stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Isopropyyliamiini

| Isopropyyliamiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Propan-2-amiini
CAS-numero:  75-31-0
PubChem CID:  6363
SMILES:  CC(C)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H9N
Moolimassa:  59,112 g/mol
Sulamispiste:  -95,2 °C
Kiehumispiste:  32,4 °C
Tiheys:  0,689 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee erittäin hyvin veteen
Isopropyyliamiini (C3H9N) on alifaattisiin amiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä lähtöaineena sekä liuottimena. Yhdisteestä käytetään myös nimiä 2-propaaniamiini, 2-aminopropaani ja 1-metyylietyyliamiini.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa isopropyyliamiini on väritöntä nestettä ja sillä on amiineille tyypillinen ammoniakkia tai kalan hajua muistuttava haju. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja vesiliuos on emäksinen. Isopropyyliamiinin pKa-arvo on 10,64. Yhdiste liukenee myös useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanolin ja dietyylieetteriin. Aineen reaktiot ovat tyypillisiä alifaattisille amiineille. Isopropyyliamiini ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Se voi emäksisenä yhdisteenä myös aiheuttaa syövytysvammoja.
Valmistus ja käyttö

Isopropyyliamiinia voidaan valmistaa pelkistävällä aminoinnilla ammoniakista ja asetonista. Reaktiossa muodostuva imiini pelkistetään vedyttämällä isopropyyliamiiniksi. Toinen tapa on isopropanolin ja ammoniakin välinen reaktio ja tässä reaktiossa voi muodostua myös di-isopropyyliamiinia.
Isopropyyliamiinia käytetään suuria määriä orgaanisen kemian teollisuudessa valmistettaessa muita kemikaaleja. Siitä valmistetaan muun muassa rikkaruohomyrkkyjä kuten glyfosaattia ja atratsiinia, lääkeaineita, väriaineita, hyönteismyrkkyjä, kumien vulkanoinninkiihdyttimiä sekä pinta-aktiivisia aineita. Sitä voidaan myös käyttää liuottimena, puhdistusaineissa ja vedenkäsittelyssä.
Aiheesta muualla

FooDB: Isopropylamine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Isopropylamine (englanniksi)
ChemBlink: Isopropylamine (englanniksi)
Istasos

| Istasos> Ἴστασος |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  ?, Chalkidikí, Keski-Makedonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Traakia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Istasos (m.kreik. Ἴστασος, lat. Istasus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa, nykyisellä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta, ei edes sitä sijaitsiko se antiikin aikana Khalkidikeksi kutsutulla alueella vai muulla alueella Khalkidikesta nimensä saaneella nykyisellä Chalkidikín niemimaalla.
Myöskään Istasoksen historiasta ei tiedetä käytännössä mitään. Kaupungin arvellaan olleen olemassa poliksena suuren osan klassista kautta ja ainakin vielä hellenistisen kauden alussa vuonna 323 eaa. Vaikka kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Istasos saattoi olla mukana Ateenan johtamassa Deloksen meriliitossa. Se ei kuitenkaan esiinny liiton verotusluetteloissa lukuun ottamatta veromääräysluetteloa peloponnesolaissodan ajalta vuodelta 422/421 eaa.
Istasoksen on ehdotettu olleen sama kaupunki kuin Pistasos, josta siitäkin tiedetään vain vähän.
Isosilosimppu

| Isosilosimppu |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Simppukalat Scorpaeniformes
Heimo::  Silosimput Anoplopomatidae
Suku::  Erilepis
Laji::  zonifer
Kaksiosainen nimi
 Erilepis zonifer  (Lockington, 1880) 
Katso myös
   Isosilosimppu Wikispeciesissä   Isosilosimppu Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Isosilosimppu (Erilepis zonifer) on silosimppuihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Tyynenmeren pohjoisosista.
Koko ja ulkonäkö

