stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen III armeijakunta (talvisota)
Puna-armeijan tavoitteet ja joukot Karjalan kannaksella talvisodassa

Puna-armeijan Karjalan kannaksella toimineiden joukkojen  tavoitteena oli talvisodan aikana lyödä Suomen puolustusvoimat taistelualueellaan. Hyökkäyksen painopisteeksi oli määrätty Viipurin ja Leningradin välisen rautatien suunta.
Talvisodan alkaessa Karjalan kannaksella hyökkäsi Suomen alueelle Neuvostoliiton 7. Armeija, jota komensi 2. luokan armeijakomentaja V. Jakovlev. 7. Armeijaan kuului sodan alkaessa yhteensä yhdeksän divisioonaa ja panssariarmeijakunta. Alueelle oli siis ilmeisesti keskitetty lähes 200 000 miestä, noin 1 500 panssaroitua ajoneuvoa sekä noin 900 tykkiä ja kranaatinheitintä.
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto totesi Puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (kuten ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen Rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen noin 600 000 miestä, 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Puna-armeijan joukkojen johtoa vaihdettiin Luoteisen Rintaman perustamisen yhteydessä. Rintaman komentajaksi nimitettiin 1. luokan armeijakomentaja Semjon Timošenko. Samassa yhteydessä Karjalan kannaksella toimivat neuvostojoukot jaettiin kahteen armeijaan joukkojen suuren määrän vuoksi. 7. Armeija jatkoi länsi-Kannaksen alueella uuden komentajansa (2. luokan armeijakomentaja) Kirill Meretskovin johtamana ja itä-Kannaksen alueelle perustettiin uusi 7. Armeijan Oikea Ryhmä, jonka komantajaksi tuli suomalaissyntyinen armeijakunnankomentaja Vladimir D. Grendahl (aik. Wladimir Gröndahl). Uuteen Ryhmään kuuluivat 49. ja 150. Jalkaväkidivisioona. Myöhemmin 26. joulukuuta 1939 Ryhmästä muodostettiin Stavkan (Pääsotaneuvosto) antamalla käskyllä numero 0691 uusi 13. Armeija jonka komennossa oli nyt 2. luokan armeijakomentajan arvoon ylennetty Grendahl. 13. Armeija käsitti 4., 49., 150. ja 142. Jalkaväkidivisioonan, 116. Haupitsirykmenttin, 311. Kanuunarykmenttin, 39. Erillinen Panssariprikaatin ja 204. Panssaripataljoonan.
Rauha 13. maaliskuuta 1940

Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
III Armeijakunta vetäytyi uudelle valtakunnanrajalle tehdyn rauhansopimuksen mukaisesti 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään seitsemän kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin muun muassa maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Neuvostoliiton 7. Armeijan joukkoja etenemässä Karjalan Kannaksella joulukuun 1939 alussa
Haisujärvi (Ylitornio)

| Haisujärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Ylitornio
Koordinaatit:  66°35′55″N, 24°54′07″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Haisuoja 
Järvinumero:  67.978.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  143,9 m  
Rantaviiva:  3,354 km  
Pinta-ala:  52,643 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiHaisujärvi 
Haisujärvi  on Lapissa Ylitorniolla Raanujärven kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 53 hehtaaria, se on 1,3 kilometriä pitkä ja 450 metriä leveä. Se sijaitsee Palovaaran kaakkoispuolella Lepokaltiolaen ja Airiksenvaaran välissä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria, vaikka se vaikuttaa olevan matala järvi. Sen rantaviivan pituus on 3,4 kilometriä ja sen rannat ovat märkää kosteikkoa.
Luontoarvoja

Haisujärvi ympäristöineen muodostaa  Haisujärven vesilintujen suojelualueen (44 hehtaaria, 920413). Järveä ympäröivä avosuo on vaikeakulkuinen kosteikko, joka on kauempana järvestä ojitettua suota. Järvi on matala ja sen vesialuetta peittää yhtenäinen vesikasvillisuusalue. Järvillä pesii muun muassa haapana, jouhisorsa, lapasorsa, mustakurkku-uikku, naurulokki, pikkulokki, tukkasotka ja uivelo.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Palojoen valuma-alueella (67.97), jonka Iso-Airin valuma-alueeseen (67.978) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 143,9 metriä mpy. Siihen on johdettu ympäröivältä metsäalueelta kuivatusojien laskuojia. Sen laskuoja Haisuoja lähtee sen luoteispäästä ja se laskee yli neljän kilometrin päässä Palolompoloon Keskisen-Palojoen joensuuhun. Haisuojalle tulee pudotusta 44 metriä.
Matti Hakkarainen (jääkäri)

