Ensimmäinen maailmansota
Sodan syyt

Ensimmäiseen maailmansotaan oli monia syitä. Niitä olivat sotateknologian kehitys, kilpailu siirtomaista, taloudellinen kilpailu ja valtioiden yhteensovittamattomat intressit. Yksi tärkeimmistä käänteistä kohti sotaa oli vuosien 1870–1871 Ranskan–Preussin sota, jonka yhteydessä Saksa yhdistyi ja jossa syntyi sovittamaton ristiriita Saksan ja nöyryyttävän tappion kärsineen Ranskan välille. Vuosina 1870–1890 Euroopan voimatasapaino kuitenkin säilyi, kun Saksan keisarikunnan kansleri Otto von Bismarck onnistui diplomatiallaan pitämään Ranskan eristettynä.
Pian Bismarckin eron jälkeen vuonna 1890 alkoi tapahtumasarja, jossa varovasti rakennettu tasapaino Euroopan mantereella järkkyi. Bismarckin erottua keisari Vilhelm II johti Saksan ulkopolitiikan aggressiivisempaan suuntaan. Saksan ja Venäjän keisarikunnan suhteiden viilentyminen ja Venäjän ja Ranskan lähentyminen ajoivat Saksan hakemaan läheisempää suhdetta Itävalta-Unkariin. Bismarckilaisen diplomatian kulmakivi, Ranskan eristäminen, murtui 1892 Ranskan solmiessa Venäjän kanssa sotilasliiton, jonka mukaan ne auttaisivat toisiaan Saksan hyökätessä. Itävalta-Unkarin imperiumi oli hajoamassa Kaakkois-Euroopan kansojen nationalististen pyrkimysten takia. Räjähdysherkkä tilanne Balkanilla kehittyi vaarallisempaan suuntaan Osmanien valtakunnan vaikutuksen hiipuessa, Venäjän kiinnostuttua alueesta ja julistauduttua eteläslaavien suojelijaksi, sekä Serbian ja Itävallan suhteiden tulehtuessa.
Ison-Britannian ja Saksan suhteet olivat aluksi varsin hyvät – eivätkä vähiten siksi, että Britannian kuningatar Viktorian vanhin tytär oli nainut Saksan kruununprinssi Fredrikin, joka nousi keisariksi 1888. Fredrik kuoli syöpään hallittuaan vain kolme kuukautta. Hänen impulsiivinen poikansa Vilhelm II pyrki tekemään Saksasta maailmanvallan, mikä johti kilpailuun Britannian kanssa siirtomaista ja merentakaisista markkinoista. Merkittävin tekijä Saksan ja Britannian suhteiden heikkenemisessä oli kuitenkin Saksan suunnitelma haastaa brittien laivastoylivoima. Suunnitelman hahmotteli amiraali Alfred von Tirpitz 1900-luvun vaihteessa. Saksalaiset myös tukivat Britanniaa vastaan taistelleita Etelä-Afrikan buureja buurisodassa 1899–1902.
Britannia päätti lopettaa kilpailemisen Yhdysvaltain kasvavaa laivastovoimaa vastaan, koska Yhdysvaltain laivasto ei ollut sen suora uhkaaja, ja solmi sopimuksen Japanin kanssa, mikä mahdollisti sotalaivojen siirtämisen kaukoidästä Eurooppaan. Vähän myöhemmin Britannia lähestyi vanhaa vihollistaan Ranskaa ja maat solmivat  entente cordialen 1904. Vuonna 1907 Britannia lähestyi myös Venäjää, kun Venäjän uhkan Intiaa kohtaan toivottiin katoavan. Vaikka Venäjän ja Ranskan kanssa ei solmittu sitovaa puolustussopimusta, näytti hyvin mahdolliselta, että Britannia liittyisi mantereella käytyyn sotaan, sillä sen intressinä ei ollut antaa Saksan miehittää Englannin kanaalin satamia.
