stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdistyneet kansakunnat
Historia > Kylmän sodan aika

Kun 51 valtion edustajat kokoontuivat Lontoossa tammikuussa 1946 ensimmäisiin tapaamisiin, maailmanpoliittinen tilanne oli jo muuttumassa. Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin piti helmikuussa puheensa, jossa hän kertoi maailman olevan jakaantunut kahteen taloudelliseen ja poliittiseen järjestelmään. Britannian pääministeri Winston Churchill julisti maaliskuussa, että rautaesirippu on jakanut Euroopan. Eurooppa jakautui lopullisesti kahteen toisilleen vihamieliseen liittoumaan, kun Nato perustettiin huhtikuussa 1949.
YK:n ensimmäiset vuosikymmenet olivat pitkälti Yhdysvaltojen valtakautta. Se näkyi erityisesti kansainvälistä kauppaa määritelleessä GATT-sopimuksessa, Kansainvälisessä valuuttarahastossa (IMF) ja Maailmanpankissa, jotka sisäistivät nopeasti Yhdysvaltojen taloudellisen ylivallan. YK:n hallinnollinen pääpaino oli alkuun ollut turvallisuusneuvostossa, mutta se siirtyi yleiskokoukseen, joka oli keskeisessä asemassa Yhdysvaltain ja sen liittolaisten taistelussa sosialistisia valtioita vastaan. Uusia jäseniä valittiin nihkeästi, ja sosialistimailla oli hyvin heikot mahdollisuudet saada enemmistö yleiskokoukseen.
Vaikka kylmä sota vaikutti YK:n tehokkuuteen sen ensimmäisinä vuosikymmeninä, se sai aikaan kuitenkin myös monia myönteisiä kehitysaskelia. Vuonna 1948 YK antoi ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen, ja samana vuonna se lähetti ensimmäiset rauhanturvaajansa Lähi-itään ja Etelä-Aasiaan. YK toimi myös aktiivisesti toisen maailmansodan jäljiltä olleiden pakolaisten puolesta, mikä johti vuonna 1950 pakolaisjärjestö UNHCR:n perustamiseen.
Kiinan kansantasavallan perustamista 1. lokakuuta 1949 seurasi Kiinan ja Neuvostoliiton liittouma ja heinäkuussa 1950 Korean sodan käynnistyminen. Sota oli YK:n ensimmäinen vakava haaste. Neuvostoliitto boikotoi turvallisuusneuvoston istuntoja, joissa Kiinan tasavalta edusti Kiinaa. Neuvostoliiton vaatimus Kiinan kansantasavallan jäsenyydestä sai aikaan sen, että Yhdysvallat liittolaisineen kykeni käymään Korean sodan (1950–1953) YK:n nimissä. Näin Neuvostoliiton liittolaiset, Pohjois-Korea ja sitä tukevat kommunistisen Kiinan vapaaehtoiset, voitiin tuomita hyökkääjinä YK-järjestelmänkin puitteissa.lähde? Korean sodan yhteydessä hyväksyttiin niin sanottu ”Uniting for Peace” -päätöslauselma, joka antoi Korean operaation valvonnan Yhdysvaltain asevoimille. Päätöslauselma hyödynnettiin myös Suezin ja Unkarin kriiseissä 1956, Lähi-idän kriisissä 1958 ja Kongossa 1960.
Yleiskokouksen merkitys kasvoi entisestään, kun turvallisuusneuvoston toiminta käytännössä halvaantui Neuvostoliiton alettua käyttää ahkerasti veto-oikeuttaan. Neuvostoliitto vastusti päätöslauselmia vuosina 1946–1965 kaikkiaan 103 kertaa, kun Yhdysvallat puolestaan teki ensimmäisen vetonsa vasta 1970. Neuvostoliiton innokas veto-oikeutensa käyttäminen johtui Yhdysvaltojen valta-asemasta. Yhdysvallat liittolaisineen pyrki nostamaan esille ihmisoikeuksia, taloudellista kehitystä ja kollektiivista turvallisuutta, mutta Neuvostoliitto painotti valtioiden itsemääräämisoikeutta.
Historia > Kaksinapaisuudesta moni-ilmeisemmäksi

