stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen metsäteollisuus
Energia ja ympäristövaikutukset

Teollisuudenaloista metsäteollisuuden ympäristövaikutukset ovat olleet voimakkaimmat. Hakkuut, ojitukset, metsätieverkostot sekä päästöt vesistöihin ja ilmaan ovat vaikuttaneet kaikkialla Suomessa. Vesistöihin johdettiin suuria määriä rehevöittäviä ja myrkyllisiä päästöjä. Paperiteollisuus ja sahat käyttävät merkittävän määrän Suomen energiantuotannosta. Metsäteollisuuden prosesseissa ongelmia on aiheuttanut myös sen ollessa suurin hajupäästöjen aiheuttaja. Puunkyllästämöt ovat saastuttaneet maaperät ja selluteollisuudessa syntyneet myrkylliset jätevedet vesien sedimenttikerrokset.
Nykyisin teollisuus aiheuttaa rehevöittävästä kuormituksesta vain muutamia prosentteja, mutta paikallisesti ne ovat edelleen suuria kuormittajia. Teollisuuden jätevesipäästöt ovat vuosittain noin 1,1 miljardia kuutiota, josta valtaosa syntyy metsäteollisuudessa.
Paperiteollisuus käyttää Suomen teollisuuden aloista eniten energiaa (277 000 TJ vuonna 2013). Metsäteollisuus käyttää puuta sekä raaka-aineena että energianlähteenä. Se käyttää suuren osan Suomen puupolttoaineesta. Suomen itsenäisyyden alusta toisen maailmansodan jälkeiseen aikaan asti metsistä hakattiin lähinnä polttopuuta. Metsäteollisuuden puunkäyttö syrjäytti myöhemmin polttopuun.
Kemiallinen metsäteollisuus oli toimintansa alusta vuosituhannen vaihteeseen suurin vesistöjen kuormittaja Suomessa. Tehtaat perustettiin vesistöjen rannalle, jotta materiaali saatiin helposti kuljetettua ja jotta prosessissa tarvittava vesi saatiin helposti vesistöstä. Samalla oli helppoa laskea jätevedet vesistöön. Monet tehtaat perustettiin alueille, joilla ei ollut muuta teollisuuden kuormitusta. Osa niistä oli vedenottamoiden yläpuolella, mikä tuotti lisähaasteita vedenpuhdistuksen laadulle. Päästöjä on rajoitettu laeilla ja lupamenettelyllä 1960-luvulta alkaen. Ensimmäisinä alettiin säädellä kiintoaineiden määrää, ettei vesistö madaltuisi, ja biologisesti happea kuluttavien aineiden määrää kalakantojen suojelemiseksi. Biologinen suodatus aktiivilietemenetelmällä on pienentänyt kuormitusta suuresti 1980-luvulta alkaen. Kloorin käytön lopettaminen valkaisussa on pienentänyt kemiallisia päästöjä ja tukkien kuoriminen kuivakuorintamenetelmillä kiintoaineiden määrää.
Tuotannon kasvusta huolimatta teollisuuden päästöt ovat pienentyneet vuosikymmenten kuluessa. Vuonna 2013 massa- ja paperiteollisuuden osuus Suomen fosforipäästöistä oli 3,6 prosenttia ja typpipäästöistä 3,4 prosenttia. Nykyään suurimmat metsäteollisuuden aiheuttamat ympäristöhaitat syntyvät tehtaiden sijaan metsissä.
Miljardiluokan hankkeet

Kuopioon suunnitellaan maailman suurinta havusellutehdasta, Kuopion sellutehdasta. Lakkautetun Kemijärven sellutehtaan tilalle on suunniteltu uutta biosellutehdasta. Vuonna 2018 Metsä Fibre on aloittanut selvityksen Kemin sellutehtaan uusimisesta. Mahdollista on myös että tilalle rakennetaan uusi miljardiluokan biotuotetehdas.
Kirjallisuutta

