stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hiitolanjoen vesistö
Aiheesta muualla

Pajunen, Hannu: Järvisedimentit kuiva-aineen ja hiilen varastona, GTK, 2004
Kairon julistus (1943)

Kairon julistus annettiin toisen maailmansodan liittoutuneiden johtajiin kuuluvien Britannian pääministerin Winston Churchillin, Yhdysvaltain presidentin Franklin Rooseveltin ja Kiinan generalissimus Tšiang Kai-šekin Kairossa pitämän konferenssin päätteeksi 27. julistus 1943. Konferenssissa ja julistuksessa käsiteltiin liittoutuneiden tulevia sotatoimia Japania vastaan.
Saksan historia

Antiikin aika
Germaanit
Kansainvaellusaika
Saksi
Frankkien valtakunta
Keskiaika
Itä-Frankia
Saksan kuningaskunta
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Ostsiedlung
Kleinstaaterei
Kansakunnan muodostuminen
Reinin liitto
Saksan liitto
Hullu vuosi 1848
Pohjois-Saksan liitto
Saksan yhdistyminen
Saksan valtakunta
Saksan keisarikunta
Ensimmäinen maailmansota
Weimarin tasavalta
Natsi-Saksa
Toinen maailmansota
Saksa vuoden 1945 jälkeen
Miehitys +  Ostgebiete
Saksalaisten karkotus
Länsi-Saksa +  Itä-Saksa
Saksan jälleenyhdistyminen
Saksa nykyään
Saksa
Aiheittain
Saksan sotahistoria
Saksan aluemuutokset
näytä
keskustele
Saksan historian valtiollisena alkuna pidetään Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa, joka oli olemassa noin 900-luvulta vuoteen 1806. Suurimmillaan keisarikunta käsitti nykyisen Saksan, Itävallan, Slovenian, Tšekin, Länsi-Puolan, Alankomaat, Itä-Ranskan, Sveitsin ja osia Pohjois- ja Keski-Italiasta.
Vuosina 1871–1918 olemassa ollutta myös Saksan keisarikunnaksi sanottua Saksan valtakuntaa kutsuttiin joskus saksalais-roomalaisen keisarikunnan perillisenä ”toiseksi valtakunnaksi”. Vastaavasti Adolf Hitler nimitti Saksan (1933–1945) ”kolmanneksi valtakunnaksi”. Toisen maailmansodan jälkeen Saksa oli aluksi jakautuneena brittien, neuvostoliittolaisten, ranskalaisten ja yhdysvaltalaisten miehitysvyöhykkeisiin ja sen jälkeen Saksan liittotasavaltaan, jossa vallitsi markkinatalous, ja sosialistiseen Saksan demokraattiseen tasavaltaan (DDR). Saksat yhdistyivät vuonna 1990.
Esihistoria

Saksasta on löydetty Steinheimin kallo, joka oli tutkimusten mukaan peräisin heidelberginihmiseltä noin 300 000 eaa. Neandertalinihminen asui Saksassakin noin 100 000 vuotta sitten. Nykyihminen lienee saapunut Saksaan jääkauden kestäessä joskus 45 000 – 30 000 vuotta sitten. Monet myöhäispaleoliittiset suurriistan metsästäjien perinteet levittäytyivät Saksaankin. Etelä-Saksassa saattoi asua jääkauden ankarimmassakin vaiheessa, tosin asutus oli silloin harvaa, mikäli sitä oli. Jääkauden päättyessä Saksan pohjoisosiin syntyi peuranmetsästyksellä elävä, kodissa asuvien ihmisten muodostama Hampurin kulttuuri.
Jääkauden päätyttyä seudulle syntyi mesoliittinen kulttuuri, joka vallitsi noin 10 000–5 000 eaa. Sekin oli majoissa asuvien metsästäjien luomaa. Noin 5 500–5 400 eaa. alkaen Saksaan alkoi levitä maanviljelykulttuuri, alussa nauhakeraamisen perinteen muodossa. Foneetikko Kalevi Wiik pitää nauhakeraamisen kulttuurin väestöä varhaisina indoeurooppalaisina, mutta väite on hyvin kiistanalainen. Wiikin teoriaan kohdistunutta arvostelua on tarkasteltu kootusti Itä-Suomen yliopistossa vuonna 2012 valmistuneessa opinnäytteessä. Työn loppupäätelmä on, että Wiikin teoria perustuu piittaamattomuuteen tieteellisestä menetelmästä ja kuuluu näennäistieteen piiriin.
Yleensä ajatellaan varhaisen Saksan viljelijäväestön olleen alun perin mesoliittista tai ainakin osin alkujaan Lähi-idästä ja Balkanilta tullutta väestöä. Myöhemmin kivi- ja kuparikaudella ensin saviastiat ja myöhemmin maanviljely levisivät pohjoiseenkin Saksaan. Saksaan syntyi monia neoliittisia kulttuureja, kuten megaliittikulttuuri joka kytkeytyi osin kellopikari- ja suppilopikarikulttuureihin. Suppilopikarikulttuuri levitti maanviljelyn pohjoiseenkin Saksaan.
Kuparin ja pronssin tuoneet indoeurooppalaiset liikkuivat rattailla ja hevosilla. Indoeurooppalaiset saapuivat sotaisasti Saksaan ehkä jo Itä-Euroopan kuparikaudella 4 500–3 500 eaa. ja loivat muun muassa palloamforakulttuurin. Germaanit erottuivat omana ryhmänään ehkä jo 3 000–2 400 eaa. Myöhäisellä pronssikaudella ja varhaisella rautakaudella kelttien kulttuuri levisi osaan Saksaakin. Germaaninen kieli saattoi kehittyä Pohjois-Saksan ja Etelä-Skandinavian alueella.
Germaanit ja roomalaiset

