stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
11. divisioona (talvisota)
Puna-armeijan tavoitteet ja joukot Karjalan kannaksella talvisodassa

Puna-armeijan Karjalankannaksella toimineiden joukkojen tavoitteena oli talvisodan aikana lyödä Suomen puolustusvoimat taistelualueellaan. Hyökkäyksen painopisteeksi oli määrätty Viipurin ja Leningradin välisen rautatien suunta.
Talvisodan alkaessa Karjalankannaksella hyökkäsi Suomen alueelle Neuvostoliiton 7. armeija, jota komensi 2. luokan armeijakomentaja V. Jakovlev. 7. armeijaan kuului sodan alkaessa yhteensä yhdeksän divisioonaa ja panssariarmeijakunta. Alueelle oli siis ilmeisesti keskitetty lähes 200 000 miestä, noin 1 500 panssaroitua ajoneuvoa sekä noin 900 tykkiä ja kranaatinheitintä.
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto totesi puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (kuten ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen Rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen noin 600 000 miestä, 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Puna-armeijan joukkojen johtoa vaihdettiin Luoteisen rintaman perustamisen yhteydessä. Rintaman komentajaksi nimitettiin 1. luokan armeijakomentaja Semjon Timošenko. Samassa yhteydessä Karjalankannaksella toimivat neuvostojoukot jaettiin kahteen armeijaan joukkojen suuren määrän vuoksi. 7. armeija jatkoi länsi-Kannaksen alueella uuden komentajansa (2. luokan armeijakomentaja) Kirill Meretskovin johtamana ja itä-Kannaksen alueelle perustettiin uusi 7. armeijan Oikea Ryhmä, jonka komantajaksi tuli suomalaissyntyinen armeijakunnankomentaja Vladimir D. Grendahl (aik. Wladimir Gröndahl). Uuteen Ryhmään kuuluivat 49. ja 150. jalkaväkidivisioona. Myöhemmin 26. joulukuuta 1939 Ryhmästä muodostettiin Stavkan (Pääsotaneuvosto) antamalla käskyllä numero 0691 uusi Neuvostoliiton 13. armeija jonka komennossa oli nyt 2. luokan armeijakomentajan arvoon ylennetty Grendahl. 13. armeija käsitti 4., 49., 150. ja 142. jalkaväkidivisioonan, 116. haupitsirykmentin, 311. kanuunarykmentin, 39. erillisen panssariprikaatin ja 204. panssaripataljoonan.
Divisioonan tehtävä ja ryhmitys sodan alkaessa

11. divisioona oli ottanut rintamavastuun vasta 27. marraskuuta vaihtaen samalla rintamasta pois 1. divisioonan. Samassa yhteydessä päämajan käskyllä siirrettiin pääaseman sijaintia 15–20 kilometriä lähemmäksi valtakuntien rajaa. Divisioonan tehtävä oli pysäyttää neuvostojoukkojen hyökkäys pääasemassa, jota ryhdyttiin myöhemmin kutsumaan nimellä Mannerheim-linja. Divisioonan vastuualue oli noin 30 kilometriä leveä alkaen Muolaanjärvestä ja päättyen Vuokseen. Vastuualueella oli neljä suurempaa järveä (jo mainittu Muolaanjärvi, Yskjärvi, Kirkkojärvi ja Punnusjärvi) joiden välisille kannaksille divisioona ryhmittyi. Lisäksi divisioonan tehtävänä oli tukea sille alistettujen Muolaan ja Lipolan ryhmää niiden viivytystaistelussa valtakunnan rajan ja pääaseman välisellä alueella. Puolustuksen painopistesuunnaksi oli käsketty Pasurin alue Vuoksen läheisyydessä.
Divisioonan vastuualue oli jaettu kolmeen lohkoon, joista Muolaanjärven ja Kirkkojärven välistä Kyyrölän lohkoa puolusti Jalkaväkirykmentti 31. Toista, Kirkkojärven ja Punnusjärven välistä, Punnuksen lohkoa puolusti Jalkaväkirykmentti 32. Painopistesuunnaksi määritellyn, pohjoisimman Pasurin lohkon puolustamisesta vastasi Jalkaväkirykmentti 33. Divisioonan ainoaksi reserviksi oli varattu Kevyt osasto 11, joka oli sijoitettuna reilun 5 kilometrin päähän käsketystä etulinjasta.
Divisioonalle alistettujen Muolaan ja Lipolan ryhmien joukot olivat asemissaan valtakunnan rajan ja pääaseman välisellä alueella. Lipolan ryhmään kuuluvat JP 2 ja ErP 5 olivat ryhmittyneenä Lipolan alueella ja Valkjärven alueelle oli ryhmittyneenä ErP 2. Muolaan ryhmän JP 3 oli Lintulan-Jäppilän alueella, ErP 4 Kekrolassa ja ErP 1 hieman taempana Suulajärven alueella.
Divisioonan tehtävä ja ryhmitys sodan alkaessa > Linnoittamistilanne 11. divisioonan lohkolla sodan alkaessa