Kuisma, Markku: Metsäteollisuuden maa 1. Suomi, metsät ja kansainvälinen järjestelmä 1620–1920.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-750-8
Häggman, Kai: Metsäteollisuuden maa 2. Metsän tasavalta: suomalainen metsäteollisuus politiikan ja markkinoiden ristiaallokossa 1920–1939.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-751-6
Aunesluoma, Juhana: Metsäteollisuuden maa 3. Paperipatruunat: metsäteollisuus sodassa ja jälleenrakentamisessa 1939–1950.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-922-7
Jensen-Eriksen, Niklas: Metsäteollisuuden maa 4. Läpimurto: metsäteollisuus kasvun, integraation ja kylmän sodan Euroopassa 1950–1973.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-923-4
Kuisma, Markku (toim.): Metsäteollisuuden maa. 5, Kriisi ja kumous: metsäteollisuus ja maailmantalouden murros 1973–2008.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008.  ISBN 978-952-222-004-2
Aiheesta muualla

Metsäteollisuus ja energia (Arkistoitu – Internet Archive) Metsäteollisuus ry.
Vihreän kullan maa – metsäteollisuus Suomessa Yle Elävä arkisto 2019
Stora Enson paperitehdas Kemin Veitsiluodossa.
Suomen sahateollisuus sata vuotta (1959).
Eero Routamo

Eero Rainer Routamo (31. tammikuuta 1934 Helsinki – 23. lokakuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteilijä. Hän oli Helsingin yliopiston siviili- ja kauppaoikeuden dosentti 1968–1989 ja uudestaan vuodesta 1994. Vaasan kauppakorkeakoulun kauppaoikeuden professori 1970–1981. Helsingin yliopiston siviilioikeuden (apulais)professori hän oli 1989–1994. Yliopistouransa välillä hän oli yrityselämän palveluksessa Kymmene Oy:n lakiasiain johtajana vuosina 1982–1987.
Routamon oikeustieteellinen kirjallinen tuotanto on laaja. Lisäksi hän julkaisi omakustanteena vitsikirjan Vanhat vitsit – ja uudet.
Julkaisut

Liikennevahinko: Oikeustieteellinen tutkimus korvausvastuun syntymisestä liikennevakuutuslain perusteella, Eero Routamo. WSOY, 1967 (Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja. ISSN 0356-7214; 134). (väitöskirja)
Kaupanvastuu ja oikeudellinen virhe irtaimen kaupassa. WSOY, 1969 (Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja 150. ISSN 0356-7214;)
Vastuu työtapaturmasta, WSOY, 1972 (Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja 162. ISSN 0356-7214). ISBN 951-0-00789-7, ISBN 951-0-00788-9
Eero Routamo, Leif Sevón. Ehdotus kauppalaiksi, Oikeusministeriö, 1977. (Oikeusministeriön lainsäädäntöosaston julkaisu 13, ISSN 0356-8431 1977). ISBN 951-46-3109-9
Eero Routamo, Esko Hoppu. Suomen vahingonkorvausoikeus, Econlaw, 1977 ISBN 951-9329-03-X
Kaupan lait. 1, Kotimainen ja kansainvälinen irtaimen kauppa, Lakimiesliiton kustannus, 1990 ISBN 951-640-479-0, 3. uud. p. : Suomen lakimiesliiton kustannus, 1995 ISBN 951-640-758-7.
Esko Hoppu, Eero Routamo. Suomen vakuutusoikeus, Econlaw, 1990 ISBN 952-90-1997-1.
Kaupan lait. 2, Irtaimen kaupan lait ja uudistusehdotukset, Lakimiesliiton kustannus, 1990 ISBN 951-640-480-4
Eero Routamo, Pauli Ståhlberg (toim.). Korkeimman oikeuden vahingonkorvausoikeudelliset ratkaisut 1/1988-4/1995, toimittaneet Suomen lakimiesliiton kustannus, 1995 ISBN 951-640-808-7.
Eero Routamo, Jan Ramberg. Kauppalain kommentaari, Lakimiesliiton kustannus, 1997 ISBN 951-640-966-0
Eero Routamo, Pauli Ståhlberg, Tiina Majola (toim.). Korkeimman oikeuden vahingonkorvausoikeudelliset ratkaisut 5/1995–8/2000, Lakimiesliiton kustannus, 2000 ISBN 952-14-0178-8
Vanhat vitsit – ja uudet, omakustanne, 2006 – 2. täyd. p. 2008
Eero Routamo, Pauli Ståhlberg, Juha Karhu. Suomen vahingonkorvausoikeus . 5. uud. p. Talentum, 2006 (Juridica-kirjasarja, ISSN 1459-7535; 14). ISBN 952-14-0935-5.
P. U. F. Sadelin

