stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hadrianus
Viimeiset vuodet ja seuraajan valinta

Hadrianus kuoli vanhana miehenä kivuliaasti ja hitaasti. Ennen kuolemaansa Hadrianus oli adoptoinut Lucius Aeliuksen ja tehnyt tästä seuraajansa. Aelius kuitenkin kuoli ennen Hadrianusta. Tämän jälkeen Hadrianus adoptoi Antoninus Piuksen sillä ehdolla, että tämä vuorostaan adoptoisi Marcus Aureliuksen ja Lucius Veruksen, joka oli Lucius Aeliuksen poika, sekä tekisi heistä seuraajansa. Kaikista kolmesta tulikin aikanaan keisareita. Hadrianuksen kuoleman jälkeen vihamielinen senaatti kirosi keisarin muiston (damnatio memoriae) ja päätti poistaa historiasta jäljet Hadrianuksesta. Uusi keisari Antoninus Pius sai senaatin pyörtämään päätöksensä, ja Hadrianus julistettiin jumalaksi.
Runous

Hadrianus harrasti kirjallisuutta, arkkitehtuuria, runoutta ja kuvataiteita. Ruonoilijankyvyistä kertoo pieni runo hänen kuolinvuoteeltaan:
Runoilija Florus kirjoitti Hadrianuksen matkustelusta (kolmas säe on hukkunut):
Hadrianus vastasi terävällä kynällä:
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Herbert W. Benario: Hadrian An Online Encyclopedia of Roman Emperors.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Trajanus | Rooman keisari | Seuraaja: Antoninus Pius |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile 2  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Structurae 
Muut:  RISM  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Hadrianuksen mausoleumi Castel Sant'Angelo ja Pons Aelius (Hadrianuksen rakennuttama silta, nykyään Ponte S. Angelo)
Fritz Haber

| Fritz Haber |
| --- | --- |
 Haber noin vuonna 1919
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. joulukuuta 1868 Breslau, Sleesian provinssi, Preussin kuningaskunta
Kuollut: 29. tammikuuta 1934 (65 vuotta) Basel, Sveitsi
Kansalaisuus:  saksalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Heidelbergin yliopisto  Humboldt-yliopisto  Technische Universität Berlin
Väitöstyön ohjaaja:  Robert Bunsen
Instituutti:  ETH Zürich  Karlsruhen yliopisto
Tutkimusalue:  kemia
Tunnetut työt:  Haber–Bosch-menetelmä   Born–Haber-sykli
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto (1918)
Fritz Haber (9. joulukuuta 1868 – 29. tammikuuta 1934) oli saksalainen kemisti, joka sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1918 kehittämästään ammoniakin valmistusmenetelmästä, Haber–Bosch-menetelmästä. Ammoniakki on tärkeä typpilannoitteiden ja räjähteiden valmistusaine.
Lapsuus

Haber syntyi Breslaussa Sleesiassa silloisessa Preussin kuningaskunnassa, jossa hänen isällään oli luonnonvärien maahantuotiliike. Hänen äitinsä Paula kuoli synnytyksen jälkeisiin komplikaatioihin, ja hänen isänsä piti häntä syyllisenä äitinsä kuolemaan.
Opiskelu ja ura

