stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Louhisaaren kartano
Sivurakennukset

Louhisaaren kunniapihaa rajaavat sivurakennukset on rakennettu samaan aikaan kuin päärakennus ja ne ovat barokkiarkkitehtuurin mukaisesti olleet toistensa täydelliset peilikuvat. Rakennuksissa on alun perin ollut hollantilaistyylinen satulakatto, joka on 1760- ja 1770-luvuilla tehdyissä korjauksissa muutettu päädyistä viistotuksi aumakatoksi.
Kartanon keittiö oli alun perin päärakennuksesta katsoen vasemmanpuoleisessa eli luoteisessa (läntisessä) sivurakennuksessa. Keittiö siirrettiin päärakennuksen pohjakerrokseen vuonna 1792. Leivinuuni sai 1800- ja 1900-lukujen vaihteen tienoilla kylkeensä pyykkipadan ja huoneesta tuli pyykkitupa. Rakennuksessa on myös käsikamariksi kutsuttu huone, jossa on nykyään esillä erilaisia Louhisaaren taloudenpidossa käytettyjä puuastioita. Vuonna 1962 läntiseen sivurakennukseen tehtiin vahtimestarin asunto, vuosituhannen vaihteen aikaisessa korjauksessa siihen tuli museon lipunmyynti.
Koillisen (itäisen) sivurakennuksen alla on holvattu kellari ja rakennuksen muodon perusteella pidetään mahdollisena, että kellari olisi muuta rakennusta vanhempi, ja että Louhisaaren aikaisempi päärakennus olisi ollut tällä paikalla. Koillisessa sivurakennuksessa on neljä huonetta, joista yksi on sisustettu huoneen 1800-luvun käyttötarkoituksen mukaan käsityöhuoneeksi. Biljardihuoneessa oleva biljardipöytä oli 1830-luvulla päärakennuksen juhlakerroksen eteishallissa, jossa se oli Carl Erik Mannerheimin ahkerassa käytössä. Huone on perimätiedon mukaan ollut nuoren Gustaf Mannerheimin käytössä hänen nuoruudessaan.
Puisto > Merikylpylä

Carl Erik ja Vendla Sofia Mannerheimin poika Carl Gustaf Mannerheim rakennutti puistoon rantapaviljongin merikylpyläksi. Uusklassista tyyliä olevan vuonna 1825 valmistuneen rakennuksen suunnittelijana pidetään arkkitehti A. F. Granstedtia. Valmistumisaikaan rakennus oli aivan merenrannassa. Merikylpylän varustuksiin kuului kolme suihkua, joissa oli kupariset vesisäiliöt ja lisäksi kuparinen kylpyamme. Rakennuksessa oli kylpytilojen lisäksi muun muassa salonki ja makuuhuone. 1800-luvulla kylpyläkulttuuri oli muodikasta, sairauksien hoitoon ja terveyden edistämiseen käytettyjä menetelmiä olivat muun muassa mineraalipitoisten vesien nauttiminen, pitkät kävelyretket ja kylpeminen. Kylmissä vesissä ja avovesissä kylpemisen uskottiin vaikuttavan terveyttä edistävästi. Louhisaaren puiston käytävät ja lähistön kukkuloille johtavat tiet ja meri tarjosivat tähän toimintaan sopivat puitteet. Rakennuksen kylpyläkäytöstä luovuttiin 1800-luvun lopulla ja sen huonejärjestystä on muutettu alkuperäisestä.
Mannerheimien ajan loppu

Kartanon perinyt Suomen marsalkan isä Carl Robert Mannerheim ajautui taloudellisiin vaikeuksiin ja myi sen sisarelleen Vilhelminalle vuonna 1881. Vilhelmina Mannerheim (1836–1905) myi kartanon vuonna 1903 talousneuvos Oskar Hannukselle ja muutti Ruotsiin.
Mannerheimien ajan loppu > Hannuksien aika

