stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uriel Acosta

| Uriel Acosta |
| --- | --- |
 Samuel Hirszenbergin tulkinta Acostasta Spinozan kanssa, 1901.
Henkilötiedot
Syntynyt: noin 1585 Porto, Portugalin kuningaskunta
Kuollut: 1640 (54–55 vuotta) Amsterdam, Yhdistyneet provinssit
Koulutus ja ura
Instituutti:  Coimbran yliopisto
Tutkimusalue:  kristinuskon kritiikki, juutalaisuuden kritiikki, uskonnonfilosofia
   
 Nimikirjoitus
Uriel Acosta (syntyjään Gabriel Da Costa; noin 1585 Porto – 1640 Amsterdam) oli portugalinjuutalainen rationalistifilosofi ja uskontokriitikko.
Elämä ja ura

Acostan kryptojuutalainen aatelisisä oli pakon edessä kääntynyt kristinuskoon, ja Uriel kasvatettiin roomalaiskatoliseen uskoon. Hän noudatti tiukasti kirkon riittejä, kunnes tutkimustensa myötä ja monien kivuliaiden epäilysten jälkeen hän hylkäsi nuoruutensa uskonnon ja kääntyi juutalaisuuteen. Amsterdamiin paettuaan hänet otettiin synagogaan, ja hänen nimensä muutettiin Gabrielista Urieliksi. Hänen omapäinen luonteensa ei kuitenkaan viihtynyt juutalaisten parissa. Hän joutui riitoihin synagogan viranomaisten kanssa, ja hänet erotettiin. Toisin kuin samaan yhteisöön kuulunut Baruch Spinoza, joka oli Acostan kuollessa noin 15-vuotias, Acosta ei ollut tarpeeksi vahva pärjätäkseen itsenäisesti. Surumielisen eristyneisyytensä uuvuttamana hän joutui pyrkimään takaisin juutalaisten yhteyteen. Peruttuaan harhaoppinsa hän pääsi takaisin viidentoista vuoden ekskommunikaation jälkeen, mutta pian hänet erotettiin toisen kerran. Seitsemän vuotta kestäneen eristyksen jälkeen hän haki jälleen pääsyä, ja kun hän oli joutunut kärsimään nöyryyttävän katumuksen, hänet otettiin jälleen takaisin Amsterdamin juutalaisyhteisöön.
Hänen epätasainen omaelämäkertansa, Exemplar Humanae Vitae (”Esimerkki inhimillisestä elämästä”), julkaistiin Philipp van Limborchin laatiman kristinuskoa puolustaneen ”vastalauseen” kera vuonna 1687, ja se julkaistiin uudelleen vuonna 1847. Tässä lyhyessä teoksessa Acosta julistaa vastustavansa sekä kristinuskoa että juutalaisuutta, joskin hän puhuu katkerammin jälkimmäisestä uskonnosta. Ainoa auktoriteetti, jonka hän tunnustaa, on luonnollinen laki. Acosta ei ollut omaperäinen ajattelija, mutta hän edustaa rationaalisten deistien suoraa perintöä. Hänen tarinansa on aiheena Karl Gutzkowin näytelmässä Uriel Acosta (1847). Acosta teki itsemurhan vuonna 1640.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uriel Acosta Wikimedia Commonsissa
Vaakalintu

Vaakalintu voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Kokko, Kalevalassa esiintyvä jättiläiskotka.
Aarnikotka eli griippi, legendaarinen leijonan ja kotkan sekoitus.
Lievo, suomalainen taruolento.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Vaakalintu”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Uplannin kuninkaat

