Mongolian historia
Mongolivaltakunta > Tšingis-kaani

Valtioiden voimasuhteet Mongolian aroilla alkoivat muuttua 1200-luvulle tultaessa, kun karismaattinen johtaja Tšingis-kaani, joka tuohon aikaan tunnettiin vielä nimellä Temüžin, onnistui yhdistämään eri mongoliklaanit yhteiseksi rintamaksi. Hänen menestyksensä heimojen välisessä sodankäynnissä johti siihen, että vuonna 1206 hänet julistettiin kaikkien mongolien hallitsijaksi, suurkaaniksi. Hän onnistui yhdistämään Mongolivaltakunnan osat logistisesti toisiinsa siten, että elintarvikkeita ja lammas- ja hevoslaumaoja, sekä tiedustelutietoja saatettiin siirtää valtakunnan osista toiseen. Hän kykeni myös vakiinnuttamaan oman johtajuutensa koko valtakunnan kattavaksi. Seurauksena oli kiinalaisten ja muslimien sodankäyntitaitoja yhdistelevä sotilasmahti, josta muodostui yksi voimakkaimmista armeijoista, joita maailmanhistoria on koskaan nähnyt.
Tšingis-kaani perusti Mongolivaltakunnan valtakeskuksen Karakorumiin, joka sijaitsee lounaaseen nykyisestä Ulanbaatarista. Ennen kuin Tšingis-kaani oli yhdistänyt mongoliheimoja, hän oli jo ajautunut kiistoihin eteläisen naapurimaan Xi Xian kanssa. Xi Xian valloitus oli ensimmäinen Tšingis-kaanin valloitussodista. Vuonna 1205 mongoliarmeija kukisti tangutien joukot ja Xi Xian hallitsija joutui tunnustamaan mongolien ylivallan.
Tšingis-kaanin päätavoite oli Jin-dynastian valloitus ja päästä osalliseksi Pohjois-Kiinan rikkauksista. Mongolit aloittivat sodan Jin-dynastiaa vastaan vuonna 1211. Mongolit olivat voitokkaita avoimen maan taisteluissa, mutta he eivät kyenneet suoraan valloittamaan linnoitettuja kaupunkeja. Mongolit kehittivät vähitellen tekniikoita, jotka tekivät heistä sotahistorian menestyksekkäimpiä piirittäjiä. Vuoteen 1213 mennessä mongolit olivat jo valloittaneet Kiinan muurin pohjoispuoliset alueet. Tämän jälkeen mongolit jatkoivat etenemistään syvemmälle Kiinaan. Tšingis-kaanin joukot valloittivat Kiinan pohjoisosat vuonna 1215 ja Jin-keisari siirsi pääkaupunkinsa etelämmäs Kaifengiin. Myös Kaifeng vallattiin vuonna 1234. Tällöin Tšingis-kaani oli jo kuollut.
Mongolivalta laajeni myös länteen. Tšingis-kaani oli liittoutunut Karakitain kanssa, mutta mongoleja länteen paenneet naimaanit valtasivat Karakitain. Mongolit hyökkäsivät Karakitaihin Tšingis-kaanin sotapäällikkö Jeben johtamina vuonna 1318, ja sen naimaanihallitsija Kuchlug surmattiin. Mongolit jatkoivat Karakitain valloituksen jälkeen sotaretkiään länteen. Tšingis-kaani lähetti vuonna 1218 lähettilään Kovaresmiaan šaahi Ala ad-Din Muhammadin luokse, mutta tämä mestautti lähettilään. Vuonna 1222 Tšingis-kaani lähetti suuren, 200 000 miehen vahvuisen armeijan Kovaresmiaan kostoretkelle. Valtakunta vallattiin ja šaahi pakeni mongoleja pienelle Kaspianmeren saarelle, missä hän pian kuoli. Kauaskantoisempia seurauksia Kovaresmian valtauksen jälkeen oli se, että Mongolivaltakunta rajautui islamilaiseen maailmaan. Tuhoa kylväen mongoliarmeija vyöryi Keski-Aasian läpi aina Lähi-itään asti.
Mongolien valloitusretket ulottuivat 1200-luvun ensimmäisellä puoliskolla aina Eurooppaan asti. Ensin mongolit kukistivat georgialaiset ja kumaanit Kaukasuksella ja etenivät Kubanin aroille ja Krimille. Mongolit kohtasivat Kiovan Rusin prinssi Mstislavin joukot Kalkajoen taistelussa, nykyisen Ukrainan alueella vuonna 1223, missä mongolit olivat ylivoimaisia. Mongolien valloitusretki länteen päättyi 1224, kun Tšingis-kaanin kuriiri toi käskyn paluusta takaisin Mongoliaan. Yli 6 400 kilometrin paluumarssilla sotapäällikkö Jebe kuoli sairauteen Kaspianmeren pohjoispuolella ja Subutai johti joukot takaisin. Tšingis-kaanin Keski-Aasian valloitus antoi mongoleille vaihtoehdon Kiinan valtaukselle ja se myös turvasi Mongolivaltakunnan oman selustan. Kun tämä operaatio oli suoritettu, Tšingis-kaani saattoi keskittyä Jin-dynastian valloitukseen. Tšingis-kaani kuoli vuonna 1227 ja hänen seuraajansa saattoivat hänen tavoitteensa loppuun.