stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Huojuva talo (televisiosarja)
Vastaanotto

Sarjanäytelmä palkittiin Yleisradion sivistyspalkinnolla, valtion elokuvapalkinnolla, Telvis-patsaalla ja Jussi-kunniakirjalla. Sara Paavolainen sai parhaan naisnäyttelijän palkinnon Monte Carlon kansainvälisillä tv-festivaaleilla.
Helsingin Sanomien tv- ja teatterikriitikko Jukka Kajava kehui sarjaa koskettavaksi ja kaikilta ilmaisualueiltaan huolella tehdyksi: ”Huojuva talo kertoo ihmisestä ymmärtämisen ja tietämisen arvoisia asioita. Ne eivät ole kauniita, mutta eivät sen rumempia kuin todellisuuskaan. Siksi Huojuvan talon suurta traagisuutta kestää.”
Katsojapalautteessa kiinnitettiin paljon huomiota perheen äidin voimattomaan alistumiseen perheväkivallan edessä.
Barbara Lezzi

Barbara Lezzi vuonna 2018
Barbara Lezzi (s. 1972 Lecce) on italialainen poliitikko. Hän toimii Etelä-Italiasta vastaavana ministerinä Conten hallituksessa. Lezzi edustaa Viiden tähden liikettä.
Lezzi on ollut senaattori vuodesta 2013.
Barbara Lezzi on opiskellut kaupallista alaa Leccessä.
Barbara Madejczyk

Barbara Madejczyk
Barbara Madejczyk (s. 30. syyskuuta 1976) on puolalainen keihäänheittäjä.
Hän oli 12:s Ateenan olympialaisissa 2004, mutta karsiutui Helsingin MM-kilpailuissa 2005. Hän oli seitsemäs Göteborgin EM-kilpailuissa 2006, yhdeksäs Osakan MM-kilpailuissa 2007 ja jälleen seitsemäs Pekingin olympialaisissa 2008.
Hänen ennätyksensä on 64,08 m, jonka hän heitti Málagassa 28. kesäkuuta 2006. Tulos on myös Puolan ennätys.
Hoath

| Hoath> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  2002–
Tyylilaji:  black metal, death metal
Kotipaikka:   Lappeenranta
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Shatraug, laulu, kitara, basso   Vholm, rummut  
Levy-yhtiö:  Hammer of Hate, 2004–  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hoath on suomalainen black/death metal -yhtye, jonka perustivat Shatraug ja Vholm vuonna 2002.
Yhtye on julkaissut yhden demon sekä yhden pitkäsoiton vuonna 2004. Yhtye kiinnitettiin Saturnal Recordsille vuonna 2014, jonka kautta julkaistiin yhtyeen toinen levy nimeltä Codex III: Crown of the Mind marraskuussa 2016.
Jäsenet

Shatraug – laulu, kitara, bassokitara
Vholm (oik. Lars Holm) – rummut
Diskografia

Codex I: I.R.E. (2003,  demo, omakustanne)
Codex II: Kether (2004,  studioalbumi, Hammer of Hate)
Codex III: Crown of the Mind (2016,  studioalbumi, Saturnal Records)
Aiheesta muualla

Hoath Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Herttoniemen metroasema

Herttoniemen metroasema (ruots. Hertonäs metrostation) on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista Itä-Helsingissä. Se palvelee yhdessä Siilitien metroaseman kanssa laajempaa Herttoniemen kaupunginosaa, ja liityntäliikenteen välityksellä myös muun muassa Laajasaloa. Asema sijaitsee osoitteessa Hiihtomäentie 17, Itäväylän kupeessa, Herttoniemen kiertoliittymän vieressä. Aseman yläpuolella on Herttoniemen linja-autoterminaali.
Herttoniemi oli yksi Helsingin metron ensimmäisenä avatuista asemista, 1. kesäkuuta 1982. Aseman suunnittelivat Jaakko Ylinen ja Jarmo Maunula. Herttoniemi on Helsingin metron viidenneksi vilkkain asema, ja sitä käyttää arkisin keskimäärin 26 000 matkustajaa.
Nimi

