stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heuristiikka
Yleisiä heuristiikkoja

Yleisiä heuristiikkoja ovat:
Yritys ja erehdys
Nyrkkisäännöt
Systemaattinen vaihtoehtojen listaus
Erikoistapauksien kokeileminen
Ongelman variointi (helpomman ongelman ratkaiseminen, ongelman jonkin osan muuttaminen, ongelman yleistäminen)
’Takaperin’ selvittäminen, eli tunnetusta ratkaisusta kulkeminen kohti mahdollista lähtötilannetta
Heuristiikkaa käytetään esimerkiksi:
Tunkeilijan havaitsemisjärjestelmissä etsimään poikkeuksia tietoliikenteessä
Tekoäly/Asiantuntijajärjestelmissä tietokoneessa
Prospektiteorian mukaan inhimillisessä päätöksenteossa epävarmuuden vallitessa
Tietokoneohjelmien käyttöliittymien arvioinnissa (esimerkiksi Jakob Nielsenin kuuluisat kymmenen sääntöä)
Ongelmanratkaisussa
Kirjallisuutta

Lisa G. Aspinwall, Ursula M. Staudinger (toim.): ”Päätelmän heuristiikka: ihmisen vahvuus vai heikkous?”, Ihmisen vahvuuksien psykologia.  Suomentanut Jukka Pölhö. Helsinki:  Suomen psykologiliitto, Edita, 2006.  ISSN 1795-2476
Huutoniemi, Katri: Kestävyys, poikkitieteellisyys ja tietämisen monimutkaisuus – heuristiikka avuksi? Tiedepolitiikka, 2014, 39. vsk, nro 1, s. 27–36.  Helsinki:  Edistyksellinen tiedeliitto.
Novak, Joseph D.: Tiedon oppiminen, luominen ja käyttö : käsitekartat työvälineinä oppilaitoksissa ja yrityksissä.  Suomentanut Mauri Åhlberg. Jyväskylä:  PS-kustannus, 2002.  ISBN 952-451-057-X
Haapasalo, Lenni: Oppiminen, tieto ja ongelmanratkaisu, Medusa-Software, 2011, Joensuu, Tietämys ongelmanratkaisuprosesseista, s. 16–46. ISBN 978-951-97150-3-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heuristiikka Wikimedia Commonsissa
Masty

| Masty, Mosty (Масты, Мосты) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Masty, Mosty
 Koordinaatit: 53°24′48″N, 24°32′34″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Hrodnan alue
Perustettu:  1486 (maininta)
Pinta-ala  (piiri):  
 – Kokonaispinta-ala:  1 400 km²
Väkiluku   (kaupunki):  16 500
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 mosty.grodno-region.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Masty (valkoven. Масты) eli Mosty (ven. Мосты; liett. Mastai; puol. Mosty) on pieni kaupunki ja samanniminen piiri Hrodnan alueella Valko-Venäjän länsiosissa. Kaupungin väkiluku on 16 500 ja koko piirin 34 900.
Kaupunki sijaitsee Itämereen laskevan, historiallisena kulkureittinä merkittävän ja yhä suurelta osin navigoitavan Niemen-joen pohjoisrannalla. Paikkakunta on mainittu asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1486. Mostyn piiri on perustettu 1940.  Maakunnan pääkaupunki Hrodna sijaitsee maanteitse 62 kilometrin päässä luoteessa ja pääkaupunki Minsk vastaavasti 249 km itäkaakossa. Kaupunki myös Valko-Venäjän rautateiden Hrodna-Skidal-Masty- ja Lida-Masty-Vaukavysk-linjojen risteysasema.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lyhyt kaupunkikuvaus (englanniksi) (bycity.org)
Hrodnan alueen viralliset sivut Mastyn piiristä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi), (valkovenäjäksi) ja (venäjäksi) (region.grodno.by)
Kantakaupungin kartta (venäjäksi) (bycity.org)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikainen topografiakarttaa Mastyn kaupungista (maps.vlasenko.net) (venäjäksi)
Virallinen valkovenäläinen sääennuste Mastyyn (venäjäksi) (pogoda.by)
Valokuvia piiristä (englanniksi) (Radzima.org)
Valokuvia Mastyn piiristä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (mosty.grodno-region.by)
Mater dolorosa

