stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Massawa

| Massawa (Maṣṣawa) مصوع |
| --- | --- |
 Näkymä Massauan historialliselta satama-alueelta
 Massawa
 Koordinaatit: 15°36′35″N, 39°27′00″E 
Valtio:  Eritrea
Alue:  Semien-Keih-Bahri
Ala-alue:  Massaua
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  477 km²
Korkeus:  6 m
Väkiluku (2012):  53 090
 – Väestötiheys:  111 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Massawa   (arab. مصوع‎ , amharaksi Mitsiwa, ge’ez Bāṣi) on Eritrean tärkein satamakaupunki, joka sijaitsee noin puolessavälissä maan rantaviivaa Punaisellemerelle. Se perustettiin 800-luvulla Aksumin kanssa käytyä kauppaa varten.
Vuonna 1997 kaupungissa oli noin 27 000 asukasta.
Kaupunki sijaitsee kahdella saarella ja mantereella, joita yhdistävät pengertiet. Pääosa asukkaista elää nykyisin mantereen puolella, mutta historialliset kohteet ovat Tauludin ja Batsen saarilla.lähde?
Massawa on Punaisenmeren syvin luonnonsatama, ja se on Eritrean tärkein satamakaupunki. Se oli aikoinaan Etiopian laivaston kotisatama. Etiopian ja Eritrean sodan aikana helmikuussa 1990 Etiopian ilmavoimat kostivat aiemman tappionsa pommittamalla kaupunkia kuusi päivää tuhoten sen lähes kokonaan.lähde? Eritrean itsenäistyttyä vuonna 1993 alkoi kaupungin massiivinen jälleenrakennus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Massawa Wikimedia Commonsissa
Alexander Massialas

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Massialas vuonna 2015. |  Massialas vuonna 2015. |  Massialas vuonna 2015. |  |
Maa:  Yhdysvallat
Miesten floretti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Rio de Janeiro 2016 | yksilö |  |
|  Pronssia | Rio de Janeiro 2016 | joukkue |  |
|  Pronssia | Tokio 2020 | joukkue |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Budapest 2019 | joukkue |  |
|  Hopeaa | Budapest 2013 | joukkue |  |
|  Hopeaa | Moskova 2015 | yksilö |  |
|  Hopeaa | Leipzig 2017 | joukkue |  |
|  Hopeaa | Wuxi 2018 | joukkue |  |
Alexander Massialas (s. 20. huhtikuuta 1994 San Francisco, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen miekkailija, joka miekkailee floretilla. Hän saavutti Rion olympialaisissa 2016 hopeaa miesten floretissa. Tämä oli ensimmäinen yhdysvaltalaisen miehen saama miekkailun henkilökohtainen olympiamitali vuoden 1984 jälkeen. Rion olympialaisten joukkuekilpailussa hän saavutti pronssia. Tokion olympialaisissa 2020 Massialas oli mukana Yhdysvaltain joukkueessa, joka sai floretin joukkuekilpailussa pronssia. Hän on ykkönen sekä maailmanrankingissa että Yhdysvaltain rankingissa.
Massialas edusti Yhdysvaltoja myös Lontoon olympialaisissa vuonna 2012. Hän oli tuolloin Yhdysvaltain nuorin miespuolinen olympiaedustaja kaikki lajit huomioiden.
Yksityiselämä

Alexander Massialas opiskelee Stanfordin yliopistossa. Hän harrastaa koripalloa, jalkapalloa ja musiikkia. Hänen isänsä Greg Massialas on myös edustanut Yhdysvaltoja olympialaisissa miekkailussa, ja hänen siskonsa Sabrina Massialas oli mukana Yhdysvaltain miekkailujoukkueessa Tokion olympialaisissa.
Henrik Poppius

