stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
RN Rapido

| Rapido |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cantiere navale fratelli Orlando, Livorno
Kölinlasku:  lokakuu 1873
Laskettu vesille:  16. marraskuuta 1876
Palveluskäyttöön:  1. toukokuuta 1877
Poistui palveluskäytöstä:  8. syyskuuta 1907
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 433 t
Pituus:  78,16 m
Leveys:  9,27 m
Syväys:  3,81 m
Koneteho:  1 920 ihp
Nopeus:  13,5 solmua
Miehistöä:  144
Aseistus
Aseistus:  2 × 75 mm/21 tykkiä 1 × 14" torpedoputki
RN Rapido (ital. Regia Nave Rapido) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1876 vesillelaskettu nelimastoinen kuunaritakiloitu rautarunkoinen yhteysalus (ital. Avvisi).
Valmistus

Luigi Borghin suunnittelema alus tilattiin Livornosta Cantiere navale fratelli Orlandolta ja sen köli laskettiin lokakuussa 1873. Alus laskettiin vesille 16. marraskuuta 1876 ja se liitettiin laivastoon 1. toukokuuta 1877.
Palvelus

Aluksen aseistus muutettiin viideksi 57 millimetrin tykiksi ja kahdeksi konekivääriksi vuonna 1890, jolloin miehistön tarve laski 128:aan. Se oli 8. elokuuta 1907 alkaen satamaproomuna Genovassa, kunnes alus romutettiin 1912.
Mott the Hoople

| Mott the Hoople |
| --- | --- |
 Mott the Hoople vuonna 1974.
Tiedot
Toiminnassa:  1969–1980  reunion: 2009, 2013, 2018, 2019
Tyylilaji:  glam rock, hard rock
Kotipaikka:  Hereford, Britannia
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Kts. Jäsenet  
Levy-yhtiö:  Island Records   CBS Records   Columbia Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mott the Hoople oli vuonna 1969 perustettu brittiläinen rockyhtye, joka esitti glam rockia ja hard rockia. Mott the Hooplen tunnetuin kappale on ”All the Young Dudes”, jonka sävelsi yhtyeen fanina tunnettu David Bowie. Mott the Hooplen esikuviin lukeutui myös Bob Dylan, jonka vaikutus erottuu monissa yhtyeen hitaissa kappaleissa. Yhtye otti nimensä vuonna 1967 ilmestyneestä romaanista, jonka kirjoitti yhdysvaltalainen Willard Manus.
Mott the Hoople hajosi vuonna 1974, mutta jatkoi vielä jonkin aikaa toimintaansa ensin Mott- ja myöhemmin British Lions -nimisenä. Vuodesta 2009 lähtien Mott the Hoople on tehnyt reunion-kiertueita.
Historia > Alkuajat: 1969–1971