Pehr Ulrik Ferdinand Sadelin (27. tammikuuta 1788 Mustasaari – 26. syyskuuta 1858 Hammarland, Ahvenanmaa) oli suomalainen kirkkoherra, Vaasan triviaalikoulun opettaja ja tietokirjailija.
Sadelinin vanhemmat olivat Vaasan hovioikeuden pronotaari Karl Abraham Sadelin ja Anna Elisabet Mosetti. Hän kävi Vaasan triviaalikoulua 1798-1804 ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1805. Sadelin opiskeli Turun akatemiassa ja hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1808 ja maisteriksi 1810. Hänet vihittiin papiksi 1819.
Sadelin toimi Vaasan triviaalikoulussa apologistana vuodesta 1810, alempana kollegana vuodesta 1811 ja ylempänä kollegana vuodesta 1817. Vuodesta 1824 hän oli koulun konrehtorina ja myöhemmin vt. rehtorina. Sadelin oli Vaasan pataljoonan saarnaajana 1826-1831 ja vuodesta 1828 hän oli Hammarlandin kirkkoherrana. Hänestä tuli rovasti 1836 ja lääninrovasti 1851.
Sadelin vihittiin avioliittoon vuonna 1828 Lovisa Carolina Fogelholmin (13. heinäkuuta 1803 Saltvik – 17. joulukuuta 1889 Hammarland) kanssa, jonka isä oli Eckerön kruununnimismies ja jahtimestari Eric Fogelholm. Heille syntyi ainakin yksi lapsi, tytär Ida Ulrica 13. tammikuuta 1838. Sadelin kuoli koleraan 1858.
Sadelin julkaisi 1810 ja 1819 ensimmäiset lajiluettelot Suomen selkärankaiselöäimistöstä (Fauna Fennica). Ensimmäinen osa ol Sadelinin oma väitöskirja J. F. Walleniuksen ohjaama, kaksi vuonna 1819 julkaistua osaa ohjasi Sadelinitse ja vätteöijöinä olivat J. Alcenius ja G. Ingman. Linnuston kuvaus on esitelty suomeksi yhteenvetona osista 1 ja 3.
Kirjallisuutta

Ilkka Mäkinen: P. U. F. Sadelin (1788-1858): präst, skribent och biblioteksman.  Finnish Information Studies, osa 15 Tampereen yliopisto, Informaatiotutkimuksen laitos 2000 ISBN 951-44-5008-6
Esa Lehikoinen,, Risto Lemmetyinen, Timo Vuorisalo & Sari Kivistö. Suomen lintutieteen synty. Turun akatemian aika. Faros, Turku, 2009. ISBN 978-952-5710-04-5.
Aiheesta muualla

Anto Leikola: / Sadelin, Pehr Ulrik Ferdinand (1788–1858) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 9.10.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852
Suomen tieverkon historia

Suomen tieverkon historian on katsottu alkavan jo esihistoriallisella ajalla käytössä olleista maareiteistä. Liikenteen vilkastuessa teiden lukumäärä kasvoi ja kunto kohentui vuosisatojen kuluessa.
Ruotsin ja Venäjän vallan aika

Vanhin kirjallinen lähde Suomen tieverkosta on kuningas Kustaa Vaasan sihteerin Jaakko Teitin vuosina 1555–1556 laatima luettelo yleisten teiden varsilla olevista tiloista, joihin kuningas aikoi asettaa voutejaan. Luetteloon sisältyivät vain tärkeimmät maantiet, joihin kuului myös "yleinen tie Viipurista Uudenmaan kautta meren puolta Turkuun" eli Suuri Rantatie. Luettelon perusteella on voitu laatia kartta Suomen 1500-luvun pääteistä.
Vuoden 1734 laki edellytti yleisiltä teiltä kymmenen kyynärän leveyttä ja kirkko- , mylly- ja muilta paikallisteiltä kuuden kyynärän leveyttä. Tienvarsien pensaikot oli raivattava kolmen kyynärän leveydeltä. Kustaa III aloitti Suomessa suuren tienrakennusohjelman. Ensin oikaistiin vanhoja teitä, sitten aloitettiin Itä-Suomen ja Savon liikenneolojen parantaminen. Koska tienrakennus oli talonpoikien rasituksena, johtivat uudet urakat valituksiin, mutta kuningas oli taipumaton. Vuonna 1786 säädettiin, että tieosuudet oli pidettävä kulkukelpoisina myös talvisin.
1800-luvulle saakka vesitiet olivat kulkureitteinä kuitenkin maanteitä tärkeämpiä. Tienpito oli jo keskiajalla määrätty maanomistajille. Jokainen isäntä siis hoiti maanteitä miten taisi. Harava ja lapio olivat yleisimmät työvälineet. Suot katettiin tietä rakennettaessa risukimpuilla ja savella. Kaupunkien alueella teiden teko ja kunnossapito oli talonomistajien vastuulla. Vuonna 1860 maanteitä oli 19 000 kilometriä. Vasta 1800-luvun lopulla valtio otti vastuun osasta tienpitoa.
Itsenäisyyden ajan tieverkko