11. divisioonan lohko oli heikoimmin linnoitettu kaikista pääasemassa olleista yhtymistä. Syynä tähän oli se, että pääaseman sijaintia oli muutettu lähemmäs valtakunnan rajaa hieman ennen sodan alkamista ja alkuperäiseen pääasemaan rakennetut betoniset kestolaitteet (54 kappaletta) jäivät siis nyt määritellyn pääaseman selustaan. Linnoittamistilanne oli lohkoittain osapuilleen seuraava:
Kyyrölän lohkolla vain ampumapesäkkeet olivat valmiina, mutta taistelu- ja yhteyshaudat olivat vielä keskeneräisiä. Asemien edessä oli yhtenäiset panssari- ja piikkilankaesteet. Alueella oli suoritettu linnoittamistoimenpiteitä jo kesällä 1939 vapaaehtoisvoimin, koska alueelle oli suunniteltu viivytysasemaa.
Punnuksen lohkolla taisteluasemat olivat pääosin valmiit, mutta hyökkäysvaunu- ja piikkilankaesteissä oli vielä aukkoja. Alueelle suunniteltua viivytysasemaa oli linnoitettu vapaaehtoisvoimin mm. kesällä 1939.
Pasurin lohkon linnoitustyöt olivat edenneet pisimmälle. Taisteluasemat olivat pääosin valmiina ja estetyötkin olivat valmiita muutamaa panssarivaunuestettä lukuun ottamatta.
Pääaseman etupuolella oli valmiina jo tärkeimmät viivytyslinjat divisioonan vastuualueella. Pääasema oli vielä täysin vailla syvyyttä, koska tukilinja oli vasta tiedusteltuna.
Yleiskuvaus divisioonan käymistä taisteluista > Tammikuun 1940 taistelut

11. divisioona numeroitiin uudelleen heti vuodenvaihteen jälkeen ja sen uudeksi numeroksi tuli 2. divisioona. Samassa yhteydessä myös divisioonan yksiköt numeroitiin uudelleen. Divisioonan yksiköiden uudet numerot löytyvät artikkelin yläosasta.
Taistelutoiminta 2. divisioonan alueella oli tammikuun aikana melko vähäistä. Merkittävimmät taistelut käytiin neuvostojoukkojen partioiden kanssa Muolaanjärven itärannan alueella puna-armeijan partioiden pyrkiessä divisioonan alueelle. Muilla lohkoilla neuvostojoukot lähinnä tulittivat suomalaisten asemia mm. tykistöllä. Suomalaisjoukkojen onnistui kuitenkin torjua vastustajan iskuja mm. tykistön tuella. Suomalaisjoukkoja vaihdettiin etulinjasta reserviin useita kertoja kuun aikana. Joukkojen vaihdoilla pyrittiin saamaan aikaa reservissä olleille joukoille sekä lepoon että koulutukseen.
Rauha 13. maaliskuuta 1940

Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
2.(11.) divisioona vetäytyi muun III armeijakunnan mukana uudelle valtakunnanrajalle tehdyn rauhansopimuksen mukaisesti 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään 7 kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin mm. maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Tappiot

