stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Indus-kulttuuri
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Harappa.com
Week 16: Indus Valley (Harappan) Civilization WSU
Indus-Saraswati civilization Hindunet
The Harappan Civilization Archaeology Online
Prehistoric dentistry evidence found in Indus – BBC News
Indus artefacts Hindunet
Ancient Indian History Everything About India
Image collection (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kathiroli et al. 2004. "Recent Marine Archaeological Finds in Khambhat, Gujarat". Journal of Indian Ocean Archaeology No 1, s. 141–149.
Kulli culture Ancient Worlds
Yle.fi: Intialaistutkijat: Ihmiskunnan kulttuurin kehto on Intiassa, ei Egyptissä tai Mesopotamiassa
Indus-kulttuurin alue on suunnilleen nykyisen Pakistanin alueella ja sen ympäristössä.
Mustat ristit: harappalainen, punaiset pisteet myöhäis- tai jälkiharappalainen.
Kypsän Indus-kulttuurin löytöpaikkoja kartalla.
Lothalista löydetty kaivo.
Muinaisen Indus-kaupunki Kalibanganin kartta. Treppe on yläkaupunki eli linnoitus, jonka oikealla puolella alakaupunki.
Sarasvati- eli Ghaggar-Hakra -joki kuivui noin 1900 eaa.

1 = vanha joki
2 = nykypäivän joki

3 = nykypäivän Thar

4 = muinaisrantaa
Indus-kulttuurin kaupunkeja. Huomaa Sarasvati-joki.
Indus-kirjoitusta sisältäviä sinettejä.
Mohenjo-darosta löydetty pyörällinen lelu.
Indus-kirjoitus
Esitys Indus-kulttuurin jokapäiväisestä elämästä museossa.
Mohenjo-darosta löydetty patsas, joka esittää ehkä pappia tai muuta korkea-arvoista henkilöä.
Mauno Isola

Mauno Isola (22. syyskuuta 1889 Hausjärvi – 17. huhtikuuta 1945 Riihimäki) oli suomalainen maanviljelijä ja joululaulun Me käymme joulun viettohon sanoittaja.
Mauno Isola kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta vuonna 1910 ja aloitti sen jälkeen opinnot Helsingin yliopiston maatalous- ja metsätieteellisessä tiedekunnassa tähtäimessään agronomin tutkinto. Lupaavasti alkaneet opinnot keskeytyivät Maunon isän yllättävään kuolemaan vuonna 1914, jolloin pojan oli palattava kotiin ja otettava kotitilan johtaminen käsiinsä.
Mauno Isola omisti Isolan kartanon Riihimäen Arolammin kylässä. Hän harrasti runojen kirjoittamista ja musiikkia ja oli opiskeluaikanaan jäsenenä Ylioppilaskunnan Laulajissa, jossa hän lauloi toista tenoria, ja vuodesta 1926 helsinkiläisessä Laulu-Miehet -mieskuorossa. Vuonna 1933 Isola näytti kirjoittamiaan jouluaiheisia runoja kuoron uudelle johtajalle maisteri Martti Turuselle. Yksi runoista oli nimeltään Me käymme joulun viettohon ja tämän runon Turunen sävelsi vuonna 1934.
Laulu Me käymme joulun viettohon kertoo vertauskuvallisesti siitä, kuinka joulun sanoma, Jeesus-lapsen syntymä, jää huomaamatta joulun kaupallisuuden keskellä; "laps' hankeen hukkuu, unhoittuu". On mielenkiintoinen sattuma, että tasan 20 vuotta laulun säveltämisen jälkeen, joulun alla 1954, pilapiirtäjä Kari Suomalainen julkaisi Helsingin Sanomissa puhuttelevan piirroksen Joulukatu. Siinä Aleksanterinkadun varrella porttikäytävässä seisova Jeesus on vain kuokkavieraana omissa syntymäpäiväkesteissään.
Isolan muista runoista on lisäksi rehtori Matti Nikunen säveltänyt viisi rakkausrunoa Arolampi-yksinlaulusarjaksi vuonna 1999.
Mauno Isola oli vuodesta 1916 naimisissa Toini Pätiälän kanssa. He olivat tutustuneet Rautajärven kartanossa Luopioisissa Isolan suorittaessa siellä opintoihinsa kuuluvaa harjoittelua. Heidän tyttäriänsä olivat kuvaamataidon opettaja, näytelmäkirjailija Irma Airisto ja tekstiilisuunnittelija, taiteilija Maija Isola.
Eija Isojärvi

