stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuija Lindén

Tuija Riitta Lindén (s. 23. tammikuuta 1959 Lohja) on suomalainen toimittaja, joka tunnetaan Pelit-lehden perustajana ja pitkäaikaisena päätoimittajana. Hänestä tuli päätoimittaja jo lehden alkutaipaleella vuonna 1992. Aivan ensimmäisissä numeroissa Lindénin tehtävänimike oli toimituspäällikkö ja muodollisena päätoimittajana toimi lehden sisarlehtien päätoimittaja. Tämän jälkeen Lindén toimi Pelit-lehden päätoimittajana 25 vuotta vuoteen 2017 saakka.
Ennen Pelit-lehden perustamista Lindén työskenteli MikroBitti- ja C-lehdissä. Hän kuului niidenkin perustajiin. Tätä ennen Lindén työskenteli samaan lehtiperheeseen kuuluneessa Tietokone-lehdessä toimituksen sihteerinä.
Lindénin puoliso on toimittaja Niko Nirvi. Hän oli Lindénin ohella toinen Pelit-lehden ideoijista.
Tuija Lindén valittiin Nörttitytöt ry:n Vuoden Nörttityttö 2013 -palkinnon saajaksi elämäntyöstään suomalaisen pelijournalismin saralla sekä merkityksellisestä asemastaan pelilehden päätoimittajana.
Aiheesta muualla

Haastattelu Aviisi-lehdessä
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia
Hanna Liinoja

| Hanna Liinoja |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Hanna Kristiina Liinoja
Syntynyt: 6. kesäkuuta 1957 (ikä 67) Vampula
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1985–
Merkittävät roolit:  Toinette (Luulosairas) Ulla Suokko (Maan päällä paikka yksi on) Radda (Mustalaisleiri muuttaa taivaaseen) Aino Kallas (Palava rakkaus)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Hanna Kristiina Liinoja (s. 6. kesäkuuta 1957 Vampula) on suomalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt Jyväskylän kaupunginteatterissa vuodesta 1985.
Elämä ja ura

Liinoja syntyi metsänhoidonneuvoja Heikki Liinojan ja opettaja Helena Hellströmin perheeseen, johon kuului myös Hannaa kaksi ja puoli vuotta vanhempi Tapio. Hanna Liinoja opiskeli näyttämötaiteita muun muassa Lontoossa. 1990-luvulla hän suoritti Suomessa useita alan kursseja, kuten näyttelijäntyön kurssit Paasikiviopistossa.
Liinoja on näytellyt lukuisissa klassisissa komedioissa ja draamoissa, kuten Katupeilin takana, Täällä Pohjantähden alla ja Elämänmeno sekä Luulosairas, Kesäyön unelma ja Kolme sisarta. Hänellä on ollut myös useita Niskavuori-tehtäviä, kuten Loviisan rooli näytelmässä Niskavuoren nuori emäntä. Liinoja on näytellyt myös musikaaleissa: vuonna 2010 hänellä oli useita rooleja lajityypin klassikkoteoksessa My Fair Lady. Liinoja on vieraillut muun muassa Teatteri Jurkassa ja Q-teatterissa.
Teatterityönsä ohella Liinoja on näytellyt muutamissa elokuvissa ja televisiotuotannoissa. Vuonna 1997 hänellä oli naispääosa Kirsti Petäjäniemen eeppisessä draamaelokuvassa Palava rakkaus. Vuonna 1992 hän teki televisiotoimittajan roolin Anssi Mänttärin tragikomediassa Mestari.
Liinoja on työskennellyt myös luovan ilmaisun ja esiintymistaidon kouluttajana.
Valikoitu rooliluettelo > Jyväskylän kaupunginteatteri