Yksityiskohta saksalaisesta gotiikan ajan maalauksesta, noin 1455.
Neitsyt Maria seitsemän surun ympäröimänä. Grisaille-maalaus, vasen puoli Adriaen Isenbrandtin (1490–1551) diptyykistä.
Neitsyt Marian kuvatyypit
Annunziata * Apokalyptinen madonna * Conceptio immaculata * Itämaan tietäjät * Maestà * Marian taivaaseenottaminen * Mater dolorosa * Pietà * Sacra conversazione *  Suojaviittamadonna
Mater dolorosa (lat.) on Neitsyt Marian kärsimyksiin liittyvä kristillisen taiteen aihe. Kuvatyyppi esittää Marian seitsemän surua, jotka ovat Betlehemin lastenmurha, pako Egyptiin, kadonneen 12-vuotiaan Jeesuksen etsintä, ristinsaatto, Jeesuksen ristiinnaulitseminen, ristiltäotto ja Jeesuksen hautaaminen. Toisinaan suruja kuvataan hänen sydäntään lävistävien seitsemän miekan avulla, jotka viittaavat Simeonin profetiaan. Toisinaan Maria kuvataan vain surullisena tai kyynelissä.
Mater dolorosa on katolisen kirkon Maria-aiheisen taiteen avainaiheita ja yksi kolmesta tavallisesta Marian suruun liittyvästä kuvatyypistä. Muut kaksi ovat Stabat mater ja Pietà. Aiheesta on myös rukous, ja tunnetaan myös vastaavat Marian seitsemän iloa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mater dolorosa Wikimedia Commonsissa
Masto (purjehdus)

Masto.
Masto on merenkulussa aluksen runkoon pystytetty tuki takilaa, purjeita ym. varten. Joissakin sota-aluksissa mastot ovat kehikkorakenteisia tai kolmijalkamastoja. Rahtialuksissa on usein kaksi riviä melko lyhyitä mastoja nostopuomeineen lastiluukkujen reunoilla. Suurempien alusten mastot ovat tavallisesti terästä ja ontot, ja ne toimivat ilmanvaihtokanavina. Suurissa purjealuksissa masto on tavallisesti kolmiosainen: alamasto, märssytanko ja prammitanko. Purjeveneissä maston huippuun on usein kiinnitetty tuulen suunnan ja nopeuden määritystä avustavia laitteita.
Mastoja

ajomasto, jiggermaston takana mahdollisesti sijaitseva masto
fokkamasto, isomaston edessä oleva masto, yleensä keulamasto
isomasto, aluksen korkein masto, päämasto
jiggermasto, kryssimaston takana mahdollisesti sijaitseva masto
keskimasto, isomaston takana mahdollisesti sijaitseva masto
mesaanimasto, usein perimmäinen masto; kaksimastoisessa purjeveneessä taaempi pieni masto ja sen purje.
pekiinimasto eli kryssimasto, usein takimmainen masto
perämasto, jiggermaston edessä mahdollisesti sijaitseva masto
pushermasto, oli ainoassa 7-mastoisessa aluksessa
välimasto
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Masto (purjehdus) Wikimedia Commonsissa
Purjeet, masto ja takila
| --- | --- |
Purjeet:  Genua  Genaakkeri  Kahvelipurje  Latinalaispurje  Raakapurje  Spinaakkeri  Course  Driver  Extra  Fokka  Haruspurje  Isopurje  Moonsail  Spanker  Studding  Tallboy  Prammipurje  Topsail  Trysail 
Purjeen osat ja materiaalit:  Jalus/skuutti  Halssi  Dacron  Foot  Head  Kevlar  Spectra  Liesma eli liikki  liiktouvi  Reiviseisinki  Roach  Tack 
Mastot ja puomit:  Fokkapuomi  Puomi  Kahveli  Kokkapuu  Jiggermasto  Masto  Isomasto  Mesaanimasto  Märssy  Puntarihaarukka  Raakapuu  Masthead Truck  Saalinki  Spinaakkeripuomi 
Takilan muut osat:  Ahdin eli prässi  Harus eli staaki  Talja  Boom vang  Buntlines  Cleat  Clewlines  Cunningham  Downhaul  Etuharus  Seistinki  Gooseneck  Guy  Jury Rig  Nostin  Outhaul  Peak  Preventer  Ratlines  Juokseva riki  Sakkeli  Kiinteä riki  Vantti  Stay mouse  Stays  Throat  Trapetsi
Matkakoski