Yhdistyneiden kansakuntien jäsenistö alkoi hiljalleen monipuolistua 1950-luvun lopulla ja 1960-luvun alussa, jolloin YK:hon hyväksyttiin 43 uutta valtiota. Ne olivat pääasiassa entisiä siirtomaita, jotka valtasivat nopeasti kaksi kolmasosaa paikoista. Järjestön ilme ja sen kaksinapainen suhtautuminen maailmanpoliittisiin kysymyksiin alkoikin uusien jäsenten myötä muuttua ja saada uusia näkökulmia. Moni uusista valtiosta ei ollut valinnut puoltaan lännen ja idän välisessä taistelussa, ja 25 tällaista valtiota perustivat vuonna 1961 Sitoutumattomien maiden liikkeen. Sitoutumattomien maiden liikkeen keskeisiä huolenaiheita oli talouden epätasainen jakautuminen etelän ja pohjoisten valtioiden välillä. Ensimmäisessä kauppa- ja kehityskonferenssissa 1964 perustettiin G77-ryhmittymä huolehtimaan siitä, että kehitysapu pysyy YK:n toiminnan keskiössä.
Yhteiskunnalliset kysymykset, kehitysyhteistyö, naisten aseman parantaminen ja ihmisoikeudet nousivat 1960- ja 1970-luvuilla entistä keskeisimmiksi aiheiksi. YK:n kehitysohjelma perustettiin 1965. Se on johtanut siitä saakka monia kansainvälisiä kehitystoimintaprojekteja. YK järjesti 1970-luvulla 15 sosiaalisia ja taloudellisia asioita käsitellyttä maailmankonferenssia. Niistä ensimmäinen oli vuonna 1972 Tukholmassa järjestetty maailmankonferenssi ympäristökysymyksistä ja viimeinen vuonna 1980 Kööpenhaminassa pidetty YK:n naisten vuosikymmenen maailmankonferenssi.
Yhdysvaltain vaikutusvalta YK:ssa romahti kehitysmaiden tulon myötä. Se myös hyökkäsi kehitysmaiden ja sitoutumattomien maiden politiikkaa vastaan ja vaati niiltä poliittisten vaatimusten lisäksi vastuunottoa. Yhdysvallat irtautui järjestön toiminnasta, kun se ei enää pystynyt toteuttamaan sen avulla omaa politiikkaansa. Neuvostoliitollakin oli omat vaikeutensa yleiskokouksen kanssa, joten erityisesti Intia, Brasilia ja Japani onnistuivat vahvistamaan omaa asemaansa.
Historia > Kylmästä sodasta uuden vuosituhannen haasteisiin

Neuvostoliiton kaaduttua ja kylmän sodan loputtua poliittinen valta hajautui useammalle valtiolle ja myös monille yrityksille ja järjestöille. YK:ssa uusi aikakausi näkyi yhteisymmärryksen lisääntymisenä, eikä turvallisuusneuvostossa käytetty enää veto-oikeutta kovinkaan usein.
YK:ssa haluttiin 1990-luvulla täydentää rauhanturvaamista pakotteilla ja voimatoimilla, jotka sen peruskirjan VII luku mahdollisti. Käänne tapahtui jo vuonna 1990, kun YK:n turvallisuusneuvosto valtuutti Yhdysvallat johtamaan liittouman käyttämään kaikkia keinoja Kuwaitin vapauttamiseksi. Persianlahden sodassa ei kuitenkaan toimittu peruskirjan mukaan, sillä sotilaalliset toimet olivat Yhdysvaltain presidentin alaisuudessa eikä turvallisuusneuvoston alaisen esikuntavaliokunnan alaisuudessa. Turvallisuusneuvosto hyväksyi 1990-luvulla Yhdysvaltain johtamat voimatoimet myös Somaliassa, Kroatiassa ja Bosniassa, mutta varsinkin epäonnistumiset Somaliassa ja Bosniassa aiheuttivat huolta YK:n mahdollisuudesta rauhaan pakottamisessa.
YK:ssa nostettiin 1990-luvulla aktiivisesti esiin myös esimerkiksi köyhyys, naisten asema ja ihmisoikeudet. Näiden tiimoilta järjestettiin suuria maailmankonferensseja, joiden pohjalta luotiin 2000-luvun maailmanlaajuiset kehitystavoitteet. YK järjesti syyskuussa 2000 niin sanotun vuosituhathuippukokouksen, joka oli ensimmäinen yleiskokouksen tapaaminen, jossa oli paikalla kaikkien jäsenvaltioiden päämiehet. Sen yhteydessä koottiin vuosituhatjulistus. Huomiota siitä ovat saaneet erityisesti vuosituhattavoitteet, joiden päämääränä oli vastustaa köyhien maiden kehittymistä jarruttavia tekijöitä.
YK:n rauhanoperaatiot ovat 2000-luvulla muuttuneet entistä kunnianhimoisemmiksi, ja niiden tavoitteena on auttaa vielä sodan jälkeenkin yhteiskunnan jälleenrakentamisessa. Työn tukemiseksi perustettiin 2005 rauhanrakennuskomissio. Rauhanrakennus sai myös takapakkia, kun Yhdysvallat ja Britannia hyökkäsivät ilman kansainvälisen yhteisön täyttä tukea Irakiin maaliskuussa 2003.
Suomi ja YK > Jäseneksi 1955

