stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Idahon opiskelijasurmat vuonna 2022
Kohbergerin taustaa

Kohberger syntyi 21. marraskuuta 1994 Penssylvenian Albrightsvillessä Yhdysvalloissa. Hän on etniseltä ja uskonnolliselta taustaltaan valkoinen kristitty. Hän opiskeli kriminologian tohtoriksi Washingtonin yliopiston Pullmanin kampuksella. Paikka on noin 15 kilometrin päässä Moscowista.
Kohberger taisteli heroiniriippuvuutta vastaan yliopiston ensi luokalla. Kohberger oli luonteeltaan nokkela ja hauska. Kohberger oli etevä opiskelija. Entinen ystävä kertoi Kohbergerin persoonallisuuden muuttuneen täysin noin vuosi ennen murhaa, jolloin ystävät pyrkivät hylkäämään hänet. Eristäytyväksi, omituiseksi muuttunut Kohberger laihtui ja muuttui aggressiiviseksi ja tappelunhaluiseksi ennen murhaa.  Eräässä Pennsylvanian baarissa henkilökunta merkitsi muistiin Kohbergerin nimen, koska tämä ahdisteli baarin naistyöntekijöitä puheillaan juovuksissa.
Silminnäkijähavaintojen mukaan Kohberger tapasi nauttia paikallisessa ravintolassa alkoholivirkisteitä. Havaintojen mukaan Kohberger tiedusteli ravintolan henkilökuntaan kuuluvien tarjoilijoiden osoitteita. Kohbergerin huomion sivuuttaneet ravintolan työntekijät joutuivat Kohbergerin vihan kohteeksi, ja Kohberger haukkuikin työntekijöitä halventuvasti, esimerkiksi "nartuiksi".
Elokuussa 2022 Kohberger alkoi toimia osana opetusohjelmaansa kouluavustajana Washingtonin yliopistossa. Mutta koska Kohberger suhtautui naisiin epäystävällisesti ja seksistisesti, hänet erotettiin tehtävästään 19, joulukuuta aiemmman puhuttelun jälkeen.
Metauruksen taistelu

Metauruksen taistelu oli toiseen puunilaissotaan kuulunut taistelu Karthagon ja Rooman välillä, joka käytiin vuonna 207 eaa. Metaurus-joen läheisyydessä Italiassa.
Karthagolaisia johti Hannibalin veli Hasdrubal Barka, jonka tarkoituksena oli viedä veljelleen lisää sotilaita tämän yrittäessä valloittaa Roomaa. Rooman armeijaa johti Marcus Livius Salinator sekä Gaius Claudius Nero.
Claudius Nero oli juuri taistellut Hannibalia vastaan Grumentumissa, joka sijaitsi muutamia satoja kilometrejä etelään Metaurus-joelta, ja yhdisti joukkonsa Salinatorin kanssa. Tämän johdosta Karthagon armeijalla oli alivoima ja se hävisi Rooman joukoille. Myös Hasdrubal kuoli taistelussa, sillä huomattuaan roomalaisten ylivoiman, hän päätti olla jäämättä kiinni ja ratsasti vihollisen armeijan keskelle, taistellen kuolemaansa saakka.
Pelagonian taistelu