Matkakoski on koski Torniossa Tornionjoessa. Sen pituus on yksi kilometri ja putouskorkeus 4,8 metriä. Sen rannalla on nähtävyyksinä myös vanhat kala-aitat.
Vladimir Aleksandrovitš Romanov

Suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitš Romanov n. 1894
Vladimir Aleksandrovitš Romanov (ven. Влади́мир Александрович); (22. huhtikuuta 1847 Talvipalatsi, Pietari, Venäjän keisarikunta – 17. helmikuuta 1909 Vladimirin palatsi, Pietari) oli venäläinen aatelinen, suuriruhtinas ja Romanov-suvun jäsen.
Nuori Vladimir Aleksandrovitš 20-vuotiaana, Sergei Zarianko 1867
Suku ja koulutus

Vladimir Aleksandrovitš oli neljänneksi vanhin keisari Aleksanteri II:n ja keisarinna Maria Aleksandrovnan kahdeksasta lapsesta. Hänen toiseksi vanhin veljensä oli kruununperijä, tuleva Aleksanteri III.
Hän oli kahdeksanvuotias, kun isoisä Nikolai I :n kuoltua hänen isästään tuli Venäjän keisari. Suuriruhtinas Vladimir oli hyvinkoulutettu ja koko elämänsä ajan kiinnostunut kirjallisuudesta ja taiteista. Kuten kaikkien Romanov-suvun miesjäsenten hänen täytyi ryhtyä sotilasuralle. Kolmanneksi vanhimpana poikana monijäsenisessä perheessä hän oli kaukana Venäjän valtaistuimen perimyksestä. Tästä huolimatta vuonna 1865 hänen vanhimman veljensä Nikolai Aleksandrovitsin varhainen kuolema asetti Vladimirin yllättäen lähelle valtaistuinta toiseksi vanhemman veljensä Aleksandrin perillisenä. Toisin kuin Aleksandr, Vladimir oli nokkela ja kunnianhimoinen. Tuolloin liikkui huhuja, että Aleksanteri II poistaisi vanhimman eloon jääneen poikansa perillisen asemasta, jolloin Vladimir olisi hänen kruununperijänsä. Aleksanteri itse olisi mieluummin astunut sivuun kruunperimyksestä voidakseen mennä naimisiin morganaattisesti rakastettunsa kanssa, mutta lopulta hän myöntyi suvun paineelle ja avioitui sopivan morsiamen kanssa. Kahden veljeksen väliset suhteet, vaikkakin sydämelliset, eivät koskaan olleet erityisen lämpimät.
Suuriruhtinas

Vuonna 1867 suuriruhtinas Vladimir nimitettiin Venäjän etnografisen seuran kunniapuheenjohtajaksi, samana vuonna hän oli isänsä ja veljensä Aleksandrin mukana Pariisin maailmannäyttelyssä, jossa puolalainen nationalisti ampui hänen isäänsä. Vuonna 1871 hän vieraili isänsä ja veljiensä kanssa Kaukasuksen alueella Georgiassa, Tšetšeniassa ja Dagestanissa. Vuonna 1872 hän seurasi isäänsä Wieniin Venäjän, Saksan ja Itävallan kolmen keisarin tapaamiseen.
Hän oli eurooppalaisen beau monden jäsen ja teki usein matkoja Pariisiin. Hänestä tuli nuorena ylipainoinen, vaikka vanhemmiten hän laihtui. Hän oli taitava taidemaalari ja keräsi tärkeän kirjakokoelman. Hän oli tunnettu herkkusuu ja gourmetisti, joka keräsi kokoelman ruokalistoja, jotka kopioitiin aterioiden jälkeen ja joihin hän lisäsi merkintöjä ruoasta tekemistään havainnoista.
Avioliitto