Noita (Dido ja Aeneas, 1985)
Loviisa (Niskavuoren nuori emäntä, 1986)
Bette (Betten ja Boon avioliitto, 1988)
Radda (Mustalaisleiri muuttaa taivaaseen, 1988)
Titania (Kesäyön unelma, 1993)
Martta (Niskavuoren naiset, 1994)
Anna Karenina (Anna Karenina, 1997)
Rouva (Tohvelisankarin rouva, 2000)
Ulla Suokko (Maan päällä paikka yksi on, 2001)
Ellen Salpakari (Täällä Pohjantähden alla, 2002)
Louella Parsons (Shakespeare Hollywoodissa, 2007)
Anna Andrejevna Skvoznik-Dmuhanovski (Reviisori, 2009)
Rouva Eynsford-Hill, Pubiruusu ym. (My Fair Lady, 2010)
Ratched (Yksi lensi yli käenpesän, 2015)
Lempi (Elämänmeno, 2016)
Olga (Kolme sisarta, 2017)
Gloria Bernhardt (Päivänsäteet, 2018)
Aiheesta muualla

Keskisuomalainen: Jyväskylän Harrastajateatterikesään kovatasoinen raatikolmikko – Liinoja, Malmivaara ja Terävä (7.3.2018)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Reijo Lindqvist

Reijo Rafael Lindqvist (s. 14. marraskuuta 1938 Kiukainen) hoiti Salon kaupunginsihteerin virkaa vuosina 1975–1986 ja kaupunginjohtajan virkaa vuosina 1986–1999.
Reijo Lindqvist syntyi kirvesmies Arvi Jalo Lindqvistin ja Alli Elviira Fältin perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1966 on Leena Päivikki Rintala. Lindqvist suoritti kauppakoulun 1958, kauppaopiston 1960 ja valmistui sitten vielä ekonomiksi Turun kauppakorkeakoulusta vuonna 1965. Myöhemmin hän täydensi tutkintoaan ja sai kauppatieteen maisterin arvon 1988.
Reijo Lindqvist toimi opettajana 1964–1966, Raision taloussihteerinä 1966–1971 ja Hämeenlinnan kaupunginkamreerina 1971–1972. Hän toimi Suomen Kaupunkiliiton piiritilintarkastajana vuosina 1972-1975 ennen siirtymistään Salon kaupungin palvelukseen.
Tiina Lindgren (uimari)

Tiina Lindgren (s. 1990) on suomalainen uimari. Hän edusti kilpaurallaan Helsingfors Simsällskapia. Hän menestyi ratauinnissa parhaiten pidemmillä vapaauintimatkoilla.
Lindgren kilpaili Helsingissä käydyissä lyhyen radan EM-kilpailuissa 2006. Hän sijoittui 800 metrin vapaauinnin alkuerissä 19:nneksi ajalla 9.06,47 ja 400 metrin vapaauinnin alkuerissä 26:nneksi ajalla 4.26,31.
Lindgren voitti pitkän radan Suomen-mestaruuden 800 metrin vapaauinnissa 2007 ja 1 500 metrin vapaauinnissa 2007–2008 sekä lyhyen radan Suomen-mestaruuden 1 500 metrin vapaauinnissa 2006–2007 ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä 2013. Hän saavutti henkilökohtaisilla vapaauintimatkoilla SM-kilpailuissa myös useita hopea- ja pronssimitaleja.
Parhaat tulokset

| Laji | Tulos | Pvm |
| --- | --- | --- |
Pitkä rata (50 metriä)
| 200 metrin vapaauinti | 2.07,27 | 3.7.2011 |
| 400 metrin vapaauinti | 4.26,88 | 1.7.2011 |
| 800 metrin vapaauinti | 9.14,52 | 2.2.2012 |
| 1 500 metrin vapaauinti | 17.42,85 | 27.6.2009 |
Lyhyt rata (25 metriä)
| 200 metrin vapaauinti | 2.02,82 | 8.7.2012 |
| 400 metrin vapaauinti | 4.16,92 | 6.7.2012 |
| 800 metrin vapaauinti | 8.53,60 | 5.7.2012 |
| 1 500 metrin vapaauinti | 16.56,19 | 7.7.2012 |
Lieskula

