Boris Eichenbaum
Tieteellinen ura

Vuodesta 1912 lähtien Eichenbaum julkaisi säännöllisesti tieteellisiä ja kriittisiä esseitä Russkaja Myslissä, Apollonissa ja muissa kirjallisissa aikakauslehdissä sekä joitakin runoja (Gumiljovin). Vuonna 1919 Eichenbaum liittyi Runokielen tutkimusyhdistykseen OPOJAZ (ven: ОПОЯЗ, Общество изучения Поэтического Языка, Obščestvo izučenija POètičeskogo JAZyka) ja tuli pian yhdeksi formalistisen metodin merkittävimmistä edustajista kirjallisuustieteessä, varhaisessa strukturalistisessa suuntauksessa, joka loi perustan modernille tieteelliselle runoudelle. Eichenbaum tarjosi ryhmälle määritelmän ja tulkinnan. Hän auttoi hahmottamaan heidän lähestymistapaansa kirjallisuuteen esseillä, kuten "Formalistisen metodin teoria".
Vuosina 1913 -1914 Eichenbaum julkaisi useissa aikakauslehdissä ja arvioi ulkomaista kirjallisuutta Russkaja molva (ven. Русская молва) -sanomalehdessä.
Vuosina 1922–1931 Eichenbaum julkaisi yhdeksän teosta, joita pidetään yleisesti klassikkoina ja joista lähes kaikki on painettu uudelleen lännessä: Melodika stikha ("Jakeen melodiat", 1922); Molodoi Tolstoi ("Nuori Tolstoi", 1922; uusintapainos 1968); Anna Ahmatova (1923); Lermontov (1924; uusintapainos 1967); Skvoz literaturu ("Through Literature", kerätyt esseet, 1924; uusintapainos 1962); Literatura.Teorija. Kritika. Polemika (1927; uusintapainos 1969); Lev Tolstoi (osa 1, 1928; osa 2, 1931; 1–2, uusintapainos 1968); Moi vremennik ("My Chronicle", 1929) (jälkimmäinen kokoelma sisältää esseen Jacob Eichenbaumista ja hänen runonsa "Ha-Krav").
Eichenbaum yritti 1920-luvun lopulla synteesiä kirjallisuuden puhtaasti luontaisesta ja sosiologisesta lähestymistavasta. Tämä yritys, kuten myös Eichenbaumin aikaisemmat kirjat, herättivät kuitenkin virallista kritiikkiä, joka sai tukea perääntyneissä akateemisissa ja kirjallisissa piireissä. Eichenbaum joutui luopumaan teoreettisesta tutkimuksesta, ja hän omistautui tekstityöhön ja valmisteli esimerkillisiä kriittisiä painoksia sellaisista klassisista venäläisistä kirjailijoista kuin Leo Tolstoi, Mihail Lermontov, Nikolai Gogol ja Nikolai Leskov. Vuonna 1933 hän julkaisi romaanin Maršrut v bessmertije ("Reitti kuolemattomuuteen") sanakirjailija Nikolai Makarovista. Päiväkirjassaan hän mainitsi, että hänen hengellis-geneettiset siteensä juutalaiseen isoisään vaikuttivat häneen. Kun vuonna 1924 hänen isoisänsä hepreankielinen runo "Taistelu" ilmestyi venäjäksi nimettömänä, hän kirjoitti esseen, jossa puhuttiin muun muassa unohdetusta kirjailijasta.
Vuonna 1947, suuren venäläisen vertailevan filologi Aleksandr Veselovskin vastaisen virallisen kampanjan aikana, Eichenbaum ja hänen kollegansa "Žirmunski ja Tomasevski ottivat tehtäväkseen säilyttää Veselovskin 'porvarillinen kosmopolitismi' eli vetää rinnastuksia venäläisen ja lännen kirjallisuuden välille". (V. Erlich). Syyskuussa ilmestyi 1949 Zvezda-lehdessä virallisesti Eichenbaumin "reaktionaarisesta militanttisesta idealismista" inspiroitunut arktikkeli, jossa oli runsaasti antisemitistisiä viittauksia. Tämä käytännössä vaiensi Eichenbaumin viideksi vuodeksi. Hän aloitti tieteellisen toimintansa uudelleen vasta vuonna 1954. Vuodesta 1947 vuoteen 1949 Eichenbaum joutui "juuretonta kosmopolitismia" vastaan nostetun kampanjan uhriksi yhdessä Viktor Žirmunskin, Grigori Gukovskin ja Mark Azadovskin kanssa, mutta pystyi jatkamaan tieteellistä uraansa.