Matkalla Saksan läpi perheensä kanssa kesäkuussa 1871 suuriruhtinas Vladimir tapasi Mecklenburg-Schwerinin herttuatar Marien (1854–1920), joka oli Mecklenburg-Schwerinin suurherttua Friedrich Franz II:n ja Reuss-Köstritzin prinsessa Augustan tytär. Marie oli 17-vuotias ja jo kihloissa kaukaisen sukulaisensa, Schwarzburgin prinssi Georgin kanssa. Vladimir oli 24-vuotias. Nuoret ihastuivat toisiinsa.
Vladimir oli Marien isän pikkuserkku, joka oli suuriruhtinatar Jelena Pavlovnan pojanpoika. He olivat pikkuserkkuja myös Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III:n jälkeläisinä. Avioituakseen Vladimirin kanssa Marie purki kihlauksensa, mutta kieltäytyi kääntymästä odotetusti ortodoksiseen uskontoon. Tämä viivästytti parin kihlausta lähes kahdella vuodella. Lopulta keisari Aleksanteri II suostui siihen, että Marie säilyttää luterilaisen uskonsa, mikä antoi Vladimirille mahdollisuuden avioitua hänen kanssaan menettämättä oikeuksiaan Venäjän valtaistuimeen. Kihlauksesta ilmoitettiin huhtikuussa 1874.
Häät pidettiin 28. elokuuta 1874 Talvipalatsin kirkossa Pietarissa. Vladimirin puoliso otti avioliitossaan käyttöön isännimen Pavlovna ja tuli tunnetuksi suuriruhtinar Maria Pavlovnana ja perhepiirissä lempinimellä Miechen. Vasta vuosikymmeniä myöhemmin vuonna 1908, Maria Pavlovna kääntyi Venäjän ortodoksisen kirkon uskoon ja 13. huhtikuuta 1908 keisari Nikolai II käski hänen käyttää titteliä "ortodoksinen suuriruhtinatar" (ven. именовать Ея Императорское Высочество Благоверною Великою Княгинею).
Sekä suuriruhtinas Vladimir että hänen puolisonsa olivat nokkelia ja kunnianhimoisia. He nauttivat vieraittensa kestitsemisestä ja viihdyttämisestä ja heidän asuinpalatsistaan Pietarissa tuli keisarillisen pääkaupungin sosiaalisen elämän sydän. Sopivina hyvin toisilleen, heillä oli pitkä ja onnellinen avioliitto.
Vladimirin palatsi

Suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitšin oma asuinpalatsi oli jo valmistunut hänen avioituessaan, ja hän muutti sinne puolisonsa kanssa. Vladimirin palatsiksi kutsuttuna se oli yksi viimeisistä Pietariin rakennetuista keisarillisista palatseista. Suuriruhtinas Vladimir nimitti projektia johtamaan arkkitehti Aleksandr Rezanovin tämän vanhan venäläisen arkkitehtuurin tuntemuksen vuoksi. Rezanovia auttoi arkkitehtiryhmä, johon kuuluivat Vasili Kenel, Andrei Huhn, Ieronim Kitner ja Vladimir Šreter. Peruskivi muurattiin 15. heinäkuuta 1867. Rakennustyöt kestivät viisi vuotta, vuosina 1867-1872. Kalusteet suunnitteli arkkitehti Victor Schöter.
Palatsille valittiin paikka Pietarin keskustassa Talvipalatsin lähellä olevalta rantakadulta. Sen paikalla oli aiemmin ollut kreivi Vorontsov-Daskovin talo, jonka valtion rahakamari oli ostanut. Tonttia laajennettiin ostamalla naapuri Madame Karatingan talo. Vladimirin palatsin rakennus- ja kalustuskustannukset olivat yhteensä 820 000 ruplaa, mikä oli paljon vaatimattomampi summa kuin mitä oli mennyt vuosikymmentä aikaisemmin muiden suuriruhtinaitten palatsien rakentamiseen.
Vladimirin palatsi sijaitsee Talvipalatsin ja Marmoripalatsin tavoin Nevan varrella Palatsirantakadulla. Julkisivu on koristeltu runsailla stukkomaalauksilla esikuvana Leon Battista Albertin suunnittelema Firenzessä sijaitseva renessanssipalatsi. Pääsisäänkäynti on rakennettu Bremenin hiekkakivestä ja koristeltu griffiineillä, vaakunoilla ja valurautalyhdyillä. Muut yksityiskohdat on valettu portlandsementistä.
Palatsissa ja sen ulkorakennuksissa on noin 360 huonetta, jotka kaikki on sisustettu eklektisiin historiallisiin tyyleihin: uusrenessanssi (vastaanottohuone, sali), uusgotiikka (ruokasali), uusvenäläinen tyyli (tammihalli), rokokoo (valkoinen sali), bysanttilainen tyyli (työhuone), Ludvig XIV:n tyyli, erilaiset itämaiset tyylit jne. Taidehistorioitsijat, kuten Nikolai Punin, pitävät tätä sisustuskoristelua, jota teki lisää Maximilian Messmacher vuosina 1881–1891, merkittävänä esimerkkinä 1800-luvun historismista eli kertaustyyleistä. Suuriruhtinas Vladimir sisusti huoneistonsa venäläisten maalausten kokoelmallaan aikansa parhailta taiteilijoilta, kuten Ilja Repin, Ivan Aivazovski, Fjodor Bruni, Vasili Vereštšagin, Ivan Kramskoi, Mihail Vrubel, Nikolai Svertškov ja Rudolf Ferdinandovitš Frentz. Hän tilasi Repiniltä kuuluisan maalauksen Volgan lautturit.
Lapset

Vladimir Aleksandrovitšille ja Maria Pavlovnalle syntyi viisi lasta:
Aleksandr Vladimirovitš (31. elokuuta 1875 – 16. maaliskuuta 1877), kuoli alle kaksivuotiaana
Kirill Vladimirovitš (12. lokakuuta 1876 – 12. lokakuuta 1938), vara-amiraali ja kruununtavoittelija, avioitui serkkunsa Victoria Melita Saksi-Coburg-Gothan kanssa. Heillä oli kolme lasta.
Boris Vladimirovitš (1877–1943), avioitui rakastajattarensa Zinaida Raševskajan kanssa. Hänellä ei ollut laillisia jälkeläisiä.
Andrei Vladimirovitš (1879–1956),, suuriruhtinas, kenraalimajuri ja senaattori, avioitui rakastajattarensa Matilda Krzesinskan kanssa. Heillä oli yksi poika.
Jelena Vladimirovna (1882–1957), avioitui Kreikan ja Tanskan prinssi Nikolaoksen kanssa. Heillä oli kolme tytärtä.
Viimeiset vuodet

