stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pieni-Musta (Saarijärvi)

| Pieni-Musta |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Saarijärvi
Koordinaatit:  62°34′44″N, 24°58′06″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Mahlunjärven alue (14.62)
Laskujoki:  Konttijoki Mahlunjärveen 
Järvinumero:  14.625.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  200,1 m  
Pituus:  460 m  
Leveys:  220 m  
Rantaviiva:  1,629 km  
Pinta-ala:  6,119 ha  
Tilavuus:  0,0002744 km³ 
Keskisyvyys:  4,48 m  
Suurin syvyys:  10,2 m  
Saaria:  2 
 fiPieni-Musta 
Pieni-Musta  on Keski-Suomessa Saarijärvellä  Kulhanvuoren lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 460 metriä pitkä, 220 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 6,1 hehtaaria. Lammella on kartan mukaan kaksi saarta. Lammen tilavuudeksi on saatu 274 400 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 4,5 metriä ja suurin syvyys on 10,2 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,6 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Mahlunjärven alueella (14.62), jonka Konttijoen valuma-alueeseen (14.625) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 200,1 metriä mpy.
Seututie 381

|  > Varpasentie, Mäntyharjuntie |
| --- | --- |
 Seututie 381 Mäntyharjun keskustassa.
Maa:  Suomi
Tieluokka:  seututie
Omistaja:  Suomen valtio
Tienpitäjä:  Väylävirasto
Pituus:  32 km
Alkupiste:  Mäntyharju
Päätepiste:  Kauria, Suomenniemi, Mikkeli (32 km)
Päällyste:  asfaltti
Kaistaluku:  2
Seututie 381 on Etelä-Savossa kulkeva seututie. Tie kulkee Mäntyharjulta Kaurialle lähelle Mikkelin Suomenniemeä. Tien avulla Mäntyharjulta pääse sujuvasti valtateille 15 ja 13. Tien pituus on noin 32 kilometriä.
Reitti ja tieyhteydet

Mäntyharju (st 368)
Varpanen (yt 4173)
Rantti (vt 15)
Kauria (vt 13)
Petrus Kähkönen

Petrus Kähkönen (s. 1987) on suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hän esiintyy sekä teatterissa että televisiossa. Hänet kiinnitettiin vakituiseksi näyttelijäksi Helsingin Kaupunginteatteriin elokuussa 2011. Hän näytteli Venlalla sekä Kultainen TV -palkinnolla palkitussa sarjassa Helppo elämä. Hän myös jälkiäänittää animaatioelokuvia sekä piirrettyjä.
Tausta

Kähkönen syntyi muusikkoperheeseen ja aloitti sellon soiton 4-vuotiaana. Kuoro, piano ja rummut astuivat kuvaan peruskoulussa. Hän opiskeli Sibelius-lukiossa ja Lahden ammattikorkeakoulussa musiikkiteatteria.
Produktiot

