stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liisa Laukkarinen
Runoteokset

Vähän aikaa lähellä. Runoja. Gummerus 1972.
Luonnollinen aika. Gummerus 1974.
Vanha kylä / Der Alte Hof (Peter Rüfenachtin kanssa, saksantanut Gisbert Jänicke). Howeg 1976.
Talven ainoa valo / Das einzige Licht des Winters (kuvat Peter Rüfenacht, saksannos Gisbert Jänicken ja Paul Weberin kanssa). Howeg , Gummerus 1976.
Lapsen matka maailmaan (kuv. Peter Rüfenacht). Gummerus 1977. "Des Kindes Weg zur Welt. Howeg 1978."
Vanhat merkit (kuv. Peter Rüfenacht). Gummerus 1978.
Huomisen tausta (kuv. Peter Rüfenacht). Gummerus 1979.
Kuoleman huolenpito (kuv. Peter Rüfenacht). Gummerus 1980.
Toinen nainen (kuv. Peter Rüfenacht). Gummerus 1982. "Die andere Frau. Howeg 1983."
Vahva ja avuton : runoja (kuvat: Peter Rüfenacht). Tammi 1985. "Stark und ratlos. Howeg 1986."
Isä tuli myyneeksi maan : runoja. Tammi 1987.
Tämä hämärän maa : runoja (teksti ja kuv.). Tammi 1990.
Traum, Plan, Erinnerung (kuv. Peter Rüfenacht). Felicitas 1992.
Blut von Hertta, Kopf von Oskari (kuv. Peter Rüfenacht). Howeg 1995.
Tähdet lähempänä kuin hän : runoja. Enostone 2005.
Herbaariostani, Sanasato 2013, ISBN 9525804615
Kertomakirjallisuus

Härkä ja hyvä mies. Gummerus 1983.
Veli. Tammi 1991.
Oi Nausikaa. Atena 1994. "O Nausikaa : die Geschichte einer Freundschaft. Howeg 1996."
Muut

Yhden asian mies. Asperger-lapsen kasvu aikuiseksi (Marius Rüfenachtin kanssa). Tammi 1998.
Jos Jumala on. Tieni ortodoksiksi. Tammi 1999.
Pakko juoda? Äidin ja pojan taistelu viinasta (Marius Rüfenachtin kanssa). Minerva 2007.
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Liisa Laukkarinen Wikisitaateissa
Krons, Marja: Marius kirjoitti äitinsä kanssa kirjan alkoholiriippuvuudestaan – ”Vain juodessa koen eläväni”. Turun Sanomat. 28.7.2007. Arkistoitu 23.12.2014. Viitattu 30.4.2021.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Lapinlahden Linnut (albumi)

| Lapinlahden Linnut Lapinlahden Linnut |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : tammikuu 1985
 Studio : Finnvox-studio, Pitäjänmäki
 Julkaistu: 19. maaliskuuta 1985
 Formaatti: LP-levy (9C 062 1384621)   C-kasetti (9C 262 1384623)   CD-levy (777-7 95407 2)
 Tuottaja(t): Pedro Hietanen
 Tyylilaji: huumorimusiikki, pop rock
 Kesto: 39.37
 Levy-yhtiö: Oy EMI Finland Ab
 Levymerkki: Parlophone
Muut kannet
   Albumin takakansi.
Listasijoitukset
  Suomi: 24. (huhtikuu 1985)
Lapinlahden Lintujen muut studioalbumit
|   | Lapinlahden Linnut 1985 | Jep 1986 |
Singlet albumilta Lapinlahden Linnut
 ”Lipputangon nuppi / Sisäinen ahdistus” Julkaistu: 1985
Lapinlahden Linnut on huumoriyhtye Lapinlahden Lintujen debyyttialbumi, joka ilmestyi maaliskuussa 1985. Musiikkilehdistössä huomiota herätti albumin omalaatuinen tyyli jossa kuuluivat monet yhtyeen käyttämät omalaatuiset soittimet, kuten kakkosneloset.
Albumin suurimmiksi hiteiksi nousivat Mikko Kivisen laulamat ”Lipputangon nuppi” ja ”Tero ja minä”, jotka saivat paljon radiosoittoa.
Albumi julkaistiin LP- ja CD-levyinä sekä C-kasettina Parlophone-levymerkillä. Albumi julkaistiin uudelleen vuonna 2001 CD-levynä yhdessä yhtyeen seuraavan studioalbumin Jepin kanssa.
Taustaa

