stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Loisteho

Elektroniikka
Mittaustekniikka
Sähkövoimatekniikka
Säätötekniikka
Kolmivaihevirta
Tasavirta
Vaihtovirta
Virtapiiri
Pätöteho
Näennäisteho
Loisteho
Jännite
Resistanssi
Sähkövirta
näytä
keskustele
Vaihtovirtapiireissä loisteho (tunnus Q) kuvaa jännitteen U ja sähkövirran I vaihe-erosta johtuvaa näennäistehon S ja pätötehon P vektoreiden erotusta. Loistehon SI-yksikkö on sähkötehon yksikkö volttiampeeri, mutta sille käytetään myös erityistä loistehon yksikköä vari.
Näennäisteho (S) on pätötehon (P) ja loistehon (Q) vektorisumma. φ = Vaihesiirto
Jos jännitteet ja virrat ovat sinimuotoisia, loisteho voidaan laskea tehollisen jännitteen, tehollisen sähkövirran ja niiden välisen vaihe-eron sinin tulona:
Loisteho ei ole työtä tekevää tehoa (toisin kuin pätöteho), vaan se värähtelee edestakaisin kuorman ja siirtoverkon välillä. Loistehon siirtäminen kuormittaa sen aiheuttaman virran takia siirtojohtoja.
Kapasitiivinen kuorma aiheuttaa kapasitiivista loistehoa, ja induktiivinen kuorma induktiivista loistehoa. Samassa virtapiirissä syntyessään nämä kumoavat toisensa ollessaan yhtä suuria (rinnakkaisresonanssi). Tällöin loisteho sykkii kelan ja kondensaattorin välillä, eikä siirtoverkosta tarvitse ottaa loistehoa. Koska esimerkiksi sähkömoottorin toiminnan kannalta välttämätön magneettikenttä aiheuttaa induktiivista kuormaa, sen aiheuttamaa loistehoa voidaan kompensoida kondensaattorilla.
Voidaan ajatella myös niin, että induktiivinen kuorma kuluttaa loistehoa ja kapasitiivinen kuorma tuottaa loistehoa. Loistehoa tuotetaan yleensä sähkökeskuksiin asennettavilla automaattisilla kondensaattoriparistoilla, jotka kytkevät verkkoon kondensaattoreita aina tarvittaessa.
Pätötehon ja näennäistehon suhde on tehokerroin.
Resistiiviset kuormat, kuten sähkötoimiset lämpöpatterit ja muut sähkövastukset kuluttavat vain pätötehoa.
Kirjallisuutta

Ahoranta, Jukka: Sähkötekniikka. Helsinki: Sanoma Pro, 2015. ISBN 978-952-63-1570-6
Voipio, Erkki: Virtapiirit ja verkot.  Helsinki:  Otatieto, 2001 (1976).  ISBN 951-672-082-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Loisteho, mitä se on? STEK
Entelodontit

| Entelodontit |
| --- | --- |
 Entelodon
 Keskieoseeni - Varhaismioseeni 37,2–16,3 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Kladi::  Cetancodontamorpha
Yläheimo::  †Entelodontoidea
Heimo::  †Entelodontidae  Lydekker, 1883
Synonyymit
 Elotheridae 
Suvut
 †Archaeotherium  †Brachyhyops  †Cypretherium  †Daeodon  †Entelodon  †Eoentelodon  †Paraentelodon  †Proentelodon 
Katso myös
   Entelodontit Wikispeciesissä   Entelodontit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Entelodontit (Entelodontidae tai Entelodontoidea) on sukupuuttoon kuolleiden sikaa muistuttaneiden sorkkaeläinten ryhmä.
Vaikka niitä pidetään usein ”sikoina”, ne muodostavat oman ryhmänsä. Ne ovat vain kaukaista sukua nykyisille sioille vaikka kehittyivätkin yhteisestä kantamuodosta, joka eli noin 45 miljoonaa vuotta sitten. Suurin osa entelodonteista oli suuria metsästäjiä ja raadonsyöjiä. Viimeinen laji Daeodon shoshonensis kuoli sukupuuttoon noin 16 miljoonaa vuotta sitten.
Luokittelu

