stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Terutomo Yamazaki
Kilpaura > Potkunyrkkeily

1969 tammikuussa eri televisiokanavat TBS, Nippon TV, TV Asahi ja TV Tokyo esittivät Japanissa suorana potkunyrkkeilyä. Eri televisioyhtiöt pyysivät osallistujia eri kamppailulajien tyylisuunnista, kuten TV Ashi pyysi thainyrkkeilijöitä osallistumaan tapahtumaan. Myös Ōyaman Kyokushin sai helmikuussa muiden tyylisuuntien tavoin kutsun ja hän valitsi tyylinsä edustajiksi Yamazakin, Yoshiji Soenon ja Hiroshi Oikawan. Ōyama perusti hetkellisesti potkunyrkkeilysalin Kyokushin Gym, jossa he harjoittelivat kaksi kuukautta ennen huhtikuussa alkavaa turnausta.
Yamazaki otteli ensi kerran kilpailumielessä potkunyrkkeilyn parissa. Japanissa potkunyrkkeily oli suosiossa televisiossa vuosina 1965–1975. Tuolloin otteluita näytettiin neljällä eri kanavalla TBS:llä, Nippon TV:ssä, TV Asahissa ja TV Tokyolla. Yamazaki voitti ensimmäisen ottelunsa ylemmän kevytsarjan thainyrkkeilijää Pisatan Ratokamorua vastaan tyrmättyään hänet potkulla toisen erän alussa. Yamazaki voitti myös toisen vastustajansa Kannan Pain ensimmäisen erän tyrmäyksellä lyönnein vain puolessatoista minuutissa. Ottelun jälkeen hänen vastustaja ei uskonut Yamazakin lyönnin kovuuteen ja protestoi väittämällä Yamazakilla olleen kivi nyrkkeilyhanskassa.
Voitettuaan 1969 ensimmäisen Japanin mestaruuden hänelle tarjottiin uutta potkunyrkkeilyottelua, joka järjestettiin seurakaverinsa Yoshiji Soenon kotikaupungissa, Tokorozawassa. Hän sai vastaansa Tadashi Sawamuran, joka oli moninkertainen Japanin potkunyrkkeilymestari. Kaksikon välista ottelua mainostettiin sanomalehdissä ottelun voittajan olleen vahvin ottelija, jonka meriittiä piti yllä Sawamura. Yamazaki onnistui voittamaan ottelun jo ensimmäisessä erässä tyrmäyksellä. Hän oli lopettaa potkunyrkkeilyn hetkellisesti keskittyäkseen toisiin Japanin mestaruuskisoihin, jonka jälkeen Yamazaki otteli pelkästään potkunyrkkeilyssä otellen yhteensä kymmenen ottelua joista hän voitti kaikki kahdeksan tyrmäyksellä.
Yamazaki perusti sittemmin 1972 Japanin opiskelijoiden potkunyrkkeilyliiton ja opetti lajia Nohonin yliopistolla.
Kilpaura > Karateura

Keväällä käydyn potkunyrkkeilyturnauksen jälkeen järjestettiin ensimmäiset Kyokushin kilpailut syyskuussa 1969, jotka käytiin Japanin mestaruudesta. Yamazaki ja muut Ōyaman oppilaat kokivat suuret paineet ennen kisoja, sillä heidän ohjaajansa kertoi että mikäli Kyokushinin mustavöinen ottelija häviää toisen koulukunnan karatekalle tai toisen kamppailulajin edustajalle tarkoittaa se Kyokushinin loppua. Yamazaki onnistui lopulta voittamaan ensimmäiset Japanin mestaruuskisat, joissa kilpaili 48 ottelijaa. Hän kohtasi voitokkaasti loppuottelussa seurakaverinsa Yoshiji Soenon.
1970 Japanin mestaruuskisoissa mestaruuden vei tällä kertaa Kazuyuki Hasegawa, jolle Yamazaki hävisi loppuottelussa. Hän oli sitä ennen otellut Soenoa vastaan kahden jatkoerän verran, jonka Yamazaki voitti lyönnillä johtaneeseen tyrmäykseen. Hän lopetti kilpailemisen 1971 valmistuttuaan yliopistosta ja siirtyi työskentelemään elokuvayhtiölle.
Yamazaki palasi kilpakaraten pariin 1972 Japanin mestaruuskisoihin, jossa hän eteni välieriin saakka häviten Howard Collinsille. Tappion myötä Yamazaki otteli pronssiottelussa Tashikazu Satoa vastaan, jolle hän myös hävisi jääden turnauksessa neljänneksi.
Yamazaki osallistui viimeisen kerran Japanin mestaruuskisoihin 1973, jossa otteli tällä kertaa 64 ottelijaa. Hän onnistui muun muassa voittamaan toisella kierroksella thainyrkkeilijä Thira Charakanbon. Välierissä Yamazaki onnistui puolestaan voittamaan Tashikazu Saton ja eteni loppuotteluun. Yamazaki kuitenkin hävisi loppuottelun Hatsuo Royamalle.
Kilpauran jälkeen