Vielä suunnittelu- ja rakennusvaiheessa Herttoniemen metroasemaa kutsuttiin Hiihtäjäntien metroasemaksi. Asema mainittiin nimeltä jo ainakin vuonna 1965. Nimen nähtiin kuitenkin olevan harhaanjohtava, sillä tuleva asema sijaitsi Hiihtomäentien, ei Hiihtäjäntien varrella. Loppuvuodesta 1979 Helsingin kaupunginhallitus vahvisti aseman nimeksi Herttoniemi.
Tulevaisuus

Helsingin kaupungin mukaan metroasema ja bussiterminaali ovat tiloiltaan riittämättömiä. Lehdistössä asemaa on kuvailtu myös huonokuntoiseksi ja ankeaksi. Ylikuormittumisen estämiseksi Herttoniemeen kaavaillaan suurempaa linja-autoterminaalia sekä uusia tiheävuorovälisiä bussiyhteyksiä Pasilaan ja Rautatientorille. Laajasalosta metroasemalle suuntautuvaa liityntäliikennettä pyritään vähentämään Kruunusillat-raitioyhteydellä keskustaan. Terminaalin uudistuksen lisäksi metroaseman päälle suunnitellaan uusia asuin- ja toimistorakennuksia niin kutsuttuun hybridikortteliin.
Kuvia

Asemarakennus
A-sisäänkäynti ja bussikatos toukokuussa 2022
B-sisäänkäynti syyskuussa 2023
Aseman ylätasanne ja lippuhalli
C-sisäänkäynti on K-Supermarketin yhteydessä
C-sisäänkäynniltä johtava käytävä laituritasolle
Hirvisuon soidensuojelualue

| --- | --- |
Sijainti:  Oulu, Pudasjärvi Suomi
Pinta-ala:  44,8 km²
| --- | --- |
Tyyppi:  Soidensuojelualue 
Perustettu:  1981
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Hirvisuon soidensuojelualue on Pudasjärven ja Oulun (aikaisemmin Ylikiimingin) kunnanrajalla valtatien 20 varrella sijaitseva suomaaston suojelukohde. Suolakeus muodostuu aapasuosta, jonka pinta-ala on 4 481 hehtaaria, ja sitä hoitaa Metsähallitus. Hirvisuo on linnustollisesti erittäin arvokas alue, tärkeä porojen kesälaidunalue sekä tunnettu linturetkikohde, alueella sijaitsee myös lintutorni.
Hirvisuo sijaitsee Kiiminkijoen ja Iijoen välisellä rannikkoalankoalueella, jonka suhteelliset korkeuserot ovat äärimmäisen pienet. Alueen vedet virtaavat kaikkiin ilmansuuntiin, mutta laskevat lopulta Iijokeen. Alueelta on kartoitettu yli 30 eri suotyyppiä, joista yleisimpiä ovat karut rimpi- ja kalvakkanevat.
Vuonna 2001 alueen länsiosassa sijaitsevan Ison Ahvenjärven länsi- ja eteläpuolella sijaitsevaa ojitettua suota on palautettu luonnontilaan. Ennallistamistoimien yhteydessä suo-ojat padottiin veden poisvirtaamisen vähentämiseksi.
Linnusto

Alueen linnustoon kuuluu useita vesilintulajeja, joista yleisimpiä ovat tavit ja jouhisorsat. Muita alueella tavallisimmin tavattavia lintulajeja ovat jänkäsirriäinen, mustaviklo, harmaalokki, niittykirvinen, keltavästäräkki, peippo, pajulintu, liro, kapustarinta, pikkukuovi, isokuovi, suokukko, valkoviklo, pajusirkku, järripeippo, harmaasieppo, metsäkirvinen, urpiainen ja leppälintu. Harvinaisempia lajeja ovat kuikka, metsähanhi, laulujoutsen, ampuhaukka, nuolihaukka, kurki, jänkäkurppa, vesipääsky, suopöllö, isolepinkäinen, hiiripöllö sekä pohjansirkku.
Reitit

