stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raffaello Gambogi
Elämäkerta

Gambogi sai 17-vuotiaana apurahan taideopintoihin taidekorkeakoulussa Firenzessä. Kesällä 1896 hän tutustui tuolloin 35-vuotiaaseen suomenruotsalaiseen taiteilijaan Elin Danielsoniin, joka opiskeli taidetta Italiassa. He menivät naimisiin 1898 paavin erityisluvalla, sillä Danielson oli protestantti. He asettuivat ensin Torre del Lagoon Luccan maakunnassa Toscanassa. Siellä Gambogi viihtyi oopperasäveltäjä Giacomo Puccinin ystäväpiirissä. He muuttivat parin vuoden kuluttua Antignanoon Livornon lähellä. Siellä Gambogilla oli suhde vaimonsa suomalaisen taiteilijaystävättären Dora Wahlroosin kanssa. Tämän seurauksena liitto ajautui ongelmiin ja Danielson muutti takaisin Suomeen pariksi vuodeksi. Matkalla Suomessa 1901 Gambogi sairastui krooniseen psyykkiseen sairauteen, mikä teki hänet myöhemmin riippuvaiseksi vaimostaan. Hän jatkoi kuitenkin maalaamista ja pari muutti Volterraan siksi aikaa, kun Gambogi oli mielisairaalassa psykiatri Luigi Scabian hoidossa. Parin viimeisiä vuosia leimasivat taloudelliset vaikeudet, vaikka he pysyivät jatkuvasti tuotteliaina. Danielson menehtyi keuhkokuumeseen Antignanossa 1919 ja Gambogi kuoli Livornossa 1943.
Teokset

Gambogin taide yhdistetään useimmiten öljymaalauksiin. Hänen opettajiansa ja vaikuttajiansa olivat italialaiset maalarit Angelo Tommasi ja Giovanni Fattori. Hän kuului italialaiseen taiteilijaryhmään, jota kutsuttiin Macchiaioliksi italialaisen "tahraa" merkitsevän sanan mukaan. Käsitteellä kuvattiin maalaustekniikkaa, jolla oli tiettyä sukulaisuutta impressionismiin. Ryhmä otti vaikutteita ranskalaisesta ulkoilmamaalauksesta ja heitä verrattiin myös venäläisiin peredvizhnikoihin. Heleät ja eloisat värit luonnehtivat Gambogin taidetta. Vaimonsa kautta hän tutustui pohjoismaiseen symbolistiseen maalaustaiteeseen ja väitetään, että sen vaikutukset näkyvät hänen taiteessaan avioliiton solmimisen jälkeisinä vuosina. Hänen taiteensa katsotaan kokonaisuudessaan kehittyneen Elin Danielsonin vaikutuksesta - mahdollisesti sama pätee myös toisinpäin.
Vuonna 1901 hän vieraili Önningebyssä Ahvenanmaalla, ruotsalais-suomalaisessa taiteilijasiirtokunnassa, johon Elin Danielson-Gambogi liittyi. Gambogi maalasi siellä pari maalausta, kuten muotokuvan Victor Westerholmista, siirtokunnan perustajasta.
Gambogin kenties tunnetuin maalaus on monumentaalimaalaus Hullut (Le Pazze, 1906), joka kuvaa mielisairaalan naispotilaita Volterrassa. Keskiosa 2 x 4 m kokoisesta, osista koostuvasta maalauksesta on Turun taidemuseossa, mutta muut osat ovat kadonneet.
Merkittävä osa Gambogin taiteesta sijaitsee kokoelmissa Italian ulkopuolella, etupäässä Suomessa ja Britanniassa.
Aiheesta muualla