Yhtye oli aloittanut keikkailun Ylioppilasteatterin rappusilta jo vuonna 1983, mutta debyyttialbumin tekoon yhtye ryhtyi vasta vuonna 1984. Aluksi yhtye teki muutamia kotikutoisia demonauhoituksia C-kaseteille Matti ja Pirjo Bergströmin luona heidän kotistudiossaan Keravalla. Yhtyeen jäsen Heikki Salomaa seurusteli tuolloin Bergströmien tyttären Tiinan kanssa.
Yhtyeen rumpalina toiminut Jan Noponen ajoi asiaa eteenpäin ja pyysi hyvältä ystävältään studiota yhdeksi yöksi yhtyeen käyttöön. Studiossa yhtye äänitti huolellisesti kappaleet ”Lääketiedettä vai elokuvia” ja ”Elämässä täytyy kosia”. Yhtye lähetti äänitteet Suomen suurimmille levy-yhtiöille EMI:lle, Johannalle sekä Poko Rekordsille. Poko Rekordsin johtajana toiminut Epe Helenius jätti äänitteen noteeraamatta ja Johanna-levy-yhtiön päällikkö Pekka Aarnio sanoi, että ”Lapinlahden Linnut ei tule koskaan myymään yhtä ainutta levyä”.
Samana vuonna 1984 EMI Finlandin tuotantopäällikkönä aloitti pitkän linjan kokenut muusikko Pedro Hietanen. Hietanen oli soittanut aiemmin mm. Wigwam -ja Pepe & Paradise-yhtyeissä sekä M. A. Nummisen kokoonpanoissa. Numminen tunsi Hietasen lisäksi myös Lapinlahden Lintujen perustajajäsenen, pianisti Ari Kettusen. Numminen kehotti Hietasta kuuntelemaan yhtyeen demonauhan, mutta ei ollut heti vakuuttunut. Yhtye nauhoitti lisää demonauhoja, jonka jälkeen Hietanen ehdotti yhtyeelle levyn tekoa.
Tuotanto