Matti Eino Hakkarainen
Polangenin kurssilaisia räjäytysharjoituksessa. Etuoikealla saksalainen kouluttaja luutnantti Albert Mellis
Matti Eino Hakkarainen (12. marraskuuta 1893 Nurmes – 25. maaliskuuta 1918 Rautu) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Tuomas Edvard Hakkarainen ja emäntä Riitta Ahonen. Hakkarainen syntyi Nurmeksessa. Hakkarainen kävi kansakoulun ja toimi kauppa-apulaisena Nurmeksessa ja Savonlinnassa.
Jääkäriaika

Hakkarainen kävi kansakoulun ja toimi kauppa-apulaisena Nurmeksessa ja Savonlinnassa. Hakkarainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 13. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella. Hakkarainen siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 17. joulukuuta 1916, mistä hän palasi takaisin komppaniaansa 23. toukokuuta 1917. Hän otti osaa Polangenin erikoiskursseille vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Hakkarainen astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 luutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen Vaasaan 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Suomen sisällissodassa Hakkarainen sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi ensin 3. Jääkärirykmentin 8. Jääkäripataljoonaan, mikä kuului myöhemmin 4. Jääkärirykmenttiin ja sen 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 7. maaliskuuta pataljoonan 2. komppaniaan ja edelleen 25. maaliskuuta 3. komppaniaan, jonka mukana hän kaatui Raudun taistelussa 4. huhtikuuta 1918. Hänet on haudattu Nurmeksen sankarihautaan.
Vivian Maier

Vivian Maierin omakuva.
Maierin kuvia Chicagon Finding Vivian Maier -näyttelyssä 2011.
Vivian Dorothy Maier (1. helmikuuta 1926 New York – 21. huhtikuuta 2009 Highland Park, Illinois) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja, jonka tuhannet taitavat ja persoonalliset valokuvat 1950–1970-luvuilta löydettiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Ammatikseen hän toimi lastenhoitajana ja kotiapulaisena monissa perheissä Chicagon seudulla. Valtaosan hänen yli 150 000 mustavalkonegatiivin sekä kehittämättömien filmirullien, tuhansien valokuvavedosten, diapositiivien ja kaitafilmien kokoelmastaan sekä muusta irtaimistostaan on hankkinut omistukseensa chicagolainen historioitsija ja keräilijä John Maloof, jolle Maierin tuotannon tunnetuksi tekemisestä on tullut elämäntehtävä. Sittemmin Maierin tuotantoa on ollut esillä näyttelyissä ympäri maailmaa.
Elämäkerta > Nuoruus ja perhe

Vivian Maier syntyi vuonna 1926 New Yorkissa ranskalaisen Maria Jaussaud’n ja itävaltalaisen Charles Maierin tyttärenä. Charles Maier jätti perheensä, kun Vivian oli noin neljävuotias. Vivian eli äitinsä kanssa sekä Yhdysvalloissa että ranskalaisessa Saint-Bonnet-en-Champsaurin alppikylässä. Tuntemattomista syistä Maria Maier ilmoitti valheellisesti vuoden 1940 väestönlaskentaan Charlesin asuvan jälleen perheensä luona.
Yhdysvaltain vuoden 1930 väestönlaskentatietojen perusteella Vivian asui äitinsä ja ranskalaisen valokuvaajan Jeanne Bertrandin kanssa. Vivian Maier sai todennäköisesti ensimmäisen innostuksensa valokuvaamiseen juuri Bertrandilta, mutta tästä ei ole kuitenkaan kirjallisia todisteita.
Maier muutti vuoteen 1943 mennessä pois kotoa ja asui Jackson Heightsissa Queensissa John ja Berthe Lindenbergerin kanssa. Maier palasi 1940-luvun aikana kuitenkin takaisin Ranskaan. Siellä hän alkoi myös kokeilla ensimmäisen kerran valokuvaamista. Hän käytti harrastelijoille tarkoitettua Kodak Brownieta, jossa ei pystynyt säätämään valotusaikaa, tarkennusta eikä aukkoa.
Valokuvakokoelman löytyminen