800artstudio.com - taidesivu, jolla on Rafaello Gambogin elämäkerta ja joitakin kuvia hänen maalauksistaan (Arkistoitu – Internet Archive)
800artstudio.com - Elin Danielsson-Gambogin elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive)
Konttinen, Riitta ja Ulla Savojärvi: Elin Danielson-Gambogi.  Otava, 1995.  ISBN 951-1-13777-8
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Muut:  Europeana 
Livornossa on museo Museo civico Giovanni Fattori, jossa on merkittävä Raffaello Gambogin ja muiden Macchiaioli-ryhmän taiteilijoiden teosten kokoelma.
Gareth

Sir Gareth. Howard Pylen piirros.
Gareth tai sir Gareth on yksi pyöreän pöydän ritareista. Hän on kuningas Lotin ja kuningas Arthurin sisaren Morgausen nuorin poika. Joissakin tarinoissa hän ja Gaheris ovat veljeksiä, mutta toisissa he ovat yksi ja sama henkilö. Sir Thomas Maloryn teoksessa Le Morte d’Arthur kookas ja komea Gareth saapuu Arthurin linnaan helluntaina, eikä suostu paljastamaan nimeään. Hän ilmoittaa kuningas Arthurille pyytävänsä tältä kolmea lahjaa. Ensiksi hän pyytää, että saisi jäädä hoviin sekä saada kylliksi ruokaa ja juomaa vuoden ajan. Kaksi seuraavaa lahjaa hän ilmoittaa pyytävänsä vuoden päästä. Arthur suostuu, koska arvelee pojan ylhäissyntyiseksi. Nuorukainen annetaan Sir Kayn huostaan, joka pilkkaa häntä ja antaa hänelle lempinimen "Aimokäsi" (alkuperäistekstissä "Beaumains"), mikä on viittaus Garethin suuriin kouriin. Kay laittaa hänet töihin linnan keittiöön.
Vuoden päästä helluntaina Arthurin hoviin saapuu neito, joka kertoo, että hänen emäntänsä on joutunut pahamaineisen Punaisten tasankojen punaisen ritarin vangiksi. Silloin Gareth – joka edelleen tunnetaan nimellä Aimokäsi – ilmoittautuu pelastamaan vangiksi joutuneen naisen. Tämä on hänen toinen lahjapyyntönsä. Sen jälkeen hän pyytää, että Lancelot löisi hänet ritariksi. Tämä on Aimokäden viimeinen lahjapyyntö. Lancelot lyö hänet ritariksi ja Gareth paljastaa sen jälkeen Lancelotille oikean nimensä.
Neito ja Gareth lähtevät yhdessä matkaan, vaikka neito vastustaa tätä. Neito pitää Garethia alempisäätyisenä ja solvaa häntä koko ajan kyökkipojaksi. Gareth voittaa kuitenkin matkan aikana mustan, punaisen ja vihreän ritarin. Lopulta neito paljastaa, että hänen nimensä on Linet ja että Punaisten tasankojen punaisen ritarin piirittämässä linnassa on hänen sisarensa Liones. Punaisten tasankojen punainen ritari odottaa linnan edustalla, että joku maineikas ritari saapuisi ottelemaan hänen kanssaan. Vaiheikkaiden seikkailujen jälkeen Gareth selviytyy lopulta linnaan, jossa Liones on vankina. Hän voittaa linnaa piirittävän punaisen ritarin, mutta säästää tämän hengen vannotettuaan ensin, että punaisen ritarin on mentävä kuningas Arthurin hoviin ja antauduttava Arthurin armoille. Gareth suoriutuu näin tehtävästään. Gareth rakastuu Lionesiin, mutta Linet kieltää heidän rakkautensa, kunnes Arthur sallii heidän mennä naimisiin.
Vulgata-sykliin kuuluvassa proosakertomuksessa Mort Artu (Arthurin kuolema) Lancelot surmaa erehdyksessä Garethin, koska ei tunnista tätä kiivaassa taistelussa, kun kuningatar Guineverea ollaan pelastamassa. Tämän jälkeen Garethin veli Gawain vannoo kostoa Lancelotia vastaan ja käynnistää pyöreän pöydän ritarien hajaannuksen.
Gangkhar Puensum