Vuonna 1886 hän alkoi opiskelemaan kemiaa yliopistossa Berliinissä, mutta siirtyi ensimmäisen lukukauden jälkeen Heidelbergin yliopistoon. Puolitoista vuotta sinne siirtymisensä jälkeen hänen opiskelunsa keskeytyivät kun hän joutui vuodeksi asepalvelukseen. Sen jälkeen hän siirtyi Berliiniin Charlottenburgiin tekniseen kouluun, jossa teki tutkimusta Carl Liebermannin kanssa. Hän ei saanut Charlottenburgista tohtorin arvoa, mutta sai sen Berliinin yliopistosta vuonna 1891 työskentelystään Liebermannin kanssa. Kun hän oli valmistunut hänellä ei ollut kolmeen vuoteen vakituista virkaa. Hän suoritti lyhyitä jatko-opiskeluita Zürichin teknillisessä korkeakoulussa ja Jenan yliopistossa, ja oli myös isänsä yrityksessä töissä.
Vuonna 1894 Haber nimitettiin assistentiksi Karlsruheen tekniseen instituuttiin kemian- ja polttoainetekniikan osastolle. Vuonna 1906 hänestä tuli professori, ja hän pysyi Karlsruhessa vuoteen 1911 asti, kunnet hänet kutsuttiin johtamaan silloin perustettua Kaiser Wilhelmin fysikaalisen kemian ja elektrokemian laitosta Berliinin Dahlen esikaupungissa. Hän johti laitosta vuoteen 1933, jolloin hän erosi alkuvuodesta. Koska Haber oli ollut ennen kääntymistään uskonnoltaan juutalainen ja myös juutalaista sukua, hän muutti pois Saksasta vuonna 1933 vastalauseena kansallissosialistisen puolueen juutalaisvastaiselle politiikalle. Hän lähti tämän jälkeen Englantiin, jossa hän oli maanpaossa neljä kuukautta. Sinä aikana Haber työskenteli William Pope -yhdistyksessä Cambridgen yliopistossa.
Haber kuoli sydänkohtaukseen muutama kuukausi myöhemmin 29. tammikuuta 1934 Baselissa Sveitsissä ollessaan matkalla Palestiinaan keskustelemaan Daniel Sieffin tutkimusinstituutin perustamisesta.
Kemialliset aseet

Haberia on sanottu myös kemiallisten aseiden isäksi, sillä hän oli osallisena kloorin ja muiden taistelukaasujen kehittämisessä ja käyttöönotossa ensimmäisen maailmansodan aikana. Hänen vaimonsa, kemian tohtori Clara Immerwahrin arvellaan tehneen itsemurhan Haberin roolin takia. Hän siirtyi sodan päättyessä Sveitsiin, koska oletti joutuvansa syytteeseen sotarikoksista,lähde? mutta yleiseksi hämmästykseksi hänelle myönnettiin 1918 Nobelin kemianpalkinto. Haber oli isänmaallinen saksalainen ja valvoi henkilökohtaisesti ensimmäisiä kokeita, joissa kaasua käytettiin venäläisiä vastaan ensimmäisen maailmansodan itärintamalla.
Haberin kehitelmä oli myös toisen maailmansodan aikaisten keskitysleirien kaasukammioissa ihmisten surmaamiseen käyttämä Zyklon B -hyönteismyrkky. Myös hänen lähiomaisiaan kuoli kyseisillä tuhoamisleireillä.
Populaarikulttuurissa

Ruotsalainen power metal -yhtye Sabaton on julkaissut kappaleen nimeltä "Father", joka kertoo Haberin osuudesta kemiallisten aseiden kehittämisessä ensimmäisen maailmansodan aikana.
Kirjallisuutta

Charles, Daniel: Mastermind: The Rise and Fall of Fritz Haber.
Hakovuori

| Hakovuori> Sijainti |
| --- | --- |
 Hakovuori
Koordinaatit:  60°58′14″N, 24°28′57″E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Hämeenlinna
Historia
Tyyppi:  Linnavuori
Huippukausi:  rautakausi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hakovuori eli Vanajan Hakovuori eli Linnanpää on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnan Vanajassa oleva rautakautinen linnamäki, joka sijaitsee Vanajaveden länsirannalla. Vuoren harjanne on Hattelmalan harjun jatketta ja se sijaitsee valtatie 10:n ja valtatie 3 risteysalueen eli Hattelmalan tienliittymän itäpuolella.
Muinaislinna