Albumi äänitettiin tammikuussa vuonna 1985 Finnvox-studioilla Risto Hemmin toimesta. Yhtye sai itse päättää albumille tulevat kappaleet, mutta Hietanen toivoi, että kappaleet kuten ”Lipputangon nuppi”, ”Tero ja minä”, ”Edes kerran” ja ”Ojasta noustaan" otettaisiin mukaan levylle. Yhteensä levylle yhtye valitsi tuotannostaan 14 kappaletta, joista 13 oli Ari Kettusen säveltämiä ja yksi Pekka Hedkrokin. Albumia voidaan siis pitää kosketinsoittaja Kettusen taidonnäytteenä, koska jo seuraavalla Jep-albumilla Kettusen sävellystyöt jäivät pienemmälle huomiolle.
Albumin soundin muodostavat Ari Kettusen pianon, Jan Noposen rumpukomppien ja Pekka Hedkrokin syntetisaattoreiden lisäksi perinteiset sähkökitara ja basso. Bassoa levyllä soittaa mm. Hasse Wallin ja Pelle Miljoonan kanssa soittanut Tarmo ”Junior” Simola ja sähkökitaraa soittaa mm. Kauko Röyhkän kokoonpanossa soittanut Riku Mattila, joka tuli tunnetuksi suomalaisten klassikkolevyjen tuottajana. Albumilla säilyi kuitenkin yhtyeen omalaatuinen tyyli erikoisten lyömäsoittimien, kuten kakkosenelosten tai matka-arkun käyttö.
Ennen albumin äänityksiä yhtyeen jäsen Matti Jaaranen, joka oli katuorkesterissa soittanut tyhjää arkistomappia, lähti kolmen ja puolen kuukauden lomamatkalle Intiaan silloisen tyttöystävänsä kanssa. Matka oli suunniteltu huolellisesti, vaikka Jaaranen itse tiedostikin jäävänsä pois albumin äänityksistä.
Jaarasen lomamatkan vuoksi häntä ei nähdä myöskään albumin kansikuvassa, jossa Lapinlahden Linnut esiintyvät jonossa leijonataulun edessä Luonnontieteellisessä museossa Helsingissä. Kansikuvasta puuttuu myös Mikko Kivinen, joka oli unohdettu hakea alkuperäiseltä tapahtumapaikalta museon kahvilasta.
Albumin sanoituksia tekivät yhtyeen jäsenistä Timo Eränkö, Ari Kettunen, Heikki Salomaa, Mikko Kivinen ja Tapio Liinoja. Kappaleen ”Sisäinen ahdistus” sanoitti Jami Hyttinen, joka ei kuulunut yhtyeeseen. Kappaleiden laulajat päättivät pääasiassa Hedkrok ja Kettunen
Kivisen 15 minuutissa sanoittama ”Lipputangon nuppi” julkaistiin albumilta kärkisinglenä yhdessä ”Sisäinen ahdistus” -kappaleen kanssa ja etenkin singlen A-puolella ollut ”Lipputangon nuppi” sai paljon radiosoittoa.
Vuonna 2018 eräs Helsingin Sanomien lukija huomasi ”Lipputangon nupin” sävellyksen muistuttavan etäisesti klassisen säveltäjän Claude Debussyn ”Ariettes oubliées” -laulusarjan neljännen osan sopraano-osuutta. Kappale osallistui myös vuonna 1985 Levyraatiin, missä se poiki Jörn Donnerilta kommentin: ”Kyllä tällainen itsestään kuolee”.[3] Kappaleesta tehtiin myös musiikkivideo, samoin kuin kappaleista ”Ojasta noustaan” ja ”Elämässä täytyy kosia”.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt Ari Kettunen, ellei toisin mainita. Kaikki kappaleet sovittanut Lapinlahden Linnut.
Kappaleet > A-puoli

Edes kerran – 3.28 (san. Heikki Salomaa & Ari Kettunen)
Lipputangon nuppi – 2.39 (san. Mikko Kivinen)
Sisäinen ahdistus – 1.57 (san. Jarmo Hyttinen)
Elämässä täytyy kosia – 3.13 (säv. ja san. Arik Kettunen & Timo Eränkö)
Edenin henki – 2.51 (san. Timo Eränkö)
Ilha Dourada - kultainen saari – 1.43 (san. Timo Eränkö & Finnmatkat)
Ajatelkaa! – 5.00 (san. Timo Eränkö & Heikki Salomaa)
Kappaleet > B-puoli

Lääketiedettä vai elokuvia – 1.41 (san. Timo Eränkö)
Tero ja minä – 1.37 (san. Mikko Kivinen)
Joka kesäyö pullo viiniä – 3.07 (san. Heikki Salomaa & Ari Kettunen)
Ojasta noustaan – 3.30 (säv. Pekka Hedkrok, san. Tapio Liinoja)
Puolitetut perunat – 1.52 (san. Tapio Liinoja)
Elämää Kwanza Sulin leirillä – 4.16 (san. Timo Eränkö, Heikki Salomaa & Ari Kettunen)
Kyllä elämä on ihanaa – 2.43 (san. Heikki Salomaa ja Ari Kettunen)
Kokoonpano > Lapinlahden Linnut