Gankhar Puensum
Gangkhar Puensum
| --- | --- |
Tyyppi:  kiipeämätön vuorenhuippu (en) 
Sijainti:  Bhutanin ja Kiinan (Tiibet) rajalla
Vuoristo:  Himalaja
Korkeus merenpinnasta:  7 570 m
Prominenssi:  2 995  m 
Ensimmäinen nousu huipulle:  valloittamaton
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Gangkhar Puensum (tai Kangkar Pünzum) on Bhutanin korkein vuori ja samalla maailman korkein valloittamaton vuori. Sen korkeus on merenpinnasta mitattuna 7 570 metriä ja sen prominenssi on yli 2 990 metriä. Se sijaitsee Tiibetin rajalla. Bhutanin avattua rajansa vuorikiipeilijöille 1983 neljä retkikuntaa yritti turhaan vallata vuorta vuosien 1985 ja 1986 aikana. Vuonna 1999 eräs retkikunta onnistui kiipeämään vuoren sivuhuipulle Tiibetin puolelta.
Gangkhar Puensumin, jonka nimi merkitsee kolmea vuorisisarusta, korkeus mitattiin ensimmäisen kerran 1922, mutta alueen kartat eivät olleet viime vuosiin asti kovin tarkkoja. Niinpä vuori näkyi eri kartoilla eri paikoissa eri korkeuksin. Epätarkan kartoituksen takia ensimmäinen kiipeämistä yrittänyt retkikunta ei löytänyt edes koko vuorta.
Vuoden 1986 brittiläisen retkikunnan kirjalähde tarkemmin? ilmoittaa vuoren korkeudeksi 7 550 metriä ja sen sijainnin täysin Bhutanin puolelle, siinä missä 7 554 metriä korkean Kula Kangrin ilmoitetaan sijaitsevan kokonaan Tiibetin puolella. Joissakin kartoissa Kula Kangri, joka vallattiin ensimmäisen kerran 1986, on merkitty Bhutanin puolella sijaitsevaksi.
Vuodesta 1994 alkaen Bhutanissa on ollut hengellisten syiden takia kiellettyä yrittää nousua yli 6 000 metriä korkeille vuorille. Tämän takia Gangkhar Puensum luultavasti säilyy pitkään korkeimpana valloittamattomana vuorena. Kaikki sitä korkeammat valloittamattomat huiput ovat todennäköisesti sivuhuippuja, eivät itsenäisiä vuoria.
Vuonna 1998 japanilainen retkikunta sai Kiinalta luvan kiivetä vuorelle, mutta lupa peruttiin Bhutanin kanssa olleiden poliittisten hankaluuksien takia. Sen sijaan retkikunta kiipesi seuraavana vuonna Tiibetistä käsin Gangkhar Puensumin pohjoisen sivuhuipun Liankang Kangrin, jonka korkeus on 7 535 metriä. Toisin kuin useimmissa kartoissa, retkikunnan raportin mukaan tämä huippu on kokonaan Tiibetissä ja Tiibetin–Bhutanin raja on merkitty kulkevaksi Gangkhar Puensumin kautta. Gankhar Puensumin korkeudeksi on merkitty 7 570 metriä, jota tukevat kiinalaisiin lähteisiin perustuvat japanilaislähteet.lähde tarkemmin? Huipun korkeutta ei kuitenkaan ole tutkittu Bhutanista käsin.
Aiheesta muualla

Nirvana Expeditions (Arkistoitu – Internet Archive) photograph of the mountain (visual site, flora and fauna).
Himalayan Kingdoms Ltd
Tin-Tin Trekking map of part of Bhutan including the mountain (northeast corner).
Travel Intelligence (Arkistoitu – Internet Archive) article about mountaineering in Bhutan and the restrictions. (englanniksi)
Tsuguyasu Itami: Gankarpunzum & first ascent of Liankang Kangri — Mountain in dispute on China-Bhutan Border (englanniksi)
Kirjallisuutta