Uplannin kuninkaat (isl. Af Upplendinga konungum tai Þáttr af Upplendinga konungum) on lyhyt proosamuotoinen, muinaisislanninkielinen tarina (þáttr), joka luetaan yleensä muinaissaagoihin. Siinä kuvataan tarunhohtoista Ynglingien kuningassuvun (isl. Ynglingar) sukupuuta Óláfr Puunveistäjästä (isl. trételgja) Óláfr Keihästilanhaltiaan (isl. Geirstaðaálfr) ja tämän poikaan Rögnvaldr Vuorenkorkuiseen (isl. heiðum-hæri) sekä luetellaan eri alueita nykyisen Ruotsin ja Norjan alueilla, joilla suvun miesten katsotaan hallinneen. Teksti on peräisin Hauksbók -nimellä tunnetusta käsikirjoituksesta, joka laadittiin Islannissa 1300-luvun alkupuolella, mutta sen taustalla vaikuttanut tarinaperinne on vanhempaa. Tarinan lopussa mainitaan Þjóðólfr Kviiniläisen runo Ynglingatal, jossa listataan tekstin mukaan Sveanmaalla (isl. Svíþjóð) hallinneen Ynglingien suvun kuninkaat. Kyseinen runo on säilynyt Snorri Sturlusonin kuningassaagojen kokoelmassa Heimskringla, osana myyttisistä ja muinaisista Ynglingien kuninkaista kertovaaYnglinga sagaa. On katsottu, että Uplannin kuninkaat olisi tämän oletettavasti jo alkujaan 800-luvulla laaditun runon laajennettu mukaelma, mutta että Snorrin teos ei olisi tarinan lähde. On myös esitetty, että Uplannin kuninkaat perustuisi jollekin kirjalliselle lähteelle, jota Hauksbókia varten olisi huomattavasti lyhennelty.  Uplannin kuninkaat on ilmestynyt suomeksi muinaissaagojen kokoelmassa Egill Yksikätinen (Helsinki: Finn Lectura, 2013).
Synopsis

Uplannin kuninkaat aloittaa sukupuun kuvaamisen Sveanmaan (isl. Svíaríki) kuninkaaksi kutsutun Ingjaldr Julman (isl. illráði) pojasta Óláfr Puunveistäjästä. Tämä eli Uplannin kuninkaiden mukaan Länsi-Göötanmaalla, mutta joutui pakenemaan Ívarr Laajamielistä (isl. víðfaðmi) ja asutti siksi muiden lainsuojattomien kanssa alueen, jota kutsui Värmlanniksi (isl. Vermaland). Óláfrin kerrotaan hallinneen Värmlantia kuninkaana pitkään ikään asti. Óláfrilla ja hänen vaimollaan Sölvalla oli tarinan mukaan kaksi poikaa: Ingjaldr, joka hallitsi isänsä jälkeen, ja Hálfdan Valkojalka (isl. Hvítbein). Jälkimmäisen kerrotaan tarinassa hallinneen myöhemmin Raumaríkiä (vrt. Akershusin lääni ja Romerike) ja Heiðmörkiä (vrt. Hedmarkin lääni).



Seuraavaksi kerrotaan Hálfdan Valkojalan perillisistä. Tämän poika Guðröðr hallitsi Heiðmörkissä. Guðröðrin pojanpojanpoika Óláfr Valkoinen (isl. hvíti) otti tarinan mukaan vaimokseen Unnr Syvämielen (isl. in djúpúðga), Ketill Lattanenän (isl. flatnef) tyttären . Toisen Hálfdan Valkojalan pojan, Eysteinnin, kerrotaan hallinneen Raumaríkiä, minkä jälkeen listataan Eysteinnin jälkeläisiä. Näiden Uplannin kuninkaat kertoo hallinneen eri puolilla Norjaa. Eysteinnin pojanpojan Guðröðrin kerrotaan olleen sekä Hálfdan Mustan (isl. svarti) että Óláfr Keihästilanhaltian (isl. Geirstaðaálfr) isä. Sukupuun listaaminen päättyy viimeksi mainitun poikaan Rögnvaldr Vuorenkorkuiseen.
Uplannin kuninkaat ja ”Haukrin kirja” (Hauksbók)

Islannin asuttamisesta kertovassa teoksesessa Landnámabók sekä Islannin ensimmäisessä historiassa, Islantilaisten kirjassa (isl. Íslendingabók), jonka Ari Viisas (isl. inn fróði, Þorgilsson) kirjoitti 1100-luvun alkupuolella, Unnr (joissain lähteissä: Auðr) Syvämieli mainitaan yhtenä saaren varhaisimmista asuttajista.  Uplannin kuninkaiden ainoan lähteen, Hauksbók-käsikirjoituksen, omisti ja myös osittain kirjoitti Haukr Erlendsson -niminen islantilainen laintuntija, joka toimi myös Norjassa laamannina. Vuonna 1334 kuollut Haukr oli alenevassa polvessa sukua tekstissä mainitulle Unnr Syvämielelle. Syy siihen, miksi Haukr lisäsi Ynglingien kuningassukuun liittyvän tarinan käsikirjoitukseensa, olikin todennäköisesti henkilökohtainen. 