Uusi omistaja Oskar Alfred Hannus (1861–1941) oli aikaisemmin isännöitsijänä Yläneellä Tourulan kartanossa, jonka kauppaneuvos Antti Ahlström oli ostanut vuonna 1888 kreivi Magnus Reinhold Armfeltin perillisiltä. Hannuksen aikana Louhisaaren linnasta oli käytössä vain ensimmäinen kerros keittiöineen. Toisesta ja kolmannesta kerroksesta oli kalustettu muutama huone. Hannus hoiti kartanon maita normaaliin tapaan; tilalla tehdyt rakennustyöt rajoittuivat maatalousrakennusten ajanmukaistamiseen. Päärakennukseen ei vedetty vesijohtoa eikä siihen tehty keskuslämmitystä – sähkövalo oli ainoa nykyajan mukavuus.
Hannus otti jo vuonna 1905 yhteyttä Suomen muinaismuistoyhdistykseen ja tiedusteli yhdistyksen kiinnostusta ostaa joitakin Louhisaaren esineitä ja maalauksia – hän pelkäsi, että jos hän myisi esineitä yksityisille, ne saattaisivat päätyä lopulta ulkomaille. Hannus halusi esineiden päätyvän mieluummin Suomen valtion haltuun. Louhisaaren irtaimisto kärsi sisällissodan aikana ilkivallasta, muun muassa asiakirjoja hävitettiin polttamalla. Sisällissodan jälkeen Hannus aloitti korjaus- ja kunnostustyöt pyrkimyksenä palauttaa linnaan entisen kaltaista loistoa. Hän sai hankittua Louhisaareen vanhoja huonekaluja, joiden uskottiin kuuluneen Flemingeille. Linnaa pidettiin nähtävyytenä ja sen eri kerrokset säilyivät 1900-luvulla olleessa asussa, ilman suurempia muutoksia.
Louhisaaren puisto ja puutarha eivät selvinneet kartanotalouden muutoksista. Torpparilaitoksen lakkauttaminen aiheutti työvoiman vähenemistä ja pienentyneet resurssit suunnattiin talouden elintärkeisiin osiin. Puutarha ja puisto alkoivat kärsiä hoidon puutteesta kauempana päärakennuksesta olevista alueista lähtien. Paratiisinmäki ja Myllymäki villiintyivät ja vähitellen hoidon väheneminen ilmeni puistossa: pensasaidat kasvoivat ja levisivät vapaasti ja hiekkakäytävät ruohottuivat lähes näkymättömiin.
Oskar Hannuksen ja hänen vaimonsa Naémin (o.s. Lindell) tytär Inkeri Hovinen peri kartanon isänsä kuoltua vuonna 1941. Valtio lunasti osan Louhisaaresta museoalueeksi vuonna 1961. Loppuosan kartanosta Inkeri Hovinen omisti kuolemaansa, vuoteen 1966 asti. Suomen Sydäntautiliitto ja Suomen Syöpäyhdistys saivat tilan perintönä.
Valtiolle ja museoksi

Suomen valtiolle Louhisaari ostettiin 1961 lahjoituksena varoilla, joita oli jäänyt yli Mannerheimin ratsastajapatsaskeräyksestä. Linna restauroitiin tyylihistorialliseksi museoksi. Päärakennus avattiin yleisölle kesäkuussa 1967. Nykyisin kartanolinna toimii Museoviraston alaisena museona. Museovirasto julkaisi kohteen 350-vuotisjuhlavuonna 2005 kirjan Louhisaaresta.
Kirjallisuutta

Lounatvuori, Irma ja Knapas, Marja Terttu: Louhisaaren kartano: suku ja rälssi – säteri ja kirkko.  Helsinki:  Museovirasto, 2005.  ISBN 951-616-128-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louhisaaren kartano Wikimedia Commonsissa
Museovirasto: Louhisaaren kartanolinna
Louhisaaren kartanolinna Muukassa (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Louhisaaren kartano (Q1141721)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kartanolinna, museo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Masku, Askainen
katuosoite: Louhisaarentie 244, 21240 Askainen
koordinaatit: 60°34′15″N 21°49′52″E﻿ / ﻿60.57092°N 21.83106°E﻿ / 60.57092; 21.83106

