Kiinan historia
Nykyaika > Kiinan tasavalta

Kun tasavaltalainen vallankumous lopulta alkoi, Sun Yat-sen oli varainkeruumatkalla Yhdysvalloissa, eikä Tongmenghui -järjestöllä ollut aluksi osaa vallankumouksessa. Vallankumous alkoi Wuhanin kaupungista, missä kapinallisten ruutivaraston räjähdettyä paikallispoliisi sai käsiinsä kapinallisjärjestön jäsenluettelot. Paljastuneita uhkasi kuolemantuomio, minkä johdosta he ryhtyivät kapinaan heti. Kapina levisi nopeasti muihin kaupunkeihin, missä se sai tukea myös aiemmin rauhallisina pysyneiltä ylemmiltä yhteiskuntaluokilta. Tilanne oli pian karannut Qing-dynastian hallinnasta ja 15 maakuntaa ilmoitti itsenäistyneensä Qing-vallan alaisuudesta puolentoista kuukauden sisällä. Sun Yat-Sen palasi joulukuussa 1911 Kiinaan ja hänet valittiin Kiinan tasavallan ensimmäiseksi väliaikaiseksi presidentiksi.
Tasavaltalainen hallitus perustettiin Nanjingiin, mutta maa oli edelleen hajanainen ja Pekingissä hallitsi edelleen Qing-hallitus. Ratkaisevaksi henkilöksi mantšuvallan kukistumisessa nousi sotilasjohtaja Yuan Shikai. Yuan Shikaista tuli maan vaikutusvaltaisin mies Qing-dynastian valtakauden loppuvaiheessa, sillä mikäli hänen johtamansa Qing-armeija puolustaisi mantšuhallintoa, armeija olisi edelleen voinut kyetä kukistamaan tasavaltalaisen vallankumouksen. Edessä oli näin ollen joko tasavaltalaisten ja Yuan Shikain johtaman Qing-armeijan välinen sisällissota tai kompromissiratkaisu. Jotta säästyttäisiin sisällissodalta, Sun Yat-Sen kääntyi Yuan Shikain puoleen, sillä ainoastaan tällä oli niin paljon vaikutusvaltaa, että hän pystyisi pakottamaan mantšukeisarin luopumaan kruunusta. Tasavaltalaisliike lupasi Yuanille että mikäli tämä saa mantšukeisarin sijaishallitsijan luopumaan kruunusta ja tukisi tasavaltalaisia, Yuanista tehtäisiin Kiinan tasavallan presidentti. Tarjous sai Yuanin vaihtamaan puolta ja 12. helmikuuta vuonna 1912 Yuan Shikai antoi keisarin julistuksen kruunusta luopumisesta. Sun Yat-Sen erosi presidentin virasta Yuanin hyväksi ja uusi Kiinan tasavallan hallitus perustettiin Beijingiin.
Xinhai-vallankumouksen onnistuminen oli ollut monen kompromissin tulos, jolle ei voinut perustaa vakaata tasavaltalaista hallintoa. Monet tasavaltaa kannattaneet halusivat ensisijaisesti kukistaa mantšuhallinnon, eikä Sun Yat-Senin demokratiapyrkimykset merkinneet heille mitään. Varsin pian presidentiksi noussut Yuan Shikai ryhtyi vahvistamaan omaa valtaansa. Valtansa vahvistamiseksi hän syyllistyi Kuomintangin varapuheenjohtaja Song Jiaorenin salamurhauttamiseen tämän voitettua vuoden 1913 vaalit. Kuomintang julistettiin laittomaksi ja sen johtaja Sun Yat-Sen pakeni Japaniin.
Yuan Shikai hallitsi Kiinan tasavaltaa diktaattorimaisin elkein, nimittäen maakuntien sotilaskuvernööreiksi omia kannattajiaan syrjäyttäen Kuomintangiin yhteydessä olleet henkilöt. Yuan yritti palauttaa keisarivallan vuonna 1915 ryhtyvänsä itse keisariksi, mutta hän ei kuitenkaan saanut yritykselleen tukea, sillä monet vaikutusvaltaiset kiinalaiset eivät enää hyväksyneet monarkiaa. Yuanin suosio alkoi myös laskea Ensimmäisen maailmansodan alettua. Japani otti haltuunsa vanhat Saksan hallinnoimat alueet Shandongissa ja esitti Kiinalle niin kutsutut 21 vaatimusta, jotka toteutuessaan tekisivät Kiinasta käytännössä Japanin siirtomaan. Yuan myöntyi vaatimuksiin, mikä heikensi hänen kannatustaan maanlaajuisesti. Yuan joutui painostuksen alla ja syntyneiden levottomuuksien vuoksi luopumaan keisarihaaveistaan. Oppositio vaati häntä luopumaan myös presidenttiydestä. Kysymys ratkesi itsestään, sillä Yuan Shikai kuoli yllättäen 56-vuotiaana kesäkuussa 1916.