Haukrin näkökulmasta Uplannin kuninkaat oli historiallisen teksti, joka kuvasi hänen sukunsa esihistoriaa. Lisätessään Upplannin kuninkaat käsikirjoitukseensa Haukr saattoi osoittaa, että hänen esi-isillään oli kuninkaalliset, pakanajumaliin ulottuvat sukujuuret ja että hän oli kaukaista sukua myös Norjan kuninkaille. Uplannin kuninkaiden mukaan Óláfr Puunveistäjän sukujuuret ulottuivat äidin puolelta Gautrekr Anteliaaseen (isl. inn mildi), jonka isän Gautin mainitaan muinaissaagassa Bósin saaga (isl. Bósa saga ok Herrauðs) olevan pakanajumala Óðinnin poika. Óláfr Haraldsson eli Pyhä Olavi taas mainitaan joissain saagalähteissä Rögnvaldr Vuorenkorkuisen sedän Hálfdan Mustan jälkeläiseksi. Flateyjarbókina tunnetussa kuningassaagojen kokoelmassa olevan Pyhän Olavin saagan (isl. Óláfs saga helga) mukaan taas Haukrin esi-isän Óláfr Keihästilanhaltian katsottiin syntyneen uudelleen Pyhänä Olavina.
Käännökset ja editiot

Uplannin kuninkaat. Suom. Annakaisa Alander. Teoksessa Egill Yksikätinen. Muinaissaagoja Pohjolasta, toim. Helga Hilmisdóttir, Kirsi Kanerva ja Sari Päivärinne. Helsinki: Finn Lectura, 2013.
Þáttr af Upplendinga-konungum. Teoksessa Hauksbók efter de Arnamagnæanske håndskrifter no. 371, 544 og 675, 4°, samt forskellige papirshåndskrifter av det kongelige nordiske oldskrift-selskab, toim. Finnur Jónsson. Køpenhavn: Thieles Boktrykkeri.
Aiheesta muualla

Af Upplendinga konungum muinaisislanniksi Heimskringla.no -sivustolla
Af Upplendinga konungum muinaisislanniksi Snerpa.is -sivustolla
Af Upplendinga konungum -bibliografia Stories for all time: The Icelandic Fornaldarsagas (Arkistoitu – Internet Archive) -sivustolla
Af Upplendinga konungum englanniksi Germanic Mythology -sivustolla
Tyrrell DG016

| Tyrrell DG016 |
| --- | --- |

Talli:  Tyrrell Racing
Suunnittelija(t):  Brian Lisles Maurice Philippe
Kuljettajat:   Jonathan Palmer  Philippe Streiff
Teknisiä tietoja
Renkaat:  G Goodyear
Polttoaine:  Elf
Runko:  hiilikuitumonokokki
Moottori:  Ford Cosworth DFZ V8
Kilpailuhistoria
Debyytti:  Brasilian GP 1987
Kilpailuja:  16
Voittoja:  0 (11)
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
Palkintosijoja:  0 (24)
MM-pisteitä:  11 (169)
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0 (1, Colin Chapman Trophy)
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0 (1, Jim Clark Trophy)
Tyrrell DG016 on Brian Lislesin ja Maurice Philippen suunnittelema Formula 1 -auto, jota Data General Team Tyrrell -talli käytti kaudella 1987. Autossa oli voimanlähteenä vapaasti hengittävä kahdeksansylinterinen Ford Cosworth -moottori. Autoa kilpailuissa ajoivat brittiläinen Jonathan Palmer ja ranskalainen Philippe Streiff.
Kaudella 1987 suurimmalla osalla talleista oli käytössään turboahdettu moottori, mutta Tyrrell käytti neljän muun tallin ohella vapaasti hengittäviä tehottomanpia koneita. Katuradoilla tehoerot moottoreiden välillä kuitenkin tasoittuivat.
Saavutukset

