stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Markku Renfors

| Markku Kalevi Renfors> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. tammikuuta 1953 (ikä 72) Suoniemi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  tietoliikennetekniikan professori (emeritus)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tampereen teknillinen yliopisto
Opinnot:  DI (1978), Tekn.L (1981), Tekn.tri (1982)
Instituutti:  Tampereen teknillinen yliopisto 
Tutkimusalue:  digitaalinen signaalinkäsittely (DSP) 
Palkinnot:  IEEE Fellow 
Aiheesta muualla
Kotisivu
Markku Kalevi Renfors (s. 21. tammikuuta 1953 Suoniemi) on suomalainen tekniikan tohtori ja Tampereen teknillisen yliopiston tietoliikennetekniikan emeritusprofessori. Hänet tunnetaan erityisesti digitaalisen signaalinkäsittelyn (DSP) algoritmien kehittäjänä 1970-luvulta saakka.
Renfors tuli ylioppilaaksi tamperelaisesta Sammon yhteislyseosta (1972). Hän valmistui Tampereen teknillisestä korkeakoulusta (TTKK) diplomi-insinööriksi (1978), tekniikan lisensiaatiksi (1981) ja edelleen tekniikan tohtoriksi (1982). Hänen englanninkielinen monografiamuotoinen väitöskirjansa (1982) oli otsikoitu On the Design of Efficient Digital Filters Using Graph Theoretic Equivalence Transformations. Renfors työskenteli väitöksensä jälkeen tutkijana Linköpingin yliopistossa Ruotsissa (1982-1984) ja Kalifornian yliopistossa (Santa Barbara) Yhdysvalloissa (1985-1986).
Kansainvälisiä palkintoja ja tunnustuksia

Circuits and Systems Society’s Guillemin-Cauer Award (1988)
IEEE Fellow (2002)
Teokset

Renfors, Markku: On the Design of Efficient Digital Filters Using Graph Theoretic Equivalence Transformations. Tampereen teknillinen korkeakoulu, julkaisuja 15, 116 sivua. 1982. ISBN 951-720-673-9. (Väitöskirja)
Renfors, Markku: High-speed digital filters. Tampereen teknillinen korkeakoulu, 63 sivua. 1981.
Renfors, Markku: Nopea pulssivahvistin kuituoptiseen tietoliikennejärjestelmään. Tampereen teknillinen korkeakoulu, 82 sivua. 1978.
Gustav Kramer

Gustav Kramer (11. maaliskuuta 1910 Mannheim - 19. huhtikuuta 1959 Castrovillari, Italia) oli saksalainen ornitologiaan erikoistunut eläintieteilijä.
Kramer väitteli Berliinissä 1933 afrikankynsisammakon biologiasta (Untersuchungen über die Sinnesleistungen und das Orientierungsverhalten von Xenopus laevis Daud). Hän työskenteli Kaiser-Wilhelm-Institutissa Heidelbergissä, ja sittemmin saksalais-italialaisessa instituutissa Rovignossa, missä hän tutki Lacertidae-heimon liskoja sekä adriansisiliskon (Podarcis melisellensis) biologiaa.
Vuonna 1948 Kramer sai viran Max Planck -instituutin Wilhelmshavenin tutkimusasemalta. Hän huomasi häkkilintujen asettuvan nokka muuttosuuntaan niiden ollessa muuttolevottomuuden vallassa. Kramer oppilaineen ryhtyi tutkimaan muuttolintujen suunnistautumista ja muuttolevottomuutta (Zugunruhe) koeolosuhteissa. He rakensivat metalliverkkopohjaisia häkkejä. Tutkija makasi häkin alla ja kirjasi, mihin suuntaan linnun nokka näytti ja millä orrella se istui. Myöhemmin häkkeihin asennettiin sähköiset rekisteröintilaitteet.
Kramer ohjasi Konrad Lorenzin kanssa Eberhard Gwinnerin väitöstyötä.
Kramer kuoli pudotessaan kyyhkynpesältä. Hänen poikansa Peter Kramer on Charles Darwin Foundationin hallituksen puheenjohtaja.
Niilo Rauhala

| Niilo Rauhala> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1936 (ikä 88) Kittilä
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  Runoilija ja rovasti
Siviilisääty:  Naimisissa
Puoliso:  Leena Rauhala (o.s. Tulkki)
Muut tiedot
Aktiivisena:  1967–
Koulutus: Teologian kandidaatti
Tyyli:  Uskonnollinen modernismi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Niilo Pekka Rauhala (s. 10. heinäkuuta 1936 Kittilä) on Oulussa asuva pappi ja runoilija.
Elämä