Hakovuori on viereisen Hattelmalanharjun harjujakson osa, joka sijaitsee Vanajan kirkosta noin 1,5 kilometriä lounaaseen. Mäkilinnan ympäristö on harjualueelle tyypillistä ja siinä on suuriakin korkeuseroja. Mäki kohoaa 45 metriä Vanajaveden pintaa korkeammalle ja se on 350 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Erityisesti Hakovuoren länsi- ja itärinteet ovat jyrkkiä. Vuoren länsipuolelta on otettu myös hiekkaa , mutta vuori on pääasiassa moreeniselänne. Sen sijaan vuoren luoteis-, pohjois- ja eteläpuolelta on harjulle helppo nousta. Vuoren lakiosa on 240 metriä pitkä mutta vain 10 metriä leveä. Linnapihan pinta-alaksi tulee 1,5 hehtaaria. Laella erottuu kaksi pienempää nyppylää. Pohjoissivulla harjun laki päättyy terassimaiseen muodostumaan, jonka alareunassa on kahden kivivallin jäänteitä. Alempi kivivalli poikkeaa ylemmästä kivivallista siinä, että se on kasattu hyvin erikokoisista kivistä eikä se välttämättä kelpaisi puuvarustuksen tueksi. Etelärinteessä on myös kivivallin jäänteitä, jotka ovat ihmistoiminnan turmelemia. Vuonna 2007 eteläinen vallirakenne olisi jo hävinnyt kokonaan. Harjun laella on erotettavissa myös kolme portin paikkaa. Alueella on myös luonnon muodostamaa kivikkoa, joka on paikoin vaikeasti erotettavissa ihmistoiminnasta syntyneestä vallittamisesta.
Paikka on Hämeenlinnan kaupungin luonnonhoitotoimiston hoitokohde. Museoviraston hoitoryhmä on avannut näköalan Mantereenlinnan ja Vanajaveden suuntaan. Vuoren laella on pystytetty opastaulu.
Tutkimuksia

Linnavuori tunnettiin jo 1800-luvulla. Hjalmar Appelgren suoritti alueen tarkastuksen vuonna 1886 ja Axel Heikel vuonna 1897. Aluetta tutkittiin pintapuolisesti vielä vuosina 1921 (Julius Ailio), 1935 (Jouko Voionmaa) ja 1939 (Esko Sarasmo). Ailio piti valleja luonnonmuodotelmina. Sauramo löysi kuitenkin luoteispäässä vallin, joka oli hänen mukaansa ihmisen rakentama. Ensimmäiset arkeologiset kaivaukset suoritti Jouko Voionmaa vuonna 1949. Hän avasi vuoren laelta pienen alueen, mutta siitä ei löytynyt lainkaan esineitä. Voionmaan kaivaukset kattoivat koko linnavuoren laesta vain alle 1 %. Tämän jälkeen linnavuorella on vierailtu tarkastus- ja inventointimatkoilla useasti. Siellä ovat käynneet Anna-Liisa Hirviluoto (vuosina 1968 ja 1974), Jyri Saukkonen (1981 ja 1984), Hans-Peter Schulz (1988), Sirkka-Liisa Seppälä (1999) ja Jari-Matti Kuusela (2007). Saukkonen ei hyväksynyt alinta vallia linnan rakenteisiin.
Kivenveisto

Kivenveistäjä muotoilemassa kiveä taltalla ja nuijalla
Kivenveisto on kiven veistämistä eli ylimääräisen kiven poistamista hallitusti niin että kivestä muodostuu veistos.
Historia > Luolien ja kallioiden veistäminen

Luolia on veistetty temppeleiksi jo muinaisina aikoina eri puolilla maailmaa. Intiassa luolien seinien veisto lisääntyi 200-luvulla eaa. buddhalaisuuden myötä. Myöhemmin tapa kukoisti myös Kiinassa ja Sri Lankassa. Buddhalaisessa Intiassa alettiin 100-luvulla eaa. kaivaa kallioihin temppeleitä (chaitya). Hindulaisessa Intiassa 600-luvulla Mahabalipuranin kallion seinämään veistettiin Vishnu-jumalan elämänvaiheet, Gangesin alajuoksulle rakennettiin valtava reliefiveistoskokonaisuus, ja 900-luvulla Mysoren lähellä sijaitseva graniittinen vuorenhuippu veistettiin Gomateswaran ihmishahmoksi.
Historia > Talismaanit

Euroopasta ja Aasiasta tunnetaan 25 000 vuotta vanhoja nais- ja äitihahmoja esittäviä veistoksia eli venusveistoksia. Niiden arvellaan olleen talismaaneja, joiden suojaava voima helpotti raskautta. Vähästä-Aasiasta löytyneet kitaranmuotoiset taikaesineet esittävät äiti Jumalaa. Sumerilaisten pienet veistokset, votiivilahjat, ovat ihmistä korvaavia hahmoja.
Mesopotamiassa kivestä veistettiin nupin, sormuksen tai sylinterin mallisia leimasimia. Niillä voitiin merkitä kauppatavaran omistus tai kirjeen aitous, mutta ne toimivat myös omistajansa amulettina. Amuletteja tehtiin paljon myös muinaisessa Egyptissä.
Amerikan mayaintiaanit ripustivat rakennusten tai patsaiden juurelle pieniä kivestä kaiverrettuja amuletteja, ja conopa-inkat käyttivät laamaa tai alpakkaa esittäviä talismaaneja, joiden koloon laitetuista piristävistä kokapensaan lehdistä saatiin maagista voimaa.
Kiinassa hallitsijan maallisten jäännösten päälle asetettiin jadekivestä veistetty kiekko symboloimaan kosmisia voimia.
Historia > Kivikirjoitus