Hirvisuon suojelualueella sijaitsee kaksi retkireittiä, joiden päätepisteet ovat valtatien 20 levähdysalueella Oulun ja Pudasjärven kunnanrajan tuntumassa.
Luontopolku eli Ötökkäpolku on noin yhden kilometrin pituinen, ja se johtaa valtatien levähdysalueelta suolakeuden kautta metsäiseen niemekkeeseen lintutornille ja takaisin levähdysalueelle.
Noin kilometrin mittainen lintutornilta alkava reitti vie Häikiönniemeen vanhalle tervahaudalle.
Retkeily

Alueella ei ole erillisiä laavuja tai autiotupia. Telttailu on sallittu koko alueella jokamiehenoikeuden nojalla. Jätehuolto on omatoimista. Tulentekopaikka sijaitsee valtatien levähdysalueella.
Aiheesta muualla

Hirvisuon soidensuojelualue (Arkistoitu – Internet Archive)
Oulun luonto
| --- | --- |
Järvet:   Ahmasjärvi  Heikkilänjärvi  Huutilampi  Iso Seluskanjärvi  Iso Uumajärvi  Iso-Vuotunki  Jolosjärvi  Juopulinjärvi  Jäälinjärvi  Kalimeenlampi  Karahkanjärvi  Kivijärvi  Kuivasjärvi  Lavajärvi  Lylyjärvi  Lämsänjärvi  Mannisenjärvi  Mikanlampi  Niilesjärvi  Papinjärvi  Pyykösjärvi  Tervalampi  Vaaralampi  Karahkan Valkiainen  Jokikokon Valkiainen  Valkiaisjärvi  Vepsänjärvi  Vähä-Vuotunki 
Luonto:   Isokankaan luonnonsuojelualue  Hirvisuon soidensuojelualue  Letonniemi  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Heinätorin puisto  Isokankaan luonnonsuojelualue  Hirvisuon soidensuojelualue  Hollihaan puisto  Hupisaaret  Kaupunginojan puistovyöhyke  Letonniemi  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Äimäraution siirtolapuutarha 
Saaret:   Elba  Hermannit  Hietasaari  Kahvankari  Kellon Kraaseli  Kirkkosaari  Korkiakari  Kääriänsaari  Laitakari  Pulkkisenmatala  Riitankari  Runniletto  Saapaskari  Selkäkari eli Piispanletto  Varjakansaari  Vihreäsaari 
Virtavedet:   Aittokoski  Iijoki  Jolosjoki  Juopulinkoski  Kalimeenoja  Kiiminkijoki  Koitelinkoski  Kuivasoja  Martimojoki  Nuorittajoki  Oulujoki  Siuruanjoki  Vepsänjoki  Sanginjoki 
Pudasjärvi
| --- | --- |
Kylät ja alueet:  Aittojärvi: Aittojärvi  Hetekylä: Hetekylä – Keinäsperä  Hirvaskoski: Ervasti – Hirvaskoski – Kurki – Poijula  Iinattijärvi: Iinattijärvi  Jaurakkajärvi: Jaurakkajärvi   Kipinä: Kipinä – Kollaja –  Panuma – Taipaleenharju  Kurenala: Kurenalus (keskustaajama)  Pintamo: Pintamo  Pudasjärvi: Jaalanka – Jonku – Pudasjärven kirkonkylä – Ruottisenharju – Siivikko  Puhos: Puhos   Pärjänsuo: Livo – Pärjänsuo – Rytinki – Yli-Livo  Sarakylä: Kipinäsuo – Ruuhensuo – Sarajärvi  Siurua: Ala-Siurua – Siurua  Syötekylä: Syötekylä
Järviä, jokia ja muita vesistöjä:  Aittojärvi – Iijoki – Jaaskamonkoski – Jaurakaisjärvi – Jaurakkajärvi– Jongunjärvi – Mikanlampi – Ontamojärvi – Pudasjärvi – Sorvarinjärvi – Sotkajärvi
Nähtävyyksiä:  Pudasjärven kirkko – Sarakylän kappeli – Syötteen kansallispuisto
Muuta Pudasjärveen liittyvää:  Hirsikampus – Hirvisuo – Iijokiseutu – Iso-Syöte – Jyrkkäkoski – Kesäpilkin MM-kisat – Niemitalon Juustola – Pudasjärven lentokenttä – Litokaira – Olvassuo – Virkistysuimala Puikkari – Pudasjärven ufot – Syöte – Umpihankihiihdon MM-kisat
Hirvisuon luontopolku.
Huokoisuus