Pelagonian taistelu käytiin syyskuussa 1259 Nikaian keisarikunnan ja Akhaian ruhtinaskunnan välillä. Se oli merkittävä taistelu Lähi-idän historiassa, sillä se varmisti Konstantinopolin siirtymisen takaisin Bysantille, Latinalaisen keisarikunnan johti hajoamiseen vuonna 1261 ja aloitti Kreikan siirtymisen uudelleen Bysantille.
Vuonna 1258 vain kahdeksanvuotiaasta Johannes IV Laskariksesta tuli Nikaian hallitsija. Hänen holhoojansa ja myöhempi Bysantin keisari Mikael VIII Palaiologos oli halukas palauttamaan Bysantin valtakunnan ja valtaamaan alueet, jotka Bysantilla oli ollut ennen neljättä ristiretkeä. Vuonna 1259 Akhaian ruhtinaskunnan hallitsija Vilhelm II Villehardouin meni naimisiin Epeiroksen despootin Mikael II:n tyttären kanssa. Tämä vahvisti Akhaian ja Epeiroksen liiton. Siihen osallistui myös Sisilian kuningas Manfred, joka lähetti heille 400 ritaria.
Vuonna 1259 nikaialaiset valtasivat Thessalian, ja syyskuussa Akhaian sekä Epeiroksen armeijat marssivat pohjoiseen kohtaamaan vastustajansa. Nikaialaisia johti sebastokrator Theodoros Dukas, joka oli despootti Mikaelin veli. Kuitenkin ennen taistelua Epeiros jätti Akhaian ja pakeni Nikaian puolelle. Taistelun lopputulos oli Nikaian keisarikunnan selvä voitto. Akhaian ruhtinaskuntaa hallinnut Vilhelm II vangittiin. Hänet vapautettiin vasta, kun hän oli luovuttanut ruhtinaskunnan merkittävimmät linnoitukset, mukaan lukien Mystrasin.
Johannes Palaiologos jatkoi tämän jälkeen sotatoimiaan ja valloitti Theban. Akhaian ruhtinaskunta oli ollut tähän saakka Kreikan merkittävin ranskalainen valtio, joka oli syntynyt neljännen ristiretken jälkeen. Ateenan herttuakunta otti taistelun jälkeen paikan vaikuttavimpana ranskalaisvaltiona Kreikassa.
Dr14

| Dr14 |
| --- | --- |
 Saneerattu Dr14 1868 Pasilassa.
Perustiedot
Tyyppi:  dieselveturi
Liikennöitsijä:  VR-Yhtymä
Valmistaja:  Rauma-Repola, Lokomo
Lukumäärä:  24
Valmistusvuodet:  1968–1971
Hylätty:  3
Numerointi:  1851–1874
Lempinimi:  Seepra, Belarus (Kouvolan seutu), Raitakukko, Viirukukko, Riikinkukko ja Dieselkukko lähde?
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  75 km/h
Paino:  78 t , lisäpainoin 86 t
Pituus:  14 000 mm
Leveys:  3 200 mm
Korkeus:  4 700 mm
Pyörästö:  B'B'
Pyörästön pituus:  9 650 mm
Suurin akselipaino:  19,5 t, lisäpainoin 21,5 t
Pyörän halkaisija:  1 050 mm  (uutena), 972 mm (loppuun kuluneena)
Vaihteisto:  Hydrodynaaminen Voith L206 rsb.
Moottori:  Tampella/MAN R8V22/30 ATL
Koneteho:  875 kW
 Dr14 1851 työntämässä vaunuja Viinikan ratapihan laskumäkeen Tampereella
Dr14 on raskas, hydraulisella Voith-vaihteistolla varustettu dieselveturi, joka on suunniteltu raskaisiin vaihto- ja järjestelytöihin.
Historia