Louhisaaren kunniapihaa ja luoteinen sivurakennus.
Louhisaaren koivukujaa nähtynä kartanolta.
Portaali
Juhlasali ja sen kattomaalauksia.
Pieni sininen makuukamari, jossa marsalkka Mannerheim on perimätiedon mukaan syntynyt.
Pirunkamarin piru.
Kreivin kirjasto.
Ruokasali.
Näkymä päärakennuksen luoteispuolelta kohti rantapaviljonkia.
Mannerheimin lasten leikkimökki on rakennettu 1870-luvulla.
Merikylpylän pääty muistuttaa temppeliä.
Mukulaleinikki

| Mukulaleinikki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Leinikkikasvit Ranunculaceae
Suku::  Leinikit Ranunculus
Laji::  ficaria
Kaksiosainen nimi
 Ranunculus ficaria  L. 
Alalajeja
 Ranunculus  ficaria ssp. fertilis – isomukulaleinikki  Ranunculus  ficaria ssp. ficaria (syn. ssp. bulbilifer) – itumukulaleinikki  
Katso myös
   Mukulaleinikki Wikispeciesissä   Mukulaleinikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mukulaleinikki (Ranunculus ficaria, syn. Ficaria verna) on hyönteispölytteinen, keltakukkainen kasvi, jota käytetään myös puistoissa ja puutarhoissa maanpeitekasvina.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen mukulaleinikki kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Varsi on pysty tai joskus koheneva ja kalju. Kasvin lehtihangoissa on kukinnan loppuvaiheesta lähtien itusilmuja. Kiiltävät, mehevät lehdet ovat pitkäruotisia. Lehtilapa on 3–5 cm pitkä ja muodoltaan leveänpuikea, herttatyvinen ja mutkalaitainen. Melko pitkäperäiset, kirkkaankeltaiset kukat ovat yksittäin lehtihangoissa. Halkaisijaltaan kukka on yleensä 2–3 cm leveä ja siinä on kaksi kehäkiehkuraa. Verholehtiä on kolme kappaletta, kun taas tasasoukan suikean muotoisia terälehtiä on tavallisesti kahdeksan tai yhdeksän kappaletta. Suomessa mukulaleinikki kukkii yleensä toukokuussa, joskus myös kesäkuun puolella. Hedelmistö koostuu noin 2,5 mm pitkistä, osittain karvaisista ja hyvin lyhytotaisista pähkylöistä.
Mukulaleinikin tyvessä maan alla on varsinaisten juurien lisäksi mukuloita, jotka ovat nuijamaisesti turvonneita juuria. Näihin edelliskesänä kerätyn vararavinnon turvin se kukkii varhain keväällä. Kasvi leviää pääasiassa suvuttomasti mukuloiden ja itusilmujen avulla, sillä pähkylät ovat tavallisesti kehittymättömiä.
Mukulaleinikki on monimuotoinen laji, joka toisinaan jaetaan alalajeihin. Perinteisesti se on jaettu kahteen alalajiin itumukulaleinikki (ssp. ficaria) ja isomukulaleinikki (ssp. bulbilifer), joista kukkavarren itusilmut kuuluisivat ensimmäiselle. Tosiasiassa kyse lienee siitä, että edellisellä on diploidi, jälkimmäisellä tetraploidi kromosomisto.
Levinneisyys