Entelodontteja pidettiin kauan sikaeläiminä, mutta uudet tutkimukset ovat osoittaneet niiden olleen lähempää sukua valaille ja virtahevoille kuin sioille. Ennen yläheimoon Entelodontoidea luokiteltiin Entelodontidaen lisäksi myös heimot Mixtotheriidae ja Cebochoeridae. Nyt ne luokitellaan yläheimoon Dichobunoidea, ja Entelodontidae on yläheimon ainoa heimo.
Sven Lokka

Sven Lokka (taiteilijanimi Oskar Talvi, 3. maaliskuuta 1924 Päiväjärvi, Murmanskin alue, Neuvostoliitto – 15. marraskuuta 2008 Ylä-Tuuloma, Venäjä) oli kuolansuomalainen kirjailija ja taidemaalari. Lokka menetti isänsä Stalinin vainoissa 1930-luvun lopulla, ja hänet pakkosiirrettiin talvisodan aikana Kuolan muun suomalaisväestön mukana Karjalaan ja sieltä edelleen Arkangelin seudulle. Lokka vietti jatkosodan ajan Tšeljabinskissa GULAGin vankileirillä ja palasi sodan jälkeen yhtenä harvoista suomalaisista takaisin kotiseudulleen Muurmannille, jossa hän asui loppuelämänsä Ylä-Tuuloman (Verhnetulomskin) kylässä. Sven Lokka todistettavasti osallistui partisaani-iskuun Lokan kylään jatkosodan aikana, tästä todisti kyseisessä partisaani-iskussa vangiksi joutunut tyttö joka kertoi tarinansa 90-luvulla Sodankylän paikallislehdelle. Tämän tiedon tullessa julki Sven Lokka puolustautui olleensa vankileirillä tuohon aikaan. Minkäänlaisia todisteita hänen olostaan vankileirillä ei kuitenkaan ole löytynyt, vaikka tiedossa on että Neuvostoliiton vankileireillä pidettiin hyvin tarkkaa kirjanpitoa.
Lokka kuvasi teoksissaan suomalaisten elämää Muurmannilla 1900-luvun eri vaiheissa. Myös Lapin luonto on teoksissa vahvasti läsnä.
Vaikka Sven Lokka tunnettiin parhaiten kirjailijana, hän oli myös taitava taidemaalari, joka sai aiheensa kotiseutunsa luonnosta. Lokan maalauksia on muun muassa Murmanskin aluetaidemuseon kokoelmissa. Suuri osa teoksista on taiteilijan lapsien omistuksessa. Maalauksia on kulkeutunut lahjoituksina ja ostoina myös Suomeen.
Lokka kuoli marraskuussa 2008 aivoinfarktiin kotonaan Ylä-Tuulomassa.
Kirjallinen tuotanto

Lapin lämpöä suonissa, Karjala-kustantamo, 1983
Kaamos ja valo, Karjala-kustantamo, 1991
Muurmannin suomalaiset, 1993
Missä on muuttolinnun kotimaa.  (Muurmannin suomalaisia -trilogia)  Rovaniemi:  Veikko Erkkilä ky, 1999 (2. painos 2007).  ISBN 952-91-1430-3
Kun muuttolintu ei palaa, Levin sanomat, 2006
Muistoja Muurmannilta, Lapin maakuntamuseo, 2008 ISBN 978-951-98439-1-9 (Lapin maakuntamuseon julkaisuja, 13; ISSN 0781-5409)
Aiheesta muualla

Sven Lokan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Muistoja Muurmannilta -näyttely (Arkistoitu – Internet Archive), Museot.fi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
Linssi (optiikka)

Linssityyppejä
Linssi on lasista tai muusta läpinäkyvästä aineesta tehty kaarevapintainen optinen kappale, joka taittaa valonsäteitä tai muuta sähkömagneettista säteilyä tietyllä tavalla, kooten tai hajottaen sitä. Esimerkiksi mikroaaltolinssejä voidaan tehdä parafiinivahasta tai asfaltista ja infrapunalinssejä germaniumista tai piistä.
Linssin ominaisuuksia kuvaa polttoväli, joka on positiivinen kokoavalle (kuperalle) ja negatiivinen hajottavalle (koveralle) linssille. Linssin voimakkuutta eli optista taittokykyä kuvaamaan käytetään dioptria-yksikköä (1 dioptria = 1 m-1), joka on polttovälin käänteisluku. (Esimerkiksi +0,5 diopterin silmälasin polttoväli on 2 metriä).
Linssin optisia virheitä ovat pallopoikkeama ja väripoikkeama.
Sana "linssi" on peräisin kasvikunnasta. Monissa kielissä sama sana, esimerkiksi latinan lens, ranskan lentille, saksan Linse ja suomen linssi, tarkoittaa myös linssi-nimistä kasvia. Kun optisia linssejä alettiin valmistaa, niistä ryhdyttiin käyttämään samaa nimeä, koska kupera linssi muistuttaa muodoltaan linssi­kasvin siementä. Englannissa kuitenkin lens tarkoittaa vain optista linssiä, kun taas kasvin nimi on lentil.
Erilaiset linssit