Ari Kettunen - laulu (5, 10), piano, kosketinsoittimet, ihmis- ja eläinäänet
Tapio Liinoja - laulu (6, 10, 12), puulusikat ja -haarukat, ihmis- ja eläinäänet
Heikki Salomaa - laulu (1, 3-4, 10, 14), cabasa, hamppipelti, ihmis- ja eläinäänet
Timo Eränkö - laulu (8, 10), tenorisaksofoni, vääntöhamppi, ihmis- ja eläinäänet
Matti Jaaranen - (matkoilla)
Mikko Kivinen - laulu (2, 9, 10), bassoviulu, ihmis- ja eläinäänet
Markku Toikka - laulu (7, 10-11, 13), matka-arkku, ihmis- ja eläinäänet
Jan Noponen - rummut, paisteet, ihmis- ja eläinäänet
Pekka Hedkrok - kosketinsoittimet, piano, ihmis- ja eläinäänet
Kokoonpano > Vierailevat muusikot (soittavat useissa kappaleissa)

Jr. Simola - basso
Riku Mattila - sähköbasso
Kokoonpano > Tuotanto

Lapinlahden Linnut - kaikki sovitukset ja kuvan ideointi
Junior Simola - kaikki sovitukset
Riku Mattila - sovitukset (1, 4, 5, 8, 14)
Risto Hemmi - äänittäjä (äänitetty Finnvox-studiossa Pitäjänmäellä)
Pedro Hietanen - tuottaja (Oy EMI Finland Ab)
Eero Tamminen - kuvan ideointi
Anja Salmela - kannen kuvat
Markus Heikkerö - kannen toteutus
MS-Audiotron - mukana
Imudico - kustantaja
Vastaanotto ja arvioita

Albumi julkistettiin medialle 19. maaliskuuta 1985 KY-Kerhon tiloissa Helsingissä. Hyvin nopeasti omaperäisen huumoriyhtyeen debyyttialbumi levisi lehdistölle.
Vantaan Alueuutisten toimittaja kehui albumin omaperäisiä sanoituksia ja kuvaili kokonaisuutta uskomattomaksi debyyttialbumiksi. Helsingin Sanomien Kari Hintikka puolestaan kirjoitti huhtikuussa 1985, että yhtyeen poikkeuksellinen ja omaperäinen esiintymistyyli, soittimet, humoristiset, mutta joissain määrin vakavat kappaleet ja sketsit muodostavat kokonaisuuden, jota on mahdotonta vertailla.
Kaupallisesti albumi menestyi kohtuullisesti. Albumi oli parhaimmillaan Suomen musiikkilistojen 24. sijalle ja pysyi listalla yhteensä seitsemän viikkoa.
Laulava vallankumous

Viron uudelleenitsenäistymisen muistomerkki Tallinnassa.
Liettuan itsenäisyyden palautumisen muistomerkki.
Laulava vallankumous (vir. laulev revolutsioon) tarkoittaa vuosien 1987–1991 tapahtumia, jotka johtivat Viron, Latvian ja Liettuan jälleenitsenäistymiseen. Liikkeen nimi johtuu suurista laulujuhlista, jotka saivat neuvostovastaisen sisällön.
Laulava vallankumous kesti yli neljä vuotta, ja sen aikana tapahtui useita protesteja ja kansalaistottelemattomuutta. Yksi liikkeen käynnistymisen syy oli Neuvostoliiton aikomus tehostaa Virossa palavankiven tuotantoa, mitä pidettiin ympäristön turmelemisena. Toinen syy oli Itä-Viroon kaavailtu fosfaattikaivos, jonka työvoima olisi tuotu muista neuvostotasavalloista. Tästä syttyi niin kutsuttu fosforiittisota.
Neuvostoliitossa tapahtui 19. elokuuta 1991 vallankaappausyritys, jonka toteuttajat halusivat palata tiukkaan neuvostokomentoon ja poistaa kansalaisvapaudet. Yritys kukistettiin kahdessa päivässä, mutta se sysäsi liikkeelle Neuvostoliiton hajoamisen. Viro, Latvia ja Liettua ilmoittivat heti eroavansa Neuvostoliitosta ja palauttavansa itsenäisyytensä.
Kun Neuvostoliiton panssarivaunut vyöryivät maaseudulle vuonna 1991 tavoitteenaan kukistaa vallankumous, Viron korkein neuvosto ja Riigikogu julistivat Viron taas itsenäiseksi. Virolaiset toimivat ihmiskilpinä suojatakseen radio- ja tv-asemia neuvostopanssareilta. Laulava vallankumous johti siihen, että Baltian maat saivat itsenäisyytensä ilman suurempaa verilöylyä, joskin joitakin ihmisiä kuoli mielenosoitusten tukahduttamisten takia.
Perimmäiset syyt liikehdintään olivat marxismi-leninismin ideologian romahtaminen, Neuvostoliiton surkea talouskehitys, ympäristökriisin kärjistyminen ja eri ”neuvostokansojen” välien kiristyminen. Baltian maissa syntyi ärtymystä, kun venäläisiä suosittiin paikallisväestön kustannuksella. Kansallisuusriidat nousivat julkisuuteen, kun Neuvostoliitossa sallittiin jonkin verran sananvapautta niin sanotun glasnostin puitteissa.
Laulava vallankumous Virossa

