stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
James Williamson
The Stooges

James Williamson syntyi 29. lokakuuta 1949 Castrovillessä Teksasissa. Hän innostui musiikista jo hyvin nuorena ja oppi soittamaan kitaraa teini-ikäisenä. Williamson oli nuorena lahjakas kitaristi, joka sai vaikutteita bluesista ja rock and rollista. Hänen tyylinsä kehittyi itseoppineena kitaristina. 1960-luvun lopulla hän muutti Michiganiin, missä hän tapasi Iggy Popin.
Williamson liittyi The Stoogesiin vuonna 1970, kun yhtye oli jo julkaissut kaksi albumia (The Stooges ja Fun House). The Stoogesin ollessa tauolla Iggy Pop tapasi yhtyettä ihailleen David Bowien syksyllä 1971. Bowie halusi auttaa Popin uraa. Iggy Pop sai pian uuden levytyssopimuksen Columbia Recordsilta, ja maaliskuussa 1972 Iggy Pop ja James Williamson matkustivat Lontooseen. He eivät löytäneet Lontoosta mieleisiään muusikoita, joten he perustivat The Stoogesin uudelleen ja pyysivät Ashetonin veljeksiä mukaan. Kun yhtyeen alkuperäinen kitaristi Ron Asheton siirtyi basson soittajaksi, Williamson otti pääkitaristin roolin. Yhtye käytti nyt nimeä Iggy & The Stooges.
Vuonna 1973 ilmestyi kokoonpanon ainoaksi jäänyt studioalbumi Raw Power. Albumin musiikki on suoraviivaista garage rockia ja protopunkia. Kappaleista kuten ”Search and Destroy” ja ”Gimme Danger” on vuosien saatossa tullut merkittäviä rock-klassikkoja.  Lontoosta yhtye muutti Los Angelesiin, missä Iggy Pop ystävystyi New York Dolls -yhtyeen kitaristin Johnny Thundersin kanssa ja ajautui entistä syvemmin huumeisiin. Vuoden 1974 helmikuussa yhtye hajosi päihdeongelmien johdosta. Williamson jäi kiinni heroiinin hallussapidosta LAPD:n ratsiassa. Myös Iggy Pop oli huumeiden vuoksi huonossa kunnossa. Sekasortoinen jäähyväiskonsertti Detroitissa julkaistiin myöhemmin Metallic K.O. -albumina vuonna 1976.
Iggy Popin tuottajana > Kill City ja New Values

Stoogesin hajottua vuonna 1974 Williamson jatkoi yhteistyötä Iggy Popin kanssa. He äänittivät yhdessä studioalbumin, joka julkaistiin myöhemmin nimellä Kill City (1977). James Williamson toimi levyn kitaristina ja tuottajana. Levy oli merkittävä, vaikka sen kaupallinen menestys oli vaatimaton. KIll City sai kuitenkin hyvän vastaanoton faneilta ja kriitikoilta, ja sen innoittamana Iggy päätti palkata Williamsonin uudestaan tuottajaksi. James Williamson tuotti Iggy Popin New Values -albumin (1979) ja hän toi äänityksiin Scott Thurstonin, monipuolisen muusikon ja lauluntekijän, joka oli soittanut pianoa The Stoogesin viimeisellä kiertueella, sekä Kill City -albumilla. Williamson soitti New Values -albumilla kitaraa ainoastaan kirjoittamassaan kappaleessa ”Don't Look Down”. Scott Thurston soitti kitaraa kaikissa muissa levyn kappaleissa, ja Williamson keskittyi levyn tuottamiseen.
Iggy Popin tuottajana > Soldier

