stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Salomoninsaaret olympialaisissa

Salomonsaaret osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Los Angelesissa 1984 ja on ollut mukana kaikissa kesäolympialaisissa sen jälkeen. Talvikisoihin maa ei ole osallistunut. Salomonsaarten olympiakomitea on perustettu 1983 ja tunnustettu samana vuonna.
Salomonsaaret ei ole saavuttanut olympialaisissa yhtään mitalia eikä pistesijaa eli sijoitusta kahdeksan parhaan joukkoon. Maan olympiajoukkueeseen on kuulunut 1–4 urheilijaa, ja he ovat osallistuneet jousiammuntaan, judoon, nyrkkeilyyn, painonnostoon ja yleisurheiluun.
Torso

Anatominen torso
Torso eli yläruumis on anatominen termi, joka tarkoittaa eläimen tai ihmisen keskivartaloa pois lukien sen ulokkeet; pää, kädet ja jalat. Torsoon kuuluvat olennaisesti rintakehä ja alavatsa.
Tikopia

Tikopia
| --- | --- |
Sijainti:  Temotu Salomonsaaret
Saariryhmä:  Santa Cruz -saaret
Korkein kohta:  380 m
Pinta-ala:  5 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  1 200
Asutuskeskukset:  Matautu
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Tikopia on saari Salomonsaarilla, Tyynellä valtamerellä. Se sijaitsee Santa Cruz -saarten ryhmässä, jonka eteläisin saari se on. Saari on osa Temotun provinssia.
Saaren pinta-ala on 5 neliökilometriä ja asukasluku noin 1 200. Useimmat asukkaista ovat polynesialaisia ja puhuvat tikopian kieltä, joka kuuluu austronesialaisten kielten polynesialaiseen kieliryhmään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tikopia Wikimedia Commonsissa
Majatalo

Gasthaus Waldhorn Welzheimissa Saksassa.
Majatalo on yritys, joka tarjoaa matkaajille ruokaa, juomaa sekä majoitusta.
Historiaa

Ennen nykyaikaisten liikennevälineiden kehittymistä majatalot olivat ensiarvoisen tärkeitä pysähdyspaikkoja kaikille vähänkin pitempää matkaa tekeville, ja majataloja oli kaikkialla Euroopassa. Eurooppalainen majatalolaitos syntyi Rooman valtakunnan rakennettua laajan valtatieverkoston. Majataloja tai tavernoita perustettiin teiden varsien asutuskeskuksiin ja muuallekin sopivien välimatkojen päähän. Tyypillinen paikka menestyvälle majatalolle on ollut noin yhden päivämatkan päässä riittävän suuresta asutuskeskuksesta, mikä matka tien laadusta riippuen on joitakin kymmeniä kilometrejä. Keskiajan Euroopan tieverkosto oli roomalaista heikkotasoisempi, mikä lyhensi päivässä taittuvaa matkaa. Väestönkasvu ja kaupankäynti lisäsivät samaan aikaan matkalaisten määrää, mikä tiesi hyvää aikaa majoittajille. Jotkut edelleen toimivista majataloista ovat vuosisatoja vanhoja. Kaupungeissa sijainneet majatalot ovat esikuvia nykyisille hotelleille ja pensionaateille. lähde?
Majatalot Suomessa

Majataloja on Suomessa ollut jo 1500-luvulta alkaen. Kruunun perustama hollikyyditysjärjestelmä vuonna 1734 yhdisti valtakunnan "kuninkaan teillä", ja näin majataloista tuli kestikievareita, joiden tehtäväksi oli määrätty majoituksen ja ylläpidon lisäksi postin ja asiakkaiden kyydittäminen seuraavaan majataloon. Kun hevoset eivät riittäneet, maatilat velvoitettiin toimittamaan miehiä ja hevosia kievareihin. Sen ajan lain mukaan kaikki ne vieraat, jotka pystyivät maksamaan yöpymisestään, oli pakko ottaa vastaan. Kun valtio lopetti majataloilta kestitysvaatimukset 1930-luvun alussa, luovuttiin Suomessa yleisesti majatalo-nimikkeestä ja tilalle tulivat matkustajakodit.
Nykyajan majatalot