Valokuvauksen lisäksi Maier tunnettiin työnantajaperheissä toivottomana tavaran hamstraajana, jonka irtaimistoon kuului kymmeniä varastolaatikoita. Kaksi vuotta ennen kuolemaansa Maier oli jättänyt maksamatta vuokravaraston erääntyneet laskut, ja varaston omistaja laittoi Maierin valokuva- ja kaitafilmilaatikoita myyntiin huutokauppaan. Suurimman erän osti nuori kiinteistönvälittäjä ja harrastelijahistorioitsija John Maloof, joka tarvitsi vanhoja valokuvia tekeillä olleeseen historiikkiinsa Chicagon Portage Parkista. Maloof innostui kuvista tavattomasti ja alkoi hankkia itselleen muitakin Maierin varastokopista myytyjä valokuvaeriä. Hän löysi verkosta Chicago Tribunessa julkaistun Vivian Maierin kuolinuutisen vain kolmen päivän takaa ja alkoi saada vähä vähältä selville tämän taustaa. Lokakuussa 2009 Maloof julkaisi joitakin Maierin kuvia Flickr-kuvapalvelussa ja sai tuhansia ihastuneita kommentteja. Se johti artikkeleihin ja haastatteluihin kymmenissä medioissa ympäri maailmaa, useisiin näyttelyihin ja valokuvakirjoihin sekä pariinkin televisiodokumenttiin.
Maloofin toiminta on saanut aikaan myös lakikiistan, jossa asianajaja ja entinen valokuvaaja David C. Deal asettaa kyseenalaiseksi Maloofin oikeuden hyödyntää Maierin jäämistöä, joka hänestä kuuluisi Yhdysvaltojen lain mukaan hänen Ranskasta löytämälleen Maierin serkun lapselle. Kesällä 2014 alkaneen oikeusjutun odotetaan kestävän vuosia.
Syrjäänvetäytyvä Maier ei koskaan puhunut yksityiselämästään edes työnantajille, joiden luona asui. Monet yksityiskohdat on John Maloof selvittänyt Maierin jäämistöä ja viranomaisten arkistoja tutkimalla, mutta moni seikka on yhä tuntematon.
Valokuvien vastaanotto

Valokuvakriitikko Allan Sekulan mukaan Vivian Maierin terävä katse amerikkalaiseen arkipäivään on tämän Ranskassa viettämien lapsuus- ja nuoruusvuosien ansiota. Hän vertaa Maieria sveitsiläiseen Robert Frankiin, joka myös erikoistui Yhdysvaltojen kaupunkinäkymien valokuvaamiseen, mutta pitää Maierin ansioita naisten ja lasten arjen kuvaamisessa ainutlaatuisina. Valokuvaaja Mary Ellen Mark on rinnastanut Maierin tuotantoa Frankin lisäksi naisvalokuvaajien kuten Helen Levittin, Lisette Modelin ja Diane Arbusin tyyliin. Maierin kuvissa esiintyy kaikenlaisia ihmisiä: vauraan keskiluokan edustajia ostoksineen, köyhiä laitapuolen kulkijoita, miehiä, naisia ja lapsia. The Wall Street Journalin William Meyersille Vivian Maierin valokuvat rinnastuvat Harry Callahaniin, Garry Winograndiin ja Weegeehen.
Arvioijien mukaan Maierin käyttämä kuiluetsimellä varustettu Rolleiflex-kamera tuo matalan kuvakulmansa ansiosta henkilökuviin ylevyyttä ja 6 × 6 cm negatiivikokonsa ansiosta tarkkoja yksityiskohtia. Maier vaihtoi Rolleiflexin ja mustavalkofilmin 1970-luvun lopulla kinofilmikameraan ja väridiojen kuvaamiseen Kodakin Ektachrome-filmille.
Valokuvateoksia