Yuan Shikain kuoleman jälkeen Kiinalta puuttui voimakas johtaja ja maa luisui valtaa pitävien alueellisten sotaherrojen aikakauteen. Pohjois-Kiinassa sotilasjohtajien ryhmä yritti palauttaa mantšut valtaan ja vuonna 1917 he nostivat Pu Yin jälleen keisariksi, mutta vain muutaman päivän kuluttua toiset pohjoisen joukot keskeyttivät mantšuvallan palautuksen. Maan virallinen johtaja oli presidentti, joka oli aina kulloinkin Pekingiä hallinnut sotapäällikkö. Käytännössä maa oli jakautunut itsenäisesti toimiviin maakuntiin, jota keskenään kilpailevat sotapäälliköt johtivat. Sun Yat-Sen palasi maanpaosta ja hän johti uudestaan perustettua ja Kantonista käsin toiminutta tasavaltalaishallitusta, joka vastusti maan hallituksen joukkoja. Hänä yritti ensimmäisen maailmansodan aikana turhaan saada ympärysvaltoja tunnustamaan Kantonin hallituksen.
Kiina tuki ensimmäisessä maailmansodassa ympärysvaltoja saadakseen näin takaisin aiemmin Saksalle kuuluneet alueet, jotka Japani oli miehittänyt. Kiinasta lähetettiin yli 100 000 miestä avustamaan liittoutuneita huoltotehtävissä. Sodan jälkeen vuonna 1919 laaditun Versailles’n rauhan mukaan Kiinassa sijainneet Saksan aiemmin hallitsemat alueet luovutettiin Japanille, vastoin Kiinan vaatimusta.
Etenkin Kiinan oppineisto reagoi Kiinalle epäedulliseen rauhansopimukseen kriittisesti. Pettymys rauhansopimukseen ja siitä seurannut tyytymättömyys levisi ympäri Kiinan. Maassa järjestettiin vuonna 1919 suuri mielenosoitus, joka on nimetty Toukokuun neljännen päivän liikkeeksi tapahtuma-ajankohtansa mukaan. Protestit saivat liikkeelle suuret väestönosat ja ne levisivät myös kaupunkien keskiluokan ja työväenluokan pariin. Yhtenä toukokuun neljännen päivän liikkeen seurauksena Kiinassa alkoi herätä myös kommunistinen ideologia. Marxilaisuus alkoi levitä Kiinassa nopeasti ja Komintern tarjosi sosialistiselle liikehdinnälle pian tukeaan. Kiinan kommunistinen puolue piti ensimmäisen yleiskokouksensa vuonna 1921. Toukokuun neljännen päivän liikkeen seurauksena myös Kuomintang vahvisti asemiaan Kiinan eteläosassa ja Sun Yat-Sen johti Kantonissa toiminutta eteläistä hallitusta. Hän ei elinaikanaan ehtinyt vakiinnuttaa tasavaltalaista hallintoa ja saada Kiinaa yhtenäiseksi. Sun Yat-Sen kuoli vuonna 1925. Hänen seuraajakseen Kuomintangin johtoon nousi nuori kenraali Tšiang Kai-šek.
Neuvostoliitto ei vielä uskonut Kiinan kommunistisen puolueen voimaan, sillä marxilaisen aatteen mukaan proletariaatin vallankumousta edeltää porvariston vallankumous, minkä vuoksi bolševikkien mielestä oli tuettava Sun Yat-Senia ja paljon Kiinan kommunistista puoluetta suurempaa Kuomintangia. Venäläiset kehottivat kiinalaisia kommunisteja liittymään Kuomintangiin ja pyrkimään vasemmistolaistamaan sen politiikkaa. Sun Yat-Sen oli valmis ryhtymään yhteistyöhön kommunistien kanssa ja Kuomintang ja Kiinan kommunistinen puolue solmivat yhteistyösopimuksen vuonna 1923. Yhteisenä tavoitteena heillä oli edistää kansallista vallankumousta paikallisia sotapäälliköitä vastaan ja torjua länsivaltojen ja Japanin Kiinaa uhkaava kolonialismi.