Neuvostoliitossa oli käynnissä glasnostin aika, ja Virossa oli kansan keskuudessa herännyt haaveita maan itsenäisyyden palauttamisesta.
Neuvostoliitto oli pitänyt Viroa hallussaan vuodesta 1940 lähtien, mutta ihmiset eivät olleet aiemmin organisoituneet vaatimaan itsenäisyyden palauttamista. Kansan yhdisti yhtenäisiin vaatimuksiin kesällä 1987 Tallinnan raatitorilta alkanut Laulava vallankumous. Lopuksi noin 300 000 virolaista kokoontui Tallinnan laululavan patsaalle laulamaan kansallislauluja, jotka olivat tuolloin kiellettyjä. Niistä tehtiin myös rock-sovituksia.
Viron vapaussodan muisto

Virossa vapaussodan muistoa oli vaalittu useilla muistomerkeillä. Vuosina 1921–1940 pystytettiin eri puolille maata 166 suurehkoa vapaussotaan liittyvää monumenttia, neljä pienimuotoisempaa monumenttia sekä 115 muistotaulua, joissa oli kaatuneiden nimiä. Neuvostotulkinnan mukaan Virossa oli käyty vuosina 1918–1920 sisällissota (kodusõda) – ei vapaussota, kuten sitä oli vuoteen 1940 asti nimitetty. Neuvostovallan myötä syksystä 1940 alkaen kaadettiin, hävitettiin tai peitettiin 130 muistomerkkiä.
Vapaussota sai korostetun keskeisen roolin osana vuosien 1987–1991 historian uudelleensynnyttämistä. Muistomerkkien uudelleenpystytys nousi tällöin muistamisessa tärkeimmälle sijalle. Viron Muinaismuistoyhdistykselle (vir. Eesti Muinsuskaitse Selts)  muistomerkkien uudelleenpystyttämisestä muodostui vuosien 1988–1991 keskeisin toimintamuoto.
Ensimmäinen tapahtuma oli toukokuussa 1988, kun yhdistyksen edustajat veivät Vigalan kirkossa sijainneet vapaussodan muistotaulut takaisin alkuperäisille paikoilleen. Suurempaa julkisuutta sai seuraavaksi kesällä 1988 Viljannin maakunnan Lalsissa uudelleenpystytetty Vapaussodan vuonna 1926 alun perin pystytetty muistopaasi. Viljannista saapuneet miliisit ja kommunistiaktivistit olivat kaataneet muistomerkin kesäkuussa 1941. Suurinta julkisuutta sai ”muinaisen vapaustaisteluun” yhdistetty Suure-Jaanin vapaussodan muistomerkki, joka kuvasi muinaista virolaisruhtinas Lembitua, joka oli legendan mukaan kaatunut vuonna 1217 taistelussa saksalaisritareita vastaan. Vuonna 1926 pystytetty virolaisen kuvanveistäjän Amandus Adamsonin tekemä muistomerkki kunnioitti vapaussodan muistoa, vaikka se kuvastikin ”muinaista vapaustaistelijaa”. Muistomerkki oli tuhottu vuonna 1950, mutta siitä irrotettu Lembitun patsasfiguuri säilyi ehjänä paikallisen kotiseutumuseon kokoelmissa. Uudelleenpaljastaminen tapahtui kesällä 1990 vapaussodan voitonpäivänä. Tilaisuus oli luonteeltaan poliittisesti jännittynyt, sillä paikalla olivat niin kansallismielisten Tunne Kelam kuin hallituksen uudistusmielinen Edgar Savisaar.
Vapaussodan muistomerkkien uudelleenpystytys sai päätöksensä, kun lähes 90 vuotta sodan päättymisen jälkeen Tallinnassa paljastettiin voitonpäivänä 23. kesäkuuta 2009 vapaussodan päämuistomerkki, joka kuvasi Viron vapaudenristiä. Suunnitelmia vastaavan muistomerkin pystyttämisestä oli laadittu jo 1930-luvulla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viron uudelleenitsenäistyminen (Arkistoitu – Internet Archive), Tuglas-seura.
”Laulava vallankumous” sulatti ”neuvostojään” Baltiasta. Lapin yliopisto.
Viron vapaussodan muistomerkki Suure-Jaanissa. Se kuvaa ”muinaisen vapaustaistelun” sankaria Lembitua, mutta samalla symboloi Viron vapaussodan osaksi Viron ikiaikaista taistelua vapaudestaan.
Rakveressä paljastettiin vapaussodan muistomerkki 1925. Neuvostovallan alussa syksyllä 1940 patsas hävitettiin, mutta uudelleenpystytettiin entisen patsaan kopiona elokuussa 1992.
Laulu Hiawathasta