Yamazaki työskenteli hetken aikaa televisiomainostuottajana Chunichilla ja sittemmin toimittajana Daily Sportsille 1970- ja 1980-luvulla. Yamazaki oli myös Tokion sanomalehden puheenjohtaja.
Yang Erche Namu

Yang Erche Namu (kiin.: 杨二车娜姆; pinyin: Yáng Èrchē Nàmǔ; s. elokuu 1966) on kiinalainen, mosuo-kansaan kuuluva laulaja, kirjailija ja näyttelijä.
Yang Erche Namu syntyi pieneen kulään lähellä Lugujärveä Yunnanin pohjoisosassa. Hän karkaksi kotoaan 13-vuotiaana ja liittyi tanssi- ja lauluryhnmään. Voittamansa opiskelustipendin turvin hän pääsi opiskelemaan musiikkia Shanghaissa.
Kirjailija

Yang Erche Namun esikoiskirja Leaving the Kingdom of Daughters ilmestyi vuonna 1997. Vuoteen 2003 mennessä hän oli kirjoittantu kahdeksat muuta omaan elämäänsä perustuvaa kirjaa. Ensimmäisen englanninkielisen kirjansa Leaving Mother Lake hän kirjoitti yhdessä antropologi Christine Mathieun kanssa.lähde?
Kustannusyhtiö Tammi on julkaissut teoksen vuonna 2003 nimellä Tyttö äitien maasta, suomentajana Hanna Talasniemi. Kirja kertoo Namun elämästä mosuo-yhteisössä. Mosuot elävät matrilineaarisessa yhteisössä. Perinteisten avioliittojen sijaan naiset valitsevat rakastajansa, jotka vierailevat heidän luonaan öisin.
Myöhempi ura

Yang Erche Namu on laajentanut uraansa malliksi ja näyttelijäksi. Hän esiintyy amerikkalais-kiinalaisessa elokuvassa Milk and Fashion ravintolan omistajan roolissa.lähde?
Namu on tuomaroinut Hunan Satelite Televisionin tuottamassa Happy Boys Voice -laulukilpailussa.lähde?
Namu toimii itsenimitettynä mosuo-kansan kulttuurilähettiläänä ja luonnonsuojeluaktivistina. Lisäksi hänellä on majatalo Lugu-järven läheisyydessä.
Lugu-järvellä sijaitsee myös Yang Erche Namun kansainvälinen taidemuseo.
Teokset > Suomennetut teokset

Tyttö äitien maasta, suomentajana Hanna Talasniemi. Tammi 2003 ISBN 951-31-2320-0
Teokset > Kiinankieliset teokset