Tavallisimmin linssi on valamalla, puristamalla tai hiomalla tehty lasi- tai muovilinssi, jonka kaksi pintaa ovat koveria tai kuperia, toinen pinta voi olla tasainen. Aineen taitekerroin ja pintojen muoto antaa linssin ominaisuudet. Linssin toiminta perustuu valon taittumiseen (Snellin laki), samaan tapaan kuin prismassa. Galaksit ja galaksijoukot voivat muodostaa "gravitaatiolinssin" taittamalla painovoimallaan sen takaa tulevia valonsäteitä. Näin on löydetty monia kohteita, joita ei muuten olisi voitu havaita. Tähdet ja muut pienemmät kappaleet muodostavat mikrogravitaatiolinssin samalla tavalla.
Erilaiset linssit > Kupera linssi

Kupera linssi on keskeltä paksumpi kuin reunoilta. Kupera linssi kokoaa optisen tason (suorassa kulmassa linssin pitkittäissuuntaan) suuntaiset valonsäteet polttopisteeseen esineen ollessa polttopistettä kauempana (käytännössä melkein aina). Siinä harvinaisessa tapauksessa, jossa esine on polttopistettä lähempänä, linssi hajottaa optisen tason suuntaiset valonsäteet (siten, että niiden jatkeet leikkaavat toisessa polttopisteessä). Kuperan linssin muodostaman kuvan saa esiin varjostimella, mikäli esine on polttopistettä kauempana linssistä, sillä tällöin muodostuva kuva on todellinen).
Erilaiset linssit > Kovera linssi

Kovera linssi on linssi, joka on keskeltä ohuempi kuin reunoilta. Kovera linssi taittaa valoa poispäin linssin taakse muodostuvasta valepolttopisteestä. Niinpä valo hajoaa ja kuva suurenee. Koveran linssin muodostamaa kuvaa ei saa näkyviin varjostimella, joten sitä kutsutaan valekuvaksi. Valekuvan voi kuitenkin nähdä jos linssiin katsoo paljaalla silmällä.
Erilaiset linssit > Fresnel-linssi

Fresnel-linssit ovat profiililtaan sahalaitaisia, erityisen ohuita linssejä, jotka on saatu pallomaisesta linssistä ikään kuin katkaisemalla pinta vyöhykkeittäin. Näin jää paljon materiaa pois ja linssit ovat erityisen keveitä. Käytetään majakoissa, piirtoheittimissä, halvoissa suurennuslaseissa ja valotekniikassa.
Linssin kuvausominaisuudet