Laulu Hiawathasta (engl. The Song of Hiawatha) on Henry Wadsworth Longfellow'n kirjoittama runoteos vuodelta 1855. Se on intiaanilegendoihin pohjautuva kalevalamittainen runoelma. Eepoksen on suomentanut A. E. Ollilainen, ja suomennos julkaistiin vuonna 1912.
Taustaa

Longfellow tunsi hyvin Kalevalan. Hän oli kuullut siitä jo vuonna 1834 Ruotsin-vierailullaan, ja vuonna 1854 hän luki Franz Anton von Schiefnerin saksankielisen käännöksen, joka oli julkaistu kaksi vuotta aikaisemmin. Kalevalan vaikutus näkyy vahvimmin Hiawathan alussa ja lopussa. Longfellow itse ei silti koskaan myöntänyt, että Kalevala olisi vaikuttanut hänen runoelmaansa.
Yhdysvaltalainen kasvitieteilijä Thomas Conrad Porter (1822–1901) kiinnostui Kalevalasta A. F. Soldanin innostamana ja lähetti Soldanille joitakin Kalevala-käännöksiään. Porter oli kiinnittänyt huomiota havaitsemaansa yhtäläisyyteen Kalevalan ja Longfellow’n Hiawathan välillä. Hän kirjoitti asiasta vuonna 1855 National Intelligenceriin kirjoituksen, joka aiheutti kiivaan väittelyn.
Vaikutteita

Lewis Carroll kirjoitti Longfellow’n runon pohjalta kalevalamittaisen parodian ”Hiawathan valokuvaus” (engl. Hiawatha’s Photographing) vuonna 1857. Antonín Dvořákin yhdeksännen sinfonian (1893) toinen ja kolmas osa saivat innoitusta Hiawatha-runoelmasta. Yhdysvaltalainen Samuel Coleridge-Taylor sävelsi vuonna 1900 kolmiosaisen kantaatin Scenes from The Song of Hiawatha by Henry Wadsworth Longfellow op. 30.
Kirjallisuutta