Palmer selviytyi autolla pisteille kolmesti kauden aikana. Hän oli viides Monacon ja Saksan GP:ssa sekä neljäs Australian GP:ssa. Streiff ajoi pisteille kahdesti. Kotikilpailussaan Ranskan GP:ssa hän oli viides ja Saksan GP:ssa Palmerin edellä maalissa neljäntenä.
Vapaasti hengittävillä moottoreilla ajaville talleille järjestettiin MM-sarjan ohella oma sarja. Kuljettajat kamppailivat Jim Clark- ja valmistajat Colin Chapman Trophystä. Palmer voitti Jim Clark Trophyn ja Streiff oli sarjassa toinen. Colin Chapman Trophyn Tyrrell voitti ylivoimaisesti, eikä edes muiden tallien yhteenlasketut pistee olleet riittäneet Tyrrellin lyömiseen.
Valmistajien MM-sarjassa Tyrrell sijoittui kuudenneksi 11 pisteellä.
Teknisiä tietoja

Moottori: Ford Cosworth DFZ 90° V8, 3 494 cc (3.5 L), 10 500 rpm, 565–580 hv
Renkaat: Goodyear
Polttoaine: Elf
Paino: 500 kg
Formula 1 -tulokset

(lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa ja kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta.)
| Vuosi | Talli | Moottori Renkaat | Kuljettajat | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1987 | Tyrrell | Ford Cosworth G |  | BRA | SMR | BEL | MON | USE | FRA | GBR | GER | HUN | AUT | ITA | POR | ESP | MEX | JPN | AUS | 11 | 6. |
| 1987 | Tyrrell | Ford Cosworth G | Jonathan Palmer | 10 | Kesk. | Kesk. | 5 | 11 | 7 | 8 | 5 | 7 | 14 | 14 | 10 | Kesk. | 7 | 8 | 4 | 11 | 6. |
| 1987 | Tyrrell | Ford Cosworth G | Philippe Streiff | 11 | 8 | 9 | Kesk. | Kesk. | 6 | Kesk. | 4 | 9 | Kesk. | 12 | 12 | 7 | 8 | 12 | Kesk. | 11 | 6. |
| --- | --- |
 Tyrrell Racing:  
 Formula 1 -autot: 001 | 002 | 003 | 004 | 005 | 006 | 007 | P34 | 008 | 009 | 010 | 011 | 012 | 013 | 014 | 015 | DG016 | 017 | 017B | 018 | 019 | 020 | 020B | 020C | 021 | 022 | 023 | 024 | 025 | 026:  
Autot, jotka kilpailivat Formula 1 -kaudella 1987
McLaren MP4/3
Tyrrell DG016
Williams FW11B
Brabham BT56
Zakspeed 871
Lotus 99T
AGS JH271
March 871
Arrows A10
Benetton B187
Osella FA1G
Minardi M187
Ligier JS29
Ferrari F1/87
Lola 187
Coloni FC187
Tunturinuppisara

| Tunturinuppisara> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Sarakasvit Cyperaceae
Suku::  Sarat Carex
Laji::  arctogena
Kaksiosainen nimi
 Carex arctogena  Harry Sm. 
Synonyymit
 Carex capitata ssp. arctogena  Carex capitata var. arctogena 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tunturinuppisara (Carex arctogena) on sarojen (Carex) sukuun kuuluva kasvilaji. Se kasvaa pienehköinä mättäinä kalkkipitoisilla alueilla tunturiseudulla. Tunturinuppisara on harvinainen, ja se muistuttaa eniten selvästi yleisempää lettonuppisaraa eli nuppisaraa (Carex capitata), jonka alalajina tai muunnoksena tunturinuppisaraa on myös aiemmin ja toisinaan nykyäänkin pidetty.
Ulkonäkö

Tunturinuppisaran kukintona on yksi, varren päässä sijaitseva tähkä, jossa on sekä hede- että emikukkia. Hedekukat ovat tähkän yläosassa ja emikukat alaosassa. Emikukat ovat kaksiluottisia. Pullakot ovat ruskehtavia ja niissä on selkeä suuota.
Levinneisyys Suomessa