Kupera linssi kokoaa valoa, kovera hajottaa. Kuperan linssin läpi sen pääakselin suuntaisesti kulkevat valonsäteet leikkaavat kaikki toisensa likipitäen samassa pisteessä, linssin polttopisteessä. Sen etäisyyttä linssistä sanotaan linssin polttoväliksi, josta kaavoissa käytetään merkintää f. Kääntäen jos valonlähde sijaitsee linssin polttopisteessä, linssin läpi kulkeneet valonsäteet jatkavat matkaansa yhdensuuntaisesti. Näitä voidaan pitää ääriesimerkkeinä linssin muodostamista kuvista: äärettömän kaukana olevasta kohteesta syntyy kuva linssin polttopisteeseen, polttopisteessä olevasta kohteesta taas äärettömän kauas.
Linssi muodostaa kuvan myös muualla sen pääakselin läheisyydessä olevista esineistä. Jos merkitään esineen etäisyyttä linssistä S1:llä, riittävän ohut kupera linssi muodostaa esineestä kuvan etäisyydelle S2, joka voidaan laskea linssiyhtälön eli Gaussin kuvauslain avulla:
Tämä merkitsee, että jos esine asetetaan etäisyydelle S1 linssistä ja linssin toiselle puolelle etäisyydelle S2 asetaan sopiva kuvapinta, pinnalle muodostuu selvä kuva. Jos kuvapinnan etäisyys poikkeaa S'2:sta jonkin verran, kuva on epäselvempi. Tällaisessa tapauksessa linssin sanotaan muodostavan todellisen kuvan. Tähän perustuu esimerkiksi valokuvaus.
Jos kuitenkin esineen etäisyys linssistä on pienempi kuin sen polttoväli eli jos S1 < f, edellä olevasta yhtälöstä laskettava S2 on negatiivinen. Tämä merkitsee sitä, että kuva muodostuu samalle puolelle linssiä kuin kuvattava esinekin. Sitä ei silloin voi muodostaa kuvapinnalle, mutta linssin toiselta puolelta katsottaessa esine näyttää olevan siinä kohdassa, jossa tämä ns. valekuva on. Valekuva ei ole todellisten valonsäteiden vaan niiden jatkeiden muodostama. Esimerkiksi suurennuslasi muodostaa kuvan tällä tavalla. Kuvan suurennus voidaan laskea yhtälöstä
missä M on suurennussuhde; jos |M|>1, kuva on esinettä suurempi. Jos M on negatiivinen, kuva on ylösalaisin; näin onkin laita silloin, kun linssi muodostaa todellisen kuvan. Valekuvan tapauksessa M on positiivinen ja kuva on oikein päin.
Rajatapauksessa jos S1 = ∞, niin S2 = f ja M = −f / ∞ = 0. Tämä vastaa tilannetta, jossa äärettömän kaukaisesta kohteesta syntyy kuva polttopisteeseen. Valon diffraktion vuoksi kuva ei todellisuudessa silloinkaan ole aivan pistemäinen.
Edellä esitetyt kaavat pätevät myös koverille (hajottaville) linsseille. Niillä kuitenkin polttoväli f on katsottava negatiiviseksi, minkä vuoksi koveran muodostama kuva on aina valekuva.
Jos linssi ei ole aivan ohut, edellä olevia kaavoja on sovellettava niin, että etäisyydet S1 ja S2 lasketaan linssin ns. päätasoista.
Linssintekijän yhtälö

Linssin polttoväli riippuu sen kaarevuussäteestä, paksuudesta ja käytetyn materiaalin taitekertoimesta ns. linssintekijän yhtälön osoittamalla tavalla:
missä
Valonlähteen puolella kuperan linssin kaarevuussäde lasketaan positiivisena, koveran negatiivisena. Vastakkaisella puolella ne lasketaan päinvastoin.
Käytännössä useimpien linssien paksuus on kuitenkin hyvin pieni verrattuna kaarevuussäteisiin. Näin ollen yhtälön viimeinen termi voidaan yleensä jättää pois laskuista.
Jos linssi lisäksi on symmetrinen keskiakselinsa suhteen eli  R_{1}=-R_{2}=R, yhtälö yksinkertaistuu muotoon
f={\frac {R}{2(n-1)}}.
Käyttö

Linssejä käytetään näkövirheiden korjaamiseen silmälaseissa ja piilolaseissa, jolloin kuvan heijastumispaikkaa verkkokalvolle muutetaan. Myös kameroissa, kiikareissa, kaukoputkissa, okulaareissa, mikroskoopeissa, teodoliiteissä, piirtoheittimissä ja suurennuslaseissa käytetään linssejä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus TV, Optiikka: Linssien ja peilien optiikkaa
Kuvan muodostuminen linssissä.
Valekuvan muodostuminen.
Valekuvan muodostuminen koverassa linssissä
Liuskepaljakkayökkönen

| Liuskepaljakkayökkönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Maayökköset Noctuinae
Suku::  Harmoyökköset Xestia
Laji::  lyngei
Kaksiosainen nimi
 Xestia lyngei  (Rebel, 1923) 
Synonyymit
 Xestia lankialai 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liuskepaljakkayökkönen (Xestia lyngei) on pieni, arktisten tunturiseutujen ja tundran yökköslaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu vaarantuneeksi (VU).
Koko ja ulkonäkö