| Lieskula Ле́сколово, Leskolovo |
| --- | --- |
 Lieskula
 Koordinaatit: 60°16′20″N, 30°27′40″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Seuloskoin piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Väkiluku (2011):  8 200
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lieskulan kunta Seuloskoin piirin kartalla.
Lieskula (ven. Ле́сколово, Leskolovo) on kylä ja maalaiskunta Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Karjalankannaksen eteläosassa Pietarin ja Käkisalmen välisen rautatien varrella. Kylässä 4 300 ja kunnassa 8 200 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede

Lieskulan kunnan pinta-ala on 165,7 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Seloskoin piirin Kuivaisin, idässä ja etelässä Toksovan ja lännessä Ohalatvan kuntiin. Pinta-alasta 53,8 % on metsää, 31,2 % maatalousmaata, 6,6 % sotilasaluetta ja 5,0 % asuinaluetta.
Kunnan alueella virtaavat Vuoleenjoki, Nenimäisenjoki eli Grusinajoki (ven. Gruzinka), Kalmankajoki, Palajoki, Raasjoki (Pippolovka), Halosinjoki (Roika), Rohmajoki (Rohma), Rohmaoja (Sifolovka), Sumosoja, Roikanpuro (Tšornaja) ja Jatkojoki (Jatki). Järviä ovat Valkjärvi (Valkijarvi), Itkolampi, Matalajärvi (Madalajarvi), Parakkilampi (Nirgynjarvi), Perolambi, Roikanjärvi (Roika), Saarijärvi (Sarijarvi) ja Syväjärvi (Sjuvejarvi).
Asutus

Kunnan hallinnollinen keskus on Ylä-Osselkin kylä (ven. Verhnije Oselki). Keskuskylän ja Lieskulan lisäksi kuntaan kuuluvat Osselkin taajama (Oselki), Osselkin ja Perin asematajaamat sekä seitsemän kylää: Ala-Osselki (Nižnije Oselki), Anjala (Anjalovo), Haapsaari (Gapsary), Hittola (Hittolovo), Kiiskilä (Kiskelovo), Lehtoinkylä ja Rohma.
Yli puolet kunnan väestöstä asuu Lieskulassa. Yli tuhannen asukkaan paikkakuntia ovat Osselkin taajama ja Ylä-Osselki. Kunnan alueella on 15 400 kesämökki- ja puutarhapalstaa, joiden perusteella loma-asukkaiden määräksi voidaan arvioida 37 000 henkeä.
Historia

Seudulla on asunut inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Lempaalan ja Toksovan luterilaisiin seurakuntiin. Vuonna 1848 Lieskulan kylässä asui 70 äyrämöistä ja 16 Suomen suomalaista. Ennen 1860-luvun alkua kylän talonpojat olivat tilanomistajan maaorjia.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Lieskulan kuului Pietarin kihlakunnan Kuivaisin volostiin. Vuonna 1896 siellä oli 23 taloa ja 159 asukasta, koulu, kauppa ja sepän paja. Vuonna 1926 perustettiin Kuivaisin piirin Lieskulan suomalainen kyläneuvosto, johon kuuluivat myös Anjalan, Haapsaaren, Halosin (Halozi), Kiiskilän, Oinaalan (Oinolovo), Osselkin, Tirrasmäen (Tirrozi) ja Vennäinkylän kylät sekä Perin asema. Kyläneuvostossa oli lähes 2 000 asukasta, joista suomalaisia oli 1 300 ja venäläisiä 600. Lieskulan kylässä asui vuonna 1926 135 suomalaista, 97 venäläistä ja kolme puolalaista. Kansallinen kyläneuvosto lakkautettiin vuonna 1939 ja suomalaiset karkotettiin muualle Neuvostoliittoon toisen maailmansodan aikana. Kylän osat oli Summasmäki, Keskikylä (suvut: Tirranen, Pentikäinen, Halonen, Suutarinen, Tuuhas), Seppälänmäki (Joronen, Tirranen, Hulkkonen) ja Revonpesät (Löyskä, Tuuhas).
Liikenne, talous ja palvelut