Ajanlaskun alkua edeltävinä vuosisatoina nykyisen Saksan alueella asui germaaniheimoja ja kelttejä Tonavan ja Reinin läheisyydessä.
Noin 58 eaa. Reinistä tuli Rooman valtakunnan koillisraja, mikä johti Reinin länsipuolen roomalaistumiseen. Roomalaisia linnoituksia pystytettiin muun muassa Kölniin, Trieriin, Koblenziin ja Mainziin tarkoituksena vakiinnuttaa Reinin rajalinja. Vuonna 9 jaa. Arminiuksen johtamat germaanit tuhosivat roomalaisarmeijan Teutoburgin taistelussa, mikä pysäytti Rooman laajenemisen idemmäs. Tämän jälkeen roomalaiset suorittivat Germanicuksen johdolla lukuisia rankaisuretkikuntia Reinin taakse aiheuttaen joitakin tappioita Arminiuksen germaaneille, mutta roomalaiset palasivat aina vuoden lopussa tukikohtiinsa Reinin länsipuolelle. Nykyinen Saksa Reinille saakka jäi Rooman imperiumin ulkopuolelle.
Vuodesta 83 jaa. alkaen roomalaiset rakensivat 550 kilometriä pitkän, lukuisia linnoituksia sisältäneen rajavallin, limesin, Reiniltä Tonavalle pitääkseen germaanit valtakunnan ulkopuolella. 200-luvulla historiaan ilmaantui useita suuria länsigermaaniheimoja, kuten alemannit, frankit, saksit ja friisit. Vuoden 260 jaa. tienoilla germaaniheimot mursivat rajavallin. Hunnien tunkeutuminen Eurooppaan 300-luvulla sysäsi liikkeelle suuret kansainvaellukset, jotka tulivat mullistamaan Euroopan kartan. 400-luvun loppupuolella merovingisukuinen kuningas Klodvig yhdisti frankit ja valloitti Gallian perustaen frankkien valtakunnan. Vuonna 496 frankit voittivat alemannit ja kääntyivät katoliseen uskoon, saaden siten kirkon taakseen.
Kristinuskon leviäminen

Rooman valtakunnan pohjoiset provinssit oli käännytetty kristinuskoon 300-luvulta alkaen ja Augsburgin kaltaiset kristilliset keskukset säilyivät Rooman romahdettua. 600-luvulla käännytystyö pakanallisten heimojen keskuudessa alkoi uudelleen. Irlantilaisskotlantilaiset munkit perustivat luostareita muun muassa Würzburgiin, Regensburgiin ja Reichenauhin. Anglosaksimunkki Bonifatius perusti ensimmäisen luostarin Reinin itäpuolelle, Fritzlariin. Paavin alaisuudessa toimineita piispanistuimia perustettiin kristinuskon levittämiseksi Saksan alueella.
Vuonna 751 Pipin III otti kuninkaan tittelin ja sai kirkon siunauksen. Frankkikuninkaat olivat tästä lähtien paavin ja kristinuskon puolustajia, ja Pipinin karolingiseuraajat aloittivat vuosikymmeniä kestäneen kampanjan pakanallisia sakseja vastaan. Saksit pakkokäännytettiin ja heidän maansa liitettiin frankkien valtakuntaan.
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta > Valtakunnanreformi (”Reichsreform”)

