stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vallisaari
Saaren avautuminen ja nykyinen käyttö

Vielä puolustusvoimien luovuttua saaresta yleisön liikkuminen on ollut rajoitettua, koska vuoden 1937 räjähdyksen jäljiltä maastossa on räjähteitä.
Saaren tulevan käytön suunnittelu alkoi edetä kesäkuusta 2012, jolloin muodostettiin suunnittelutyöryhmä. Sen jäsenet edustivat eri valtionelimiä, kuten Metsähallitusta, Senaatti-kiinteistöjä, Museovirastoa ja eri ministeriöitä. Sitä johtaa budjettineuvos Helena Tarkka. Työryhmän toimenkuvaan kuuluivat myös Kuninkaansaari ja Kuivasaari. Työryhmän ehdotus julkistettiin maaliskuussa 2013. Työryhmän näkemyksen mukaan saaria on pyrittävä kehittämään niin, että ne avataan vaiheittain virkistys- ja ulkoilukäyttöön, ja matkailua niillä kehitetään hyödyntäen saarten kulttuuri- ja sotahistoriaa, luontoa ja yhteyttä Suomenlinnan maailmanperintökohteeseen.
Keväällä 2016 Vallisaari ja Kuninkaansaari avautuivat yleisölle virkistystä ja luontomatkailua varten, ja sinne alkoi myös säännöllinen vuoroveneyhteys Kauppatorilta. Saaren toiminnasta vastaa Metsähallituksen luontopalvelut. Saarien käyttöä ja kehittämistä varten on tehty maankäytön yleissuunnitelma.
Saari kuuluu valtakunnallisesti merkittävään rakennettuun kulttuuriympäristöön ja Suomenlinnan Unescon maailmanperintökohteen suojavyöhykkeeseen (buffer-zone). Saarella sijaitsee myös 1999 suojeltu 0,55 hehtaarin tervaleppäkorpi. Lisäksi Vallisaaresta lähialueineen on tavattu 2008 mennessä 76 uhanalaista, silmälläpidettävää tai luontodirektiivin lajia.
Vallisaaren eteläosa pysyy toistaiseksi suljettuna turvallisuussyistä (poliisilain 52 §:n nojalla annetun asetuksen 1104/2013 mukainen liikkumis- ja oleskelurajoitusalue) ja eteläosaan rantautuminen ja siellä liikkuminen on kielletty rangaistuksen uhalla.
Vallisaaressa järjestettiin 12.6.–26.9.2021 Helsinki Biennaali -taidetapahtuma. Helsingin Taidemuseo HAM kuratoi ja tuotti näyttelyn.
Kuvia

Vallisaaren vanha kylänraitti
Aleksanterin patteri ja näköalatasanne
Vallisaarenlampi
Näkymä Vallisaaresta merelle
Kirjallisuutta

Ove Enqvist & Taneli Eskola: Kruunun jalokivet – Vallisaari ja Kuninkaansaari.  Vantaa:  Moreeni, 2011.  ISBN 978-952-254-065-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vallisaari Wikimedia Commonsissa
Vallisaari Metsähallitus.
Vallisaari Luontoon.fi.
Vallisaari vasemmassa alanurkassa.
Vallisaari
Entinen luotsien asuintalo Vallisaaren pohjoisrannalla
Siirtokirjoitus

Siirtokirjoitus (toisinaan  siirtokirjainnus, siirrekirjoitus tai siirrekirjainnus) on kirjoituksen muuntamista kirjoitusjärjestelmästä toiseen. Siirtokirjoitus pyrkii korvaamaan vieraat kirjoitusmerkit sellaisilla, jotka ovat lukijalle tuttuja tai ainakin vähemmän outoja kuin alkuperäiset. Siirtokirjoituksen lajeja ovat translitterointi ja transkriptio, joiden välinen ero ei aina ole aivan selvä.
Siirtokirjoitus voi tapahtua kahden äännekirjoitukseen perustuvan järjestelmän (esimerkiksi latinalaisen ja kyrillisen) välillä, mutta toinen tai kumpikin kirjoitusjärjestelmä voi perustua tavu- tai sanakirjoitukseenkin. Muuntamista erityisesti latinalaiseen kirjaimistoon kutsutaan latinaistamiseksi ja siinä käytettävää järjestelmää samoin kuin lopputulosta latinaistukseksi  (vieraskielisiä malleja seuraten voidaan puhua myös latinisaatiosta tai romanisaatiosta). Latinaistettuja nimiä voidaan nähdä päivittäin tiedotusvälineissä, kun esimerkiksi venäläisiä, arabialaisia tai kiinalaisia erisnimiä kirjoitetaan latinalaisin kirjaimin.
Translitterointia vai transkriptiota?