Mukulaleinikkiä kasvaa lähes koko Euroopassa lukuun ottamatta mantereen pohjoisimpia ja itäisimpiä osia sekä Islantia. Idässä levinneisyysalue ulottuu Länsi-Venäjälle ja Kaukasukselle, pohjoisessa Etelä-Suomeen ja Keski-Ruotsiin ja -Norjaan. Norjassa lajia tosin tavataan paikoitellen Atlantin rannikolla aina napapiirin korkeudelle saakka. Pohjois-Afrikassa laji on levinnyt Marokkoon, Algeriaan ja Tunisiaan. Lisäksi sitä tavataan myös Turkissa. Mukulaleinikkiä kasvaa paikoitellen vieraslajina myös Yhdysvaltain ja Kanadan itäosissa.
Suomessa mukulaleinikkiä kasvaa lähinnä Etelä-Suomessa Satakunnasta Kymenlaaksoon. Runsaimmillaan laji on Ahvenanmaalla. Pohjoisempana mukulaleinikkiä kasvaa paikoitellen Pohjanlahden rannikolla, pohjoisimmillaan Oulun korkeudelle saakka. Suomessa tavattavat mukulaleinikit kuuluvat alalajiin ssp. ficaria eli itumukulaleinikki.
Elinympäristö

Mukulaleinikille tyypillisiä kasvuympäristöjä ovat saviset joki- ja merenrantalehdot ja -pensaikot, jokien ja purojen tulvaniityt, lehtoniityt, puistojen ja pihojen nurmikot ja pihametsiköt. Laji on varhainen kevätkukkija ja lakastuu nopeasti kukinnan jälkeen. Keskikesällä mukulaleinikin maanpäälliset osat ovat kokonaan kadonneet ja muut lajit vallanneet kasvupaikat.
Käyttö

Mukulaleinikkiä on ainakin Ruotsissa käytetty pienissä määrin keväisin salaatin tapaan myrkyllisyydestä huolimatta. Mukulaleinikki pitää ensin valmistaa esimerkiksi keittämällä tai kuivaamalla ennen sen käyttöä ravintona. Keitettyjä, kuivattuja ja jauhettuja juurimukuloita on myös käytetty hätäravintona. Viikunan muotoa muistuttavia juurimukuloita on keskiajalla käytetty rohtona muun muassa peräpukamien hoitoon.
Mukulaleinikkiä viljellään myös koristekasvina ja se voi toisinaan villiintyä luontoon.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Mukulaleinikki eli herttamukulaleinikki (Ficaria verna)
Kasviatlas 2018: Mukulaleinikin (Ficaria verna) levinneisyys Suomessa
Pinkka – Lajituntemuksen oppimisympäristö: Mukulaleinikki (Ranunculus ficaria)
Luontoportti: Mukulaleinikki (Ranunculus ficaria)
Luopioisten kasvisto: Mukulaleinikki (Ficaria verna)
Pohjolan kasvien pauloissa: Ficaria verna - mukulaleinikki
United States Department of Agriculture (USDA): Ranunculus ficaria (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157557  Wikispecies: Ficaria verna  APA: 5349  APDB: 151967  APNI: 125745  BioLib: 38338  BOLD: 436091  CoL: 6HWGR  EoL: 473789  EUNIS: 176898  FoAO2: Ficaria verna  FoIO: ficver  GBIF: 9094061  GRIN: 446783  iNaturalist: 204321  IPA: 3069  IPNI: 711233-1  ITIS: 513567  MichiganFlora: 2388  MoBotPF: 368056  NBN: NHMSYS0100001603  NCBI: 79245  NZOR: 24e316bb-9974-4459-ac69-e8ed07c70829  Observation.org: 18855  Open Tree of Life: 829312  PFI: 1137  Plant List: kew-2809356  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:711233-1  RHS: 337208  Tropicos: 27101265  VASCAN: 8515  VicFlora: 59a10448-fe3f-4ed2-9cad-03c98ce54f8f  WFO: wfo-0000687184  Laji.fi: MX.37924 
Suomenkielisen nimensä mukulaleinikki on saanut mukulamaisista, turvonneista juuristaan.
Mukulaleinikki kasvaa mielellään kosteilla savimailla.
Muikku