Henrik Poppius (4. tammikuuta 1721 Juva – 5. syyskuuta 1786 Juva) oli kirkkoherra, maanviljelijä ja sahanomistaja.
Poppius oli pappissukua, hänen isänsä oli Juvan kirkkoherra, rovasti Abraham Poppius ja äitinsä Anna Custor. Porvoon lukioon Poppius lähetettiin 18-vuotiaana, mutta jo vuoden siellä opiskelun jälkeen hän kirjoittautui Turun akatemiaan. Valmistuttuaan 1745 hän hoiti useaan otteeseen sairastelleen isänsä sijaisena Juvan kirkkoherran tehtäviä ja tämän kuoltua 1753 hänet valittiin isänsä seuraajaksi 1755. Rovastin arvon Poppius sai 1767 ja teologian tohtori hänestä tuli 1779. Juvalla hän käynnisti rippikoulun ja toimi pitkään Rantasalmen triviaalikoulun inspehtorina. Pappissäädyn edustajana valtiopäivillä Poppius toimi 1771-1772. Kirkkoherran työnsä ohella Poppius harjoitti maataloutta, vuonna 1772 hankkimassaan Vehmaan kartanossa  ja sen lähistöllä sijainneilla Tarkialan ja Härkälän tiloilla hänellä oli yhteensä 2 700 tynnyrinalaa eli 1 300 hehtaaria maata. Hänen perustamansa saha ja mylly eivät kuitenkaan menestyneet hyvin. Poppiuksen kuoltua 1786 kuolinpesästä myytiin Vehmaa ja Tarkiala, kun taas leski piti Härkälän ja testamentilla 1788 saamansa Inkilänhovin.
Poppiuksen puoliso vuodesta 1752 oli Katarina Nylander (1732-1802), jonka isä oli Porvoon piispa Johan Nylander (1698-1761). Perheeseen syntyi kaikkiaan yhdeksän lasta, joista seitsemän eli aikuisiksi. Heistä Johan Poppius (1758-1802) valittiin vaikeuksista huolimatta isänsä tavoin Juvan kirkkoherraksi vuoden 1788 vaalissa, kun taas Gabriel Poppius (1769–1856) oli kauppakollegion presidentti ja korkeimman oikeuden ja valtioneuvoston jäsen. Perheessä yli 30 vuotta palvelijana toiminut Kaarina Paajatar taas palkittiin työstään Isänmaallisen Seuran myöntämällä hopeisella kaulaketjulla 1779, jota hän ei kuitenkaan kerinnyt ottaa vastaan ennen kuolemaansa.
Ninni Martikainen

Ninni Martikainen (s. 21. tammikuuta 1970 Espoo)  on Tampereelta kotoisin oleva laulaja, pianisti, sovittaja, säveltäjä, musikaaliartisti ja musiikkipedagogi. Hänen laaja työkenttänsä ulottuu esiintymisestä opettamiseen, taidemusiikista populaariviihteeseen, näyttelemisestä tanssimiseen ja teoriasta käytäntöön. Martikainen on valmistunut musiikin maisteriksi (MuM) Sibelius-Akatemian musiikkikasvatuksen osastolta vuonna 2008. Pedagogiset opinnot on suoritettu Helsingin yliopistossa.
Projekteja

Martikainen on toiminut muun muassa Summer Cats -duossa, Brasilia Projekti -yhtyeessä, sambakoreografina ja pianolla itseään säestavänä laulajana. Suomen Tähti 1998 -laulukilpailussa hän sijoittui kolmanneksi.
Hänet tunnetaan Tabermann-sävellyksistään sekä lukuisista TV-esiintymisistään iskelmä- ja jazzlaulajana.
Martikainen on työskennellyt useissa Tampereen Työväen Teatterin kokoonpanoissa esimerkiksi Suruttomat, Patukkaooppera ja Vuonna 85. Hän on esiintynyt myös Musiikkiteatteri Palatsissa lukuisissa produktioissa, kuten esimerkiksi naispääroolissa ”Ihan Tuuliajolla” -musikaalissa.
Diskografia