Suomi jätti jäsenhakemuksen heti Pariisin rauhansopimuksen tultua voimaan 1947. Suurvaltapoliittisista syistä Suomi samoin kuin useat muutkin maat kuitenkin hyväksyttiin jäseniksi vasta 14. joulukuuta 1955. Jo edellisenä vuonna oli kuitenkin perustettu Suomen YK-liitto tiedotusta antamaan ja koulutusta järjestämään.
Suomi korosti asemaansa YK:n jäsenenä ja puolueettomana rauhanturvaamisen kannattajana. Suomen ensimmäinen merkittävä ulkopoliittinen toimi Yhdistyneiden kansakuntien piirissä oli kiireellä järjestetty osallistuminen UNEF I -rauhanturvaoperaatioon Siinailla Suezin kriisin jälkeen. Sittemmin Suomi on ollut aktiivinen rauhanturvatoiminnassa, kansainvälisen oikeuden kehittämisessä, ihmisoikeuskysymyksissä, aseidenriisunnassa sekä monenkeskisissä kehitysyhteistyöhankkeissa. 1960-luvulta alkaen Suomi on antanut kehitysapua.
Suomi on toiminut muun muassa yleiskokouksen puheenjohtajamaana 2000–2001 sekä turvallisuusneuvoston vaihtuvana jäsenenä 1969–1970 ja 1989–1990.
Muutamia suomalaisia on ollut YK:ssa korkeissa asemissa. Helvi Sipilä oli järjestön ensimmäinen naispuolinen apulaispääsihteeri. Martti Ahtisaari on toiminut apulaispääsihteerinä, pääsihteerin erityisedustajana Namibiassa ja erityislähettiläänä Kosovo-neuvotteluissa. Harri Holkeri toimi yleiskokouksen puheenjohtajana Suomen puheenjohtajakaudella. Lisäksi Ensio Siilasvuo toimi YK:n apulaispääsihteerinä johtaessaan Lähi-idän rauhanoperaatioita.
Suomi maksaa vuonna 2019 YK:lle jäsenmaksua sääntömääräiseen budjettiin noin 11,7 miljoonaa dollaria. Sen lisäksi Suomi antaa vapaaehtoista rahoitusta YK:n erityisjärjestöjen toimintaan, kuten YK:n väestörahastolle, lastenrahastolle ja tasa-arvojärjestölle.
Suomen YK-politiikasta vastaa ulkoasiainhallinto yhteistyössä muiden ministeriöiden, viranomaisten, eduskunnan ja yksityisen sektorin kanssa. Suomen YK-politiikan muotoilemiseen ja kehittämiseen osallistuu myös aktiivinen kansalaisyhteiskunta ja laaja järjestökenttä. Suomen ulkoministeriön vuonna 2008 julkaiseman Suomen YK-strategian mukaan Suomi pitää YK:ta keskeisimpänä monenkeskisen yhteistyön välineenä.
Suomella on pysyvä edustusto YK:n päämajassa New Yorkissa sekä useissa YK:n erityis- ja kumppanuusjärjestöissä. YK:lla ei Suomessa ole virallista edustajaa.
Suomi ja YK > Suomen YK:n suurlähettiläät