Kuomintang ja Kommunistinen puolue aloittivat Neuvostoliiton tukemana yhteisen sotaretken vuonna 1926, tavoitteenaan yhdistää koko Kiina. Yhdeksän kuukauden aikana oli jo puolet Kiinasta vallattu. Sotamenestys johti kuitenkin myös sisäisiin taisteluihin. Sun Yat-Senin jälkeen kuoleman jälkeen Kuomintang oli jakaantunut oikeistolaiseen ja vasemmistolaiseen siipeen, joiden pyrkimykset erosivat toisistaan. Tšiang Kai-šek johti Kuomintangin oikeistosiipeä eikä suostunut yhteistyöhön kommunistien kanssa. Tšiangin johtamina oikeistolaiset kaappasivat vallan Kuomintangissa, monia kommunisteja ammuttiin ja kommunismin kannattamisesta tuli kuolemanrangaistuksen arvoinen rikos. Kommunistien laillinen toiminta tuli mahdottomaksi ja he joutuivat siirtymään maanalaiseen toimintaan. Kommunistien tukikohtia alkoi syntyä valtapiirien välimaastossa oleville alueille ja kaukaisille vuoristoalueille. Vuoteen 1928 mennessä koko Kiina oli ainakin nimellisesti saatu valloitettua Tšiang Kai-šekin oikeistohallituksen alaisuuteen ja se sai myös kansainvälisen tunnustuksen maan ainoana laillisena hallituksena. Kiinan poliittinen tilanne säilyi sekasortoisena onnistuneesta sotaretkestä huolimatta, sillä maakuntakenraalit tukivat Kuomintangia vain, mikäli se oli heidän omien etujensa mukaista.
Nanjingin hallitus pyrki tekemään suurta modernisaatiota, mutta uudistukset jäivät vähäisiksi. Hallinnon resursseja kului runsaasti kommunisteja vastaan käytyyn taisteluun ja Japanin uhkaan valmistautumiseen. Kommunistit olivat onnistuneet perustamaan syrjäseuduille uusia neuvostoalueita. Näistä merkittävimmät tukikohdat syntyivät Mao Zedongin johdolla Jiangxin maakuntaan, missä kommunisteilla oli oma aluehallinto.
Vielä kommunistejakin suuremman uhan Kuomintangin tasavaltalaishallitukselle muodosti Japani, joka oli ryhtynyt harjoittamaan aggressiivista laajentumispolitiikkaa. Japanilaiset olivat pitäneet sotilasyksiköitä Mantšuriassa bokserikapinan jälkeen laaditun rauhansopimuksen oikeuttamina. Japanilaiset lavastivat vuonna 1931 niin kutsutussa Mukdenin välikohtauksessa terrori-iskun itseään vastaan ja sen varjolla miehittivät Mantšurian, mihin he perustivat Mantšukuo nimisen nukkevaltion, jonka nimelliseksi hallitsijaksi nimettiin Pu Yi. Tšiang Kai-šek oli kuitenkin sitä mieltä että kommunismin uhka tuli kukistaa ensin ja japanilaiset myöhemmin. Tšiang Kai-šek onnistui Saksan tukemana järjestämään armeijan taistoon kommunisteja vastaan ja vuonna 1935 Kuomintangin joukkojen onnistui sotilaallisesti nujertaa Jiangxin neuvostoalue. Kommunistien oli paettava Jiangxista ja he kykenivät murtautumaan Kuomintangin linjojen läpi ja vetäytymään 5000 kilometrin matkan Yan'aniin Pohjois-Shaanxiin. Näin syntyi kommunistien legenda pitkästä marssista, josta selviytyi perille vain noin joka kymmenes marssille lähteneistä, muiden karatessa tai kuollessa. Merkittävin pitkän marssin tuoma muutos oli Mao Zedongin nousu johtamaan kommunistisen puolueen päätöksentekoa.
Tšiang Kai-šek sovitti Japania kohtaan sovittelevaa politiikkaa, siitä huolimatta että hän oli hyvin tietoinen Japanin muodostamasta uhasta. Tästä päätöksestä häntä kritisoitiin laajalti. Kommunistit taas olivat hyödyntäneet tilanteen omassa propagandassaan ja julistaneet sodan Japanille jo vuonna 1931. Vuoden 1936 lopulla sattunut Xi’anin välikohtaus muodostui kuitenkin käännekohdaksi Tšiang Kai-šekin noudattamassa politiikassa Japanin suhteen. Tšiangin matkustettua Xi'aniin hänen omat kenraalinsa ottivat hänet vangiksi. Tämä huolestutti myös Neuvostoliittoa, joka pelkäsi että jos Tšiang surmattaisiin, tämä saattaisi estää Kuomintangin ja Kiinan kommunistisen puolueen yhteisrintaman Japania vastaan. Tämä oli myös Neuvostoliiton etu, joka tarvitsi Kiinasta liittolaisen Japania vastaan. Kommunistit lähettivat Zhou Enlain johtaman valtuuston neuvottelemaan Tšiang Kai-šekin ja tämän vanginneen kenraali Zhang Xueliangin kanssa. Lopputuloksena Tšiang taivuteltiin suostumaan yhteisrintaman muodostamiseen kommunistien kanssa Japania vastaan.