Isosilosimppu voi kasvaa suurimmillaan 183–188 cm pitkäksi. Ruumiinmuodoltaan laji on pitkäomainen ja tukevahko. Selkäeviä on kaksi, ja niistä etumainen on piikikäs. Väriltään isosilosimppu on harmaa tai vihertävän harmaa. Erityisesti nuorilla kaloilla on vaaleita laikkuja ja juovia ruumiissaan, mutta ne heikentyvät iän myötä.
Levinneisyys ja elintavat

Isosilosimppua tavataan Aleuteilta Kaliforniaan ulottuvalta alueelta. Aikuiset kalat liikkuvat kaukana rannikosta lähellä pohjaa, mutta nuoret yksilöt elävät matalammissa vesissä. Lajin ravintoa ovat seepiat ja mustekalat. Isosilosimpun kutuaika on keväällä.
Isosilosimppua kalastetaan kaupallisesti trooleilla ja pitkälläsiimalla.
Isotuulenkala

| Isotuulenkala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Tuulenkalat Ammodytidae
Suku::  Hyperoplus
Laji::  lanceolatus
Kaksiosainen nimi
 Hyperoplus lanceolatus  (Le Sauvage, 1824) 
Katso myös
   Isotuulenkala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isotuulenkala (Hyperoplus lanceolatus, syn. Ammodytes lanceolatus) on vihertävänsininen, 20–30 cm pitkä solakka meressä elävä kala. Sen levinneisyysaluetta on Koillis-Atlantti. Itämeren eteläosissa isotuulenkala on varsin runsaslukuinen. Suomen rannikolla sen esiintyminen painottuu Suomenlahden lisäksi Ahvenanmaalle ja Saaristomereen.
Isotuulenkala syö nuorena planktonia ja täysikokoisena pikkukaloja, kuten pieniä silakoita, kilohaileja, kuoreita, piikkikaloja sekä tokkoja. Tuulenkalat muodostavat vastaavasti ravintoa turskalle, lohille, taimenille ja monille muille kaloille. Linnuista etenkin riskilät, tiirat, lunnit ja kiislat syövät tuulenkaloja. Muilla vesillä myös pienet valaat syövät tuulenkaloja. 
Isotuulenkalan voi helposti sekoittaa pikkutuulenkalaan – eroja on koon lisäksi luuston rakenteessa.
Isotuulenkalat liikkuvat yksittäin tai pienissä parvissa, ja ne suosivat hiekkapohjaisia vesiä. Ne pystyvät paetessaan kaivautumaan erittäin nopeasti hiekkaan. Talvisin ne vetäytyvät syvempiin vesiin, ja niitä onkin tavattu jopa 50–60 metrin syvyydestä. Molempia tuulenkaloja saadaan saaliksi vahingossa silakan seassa.
Isotuulenkala kutee hiekkapohjalle 10–20 metrin syvyyteen. Mätimunat takertuvat hiekkaan ja voivat olla myös ohuen hiekkakerroksen peittämiä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Isotuulenkala (Hyperoplus lanceolatus)
Luontoportti: Isotuulenkala (Hyperoplus lanceolatus)
Suomalaisen kalastusmatkailun edistämisseura ry (SKES): Isotuulenkala (Hyperoplus lanceolatus)
ITIS: Hyperoplus lanceolatus (englanniksi)
Hyperoplus lanceolatus (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1351670  Wikispecies: Hyperoplus lanceolatus  ADW: Hyperoplus_lanceolatus  BOLD: 52072  CoL: 3NR7W  EUNIS: 124258  FishBase: 1374  GBIF: 2390014  iNaturalist: 367967  IRMNG: 10840993  ITIS: 171682  IUCN: 18155982  NBN: NBNSYS0000175857  NCBI: 508657  Observation.org: 2040  OBIS: 126756  Open Tree of Life: 613262  WoRMS: 126756  Laji.fi: MX.53234
Isosilkkitilhi