Bem bom (1994)
Täyttymyksen laulu (2008)
Aiheesta muualla

Ninni Martikaisen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Porajärvi (järvi)

| Porajärvi Поросозеро, Porosozero |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Kunnat:  Porajärvi
Koordinaatit:  62°42′55″N, 32°42′52″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suunujoki
Laskujoki:  Suunujoki 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  164 m
Pituus:  2,5 km
Leveys:  1 km
Rantaviiva:  8,1 km
Pinta-ala:  1,2 km²
Tilavuus:  0,00384 km³
Keskisyvyys:  3,2 m
Suurin syvyys:  6,5 m
Valuma-alue:  3 400 km²
 fiPorajärvi 
Porajärvi (ven. Поросозеро, Porosozero) on Suunujoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Suojärven piirin Porajärven kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 1,2 neliökilometriä ja valuma-alueen laajuus 3 400 neliökilometriä. Järven kautta virtaa Suunujoki. Kalalajeja ovat siika, muikku, hauki, särki, salakka, lahna, säyne, seipi, pasuri, made, ahven ja kiiski.
Järven rannalla sijaitsee Porajärven taajama.
Pontikonísi (Chaniá)

Pontikonísin saari.
| --- | --- |
Muut nimet:  Pontikós (Ποντικός)
Sijainti:  35°35′11″N, 23°28′38″E, Kíssamos Chaniá, Kreeta Kreikka
Saariryhmä:  Kreetan saaret
Merialue:  Välimeri
Pinta-ala:  0,266 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pontikonísi (kreik. Ποντικονήσι, kath.kreik. Ποντικονήσιον, Pontikonísion; myös Pontikós, Ποντικός), antiikin Myle (m.kreik. Μύλη, Mylē), on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Välimeressä Kreetan saaren luoteisrannikolla lähellä Gramvoúsan niemeä. Saaren pinta-ala on 0,266 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti saari kuuluu Kíssamoksen kuntaan, Chanián alueyksikköön ja Kreetan alueeseen.
Pontikonísin nimi tarkoittaa "Hiirisaarta". Saari sijaitsee noin 4,9 meripeninkulmaa (noin 9 kilometriä) Gramvoúsan niemestä ja Ágria Gramvoúsan saaresta länteen, niiden ja Antikytheran saaren välissä. Vesialue on suurin piirtein Joonianmeren ja Kreetanmeren rajalla. Saari on kallioinen ja jyrkkärantainen. Sen lähellä sijaitsee pieni luoto nimeltä Pontikáki (Ποντικάκι), ”Pikkuhiiri”.
Saarella kasvaa 26 eri kasvilajia, niiden mukana laukkalaji Allium platakisii, joka on saarelle kotoperäinen eli sitä ei tavata muualla. Eläimistä saarella elää muun muassa kotoperäinen etanalaji Albinaria pondika.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pontikonísi Wikimedia Commonsissa
Kreetan saaret
| --- | --- |
Pääsaari:  Kreeta
Alisaariryhmät:   Dionysadit Dragonáda  Gianysáda  Paximáda 
Muut pienemmät saaret:   Aféntis Christós  Ágioi Pántes  Ágioi Theódoroi  Ágios Nikólaos  Ágria Gramvoúsa  Agriómandra  Chrysí  Día  Elafonísi  Elása  Fotiá  Gávdos  Gavdopoúla  Gkrántes Paximádi  Prasonísi  Savoúra  Ímeri Gramvoúsa  Kárga  Kolokythiá  Konída  Koufonísi  Kymó  Kyriamádi  Lazaréta  Léon  Loutró  Makronísi  Makrouló  Mármaros  Mikronísi, Iraklion  Mikronísi, Lasíthi  Móchlos  Palaiósouda  Paximádia Megálo Paximádi  Mikró Paximádi  Pontikonísi  Pseíra  Síderos  Soúda  Spinalónga  Strongyló  muita saaria
Mahmoud al-Mashhadani