Jos siirtokirjoitus tehdään korvaamalla lähdekielen kirjaimet kohdekielen kirjaimilla jonkin säännöstön mukaan, voidaan puhua translitteroinnista tai translitteraatiosta. Koska muunnos tällöin tapahtuu kaavamaisesti kirjoitusasun pohjalta, sitä tehtäessä ei tarvitse erikseen pohtia kirjainten äänteellistä vastaavuutta. Tämä kuitenkin edellyttää, että sekä lähde- että kohdekieli käyttävät äännekirjoitusta. Sanakirjoituksen yhteydessä on sen sijaan pyrittävä valitsemaan kohdekielen merkit niin, että lukija osaa yhdistää ne lähdekielen mukaiseen ääntämykseen; tällöin  voidaan puhua transkriptiosta tai transkriboinnista.
Termistö ei kuitenkaan ole täysin vakiintunutta, sillä usein transkriptiotakin kutsutaan translitteroinniksi. Toisaalta transkriptiota voidaan joskus pitää yläkäsitteenä ja translitterointia sen erikoistapauksena. Kahden äännekirjoitusjärjestelmän välistä siirtokirjoitusta voidaan kutsua transkriptioksi etenkin, jos se pyrkii heijastamaan äänneasua pikemmin kuin kirjoitusasua.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Venäläinen nimi kyrillisin kirjaimin | Борис | Николаевич | Ельцин |
| Kansainvälinen translitterointi | Boris | Nikolaevič | Elʹcin |
| Suomalainen translitterointi | Boris | Nikolajevitš | Jeltsin |
| Ruotsalainen translitterointi | Boris | Nikolajevitj | Jeltsin |
| Englantilainen translitterointi | Boris | Nikolayevich | Yeltsin |
| Ranskalainen translitterointi | Boris | Nikolaïevitch | Ieltsine |
| Saksalainen translitterointi | Boris | Nikolajewitsch | Jelzin |
| Puolalainen translitterointi | Boris | Nikołajewicz | Jelcyn |
| Foneettinen transkriptio (IPA) | [bɐˈrʲis | nʲɪkɐˈlaɪvʲɪtɕ | ˈjelʲtsɨn] |

Translitterointi pyrkii siis ensisijaisesti heijastamaan alku­peräistä kirjoitus­asua, kun taas transkriptio heijastaa äänne­asua. Ihanteellisessa trans­litteroinnissa kutakin alku­kielen merkkiä vastaa aina tietty kohde­kielen merkki ja päinvastoin, niin että kirjoitus voidaan palauttaa täsmälleen alku­peräiseen muotoon yksin­kertaisesti toistamalla trans­litterointi käänteisenä. Oikean äänne­asun hahmottamiseksi pitäisi kuitenkin tällöin peri­aatteessa ymmärtää myös, miten alku­kielen oikeinkirjoitus kytkeytyy ääntämykseen. Koska kohde­kielisen kirjoituksen suhde ääntämykseen voi olla aivan erilainen kuin alku­kielisen kirjoituksen, trans­litteroinnissa päädytään usein tekemään moni­mutkaisia ja epätarkkoja sopimuksia kirjainten korvaamisesta. Tällöin yksittäistä kirjainta voi vastata usean kirjaimen yhdistelmä tai yhdellä merkintä­tavalla voi olla useita mahdollisia vastineita toisessa kirjoitus­järjestelmässä. Käytännössä siirto­kirjoitus onkin usein jonkin­lainen trans­litteroinnin ja transkription väli­muoto, joka ei ole yksi­selitteisesti palautettavissa alku­peräiseen kirjoitus­asuun ja joka toisaalta antaa vain ylimalkaisen kuvan alku­kielisestä ääntämyksestä.
Lähikäsitteitä