走出女儿国 (kiinaksi), Zhongguo Shehui Chubanshe 1997, ISBN 7-80088-523-2
女人品—闻香识女人 (kiinaksi), Zuojia Chubanshe 1999, ISBN 7-5063-1744-3
女人游—凤眼看天下 (kiinaksi), Huawen Chubanshe 2001, ISBN 7-80175-081-0
女人梦—烟雨是天涯 (kiinaksi), China Youth Press 2002, ISBN 7-5006-4825-1
中國紅遇見挪威藍 (kiinaksi), Chang'an Press 2003, ISBN 7-80175-079-9
你也可以 (kiinaksi), Chang'an Press 2003, ISBN 7-80175-083-7
Leaving Mother Lake: A Girlhood at Edge on the World (englanniksi, yhdessä Christen Mathiuen kanssa), Little Brown and Company 2003, ISBN 0-31612-471-0
年之痒—中国红别了挪威蓝 (kiinaksi) China Youth Press 2004, ISBN 7-5006-5927-X
一会儿就回来 : 我的社交心得 (kiinaksi) Beijing Shiyue Wenyi Chubanshe 2004, ISBN 7-5302-0750-4
暗香—中国女人的性感与传情 (kiinaksi) Beijing Shiyue Wenyi Chubanse 2005, ISBN 7-5302-0762-8
长得漂亮不如活得漂亮 (kiinaksi) China Youth Press 2006, ISBN 7-5006-6570-9
Pamfile

Pamfile (lat. Pamphila) (n. 100 jaa.) oli antiikin kreikkalainen historioitsija. Hän oli kotoisin Epidauroksesta ja vaikutti Roomassa. Hän erottuu antiikin aikaisten historioitsijoiden joukosta naispuolisena.
Pamfilen pääteos on Muistiinpanot (Ὑπομνημάτα, Hypomnēmata), joka käsitti 33 kirjaa. Sen lähteenä hän käytti muun muassa Ktesiaan kirjoittamaa Persian historiaa. Diogenes Laertios käytti Pamfilen teosta lähteenä omille filosofielämäkerroilleen. Teoksesta on säilynyt katkelmia myös Fotioksella.
Lefkádia

| Lefkádia Λευκάδια |
| --- | --- |
 Lefkádia
 Koordinaatit: 40°39′13″N, 22°07′06″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Keski-Makedonia
Alueyksikkö:  Imathía
Kunta:  Náousa
Kunnallisyksikkö:  Anthémia
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  0803020301
Väkiluku (2011):  1 021
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lefkádia (kreik. Λευκάδια) on Kreikan kylä, joka kuuluu hallinnollisesti Náousan kuntaan, Imathían alueyksikköön ja Keski-Makedonian alueeseen. Aiemmin kylä kuului Anthémian kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Náousan kunnan Anthémian kunnallisyksikköön. Kylä muodostaa oman kyläyhdyskuntansa (Τοπική Κοινότητα Λευκαδίων, Topikí Koinótita Lefkadíon). Kylän väkiluku on 1 021 (vuonna 2011).
Lefkádia sijaitsee noin viisi kilometriä Náousan kaupungista koilliseen ja noin 17 kilometriä Véroiasta pohjoisluoteeseen.
Makedonialaiset haudat

Lefkádia tunnetaan erityisesti sen lähellä sijaitsevista muinaisista makedonialaisista haudoista. Haudat sijaitsevat hajallaan peltomaisemassa kylän itäpuolella. Antiikin aikana paikka on ollut lähellä Miezan kaupunkia. Ensimmäinen hauta löydettiin 1800-luvun lopulla ja muut on kaivettu esiin 1940–1970-luvuilla. Hautoja on neljä:
Tuomion hauta (Táfos tis Kríseos), joka on saanut nimensä sen Haadeessa tapahtuvaa vainajien tuomitsemista kuvaavista maalauksista. Haudassa on kaksikerroksinen julkisivu, joka edustaa sekä doorilaista että joonialaista tyyliä. Kyseessä on mahdollisesti Aleksanteri Suuren kenraaleihin kuuluneen Peukestas Miezalaisen hauta. Hauta on löydetty vuonna 1954.
Anthemian eli Palmettikoristeiden hauta (Táfos ton Anthemíon), joka on saanut samoin nimensä koristelustaan. Haudassa on kaksi kammiota ja joonialainen julkisivu. Hauta on löydetty vuonna 1971.
Lysonin ja Kallikleen hauta (Táfos ton Lýsonos kai Kallikléous), josta on löydetty kyseisten vainajien nimet, sekä muun muassa nimet Euhippos, Sparte ja Thessalonike. Hauta on ajoitettu 100-luvulle eaa. ja ollut käytössä samalla suvulla neljän sukupolven ajan. Siinä on 22 syvennystä tuhkauurnille. Hauta on löydetty vuonna 1942.
Niaoustan hauta eli niin kutsuttu Kinchin hauta (Táfos tis Niáoustas, Táfos tou Kinch), joka on saanut nimensä sen esiin kaivaneesta tanskalaisesta arkeologista K. F. Kinchistä. Haudassa on kaksi hautakammiota ja doorilainen julkisivu. Hauta on löydetty 1800-luvun lopulla ja kunnostettu vuosina 1970–1971.
| --- | --- |
Kinchin hauta ulkoa.: Palmettikoristeiden hauta sisältä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lefkádia Wikimedia Commonsissa
Väinö Wäinölä