Nykyaikaisten, nopeiden liikennevälineiden käyttöönotto ja etenkin rautatien leviäminen kaikkialle Eurooppaan 1800-luvun puolivälissä muutti matkustustottumuksia. Yksityisautoilu sekä toisaalta aiempaa nopeammat joukkoliikennevälineet, kuten junat ja lentokoneet, vähensivät perinteisten majatalojen merkitystä. Erityisesti majoittajina majatalojen merkitys väheni, ja ne alkoivat keskittyä ruoan ja juoman sekä erilaisten oheispalvelujen tarjoamiseen. lähde?
Nykyään majatalojen aikaisemmin hoitamat toiminnot ovat jakautuneet erilaisten muiden yritysten hoitamiksi: majoitusta tarjoavat hotellit, motellit ja täysihoitolat, kun taas ruokaa ja juotavaa ravintolat, pubit ja kapakat. Vaikka majataloilla ei nykyajan yhteiskunnassa olekaan entistä merkitystään, on majataloinstituutio silti säilynyt käytössä monissa Euroopan maissa. Suomessa majatalon perinnettä on jatkanut matkustajakoti. lähde?
Etelä-Euroopassa majataloista käytetään monesti nimeä taverna, joka nykyään myös viittaa enemmän ravintolaan kuin majoituslaitokseen. Saksalainen majatalo voi olla Gasthaus tai Wirtshaus. Suomessa majataloa vastasi myös kievari eli kestikievari. lähde?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kievarimuseo, Kouvola (Arkistoitu – Internet Archive)
Museomajatalo, Kouvola
Yrjö Kari : Piirteitä majatalojen synnystä ja kehityksestä Suomessa, Helsingin Sanomat, 28.10.1934, nro 291, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vanhojen kievareiden kuolema. Vanhojen kievareiden romantiikkaa, levottomuutta ja historiaa. Keskiajalta peräisin oleva laitos lakkaa toimimasta, Seura, 30.08.1939, nro 35, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Hattersheim am Main

| Hattersheim am Main |
| --- | --- |
 Hattersheimin historiallinen vesilaitos.
 lippu:  vaakuna
 Hattersheim am Main
 Koordinaatit: 50°4′N, 8°29′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Hessen
Piirikunta:  Main-Taunus-Kreis
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  15,8 km²
Korkeus:  101 m
Väkiluku (2020):  27 751
 – Väestötiheys:  1 755 as./km²
Postinumero:  65795
Suuntanumero(t):  06190, 06145
 
 www.hattersheim.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hattersheim am Mainin sijainti Main-Taunuksen piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Hessenin osavaltiossa.
Hattersheim am Main on kaupunki Main-Taunuksen piirikunnassa Hessenin osavaltiossa keskisessä Saksassa. Se on osa Reinin–Mainin konurbaatiota, ja kuuluu Frankfurt am Mainin läntiseen esikaupunkialueeseen.
Maantiede

Hattersheim am Main sijaitsee viisitoista kilometriä Frankfurt am Mainin keskustasta länsilounaaseen. Frankfurtin lentoasema sijaitsee Hattersheimin kaakkoispuolella, lentoaseman ja Hattersheimin välissä virtaa Main.
Hattersheim am Mainin kaupunginosat ovat Hattersheim, Eddersheim ja Okriftel. Eddersheim ja Okriftel liitettiin Hattersheimiin 1972.
Historia