| vuodet   | suurlähettiläs |
| --- | --- |
1956–1958: G. A. Gripenberg
1959–1965: Ralph Enckell
1965–1972: Max Jakobson
1972–1977: Aarno Karhilo
1977–1983: Ilkka Pastinen
1983–1988: Keijo Korhonen
1988–1991: Klaus Törnudd
1991–1998: Wilhelm Breitenstein
1998–2005: Marjatta Rasi
2005–2009: Kirsti Lintonen
2009–2014: Jarmo Viinanen
2014–2019: Kai Sauer
2019–2022: Jukka Salovaara
2022- virassa: Elina Kalkku
Arvostelua

Yhdistyneitä kansakuntia on historiansa aikana paitsi kiitelty, myös arvosteltu monesta syystä. Länsimaiset hallitukset ovat syyttäneet YK:ta paisuneeksi ja tehottomaksi. On huomautettu, että YK käyttää 2010-luvulla rahaa 40 kertaa enemmän kuin se käytti 1950-luvun alussa. Kehittyvät maat ovat nähneet YK:n epädemokraattisena ja rikkaiden maiden johtamana. Arvostelua on herättänyt myös muun muassa YK:n byrokraattisuus, korruption peittely ja sen turvallisuusneuvoston epädemokraattinen politiikka. YK:ta on myös syytetty diktaattorien pesäksi. YK:n on sanottu käyvän sotaa rauhan puolesta mutta katsovan kansanmurhia vierestä.
YK:n ihmisoikeusneuvostoa on usein syytetty islamilaisten ja afrikkalaisten maiden etujen ajamisesta. Monet länsimaiset hallitukset ja joukko aktivistiryhmiä ovat arvostelleet YK:n vuonna 2009 hyväksymää päätöslauselmaa, jossa tuomitaan ”uskonnon solvaaminen” ihmisoikeusrikoksena. Arvostelijoiden mukaan islamilaisten maiden aloitteesta syntynyttä päätöslauselmaa voidaan käyttää sananvapauden rajoittamiseen muslimimaissa. Vatikaani arvosteli vuonna 2018 YK:ta uskonnonvastaisuudesta köyhien maiden avustustoiminnan yhteydessä. Islamilaiset maat pitävät YK:n ihmisoikeuksien julistusta liian länsimaisena ja ovat laatineet omat ihmisoikeuksien julistuksensa.
Valtioiden yksinoikeus kansainvälisessä päätöksenteossa saattaa polkea alleen yksittäisten ihmisten ja ryhmien tarpeita. YK-järjestelmässä tätä epäkohtaa ovat pyrkineet korjaamaan erilaiset kansalliset tai kansainväliset kansalaisjärjestöt.
YK:n asettaman ryhmän 2000-luvun alussa julkaisemassa raportissa myönnettiin järjestössä olevan monia hallinnollisia ongelmia ja sirpaloitumisesta johtuvaa tehottomuutta, ja että se ei pystynyt auttamaan avuntarvitsijoita tarpeeksi hyvin.
Kirjallisuutta

Bennis, Phyllis: Tulilinjalla YK.  Like, 2005.  ISBN 952-471-637-2
Lindblom, Annika (toim.): Pieni maailmankirja: YK:n toimintaa ja tavoitteita.  Suomen YK-liitto, 1995.  ISBN 952-9694-14-8
Smith–Morra-gambiitti

