stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rose Tattoo
Historia > Varhaiset vuodet

Rose Tattoon perustivat Australian Sydneyssä vuonna 1976 kitaristit Peter Wells ja Mick Cocks, laulaja Tony Lake ja rumpali Michael Vandersluys. Wells oli Buffalo-yhtyeen entinen basisti ja soitti Rose Tattoossakin bassoa ennen Ian Rilenin liittymistä. Samanaikaisesti Lake ja Vandersluys korvattiin Buster Brown -yhtyeen laulaja Angry Andersonilla ja rumpali Dallas "Digger" Royallilla. Buster Brown oli saanut suosiota Melbournessa ja soittanut Sunbury Pop Festivalilla. Buster Brownissa soitti myös tuleva AC/DC -rumpali Phil Rudd. AC/DC oli suunnannäyttäjä Rose Tattoolle, jotka molemmat soittavat kovaäänistä rockia ja käyttävät voimasointuja. Rose Tattoo eroaa AC/DC:stä kuitenkin runsaalla slide-kitaran käytöllä. Muita Rose Tattoon esikuvia ovat The Rolling Stones, Faces ja Billy Thorpe.
Yhtyeen ensimmäinen esiintyminen oli uutenavuonna 1976 Chequers -klubilla. Rose Tattoo keikkaili klubeilla ja ravintoloissa kohoten niiden suosikkiesiintyjäksi. AC/DC:n jäsenet suosittelivat Rose Tattoota pyrkimään Albert Productionsin artistiksi. Rose Tattoon ensimmäinen single, Rilenin kirjoittama "Bad Boy for Love" ilmestyi lokakuussa 1977. Singlen jälkeen Rilen jätti yhtyeen ja perusti oman punk -yhtyeen nimeltä X. Rilenin tilalle liittyi Buster Brownin aiempi basisti Geordie Leach.
Historia > Kulta-aika

Rose Tattoo levytti vuonna 1978 ensimmäisen albuminsa Rose Tattoo, jonka tuottivat George Young ja Harry Vanda. Albumi nousi Australiassa myyntilistojen sijalle 40. Debyyttialbumin tunnetuimmat kappaleet ovat "Nice Boys", "Rock 'n' Roll Outlaw" ja "Remedy". Geordie Leach erosi toukokuussa 1979 ja hänet korvasi lyhyeksi aikaa Neil Smith ja lopulta Lobby Loyde. Yhtye levytti keväällä 1980 singlen "Legalise Realise", jonka toisella puolella oli Colin Patersonin esittämä "Bong on Aussie" -kappale. Vuonna 1980 Rose Tattoo esiintyi ensimmäistä kertaa Yhdysvalloissa sekä Euroopassa. Syyskuussa basisti Loyde lähti ja Leach palasi.
Vuoden 1981 alussa  "Rock N' Roll Outlaw" julkaistiin singlenä Euroopassa ja nousi Ranskassa sijalle 2 sekä Saksassa sijalle 5. Samana vuonna ilmestyi yhtyeen seuraava studioalbumi Assault and Battery, joka nousi Australiassa top 30:een. Isossa-Britanniassa se oli parhaimmillaan ykkössijalla. Kesällä 1981 yhtye teki Euroopan kiertueen esiintyen mm. Reading Festivaleilla, jossa laulaja Anderson löi toistuvasti päätään vahvistinkaappeihin, kunnes hänen päänsä alkoi vuotaa verta. Rose Tattoo oli tiettävästi äänekkäin Lontoon Marquee Clubilla soittanut yhtye Led Zeppelinin jälkeen.
Kotiinpaluun jälkeen Robin Riley korvasi kitaristi Mick Cocksin, joka liittyi Heaven -yhtyeeseen. Kesäkuussa 1982 ilmestyi albumi Scarred for Life, jonka tunnetuin kappale on "We Can't Be Beaten". Rose Tattoo keikkaili albumin jälkeen Yhdysvalloissa Aerosmithin ja ZZ Topin kanssa. Rose Tattoon esiintymiset vaikuttivat Los Angelesin orastavaan glam metal -skeneen, erityisesti Guns N' Rosesin tuleviin jäseniin. Guns N' Roses on myöhemmin maininnut Rose Tattoon yhtenä esikuvistaan ja ovat esittäneet "Nice Boys" -kappaletta, joka sisältyy yhtyeen ensijulkaisulle Live ?!*@ Like a Suicide.
Historia > Alkuperäisen yhtyeen hajoaminen