Teologian kandidaatiksi vuonna 1963 valmistunut Rauhala on toiminut seurakuntapappina ja sairaalateologina ja osallistunut asiantuntijajäsenenä Raamatun käännöskomiteaan ja Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjakomiteaan sekä vanhoillislestadiolaisten Siionin laulut -kokoelman uudistustoimikuntaan. Rauhala on ollut jäsenenä Suomen kirkon käsikirjakomiteassa valmisteltaessa Jumalanpalvelusten ja Kirkollisten toimitusten kirjaa sekä ollut yhtenä Ruotsin nykyisen virsikirjan suomentajana. Ruotsin kirkon virsikirjassa on 191 hänen kääntämäänsä, muokkaamaansa tai kirjoittamaansa virttä.
Runot ja lyriikka

Rauhalan lyriikka on vahvasti uskonnollissävytteistä, ja sitä onkin luonnehdittu uskonnolliseksi modernismiksi. Runoissaan hän puolustaa lapsia ja on huolissaan ihmisten ja maailman tilasta. Monet runot käsittelevät luontoa. Rauhala on julkaissut yli kaksikymmentä runokokoelmaa. Pääteoksinaan Rauhala pitää kokoelmia Lumen ja auringon välissä (Otava, 1973), Sade ja elämä, jäljittelemättömän runsas (Otava, 1976) ja Purjeitten nopeat varjot (Otava, 1989). Suomen evankelis-luterilaisen kirkon vuoden 1986 virsikirjassa on kolmetoista Rauhalan kirjoittamaa virttä ja muutama lisäsäkeistö ja lisäksi 14 suomennosta sekä uudistuksia ja muokkauksia 164 virressä. Virsikirjan toimituslaulujen joukossa on 26 Rauhalan kokonaan tai osittain kirjoittamaa virttä.
Yksityiselämä

Rauhalalla on vaimonsa Leenan (o.s. Tulkki) kanssa kymmenen lasta. Kirjailija Pauliina Rauhala on hänen miniänsä.
Teokset

Tähän päättyy kesä.  Helsinki:  Otava, 1967.
Joki virtaa nyt eikä liiku.  Helsinki:  Otava, 1969.
Kuuntelen sydämeni ääntä.  Helsinki:  Otava, 1971.
Lumen ja auringon välissä.  Helsinki:  Otava, 1973.  ISBN 951-1-00392-5
Meren läheisyys.  Helsinki:  Otava, 1975.  ISBN 951-1-02070-6
Sade ja elämä, jäljittelettömän runsas.  Helsinki:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-04082-0
Valossa näkyy kirjoitus (runot 1967–1976).  Helsinki:  Otava, 1977.  ISBN 951-1-04243-2
Lähellä pyhää aamua.  Oulu:  Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys, 1979.  ISBN 951-9422-21-8
Ikkuna rohkeuteen.  Helsinki:  Otava, 1981.  ISBN 951-1-06534-3
Ruoko ja liekki saavat elää.  Oulu:  Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys, 1983.  ISBN 951-9422-47-1
Hiljaisuus on avara huone.  Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-08159-4
Kemi – Meren ja jään kaupunki.  Kemin kaupunki, 1985.
Jos kuulisin veden heräävän.  Helsinki:  Otava, 1987.  ISBN 951-1-09222-7
Purjeiden nopeat varjot.  Helsinki:  Otava, 1989.  ISBN 951-1-10997-9
Kemi. Talven ja meren kaupunki.  (Valokuvat: Pekka Antikainen)  Kemi:  Kemin kaupunki, 1990.  ISBN 951-95811-3-8
Tänä yönä puun kirkkaus.  Helsinki:  Otava, 1992.  ISBN 951-1-12403-X
Taivas käsissä sykkii.  Oulu:  Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys, 1993.  ISBN 951-8940-32-0
Jos Sinut ymmärtäisin.  Helsinki:  Otava, 1995.  ISBN 951-1-14001-9
Kuljen lähteitä lähellä (runovalikoima).  Oulu:  Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys, 1996.  ISBN 951-8940-67-3
Enemmän kuin tuhat väitettä.  Helsinki:  Otava, 1998.  ISBN 951-1-15042-1
Kirkas lumi, jäljetön.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16845-2
Aalto, Kirsi & Rauhala, Niilo & Remes, Ulla: Sinua kantavat ikuiset käsivarret. Sairaan rukouskirja.  Helsinki:  Kirjapaja, 2000.  ISBN 951-625-692-9
Vedet puhuvat läpi elämän.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18278-1
Kyllä kelpaa. Säkeitä olemisen rosoista ja rikkaudesta.  (Kuvitus: Minna Kosunen)  Helsinki:  Kirjapaja, 2003.  ISBN 951-625-907-3
Aavistus ja ihme.  Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20169-7
Kirkastat armon riemuksemme. Kirkkovuoden jumalanpalvelusten päivän virsien sanomaa. Pohjan Väylä, 2005. ISBN 952-5271-37-4.
Tule, piirretään maailma.  (Kuvittanut Kikka Nyrén)  Helsinki:  Kirjapaja, 2007.  ISBN 978-951-607-418-7
Kirkkailla vesillä. Sanoja sydämeltäni.  Helsinki:  Kirjapaja, 2008.  ISBN 978-951-607-594-8
Sana koskettaa sanaa.  Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23879-9
Hän ei väisty viereltäsi. Pientä puhetta sairaille.  Helsinki:  Kirjapaja, 2009.  ISBN 978-951-607-929-8
Auringonsiipi (runovalikoima).  Mäntykustannus, 2010.  ISBN 978-952-5712-35-3
Tähtiä taivaan nurmikolla (runovalikoima).  Helsinki:  Kirjapaja, 2011.  ISBN 978-952-247-003-4
runot Niilo Rauhala, maalaukset Ulla Remes: Pilvi, jossa aurinko pesii.  Mäntykustannus, 2012.  ISBN 978-952-5712-77-3
Näen mitä haluan nähdä. Helsinki: Otava, 2013. ISBN 978-951-1-26926-7.
Jätä toivon viesti, jätä valojuova (kokoelma juhlarunoja). Kemi: Atrain Kustannus, 2016. ISBN 978-952-315-216-8.
Virsiä