Tšehover-muunnelma
Kan-muunnelma
Kalašnikov-muunnelma
Klassinen muunnelma
Lohikäärmemuunnelma
Najdorf-muunnelma
Neliratsumuunnelma
Scheveningen-muunnelma
Svešnikov-muunnelma
Taimanov-muunnelma
Suljettu sisilialainen
Alapin-muunnelma
Moskova-muunnelma
Rossolimo-muunnelma
Grand Prix -hyökkäys
Smith–Morra-gambiitti
Siipigambiitti
Smith–Morra-gambiitti tai joskus myös pelkkä Morran gambiitti on sisilialaisessa puolustuksessa esiintyvä gambiitti. Sitä ei esiinny mestaritasolla kovinkaan usein, mutta kerhokäytössä se on yllättävä ase. Gambiitti menee seuraavasti:
Musta voi hyväksyä gambiitin lyömällä c3:een. Sen jälkeen valkea normaalisti pelaa 3. Rxc3 ja 4. Lc4 tarkoituksena painostaa mustan f7-ruutua. Valkea pyrkii myös ottamaan c- ja d-linjat haltuunsa torneillaan, jolloin mustan on vaikea löytää sopivaa paikkaa kuningattarelleen.
Historia

Smith–Morra-gambiitti on nimetty kahden pelaajan, ranskalaisen Pierre Morran (1900–1969) ja yhdysvaltalaisen Kenneth Ray Smithin (1930–1999), mukaan. Morra julkaisi vihkosen ja useita artikkeleita Smith–Morra-gambiitista 1950-luvulla. Smith kirjoitti yhteensä yhdeksän kirjaa ja 49 artikkelia gambiitista. Kun Ken Smith osallistui kansainväliseen turnaukseen monia suurmestareita vastaan, hän käytti Smith–Morra-gambiittia kolme kertaa ja hävisi jokaisen pelin. Kun Mario Campos Lopez pelasi ranskalaista puolustusta (1...e6) sisilialaisen sijaan Smithiä vastaan, Bent Larsen kommentoi ensimmäistä siirtoa antamalla sille kysymysmerkin kommentilla: ”Parempi olisi 1...c5, mikä voittaisi sotilaan.”
Muunnelmia

Vastaanotettu gambiitti: 1. e4 c5 2. d4 cxd4 3. c3 dxc3 4. Rxc3
Pääjatko: 4...Rc6 5. Rf3 d6 6. Lc4 e6 7. 0-0 Rf6 8. De2 Le7 9. Td1 e5
Siperia-muunnelma: 4...Rc6 5. Rf3 e6 6. Lc4 Rf6 ja 7...Dc7
Fianchetto: 4...g6 5. Rf3 Lg7 6. Lc4 Rc6
Chicago-puolustus: 4...e6 5. Lc4 a6 6. Rf3 b5 7. Lb3 d6 8. 0-0 aja musta pelaa Ta7 jossain vaiheessa.
Nopea kuningatar-Fianchetto: 4...e6 5. Lc4 a6 6. Rf3 b5 7. Lb3 Lb7
Torjuttu gambiitti
Etenemismuunnelma: 3...d3
3...Rf6 4. e5 Rd5
3...d5 4. exd5 Dxd5 (Rf6) 5. cxd4
Ansa

Jos ei ole varuillaan, Smith–Morra-gambiitissa voi joutua avausansan kohteeksi. Jatkossa: 1. e4 c5 2. Rf3 d6 3. d4 cxd4 4. c3 dxc3 5. Rxc3 Rc6 6. Lc4 musta joutuu hankaluuksiin jos pelaa 6...Rf6
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
| 8 |  |  |  |  |  |  |  |  | 8 |
| 7 |  |  |  |  |  |  |  |  | 7 |
| 6 |  |  |  |  |  |  |  |  | 6 |
| 5 |  |  |  |  |  |  |  |  | 5 |
| 4 |  |  |  |  |  |  |  |  | 4 |
| 3 |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 |
| 2 |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |
| 1 |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
6...Rf6?
Valkea voi pelata suoraan 7. e5! jolloin peli voi jatkua esimerkiksi seuraavasti.
Sisilialainen puolustus, Kalašnikov-muunnelma