| Mahmoud al-Mashhadani |
| --- | --- |
 Vuonna 2021.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1948 Bagdad
Ammatti:  poliitikko
Poliitikko
Puolue:  Tawafuq
Asema:  Parlamentin puhemies 22. huhtikuuta 2006 – 23. joulukuuta 2008
Koulutus:  Irakin lääketieteellinen college
Uskonto:  sunnalainen islam
Mahmoud al-Mashhadani (s. 1948) on irakilainen poliitikko ja Irakin parlamentin entinen puhemies 22. huhtikuuta 2006 – 23. joulukuuta 2008. Parlamentissa hän edusti sunnalaista puolueliittoa. Puhemieheksi hänet valittiin aluksi yksimielisesti, mutta myöhemmin hän aiheutti lausunnoillaan jatkuvia kiistoja kurdien, šiialaisten, sekä Irakin sodan jälkeen Irakia miehittäneiden yhdysvaltalaisten kanssa. Lopulta hän joutui eramaan joulukuussa 2008.
Elämäkerta > Nuoruus ja armeija

Mahmoud al-Mashhadani syntyi vuonna 1948. Hänen perheensä oli sunnalainen, mutta al-Mashhadani syntyi šiialaisessa kaupunginosassa Bagdadissa. Tarkemmin hän kannatti ainakin myöhemmin salafismia. Mashhadani opiskeli Bagdadin lääketieteellisellä collegella valmistuen vuonna 1972. Valmistumisensa jälkeen al-Mashhadani liittyi Irakin armeijaan, jossa hän kohosi lopulta majuriksi. Hän vastusti kuitenkin vuosina 1980–1988 käytyä Irakin–Iranin sotaa, mikä johti kuolemantuomioon. Tuomio tosin lievennettiin 15 vuodeksi vankeutta. Mashhadani joutui vangituksi myös Yhdysvaltojen hyökätessä Irakiin maaliskuussa 2003. Tuolloin syynä olivat hänen väitetyt yhteytensä Ansar al-Islam ja Jaysh Ansar-al-Sunna -järjestöihin.
Elämäkerta > Poliittinen ura

Kun uusi Irakin parlamentti perustettiin sodan jälkeen al-Mashhadani valittiin sen edustajaksi sunnalaiselta puolueliitolta (Tawafuq). 22. huhtikuuta 2006 hänet valittiin myös yksimielisesti 159 äänen äänisaaliilla parlamentin puhemieheksi joidenkin puolueiden vastustaman Tariq al-Hashimin sijaan. 97 ääntä oli tosin hylätty ja 10 jätti äänestämättä kokonaan. Puhemiehenä al-Mashhadani tuli tunnetuksi aggressiivisista lausunnoistaan, joita hän kohdisti etenkin kurdilaisia ja šiialaisia parlamentin edustajia vastaan. Persoonallisuutena hänet tunnettiin hyvin ailahtelevana. Silti kun Yhdysvaltojen presidentti George W. Bush tapasi al-Mashhadanin kesäkuussa 2006, hän kuvaili olleensa vaikuttunut al-Mashhadanin kyvyistä. Mashhadanille tyypillisesti hän antoi jo seuraavassa kuussa lausuntoja, joiden mukaan Irakin silloiset väkivaltaisuudet olivat "juutalaisten, israelilaisten ja sionistien" syytä. Hän aiheutti pahennusta myös Yhdysvalloissa väittämällä, että vaikka Saddam Husseinin hallinto oli korruptoitunut, hallintoja ei voi vaihtaa "irakilaisia surmaamalla" demokratian ja ihmisoikeuksien varjolla. Hän antoi muita ristiriitaisia lausuntoja yhdysvaltalaisista. Toisaalta puhuessaan yhdysvaltalaisten virkamiesten kanssa hän kuvaili arvostavansa yhdysvaltalaisten uhrtauksia Irakin eteen, mutta toisaalta hän myös kutsui itsemurhaiskuja heitä vastaan tehneitä sankareiksi.
Jatkuvat sanalliset yhteenotot muiden parlamentin edustajien kanssa saivat lopulta suurimman osan edustajista haluamaan puhemiehen vaihtoa. Näin etenkin, kun kesäkuussa 2007 eräässä välikohtauksessa al-Mashhadanin turvamiehet olivat käyneet erään šiialaisen edustajan kimppuun. Mashhadani jatkoi virassaan kuitenkin vielä seuraavaan vuoteen. Vuonna 2008 al-Mashhadani esti parlamentin väittelyn Muntadhar al-Zaydin pidätyksestä. Zaydi oli journalisti, joka oli heittänyt Yhdysvaltain presidentti George W. Bushia kengällään lehdistötilaisuudessa. Mashhadani kuvaili olevansa ylpeä al-Zaydin toiminnasta. Tilanne johti kaoottisen huuteluun parlamentissa. Mashhadani vastusti myös sopimusta, joka olisi sallinnut Yhdysvaltain joukkojen oleskelun Irakissa pidempään. Alkuperäinen Yhdistyneiden kansakuntien mandaatti Yhdysvaltojen joukkojen oleskelulle Irakissa oli päättymässä heinäkuun lopussa 2009 ja pidemmälle oleskelulle tarvittiin uusi sopimus.
Lopulta parlamentin kurdilaiset ja šiialaiset edustajat antoivat uhkavaatimuksen, jonka mukaan he eroaisivat ellei puhemies eroaisi. Lopulta 23. joulukuuta 2008 al-Mashhadani erosi tehtävästään puhemiehenä, mutta säilytti paikkansa parlamentissa. Vain puolituntia eron jälkeen parlamentti hyväksyi viimein jatkoajan Yhdysvaltojen oleskelulle Irakissa vain viikkoa ennen määräajan päättymistä.
Mannerheim-risti