Kitaristi-laulaja Mick Ralphs, urkuri Verden Allen, basisti Pete Overend Watts ja rumpali Dale Griffin perustivat vuonna 1968 Silence-nimisen yhtyeen ja alkoivat esiintyä kotikaupungissaan Herefordissa. Seuraavan vuoden alussa Silencen solistiksi tuli Stan Tippens ja yhtye solmi levytyssopimuksen Island Recordsin kanssa. Yhtye matkusti Lontooseen levyttämään Guy Stevensin kanssa, ja Stevens ensitöikseen keksi yhtyeen uudeksi nimeksi Mott the Hoople, Willard Manusin samannimisen novellin mukaan. Kesällä solisti Tippens erotettiin ja korvattiin Ian Hunterilla. Tippens myöhemmin työskenteli yhtyeen kiertuemanagerina.
Yhtyeen esikoisalbumi Mott the Hoople ilmestyi vuoden 1969 lopulla. Albumi on yhdistelmä heavy metalia ja Blonde on Blonde -aikakauden Bob Dylania. Sillä on muun muassa cover Sonny Bonon kappaleesta ”Laugh at Me” ja instrumentaaliversio The Kinksin levytyksestä ”You Really Got Me”. Albumi keräsi huomiota, mutta ei myynyt hyvin.
Mott the Hooplen toinen albumi, vuonna 1970 ilmestynyt Mad Shadows, menestyi sekin kaupallisesti heikosti. Kolmas albumi oli vuonna 1971 julkaistu country-vivahteinen Wildlife, jota myytiin kahta edeltäjäänsäkin vähemmän. Heikosta kaupallisesta menestyksestä huolimatta Mott the Hoople oli saavuttanut Britanniassa kulttisuosiota jatkuvalla kiertämisellään. Royal Albert Hallissa heinäkuussa 1971 järjestetyssä konsertissa syttyi pienimuotoinen kahakka, jonka vuoksi Royal Albert Hall kielsi rock-konsertit vuosiksi. Yhtyeen neljäs albumi Brain Capers (1971) havainnollistikin aiempia levyjä enemmän yhtyeen live-esiintymisten energiaa. Kun tämäkin levy myi heikosti, Mott the Hoople oli valmis hajoamaan.
Historia > Mott ja British Lions: 1975–1980

Mott the Hooplen jäljelle jääneet jäsenet ottivat yhtyeeseen laulusolisti Nigel Benjaminin ja kitaristi Ray Majorin, ja samalla yhtyeen nimi lyhennettiin muotoon Mott. Yhtye julkaisi albumit Drive On (1975) ja Shouting & Pointing (1976), jotka jäivät vähälle huomiolle.
Uudeksi laulajaksi tuli John Fiddler ja nimeksi vaihdettiin British Lions. Yhtye julkaisi albumit British Lions (1978) ja Trouble with Women (1980).
Historia > Reunionit 2000-luvulla

Ian Hunter ilmoitti vuonna 2009 Mott the Hooplen tekevän kaksi reunion-konserttia 2. ja 3. lokakuuta Lontoon Hammersmith Apollossa. Konsertit myytiin loppuun ja yhtyeelle lisättiin kaksi ylimääräistä keikkapäivää.
Yhtye soitti marraskuussa 2013 viisi konserttia Englannissa ja Skotlannissa. Kokoonpanoon kuuluivat alkuperäisjäsenet Ian Hunter, Verden Allen, Mick Ralphs ja Pete "Overend" Watts. Alkuperäisrumpali Dale Griffin jäi terveyssyistä sivuun, ja hänen tilallaan oli The Pretenders -yhtyeen Martin Chambers.
Mott the Hoople teki reunion-kiertueita myös vuosina 2018 ja 2019. Mukana olivat kitaristi Ariel Bender ja kosketinsoittaja Morgan Fisher. Mott the Hoople ’74 -nimellä yhtye kiersi vuonna 2019 Yhdysvalloissa.
Merkitys

Stephen Thomas Erlewinen mukaan Mott the Hoople on rock and rollin historiassa yksi suurimmista toissijaisista yhtyeistä. Vaikka yhtye saavutti monia hittejä, se ei koskaan tehnyt lopullista läpimurtoa aivan valtavirtaan. Erlewinen mukaan Mott the Hooplen heavy metalia ja glam rockia yhdistellyt musiikki ja Bob Dylan -tyylinen ivallinen kyynisyys antoivat vaikutteita monelle punk-yhtyeelle, etenkin The Clashille. Etenkin vuonna 1971 ilmestynyttä albumia Brain Capers on pidetty punkin edelläkävijänä.
Diskografia > Studioalbumit

Mott the Hoople (1969)
Mad Shadows (1970)
Wildlife (1971)
Brain Capers (1971)
All the Young Dudes (1972)
Mott (1973)
The Hoople (1974)
Diskografia > Studioalbumit > Mott

Drive On (1975)
Shouting & Pointing (1976)
Diskografia > Studioalbumit > British Lions