Pikku-Taikahuilu (Vantaan ooppera 1993–2004) – 3. Poika / Ensemble
Albert Silli (Vantaan ooppera 1999–2000) – Harry
Ennen kuin me kaikki olemme hukkuneet (Kansallisooppera 2000) – Saku
Lentävä hollantilainen (Savonlinnan oopperajuhlat 2003) – Ensemble
Turandot (Savonlinnan oopperajuhlat 2003) – Ensemble
Honk! – Musikaali (Aleksanterin teatteri 2006) – Rupisammakko
Tick, tick... BOOM! (Kulttuuriareena Gloria 2006) – Michael
Viulunsoittaja katolla (Aleksanterin teatteri 2007 – 2008) – Ensemble
Altar Boyz (Aleksanterin teatteri 2008) – Aabraham
Spring Awakening (Helsingin Kaupunginteatteri 2009) – Moritz Stiefel
High School Musical 2 (Helsingin Kaupunginteatteri/Savoy-teatteri 2009) – David / us/Troy
Savoyn tanssiaiset (Keravan ooppera ry 2009) – Celestine Formant
Fame – Tie tähtiin (Lahden Kaupunginteatteri 2010) – Ensemble
Wicked (Helsingin Kaupunginteatteri 2010) – Ensemble
Next to Normal (Helsingin Kaupunginteatteri 2010-2011) – Henry
Rent (Suomen Musiikkiteatteriensemble 2011) – Roger
Vastanaineet (Helsingin Kaupunginteatteri 2011) – Gerald Forbes
Striking 12 (Helsingin Kaupunginteatteri 2011) – Petrus/useita hahmoja
Viulunsoittaja katolla (Helsingin Kaupunginteatteri 2012) – Ensemble / us/Motel Kamzoil
Hamlet (Helsingin Kaupunginteatteri 2012) – Ensemble
Tohtori Zivago (Helsingin Kaupunginteatteri 2012) - Yanko, ensemble
Kuinka menestyä vaivatta liike-elämässä (Helsingin Kaupunginteatteri 2013) - Jenkins, ensemble
Tarzan -musikaali (Helsingin Kaupunginteatteri 2014) - Tarzanin isä, male voice, ensemble
Peppi Pitkätossu (Helsingin Kaupunginteatteri 2015) - Tommi
Billy Elliot – Tony Elliot
Vampyyrien tanssi (Helsingin Kaupunginteatteri 2016) – Alfred
"Shrek-jättimusikaali" (Helsingin Kaupunginteatteri 2016)  – Shrek
Kirka- Surun pyyhit silmistäni (Helsingin Kaupunginteatteri/Peacock-teatteri 2017)  – Remu Aaltonen, ensemble
Suomen hauskin mies (Helsingin Kaupunginteatteri 2017) - Aulis
Kinky Boots- Rakkauden Asialla (Helsingin Kaupunginteatteri 2018-2019)  – Charlie Price
Kaasua, komisario Palmu! (Helsingin Kaupunginteatteri 2018)  – etsivä Kokki
Notre Damen Kellonsoittaja (Tampereen Teatteri 2019-2020)  – Quasimodo
Hamlet-Rock Musikaali(Tampereen Työväen Teatteri 2020-2021) - Rosencrantz/Guildenstern
Kinky Boots- Rakkauden asialla (Tampereen Työväen Teatteri 2020-2022) - Charlie Price
Anastasia (Tampereen Teatteri 2022-2023) - Dimitri
Ilta pilalla -revy (Suomen komediateatteri 2023) - Useita hahmoja
Televisio

Maailma on valmis – Oliver
Harvoin tarjolla – Nuorukainen
Helppo elämä – Eetu
Piitimenjoen vesistö

Ruotsin päävesistöalueet
Piitimenjoen Benbryteforsen
Piitimenjoen vesistö (ruots. Piteälvens avrinningsområde, vesistöaluetunnus 13) muodostuu Pohjanlahden perämereen laskevan Piitimenjoen (ruots. Piteälven) ja sen sivujokien yhteisestä valuma-alueesta, jonka kokonaispinta-ala on 11 285 neliökilometriä. Se on yksi Ruotsin päävesistöalueista ja sen valuma-alue sijaitsee lähes kokonaan Ruotsissa ja pieneltä osin Norjassa. Vesistö on toistaiseksi suojeltu vesivoimarakentamiselta, vaikka pääuomassa sijaitseekin yksi vesivoimalaitos.
Pääuoma

| pääuoman osuudet> nimi | pääuoman osuudet> pituus (km) |
| --- | --- |
Piitimenjoki: 143
Övre Trollselet: 
Fätnajaure: 
Puoktjaure: 
Piitimenjoki: 3
Jäknajaure: 
Piitimenjoki: 5
Puoitasjaure: 
Piitimenjoki: 10
Vuollesavon: 
Pajjesuvvan: 
Piitimenjoki: 7
Mårsomjaure: 
Luttunjaure: 
Piitimenjoki: 2
Vuolvojaure: 
Saddajaure: 
Piitimenjoki: 4
Vuolle Måskejaure: 
Padje-Måskejaure: 
Piitimenjoki: 2
Skierfajaure: 
Tjeggelvas: 
Falehaure: 
Piitimenjoki: 3
Padjesavon: 
Viltok: 
Kuoddujaure: 
Sarta: 
Lulep Mäkak: 
Alep Mäkak: 
Piitimenjoki: 3
Vuojatsavon: 
Pieskehaure: 
Varvvekjåhkå: 21
Lähteet: 1 = 