Valtakunnan oikeusjärjestys oli yhä 1400-luvun alussa hyvin jäsentymätön, vaikka joistain menettelytavoista oli sovittu. Säännöt kuninkaan, kuninkaan valitsijoiden ja muiden ruhtinaiden yhteistyöstä keisarikunnassa riippuivat paljon kunkin kuninkaan luonteesta. Ilman kuninkaan läsnäoloa hovipäivät (saks. Hoftag, valtakunnan johtavien miesten kokous) merkitys kuihtui, eikä valtiopäiviä lainsäätävänä elimenä vielä ollut olemassa. Ruhtinaat kiistelivät keskenään, ja kiistat kärjistyivät välillä paikallisiksi sodiksi.
Samaan aikaan kirkkokin oli kriisissä. Kiistat useiden kilpailevien paavien välillä ratkesivat vasta Konstanzin kirkolliskokouksessa 1414–1418 ja vuoden 1419 paljon energiaa kului taistelussa hussilaisten harhaoppia vastaan. Suurten muutosten takia syntyi 1400-luvulla paljon keskustelua itse keisarikunnasta. Vanhat säännöt eivät enää riittävästi kuvanneet ajan rakenteita, ja aikaisemman valtakunnanrauhan (saks. Landfrieden) palauttamista vaadittiin.
Kun Fredrik III tarvitsi ruhtinailta rahaa taisteluun Unkaria vastaan ja valitutti samaan aikaan poikansa (myöhemmin Maksimilian I) kuninkaaksi, ruhtinaat vaativat yhtenä miehenä suurempaa edustusta. Ensimmäistä kertaa vaaliruhtinaiden ja muiden ruhtinaiden kokousta kutsuttiin valtiopäiviksi. Fredrik III kieltäytyi kutsumasta valtiopäiviä koolle, mutta kaksi vuotta Fredrikin kuoleman jälkeen hänen sovittelevampi poikansa kutsui sen koolle Wormsiin 1495. Wormissa kuningas ja ruhtinaat sopivat neljästä päätöksestä, joita yleisesti kutsutaan nimellä valtakunnanreformi, Reichsreform. Valtakunnanreformi sisälsi toimia, joiden tarkoitus oli antaa hajoavalle keisarikunnalle takaisin tiettyä rakennetta, kuten keisarilliset maat ja kamarihovioikeuden, jotka osittain kestivätkin keisarikunnan loppuun asti vuoteen 1806.
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta > Uskonpuhdistus ja kolmikymmenvuotinen sota

