stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kesäyön unelma
Suomennokset

Kootut draamat. 3, Kesäyön unelma, Iloiset Windsorin rouvat, Miten haluatte, Paljo melua tyhjästä; suomentanut Paavo Cajander. 1958.
Kesäyön unelma, suomentanut Yrjö Jylhä. Otava, 1999. ISBN 951-1-15879-1
Kesäyön uni, suomentanut Lauri Sipari. Love kirjat, 1989 ISBN 951-8978-01-8
Juhannusyön uni.  Suomentanut Matti Rossi. Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30705-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kesäyön unelma Wikimedia Commonsissa
Niemi-Pynttäri, Risto: Ihmisen luonto ja kesäyön luonto. Maailmankirjat verkkolehti 25.6.2012.
Kesäyön unelma Näytelmät.fi.
Kesäyön unelma, Paavo Cajanderin suomennos (1891) Gutenberg-projektin sivuilla
Hermia ja Lysander. John Simmonsin maalaus (1870).
Porin jokisatama

Jokisataman venepaikkoja Taavi-sillan kyljessä.
Porin jokisatama on Porin keskustan kohdalla Kokemäenjoessa sijaitseva venesatama. Jokisatama toimi myös Porin ensimmäisenä kauppasatamana kaupungin perustamisesta 1700-luvulle asti sekä myöhemmin rannikko- ja matkustajasatamana aina 1960-luvulle saakka.
Nykyinen venesatama

Porin jokisatamassa on nykyään yhteensä 264 venepaikkaa, jotka sijaitsevat Etelärannassa, Aittaluodossa, Lukkarinsannassa, Karjarannassa sekä Kirjurinluotoon johtavan Taavi-sillan yhteydessä. Siihen kuuluu myös vierasvene- ja retkeilysatama, joka on Kirjurinluodolla Luotsinmäenjuopa-nimisessä Kokemäenjoen sivuhaarassa. Jokisataman venepaikat ovat erittäin suosittuja, eikä niitä riitä kaikille halukkaille, vaan paikkoja joudutaan vuosittain arpomaan. Jokisatamasta liikennöi myös vesibussi M/S Charlotta.
Jokisataman historiaa > Kaupungin ensimmäinen satama

Porin ensimmäinen satama syntyi nykyisen Kokemäenjoen etelärannan kohdalle heti kaupungin perustamisen yhteydessä 1500-luvulla. Silloin kaupunki sijaitsi vielä aivan joen suussa ja sen edustalla lainehti meri. Kokemäenjoen luodot sekä joen pohjoisranta ovat syntyneet vasta myöhempien vuosisatojen aikana maankohoamisen ja joen mukanaan kuljettaman maa-aineksen ansiosta. 1500-luvulta lähtien Porin porvarit purjehtivat säännöllisesti kreijareillaan Tukholmaan ja Itämeren eteläosan hansakaupunkeihin. Porin kauppalaivastoon kuului 1600-luvun alussa parisenkymmentä alusta. Osa sataman toimintaa oli myös nykyisen Linnansillan kohdalla vuodesta 1572 aina 1900-luvun alkuun saakka toiminut Porin laivaveistämö.lähde?
Tyypillisiä Porista laivattuja tuotteita olivat puutavara, terva, nahat, vuodat, voi ja lohi. Tuontiartikkeleita olivat muun muassa suola, olut, viini sekä kankaat ja astiat. 1600-luvun alussa perustettujen Pohjanlahden kaupunkien syntyyn saakka Porin satama toimi myös Pohjanmaalla sekä Lapissa tuotettujen tavaroiden vientisatamana.
Jokisataman historiaa > Jokisatama syntyy