Vuonna 1983 Yhdysvaltojen kiertueen jälkeen kitaristit Peter Wells ja Robin Riley sekä rumpali Dallas Royall jättivät Rose Tattoon. Angry Anderson ja Geordie Lech jatkoivat yhtyettä värväten tilalle kitaristit Greg Jordanin ja John Meyerin sekä rumpali Scott Johnstonin. Lokakuussa 1984 ilmestyi neljäs albumi Southern Stars, joka oli viimeinen Rose Tattoon levytys Albert Productionsin artistina. Albumi sisältää hittikappaleen "I Wish". Seuraavana vuonna Anderson näytteli elokuvassa Mad Max – ukkosmyrsky, jolloin Rose Tattoo piti taukoa. Yhtye solmi uuden levytyssopimuksen Mushroom Recordsin kanssa. Kokoonpano uusiutui Andersonia lukuun ottamatta täydellisesti ennen albumin Beats from a Single Drum julkaisua vuonna 1986. Yhtyeessä oli mukana enää yksi kitaristi sekä myös kosketinsoittaja. Vuoden 1987 alussa Anderson aloitti soolouransa, jolloin Rose Tattoo hajosi.
Historia > Vuoden 1993 paluu ja välivuodet

Angry Anderson levytti soolourallaan hitiksi nousseen balladin "Suddenly". Hänen ensimmäinen sooloalbumi Beats From a Single Drum sisälsi Rose Tattoon samannimiselle albumille nauhoittamia kappaleita, mutta levy-yhtiön painostuksesta ne julkaistiin uudelleen Andersonin nimen alla. 1990-luvun alussa Anderson ja rumpali Dallas Royall suunnittelivat Rose Tattoon paluuta, mutta Royall kuoli syöpään vuonna 1991 juuri kun alkuperäiset jäsenet olivat kokoontumassa vuosien jälkeen.
Seuraavana vuonna 1992 Anderson, Peter Wells, Mick Cocks ja Geordie Leach alkoivat harjoitella rumpali Paul DeMarcon kanssa. Heinäkuussa 1993 Rose Tattoo esiintyi Boggo Road Jail -vankilassa sen sulkemisen kunniaksi. Yhtye esiintyi myös Guns N' Rosesin Use Your Illusion Tour -kiertueen Australian konserttien lämmittelijänä. Paluu sai hyvän vastaanoton, mutta jäsenet erkanivat vuoden 1993 jälkeen keskittymään sooloprojekteihinsa.
Historia > Lopullinen comeback