Berry, Steven K. (1988). ‘’The Thunder Dragon Kingdom: A Mountaineering Expedition to Bhutan’’ (1st ed.). Marlborough: Crowood Press ISBN 1-85223-146-7 and Seattle: Cloudcap Press ISBN 0-938567-07-1. This is the book of the 1986 British Expedition. (englanniksi)
Luettelo Suomen ilmatorjunnan jatkosodassa pudottamien viholliskoneiden lukumääristä vuosittain

Suomalaisten ilmatorjuntajoukkojen sanotaan pudottaneen jatkosodassa Neuvostoliiton ilma-aseen lentokoneita seuraavasti vuosittain jaoteltuna.
Suomalaisen ilmapuolustuksen kokonaispudotusmäärä jatkosodassa

Ilmatorjuntajoukot sanotaanlähde? pudottaneen koko sodan aikana yhteensä 1031 vihollisen lentokonetta, joista oli
Hävittäjälentokoneita 759 konetta, (tähän laskettu mukaan myös ns. maataistelukoneet)
Pommituskoneita 248 konetta ja
Muita lentokoneita 24 konetta.
Lisäksi Merivoimien sanotaanlähde? pudottaneen ilmatorjunta-aseilla yhteensä 75 lentokonetta, joista oli
Hävittäjälentokoneita 63 kappaletta ja
Pommituslentokoneita 12 kappaletta.
Lentojoukkoihin kuuluneiden ilmatorjuntayksiköiden mahdollisista tuloksista ei ole käytettävissä erillistä tilastoa ja oletettavasti ne on laskettu ilmatorjuntajoukkojen pudotusmääriin.
Varsinaisten lentojoukkojen (lentolaivueet) sanotaan vastaavasti pudottaneen tai tuhonneen maahan 1 612 lentokonetta.
Päämajassa laaditun tilastonlähde? mukaan Neuvostoliiton ilma-ase menetti siis Suomen kanssa käydyssä sodassa (syöksyneet mukaan lukien) yhteensä 2 674 lentokonetta, jonka lasketaanlähde? edustavan noin neljää prosenttia Neuvostoliiton ilma-aseesta. Neuvostoliiton virallisten lentokonetappiotilastojenlähde? mukaan maa menetti vuosien 1941–1945 sodassa taistelutappioina 46 100 ja muilla lennoilla 60 300 lentokonetta (Lähde:Krivosheevlähde tarkemmin?). Näin ollen 4 %:n osuus merkitsisi Suomea vastaan menetetyn sotalennoilla tai lentokentille tuhottuina noin 1 850 lentokonetta. Kansainvälisissä tutkimuksissa on havaittulähde? sekä lentäjien että ilmatorjunnan pudotusväitteissä epätarkkuutta ja päällekkäisyyttä.
Ilmatorjuntajoukot kuluttivat vuosina 1941–1944 kenttäarmeijan ja merivoimien alueella sekä kotiseudulla ampumatarvikkeita seuraavasti:
968 732 kpl 20 mm:n ilmatorjuntakranaattia (lisäksi 124 403 panssarikranaattia)
507 396 kpl 37-40 mm:n ilmatorjuntakranaattia (lisäksi 7 960 panssarikranaattia)
122 398 kpl 75-76 mm:n ilmatorjuntakranaattia
20 036 kpl 88 mm:n ilmatorjuntakranaattia
Lisäksi kulutettiin 2 037 030 kpl 7,62 mm:n ilmatorjuntakonekiväärin ammuksia. Eniten it- tai ps-kranaatteja käytettiin vuonna 1944, jolloin 20 mm:n ammuksia kulutettiin 601 809, 37–40 mm:n ammuksia 197 678, 75–76 mm:n kranaatteja 40 852 sekä 88 mm:n ilmatorjuntakranaatteja 17 978.
Ilmatorjunnan pudotukset vuonna 1941