British Lions (1978)
Trouble with Women (1980)
Diskografia > Livealbumit

Live (1974)
Live at Hammersmith Apollo 2009 (2010)
Live 2013 (2014)
Diskografia > Kokoelma-albumeja

Rock and Roll Queen (1972)
Greatest Hits (1976)
Two Miles from Heaven (1980)
Jäsenet

Ian Hunter – laulu, kitara, kosketinsoittimet (1969–74, 2009)
Mick Ralphs – kitara, laulu (1969–73)
Ariel Bender – kitara, taustalaulu (1973–74)
Mick Ronson – kitara, taustalaulu (1974)
Pete "Overend" Watts – bassokitara, taustalaulu (1969–74)
Verden Allen – kosketinsoittimet, taustalaulu (1969–72)
Morgan Fisher – kosketinsoittimet, taustalaulu (1973–74)
Dale Griffin – rummut (1969–74, 2009)
Aiheesta muualla

Yhtyeen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Ian Hunter.com
| n k Mott the Hoople |
| --- | --- |
 Ian Hunter  Mick Ralphs  Ariel Bender  Mick Ronson  Pete Overend Watts  Verden Allen  Morgan Fisher  Dale Griffin 
Studioalbumit:  Mott the Hoople  Mad Shadows  Wildlife  Brain Capers  All the Young Dudes  Mott  The Hoople 
Mott:  Drive On  Shouting & Pointing 
British Lions:  British Lions  Trouble with Women 
Livealbumit:  Live  Live at Hammersmith Apollo 2009  Live 2013 
Kokoelma-albumeja:  Rock and Roll Queen  Greatest Hits  Two Miles from Heaven 
Mott the Hooplen solisti Ian Hunter vuonna 1973.
Mott the Hoople reunion-konsertissa vuonna 2009.
Jari Rantanen

Jari ”Jallu” Rantanen (s. 31. joulukuuta 1961 Helsinki) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Rantasen pelipaikka oli hyökkääjä. Hän teki yhteensä 63 maalia pelaamissaan 209:ssä SM-sarjan ja Veikkausliigan ottelussa. Maajoukkueessa Rantanen pelasi 36 ottelussa, joissa hän teki neljä maalia, ja on pelannut myös ulkomaisissa joukkueissa.
Rantanen erottui kentiltä suuren kokonsa ja räväkän pelityylinsä vuoksi jo nuorena ja loukkaantui 1990-luvun lopulle jatkuneen uransa aikana lähinnä pelityylinsä vuoksi useita kertoja.
Rantanen on ensimmäinen suomalainen jalkapalloilun eurocupin voittanut pelaaja. Hän oli silloin, vuonna 1987, UEFA-cupin voittaneen IFK Göteborgin pelaaja ja teki sille viisi maalia.
Peliuransa jälkeen hän toimi FinnPa:n ja sen jälkeen AC Vantaan valmentajana Ykkösessä ja Kakkosessa. Sen lisäksi hän on toiminut juniorivalmentajana Palm Beach Soccer Academyssä. Kaudella 2013 Rantanen valmentaa Käpylän Pallon B-junioreiden SM-sarjajoukkuetta ja vuonna 2014 hän valmentaa Kakkosessa pelaavaa Ekenäs IF:ää. EIF eteni Rantasen johdolla Kakkosen nousukarsintoihin ja juhli lopulta kauden 2014 päätteeksi nousua Ykköseen. Kauden jälkeen hän siirtyi Hongan B-juniorien valmentajaksi. Rantanen teki 22.11.2016 KTP:n kanssa 1+1-vuotisen päävalmentajasopimuksen.
Hän on suorittanut 2010 Vierumäellä urheilumanagerin kurssin Rantanen työskentelee muun muassa vedonlyöntisivuston jalkapalloasiantuntijana ja kirjoittaa kolumneja Veikkaaja-lehteen.
Rantanen asuu Espoossa, ja hänellä on viisi lasta kolmesta liitosta.
Seurat