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa
33 Kun kansa yössä vaeltaa
88 Lensi maahan enkeli (4. säk.)
248 Jeesus, joka lempeänä
49 Pois kirkas suvi kulkee
263 Vuorella Kristus kirkastui (3. säk.)
395 Jo ennen syntymääni
396 Käyn kohti sinua (Sarah Adamsin tekstin pohjalta)
466 Oi Herra, kaiken luoja
468 Syliisi hellään sulje
470 Kirkkaat riemun äänet soivat
473 Kaikki katsovat sinua, Herra (2. säk.)
476 Kun päivä laskee Emmauksessa
479 Sinussa, Kristus, luotiin kerran
507 Herra, lahjanasi sain
528 Luoksemme päivät menneet
576 Maa hohtaa lumivaipassansa
582 Jos maatamme ei rakenna (7. säk.)
604 Oi Herrani, kun matkani käy kuolemaan
721 Armahda meitä, Herra Jumalamme!
723 Jumalan on kunnia korkeuksissa
727 Me ylistämme Jumalaa
728 Sinulle kiitos, kunnia
729 Isä, Kaikkivaltias
731 Me tunnustamme kaiken Luojan
735 Pyhä, pyhä, pyhä! kaikuu kaikki maa
739 Jumalan Karitsa, pelasta
751 Soikoon kiitos Jumalalle
753 Herrani suuruutta nyt ylistän
806 Otsaani ja rintaani
816 Luoja teidät loi
825 Armo suuren Jumalamme
830 Oi saavu, Herra, kotiimme
832 Siunaa, Herra, kotiamme (2. säk.)
835 Kun Hengen tuuli tuulee
838 Sinulta me, Isä taivaan (2. säk.)
842 Herra, sinun pyhyytesi (2. säk.)
843 Sinä, seurakunnan Herra (2. säk.)
845 Jumalamme, sinä yksin (2. säk.)
846 Korjuupäivän saapuessa (2. säk.)
847 Iloitsemme koulustamme (2. säk.)
848 Kiitos, Herra, elämästä (2. säk.)
849 Sinä, Herra, keskellämme (2. säk.)
850 Työ on lahja, tehtävämme (2. säk.)
851 Näkyvästi lippu meidät (2. säk.)
Ruotsin kirkon virsikirjassa
736 Kirkkaat riemun äänet soivat / Fröjdetoner klingar klara (ruots. Tarja Alatalo 1991)
Palkinnot