Talvisodan aikana 11.Divisioona (sodan päättyessä 2. divisioona uudelleen numeroituna) kärsi tappiot, jotka eriteltynä olivat noin 1 030 kaatunutta, noin 180 kadonnutta ja noin 2 700 haavoittunutta. Kokonaistappioiksi muodostui näin noin 3 910 miestä.
Divisioonan tykistön pääkalustona oli kuvassa näkyvä 76 K 02.
Neuvostoliiton 7. armeijan joukkoja etenemässä Karjalankannaksella joulukuun 1939 alussa
11. divisioonan vastuualue ja sille alistettujen joukkojen ryhmitys joulukuun puolivälissä 1939, jolloin neuvostojoukkojen ensimmäinen suurhyökkäys oli alkamassa.
Pääaseman siirtäminen 11. divisioonan alueella eteenpäin merkitsi sitä, että osa joukoista joutui aloittamaan taistelunsa keskeneräisissä taisteluasemissa. Kuva Summasta, joka ei kuulunut divisioonan vastuualueeseen
Suomalaiset noudattivat vetäytyessään ns. poltetun maan taktiikkaa. Kuva Suojärveltä.
11. Divisioona vastasi pääaseman puolustamisesta Muolaanjärven ja Vuoksen välisellä n. 30 kilometriä leveällä alueella.
Neuvostojoukot käyttivät jo joulukuussa runsaasti panssarivoimia hyökkäyksissä. Kuvassa puna-armeija T-26. Kuva Kollaanjoen rintamalta.
Lähitorjuntamiehet eivät päässeet enää helposti neuvostopanssarien lähelle polttopulloineen.
Kuvassa suomalaisasemien eteen tuhottu neuvostoliittolainen T-26-hyökkäysvaunu.
Väliasemassa 11. divisioonan joukoilla oli käytettävissään pääosin linnoitetut asemat, Salmenkaidan lohkolla oli jopa runsaasti betonista rakennettuja ns. kestolinnoituslaitteita. Kuvassa betonisen linnoituslaitteen majoitustiloja Summankylä 10 - korsusta.
Divisioona joutui käymään taisteluitaan ennalta varustamattomissa asemissa, joten kuvan kaltaiset tilapäiset asemat tulivat tutuiksi.
Maaliskuun taistelunsa 2. divisioona joutui käymään etukäteen linnoittamattomissa asemissa eli kuvan mukaisesti asemat jouduttiin valitsemaan tilanteen mukaan.
Divisioonan tykistöllä oli käytössään myös kuvassa olevaa 122 H 09 - kalustoa.
Kalliomaalaus

Kohta Lascauxin luolan maalauskentässä.
Yksityiskohta Etelä-Savossa sijaitsevissa Astuvansalmen kalliomaalauksissa.
Kalliomaalaukset ovat ihmisten kivipinnalle tekemiä esihistoriallisia maalauksia. Maalausten aiheena voivat olla ihmiset, veneet, saalis- ja muut eläimet sekä symbolit.
Punamultamaalaukset on tehty paikallisesta rautapitoisesta savesta, jonka sidosaineena on mahdollisesti käytetty linnun munaa, verta tai rasvaa. Paleoliittisissa luolamaalauksissa käytettiin muitakin värejä, mutta nuoremmissa kuvissa niitä ei ole havaittu. Kalliomaalaukset ovat kalliotaiteen eräs muoto, johon luetaan kuuluvaksi myös kalliopiirrokset. Kalliomaalauksia on voitu tehdä myös luoliin, jolloin puhutaan luolamaalauksista.
Fennoskandian kalliomaalaukset

Suomessa on löydetty 96 kohteesta kalliomaalauksia, joissa voidaan erottaa kuvioita. Näiden lisäksi tunnetaan vielä 26 kohdetta, jossa kuviot eivät enää erotu. Suomen maalaukset ovat tehneet pyyntiyhteisöjen jäsenet noin 5 000−1 500 eaa. Tuotteliain vaihe sijoittuu 4 000−3 600 eaa. tienoille. Tihein maalauskohteiden keskittymä on Saimaan ja Päijänteen vesistöissä. Kalliomaalauksia on hajallaan alueella, joka kattaa seudun Oulusta etelään ja Suomenselän itäpuolisen alueen. Maalauskohteet käsittävät yleensä vain 1−10 kuviota, mutta eräät suuret kohteet sisältävät niitä moninkertaisen määrän. Kolme suurinta maalauskenttää ovat Laukaan Saraakalliolla, jossa on noin 200 kuviota; Mikkelin Astuvansalmella (65 kappaletta) ja Suomussalmen Hossassa olevalla Värikalliolla (61 kpl). 2020-luvulle tultaessa Suomesta on löytynyt keskimäärin yksi kuvakallio vuodessa.
Ruotsin kalliomaalaukset sijaitsevat Norlannissa Pohjois-Ruotsissa, Värmlannissa Lounais-Ruotsissa aivan Norjan rajalla ja Bohuslänin rannikolla Etelä-Ruotsin länsirannikolla. Maalauksia ovat tehneet pääasiassa pyyntiväestön jäsenet, mutta joidenkin etelässä sijaitsevien kuvioiden tekijöiksi epäillään viljelyväestöä. Ruotsissa tunnetaan 52 maalauskohdetta.
Pyyntiväestö on tehnyt myös Norjan kalliomaalaukset. Löydettyjen maalausten jakautuminen on epätasaista. Etelä-Norjassa on useita kohteita, mutta maalauksia on myös Etelä- ja Pohjois-Tøndelagenin rannikkoseudulla, Lofooteilla, sekä sen vastaisella mantereella olevalla selkeällä esiintymisalueella. Muita maalauksia on hajallaan Lofoottien rannikolla. Kuuluisimmat kalliomaalauskohteet ovat Altan kalliokuvat, joissa on yhteensä 6 000 piirrosta tai maalausta yli sadassa maalauskentässä.
Venäjällä aivan Norjan rajalla on myös kalliomaalaus, joka herättää toiveita maalausalueen jatkumisesta pitemmällekin Kuolan niemimaalle.
Aasia