Huokoisuus on muun muassa geologiassa, maaperätieteessä ja rakennustekniikassa käytettävä suure, joka ilmoittaa kuinka tiheään materiaali on pakkaantunut. Huokoisuus mittaa materiaalissa olevaa tyhjää tilaa ja on tyhjän tilan osuus materiaalin kokonaistilavuudesta ja siten aina 0:n ja 1:n välillä. Huokoisuuden voi myös ilmoittaa prosenttilukuna, jolloin se on 0 %:n ja 100 %:n välillä.
Huokoisuuden määritysmenetelmiä on useita, esimerkiksi teollinen viipalekuvaus. Osa huokoisuuden määritysmenetelmistä mittaa tarkalleen vain saavutettavissa olevien huokosten osuutta eli niitä huokosia, jotka ovat saavutettavissa materiaalin pinnasta.
Huokoisuus geotieteissä ja rakentamisessa

Geologiassa, hydrogeologiassa, maaperätieteessä ja rakennustieteessä huokoisen aineen (kivi tai sedimentti) huokoisuus mittaa tyhjän tilan osuutta materiaalissa. Tyhjä tila ei välttämättä ole absoluuttisen tyhjää vaan sisältää usein ilmaa tai vettä. Huokoisuus määritellään suhteena
missä Vp on huokostilojen kokonaistilavuus, ja Vm materiaalin kokonaistilavuus (sisältäen sekä kiinteän osion että huokoset).
Tyypillisiä arvoja ovat alle 0,005 kiinteälle graniitille ja yli 0,5 turpeelle ja savelle.
Kiven tai kerrostumien huokoisuus on tärkeä laskea määritettäessä niiden hiilivetypitoisuutta. Kerrostumien huokoisuus koostuu monesta tekijästä. Yksi yleisesti käytetyistä yhtälöistä on Athyn (1930) huokoisuuden ja syvyyden suhde:
missä φ0 on pinnan huokoisuus, k kokoonpuristuvuuskerroin (m-1) ja z syvyys (m).
Huokoisuusarvo voidaan laskea myös kappaletiheydestä  \rho _{\text{kappale}}, huokosia täyttävän fluidin tiheydestä  \rho _{\text{fluidi}} ja hiukkasten tiheydestä  \rho _{\text{hiukkaset}}:
Jos huokostila on ilman täyttämää, seuraava yksinkertainen muoto on myös mahdollinen:
Käytännöllinen arvo hiukkastiheydelle on 2.65 g/cm3 (piidioksidi), joskin parempi arvio saadaan tarkastelemalla huokoista ainetta muodostavien hiukkasten mineraalikoostumusta.
Rakennuksissa käytetään seinä- ja kattorakenteissa muita rakennusmateriaaleja huokoisempia eristeitä, kuten kivi- tai lasivillaa. Nämä eristeet eristävät lämpöä ja lisäksi vaimentavat ääniä.
Huokoisuus geotieteissä ja rakentamisessa > Huokoisuus ja vedenjohtavuus