Vesistön pääuomana on sen nimikkojoki Piitimenjoki. Joen kokonaispituus on 410 kilometriä ja se laskee Itämereen noin 5,3 kuutiokilometriä vettä vuodessa.
Vesistön valuma-alue

Vesistö jää kahden suuren vesistön Luulajanjoen vesistön (tunnus 9) ja Skelleftejoen vesistön (tunnus 20) väliin. Sen vedenjakajat eivät kuitenkaan ole yhteisiä vain näiden vesistöjen kanssa. Luulajanjoen vesistö seuraa sen vedenjakajaa Norjan rajalta lähes Perämerelle asti, jossa sijaitsee pieni Alterälvenin vesistö (tunnus 12). Vesistön lounaispuolella tilanne on moninaisempi. Norjan rajalta alkaen vedenjakaja on yhteinen ensin Skelleftejoen vesistön kanssa, sitten Kågeälvenin vesistön (tunnus 19), Byskeälvenin vesistön (tunnus 18) ja lopuksi Lillpiteälvenin vesistön (tunnus 14) kanssa. Lisäksi rannikolla on pienten purojen ja ojien valuma-alueita, joiden yhteispinta-ala on pieni. Ruotsin ja Norjan valtionraja seuraa vedenjakajaa niin, että Atlanttin laskevat vesistöt jäävät yleensä Norjan puolelle. Näin on nytkin Piitimenjoen valuma-alueen kanssa.
Vesistön valuma-alue > Valuma-alueen piirteitä

Valuma-alueen maaperän yleisimmät maalajit ovat moreeni (52,3 %), turve (14,7 %), kalliomaa (19,2 %), hiekka ja sora (1,3 %), multamaa (1,4 %), savimaa (0,1 %) ja jäätikköjokijäänteet (3,7 %), joiden lisäksi on vielä 7,3 % muita maalajeja. Alueen maankäyttöä esittävät maiden käyttöluokitukset, joiden mukaan alueella on metsämaita (63,1 %), soita ja kosteikkoja (10,9 %), kalliomaita (4,3 %), jäätiköitä (0,4 %), viljelymaita (0,3 %), taajamia ja pinnoitettuja alueita (0,2 %) sekä joutomaita (13,7 %). Näiden lisäksi on 7,2 % vesistöjä.
Vesistön valuma-alue > Virtaamia

SMHI on julkaissut tilastossaan Piitimenjokiin virtaamien päivittäiset keskivirtaamat vuosilta 1981–2013. Niiden mukaan joen suiston lähellä sijaitsevassa mittauspisteessä joen keskivirtaama (MQ) on 180 kuutiometriä sekunnissa (m³/s), keskiylivirtaama (MHQ) on 570 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) on 40,6 m³/s . Toisen lähteen mukaan joen keskivirtaama on 167 m³/s, keskiylivirtaama (MHQ) on 630 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) on 39 m³/s ja . Viereinen kaavio esittää SMHI:n julkaiseman tilaston kuukausittaisten keskivirtaamien arvoista lasketut keskiarvot. Sen mukaan kevättulva kestäisi huhtikuusta kesäkuuhun ja sen huippu ajoittuisi toukokuulle.
Vesistön valuma-alue > Sivujokia