Vuoteen 1965 mennessä oli Valtionrautateiden vetovoiman dieselöinti edennyt huomattavasti, ja käytössä oli jo useita erilaisia dieselveturityyppejä. Kuitenkaan käytössä ei ollut veturityyppiä, joka olisi ollut sopiva raskaimpiin vaihtotöihin ja laskumäkityöskentelyyn. Kevään ja kesän 1965 aikana heräsikin ajatus raskaan vaihtoveturin hankkimisesta. Tällaisen veturin arvioitiin painavan 80 tonnia (88 tonnia irroitettavilla lisäpainoilla) akselipainon ollessa 20-22 tonnia, jos veturi olisi neliakselinen teliveturi. Maksiminopeudeksi katsottiin riittäväksi 50 km/h, mutta veturin tulisi pystyä kulkemaan jatkuvasti jopa alle 2 km/h nopeudella ilman voimansiirron ylikuumentumista. Veturin moottoritehon ei tarvinnut olla yhtä suuri kuin Dv12-vetureissa, mutta hitaasti käyvä moottori nähtiin etuna, koska se vähentäisi palotilojen nokeentumista, tilanteessa jossa moottori kävisi suuren osan ajasta tyhjäkäynnillä kuten vaihtotyössä.
Syksyllä 1965 kysyttiin alustavia ehdotuksia vetureista Valmet Oy:ltä, Lokomo Oy:ltä ja Insinööritoimisto Saalastilta. Ehdotuksissa esille tulleet moottorivaihtoehdot olivat saksalaiset MAN- ja MaK-moottorit, englantilaiset English Electric sekä hollantilaiset Werkspoor-dieselmoottorit, jotka kaikki täyttivät matalan kierrosnopeusvaatimuksen, mutta niiden käyttökelpoisuutta Suomen olosuhteissa ei tunnettu. Erityisesti MAN-moottoria pidettiin lupaavana, koska sitä voitiin valmistaa Suomessa lisenssillä. Kotimaista Wärtsilä-moottoria, jolla oli 750 r/min kierrosnopeus, myös harkittiin. Ehdotetut moottorien tehot vaihtelivat 1050–1500 hv.
Rautatiehallitus laati saatujen tietojen perusteella vetureiden tarkat teknilliset määritteet, jotka hyväksyttiin kesäkuussa 1966. Tämän pohjalta pyydettiin tarjoukset 24 veturista neljältä eri yritykseltä, mukaan lukien Valmet Oy ja Lokomo Oy. Tarjoukset saapuivat elokuussa, ja hankintasopimus allekirjoitettiin joulukuussa Lokomo Ov:n kanssa. Koesarja käsitti kaksi veturia, jotka otettiin käyttöön vuonna 1969. Veturit sarjamerkittiin aluksi Vr12 mutta merkintä muutettiin myöhemmin Dr14:ksi vuonna 1976. Sarjaveturit otettiin käyttöön vuosina 1970–1972. Dr14-veturit syrjäyttivät välittömästi Vr3-sarjan höyryveturit laskumäkityöstä.
Veturin yleisin lempinimi on Seepra, mutta myös nimiä Belarus, Raitakukko, Viirukukko, Riikinkukko ja uusimpana Dieselkukko käytetään. Kukko-nimi on perintöä höyrykauden voimakkaimman vaihtoveturin, Vr3:n Kukko-lempinimestä.
Tekniikka

Dr14-veturin perusrakenne muodostuu kahdesta 2-akselisesta telistä ja alustasta, jonka päällä ovat koneistot konesuojuksineen sekä keskiohjaamo. Ohjaamon molemmin puolin sijaitsevat konesuojat, joiden molemmille sivuille jäävät käyntisillat. Ohjaamossa on ajopöydät molempiin suuntiin, ja kulku sinne tapahtuu käyntisilloilta. Telin sekä ensiö- että toisiojouset ovat kumijousia, jonka ansiosta veturin kulku ratapihojen jyrkissä kaarteissa ja vaihteissa on joustavaa.
Veturin päämoottorit (MAN R8V22/30 ATL) on valmistanut lisenssillä Tampella kahta ensimmäistä veturia lukuun ottamatta. Moottori on turboahdettu ja varustettu ahtoilman välijäähdytyksellä. Vaihteisto on hydraulinen Voith L206-vaihteisto. Vaihteiston yhteydessä on suunnanvaihtolaite, kaksi momentinmuunninta ja aluevaihde, joka antaa V-vaihteella suurimmaksi nopeudeksi 43 km/h ja T-vaihteella 75 km/h. Voiman välitys akselinkäyttölaitteille ja edelleen pyöräkertoihin tapahtuu nivelakseleiden välityksellä.
Dr14-veturin hidasajo-ominaisuudet ovat vaihteistoöljyn lisäjäähdytyskennojen ansiosta erittäin hyvät. Täyttä tehoa voidaan käyttää paikallaan seisten tai hyvin alhaisella nopeudella jatkuvasti vaihteistoöljyn ylikuumentumatta. Veturin painoa voidaan lisätä käyntisilloille asennettavilla lisäpainoilla. Kaikki veturit on varustettu Vapiti-vaihtotyökytkimin ja radio-ohjauslaittein ja osa on varustettu JKV-laitteilla. Veturit, joissa ei ole JKV-laitteita, tunnistaa siitä, että niiden suurin sallittu nopeus on 35 km/h.
Saneeraus

