euroopan cupiin, jossa se kohtasi Ajaxin. Kaksi ottelua päättyivät selviin tappioihin yhteismaalein 2–16. Suomessa HJK onnistui voittamaan pronssia.
Valmennusura > II-divisioonaa ja paluu HJK:n naisiin

Kaudet 1981–1982 Rytkönen toimi II-divisioonassa pelanneen Tikkurilan Palloseuran päävalmentajana. Hän piti valmentamista alemmilla sarjatasoilla mielenkiintoisena, ja oli lähellä valmentaa seuran sarjanousuun. Kahden kauden saldoksi jäi lopulta molemmilla kerroilla sarjan kuudes sija.
Kaudeksi 1984 Paavo Einiö onnistui houkuttelemaan Rytkösen takaisin HJK:n naisten päävalmentajaksi. Tämä toimi päävalmentajana yhtäjaksoisesti viisi kautta, ja voitti joukkueensa kanssa neljä Suomen-mestaruutta. Ainoastaan kaudella 1985 HJK oli hopealla hävittyään finaalit KNF:lle. Rytkönen vetäytyi valmentamisesta vuoden 1988 jälkeen kahdeksi vuodeksi, mutta jatkoi HJK:n naisten päävalmentajana taas kauden 1991. Mestaruuteen päättyneen kauden jälkeen Rytkönen siirtyi sivuun kauteen 1995 asti, jolloin hän palasi joukkueeseen taas kahdeksi kaudeksi. Molemmilla kausilla HJK voitti naisten Suomen mestaruuden.
Ura maajoukkueessa

Rytkönen pelasi ensimmäisen pelinsä Suomen jalkapallomaajoukkueessa 19-vuotiaana. Maajoukkueen päävalmentajana toimi tuolloin Aatos Lehtonen, joka nosti Rytkösen mukaan PM-turnaukseen kuuluneeseen otteluun Tanskaa vastaan. Vaikka Rytkönen oli tyytyväinen omaan peliinsä, päättyi ottelu Suomen 0–3-tappioon. Ensimmäisen maajoukkuemaalinsa hän teki kaksi kuukautta myöhemmin Ruotsia vastaan. Vuotta myöhemmin Rytkönen teki yhden maalin Tanskaa vastaan. Ottelu päättyi Suomelle 2–0, mikä oli samalla joukkueen ensimmäinen A-maaotteluvoitto yli kymmeneen vuoteen.
Vuonna 1950 Suomi kohtasi Rytkösen kanssa Jugoslavian, jota pidettiin epävirallisena Euroopan-mestarina, koska se oli onnistunut voittamaan edellisten MM-kisojen parhaaksi sijoittuneen eurooppalaisen maan, Ruotsin. Ottelu päättyi yllättäen Suomen 3–2-kotivoittoon. Rytkönen syötti ottelussa kaksi maalia.
Rytkönen oli mukana myös vuoden 1952 olympialaisissa. Suomi lähti kisoihin suurin odotuksin, sillä se oli voittanut Norjan jalkapalloliiton järjestämän juhlaturnauksen. Finaalissa Suomi oli kaatanut Ruotsin. Suomen avausvastustajaksi arvottiin Itävalta, minkä pelaajat kokivat hyvänä, sillä Itävaltaa ei pidetty suurena jalkapallomaana. Pelissä nähtiin Rytkösen pujottelumaali, joka lähti omalta rangaistusalueelta. Vaikka Suomi johti ottelua puoliajalla, päättyi ottelu Itävallan 4–3-voittoon. Samalla Suomi putosi jatkopeleistä.
Rytkösen pelatessa ammattilaisena hän edusti Suomea ainoastaan kerran vuosina 1952–1960. Paluu maajoukkueeseen tapahtuikin vasta elokuussa 1960, jolloin jalkavammoista kärsineen Rytkösen johdolla Suomi hävisi Norjalle maalein 3–6. Vuonna 1962 maajoukkueen valmentajaksi siirtyi Olavi Laaksonen, joka alkoi nuorentaa maajoukkuetta. Viimeisen pelinsä maajoukkueessa Rytkönen pelasi kesäkuussa 1964, jolloin Suomi hävisi Saksalle 1–4. Kaiken kaikkiaan Rytkönen edusti Suomea 37 kertaa vuosina 1948–1964, ja teki otteluissa seitsemän maalia.
Pelifilosofia