Vuonna 1980 Iggy Pop ja James Williamson matkustivat yhdessä Rockfield Studiolle Walesiin äänittämään Iggy Popin seuraavaa sooloalbumia. Äänitykset olivat alusta saakka hyvin vaikeat ja riitaisat. Studiossa käytettiin runsaasti päihteitä, mikä vaikeutti levyn tekoa entisestään. Williamson oli palkattu alunperin tuottamaan Soldier-albumia (1980), mutta hän riitaantui Iggyn ja levyllä vierailleen David Bowien kanssa. Riidat johtivat lopulta siihen, että James irtisanoi itse itsensä kesken sessioiden. ”Jälkikäteen ajatellen minun ei olisi pitänyt koskaan ottaa sitä työtä. Se äänitettiin studiossa, jossa en halunnut olla, musiikki oli puolivalmista enkä arvostanut niitä muusikoita. Se oli minun oma vikani, että se ei toiminut”, Williamson muisteli myöhemmin. Williamsonin lähdettyä kotiin Soldier tehtiin loppuun äänittäjä Pat Moranin tuottamana.
Ura musiikin ulkopuolella

Vakuuttuneena siitä, ettei hän voisi elättää itseään kitaransoitolla, Williamson lopetti soittamisen ja suuntasi uransa elektroniikkainsinööriksi. Hän opiskeli ja valmistui Kalifornian osavaltion yliopistosta. Välittömästi valmistuttuaan Williamson muutti Piilaaksoon, missä hän oli mukana henkilökohtaisten tietokoneiden ja internetin kehittämisen vallankumouksessa. Hän työskenteli ensin Silicon Valleyn Advanced Micro Devicesillä ja suunnitteli tuotteita sen tietokonepiirien ympärille yli kymmenen vuoden ajan. Vuonna 1997 hän siirtyi Sonylle, jossa hän toimi teknisten standardien varatoimitusjohtajana. Hän määritteli yhteen toimivuuden normeja uusille tuotteille, kuten Blu-ray-levylle. Williamson mukaan hänen työkaverinsa eivät koskaan kyselleet hänen aiemmasta urastaan rockmuusikkona. Vuoden 2010 haastattelussa Uncut-lehdelle Williamson totesi, että monet hänen kollegoistaan olivat ”tietokone-nörttejä jotka eivät juurikaan kuuntele The Stoogesia”. Hän siirtyi eläkkeelle vuonna 2009. Eläkkeelle päästyään James alkoi taas soittaa kitaraa.
Paluu musiikin pariin

2000-luvun alussa The Stooges teki paluun alkuperäisellä kokoonpanolla. Kun kitaristi Ron Asheton löytyi sydänkohtaukseen kuolleena kodistaan tammikuussa 2009, Iggy Pop otti yhteyttä James Williamsoniin. Iggy & The Stoogesin toiminta jatkui jo samana vuonna Williamsonin korvatessa Ashetonin. Yhtyeen alkuperäinen kokoonpano sekä James Williamson pääsivät Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 2010. James Williamsonin tuottama uusi Stooges-levy Ready to Die julkaistiin 30. huhtikuuta 2013. Sitä seurasi pitkä maailmankiertue. Yhtyeen rumpali Scott Asheton kuoli sydänkohtaukseen 15. maaliskuuta 2014. Kesäkuussa 2016 James Williamson ilmoitti The Stoogesin lopettaneen toimintansa. Hänen mielestään ei ollut enää järkeä jatkaa yhtyeen uraa, kun suurin osa sen jäsenistä oli kuollut.
Stoogesin hajoamisen jälkeen Williamson on esiintynyt muiden projektien parissa ja julkaissut soolomateriaalia. Hän julkaisi vuonna 2014 ensimmäisen sooloalbuminsa Re-Lickedin. Sillä hän ja joukko vierailevia muusikoita levyttivät uudelleen vanhoja Stooges-kappaleita, jotka eivät olleet aiemmin päätyneet virallisille albumeille. Levyllä vierailivat esimerkiksi Mark Lanegan, Jello Biafra ja The Kills -yhtyeen laulaja Alison Mosshart. Levyä seurasi The Pink Hearts -yhtyeen kanssa tehty albumi Behind The Shade (2018). Vuonna 2020 Cleopatra Records julkaisi James Williamsonin ja Radio Birdman -yhtyeen kitaristin Deniz Tekin yhteisen Two To One -albumin.
James Williamsonia pidetään yleisesti yhtenä tärkeimmistä kitaristeista, joka on vaikuttanut punkin ja vaihtoehtorockin kehitykseen. Hänen raa’at ja energiset riffinsä sekä aggressiivinen soittonsa ovat tehneet hänestä punk rockin legendan. Raw Power -albumi on usein listattu kaikkien aikojen parhaiden rock-albumien joukkoon.
Iggy Pop ja James Williamson, 2012
Yhdysvaltain edustajainhuoneen vaalit 2000