Suuriin kiviin kuten obeliskeihin, steeloihin ja pylväisiin on veistetty kirjoitusta. Mesopotamiassa vallanpitäjät ikuistivat itsensä steeloihin, joissa heidät esitettiin kaupunkisuunnittelijoina ja lainsäätäjinä, kuten Hammurabi. Intialainen hallitsija Ashoka sijoitti ympäri maata satoja stambhoja, korkeita pilareita, joihin oli kaiverrettu 14 kehotusta antautumaan dharman tai omantuntonsa johdatettaviksi. Antiikin Roomasta tunnetaan esimerkiksi Trajanuksen pylväs, jossa ylistetään koko valtakunnan voimaa, uskonnollisuutta, älykkyyttä ja inhimillisyyttä. Myös mayat pystyttivät lukuisia steeloja.
Historia > Suuret kiviveistokset

Kuvanveistoa on aina käytetty hallitsijan vallan ilmaisemiseen. Muinaisessa Egyptissä kivestä veistettiin valtaisia patsaita kuten faaraoiden muotokuvia ja sfinksejä. Suuria kivipatsaita tunnetaan myös esimerkiksi Persepolisista sekä Mesoamerikan Tulasta ja olmeekeilta. Roomassa valtaa edustivat suuret riemukaaret ja akveduktit, joita rakennettiin vielä senkin jälkeen kun lyijyputket oli keksitty.
Ramses II:n patsas Egyptistä
Olmeekkien jättimäinen kivipää
Historia > Muotokuvat

Ensimmäisiä muotokuvia kivestä veistivät sumerilaiset, ja historian suuria muotokuvien veistäjiä olivat egyptiläiset ja heidän jälkeensä roomalaiset. Hellenismin aikana yleistyi rintakuva. Rooman hallitsijoiden muotokuvat veistettiin korostamaan heissä tiettyjä piirteitä. Muotokuvaperinne kehittyi gotiikan aikana ja nousi kukoistukseensa 1400-luvulla. Renessanssin aikana muotokuvien tekeminen kuuluisista ihmisistä lisääntyi.
Historia > Hautaveistokset

Vainajan ikuistaminen on ollut yleinen veistostaiteen aihe eri kulttuureissa. Esimerkiksi roomalaiset koristelivat sarkofaginsa kohokuvilla. Keskiajalla aateliston ja papiston arkkujen päälle veistettiin elämänaikaisia vallan merkkejä kuten miekkoja ja papinsauvoja sekä eläimiä. Barokissa hautaveistoksista tuli mahtipontisia ja taituruudella tehtyjä.
Historia > Politiikan työkaluna

Poliittinen taide oli suosiossa etenkin antiikin Roomassa. Muistomerkkien, pylväiden ja riemukaarien kohokuvat saivat aiheensa historiallisista tapahtumista, ja keisarit kuten Augustus pyrkivät esimerkiksi korostamaan niillä paremmuuttaan ja työtään rauhantekijänä.
Historia > Gotiikka

Keskiajalla eurooppalainen kuvanveisto palveli täysin kristinuskoa. Romaaninen pyhä kuvataide muuttui gotiikan saapumisen myötä naturalistiseksi. Veistoksia tehtiin pyhimyksistä, ja hahmojen kasvot alettiin kuvata aiempaa yksilöllisemmiksi. Goottilaisissa katedraaleissa on hyvin runsaasti erimuotoista veistostaidetta. Niin sisätilojen pilarit ja alttarit kuin rakennusten julkisivutkin koristeltiin kohokuvilla ja veistoksilla.
Historia > Renessanssi