Maloof, John (toim.): Vivian Maier: Street Photographer. Powerhouse 2011. ISBN 978-1-57687-577-3.
Cahan, Richard ja Williams, Michael: Vivian Maier: Out of the Shadows. CityFiles 2012. ISBN 978-0978545093.
Maloof, John (toim.): Vivian Maier: Self-Portraits. Powerhouse 2013. ISBN 978-1-57687-662-6.
Cahan, Richard ja Williams, Michael: Eye to Eye: Photographs by Vivian Maier. CityFiles, 2014. ISBN 9780991541805.
Maloof, John (toim.), Heiferman, Marvin ja Greenberg, Howard (teksti): Vivian Maier: A Photographer Found Harper Design, 2014. ISBN 9780062305534.
TV-dokumentteja

Jill Nicholls: The Vivian Maier Mystery” (Arkistoitu – Internet Archive), 2014.
John Maloof ja Charlie Siskel: Vivian Maierin salaisuus (Arkistoitu – Internet Archive) (Finding Vivian Maier), 2014.
Aiheesta muualla

John Maloofin Maier-sivusto
Jeffrey Goldsteinin Maier-sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Meyers, William: "The Nanny's Secret", The Wall Street Journal 3.1.2012
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Vivian Maier
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Käännös suomeksi
Kaviaari

Beluga-kaviaari on yksi arvostetuimmista kaviaarilajeista.
Ossetra-kaviaaria.
Kaviaari (< turkk. havyar, pers. ‏خاویار‎, xâvyâr ’mätikala, sampi’) on sampikalojen suolattua mätiä. Kaviaarin suosio laajeni 1800-luvulla Venäjältä länsimaihin, ja nykyisin kaviaari on yksi arvostetuimpia ja kalleimpia kulinaarisia herkkuja.
Kaviaarilajeja

Arvostetuimpia kaviaareja ovat Beluga-, Ossetra- ja Sevruga-kaviaarit.
Belugan eli kitasammen kaviaari on raekooltaan suurta, läpimitaltaan 3–4 millimetriä, eivätkä mätijyvät takerru toisiinsa. Beluga-kaviaarin väri vaihtelee hopeanharmaasta mustanharmaaseen, ja sen makua on luonnehdittu merelliseksi ja voimaisen pehmeäksi.
Ossetra-kaviaaria saadaan venäjänsammesta ja persiansammesta. Sen jyvät ovat harmaita tai ruskeita, ja niiden maussa voi olla pähkinäinen vivahde.
Sevruga-kaviaaria saadaan tähtisammesta. Sen jyvät ovat pieniä ja maku voimakas.
”Kultainen kaviaari” on sterletistä, sampikalasta, saatavaa kullankeltaista mätiä. Se oli aikoinaan Venäjän keisarin herkkua, mutta nykyisin sterletit on kalastettu lähes sukupuuttoon.
Malossol-kaviaari on vähäsuolaista, tyypillisesti 3–4-prosenttista. Se nautitaan tuoretuotteena puolen vuoden sisällä mädin talteenotosta. Traditional-kaviaari on runsaammin suolattua ja säilyy siksi pidempään.
Kaviaari luokitellaan kahteen laatuluokkaan. Ykkösluokan Beluga-kaviaari luokitellaan lisäksi kolmeen luokkaan värin perusteella: vaalein arvostetuimpaan 000-luokkaan, keskiharmaa 00-luokkaan ja tummanharmaa 0-luokkaan.
Valmistus

Sammen mäti poistetaan kalan sisältä avaamalla sen vatsa tai lypsämällä mäti elävästä kalasta. Mäti siivilöidään, puhdistetaan ja huuhdellaan, minkä jälkeen se luokitellaan värin mukaan ja suolataan. Kaviaariin lisätään usein booraksia, joka pitää sen ulkonäön ja koostumuksen houkuttelevan näköisenä. Lopuksi tuote purkitetaan.
Tarjoilu

Kaviaari nautitaan usein alkupalana sellaisenaan, paahtoleivällä tai kanapeellä, tai blinien, smetanan tai hienonnetun kananmunan kanssa. Juomana voidaan tarjoilla samppanjaa tai votkaa. Venäjällä kaviaari on myös osa zakuska-voileipäpöytää, jota tarjoillaan edelleen juhla- ja edustusaterioilla ja ravintoloissa.
Historia