Eija Maarit Isojärvi (s. 1957 Salla) on suomalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä. Hän tuli tunnetuksi paperitaiteen uranuurtajana Suomessa. Isojärven taide sisältää paperitaiteen ohella grafiikkaa, maalauksia ja tilallisia teoksia. Hänen taiteensa lähtökohdat ovat luonnon tarkkailussa ja läsnäolon havainnoinnissa.
Koulutus

Isojärvi aloitti kuvataiteen opinnot Peräpohjolan Opiston kuvataidelinjalla Torniossa 1976 ja jatkoi Limingan Taidekoulussa 1977.  Isojärvi opiskeli Taideteollisen korkeakoulun iltakoulussa yleisellä linjalla 1977–1978 opettajinaan muun muassa Lauri Anttila, Markku Keränen, Olavi Pajulahti, Pirkko Nukari ja Tapio Junno. Hän opiskeli maalausta Suomen Taideakatemian koulussa Helsingissä 1979–1983 opettajinaan Jaakko Sievänen, Paul Osipow, Timo Aalto, Matti Kujasalo, Rafael Wardi ja Stig Fredriksson. Vuosina 1983–1984 hän opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa taidegrafiikkaa opettajinaan Juho Karjalainen ja Antti Salokannel.
Vuosina 1985–1986 Isojärvi opiskeli taidegrafiikkaa ja maalausta Kungliga Konsthogskolanin (nyk. Konstakademien) grafiikan osastolla Tukholmassa opettajanaan professori K. G. Nilsson. Opiskellessaan Tukholmassa Isojärvi kävi käsintehdyn paperin valmistuskurssin, jolloin kiinnostus paperin tekemiseen syttyi. Opiskeli 1986  paperin tekemistä Barcelonassa kuvataiteilija Thomas Pupkiewizin ja J. Tegsellin ohjauksessa.
Isojärvelle myönnettiin taiteilijaeläke vuoden 2020 alusta.
Isoinkarvillea

| Isoinkarvillea |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Bignoniakasvit Bignoniaceae
Suku::  Inkarvilleat Incarvillea
Laji::  delavayi
Kaksiosainen nimi
 Incarvillea delavayi  Bureau & Franch. 
Katso myös
   Isoinkarvillea Wikispeciesissä   Isoinkarvillea Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isoinkarvillea (Incarvillea delavayi) kuuluu heimoon bignoniakasvit (Bignoniaceae). Se on hyötykäytössä monivuotisena koristekasvina.
Isoinkarvillea kasvaa luonnonvaraisena Lounais-Kiinan vuorilla.
Se on tiheinä ruusukkeina kasvava ruoho. Sen lehdet ovat syvään pariliuskaiset. Tanakka kukintovarsi kasvaa lehtiruusukkeen keskeltä. Kukka on suuri ja suppilomainen, yleensä vaaleanpunainen tai valkea, keskeltä keltainen. Ne sijaitsevat ryhminä varren latvassa.
Isoinkarvillea.
Aiheesta muualla

Puutarha.net: Isoinkarvillea (Incarvillea delavayi) (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Incarvillea delavayi (englanniksi)
Flora of China: Incarvillea delavayi (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q9008251  Wikispecies: Incarvillea delavayi  CoL: 99NDZ  EPPO: INVDE  FNA: 200021412  FoC: 200021412  GBIF: 4091345  GRIN: 19873  iNaturalist: 486410  IPNI: 109739-1  ITIS: 832804  MoBotPF: 277912  NCBI: 291324  NZOR: d06db2e1-c162-4486-a877-50eb777cebe8  Open Tree of Life: 1066484  PfaF: Incarvillea delavayi  Plant List: kew-317213  PLANTS: INDE2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:109739-1  RHS: 9159  Tropicos: 3701348  WFO: wfo-0000778657
Naisten luominen