Rose Tattoo palasi jälleen vuonna 1998. Kokoonpano oli sama kuin vuonna 1993, paitsi basistina oli alkuperäisjäsen Ian Rilen. Yhtye teki comeback-kiertueen All Hell Breaks Loose!!, jonka jälkeen basistiksi vaihtui jälleen Geordie Leach, joka Mick Cocksin kanssa jätti yhtyeen vuonna 2000. Tilalle liittyivät Robin Riley ja Steve King. Rose Tattoo on kiertänyt aktiivisesti Australiaa ja Eurooppaa. Vuonna 2000 yhtye esiintyi Wacken Open Air -festivaaleilla, joka julkaistiin livealbumina nimeltä 25 to Life. Rose Tattoon ensimmäinen albumi 16 vuoteen, Pain ilmestyi vuonna 2002.
Kitaristi Peter Wellsillä diagnosoitiin eturauhassyöpä vuonna 2002 ja hän kuoli 59-vuotiaana maaliskuussa 2006. Wellsin korvasivat Dai Pritchard ja takaisin palannut Mick Cocks. Elokuussa 2006 Rose Tattoo valittiin ARIA Hall of Fameen. Pian lokakuussa alkuperäisjäsen Ian Rilen menehtyi virtsarakon syöpään. Entinen basisti Lobby Loyde kuoli keuhkosyöpään huhtikuussa 2007.
Vuonna 2007 Rose Tattoo julkaisi albumin Blood Brothers. Kesäkuussa 2007 Rose Tattoo toimi Sebastian Bachin kanssa Guns N' Rosesin Chinese Democracy Tour -kiertueen Australian konserteissa. Lokakuussa he toimivat Motörheadin Australian kiertueen lämmittelijänä. Anderson kertoi Unbelievably Bad -rock-lehden haastattelussa levyttävänsä vielä yhden albumin ja sen jälkeen lopettavansa yhtyeessä. Geordie Leach palasi jälleen basistiksi Steve Kingin tilalle vuonna 2007.
Kesällä 2008 Rose Tattoo esiintyi Download Festivaleilla. Huhtikuussa 2009 ilmoitettiin perustajajäsen Mick Cocksin sairastuneen maksasyöpään. Heinäkuussa Cocksille järjestettiin hyväntekeväisyyskonsertti Sydneyssä, jossa myös Rose Tattoo esiintyi. Cocks kuoli syöpään 22. joulukuuta 2009. Rose Tattoon ura jatkui Robin Rileyn ja myöhemmin Randall Wallerin korvatessa Cocksin.
Rose Tattoo juhlisti 35-vuotista uraansa vuonna 2011. Yhtye kirjoitti ja äänitti uusia kappaleita vuonna 2012, mutta niitä ei koskaan julkaistu. Maaliskuussa 2011 Angry Anderson sanoi journalisti Nick Milliganille tulevan albumin jäävän yhtyeen viimeiseksi. Rumpali Paul DeMarco vangittiin vuonna 2014 syytettynä laittomien aseiden hallussapidosta. Rose Tattoo jäi DeMarcon tapauksen jälkeen tauolle. Angry Anderson keskittyi seuraavina vuosina politiikassa vaikuttamiseen.
Rose Tattoo julkisti nykyisen kokoonpanonsa 5. elokuuta 2017. Yhtyeeseen liittyivät Mark Evans (entinen AC/DC -basisti), kitaristi Bob Spencer ja rumpali John Watson. Anderson ja Pritchard pysyvät kokoonpanossa.
Jäsenet