Mannerheim-ristejä: yllä 1. lk ja alla 2. lk, Ristikkäiset marsalkansauvat merkitsevät toiseen kertaan myönnettyä II luokkaa.
Mannerheim-risti on suomalainen kunniamerkki. Mannerheim-ristin 1. ja 2. luokan ristit kuuluvat Vapaudenristin ritarikuntaan. Ritarikunnan sisäisessä järjestyksessä 1. luokan Mannerheim-risti on toisena Vapaudenristin Suurristin (VR SR) jälkeen. 2. luokan Mannerheim-risti on järjestyksessä neljäs. 1. ja 2. luokan väliin sijoittuu Vapaudenristin 1. luokka rintatähtineen (VR 1 rtk.)
Mannerheim-ristin ritariksi nimitettiin jatkosodan aikana ja välittömästi sotien jälkeen 191 sotilasta. Puolustusvoimien komentajina toimi sotien jälkeen kolme Mannerheim-ristin ritaria: kenraalit Erik Heinrichs (1945), Kaarlo Heiskanen (1954–1959) ja Yrjö Keinonen (1965–1969). Viimeinen puolustusvoimien palveluksessa ollut ritari oli merivoimien komentajana vuosina 1966–1974 toiminut vara-amiraali Jouko Pirhonen. Ritariksi nimitettyjen keski-ikä oli 32 vuotta.
Viimeisenä elossa ollut ritari, Tuomas Gerdt, kuoli 1. marraskuuta 2020. Hänen hautajaisiinsa osallistui tasavallan presidentti Sauli Niinistö.
Tausta

Mannerheim-risti oli jalkaväenkenraali Adolf Ehrnroothin mukaan ylipäällikkö Carl Gustaf Emil Mannerheimin oma ajatus. Mannerheim halusi kunniamerkin, joka voitiin samanlaisena – ilman aikaisempaa "luokkajakoa" – antaa niin kenraalille kuin sotamiehellekin. Ristin piirsi Oskar Pihl Vapaudenristien pohjalta, jotka Akseli Gallen-Kallela oli suunnitellut. Ensimmäinen ritari oli 5. divisioonan komentaja, eversti Ruben Lagus, jonka nimityspäivä oli 22. heinäkuuta 1941. Seuraava ritari oli VI armeijakunnan komentaja, kenraalimajuri Paavo Talvela, kolmas 14. divisioonan komentaja, eversti Erkki Raappana ja neljäs jalkaväkirykmentti 27:n panssarintorjuntatykin ampuja, sotamies Vilho Rättö.lähde?
Lisäyksiä ja muutoksia