Suomen itsenäisyyden alussa teiden kunnossapito oli sidottu maanomistukseen ja koettiin veroluontoisena rasituksena. Tämä ei tyydyttänyt ketään, ja vuonna 1921 valtio otti maantiet hoitoonsa. Uusi tielaki säädettiin vuonna 1918 ja tuli voimaan vuoden 1921 alusta. Kun liikenteen rasitus kasvoi kasvamistaan, täytyi saada käyttöön järeämpää kalustoa ja asiantuntemusta. Yleisten teiden rakentaminen ja kunnossapito siirtyi valtiolle ja kunnille oltuaan sitä ennen lähinnä talonpoikaisväestön rasituksena. Tieverkko oli laadultaan huonoa, ja laadun parantamisesta keskusteltiin vilkkaasti 1920- ja 1930-luvuilla. Tiekomiteat päätyivät suosittelemaan valtatieverkkoa, joka yhdistäisi korkealaatuisemmilla teillä tärkeimmät asutuskeskukset. Vuonna 1938 Suomeen määriteltiin 21 valtatietä ja 32 A-luokan kantatietä.
Ensimmäiset läänintiemestarit astuivat virkoihinsa 1920-luvulla, ja koneellinen teiden kunnossapito alkoi.
Vuonna 1939 talvisota keskeytti tienrakennustyöt. Vain maanpuolustuksen kannalta olennaisia töitä jatkettiin. Painopiste rakentamisessa siirtyi valta- ja kantateiden uusimisesta siihen, että rakennettiin yhteyksiä tiettömille taipaleille Lappiin ja Itä-Suomeen. Sota-ajan liikennöidyin maantie ja strategisesti tärkein yhteys oli Jäämerentie Rovaniemeltä Petsamon Liinahamariin.
Useat talouselämän alat tulivat riippuvaisiksi maantiekuljetuksista. Sen vuoksi tiet oli saatava kulkukelpoisiksi ympäri vuoden. Sotavuosien 1939–1945 aikana tieverkko rappeutui. Sodan jälkeen voimat kuluivat sotakorvausten suorittamiseen, eikä tieverkon korjaaminen ollut mahdollista kuin Pohjois-Suomen jälleenrakentamisen yhteydessä.
Tieverkko saatiin kunnostetuksi liikennöitävään kuntoon vuoden 1947 aikana. Vuoden 1948 syksyllä Suomessa alkoi kausi, jolloin oli suurtyöttömyystalvia. Tilannetta helpotettiin aloittamalla useita tierakennushankkeita työttömyystöinä. Enimmillään TVH:n alaisissa työttömyystöissä työskenteli yli 40 000 ihmistä.
Tielain uudistus, jolla lakkautettiin kunnan- ja kylätiet ja muutettiin ne TVH:n hoitamiksi paikallisteiksi, tehtiin 1954, ja laki tuli voimaan 1958. Heti, kun valtion varoja alkoi vapautua korvauksista, niitä kohdistettiin teiden kunnostukseen ja rakentamiseen. Näin myös voitiin tarjota työtä, jota vailla oli kymmeniä tuhansia ihmisiä 1950-luvun työttömyyden aikana. Maailmanpankin lainojen avulla nostettiin tienrakennus Suomessa nykyaikaiselle tasolle.
Työllisyyspainotteinen tienrakentaminen loppui 1960-luvun puolessa välissä. Koneellistumisen lisäksi tähän vaikuttivat Suomen vuosina 1964–1970 saamat Maailmanpankin lainat. Lainavaroilla alettiin laajasti päällystää teitä sekä rakennettiin moottoritiet Kuljusta Tampereelle ja Helsingin Tattariharjusta Järvenpäähän.
Suomen tieverkko oli kaikilta osiltaan autoliikennekelpoinen ja nykyaikaisella tasolla 1970-luvun alkuun mennessä. Yleisten teiden kokonaispituus oli 71 000 kilometriä. Tielakia uudistettiin vuonna 1958, jolloin hoidettava tieverkko oli kasvanut. Määrää kasvattivat myös uudet rakennustyöt.
Aiheesta muualla

