Suuri adressi
Adressi > Allekirjoitusten kerääminen

Nimienkeruun paikallisesta organisoinnista vastasivat ylioppilaat, jotka olivat kotoisin eri puolilta Suomea. Helsingissä keräystyöstä vastasivat suurelta osin säätyläisnaiset. Keruun tuli virallisesti alkaa sunnuntaina 5. maaliskuuta, mutta joillakin paikkakunnilla se saattoi alkaa jo muutamaa päivää aiemmin, heti kerääjien saavuttua. Monilla paikkakunnilla pappi esitti sunnuntaijumalanpalveluksen yhteydessä suullisen kutsun saapua 5. maaliskuuta pidettävään kokoukseen, jossa asia esiteltiin tarkemmin ja allekirjoituksia kerättiin. Näin voitiin nopeasti tavoittaa suuri osa kansasta. Näissä kokouksissa valittiin myös kuntien edustajat suureen lähetystöön. Kokouspaikkoina olivat suuret huoneistot ja kirkot. Varsinkin kaupungeissa nimiä kerättiin pääasiassa kiertämällä yksitellen ovelta ovelle.
Adressin sai allekirjoittaa jokainen yli 16-vuotias mies tai nainen. Joissain tapauksissa hyväksyttiin myös alaikäisten nimiä, ja isä saattoi allekirjoittaa perheenjäsentensä, isäntä palvelusväkensä tai kirjoitustaitoinen naapuri kirjoitustaidottomien aikuisten nimet. Keräys onnistui kaupungeissa täydellisemmin kuin maaseudulla. Vaikka adressiin haluttiin mukaan koko kansa sukupuolesta ja säätyasemasta riippumatta, kerääjät saattoivat ajan puutteessa ohittaa vähäisimmät ja syrjäisimmät mökit, sillä talollisten ja säätyläisten allekirjoituksia pidettiin ensisijaisina. Alempiin kansankerroksiin kuuluvien nimiä kerättiin varsinkin suurista maataloista, kaupunkien työläiskaupunginosista ja tehtaista, joissa voitiin tavoittaa paljon väkeä kerralla.
Isänmaallinen innostus oli valtava. Esimerkiksi Rovaniemeltä hiihdettiin ankarasta pakkasesta välittämättä 150 kilometriä Kittilään keräämään sikäläisiltä nimiä adressiin. Kun Kittilän nimet oli saatu, valtuutettu Juho Anttila kulki ensin hiihtäen 200 kilometriä ja hevosella vielä 150 kilometriä lähimmälle rautatieasemalle voidakseen toimittaa nimilistat Helsinkiin. Keräysaikaa oli vain viikko, joten keräystä ei ehditty suorittaa aivan kaikkialla maassa. Jäätilanteen vuoksi puuttumaan jäivät Ahvenanmaan Lemland, Kökar ja Sottunga, Suomenlahden ulkosaaret sekä Laatokan saaret ja etäisen sijaintinsa vuoksi Lapin pohjoisosat Kittilää lukuun ottamatta.
Jotkut, pääasiassa työväestöön kuuluneet, kieltäytyivät allekirjoittamasta adressia. Syynä saattoi olla epäluulo, välinpitämättömyys, luottamus keisarin viisauteen tai toivo Venäjän lain mukana tulevista yhteiskunnallisista parannuksista. Maaseudulla oli helmikuusta 1899 alkaen ollut liikkeellä poikkeuksellisen paljon huhuja, joiden mukaan ”Venäjän lain” toimeenpanosta seuraisi pian toteutettava maanjako ja tilattomat saisivat maata. Perättömiä huhuja levittivät varsinkin Venäjän Karjalasta tulleet kiertävät kulkukauppiaat eli niin sanotut laukkuryssät, todistamattomien väitteiden mukaan jonkun yllyttäminä. Joidenkin mielestä Suomen perustuslaki ei hyödyttänyt köyhää kansaa eikä sen korvaaminen Venäjän lailla voisi enää heidän tilannettaan huonontaakaan. Lisäksi jotkut mainitsivat kieltäytymisen perusteeksi Matti Kurikan kehotuksen. Kaikkiaan kieltäytyneitä oli kuitenkin vähän.
Nimienkerääjille maksettiin kulukorvauksia, jotka adressitoimikunnan asettama rahavaliokunta maksoi Olof Nykoppin johtamasta Privatbankenista yksityishenkilöiden nimissä otetuilla lainoilla. Keruun jälkeen Helsinkiin toimitetut adressilistat sidottiin kansiin adressikomitean jäsenen Woldemar Westhzynthiuksen omistamassa kirjapaino Phoenixissa.