1500-luvun alussa valtakunnassa oli paljon tyytymättömyyttä kirkon väärinkäytöksiä kohtaan ja tilaus uskonpuhdistukselle, joka alkoi 1517 Martti Lutherin naulattua 95 teesiään Wittenbergin linnankirkon oveen. Luther julistettiin pannaan, mutta uskonpuhdistus eteni vauhdilla. Sitä auttoivat Kaarle V:n sodat Ranskaa ja ottomaaneja vastaan, sekä vuosisata aiemmin Johannes Gutenbergin kehittämä kirjapainotekniikka, jonka avulla protestanttisia tekstejä levitettiin tehokkaasti. Luther käänsi Raamatun saksaksi ja loi saksan kirjakielen perustan.
Vastauskonpuhdistuksen käynnistivät Saksassa 1545 ennen kaikkea jesuiitat. Keski- ja Koillis-Saksa olivat siihen aikaan jo lähes kokonaan protestanttisia, kun taas Etelä-Saksa oli enimmäkseen katolista aluetta. Schmalkaldenin sodassa keisari Kaarle V voitti protestanttiset hallitsijat. Augsburgin uskonrauha vuonna 1555 toi luterilaiselle uskonnolle tunnustetun aseman mutta vaati myös, että valtion uskonnon tuli olla sama kuin hallitsijan. Kaarle V luopui kruunusta vuonna 1556 ja Habsburgien valtakunta jakaantui Espanjan erottua Saksan hallinnasta.
Vuosina 1618–1648 Saksassa käytiin kolmikymmenvuotista sotaa, jonka syyt olivat protestanttien ja katolisten kamppailussa, eräiden valtakunnanosien pyrkimyksissä lisätä valtaansa ja keisarin pyrkimyksessä säilyttää valtakunnan uskonnollinen ja poliittinen yhtenäisyys. Välitön alku sodalle oli Böömin protestanttisen ylimystön nousu keisaria vastaan, mutta sota laajeni Euroopan laajuiseksi Tanskan Kristian IV:n, Ruotsin Kustaa II Aadolfin ja Ranskan kardinaali Richelieun suorittamien väliintulojen myötä. Saksa oli sodan päänäyttämö ja sodan takia laajoja sen alueita autioitui, valtakunnan kokonaiskuolleisuuden ollessa jopa kolmasosa väestöstä.
Sota loppui Westfalenin rauhaan. Keisarikunta menetti alueitaan Ranskalle ja Ruotsille ja Alankomaat erosivat siitä. Keisarinvalta heikkeni alueellisen vallan kasvaessa ja porvareiden vaikutusvalta kasvoi aatelisten kustannuksella. Keisarikunnasta tuli yli kolmen sadan pikkuvaltion hajanainen liitto; tästä eteenpäin Saksan historia yhdistymiseen saakka oli osavaltioiden erillishistoriaa. Habsburgit pysyivät edelleen Saksan keisareina, mutta heillä ei ollut juuri valtaa muualla kuin Itävallassa, jonka hallitsijoita he samalla olivat.
Saksan liitto

Napoleonin kaatumisen jälkeen Euroopan valtionpäämiehet tapasivat Wienissä 1814 itävaltalaisen ruhtinas Klemens von Metternichin johdolla. Tässä Wienin kongressissa hallitsijat sopivat keskinäisestä avunannosta vallankumouksellisia ja nationalistisia aatteita vastaan. Entisen Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan alueelle perustettiin Saksan liitto, joka oli Itävallan yhdessä Frankfurtin valtiopäivien (Bundestag) kanssa johtama 39 valtion löyhä liittouma.
Ranskan vallankumouksen vapauttamat aatteet, kuten liberalismi ja nationalismi, saivat kasvavaa jalansijaa Saksassa. Vuonna 1817 liberalististen ja patrioottisten aatteiden innoittamat opiskelijat kokoontuivat ”Wartburgin festivaaleille” Wartburgin linnaan polttamaan taantumuksellisia kirjoja. Vuonna 1819 opiskelija Karl Ludvig Sand murhasi kirjailija August von Kotzebuen, joka oli pilkannut liberalistisia opiskelijaryhmiä. Ruhtinas Metternich käytti murhaa syynä kutsuakseen johtavat saksalaismaat konferenssiin Karlsbadiin. Siellä annettiin Karlsbadin asetukset, jotka merkitsivät lehdistösensuurin käyttöön ottoa ja yliopistojen ottamista tiukkaan valvontaan. Asetukset aloittivat myös ”demagogien vainon”, joka oli suunnattu vallankumouksellisten ja nationalististen aatteiden levittäjiä vastaan. Vuonna 1834 perustettiin tulliunioni (Zollverein), Preussin ja useimpien Saksan maiden kesken. Itävalta jäi ulkopuolelle.
Kasvanut tyytymättömyys Wienin kongressin aloittamaan taantumuskehitykseen purkautui ulos sarjana vallankumouksia ”Euroopan hulluna vuonna” 1848. Toukokuussa 1848 liberaalien kokoama kansalliskokous kokoontui Frankfurtissa yhdistääkseen Saksan ja laatiakseen sille perustuslain. Preussin Fredrik Vilhelm IV:lle tarjottiin keisarin kruunua, mutta hän kieltäytyi. Kansalliskokous hajotettiin, kansannousut torjuttiin sotilaallisesti ja Saksan liitto perustettiin uudelleen 1850.
Ruhtinas Otto von Bismarck nimitettiin Preussin pääministeriksi vuonna 1862, vastoin häntä taantumuksellisena pitäneiden uudistusmielisten tahtoa. Preussin ja Tanskan riita Schleswigistä kärjistyi vuonna 1864. Schleswig ei, toisin kuin Holstein, ollut Saksan liiton jäsen ja tanskalaiset nationalistit halusivat sen liitettäväksi Tanskaan. Tämä johti toiseen Schleswigin sotaan, jossa preussilaiset itävaltalaisten tuella löivät Tanskan. Tanska joutui luovuttamaan sekä Schleswigin että Holsteinin Itävallalle ja Preussille. Herttuakuntien kaksoishallinto loi kuitenkin jännitteen Itävallan ja Preussin välille, joka lopulta johti Itävallan-Preussin sotaan (1866). Preussi voitti sodan ja sai siten selvän johtoaseman Saksan valtioiden joukossa.
Saksan liitto > Pohjois-Saksan liitto