80,1-100 % republikaaninen
  80,1-100 % demokraattinen

  60,1-80 % republikaaninen
  60,1-80 % demokraattinen

  alle 60 % republikaaninen
  alle 60 % demokraattinen

 
  80,1-100 % sitoutumaton

Osavaltioiden enemmistöpuolueet
Yhdysvaltain edustajainhuoneen vaalit 2000 järjestettiin 7. marraskuuta. Ne olivat samana päivänä kuin kiistellyt presidentinvaalit, joissa George W. Bush valittiin Yhdysvaltain presidentiksi. Edustajainhuoneen vaaleissa demokraattinen puolue sai kolmannen kerran perättäin lisäpaikkoja, ja pienensi enemmistönä edelleen olevan republikaanisen puolueen etumatkan enää yhdeksään paikkaan.
Republikaanit saivat yhteensä 221 paikkaa edustajainhuoneeseen, kun demokraatit saivat 212 paikkaa. Valtapuolueiden ulkopuolelta edustajainhuoneeseen pääsi vain kaksi ehdokasta: sitoutumattomat Bernie Sanders ja Virgil Goode. Yhdysvaltain tuleva presidentti Barack Obama yritti demokraattien ehdokkaaksi Illinois'n ensimmäisessä vaalipiirissä, mutta ei päässyt puolueen ehdokkaaksi.
Vuoden 2000 vaalit olivat viimeiset, joissa vaalipiireinä käytettiin alueita, jotka oli muodostettu vuoden 1990 väestönlaskennasta.
Tulokset

| Puolue | Paikat> 1998 | Paikat> 2000 | Paikat> +/- | Paikat> Paikkaosuus | Ääniosuus> Äänet | Ääniosuus> % | Ääniosuus> Muutos |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Republikaaninen puolue | 223 | 221 | -2 | 50,8 % | 46 750 175 | 47,3 % | -0,7 % |  |
| Demokraattinen puolue | 211 | 212 | +1 | 48,7 % | 46 411 559 | 47,0 % | -0,1 % |  |
| Sitoutumaton | 1 | 2 | +1 | 0,5 % | 683 098 | 0,7 % | +0,1 % |  |
| Libertaaripuolue | - | - | - | - | 1 610 292 | 1,6 % | +0,3 % |  |
| Luonnonlain puolue | - | - | - | - | 443 896 | 0,4 % | +0,1 % |  |
| Vihreä puolue | - | - | - | - | 279 158 | 0,3 % | +0,2 % |  |
| Itsenäisyyspuolue | - | - | - | - | 194 474 | 0,2 % | +0,1 % |  |
| Reformipuolue | - | - | - | - | 176 709 | 0,2 % | -0,2 % |  |
| Perustuslain puolue | - | - | - | - | 122 936 | 0,1 % | - |  |
| Muut puolueet | - | - | - | - | 2 127 666 | 2,2 % | +0,2 % |  |
| Yhteensä | 435 | 435 | 0 | 100,0 % | 98 799 963 | 100,0 % | - |  |
Lähde: Vaalitilastoja
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:United States House of Representatives elections, 2000
Käännös suomeksi
Schmidt
Kuvitteellisia henkilöitä

Kimmy (Kimberly) Schmidt, päähenkilö tilannekomediasarjassa Unbreakable Kimmy Schmidt
Väisänen