| --- | --- |
–1983: Helsingin Jalkapalloklubi
1983–84: GD Estoril-Praia
1984–85: Helsingin Jalkapalloklubi
1984–85: GD Estoril-Praia
1985–86: Beerschot VAC
1986–87: IFK Göteborg
1987–89: Leicester City FC
1989–90: Helsingin Jalkapalloklubi
1993–95: Finnairin Palloilijat
1996: Helsingin Jalkapalloklubi
1997: Pallokerho-35
1997: Finnairin Palloilijat
1998: Pallokerho-35
1998: Finnairin Palloilijat
2000: AC Vantaa
Saavutuksia

Suomen mestari 1981, 1985 ja 1990
Suomen Cupin voittaja 1981, 1984 ja 1996
Ruotsin mestari 1987
UEFA-cupin voittaja 1987
Vuoden liigapelaaja 1993
Teokset

Jallu Rantanen: 100 kiloa Jallua.  Teos, 2009.  ISBN 978-951-851-142-0
Muovituoli

Monobloc-muovituoleja espanjalaishotellin parvekkeella.
Muovituoli on muovista tehty tuoli. Muovituolien valikoima ulottuu kalliista designtuoleista 
halpoihin massatuotantokalusteisiin. Yleisimmäksi muovituolityypiksi on 1980-luvulta lähtien noussut polypropeenista muottiin ruiskuvalettu, useimmiten valkoinen monobloc-tuoli, jota käytetään halpana sisä- ja ulkokalusteena kaikkialla maailmassa. Termi monobloc tarkoittaa, että tuoli syntyy muotissa yhtenä kappaleena tarvitsematta kokoonpanoa useista osista. Tämän edullisen, kevyen ja helposti pinottavan tuolityypin ensimmäinen versio oli ranskalaisen Grosfillex-yhtiön puutarhatuoli vuodelta 1983.
Robin Dayn polypropeenituoli

Suomessakin yleistyi yleisten tilojen kalustuksessa 1970-luvulla muovia ja metallia yhdistänyt tuoli, joissa on putkirunko ja värikäs polypropeenimuovinen istuinosa, ajan muodin mukaan useimmiten oranssi. Polypropeenin oli keksinyt vuosikymmentä aiemmin italialainen Giulio Natta. Tuolin suunnitteli brittiläinen Robin Day 1960-luvun puolivälissä, ja sitä valmistettiin lisenssillä noin 40 maassa. Suomessa sitä valmisti Isku, joka ylsi jopa 16 miljoonan kappaleen myyntimäärään. Tuolia meni paljon Neuvostoliittoon, muun muassa kymmeniä tuhansia Moskovan olympiakisoihin 1980. Suosion myötä istuinosia valoivat Iskulle myös Sarvis, Orthex, Pyrkijä ja Upo. Ruotsissa tuolia valmisti Overman-niminen yritys.
Muovituolisuunnittelu Suomessa

Suomalaiset muotoilijat ja huonekaluvalmistajat tekivät jo 1960-luvulla kokeiluja erilaisilla muovimateriaaleilla. Lujitemuovia, metallia ja verhoilua yhdistävät Karuselli-tuolin (Yrjö Kukkapuro, Haimi, 1964) ja Pallotuolin (Eero Aarnio, Asko, 1967) ovat suuritöisiä ja kalliita nojatuoleja ja yhä tuotannossa. Halvempia ja kevyempiä muovituoleja suunnittelivat ainakin Eero Aarnio, Risto Halme, Ahti Kotikoski, Perttu Mentula, Antero Poppius ja Carl-Gustaf Hiort af Ornäs. Valmistajana oli muun muassa Askon sisaryritys Upo, joka esitteli epäonnekseen malliston juuri, kun vuoden 1973 öljykriisi korotti muoviraaka-aineiden hinnat ja muutti kuluttajien asenteita muovin käytön vastaisiksi.
Massatuotettu monobloc syntyy