Väinö Arvi Stenlund myöh. Wäinölä (5. syyskuuta 1894 Pietari – 23. huhtikuuta 1943) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan riveissä joukkueenjohtajana ja myöhemmin Päämajan alaisessa viestiosastossa. Hän osallistui vielä talvi- ja jatkosotaankin, ensin mainitussa prikaatin esikuntapäällikkönä ja jälkimmäisessä muun muassa Kevyt Osasto 15:n komentajana.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat kultaseppä Oskar Jakob Stenlund ja Hulda Sofia Viberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Ilta Maria Airaksisen kanssa.
Opinnot

Stenlund kävi kaksi luokkaa Terijoen yhteiskoulua ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Viipurin reaalikoulussa vuonna 1924. Ratsastuskurssin Harjoituseskadroonassa hän suoritti vuonna 1919 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuosina 1927–1928.
Jääkärikausi

Stenlund työskenteli tullivartijana Terijoen tullitoimistossa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 10. joulukuuta 1915. Komppaniasta hänet siirrettiin 10. tammikuuta 1917 sairauden takia pataljoonan täydennysjoukkoon, mistä hänet palautettiin takaisin 2. komppaniaan 20. toukokuuta 1917. Hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella.
Suomen sisällissota

Stenlund saapui Suomeen aselastia seuranneen jääkäreiden etukomennuskunnan mukana S/S Virgolla (Vaasaan) 3. maaliskuuta 1918. Saksassa hänet oli ylennetty vänrikiksi. Vaasasta hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 15. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin 10. huhtikuuta 1918 opetusupseeriksi Päämajan kipinälennätinosastolle. Stenlund vaihtoi vuonna 1918 sukunimensä Väinöläksi.
Sisällissodan jälkeinen aika

Wäinölä toimi sisällissodan jälkeen Kipinälennätinlaitoksessa, (tunnettiin myöhemmin nimillä Kipinälennätinpataljoona ja Radiopataljoona). Hänet siirrettiin 19. elokuuta 1920 Hangon kenttälennätinaseman ja 11. lokakuuta 1921 Viipurin radioaseman päälliköksi.  Savon jääkärirykmenttiin hänet siirrettiin 29. huhtikuuta 1925, missä hän toimi aluksi 5:nnen ja 29. kesäkuuta 1925 alkaen 8:nnen ja 29. joulukuuta 1925 lähtien 7. komppanian nuorempana upseerina ja 18. kesäkuuta 1926 alkaen 3. konekiväärikomppanian päällikkönä. Hänet siirrettiin 27. toukokuuta 1927 alkaen päälliköksi Savon prikaatin 3. konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin edelleen 13. helmikuuta 1930 Karjalan kaartin rykmenttiin, missä hänet määrättiin ensin 7. komppanian ja 31. heinäkuuta 1933 alkaen Viestiosaston sekä 1. tammikuuta 1934 alkaen 1. komppanian päälliköksi. Rykmentin esikuntaupseeriksi hänet nimitettiin 16. toukokuuta 1937.
Talvi- ja jatkosota