| Isosilkkitilhi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Silkkitilhet Ptiliogonatidae
Suku::  Silkkitilhet Ptilogonys
Laji::  caudatus
Kaksiosainen nimi
 Ptilogonys caudatus  Cabanis, 1861 
Katso myös
   Isosilkkitilhi Wikispeciesissä   Isosilkkitilhi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isosilkkitilhi (Ptilogonys caudatus) on Keski-Amerikassa tavattava silkkitilhiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan isosilkkitilhi on noin 24 cm. Isosilkkitilhikoiraan selkä on väriltään harmaa ja päälaen töyhtö ja pää ovat keltaiset. Silmien ympärillä on keltaiset renkaat. Koiraan vatsa ja kyljet ovat kirkkaan keltaiset ja siivet sekä pitkä pyrstö mustat. Naaraan otsa on harmaampi kuin koiraan ja myös selkä on väriltään oliivinvihreämpi. Lennossa lajin tunnistaa pitkästä pyrstöstä ja aaltoilevasta lentotavastaan.
Levinneisyys ja elinympäristö

Isosilkkitilheä tavataan Costa Ricassa ja Panamassa. Linnun elinympäristöä ovat vuoristometsät, metsien reunamaat sekä yksittäisiä puita kasvavat vuoristokedot. Isosilkkitilhen elinympäristöt sijaitsevat yleensä yli 1 800 metrin korkeudella merenpinnasta.
Isosilkkitilhet liikkuvat pienissä parvissa. Lajin ravinto koostuu pääasiassa muun muassa mistelien, verenpisaroiden ja koisojen hedelmistä ja marjoista. Lintu voi syödä myös hyönteisiä, joita se pyydystää ilmasta.
Istuin Piedrajoen rannalla ja itkin

| Istuin Piedrajoen rannalla ja itkin> Na margem do rio Piedra eu sentei e chorei.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Paulo Coelho
Kieli:  portugali
Genre:  kaunokirjallisuus
Julkaistu:  1994
Suomennos
Kustantaja:  WSOY, Bazar
Julkaistu:  1997
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  220
ISBN:  951-910-700-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Istuin Piedrajoen rannalla ja itkin (alkuteos Na margem do rio Piedra eu sentei e chorei 1994) on Paulo Coelhon kirjoittama romaani. Kirjan on suomentanut Jarna Piippo, ja sen on julkaistu suomeksi ensimmäisen kerran vuonna 1997. Kirja on julkaistu Suomessa myös nimellä Piedrajoen rannalla istuin ja itkin.
Kirjan päähenkilönä on nuori nainen, Pilar, kirja kertoo siitä, kun hän kohtaa vanhan rakastettunsa. Pilar lähtee rakastettunsa kanssa matkalle Ranskaan. Ranskan Pyreneillä, pienessä kylässä he pohtivat elämän tarkoitusta ja miettivät omaa erikoista suhdettaan. Aluksi täynnä vaikeuksia, kun syytökset ja kauna nousevat vuosien jälkeen pintaan. Mutta Piedrajoen rannalla, Ranskan Pyreneiden pienessä kylässä, he pohtivat elämän suuria kysymyksiä ja tarkastelevat uudelleen omaa erikoista suhdettaan.
Isopurppuramedestäjä

| Isopurppuramedestäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Medestäjät Nectariniidae
Suku::  Kaunomedestäjät Cinnyris
Laji::  osea
Kaksiosainen nimi
 Cinnyris osea  (Bonaparte, 1856) 
Katso myös
   Isopurppuramedestäjä Wikispeciesissä   Isopurppuramedestäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isopurppuramedestäjä (Cinnyris osea) on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Tuntomerkit