Kirjallisuuden valtionpalkinto 1974 ja 1988
Kirkon kirjallisuuspalkinto 1979
Lapin läänin taidepalkinto 1976
Kemin kaupungin taidepalkinto 1987
Pro Finlandia -mitali 1990
Suomen Valkoisen Ruusun Ritarikunnan 1. luokan ritarimerkki 2002
Mikael Agricolan risti 2010
Kirjallisuutta

Hakala, Raija: Kristillinen elämänkatsomus ja modernismin ihanteet : Niilo Rauhalan lyriikan tarkastelua.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999.  ISSN 0355-1768  (suomeksi)
Aiheesta muualla

Tuotanto (Arkistoitu – Internet Archive) Helsingin kaupunginkirjaston kirjailijatietokannassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Koverokoit

| Koverokoimaiset |
| --- | --- |
 Koverokoi (Schreckensteinia festaliella)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Koverokoimaiset Schreckensteinioidea
Heimo::  Koverokoit Schreckensteiniidae  Fletcher, 1929
Suvut
 Corsocasis  Schreckensteinia 
Katso myös
   Koverokoit Wikispeciesissä   Koverokoit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koverokoit (Schreckensteiniidae) on pieni perhosheimo ja koverokoimaisten yläheimon (Schreckensteinioidea) ainoa heimo. Sen kahteen sukuun kuuluu yhteensä kahdeksan pientä perhoslajia. Aikaisemmin heimo on ollut yhdistettynä kehrääjäkoimaisiin sekä yläheimoon Copromorphoidea, mutta toukkien ja koteloiden anatomiset piirteet viittaavat sen olevan pikemminkin lähellä outokoimaisia.
Koverokoilajien takimmaisen jalkaparin säärissä on tunnusomaisesti pitkiä ja jäykkiä sukasia. Kaikki lajit ovat pieniä perhosia, joiden siivet ovat kapeat, suipot ja siipiväli vaihtelee 10–12 mm. Siivet ovat yksiväriset tai niissä on pitkittäisjuovia. Naaraan etu- ja takasiipeä yhdistävässä frenulumissa on ainoastaan yksi oka. Pistesilmät ja chaetosemat puuttuvat. Lepäävä perhonen pitää takaraajojaan sivuille levitettynä, jolloin säärten sukaset näkyvät hyvin.
Toukat elävät ravintokasvilla vapaina ja syövät lehdet jokseenkin kokonaan lehtisuonia lukuun ottamatta. Niillä on hyvin ohuet vatsajalat. Kotelo sijaitsee kupolimaisen, kanaverkkoa muistuttavan kotelokopan sisällä ja ryömii ulos sitä ympäröivästä kotelokopasta ennen aikuisen perhosen kuoriutumista käyttäen apunaan takaruumiin jaokkeiden pitkiä sukasia.
Heimon lajeista koverokoi (Schreckensteinia festaliella) on vieraslajina levinnyt lähes kaikkialle ja sitä tavataan Suomessakin. Muut Schreckensteinia-suvun viisi lajia esiintyvät holarktisella tai neotrooppisella alueella. Suvun Corsocasis kolme lajia elävät Aasiassa.
Aiheesta muualla

Tree of Life Web Project (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q136814  Wikispecies: Schreckensteiniidae  BAMONA: Schreckensteiniidae  BioLib: 17308  BOLD: 653  BugGuide: 113965  CoL: G3W  EoL: 898  EPPO: 1SCHRF  Fauna Europaea: 5295  Fauna Europaea (new): b473953c-2baf-462a-be45-86e8fcbe8b84  GBIF: 8865  iNaturalist: 345534  IRMNG: 110869  ITIS: 693977  NBN: NBNSYS0000160951  NCBI: 687154  Open Tree of Life: 404001
Matti Remes (kirjailija)