Mitään siirtokirjoituksen muotoa ei pidä sekoittaa kääntämiseen, jossa lähdekielen sanoilla ilmaistut ajatukset pyritään ilmaisemaan kohdekielen sanoilla. Siirtokirjoituksessa ei pyritä välittämään sanojen sisältöä vaan lähinnä niiden kirjoitus- tai ääntämisasua. Siirtokirjoitusta sovelletaankin yleensä vain erisnimiin, joita ei ole tarkoituksenmukaista tai mahdollistakaan kääntää.
Translitterointi on erotettava litteroinnista eli äänitetyn puheen tai sanelun kirjaintamisesta. Litteroinnissa puhe muunnetaan kirjoitukseksi, jota voidaan sitten välittää, eritellä tai arkistoida. Toisin kuin siirtokirjoituksessa, yleensä litteroinnissa keskeistä on sanojen sisältö.
Eräänlaisena transkription erikoistapauksena tai muunnelmana voidaan pitää tarkekirjoitusta eli foneettista transkriptiota, joka toisaalta vertautuu litterointiin sikäli, että se perustuu puheeseen eikä välittäjänä käytetä toista kirjoitusjärjestelmää. Tarkekirjoitus keskittyy erityisesti ääntämyksellisiin yksityiskohtiin ja palvelee kielitieteellistä tutkimusta ja kielenopetusta.
Siirtokirjoituskäytäntöjä > Äännekirjoituksen latinaistus > Kyrillinen kirjaimisto

Kyrillisiä kirjaimia translitteroitaessa on Suomessa pyritty noudattamaan omaa yhtenäistä käytäntöä 1800-luvun lopulta lähtien. Suomen Standardisoimisliiton määrittämä kansallinen standardi SFS 4900 eroaa sekä YK:n suosittamasta kansainvälisestä ISO 9 -standardista että englanninkielisissä maissa noudatettavista käytännöistä. Esimerkiksi venäjänkielinen nimi Толстой translitteroidaan suomalaisten sääntöjen mukaan Tolstoi, ISO 9:n mukaan Tolstoj ja englanniksi yleisimmin Tolstoy. Usein translitterointi otetaan sellaisenaan englanninkielisestä tekstistä, ja tällöin päädytään lähes aina virheelliseen suomenkieliseen asuun.
Muutamiin merkittäviin historiallisiin nimiin on suomen kielessä vakiintunut kirjoitusasu, joka ei noudata translitterointistandardia. Sellaisia ovat muun muassa Leo (ven. Лев Lev) Tolstoi ja Josif (ven. Иосиф Iosif) Stalin.
Venäjän ulkomaanpasseihin nimet kirjoitettiin ennen ranskankielisen, mutta nykyisin englanninkielisen translitteroinnin mukaisesti. Jos kyrillisin aakkosin kirjoitetun nimen haltija muuttaa ulkomaille, hän yleensä omaksuu paikallisen tavan mukaisen kirjoitusasun. Historialliset nimet eivät aina tällä tavoin muutu, vaan ne kirjoitetaan yhä kansallisen translitterointikaavan mukaisesti: Sergei Rahmaninov (ei ”Sergei Rachmaninoff”). Horjuvuutta esiintyy muun muassa seuraavissa nimissä: Igor Stravinski ~ Igor Stravinsky, Vatslav Nižinski ~ Vaslav Nijinsky, Maksim Šostakovitš ~ Maxim Shostakovich, Bella Davidovitš ~ Bella Davidovich.
Kyrillisen kirjaimiston siirtokirjoituksessa on jonkin verran myös lähdekielestä riippuvia eroja, joten asianmukainen translitterointi on syytä tarkistaa kunkin kielen kohdalla erikseen:
bulgaria
makedonia
serbia
ukraina
valkovenäjä
venäjä.
Siirtokirjoituskäytäntöjä > Äännekirjoituksen latinaistus > Kreikkalainen kirjaimisto

Kreikan kielen siirtokirjoituksessa on noudatettu suomenkielisissä teksteissä pääsääntöisesti standardia SFS 5807 (joka pohjautuu saksalaiseen standardiin DIN 31 634 ja osin eroaa kansainvälisestä standardista ISO 843). Se sisältää nykykreikan transkribointisääntöjen lisäksi translitterointisäännöt etenkin muinaiskreikkaa varten.
Kansainväliseen yhtenäistämiseen vedoten YK on suositellut latinaistamaan kreikkalaiset paikannimet kreikkalaisen standardin ELOT 743 mukaisesti. Tätä suositusta noudatettaessa paikannimien latinaistus osin poikkeaa suomen äänne- ja oikeinkirjoitusjärjestelmään mukautetusta transkriboinnista.
Vuonna 2015 Kotimaisten kielten keskus on ilmoittanut suosittavansa ELOT 743 -järjestelmää ja julkaissut ohjeen Kreikan hallituksen ministerien ja puolueiden nimien oikeinkirjoituksesta tätä järjestelmää käyttäen. Näin ollen voidaan todeta SFS-standardin vanhentuneen kokonaisuudessaan.
Siirtokirjoituskäytäntöjä > Äännekirjoituksen latinaistus > Arabialainen kirjaimisto