Isopurppuramedestäjä on 11–12 cm pitkä. Sillä on musta nokka, joka on ohut, terävä ja alaspäin kaareva. Koiras on pesimäpuvussa joulukuusta heinäkuuhun kokomusta, mutta läheltä erottuu vaaleansinistä ja violetinmetallia hohtoa. Naaraan yläpuoli on harmaanruskea. Alapuoli on harmaanvalkoinen ja siinä erottuu heikkoa kellanvihreää sävyä. Siivet ovat selkää tummemmat. Koiras muistuttaa pesimäaikojen ulkopuolella naarasta, mutta joskus sillä voi olla yksittäisiä mustia höyheniä.
Isopurppuramedestäjän kutsuääniä ovat viheltävä ”viju”, nouseva, iloinen ”tvyit” sekä maiskuttava ”tsyt-tsyt-tsyt...”. Laulu on rätisevä trilli, jota edeltää muutama vihellys. Se kuulostaa kaukaa hieman mustaleppälinnun laululta.
Elinympäristö

Isopurppuramedestäjä pesii akaasiaa kasvavilla, kuivilla alueilla ja puistoissa, puutarhoissa sekä muissa paikoissa, joissa kasvaa kukkivia kasveja. Laji on paikkalintu tai lyhyiden matkojen vaeltaja.
Ravinto

Isopurppuramedestäjä käyttää ravinnokseen mettä ja hyönteisiä.
Isopuusirkku

| Isopuusirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Puusirkut Camarhynchus
Laji::  psittacula
Kaksiosainen nimi
 Camarhynchus psittacula  Gould, 1837 
Alalajit 
 C. p. affinis  C. p. habeli  C. p. psittacula 
Katso myös
   Isopuusirkku Wikispeciesissä   Isopuusirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isopuusirkku (Camarhynchus psittacula) on Galápagossaarilla elävä darwininsirkkuihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Isopuusirkku on suhteellisen suurikokoinen tangaralaji. Sen paino on noin 18 grammaa. Lajilla on suuri ja voimakas nokka, joka on tyven kohdalta paksu. Ylänokka kaartuu selvästi alaspäin. Molempien sukupuolten höyhenys on pääosin oliivinvihreä. Sukupuolet erottaa kuitenkin helposti, sillä koiraan pää, kaulus ja olkapäät ovat useiden sulkasatojen takia mustat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Isopuusirkku on kolmentoista muun darwininsirkun tavoin endeeminen laji Ecuadorin Galápagossaarilla. Se on kuitenkin levinnyt usealle saarelle. Sitä tavataan nykyään Isabelan, Fernandina, Santa Cruzin, Santiagon, Santa Fén, Floreanan, Marchenan ja Pintan saarilla. Aiemmin se eli myös Pinzónilla ja Rábidalla, mutta on nyt ilmeisesti hävinnyt niiltä. Levinneisyysalue kattaa noin 7 100 neliökilometriä. Se on paikoin harvinainen, mutta ei uhanalainen.
Isopuusirkun pääasiallista elinympäristöä ovat 300–700 metrin korkeudessa kasvavat kosteat, ainavihannat metsät. Sitä tavataan myös alankomailla, joilla valtakasveja ovat ajoittain lehtensä varistavat lehtipuut, pensaikot ja kaktukset.
Elintavat

Isopuusirkun pääravintoa ovat selkärangattomat, kuten hyönteiset ja niiden toukat. Isopuusirkku etsii niitä lehtien alta ja kuolleista oksista. Se murskaa saaliinsa vahvalla ja käyrällä nokallaan. Sille kelpaavat etenkin kuivalla kaudella myös hedelmät. Pesintäkausi on yleensä kuumana ja kosteana kautena, jolloin ravintoa on runsaiten. Isopuusirkut voivat muodostaa kumppaninsa kanssa elinikäisen parisiteen, mutta voivat myös vaihtaa puolisoaan tai lisääntyä useamman kumppanin kanssa samanaikaisesti. Pesivät pariskunnat pitävät hallussaan pientä reviiriä. Reviirilleen ne rakentavat pienen, kupolinmuotoisen pesän, jonka sivulla on sisäänpääsyreikä. Yhdessä poikueessa on tavallisesti noin kolme munaa, joita naaras hautoo noin 12 vuorokautta. Poikaset jättävät pesän noin kahden viikon kuluttua kuoriutumisesta. Pesässä olevat poikaset ja nuoret linnut voivat joutua niitä usein saalistavan suopöllön saaliiksi. Aikuisia yksilöitä saalistavat silloin tällöin myös galapagosinhiirihaukka ja galapagosinkyyryhaikara.
Lefká Óri