Dr14-sarjan veturit saneerattiin Hyvinkään konepajalla vuosina 2002–2005 nykypäivän vaatimuksia vastaavaksi. Saneerauksessa veturin ohjaamo uusittiin täydellisesti ja veturit maalattiin uudestaan. Ohjaamohytin etu- ja takaseinien kuljettajan puoleisia ikkunoita suurennettiin hieman alaspäin, jotta kuljettajan penkiltä olisi parempi näkyvyys puskimiin. Veturit myös varustettiin imuilman äänenvaimentimella ja osa vetureista JKV-veturilaittein.
Radio-ohjauslaitteiden asennus Dr14-sarjaan alkoi vuoden 2008 lopulla. Asennuksen yhteydessä uusitaan myös käyntisiltojen kaiteita ja portaita vaihtotöihin paremmin sopiviksi sekä lisätään turvaväritystä päätypalkkeihin. Mikäli veturissa ei ole JKV-laitteita, radio-ohjauksen myötä tulee suurimmaksi nopeudeksi 35 km/h.
Sijoitukset

Dr14-veturit ovat käytössä Kouvolassa, Tampereella, Imatralla, Kotkassa, Haminassa, Vainikkalassa, Lauritsalassa, Ilmalassa ja Sköldvikissä. Vetureita on käytetty linja-ajossa varsin vähän. Dr14-sarjan päähuoltovarikko on Kouvola, ja sieltä käsin niillä on ajettu jonkin verran lyhyen matkan tavarajunia. Aiemmin niitä käytettiin myös Pasilasta Hakkilaan, Sköldvikiin ja Kauniaisiin suuntautuvassa tavaraliikenteessä.
Tekniset tiedot

1851   Lokomo   635/1968 (Tampere)
1852   Lokomo   636/1968 (Kouvola)
1853   Lokomo   639/1970 (Ilmala)
1854   Lokomo   640/1970 (Kouvola)
1855   Lokomo   641/1970 (Kouvola)
1856   Lokomo   642/1970 (Tampere)
1857   Lokomo   643/1970 (Kouvola)
1858   Lokomo   644/1970 (Kouvola)
1859   Lokomo   645/1970 (Kouvola)
1860   Lokomo   646/1970 (Kouvola)
1861   Lokomo   647/1970 (Kouvola)
1862   Lokomo   648/1970 (Kouvola)
1863   Lokomo   649/1970 (Kouvola)
1864   Lokomo   650/1970 (Kouvola)
1865   Lokomo   651/1971 (Kouvola)
1866   Lokomo   652/1971 (Ilmala)
1867   Lokomo   653/1971 (Kouvola)
1868   Lokomo   654/1971 (Ilmala)
1869   Lokomo   655/1971 (Ilmala)
1870   Lokomo   656/1971 (Kouvola) Poistunut käytöstä syyskuussa 2024
1871   Lokomo   657/1971 (Kouvola)
1872   Lokomo   658/1971 (Kouvola)
1873   Lokomo   659/1971 (Kouvola)
1874   Lokomo   660/1971 (Kouvola)
Ilmalan vetureita käytetään myös Sköldvikissä. Kouvolan vetureita käytetään Kotkassa (3), Haminassa (2), Kouvolassa (3+huollettavat), Vainikkalassa (2), Lauritsalassa (1),  ja Imatralla (2).
Lukumäärä: 24 kappaletta
Suurin nopeus:	75 km/h
Pyörästöjärjestelmä: B´B´
Pyörän halkaisija: 1 050 mm (uutena)
Veturin paino työkunnossa: 78 tonnia, lisäpainojen kanssa 86 tonnia
Suurin akselipaino: 19,5 tonnia, lisäpainojen kanssa 21,5 tonnia
Valmistaja Lokomo Oy
Tampella/MAN R8V22/30 ATL, nelitahtinen, ahdettu ja ahtoilman välijäähdytyksellä varustettu suoraruiskutusdieselmoottori
Teho: 880 kW/1 190 hv
Iskunpituus: 300 mm
Puristussuhde: 12:1
Polttoaineen kulutus täydellä teholla 230 l/h
Öljytilavuus 420 l
Moottorin paino 9 000 kg
Valmet 310 D-NT 914, 2-vaiheinen ja 2-sylinterinen dieselkompressori
Kehittää noin 2 000 l/min paineilmaa kierrosluvulla 1 500 r/min ja vastapaineella 10 kp/cm
Saneerattu uuteen paineilmageneraattoriin
Valmet 320
GardnerDenver ruuvikompressori
24V 100A generaattori
Voith L 206 rsb, hydraulinen virtausvaihteisto, jossa on I- ja II-vaihteille momentinmuuntimet.
Vaihteiston yhteydessä suunnanvaihtolaite sekä aluevaihde (V-vaihde 43 km/h, T-vaihde 75 km/h)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dr14 Wikimedia Commonsissa
Suomalaiset veturit ja junayksiköt
Saneeratun Dr14-veturin ajopöytä
Saneerattu ja radio-ohjauslaittein varustettu Dr14 Nro.1862 Kouvolassa
Vietnamin–mongolien sota