| Muikku |
| --- | --- |
 Muikku
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Lohikalat Salmoniformes
Heimo::  Lohet Salmonidae
Suku::  Coregonus
Laji::  albula
Kaksiosainen nimi
 Coregonus albula  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Muikku Wikispeciesissä   Muikku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Muikku (Coregonus albula) on siikojen sukuun (Coregonus) kuuluva 5–20 senttimetriä pitkä lohikala, joka elää parvina Euroopan pohjoisosan järvissä ja Itämeren vähäsuolaisissa reunaosissa. Muikku on Suomen sisävesien ammattikalastajien tärkein saaliskala. Muikkua pyydystetään troolilla, nuotalla, rysällä ja pienisilmäisellä muikkuverkolla.
Tuntomerkit

Muikku on pienikokoinen hopeanvärinen sukkula. Se muistuttaa läheisesti samaan sukuun kuuluvaa siikaa, mutta lajit erottaa kuitenkin helposti leukojen perusteella: muikulla alaleuka on yläleukaa pidempi, mutta siialla päin vastoin.
Silmät ovat suuret ja näkökyky hyvä. Suomut ovat hopeanhohtoiset ja selkä on tumma, joskus miltei musta. Vatsa on täysin valkoinen. Lohikalojen tapaan muikullakin on selän takaosassa rasvaevä. Muikun pituus on tavallisesti 5–20 cm ja paino noin 10–70 g. Painavin Suomesta 2000-luvulla saatu muikku painoi 550 grammaa. Pienimmillään muikut ovat noin viisisenttisiä ns. neulamuikkuja. Suomessa samannäköisiä lajeja ovat siika ja salakka.
Levinneisyys

Muikku on ensisijaisesti sisävesien kala, jota esiintyy Euroopan pohjoisosassa suppealla alueella Itämerta ympäröivissä maissa.
Suomessa muikun keskeinen levinneisyysalue on Järvi-Suomessa. Sitä tavataan kuitenkin kaikissa Itämereen laskevissa vesistöissä.
Muikku esiintyy myös Suomen rannikkovesien vähäsuolaisilla alueilla Perämeressä, Vaasan pohjoispuolella Maksamaan saaristossa, Kokemäenjoen suistossa, Pohjanpitäjänlahdella ja Suomenlahdessa Loviisasta itään.
Suomen tuottoisin muikkujärvi on Säkylän Pyhäjärvi.
Ruotsissa levinneisyys kattaa maan eteläosan sekä Pohjanlahden rannikon läheiset suurehkot järvet. Muikkua tavataan jonkin verran myös Norjassa, Tanskassa, Saksassa, Puolassa, Venäjällä ja Baltian maissa.
Lisääntyminen ja elinikä

Muikku tulee sukukypsäksi tavallisimmin kahden kasvukauden jälkeen 1-vuotiaana. Tunnetaan myös poikkeustapauksia, joissa mätiä ja maitia on kehittynyt jo aikaisemmin 5–6 kuukauden iässä. Muikku lisääntyy useimpien lohikalojen tavoin syksyllä. Kutu alkaa vesien viilennyttyä 5–7 asteeseen loka-marraskuussa. Joissakin järvissä muikusta tavataan myös keväällä kutevaa muotoa, jota ruotsalaiset ovat ehdottaneet omaksi lajikseen nimellä Coregonus trybomi Svärdson. Muikku hakee lisääntymisvuoteensa syvänteisiin rajoittuvilta rinteiltä ja matalikoilta hiekka-, sora tai somerikkopohjilta. Muikulla on paljon mätiä, jopa kolmannes painosta. Mätimunien määrä pienemmillä muikuilla on 1 500–2 000 ja suuremmilla jopa 8 000–10 000 mätimunaa. Pian kudun jälkeen jää peittää vesistön ja munat kehittyvät 0,2–2-asteisessa vedessä. Jääpeitteen lähdettyä poikaset kuoriutuvat noin 8 millimetrin pituisina ja hakeutuvat matalaan rantaveteen tiheiksi parviksi hiekka- ja sorapohjille. Sieltä ne siirtyvät 3–4 viikon ikäisinä syvempiin vesiin.
Muikun elinikä vaihtelee vesistöstä toiseen: joissakin se on 4–6 vuotta, joissakin jopa 13 vuotta.
Ravinto ja elintavat