Maankohoamisen johdosta jokisatama jäi koko ajan kauemmaksi avomerestä. 1600-luvun puolivälissä joki oli mataloitunut jo niin, että satamaan oli pakko viitoittaa väylä ja suurimpien alusten lastaus tapahtui muutaman kilometrin päässä kaupungista sijaitsevalla Sandudden eli Hietanenän lastauspaikalla. Tavarat kuljetettiin kaupungin ja lastauspaikan väliä pienemmillä veneillä. 1700-luvulla isojen purjealusten kulku kaupungin edustalla sijaitsevaan satamaan kävi lopullisesti mahdottomaksi ja kauppasataman toiminta alkoi keskittyä Reposaaren satamaan, joka perustettiin virallisesti 1770-luvulla.
Vanha satama jatkoi toimintaansa jokisatamana, joka palveli matkustajaliikennettä, teollisuutta sekä tavaraliikennettä kaupungin ja ulkosataman välillä. Matkustajaliikennettä oli paitsi kaupungista Reposaareen, myös kauemmaksi, kuten Raumalle, Turkuun ja Helsinkiin sekä aina Pietariin ja Riikaan saakka. Turkuun ja Helsinkiin liikennöi muun muassa vuonna 1884 rakennettu S/S Norden ja Pietariin vuotta myöhemmin valmistunut S/S Concordia. Molemmat alukset rakennettiin Björneborgs Mekaniska Werkstadin telakalla.
Kokemäenjoen pohjoisrannalle laajentunut jokisatama oli vilkas tavara- ja matkustajasatama aina 1950-luvulle asti. Hinaajien vetämissä lotjissa kuljetettiin tavaraa Mäntyluodon sataman ja kaupungin välillä. Lisäksi liikennöintiä oli Kokemäenjoen yläjuoksulta. Eteläranta oli myös vuonna 1895 valmistuneen Tampere–Pori-radan alkuperäinen päätepiste, kunnes sitä neljä vuotta myöhemmin jatkettiin Mäntyluotoon. Joen etelärannalla sijaitsi erilaisia kauppakojuja ja varastomakasiineja sekä 1900-luvun puolella muun muassa huoltoasema. Makasiineja oli lisäksi nykyisen Karjarannan kaupunginosan alueella, mistä viimeiset purettiin vuonna 1972. Öljy-yhtiö Nobel Standard (myöhemmin Esso) puolestaan rakensi Karjarantaan oman tuontisataman vuonna 1912, ja 1937 paikalla aloitti toimintansa Shell. Öljysatamassa sijaitsi varastorakennusten ja öljytuotteiden käsittelyyn tarkoitettujen laitteistojen lisäksi useita suuria öljysäiliöitä.
Jokisataman historiaa > Liikenteen hiipuminen ja nykypäivä

Jokisataman matkustaja- ja tavaraliikenne alkoi hiljentyä nopeasti 1950-luvun lopulla, kun Reposaareen valmistui maantieyhteys uuden sillan kautta. Myös öljysataman toiminta loppui vuonna 1959 valmistuneen Tahkoluodon öljysataman rakentamisen jälkeen. 1960-luvun aikana jokisatama hiipui lopullisesti, ja yhtä lukuun ottamatta kaikki siihen liittyneet rakennukset on purettu. Ainoa jäljellä oleva on vuonna 1895 rakennettu Gustaf Nyströmin suunnittelema rantamakasiini, jossa toimii nykyään Cafe Jazz -niminen ravintola.
Muistomerkkinä toimiva purjelaivan ankkuri Kirjurinluodon kärjessä.
Porin jokisatamaa 1800-luvun jälkipuoliskolla.
Jokisataman laituria 1900-luvun alussa.
Jelena Porsanger