Naisten luominen on Karibian alkuperäiskansan tainojen myytti. Ensimmäiset ihmiset olivat miehiä. Eräänä sateisena päivänä miehet saapuivat kalastamasta ja näkivät outoja olentoja putoilemassa puista. Miehet ymmärsivät, että ne olisivat tärkeitä heille. He vangitsivat tulevat naiset ja sitoivat heihin tikkoja (inrir). Tikat erehtyivät luulemaan heitä puiksi ja hakkasivat heihin reiät, sukupuolielimet.
Selim Isakson

| Selim Isakson |
| --- | --- |
 Selim Engelbert Isakson.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Selim Engelbert Isakson
Syntynyt: 19. marraskuuta 1892 Uusikirkko
Kuollut: 13. tammikuuta 1960 (67 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Sotilasarvo:  jääkärikenraalimajuri
Selim Engelbert Isakson (19. marraskuuta 1892 Uusikirkko – 13. tammikuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri. Hän oli Saksassa jääkärikoulutuksensa saanut veteraani, joka toimi Suomen viime sodissa divisioonan komentajana ja sotien jälkeen sotilasläänin komentajana, sekä oli syytettynä sotaylioikeudessa sodan aikaisista tekemisistään, mutta sai vapauttavan tuomion.
Perhetausta

Selim Isaksonin vanhemmat olivat asemapäällikkö Eugen Aleksander Isakson ja Ida Maria Nygren. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Daisy Mabel Björkstenin kanssa.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Åbo Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa ja filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1913–1914. Sotakorkeakoulun komentajakurssin hän suoritti vuonna 1927.
Jääkärikausi

Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 8. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 10. syyskuuta 1915 alkaen pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Takaisin Suomeen (Vaasaan) hän palasi kapteeniksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Suomen sisällissotaan 1. jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin 21. huhtikuuta 1918 alkaen rykmentin konekivääriupseeriksi. Hän otti osaa taisteluihin Suomen sisällissodassa Lempäälässä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän toimi Yleisesikunnan operatiivisen toimiston toimistoupseerina, kunnes huhti-toukokuussa  vuonna 1919 hänet komennettuna erikoistehtäviin Sortavalaan ja Salmiin. Hänet siirrettiin 3. marraskuuta 1920 Karjalan kaartin rykmenttiin, josta hänet määrättiin 15. marraskuuta 1920 alkaen I pataljoonan ja 14. joulukuuta 1920 alkaen II pataljoonan komentajaksi. Jalkaväen kapitulanttikoulun johtajaksi hänet siirrettiin 15. elokuuta 1924. Polkupyöräpataljoona 1:n komentajaksi hänet nimitettiin 26. maaliskuuta 1925 ja Keski-Suomen rykmentin komentajaksi 12. elokuuta 1926, josta hänet siirrettiin Karjalan kaartin rykmentin komentajaksi 15. elokuuta 1929. Satakunta-Hämeen sotilasläänin komentajan tehtävät hän otti vastaan 1. heinäkuuta 1933 ja Turunmaan sotilasläänin komentajan tehtävät 28. helmikuuta 1938, missä tehtävässä hän toimi talvisodan syttymiseen saakka.
Talvi- ja Jatkosota

Talvisodan kynnyksellä Isakson siirtyi aluejärjestelmän mukaisesti lokakuussa 1939 5. divisioonan komentajaksi ja osallistui taisteluihin Karjalankannaksen keskilohkolla ja muun muassa torjui Summan-Lähteen alueella vihollisen läpimurtoyrityksen. Tammikuussa Ylipäällikkö veti kovia kokeneen Isaksonin divisioonan V-asemaan (väliasema) linnoitustöihin ja ylipäällikön reserviksi.
Välirauhan ja Jatkosodan aikana hän toimi aluksi Päämajan järjestelyosaston päällikkönä, mutta komennettiin rintamalle vuonna 1944 ja hänelle annettiin 7. divisioonan komentajan tehtävät, jonka komentajana hän osallistui taisteluihin Syvärillä ja Laatokan karjalassa.
Isaksonin asettama pikaoikeudenkäynti tuomitsi 25. elokuuta 1944 psykoottisessa tilassa joukkosidontapaikan jättäneen lääkäri Urpo Viinikan kuolemaan sotilaspelkuruudesta. Samana päivänä teloitettu Viinikka oli viimeisiä Suomessa teloitettuja suomalaisia.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän sai Savo-Karjalan sotilasläänin komentajan tehtävät, josta hänet siirrettiin myöhemmin Kymen sotilasläänin komentajaksi, kunnes vuonna 1945 hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja oli sen jälkeen Uudenmaankauppaliiton palveluksessa vuonna 1945, josta hän siirtyi Helsingin Osakepankin palvelukseen Turussa ja oli sen palveluksessa vuoteen 1948 saakka, josta eteenpäin hän palveli samaa yritystä Helsingissä vuoteen 1960 saakka. Hänet on haudattu Helsinkiin.
Isakson joutui vuonna 1946 syytteeseen Sotaylioikeudessa, koska hänen katsottiin syyllistyneen virkavirheeseen sotilaslääkäri Urpo Viinikan pikaoikeudenkäynnin ja teloituksen yhteydessä elokuussa 1944. Oikeus vapautti Isaksonin syyttömänä.
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Iso Karvasjärvi