Renessanssin aikana antiikin kuvanveistotaiteen arvostus palasi. Alaston miesvartalo alkoi symbolisoida sankaruutta ja naisvartalo kauneutta. Kuvanveistäjien sosiaalinen asema parani kuin he saivat sivistyneistöstä tukijoita, ja kuvanveistosta tuli vapaa taide. Aikakauden merkittäviä veistoksia ovat Michelangelon marmoriveistokset kuten Daavid. 1600-luvun barokin kuvanveistotaiteen tunnetuin edustaja on Gian Lorenzo Bernini, jonka teoksia on Roomassa runsaasti.
Historia > Uusi aika

Ranskan vallankumouksen jälkeen kuvanveisto jäi taka-alalle, sillä uudet muoti-ilmiöt pitivät sitä epäromanttisena. 1800-luvun veistäjistä tunnetuin on Auguste Rodin, jonka työt haastoivat perinteisen kuvanveiston. Koko kansan ymmärtämä kivenveistotaide hiipui pois 1900-luvun alkupuoleen mennessä. Muodot yksinkertaistuivat, ja julkiset veistokset muuttuivat abstrakteiksi.
Historia > Väri

Veistetty kivi on historian saatossa toisinaan ollut tapana värjätä ja toisinaan jättää luonnollisen väriseksi. Kiviveistoksia värjättiin esimerkiksi muinaisessa Egyptissä, antiikin Kreikassa, keskiajalla romaanisen ja gotiikan taiteen aikana sekä renessanssin aikana. Sen sijaan 300-luvulta eaa. alkaen hellenismin ja Rooman valtakunnan aikana aina keskiajalle asti veistokset eivät olleet monivärisiä. Uudessa veistostaiteessa 1900-luvulta alkaen on väriä jälleen arvostettu.
Kivi

Veistettävä raakakivi saadaan kivilouhokselta. Yleisiä veistettäviä kiviä ovat marmori, alabasteri, travertiini, kalkkikivi, hiekkakivi ja graniitti. Kivet eroavat toisistaan paitsi koostumuksen ja ulkonäön, myös esimerkiksi kovuuden suhteen, ja erilaiset kivet vaativat erilaisia veistotapoja ja -työkaluja.
Verstas ja työkalut

Kivenveistäjä työskentelee verstaassa, jonka ominaisuudet ja asennukset vastaavat veistäjän tarpeita ja käytettäviä työkaluja.
Kiveä veistetään monenlaisilla työkaluilla. Kivenveistäjä käyttää monenlaisia talttoja, joita lyödään nuijalla. Muita yleisiä työkaluja ovat esimerkiksi lekat ja paineilmavasarat. Viimeistelyssä käytetään käsityökaluja kuten viiloja, karborundumia ja hiomapaperia tai sähkökäyttöisiä laitteita kuten poraa tai hiomakonetta. Kiillottaminen tehdään esimerkiksi hiomakoneeseen liitetyllä kangaslaikalla.
Veistotyökalujen lisäksi kivenveistäjä voi käyttää kiven mittaamiseen esimerkiksi pistesiirtolaitetta ja erikokoisia harppeja.
Työvaiheet

Ennen kiven veistämistä teoksesta voidaan tehdä pienoismalli, joka vastaa tarkasti lopullisen työn mittasuhteita, värejä ja materiaalia. Jos pienoismalli tehdään kipsistä ja lopullisen työn kokoon, sitä nimitetään malliksi. Mittasuhteiden siirto kiviveistokseen tapahtuu pisteiden avulla hahmottelemisella, joka tehdään esimerkiksi luotinuoralla, kehikoilla, kolmella harpilla tai nykyisin useimmin pistesiirtolaitteella.
Suora kuvanveisto (ransk. taille directe) tarkoittaa veistämistä suoraan lopulliseen materiaaliin ilman pienoismallin käyttöä.
Kivenveisto alkaa siluetin tekemisellä, jossa lohkaretta pienennetään hahmottelemalla siihen kuvallisen idean yksinkertaiset ääriviivat. Karkean veistämisen vaiheessa materiaalia hakataan pois taltalla, kunnes saadaan esiin veistoksen hallitsevat muodot ja mittasuhteet. Seuraavassa vaiheessa muotoillaan yksityiskohdat. Viimeistelyssä veistokselle annetaan sen lopullinen pintarakenne. Eri kivilajit sallivat tai vaativat tietynlaisen viimeistelyn, ja pintajälki riippuu työkalun valinnasta. Viimeistelyssä voidaan käyttää esimerkiksi hiomapaperia, karborundum-kiveä ja erilaisia talttoja. Kiilto saadaan halutessa aikaan siihen tarkoitetuilla erityistuotteilla. Veistokseen voi myös lisätä vahakerroksen, joka antaa pinnalle kestävyyttä.
Kirjallisuutta