Suomessa tunturinuppisaraa kasvaa lähinnä Käsivarren Lapissa, mutta joitakin havaintoja on myös etelämpää Muoniosta sekä Utsjoelta ja Inarista.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Tunturinuppisara (Carex arctogena)
Kasviatlas 2018: Tunturinuppisaran (Carex arctogena) levinneisyys Suomessa
JSTOR Global Plants: Carex arctogena (englanniksi)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Carex arctogena (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Carex arctogena (englanniksi)
Urho Toivola

Urho Toivola.
Urho Vilpitön Konstantin Toivola (vuoteen 1906 Kröger; 17. lokakuuta 1890 Heinola – 11. syyskuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, Edistyspuolueen kansanedustaja ja diplomaatti. Hän edusti vasemmistoliberalismia, niin kutsuttua jakobinismia.
Elämäkerta

Toivolan vanhemmat olivat rovasti David Konstantin Kröger ja Anni Koponen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1909 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1914. Toivola toimi Pohjanlahti-lehden toimittajana Raumalla 1915, Helsingin Sanomien toimittajana ja Nuorsuomalaisen puolueen puoluesihteerinä 1916–1917, elintarvehallituksen virkamiehenä 1917–1918 sekä Osuusliike Elannon kirjallisena sihteerinä ja Edistyspuolueen sihteerinä 1918–1919.
1920-luvun alkupuolella Toivola oli Suomen Lontoon-lähetystön lähetystösihteerinä 1921–1922, Pariisin-lähetystön lähetystösihteerinä ja Suomen edustajana Kansainliitossa 1922–1925 sekä Kansainliiton yleiskokouksen Suomen valtuuskunnan sihteerinä 1922–1924. Toivola oli sitten Turun Sanomien päätoimittajana 1925–1937 ja Elanto-lehden päätoimittajana 1937–1938 sekä Le Nord -lehden päätoimittajana 1938. Siirryttyään uudelleen ulkoministeriön palvelukseen Toivola oli ministeriön sanomalehtiosaston päällikkönä 1938–1939, valtioneuvoston tiedotuskeskuksen päällikkönä 1939, va. asiainhoitajana Oslossa 1940 ja jatkosodan aikana lähetystöneuvoksena Washingtonissa 1941–1944. Sodan jälkeen Toivola oli Suomen lähettiläänä Ottawassa 1947–1952 ja Prahassa sekä Wienissä 1953–1957.
Toivola oli kansanedustajana 1933–1936 Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä. Hän oli presidentinvalitsijamiehenä vuosien 1931, 1937 ja 1940 presidentinvaaleissa. Hän kuului myös Turun kaupunginvaltuustoon ja oli jäsenenä Nuorsuomalaisen puolueen keskustoimikunnassa ja myöhemmin Edistyspuolueen puoluetoimikunnassa.
Toivola oli naimisissa 1913–1949 Lyyli Elisabeth (Rakel) Kansasen kanssa. Suurlähettiläs Joel Toivola oli heidän poikansa. Jäätyään leskeksi Urho Toivola meni 1951 uudelleen naimisiin filosofian kandidaatti Rakel Ilona Kansasen kanssa.
Teoksia

Valtiomuotomme ja eduskunta: Tasavallan ja kansanvallan puolesta. Kustannus Oy Ahjo, Helsinki 1918.
Aurinkoista Amerikkaa. WSOY 1932.
Suomen itsenäisyys. Kirjoittajat A. R. Cederberg, Yrjö Ruutu, Urho Toivola. WSOY 1937.
Taistelu tasavallasta ja monarkiasta diplomaattisten asiakirjojen valossa. Helsinki 1938.
Das heutige Finnland: Ein kurzer Überblick. Toimittajat Urho Toivola ja Iivari Leiviskä. Suomen kirja, Helsinki 1942.
Amerikka varoitti. Suomen kirja, Helsinki 1946.
Kirjallisuutta

Vares, Vesa: ”Toivola, Urho (1890–1960)”, Suomen kansallisbiografia, osa 9, s. 845–847.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-450-5.  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Toivola, Urho hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Tunnelointimikroskooppi