Piitimenjoe pääuomalla on lukuisia sivujokia ja -puroja, jotka yhtyvät uoman eri osuuksille. Niistä merkittävimmät ovat Vistån, Varjisån, Abmoälven, Mattaureälven, Arvesjåkkå, Rappenjåkkå ja joki Låddaureen. Alla olevaan taulukkoon on koottu joitakin sivu-uomia siinä järjestyksessä, kuin ne tulevat alajuoksulta ylöspäin noustessa vastaan. Yhtymäkohdan etäisyys joenuusta ja pääuoman kohdan nimi on tiedettäessä mainittu.
| Sivu-uoman nimi   | Yhtyy Piitimenjoki (km suusta) | Pääuoman kohta   | Pituus (km)   | Virtaama (MQ m³/s)   | Valuma-alue (km²)   | Lähteet     |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kvarnbäcken |  | Piitimenjoki | 7 |  | 10 | 1,1,1,-,-,1 |
| Kyrkbyssundet |  | Piitimenjoki | 10 |  | 23 | 1,1,1,-,-,1 |
| Sågbäcken |  | Piitimenjoki | 6 |  | 14 | 1,1,1,-,-,1 |
| Borgforsälven |  | Piitimenjoki |  |  | 319 | 1,1,1,-,-,1 |
| Korsträskbäcken |  | Piitimenjoki | 11 |  | 114 | 1,1,1,-,-,1 |
| Stockforsälven |  | Piitimenjoki | 34 |  | 236 | 1,1,1,-,-,1 |
| Isträskbäcken |  | Piitimenjoki | 13 |  | 86 | 1,1,1,-,-,1 |
| Vistån |  | Piitimenjoki |  |  | 1 006 | 1,1,1,-,-,1 |
| Nedre Pansikån |  | Piitimenjoki | 30 |  | 82 | 1,1,1,-,-,1 |
| Övre Pansikån |  | Piitimenjoki | 19 |  | 82 | 1,1,1,-,-,1 |
| Varjisån | 61 | Piitimenjoki |  |  | 1 942 | 1,1,1,-,-,1 |
| Bölsmanån |  | Piitimenjoki | 4 |  | 44 | 1,1,1,-,-,1 |
| Grundträskbäcken |  | Piitimenjoki | 3 |  | 100 | 1,1,1,-,-,1 |
| Svanabäcken |  | Piitimenjoki | 7 |  | 46 | 1,1,1,-,-,1 |
| Ljusträskbäcken | 115 | Piitimenjoki |  |  | 218 | 1,1,1,-,-,1 |
| Abmoälven | 135 | Piitimenjoki |  |  | 1 132 | 1,1,1,-,-,1 |
| Tjipkobäcken | 172 | Puoitasjaure |  |  | 36 | 1,1,1,-,-,1 |
| Mattaureälven | 185 | Vuollesavon |  |  | 505 | 1,1,1,-,-,1 |
| Udtjabäcken |  | Piitimenjoki |  |  | 256 | 1,1,1,-,-,1 |
| Suoinakjåkkå |  | Vuolvojaure |  |  | 156 | 1,1,1,-,-,1 |
| Arvesjåkkå |  | Vuolvojaure |  |  | 445 | 1,1,1,-,-,1 |
| oja Sjiunjanjauresta | 243 | Padje-Måskejaure |  |  | 51 | 1,1,1,-,-,1 |
| Rappenjåkkå | 250 | Skierfajaure |  |  | 443 | 1,1,1,-,-,1 |
| Rissajåkkå | 270 | Tjeggelvas |  |  | 187 | 1,1,1,-,-,1 |
| Falesjåkkå | 294 | Falehaure |  |  | 63 | 1,1,1,-,-,1 |
| Njarkalisjåkkå | 308 | Kuoddujaure |  |  | 42 | 1,1,1,-,-,1 |
| Sartajåkkå | 314 | Sarta |  |  | 221 | 1,1,1,-,-,1 |
| joki Låddaureen | 321 | Alep Mäkak |  |  | 450 | 1,1,1,-,-,1 |
| Gállojåhkå |  | Varvvekjåhkå |  |  | 29 | 1,1,1,-,-,1 |