Liuskepaljakkayökkönen on perusilmeeltään tummanharmaa yökköslaji. Etusiivet ovat melko kapeat, tummanharmaat, keskiosastaan hieman tummemmat ja kauttaaltaan vaalean kehnän peitossa. Vaaleat yökköstäplät erottuvat vain heikosti, ja ulompi poikkiviiru on heikosti sahamainen. Takasiivet ovat vaaleanruskeat, ulospäin tummenevat, ja siiven keskellä on laaja, tumma, puolikuumainen keskitäplä. Ruumis on tukeva. Siipiväli on 26–32 mm.
Tuhkapaljakkayökkönen (Xestia quieta) voi olla melko samannäköinen.
Levinneisyys ja lentoaika

Liuskepaljakkayökköstä tavataan Norjan ja Ruotsin tuntureilta Venäjän tundran ja Jäämeren saarten kautta arktiseen Pohjois-Amerikkaan. Suomessa liuskepaljakkayökkösellä on tunnettu ja joinakin vuosina yksilömäärältään runsaslukuinen esiintymä Kilpisjärvellä, Saanatunturin rinteellä. Lisäksi sitä tavataan Kilpisjärven koillispuolisilta takatuntureilla. Perhoset lentävät heinäkuun alkupuoliskolla.
Elinympäristö ja elintavat

Liuskepaljakkayökköstä tavataan korkealla tunturipaljakalla, Ruotsissa vasta yli kilometrin korkeudessa, ja laji on sidoksissa tunturialueiden liuskekivikkoihin. Perhoset lentävät päivisin nopeasti lähellä maanpintaa ja vierailevat ahkerasti etenkin tunturikohokin (Silene acaulis) kukilla. Häirittynä perhonen lähtee helposti lentoon. Luultavasti perhosen kehitys munasta aikuiseksi kestää ainakin kaksi vuotta.
Suomen uhanalaisarvioinnissa liuskepaljakkayökkönen on luokiteltu vaarantuneeksi, ja se on yksi Suomen kansainvälisistä vastuulajeista.
Ravintokasvi

Toukka elää erityisesti variksenmarjalla (Empetrum), mutta on kasvatuksessa syönyt myös erilaisia heiniä
Aiheesta muualla

lepidoptera.pl[vanhentunut linkki]
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q11876081  Wikispecies: Xestia lyngei  BAMONA: Xestia-lyngei  BioLib: 54509  BOLD: 157262  EoL: 3936032  Fauna Europaea: 448808  Fauna Europaea (new): a6c1dff4-1507-44e0-b602-67b506036e6e  GBIF: 5714958  iNaturalist: 452520  ITIS: 771461  LepIndex: 250854  MONA: 10986.1  NatureServe: 2.864167  NCBI: 1488997  Observation.org: 185283  Open Tree of Life: 3207806  Laji.fi: MX.63087
Pertti Lipas

Pertti Olavi Lipas (18. kesäkuuta 1932 Jyväskylä – 22. marraskuuta 2008 Jyväskylä) oli suomalainen fyysikko ja professori. Hän toimi Helsingin yliopistossa fysiikan apulaisprofessorina 1964–1974 ja Jyväskylän yliopistossa teoreettisen fysiikan professorina 1974–1996.
Nuoruus ja opinnot

Pertti Lipas syntyi ja vietti nuoruutensa Jyväskylässä. Hänen isänsä oli tekniikan tohtori Tauno Lipas, joka loi uransa aluksi teollisuuden palveluksessa ja sittemmin Helsingin työväenopiston lehtorina ja yliopettajana. Pertin äiti oli Heidi o.s. Karlsson. Lipas kirjoitti ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta vuonna 1951.
Ammatilliset opintonsa Pertti Lipas suoritti ulkomailla. Hän suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon Bowdoin Collegessa Mainen osavaltiossa Yhdysvalloissa vuonna 1955. Valmistuttuaan kandidaatiksi hän palasi Suomeen, jossa hän suoritti asepalveluksensa. Sotilasarvoltaan Lipas oli vänrikki.
Suunnitellessaan opintojensa jatkoa armeijan jälkeen Lipas suunnitteli aloittavansa opinnot Teknillisessä korkeakoulussa. Koska hän ei saanut tarpeeksi hyvitystä Amerikassa suoritetusta kandidaatin tutkinnostaan, hän päätti etsiä jatkokoulutuspiakan ulkomailta. Hän suoritti lopulta jatko-opintonsa New Yorkissa Rensselaerin teknillisessä instituutissa, jossa hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1961. Väitöskirjan ohjaajana toimi tohtori J. P. Davidson. Davidson on sittemmin työskennellyt mm. Kansasin yliopiston professorina.
Rensselaerissa Pertti Lippaalle avautui mahdollisuus perehtyä syvällisesti teoreettiseen ydinfysiikkaan, sillä hänen väitöskirjansa ohjaaja, tohtori Davidson, oli perehtynyt syvällisesti Aage Niels Bohrin ja Benjamin Roy Mottelsonin 1950-luvulla tekemiin tutkimuksiin, jotka liittyivät epäsymmetristen atomiytimien tutkimukseen (atomin kollektiivimalli). Kollektiivimalli tarkoittaa, että atomin ytimessä voi tapahtua siirtymiä, jotka vaikuttavat samanaikaisesti useisiin nukleoneihin. Nämä nukleonit toimivat yhdessä ja niillä on yhteisiä eli kollektiivisia ominaisuuksia, joten niiden siirtymää voidaan kuvata niin kutsutun atomiytimen kollektiivimallin avulla. (Bohr ja Mottelson saivat tutkimuksistaan Nobelin vuonna 1975.)
Lipas täydensi valmistumisensa jälkeen opintojaan vielä 1964–1965 Pohjolan teoreettisen fysiikan instituutissa (ruots. Nordisk institut för teoretisk physik) Kööpenhaminassa ja vuonna 1969 Triestessä kansainvälisessä teoreettisen fysiikan tutkimuskeskuksessa (engl. International Centre for Theoretical Physics).
Akateeminen ura