Ensimmäinen yhtenä kappaleena valetun muovituolin prototyyppi syntyi Kanadassa vuonna 1946 D. C. Simpsonin suunnittelemana, mutta sitä ei vielä osattu valmistaa sarjatyönä. Toinen monobloc-tuoli syntyi Helmut Batznerin piirtämänä vuonna 1964. Ennemmän mainetta sai Joe Colombon suunnittelema ja Kartellin tuottama, ABS-muovista valmistettu Universale-tuoli, joka koostui yhden sijasta viidestä osasta, koska jalat olivat irrotettavat. Vico Magistrettin Selene oli myös yksi ensimmäisiä monobloc-tuoleja. Vuonna 1968 tanskalainen muotoilija Verner Panton kehitti yhdestä kappaleesta muodostuvan ”eroottisen virtaviivaisen” S-tuolin, jonka toi markkinoille Vitra. Sen tekotapana on puristaminen polyesteristä, ja se oli ensimmäinen, jota kyettiin valmistamaan onnistuneesti yhtenä kappaleena. 1970-luvun taitteessa kokeiltiin myös polyuretaanivaahdon käyttöä, kuten katkaistua joonialaista pylväänpäätä muistuttavassa Capitello-nojatuolissa (Studio 65, 1971).
Grosfillex-yhtiön vuonna 1983 esittelemä polypropeenista valmistettu kiiltävänvalkoinen muovituoli ja sen monet jäljittelijät ottivat muotoilussa vaikutteita pinnaselkänojaisista puutuoleista, mikä ei tehnyt tuoleista muotoiluväen suosikkeja. Tuoli on kevyt mutta istujan painon alla taipumaan pyrkivien muovirakenteiden takia melko hutera. Grosfillexin tuolia myytiin aluksi noin 50 Yhdysvaltain dollarin hintaan, ja valmistuskustannus oli kymmenen dollarin luokkaa. Nykyisin tätä tuolityyppiä valmistetaan noin kolmella dollarilla ja myydään kymmenellä.
Suomessa nämä halvat muovituolit tulivat 1980-luvun lopulla ja nousivat ulkokalusteina suosioon 1990-luvun alun lamavuosina. Vuonna 1997 Helsingin Sanomat arvioi niitä myydyn suomalaisille ainakin kolme miljoonaa kappaletta. Kuluttajamyyntiä suurempi osuus meni olutravintoloiden terassikalusteiksi. 1990-luvun loppupuolella monobloc-tuolien myynti oli siirtynyt huonekaluliikkeistä rautakauppoihin ja halpahalleihin, ja 1980-luvun lopun kappalehinta 80 Suomen markkaa oli kymmenessä vuodessa pudonnut noin 20 markkaan.
Melko kömpelösti muotoillut, kirkkaan valkoiset ja kevyen kiikkerät halpatuolit ovat saaneet osakseen paljon kritiikkiä. Niiden käyttö ulkoilmaravintoloissa on joissakin vauraiden maiden kaupungeissa kielletty, kuten Sveitsin Baselissa 2008–2017.  Halvoista valkoisista muovituoleista onkin tullut erityisesti köyhempien maiden kaikkialla näkyvä tunnus, ja niiden valmistus on siirtynyt Italiasta ja muista kalliin työvoiman maista muassa Kiinaan ja Meksikoon. Monobloc-tekniikkaa käyttäviä esteettisesti paremmin hyväksyttyjä yksiosaisia muovituoleja on myöhemmin tehty polypropeenin rinnalla ainakin läpinäkyvästä polykarbonaatista (mm. Philippe Starckin tuolit Kartellille) ja polyeteenistä.
Muovituolin kierrätys