Arkeologisten löytöjen perusteella Hattersheim am Mainin alueella on asuttu jo neoliittisella kaudella. Hattersheim ja Eddersheim lienevät frankkien 500- tai 600-luvulla perustamia, tähän viittaa -heim-liite. Hattersheimista on kirjallinen maininta vuodelta 1132 muodossa Heideresheim, Eddersheim mainitaan ensi kerran 1145 muodossa Heddereshem. Okriftelista ilmestyy aikakirjoihin vuonna 1103. Hattersheim liitettiin Nassaun herttuakuntaan 1806, ja Preussiin 1866 muun herttuakunnan mukana.
Maatalouden ohella myllyteollisuus oli Hattersheimin merkittävä elinkeino aina 1900-luvun alkuun. Ensimmäisistä myllyistä on maininta jo vuodelta 1219. Hattersheim liitettiin rautatieverkkoon 1839, ja kuten tavallista, se antoi paikkakunnalle huomattavan kasvusysäyksen mukaan luettuna sokeritehtaan perustaminen 1884. Tehtaasta kehittyi 1900-luvulla suklaatehdas, joka oli toisen maailmansodan jälkeen piirikunnan suurin työnantaja. Suklaatehdas ja useita muita teollisuuslaitoksia suljettiin 1900-luvun loppuun mennessä.
Eddersheim oli etenkin talonpoikien, kalastajien ja käsityöläisten kylä. Myös Okriftel oli varsin maatalousvaltainen 1800-luvulle. Paikkakunnan luonne muuttui ratkaisevasti 1885, jolloin sinne perustettiin selluloosatehdas. Suuria puumääriä oli taloudellista kuljettaa Mainia pitkin. Okriftelin paperiteollisuus päättyi 1970-luvulla.
Hattersheim sai kaupunkioikeudet 11. syyskuuta 1970.
Hattersheim am Mainin historiallisia rakennuksia ovat muun muassa kirkko St. Martinus (1747, laajennettu 1913-1915), jugendia edustava vesilaitos (1909) ja lukuisat ristikkotalot.
Talous ja liikenne

Hattersheim am Mainin talouselämää hallitsevat pienet ja keskisuuret yritykset, jotka edustavat palvelualoja, kaupankäyntiä ja valmistavaa teollisuutta.
Hattersheim sijaitsee Frankfurt am Mainin paikallisjunaliikenteen piirissä Taunus-rautatien varrella. Hattersheimin rautatieasema, Bahnhof Hattersheim (Main), on 14,9 kilometriä Frankfurtin päärautatieasemalta länteen. Taunus-rautatien pituus on 41,2 kilometriä. Kun sitä rakennettiin 1830-luvulla, se ulottui kolmen itsenäisen valtion alueelle: Frankfurtin vapaakaupunki, Nassaun herttuakunta ja Hessenin suurherttuakunta.
Keskeisiä maanteitä ovat moottoritiet Bundesautobahn 66 ja Bundesautobahn 3, jotka risteävät kaupungin länsipuolella.
Aiheesta muualla

Hattersheim am Main, Hessen, Saksa — Sunrise, Sunset and Daylength
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Hattersheim am Main
Historiallinen rautatiesilta
Käännös suomeksi
Gonfalonieeri

Artemisia Gentileschi,  (1622). Pietro Gentile Bolognan gonfalonieerina.
Gonfalonieeri Firenzen tasavallasta. Paul Lormier’n (1813–1895) maalaus vuodelta 1838.
Gonfalonieeri (ital. gonfaloniere, ’lipunkantaja’) oli keskiajan Italian kaupunkivaltioiden korkean virkamiehen arvonimi.
Firenzessä komppanioiden gonfalonieerit (ital. gonfalonieri di compagnia) toimivat 1250-luvulta lähtien kansanmiliisin komentajina. 1280-luvulla perustettiin uusi virka, oikeuden gonfalonieeri (gonfaloniere di giustizia), puolustamaan kansan etuja hallitsevaa luokkaa vastaan. Viran haltijasta tuli myöhemmin signorian eli Firenzen ylimmän kaupunginneuvoston merkittävin jäsen ja siviilihallinnon muodollinen johtaja. Muissa Italian kaupungeissa gonfalonieerien rooli oli samanlainen kuin Firenzessä. Gonfalonieerit johtivat eri kaupunginosien miliisiä, kun taas oikeuden gonfalonieeri oli yleensä kiltaneuvoston puheenjohtaja.
Ranskan kuninkaiden yhtenä tittelinä oli St. Denisin gonfalonieeri. Paavit myönsivät 1200–1600-luvuilla kirkon gonfalonieerin (lat. vexillifer ecclesiae) arvonimen hallitsijoille ja muille merkittäville henkilöille.
Marlene Dietrich