Vietnamin–mongolien sota käytiin vuosina 1257–1288 mongolien ja liittoutuneiden Đại Việtin (Pohjois-Vietnamissa) ja Champan (Keski-Vietnamissa) välillä. Mongolit tekivät alueelle kolme hyökkäystä: vuosina 1257, 1284 ja 1287.
Ensimmäinen hyökkäys

Valloittaessaan Kiinaa mongolien johtaja Kublai-kaani yritti saada myös Kaakkois-Aasian maustekaupan hallintaansa. Kauppareitti kulki Vietnamin rannikolla, ja Kublai-kaani lähetti mongoliarmeijan maahan. Armeija kulki aluksi Punaista jokea alas Kiinasta Vietnamiin kohdaten vain vähäistä vastarintaa ja ryösti Hanoin vuonna 1257.
Vuodesta 1260 eteenpäin Kublai-kaani yritti itsepäisesti saada alueen valtakunnat, Đại Việtin ja Champan tunnustamaan mongolien ylivallan alueella, mutta Đại Việt ja Champa muodostivat liiton mongoleja vastaan. Noin 500 000 miehen vahvuinen mongoliarmeija työnsi kenraali Trần Hưng Đạon johtamat vietnamilaiset etelään Tranh Hoaan asti. Chamit ryhtyivät sissisotaan vetäytyen vuoristoon, josta hyökkäilivät mongolien kimppuun. Trần Hưng Đạo taisteli menestyksekkäästi maalla sekä merellä ja pakotti hitaasti mongolit vetäytymään takaisin Kiinaan.
Kolmas hyökkäys

Vuonna 1287 mongolit hyökkäsivät uudestaan, noin 300 000 miehen armeijalla, ja valtasivat Hanoin, mutta kohtasivat kovempaa vastarintaa edetessään pidemmälle etelään. Trần Hưng Đạo otti käyttöön 200 vuotta vanhan harhautuksen ja houkutteli mongolilaivaston ansaan 1288. Mongolit purjehtivat ylös Bạch Đằng-jokea, jolla laivat repeytyivät veteen piilotettuihin rautaseipäisiin. Seipäät oli pystytetty joen pohjaan siten, että ne olivat nousuveden aikana piilossa, ja kun tuli laskuvesi mongolien laivat vahingoittuivat ja takertuivat paljastuneisiin seipäisiin. Vietnamilaiset saivat sotasaaliiksi 400 laivaa ja tuhansia sotavankeja, myös laivastoa johtaneen kenraali Omarin. Jäljelle jäänyt mongoliarmeija vetäytyi pohjoiseen, mutta se lyötiin Noi Bang-solassa.
Tähän mennessä kummatkin osapuolet olivat väsyneitä raskaaseen sotaan ja solmivat rauhan. Đại Việt ja Champa tunnustivat Kublai-kaanin ylivallan alueella ja mongolit lopettivat hyökkäykset Vietnamiin.
Vietnamilaiset menestyivät sodassa, koska he välttelivät avoimia kenttätaisteluja sekä piirityksiä, jotka olivat mongoliarmeijan vahvimpia osa-alueita. Sen sijaan vietnamilaiset pyrkivät taistelemaan soisessa maastossa ja joilla. Mongolit kärsivät lisäksi trooppisista taudeista ja huolto-ongelmista, vietnamilaisten häiritessä kuljetuksia.
Team Kuortane