Mauranen, Tapani (toim.): Tuhat vuotta tietä, kaksisataa vuotta tielaitosta. 1. Maata, jäätä, kulkijoita. Tiet, liikenne ja yhteiskunta ennen vuotta 1860.  Helsinki:  Tielaitos, Edita, 1999.  ISBN 951-37-2377-1 (1. osa)  ISBN 951-37-1782-8  (suomeksi)
Masonen, Jaakko et al. (toim.): Tuhat vuotta tietä, kaksisataa vuotta tielaitosta. 2. Soraa, työtä, hevosia. Tiet, liikenne ja yhteiskunta 1860–1945.  Helsinki:  Tielaitos, Edita, 1999.  ISBN 951-37-2475-1 (2. osa)  ISBN 951-37-1782-8  (suomeksi)
Masonen, Jaakko & Hänninen Mauno (toim.): Tuhat vuotta tietä, kaksisataa vuotta tielaitosta. 3. Pikeä, hikeä, autoja. Tiet, liikenne ja yhteiskunta 1945–2005.  Helsinki:  Tielaitos, Painatuskeskus, 1995.  ISBN 951-37-1621-X (3. osa)  ISBN 951-37-1782-8  (suomeksi)
Suomen teiden historia I. Pakanuudenajalta Suomen itsenäistymiseen.  Helsinki:  Tie- ja vesirakennushallitus, Suomen tieyhdistys, 1974.  ISBN 951-46-0802-X (osa 1)  ISBN 951-46-0801-1  (suomeksi)
Suomen teiden historia II. Suomen itsenäistymisestä 1970-luvulle.  Helsinki:  Tie- ja vesirakennushallitus, Suomen tieyhdistys, 1977.  ISBN 951-46-0803-8 (osa 2)  ISBN 951-46-0801-1  (suomeksi)
Thomas Royou

Thomas Royou
Abbé Royou (suom. apotti Royou), oikealta nimeltään Thomas-Marie Royou (1743–1792) , oli ranskalainen filosofian professori ja toimittaja.
Ennen Ranskan vallankumousta Royou tunnettiin ranskalaisen valistuksen vastustajana; hän toimi sisarensa miehen Élie Fréron’n johtaman Année littéraire -aikakauslehden avustajana.
Fréron’n kuoltua vuonna 1776 Royou ryhtyi johtamaan Année littérairea, sillä hänen sisarenpoikansa oli tehtävään vielä liian nuori.
Abbé Royou oli myös toimittajana Journal de Monsieur -lehdessä, jonka ilmestymisen Ranskan akatemia sai lopetetuksi vuonna 1783 lehden julkaistua akatemian kokouksesta epäkunnioittavan yhteenvedon.
Vallankumouksen aikana, vuonna 1790 hän perusti Galart de Montjoien, Julien Louis Geoffroyn ja veljensä Jacques-Corentin Royoun kanssa lehden Ami du roi (Kuninkaan ystävä), joka oli äärirojalistinen ja josta tuli liikkeen ehkä keskeisin äänitorvi. Hän kirjoitti lehteen vastavallankumouksellisten piirien erittäin paljon arvostamia artikkeleita.
Ami du roi -lehti lopetettiin asetuksella 4. toukokuuta 1792 ja abbé Royou asetettiin syytteeseen lehdistönvapauden väärinkäytöstä. Hänet haastettiin Ranskan korkeimpaan oikeuteen, mutta sairas apotti meni maan alle, ja kuoli jonkin aikaa sen jälkeen.
Aiheesta muualla

Harvey Chisick, The Production, Distribution Readership of a Conservative Journal of the Early French Revolution : The Ami du Roi of the Abbé Royou, Philadelphia, American Philosophical Society, 1992 ISBN 0871691981 (englanniksi).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Sairaala