Kaviaari oli Venäjällä pitkään rahvaan ruokaa. Herrojen herkku kaviaarista tuli 1700-luvun alussa, kun tsaari Pietari Suuren puoliso Katariina alkoi tarjoilla hoville kaviaaria. Pietari esitteli kaviaaria myös Ranskan hoville, joskin kaviaari tunnettiin Ranskassa jo paljon ennen sitä, vaikkei se ollutkaan vielä suosittua. Suosituksi kaviaari tuli Euroopan paremmissa piireissä 1800-luvulla, ja belle époquen aikana vuosisadan lopulla se oli samppanjan ja ostereiden ohella yksi suurimmista herkuista. Suomessa kaviaaria on saatu viimeistään 1860-luvulta alkaen.
Yhdysvalloista tuli maailman suurin kaviaarin viejä 1870-luvulla. Maan kaviaarituotanto kuitenkin laski sen jälkeen ylikalastuksen vuoksi. Venäjällä valtaan päässeet kommunistit aloittivat Kaspianmerellä teollisen kaviaarintuotannon 1920-luvulla. Kaviaarista tuli nautintoa symboloiva luksustuote niin Pariisissa kuin Hollywood-elokuvissakin. Kaviaaria tuotettiin Venäjällä parhaimmillaan jopa 2 000 tonnia vuosittain, ja Neuvostoliitto sai siitä paljon ulkomaista valuuttaa.
Kaspianmeren sampikannat olivat romahtaneet 1900-luvun loppuun mennessä murto-osaan aiemmista. Kaviaarin hinta onkin 2000-luvulla karannut tavallisten venäläisten ulottumattomiin. Siperiansammen, venäjänsammen ja kitasammen viljely on kuitenkin parantanut kaviaarin saatavuutta, ja jo yli 85 prosenttia maailmassa nykyisin tuotetusta kaviaarista tulee viljelylaitoksista.
Ekologia ja kauppakielto

Sampikannat ovat kaviaarinkalastuksen seurauksena vähentyneet rajusti, mikä on johtanut kaviaarin hinnan nousuun ja pelkoon sampikantojen tulevaisuudesta. Tammikuussa 2006 CITES kielsi luonnonvaraisista sammista hankitun kaviaarin maailmankaupan. Tammikuussa 2007 kieltoa lievennettiin, ja sallittiin 96 tonnin myynti, mikä on 15 % vuoden 2005 kaviaarikauppaa vähemmän.
Kaspianmeren rantavaltiot sopivat vuonna 2010 vientikiintiöstä, joka on 81 tonnia, kun se vuonna 2008 oli 86 tonnia. Laittoman viennin on arvioitu olleen vuonna 2001, jolloin vienti kiellettiin väliaikaisesti kokonaan, kymmenkertainen lailliseen verrattuna.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Raholan syötäviä sanoja: Kaviaari (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaviaarista, Suomen Kuvalehti, 09.03.1929, nro 10, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kaviaaria blinien, suolakurkun, samppanjan ja votkan kera.
Henri Halkola

Henri Martin Halkola (s. 5. elokuuta 1973 Pudasjärvi) on suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli Jyväskylän kaupunginteatterissa. Halkola esiintyi keväällä 2009 saippuasarjassa Salatut elämät Kari Taalasmaan roolissa Tommi Taurulan sairausloman ajan. Halkola oli roolissa ensimmäisen kerran 13. toukokuuta 2009, ja hän näytteli Taalasmaata tuotantokauden loppuun saakka. Halkola on ollut kiinnitettynä Oulun Teatteriin vuodesta 2021 lähtien.
Halkola esitti pääosaa Jyväskylän kaupunginteatterissa vuonna 2009 ensi-iltansa saavassa Arto Paasilinnan kirjaan perustuvassa Ulvova mylläri -musikaalinäytelmässä. Vuonna 2012 hän näytteli kahdessa suuressa roolissa, joista toinen oli Astrid Lindgrenin kirjasarjaan perustuvan Veljeni Leijonamielen Joonatan Leijonamieli, ja toinen päärooli oli Anni Blomqvistin kirjasarjaan pohjautuva Myrskyluodon Maijan kalastaja Jannen rooli.lähde? Halkola on näytellyt myös Aasia Shrek-musikaalissa ja Henry Jekylliä Jekyll & Hyde-musikaalissa Jyväskylän Kaupunginteatterissa näytäntökaudella 2015–2016. Musikaalin naispääosissa olivat Saara Jokiaho (Emma Carew) ja laulaja Maria Lund (Lucy Harris).
Aiheesta muualla