| Team Kuortane |
| --- | --- |

Historia:  Team Oriflame (2010–2014) Team Kuortane (2014-)
Perustettu:   2010
Kaupunki:  Kuortane, Suomi
Kotiareena:  Kuortaneen jäähalli
Sarja:  Auroraliiga
Sarjataso:  1.
Värit:  valkoinen, sininen          
Päävalmentaja:  Juuso Nieminen
Omistaja:  Kuortaneen urheiluopistosäätiö
Naisten SM-mitalit
Pronssia:  1 (2018)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Team Kuortane on Kuortaneella vuonna 2010 perustettu naisten jääkiekkojoukkue, joka pelaa Auroraliigassa. Team Kuortane on saavuttanut yhden SM-mitalin, pronssia kaudella 2017–2018.
Team Kuortane perustettiin osana Jääkiekkoliiton projektia, jonka tarkoituksena on tyttö- ja naisjääkiekon kehittäminen. Seuran pelaajat asuvat ja harjoittelevat Kuortaneen urheiluopistossa. Osa pelaajista opiskelee Kuortaneen urheilulukiossa, osa ammattiin valmistavassa koulutuksessa. Seuran päävalmentaja on Juuso Nieminen. Aiemmin tehtävässä toimi pitkään Mira Kuisma. Joukkue pelaa kotiottelunsa Kuortaneen jäähallissa.
Seuran nimi oli vuoteen 2014 saakka Team Oriflame pääyhteistyökumppaninsa, kosmetiikkayritys Oriflamen mukaan.
Suomen Jääkiekkoliitto on päättänyt lakkauttaa Team Kuortaneen kauden 2025 - 2026 jälkeen. Syynä päätökselle on pyrkimys Auroraliigan joukkeiden tasapuoliseen kohteluun. Jääkiekkoliiton rahoittaman joukkueen osallistuminen sarjaan nähdään kyseisen tavoitteen valossa ongelmallisena.
Kausi 2010–2011

Kauden 2010–2011 pelaajat olivat suurimmalta osin syntyneet vuonna 1994, ja he olivat pääasiassa kotoisin pieniltä paikkakunnilta ympäri Suomea.Oriflame saavutti ensimmäisen SM-sarjapisteensä alkusarjan neljännessä ottelussa, jonka se kuitenkin hävisi Salo HT:lle voittomaalikilpailun jälkeen. Kahdeksannessa ottelussaan Oriflame pelasi varsinaisen peliajan tasan kaikki aiemmat ottelunsa voittaneen Hämeenlinnan Pallokerhon kanssa, mutta hävisi jatkoajalla 2–3. Alkusarjan ainoan voittonsa Oriflame saavutti viimeisessä ottelussaan kukistettuaan Lohjan Kisa-Veikot vieraskentällä 4–1. Oriflame jäi alkusarjassa yhdeksänneksi eli viimeiseksi. SM-karsintasarjan Oriflame aloitti kuudella peräkkäisellä voitolla. Se sijoittui sarjassa lopulta toiseksi ja säilytti sarjapaikkansa. Team Oriflame sai lisäksi pronssia A-tyttöjen SM-turnauksessa.
Oriflamen Niina Mäkinen pelasi Suomen pronssijoukkueessa naisten MM-kilpailuissa Sveitsissä. Christa Alanko, Tiina Ranne ja Saana Valkama kuuluivat puolestaan Suomen pronssijoukkueeseen 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa.
Kausi 2010–2011 > Joukkue kaudella 2010–2011

Lähde: Finhockey
Kausi 2011–2012

Team Oriflame voitti kaudella 2011–2012 SM-alkusarjassa kuusi ottelua varsinaisella peliajalla ja yhden jatkoajalla sekä hävisi yhdeksän ottelua. Se voitti muun muassa KalPan, JYP:n sekä alkusarjan voittaneen Ilveksen Oriflame sijoittui sarjassa seitsemänneksi jääden viiden pisteen päähän SM-loppusarjaan selvinneestä JYP:stä. SM-karsintasarjassa Oriflame voitti kaikki 15 ottelua maalierolla 126–12 säilyttäen sarjapaikkansa. Oriflame sai lisäksi hopeaa A-tyttöjen SM-turnauksessa.
Team Oriflamen Anna Kilponen, Venla Kotkaslahti ja Saana Valkama pelasivat naisten naisten MM-kisajoukkuessa. Suomen alle 18-vuotiaiden MM-kisajoukkueessa pelasivat puolestaan Tiina Ranne, Anna Kilponen, Jenna Tuovinen, Susanne Uppgård, Christa Alanko, Venla Kotkaslahti, Suvi Ollikainen, Vilma Tanskanen, Laura Vainionpää ja Saana Valkama.
Kausi 2011–2012 > Joukkue kaudella 2011–2012