Rytkönen oli tekninen pelaaja, ei niinkään voimapelaaja. Rytkönen sanoi pelanneensa mieluiten välihyökkääjän paikalla, mutta uransa aikana hän kävi pelaamassa kaikkia hyökkääjän rooleja. Toulousessa hän pelasi usein vasempana välihyökkääjänä. Ranskassa Rytköstä kutsuttiin lempinimellä Monsieur Magic hänen hyvän tekniikkansa ja mielikuvituksellisen pelitapansa ansiosta.
Rytkönen arvosti taitavia syöttelijöitä ja piti syöttelyä maalintekoa tärkeämpänä. Hänen mottonsa olikin, että ”hyvä pelaaja saa vierustoverin loistamaan”. Samalla hän kuitenkin korosti yksilöiden ratkaisuja ja muistutti, että jokaista pelaajaa tulee kehittää yksilöllisesti.
Rytkönen sovelsi valmennuksessaan oppeja, joita hän oli saanut ammattilaisvuosinaan Ranskassa. Valmentajana hän edusti hyökkäysvoittoista pelitapaa, joka viihdyttäisi myös yleisöä. Taktisesti Rytkönen toi HJK:n peliin paljon uusia, vielä 1950-luvulla tuntemattomia elementtejä. Hän paransi pelaajien taktista yhteistyötä, ja otti käyttöön koko kentän prässäämisen ja kierrot.
HJK:n harjoittelu ammattimaistui Rytkösen johdolla. Hän toi entistä enemmän lihaskuntoon liittyviä harjoitteita, joita Suomessa ei aikaisemmin tehty samassa mittakaavassa. Harjoitteissa ei käytetty esimerkiksi ollenkaan puntteja. Rytkösen mukaan pelitempo oli Suomessa alhaisempi mannermaisiin peleihin verrattuna, ja tästä syystä hän panosti erityisesti nopeuteen liittyviin harjoitteisiin. Rytkönen harjoitutti myös erikoistilanteita paljon aiempaa enemmän ja systemaattisemmin. Harjoitusten päätteeksi ei enää vain pelailtu huvikseen, vaan hän ohjasi jatkuvasti peliä ja keskeytti sen usein antaakseen pelaajille palautetta.
Yksityiselämä

Rytkönen syntyi Karttulan Syvänniemellä, mutta muutti kuusivuotiaana Kuopioon. Rytkösen lapsuudenperheeseen kuuluivat Taavetti-isä, Hilda-äiti ja sisar Maire. Rytkösen ollessa kaksivuotias perhe joutui jättämään kotinsa, koska hänen isänsä oli taannut ystävänsä sittemmin konkurssiin menneen yrityksen. Perheen isä kunnioitti työläisten arvoja, eikä siksi halunnut päästää poikaansa KuPSiin. Palattuaan Suomeen ulkomaisen peliuransa jälkeen vuonna 1962 Rytkönen opiskeli Myynti- ja Mainoskoulussa mainoshoitajaksi, ja valmistui oppilaitoksesta kolme vuotta myöhemmin. Hän työskenteli A-lehdessä 35 vuotta, ja jäi eläkkeelle vuoden 1995 lopulla.
Rytkönen tapasi tulevan vaimonsa Annelin vuonna 1945, ja pari meni naimisiin viisi vuotta myöhemmin. Rytkösellä on neljä lasta: kuusi maaottelua pelannut ja seitsemän Suomen-mestaruutta voittanut Merja Laine, neljä Suomen-mestaruutta HJK:n naisissa voittanut Tiina Rytkönen-Junnila sekä kaksi muuta tytärtä, Tuija ja Minna Rytkönen, joista ei tullut pääsarjapalloilijoita.
Maajoukkueessa Rytkösen hyviä ystäviä olivat Yrjö Asikainen ja Åke Lindman, joka oli hetken aikaa myös Rytkösen vakituinen kämppäkaveri. Toulousessa Rytkönen ystävystyi hyvin Richard Boucher’n kanssa.
Toukokuussa 2010 Kuopion kaupunginhallitus hyväksyi valtuutettujen aloitteen, jonka mukaan Rytköselle nimettäisiin oma katu Kuopiosta. Osa Kaartokadusta, jonka varrella sijaitsee Kuopion keskuskenttä, nimettiin Aulis Rytkösen kaduksi. Kesäkuun 2010 aikana ehdotus hyväksyttiin myös valtuustossa, ja katuosuus avattiin 12. syyskuuta.
Erkki Alajan kirjoittama elämäkerta Monsieur Magic – Aulis Rytkönen julkaistiin vuonna 2009. Kirja sai kunniamaininnan Vuoden urheilukirja -kilpailussa vuonna 2009.
Rytkönen kuoli 16. huhtikuuta 2014 Jorvin sairaalassa.
Saavutukset > Pelaajaura