Ilmatorjuntajoukkojen lasketaan pudottaneen vuonna 1941
247 hävittäjäkonetta,
114 pommituskonetta ja
8 muuta konetta.
Lisäksi merivoimien osalle lasketaan
7 pommituskonetta.
Yhteensä 376 lentokonetta.
Ilmatorjunnan pudotukset vuonna 1942

Ilmatorjuntajoukkojen lasketaan pudottaneen vuonna 1942
64 hävittäjäkonetta,
31 pommituskonetta ja
8 muuta konetta.
Lisäksi merivoimien osalle lasketaan
2 hävittäjäkonetta.
Yhteensä 105 lentokonetta.
Ilmatorjunnan pudotukset vuonna 1943

Ilmatorjuntajoukkojen lasketaan pudottaneen vuonna 1943
9 hävittäjäkonetta,
1 pommituskoneen ja
6 muuta konetta.
Lisäksi merivoimien osalle lasketaan
12 hävittäjäkonetta.
Yhteensä 28 lentokonetta.
Ilmatorjunnan pudotukset vuonna 1944

Ilmatorjuntajoukkojen lasketaan pudottaneen vuonna 1944
439 hävittäjäkonetta (selvä enemmistö Il-2 maataistelukoneita),
102 pommituslentokonetta ja
2 muuta konetta.
Lisäksi merivoimien osalle lasketaan
49 hävittäjäkonetta ja
5 pommituskonetta.
Yllä olevat yhteensä 598 lentokonetta. Näistä pudotusväitteistä 550 keskittyi ajalle 9.6–31.7.44. Vastaavasti Leningradin Rintaman 13. Ilma-armeija, Itämeren Laivasto, Leningradin Ilmapuolustus (PVO) ja Karjalan Rintaman 7. Ilma-armeija raportoivat taistelutappioiksi Suomen rintamalla yhteensä n. 390 konetta vastaavalla aikajaksolla. Niistä hieman yli 150 ilmatorjunnan pudottamia. Yli 60 % ilmatorjunnan pudotuksista tapahtui Laatokan Karjalassa.
Erroll Garner

Erroll Garner pianon ääressä 1940-luvulla.
Erroll Louis Garner (15. heinäkuuta 1921 Pittsburgh – 2. tammikuuta 1977 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen säveltäjä ja jazzpianisti. Hänen tunnetuin sävellyksensä on hempeä balladi ”Misty”.
Garner aloitti soitto-opinnot kolmivuotiaana, ja vaikka hänen taitonsa sanotaan olleen yhtä paljon harjoittelun kuin lahjakkuuden ansiota, tiedetään ettei hän koskaan oppinut lukemaan nuotteja sujuvasti.
Garner vieraili Suomessa syksyllä 1964.
Luettelo Stanley Cupin voittaneista joukkueista

Stanley Cup
Seuraavassa on luetteloitu Stanley Cupin voittaneet joukkueet, niin vanhan ajan challenge cup -järjestelmän ajoilta kuin uudelta ajaltakin. Luetteloituina ei kuitenkaan ole joukkueita, jotka alkuaikoina voittivat Cupin voittamalla oman liigansa mestaruuden.
Vuosina 2002–2018 loppuottelusarjan hävinnyt joukkue oli joka vuosi eri kaupungista kuin aikaisempi. Vuoden 1991 loppuottelupari Pittsburgh Penguins – Minnesota North Stars oli ensimmäinen sitten vuoden 1934, josta kumpikaan ei ollut voittanut aiemmin Stanley Cupia. Sittemmin sama tilanne on esiintynyt vuoden 2007 (Anaheim Ducks – Ottawa Senators), vuoden 2018 (Washington Capitals – Vegas Golden Knights) ja vuoden 2023 (Vegas Golden Knights – Florida Panthers) loppuotteluissa. Ottawa Senatorsin alkuperäinen seura voitti Stanley Cupin useita kertoja 1900-luvun alussa ennen seuran toiminnan päättymistä vuonna 1934. Samalla nimellä perustettu uusi Ottawa Senators aloitti toimintansa vuonna 1992 eikä ole voittanut Stanley Cupia.
Vuoden 1996 loppuottelupari Colorado Avalanche – Florida Panthers oli ensimmäinen sekä toistaiseksi ainoa koko Stanley Cupin vuosittaisen jakamisen historiassa, jonka kumpikaan osapuoli ei ollut esiintynyt aiemmin loppuotteluissa. Ottawa Silver Seven oli voittanut mestaruuden 1904 ja sen haastajaksi tuli kullankaivajien joukkue Dawson City Klondikers. Ottawa voitti molemmat ottelunsa kotonaan maalein 9–2 ja 23–2.
Voitokkaimmat joukkueet