Lähde: Finhockey
Kausi 2012–2013

Oriflame sijoittui kaudella 2012–2013 runkosarjassa viidenneksi selviytyen ensimmäisen kerran pudotuspeleihin. Se voitti 11 ottelua varsinaisella peliajalla ja kaksi yliajalla ja hävisi 15 ottelua. Puolivälierissä Oriflame hävisi Oulun Kärpille otteluvoitoin 0–3. Oriflame voitti lisäksi A-tyttöjen Suomen-mestaruuden.
Anna Kilponen kuului Suomen joukkueeseen naisten MM-kilpailuissa. Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa pelasivat Eveliina Suonpää, Anna Kilponen, Reetta Lindholm, Reetta Valkjärvi, Ella Viitasuo, Venla Kotkaslahti, Suvi Ollikainen, Jenna Suokko ja Vilma Tanskanen.
Kausi 2012–2013 > Joukkue kaudella 2012–2013

Lähde: Finhockey
Kausi 2013–2014

Team Oriflame Kuortane sijoittui kaudella 2013–2014 runkosarjassa seitsemänneksi jääden yhden pisteen pudotuspelipaikasta. Se voitti kahdeksan ottelua varsinaisella peliajalla, kaksi yliajalla ja hävisi 18 ottelua. Se säilytti sarjapaikkansa voitettuaan karsintasarjan, jossa voitti yhdeksän ottelua ja hävisi yhden. Kauden päätteeksi Oriflame voitti A-tyttöjen Suomen-mestaruuden.
Anna Kilponen, Eveliina Suonpää ja Vilma Tanskanen kuuluivat Suomen olympiajoukkueeseen Sotšin olympialaisissa.. Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa pelasivat Anni Keisala, Reetta Lindholm, Reetta Valkjärvi, Ella Viitasuo, Lotta Toivanen, Laura Hakala ja Jonna Yli-Mäenpää
Kausi 2013–2014 > Joukkue kaudella 2013–2014

Lähde: Finhockey
Laura Hakala, Outi Harkkila, Eveliina Huttula, Anni Keisala, Anna Kilponen, Venla Kotkaslahti, Reetta Lindholm, Eveliina Nurmi, Suvi Ollikainen, Milla Raitala, Tiina Ranne, Jenna Suokko, Eveliina Suonpää, Vilma Tanskanen, Lotta Toivanen, Satu Tuominen, Susanne Uppgård, Alisa Vainio, Saana Valkama, Reetta Valkjärvi, Emilia Varpula, Ella Viitasuo, Jonna Yli-Mäenpää
Kausi 2014–2015

Oriflame luopui yhteistyöstä ennen kautta 2014–2015. Joukkue jatkoi nimellä Team Kuortane. Pelaajista vaihtui puolet ja joukkueen keski-ikä oli kauden alkaessa vain 16,8 vuotta. Kuortane jäi runkosarjassa viimeiseksi voitettuaan kolme ottelua varsinaisella peliajalla ja kaksi yliajalla sekä hävittyään 23 ottelua. Pudotuspelipaikasta se jäi kuuden pisteen päähän. Karsintasarjassa Kuortane voitti neljä ottelua ja hävisi kaksi, sarjapaikka varmistui viimeisen ottelun 1–0-voitolla Lapinlahden Luistin -89:stä.
Eve Savander kuului MM-pronssia saaneeseen naisten maajoukkueeseen. Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa pelasivat maalivahti Anni Keisala, puolustajat Anni Hietaharju, Minni Lehtopelto ja Eve Savander sekä hyökkääjät Petra Keromaa, Niina Koukkula, Nea Ruuskanen ja Sara Säkkinen.
Kausi 2014–2015 > Joukkue kaudella 2014–2015