Lähteet: 1 =
Vesivoima

Vesistöön on ehditty rakentamaan yksi vesivoimalaitos Sikfors ennen kuin se rauhoitettiin vesivoimarakentamiselta. Se sijaitsee 21 kilometriä joensuusta Sikforsin kylässä ja samannimisen kosken yläpuolella. Voimalan alapuolella Sikforsenia jatkuu vielä 950 metriä ja alapuolella laajenee Vallidanin suvanto. Jokeen muodostunut patoallas, joka alkaa Trångforsenista, on vain kaksi kilometriä pitkä. Voimalan teho on 40 megawattia ja vuosituotanto on noin 185 gigawattituntia.
Käännös suomeksi
Sarıkamışin taistelu

Sarıkamışin taistelu oli Venäjän ja Osmanien valtakunta välinen taistelu, joka käytiin Kaukasuksen alueella ensimmäisen maailmansodan aikana vuodenvaihteessa 1914–1915. Turkkilaisten huonosti valmisteltu hyökkäys Venäjän hallitsemalle vuoristoalueelle epäonnistui pahoin ja johti lähes koko hyökkäysarmeijan tuhoutumiseen. Osmanisotilailla ei ollut talviolosuhteisiin soveltuvia varusteita, ja tuhannet heistä kuolivat kylmyyteen. Venäläisten menetykset olivat suhteellisen pienet. Taistelua kutsutaan joskus nimillä Sarıkamışh tai Sarıkamış, turkin kielillä Sarıkamış Faciası (”Sarıkamışin murhenäytelmä”).
Tausta ja valmistelut

Sarıkamış kuului Venäjän keisarikunnan Karsin alueeseen, jonka Venäjä oli vallannut Osmanien valtakunnalta Turkin sodassa 1877–1878. Osmanivaltakunnan sotaministeri Enver pašša uskoi, että Sarıkamışin kautta voisi edetä Venäjän Kaukasuksen hallinnolliseen keskukseen Tbilisiin asti ja siitä edelleen pohjoiseen muslimialueille.
Enver alkoi suunnitella hyökkäystä Sarıkamışiin, kun osmanit olivat Bergmannin offensiivissa onnistuneet 2. marraskuuta valtaamaan Köprüköyn kaupungin. Enver suunnitteli käyttävänsä kolmea armeijakuntaa, joita tukisivat saksalaisen Christian August Stangen johtamat joukot. Osmanien armeijakunnat kuuluivat Hasan İzzetin johtamaan kolmanteen armeijaan, ja hyökkäykseen osallistui arvioiden mukaan 75 000 – 95 000 miestä.
Saksalaisjoukkojen komentaja Otto Liman von Sanders piti Enverin suunnitelmaa haastavana, sillä joukot joutuisivat kulkemaan korkealla vuoristossa keskellä talvea. Hän piti operaatiota ”vaikeana ellei jopa täysin mahdottomana”. Hasan İzzet puolestaan huomautti, että sotilaat eivät olleet harjoitelleet talvista vuoristosotaa eikä heillä ollut tarvittavia kylmän sään varusteita. Enver pakotti İzzetin eroamaan ja otti armeijan suoraan johtoonsa. Joukkojen etenemistä nopeuttaakseen hän määräsi jättämään varusteista pois päällystakit ja teltat.
Taistelu