Arabian kielen translitteraation suomalainen standardi on SFS 5755. Sitä ei kuitenkaan usein noudateta, koska nimet haetaan ulkomaalaisista tiedotusvälineistä. Niinpä esiintyy runsaasti vaihtelua ja horjuvuutta, eikä sanojen ääntöasu käy yksikäsitteisesti ilmi, esimerkiksi džihād ~ jihad.
Siirtokirjoituskäytäntöjä > Äännekirjoituksen latinaistus > Muita kirjaimistoja

Armenian kielen siirtokirjoitusta käsitellään armenialaisten aakkosten yhteydessä.
Georgian kielen siirtokirjoitusta käsitellään georgialaisten kirjainten yhteydessä.
Heprean kielen siirtokirjoitusta käsitellään heprealaisen kirjaimiston yhteydessä.
Siirtokirjoituskäytäntöjä > Sana- tai tavukirjoituksen latinaistus > Kiinan kieli

Mandariinikiinalle on olemassa lukuisia latinaistamisjärjestelmiä, mikä onkin johtanut siihen, että kiinalaisia paikkojen ja henkilöiden nimiä latinaistetaan useilla eri tavoilla (esimerkiksi Peking ~ Beijing). Manner-Kiinan virallinen järjestelmä on 1950-luvulta lähtien ollut pinyin, kun taas Taiwanilla yleisin järjestelmä on Wade–Giles-latinaistus. Lisäksi on olemassa lukuisia muita järjestelmiä mandariinin ja kantoninkiinan latinaistamiseen. Suomenkielisissä teksteissä suomen kielen lautakunta suosittelee pinyin-järjestelmän käyttämistä, joskin tutuimmista ja historiallisista nimistä on mahdollista käyttää myös "vanhoja, vakiintuneita sovinnaisnimiä", kuten Peking.
Siirtokirjoituskäytäntöjä > Sana- tai tavukirjoituksen latinaistus > Japanin kieli

Japaniksi latinalaista aakkostoa kutsutaan nimellä "rōmaji". Yleisiä japanin latinaistamiseen käytettyjä järjestelmiä ovat Hepburn-latinaistus sekä Kunrei-shiki (ISO 3602) .
Vuonna 1957 suomen kielen lautakunta antoi suosituksen, jonka mukaan japanilaiset nimet tulisi kirjoittaa suomenkielisissä tekstiyhteyksissä suomeen mukautetulla Hepburn-järjestelmällä. Tässä suomalaisessa Hepburnissa pitkiä vokaaleja ei ole ollut tapana merkitä. Konsonanttien merkitsemisessä tehdään englantilaiseen Hepburniin verrattuna seuraavat muutokset:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ch | → | tš |
| j | → | dž |
| sh | → | š |
| w | → | v |
| y | → | j tai i (asemasta riippuen). |
Tämän latinaistuksen mukaisina ovat suomen kieleen sovinnaisiksi vakiintuneet ainakin paljon käytetyt paikannimet Jokohama (Yokohama), Kioto (Kyōto) ja Tokio (Tōkyō). Kiinan virallistettua pinyin-latinaistuksensa vuonna 1979 alkoi suomalainen kielenhuolto kallistua sille kannalle, että japaniakin voitaisiin latinaistaa vakiintuneen kansainvälisen järjestelmän eli käytännössä lähinnä Hepburnin mukaan. Vielä vuonna 2002 suomalaista Hepburn-latinaistusta pidettiin virallisesti ensisijaisena ratkaisuna. Käytännössä esimerkiksi Helsingin Sanomat on 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä jo laajalti käyttänyt englantilaista Hepburn-latinaistusta ilman vokaalien pituusmerkkejä, nähtävästi suoraan englanninkielisten uutissähkeiden mukaan.lähde?
Siirtokirjoituskäytäntöjä > Sana- tai tavukirjoituksen latinaistus > Korean kieli