Lieskulan kautta kulkee Pietarin, Metsäpirtin ja Käkisalmen välinen päällystetty maantie R33. Kunnan alueella on myös osia Pietarin ja Sortavalan välisestä A121-maantiestä. Pietarista pohjoiseen suuntautuvan rautatien varrella on Osselkin ja Perin asemat sekä Lieskulassa sijaitseva 39. kilometrin pysäkki. Rautatiellä liikennöi 32 matkustajajunaparia vuorokaudessa. Kunnasta on linja-autoyhteydet Prospekt Prosveštšenijan (25 kilometriä keskuskylästä) ja Devjatkinon (noin 30 kilometriä) metroasemille. Myös Perin aseman ja Osselkin välillä on linja-autoreitti.
Tärkeimmät työnantajat ovat Venäjän rautateiden korjauspaja Haapsaaressa sekä Nevan suurkanala Lieskulan koillispuolella. Ala-Osselkin eteläpuolella on maatalousyritys Rutšjin sikala. Kunnassa on myös pienimuotoista metalli-, ompelimo-, puunjalostus- ja rakennustarviketeollisuutta. Suuri osa väestöstä työskentelee erilaisissa palveluammateissa.
Lieskulan kylän palveluihin kuuluu kaksi lastentarhaa, keskikoulu, musiikkikoulu, kulttuuritalo, poliklinikka, posti ja pankki. Eräitä julkisia palveluja on myös Osselkissa ja Ylä-Osselkissa.
Uskonto

Evankelinen kirkko "Leskolovochurch"
Nähtävyydet

Kulttuuriperintökohteita ovat Ylä-Osselkin, Kerrin ja Lieskulan kartanoiden puistoalueet sekä 1930-luvulla rakennettu linnoitusrakennelma Ylä-Osselkin lähellä.
Aiheesta muualla

Lieskulan kunnan sivusto (venäjäksi)
Lieskulan kunta Seuloskoin piirin sivustolla (venäjäksi)
Liesjärvi (Tammelan Liesjärvi)

| Liesjärvi |
| --- | --- |
 Liesjärven Juovanselkä Kyynäränharjun Kyynäränjuovalta nähtynä marraskuussa 2014.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme, Uusimaa, Varsinais-Suomi
Kunnat:  Tammela, Pusula, Somero
Koordinaatit:  60°40′17″N, 23°54′08″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Turpoonjoen valuma-alue (35.98)
Laskujoki:  Turpoonjoki 
Järvinumero:  35.982.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  108,5 m 
Rantaviiva:  55,8485 km 
Pinta-ala:  9,56478 km² 
Tilavuus:  0,0277321 km³ 
Keskisyvyys:  3,13 m 
Suurin syvyys:  13,09 m 
Valuma-alue:  127,6 km² 
 fiLiesjärvi 
Liesjärven ja Kyynärän jakava Kyynäränjuova ja sen ylittävä kävelysilta Kyynäränharjulla marraskuussa 2014.
Liesjärven Juovanselän pohjoisosan Parisaaret marraskuussa 2014.
Kapea Kyynäränharju jakaa Liesjärven ja Kyynärän järvet. Vasemmalla Liesjärvi.
Liesjärvi on Kanta-Hämeessä Tammelaan, Lohjaan ja Someroon kuuluva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella olevaan Turpoonjoen valuma-alueeseen. Liesjärvi on Turpoonjoen valuma-alueen pääjärvi, joka kokoaa suuren osan alueen vesistä laskujokeensa. Järvi ei kuulu Liesjärven kansallispuistoon, mutta osa sen rannoista ja monet saaret kuuluvat. Järven valuma-alueen suuruus on 128 km², ja siihen sisältyy 19 järveä tai lampea.
Maantiede