Ensimmäinen kaupallinen tunnelointimikroskooppi vuodelta 1986.
Tunnelointimikroskooppi (STM, engl. Scanning tunneling microscope) on mikroskooppi, jolla saadaan atomitason kuvia tutkittavista pinnoista. Tunnelointimikroskoopin terävää mittakärkeä liikutetaan sähköä johtavan näytteen pinnan lähellä ja samanaikaisesti laitteistolla kontrolloidaan mittakärjen ja pinnan välistä jännitettä. Muodostuvan tunnelointivirran avulla saadaan kuva näytteen pinnan topografiasta. Tunnelointivirta on vahvasti riippuvainen mittakärjen ja pinnan välisestä etäisyydestä, mutta myös näytteen elektronitiheydestä. Pintatopografian kuvantamisen lisäksi tunnelointimikroskooppia voidaan käyttää myös kiinteiden näytteiden elektronisten ominaisuuksien tutkimiseen, atomimanipulaatioon sekä nanorakenteiden valmistukseen.
Lähikuva tunnelointimikroskoopissa olevasta näytteestä, jota tutkitaan St Andrewsin yliopistossa. Näyte on MoS2 (molybdeenisulfidi), jota tutkitaan platina-iridiumkärjellä.
Vuonna 1981 IBM:n työntekijät Gerd Binnig ja Heinrich Rohrer keksivät, että elektronien kvanttimekaanista tunnelointi-ilmiötä hyödyntämällä voitaisiin kehittää mikroskooppi, jonka avaruudellinen erotuskyky on erittäin suuri. Tutkijat saivat keksinnöstään fysiikan Nobel-palkinnon vuonna 1986.
Laitteisto

Tunnelointimikroskooppi koostuu pietsosähköisestä skannerista, asennon karkeasäätimestä, mittakärjestä, tärinäeristyksestä sekä tietokoneesta. Pietsosähköinen skanneri mahdollistaa mittakärjen tarkan liikkeen. Se laajentuu tai supistuu siihen kohdistetun sähkövirran mukaisesti. Asennon karkeasäätimen ja skannerin z-anturin avulla näyte asetetaan muutaman ångströmin päähän mittakärjestä. Mittakärjet valmistetaan yleensä volframista tai platina-iridiumseoksesta ja niiden kärki on yhden atomin paksuinen. Koska tunnelointimikroskopia on altis mekaaniselle häiriölle, on mittakärki aina varustettu vähintään yhdellä värinää eristävällä järjestelmällä.
Toimintaperiaate

Tunnelointimikroskoopin toiminta perustuu kvanttiteoriaan ja elektronien tunneloitumisilmiöön. Kahden toisiaan hyvin lähellä olevan elektrodin välillä kulkee sähkövirta, vaikka ne eivät olisi kosketuksissa toisiinsa. Virran suuruus on riippuvainen elektrodien välisestä erosta ja atomiakin pienempi ero aiheuttaa mitattavia muutoksia virran suuruuteen.
Kun tunnelointimikroskoopin mittakärki on riittävän lähellä (yleensä noin 2–5 Å eli 0,2–0,5 nm) näytteen pintaa, mittakärjen ja näytepinnan elektronien aaltofunktiot limittyvät. Kun näytteeseen johdetaan jännite, liikkuu mittakärjen ja näytteen välillä virta kvanttimekaanisesta tunnelointi-ilmiöstä johtuen. Tunnelointivirta voidaan mitata ja näin pintatopografiasta voidaan muodostaa kuva. Tunnelointivirta on riippuvainen näytteen pinnan ja mittakärjen välisestä etäisyydestä. Mittakärkeä voidaan liikuttaa näytteen pinnalla vaaka- ja pystysuunnissa. Tunnelointimikroskoopissa on kaksi eri toimintatapaa, joita ovat vakiovirta- ja vakiokorkeusmenetelmä.
Vakiovirtamenetelmässä näytteen pinnan ja mittakärjen etäisyyttä säädellään takaisinkytkennän avulla niin, että tunnelointivirta pysyy vakiona. Mittakärjen etäisyys näytteen pinnasta tallentuu kuvana, joka vastaa näytteen topografiaa. Vakiovirtamenetelmä on turvallinen etenkin karkeita pintoja tutkittaessa, mutta menetelmänä hidas.
Vakiokorkeusmenetelmä sopii hyvin sileille pinnoille. Tässä menetelmässä mittakärjen etäisyys näytteen pinnasta pidetään vakiona ja kuva saadaan tunnelointivirran muutosten perusteella. Vakiokorkeusmenetelmää käytettäessä täytyy muistaa, että mittakärki voi mennä rikki, jos se osuu näytteen pintaan. Vakiokorkeusmenetelmä on huomattavasti nopeampi kuin vakiovirtamenetelmä.
Käyttökohteet