Väisänen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Antti Väisänen (s. 1985), lentopalloilija
Ari Väisänen (s. 1971), kemisti ja professori
A. O. Väisänen (1890−1969), musiikkitieteilijä, professori
Aulis Väisänen (1942–2021), pesäpalloilija
Erkko Väisänen, EWE (s. 1980), suomalainen juontaja, tapahtumatuottaja ja rap-artisti
Hannu Väisänen (1950–2000), ulkomaantoimittaja ja kirjeenvaihtaja
Hannu Väisänen (s. 1951), kuvataiteilija ja kirjailija
Hannu Väisänen (s. 1978), jääkiekkoilija
Heikki Väisänen (1864–1940), kansanedustaja (SDP, STPV)
Heikki Väisänen (s. 1943), mäkihyppääjä
Heikki Väisänen (s. 1957), sotakirjailija ja diplomi-insinööri
Ilpo Väisänen (s. 1963), syntetisaattorimuusikko
Jalmari Väisänen (1893–1983), maanviljelijä, kunnallisneuvos ja kansanedustaja (SDP)
Jesse Väisänen (s. 1988), pesäpalloilija
Johannes Väisänen (1897–1918), jääkäriluutnantti
Joonatan Väisänen, Jokrates (s. 1996), rap-artisti
Juha-Pekka Väisänen (s. 1966), taiteilija, puoluejohtaja
Jukka Väisänen, muusikko, säveltäjä ja kuoronjohtaja
Kalle Väisänen (s. 2003), jääkiekkoilija
Kari Väisänen (s. 1958), viestintä- ja tiedotusalan yritysjohtaja
Kim Väisänen (s. 1972), startup-sijoittaja, yrittäjä ja hallitusammattilainen
Kristiina Korkeakoski-Väisänen (s. 1951), arkeologi
Lasse Väisänen (s. 1988), jalkapalloilija
Leo Väisänen (s. 1997), jalkapalloilija
Liisa Väisänen (s. 1964), tietokirjailija, kulttuurin ja matkailun ammattilainen
Maria Väisänen (s. 1984), sulkapalloilija
Martti Väisänen (1935–2015), kirjailija
Matti Väisänen (1887–1939), poliitikko, presidenttiehdokas 1925
Matti Väisänen (1890–1973), kauppias, tehtailija ja talousneuvos
Matti Väisänen (s. 1934), teologi ja Missionsprovinsin piispa
Matti Väisänen (s. 1945), jääkiekkovaikuttaja
Matti Väisänen (s. 1948), hiihtosuunnistaja
Mervi Pesu, o.s. Väisänen (s. 1973), hiihto- ja pyöräsuunnistaja
Mika Väisänen (s. 1983), pesäpalloilija
Niilo Väisänen (1932–2008), maastohiihtäjä
Oiva Väisänen (1911–1972), yrittäjä ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos
Risto A. Väisänen (s. 1940), lintutieteilijä
Riitta Väisänen (s. 1954), missi ja tv-juontaja
Sami Väisänen (s. 1973), jalkapalloilija
Sammy Väisänen, urheilutoimittaja
Satu Väisänen (s. 1974), kirjailija ja freelance-toimittaja
Sauli Väisänen (s. 1994), jalkapalloilija
Unto Väisänen (s. 1959), pesäpalloilija
Veeti Väisänen (s. 2006), jääkiekkoilija
Ville Väisänen (s. 1977), jalkapalloilija ja valmentaja
Ville Väisänen (1918–1944), Mannerheim-ristin ritari.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
McDonnell Douglas DC-9