Seuraavassa on lueteltu vuodesta 1915 eniten Stanley Cupeja voittaneet joukkueet. Tuona vuonna Cup jaettiin ensimmäisen kerran vuosittain. Sitä ennen kyseessä oli niin sanottu challenge cup – joukkueet pystyivät haastamaan voittajan läpi vuoden, joten selvää yhtä voittajaa kaudelle ei ollut.
| Seura | Mestaruuksia |
| --- | --- |
 Montreal Canadiens: 24
 Toronto Maple Leafs: 13
 Detroit Red Wings: 11
 Boston Bruins: 6
 Chicago Blackhawks: 6
 Edmonton Oilers: 5
 Pittsburgh Penguins: 5
 Ottawa Senators: 4
 New York Islanders: 4
 New York Rangers: 4
 New Jersey Devils: 3
 Tampa Bay Lightning: 3
 Colorado Avalanche: 3
 Montreal Maroons: 2
 Philadelphia Flyers: 2
 Los Angeles Kings: 2
 Vancouver Millionaires: 1
 Seattle Metropolitans: 1
 Victoria Cougars: 1
 Calgary Flames: 1
 Dallas Stars: 1
 Carolina Hurricanes: 1
 Anaheim Ducks: 1
 Washington Capitals: 1
 St. Louis Blues: 1
 Vegas Golden Knights: 1
 Florida Panthers: 1
Gaius Gracchus

Gaius Gracchus puhuu kansankokouksessa.
Gaius Sempronius Gracchus (153 eaa. – 121 eaa., Furrinan lehto, lähellä Roomaa) oli Rooman tasavallan aikainen poliitikko. Gracchus oli Rooman kansantribuuni (123–122 eaa), joka jatkoi vanhemman veljensä Tiberius Sempronius Gracchuksen maareformin edistämistä ja ehdotti myös muita keinoja senaatin harvainvallan rajoittamiseksi.
Gaius Gracchus syntyi vauraaseen Gracchusten ylimystöperheeseen, jonka jäsenet olivat olleet säännöllisesti korkeissa valtion viroissa. Perhe oli myös verkostoitunut useiden politiikassa aktiivisten sukujen kanssa. Vanhemman veljensä Tiberiuksen tavoin Gaius oli kasvatettu kreikkalaisen valistuksen hengessä. Tiberiuksen murha poliittisessa mellakassa ei pidätellyt Gaiusta kauaa poissa politiikasta. Täytettyään 22 vuotta Gaius Gracchus osallistui jo senaattori Publius Cornelius Scipio Nasica Serapiota vastaan aloitettuun kampanjaan, sillä tämä oli yksi Tiberiuksen murhasta syytetyistä. Ciceron mukaan Gaius Gracchus oli jopa veljeään oppineempi ja puhujana taitavampi. Gaius Gracchuksen puhetyyli oli koristeellista ja rönsyilevää. Gaius Gracchus toimi tarmokkaasti maakomissaarina toteuttaessaan veljensä Tiberiuksen maareformia. Hänestä tuli kvestori vuonna 126 eaa suoritettuaan asepalveluksen. Vuonna 124 eaa Gracchusta vastaan punottu salajuoni viivytti hänen paluutaan Sardiniasta Roomaan. Gracchus onnistui pääsemään Roomaan estelyistä huolimatta ja puolustautui häntä kohtaan esitettyjä syytöksiä vastaan. Hän painotti toimineensa virassaan rehellisesti, ja kensorit vapauttivat Gracchuksen syytteistä.
Toinen kausi kansantribuunina