Muikku syö koko ikänsä planktonäyriäisiä. Saaliin koko vain kasvaa saalistajan koon kasvaessa. Tärkeimpiä ravintoeläimiä ovat hankajalkaisäyriäiset ja vesikirput. Pienet muikut syövät myös paljon rataseläimiä ja hankajalkaisten nauplius-toukkia, mutta niiden merkitys vähenee kasvun myötä.
Muikku elää parvissa, jotka liikkuvat päivällä syvänteissä ja illalla pinnassa. Pimeän tultua parvi kuitenkin hajoaa ja kokoontuu taas aamun sarastaessa. Muikku on melko paikallinen kala. Samassa järvessä saattaa elää monia muikkupopulaatioita, jotka kutevat eri paikoissa. Muikut voivat myös vaeltaa kauas, vaikka ne pääasiassa pysyttelevätkin yhden järven selkäalueilla. Järvenselkiä toisistaan erottavat vedenalaiset harjanteet haittaavat muikun vaellusta. Kannan suuri tiheys ja siitä johtuva ravinnon niukkuus voivat synnyttää vaellusta eri selkien välillä. Muikut saattavat vaeltaa hyvinkin kauas lisääntymisalueeltaan ravinnon toivossa.
Kalastus ja käyttö

Muikku on Suomessa sisävesien ammattikalastajien tärkein saaliskala. Ammattikalastajat pyytivät Suomen sisävesiltä yhteensä 5,17 miljoonaa kiloa kalaa vuonna 2018. Tästä muikun osuus oli 2,43 miljoonaa kiloa, kun toiseksi jääneen kuhan osuus oli vain 727 tuhatta kiloa. Vuonna 2018 muikkua kalastettiin yhteensä 3,33 miljoonaa kiloa. Ammattikalastajien muikkusaalis niin sisä- kuin merivesiltä oli 2,6 miljoonaa kiloa ja vapaa-ajankalastajien 727 tuhatta kiloa. Saaliin arvo on noin kaksi euroa kilolta. Ammattikalastajat nostavat muikkua etupäässä nuotilla ja trooleilla, vapaa-ajan kalastajat miltei yksinomaan verkoilla. Verkolla pyyntiin tarvitaan saaliin varmistumiseksi useita silmäkokoja.
Kalastus ja käyttö > Muikkukantojen hoito

Muikkukantojen hoito on lähinnä kalastuksen säätelyä. Muikku kestää varsin voimakastakin kalastusta, vaikka esimerkiksi Säkylän Pyhäjärvessä liikakalastuksen on havaittu haittaavan lisääntymistä. Siellä kalastetaankin vuosittain yli 90 % muikuista pois. Voimakkaan kalastuspaineen alla oleva kanta lisääntyy yleensä paremmin kuin vähän kalastetut kannat. Muikkukantoja on hoidettu myös istuttamalla. Muista istutuksista poiketen istutettavat kalat pyydystetään jostain läheisestä järvestä nuotalla. Siirtoistutusten tulokset ovat usein jääneet heikoksi, jos alkuperäisestä kantaa on vähänkin ollut jäljellä.
Muikun monet nimet

Itä-Suomessa muikkua kutsutaan mm. nimillä muje, riäpys, reäpys tai rääpys. Perämerellä Raahesta pohjoiseen muikku on maiva. Keski-Pohjanmaan alueella muikusta käytetään paikoin nimitystä siikamaiva ja eräillä alueilla Länsi-Lapissa käytetään nimitystä silli.
Posion ja Kuusamon alueilla sijaitsevan Kitkajärven pienikasvuista muikkua nimitetään neulamuikuksi eli Kitkan viisaaksi. Neulamuikuksi kutsutaan myös yleisesti pienikokoista muikkua, riippumatta mistä se on pyydetty.
Saimaan koillisosassa sijaitsevan Puruveden järvialtaasta pyydetystä muikusta käytetään nimitystä Puruveden muikku.
Aiheesta muualla