Väinölä osallistui talvisotaan 4. prikaatin esikuntapäällikkönä ja osallistui taisteluihin Lipolassa, Valkjärvellä, Pasurissa, Parkkilassa, Oinolassa, Hotakassa, Ilveksessä, Heinjoella ja Kuparsaaressa. Välirauhan aikana hän toimi pataljoonan komentajan apulaisena 10. prikaatissa, mistä hänet siirrettiin myöhemmin aluepäälliköksi Pohjois-Savon suojeluskuntapiirin Kuopion kaupungin alueelle.
Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin rykmentinkomentajanapulaiseksi ja myöhemmin pataljoonankomentajaksi Jalkaväkirykmentti 30:een. Myöhemmin hän toimi Osasto Wäinölän komentajana, kunnes hänet siirrettiin 7. divisioonan linnoitusupseeriksi. Linnoitusupseerin tehtävästä hänet siirrettiin vielä vuonna 1941 Kevyt osasto 15:n komentajaksi, mistä hän palasi vuonna 1942 takaisin 7. divisioonan linnoitusupseeriksi. Vielä vuonna 1942 hänet siirrettiin Vosnesenjan varuskunnan komendantiksi, missä tehtävässä hän oli kaatumiseensa saakka, mikä tapahtui 23. huhtikuuta 1943 Syvärinniskalla. Hänet haudattiin Helsinkiin sukuhautaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 31. heinäkuuta 1919  Kapteeni 28. toukokuuta 1926  Majuri 1940 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
James Wilkinson

| James Wilkinson |
| --- | --- |
 James Wilkinson (maalaus Charles Willson Peale)
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. maaliskuuta 1757 Calvert County, Maryland 
Kuollut: 28. joulukuuta 1825 (68 vuotta) México, Meksiko 
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Yhdysvallat
Palvelusvuodet:  Siirtokuntien armeija (1776–1782) (1791–1792) Yhdysvaltain armeija (1792–1814)
Komentajuudet:  Yhdysvaltain armeija (1796–1805) (1813–1814)
Taistelut ja sodat:  vapaussota, Fallen Timbers, Vuoden 1812 sota
Sotilasarvo:  Kenraalimajuri
 Nimikirjoitus
James Wilkinson (24. maaliskuuta 1757 – 28. joulukuuta 1825) oli yhdysvaltalainen sotilas ja valtiomies, joka oli mukana useissa skandaaleissa. Hän palveli siirtokuntien armeijassa Yhdysvaltain vapaussodan aikana, mutta joutui eroamaan kahdesti. Wilkinson toimi kahdesti Yhdysvaltain armeijan johtavana kenraalina sekä Louisianan territorion ensimmäisenä kuvernöörinä vuosina 1805–1807. Hän johti kahta Yhdysvaltain epäonnistunutta hyökkäystä Kanadaan Vuoden 1812 sodassa. Kuolemansa jälkeen Wilkinson todettiin espanjalaisten agentiksi, joka oli usean vuosikymmenen ajan toiminut Yhdysvaltoja vastaan.
Elämäkerta > Varhainen elämä

James Wilkinson syntyi lähellä Benedictiä, Marylandissa, maatilan poikana. Hänen isoisänsä oli aikoinaan ostanut Stoakley Manorin Calvertin piirikunnasta. Wilkinsonin perhe tunsi edustavansa korkeampaa yhteiskuntaluokkaa, vaikka he eivät olletkaan rikkaita. James omaksui jo nuorena käsityksen että ”kuva kunniallisuudesta oli tärkeämpi kuin todellisuus”. Isä Joseph Wilkinson kuoli 1764 Jamesin ollessa seitsemänvuotias. Saman vuoden aikana Stoakley Manor myytiin. Vanhin poika Joseph peri kaiken, ja James jäi ilman omaisuutta.
Elämäkerta > Siirtokuntien armeijan palveluksessa