Suurvaltadiplomatia, laivastokilpailu ja vastakkaiset liittoumat eivät olleet ainoita asioita, jotka tekivät Euroopan ilmapiiristä räjähdysherkän. Koulutustason nousu ja lukutaidon yleistyminen mahdollistivat vaikutusvaltaisen sanomalehdistön, joka käsitteli ulkopolitiikkaa häpeämättömän puolueellisesti. Kansalliskiihkoa ja aggressiivista imperialismia ruokkivat myös muodikkaat ajatukset ”kansallisesta tehokkuudesta” ja sosiaalidarwinismista. Ne korostivat vahvimpien selviämistä ja uskomusta, että sota oli välttämättömyys, jotta kansakunta ei rappeutuisi. Useimmat poliitikot ja sotilaat uskoivat lisäksi virheellisesti, että sodasta tulisi lyhyt. Valtiomiehet olivat yleisesti ottaen halukkaampia ratkaisemaan kansainväliset kiistat sodalla kuin diplomatialla.
Useiden kansakuntien motiivit hakea konflikteja ja yhteinen epäonnistuminen suursodan estämisessä eivät vanhan tulkinnan mukaan kuitenkaan poista Saksan merkittävää vastuuta sodasta. Vaikka tähän päivään asti on kiistelty, missä määrin Saksa tietoisesti suunnitteli sodan etukäteen, heti ensimmäisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen tehdyn ympärysvaltojen tulkinnan mukaan Saksa olisi ollut sodan alullepanija. Teorian mukaan preussilaiselle aristokratialle, upseeriluokalle ja teollisuudelle sota oli keino rajoittaa sosiaalidemokraattisen puolueen kasvavaa vaikutusvaltaa. Suurvaltapoliittisesti sota oli Saksalle keino ennaltaehkäistä Venäjän armeijan nykyaikaistaminen, jonka oli tarkoitus valmistua 1916/17, sekä saada Saksan kansainvälinen vaikutusvalta vastaamaan sen nopeaa taloudellista kehitystä.
Toisaalta uudemmassa tutkimuksessa on kiinnitetty huomiota myös siihen, että yleisessä tietoisuudessa sitkeästi nykyaikaan saakka säilynyt tapa pitää Saksaa yksiselitteisesti syypäänä sotaan ei saa vahvistusta historiallisista lähteistä. Saksaa ainoana syyllisenä pitävän katsomustavan nähdään saaneen alkunsa paitsi Versailles’n rauhansopimuksen sisällöstä – siinä julistettiin kategorisesti Saksa syypääksi – myös 1960-luvun nuoren saksalaisen historioitsijapolven yrityksistä ottaa etäisyyttä heitä itseään välittömästi edeltäneeseen natsiaikaan. Tällöin esitettiin nimenomaan Saksan aggression olleen syynä myös ensimmäiseen maailmansotaan ja Saksan siten olevan kokonaisvastuussa Euroopan 1900-luvun katastrofeista. Uudemman näkemyksen mukaan Saksa oli siis kyllä syyllinen ensimmäisen maailmansodan puhkeamiseen, mutta ei välttämättä sen enempää kuin muutkaan sotaan osallistuneet valtiot, toisin sanoen on vältettävä katsomasta ensimmäistä maailmansotaa ikään kuin Saksan tarkoituksellisesti järjestämänä toisen maailmansodan esinäytöksenä.
Yhdessä uudemmista tulkinnoista todelliseksi sodan syyksi nähdään Britannian ja Venäjän kilpailu Aasiassa: Iso-Britannia halusi viimeiseen asti suojella "kruununjalokiveään" Intiaa Venäjän valtapiirin laajenemiselta. Venäjän vahvistuessa, laajentaessa alueitaan ja kehittyessä huimaa vauhtia ainoa keino briteille rauhoittaa Aasian tilanne näytti olevan liittoutuminen kilpailijan kanssa. Vuonna 1907 solmitussa liittolaissopimuksessa määriteltiin Englannin ja Venäjän etupiirit Persiassa sekä ehdot, joilla Afganistanin asioihin voitaisiin puuttua. Tämän jälkeen brittipolitiikan tavoitteena oli pitää Venäjä tyytyväisenä. Kun Venäjä sitten osoitti tukeaan Serbialle Sarajevon laukausten jälkeen, se samalla vaati liittolaisiaan pysymään rinnallaan. Britit ymmärsivät imperiuminsa olevan uhattuna, jos he nyt pettäisivät Venäjän. Tarvittiin kuitenkin selitys, miksi kokonainen sukupolvi nuoria miehiä oli uhrattu. Syy työnnettiin Saksan niskoille ja koko vastakkainasettelu alettiin esittää Saksan ja ympärysvaltojen välisenä kilpailuna.