Jelena Porsanger tammikuussa 2019.
Jelena Porsanger (o.s. Sergejeva; s. 1967 Kuolan piirin Loparskaja, Neuvostoliitto) on Venäjältä kotoisin oleva saamelainen kansatieteilijä. Hän on etnisesti puoliksi kolttasaamelainen ja puoliksi venäläinen. Hän eli lapsuutensa Loparskajassa ja kävi koulua 25 kilometrin päässä kotoaan. Hänen isänsä puhui koltansaamea. Jelena Sergejevan kiinnostui nuoruusvuosina saamelaiskulttuurista. Kun Neuvostoliitossa julkaistiin samoihin aikoihin saame-venäjä-sanakirja, hän opetteli puhumaan saamea. Lisäksi kolttasaamelaisen isoäitinsä avulla hän opetteli suomen kieltä.
Porsanger opiskeli 1990-luvulla Helsingin yliopistossa suomen ja pohjoissaamen kieliä ja uskontotiedettä. Viimeksi mainittua alaa hän opiskeli Helsingissä filosofian lisensiaatiksi saakka. Vuonna 1998 hänet kutsuttiin Tromssan yliopistoon, jossa hän väitteli vuonna 2006 itäsaamelaisesta muinaisuskosta 1500-1900-luvuilla. Hän oli ensimmäinen, joka Norjassa puolusti väitöskirjaansa saamen kielellä. Väitöskirja oli otsikoitu "Bassejoga čáhci": Gáldut nuortasámiid eamioskkoldaga birra álgoálbmotmetodologiijaid olis (norj.  ”Vannet i den hellige elva”: Kildene til den østsamiske religionen sett i lys av urfolksmetodologi).
Porsanger meni Norjassa naimisiin. Hän työskenteli Koutokeinossa sijaitsevan Saamelaisen korkeakoulun (Sámi allaskuvla) järjestyksessä kuudentena rehtorina (2011–2015). Hän on osaltaan ollut tuomassa esille, että kolttia asuu yhä myös Pohjois-Norjassa. Koltansaamen kieli oli miltei kadonnut seudulta, eikä sillä ole virallisen vähemmistökielen asemaa Norjassa.
Sittemmin Porsanger on toiminut muun muassa RiddoDuottarMuseat-museokokonaisuuteen kuuluvan saamelaismuseon johtajana Kaarasjoella.
Opinnäytteet

Ihminen ja luonto koltta- ja kuolansaamelaisten maailmankuvassa. 1997. Uskontotieteen lisensiaatintyö. Helsingin yliopisto.
Porin Työväenyhdistys

Porin Työväenyhdistys on vuonna 1887 perustettu Suomen neljänneksi vanhin työväenyhdistys, joka nykyään on yksi Suomen sosialidemokraattiseen puolueeseen kuuluvan Porin sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön jäsenyhdistyksistä. Porin Työväenyhdistyksen puheenjohtaja on Rauno Vesivalo ja jäseniä sillä on noin 350  Yhdistyksen toimitilat ovat Porin kauppatorin laidalla Nortamonkadulla.
Historiaa