Moyne, Ernest J.: Hiawatha and Kalevala: A Study of the Relationship Between Longfellow’s “Indian Edda” and the Finnish Epic.  (FF communications, 192)  Helsinki:  Suomalainen tiedeakatemia, 1963.  ISSN 0014-5815
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Laulu Hiawathasta Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta The Song of Hiawatha on Wikiaineistossa (englanniksi)
Laulu Hiawathasta. Gutenberg.org.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia 
Muut:  IdRef
Lammi

| Lammi Lampis> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Hämeenlinna |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°04′45″N, 025°00′40″E
Lääni:  Etelä-Suomen lääni
Maakunta:  Kanta-Hämeen maakunta
Seutukunta:  Hämeenlinnan seutukunta
Kuntanumero:  401
Hallinnollinen keskus:  Lammin kirkonkylä
Perustettu:  1374
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Hauho   Hämeenlinna Kalvola Renko Tuulos Lammi
– syntynyt kunta:  Hämeenlinna
Pinta-ala:  611,23 km²  (1.1.2008)
– maa:  537,54 km²
– sisävesi:  73,69 km²
Väkiluku:  5 530   (31.12.2008)
– väestötiheys:  10,29 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  15,4 %
– 15–64-v.:  60,4 %
– yli 64-v.:  24,2 %
Lammi (ruots. Lampis) on entinen Suomen kunta ja vuonna 2009 tehdyn kuntaliitoksen jälkeen osa Hämeenlinnan kaupunkia. Ennen lakkauttamistaan Lammi kuului hallinnollisesti Kanta-Hämeen maakuntaan ja Etelä-Suomen lääniin. Lammin naapurikunnat olivat Asikkala, Hauho, Hausjärvi, Hämeenkoski, Janakkala, Kärkölä, Luopioinen, Padasjoki ja Tuulos. Vuoteen 1967 saakka naapurikuntiin kuului myös Vanaja.
Lammi sijaitsee suunnilleen Hämeenlinnan ja Lahden puolivälissä. Ennen kunnan lakkauttamista siellä oli 5 530 asukasta ja sen pinta-ala oli 611,23 km2, josta 73,69 km² vesialueita. Lammin väestötiheys oli 10,29 asukasta/km2.
Historiaa

Esihistoriallista aikaa Lammilla edustavat muutamat kiviesineet ja pari linnavuorta, yksi kirkonkylän tuntumassa ja toinen Ronnin kylässä. Pysyvä asutus Lammin seudulle lienee tullut lännestä Tuuloksen ja Hauhon suunnasta, mutta lammilainen murre viittaa siihen, että asuttajia olisi tullut myös idästä. Oman hallintopitäjänsä Lammi muodosti viimeistään vuonna 1374, jolloin asiakirjoissa mainittiin Evon ja Porkkalan kylät. Vuoden 1571 hopeaveroluettelon mukaan Lammilla oli 157 taloa. Vuoden 1634 henkikirjan mukaan siellä oli 1 132 asukasta ja vuonna 1749 väkiluku oli kirkonkirjojen mukaan 2 823 henkeä.
Keskiajalta lähtien Lammin kautta kulki Hämeenlinnan ja Viipurin välinen Ylinen Viipurintie, joka ohitti kirkonkylän eteläpuolelta noin viiden kilometrin päästä. Valtatie 12 noudatti tämän vanhan tien reittiä 1960-luvulle saakka, jolloin se rakennettiin uudelleen. Valtatie 4 Helsingistä Jyväskylään kulki alun perin Lammin alueella Mommilan, Arrankorven, kirkonkylän ja Evon kautta.
Lammin huomattavimpia kartanoita ovat Porkkala, Vanhakartano (Gammelgård) ja Mommila. Vanhakartano on vuodesta 1868 lähtien ollut Ehrnroothin suvun omistuksessa. Mommilan kartanon omisti maanviljelysneuvos Alfred Kordelin vuodesta 1903 väkivaltaiseen kuolemaansa vuoteen 1917 asti. Kordelin rakennutti kartanon maille vuonna 1904 kirkon, joka kuuluu nykyisin Hausjärven seurakunnalle.
Kirjoittaessaan Lammin seudun elinkeinoista vuonna 1741 taloustieteilijä Ulrik Rudenschöld mainitsi erityisesti pellavan viljelyn ja pani merkille, että uutta siementä tuotettiin kolmen vuoden välein Riiasta Latviasta, jotta pellavan laatu ei olisi huonontunut. Lammin pohjoisosan takamailla poltettiin kaskea 1700- ja 1800-luvuilla niin innokkaasti, että metsät hupenivat. Evon kylän takamaista muodostettiin isonjaon yhteydessä 73 neliökilometrin suuruinen Evon kruununpuisto, jonka alueelle perustettiin vuonna 1862 Evon metsäopisto. Opistossa koulutettiin metsänhoitajia vuoteen 1908 saakka, jolloin korkein metsäopetus siirrettiin Helsingin yliopistoon. Evolla aloitti toimintansa aluksi metsänvartijoita kouluttanut metsäkoulu vuonna 1876. Entisen Lammin pappilan alueella on vuodesta 1953 lähtien toiminut Helsingin yliopiston Lammin biologinen asema.
Lammin kirkonkylän pohjoispuolella oli vuosina 1883–1899 Hämeenlinnan tarkk'ampujapataljoonan 25. reservikomppanian harjoitusalue kasarmeineen. Suomen suuriruhtinaskunnan armeijan hajottamisen jälkeen entinen kasarmialue siirtyi Hämeen erityistyölaitokselle. Paikalle pystytettiin reservikomppanian muistokivi vuonna 1969.
Lammin kirkko ja kellotapuli sekä suuri määrä kirkonkylän rakennuksia tuhoutui kansalaissodan loppuvaiheissa 29. huhtikuuta 1918.
Lammille asutettiin jatkosodan jälkeen Kivennavan ja Äyräpään siirtoväkeä.
Ympäristö