| Iso Karvasjärvi |
| --- | --- |
 Järven luoteispäätä, josta Karvasoja alkaa.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Utajärvi
Koordinaatit:  64°52′12″N, 26°33′18″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Karvasoja
Järvinumero:  59.155.1.006 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  101,7 m
Rantaviiva:  2,83 km 
Pinta-ala:  0,26 km² 
 fiIso Karvasjärvi 
Iso Karvasjärvi on järvi Utajärven kunnan itäosassa Sanginkylässä Pohjois-Pohjanmaalla, lähellä Oulun kaupungin rajaa.
Sijainti

Järvi sijaitsee entisen Ylikiimingin kunnan, nykyisen Oulun kaupungin, rajan vieressä, Puutturinjärvestä vajaa kolme kilometriä lounaaseen. Vain kolmisensataa metriä järven pohjoispäästä on Pikku Karvasjärvi. Järveä ympäröivät kankaat, idässä Yli-Karvasmaa, lännessä Karvaskoskenkangas ja etelässä laaja Maaselkä, jossa sijaitsee Sanginkylän kaakkoisin asumus, Karvasjärven talo. Se on nykyään metsästysmajakäytössä, kuten järvestä luoteeseen laskevan Karvasojan rannalla sijaitseva hirvikämppä.
Järvimaisema ja kulkuyhteydet

Järvi on rehevä, rannoiltaan pääosin suota, mutta kangaspaikoilla myös kivikkoa. Järven kalastoon kuuluvat tavanomaiset hauki, ahven ja särki. Karvasoja, joka laskee Sanginjoen sivuhaaraan Koivujokeen lähellä Pienelle Kivijärvelle menevää tietä, on kapea mutta kymmenisen kilometriä pitkä puro. Karvasjärven talon lisäksi järven ympärillä ei ole ollut asutusta. Kulkuyhteys järvelle oli aikaisemmin ennen muuta  seututieltä 837 Maaselän kangasta kulkevaa polkua pitkin luoteeseen. Nykyään järven lähelle tulee idästä päin Kivijärven tieltä eli Vepsän kylän suunnasta Ylikiimingistä erkaneva metsäautotie, josta pääsee Koivuselän, Honkaselän ja Pehkeensuon turvetyömaan kautta myös kaakkoon eli seututielle 837 Kemilänkylän kohdalle. Koilliseen eli Sanginkylän Puutturinjärven suuntaan ei järveltä edelleenkään ole mitään tieyhteyttä.
Aiheesta muualla