Porin Työväenyhdistyksen perustivat maaliskuussa 1887 myös sanomalehtimiehenä tunnettu opettaja Matti Kauppinen sekä kansakoulunopettaja Viktor Lehtonen. Se toimi aluksi porvarillisen wrightiläisen työväenliikkeen oppien mukaisesti, eikä harvoilla jäseninä olleilla työläisillä juurikaan ollut mahdollisuuksia vaikuttaa yhdistyksen asioihin. 1890-luvun aikana sosialistiset aatteet alkoivat kuitenkin valtaamaan alaa Suomen työväenyhdistyksissä. Porissa sitä edusti muun muassa työväenyhdistykseen puolisonsa Ellenin kanssa vuonna 1898 liittynyt suutari Yrjö Mäkelin, joka muutaman muun työläisaktiivin kanssa perusti yhdistyksen sisälle "Luuta"-nimisen salaseuran. Sen tarkoituksena oli kaapata työväenyhdistyksen johtopaikat porvareilta työläisten haltuun ja samalla muuttaa yhdistyksen linja sosialistiseksi. "Luudassa" oli hieman yli 20 jäsentä, jotka onnistuivatkin maaliskuussa 1899 valitsemaan Mäkelinin Porin Työväenyhdistyksen edustajaksi SDP:n edeltäjän Suomen Työväenpuolueen perustavaan kokoukseen, joka järjestettiin saman vuoden heinäkuussa Turussa.
Kokouksen jälkeen Mäkelin ryhtyi ajamaan Porin Työväenyhdistyksen liittymistä vastaperustettuun Työväenpuolueeseen. Hänet erotettiin kuitenkin yhdistyksestä vielä vuoden 1899 puolella ja yhdistys jäi näin edelleen porvarien johdettavaksi. Porin Työväenyhdistyksen kiistat heijastuivat myös valtakunnalliselle tasolle, kun Suomen Työväenpuolueen ensimmäinen puheenjohtaja Nils Robert af Ursin erosi tehtävästään tammikuussa 1900. Syynä oli, ettei puoluehallitus Ursinin tahdosta huolimatta puuttunut yhdistyksen sisäisiin riitoihin, eikä niitä myöskään käsitelty puolueen sanomalehdissä. Vuonna 1902 Porin Työväenyhdistyksen jäseneksi onnistui pääsemään toinen innokas sosialisti Eetu Salin ja vuotta myöhemmin porvarit lopulta syrjäytettiin sen johdosta, kun huhtikuussa johtokuntaan oli valittu kuusi työväenaatteen kannattajaa. Yhdistys liittyi Suomen Työväenpuolueen jäseneksi elokuussa 1903 Forssan puoluekokouksessa.
Ensimmäiset alajaostot Porin Työväenyhdistys perusti vuonna 1896 Pihlavaan, Reposaarelle, Luvialle, Ulvilaan ja Eurajoelle. Sortokausien vuoksi uusia yhdistyksiä oli mahdollista perustaa vain jo toimivien työväenyhdistysten kautta ja vuoteen 1909 mennessä Porin Työväenyhdistyksen piiriin syntyikin kaikkiaan 62 paikallista työväenyhdistystä. Porin sosialidemokraattinen naisosasto perustettiin 1904, jolloin se alkoi toimimaan työväenyhdistykseen kuuluneen palvelijattarien ammattiosaston alaosastona. Sisällissodan jälkeisen poliittisen ilmapiirin oikeistolaistuminen johdosta Porin Työväenyhdistyksen jäsenmäärä laski niin, että pienimmillään jäseniä oli 1930-luvulla vain 65. Uuteen nousuun se lähti taas toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina.
Työväenyhdistyksen toimintaa

Työväenyhdistyksen rakentama Porin työväentalo valmistui kaupungin keskustaan vuonna 1893, mutta se purettiin 80 vuotta myöhemmin ja tilalle rakennettiin asuinkerrostalo. Vuonna 1906 Porin Työväenyhdistys alkoi julkaista omaa sanomalehteä, jonka nimeksi tuli Sosialidemokraatti. Lehti lakkasi ilmestymästä sisällissodan jälkeen, mutta se perustettiin uudelleen vuonna 1919 nimellä Uusi Aika. Lehteä julkaisi aluksi Osuuskunta Kehitys, jonka perillisen Kehityksen Kirjapainon liiketoiminta myytiin ulkopuolisille vuonna 2011. Uusi Aika kuitenkin ilmestyy edelleen.
Porin Työväenyhdistyksen perustamisvuonna 1887 aloittivat toimintansa yhdistykseVille Viljanenn torvisoittokunta, sekakuoro sekä näytelmäseura, joka erotettiin itsenäiseksi ammattiteatteriksi vuonna 1909. Näin syntynyt Porin Työväen Teatteri puolestaan yhdistyi vuonna 1930 Porin Näyttämön kanssa nykyäänkin toimivaksi Porin Teatteriksi. Työväenyhdistyksen valistustoiminnasta taas sai alkunsa toukokuussa 1917 perustettu Porin työväenopisto, joka nykyään tunnetaan nimellä Porin seudun kansalaisopisto.
Aiheesta muualla

Porin Työväenyhdistyksen kotisivut
Porin Työväenyhdistyksen soittokunta 1920-luvulla.
Khaos