W. Hall, Kiviteollisuus: käyttökelpoiset mineraalit ja kivilajit, niiden louhimis- ja muokkaustavat sekä käytetyt työkalut ja -koneet. 1936. Sarja: Geoteknillisiä julkaisuja 41, ISSN 0367-5378 (sisältää viisi sivua kivenveistosta)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kivenveisto Wikimedia Commonsissa
Leshanin jättiläisbuddha Kiinassa
Willendorfin Venus on tunnettu kivikautinen venusveistos
Egyptiläinen steela
Rooman keisari Commoduksen rintakuva
Chartresin katedraalin kiviveistoksia
Michelangelon Daavid on renessanssin ehkä tunnetuin veistos
Puunuija ja erilaisia kivenveistäjän talttoja
Kloriitti (mineraali)

| Kloriitti |
| --- | --- |

Luokka:  silikaattimineraalit
Fysikaaliset ominaisuudet
Väri:  vihreä
Asu:  suomuinen
Kovuus Mohsin asteikolla:  2–3
Optiset ominaisuudet
Kiilto:  lasikiilto tai samea
Aiheesta muualla
  Kloriitti (mineraali) Commonsissa 
Kloriitti on silikaatteihin kuuluva mineraali. Se on väriltään usein vihertävää ja sen kiilto on lasimainen tai samea. Kloriitin pinta tuntuu usein rasvaiselta ja sen rakenne on usein kiillemäisen suomuinen. Kloriitin kovuus Mohsin asteikolla on 2–3, minkä avulla se on helppo erottaa talkista, jonka kovuus Mohsin asteikolla on vain 1.
Kloriittia tavataan magmakivissä useiden mineraalien muuntumistuloksena. Kloriittia on myös sedimenttikivien savimineraalina. Erityisen runsaasti sitä on kloriittiliuskeessa.
Antero Halla

Antero Halla (taiteilijanimi Ansu; 22. kesäkuuta 1936 Oulu – 22. lokakuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen pilapiirtäjä.
Halla opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa graafisella osastolla 1958–1962. Halla aloitti piirtäjänä Tekniikan Maailma -lehdessä sarjakuvalla Lennu. Vuosina 1974–1976 hän julkaisi sivun tilaan taitettuja kuva-arvoituksenomaisia piirroksia Suomen Kuvalehdessä. Helsingin Sanomissa hän aloitti 1977. Halla piirsi sanattomia kuvia, joiden viesti välittyi vasta kun niitä pysähtyi tutkimaan tarkasti. Hallan piirroskokoelma Go-go (1979) valittiin Belgian kansainvälisillä pilapiirrosfestivaaleilla vuoden parhaaksi pilapiirroskirjaksi. Ansun kirjoja ja piirroksia on palkittu alan tapahtumissa lisäksi ainakin Saksassa, Japanissa ja Italiassa.
Valtion taiteilijaeläke Hallalle myönnettiin 1997. Hän oli Kaustisen kamarimusiikkiviikon taiteilija vuonna 1989.
Julkaisut

Go-go.  Helsinki:  Tammi, 1979.  ISBN 951-30-4824-1
Paperinaama.  Helsinki:  WSOY, 1983.  ISBN 951-0-12144-4
Hyvin menee herrat nauraa. Isokenkäisten huumoria Ansun kuvittamana.  (Piirrokset: Antero Halla)  Helsinki:  WSOY, 1983.  ISBN 951-0-12061-8
Ajatusviivoja.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14683-8
Tiihonen, Ilpo: Ei-Kaj Plumps.  (Kuvat: Ansu Halla)  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-15753-8
Halikonjoki