Loppukesällä 123 eaa kansan innostus siivitti Gaius Gracchuksen toiselle tribuunikaudelle, mikä osaltaan vahvisti myös hänen veljensä Tiberiuksen ehdokkuuden lainmukaisuuden kahtena peräkkäisenä kautena, mitä oli aikoinaan pidetty laittomana. Gracchuksen tuomioistuinta koskeva lakiehdotus hyväksyttiin myöhemmin kansankokouksen äänestyksessä vain 18 äänestäjäryhmän voimin 35 äänestysryhmästä. Näin täpärässä tilanteessa hänen menestyksensä oli sitä merkittävämpi. Mutta Gracchuksella oli mielessään vielä vaikeampi hanke tulevalle kaudelleen.
Rooman suurin ongelma oli Italian tyytymättömien liittolaiskansojen hallinta. Nämä kansat pitivät hallussaan kahta kolmasosaa koko niemimaasta ja heidän keskuudestaan tuli suurin osa Rooman armeijan sotilaista, jotka olivat valloittaneet Rooman valtakunnalle uusia maita. Mutta silti Rooman aristokratia kohteli näitä kansoja yhä halveksuen ja ankarasti, vaikka he olivat roomalaisille sukua, ja heidän kielensä ja tapansa olivat samat. Lisäksi Gracchuksen veli Tiberius oli aikoinaan jakanut juuri heidän maansa köyhille roomalaisille. Tämän Gaius Gracchus aikoi hyvittää.
Gaius Gracchus ehdotti ongelmaan mutkikasta ratkaisua. Latinaa puhuvat liittolaiset, joiden tavat olivat samat kuin roomalaisilla, tuli hyväksyä Rooman täysivaltaisiksi kansalaisiksi ja heillä tulisi olla alueillaan itsehallinto. Muita kieliä puhuvat itaaliset kansat saisivat samat oikeudet, mitkä latinalaisilla liittolaiskansoilla jo oli. Tämä nerokas suunnitelma osoitti Gaius Gracchuksen kyvyt  valtiomiehenä. Näin mittava Rooman valtion laajentuminen ei kuitenkaan ollut kovin suosittua kaikkien roomalaisten kansanluokkien keskuudessa. Gracchuksen itsepintaisuus vähensi kertaheitolla hänen suosiotaan ja vastaavasti vahvisti hänen vastustajiensa asemaa. Tämä olisi lopulta tuhoava Gracchuksen uran.
Gaius Gracchuksen asemaa Roomassa ei juuri parantanut se, että hän lähti kahdeksi kuukaudeksi Afrikkaan johtamaan 6000 uudisasukkaan siirtokunnan perustamista Karthagon lähelle. Kauppiasluokka ei enää katsonut hyötyvänsä Gracchuksesta, ja hänen tukensa heidän piirissään hiipui, sillä monien maissikauppiaiden voitot olivat vähentyneet merkittävästi. Palattuaan Roomaan Gracchus yritti mielenosoitusten avulla palauttaa suosionsa. Hän muutti pois aristokraattien korttelista Forumin ympäristössä sijainneelle plebeijien kadulle ja yritti huonolla menestyksellä saada tavalliselle kansalle oikeuden katsella julkisia otteluita maksutta sekä estää konsuliasetuksen täytäntöönpanon, joka kielsi itaalisia kansoja oleskelemaan Roomassa, kun äänestyslaki-ehdotuksesta äänestettäisiin. Kaiken kaikkiaan Gaius Gracchus muuttui senaattorien ankaran vastustuksen ja ritarisäädyn tuen kadottua huomattavasti eristäytyneemmäksi ja demagogisemmaksi hahmoksi kuin vuonna 123 eaa. Gracchuksen lakiehdotus hylättiin, eikä Gracchus onnistunut saamaan kolmatta kautta tribuunina vuoden 122 eaa. vaaleissa.
Gracchuksen kuolema