Koreaksi latinalaista aakkostoa kutsutaan nimellä romaja. Yleisin latinaistamisjärjestelmä on viime vuosiin saakka ollut McCune–Reischauer-latinaistus, jota edelleen käytetään Pohjois-Koreassa. Sen sijaan Etelä-Koreassa hyväksyttiin vuonna 2000 korean uudistettu latinisaatio, joka ratkaisee useita McCune–Reischauer-järjestelmän ongelmakohtia. Tienviittojen ja oppikirjojen on siirryttävä uudistettuun järjestelmään niin pian kuin mahdollista. Henkilönnimet on jätetty heidän itse ratkaistavakseen, mutta virallisen järjestelmän käyttäminen on suositeltavaa. Kolmas järjestelmä on Yale-latinaistus, joka esiintyy pääosin englanninkielisessä akateemisessa kirjallisuudessa.
1900-luvun alussa, kun Venäjä osoitti mielenkiintoa Koreaa kohtaan, kehitettiin myös tapoja esittää koreaa kyrillisellä aakkostolla.
Siirtokirjoituskäytäntöjä > Sana- tai tavukirjoituksen latinaistus > Historiallisia kirjoitusjärjestelmiä

Sellaisten historiallisten kielten kuin sumerin, akkadin ja heetin siirtokirjoitusta käsitellään nuolenpääkirjoituksen yhteydessä.
Aiheesta muualla

Viron kielen instituutti: Transliteration of Non-Roman Scripts (A collection of transliteration and transcription tables for various writing systems) transliteration.eki.ee. (englanniksi)
Robert Van de Graaff

Robert J. Van de Graaff (1966)
Robert J. Van de Graaff (20. joulukuuta 1901 Tuscaloosa, Alabama – 16. tammikuuta 1967 Boston) oli yhdysvaltalainen fyysikko ja mittalaitteiden tekijä. Hän toimi fysiikan professorina Princetonin yliopistossa.
Hän on tunnettu vuonna 1929 suunnittelemastaan Van de Graaffin generaattorista.
Aiheesta muualla

Lyhyt elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  Mathematics Genealogy Project 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC
Ivo Van Damme

| Mitalit> Maa:   Belgia.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Belgia.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Belgia.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Belgia> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Montréal 1976 | 800 m |  |
|  Hopeaa | Montréal 1976 | 1 500 m |  |
Ivo Van Damme (21. helmikuuta 1954 Dendermonde – 29. joulukuuta 1976 Orange, Ranska) oli belgialainen keskimatkojen juoksija ja olympiamitalisti.
Vuonna 1976 Van Damme voitti 800 metrillä EM-hallikultaa ja oli myöhemmin kesällä yksi mitalisuosikeista Montrealin olympialaisissa. Olympialaisissa hän sijoittuikin toiseksi sekä 800 että 1 500 metrillä. Van Dammen 800 metrin hopea-aika Montrealista, 1.43,86, säilyi Belgian ennätyksenä lähes 48 vuotta vuoteen 2024 asti, jolloin sen rikkoi Eliott Crestan. Van Damme juoksi samana vuonna 1976 1 000 metrillä Euroopan-ennätyksen 2.15,5.
Van Dammen lyhyt mutta loistokas ura päättyi jo seuraavana talvena hänen kuollessaan auto-onnettomuudessa. Jo seuraavana kesänä 1977 Brysselissä järjestettiin Ivo Van Dammen muistokilpailut, Memorial Van Damme. Kilpailu on ollut osa yleisurheilun kultaista liigaa ja sen seuraajaa Timanttiliigaa.
Aiheesta muualla

Ivo Van Damme brussels.diamondleague.com (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  World Athletics  Tilastopaja 🔒
Vampyyritursas

| Vampyyritursaat Vampyyritursas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Pääjalkaiset Cephalopoda
Alaluokka::  Mustekalat Coleoidea
Ylälahko::  Kahdeksanlonkeroiset Octopodiformes
Lahko::  Vampyyritursaat Vampyromorphida
Heimo::  Vampyroteuthidae  Thiele, 1915
Suku::  Vampyroteuthis  Chun, 1903
Laji::  infernalis
Kaksiosainen nimi
 Vampyroteuthis infernalis  Chun, 1903 
Katso myös
   Vampyyritursas Wikispeciesissä   Vampyyritursas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vampyyritursas (Vampyroteuthis infernalis) on valtamerialueilla elävä mustekalalaji. Se on heimonsa Vampyroteuthidae ja lahkonsa vampyyritursaat (Vampyromorphida) ainut elossa oleva laji.
Vampyyritursas on syvän veden laji, joka esiintyy kaikissa valtamerissä, yleensä yli kilometrin syvyydessä, mihin valo ei tunkeudu. Laji kuvattiin tieteellisesti ensimmäisen kerran vuonna 1903.
Anatomia