Lähde: Finhockey
Laura Hakala, Anni Hietaharju, Eveliina Huttula, Anni Keisala, Petra Keromaa, Niina Koukkula, Inka Kuusinen, Minni Lehtopelto, Reetta Lindholm, Eveliina Nurmi, Venla Nurmi, Camilla Reinikainen, Nea Ruuskanen, Eve Savander, Sara Säkkinen, Lotta Toivanen, Reetta Valkjärvi, Emilia Varpula, Ella Viitasuo, Jonna Yli-Mäenpää
Kausi 2015–2016

Team Kuortane sijoittui SM-runkosarjassa viidenneksi voitettuaan yhdeksän ottelua varsinaisella peliajalla ja yhden yliajalla sekä hävittyään 15 peliä varsinaisella peliajalla ja kolme yliajalla. Puolivälierissä se hävisi Oulun Kärpille otteluvoitoin 0–2. Kuortaneen Anni Keisala valittiin SM-sarjakauden parhaaksi maalivahdiksi ja Petra Nieminen parhaaksi tulokkaaksi. Kauden päätteeksi Kuortane voitti A-tyttöjen Suomen-mestaruuden.
Naisten MM-kilpailuihin 2016 valittiin Kuortaneen pelaajista Anni Keisala, Petra Nieminen, Eve Savander ja Sara Säkkinen. Heistä Savander joutui kuitenkin jäämään kisoista pois loukkaantumisen takia. Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa pelasivat Tiia Pajarinen, Sini Karjalainen, Minni Lehtopelto, Eve Savander, Emma Katajamäki, Petra Keromaa, Linnea Melotindos, Petra Nieminen, Jenniina Nylund, Camilla Reinikainen ja Sara Säkkinen.
Kausi 2015–2016 > Joukkue kaudella 2015–2016

Lähde: Elite prospects
Kausi 2016–2017

Team Kuortane sijoittui kaudella 2016–2017 SM-runkosarjassa neljänneksi. Se voitti 15 ottelua varsinaisella peliajalla ja kaksi yliajalla sekä hävisi yhdeksän ottelua varsinaisella peliajalla ja kaksi yliajalla. Puolivälierissä Kuortane hävisi Hämeenlinnan Pallokerholle otteluvoitoin 0–2. Kauden päätteeksi Kuortane voitti A-tyttöjen Suomen-mestaruuden.
Petra Nieminen ja Sara Säkkinen kuuluivat MM-pronssia saaneeseen naisten maajoukkueeseen. Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa pelasivat Janina Aro, Noora Hautamaa, Sini Karjalainen, Neea Lehtimäki, Linnea Melotindos, Petra Nieminen, Kiia Nousiainen, Jenniina Nylund, Iina Tohila, Viivi Vainikka, Emilia Varpula ja Emilia Vesa.
Kausi 2016–2017 > Joukkue kaudella 2016–2017

Lähde: Elite prospects
Kausi 2017–2018

Kausi päättyi Team Kuortaneen ensimmäiseen mitalisaavutukseen. Se otti pronssia vieraspelissä Espoon Bluesia vastaan, joka pelasi edeltävän kauden vielä Espoo United-nimellä. Tuossa pronssipelissä maalivahti Tiia Pajarinen torjui lisäksi nollapelin. Jenniina Nylund voitti pudotuspelien pistepörssin. Kauden päätteeksi Kuortane voitti A-tyttöjen Suomen-mestaruuden.
Team Kuortaneen runkosarjan sijoitus oli viides. Se voitti 17 peliä varsinaisella peliajalla sekä hävisi yhden ylijalla ja 12 varsinaisella peliajalla. Puolivälierissä Kuortane kukisti HPK:n voitoin 3−0, välierissä se hävisi Ilvekselle voitoin 1−3.
Petra Nieminen ja Sara Säkkinen kuuluivat pronssia saaneeseen Suomen maajoukkueeseen Pyeongchangin olympialaisissa. Alle 18-vuotiaiden MM-kisoissa pelasivat Anni Timonen, Elli Mäkelä, Sanni Rantala, Iina Tohila, Jenna Kaila, Linnea Melotindos, Emilia Vesa, Kiia Nousiainen, Anna Räsänen ja Viivi Vainikka.
Kausi 2017–2018 > Joukkue kaudella 2017–2018

Lähde: Elite prospects