| --- | --- |
Alkuperäinen   1976:  Tony Lake – laulu  Mick Cocks – kitara  Peter Wells – basso  Michael Vandersluys – rummut
1976–1977:  Angry Anderson – laulu  Peter Wells – kitara  Mick Cocks – kitara  Ian Rilen – basso  Dallas "Digger" Royall – rummut
1977–1979:  Angry Anderson – laulu  Peter Wells – kitara  Mick Cocks – kitara  Geordie Leach – basso  Dallas "Digger" Royall – rummut
1979:  Angry Anderson – laulu  Peter Wells – kitara  Mick Cocks – kitara  Neil Smith – basso  Dallas "Digger" Royall – rummut
1979–1980:  Angry Anderson – laulu  Peter Wells – kitara  Mick Cocks – kitara  Lobby Loyde – basso  Dallas "Digger" Royall – rummut
1980–1982:  Angry Anderson – laulu  Peter Wells – kitara  Mick Cocks – kitara  Geordie Leach – basso  Dallas "Digger" Royall – rummut
1982–1983:  Angry Anderson – laulu  Peter Wells – kitara  Robin Riley – kitara  Geordie Leach – basso  Dallas "Digger" Royall – rummut
1983–1984:  Angry Anderson – laulu  John Meyer – kitara  Greg Jordan – kitara  Geordie Leach – basso  Scott Johnston – rummut
1984–1985:  Angry Anderson – laulu  John Meyer – kitara  Greg Jordan – kitara  Andy Cichon – basso  Robert Bowron – rummut
1985–1987:  Angry Anderson – laulu  Tim Gaze – kitara  Andy Cichon – basso  Scott Johnston – rummut
1987:  Angry Anderson – laulu  Tim Gaze – kitara  Jake Lardot – basso  Rick Melick – koskettimet  Scott Johnston – rummut
1992–1993:  Angry Anderson – laulu  Peter Wells – kitara  Mick Cocks – kitara  Geordie Leach – basso  Paul DeMarco – rummut
1998–1999:  Angry Anderson – laulu  Peter Wells – kitara  Mick Cocks – kitara  Ian Rilen – basso  Paul DeMarco – rummut
1999–2000:  Angry Anderson – laulu  Peter Wells – kitara  Mick Cocks – kitara  Geordie Leach – basso  Paul DeMarco – rummut
2000–2005:  Angry Anderson – laulu  Peter Wells – kitara  Robin Riley – kitara  Steve King – basso  Paul DeMarco – rummut
2005–2006:  Angry Anderson – laulu  Peter Wells – kitara  Mick Cocks – kitara  Steve King – basso  Paul DeMarco – rummut
2006–2007:  Angry Anderson – laulu  Dai Pritchard – kitara  Mick Cocks – kitara  Steve King – basso  Paul DeMarco – rummut
2007–2009:  Angry Anderson – laulu  Dai Pritchard – kitara  Mick Cocks – kitara  Geordie Leach – basso  Paul DeMarco – rummut
2010–2011:  Angry Anderson – laulu  Dai Pritchard – kitara  Robin Riley – kitara  Geordie Leach – basso  Paul DeMarco – rummut
2011–2013:  Angry Anderson – laulu  Dai Pritchard – kitara  Randall Waller – kitara  Geordie Leach – basso  Paul DeMarco – rummut
2013–2014:  Angry Anderson – laulu  Dai Pritchard – kitara  Randall Waller – kitara  Dario Bortolin – basso  Paul DeMarco – rummut
2014–2017:  Angry Anderson – laulu  Dai Pritchard – kitara  Randall Waller – kitara  Dario Bortolin – basso
Nykyinen   2017–:  Angry Anderson – laulu  Dai Pritchard – kitara  Bob Spencer – kitara  Mark Evans – basso  John Watson – rummut
Jäsenet > Nykyiset jäsenet

Angry Anderson – laulu (1976–)
Dai Pritchard – kitara (2006–)
Bob Spencer – kitara (2017–)
Mark Evans – basso (2017–)
John Watson – rummut (2017–)
Jäsenet > Entiset jäsenet

Tony Lake – laulu (1976, alkuperäinen)
Peter Wells – kitara (1976–1983, 1992–2006; kuoli 27. maaliskuuta 2006), basso (1976, alkuperäinen)
Mick Cocks – kitara (1976–1982, 1992–2000, 2005–2009, alkuperäinen; kuoli 22. joulukuuta 2009)
Michael Vandersluys – rummut (1976, alkuperäinen)
Ian Rilen – basso (1976–1977, 1998–1999; kuoli 30. lokakuuta 2006)
Dallas "Digger" Royall – rummut (1976–1983; kuoli vuonna 1991)
Geordie Leach – basso (1977–1979, 1980–1984, 1992–1993, 1999–2000, 2007–2013)
Neil Smith – basso (1979; kuoli 7. huhtikuuta 2013)
Lobby Loyde – basso (1979–1980; kuoli 21. huhtikuuta 2007)
Robin Riley – kitara (1982–1983, 2000–2005, 2010–2011)
John Meyer – kitara (1983–1985)
Greg Jordan – kitara (1983–1985)
Scott Johnston – rummut (1983–1984, 1985–1987)
Andy Cichon – basso (1984–1987)
Robert Bowron – rummut (1984–1985)
Tim Gaze – kitara (1985–1987)
Jake Lardot – basso (1987)
Rick Melick – koskettimet (1987)
Paul DeMarco – rummut (1992–2016)
Steve King – basso (2000–2007)
Randall Waller – kitara (2011–2017)
Dario Bortolin – basso (2013–2017)
Diskografia > Studioalbumit