Vampyyritursaan vaipan pituus on korkeintaan 13 cm  ja kokonaispituus 30 cm.
Lihakset ovat pehmeät ja heikosti kehittyneet, minkä vuoksi ennen luultiin, ettei laji ole kovin hyvä uimaan vaan lähinnä ajelehtii. Varmpyyritursaan lonkerot ovat yhdistyneet kudoksella räpyläksi, joka muodostaa löysän pussin suun ympärille. Kahdeksan normaalin lonkeron lisäksi lajilla on kaksi pitkää ja venyvää lonkeroa, joiden ajatellaan olevan eräänlaiset tuntosarvet. Nämä tuntosarvet ovat kiertyneenä pussissa, kun niitä ei käytetä.
Vampyyritursaan silmät ovat eläimen kokoon nähden eläinkunnan suurimmat, halkaisijaltaan noin 2,5 cm.
Vampyyritursaalla on valoelimiä lähes koko ruumiissaan, erityisesti lonkeroiden päissä.
Lonkerot, näkymä suuhun.
Valtioneuvos (Suomi)

Valtioneuvos (ruots. statsråd) on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu ensimmäiseen arvonimiryhmään yhdessä vuorineuvoksen arvonimen kanssa. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 48 400 euroa tai 12 100 euroa.
Arvonimi myönnettiin Suomen itsenäisyyden aikana ensimmäisen kerran vuonna 1930 J. K. Paasikivelle. Vuosien 1918–2013 aikana valtioneuvoksen arvonimi myönnettiin kahdeksalle henkilölle, ja yhdeksännen kerran se myönnettiin Matti Vanhaselle vuonna 2024.
Suomen tasavallan aikana myönnetyt valtioneuvoksen arvonimet

| Henkilön nimi | Myöntämispäivä | Myöntänyt | Poliittinen ura | Puoluetausta | Elinvuodet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Juho Kusti Paasikivi | 7. helmikuuta 1930 | Lauri Kristian Relander | tasavallan presidentti  pääministeri kansanedustaja | suomalainen puolue, kokoomus | 1870–1956 |
| E. N. Setälä | 23. helmikuuta 1934 | P. E. Svinhufvud | ministeri kansanedustaja | nuorsuomalainen,  kokoomus | 1864–1935 |
| E. Y. Pehkonen | 17. joulukuuta 1948 | J. K. Paasikivi | maaherra ministeri kansanedustaja | maalaisliitto | 1882–1949 |
| Karl-August Fagerholm | 14. marraskuuta 1969 | Urho Kekkonen | eduskunnan puhemies pääministeri | sosialidemokraatti | 1901–1984 |
| Martti Miettunen | 30. kesäkuuta 1977 | Urho Kekkonen | maaherra pääministeri kansanedustaja | maalaisliitto/keskustapuolue | 1907–2002 |
| Johannes Virolainen | 2. kesäkuuta 1989 | Mauno Koivisto | eduskunnan puhemies pääministeri | maalaisliitto/keskustapuolue/keskusta | 1914–2000 |
| Harri Holkeri | 15. toukokuuta 1998 | Martti Ahtisaari | pääministeri kansanedustaja | kokoomus | 1937–2011 |
| Riitta Uosukainen | 26. marraskuuta 2004 | Tarja Halonen | eduskunnan puhemies ministeri | kokoomus | s. 1942 |
| Matti Vanhanen | 19. huhtikuuta 2024 | Alexander Stubb | eduskunnan puhemies pääministeri | keskusta | s. 1955 |
↑  Paasikivi toimi valtioneuvoksen arvonimen saatuaan vielä mm. kahdesti pääministerinä (1944–1946) ja tasavallan presidenttinä (1946–1956).
Aikajana

Aikajanalla on kuvattu ajanjaksot, jolloin valtioneuvoksen arvonimen haltijat ovat olleet valtioneuvoksina.
Aiheesta muualla