HYKS Meilahden sairaala Helsingissä
Sairaala on laitos, jossa potilaat saavat lääketieteellistä hoitoa. Sairaalassa työskentelee terveydenhuollon ammattihenkilöitä kuten lääkäreitä, sairaanhoitajia, lähihoitajia, fysioterapeutteja ja psykologeja. Sairaalatyö on moniammatillista yhteistyötä, joten edellä mainittujen lisäksi laitoksessa toimii lukuisia muita ammattihenkilöitä, kuten  sosiaalityöntekijöitä,  sihteerejä, laboratoriohoitajia, laitoshuoltajia, välinehuoltajia ja teknikoita.
Historia

Varhaisimmat laitokset, joiden tarkoitus oli antaa hoitoa sairaille, olivat muinaiset egyptiläiset temppelit. Myös kreikkalaisen – ja myöhemmin roomalaisen – lääkinnän jumalan Asklepioksen temppelit ottivat vastaan sairaita henkilöitä. Sri Lankaan perustettiin mahdollisesti maailman ensimmäiset varsinaiset sairaalat noin vuonna 430 eaa., ja 200 vuotta myöhemmin kuningas Ašoka perusti 18 sairaalan ketjun Hindustaniin, Intiaan. Roomalaiset perustivat noin vuonna 100 eaa. sairaanhoitolaitoksia (valetudinaria) sairaille ja haavoittuneille sotilaille. Modernin käsityksen mukaisten sairaaloiden voidaan sanoa saaneen alkunsa keisari Konstantinuksen aikakaudelta vuodelta 331 jaa. 
Keskiajalla sairaaloilla oli myös muita tehtäviä, kuten toimia pyhiinvaeltajien hostellina tai köyhien asujaimistona. Monissa kielissä sairaalaa tarkoittava sana (esimerkiksi engl. hospital, ransk. hôpital) johtuu latinan sanasta hospes ’isäntä’, josta juontuvat myös sanat hotelli ja englannin kielen hospitality ’vieraanvaraisuus’.
1900-luvun alussa modernin ajan piirteen erikoistumisen myötä perustettiin myös erityisesti naisille ja lapsille suunnattuja sairaaloita.
Suomessa sairaalatoiminnan voidaan katsoa alkaneen 17. joulukuuta 1756, jolloin kuningas Aadolf Fredrik allekirjoitti Turun Lasaretin perustamiskirjan.  Turun Lasaretista kehittyi vuosisatojen kuluessa Turun yliopistollinen keskussairaala.  Tyks on Suomen vanhin ja Pohjoismaiden toiseksi vanhin edelleen toimiva sairaala.
Toiminta

Sairaaloissa on muun muassa seuraavia toimintayksiköitä.
Isoimmissa sairaaloissa päivystysalue sisältää myös varsinaista vuodeosastoa lyhytaikaisempaa tarkkailua tarjoavan päivystys- tai tarkkailuosaston.
Sairaaloissa on, laitoksen koon ja erikoistumisen mukaan, usein myös muita yksiköitä. Sairaalassa voi toimia kuntoutusyksikkö, jossa kuntoutetaan henkilöitä ja parannetaan heidän toimintakykyään. Dialyysiosastolla voidaan antaa dialyysihoitoa munuaistauteja sairastaville. Lisäksi sairaaloissa toimii lääkintälaite-, apuväline- ja kiinteistöhuollon yksiköitä sekä hallinnollisia yksiköitä, kuten ensihoitokeskus, jonka tehtäviin kuuluu vastata sairaanhoitopiirin alueen ensihoitopalvelusta.
Erityyppiset sairaalat Suomessa