Saksan liitto purkautui 1867. Sen tilalle perustettiin Preussin johtama Pohjois-Saksan liitto. Itävalta jäi ulkopuolelle ja tuli pysymään Saksan ulkopuolella suurimman osan 1800- ja 1900-lukua. Pohjois-Saksan liitto oli ylimenovaihe, joka kesti vuodet 1867–1871 Saksan liiton hajoamisesta Saksan keisarikunnan perustamiseen. Sen avulla Preussi sai hallinnan 22 Pohjois-Saksan valtiosta ja tulliunionin kautta eteläisestä Saksasta.
Saksan keisarikunta > Keisari Vilhelm II:n aika

Erotettuaan Bismarckin Keisari Vilhelm II oli luvannut jatkaa hänen ulkopolitiikkaansa. Mutta pian kurssi vaihtui Saksan kasvaneen kansainvälisen vaikutusvallan myötä. Bismarckin solmimaa jälleenvakuutussopimusta Venäjän kanssa ei uusittu, vaikka Venäjä oli sitä vuonna 1890 toivonut. Ranska sen sijaan liittoutui Venäjän kanssa 1894 Saksan, Itävalta-Unkarin ja Italian muodostamaa kolmiliittoa vastaan. Kolmiliitto itse oli hajanainen Itävallan ja Italian erimielisyyksien vuoksi.
Vuodesta 1898 Saksa laajensi siirtomaitaan Itä-Afrikassa, mikä johti kiistoihin Yhdistyneen kuningaskunnan, Venäjän, Japanin ja Yhdysvaltain kanssa. Saksalaisten pankkien ja teollisuuden rahoittama Bagdadin rautatie, jonka tarkoituksena oli yhdistää Pohjanmeri ja Persianlahti Bosporinsalmen kautta, oli myös Yhdistyneen kuningaskunnan ja Venäjän geopoliittisten etujen vastainen.
Suojatakseen Saksan merentakaista kauppaa ja siirtokuntia, amiraali Alfred von Tirpitz aloitti ohjelman sotalaivaston rakentamiseksi 1898. Tämä merkitsi suoraa uhkaa Yhdistyneen kuningaskunnan meriherruudelle, minkä johdosta neuvottelut Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan välisestä liitosta katkesivat. Saksa oli joutumassa yhä enemmän eristyksiin.
Imperialistinen valtapolitiikka ja kansallisten intressien häikäilemätön ajaminen johti lopulta 1914 ensimmäiseen maailmansotaan. Sodan välittömänä sytykkeenä oli Itävallan kruununperijän Franz Ferdinandin murha Sarajevossa, jonka tekijänä oli serbialainen aktivisti. Se johti Itävalta-Unkarin, osin Saksan painostuksesta, julistamaan sodan Serbialle, mikä laajeni suursodaksi Serbian liittolaisen Venäjän aloitettua liikekannallepanon ja Saksan julistettu sodan sille ja ennalta ehkäisevästi sen liittolaiselle Ranskalle. Teoriat sodan syvemmistä syistä ovat kuitenkin olleet moninaiset. Saksa taisteli Itävalta-Unkarin ja Osmanien valtakunnan kanssa Venäjää, Ranskaa, Yhdistynyttä kuningaskuntaa, Italiaa ja eräitä pienempiä maita vastaan. Sota laajeni myös Lähi-itään ja Saksan siirtomaihin.
Lännessä Saksa taisteli asemasotaa suurin tappion. Nopean Belgian läpimarssin jälkeen Saksan joukot pysäytettiin Marneen, Pariisin pohjoispuolelle. Rintamat Ranskassa liikkuivat sodan aikana vain vähän. Idässä ratkaisevaa voittoa Venäjästä ei saatu. Britannian laivasto eristi Pohjanmeren, millä oli lamauttava vaikutus Saksan ruoka- ja tarvikehuoltoon.
Yhdysvaltain liittyminen sotaan 1917 Saksan julistaman ”rajoittamattoman sukellusvenesodan” johdosta merkitsi sodan kääntymistä Saksalle tappiolliseksi. Lokakuun lopussa 1918 Saksan laivastoyksiköt Kielissä kieltäytyivät lähtemästä viimeiseen suuroperaatioon sodassa, jonka ne katsoivat hävityksi. 3. marraskuuta kansannousu levisi muihin kaupunkeihin ja alkoi Saksan vallankumous. Keisari Vilhelm II ja kaikki johtavat ruhtinaat pakotettiin luopumaan vallasta. 9. marraskuuta sosiaalidemokraatti Philipp Scheidemann julisti tasavallan perustetuksi. Aselepo länsivaltojen kanssa solmittiin 11. marraskuuta.
Kolmas valtakunta