Altain vuoristo on Venäjän, Kiinan ja Mongolian rajaseutua. Sieltä tunnetaan lukuisia kalliopiirros- ja kalliomaalauskohteita seudun luolissa ja kallionseinämissä. Pohjois-Kiinassa Thuang-ihmiset käyttivät kalliomaalauksia viestintään jokijumaluutensa kanssa. Australian kalliomaalaukset ovat usein kalliokielekkeiden alla. Australian kalliomaalaukset ovat usein kalliokielekkeiden alla. Uusi löytö on Marosin luolamaalaukset, jotka ajoitetaan yli 35 000 vuoden taakse.lähde?
Toistaiseksi vanhimmat eläintä esittävät luolamaalaukset on löydetty Indonesian Sulawesin saarelta Leang Karampuangin kalkkikiviluolasta. Villisikaa ja kolmea ihmishahmoa esittävän maalauksen iäksi on määritetty vähintään 51 200 vuotta. Tutkijat pitivät 2024 mahdollisena, että jossain on vielä iäkkäämpiä esimerkkejä esittävästä taiteesta. Vanhoja maalauksia on löydetty myös Indonesian Borneolta Itä-Kalimantanin vuoriston Lubang Jeriji Saléhin luolasta. Maalaukset löytyivät 1990-luvulta ja vuonna 2018 niiden iäksi määritettiin yli 40 000 vuotta, mutta mahdollisesti noin 51 800 vuotta. Sulawesin saarelta löydettiin noin 45 000 vuotta vanhoja luolamaalauksia, jotka kuvaavat sulawesinsikaa.
Afrikka

Afrikasta on löytynyt lukuisia luolamaalauksia. Afrikan sarvesta Laas Geelin luolasta löytyneet maalaukset ovat lähes 10 000 vuotta vanhoja. Myös Somaliasta tunnetaan vanhoja luolamaalauksia. Vielä vanhempia luolamaalauksia on löytynyt Etelä-Afrikasta.
Kalliomaalausten ikonografiaa

Suomen kalliomaalaukset ovat osa Norjasta Siperiaan ulottuvaa pohjoista kuvavyöhykettä. Ne ovat metsästäjien tekemiä, ja kuvaavat useimmiten riistaeläimiä sekä ihmisiä. Ne ovat yleensä rannalla, ehkä tehty veneestä tai jäällä seisten. Suomalaisille kalliomaalauksille on myös tyypillistä, että ne useimmiten sijaitsevat lounaaseen päin.
Manner-Euroopan tunnettuja kalliomaalauksia ovat muun muassa Lascaux'n ja Altamiran eläimiä esittävät kuvat, joissa eläimen hahmo on kuvattu melko tarkasti, tosin hieman tyylitellen. Ne ovat peräisin jääkauden myöhäispaleoliittiselta ajalta, jonka alussa metsästyksellä itsensä elättävä nykyihminen saapui maanosaamme. Joissain kuvissa on vain piirretty eläimen ääriviivat, toisissa käytetty muutamaa väriä.
Luolien seinille maalattiin jääkaudella eniten villihevosia, biisoneita ja alkuhärkiä. Myös hirvet, norsut, mammutit ja vuohet ovat melko yleisiä. Karhuja ja muita petoja on vain joskus. Luolamaalauksissa harvinaisia aiheita, mutta alueen luonnossa yleisiä ovat peura ja villiaasi; varsinkin peura oli jääkaudella tärkeä riistaeläin. Pienissä kivikautisissa esineissä yleiset linnut ja kalat ovat luolataiteessa harvinaisia. Näin ollen monet luolamaalauksissa kuvatut eläimet ovat tuolloin paljon metsästettyjä eläimiä, mutta eivät läheskään kaikki. Joissain maalauksissa esiintyy ihmisen ja eläimen sekasikiö tai eläimen taljaan pukeutunut ihminen, luultavasti kivikauden šamaani. Joskus harvoin näkyy metsästäjä kuolleena, metsästettävän eläimen maahan puskemana. Luolamaalauksissa on runsaasti myös alastomien naisten kuvia, joissa seksuaalisuus on korostunut, ja myös naisen sukuelinten kuvia. Melko paljon on myös abstrakteja kuvioita, joista osalla on seksuaalinen merkitys, osan merkitystä ei tunneta. Osa voi esittää venettä ja majaa.
Kirjallisuutta