Järven pinta-ala on 956 hehtaaria, pituus 7,2 kilometriä ja leveys 7,0 kilometriä. Järvellä on neljä vesiallasta, joita erottavat toisistaan harjujaksot tai kapea salmi. Lännessä on Kyynärä, joka jää Kyynäränharjun taakse. Kyynäränjuovasta pääsee Juovanselälle, joka muodostaa Soukonsalmen länsipuolelle vesialtaan, ja salmen itäpuolella aukeaa Hiiliniemenselän, Juuriniemenselän ja Soukkajärven muodostama suurin vesiallas. Järven luusuassa vedet patoaa Kettumäeltä laskeva harju, josta vesi virtaa Karjusillan ali viimeisen vesialtaan kautta Turpoonjokeen.
Järveen laskevat Välijoki, Lehesjoki, Taipaleenoja, Mustijoki, Rasinjoki ja Kauhaoja sekä 63 pienempää ojaa. Välijoen kautta pohjoisesta laskevat muun muassa Ruostejärven ja Tapolanjärven vedet Kyynärään. 1800-luvulla tukinuittoa varten kaivettu Taipaleenoja laskee järven lounaiskulmaan ja tuo pääosin Someron puolella sijaitsevan Salkolanjärven valuma-alueen vedet. Salkolanjärven alkuperäinen lasku-uoma ennen Taipaleenojaa on ollut Lehesjoki. Liesjärven luusua sijaitsee järven pohjoisrannalla, josta saa alkunsa 10 kilometriä pitkä Turpoonjoki.
Liesjärven 49 saaren yhteispinta-ala on 21,98 hehtaaria ja rantaviivan yhteispituus 8,45 kilometriä. Yli hehtaarin kokoisia saaria on 3 ja yli aarin kokoisia 24. Kyynärässä on viisi saarta. Juovanselän keskellä on Isosaari, joka on yli 600 metriä pitkä. Muita saaria ovat Palosaari, Parisaaret, Savilahdensaari ja Halkeimenkivensaari. Muita saaria on 18, ja kaikki Juovanselän saaret kuuluvat kansallispuistoon. Hiiliniemenselällä sijaitsee saariryhmä, jonka ytimen muodostaa Isotsaaret. Niiden lisäksi siihen kuuluu Latosaari ja Tappurasaari sekä kuusi pientä luotoa. Hiiliniemenselällä on lisäksi Pyrysaar ja viisi pienempää luotoa. Juuriniemenselkä ja Soukkajärvi ovat saarettomia alueita, mutta Karjusillan takana ennen luusuaa on yksi saari.
Järven rantaviiva on 56 kilometriä pitkä, ja sen ranta on pääosin moreenipohjaista metsämaastoa. Järven rannat ovat paikoin erämaata, mutta Juuriniemenselän ja Soukkajärven rannoille ulottuu peltomaata. Rannoille on rakennettu maatilojen lisäksi noin 200 loma-asuntoa. Salkolanjärven ja Liesjärven välistä kulkee valtatie 2 ja Liesjärven itäpuolelta sen ohittaa yhdystie 2825, joka on Liesjärven kylälle johtava tie.
Luonnontila

Liesjärvi on humuspitoinen ja ruskeavetinen järvi, joka on melko matala. Rannoilla kasvaa yleisesti ruovikkoa. Hajakuormituksesta johtuen alkujaan karu järvi on muuttunut keskiravinteiseen suuntaan, mutta sen tila on säilynyt pääosin hyvänä.
Kansallispuisto