Wilkinson sai varhaiskoulutuksensa isoäitinsä palkkaamalta yksityisopettajalta. Wilkinson opiskeli lääketiedettä Philadelphiassa Pennsylvanian yliopistossa. Hän piti lyhyen aikaa praktiikkaa kotiseudullaan, mutta lopetti sen pian ja liittyi 1775 mukaan Yhdysvaltain itsenäisyyssotaan. Palveltuaan jonkin aikaa kivääripataljoonassa Marylandin miliisissä Wilkinson nimitettiin siirtokuntien armeijan kapteeniksi. Hän palveli kenraalimajuri Nathanael Greenen adjutanttina Bostonin piirityksessä ja otti osaa Dorchester Heightin linnoittamiseen 1776. Samana vuonna Wilkinson osallistui myös kenraali Benedict Arnoldin johtamaan Quebecin sotaretkeen.
Wilkinson osasi esiintyä edukseen oikeiden henkilöiden silmissä ja nousi nopeasti arvoasteikossa. Joulukuussa 1776 Wilkinsonista tuli everstiluutnantti ja siirtokuntien armeijan pohjoisen osaston komentajan kenraali Horatio Gatesin adjutantti. Gatesista tuli hetkellisesti Wilkinsonin suurin hyväntekijä.
Pääasiassa Gatesin myötävaikutuksesta Wilkinson nimitettiin siirtokuntien armeijan pohjoisen osaston adjutanttikenraaliksi. Marraskuussa 1777, vain 20-vuotiaana, hänet nimitettiin prikaatinkomentajaksi. Kun Gatesista tuli siirtokuntien Kongressin sotalautakunnan päämies, Wilkinson siirtyi hänen sihteerikseen. George Washingtonia vastaan suunnatun Conway Cabal -salaliiton epäonnistuminen rikkoi Wilkinsonin ja Gatesin välit. Tämä johti Wilkinsonin eroon lautakunnasta 1778, mutta vuotta myöhemmin hän palasi toimeen päämajoitusmestarina. Maaliskuussa 1781 Wilkinson irtisanoi itsensä ”virkaansa soveltumattomana”.
Elämäkerta > Kentuckyläiset

Monien muiden upseerien tavoin Wilkinson matkusti länteen 1780-luvun alussa. Hän asettui asumaan lähellä Ohion putouksia sijainneeseen Louisvilleen, jossa hän oli merkittävä kauppias, maanviljelijä ja vaikutusvaltainen mies. Samoihin aikoihin Kentuckyn piirikunta halusi irtautua Virginiasta. Wilkinson otti aktiivisesti osaa liikkeeseen, joka ajoi tulevan Kentuckyn asiaa. Kentuckyläisten sisällä hän muodosti ystävineen erillisen ryhmän, joka alkoi suunnitella itsenäistä Kentuckyn tasavaltaa.
Espanjan hallitseman New Orleansin kuvernööri Esteban Miró sulki Mississippijoen kauppaliikenteen amerikkalaisilta vuonna 1784. Teko aiheutti kentuckyläisten keskuudessa tyytymättömyyttä Yhdysvaltoja kohtaan, koska se ei estänyt espanjalaisten toimia. Espanjalaiset takavarikoivat yleisesti joella luvatta liikkuvien amerikkalaisten omaisuuden.
Elämäkerta > Suhteet New Orleansiin

Kaksi turhaa passihakemusta tehnyt Wilkinson matkusti New Orleansiin keväällä 1787. Hän teki matkan ilman siihen oikeuttavaa lupaa ja kuljetti jokialuksessaan tupakkaa, jauhoja, voita ja pekonia. Espanjan vartioasemat eivät pysäyttäneet Wilkinsonia, vaan päästivät hänet läpi. New Orleansissa kuvernööri Miró vastasi hänen hyvinvoinnistaan ja turvallisuudestaan. Wilkinsonin poliittinen ja sotilaallinen maine oli ehtinyt kantautua New Orleansiin, eikä hänen kulkuaan haluttu estää ennen kuin matkan tarkoitus selvisi. Joidenkin lähteiden mukaan kuvernööri Miróa varoitettiin pidättämästä Wilkinsonin asemassa olevaa korkea-arvoista virkamiestä, koska menettely olisi saattanut johtaa Yhdysvaltain ja Espanjan väliseen sotaan.
Kesällä 1787 Wilkinson teki yksityisen kauppasopimuksen Louisianan espanjalaisten virkailijoiden kanssa päästääkseen paremmin tyydyttämään omia liiketoiminnallisia tarpeitaan. Wilkinson vannoi lisäksi uskollisuudenvalan Espanjan monarkialle. Hän alkoi vakoilla Yhdysvaltoja Espanjan salaisen palvelun asiamiehenä, koodinimellä agentti 13. Wilkinsonin tehtävänä oli muun muassa yrittää siirtää Yhdysvaltain läntiset siirtokunnat Louisianan espanjalaisten vaikutusvaltaan. Hän lähetti espanjalaisille yksityiskohtaisia esityksiä niistä keinoista, joilla voisi estää Yhdysvaltain leviämisen länteen. Wilkinson käytti kirjeissään salakieltä, mikä oli yleistä aikakaudella, jolloin monet eri tahot avasivat kirjeitä.
Elämäkerta > Yhdysvaltain armeijan palveluksessa