Lorenzo Lotto: Magnum Chaos
Khaos tai kaaos (m.kreik. Χάος “ammottava tyhjyys”) on kreikkalaisessa mytologiassa olemassaolon alkutila, tyhjyys tai avaruus, johon kaikki luotiin. Hesiodos kertoo, että Khaoksesta syntyivät positiiviset voimat Gaia ja Eros sekä negatiiviset voimat Nyks, Erebos ja myös Tartaros. Näistä alkuvoimista syntyivät puolestaan Aither (Ilma), Hemera (Päivä) ja Uranos (Taivas). Useimpien antiikin kirjoittajien näkemysten mukaan Kaaos oli tyhjyys, josta kaikki sai alkunsa tai tila, missä kaikki asiat olivat olemassa sekavassa ja epämääräisessä muodossa, ennen kuin ne saivat hahmon. Ovidius kutsui Kaaosta sekavaksi ja muodottomaksi alkukantaiseksi ainekseksi, ja antiikin myöhempinä aikoina vakiintui käsitys siitä, että Kaaos oli hahmoton alkutila, josta universumi kehittyi Kosmokseksi, järjestyneeksi maailmaksi.
Pontikka

Entinen pontikankeittäjä John Bowman esittelee museossa pontikkapannun toimintaa vuonna 1996.
Pontikka on laittomasti tavallisesti viljasta tai sokerista käyttämällä ja tislaamalla valmistettua viinaa. Raaka-aineena voidaan kuitenkin käyttää mitä tahansa muutakin ruoka-ainetta, joka saadaan käymään.
Pontikkaa valmistetaan kaikkialla maailmassa, jopa sellaisissa maissa, joissa laillinen alkoholi on laadukasta, halpaa ja helposti saatavilla. Pontikkaa onkin keitetty paitsi halvan alkoholin tuottamiseksi joko omaan käyttöön tai myyntiin, myös tavoitteellisena harrastuksena tai kapinana valtion alkoholisääntelyä ja alkoholiverotusta vastaan.
Paitsi laitonta, pontikan valmistus on vaarallista. Laitteet voivat räjähtää, ja huolimattomasti valmistettu pontikka voi sisältää myrkyllisiä aineita, kuten metanolia.
Etymologia

Sana pontikka tulee mahdollisesti ruotsinkielisestä sanasta pontak, joka 1700-luvulla tarkoitti ranskalaista pontaque-nimistä bordeaux-viiniä. Toisten lähteiden mukaan ranskalainen alkujuuri olisi Pontacq tai Pontet-Canet, mikä on sikäli uskottavaa, että ensiksi mainitun niminen kylä sijaitsee Ranskan Pyreneillä Lamarque-Pontacqin kunnassa ja toinen on arvostettu punaviinitila Pauillacin kunnassa Bordeaux’n alueella. Pontacq ei kylläkään ole erityisen tunnettu viinistään, mutta sen mainitaan olleen keltaista ja makeaa. Pontaque-nimistä viiniä ei nykyään tunneta, mutta se mainitaan ainakin Carl von Linnén kirjeenvaihdossa.
Historia

Pontikkaa on luultavasti valmistettu niin kauan kuin tislaus on tunnettu ja valtio on kieltänyt alkoholin kotipolton tai verottanut alkoholia. Tislaustaito tunnettiin jo muinaisessa Egyptissä ennen ajanlaskun alkua. Kreikkalainen filosofi Aristoteles viittasi tislaukseen vuonna 350 eaa. Intiassa tiedetään tislatun viinaa vuosien 500–300 eaa. aikoihin. Alkoholin kaikkein varhaisimmista valmistuskielloista ei ole säilynyt tietoa, mutta jo muinaisessa Mesopotamiassa oli vaihtelevia alkoholikieltoja. Euroopassa jotkin maat olivat rajoittaneet viinan valmistusta tai alkaneet verottaa sitä vuoteen 1500 mennessä, ja sen seurauksena laittomasta pontikan valmistuksesta tuli yleistä kautta Euroopan.
Historia > Suomessa