Vuoden 1940 joulukuussa tehtiin lisäys Vapaudenristin ja Vapaudenmitalin kunniamerkeistä 8. joulukuuta 1939 annettuun asetukseen, jolloin sen 4. pykälä totesi: "Erinomaisen urheuden, taistellen saavutettujen erittäin tärkeiden tulosten tai erityisen ansiokkaasti johdettujen sotatoimien palkitsemiseksi voidaan Suomen puolustusvoimain sotilas hänen sotilasarvostaan riippumatta nimittää 1. tai 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi."
1. luokan nauha
2. luokan nauha
Ristin myöntämistä koskeviin säädöksiin tehtiin sodan aikana kaksi huomattavaa muutosta. Laki kunniapalkinnon suorittamisesta... annettiin 14. toukokuuta 1943, jolla ristiin liitettiin valtion varoista maksettava 50 000 markan kunniapalkinto, joka suuruudeltaan vuonna 1943 vastasi vakinaisessa palveluksessa olevan luutnantin vuosipalkkaa. Toisena muutoksena 18. elokuuta 1944 lisättiin asetukseen mahdollisuus palkita sotilas uusista ansioista toistamiseen.lähde?
Koska Mannerheim-risti oli korkein sotilaallisista ansioista myönnettävä kunnianosoitus, sen jakaminen haluttiin heti alussa rajoittaa pieneksi, ja tässä myös pysyttiin: Mannerheim-ristin sai kaikista sotilaista noin 0,03 prosenttia. Esitykset kulkivat monen seulan läpi, ja jokaisessa portaassa karsinta oli ankaraa. Ensimmäisenä esityksen saattoi tehdä komppanianpäällikkö, minkä jälkeen pataljoonan komentaja suositti sitä eteenpäin rykmentin komentajalle, sieltä edelleen divisioonan komentajalle ja seuraavaksi armeijakuntaan. Lopullinen leikkuri oli Päämajan komentoesikunnassa, jossa ainakin 109 sotilaan tie ritariksi katkesi. Vielä viimeisen seulan läpäisseiden listan kävi henkilökohtaisesti läpi marsalkka Gustaf Mannerheim, joka saattoi puuttua – ja hyvin usein puuttuikin – suosituskirjelmien esityksiin. Ilman Mannerheim-ristiä jäivät näin ollen esimerkiksi kenraalimajuri Hannu Hannuksela, eversti Armas Kemppi, kapteeni Kyösti Karhila, luutnantti Vladi Marmo ja vääpeli Alfons Almi.
Mannerheim-ristin myöntäminen tuli esille vielä yli 20 vuotta sodan päättymisen jälkeen vuonna 1967. Silloinen puolustusvoimain komentaja kenraalimajuri Yrjö Keinonen suunnitteli esittävänsä Suomen 50-vuotisen itsenäisyyden kunniaksi annettavan kolme Mannerheim-ristiä, yhden upseerille, yhden aliupseerille ja yhden miehistöön kuuluvalle. Upseeristoon kuuluvana ehdokkaana olisi ollut sodan aikainen kapteeni Aimo Raassina. Asia ei edennyt kuitenkaan toteutukseen; olisi vaatinut lain muutoksen eduskunnassa.
Osallistuminen Linnan juhliin

Kaikki Mannerheim-ristin ritarit kutsuttiin itsenäisyyspäivän vastaanotolle vuodesta 1994 lähtien. Ritarit tulivat vastaanotolle ensimmäisinä. Viimeinen elossa ollut Mannerheim-ristin ritari, Tuomas Gerdt kuoli 1. marraskuuta 2020 98 vuoden ikäisenä. Hän osallistui itsenäisyyspäivän vastaanotolle vuosina 2008–2010, 2012 ja 2014–2015.lähde?
1. luokan ritarit