Sanginjärven kylähistoria. Sanginjärven kyläseura ry. Sanginkylä 2000. Toim. Esko Vesala ja Matti Savolainen, 708 s. ISBN 952-91-2823-1  (Järven ympäristön asutus)
Utajärvi
| --- | --- |
Kylät:  Ahmas  Alakylä  Ala-Naama  Ala-Niska  Autio  Juorkuna  Järvikylä  Kangaskylä  Kernilä  Kivijärvi  Kormunkylä  Marttisjärvi  Murronkylä  Naamankylä  Niska  Ojakylä  Potku  Sanginkylä  Sipolankylä  Sapilasmaa  Sotka  Särkijärvi  Tervolankylä  Utanen  Ylisuvanto  Yli-Utos 
Järvet, lammikot ja lähteet:  Ahmasjärvi  Ahvenlampi (Sanginkylä)  Ahvenlampi (Juorkuna)  Hakojärvi  Iso Karvasjärvi  Iso Kivijärvi  Iso Olvasjärvi  Iso-Timonen  Juorkuna  Kaihlanen  Kirkaslampi  Kivi-Sorsua  Kivijärvi  Korpinen  Kärkkäänjärvi  Lauttalampi  Marttisjärvi  Matkalampi  Mustalampi  Nuanjärvi  Palonen  Penikkajärvi  Pieni Torvenjärvi  Pikku Karvasjärvi  Pikku Olvasjärvi  Pikku-Säynäjä  Pikku-Timonen  Pontema  Puutturinjärvi  Saari-Sorsua  Sanginjärvi  Siiralampi  Sotkajärvi  Särkijärvi  Säynäjä  Torvenjärvi  Vaaranlampi  Valkiaisjärvi  Vähä-Ruohonen 
Joet ja purot:  Kiiminkijoki  Kivijoki  Koivujoki  Korpisenoja  Naamanjoki  Nuanjoki  Oilinginoja  Oulujoki  Piltuanjoki  Piltunginjoki  Poikajoki  Potkunjoki  Sanginjoki  Särkijoki  Säynäjäjoki  Tilanjoki  Timo-oja  Utosjoki 
Luonnonsuojelualueet:  Olvassuon luonnonpuisto  Rokuan kansallispuisto 
Rakennukset ja rakennelmat:  Ahmaksen kalevalainen perinnekylä  Ahmaskosken silta  Ala-Utoksen voimalaitos  Maijan kivi  Utajärven kirkko  Utajärven kivipuisto  Utasen voimalaitos 
Muistomerkit, laatat ja veistokset:  Sankarivainajien muistomerkki (1950)  Karjalaan jääneiden muistomerkki (1958)  Roomari-patsas (1985)  Veteraanikivi (1991)  Merilän suvun koskenlaskijoiden muistomerkki (2000)  Runonlaulajien muistomerkki (2003) 
Museot:  Utajärven kotiseutumuseo  Ylisipolan kotiseutumuseo 
Liikenne:  Ahmaksen rautatieasema  Niskan seisake  Oulu–Kontiomäki-rata  Rokuan rautatie  Seututie 836  Seututie 837  Sotkan seisake  Utajärven rautatieasema  Valtatie 22  Yhdystie 8300
Nainen ja kärppä

Leonardo da Vinci, Nainen ja kärppä, noin 1483–1490.
Nainen ja kärppä on Leonardo da Vincin maalaus noin vuodelta 1488. Nainen on Ludovico Sforzan rakastajatar Cecilia Gallerani. Maalaus on nykyisin Czartoryskin museossa Krakovassa.
Maalauksessa näkyvä eläin ei ole kärppä vaan sitä kookkaampi lemmikkinä käytetty toinen näätäeläin, fretti.
Maalaus on muun muassa innoittanut kirjailija Philip Pullmania hänen keksiessään Universumien tomu -fantasiatrilogiassa keskeisessä osassa olevaa ajatusta ihmissielujen eläinhahmoisista ruumiillistumista, daimoneista. Maalauksesta on Pullmanin mukaan aistittavissa todellinen yhteys tytön ja hänen sylissään olevan eläimen välillä.
Aiheesta muualla

BBC:n artikkeli maalauksesta (englanniksi)
Milwaukee Journal Sentinelin artikkeli (englanniksi)
Iso Haapajärvi (Ähtäri)