Kotipolttoisen viinan valmistustaito levisi Suomessa 1500-luvulta lähtien. Etenkin vanhoina aikoina pontikka tehtiin viljasta tai perunasta. Valtiovallan ajoittaiset yritykset rajoittaa sen valmistamista kohtasivat runsaasti vastarintaa.
Viinanpoltto oli ollut talonpoikien oikeus, kunnes kotipoltto kiellettiin Suomen suuriruhtinaskunnassa vuonna 1866. Kieltolain aikana 1919–1932 kotipoltto metsissä oli kannattavaa liiketoimintaa, vaikka poliisi jahtasikin salapolttajia ahkerasti. Kieltolain jälkeenkin pontikkaa tehtiin maaseudulla yleisesti 1960-luvulle saakka. Suomalaisina pontikkapitäjinä muistetaan erityisesti Kitee, Haapavesi, Kinnula, Pihtipudas ja Vöyri.
Pontikan tislaus siirtyi Suomessa 1960-luvulta alkaen metsistä kaupunkeihin. Kun pientislausvälineitten myynti ja markkinointi kiellettiin, tislaaminenkin hiipui. Pontikan keitto on Suomessa 2010-luvulle tultaessa lähes tyrehtynyt, ja sitä harjoitetaan nykyään enää lähinnä harrastusmielessä. Pontikan valmistusta ei Suomessa enää pidetäkään alkoholipoliittisena ongelmana.
Pontikankeittäjä, Joseph Alanen, 1916
Salapolttajat, Antti Favén, 1920
Viinankeittäjät, Vilho Lampi, 1930, taiteilija itse keskellä
Valmistus

Pontikan raaka-aineena voidaan käyttää mitä tahansa saatavilla olevaa ruoka-ainetta, joka saadaan käymään. Perusraaka-aineena käytetään usein viljasta valmistettuja maltaita, mutta myös esimerkiksi peruna, marjat, hedelmät ja maito kelpaavat. Pontikkaa tehdään esimerkiksi Kroatiassa viinirypäleistä tai luumuista, Egyptissä ohrasta, Unkarissa luumuista, aprikooseista tai kirsikoista, Intiassa munuaispuun hedelmistä tai kookospähkinöistä, Iranissa rusinoista, Irlannissa viljasta tai sokerista, Keniassa maissista tai kirjodurrasta, Laosissa riisistä, Mongoliassa hevosenmaidosta, Myanmarissa palmupuun mahlasta, Norjassa sokerista, Portugalissa medronhopuun mahlasta, Venäjällä perunoista tai sokerista, Sudanissa taateleista, Ugandassa banaaneista tai sokeriruo’osta, ja Yhdysvalloissa maissista tai sokerista. Suomessa pontikka tehtiin etenkin entisaikoina viljasta tai perunasta.
Aluksi raaka-aineet pestään puhtaaksi bakteereista ja siemenet poistetaan, sillä ne pilaisivat juoman maun. Raaka-aineet murskataan, jotta nesteet vapautuvat. Ennen kuin juoma alkaa käydä, sokeri täytyy erottaa raaka-aineista. Tämä tapahtuu eri tavoin raaka-aineesta riippuen; esimerkiksi vilja idätetään maltaaksi. Jos raaka-aineena käytetään puhdasta sokeria, tätä erottelua ei tarvitse suorittaa. Seos keitetään oikeassa lämpötilassa, jotta sokeri erottuisi. Jäähtyneeseen seokseen lisätään hiiva, ja mäskin eli veden, hiivan, sokerin ja maltaiden seoksen annetaan käydä. Käymisen tuloksena sokerista tulee reaktiotuotteina etanolia ja hiilidioksidia. Näin saadussa oluessa tai viinissä on alkoholia yleensä 2–15 tilavuusprosenttia.
Kun seos on käynyt loppuun, pontikankeittäjä siivilöi sen tislauspannuun. Seosta lämmitetään niin, että alkoholi alkaa haihtua. Alkoholiyhdiste etanolin haihtumislämpötila on 78 celsiusastetta, joten se haihtuu ennen vettä, jonka haihtumislämpötila on 100 astetta. Etanolihöyry nousee putkia pitkin keräysastiaan. Tisleen voi jakaa neljään osaan eli leikkaukseen. Ensimmäisessä leikkauksessa on myrkyllistä asetonia ja metanolia, jotka pitää heittää pois. Toinen leikkaus ei ole myrkyllistä, mutta se on pahanmakuista. Kolmas leikkaus on tisleen paras ja käyttökelpoisin osa. Monta kertaa tislaamalla saatava pontikka voi olla jopa 95-prosenttista alkoholia.
Vaaroja