| DC-9 |
| --- | --- |
 Northwest Airlinesin DC-9-41 vuonna 2006.
Tyyppi:  matkustajalentokone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Douglas Aircraft McDonnell Douglas
Ensilento:  25. helmikuuta 1965
Esitelty:  esitelty 8. joulukuuta 1965 Deltan kanssa
Tila:  pienimuotoisessa käytössä
Pääkäyttäjät:  Northwest Airlines (105)
Valmistusmäärä:  976 
Valmistusvuodet:  1965–1982
Yksikköhinta:  41,5–48,5 milj. USD (2006)
Muunnelmat:  McDonnell Douglas C-9 McDonnell Douglas MD-80 McDonnell Douglas MD-90 Boeing 717
McDonnell Douglas DC-9.
Northwest Airlinesin DC-9-40:n ohjaamo kuvattuna Port Columbusin lentoasemalla vuonna 2007. Huomaa jälkiasennetut GPS-satelliittisuunnistuksen käyttöpaneelit (Northwest peruskorjasi DC-9-laivastonsa, avioniikka mukaan lukien, vuodesta 1995 alkaen, ja sai lähes 20 vuotta lisää käyttöikää). Myös Finnairin DC-9-51-laivastoon tehtiin vuosituhannen vaihteessa vastaavat jälkiasennukset, mikä pidensi niiden käyttöikää aina vuoteen 2003 saakka. Pohjois-Amerikassa DC-9 oli Northwestin/Delta Air Linesin myötä säännöllisessä matkustajakäytössä aina vuoteen 2014 saakka.
Finnairin ensimmäisen DC-9-50-sarjan koneen (OH-LYN) vastaanottotilaisuus Long Beachissa, Kaliforniassa tammikuussa 1976.
McDonnell Douglas DC-9, alkujaan Douglas DC-9 on kaksisuihkumoottorinen, kapearunkoinen, lyhyen toimintamatkan matkustajalentokone, joka aloitti liikennöinnin vuonna 1965. DC-9 oli suosittu konetyyppi, ja sitä on kehitelty edelleen aina 2000-luvun alkupuolelle. DC-9-tyyppitunnus muuttui 1980-luvulla MD-80-sarjaksi ja myöhemmin vielä MD-90-sarjaksi. Sittemmin Boeingin omistuksessa konetyyppiä on edelleen kehitetty ja se tunnetaan Boeing 717:nä. Tämän konetyypin tuotanto loppui vuonna 2006, joten DC-9:ää valmistettiin eri nimillä saman perusrakenteen pohjalta kaiken kaikkiaan yli 40 vuotta. Tämä onkin ilmailun historiassa yksi menestyksekkäimmistä konetyypeistä. DC-9 on lentoyhtiöiden aikatauluissa ja tiedotuksessa usein nimellä Boeing DC-9 tai myöhemmät mallit esim. Boeing MD-80, Series 80 tai Super 80. Suomessa konetyyppi oli Finnairin käytössä vuosina 1971-2003, ja sen jatkokehitelmä MD-80 1983-2006.
Historiaa