| Matti Remes |
| --- | --- |
 Matti Remes Helsingin kirjamessuilla vuonna 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. helmikuuta 1955 (ikä 70) Mänttä
Kansalaisuus:   Suomi
Kirjailija
Tuotannon kieli: Suomi
Tyylilajit:  rikoskirjallisuus
Esikoisteos:  Tappotanssi (2003)
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Matti Remes (s. 21. helmikuuta 1955 Mänttä) on suomalainen kirjailija ja graafikko. Remes asuu perheineen Espoon Tapiolassa.
Remes kirjoitti ylioppilaaksi Mäntän yhteiskoulusta 1975 ja valmistui Mainosgraafikkojen koulusta 1980. Hän on suunnitellut mainontaa ja pakkauksia yritystensä Mainostoimisto Matti Remes Oy ja Designtoimisto Packart Oy puitteissa.
Remes on julkaissut useita rikosromaaneja. Kirjojen päähenkilö on Ruben Waara -niminen mies, jolla on aikuinen tytär ja hänen kauttaan kaksi pientä lastenlasta. Kirjojen tapahtumat sijoittuvat Hankoon.
Remes on julkaissut kymmenen pilapiirroskirjaa ja hänen pilapiirroksiaan on julkaistu useisa lehdissä ja Suomen lisäksi myös Yhdysvalloissa ja Englannissa.
Matti Remes sekoitetaan usein kirjailija Ilkka Remekseen: "Olen usein tilanteessa, jossa minun luullaan olevan Ilkka Remes".
Teokset > Romaanit

Tappotanssi.  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2500-9
Verenpunainen spiraali.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-2920-9
Tappava tuliainen.  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3269-2
Islantilainen syleily.  Helsinki:  Tammi, 2006.  ISBN 951-31-3542-X
Vain muutaman neliön tähden.  Helsinki:  Tammi, 2007.  ISBN 978-951-31-3805-9
Sukellus.  Helsinki:  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-4744-0
Pako.  Helsinki:  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-6280-1
Tappaja.  Helsinki:  Tammi, 2013.  ISBN 978-951-31-7126-1
Regatta.  Helsinki:  Tammi, 2016.  ISBN 978-951-31-9036-1
Norjalainen tyttöystävä.  Helsinki:  Tammi, 2021.  ISBN 978-952-04-2650-7
Viittä vaille kuollut. Helsinki: Tammi, 2023. ISBN 978-952-04-5026-7
Teokset > Pilapiirroskokoelmat

Pallonenät kotona.  Espoo:  Casper-kustannus, 1995.  ISBN 952-90-6851-4
Remes, Matti & Seppänen, Pekka: Supistuksia. Poliittisia pilapiirroksia ja vitsejä julkkiksista ja maailman tapahtumista.  Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16364-7
Sänky. Terapeuttinen parisuhdekirja.  Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-15656-X
Remes, Matti & Seppänen, Pekka: Bakteeri.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16505-4
Akateeminen seksikirja. Älyllisen monitasoista ja oivaltavaa pilapiirroshuumoria.  Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-17134-8
Remes, Matti & Seppänen, Pekka: Golf kärpänen. Pilapiirroshuumoria golffareista.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-17906-3
Remes, Matti & Seppänen, Pekka: Pari suhdetta. Kun mikään ei riitä. Pilapiirroshuumoria parisuhteesta.  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19254-X
Aiheesta muualla

Matti Remeksen kotisivut
Dmitri Kozlov (kenraali)

Dmitri Kozlov
Dmitri Timofejevitš Kozlov (ven. Дми́трий Тимофе́евич Козло́в; 22. lokakuuta 1896 Razguljaika – 6. joulukuuta 1967) oli neuvostoliittolainen sotilaskomentaja. Kozlov otti osaa muun muassa Venäjän sisällissotaan, talvisotaan sekä suureen isänmaalliseen sotaan.
Ura

Kozlov syntyi nykyisellä Nižni Novgorodin alueella. Hän liittyi vapaaehtoisesti puna-armeijaan 15. kesäkuuta 1918 ja osallistui Venäjän sisällissotaan pataljoonaan ja rykmentin komentajana. Kozlov valmistui sota-akatemiasta vuonna 1928 ja toimi vuoden 1930 jälkeen muun muassa 44. divisioonan komentajana sekä Kiovan sotilaspiirin 8. armeijakunnan komentajana. Kozlov oli vuosina 1938–1939 puna-armeijan sota-akatemian yleisen taktiikan opettaja.
Kozlov osallistui talvisotaan ja toimi Neuvostoliiton 8. armeijassa armeijakunnan komentajana. Hänet oli nimitetty 8. armeijan 1. armeijakunnan komentajaksi 23. joulukuuta 1939, ja hän johti sitä talvisodan loppuun saakka. Talvisodan jälkeen Kozlov oli Odessan sotilaspiirin komentajan sijainen ja 1941 Taka-Kaukasian sotilaspiirin komentaja. 
Suuressa isänmaallisessa sodassa vuosina 1941–1945 Kozlov oli Taka-Kaukasian rintaman komentajan sijaisena. Hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi 19. tammikuuta 1943.
Sotien jälkeen Kozlov toimi eri sotilaspiireissä komentajan sijaisena. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta sairauden takia 28. kesäkuuta 1954, ja kuoli vuonna 1967.
Redjoen kapina