Virkauransa Lipas aloitti atomienergianeuvottelukunnan tutkijana 1961–1962. Sen jälkeen hän siirtyi tutkijaksi Helsingin yliopistoon, jossa hän toimi virkaa tekevänä fysiikan apulaisprofessorina ja sen jälkeen vt. professorina 1963–1964. Vakinaiseen apulaisprofessuuriin (teoreettinen fysiikka) hänet nimitettiin vuonna 1964 ja hän toimi siinä tehtävässä vuoteen 1974 asti. Teoreettinen fysiikka oli erotettu omaksi oppiaineekseen Helsingin yliopistossa vuonna 1961. Apulaisprofessuurin perustaminen oli osa oppiaineen opetuksen järjestelyjen vakiinnuttamista. Kun Pertti Lipas aloitti virkansa apulaisprofessorina (1964), oli fysiikan professorien määrä Suomessa Vesa Ruuskasen ja Keijo Kajantien mukaan vielä melko vähäinen. Yhteistyökykyisenä miehenä Lipas tutustui nopeasti uusiin työtovereihinsa Helsingin yliopistossa. Lipas hoiti välillä (1966, 1970–1971 ja 1973) vakinaisen virkansa ohella viransijaisena myös professorin tehtäviä. 1960-luvulla oli vielä usein tapana, että luennoitsija piti luentonsa ja siirtyi sitten työhuoneeseensa tekemään esimerkiksi tutkimustyötä. Apulaisprofessori Lipas oli eräs tämän perinteen murtajia ja hän piti tärkeänä, että oli opiskelijoiden tavoitettavissa luentojen väliaikoinakin.
Tieteellisen työn ohella Lipas teki merkittävän uran fysiikan opetuksen kehittäjänä. Hän osallistui luonnontieteiden koulutuksen kehittämistyöhön myös valtakunnallisella tasolla. Ensimmäinen huomattava projekti oli vuosina 1972–1973 hahmoteltu fysiikan jatko-opintojen kehittämishanke, jonka Helsingin yliopisto teki yhdessä Teknillisen korkeakoulun (TKK) kanssa. TKK:n puolelta hanketta koordinoi professori Eero Byckling, jonka kanssa Lipas julkaisi lopullisen suunnitelman Suomen Fyysikkoseuran Arkhimedes-lehdessä 1973. Suunnitelman keskeisenä sisältönä oli, että lisensiaatin ja tohtorin tutkintoihin sisällytettiin fysiikan ja muiden sivuaineiden opiskelun ohella fysiikan tutkimusmenetelmiä esitteleviä haastavia kursseja. Tämän kehitystyön tuloksia hyödynnettiin vielä vuonna 1995, kun Suomessa perustettiin tohtorikoulutuksen tehostamiseksi niin kutsutut tutkijakoulut.
Akateeminen ura > Professoriksi Jyväskylään