Rose Tattoo (1978)
Assault & Battery (1981)
Scarred for Life (1982)
Southern Stars (1984)
Beats from a Single Drum (1986)
Pain (2002)
Blood Brothers (2007)
Outlaws (2020)
Diskografia > Livealbumit

25 to Life (2000)
Tatts - Live in Brunswick (2017)
Diskografia > Kokoelmat

A Decade of Rock (1986)
Their Greatest Hits (1987)
Angry Metal (1989)
Nice Boys Don't Play Rock 'N' Roll (1992)
Never Too Loud (1997)
The Essential Rose Tattoo (2013)
Keef's Free (2017)
Diskografia > Singles

Bad Boy for Love (1977)
Rock 'n' Roll Outlaw (1978)
One of the Boys (1978)
Release Legalise (1980)
Rock 'n' Roll is King (1981)
Assault & Battery (1981)
Out of This Place (1982)
We Can't Be Beaten (1982)
Branded (1983)
It's Gonna Work Itself Out (1983)
I Wish (1984)
Freedom Flame (1984)
No Secrets (1985)
Born to Be Wild (1985)
Calling (1986)
Get it Right (1986)
Falling (1987)
All Hell Breaks Loose (1998)
Black-Eyed Bruiser (2006)
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Pato murtuu

| Pato murtuu |
| --- | --- |
Kirjailija:  Kalle Päätalo
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  1994
Sivumäärä:  684
Sarja: Juuret Iijoen törmässä
Edeltävä:  Iijoelta etelään
Seuraava:  Hyvästi, Iijoki
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pato murtuu on Kalle Päätalon Juuret Iijoen törmässä -sarjan 24. osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1994 Gummeruksen kustantamana. Kirja on rekisteröity Bookcrossingiin.
Kirjan tapahtumat

Kalle ja Laina ovat palanneet Taivalkoskelta takaisin omakotitaloonsa Tampereen Messukylän Kirvestielle. Suomessa eletään lievää taantuman ja työttömyyden aikaa, johtuen sotakorvausvelvollisuuden loppumisesta ja Korean sodan aiheuttamasta yleismaailmaillisesta suhdanteen taittumisesta. Kallella töitä kuitenkin riittää ja hänellä on nyt pitkästä aikaa tilaa ja rauhaa kirjoittaa. Kallen kirjoituksia julkaistaan yhä enemmän lehdissä.
Arkinen onni ja yhteenkuuluvuus eivät tahdo kotiutua Kirvestielle enää Taivalkoskelta paluun jälkeen. Laina vaihtaa työpaikkaa osuuskaupan myyjästä linja-auton rahastajaksi, jossa työ on luonteeltaan epäsäännöllistä ja liikkuvaa. Tessu-koira liittyy irtokoirien talvilaumaan ja vieraantuu kodistaan.
Kalle saa mestaroitavakseen kansakoulun työmaan Tampereen lähipitäjästä. Työmaalla sattuneet kohtalokkaat tapahtumat koituvat vuoden 1955 alussa lopulliseksi niitiksi avioliiton hajoamiseen ja Kalle joutuu muuttamaan kalupakkeineen ja kirjoituskoneineen pois itse rakentamastaan kodista. Levoton mieli rauhoittuu vain kirjoituskoneen ääressä, tällä kertaa vuokraullakkohuoneistossa. Lainalle saapuu Kirvestielle pääsiäisenä pohjoisesta tuttu vieras.
Sovitukset