Tekijän täytyy suojata käymässä oleva seos vaarallisilta bakteereilta ja homeelta, mutta käymisessä syntyneen hiilidioksidin täytyy kuitenkin päästä vapautumaan ilmaan. Yksi pontikankeiton vaaroista onkin käymisastian räjähtäminen kun paine kasvaa liian suureksi.
Koska pontikankeitto on laitonta, se houkuttelee rikollisia, jotka eivät välitä tuotteen turvallisuudesta vaan ajattelevat vain voittoja. Välinpitämättömästi valmistettu pontikka aiheuttaakin tiheään joukkokuolemia eri puolilla maailmaa.
Koska pontikankeittovälineet ovat usein heikkolaatuisia ja tekijät osaamattomia, pontikka jää toisinaan myrkylliseksi, kun asetonia ja metanolia ei osata poistaa tisleestä. Niiden nauttiminen voi johtaa pahoinvointiin, sokeutumiseen ja kuolemaan. Tislauslaitteet voivat myös helposti vuotaa tai räjähtää. Jos pontikkapannu on suuri, räjähdys voi surmata kaikki lähelläolijat. Myös tislausvälineiden kontaminoituminen aiheuttaa vaaran pontikan juojalle. Jos välineinä käytetään säiliöitä, joissa on säilytetty myrkyllisiä kemikaaleja, ne voivat tehdä juomasta myrkyllistä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Asetus alkoholijuomista ja väkiviinasta 22.12.1994/1344 2.luku: Valmistus Finlex.fi
Alko Oy – valtio-omisteinen alkoholin vähittäismyyjä.
Yle.fi – Kiteellä keitetään taas pontikkaa.
Aluelehtisaimaa.fi (Arkistoitu – Internet Archive) – Kiteen kirkasta tehty jo lähes 20 vuotta Punkaharjulla.
Ylen Elävä arkisto: Kotipolttoista pontikkaa 60-luvulla.
Ylen Elävä arkisto: Pontikkaa kotipoltettiin 1970-luvulla kerrostaloissa
Pontikan eli amerikkalaisittain moonshinen keittopaikka Kentuckyssä Yhdysvalloissa vuonna 1911.
Kesäillan valssi (elokuva)