Huokoisuus voi olla verrannollinen vedenjohtavuuteen; jos verrataan kahta hiekasta koostuvaa pohjavesivarantoa, niin se, jolla on suurempi huokoisus, on myös yleensä suurempi vedenjohtavuus (enemmän virtausreittejä vedelle), mutta tämä suhde ei aina ole näin yksinkertainen. Pääasiallinen ongelma on, että huokoisuuden ja vedenjohtavuuden välillä ei ole suoraa suhdetta vaan välillinen suhde. Huokostilan kapeuden ja vedenjohtavuuden välillä on selkeä suhde. Sen lisäksi huokostilan kapeus ja huokosten tilavuus ovat yleensä suhteessa toisiinsa. Jos huokostilan kapeus ja huokoisuus ovat myös suhteessa toisiinsa, niin huokoisuus voi olla suhteessa vedenjohtavuuteen. Käytännössä kuitenkin raekoko tai maalajin lajittuneisuus heikentävät huokosten kapeuden ja huokoisuuden välistä suhdetta ja verrannollisuus hajoaa. Esimerkiksi savilla on yleensä hyvin alhainen vedenjohtavuus (johtuen niiden kapeista huokosista), mutta myös korkeat huokoisuudet (savimineraalien rakenteen vuoksi), joten savet voivat pidättää suhteessa tilavuuteensa suuria määriä vettä. Ne eivät kuitenkaan vapauta tätä vettä kovin helposti, ja siksi niidne vedenjohtavuus on alhainen.
Huokoisuus geotieteissä ja rakentamisessa > Lajittuneisuus ja huokoisuus

Hyvin lajittuneet (tasakokoiset) materiaalit ovat huokoisempia kuin samankokoiset heikosti lajittuneet materiaalit (joissa pienemmät hiukkaset täyttävät isojen hiukkasten väliset raot). Oheinen kuva esittää, kuinka pienemmät rakeet täyttävät huokostilan (jossa veden virtaus tapahtuu), mikä vähentää merkittävästi sekä huokoisuutta että vedenjohtavuutta, vaikka rakeiden osuus kappaletilavuudesta on pieni.
Huokoisuus geotieteissä ja rakentamisessa > Kivien huokoisuus

Kiinteän kiviaineksen (esim. hiekkakivi, savikivi, graniitti, kalkkikivi) huokoisuus voi olla monimutkaisesti tulkittavissa ja huokoisuutta on kahdenlaista verrattuna esimerkiksi alluviaalisedimenttiin. Huokoisuuden lajit ovat yhtenäinen ja epäyhtenäinen huokoisuus. Yhtenäistä huokoisuutta voidaan mitata täyttämällä huokoset kaasulla tai nesteellä, joka virtaa kiven sisään, mutta epäyhtenäiset huokoset eivät ole kappaleen ulkopuolelta tavoitettavissa.
Huokoisuus on huokostilan suhde kappaleen kokoniastilavuuteen. Huokoisuuteen vaikuttavat kivilaji, huokosten jakautuminen, mineraalien sidostuminen, diageneesi ja koostumus. Huokoisuus ei riipu raekoosta, sillä rakeiden välisen huokostilan koko riippuu vain tavasta, jolla rakeet ovat pakkautuneet kiveksi.
Yleensä kiven korkea ikä ja hautautuminen syvyyksiin vähentävät kiven huokoisuutta. Tertiäärikautiset Meksikonlahden hiekkakivet ovat yleisesti ottaen huokoisempia kuin kambrikautiset hiekkakivet. Tähän sääntöön on poikkeuksia, jotka yleensä johtuvat hautautumissyvyydestä ja kiven lämpötilahistoriasta.
Lajittuneisuuden vaikutus alluviaalin huokoisuuteen. Musta edustaa kiinteää ainesta, sininen huokostilaa.
Ighli Vannucchi