| Marlene Dietrich |
| --- | --- |
 Marlene Dietrich lehdistökuvassa 1951.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Marie Magdalene Sieber, o.s. Dietrich
Syntynyt: 27. joulukuuta 1901 Schöneberg (nykyisin osa Berliiniä), Saksa
Kuollut: 6. toukokuuta 1992 (90 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  laulaja, näyttelijä
Puoliso:  Rudolf Sieber  (vih. 1923; k. 1976)
Lapset:  Maria Riva
Näyttelijä
Aktiivisena:  1922–1984
Merkittävät roolit:  Lola-Lola Sininen enkeli Amy Jolly Marokko Shanghai-Lily Shanghain pikajuna Erika von Schlütow Berliinin raunioitten keskellä
Palkinnot
 Erikois-Tony elämäntyöstä 1968 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Marie Magdalene ”Marlene” Dietrich (vuodesta 1923 Sieber, 27. joulukuuta 1901 Schöneberg, Saksa – 6. toukokuuta 1992 Pariisi, Ranska) oli saksalais-yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hän teki monia elokuvarooleja kotimaassaan 1920-luvulla ja nousi maailmanmaineeseen ensimmäisen Hollywood-elokuvansa Sininen enkeli (1930) myötä.
Dietrich näytteli valkokankaalla usein itsenäisen, suorasukaisen ja salaperäisen kohtalokkaan naisen rooleja. Hän pukeutui useissa elokuvissaan ja lavanäytöksissään frakkiin ja silinterihattuun, ja seksuaali- ja sukupuoliroolirajojen rikkojana hänen on sanottu olleen aikaansa edellä. Dietrichin imagossa yhdistyivät glamour, arvoituksellisuus ja ikinuori ulkonäkö.
Dietrichin menestyselokuvia ovat esimerkiksi Marokko (1930), Shanghain pikajuna (1932), Varastettu paratiisi (1936), Ei mikään enkeli (1940) ja Todistaja (1957). 1950-luvulta alkaen hän keskittyi laulajanuraansa, joka jatkui 1970-luvun puoliväliin. Hän levytti ja esitti eri maissa konserteissa vanhoja elokuvakappaleitaan ja uudempaa ohjelmistoa. Hänen menestyneimpiä levytyksiään ovat ”Lili Marleen” ja ”Where Have All the Flowers Gone”. Dietrich piti itseään ennen kaikkea laulajana eikä filmitähtenä.
Dietrichin julkisuuskuvaan kuuluu myös toisen maailmansodan aikainen aktiivisuus taisteluhengen nostattajana natsi-Saksaa vastaan. Sota-ajan ansioista Dietrichille myönnettiin Yhdysvaltojen korkein siviilikunniamerkki Presidential Medal of Freedom. Vuonna 1999 American Film Institute valitsi Dietrichin yhdeksi vuosisadan kymmenestä tärkeimmästä naisnäyttelijästä.
Lapsuus ja nuoruus > Varhaisvaiheet

Marlene Dietrichin vanhemmat olivat poliisikomisario Louis Erich Otto Dietrich ja Josefine Wilhelmine Elisabeth Felsing. Louis Dietrich oli peräisin vakavaraisesta konservatiivisesta suvusta, ja häntä kahdeksan vuotta nuorempi Josefine oli berliiniläisen kello- ja korukauppiaan tytär. Pari avioitui vuonna 1898 ja asettui Schönebergiin, joka oli tuolloin itsenäinen pikkukaupunki Berliinin kupeessa. Perheen esikoinen Elisabeth Ottelie syntyi 5. helmikuuta 1900 ja toinen tytär Marie Magdalene 27. joulukuuta 1901. Marie sai nimensä Maria Magdaleenan mukaan, vaikka perhe ei ollut uskonnollinen. Hän yhdisti etunimiensä ensimmäisen ja viimeisen tavun jo noin kymmenvuotiaana, ja parikymppisestä lähtien hänet tunnettiin nimellä Marlene Dietrich.
Dietrichin tyttäret saivat preussilaisen kotikasvatuksen, johon kuuluivat velvollisuudentunto ja kurinalaisuus, joita Marlene Dietrich noudatti koko aikuisikänsä. Äiti Josefine oli huomattavasti enemmän läsnä tyttäriensä kasvatuksessa kuin isä Louis, joka oli enimmäkseen poissaoleva ja etäinen, eikä Marlene Dietrich myöhemmin muistanut isäänsä juuri lainkaan. Äiti sen sijaan oli kunnioitusta herättävä ja suorastaan ankara, ja Dietrich kuvasikin muistelmissaan äitiään ”hyväksi kenraaliksi”. Poliisikomisario Dietrichin ansiot eivät olleet järin suuret. Talousahdinko vaikutti vanhempien avioliittoon, ja he muuttivat myöhemmin asumaan erilleen.
Jo ennen koulun aloitusta Elisabeth ja Marlene, joita kotioloissa kutsuttiin Lieseliksi ja Lenaksi, saivat opetusta sekä äidiltään että kotiopettajattarilta lukemisessa, ranskan ja englannin kielissä, musiikissa ja kotitalouden perustaidoissa. Siskokset aloittivat vuonna 1907 koulunkäynnin Auguste-Viktorian tyttökoulussa. He olivat hyvin erilaisia: Marlene oli vapaamielinen ja eloisa, Liesel kiltti ja kuuliainen. Molemmat olivat tunnollisia oppilaita, tosin Marlene ei oikein pitänyt koulusta. Hän osoitti jo varhain lahjakkuutta viulun- ja pianonsoitossa ja sai niihin yksityisopetusta.
Marlenen isä Louis Dietrich kuoli 5. elokuuta 1908. Isän sairaudesta ja kuolintavasta on esitetty useita versioita, ja Marlene Dietrich väitti aina isänsä kuolleen pudottuaan hevosen selästä. Todellinen kuolinsyy oli kuitenkin syfilis, johon ei siihen aikaan ollut täsmähoitoa. Louis Dietrichillä oli ilmeisesti ollut syrjähyppyjä jo Josefinen odottaessa Elisabethia.
Lapsuus ja nuoruus > Nuoruus Weimarin tasavallassa