Suomen viisi suurinta ja monialaisinta sairaalaa on yliopistollisia sairaaloita. Ne ovat Helsingin seudun yliopistollinen keskussairaala, Tampereen yliopistollinen sairaala, Turun yliopistollinen keskussairaala, Kuopion yliopistollinen sairaala sekä Oulun yliopistollinen sairaala. Yliopistollinen sairaala koostuu nimessään mainittavassa kaupungissa sijaitsevasta pääsairaalasta sekä useasta pienemmästä alasairaalasta, joista osa saattaa olla sairaalan nimessä mainittavan kaupungin naapurikunnissa. Yliopistollisen sairaalan yhteydessä toimii sairaalan nimessä mainittavassa kaupungissa sijaitsevan yliopiston lääketieteellinen tiedekunta, ja sairaalassa annetaan opetusta eri lääketieteen alojen ja hoitotyön opiskelijoille. Yliopistollisissa sairaaloissa ovat edustettuina kaikki tai lähes kaikki lääketieteen erikoisalat.
Keskussairaala on ei-yliopistollisen sairaanhoitopiirin keskeisin sairaala, jossa useimmat lääketieteen alat ovat edustettuina. Suurin niistä on Keski-Suomen Sairaala Nova Jyväskylässä. Keskussairaaloita on yksi jokaisessa maakunnassa, poikkeuksena Etelä-Savo ja Lappi, joissa niitä on kaksi. Sairaanhoitopiirejä on Suomessa 20, ja niiden rajat noudattelevat likimain maakuntarajoja eräin poikkeuksin. Kukin keskussairaala kuuluu jonkin yliopistosairaalan alaisuuteen, jonne potilaat voidaan tarvittaessa siirtää, mikäli keskussairaala ei voi tarjota sopivaa hoitoa. Keskussairaaloissa toimii erikoissairaanhoidon ympärivuorokautinen päivystys.
Aluesairaala on sairaanhoitopiirin pienempi sairaala, jossa yleensä toimivat vain keskeiset erikoisalat. Sairaalat voivat olla erikoistuneita johonkin alaan tai potilasryhmään. Monesti aluesairaaloissa on ainakin sisätautien, usein myös kirurgian osastot. Joskus suuret sairaalat on jaettu yksiköihin, jotka sijaitsevat fyysisesti eri rakennuksissa; esimerkeiksi sopivat lastensairaalat ja psykiatriset sairaalat. Sairaalat voivat olla myös yksityisiä; Suomessa ei toistaiseksi kuitenkaan ole yhtään yksityistä yliopistollista sairaalaa.
| Suomen sairaalat> nimi | Suomen sairaalat> sairaalatyyppi | Suomen sairaalat> sijaintikunta |
| --- | --- | --- |
| Helsingin seudun yliopistollinen keskussairaala | yliopistollinen keskussairaala | Helsinki |
| Kuopion yliopistollinen sairaala | yliopistollinen keskussairaala | Kuopio |
| Oulun yliopistollinen sairaala | yliopistollinen keskussairaala | Oulu |
| Tampereen yliopistollinen sairaala | yliopistollinen keskussairaala | Tampere |
| Turun yliopistollinen keskussairaala | yliopistollinen keskussairaala | Turku |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sairaala Wikimedia Commonsissa
Tyksin U-sairaala Turussa
Vanha Kiljavan sairaala Nurmijärvellä.
Radiologi työskentelee
Kirurginen sairaala Helsingissä.
Suomen presidentinvaali 1994

Ensimmäisen kierroksen tulokset
  Martti Ahtisaari
  Elisabeth Rehn
  Paavo Väyrynen
  Keijo Korhonen
Suomen presidentinvaali 1994 oli ensimmäinen uudistetun valtiosäännön mukainen suora kansanvaali, jossa tasavallan presidentiksi valittiin Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) ehdokas, valtiosihteeri Martti Ahtisaari. Koska kukaan ehdokkaista ei saanut ensimmäisellä kierroksella 16. tammikuuta 1994 vaadittua yli puolta annetuista äänistä, 6. helmikuuta järjestettiin toinen kierros SDP:n Ahtisaaren ja Ruotsalaisen kansanpuolueen (RKP) ehdokkaan, puolustusministeri Elisabeth Rehnin välillä.
Ensimmäisellä kierroksella ehdokkaita oli yksitoista: seitsemän puolueiden nimeämää ja neljä vaalioikeutettujen henkilöiden muodostamien valitsijayhdistysten nimeämää ehdokasta. Puolueiden nimeämät ehdokkaat olivat Martti Ahtisaari, Sulo Aittoniemi, Claes Andersson, Raimo Ilaskivi, Elisabeth Rehn, Toimi Kankaanniemi ja Paavo Väyrynen. Valitsijayhdistysten ehdokkaat olivat Keijo Korhonen, Eeva Kuuskoski, Pekka Tiainen ja Pertti Virtanen.
Vaalien toiselle kierrokselle Ahtisaari ja Rehn lähtivät suunnilleen tasaveroisina. Heidän keskinäistä kamppailuaan pidettiin kuitenkin melko värittömänä ja laimeana, koska molemmat olivat monista keskeisistä asioista samaa mieltä. Kumpikin kannatti näkyvästi muun muassa Euroopan yhdentymistä ja Suomen EU-jäsenyyttä.
Vaalissa äänesti ennakkoon noin 1,3 miljoonaa suomalaista eli noin 31 prosenttia äänioikeutetuista.