Redjoen kapina (engl. Red River Rebellion tai Red River Resistance) oli vuonna 1869 Red River Colonyssä tapahtunut métis-kansan kapina Kanadan hallitusta ja sen maanomistuspolitiikkaa vastaan. Kapinan johtajana toimi Louis Riel, joka perusti itsenäisen väliaikaishallituksen säätämään lakeja estääkseen Kanadan pyrkimyksiä alueen liittämisestä omaan alueeseensa. Alue sijaitsee nykyisessä Manitoban provinssissa, Winnipegin kaupungin alueella.
Kapina oli vuonna 1867 perustetun Kanadan liittovaltion parlamentin ensimmäinen kriisi. Kanadan valtio hankki omistukseensa Hudson’s Bay Companyn omistaman Rupertinmaan, jonka alueella silloinen Red River Colony sijaitsi, ja nimitti alueen kuvernööriksi englanninkielisen William McDougallin. Hänen toimiaan vastusti suurin osa Red River Colonyn asukkaista, jotka olivat enimmäkseen ranskankielisiä métisejä. Useista varoituksista huolimatta McDougall kokosi maanmittausryhmän jakaakseen maan englantilaisen järjestelmän mukaisesti. Métis-joukko johtajanaan Louis Riel esti McDougalin pääsyn alueelle ja aloitti suorat neuvottelut Kanadan hallituksen kanssa tarkoituksenaan autonomisen Assiniboian provinssin perustaminen.
Kapinan aikana joukko itsenäisyyspyrkimyksiä vastustaneita englantilaisia vangittiin väliaikaishallituksen vastustamisesta joukossaan oranialaisveljeskunnan jäsen Thomas Scott. Scott tuomittiin kuolemaan toimistaan kapinan aikana, eikä Riel myöntänyt armahdusta huolimatta Scottin kuolemantuomion voimakkaasta kritiikistä englantilaisten keskuudessa. Väliaikaishallitus ja Kanada pääsivät 1870 sopimukseen alueen asukkaiden oikeuksista. Kanadan hallitus sääti Manitoba Act -lain, jolla nykyinen Manitoban provinssi perustettiin ja joka liittyi Kanadan liittovaltioon. Laki turvasi myös ranskan kielen erityisaseman provinssin kouluissa sekä uskonnonvapauden.
Lain tultua voimaan Kanadan hallitus lähetti alueelle sotilasosaston turvatakseen rauhan säilymisen alueella. Eversti Garnet Wolseley johti sotilasosastoa, joka koostui kanadalaisista ja brittiläisistä sotilaista. Retkikunta tunnetaan nimellä Wolseleyn retkikunta (Wolseley Expedition tai Red River Expedition). Sotilasosaston matkan aikana monet Ontarion kansalaiset osoittivat mieltään Thomas Scottin teloituksen johdosta ja vaativat retkikuntaa vangitsemaan Rielin. Hän kuitenkin pakeni Yhdysvaltoihin ennen retkikunnan saapumista. Retkikunnan saapuminen myös merkitsi virallisesti Redjoen kapinan päättymistä.
Taustaa