DC-9:ää alettiin suunnitella vuonna 1963, ja sen oli tarkoitus täydentää DC-8:n laivuetta. Alkujaan Douglas suunnitteli Caravelle-tuotantolinjan avaamista Yhdysvaltoihin lisenssivalmistuksena, sillä yhtiö oli talousahdingossa DC-8-projektin jäljiltä, ja tuolloin vasta idean tasolla ollutta lyhyemmän matkan koneprojektia pidettiin liian riskialttiina, mutta yhtään tilausta ei saatu, joten Douglas jatkoi omaa kehitystyötään. Yhdysvaltain hallitus painosti Douglasia tuomaan koneen markkinoille, ja tuotantopäätös koneesta tehtiin ennen ensimmäistäkään tilausta.  Lopulta Douglasin ja Sud Aviationin yhteistyö päättyi vuoden 1961 lopussa, ja onkin epäilty, ettei Douglas olisi ollut yhteistyön suhteen tosissaan, vaan käytti Sud Aviationia hyväkseen nopeuttaakseen DC-9-projektia. Koneen piirustukset valmistuivat maaliskuussa 1964 ja ensimmäinen koneyksilökin ennätyksellisesti vain kaksi kuukautta myöhemmin, lähinnä siksi, että DC-8:n komponentteja ja rakenteita käytettiin laajalti myös uudessa koneessa. Konetyypin prototyyppiyksilön, rekisteritunnukseltaan N9DC, ensilento lennettiin 25. helmikuuta 1965, ja ensimmäinen kaupallinen yksilö luovutettiin Delta Air Linesille saman vuoden lokakuussa.  DC-9:stä tuli DC-8:aa huomattavasti pienempi ja sillä oli lyhyempi toimintamatka. Kun DC-8 oli pitkän toimintamatkan kone, DC-9 oli tarkoitettu lyhyille reiteille. DC-8:ssa oli kuusi istuinta rinnakkain, DC-9:ään mahtui vain viisi. Koneen lentoonlähtöpaino rajattiin 36 000 kiloon, mikä mahdollisti sen operoinnin kahdella ohjaajalla tuolloisessa määräysympäristössä ja antoi siten koneelle kilpailuedun suurempia tyyppejä vastaan -- kilpaileva Boeing päätyi niin ikään sertifioimaan lähinnä vastaavan konetyyppinsä, Boeing 737:n, kahdelle ohjaajalle kahta vuotta myöhemmin, tosin tyypissä käytettiin paikoin kolmea ohjaajaa aina vuoteen 1982 saakka (mikä tosin johtui lähinnä työpoliittisista riidoista, eikä kolmannella miehistön jäsenellä ollut paljoakaan tekemistä).
1970-luvulta alkaen McDonnell-Douglas-yhtiö tutki DC-9:n jatkokehitysmahdollisuuksia, minkä projektin lopputuloksina syntyivät MD-80- ja -90-sarjat sekä Boeing 717. Viimeinen, Yhdysvaltain merivoimille luovutettu DC-9 valmistui 1982. Kansainvälisesti viimeisenä suurena yhtiönä koneesta luopui sen ensiasiakas Delta Air Lines tammikuussa 2014 -- koneita oli päätynyt sille toistamiseen sen jo kerran niistä luovuttua vuonna 1993, kun se 2008 osti Northwest Airlinesin ja sai siten sen 97 DC-9-konetta. Deltan viimeisten DC-9-koneiden lähes 40 vuoden käyttöiän mahdollisti niiden peruskorjaus 1990-luvun puolivälissä Northwestin päätöksestä. Operatiivisessa käytössä alkuperäisen sarjan koneita oli elokuussa 2022 31 kappaletta, joista vain kaksi (5Y-AXF, 5Y-AXP) matkustajakäytössä African Express Airwaysilla. Huhtikuussa 2024 aktiivisten koneiden määrä oli laskenut 29 yksilöön, suurimman operaattorin ollessa meksikolainen Aeronaves.
Historiaa > 10-sarja

DC-9-10 teki ensilentonsa 1965 ja aloitti liikennöinnin vielä samana vuonna Delta Air Linesin väreissä. DC-9 oli välittömästi suosittu konetyyppi, ja sitä ehdittiin valmistaa lähes 1 000 kappaletta, ennen kuin Douglas ja McDonnell yhdistyivät vuonna 1967. Tämä oli myös Finnairin ensimmäinen käyttöönottama DC-9 -malli, ja sillä on lyhyen runkonsa vuoksi lempinimi tumppi-ysi. Monet DC-9-10 -sarjan koneet on myöhemmin muutettu rahtikoneiksi.
DC-9-15 oli DC-9-10:tä suurempi polttoainekapasiteetti ja suurempi kantavuus, DC-9-20:ssä oli tehokkaammat moottorit ja uudenlainen siipi. Näiden versioiden valmistusmäärät jäivät vähäisiksi.
Historiaa > 30-sarja

DC-9-30 oli suosittu malli, sitä valmistettiin 662 kappaletta. Tämä versio aloitti liikennöinnin 1967. Malli oli aiempiin verrattuna 4,5 metriä pitempi ja siinä oli isompi siipien kärkiväli ja suurempi kantavuus. Tämä oli ainoa DC-9-mallisarja, jota Finnair ei käyttänyt.
Historiaa > 40-sarja

DC-9-40 oli edelleen pidennetty malli ja se aloitti liikenteessä 1968. Se oli DC-9-30:tä kaksi metriä pitempi ja siihen mahtui 125 matkustajaa. Tätä mallia valmistettiin 71 kappaletta. Finnairilla sitä oli käytössä 6 kpl.
Historiaa > 50-sarja