Tšehover-muunnelma
Kan-muunnelma
Kalašnikov-muunnelma
Klassinen muunnelma
Lohikäärmemuunnelma
Najdorf-muunnelma
Neliratsumuunnelma
Scheveningen-muunnelma
Svešnikov-muunnelma
Taimanov-muunnelma
Suljettu sisilialainen
Alapin-muunnelma
Moskova-muunnelma
Rossolimo-muunnelma
Grand Prix -hyökkäys
Smith–Morra-gambiitti
Siipigambiitti
Sisilialaisen puolustuksen Kalašnikov-muunnelma on shakkiavaus, joka alkaa tyypillisesti:
Kalašnikov-muunnelmalla on samankaltaisuuksia Svešnikov-muunnelman kanssa, ja sitä joskus kutsutaan myös neo- tai uus-Svešnikoviksi. Siirrolla 4...e5 on pitkä historia; Louis-Charles Mahé de La Bourdonnais käytti sitä otteluissaan Alexander McDonnellia vastaan vuonna 1834, ja muunnelma oli myös suosittu hetken 1940-luvulla. Nämä aikaisemmat pelit keskittyivät Löwenthal-muunnelmaan 4...e5 5. Rb5 a6 6. Rd6+ Lxd6 7. Dxd6 Df6, jossa musta luopuu lähettiparistaan saadakseen kehitysedun. Siirto hiipui kuitenkin pois käytöstä, koska valkoisella katsottiin olevan etu näissä linjoissa.
Myöhään 1980-luvulla 4...e5 saavutti jälleen suosiota, tarkoitus oli vastata 5...d6 siirtoon 5.Rb5 (”oikeaoppinen” Kalašnikov). Ideat tässä jatkossa ovat samanlaisia kuten Svešnikovissa – musta hyväksyy takasotilaan d6:ssa ja heikentää ruutua d5 mutta valkoinen häviää tempoja joutuessaan siirtämään ratsuaan. Ero näiden kahden muunnelman välillä on, että musta ei ole joutunut kehittämään ratsuaan ruutuun f6 eikä valkoinen tuonut omaa ratsuaan c3:een, jotain molemmilla pelaajalla on ylimääräisiä siirtovaihtoehtoja. Musta voi siirtää ...Re7 Rf6:n sijaan, esimerkiksi siirrot 6.R1c3 a6 7. Ra3 b5 8.Rd5 Rge7, jossa vältytään valkoisen suunnitelmalta Lg5 ja Lxf6 saadakseen mustalle tuplasotilaat f-linjalle. Musta voi myös viivyttää ratsun tuomista pelatakseen ...Le7-g5 tai suoran ...f5:n. Toisaalta, valkoisella on mahdollisuus pelata 6.c4, joka vahvistaa hänen kontrolliaan d5:stä ja estää mustan siirron ...b5,mutta jättää d4-ruudun hieman heikoksi.
Muunnelmia

2...Rc6 on luonnollinen kehityssiirto, ja se valmistelee myös siirtoa ...Rf6 (kuten 2...d6, musta pysäyttää valkoisen pelaamasta e5). Siirtojen 3.d4 cxd4 4. Rxd4 jälkeen, mustan yleisin siirto on 4...Rf6, johon valkoinen tavallisesti vastaa 5.Rc3. Tässä vaiheessa musta voi pelata 5...d6, transponoiden klassiseen muunnelmaan; 5...e5 Svešnikov-muunnelma; tai 5...e6, joka transponoituu neliratsumuunnelmaan. Siirron 4...Rf6 lisäksi mustan tärkeimmät mahdollisuudet ovat 4...e6 (transponoituu Taimanov -muunnelmaan), 4...g6 (nopeutettuun lohikäärmemuunnelmaan) ja 4...e5 (Kalašnikov-muunnelma). Harvinaisempia vaihtoehtoja ovat 4...Dc7 (joka voi myöhemmin transponoitua Taimanov-muunnelmaan) ja 4...Db6 (Grivas-muunnelma).
ECO-koodit

Koodit B30 – B39 käsittelevät avauksia 1.e4 c5 2.Rf3 Rc6 jotka ovat itsenäisiä 2..d6 verrattuna. Tässä ryhmässä ovat esimerkiksi Rossolimo, Kalašnikov, Svešnikov ja nopeutettu lohikäärme.
Aiheesta muualla