Liesjärvi ei kuulu kansallispuistoon, mutta osa sen rannoista ja monet saaret kuuluvat. Kansallispuiston rantoja ovat esimerkiksi lyhyt osuus Taipaleen suulla, pääaltaan länsirannat yhdessä Kyynäränharjun ja Juovanselän pohjoisrantojen kanssa, pääaltaan saaret ja kaikki Kyynärän rannat. Puistoon kuuluu lisäksi lyhyitä rantaosuuksia muuallakin.
Liesjärven rannalla kansallispuiston alueella sijaitsee Korteniemen perinnetila, joka ennen nykyistä käyttöään toimi pitkään metsänvartijan asuntona. Sitä ympäröi puiston vanhin osa. Puiston uudemmat osat ulottuvat järven länsirannalta myös viereisille Kyynärän- ja Tapolanjärville.
Kansallispuisto > Retkeily

Alueen erikoisin retkikohde on Kyynäränharju, joka katkaisee Liesjärven Kyynärään ja Juovanselkään. Sen yli kulkee opastus, ja molemmissa päissä harjua on pysäköintipaikat, maihinnousupaikat ja käymälät. Pohjoispäässä sijaitsee lisäksi Hyypiönmaja, jossa on muita palveluja. Eteläosassa voi yöpyä Savilahdella ja Korteniemellä. Pohjoispuolella yksi lenkki käy Tapolanjärvellä ja loput reiteistä katoavat puiston pohjoisosiin.
Historia

Liesjärvellä on asuttu jo kivikaudella. Liesjärven kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1548. Karu maasto ei houkutellut viljelijöitä samalla tavalla kuin savikot. Metsämaita otettiin kruunun haltuun 1700-luvun loppupuolella isojaon yhteydessä, kun tilojen niin sanottuja liikamaita erotettiin tiloistaan. Näin saatiin vaivatta annettua uudistilallisille viljeltäväksi uusia kohteita. Muun muassa Korteniemen tila on syntynyt näin vuonna 1792.
Aiemmin Liesjärvestä on nostettu järvimalmia, samoin kuin läheisistä Salkolanjärvestä ja Heinjärvestä Someron puolella. Högforsin ruukki nykyisessä Karkkilassa perustettiin vuonna 1820, ja se valmisti rautaa Liesjärven järvimalmista. Vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastossa ja sen pohjana olleen isonjaon kartan 1795 tiedossa näkyy vielä, kuinka Salkolanjärvestä laskee oja Lehesjokeen. Turpoon saha kaivatti Liesjärven ja Salkolanjärven välisen Taipaleen ojan tukinuittoa varten ja vaikutti samalla Lehesjokeen niin, ettei siinä pyörinyt enää vesimylly. Taipaleen oja näkyy jo Senaatin kartastossa vuodelta 1884. Senaatin kartastossa järven nimitykset ovat eri lailla kuin nykyään. Kyynärää ja Soukonsalmen länsipuolta nimitettiin kartassa yhteisellä nimellä ”Kyynäräjärvi”. Loppuosaa nimitettiin ”Liesjärveksi”.
Järven vedenpinnan korkeutta on laskettu 1900-alussa huomattavasti. Kansallispuiston alueella on edelleen näkyvissä vanhoja rantatörmiä. Järven pohjasta on nostettu järvimalmia vielä ennen sotia. Isojakokarttaan tai muihin likimain saman ajankohdan karttoihin perustuvassa vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastossa Kyynäränharjua ei ole piirretty näkyviin. Sen tilalla on kuitenkin talvitietä merkitsevät viivat. Kalmbergin kartan pohjana olleessa, myös isonjaon karttaan tai muihin vastaavan ajankohdan karttoihin perustuvassa Senaatin karttakokoelman vanhassa pitäjänkartastossa Kyynäränharju on näkyvissä pohjoisessa ja etelässä, mutta väliin jäisi kartan mukaan usean sadan metrin avovesiosuus. Rekognosointiin perustuvassa Kuninkaan kartastossa 1700-luvun lopulta kyseinen osa järvestä on piirretty vain "selostuksen mukaan" hyvin ylimalkaisesti. Senaatin kartaston venäläisessä topografikartassa 1874 harju on merkittynä koko matkaltaan.
Aiheesta muualla