SM-kultaa: 1964
SM-hopeaa: 1950, 1965, 1966
Suomen cup: 1966
Ranskan cup: 1957
Saavutukset > Valmentajaura > Miehissä

SM-kultaa: 1964, 1978
SM-hopeaa: 1965, 1966
SM-pronssia: 1968, 1969, 1976, 1979
Saavutukset > Valmentajaura > Naisissa

SM-kultaa: 1973, 1974, 1975, 1984, 1986, 1987, 1988, 1991, 1995, 1996
SM-hopeaa: 1985
Suomen cup: 1984, 1985, 1986, 1991
Saavutukset > Tunnustukset

Vuoden jalkapalloilija: 1949, 1950, 1952
Savon Sanomat-lehden myöntämän Savon parhaan urheilijan mitali vuonna 1950.
Suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fame: 1993
Pro Urheilu: 2003
Captain’s Ball: 2007
Gladiaattorit: 2008
Erikoispalkinto urheilu-urasta: 2010
Tilastot > Seuraura

| Joukkue> Kausi | Joukkue | Joukkue> Sarja | Liiga> Ottelut | Liiga> Maalit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1945–1946 | KuPS | Suomensarja | 14 | 3 |
| 1946–1947 | KuPS | Suomensarja | 14 | 9 |
| 1947–1948 | KuPS | SM-sarja | 14 | 9 |
| 1948 | KuPS | Suomensarja | 11 | 8 |
| 1949 | KuPS | SM-sarja | 19 | 9 |
| 1950 | KuPS | SM-sarja | 18 | 7 |
| 1951 | KuPS | SM-sarja | 18 | 11 |
| 1952 | KuPS | SM-sarja | 18 | 10 |
| 1952–1953 | Toulouse FC | Division 2 | 14 | 9 |
| 1953–1954 | Toulouse FC | Division 1 | 13 | 5 |
| 1954–1955 | Toulouse FC | Division 1 | 8 | 2 |
| 1955–1956 | Toulouse FC | Division 1 | 12 | 2 |
| 1956–1957 | Toulouse FC | Division 1 | 23 | 9 |
| 1957–1958 | Toulouse FC | Division 1 | 16 | 0 |
| 1958–1959 | Toulouse FC | Division 1 | 15 | 3 |
| 1959–1960 | Toulouse FC | Division 1 | 19 | 3 |
| 1960 | HJK | SM-sarja | 7 | 7 |
| 1961 | HJK | SM-sarja | 17 | 2 |
| 1962 | HJK | SM-sarja | 11 | 2 |
| 1963 | HJK | Suomensarja | 13 | 8 |
| 1964 | HJK | SM-sarja | 15 | 4 |
| 1965 | HJK | SM-sarja | 12 | 0 |
| 1966 | HJK | SM-sarja | 9 | 4 |
| 1969 | HJK | SM-sarja | 1 | 1 |
| 12 kautta | Yhteensä | SM-sarja | 159 | 66 |
| 4 kautta | Yhteensä | Suomensarja | 52 | 28 |
| 1 kausi | Yhteensä | Division 2 | 14 | 9 |
| 7 kautta | Yhteensä | Division 1 | 106 | 24 |
Tilastot > Rytkösen maajoukkuemaalit

| # | Päivä | Pelipaikka | Vastustaja | Ottelun lopputulos | Ottelutyyppi |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | 19. syyskuuta 1948 | Helsinki |  Ruotsi | 2–2 | PM-ottelu |  |
| 2. | 11. syyskuuta 1949 | Kööpenhamina |  Tanska | 2–0 | PM-ottelu |  |
| 3. | 11. kesäkuuta 1950 | Helsinki |  Alankomaat | 4–1 | Ystävyysottelu |  |
| 4. | 27. lokakuuta 1951 | Rotterdam |  Alankomaat | 4–4 | Ystävyysottelu |  |
| 5. | 19. heinäkuuta 1952 | Helsinki |  Itävalta | 3–4 | Olympiakisat 1952 |  |
| 6. | 5. lokakuuta 1952 | Helsinki |  Tanska | 2–1 | PM-ottelu |  |
| 7. | 30. lokakuuta 1960 | Rostock   |  Itä-Saksa | 1–5 | Ystävyysottelu |  |
Taulukossa Suomen maalit mainitaan aina ensin.
Aiheesta muualla