B32: Sicilian
B33: Sicilian
Sisilialainen puolustus, Moskova-muunnelma

Tšehover-muunnelma
Kan-muunnelma
Kalašnikov-muunnelma
Klassinen muunnelma
Lohikäärmemuunnelma
Najdorf-muunnelma
Neliratsumuunnelma
Scheveningen-muunnelma
Svešnikov-muunnelma
Taimanov-muunnelma
Suljettu sisilialainen
Alapin-muunnelma
Moskova-muunnelma
Rossolimo-muunnelma
Grand Prix -hyökkäys
Smith–Morra-gambiitti
Siipigambiitti
Sisilialaisen puolustuksen Moskova-muunnelma on shakkiavaus, joka alkaa tyypillisesti:
Valkoinen voi pelata 2.Rf3 ilman aikomusta jatkaa 3.d4. Näitä systeemejä (kuten myös valkoisen toisen siirron vaihtoehtoja) kutsutaan anti-sisilialaisiksi. Muunnelma, jossa valkea siirtää 3.Lb5+, tunnetaan Moskova-muunnelmana tai Canal–Sokolski-hyökkäyksenä. Suurmestarit valitsevat joskus tämän muunnelman, kun he haluavat välttää teoriajatkoja: esimerkiksi Kasparov pelasi tätä muunnelmaa internet-pelissään Kasparov – muu maailma. Tämän muunnelman asiantuntijoita ovat esimerkiksi suurmestarit Sergei Rublevski ja Tomas Oral.
Muunnelmia

Musta voi tukkia shakin siirroilla 3...Ld7, 3...Rc6 ja 3...Rd7. Ensimmäinen siirto on yleisin, jolloin siirtojen 4.Lxd7+ Dxd7 jälkeen valkoinen voi pelata 5.c4 Maróczy-tyyliin tai yrittää 5.0-0 jota seuraa c3 ja d4. Asema siirron 3...Rc6 jälkeen voidaan myös saavuttaa Rossolimo-muunnelmassa siirtojen 1.e4 c5 2.Rf3 Rc6 3.Lb5 d6 jälkeen.
ECO-koodit

Koodit B50 – B59 käsittelevät avauksia 1.e4 c5 2.Rf3 d6 joita ei ole koodeissa B60-B99. Näitä ovat Moskova-muunnelma (3.Lb5+), 3.d4 cxd4 4.Dxd4, ja klassisen muunnelma (lukuun ottamatta Richter–Rauzer-hyökkäys), sisältäen myös Sozinin hyökkäyksen ja Boleslavskin muunnelman.
Aiheesta muualla

B52: Sicilian, Canal-Sokolsky (Rossolimo) Attack
B51: Sicilian, Canal-Sokolsky (Rossolimo) Attack
B50: Sicilian
B53: Sicilian
B80: Sicilian, Scheveningen
Kreikan klassinen kausi

Antiikin Kreikan alueen poliittinen rakenne arkaaisella ja klassisella kaudella
Kreikan klassinen kausi käsittää antiikin Kreikan historiassa noin vuodet 480–323 eaa. persialaissotien alkamisesta hellenistiseen aikaan Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen vuonna 323 eaa. Klassisen ajan Kreikalla oli voimakas vaikutus Rooman valtakuntaan ja länsimaisen kulttuurin perustuksiin. Klassista kautta onkin pidetty kreikkalaisen kulttuurin kultakautena. Monet nykyajan länsimaisen politiikan, arkkitehtuurin ja kuvataiteen, tieteen, teatterin, kirjallisuuden ja länsimaisen filosofian keskeiset periaatteet ja osat periytyvät tältä Kreikan historian kaudelta. Klassista kautta edelsi Kreikan arkaainen kausi noin vuosina 700–480 eaa.
Aikakautta kuvaa kilpailevien kaupunkivaltioiden Ateenan ja Spartan kilpailu hegemoniasta, Ateenan nousu merimahdiksi ja demokratian alkeismuotojen kehitys Ateenassa. Aikakautena eli myös useita kuuluisia valtiomiehiä, puhujia, sotilaita, historioitsijoita, runoilijoita, näytelmäkirjailijoita ja filosofeja. Mainetta saavuttivat esimerkiksi poliitikot ja sotilaat Themistokles, Aristeides, Perikles. Ajanjakson kuuluisimpia filosofeja olivat Sokrates, Platon ja Aristoteles. Kuuluisia kirjailijoita olivat runoilija Simonides sekä näytelmäkirjailijat Euripides ja Sofokles. Klassisen ajan tapahtumia kuvasivat historioitsijat Herodotos ja Thukydides.
Poliittinen tilanne