Kiinan ja Japanin välinen sota syttyi vuonna 1937, missä japanilaiset käyttivät tekosyynä Marco Polon sillan välikohtausta, vaatien päästä rajan yli Mantšukuon puolelta Kiinaan. Todellisena tavoitteena Japanilla oli alistaa koko Kiina siirtomaavaltansa alle. Kiinan kommunistien ja Kuomintangin muodostamalla yhteisrintamalla ei ollut riittävää sotilaallista voimaa japanilaisten etenemisen pysäyttämiseen. Sodan alussa Kiinan ja Japanin joukkojen välillä käytiin ankaria taisteluita Shanghaissa, jotka päättyivät japanilaisten voittoon. Kiinalaisten peräännyttyä japanilaiset etenivät Nanjingiin, missä he toteuttivat raa'an siviileihin kohdistuneen joukkomurhan, jossa kuoli 300 000 kiinalaista. Keisarillisen Japanin armeijan motiivi hirmutekoon on epäselvä, sen on ajateltu olevan yritys pelotella Kiinan tasavallan hallitus neuvottelemaan rauhasta.
Kuomintang-hallinto evakuoitui Chongqingiin Sichuanin maakuntaan, missä se kykeni jatkamaan toimintaansa. Kommunistien tukikohta säilyi Yan’anissa, mistä käsin he organisoivat sissisotaa japanilaisia vastaan. Japanilaiset eivät vuoden 1938 jälkeen enää edenneet Kiinassa sotilaallisesti, vaan he keskittyivät muualle tehtäviin hyökkäyksiin ja pyrkivät saavuttamaan loput tavoitteensa Kiinassa diplomaattisemmin, perustaen nukkehallituksia valloittamilleen alueille. Japanin miehitysaika Kiinassa tarkoitti kiinalaisväestön riistoa ja siviilien pakko-ottoja työvoimaksi, käytännössä orjiksi. Sodan edetessä Kuomintangin ja kommunistien yhteisrintama alkoi säröillä. Tšiang Kai-sek oli huolissaan Mao Zedongin johtamien kommunistien kasvavasta suosiosta ja osapuolten välillä syntyi sotilaallisia yhteenottoja.
Kiina sai sodassa aluksi tukea vain Neuvostoliitolta. Japanin hyökkäys Pearl Harboriin joudutti Yhdysvaltojen osallistumista Japanin vastaiseen rintamaan. Japani ei kyennyt vastaamaan liittoutuneiden valtavien sotilaallisten voimavarojen edessä ja antautui elokuussa vuonna 1945.
Sodan päätyttyä ja japanilaisten vetäydyttyä suurin osa maasta jäi kommunistien haltuun. Maan talous oli sodan jälkeen halvaantunut, kaupankäynti oli pysähdyksissä ja maassa kärsittiin nälänhätää. Kommunistit eivät halunneet luopua hallinnoimistaan alueista, kun taas Kuomintang vaati että japanilaiset antautuisivat vain tasavaltalaisjoukoille. Tilannetta yritettiin ratkaista rauhanomaisesti, mutta tilanne kärjistyi sisällissodaksi vuonna 1946.
Sisällissodassa kommunistit tukeutuivat Neuvostoliiton tukemina Pohjois-Kiinaan. Kuomintang sai ajoittain tukea Yhdysvalloilta, mutta Tšiang Kai-sekin hallinnon korruptoituneisuus ja tasavaltalaishallinnon otteet sisällissodan aikana tekivät yhdysvaltalaisten liittolaisten tuen horjuvaksi. Sodan alussa näytti siltä että Kuomintang kukistaisi kommunistit pohjoisessa, mutta useissa taisteluissa kommunistien armeija kykeni kukistamaan määrällisesti suuremman tasavaltalaisarmeijan vuosina 1948-1949.
Vuoden 1949 alussa Beijing ja Tianjin jäivät kommunistien hallintaan. Nanjing ja Shanghai valloitettiin huhtikuussa 1949. Jäljellä olleet Kuomintangin joukot huomasivat tukalan tilanteensa ja vetäytyivät Taiwanin saarelle, missä Kiinan tasavaltalaishallitus jatkoi toimintaansa. Taiwanilla Tšiang Kai-sek julisti Taipein Kiinan väliaikaiseksi pääkaupungiksi. Mao Zedong taas julisti lokakuun 1. päivänä vuonna 1949 virallisesti Kiinan kansantasavallan perustetuksi uudelleen pääkaupungiksi otetussa Beijingissä.