| Iso Haapajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Pohjanmaa
Kunnat:  Ähtäri
Koordinaatit:  62°30′18″N, 23°54′37″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Toisveden alue (35.42)
Laskujoki:  Haapajoki 
Järvinumero:  35.428.1.004
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  142,1 m  
Rantaviiva:  11,067 km  
Pinta-ala:  2,17774 km²  
Tilavuus:  0,00915676 km³  
Keskisyvyys:  4,2 m  
Suurin syvyys:  15 m  
Saaria:  3 
 fiIso Haapajärvi 
Iso Haapajärvi  on Etelä-Pohjanmaalla Ähtäri keskustaajamasta yhdeksän kilometriä länsilounaaseen sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 218 hehtaaria eli 2,2 neliökilometriä. Se on 3,9 kilometriä pitkä ja 1,1 kilometriä leveä. Se sijaitsee alavalla metsäalueella, jota viljellään järven tuntumassa. Järvellä on avoin järvenselkä, vaikka sen keskellä sijaitsee Isosaari. Järvi on selväpiirteinen, mutta sillä on kuitenkin kaksi terävää niemeä. Pitkäniemi sijaitsee itärannassa ja sen taakse jää Talaslahti. Tämän vastarannalla on Hirviniemi, jonka taakse jää Hirvilahti. Järven pohjoispäässä sijaitsee kallioinen Vuorikallio, jossa veteen putoaa pitkä jyrkänne. Järvessä on kartan mukaan kolme saarta. Isosaari on 200 metriä pitkä ja 70 metriä leveä. Sen pinta-ala on 0,7 hehtaaria ja se on autio. Muita saaria ovat Pitkäniemen edustalla sijaitseva Pienisaari ja järven pohjoispäässä sijaitsee nimetön saari. Järven pohjoispäätä kutsutaan Vuorilahdeksi ja eteläpäätä Joronlahdeksi. Eteläpään itärannalla sijaitsee Konttikallio, jossa on kaksi jyrkännettä.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 9,2 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0092 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 4,2 metriä ja suurin syvyys on 15 metriä. Syvin kohta sijaitsee 1,2 kilometriä pitkässä, mutta hyvin kapeassa, syvänteessä. Syvänne ulottuu yli 10 metrin syvyyteen ja sen pohjoispäässä on syvintä. Järven eteläpäässä on laaja paikoin kymmeneen metriin ulottuva syvänne.
Järven rantaviivan pituus on 11,1 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata lukuun ottamatta useita peltoalueita, jotka ulottuvat rantaan asti. Järven haja-asutus muodostuu 15 taloudesta, joista yhdeksän on maatiloja. Ne muodostavat pohjoispäähän Vuorimäen ja eteläpäähän Haapakylän kulmakunnat. Järven rannoille on rakennettu yli 40 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdystieltä 17229, joista haarautuu kummallekin rannalle vievät kylätiet.
Vedenlaatu

Järven kokonaisfosforipitoisuudet ovat vuosien 1986–2006 aikana vaihdelleet 10–35 mikrogrammaa litrassa vettä. Se vastaa karun tai lievästi rehevöityneen järven tasoa. Vedenväri on ollut vastaavana aikana 40–90 Pt mg/l.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Toisveden alueella (35.42), jonka Vähä Haapajärven valuma-alueeseen (35.428) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 142,1 metriä mpy.
Järvi kuuluu vesistöalueensa latvavesiin ja se saa pääosan vedestään Jauhojärvestä laskevasta Myllypurosta ja pohjoisesta Vähästä Liesjärvestä. Järveen on johdettu myös ympäristön metsistä kuivatusojia. Järven laskujoki on Haapajoki, joka lähtee järven itärannalta ja se laskee 1,2 kilometrin päässä Vähään Haapajärveen. Tämä laskee Perännejärveen, joka on osa Ähtärin reitin pääuomaa.
Naisen kanssa

Naisen kanssa on suomalainen sarjakuva, jonka ovat käsikirjoittaneet Teppo Sillantaus ja Mikael Gylling. Sen on kuvittanut Stéphane Rosse (1962–2024), ranskalainen taiteilija, joka muutti Suomeen vuonna 1993.
Sarjakuvan kertoja yrittää opastaa kaljuuntuvaa miespuolista päähenkilöä välttämään parisuhteen karikot ja elämään sopusoinnussa naisen kanssa. Sillantauksen mukaan sarjassa kerrotaan, kuinka parisuhteeseen hiipii kolmas osapuoli, joka on parisuhde itse, ja se alkaa määrittää osapuolten käyttäytymistä.
Naisen kanssa luotiin Helsingin Sanomien Nyt-liitteeseen ja se ilmestyi lehdessä vuosina 1995–2009  kaikkiaan 275:n jakson verran.
Siitä on tehty animaatiosarja, jota esitettiin ensin Maria Veitolan Maria!-talkshow'ssa vuosina 2008–2011. ja sen jälkeen Nyt-liitteessä. Siitä on tehty myös kuunnelmia.
Sarjakuvaa on julkaistu myös ranskaksi käännettynä .
Kokoelmat