Sarıkamışin taistelut alkoivat 22. lokakuuta, jolloin Hafız Hakkın johtama kymmenes armeijakunta onnistui kiertämään venäläisten oikean sivustan. Joukot valtasivat seuraavana päivänä Oltun. Yhdeksäs armeijakunta puolestaan eteni kohti Sarıkamışia syvässä lumihangessa läpi vuoristosolien. Huonosti varustautuneista joukoista kuoli tuhansia kylmyyteen. Hakkın joukoistakin kuoli kolmannes heidän lähdettyään 25. joulukuuta Oltusta Allahuekbervuorten halki, jotta he voisivat yhdistyä yhdeksännen armeijakunnan kanssa. Samaan aikaan Stangen joukot valtasivat Ardahanin, mikä uhkasi venäläisten vetäytymisreittiä Karsiin.
Venäjän Kaukasuksen armeijan varakomentaja Aleksandr Myšlajevski saapui 24. joulukuuta Sarıkamışiin. Hän uskoi, että kaupunki olisi välittämössä vaarassa ja määräsi vetäytymisen. Esikuntapäällikkö Nikolai Judenitšin taivutti kuitenkin Myšlajevskin, sillä hän piti vetäytymistä mahdollisena katastrofina.
Yksi osmanien kymmenennen armeijakunnan divisioona hyökkäsi 29. joulukuuta Sarıkamışiin. Kaksi muuta divisioonaa alkoivat laskeutua kohti rautatietä, joka oli tarkoitus katkaista. Venäläiset tekivät vastahyökkäyksen, jolloin osmanit joutuivat vetäytymään. Turhautunut Enver päätti yöllisestä yllätyshyökkäyksestä, joka myös epäonnistui.
Venäläisten toinen Turkestanin armeijakunta järjestäytyi 30. joulukuuta Bardızin kylän yläpuolelle ja pystyivät sieltä hyökkäämään tykein osmanien tukikohtaan. Osmanien yhdeksännen armeijakunnan reitti Bardızista katkaistiin tammikuun 1. ja 2. päivän aikana. Taisteluista eloonjääneet antautuivat.
Kasakat ajoivat 3. tammikuuta Stangen joukot Ardahanista, ja Judenitš määräsi kaksi päivää myöhemmin tuhoamaan osmanien joukot Bardızissa. Osmanit saarrettiin kylään, jonka venäläiset valtasivat 11. tammikuuta. Venäläisten vastahyökkäys Sarıkamışista etelään puolestaan hajotti osmanien yhdennentoista armeijakunnan. Taistelut jatkuivat vielä 15.–17. tammikuuta, jolloin kymmenennen armeijakunnan osat yrittivät taistella Oltun lähellä kasakkoja vastaan.
Tappiot

Arviot tappioista vaihtelevat huomattavasti. Virallisen turkkilaisen käsityksen mukaan Sarıkamışin taisteluissa kaatui 23 000 miestä ja lisäksi yhdennentoista armeijakunnan alueella 10 000 miestä. Paleltumiin ja sairauksiin kuoli 20 000 sotilasta rintamalinjojen takana, ja 7 000 joutui sotavangiksi. Saksalaiskenraali Otto Liman von Sandersin mukaan sotaretkelle lähteneistä 90 000 sotilaasta palasi vain 12 000, ja Venäjän Kaukasuksen armeijan päämajoitusmestarin mukaan pelkästään Sarıkamışissa haudattiin 28 000 osmania. Venäläislähteiden mukaan osmanien kolmas armeija menetti 70 000 ja ranskalaisten mukaan peräti 90 000 miestä.
Venäläisten tappiot ovat useimpien lähteiden mukaan noin 20 000 miestä, vaikka turkkilaisen historiakirjoituksen mukaan tappiot kasvoivat 32 000 mieheen.
Jälkipyykki

Enver palasi 9. tammikuuta Konstantinopoliin, missä hän pyrki esittämään tapahtuneen lähinnä paikallisena takaiskuna. Osmanien tappio oli seurausta huonosti valmistellusta hyökkäyksestä sekä vaikeasta maastosta ja säästä. Enverillä ei ollut tarpeeksi reservejä, eikä joukoilla ollut riittävää huoltoa, joka olisi mahdollistanut toiminnan lumimyrskyissä melkein 3 000 metrin korkeudessa.
Enver syytti tappiosta Osmanien valtakunnan asevoimissa palvelleita armenialaisia, joiden hän väitti syyllistyneen maanpetokseen ja karkuruuteen. Hän jätti samalla mainitsematta, että myös turkkilaisia sotilaita karkasi huomattavia määriä. Enver onnistui herättämään Osmanien valtakunnan hallinnossa vainoharhaisuutta, joka lopulta johti armenialaisten kansanmurhaan.
Osmanien sotilaita talvivarusteissa.
Sarıkamışin taistelussa jäätyneitä sotilaita.
Pieni-Manalainen