Muovituolit ovat usein niin kestäviä ja pieneen tilaan pinottavia, että niitä säilytetään vastaisen varalta ja heitetään pois vasta jos ne rikkoutuvat. Kiinteistöjen keräyssäiliöihin niitä ei saa jättää, mutta Suomessa muovituoleja otetaan vastaan jäteasemilla ja viedään käsiteltäväksi Fortumin muovijalostamoon Riihimäellä, jossa niistä tehdään uusien muovituotteiden raaka-ainetta. Polypropeenin (PP) ja polykarbonaatin (PC) lisäksi muovituoleja valmistetaan paljon suuritiheyksisestä polyeteenistä (PE-HD tai HDPE). Ne kaikki ovat uudelleen käytettäväksi sopivia kestomuoveja.
Kuvagalleria

Porin jalkapallo­stadionin katsomo­tuoleja.
Sininen monobloc-tuoli.
Muovisia aurinko­tuoleja Panamassa.
Universale 4867, Joe Colombo, 1965.
Verner Pantonin S-tuoli, 1968.
Charles ja Ray Eamesin lujite­muovi­tuoli 1950-luvun alusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Muovituoli Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta monobloc-tuoli Wikimedia Commonsissa
Teräsputkirunkoisia polypropeenituoleja, Robin Day 1964.
Musei Capitolini

Palazzo dei Conservatori, yksi museon rakennuksista.
Musei Capitolini on joukko arkeologisia museoita Piazza del Campidogliolla Rooman Capitolium-kukkulalla. Museot sijaitsevat kolmessa palatsissa, jotka perustuvat 
Michelangelo Buonarrotin suunnitelmaan vuodelta 1536, ja joita on laajennettu neljänsadan vuoden ajan. Museon historia ulottuu vuoteen 1471, jolloin paavi Sixtus IV lahjoitti kokoelman antiikin aikaisia pronssipatsaita kansalle ja sijoitti ne Capitoliumille. Siitä lähtien museon kokoelmat ovat laajentuneet kattamaan suuren joukon antiikin Rooman aikaisia patsaita ja kirjoituksia, keskiaikaista ja renessanssiaikaista taidetta, sekä jalokiviä, kolikoita ja muita esineitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Musei Capitolini Wikimedia Commonsissa
Musei Capitolini (englanniksi, espanjaksi, italiaksi, ranskaksi)
Meghan Musnicki

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lontoo 2012 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | Rio de Janeiro 2016 | kahdeksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Karapiro 2010 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | Bled 2011 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | Chungju 2013 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | Amsterdam 2014 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | Aiguebelette 2015 | kahdeksikko |  |
|  Pronssia | Ottensheim 2019 | kahdeksikko |  |
Meghan Musnicki (s. 5. helmikuuta 1983) on yhdysvaltalainen soutaja. Hän voitti kahdeksikossa olympiakultaa Lontoossa 2012 ja Rio de Janeirossa 2016. Hän on voittanut samassa luokassa viisi maailmanmestaruutta: Karapirossa 2010, Bledissä 2011, Chungjussa 2013, Amsterdamissa 2014 ja Aiguebelettessa 2015. Hän saavutti kahdeksikossa MM-pronssia Ottensheimissa 2019 oltuaan kaksi edellistä vuotta poissa arvokilpailuista.
Bill Murray

| Bill Murray |
| --- | --- |
 Bill Murray vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. syyskuuta 1950 (ikä 74) Wilmette, Illinois, Yhdysvallat
Ammatti:  koomikko, näyttelijä, ohjaaja, tuottaja
Puoliso:  Margaret Kelley (1981–1996)   Jennifer Butler (1997–2008)
Lapset:  6
Näyttelijä
Aktiivisena:  1973–
Palkinnot
  Parhaan miespääosan Bafta  2004 Lost in Translation  Parhaan miespääosan Golden Globe komediassa  2004 Lost in Translation  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
William  James ”Bill” Murray (s. 21. syyskuuta 1950 Wilmette, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen koomikko, näyttelijä, ohjaaja ja tuottaja.
Nuoruus