1. luokan ritariksi nimitettiin kaksi henkilöä; ylipäällikkö, sotamarsalkka Mannerheim ja yleisesikunnan päällikkö, jalkaväenkenraali Erik Heinrichs. Mannerheim sai samalla kertaa sekä 1. ja 2. luokan Mannerheim-ristit 7. lokakuuta 1941. Tämä tapahtui presidentti Risto Rytin ja siihen mennessä nimitettyjen 17 ritarin esityksestä.lähde?
1. luokan Mannerheim-ristejä valmistettiin vain kahdeksan kappaletta; viisi numeroitua ja kolme numeroimatonta.
Toistamiseen ritariksi nimetyt

Toisen kerran Mannerheim-ristin ritariksi nimitettiin 3. divisioonan komentaja, kenraalimajuri Aaro Pajari, Jalkaväkirykmentti 50:n komentaja, eversti Martti Aho, Hävittäjälentolaivue 24:n lentueen päällikkö, kapteeni Hans Wind ja Hävittäjälentolaivue 34:n ohjaaja, lentomestari Ilmari Juutilainen.lähde?
Jakauma aselajeittain ja puolustushaaroittain

Nimitetyistä ritareista 165 palveli maavoimissa, 19 ilmavoimissa ja seitsemän merivoimissa. Maavoimien ritareista 159 palveli jalkaväessä (näistä 18 panssarintorjunnassa), neljä 
kenttätykistössä ja kaksi pioneerijoukoissa.lähde?
Sosiaalinen ja maakunnallinen tausta sekä sotilasarvot

Lähes puolet ritareista eli 81 oli syntyisin maanviljelijäperheistä. Toiseksi eniten oli virkamiesten (32) ja kolmanneksi eniten liikkeenharjoittajien poikia (30). Eniten ritareita oli kotoisin Karjalasta (49), toiseksi eniten Pohjanmaalta (34) ja kolmanneksi eniten Savosta (30). Neljä ritaria oli syntynyt ulkomailla. Suomessa syntyneistä ritareista 141 oli kotoisin maalaiskunnista ja 46 kaupungeista. Jääkäreitä oli ritareista 20. Suojeluskuntajärjestöön kuului 121 ritaria eli liki kaksi kolmasosaa kaikista ritareista. Nimityshetkellä oli ritareista upseereja 110, aliupseereja 58 ja miehistöä 23.
Kaatuneet ja sodan aikana kuolleet ritarit

28 ritariksi nimitettyä kaatui, yksi teki itsemurhan ja yhdeksän kuoli muista syistä jatkosodan aikana. Ensimmäisenä kaatui korpraali Arvid Janhunen, joka kuoli Karhumäen lähistöllä 26. marraskuuta 1941. Viimeinen kaatunut ritari oli kapteeni Paavo Kahla, joka sai surmansa tiedustelulennolla Kittilässä 23. lokakuuta 1944.
Luettelo ritareista

Seuraavassa ensimmäisenä nimitysnumero, nimen jälkeen sotilasarvo nimityshetkellä (kahdesti nimitettyjen kohdalla jälkimmäisen nimityksen hetkellä), sekä nimityspäivämäärä.
Luettelo ritareista > 1. luokka ja 2. luokka

18. Mannerheim, Carl Gustaf Emil, sotamarsalkka, 7. lokakuuta 1941, (sai samalla myös 2. luokan ristin)
48. Heinrichs, Axel Erik, jalkaväenkenraali, 31. joulukuuta 1944, (sai 2. luokan ristin 5. helmikuuta 1942)
Luettelo ritareista > 2. luokka, kahdesti nimitetyt