DC-9-50 oli viimeinen DC-9 -nimen alla kulkeva kehitysversio. Se oli DC-9-40:tä 2,5 metriä pitempi ja siihen mahtui 139 matkustajaa ja siinä oli uusittu matkustamo ja useita pieniä parannuksia. Se tuli liikenteeseen 1975. Näitä koneita valmistettiin 96 kappaletta. Finnairilla oli käytössä 12 DC-9-51:tä, joita se varsinkin alkuvaiheen markkinoinnissa kutsui pitkiksi yseiksi erotuksena tumppi-yseistä.
Historiaa > 80-sarja

Vuonna 1975 alkoi tehokkaamman ja taloudellisemman DC-9-80 version suunnittelu. Tästä tuli lopulta DC-9 Super 80 (DC-9-80). Tämä versio sai tyyppihyväksynnän vuonna 1981. McDonnell-Douglas uudelleennimesi DC-9-80 sarjan MD-80-sarjaksi vuonna 1983.
Historiaa > MD-95

MD-95 oli puolestaan lyhennetty versio, jonka tarkoituksena oli korvata vanhimpia DC-9-koneita. MD-95 kuitenkin nimettiin Boeing 717:ksi McDonnell Douglasin ja Boeingin yhdistyttyä vuonna 1997. Boeing 717 aloitti liikenteessä vuonna 1999. Kone on 1,45 metriä pidempi kuin DC-9-30, ja siinä on sama matkustamo kuin MD-90:ssä, mutta siinä on uudet moottorit sekä ohjaamo, jossa on käytetty  samaa avioniikkaa kuin MD-11:ssä. Mallin valmistus loppui vuonna 2006, kun AirTranin viimeinenkin tilaama kone toimitettiin ostajalleen.
Sotilasversiot

Yhdysvaltain asevoimien tyyppimerkintä sotilaskäyttöön tarkoitetulle DC-9:lle on C-9.
C-9A tunnettiin lisänimellä Nightingale ja C-9B tunnettiin lisänimellä Skytrain II (alkuperäinen Skytrain oli C-47 eli Douglas DC-3).
C-9 -mallin ensilento suoritettiin vuonna 1968 ja viimeinen yksilö poistettiin käytöstä vuonna 2005. Muunnelmaa valmistettiin 48 kappaletta.
Käyttäjät

Heinäkuussa 2017 aktiivikäytössä oli 42 DC-9-konetta.
| --- | --- |
  Dominikaaninen tasavalta PAWA Dominicana (2)   Etelä-Afrikka Global Aviation (3)  Phoebus Apollo Aviation (1)   Kenia African Express Airways (1)  Astral Aviation (2)  East African Safari Air (2)   Meksiko Aeronaves TSM (8)   Ukraina Khors Aircompany (1) :   Yhdysvallat Ameristar Jet Charter (4)  Everts Air Cargo (3)  Kalitta Charters (3)  National Nuclear Security Administration (1)  Raytheon (1)  SCAIFE – Flight Operations (1)  Skyway Enterprises (2)  USA Jet Airlines (6)  Yhdysvaltain merijalkaväki (2)
Tekniset tiedot