Henri Halkola Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Henri Halkola Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Mikko Hakko

| Mikko Hakko> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1884 Laihia
Kuollut: 1946 Oulunsalo
Ammatti:  opettaja, poliisi, runoilija
Mikko Hakko (1884 Laihia – 1946 Oulunsalo) oli suomalainen kiertokoulunopettaja, poliisi, maanviljelijä, kunnallinen luottamushenkilö ja runoilija. Hänen vaimonsa oli Maria Elisa s. Kauppi (1882 Laihia – 1946 Oulunsalo) ja heillä oli neljä lasta.
Hakko kirjoitti runoja oululaisiin Kaiku, Liitto ja Kaleva -sanomalehtiin sekä Alkuopetus-lehteen. Hän suomensi myös uudelleen Maamme-laulun ja Viktor Rydbergin Ateenalaisten laulun, mutta kumpikaan suomennos ei tullut laajemmalti tunnetuksi.
Teoksia

Mikko Hakon valitut runot, Mediapinta 2017, toim. Aino Kukkonen ISBN 978-952-236-809-6
Surulaulu tapaturmasta, joka tapahtui Warjakan retillä 18. pnä lokakuuta 1907 ja jossa hukkui 20 henkeä. Omakustanne 1908
Aiheesta muualla

Kaakinen Iikka : Oulunsalolaisia runoniekkoja II.  Kaltio-lehti, 1963 / 5-6 , s. 88-89.
Kalajoki Atte: Maamme laululla mielenkiintoinen historia.  Kaleva 31.8.1998, s. 2.
Kukkonen Aino: Elli Tervon muistelmia isästään Mikko Hakosta.  Rantalakeus-lehti 2017 / 43, 44, 46 ja 47.
Kukkonen Aino:  Mikko Hakko - opettaja, poliisi, kunnallisaktiivi ja runoilija.  Oulun sukututkija 2/2017, s. 24-32.
Liitto: Mikko Hakon muistokirjoitus, 21.12.1946, s. 2.
Mäkikangas Antti: Mikko Hakko - oulunsalolainen monitoimimies, Oulunsalo-lehti 19.4.2001, s. 3.
Panun pakina, Liitto 31.10.1953.
Surulaulu tapaturmasta, joka tapahtui Warjakan retillä 18. pnä lokakuuta 1907 ja jossa hukkui 20 henkeä (pdf)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Stuart Hall

Stuart Hall
Stuart McPhail Hall (3. helmikuuta 1932 Kingston – 10. helmikuuta 2014 Lontoo) oli jamaikalaissyntyinen sosiologi ja kulttuurintutkija. Hän tutki monikulttuurisuuden, identiteetin, sukupuolen murrosta ja rasismin rakenteita. Hall tunnettiin pääministeri Margaret Thatcherin talouspolitiikan ja uuskonservatiivisen ideologian tiukkana arvostelijana. Hän myös piti julkisuudessa aktiivisesti esillä Britannian värillisen väestönosan ja monikulttuurisuuden marginalisoitua asemaa.
Hall oli New Left -liikkeen keskeinen vaikuttaja. Hallia on kritisoitu hänen teorioidensa monitulkintaisuudesta sekä käsitteiden määrittelyn epämääräisyydestä. Häntä on myös jonkin verran kritisoitu siitä, että hän käytti elämäntarinaansa osana teorianmuodostustaan. Hallin kiinnostus maahanmuuttokokemusten tarkastelemiseen kumpusi nimenomaan hänen omasta taustastaan.
Suomennettu artikkeli

Uutiskuvien määräytymisprosessi. Julkaisussa: Kuvista sanoin: ajatuksia valokuvasta. 2, koonnut Martti Lintunen. Helsinki: Suomen valokuvataiteen museon säätiö 1984 ISBN 951-9086-23-4
Hakkuukone

Ponsse Harvesteri.
Harvesteripää, puut katkova ketjusaha etualalla.
Hakkuukone eli metsäharvesteri on metsätraktori, joka tekee kaikki hakkuun työvaiheet kaadosta pinoamiseen. Puhekielessä hakkuukoneesta käytetään myös nimitystä moto (sanasta monitoimikone).
Metsureiden tarve on merkittävästi vähentynyt hakkuukoneiden yleistymisen myötä.