| Halikonjoki |
| --- | --- |
 Halikonjoki virtaa syvässä uomassa.
Alkulähde:  Vaskionjoen ja Kuusjoen yhtymä, Vaskio, Halikko
Laskupaikka:  Salo, Halikonlahti, Saaristomeri  60°22′09″N, 23°05′01″E
Maat:  Suomi
Pituus:  n. 20 km
Alkulähteen korkeus:  60 m
Virtaama:  1 m³/s
Valuma-alue:  306,57  km²
Kuusijokea Vaskiolla.
Halikonjoki (ruots. Halikko å) on Halikonjoen vesistön laskujoki Varsinais-Suomessa Salon kaupungin ja entisen Halikon kunnan alueella. Joki saa alkunsa Pohjois-Halikossa Kuusjoen ja Vaskionjoen yhdistyessä ja virtaa Halikon läpi etelään, kunnes laskee Viurilanlahteen, joka kuuluu Saaristomereen. Matala joki ei sovellu hyvin kulkuväyläksi, sillä sen varrella on useita koskia, vanhoja patoja ja myllyjä ja matalia siltoja, jotka estävät kulkemisen.lähde?
Halikonjokilaakso kuuluu valtakunnallisesti arvokkaisiin maisema-alueisiin.
Halikonjoki virtaa syvässä uomassa, jonka reunat ovat pääosin savisia. Joessa onkin tapahtunut useita pengervyörymiä. Joen alajuoksu on muodostunut lohkovajoamaan.  Halikonjoen vesimäärä on hyvin vähäinen, ja sen virtaama on Lounais-Suomen mitättömimpiä, noin kuutiometri sekunnissa. Keväisin tosin virtaama saattaa kasvaa jopa kolmeenkymmeneen kuutiometriin sekunnissa.
Joki halkoo peltomaisemaa, jotka kattavat 40% valuma-alueesta. Pelloista ja ojista valuvat vedet ovat värjäneen joen ruskeaksi, eikä edes matalimmissa kohdissa näe pohjaa. Saven lisäksi joesta huuhtoutuu mereen vuosittain noin 250 tonnia typpeä ja 23,4 tonnia fosforia.
Rantapenkereiden niityillä kukkivat etenkin rentukat, kelta- ja valkovuokot. Halikon- ja Uskelanjokien yhteisellä suistoalueella esiintyy monia lintulajeja, ja sinne onkin pystytetty kaksi lintutornia.
Halikonjoen vesimäärä on laskenut rajusti historian kuluessa. Vielä 1500-luvulla joki on ollut purjehduskelpoinen sen yläjuoksulle saakka. Halikonjoessa on kaksi vanhaa myllypatoa. Ahtialan mylly Häntälän koskessa, sekä Klinkan mylly Ammakon kylässä, joista on edelleen patojen lisäksi myllyjen rauniot jäljellä.lähde?
Halikonjoen ylittävät Halikon Märynummen eteläpuolella valtatie 1 ja seututie 224 sekä Halikon kirkonkylässä rantarata ja seututie 110.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Halikonjoki Wikimedia Commonsissa
Halikonjoki, Uskelanjoki ja Purilanjoki Lounais-Suomen ympäristökeskus. Viitattu 5.1.2009.
Kartta Kiskonjoen, Uskelanjoen ja Halikonjoen vesistöalueista Lounais-Suomen ympäristökeskus. Viitattu 17.1.2009.
Uskelan ja Halikonjokien laaksot Valtion ympäristöhallinto. Viitattu 9.1.2010.
Stanisław Haller

| Stanisław Haller |
| --- | --- |
 Bolesław Wieniawa-Długoszowski valokuvassa vuodelta 1920-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. huhtikuuta 1872 Polanka Hallera
Kuollut: huhtikuu 1940 Harkova
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  ensimmäinen maailmansota Puolan–Neuvosto-Venäjän sota
Sotilasarvo:  kenraali
Stanisław Haller (26. huhtikuuta 1872 – huhtikuu 1940) oli puolalainen kenraali. Haller otti osaa esimerkiksi Puolan–Neuvosto-Venäjän sotaan. Sodan jälkeen hän ajautui välirikkoon Józef Piłsudskin kanssa ja erosi tehtävistään armeijassa. Toisen maailmansodan aikana hän jäi neuvostojoukkojen vangiksi ja tuli NKVD:n teloituttamaksi.