Hannu Kahakorven elokuva Päätalo, 2008.
Rohtorusojuuri

| Rohtorusojuuri |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kladi::  Putkilokasvit
Kladi::  Siemenkasvit
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Boraginales
Heimo::  Lemmikkikasvit
Suku::  Helmirusojuuret Lithospermum
Laji::  officinale
Kaksiosainen nimi
 Lithospermum officinale  L. (1753) 
Katso myös
   Rohtorusojuuri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rohtorusojuuri (Lithospermum officinale) on monivuotinen lemmikkikasvi. Se kasvaa 30–80 senttimetriä korkeaksi. Kasvilla on paksu vaaleanruskea juuri. Varsi haaroo yläosasta. Lehdet ovat kapeanpuikeat, varressa kierteisesti. Kukinnot ovat viuhkoja, joissa on pieniä kellanvalkoisia kukkia, joiden teriö on viisilukuinen, suppilomainen. Hedelmänä on neliosainen lohkohedelmä, jonka hedelmykset ovat valkoiset, kiiltävät, posliinimaiset ja hyvin kovat. Rohtorusojuuri on tyyppilaji helmirusojuurten (rusojuurten) Lithospermum-suvussa, jonka tieteellinen nimi viittaa kivimäisiin siemeniin.
Rohtorusojuuri esiintyy alkuperäisenä lähes koko Euroopassa, mukaan lukien Skandinaviassa. Suomessa laji ei ole alkuperäinen vaan harvalukuinen uustulokas, joka kasvaa tai on kasvanut Uudellamaalla ja Kainuussa.
Rotterdamin Erasmus-yliopisto

Erasmus Universiteit
Rotterdamin Erasmus-yliopisto (holl. Erasmus Universiteit Rotterdam) on vuonna 1913 perustettu Alankomaiden keskeinen yliopisto. Se on perustettu vuonna 1913. New York Times -lehden vertailussa Rotterdamin yliopisto sijoitettiin vuonna 2011 ensimmäiseksi Alankomaissa, 14:nneksi Euroopassa ja 33:nneksi maailmassa. Erasmus-sana on liitetty yliopiston nimeen renessanssiajattelija Erasmus Rotterdamilaisen kunniaksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yliopiston omat sivut Erasmus Universiteit Rotterdam (hollanniksi) (englanniksi)
Oleksandr Šumskyi

Oleksandr Šumskyi 1924.
Oleksandr Šumskyi (2. joulukuuta 1890 Žytomyrin kihlakunta, Volynian kuvernementti – 18. syyskuuta 1946 matkalla Saratovista Venäjältä Kiovaan) oli ukrainalainen vallankumouksellinen ja kansallinen kommunistijohtaja.
Puolueaktiivina