1860-luvulla Red River Colony koki suuria muuttopaineita uusien siirtolaisten takia. Alueen asukkaat koostuivat suurimmaksi osaksi ranskan- ja michifinkielisistä métiseistä, pienestä joukosta englanninkielisiä anglométisejä sekä skotlantilaisista presbyteereistä. Alueelle virtasi Ontariosta suuri joukko englanninkielisiä protestantteja. Suurin osa näistä uusista siirtolaisista ei kunnioittanut métisien kulttuuria ja oli vihamielisiä katolisen kirkon jäseniä kohtaan. Samaan aikaan alueelle muutti joukko yhdysvaltalaisia ja heidän pyrkimyksenään oli alueen liittäminen osaksi Yhdysvaltoja.
Uskonnolliset, nationalistiset, rasistiset ja poliittiset kiistat sekä yhdysvaltalaisten laajennusmielisten pyrkimykset kiristivät alueen asukkaiden välejä, kun samaan aikaan Yhdistynyt kuningaskunta ja Kanada neuvottelivat Hudson's Bay Companyn omistaman Rupertinmaan siirtämisestä Kanadan hallintaan. Neuvottelut johtivat Rupert's Land Act -lain säätämiseen vuonna 1868. Laissa määriteltiin ehdot alueen omistusoikeuden siirtämiseksi. Kanadan valtio osti Rupertinmaan 1. joulukuuta 1869, mutta alueen asukkaiden maaoikeudet ja poliittiset vaikutukset olivat selvittämättä.
Kauppaneuvottelujen päätyttyä liikenneministeri William McDougall ja poliitikko George-Étienne Cartier lähettivät maanmittausryhmän Redjoen alueelle jakaakseen maan englantilaisen neliskulmaisen mallin mukaan. Muun muassa roomalaiskatolinen piispa Alexandre Taché, Rupertinmaan anglikaaninen piispa Robert Machray ja Hudson's Bay Companyn kuvernööri William Mactavish varoittivat McDougallia maanjaon aiheuttavan vihamielisyyksiä. Eversti John Stoughton Dennisin  johtama maanmittausryhmä saapui paikalle 20. elokuuta 1869 ja kohtasi erittäin suurta vastustusta métisien keskuudesta. Paikallisella väestöllä ei ollut omistusoikeutta maahan, vaan maankäyttöoikeus oli jaettu Ranskasta periytyvällä seigneurial-järjestelmällä, jossa Ranskan kuningas omisti maan ja maa-alueilla oli tilanomistaja, joka edelleen jakoi alueen tilallisille pitkinä maakaistoina. Englantilaiset suosivat neliskulmaista maanjakoa.  Paikalliset asukkaat kokivat tämän ja kasvavan siirtolaismäärän uhaksi heidän maaoikeuksilleen ja pelkäsivät menettävänsä maatilansa.
Väliaikaishallitus

Ottawassa kenraalikuvernööri John Young oli pääministeri Macdonaldin suostumuksella luvannut armahtaa 6. joulukuuta kaikki Redjoen kapinoitsijat, jotka laskevat aseensa. Hän lähetti siirtokuntaan abbé Jean-Baptiste Thibaultin ja Charles-René d’Irumberry de Salaberryn neuvottelemaan rauhasta, mutta ei antanut heille valtuuksia neuvotella Kanadan nimissä. Pääministeri lähetti siirtokuntaan myös Hudson's Bay Companyn edustajan Donald Alexander Smithin laajemmilla valtuuksilla.
27. joulukuuta John Bruce erosi väliaikaishallituksen presidentin virasta ja Louis Riel valittiin hänen seuraajakseen. 5. tammikuuta 1870 Riel, de Salaberry ja Thibault neuvottelivat tuloksettomasti. Riel jatkoi neuvotteluja Smithin kanssa seuraavana päivänä. Smith totesi, että osapuolet ovat liian kaukana toisistaan, eikä nähnyt neuvottelujen etenevän, joten hän päätti keskustella kansalaisten kanssa julkisissa kokouksissa. Smith kutsui asukkaat koolle 19. ja 20. tammikuuta ja yritti vakuuttaa heidät Kanadan valtion pyrkimyksien kannattajiksi. Riel kutsui koolle oman kokouksensa, jossa määrällisesti tasan jakautuneet englantilaiset (20) ja ranskalaiset (20) pääsivät sopuun ehdoista ja oikeuksista, jotka he esittäisivät Ottawan neuvottelijoille. Tämän listan pohjalta kuusi edustajaa laati yksityiskohtaisemman ehdotuksen. 7. helmikuuta Riel toi uuden ehdotuksen Smithin, de Salaberryn ja Thibaultin nähtäväksi. Osapuolet hyväksyivät sen lähetettäväksi Ottawaan hallituksen hyväksyttäväksi. Riel ehdotti myös väliaikaishallituksen uudelleenjärjestämistä tasapuolisemmaksi molempien kielten edustajien kesken. Ehdotus hyväksyttiin 10. helmikuuta ja vaaleilla valitut 12 englanninkielistä ja 12 ranskankielistä edustajaa valittaisiin hallitukseen.