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 5. elokuuta 1977 (ikä 47)
Syntymäpaikka: Prato, Italia
Pelipaikka: hyökkäävä keskikenttäpelaaja
Pituus: 178 senttimetriä
Seura
Seura: Spezia
Junioriseurat
1991–1993 1993–1995: Margine Coperta Lucchese
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1995–1998 1998–2001 2001–2002 2002–2003 2003–2004 2004 2004–2010 2010 2010– | Lucchese Salernitana SSC Venezia → Empoli FC (laina) Palermo → Empoli (laina) Empoli Guamo Spezia | 49 (3) 74 (13) 33 (1) 29 (3) 8 (0) 20 (3) 214 (29) 1 (0) 3 (3) |
Maajoukkue
| 1998–2000 |  Italia U-21 | 16 (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Ighli Vannucchi (s. 5. elokuuta 1977 Prato, Italia) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Italian Lega Pro Prima Divisionessa Speziaa.
Saavutukset

Alle 21-vuotiaiden EM-mestaruus: 2000
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (italiaksi)
Transfermarkt[vanhentunut linkki] (saksaksi)
Italian joukkue – Kesäolympialaiset 2000
1 De Sanctis |
2 Grandoni |
3 Mezzano |
4 Zanchi |
5 Ferrari |
6 Gattuso |
7 Comandini |
8 Baronio |
9 Ventola |
10 Pirlo |
11 Zambrotta |
12 Margiotta |
13 Ambrosini |
14 Rivalta |
15 Cirillo |
16 Vannucchi |
17 Zanetti |
18 Abbiati |
21 Firmani |
Valmentaja Tardelli
Helen Richey

| Helen Richey |
| --- | --- |
 Helen Richey vuonna 1929.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. marraskuuta 1909 McKeesport, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kuollut: 7. tammikuuta 1947 (37 vuotta) New York, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  lentäjä
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Yhdistynyt kuningaskunta Yhdysvallat
Palvelusvuodet:  1942–1944
Taistelut ja sodat:  toinen maailmansota
Joukko-osasto:  Air Transport Auxiliary Women’s Flying Training Detachment Women Airforce Service Pilots
Helen Richey (21. marraskuuta 1909 McKeesport, Pennsylvania, Yhdysvallat – 7. tammikuuta 1947 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen lentäjä, joka kuului ilmailun naispuolisiin edelläkävijöihin Yhdysvalloissa. Hän oli muun muassa Yhdysvaltain ensimmäinen liikennelentäjäksi palkattu nainen ja naispuolinen lennonopettaja. Toisen maailmansodan aikana Richey palveli brittiläisissä Air Transport Auxiliary -joukoissa, jotka lensivät liittoutuneiden sotilaskoneita muissa kuin taistelutehtävissä, ja liittyi sitten Yhdysvalloissa vastaavaan Women Airforce Service Pilots -järjestöön (WASP).
Varhaiset vuodet