Coregonus albula (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
RKTL Kala-atlas: Muikku
Muikun ravintosisältö (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q754061  Wikispecies: Coregonus albula  ADW: Coregonus_albula  ARKive: coregonus-albula  BOLD: 576277  Fauna Europaea: 304662  Fauna Europaea (new): 08fe5555-cb1a-4f39-8a97-e156e75d777a  FishBase: 231  GBIF: 2351027  iNaturalist: 98434  IRMNG: 10153498  ISC: 88207  ITIS: 161963  IUCN: 5360  NAS: 885  NBN: NHMSYS0000544655  NCBI: 36180  Observation.org: 2105  OBIS: 127178  Open Tree of Life: 185352  WoRMS: 127178  Laji.fi: MX.53300 
Yläkuvan muikulla alaleuka on yläleukaa pidempi, alakuvan siialla päin vastoin.
Paistetut muikut ovat Suomessa suosittua ruokaa varsinkin kesällä.
Luettelo Alaskan kuvernööreistä

| Alaskan kuvernööri |
| --- | --- |
 
 
 Nykyinen Mike Dunleavy 3. joulukuuta 2018 lähtien
Virka-asunto:  Alaskan kuvernöörin asunto
Kauden pituus:  4 vuotta, uudelleenvalinta mahdollinen
Perustettu:  3. tammikuuta 1959
Ensimmäinen:  William Allen Egan
Kotisivut:  gov.state.ak.us
Tämä on luettelo Alaskan kuvernööreistä.
Alaskan kuvernööri on Alaskan hallinnon päämies ja Alaskan asevoimien ylipäällikkö. Kuvernöörillä on velvollisuus valvoa osavaltion lakeja ja valta vahvistaa uudet lait. Lisäksi kuvernöörillä on veto-oikeus Alaskan uusiin lakiesityksiin. Alaskassa kuvernöörin virkakausi kestää neljä vuotta.
Nykyisenä kuvernöörinä toimii Mike Dunleavy, joka aloitti virassaan 3. joulukuuta 2018.
Luettelo > Alaskan piirin kuvernöörit

Alaska toimi vuodesta 1884 vuoteen 1912 Alaskan piirinä Yhdysvaltojen alaisuudessa. Tuolloin Alaskan kuvernöörin valitsi Yhdysvaltain silloinen presidentti.
| Kuvernööri | Virassa | Nimittäjä |
| --- | --- | --- |
| John Henry Kinkead | 1884–1885 | Chester A. Arthur |
| Alfred P. Swineford | 1885–1889 | Grover Cleveland |
| Lyman Enos Knapp | 1889–1893 | Benjamin Harrison |
| James Sheakley | 1893–1897 | Grover Cleveland |
| John Green Brady | 1897–1906 | William McKinley |
| Wilford Bacon Hoggatt | 1906–1909 | Theodore Roosevelt |
| Walter Eli Clark | 1909–1913 | William Howard Taft |
Luettelo > Alaskan territorion kuvernöörit