| Pieni-Manalainen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Pohjanmaa
Kunnat:  Ähtäri
Koordinaatit:  62°42′10″N, 24°19′15″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Niemisjoen valuma-alue (35.47)
Laskujoki:  Pienen-Manalaisenpuro Kalliopuroon 
Järvinumero:  35.474.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  201,5 m  
Rantaviiva:  1,047 km  
Pinta-ala:  3,643 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPieni-Manalainen 
Pieni-Manalainen on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä Patamanperän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 3,6 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Niemisjoen valuma-alueella (35.47), jonka Arpaisenpuron valuma-alueeseen (35.474) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 201,5 metriä mpy.
Plön (piirikunta)

Plön on piirikunta Schleswig-Holsteinin osavaltiossa Pohjois-Saksassa. Se rajautuu lännessä Rendsburg-Eckernförden piirikuntaan sekä Kielin ja Neumünsterin piirikunnattomiin kuntiin, etelässä Segebergin piirikuntaan ja idässä Ostholsteinin piirikuntaan. Piirikunta on pinta-alaltaan noin  1 082 neliökilometriä ja sen asukasluku oli vuonna 2010 yhteensä 134 530. Piirikunnan pääkaupunki on Plön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Plön (piirikunta) Wikimedia Commonsissa
Piirikunnan viralliset kotisivut
Schleswig-Holsteinin piirikunnat ja kaupunkipiirit
Dithmarschen
Flensburg
Herzogtum Lauenburg
Kiel
Lübeck
Neumünster
Nordfriesland
Ostholstein
Pinneberg
Plön
Rendsburg-Eckernförde
Schleswig-Flensburg
Segeberg
Steinburg
Stormarn
Pilviorapihlaja

| Pilviorapihlaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Alaheimo::  Amygdaloideae
Suku::  Orapihlajat Crataegus
Laji::  mollis
Kaksiosainen nimi
 Crataegus mollis  (Torr. & A.Gray) Scheele 
Synonyymit
 Oxyacantha mollis (Torr. & A.Gray) Lunell  Crataegus pedicellata var. albicans (Ashe) Palmer  Crataegus pedicellata var. albicans (Ashe) E.J.Palmer in Dole  Crataegus mollis var. sera (Sarg.) Eggl.  Crataegus mollis var. gigantea Kruschke  Crataegus lacera Sarg.  Crataegus induta Sarg.  Crataegus gravida Beadle  Crataegus coccinea var. mollis Torr. & A.Gray  Crataegus cibaria Beadle  Crataegus brachyphylla Sarg.  Crataegus arkansana Sarg.  Crataegus albicans Ashe 
Katso myös
   Pilviorapihlaja Wikispeciesissä   Pilviorapihlaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pilviorapihlaja (Crataegus mollis) on ruusukasvien heimoon ja orapihlajien sukuun kuuluva kasvilaji, joka kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikassa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pilviorapihlaja kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan itäosissa. Lajin levinneisyysalue ulottuu Ontarion eteläosista ja Michiganista Pohjois-Dakotan itä- ja kaakkoisosiin, etelässä Texasin itäosiin ja Arizonaan, idässä Kanadan Nova Scotian provinssiin. Pilviorapihlaja kasvaa metsäisillä alusmailla, preerian rajalla ja Keskilännen savannien aluskasvillisuudessa.
Ulkonäkö ja koko