12. Pajari, Aaro Olavi, kenraalimajuri, 14. syyskuuta 1941 ja 16. lokakuuta 1944
52. Aho, Martti Johannes, eversti, 1. maaliskuuta 1942 ja 16. lokakuuta 1944
56. Juutilainen, Eino Ilmari, lentomestari, 26. huhtikuuta 1942 ja 28. kesäkuuta 1944
116. Wind, Hans Henrik, kapteeni, 31. heinäkuuta 1943 ja 28. kesäkuuta 1944
Luettelo ritareista > 2. luokka, 1941

1. Lagus, Ernst Ruben, eversti, 22. heinäkuuta 1941
2. Talvela, Paavo Juho, kenraalimajuri, 3. elokuuta 1941
3. Raappana, Erkki Johannes, eversti, 3. elokuuta 1941
4. Rättö, Vilho, sotamies, 3. elokuuta 1941
5. Svensson, Antero Johannes, eversti, 16. elokuuta 1941
6. Tuominen, Oiva Emil Kalervo, lentomestari, 18. elokuuta 1941
7. Pössi, Juho, luutnantti, 29. elokuuta 1941
8. Sorsa, Valde Matias, alikersantti, 1. syyskuuta 1941
9. Kivelä, Eero Olavi, kapteeni, 8. syyskuuta 1941
10. Remes, Olli, luutnantti, 12. syyskuuta 1941
11. Blick, Aarne Leopold, eversti, 14. syyskuuta 1941
13. Mantere, Onni Olavi, korpraali, 16. syyskuuta 1941
14. Pasanen, Emil, sotamies, 26. syyskuuta 1941
15. Vehviläinen, Veikko Kalevi, alikersantti, 26. syyskuuta 1941
16. Iisalo, Keijo Pentti, vänrikki, 1. lokakuuta 1941
17. Laatikainen, Taavetti, kenraalimajuri, 3. lokakuuta 1941
19. Brofeldt, Simo Antero, lääkintäeversti, 7. lokakuuta 1941
20. Mallila, Eino Ilmari, kersantti, 7. lokakuuta 1941
21. Heiskanen, Kaarlo Aleksanteri, eversti, 7. lokakuuta 1941
22. Vihma, Einar August, eversti, 12. lokakuuta 1941
23. Sokka, Antti Väinö, alikersantti, 12. lokakuuta 1941
24. Savolainen, Tauno Toivo, korpraali, 12. lokakuuta 1941
25. Kosonen, Valdemar, alikersantti, 16. lokakuuta 1941
26. Varstala, Matti, vänrikki, 16. lokakuuta 1941
27. Heino, Ahti, sotamies, 19. lokakuuta 1941
28. Korkkinen, Torsten Erik Einar, vänrikki, 19. lokakuuta 1941
29. Pentti, Arvo Veikko, luutnantti, 19. lokakuuta 1941
30. von Essen, Hans Olof, everstiluutnantti, 22. lokakuuta 1941
31. Mikkonen, Soini Armas, luutnantti, 22. lokakuuta 1941
32. Rönkä, Oiva Vilho, kersantti, 22. lokakuuta 1941
33. Salminen, Viljo Fritjof, lentomestari, 5. marraskuuta 1941
34. Korpi, Paavo Armas, alikersantti, 13. marraskuuta 1941
35. Viiri, Tauno Johannes, kapteeni, 13. marraskuuta 1941
36. Voutilainen, Aarre Alfred, alikersantti, 19. marraskuuta 1941
37. Saarelainen, Veikko, korpraali, 19. marraskuuta 1941
38. Wenäläinen, Eino Edvin, korpraali, 19. marraskuuta 1941
39. Tamminen, Yrjö Alfons, alikersantti, 19. marraskuuta 1941
40. Räsänen, Albert, luutnantti, 19. marraskuuta 1941
41. Törmälehto, Taavi Armas, jääkäri, 19. marraskuuta 1941
42. Laine, Viljo Erik, kersantti, 19. marraskuuta 1941
43. Janhunen, Arvid Mikael, korpraali, 27. marraskuuta 1941
44. Suokas, Viljo Valtteri, vääpeli, 13. joulukuuta 1941
45. Viikla, Verner August, eversti, 15. joulukuuta 1941