Levottomuudet olivat rajoittuneet kreikkalaisen maailman itäosiin vielä 500-luvulla eaa., mutta ne levisivät koko Välimeren alueelle seuraavalla vuosisadalla Persian valtakunnan laajentumispyrkimysten ja karthagolaisten sekä etruskien kreikkalaisten siirtokuntien vallan vakiintumisen vastustamisen seurauksena.
Poliittinen tilanne > Persialaissodat ja Kreikan vahvistuminen

500-luvulla eaa. Persia nousi maailman siihen mennessä suurimmaksi valtakunnaksi kuningas Kyyroksen vallan aikana. Vähän-Aasian länsirannikon kreikkalaiset kaupungit, muun muassa Miletos ja Efesos alistuivat Persian vallan alle. Ne suorittivat vuonna 500 eaa. Joonian kapinan, jonka persialaiset kukistivat, mutta joka aloitti persialaissodat (500–449 eaa.). Kostaakseen kapinallisia auttaneille Ateenalle ja Eretrialle Persian suurkuningas Dareios I Suuri päätti rankaista sen alkuunpanijoita ankarasti: esimerkiksi hän päätti surmata suuren osan Miletoksen miesväestöstä ja pakkosiirtää muun väestön Mesopotamiaan. Lisäksi hän lähetti vuonna 490 eaa. suuren laivaston Egeanmerelle, joka hävitti meren saaria sekä tuhosivat Eretrian, ja lopulta laskivat maihin Attikan itärannikolla sijaitsevaan Marathoniin. Siellä ateenalaiset Miltiadeen johtamina saavuttivat voiton altavastaajina Marathonin taistelussa. Taistelussa kaatui ainoastaan 192 kreikkalaista, kun taas persialaisten tappiot olivat moninkertaiset – kreikkalainen historioitsija Herodotos kirjoittaa 6 400 kaatuneesta persialaisesta, mutta se on kuitenkin suuresti liioiteltua. Kreikkalaiset ja varsinkin ateenalaiset tulkitsivat Marathonissa saavutetun voiton länsimaisen demokratian voitoksi itämaisesta despotismista, ja tapahtuma pönkitti suuresti kreikkalaisten itsetuntoa.
Vuonna 480 eaa. Dareioksen poika Kserkses I lähetti armeijan kostamaan kreikkalaisille hänen isänsä kärsimä tappio, ja liittää Kreikka Persian valtakuntaan. Spartan kuningas Leonidas I kuoli sankarikuoleman taistellessaan Kserkseen armeijaa vastaan Thermopylain solassa. Persialaiset tuhosivat Ateenan kostaakseen kreikkalaisten Sardiksen hävittämisen Joonian kapinan aikana. Salamiin taistelussa vuonna 480 eaa. persialainen laivasto kärsi täydellisen tappion hävittyään arviolta 200 laivaa, ja seuraavana vuonna (479 eaa.) vuorostaan Mardonioksen armeija Plataiain taistelussa sekä laivasto Mykalen niemen kohdalla. Persialaiset karkotettiin tyystin Egeanmereltä. Näin perusteellinen ja perinpohjainen voitto aikakauden kiistattomasta suurvallasta antoi kreikkalaisille itseluottamusta niin paljon, että sitä on nykyaikana vaikea käsittää. Se lisäsi myös kreikkalaisten tietoisuutta omasta identiteetistään, ja Marathonin voiton tavoin kaikkialla korostettiin länsimaisen demokratian voittoa itämaisesta despotismista.