Murray syntyi vuonna 1950 Chicagon esikaupungissa Wilmettessa ja varttui työväenluokkaisessa perheessä. Murray on viides yhdeksästä lapsesta suuressa katolisessa perheessä. Billin lisäksi myös kolme muuta hänen sisaruksistaan ovat näyttelijöitä, John Murray, Joel Murray ja Brian Doyle-Murray. Kaikki neljä veljestä esiintyivät yhdessä vuonna 1988 elokuvassa Haamujen kosto.
Murray kävi yksityisen lukion ja rahoitti opintonsa työskentelemällä golfmailapoikana. Hän myös lauloi rockyhtyeessä ja näytteli koulunsa teatteriryhmässä.
Ura

Murray kävi Regis Universityä Denverissä, mutta ei jatkanut lääketieteen opintojaan loppuun. Hän alkoi esiintyä chicagolaisessa Second City -komediaryhmässä ja siirtyi vuonna 1974 New Yorkiin, missä hänestä tuli television uuden Saturday Night Live -viihdeohjelman kirjoittaja ja esiintyjä. Murray oli SNL:ssä kolme esityskautta vuodesta 1977 alkaen.
Murrayn ensimmäinen päärooli elokuvissa oli vuoden 1979 komediassa Jurtit. Sitä seurasivat menestyskomediat Latvasta laho ja Natsat sekä vuoden 1984 Haamujengi. Sitä seuranneen elokuvan jälkeen Murray piti taukoa näyttelemisestä ja opiskeli Pariisissa Sorbonnen yliopistossa filosofiaa ja historiaa. Murray jatkoi elokuvauraansa Hollywoodissa vuonna 1988 elokuvilla Haamujen kosto ja Haamujengi 2.
Murray esiintyi 1990-luvulla menestyskomedioissa kuten Entäs Bob? (1991) ja Päiväni murmelina (1993). Elokuva Rushmore – akatemian älypää (1998) aloitti pitkän yhteistyön ohjaaja Wes Andersonin kanssa. Murray on jatkanut näyttelemistä 2020-luvulle saakka.
Vuonna 1990 Murray ohjasi ja tuotti elokuvan Keikka putkessa, mikä on tähän mennessä hänen ainoa ohjaustyönsä.
Murray improvisoi elokuvissaan useasti, ja hänen roolihahmonsa joutuvat usein väärinymmärretyiksi. Murray tunnetaan parhaiten koomisista rooleistaan, mutta hän on esiintynyt myös useissa vakavissa rooleissa. Murray on toiminut myös ääninäyttelijänä.
Murray on palkittu roolisuorituksistaan elokuvissa Rushmore – akatemian älypää sekä Lost in Translation (2003), josta hän sai parhaan miespääosan Golden Globen ja Bafta-palkinnon sekä Oscar-ehdokkuuden. Hänet palkittiin elämäntyöstään Rooman elokuvafestivaaleilla elokuussa 2019.
Yksityiselämä

Murray avioitui vuonna 1980 Margaret Kelleyn kanssa. Heillä on kaksi yhteistä lasta (s. 1982 ja 1985). Kelley haki eroa vuonna 1994, kun Murraylla oli ollut suhde Jennifer Butlerin kanssa, ja ero astui virallisesti voimaan vuonna 1996. Vuonna 1997 Murray meni naimisiin Jennifer Butlerin kanssa. Heillä on neljä lasta (s. 1993, 1995, 1996 ja 2001). He erosivat vuonna 2008.
Murray omistaa veljiensä kanssa ravintolaketjun nimeltä Murray Brothers Caddy Shack.
Valikoitu filmografia