Marlenen ja hänen sisarensa lapsuutta leimasivat alituiset muutot asunnosta toiseen, ja isän kuoleman jälkeen perheellä oli taloudellisesti tiukempaa, vaikka Josefine alkoi saada leskeneläkettä. Marlenen lapsuuden pitkäaikaisin koti oli osoitteessa Tauentzienstrasse 13, jossa perhe asui kuusi vuotta. Marlene sai yksityisiä ranskantunteja Marguerite Breguandilta, jota hän ihaili suuresti. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä 1914 ranskantunnit loppuivat, ja sota löi leimansa siskosten koulunkäyntiin. Marlene teki muiden koulutyttöjen tavoin avustustyötä kutomalla sotilaille lämpimiä vaatteita. Perhe muutti sodan aikana jälleen, kun Josefine meni uusiin naimisiin husaarieversti Eduard von Loschin kanssa.
Sota-ajan ankara elintarvikkeiden säännöstely koetteli Berliiniä, kulkutaudit lisääntyivät, ja useita Marlenen sukulaisia kaatui rintamalla. Josefine vei tyttärensä turvaan Dessaun pikkukaupunkiin, josta he palasivat Berliiniin 1917. Myös Josefinen toinen liitto päättyi lyhyeen, kun von Losch haavoittui lähellä Venäjän rajaa vuonna 1916 ja kuoli pian vammoihinsa. Marlenelle isäpuoli jäi oman isän tavoin mieleen lähinnä epämääräisen etäisenä perheen elättäjänä.
Saksassa alkoi syksyllä 1918 yleislakko. Saksan keisarikunta hajosi, viimeinen keisari Vilhelm II lähti maanpakoon, ja syntyi uusi Weimarin tasavalta. Josefine lähetti Marlenen Baijerin Mittenwaldiin pieneen sisäoppilaitokseen mutta haki hänet pian pois sieltä saatuaan kuulla hänen flirttailustaan. Seuraavaksi Josefine lähetti tyttärensä Weimarin musiikkiopistoon jatkamaan viuluopintoja. Marlene opiskeli uutterasti, vaikkei viihtynytkään sisäoppilaitoksen karussa ilmapiirissä. Opiskelu loppui sielläkin nopeasti: Dietrichin kerrotaan flirttailleen opettajalleen, ja seurauksena oli, että hänen ensimmäinen intiimi suhteensa tapahtui opettajan kanssa. Josefine oli tietojen mukaan huolestunut ja harmissaan tyttärensä kevytmielisyydestä. Marlene palasi Berliiniin vuonna 1921, jatkoi opiskelua ja hankki elantoa muun muassa kabareeyhtyeissä, hattumyymälässä ja lehtikojuissa.
Viulistinura päättyi alkuvuonna 1922, kun Marlene loukkasi jänteen vasemmasta kädestä ja joutui luopumaan harjoittelusta. Vammasta toivuttuaan hän kuitenkin liittyi viuluorkesteriin, joka säesti elokuvateattereiden esityksiä, kuten mykkäelokuvan aikana oli tapana. Marlene työskenteli samaan aikaan valokuvamallina ja varieteen tanssiryhmässä, joissa hänellä oli tilaisuus esitellä sittemmin kuuluisaksi tulleita sääriään. Hän kävi myös paljon elokuvissa ja piti ihanteenaan erityisesti Henny Portenia. Äitinsä vastusteluista huolimatta Marlene päätti pyrkiä teatteriuralle.
Elokuvaura > Alku