Pilviorapihlaja on tavallisesti noin 10–13 metrin korkuiseksi kasvava puu, jolla on tiheä, piikkisistä oksista koostuva latvus ja tuhkanharmaa runko. Kasvin lehdet ovat 5–10 senttimetrin pituisia; usein ne putoavat loppukesällä erilaisten kasvitautien aiheuttaman kuivumisen seurauksena. Kasvi näyttää kuitenkin kärsivän vain vähän lehtien varhaisesta lakastumisesta.
Pilviorapihlajan valkoiset, viisiteräiset kukat kasvavat keväällä tertuissa oksien kärkiin. Suuret, kirkkaanpunaiset syömäkelpoiset hedelmät kypsyvät elokuun puolivälistä syyskuun alkupuolelle ja jäävät koristamaan kasvia vielä lehtien pudottuakin. Koska pilviorapihlaja kukkii aiemmin kuin yksikään toinen orapihlajalaji, myös sen hedelmä kypsyy ensimmäisenä. Kasvin siemenet itävät yleensä vasta kaksi tai kolme vuotta hedelmän kypsymisen jälkeen.
Ekologia

Pilviorapihlaja on yksi yöperhosiin kuuluvan lehtinunnan (Lymantria dispar) kohdelajeista. Lajia vaivaavat myös lukuisat lehtisairaudet; näihin kuuluvat mm. ruostesienet ja tulipolte. Oksissa olevat terävät piikit ovat vaarallisia.
Luokittelu

Pilviorapihlaja kuuluu ruusukasvien heimoon, orapihlajien sukuun, Coccineae-sektioon ja Molles-sarjaan. Lajin kuvailivat ensimmäisinä John Torrey ja Asa Gray; nykyisen nimensä kasvi sai Georg Heinrich Adolf Scheeleltä.
Pilviorapihlaja jakautuu seuraaviin alalajeihin:
Crataegus mollis subsp. dumetosa
Crataegus mollis subsp. incisifolia
Crataegus mollis subsp. lanuginosa
Crataegus mollis subsp. meridionalis
Crataegus mollis subsp. texana
Crataegus mollis subsp. viburnifolia
Pilviorapihlaja muistuttaa huomattavasti läheistä sukulaistaan iso-orapihlajaa (Crataegus submollis); lajeilla on kuitenkin erilliset levinneisyysalueet. Muita lajien välisiä eroja on muun muassa heteiden lukumäärässä; iso-orapihlajalla heteitä on tavallisesti vain 10, kun taas pilviorapihlajalla niitä on yleensä 20.
Käyttö

Pilviorapihlajan suuret, kirkkaanpunaiset hedelmät ovat syömäkelpoisia; viljelyssä laji on kuitenkin varsin harvinainen.
Kuvia

Käännös suomeksi
Pikkukultakuoriainen

| Pikkukultakuoriainen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Scarabaeiformia
Yläheimo::  Turilasmaiset Scarabaeoidea
Heimo::  Lehtisarviset Scarabaeidae
Alaheimo::  Cetoniinae
Tribus::  Cetoniini
Suku::  Oxythyrea
Laji::  funesta
Kaksiosainen nimi
 Oxythyrea funesta  (Poda, 1761) 
Katso myös
   Pikkukultakuoriainen Wikispeciesissä   Pikkukultakuoriainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkukultakuoriainen (Oxythyrea funesta) on lehtisarviaisiin (Scarabaeidae) kuuluva kovakuoriaislaji.
Ulkonäkö

Aikuinen pikkukultakuoriainen on 8–12 mm pitkä. Laji on väriltään musta. Sen peitinsiivissä on kermanvärisiä täpliä ja niitä peittää hyvin hento valkoinen karvoitus.
Elintavat

Pikkukultakuoriainen viihtyy aurinkoisilla paikoilla. Aikuinen yksilö syö kukkien terälehtiä varsinkin hedelmäpuista. Toukat syövät mätänevää kasvimateriaalia lahopuussa, jossa ne kehittyvät.