Tammikuussa 1905 Pietarissa puhkesi lakkoaalto. Tammikuun 9. päivänä rauhallinen työläisten kulkue pappi, isä Georgi Gaponin johdolla marssi kohti Talvipalatsia kaupungin eri puolilta toivoen voivansa esittää uudistuspyynnöt suoraan Nikolai II:lle. Keisari ei kuitenkaan ollut pääkaupungissa. Pietarin kuvernööri kenraali Ivan Fullon yritti pysäyttää marssin. Kun suuri joukko työläisiä saapui Talvipalatsin aukiolle, Keisarillisen kaartin komentaja ruhtinas Sergei Vasilšikovin käskystä joukot avasivat tulen mielenosoittajia kohti. Yli 100 marssijaa kuoli ja useita satoja haavoittui.
Vaikka suuriruhtinas Vladimir ei ottanut suoraa vastuuta tragediasta, koska hän oli myös poissa kaupungista, hänen maineensa tahraantui. Verisunnuntaina tunnettua joukkomurhaa seurasi sarja lakkoja muissa kaupungeissa, talonpoikaiskapinoita koko maassa ja kapinoita asevoimissa, jotka uhkasivat vakavasti keisarillista hallintoa ja tuli tunnetuksi vuoden 1905 vallankumouksena. Kuukausi verisunnuntain jälkeen Vladimirin veli suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitš kuoli terroristin pommi-iskussa Moskovan Kremlissä.
Lokakuussa 1905 Vladimirin vanhin poika ja perillinen Kirill Vladimirovitš avioitui serkkunsa Victoria Melita Saksi-Coburg-Gothan prinsessan, Vladimirin sisaren Maria Aleksandrovna Romanovan tyttären kanssa. Nikolai II oli raivoissaan avioliitosta, joka solmittiin ilman hänen suostumustaan ja joka rikkoi Venäjän ortodoksisen kirkon serkkujen välisten avioliittojen kieltoa. Nikolai riisti Kirilliltä tämän keisarilliset arvonimet ja karkotti hänet. Vladimir vastusti poikansa kohtelua ja erosi protestina kaikista viroistaan. Vladimir "huusi niin rajusti veljenpojalleen, että oven ulkopuolella odottava hovin kamariherra pelkäsi herransa turvallisuuden puolesta ja melkein pakeni kutsumaan keisarilliset vartijat." Vladimir löi nyrkeillään Nikolain työpöytää ja repäisi irti sotilastunnukset univormustaan huutaen: "Olen palvellut isääsi, isoisääsi ja sinua. Mutta nyt, kun olet alentanut poikaani, en halua enää palvella sinua.” Lopulta Nikolai II myöntyi ja antoi serkuilleen anteeksi sen, että he avioituivat ilman hänen suostumustaan, mutta ei antanut heidän palata Venäjälle. Täysi armahdus tuli vasta sen jälkeen, kun useat perheessä tapahtuneet kuolematapaukset, kuten Vladimirin oma, asettivat Kirillin kolmanneksi keisarillisen valtaistuimen perimysjärjestyksessä.
Perintö

Suuriruhtinas Vladimir kuoli äkillisesti 4. (J: 17.) helmikuuta 1909 saatuaan laajamittaisen aivoverenvuodon. Vladimirin leski Maria Pavlovna ja heidän neljä lastaan selvisivät hengissä vuoden 1917 vallankumouksesta. Vuonna 1924 maanpaossa Kirill julisti itsensä keisariksi de jure, jolloin Vladimirin sukulinja vaati keisarillisen suvun johtoa. Vladimir oli tulevan kruununtavoittelijan, vuonna 1917 syntyneen Vladimir Kirillovitsin isoisä ja kaima. Hänen tyttärentyttärestään Kreikan ja Tanskan prinsessa Marinasta tuli brittiläinen prinsessa avioiduttuaan prinssi Georgen, Kentin herttua, kuningas Yrjö V:n ja kuningatar Maryn neljännen pojan kanssa vuonna 1934. Suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitšin tyttärentytär Maria Vladimirovna on nykyinen kruununvaatija ja hänen pojanpoikansa Kentin prinssi Mikael on Romanovien perheyhdistyksen kunniajäsen.
Kunnianosoituksia ja palkintoja

Suuriruhtinas sai seuraavat venäläiset ja ulkomaiset kunniamerkit:
Pyhän Andreaksen ritari, 22. huhtikuuta 1847
Pyhän Aleksanteri Nevskin ritari, 22. huhtikuuta 1847
Pyhän Annan ritari, 1. luokka, 22. huhtikuuta 1847
Valkoisen kotkan ritari, 22. huhtikuuta 1847
Pyhän Stanislausin ritari, 1. luokka, 11. kesäkuuta 1865
Pyhän Yrjön ritari, 3. luokka, 14. marraskuuta 1877
Pyhän Vladimirin ritari, 4. luokka, 22. huhtikuuta 1868 ; 2. luokka miekkojen kanssa, 15. syyskuuta 1877 ; 1. luokka, 15. toukokuuta 1883
Kirjallisuutta

