Sosialistinen realismi
… epävirallinen kulttuuri

Neuvostoliiton taiteilijaliittoon kuulumattomilla taiteilijoilla ei ollut laillista oikeutta olla taiteilija. Siitä huolimatta Neuvostoliitossa oli myös useita sosialistisen realismin ulkopuolella olevia niin sanottuja toisinajattelevien taiteilijoiden suuntauksia, joita kutsuttiin yleisnimikkeellä ”epävirallinen tai nonkonformistinen taide”. Niitä alkoi esiintyä 1950-luvun lopulta ja ne tulivat julkisuuteen Mihail Gorbatšovin perestroika-kaudella 1980-luvun lopulla. Neuvostoajalta tunnetaan myös samizdat, joka oli maanalaista kirjojen kustannustoimintaa.
Esimerkiksi 1970- ja 1980-luvuilla Ilja Kabakov oli tekemisissä epävirallisen Moskovan ”Romanttisen konseptualismin” (NOMA) kanssa. Svetlana Boym kirjoitti, että
»...se ei ollut niinkään taiteellinen koulukunta, vaan alakulttuuri ja elämäntapa. Hruštšovin suojasään, Sinjavskin ja Danielin oikeudenkäyntien, Tšekkoslovakian 1968 miehityksen jälkeen kulttuurielämä virallisissa julkaisuissa ja museoissa tuli rajoitetummaksi. Ryhmä taiteilijoita, kirjailijoita ja intellektuelleja loivat eräänlaisen rinnakkaisen olemassaolon harmaalla alueella, ”varastetussa tilassa”, joka kaiverrettiin neuvostoinstituutioiden väliin.»
Neuvostoliiton epävirallisen taiteen esikuvat olivat usein kielletyssä länsimaisessa taiteessa ja siinä esiintyvät ekspressionismi, uskonnollisuus, abstrakti maalaustaide ja konstruktivismi, käsitetaide ja performanssit. Toisinajattelijat kehittivät Neuvostoliitossa myös omia suuntauksiaan. Esimerkiksi mahtipontista neuvostotyyliä satirisoivaa suuntausta, jota kutsuttiin Sots-taiteeksi, on pidetty sosialismin pop-taiteena. Apt oli pienimuotoista ja usein käsitetaiteesta vaikutteita saanut suuntaus, jota esitettiin asuinhuoneistoissa. Neuvostoliitossa yksityisasunnoissa esitetty taide ei kuulunut valtiosääntelyn piiriin, joten toisinajattelijat alkoivat järjestää näyttelyitä kodeissaan. Toisinajattelijat kuitenkin arvelivat, että KGB tarkkaili myös yksityistiloissa pidettyjen näyttelyiden kävijöitä.
Toisinajattelijataiteilijoista eli nonkonformisteista tulivat tunnetuiksi Moskovasta muun muassa Erik Bulatov, Ilja Kabakov, Oleg Vassiliev, Svetlana ja Igor Kopistianski, Leonid Sokov, Viktor Pivovarov, Mihail Šemjakin, virolainen Ülo Sooster, Komar&Melamid, Boris Svešnikov, Vladimir Jakovlev, Anatoli Zverev, Lydia Masterkova, Vladimir Nemuhin, Ernst Neizvestny, Oscar Rabin, Vladimir Jankilevski, Eduard Steinberg, Lev Kropivnitski, Valentina Kropivnitskaja, Aleksandr Julikov, Andrei Grositski, Vasili Sitnikov, Dmitri Krasnopevtsev, Leonid Lamm, Igor Šelkovski; Leningradista Timur Novikov, Griša Bruskin, Afrika (Sergei Bugajev), Oleg Tselkov, Anatoli Basin, Aleksei Hvostenko, Klever (Valeri), Juri Gourov, Aleksandr Ney ja Siperiasta Edouard Zelenine.  Toisinajattelevista kirjailijoista kuuluisia ovat muun muassa Aleksandr Solženitsyn, Joseph Brodsky, Vladimir Bukovski, Jiří Kolář, Václav Havel ja Milan Kundera.
Jos keisariajan Venäjällä oli eräs kulttuurinen muotisuuntaus orientalismi eli itämaisuuden ihailu, Neuvostoliitossa kehittyi sosialistisen realismin virallisuuden ohella länsimaisuuden innokas ihailu, oksidentalismi. Tämä näkyi paitsi länsimaisten kulutustavaroiden hankintana, myös länsimaisten taidesuuntien seuraamisena. Vaikka länsimaiden taidelehdet ja lähes kaikki nykytaidetta koskeva kirjallisuus oli kielletty Neuvostoliitossa, tieto länsimaisesta taiteesta välittyi jollakin tavalla taiteilijoille.lähde?