Saadakseen kansallissosialistiselle puolueelle enemmistön valtiopäivillä Hitler määräsi järjestettäväksi uudet vaalit. Helmikuun 27. päivän iltana 1933 Berliinin valtiopäivätalo paloi. Hitler väitti paloa merkiksi kommunistien kansannoususta ja painosti Hindenburgin allekirjoittamaan asetuksen, jolla Weimarin tasavallan tärkeimmät poliittiset vapaudet lakkautettiin ”toistaiseksi”. Kommunistien agitaatio kiellettiin mutta ei vielä itse kommunistista puoluetta. Yksitoistatuhatta kommunistia ja sosialistia pidätettiin ja lähetettiin keskitysleireihin, jossa he joutuivat juuri perustetun salaisen poliisin Gestapon armoille (9 000 todettiin syylliseksi ja paljon teloitettiin).
Terrorista ja siekailemattomasta propagandasta huolimatta viimeiset vaalit 5. maaliskuuta eivät tuoneet kansallissosialistiselle puolueelle Hitlerin toivomaa ehdotonta enemmistöä. Yhdessä oikeistopuolue DNVP:n kanssa Hitler kuitenkin sai niukan enemmistön valtiopäiväpaikoista. Taivuttelemalla eri tavoin mukaan vielä Katolisen keskustapuolueen edustajat sekä määrittelemällä murhatut ja pidätetyt edustajat vapaaehtoisesti poissa oleviksi Hitler sai tarvittavan kahden kolmasosan enemmistön ajaakseen läpi ”väliaikaisen” poikkeuslain, jolla kaikki lainsäädäntävalta siirtyi parlamentilta Hitlerin hallitukselle. Lakia vastaan äänestivät vain sosiaalidemokraatit.
Lain myötä Saksa muuttui keskushallituksi diktatuuriksi, jossa osavaltiohallinto purettiin ja muut puolueet sekä ammattiliitot tukahdutettiin. Heinäkuussa Katolinen keskustapuolue hajotti itsensä vapaaehtoisesti vastineeksi antikommunistisen paavin Pius XI:n sopimuksesta uuden hallinnon kanssa; näin natsi-Saksa sai toivomaansa diplomaattista hyväksyntää.
Monet SA-johtajat olivat kuitenkin pettyneitä. SA:n johtaja Ernst Röhm pyrki yhdistämään Saksan armeijan ja SA:n omaan komentoonsa. Hitler piti tätä uhkana. Ns. pitkien puukkojen yönä 30. kesäkuuta 1934 Hitler määräsi oman henkivartiokaartinsa SS:n pidättämään Röhmin ja tämän lähimmät tukijat ja teloittamaan heidät ilman oikeudenkäyntiä. Hallinto oli erityisen vihamielinen juutalaisille. Syyskuussa 1935 säädettiin niin sanotut Nürnbergin lait, joiden mukaan juutalaiset muun muassa menettivät kansalaisuutensa ja oikeutensa avioliittoon saksalaisten kanssa.
Hitler perusti uudelleen ilmavoimat ja yleisen asevelvollisuuden, mikä oli suoraan vastoin Versailles’n rauhansopimusta. Yhdistynyt kuningaskunta, Ranska ja Italia eivät kuitenkaan menneet protesteissaan nootteja pitemmälle. Vuonna 1936 Saksan joukot marssivat demilitarisoituun Reininmaahan. Tässä tapauksessa Locarnon sopimuksen olisi pitänyt johtaa Britannian sotilaalliseen väliintuloon, mutta Ranskan protesteista huolimatta se päätti pysyä passiivisena. Kaappaus vahvisti Hitlerin asemaa Saksan johtajana, ja se vankistui entisestään samana vuonna pidettyjen Berliinin kesä- ja Garmisch-Partenkirchenin talviolympialaisten tuottaman propagandahyödyn ansiosta.
Kolmas valtakunta > Laajentuminen ja tuho