Gaius Gracchus osoitti samaa itsepäistä päättäväisyyttä kuin veljensä pyrkiessään päämääriinsä keinolla millä hyvänsä. Veljensä Tiberiuksen tavoin Gaius Gracchus kaatui puolustaessaan maareformia, joka oli veljesten aseman perusta. Vuoden 121 eaa. tribuuni ehdotti Karthagon suuren siirtomaan hajottamista. Silloin Gaius Gracchus järjesti laittoman vastamielenosoituksen jäljellejääneiden plebeijikannattajiensa tukemana. Seuranneessa kahakassa yksi Gaiuksen puoluelainen sai surmansa, ja Gracchus pakeni kannattajineen Aventinuksen kukkulalle, joka oli ollut Rooman plebeijien perinteinen turvapaikka jo ammoisista ajoista lähtien.
Senaatti käytti tilaisuutta hyväkseen ja antoi nopeasti uuden asetuksen, (senatus consultum ultimum), jossa kehotettiin konsuleja suojelemaan valtiota kaikilta uhilta. Käytännössä kyseessä oli sotatilalain julistus. Järkyttynyt Gaius Gracchus pyysi neuvottelua, mutta konsuli Lucius Opimius kieltäytyi ja hyökkäsi Aventinukselle raskaasti aseistetun joukon kanssa, joka koostui pääosin ritareista. Seurasi verilöyly ja Gaiuksen itsemurha.
Jälkimaine

Suurin osa Gaius Gracchuksen lakiehdotuksista kuitenkin säilyi, ja hänen keskeneräiset hankkeensa muistettiin, ja niistä tuli seuraavan sukupolven politiikan perusta. Gracchuksen hylätty ehdotus Italian yhdistämisestä hyväksyttiin lopulta 89 eaa tuhoisan ja tarpeettoman sisällissodan jälkeen, joka oli lähellä tuhota Rooman vallan perustan. Tasavallan viimeisen vuosisadan aikana ei ehdotettu tuskin yhtäkään merkittävää uudistusta, joka ei olisi ollut velkaa Gaius Gracchuksen poliittiselle toiminnalle.
Kirjallisuutta

Alf Henrikson: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Pekka Tuomisto: Rooman diktaattorit.  Karisto, 2003.  ISBN 951-23-4442-4
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 2  3  4 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Geenitutkimus

Geenitutkimus on elollisten olioiden perintötekijöitä tutkiva tieteenala, jolla on nykyisin laaja sovellusalue.
Geenitutkimuksen puolesta puhuu se havainto, että moniin lääketieteellisiin ongelmiin on löydettävissä ratkaisu vain geenitutkimuksella, tai että geenitutkimus on tehokkain tapa selvittää ongelma. Tärkein lääketieteellinen geenitutkimusprojekti on ihmisen genomiprojekti (engl. Human Genome Project). Geenitutkimuksen eettiset ongelmat ihmistutkimuksen yhteydessä ovat pitkälti samat kuin muussa lääketieteellisessä tutkimuksessa. (Kere 2002, s. 137–138.)
Ihmistutkimuksen lisäksi geenitutkimuksen kohteita ovat mm. mikrobit, kasvit ja eläimet.
Ihmistutkimuksissa geenitutkimuksen aihealueita ovat geenien ja sairauksien yhteys, geenihoidot (geenien siirto kudoksiin hoitotarkoituksessa), geenitestit diagnostisessa käytössä ja alkioon kohdistuvat kehitysbiologiset tutkimukset. (Kere 2002, s. 137.)