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | DC-9-10 | DC-9-21 | DC-9-30 | DC-9-40 | DC-9-50 |
| Matkustajia (1 luokka) | 90 | 90 | 115 | 125 | 139 |
| Suurin lentoonlähtöpaino | 41 140 kg | 42 449 kg | 49 940 kg | 51 756 kg | 54 934 kg |
| Suurin toimintamatka | 2 036 km | 2 977 km | 2 631 km | 2 712 km | 2 631 km |
| Matkanopeus | 903 km/h | 896 km/h | 917 km/h | 917 km/h | 898 km/h |
| Pituus | 31,82 m | 31,82 m | 36,37 m | 38,28 m | 40,72 m |
| Siipien kärkiväli | 27,25 m | 28,47 m | 28,47 m | 28,47 m | 28,47 m |
Korkeus: 8,38 m
| Moottorit | 2 × 54,5 kN Pratt & Whitney JT8D-5 | 2 × 64,5 kN Pratt & Whitney JT8D-9 | 2 × 68,94 kN Pratt & Whitney JT8D-15 | 2 × 68,94 kN Pratt & Whitney JT8D-15 | 2 × 71,17 kN Pratt & Whitney JT8D-17 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | MD-81 | MD-82 | MD-83 | MD-87 | MD-88 | MD-90-30 | Boeing 717 |
| Matkustajia (1 luokka) | 172 | 172 | 172 | 139 | 172 | 172 | 117 |
| Suurin lentoonlähtöpaino | 63 503 kg | 67 812 kg | 72 575 kg | 63 503/67 813 kg | 67 810 kg | 70 760 kg | 54 885 kg |
| Suurin toimintamatka | 2 897 km | 3 798 km | 4 635 km | 4 395 km | 4 850 km | 4 023 km | 2 545/3 815 km |
Matkanopeus: 811 km/h
| Pituus | 45,1 m | 45,1 m | 45,1 m | 39,7 m | 45,1 m | 46,51 m | 37,8 m |
| Siipien kärkiväli | 32,87 m | 32,87 m | 32,87 m | 32,87 m | 32,87 m | 32,87 m | 28,44 m |
| Korkeus | 9,02 m | 9,02 m | 9,02 m | 9,3 m | 9,3 m | 9,02 m | 8,87 m |
| Moottorit | 2 × 82,29 kN Pratt & Whitney JT8D-209 | 2 × 88,97 kN Pratt & Whitney JT8D-217A/C | 2 × 93,4 kN Pratt & Whitney JT8D-219 | 2 × 68,9 kN Pratt & Whitney JT8D-217C | 2 × 93,4 kN Pratt & Whitney JT8D-219 | 2 × 111,2 kN IAE V2525D5 | 2 × 82,3 kN Rolls-Royce BR715-A1-30. |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Douglas DC-9 Wikimedia Commonsissa
Francillon, René J.: McDonnell Douglas Aircraft since 1920: Volume 1.  Putnam, 1995.  ISBN 0-85177-827-5  (englanniksi)
airliners.net Finnairin DC-9-51:n matkustamo
airliners.net Finnairin DC-9-51:n ohjaamo
airliners.net Finnairin MD-83:n matkustamo
airliners.net Finnairin MD-83:n ohjaamo
airliners.net SAS:n MD-90:n matkustamo
airliners.net China Eastern Airlinesin MD-90:n ohjaamo
airliners.net QantasLinkin Boeing 717:n matkustamo
airliners.net Hawaiian Airin Boeing 717:n ohjaamo
Video: Finnairin DC-9-simulaattorin esittely
Video: Finnairin DC-9-lentotoimintaa ja -koulutusta 1990-luvun alussa
Douglasin ja McDonnell Douglasin matkustajakoneet
| --- | --- |
Potkurikoneet: Dolphin · DC-1 · DC-2 · DC-3 · DC-4 · DC-5 · DC-6 · DC-7
Suihkukoneet: DC-8 · DC-9/MD-80/MD-90/MD-95 · DC-10 · MD-11
Perutut hankkeet: MD-12
Finnairin DC-9-51 saapumassa Heathrowin lentoasemalle 1976.
SASin MD-87 -matkustajakone
QantasLinkin Boeing 717
Finnairin käyttämä DC-9-51-simulaattori vuonna 2010. DC-9:n poistuttua yhtiön laivastosta vuonna 2003, tätä laitetta käytettiin vielä pitkään aloittelevien liikennelentäjien suihkukonesiirtymäkurssilla (Jet Orientation Course, JOC). Tällä hetkellä laite on näytteillä Suomen Ilmailumuseossa, joka on suunnitellut sen saattamista lentokuntoon yleisökäyttöä varten. Yleisölentoja laitteella oli tarjottu jo vuosina 2010-2012 sen poistuttua Finnairin säännöllisestä koulutuskäytöstä.
Finnairin DC-9-10 OH-LYG Rovaniemen lentoasemalla 1977.