Šumskyi liittyi Ukrainan sosialidemokraattiseen liittoon (Spilka) 1908. Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen hän työskenteli Kiovan kuvernementin semstvo-hallinnossa, ja hänestä tuli Ukrainan sosialistisen vallankumouspuolueen (UPSR) johtohahmo, ja hän edusti puoluetta keskusradassa UPSR:n ryhmä, jossa hän osallistui radan hajottamiseksi tammikuussa 1918 muodostettuun salaliittoon. Neljännessä UPSR:n kongressissa toukokuussa 1918 hän johti borotbistien vasemmistoryhmää, ja syksyllä hän oli borotbistien vallankumouskomitean jäsen, kun ryhmä osallistui kansannousuun hetmanihallintoa vastaan. Yhdessä venäläisten bolsevikkien kanssa hän organisoi tammikuussa 1919 kapinan vasemman rannan Ukrainassa Ukrainan kansantasavallan direktoraattia vastaan. Ukrainan toisen neuvostomiehityksen aikana borotbistit tekivät sopimuksen Ukrainan kommunistisen puolueen CP(B)U:n kanssa, ja Šumskyi nimitettiin koulutuskomissaariksi Christian Rakovskin neuvosto-Ukrainan hallitukseen.
Šumskyi ryhtyi toimiin venäläistämistä vastaan ja edisti ukrainalaisen kulttuurin elpymistä. Maaliskuussa 1920 Šumskyi yhdisti borotbistit CP(B)U:hun, ja huhtikuussa hänet nimitettiin CP(B)U:n keskuskomitean politbyroohon ja järjestelytoimikuntaan sekä Kominternin toimeenpanevaan komiteaan. Samana vuonna hänestä tuli Ukrainan sisäasiain komissaari ja Pultavan kuvernementin toimeenpanevan komitean puheenjohtaja. Osallistuttuaan Riian rauhanneuvotteluihin hän toimi ensimmäisenä ja ainoana neuvosto-Ukrainan Puolan-suurlähettiläänä.
Šumskyi palasi Puolasta Ukrainaan helmikuussa 1923, ja hän toimi sen jälkeen kuukausilehti Tšervonyi sljah’in päätoimittajana marraskuuhun 1926 ja johti CP(B)U:n agitointi- ja propagandaosastoa touko–syyskuun 1924. Hän nousi Volodymyr Zatonskyin tilalle Ukrainan koulutuskomissaariksi (syyskuu 1924 – helmikuu 1927) ja toimi aktiivisesti yhteiskunnallisen ja kulttuurisen ukrainalaistamisen hyväksi. Hän vastusti vuonna 1925 Josif Stalinia CP(B)U:n uuden pääsihteerin Lazar Kaganovitšin nimittämisasiassa ja vaati, että tämän tilalle tulisi nimittää ukrainalainen Vlas Tšubar. Šumskyi vaati tehokkaampaa ukrainalaistamista ja ukrainalaisten nimittämistä CP(B)U:n ja ammattiliittojen johtotehtäviin Ukrainan työväenluokan venäläistämisen torjumiseksi.
Syrjäyttäminen

Erimielisyydet Kaganovitšin kanssa 1925–1926 synnyttivät CP(B)U:n sisällä kansallisen kommunistisen oppositiosuuntauksen, josta käytetään nimitystä šumskyismi. Šumskyin ajatuksia heijasteli kirjoituksissaan Mykola H'vylovyi, jota Šumskyi ei suostunut tuomitsemaan CP(B)U:n politbyroon kokouksessa. Šumskyin linja sai tukea Länsi-Ukrainan kommunistisen puolueen (KPZU) keskuskomitealta, kunnes Moskova Kominternin kautta onnistui hajottamaan keskuskomitean.
Šumskyi vapautettiin helmikuussa 1927 kaikista tehtävistään Ukrainassa ja siirrettiin Moskovaan. Hänen tilalleen tuli Mykola Skrypnyk. Puolue leimasi sen jälkeen šumskyismin "kansallismielisyydeksi". Šumskyi sai nimityksen Leningradin kansantalouden ja polyteknillisen instituutin johtajaksi syyskuussa 1927 ja eräisiin poliittisiin tehtäviin.
Šumskyi pidätettiin toukokuussa 1927, ja häntä syytettiin puolueenvastaisen vastavallankumouksellisen nationalistisen taistelun johtamisesta ja aseellisen kapinan valmistelusta Ukrainassa. GPU:n tribunaali langetti hänelle kymmenen vuoden mittaisen tuomion Solovetskin saarille. Hän aloitti kamppailun vapautuakseen ja sai 1935 asiansa uuteen käsittelyyn. Vaikka häntä ei puhdistettu, tuomio muutettiin karkotukseksi Krasnojarskiin. Hänet pidätettiin toistamiseen 15. lokakuuta 1937, ja hän sai tekaistun syytteen vastavallankumouksellisesta toiminnasta. Šumskyi suoritti tuomiota Krasnojarskin vankilan sairaalassa marraskuuhun 1939, jolloin uudet syytteet peruttiin, mutta karkotus jäi voimaan vuoteen 1943 asti. Hänen vaimonsa Jevdokia (Honyšarenko) pidätettiin 18. lokakuuta 1937, ja NKVD:n tribunaali tuomitsi hänet kuolemaan 8. joulukuuta. Hänet teloitettiin heti.
Šumskyi suoritti karkotuksen loppuun Krasnojarskissa, mutta hän ei voinut poistua kaupungista huonon terveytensä vuoksi. Hän järjesti heinäkuussa 1946 siirron Saratoviin. Siellä hän tuhosi käsikirjoituksensa Malorosyn, jota hän oli valmistellut vuosia, ja yritti tehdä itsemurhan. Šumskyi päätti lopulta lähteä Ukrainaan, ja 18. syyskuuta 1946 hän nousi Saratovissa junaan. Hän "kuoli yllättäen" matkalla, kertoman mukaan Tambovin alueella Kirsanovissa. Entinen neuvostoaikainen "erikoisoperaatioiden" johtaja Pavel Sudoplatov väittää, että Šumskyi tapettiin Stalinin ja Kaganovitšin käskystä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oleksandr Šumskyi Wikimedia Commonsissa
Oleksandr Šumskyi
Pantteritokko

