Uranuksen tutkimus
Tutkimus > Voyager 2

Uranusta on tutkittu lähietäisyydeltä ainoastaan Nasan Voyager 2 -avaruusluotaimella. Ennen sen ohilentoa planeetasta tiedettiin melko vähän. Voyager 2 laukaistiin 20. elokuuta 1977 Floridasta Cape Canaveralin laukaisualustalta Launch Complex 41:stä. Uranuksen erikoisen akselin kallistuman takia tutkijat eivät olleet varmoja siitä, mitä planeetalta löydettäisiin. Luotain lensi Uranuksen ohi 24. tammikuuta 1986, mutta se oli aloittanut planeetan tutkimisen jo 4. marraskuuta 1985 ottamalla ajastettuja videoita planeetasta ja sen kuista. Uranuksen vähäisen auringon valon takia Nasa teki muutoksia luotaimen kuvaustekniikkaan kuvien laadun parantamiseksi. Ennen ohilentoa Nasa myös päivitti maanpäällisiä luotaimen signaalien vastaanottoasemien herkyyttä. Voyager 2 löysi 30. joulukuuta 1985 sen ensimmäisen uuden kuun Uranukselta, Puckin. Vain kolme päivää ennen varsinaista kuuden tunnin ohilentoa Nasan Jet Propulsion Laboratoryssa saatiin ratkaistua vika Voyager 2:n kuvausjärjestelmässä, joka tuotti epäselviä kuvia. 11 tuntia ennen ohilentoa luotain saapui Uranuksen magnetosfääriin. Kuuden tunnin ohilennon aikana luotain kuvasi Uranuksen monia kuita läheltä. Luotain oli lähimmillään 81 500 kilometrin etäisyydellä Uranuksen yläilmakehästä. Uranuksen tutkinnan aikana luotain havaitsi:
11 uutta kuuta (Puck, Portia, Juliet, Cressida, Rosalind, Belinda, Desdemona, Cordelia, Ofelia ja Bianca). (13 vuotta luotaimen ohilennosta Voyger 2:n vanhoista kuvista havaittiin Perdita).
kaksi uutta rengasta.
renkaiden olevan suhteellisen nuoria, viitaten niiden mahdollisesti olevan jäänteitä kuusta, joka repeytyi Uranuksen painovoiman vaikutuksesta tai hajosi törmäyksessä toiseen kappaleeseen. Luotain tutki kaikkia yhdeksää ennen Voyager 2:n ohilentoa tunnettua rengasta.
Voyager 2:n Uranuksen ohilentoUranuksen renkaat selkeästi eroavat Jupiterin sekä Saturnuksen renkaista.
magneettikentän, joka ei ole linjassa Uranuksen pyörimisakselin kanssa toisin kuin muilla planeetoilla, joiden magneettikenttää oltiin aiemmin mitattu.
Magneettikentän vahvuus Uranuksella on samankaltainen kuin Maalla. Sen voimakkuus vaihtelee Uranuksen eri alueilla, koska magneettikenttä ei ole planeetan keskellä. Erikoinen suuntaus viittaa kentän olevan syntynyt syvällä Uranuksen sisällä, missä paine on tarpeeksi korkea muuttamaan veden sähköä johtavaksi.
magnetosfäärin hännän suuntaavan Auringosta poispäin, olevan noin 10 miljoonaa kilometriä pitkä ja olevan muodoltaan pitkä ja kaarevainen.
pilviä planeetan etelänavalla. Suurin osa planeetan pilvikerroksista oli ohilennon aikana sumukerroksen peitossa. Voyager 2:n väärävärikuvat paljastivat Uranuksen ilmakehästä pilviä.
Sumukerroksen havaittiin säteilevän suuria määriä ultraviolettivaloa.
planeetan ilmakehästä tuulen, jonka huippunopeudeksi luotain mittasi 724 kilometriä tunnissa.
viitteitä mahdollisesta noin 800 kilometrin syvyydessä kiehuvasta merestä planeetan pilvikerroksen alapuolella.
planeetan pyörivän akselinsa ympäri 17 tunnin ja 14 minuutin välein.
säteilyvyöhykkeitä, jotka olivat noin 100 kertaa heikompia kuin tutkijat olivat olettaneet. Säteilyvyöhykkeiden havaittiin olevan samankaltaisia kuin Saturnuksella. Säteilyn voimakkuus on saattanut vaikuttaa Uranuksen sisäisten kuiden sekä sisäisten renkaiden väriin.
planeetalta lämpötiloja alle –214 celsiusasteen.
Uranuksen kuiden tarkkoja pinnanmuotoja ja merkkejä niiden aiemmasta geologisesta aktiivisuudesta.
Mirandan ohi luotain lensi erittäin läheltä saaden todella tarkkoja kuvia pinnasta muihin kuihin verrattuna. Kuun pinnalla havaittin olevan syviä kanjoneita (syvimmillään 20 km), halkeamia, vanhan sekä uuden pinnan koostumuksia sekä juovia. Erään teorian mukaan kuu on saattanut hajota piennemmiksi osiksi ja muodostua uudelleen luoden Mirandalle nämä geologiset ominaisuudet. Toisen teorian mukaan geologiset piirteet ovat voineet syntyä asteroidien törmäyksissä.
Luotaimen ottamista Titanian kuvista paljastui kuun pinnalla olevan runsaasti törmäyskraattereita sekä kanjoneita. Suurin luotaimen kuvaama törmäyskraatteri on yli 300 kilometriä leveä ja suurin kanjoni 1 500 kilometriä pitkä. Titanian pinnan muodot viittaa aikaisempaan tektooniseen toimintaan.
Arielin pinta on mahdollisesti nuorin sekä kirkkain viidestä Uranuksen suurimmasta kuusta.
Umbrielin ja Oberonin tumma pinta viittaa vanhaan ja vähäiseen geologiseen aktiivisuuteen kuiden pinnoilla.
Voyager 2 tutki kuita sen ultraviolettispektrometrillään ja havaitsi kuiden pinnalta vuotavan kaasuja avaruuteen.
Voyager 2 käytti höydykseen Uranuksen painovoimalinkoa saaden lisää nopeutta. Luotain sai päätökseen Uranuksen ja sen kuiden tutkinnan 25. helmikuuta 1986. Tutkinnan aikana luotain oli ottanut yli 7 000 kuvaa. Seuraavaksi luotain suuntasi kohti Neptunusta, jonka luotain ohitti 1989. Voyager 2 on matkannut ulos Aurinkokunnassa ja on tähtienvälisessä avaruudessa.