Liesjärven suojeluyhdistys: Verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Jutila, Heli & Rautiainen, Minna & Närhi, Heli & Simola, Anniina: Liesjärvi Kansallisaarteemme. Hämeenlinnan seudullisen ympäristötoimen julkaisuja, 2005, nro 1.  Hämeenlinna:  Hämeenlinnan seudullinen ympäristötoimi, JÄRKI-hanke & Liesjärven Suojelu ry. ISSN 1795-8997  Verkkoversio. (pdf) Viitattu 12.4.2015. (Arkistoitu – Internet Archive)
Närhi, Heli & Jutila, Heli: Tammelan Liesjärven tila ja kuormitus (Arkistoitu – Internet Archive), Hämeenlinna, 2005
Retkipaikka.fi: Liesjärven salaisuudet
(35.9)
Emil Lindh

Lindh 1930-luvun alussa.
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten kilpapurjehdus. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten kilpapurjehdus. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten kilpapurjehdus. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten kilpapurjehdus. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Tukholma 1912 | 8mR |  |
Emil Alexander "Nisse" Lindh (15. huhtikuuta 1867 Helsinki – 3. syyskuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, kilpapurjehtija ja olympiamitalisti. Purjehduksesa Lindh edusti seuratasolla Nyländska Jaktklubbenia.
Lindh kuului suomalaisen "Lucky Girl" -veneen miehistöön sen voittaessa 8mR-luokan olympiapronssia Tukholmasta 1912. Hänen pojistaan Tor-Kristian Lindh kilpaili purjehduksessa Melbournen kesäolympialaisissa 1956 ja myös Nils Lindh ja Per Lindh kilpailivat purjehduksessa. Nils oli lisäksi nyrkkeilyn Suomen-mestari.
Emil Lindh oli 50 vuoden ajan näyttelijänä Ruotsalaisessa teatterissa ja hän kuului aikoinaan kolmeen otteeseen myös teatterinjohtaja August Fredrik Arppen oopperaseurueeseen. Hänen tunnettuihin näytelmärooleihinsa kuuluivat muun muassa "Siltalan pehtoorin" kamreeri Svennberg, "Setä Bräsig", "Swedenhjelmien" Eriksson ja "Suuren maailmanteatterin" talonpoika. Lindh oli mukana Ruotsalaisen teatterin eläkekassan hallinnossa. Hän oli naimisissa näyttelijä Agnes Lindhin kanssa.
Emil Lindh näytteli kahdeksassa elokuvassa vuosina 1923–1932.
Filmografia

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1923 | Rautakylän vanha parooni | Tuomas, rouva Hjelmin kuski |
| 1924 | Suursalon häät | Tuomari |
| 1924 | Polyteekkarifilmi | Zeus, jumalten hallitsija |
| 1924 | Myrskyluodon kalastaja | Yrjö Boman, luotsivanhin |
| 1926 | Murtovarkaus | Peltola, talon isäntä |
| 1928 | Tukkijoella | Talollinen J. Pietola |
| 1930 | Kahden tanssin välillä | Yli-Iimin isäntä |
| 1932 | Olenko minä tullut haaremiin | Rovasti Aabraham Hallavuo |
Reino Lindroos (urheilija)

Reino Oskari Lindroos (16. toukokuuta 1918 Viipuri – 6. helmikuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen maahockeypelaaja ja jääpalloilija.
Lindroos kuului Suomen maahockeyn olympiajoukkueeseen Helsingissä 1952. Jääpallossa hän saavutti SM-hopeaa vuonna 1939 Ylä-Vuoksen Palloseuran riveissä sekä pelasi neljä A-maaottelua ja kolme B-maaottelua.
Ylä-Vuoksen Palloseuran lisäksi Lindroos edusti urallaan Viipurin Palloseuraa ja Viipurin Susia.
Jeesuksen vaimon evankeliumi