Helen Richey syntyi McKeesportissa Pennsylvaniassa 21. marraskuuta 1909. Hänen isänsä oli McKeesportin koulujen ylitarkastaja Joseph Burdette Richey ja äitinsä Amy Winter Richey, ja hän oli viisilapsisen perheen kuopus. Richey oli poikatyttö, joka suosi poikien vaatteita ja leikki mieluummin mekaanisilla leluilla kuin nukeilla. Luonteeltaan hän oli seikkailunhaluinen ja yritti muun muassa karata 12-vuotiaana kotoa liittyäkseen sirkukseen. Valmistuttuaan vuonna 1927 McKeesport High Schoolista hän aloitti opettajan opinnot Carnegie Institute of Technologyssa Pittsburghissa, mutta kyllästyi muutaman kuukauden kuluttua ja jätti opinnot kesken.
Richeyn kiinnostus ilmailuun syttyi vuonna 1929, kun hän päätti ystävänsä kanssa lentää huvin vuoksi McKeesportista Clevelandiin. He matkustivat Clifford Ball Airlinesin Waco-kaksitasolla postisäkkien päällä istuen. Huonon sään vuoksi he eivät päässeet lentämään takaisin muutamaan päivään ja viettivät aikaa Clevelandin lentoasemalla. He suostuttelivat lentäjiä ottamaan heidät kyytiin hupilennoille ja näkivät kuuluisia lentäjiä, kuten Ruth Elderin ja Ruth Rowland Nicholsin. Richey päätti ryhtyä lentäjäksi. Hänen isänsä oli aluksi ideaa vastaan, mutta Richey sai äitinsä tuella puhuttua tämän ympäri. Hän aloitti Curtiss-Wrightin lentokoulussa lähellä McKeesportia 3. huhtikuuta 1930, lensi ensimmäisen yksinlentonsa 29. huhtikuuta ja sai lentolupakirjan 28. kesäkuuta ensimmäisenä naisena Pittsburghin alueella.
Lentäjän ura > Taitolento ja lentokilpailut

Pian lupakirjan saamisen jälkeen, 4. heinäkuuta 1930, Pittsburgh Airways pyysi Richeytä toimimaan Ford Trimotor -koneensa perämiehenä lennolla lentokentän avajaisiin Monesseniin. Sen suurempaa liikennelentämisen mahdollisuutta Richey ei kuitenkaan saanut ja ryhtyi sen sijaan taitolentäjäksi ja esiintyi ensimmäistä kertaa elokuussa 1930. Hänen ensiesiintymisensä poiki työpaikan Bettis Fieldin lentokentältä, jossa hän viihdytti väkeä taitolennollaan. Hän sai joulukuussa 1930 rajoitetun kaupallisen lupakirjan, joka salli hänen kuljettaa maksavia matkustajia 15 mailin säteellä kotikentältään.
Richeyn isä antoi hänelle lahjaksi 6. elokuuta 1931 nelipaikkaisen Bird-lentokoneen. Seuraavat vuodet Richey lensi koneellaan lentoparaateissa, lentäjien tapaamisissa, näytöksissä ja lentokilpailuissa Yhdysvaltain itäosissa. Joulukuussa 1933 Richey teki Frances Marsalisin kanssa Miamissa lentämisen keston maailmanennätyksen. He olivat vuorotellen koneen ohjaimissa ja pitivät tempausta sponsoroineen Outdoor Girl -kosmetiikkayhtiön mukaan nimetyn Curtiss Thrush -koneensa ilmassa lähes kymmenen vuorokautta. Heille toimitettiin toisesta lentokoneesta polttoainetta 83 kertaa ja sen lisäksi muun muassa ruokaa, polttoainetta, korjaustarvikkeita ja aurinkorasvaa. Kun he vanhan ennätyksen rikottuaan laskeutuivat 29. joulukuuta, kone oli ollut ilmassa yhtäjaksoisesti 237 tuntia ja 42 minuuttia.
Elokuussa 1943 Richey osallistui ensimmäiseen naisten Women’s National Air Meet -lentotapahtumaan. Hän johti sen päätapahtumaa, 50 mailin kilpailua, yhdessä Edna Gardnerin kanssa, kun Marsalis yritti ohittaa heidät. Marsalis kuitenkin menetti koneensa hallinnan, syöksyi maahan ja kuoli vammoihinsa matkalla sairaalaan. Richey voitti lopulta kilpailun, mutta päätti jättää kilpa- ja taitolentämisen ystävänsä onnettomuuden seurauksena. Vielä marraskuussa 1934 hän voitti Fairchild Trophy -kilpailun, mutta oli jo päättänyt etsiä ilmailun parista vakiintuneempaa työtä.
Lentäjän ura > Liikennelentäjänä ja lennonopettajana