Grönhagen, Juhani: Ristiinan Astuvansalmi, muinainen kulttipaikkako? SM-1994 (Suomen Museo)Vammala 1994.
Hällristningar och hällmålningar i Sverige. Huvudredaktörer S. Janson, E.B. Lundberg och U. Bertilsson. Forum, Helsingborg 1989.
Jussila, Timo: Saimaan kalliomaalausten ajoitus rannansiirtymiskronologian perusteella.
Kivikäs, Pekka: Suomen kalliomaalausten merkit.  Jyväskylä:  Atena Kustannus OY, 2009.  ISBN 978-951-796-590-3
Kivikäs, Pekka: Saraakallio – muinaiset kuvat. Atena, Jyväskylä 1990.
Kivikäs, Pekka: Kalliomaalaukset: Muinainen kuva-arkisto.  Jyväskylä:  Atena, 1995.  ISBN 951-9362-81-9
Kivikäs, Pekka: Kalliomaalausten kuvamaailma.  Jyväskylä:  Atena, 1997.  ISBN 951-796-036-0
Kivikäs, Pekka: Kallio, maisema ja kalliomaalaus.  Suomi:  Minerva Kustannus Oy, 2005.  ISBN 952-5478-61-0  (suomeksi)
Kivikäs, Pekka: Vorhistorische Felsmalerei in Finnland. Jyväskylä 1997.
Kivikäs, Pekka: Kalliomaalausraportteja 1. Kopijyvä Jyväskylä 1999.
Kivikäs, Pekka: Kalliokuvat kertovat.  Jyväskylä:  Atena, 2000.  ISBN 951-796-221-5
Luho, Ville: Klippmålningen vid Juusjärvi. FM Helsinki 1962.
Luho, Ville: Uusi kalliomaalauslöytö. Geologi nro 9. 1963.
Miettinen, Timo & Willamo, Heikki: Pyhät kuvat kalliossa.  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-21930-9
Parkkinen, Jukka & Wetterstrand, Tuija: Suomen kalliomaalaukset. Bongarin käsikirja.  Helsinki:  SKS, 2013.  ISBN 978-952-222-396-8
Pentikäinen, Juha: Samaanit. Jyväskylä 1998.
Ristad och Målad – Aspekter på nordisk bergkonst. Redaktion T. Edgren och H. Taskinen. Museiverket, Nordiska Ministerrådet. Vammala 2000.
Sarvas, Pekka: Die Felsenmalerei von Astuvansalmi. SM.1969.
Sarvas, Pekka: Astuvansalmen kalliomaalaus. Ristiinan entisyyttä ja nykypäivää. Helsinki 1973.
Sarvas, Pekka ja Taavitsainen, J.-P.: Kalliomaalauksia Lemiltä ja Ristiinasta. SM, Tapiola 1976.
Siikala, Anna-Leena: Suomalainen šamanismi. Hämeenlinna 1992.
Turun maakuntamuseo. Kalliotaidetta – tutkimusta ja tulkintaa. Raportteja 11. 1990.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pekka Kivikäs: Suomen kalliomaalaukset (Arkistoitu – Internet Archive). Kulttuurin Keski-Suomi -portaali.
Antti Lahelma: Tiivistelmä väitöskirjasta A Touch of Red: Archaeological and Ethnographic Approaches to Interpreting Finnish Rock Paintings. (suomeksi)
Oldest Australian rock art discovered
Analysis suggests France cave art is 'oldest'
Palaeolithic rock art at risk in Egypt
Race to record ancient rock art in Texas
First Neanderthal paintings on a Spanish cave?
2,000 year-old cave paintings found in Mexico
Ancient cave paintings found in Peru
Laser Technology Captures Aboriginal Rock Art in Kakadu National Park (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Taidesuuntauksia |
| --- | --- |
Esihistoriallinen taide:  Kalliopiirros  Kalliomaalaus 
Klassinen aika:  Mesopotamian taide  Muinaisen Egyptin taide  Antiikin Kreikan taide  Hellenistinen taide  Rooman valtakunnan taide 
Bysantti:  Varhaiskristillinen taide  Karolinginen renessanssi  Bysantin taide 
1000–1300-luvut:  Ottolainen taide  Romaaninen tyyli  Gotiikan taide 
Renessanssi 1400-luku:  Renessanssin taide 
1500-luku:  Manierismi 
1600-luku:  Barokki 
1700-luku:  Rokokoo  Klassismi  Romantiikka 
1800-luku:  Kansallisromantiikka  Düsseldorfin koulukunta  Hudson River -koulukunta  Prerafaeliitit  Estetismi  Arts and crafts  Naturalismi  Realismi  Impressionismi  Postimpressionismi  Akateeminen taide  Piktorialismi  Primitivismi  Symbolismi  Uusbarokki  Uusgotiikka  Uusklassismi  Uusrenessanssi  Jugend 
Modernismi 1900 alkaen:  Jugend  Naivismi  Fauvismi  Ekspressionismi  Kubismi  Dada  Abstrakti taide  Futurismi  Suprematismi  Konstruktivismi  De Stijl 
1920 alkaen:  Uusasiallisuus  Art deco  Surrealismi  Bauhaus  Funktionalismi  Yhteiskunnallinen realismi  Regionalismi  Sosialistinen realismi  Totalitaristinen taide 
1945 alkaen:  Abstrakti ekspressionismi  Cobra  Informalismi  Art brut  Tasismi  Konkretismi 
Nykytaide 1960 alkaen:  Pop-taide  Uusi realismi  Fluxus  Minimalismi  Fotorealismi  Op-taide  Kineettinen taide  Valotaide  Prosessitaide  Käsitetaide  Arte povera  Feministinen taide  Postmodernismi 
1980 alkaen:  Uusekspressionismi  Transavantgarde  Uusminimalismi  Neo-Geo  Tila- ja ympäristötaide  Mediataide  Young British Artists  Outsider-taide  Performanssi  Videotaide  Yhteisötaide  ITE-taide  Graffiti 
2000 alkaen:  Abjektitaide  Appropriaatio  Artivismi  Biotaide  Katoava taide  Paikkasidonnainen taide  Relaatiotaide  Äänitaide 
Vuodesta 1000 alkaen kyseessä ovat länsimaiset taidesuuntaukset
Ranskassa kivikaudella jääkauden loppupuolella Lascaux'n luolaan maalattu luolamaalaus.
Myöhäispaleoliittinen biisonin kuva Altamiran luolassa.
Jäljennös luolaan piirretystä mammutin kuvasta.
Lähes 10 000 vuotta vanhat luolamaalaukset Laas Geelin luolassa kertovat karjanhoidosta muinaisessa Afrikassa
Kemin veritorstai