1920-luvun vaihteessa uudet aatteet ja tyylisuunnat, kuten avantgardismi, muuttivat perin pohjin Berliinin kulttuurielämän. Teatteri- ja ravintolaelämästä tuli suosittua. Myös Dietrichiä kiehtoi teatteri, joten hän päätti pyrkiä arvostettuun Max Reinhardtin teatterikouluun. Hän luki pääsykokeissa katkelman Goethen Faustista. Tekstivalinta oli epäonnistunut, eikä Dietrichiä hyväksytty kouluun, vaikka hän myöhemmin aina väittikin opiskelleensa siellä. Hän pääsi kuitenkin mukaan koulun opettajan pitämille yksityistunneille.
Opiskelijana Dietrich pääsi esittämään pikkuosia Berliinin teattereihin. Ensimmäinen teatteriesitys, jossa Dietrich oli mukana, oli Die Büchse der Pandora (Pandoran lipas). Hän oli tosin vain avustajana eikä oman kertomansa mukaan edes tiennyt, mistä koko näytelmässä oli kyse. Samaan aikaan Dietrich keksi kokeilla onneaan elokuvamaailmassa, joka tuolloin oli kovassa kasvussa. Hän onnistui, ilmeisesti enonsa avulla, saamaan pikkuroolin mykkäelokuvasta Sellaisia ovat miehet, jota kuvattiin kesä-marraskuussa 1922. Sen ensi-ilta oli Berliinissä marraskuussa 1923, jolloin hänen kaksi seuraavaa elokuvaansa olivat jo tulleet ensi-iltaan. Dietrich itse arvioi esiintymistään debyyttielokuvassaan: ”Kuin peruna, jolla on hiukset”.
Dietrich haki edelleen elokuvaosia ja pääsi niin avustajaksi kuin pieniin puherooleihin. Kolmannen elokuvansa kuvauksissa, jossa Dietrich esitti flirttailevaa neitosta, hän tapasi apulaisohjaaja Rudolf Sieberin. He alkoivat seurustella ja ehtivät kihloihin vielä saman vuoden 1922 marraskuussa. Pari meni naimisiin toukokuussa 1923. Dietrich jatkoi uraansa vähäpätöisissä rooleissa mykkäelokuvissa, kuten Sirkusverta (1923). Teatterin puolella töitä oli enemmän, joskin roolit olivat sielläkin pieniä. Hänellä oli muun muassa Hippolytan osa William Shakespearen Kesäyön unelmassa. Dietrich alkoi odottaa lasta maaliskuussa 1924, ja Sieberien avioelämä päättyi. Dietrich salli itselleen täyden vapauden satunnaisiin suhteisiin ja herätti huomiota Berliinin ravintoloissa ja jazzklubeilla uskaliaalla käytöksellään.
Elokuvaura > Takkuileva ura Saksassa