Lammin kunnan suurin pituus etelästä pohjoiseen oli yli 50 kilometriä ja suurin leveys lännestä itään runsaat 20 kilometriä. Suurimmat järvet ovat Pääjärvi etelässä osittain Hämeenkosken puolella, Ormajärvi kirkonkylän luoteispuolella ja Kuohijärvi luoteessa osittain Luopioisten (nykyisin Pälkänettä) puolella. Pääjärvi on Suomen syvimpiä järviä; sen suurin mitattu syvyys on jopa 85 metriä. Sisempi Salpausselkä kulkee Lammin eteläosan poikki ja siitä lähtee luoteeseen harjujakso luoteeseen Tuuloksen ja Hauhon kautta kohti Tamperetta. Lammin eteläosassa on harjujen rinteillä paikoin hyvin reheviä lehtometsiköitä, joissa kasvaa luonnonvaraisina muun muassa pähkinäpensasta, lehmusta ja vaahteraa. Kirkonkylän tuntumassa on Untulanharjun lehtojensuojelualue. Lammin pohjois- ja koillisosa on harvaan asuttua metsäseutua ja Kokemäenjoen ja Päijänteen välistä vedenjakaja-aluetta. Siellä ovat myös korkeimmat maastonkohdat, jotka ulottuvat yli 180 metrin korkeudelle merenpinnasta.
Lammi kuuluu Kokemäenjoen vesistön kahden latvareitin alueeseen ja niiden välinen vedenjakaja kulkee Lammin kirkonkylän tienoilla koillisen suuntaan. Pääjärven ja muiden Lammin eteläosan järvien vedet laskevat Hausjärven rajalla sijaitsevaan Mommilanjärveen ja sieltä Puujokea myöten Janakkalan Kernaalanjärveen sekä edelleen Hiidenjokea myöten Vanajaveteen. Lammin pohjoisosan järvet virtaavat Kuohijärven kautta Hauhon reittiä myöten Kukkiaan ja edelleen Ison Roineveden, Hauhonselän ja Ilmoilanselän kautta Mallasveteen ja sieltä Vanajaveteen.
Vaakuna

Lammin vaakunan suunnitteli Taimi Nyberg, ja se vahvistettiin vuonna 1958.