| Jeesuksen vaimon evankeliumi |
| --- | --- |
 Jeesuksen vaimon evankeliumin ainoa tunnettu papyruskatkelma.
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  kopti
Genre:  evankeliumi, väärennös
Julkaistu:  väärennösvuosi tuntematon, tuotu julkisuuteen 2012
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Jeesuksen vaimon evankeliumi (tai Jeesuksen vaimo -evankeliumi) on pieni koptinkielinen papyruskatkelma, joka julkaistiin syyskuussa 2012. Se on osoitettu nykyaikaiseksi väärennökseksi.
Katkelmaan liittyneet alkuperäiset tutkimukset julkaisi Karen L. King. Katkelma tulkittiin löytämisen jälkeen niin, että siinä mainittaisiin ”Jeesuksen vaimo”, minkä vuoksi sitä esitettiin viitteeksi siitä, että Jeesus olisi ollut naimisissa, mikä eroaa kristillisen perinteen mukaisesta näkemyksestä. Papyruksen esitettiin olevan peräisin 300-luvulta ja että se olisi kopio alun perin kreikankielisestä tekstistä, joka olisi kirjoitettu 100-luvun jälkimmäisellä puoliskolla.
Alun perin papyruksen aitouden hyväksyi vain muutama tutkija, kun taas useimmat epäilivät sitä jo alusta lähtien väärennökseksi paleografisin, kielellisin ja sisällöllisin perustein. Vajaan kahden vuoden tutkimusten jälkeen huhtikuussa 2014 julkaistussa vertaisarvioidussa tutkimuksessa kuitenkin esitettiin, että papyrus olisi aito, ja että sekä papyrus että tekstin kirjoittamiseen käytetty muste olisivat ajoitettavissa antiikin ajalle. Lopulta teksti osoitettiin sittenkin väärennökseksi, ja King myönsi virheensä itsekin vuonna 2016.
Historia > Alkuperä

Papyruksen alkuperää ei tunneta, ja se oli epämääräinen heti siitä lähtien, kun teksti tuotiin julkisuuteen vuonna 2012. Papyrus kuuluu Walter Fritzin yksityiseen kokoelmaan. Omistaja yritti alun perin pysyä nimettömänä. Papyruksen kerrotaan löytyneen vuonna 1997 papyruskokoelmasta, jonka nykyinen omistaja hankki sen edelliseltä saksalaiselta omistajalta. Nykyisin monet pitävät Fritziä itseään papyruksen väärentäjänä. Itse hän on kieltänyt tämän.
Alun perin arveltiin, että papyrus olisi voinut olla peräisin Egyptin varhaiskristityiltä, koska sen teksti oli kirjoitettu koptin kielellä, ja koska suurin osa säilyneistä papyrusteksteistä on peräisin juuri Egyptistä, jonka kuiva ilmasto on kyennyt säilyttämään papyruksia nykyaikaan. King arvioi, että papyruskatkelma ei ollut osa papyrusrullaa vaan jonkinlaista kirjaa, koodeksia, mikä arvio perustui tekstin kaksipuolisuuteen.
King sanoi käyttäneensä tekstistä nimitystä ”Jeesuksen vaimon evankeliumi” tutkimuksellisista, luokitteluteknisistä syistä. Tutkijat käyttävät nimitystä ”evankeliumi” kaikesta varhaisesta kristillisestä kirjallisuudesta, joka käsittelee jollakin tavalla Jeesuksen elämää, opetusta tai kuolemanjälkeisiä ilmestyksiä, tai joita kutsuttiin evankeliumeiksi jo antiikin aikana. Nimen ei ollut tarkoitus väittää, että kyseessä olisi ollut mikään varsinainen evankeliumi. Nimi ei myöskään tarkoita sitä, että sen varsinaiseksi kirjoittajaksi olisi haluttu esittää joku ”Jeesuksen vaimo”.