Lakkolaisten ja poliisin välinen yhteenotto. Vasemmalla keskellä oletetaan olevan Felix Pietilä kaatumassa.
Kemin veritorstai oli Kemissä 18. elokuuta 1949 tapahtunut poliisien ja työläisten välinen kahakka, jossa sai surmansa kaksi ihmistä. Tuolloin paikkakunnalla oli meneillään paikallisesta palkkariidasta alkunsa saanut Kemiyhtiön työntekijöiden lakko, joka nähtiin laajemmin Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) ja Fagerholmin sosiaalidemokraattisen vähemmistöhallituksen välisenä voimainkoitoksena. Kemin veritorstai on Suomen historian toistaiseksi viimeinen kuolonuhreja vaatinut poliittinen väkivaltaisuus.
Kemin lakon taustalla oli ensimmäinen sodanjälkeinen laaja laskusuhdanne, joka iski voimakkaimmin puunjalostusteollisuuteen. Maaliskuussa 1949 kortistoissa oli yli 50 000 työtöntä ja saman vuoden syystalvella jo 60 000. Viennin kannattavuutta yritettiin parantaa kahdella devalvaatiolla, jotka lisäsivät kulutustavaroiden hintojen ja elinkustannusten nousua. Jo loppuvuodesta 1948 SAK oli vaatinut 5,5 prosentin yleistä palkankorotusta, mutta hallituksen painostuksesta SAK:n sosialidemokraattinen johto suostui myönnytyksiin. Keväällä 1949 seitsemän kansandemokraattista ammattiliittoa vaati palkkojen korottamista.