| Kesäillan valssi |
| --- | --- |
 Elokuvan DVD-kansi
Ohjaaja:  Hannu Leminen
Käsikirjoittaja:  Hannu Leminen Usko Kemppi
Tuottaja:  Risto Orko
Säveltäjä:  Oskar Merikanto
Kuvaaja:  Marius Raichi
Leikkaaja:  Armas Laurinen
Pääosat:  Eeva-Kaarina Volanen Leif Wager
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi
Ensi-ilta:  5. lokakuuta 1951
Kesto:  97 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  23 941 117 vmk
Seuraaja:  Onnelliset
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Annina (Volanen) ja Lauri (Wager).
Kesäillan valssi (I sommarkvällen) on Hannu Lemisen ohjaama suomalainen mustavalkoinen draamaelokuva vuodelta 1951. Elokuva on rakennettu Oskar Merikannon musiikin varaan.
Melodramaattinen elokuva kertoo rikkaan perheen tyttärestä ja köyhästä muusikosta, jotka taistelevat onnensa puolesta. Tapahtumat sijoittuvat pieneen kaupunkiin, jonka dialogista voi päätellä Hämeenlinnaksi. Ajallisesti tarina etenee keväästä 1898 kevääseen 1902. Kesäillan valssi oli vuoden 1951 yleisömenestys Rovaniemen markkinoiden ohella. Televisiossa se sai ensiesityksensä 28. joulukuuta 1963. Elokuvassa soi kaikkiaan viisitoista Merikannon sävellystä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Eeva-Kaarina Volanen  | … |  Annina Grahn   |
|  Leif Wager  | … |  Maisteri Lauri Alanko   |
|  Salli Karuna  | … |  Wilhelmina Grahn   |
|  Uuno Laakso  | … |  Senaattori Konrad Grahn   |
|  Aino Lohikoski  | … |  Linda-täti   |
|  Reino Valkama  | … |  Manu Kallio   |
|  Toini Vartiainen  | … |  Else Nurmela   |
|  Ekke Hämäläinen  | … |  luutnantti Carl-Erik Grahn   |
|  Sirkka Osmala  | … |  Lea Qvist   |
|  Heikki Savolainen  | … |  Lennart Hjelm eli Lennu   |
|  Martti Similä  | … |  maestro   |
|  Rauha Puntti  | … |  Marjaana   |
|  Elli Ylimaa  | … |  Sophie Blom   |
|  Ossi Korhonen  | … |  hovimestari   |
|  Osmo Pöntinen  | … |  herra ravintolassa   |
|  Paavo Hukkinen  | … |  laskujen perijä   |
|  Rauni Luoma  | … |  Henna Kallio   |
|  Toivo Lahti  | … |  vuokraemännän mies   |
|  Hilkka Hannikainen  | … |  sairaanhoitajatar   |
|  Kaarlo Wilska  | … |  pihasoittaja   |
|  Kerttu Salmi  | … |  vuokraemäntä   |
|  Eero Viitanen  | … |  Riku Nurmela   |
|  Lauri Lahtinen  | … |  laulusolisti   |
Arvostelut

Aikalaiskriitikot kehuivat Lemisen ohjausta sekä Volasen ja Wagerin näyttelijäntyötä. Ilta-Sanomat piti Kesäillan valssia elokuvallisesti eräänä parhaista ”viime vuosien kotimaisista elokuvista”. Savon Sanomat kirjoitti: ”Eeva-Kaarina Volanen sielukkaalla eläytymisellään ja hauraalla tytön olemuksellaan on kuin luotu tähän tehtävään”. Aamulehti arvioi Wagerin onnistuneen näyttelijänä paremmin kuin kenties kertaakaan siihen mennessä. Kuvaaja Marius Raichin kameratyötä kehuttiin.
Myöhemmin televisioesitysten yhteydessä vastaanotto on tylympi, ja eräs kriitikko luonnehtii elokuvaa hapanimeläksi tusinatuotteeksi, "jossa ihmiset liihottelevat musiikin tahdissa kuin lennokit".
Tuotanto

Kesäillan valssi kuvattiin kesällä 1951. Grahnien kotia esittää Tullisaaren kartano Helsingin Laajasalossa. Romanttinen lampi on Aulangon puiston joutsenlampi Hämeenlinnassa. Laurin poikamiesasunto on Diktarhemmet Flensborgintörmä Porvoossa. Anninan ja Laurin ensimmäinen asunto sijaitsee Helsingin Eirassa osoitteessa Juhani Ahon tie 5. Helsingin katunäkymät 1900-luvun vaihteesta ja myös talvikohtaukset lavastettiin Munkkisaaren studioille. Risto Orko anoi Kesäillan valssille verovapautta. Hän vetosi siihen, että elokuvan tarkoitus oli ”esittää mahdollisimman elävästi, kuin väritettynä, Merikannon musiikkia”. Aivan elokuvan alussa painotetaan, että kyseessä ei ole tarina Merikannon elämästä.
Kuvaaja Marius Raichi oli palannut Ranskasta Suomeen, ja tämä oli hänen ensimmäinen kuvaustyönsä Suomessa vuoden 1945 jälkeen.
Lea (Sirkka Osmala), Carl-Erik (Ekke Hämäläinen) ja Else (Toini Vartiainen) juhlivat Anninan 21-vuotispäiviä.