Statsråd hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Hilding Silander

Sven Gustaf Hilding Silander (1. maaliskuuta 1893 Porvoo – 20. lokakuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen toimitusjohtaja ja kilpapurjehtija.
Hän kävi koulunsa Turussa ja jatkoi opintoja polyteknisessä opistossa Böömissä. Vuonna 1915 hän siirtyi Lontooseen, josta palasi takaisin Suomeen vuonna 1934.
Suomeen palattuaan Silander perusti Häme Faneeritehdas Oy:n Hämeenlinnaan ja pian sen jälkeen toisen tehtaan Sortavalaan. Sortavalan vaneritehdas jäi sotien jälkeen Neuvostoliiton alueelle, Hämeenlinnan tehtaan Silander myi vuonna 1952 Metsäliitolle, josta muodostettiin Osuuskunta Metsäliitto Hämeen tehtaat.
Silanderin harrastuksina opiskeluaikanaan olivat jalkapallo ja purjehdus. Myöhemmin golfista tuli tärkein harrastus. Silander osallistui elokuussa 1936 Kielissä pidettyihin Berliinin olympialaisten purjehduskilpailuihin Gunnar Grönblomin kipparoimassa Cheerio-veneessä, joka sijoittui kahdeksikkojen sarjassa viidenneksi.
Vanadiinioksitrikloridi

| Vanadiinioksitrikloridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7727-18-6
PubChem CID:  24410
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  VOCl3
Moolimassa:  173,29 g/mol
Ulkomuoto:  Keltainen neste
Sulamispiste:  –77 °C
Kiehumispiste:  126,7 °C
Tiheys:  1,829 g(cm
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Vanadiinioksitrikloridi eli vanadiini(V)trikloridioksidi (VOCl3) on epäorgaaninen yhdiste. Ainetta käytetään katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä.
Valmistus ja käyttö

Teollisesti vanadiinioksitrikloridia valmistetaan kloorista ja divanadiinipentoksidista hiilen länäollessa.
Vanadiinitrioksidia käytetään katalyyttinä erityisesti muoviteollisuudessa valmistettaessa etyleenipropyleenidieenikumia (EPDM) ja polyeteeniä. Sitä käytetään myös lähtöaineena valmistettaessa orgaanisia vanadiiniyhdisteitä.
Valtatie 26

Valtatie 26 on Haminasta Pyhällön kylän kautta Luumäen Taavettiin johtava valtatie. Tie yhdistää valtatiet 7 ja 6, ja se on tärkeä yhteys Etelä-Karjalan puunjalostusteollisuuden sekä Kotkan ja Haminan satamien välillä. Tämän vuoksi sillä liikkuu paljon raskasta liikennettä. Tien pituus on vain noin 46 kilometriä, ja se onkin valtatien 29 jälkeen Suomen toiseksi lyhin valtatie. Tie on kokonaan kaksikaistainen ja melko kapea, mutkainen ja mäkinen. Valtatie 26 on vaihtoehtoinen reitti Helsingistä Lappeenrannan suuntaan; se on vain seitsemän kilometriä pidempi kuin valtatien 6 kautta kulkeva reitti ja hyödyntää Kotkan ohittavaa moottoritietä, mikä kompensoi matka-aikaeroa.
Haminan ja Luumäen lisäksi tie kulkee lyhyen matkan myös Kouvolan kaupungin alueella.
Reitti ja tieyhteydet

Hamina (vt 7 E18)
Kouvola
Luumäki (st 384, vt 6, st 378)
Historiaa

Haminan ja Taavetin välinen tie on rakennettu 1950-luvulla korvaamaan luovutetuille alueille jääneitä tieyhteyksiä. Samoihin aikoihin siitä tuli kantatie 61. Valtatieksi tie muutettiin vuoden 1996 tienumerouudistuksessa.
Valtatiehen 7 kuuluvan Haminan ohikulkutien rakentamisen yhteydessä valtatien 26 alku siirrettiin Husulaan, noin neljä kilometriä aiemmasta alkupisteestä Summasta pohjoiseen.
Joukkoliikenne

Valtatiellä 26 on useita linja-autovuoroja päivässä. Vuorotarjonta muodostuu suureksi osaksi Helsingin ja Imatran välisestä pikavuoroliikenteestä. Tämän lisäksi on tiellä kulkee lyhyemmän matkan vakiovuoroja muun muassa Kotkan ja Lappeenrannan välillä. Eräät vuorot jatkavat Imatralta Savonlinnaan ja Joensuuhun. Öisin tiellä kulkee Helsinki–Joensuu-yöpikavuoro.