Pitkä juttu Rytkösen urasta. Archive.org
Ylen Elävä arkisto – Ensimmäinen ammattifutaajamme
Timo Soukola: / Rytkönen, Aulis (1929 – 2014) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 4.7.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| n k Suomen jalkapallomaajoukkueen päävalmentajat |
| --- | --- | --- |
| Päävalmentajat |  Öhman (1922)  Fabra (1936–37)  Obitz (1939)  Mårtensson (1945)  Tammisalo (1946)  Lehtonen (1947–55)  Weinreich (1955–58)  Lehtonen (1959–61)  Laaksonen (1962–74)  Kosma (1974–75)  Rytkönen (1975–78)  Malm (1979–81)  Kuusela (1982–87)  Vakkila (1988–92)  Lindholm (1992–94)  Ikäläinen (1994–96)  Møller Nielsen (1996–99)  Muurinen (2000–05)  Heliskoski (2005–06)  Hodgson (2006–07)  Baxter (2008–10)  Huttunen (2010)  Kanerva (2011)  Paatelainen (2011–15)  Kanerva (2015)  Backe (2016)  Kanerva (2016–2024)  Friis (2025–)  |  |
Suomen joukkue – Olympialaiset 1952
Olavi Laaksonen |
Åke Lindman |
Stig-Göran Myntti |
Veikko Asikainen |
Esko Valkama |
Erik Beijar |
Aulis Rytkönen |
Kalevi Lehtovirta |
Jorma Vaihela |
Nils Rikberg |
Olof Stolpe | |
Varamiehet: Mauno Rintanen |
Kurt Martin |
Seppo Pelkonen |
Sulo Parkkinen |
Tapio Pylkkönen |
Åke Pettersson | |
Valmentaja:Aatos Lehtonen
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
KuPSin joukkue vuonna 1947.
KuPSin hopeajoukkue kaudelta 1950. Aulis Rytkönen on kuvassa kolmas takarivissä vasemmalta.
Stade Olympique Yves-du-Manoir
HJK:n vuoden 1964 joukkuetta.
Suomen joukkue Jugoslavia-voiton jälkeen. Rytkönen takarivissä neljäs oikealta.
Aulis Rytkösen katu Kuopiossa. Taustalla keskuskenttä.
Vahvistin

Ideaalisen vahvistimen vahvistuksen kuvaaja. Vahvistimeen syötetty jännite Vi (Sininen)  ja vahvistimen lähtöjännite Vo (Punainen) .
Vahvistin on laite, joka vahvistaa sille syötetyn signaalin tehoa. Sähköinen vahvistin käyttää ulkopuolisen virtalähteen tehoa signaalin amplitudin kasvattamiseen. Esimerkiksi mikrofonista tuleva heikko sähköinen signaali voimistetaan vahvistimessa niin suureksi, että lähtösignaali on riittävän suuri kaiuttimella toistettavaksi. Vahvistuskerroin kertoo lähtö- ja tulosignaalien amplitudien suhteen ja se on vahvistimella aina vähintään 1. Muutoin laite toimii vaimentimena.
Ideaalisen vahvistimen kaistanleveys ja vahvistuskerroin ovat äärettömät. Ideaalinen vahvistin ei myöskään aiheuta vaihesiirtymää tulo- ja lähtösignaalien välille . Käytännössä ideaalista vahvistinta ei ole mahdollista valmistaa, joten erityyppisiä vahvistimia on kehitetty erilaisiin tarpeisiin. Vahvistimella voi olla suuri kaistanleveys aina RF-taajuuksiin saakka tai matala virrankulutus. Ideaalisen vahvistimen tulo- ja lähtöimpedanssi riippuvat vahvistimen tyypistä, esimerkiksi jännitevahvistimella tuloimpedanssi on ääretön ja lähtöimpedanssi nolla.
Vahvistin voi olla joko erillinen laite tai virtapiirin sisällä oleva komponentti.
Useimmiten vahvistimella viitataan elektroniseen vahvistimeen, vaikka vahvistin voi olla myös mekaaninen tai hydraulinen, kuten esimerkiksi auton ohjaustehostin.