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1979 | Jurtit | Tripper Harrison |
| 1980 | Latvasta laho | Carl Spackler |
| 1982 | Tootsie – lyömätön lyyli | Jeff Slater |
| 1984 | Haamujengi | tri. Peter Venkman |
| 1989 | Haamujengi 2 | tri. Peter Venkman |
| 1990 | Keikka putkessa | Grimm (myös ohjaajana) |
| 1991 | Entäs Bob? | Bob Wiley |
| 1993 | Päiväni murmelina | Phil Connors |
| 1993 | Kahden miehen nainen | Frank Milo |
| 1994 | Ed Wood | Bunny Breckinridge |
| 1996 | Täysnuijat | Ernie McCracken |
| 1998 | Villit kuviot | Kenneth Bowden |
| 1998 | Rushmore – akatemian älypää | Herman Blume |
| 1999 | Cradle Will Rock | Tommy Crickshaw |
| 2000 | Charlien enkelit | John Bosley |
| 2000 | Hamlet | Polonius |
| 2001 | Royal Tenenbaums | Raleigh St. Clair |
| 2003 | Lost in Translation | Bob Harris |
| 2004 | Steve Zissoun vedenalainen maailma | Steve Zissou |
| 2005 | Broken Flowers | Don Johnston |
| 2009 | The Limits of Control | amerikkalainen |
| 2010 | Ennen aikojaan | Frank Quinn |
| 2012 | Moonrise Kingdom | Mr. Bishop |
| 2012 | Hyde Park on Hudson | Franklin D. Roosevelt |
| 2014 | The Monuments Men | kersantti Richard Campbell |
| 2014 | The Grand Budapest Hotel | M. Ivan |
| 2014 | St. Vincent | Vincent MacKenna |
| 2021 | Ghostbusters: Afterlife | tri. Peter Venkman |
| 2023 | Ant-Man and the Wasp: Quantumania | Krylar |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bill Murray Wikimedia Commonsissa
Bill Murray Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Emmy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  NARA  IdRef
Raronin läntinen alue

Raronin läntinen alue Ylä-Wallisissa.
Raronin läntinen alue (saks. Bezirk Westlich Raron, ransk. Rarogne occidental) on yksi Sveitsin 148:sta ja Wallisin kantonin 14:stä hallinnollisesta alueesta. Alue sijaitsee Rhônen ja sen sivujoen Lonzan laaksossa Ylä-Wallisin alueella.
Raronin läntisen alueen lisäksi Wallisissa on Raronin itäinen alue, joka on virallisesti erillinen hallintoalue (saks. Bezirk). Toisinaan, virallisissakin yhteyksissä kuten tilastoissa, nämä kaksi aluetta kuitenkin käsitellään yhdessä.
Kunnat

Raronin läntisellä alueella on 11 kuntaa, joista suurimmat ovat Raron ja Steg-Hohtenn. Alueen keskuspaikka on Raron. Raronin läntisen alueen asukasluku on 7 852 (31.12.2015). Väkimäärä on lievässä kasvussa, sillä vuoden 2012 lopussa asukkaita oli 7 820. Alueen pinta-ala on 270 km² .
| Kunta | Asukasluku  31> 12.2015 | Pinta-ala  km² |
| --- | --- | --- |
| Ausserberg | 628 | 14,90 |
| Blatten | 288 | 90,65 |
| Bürchen | 738 | 13,45 |
| Eischoll | 453 | 13,77 |
| Ferden | 244 | 27,92 |
| Kippel | 353 | 11,66 |
| Niedergesteln | 683 | 17,43 |
| Raron | 1 905 | 30,31 |
| Steg-Hohtenn | 1 573 | 14,16 |
| Unterbäch | 411 | 21,99 |
| Wiler (Lötschen) | 576 | 14,66 |
| Yhteensä |  7 852  | 270,90 |
Asukkaat ja kieli

Raronin alue on selkeästi saksankielinen. Vuonna 2000 alueen vakituista asukkaista 96 % oli saksankielisiä. Sekä ranskan- että italiankielisiä oli alle 1 % ja muun kielisiä noin 3 %.