| Pantteritokko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Gobioidei
Heimo::  Tokot Gobiidae
Alaheimo::  Gobiinae
Suku::  Thorogobius
Laji::  ephippiatus
Kaksiosainen nimi
 Thorogobius ephippiatus  (Lowe, 1839) 
Synonyymit
 Gobius ephippiatus Lowe, 1839  Gobius thori de Buen, 1928  Gobius forsteri Corbin, 1958 
Katso myös
   Pantteritokko Wikispeciesissä   Pantteritokko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pantteritokko (Thorogobius ephippiatus) on tokkojen (Gobiidae) heimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Pantteritokko voi kasvaa maksimissaan 13 senttimetrin mittaiseksi. Sen ruumis on pitkänomainen. Väritykseltään se on yleensä ruskean harmaansinertävä. Kyljillä, päässä ja selkäevissä on mustia, oranssisia tai punaisia täpliä. Lajin koiras on naarasta värikkäämpi. Selkä, pyrstö- ja peräevän reunat ovat vaaleansiniset. Selkäevän etuosassa on 6–7 piikkiruotoa ja takaosassa yksi piikkiruoto sekä 10–12 haarautunutta nivelruotoa. Peräevässä on yksi piikkiruoto ja kymmenen haarautunutta nivelruotoa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pantteritokkoa tavataan Atlantin valtameren koillisosassa Norjan eteläosista ja Skagerrakista etelään aina Kanariansaarille asti. Lajia tavataan yleensä kivipohjilla tai kallioiden koloissa vedenpinnasta aina 12 metrin syvyyteen asti vedenpinnasta.
Ravinto ja elintavat

Pantteritokon ravintoa ovat pienikokoiset äyriäiset kuten katkat, nilviäiset, madot ja toisinaan myös levät. Se saavuttaa sukukypsyyden levinneisyytensä pohjoisosissa 3–4 vuoden iässä ja 6–9 senttimetrin mittaisena, etelässä jo 1–2-vuotiaana. Sen kutu tapahtuu Englannissa touko-heinäkuussa. Yksi naaras voi tuottaa 2 500–12 000 mätimunaa sen koosta riippuen. Poikaset ovat kuoriutuessaan noin kolmen millimetrin mittaisia. Pantteritokko voi elää enintään yhdeksän vuoden ikäiseksi.
Pantteritokko Toscanassa Italiassa.