Tunnelointimikroskooppia voidaan käyttää vakuumissa tai erilaisissa ympäristöissä kuten ilmassa, vedessä, kaasussa tai nesteessä. Mittauslämpötilalle ei juurikaan ole rajoituksia: mittaukset onnistuvat lämpötilavälillä, joka ulottuu lähes absoluuttisesta nollalämpötilasta (–273,15 °C) muutamiin satoihin celsiusasteisiin. Tunnelointimikroskopiaa käytetään pääsääntöisesti kuvantamiseen, mutta sitä voidaan käyttää myös esimerkiksi pintojen elektronisten-, optisten-, magneettisten- ja värähtelyominaisuuksien karakterisointiin.
Tunnelointimikroskoopin käyttökohteita:
Nanorakenteiden tutkiminen (atomitason resoluutio)
Hiilinanoputkien morfologian tutkiminen
Nanopartikkelien analysointi
Orgaanisten puolijohteiden ohutkerrosten rakenteen määrittäminen
Kemiallisilla ja fysikaalisilla pinnoitusmenetelmillä valmistettujen keraamisten pintojen tutkiminen
Johtavien ja puolijohtavien nanorakenteiden tutkiminen
Pintojen elektronisten ominaisuuksien tutkiminen
Atomaarinen manipulointi
Pinnoitettujen metallipintojen tutkimus
Neste-kiinteärajapintojen tutkimus
Magneettisten pintojen ja kerrosten analysointi
Kvasikiteiden analyysi
Polymeeritutkimus
Biomolekyylien tutkimus
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tunnelointimikroskooppi Wikimedia Commonsissa
Kaaviokuva tunnelointimikroskoopista.
Tunnelointimikroskoopin toimintaperiaate.
Huoneenlämpötilassa ja normaalipaineessa otettu tunnelointimikroskooppikuva grafiitin pinnasta.
Tunnelointimikroskooppikuva grafiitin pinnalle adsorboituneista PTCDA-molekyyleistä, joihin on kirjoitettu tunnelointimikroskoopin kärjellä CeNS:n logo. Logon viivojen leveys 1−3 nm.
Tunturinurmikka

| Tunturinurmikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Alaheimo::  Pooideae
Suku::  Nurmikat Poa
Laji::  alpina
Kaksiosainen nimi
 Poa alpina  L. 
Muunnokset
 jyvätunturinurmikka (var. alpina)  itutunturinurmikka (var. vivipara) 
Katso myös
   Tunturinurmikka Wikispeciesissä   Tunturinurmikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tunturinurmikka (Poa alpina) on nurmikoiden sukuun kuuluva matalakasvuinen heinä. Sitä viljellään nurmikkoheinänä, myös Suomessa. Luonnonvaraisena lajia tavataan Suomessa Lapissa ja Pohjois-Karjalassa.
Ulkonäkö ja koko

Tunturinurmikka on monivuotinen, mätästävä heinä, jonka korret kasvavat 15–30 senttimetriä korkeiksi. Kasvin tyvi on hieman sipulinmuotoiseksi turvonnut. Kukintona on 2–4 cm pitkä leveän kartiomainen ja tiheä röyhy. Tunturinurmikan tähkylät ovat 4,5–9 mm pitkiä ja niissä on kolmesta kuuteen kukkaa. Lajilla on muunnos (var. vivipara), jonka tähkylät ovat itusilmullisia.
Levinneisyys

Pohjoismaiden lisäksi sitä kasvaa Kuolan niemimaalla, Alpeilla ja Pohjois-Amerikassa.
Aiheesta muualla

Kasviatlas: Tunturinurmikan levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Tunturinurmikka (Poa alpina)
United States Department of Agriculture (USDA): Poa alpina (englanniksi)
Flora of China: Poa alpina (englanniksi)