Richey haki 13. joulukuuta 1934 lentäjäksi Central Airlinesille. Hänen tavoitteensa oli päästä kuljettamaan matkustajia ja postia aikataulun mukaisessa liikenteessä. Washingtonin ja Detroitin välisestä lentopostireitistä Pennsylvania Airlinesin kanssa kilpaillut yhtiö halusi hyödyntää tunnetun ja menestyneen Richeyn tuoman julkisuuden ja päätti palkata hänet perämieheksi. Yhtiön johtaja otti yhteyttä Yhdysvaltain kauppaministeriöön ja ilmoitti näille aikovansa palkata Richeyn ja etsiä tälle sitten muutaman viikon jälkeen muita tehtäviä. Kauppaministeriö suostui ehdotukseen sillä ehdolla, ettei Richey lentäisi huonossa säässä sen tuoman ylimääräisen fyysisen rasituksen vuoksi.
Richey aloitti työt Yhdysvaltain ensimmäisenä naispuolisena liikennelentäjänä 31. joulukuuta 1934 lennolla Washingtonista Detroitiin. Kun hän työskenteli lentotehtävissä vielä kahdeksan kuukautta myöhemmin, kauppaministeriö tiedusteli yhtiön johtajalta, miksei se ollut toiminut suunnitelmiensa mukaan. Johtaja vastasi Richeyn olevan niin suosittu ja hänen julkisuusarvonsa niin suuri, että yhtiö pelkäsi hänestä luopumisesta koituvia seurauksia yhtiön maineelle. Ratkaisuksi kauppaministeriö suositti, että yhtiö pitää Richeyn palkkalistoillaan, mutta sallii tämän lentää vain kolmesti kuukaudessa. Richey oli kuitenkin itse huomannut viettävänsä enemmän aikaa luentosaleissa kuin lentämässä, ja kun miehistä koostunut lentäjien ammattiliitto hylkäsi hänen jäsenhakemuksensa, hän irtisanoutui lokakuussa 1935 työolosuhteisiin pettyneenä. Richeyn kohtelu sai osakseen kritiikkiä naislentäjiltä, ja yksi äänekkäimmistä protestoijista oli Amelia Earhart.
Joulukuussa 1935 lentäjä Phoebe Omlie pyysi Richeytä osallistumaan kauppaministeriön johtamaan ohjelmaan, jonka tavoitteena oli maalata lentokentille ja muihin helposti tunnistettaviin maamerkkeihin ilmasta käsin nähtäviä, suunnistusta helpottavia tekstejä. Richey jatkoi ohjelmassa työskentelyä vuoteen 1937 asti. Vuonna 1936 Richey teki uuden C-luokan kevyiden lentokoneiden (alle 1 200 paunaa) nopeus- ja korkeusennätykset. Samana vuonna Earhart kutsui Richeyn perämiehekseen Bendix Trophy Race -lentokilpailuun, jossa huonon sään ja teknisten ongelmien hidastama pari tuli maaliin viidentenä.
Osana mahdolliseen sotaan varautumista Yhdysvaltain hallitus lisäsi koulutettujen sotilaslentäjien määrää ja tarvitsi kokeneita lentäjiä kouluttajiksi. Richey ilmoittautui ohjelmaan ja sai 1. toukokuuta 1936 lennonopettajan lupakirjan ensimmäisenä naisena Yhdysvalloissa. Seuraavien vuosien aikana hän koulutti lentäjiä armeijan ilmavoimille Philadelphiassa, Bostonissa ja Los Angelesissa, kunnes hänen palveluksensa päättyi marraskuussa 1940. Hän palasi kotikaupunkiinsa McKeesportiin ja ryhtyi lennonopettajaksi läheisessä Butlerin kaupungissa sijainneessa Graham School of Aviationissa.