Luotuaan Berliinin–Rooman akselin Italian diktaattorin Benito Mussoliniin kanssa ja solmittuaan Japanin kanssa antikomintern-sopimuksen (johon Italia liittyi vuotta myöhemmin 1937), Hitler tunsi Saksan kykenevän offensiiviseen ulkopolitiikkaan. 12. maaliskuuta 1938 Saksan joukot marssivat Itävaltaan, jonka liittämisyritys oli vuonna 1934 epäonnistunut. Hitlerin saapuessa Wieniin, häntä tervehti juhliva väkijoukko. Neljän viikon päästä 99 % itävaltalaisista äänesti Saksaan liittymisen puolesta (ks. Anschluss). Näin ollen Hitler toteutti vanhan ajatuksen Itävallan liittymisestä Saksaan, Suur-Saksan. Vaikka liittäminen oli jälleen vanhan, Itävallan sopiman Saint-Germainin rauhansopimuksen vastainen, länsimaat edelleen ainoastaan protestoivat.
Itävallan jälkeen Hitler käänsi katseensa Tšekkoslovakiaan, jossa 3,5 miljoonan sudeettisaksalaisen vähemmistö vaati tasaveroisia oikeuksia ja itsehallintoa. Vuoden 1938 Münchenin konferenssissa sopivat Hitler, Mussolini, Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Neville Chamberlain ja Ranskan pääministeri Édouard Daladier sudeettialueiden liittämisestä Saksaan. Chamberlain ja Daladier myöntyivät ajatukseen, koska uskoivat Saksan laajentumispyrkimyksen loppuvan siihen, kuten Hitler vakuutti. Kuitenkin tuskin kuuden kuukauden päästä sopimuksesta, maaliskuussa 1939, Hitler käytti tšekkien ja slovakkien kiistaa hyväkseen ja liitti muunkin Tšekkoslovakian Saksaan Määrin ja Böömin protektoraateiksi. Samassa kuussa Hitler liitti myös Liettualle kuuluneen Memelin alueen (nyk. Klaipėdan) Saksaan. Se oli kuulunut Preussille vuoteen 1919.
Chamberlain joutui myöntämään, että hänen liennytyspolitiikkansa Hitleriä kohtaan oli epäonnistunut. Saksan ja Neuvostoliiton hyökättyä Puolaan syyskuussa 1939, toinen maailmansota alkoi. Saksa oli aluksi menestyksekäs miehittäen Puolan lisäksi muun muassa Tanskan, Norjan, Ranskan, Balkanin, Baltian ja valtavia alueita Neuvostoliitosta. Sodan aikana natsihallinto päätti hävittää juutalaiset ja muut arjalaisen rodun puhtautta uhanneet ainekset Saksasta ja vallatuilta alueilta, mikä johti lopulta holokaustina tunnettuun kansanmurhaan.
Saksa ei kuitenkaan kyennyt lyömään Neuvostoliittoa lopullisesti eikä suorittamaan maihinnousua Britanniaan. Myös Yhdysvallat liittyi Saksan vastaiseen rintamaan Japanin hyökättyä Pearl Harboriin. Vuonna 1945 pääosin yhdysvaltalaiset, britit ja neuvostoliittolaiset voittivat Saksan ja sen liittolaiset Italian ja Japanin. Suurin osa Eurooppaa oli tuhottu, kymmeniä miljoonia kuollut ja miljoonia vallatuilla alueilla asuneita murhattu. Saksan poliittiset ja taloudelliset rakenteet olivat tuhoutuneet, ja se oli menettänyt suuria alueita idästä. Uuden Saksan rakentaminen alkoi lähes nollapisteestä.