Vuonna 1912 Alaskan piiri organisoitiin ja se muutettiin Alaskan territorioksi. Yhdysvaltain istuva presidentti valitsi Alaskan kuvernöörin aina vuoteen 1959 asti, jolloin Alaskasta tuli Yhdysvaltojen 49. osavaltio.
| Kuvernööri | Virassa | Nimittäjä |
| --- | --- | --- |
| John Franklin Alexander Strong | 1913–1918 | Woodrow Wilson |
| Thomas Christmas Riggs, Jr. | 1918–1921 | Woodrow Wilson |
| Scott Cordelle Bone | 1921–1925 | Warren G. Harding |
| George Alexander Parks | 1925–1933 | Calvin Coolidge |
| John Weir Troy | 1933–1939 | Franklin Delano Roosevelt |
| Ernest Gruening | 1939–1953 | Franklin Delano Roosevelt |
| Benjamin Franklin Heintzleman | 1953–1957 | Dwight D. Eisenhower |
| Waino Edward Hendrickson | 1957–1957 | Väliaikainen |
| Michael Anthony Stepovich | 1957–1958 | Dwight D. Eisenhower |
| Waino Edward Hendrickson | 1958–1959 | Väliaikainen |
Luettelo > Alaskan osavaltion kuvernöörit

Kun Alaska liittyi Yhdysvaltoihin 3. tammikuuta 1959, alettiin uuden osavaltion kuvernööri valita kansanäänestyksellä. Kuvernööreistä viisi on ollut demokraattisen, kuusi republikaanisen sekä yksi Alaskan Independence -puolueen edustajia.
|  | Nimi | Virassa | Puolue | Varakuvernööri | Kausia |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 01 1 | Egan, William Allen William Allen Egan | 1959–1966 | Demokraatit | Hugh Wade | 2 |
| 02 2 | Hickel, Wally Wally Hickel | 1966–1969 | Republikaanit | Keith Miller | ½ |
| 03 3 | Miller, Keith Keith Miller | 1969–1970 | Republikaanit | Robert W. Ward | ½ |
| 04 4 | Egan, William Allen William Allen Egan | 1970–1974 | Demokraatit | H. A. Boucher | 1 |
| 05 5 | Hammond, Jay Jay Hammond | 1974–1982 | Republikaanit | Lowell Thomas, Jr. & Terry Miller | 2 |
| 06 6 | Sheffield, Bill Bill Sheffield | 1982–1986 | Demokraatit | Stephen McAlpine | 1 |
| 07 7 | Cowper, Steve Steve Cowper | 1986–1990 | Demokraatit | Stephen McAlpine | 1 |
| 08 8 | Hickel, Wally Wally Hickel | 1990–1994 | Alaskan Independence/Republikaanit | Jack Coghill | 1 |
| 09 9 | Knowles, Tony Tony Knowles | 1994–2002 | Demokraatit | Fran Ulmer | 2 |
| 10 | Murkowski, Frank Frank Murkowski | 2002–2006 | Republikaanit | Loren Leman | 1 |
| 11 | Palin, Sarah Sarah Palin | 2006–2009 | Republikaanit | Sean Parnell | ½ |
| 12 | Parnell, Sean Sean Parnell | 2009–2014 | Republikaanit | Craig Campbell | ½ |
| 12 | Walker, Bill Bill Walker | 2014–2018 | Sitoutumaton | Byron Mallott | 1 |
| 13 | Mike Dunleavy | 2018– | Republikaanit | Kevin Meyer |  |
Ludvig XV:n rakastajattaret

Ranskan kuningas Ludvig XV:llä (1710–1774) oli useita rakastajattaria ja aviottomia lapsia, samoin kuin hänen edeltäjällään Ludvig XIV:llä.
Taustaa

Ludvig XV:n rakastajattarista neljä ensimmäistä olivat keskenään sisaruksia, Neslen ja Maillyn markiisin Louis III:n tyttäriä.
Louis de Vintimilleä lukuun ottamatta kaikki Ludvig XV:n lapset syntyivät nuorille ja naimattomille naisille, joita kutsuttiin usein nimellä "Petites maîtresses" ("pienet rakastajattaret"). Ludvig XV kieltäytyi tunnustamasta aviottomia lapsiaan. Hän tosin varmisti kaikille lapsilleen hyvän kasvatuksen ja järjesti heille kunniallisen paikan yhteiskunnassa, mutta ei halunnut tavata heitä koskaan hovin piirissä. Ainoan poikkeuksen tästä muodostivat Louis de Vintimille ja abbé de Bourbon.lähde?