Dietrich jatkoi kahdeksan kuukauden äitiysloman jälkeen elokuva- ja teatteritöitä, mutta ura tuntui polkevan paikallaan. Hänen roolinsa olivat mitättömiä ja vähäarvoisia. Vuonna 1926 Dietrich pääsi lähelle läpimurtoa, kun hän sijaisti suuressa roolissa revyyssä Suusta suuhun. Kyseessä oli lauluosa, johon Dietrich ei ollut etukäteen valmistautunut. Hän opetteli roolinsa lyhyellä varoitusajalla ohjaaja Eric Charellin kanssa ja esitti revyyssä kolme laulua.
Dietrich oli vuonna 1926 mukana peräti neljässä elokuvassa. Hän esitti niissä lähinnä ranskalaista kokottia tai ilotyttöä ja työskenteli vuorokauden ympäri. Suurta revyyroolia seurasi jälleen vaatimaton osa elokuvassa Jalokivihuijarit. Kun ura Saksassa näytti pysähtyneen, Dietrich lähti Wieniin, jossa hän alkoi seurustella itävaltalaisen näyttelijän Willy Forstin kanssa. He näyttelivät yhdessä elokuvassa Café Elektric, jossa Dietrichillä oli ensimmäisen kerran keskeinen naisrooli. Wienissä hän oli mukana myös amerikkalaisessa näytelmässä Broadway. Sen jälkeen hän palasi Saksaan tekemään ensimmäisen naispääosansa elokuvassa Prinzessin Olala. Tässä vaiheessa hän oli edennyt tähtilupauksen tasolle, joka tarvitsisi juuri oikean roolin noustakseen oikeaksi tähdeksi.
Elokuvaura > Nousu tähteyteen

Ennen Hollywood-läpimurtoaan Dietrich teki Saksassa isot roolit elokuvissa Arvoituksellinen nainen (1929) ja Kadotettujen miesten laiva (1929). Ensimmäisessä hänellä oli tulevia rooleja ennakoiva femme fatalen osa, ja toisessa hän esitti amerikkalaista naislentäjää. Elokuvat menestyivät keskinkertaisesti ja jäivät Dietrichin viimeisiksi mykkäelokuviksi.
Ohjaaja-käsikirjoittaja Josef von Sternberg matkusti 1929 Berliiniin suunnittelemaan äänielokuvaa Sininen enkeli ja huomasi Dietrichin teatterissa näytelmässä Kaksi kravattia. Sternberg piti tätä parhaana ehdokkaana katutyttö Lola-Lolan rooliin, mutta hänen oli myös vakuutettava tuotantoyhtiö ja miespääosanäyttelijä Emil Jannings asiasta. Dietrichin Arvoituksellinen nainen oli nähty Yhdysvalloissa syyskuussa 1929, ja hänen potentiaalinsa oli pantu merkille Paramount Pictures -yhtiössä, jossa haluttiin löytää haastaja Greta Garbolle. Dietrichin ura Saksassa oli kuitenkin laskusuunnassa, ja häntä oli alettu jo pitää eilispäivän lupauksena. Niin tuottaja kuin Janningskaan ei ollut vaikuttunut Dietrichistä, eikä tämä itsekään välittänyt saako roolin vai ei. Sternberg kuitenkin pysyi kannassaan ja koe-esiintymisen jälkeen osa oli Dietrichin.
Ufan studioilla kuvatusta Sinisestä enkelistä tehtiin versio sekä saksaksi että englanniksi. Dietrichin esittämä Lola-Lola oli hyvin erilainen kuin ne arvoitukselliset ja eteeriset kaunottaret, joita hän myöhemmin esitti Hollywoodissa. Tuotanto oli Dietrichille haastava, sillä kuvausten ilmapiiri ei ollut paras mahdollinen. Hänestä ja Sternbergistä tuli kuitenkin rakastavaiset, ja tämä oli myös luomassa hänen tulevaa imagoaan. Sininen enkeli nousi jättimenestykseksi Saksassa ja ulkomailla. Aikaa myöten elokuva on saanut klassikon maineen, ja se on ollut useilla kriitikoiden laatimilla merkittävien elokuvien listoilla.
Dietrichiä sitoi sopimus Ufan kanssa, mutta yhtiön johtajat eivät vieläkään nähneet hänessä mitään erikoista. Paramount-johtaja Ben Schulberg houkutteli jo häntä Hollywoodiin ja tarjosi seitsemän vuoden sopimusta. Dietrich kieltäytyi oitis, sillä hän ei voinut kuvitella lähtevänsä Saksasta ja perheensä luota niin pitkäksi aikaa. Sternberg kuitenkin neuvotteli Dietrichille sopimuksen, jonka ehtojen mukaan hän ohjaisi itse Dietrichin kaksi seuraavaa elokuvaa. Dietrich suostui sopimukseen, vaikka ilmeisesti uskoi epäonnistuvansa Hollywoodissa. Hän lähti Yhdysvaltoihin heti Sinisen enkelin ensi-iltaa seuraavana yönä.