Vuonna 1974 Lipas nimitettiin Jyväskylän yliopistoon teoreettisen fysiikan professoriksi opetusalana pienenergiafysiikka. Hän aloitti virassaan syyskuun alussa. Jo virkakautensa alussa hän joutui jälleen perehtymään tutkimustyön ohella opetusasioihin. Hän otti osaa luonnontieteen koulutuksen valtakunnallisen tutkinnonuudistuksen suunnitteluun. Professori Lipas valittiin vuonna 1975 opetusministeriöntutkinnon asettaman tutkinnonuudistusprojektin puheenjohtajaksi.
Luonnontieteen opiskelijoiden ainejärjestön aloitteesta Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellinen tiedekunta alkoi selvittää mahdollisuutta uudistaa luonnontieteiden koulutusta. Tutkinnonuudistuskokeilua varten perustettiin tiedekunnassa vuoden 1975 alussa suunnittelulautakunta, jonka puheenjohtajaksi valittiin professori Lipas. Suunnittelutyöryhmän ehdotuksesta tutkinnonuudistusta lähdettiin tekemään vuosina 1975–1977 ja käyttöön uudet opetussuunnitelmat oli määrä ottaa 1978. Muutostyö eteni verkkaan ja professori Lipas oli lopulta pettynyt työryhmän aikaansaannoksiin. Valtakunnallisella tasolla suunnitelma raukesi toistaiseksi, joten tutkinnonuudistuksen valmistelu tiedekunnassa keskeytettiin. Lipas luopui tutkinnonuudistusprojektin valtakunnallisen työryhmän puheenjohtajuudesta 1978. Tasavallan presidentti Urho Kekkonen antoi uuden asetuksen luonnontieteellisistä tutkinnoista 22. joulukuuta 1978. Vasta sen jälkeen varsinainen tutkintojärjestelmien uudistustyö saatiin käyntiin. Käytännössä tutkinnonuudistus saatiin siis aikaan asetuksien voimalla loppuvuodesta 1978 alkaen. Raskaan projektin päätyttyä professori Lipas vietti muutamia kuukausia Dubnassa tutkimustyötä tehden.
Professorin tehtävien ohella hän toimi Jyväskylän yliopiston fysiikan laitoksen johtajana 1976–1979. Tutkinnonuudistushanke ja laitoksen johtaminen veivät hänen aikansa liki täysin ja hän ei vuosien 1975 ja 1978 välisenä aikana ehtinyt tehdä tutkimustyötä. Hän toimi sittemmin vielä toistamiseen fysiikan laitoksen johtajana kaudella 1986–1987.
Luennoitsijana Professori Lipas pyrki löytämään erilaisia tapoja, joilla teoreettisen fysiikan kieltä eli matemaattisten lausekkeiden ja yhtälöiden merkitystä olisi saanut havainnollistettua opiskelijoille esimerkiksi vertailemalla niitä arkipäivän ilmiöihin ja piirtämällä tarvittaessa kuvitusta. Hän laati opetusta varten myös oppimateriaalia. Christofer Cronströmin kanssa hän kirjoitti teoksen Johdatus sähködynamiikkaan ja suhteellisuusteoriaan (2000).
Professori Lipas jäi eläkkeelle vuoden 1995 lopussa. Hänen seuraajakseen teoreettisen fysiikan professorina nimitettiin vuonna 1996 apulaisprofessori Vesa Ruuskanen. Ruuskanen oli työskennellyt kahden vuosikymmenen ajan (1974–1995) apulaisprofessorina Lippaan työtoverina Jyväskylässä.
Vielä eläkevuosinaankin Lipas työskenteli ahkerasti. Vuonna 1997 ilmestyi hänen kirjoittamansa Suomen Fyysikkoseuran 50-vuotishistoriikki (vuosilta 1947-1997).
Tutkimusura

Fyysikkona Lipas tutki	atomiytimien rakennetta. Hän oli perehtynyt varsinkin ytimien	kollektiivisia värähtelyjä ja rotaatioita kuvaaviin teoreettisiin malleihin. Hänen ympärilleen muodostui Helsingissä ja Jyväskylän vuosina oma teoreettisen fysiikan koulukunta, jonka vaikutus on näkynyt Ruuskasen ja Kajantien mukaan vielä 2000-luvun alussakin.
Huomionosoituksia

Pitkän tieteellisen uran fyysikkona tehnyt Pertti Lipas nimitettiin Suomen Fyysikkoseuran kunniajäseneksi. Hän osallistui kyseisen seuran toimintaan usean vuoden ajan.