Intiaanien lisääntyneet hyökkäykset 1790-luvun alussa saivat kentuckyläiset tarttumaan aseisiin. Wilkinson halusi Kentuckyn vapaaehtoisista kootun armeijan ylimmän johtajuuden, mutta joutui toimimaan kenraali Charles Scottin alaisuudessa. Joulukuussa 1791 Wilkinson liittyi Yhdysvaltain vakinaiseen armeijaan. Hän lähetti asiasta pitkän selonteon New Orleansiin Mirólle.
Wilkinson palveli vuosina 1792–1794 prikaatinkenraalina kenraali Anthony Waynen komentamissa joukoissa, jotka lähetettiin Ohionlaakson alueille lopettamaan intiaanien aiheuttamat levottomuudet. Wilkinson uskoi saavansa vastaperustetun Yhdysvaltain legioonan (Legion of the United States) ylimmän komentajuuden, mutta virkaan nimitettiin intiaanisotien veteraani Wayne. Ensimmäisen vuoden Wilkinson teki toimistotöitä Fort Washingtonissa Waynen kouluttaessa uutta miehistöään. Wilkinsonin työhön kuului kurinpidon ohella pitää yllä yhteyksiä linnakkeisiin, jotka saattoivat joutua intiaanien hyökkäysten kohteiksi. Hänelle jäi kenraalintyönsä ohella myös hyvää aikaa hoitaa salaisen asiamiehen tehtäviään.
Wilkinson osallistui elokuussa 1794 prikaatinkenraalina Ohionlaakson intiaanisodat päättäneeseen Fallen Timbersin taisteluun. Hän johti taistelussa oikeaa siipeä, joka oli vain hetkellisesti kosketuksissa vihollisen kanssa. Lyhyttä taistelua juhlittiin Yhdysvaltain suurena voittona.
Monien raporttien mukaan Wilkinson juonitteli jatkuvasti Waynea vastaan. Samalla hän jatkoi yhteydenpitoa New Orleansiin ja osoitti monin tavoin hyödyllisyytensä Espanjalle. Wilkinson oli tarkoin perillä Yhdysvaltain sotilasoperaatioista ja ilmoitti niistä Louisianan kuvernöörille. Kun Yhdysvallat kunnosti Ohiojoen suulla Fort Massacin, vastakkaiselle rannalle rakennettiin Wilkinsonin suosituksesta espanjalaisten varustus.
Vuonna 1796 presidentti Washington ylensi Wilkinsonin kenraalimajuriksi ja hänestä tuli Yhdysvaltain kaikkien läntisten joukkojen komentaja. Huhut hänen mahdollisista yhteyksistä Espanjaan lisääntyivät, mutta selvää näyttöä häntä vastaan ei ollut. Lisäksi Washington halusi parantaa huonoja suhteita Espanjaan ja toivoi Wilkinsonin toimivan rauhan välittäjänä Yhdysvaltain ja Espanjan välillä.
Vuoden 1796 loppuun mennessä Espanja oli maksanut noin 32 000 dollaria Wilkinsonin palveluista (pääasiassa raportteja Yhdysvaltain joukkojen liikkeistä ja suunnitelmista), mutta hänen henkilökohtainen taloutensa pysyi huonona. Wilkinsonia syytettiin maakeinottelusta ja armeijan sopimusten laiminlyönnistä. Maaliskuussa 1797 Wilkinson oli Yhdysvaltain armeijan ylipäällikkönä presidentti John Adamsin virkaanastujaisissa. Seuraavan vuosisadan alussa Wilkinsonilla oli hyvät suhteet presidentti Thomas Jeffersoniin, joka auttoi häntä ottamaan ranskalaisilta ostetun Louisianan territorion muodollisen hallinnan.