Alexander, Grand Duke of Russia; Once a Grand Duke, Cassell, Lontoo, 1932
Belyakova, Zoia: The Romanov Legacy, The Palaces of St Petersburg,,Studio,ISBN 0-670-86339-4
Chavchavadze, David: The Grand Dukes, Atlantic, 1989,ISBN 0-938311-11-5
King, Greg: The Court of the Last Tsar, Wiley, 2006,ISBN 978-0-471-72763-7
Lincoln, W. Bruce: The Romanovs: Autocrats of All the Russias, Anchor,ISBN 0-385-27908-6
Perry, John & Pleshakov, Constantine: The Flight of the Romanovs, Basic Books, 1999,ISBN 0-465-02462-9
Van der Kiste, John: The Romanovs 1818–1959, Sutton Publishing, 1999,ISBN 0-7509-2275-3
Zeepvat, Charlotte: The Camera and the Tsars, Sutton Publishing, 2004,ISBN 0-7509-3049-7
Zeepvat, Charlotte: Romanov Autumn: stories from the last century of Imperial Russia. Sutton Publishing, 2000.ISBN 9780750923378
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitš ja Mecklenburg-Schwerinin herttuatar Marie. Kihlajaisvalokuva, kevät 1874.
Suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitš oli nuoruudessaan pahamaineinen playboy, valokuva Sergei Lvovitš Levitski 1860-luku
Vladimirin palatsi
Suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovits, Johann Köler 1876
Vladimirin palatsi, sisäänkäynti
Suuriruhtinas Vladimir puolisonsa ja lastensa kanssa n. 1882. Lapset vas.: Boris, Jelena, Kirill ja Andrei.
Vladimirovitsin pariskunta hopeahäittensä aikoihin vuonna 1899-1901. Vas.: suuriruhtinas Andrei, suuriruhtinas Vladimir, suuriruhtinatar Jelena, suuriruhtinas Kirill, suuriruhtinatar Maria Pavlovna ja suuriruhtinas Boris.
Suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitš vuonna 1892
Suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitšin muistomerkin paljastaminen Pietarhovissa 1914
Käännös suomeksi
Matinpäivän taistelu

Matinpäivän taistelu oli Baltian ristiretkien aikaan käyty virolaisten ja Kalparitariston sekä heidän liiviläisten liittolaisten välinen taistelu.
Taistelu

Sakalalainen virolainen päällikkö Lembitun oli onnistunut keräämään joukkoja Sakalasta Läänemaasta, Harjumaasta, Järvamaasta, Virumaasta sekä Revaliasta taisteluun kalparitaristoa vastaan, joka oli aloittanut ristiretket pakanallisia virolaisia vastaan. Lembitu kokosi yhteensä 6000 soturia ja lisäksi venäläiset olivat luvanneet vahvistuksia. Venäläiset eivät kuitenkaan ehtineet saapua ennen kalparitariston hyökkäystä. Lembitu kuoli taistelun aikana ja virolaiset hävisivät, Henrikin Liivinmaan kronikan mukaan Lembitun tappoi latvialainen soturi Veko, joka hakkasi Lembitun pään irti ja vei sen sittemmin Riikaan. Myös kristinuskoon kääntynyt liiviläinen heimopäällikkö Kauppo kuoli taistelussa. Taistelun seurauksena kalparitaristo otti haltuunsa Sakalan ja Järvamaan virolaiset maakunnat.
Hep Stars

Hep Stars vuonna 1967. vas.Pettersson, Hedlund, Andersson, Frisk, ed.Hegland
The Hep Stars oli ruotsalainen 1960-luvulla suosittu popyhtye. Se esitti sekä omaa materiaalia että cover-versioita. Yhtye esiintyi ja levytti pääosin englanniksi, mutta julkaisi myös ruotsinkielistä musiikkia. Yhtyeen muodostivat vuonna 1963 basisti Lennart "Lelle" Hegland ja rumpali Christer "Chrille" Pettersson. Mukaan liittyivät urkuri Hans "Hazze" Östlund ja kitaristi ja laulaja Jan "Janne" Frisk. Yhtyeen ollessa suosituimmillaan sen pääasiallinen lauluntekijä oli Östlundin korvannut urkuri Benny Andersson ja laulajana Sven "Svenne" Hedlund. Andersson tuli kansainvälisesti tunnetuksi ABBA-yhtyeessä 1970-luvulla.