Rosse, S., Sillantaus, T. & Gylling, M. (1998). Naisen kanssa. Nemo. ISBN 952-5180-06-9
Rosse, S., Sillantaus, T. & Gylling, M. (2000). Yhä naisen kanssa. Nemo. ISBN 952-5180-33-6
Rosse, S., Sillantaus, T. & Gylling, M. (2001). Naisen kanssa: Työkirja. Nemo. ISBN 952-5180-39-5
Rosse, S., Sillantaus, T. & Gylling, M. (2002). Ymmällään naisen kanssa. Nemo. ISBN 952-5180-51-4
Rosse, S., Sillantaus, T. & Gylling, M. (2005). Opas miehen ja naisen väliseen ylioppilaselämään. Nemo. ISBN 952-5180-92-1
Rosse, S., Sillantaus, T. & Gylling, M. (2006). Viikonloppu naisen kanssa. Unilever Finland. ISBN 9519898239
Rosse, S., Sillantaus, T. & Gylling, M. (2008). Naisen kanssa: Nykyaikainen parisuhde värikuvina. WSOY. ISBN 978-951-0-34555-9
Rosse, S., Sillantaus, T. & Gylling, M. (2009). Naisen kanssa: Greatest hits. WSOY. ISBN 978-951-0-35483-4
Rosse, S., Sillantaus, T. & Gylling, M. (2010). 100 % naisen kanssa. WSOY. ISBN 978-951-0-36652-3
Isokilokki

| Isokilokki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophytina
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicots
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Revonhäntäkasvit Amaranthaceae
Alaheimo::  Suaedoideae
Suku::  Mehikilokit Suaeda
Laji::  altissima
Kaksiosainen nimi
 Suaeda altissima  (L.) Pall. 
Katso myös
   Isokilokki Wikispeciesissä   Isokilokki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isokilokki (Suaeda altissima) on yksivuotinen revonhäntäkasvilaji. Se on pystykasvuinen, enintään metrin korkeaksi kasvava ruoho. Lehdet ovat alle yhden millimetrin leveät, mehevät ja rihmamaiset. Vaatimattomat kukat sijaitsevat sykeröinä lehtihangoissa, samaan tapaan kuin pikkukilokilla.
Levinneisyys

Isokilokkia esiintyy Kaakkois-Euroopasta Lounais- ja Keski-Aasiaan, aina Kiinaan Gobin autiomaahan asti yltävällä alueella.
Suomessa lajista on havaintoja Raisiosta ja Loimaalta 1950-luvulta. Kasvin leviämisreitiksi on jäljitetty Turkista tuolloin tuotu viljaerä.
Mölysammakko

| Mölysammakko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Sammakkoeläimet Amphibia
Lahko::  Sammakot Anura
Heimo::  Aitosammakot Ranidae
Suku::  Vihersammakot Pelophylax
Laji::  ridibundus
Kaksiosainen nimi
 Pelophylax ridibundus  (Pallas, 1771) 
Synonyymit
 Rana ridibunda  Pelophylax ridibunda 
 Mölysammakon levinneisyys
Katso myös
   Mölysammakko Wikispeciesissä   Mölysammakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mölysammakko (Pelophylax ridibundus, aiemmin Rana ridibunda) on suurikokoinen ja kovaääninen vihersammakoiden sukuun kuuluva laji, jota on tavattu myös Suomessa.
Kuvaus

Mölysammakko on yleisväriltään vihreä ja tummatäpläinen, ja voi kasvaa 15 senttimetriä pitkäksi, mikä tekee siitä Euroopan suurimman sammakkolajin. Naaras on koirasta kookkaampi. Tavallisesta sammakosta poiketen koirailla on kaksi äänirakkoa, jotka sijaitsevat suunpielissä. Toukat eli nuijapäät ovat harmaanvihreitä ja 6–8,5 senttimetriä pitkiä.