| Lefká Óri> Λευκά Όρη.Madáres (Μαδάρες) |
| --- | --- |
 Lefká Óri-vuoristoa.
Maantiede
Sijainti:  Chaniá, Kreeta, Kreikka
Koordinaatit:  35°17′33″N, 24°2′00″E
Korkein kohta
Nimi:  Páchnes
Korkeus meren-pinnan tasosta:  2 453 m
Koordinaatit:  35°17′29″N, 24°01′53″E
Lefká Óri (kreik. Λευκά Όρη, ”Valkoiset vuoret”) eli Madáres (kreik. Μαδάρες) on vuoristo Kreetan saarella Kreikassa. Sen korkein huippu on Páchnes, jonka korkeus on 2 453 metriä.
Maantiede

Lefká Óri -vuoristo sijaitsee Kreetan lounaisosassa Chanián ja Réthymnon alueyksiköiden alueella. Pääosa vuoristosta sijaitsee Sfakián kunnan alueella. Lefká Óri on alueen huomattavin luonnonmuodostelma ja hallitsee seudun maisemia. Vuoristo nousee jyrkästi Kreetan etelärannikosta 2 000 metrin korkeuteen noin kymmenen kilometrin matkalla. Lefká Óri on myös koko Kreetan laajin vuoristo.
Korkeudeltaan Lefká Óri on saaren toiseksi korkein vuoristo Ída- eli Psiloreítisvuoriston jälkeen. Vuoristo on saanut nimensä siitä, että sen kiviaines, kalkkikivi, on vaaleaa. Vuoret ovat myös lumihuippuiset talvisin ja pitkälle kevääseen.
Rannikolla vuoriston etelälaidalla sijaitsevat muun muassa kylät Palaióchora, Soúgia, Agía Rouméli, Loutró, Chóra Sfakíon ja Fragkokástello. Vuoristossa sijaitsevat muun muassa Omalós ja Askýfou. Vuoriston läpi pohjois-eteläsuunnassa kulkee vain kaksi tietä, joista toinen johtaa Omalókseen ja Samarián rotkolle ja toinen Askýfoksen tasangon läpi Chóra Sfakíoniin.
Maantiede > Vuorenhuiput

Lefká Óri -vuoristossa on yli 50 huippua, joiden korkeus ylittää 2 000 metriä. Näihin kuuluvat muun muassa:
| --- | --- |
 Páchnes (Πάχνες), 2 453 m  Trócharis (Τρόχαρης), 2 401 m  Mésa Sorós (Μέσα Σωρός), 2 397 m  Diplí Thodorí (Διπλή Θοδωρή), 2 377 m  Gavalá, (Γαβαλά), 2 350 m  Bournélos (Μπουρνέλος), 2 342 m  Svourichtí (Σβουριχτή), 2 337 m  Stérnes (Στέρνες), 2 335 m  Griás Sorós, (Γριάς Σωρός), 2 331 m  Thodorís (Θοδωρής), 2 320 m  Kátsouna (Κάτσουνα), 2 305 m:  Xerolímnia (Ξερολίμνια), 2 288 m  Agía Pnéfma (Αγία Πνεύμα), 2 254 m  Zourídia (Ζουρίδια), 2 250 m  Kentákia (Κεντάκια), 2 243 m  Éxo Tourlotí (Έξω Τουρλωτή), 2 240 m  Modáki (Μοδάκι), 2 224 m  Kástro (Κάστρο), 2 218 m  Kakóvoli (Κακόβολη), 2 214 m  Askyfiótikos Sorós (Ασκυφιώτικος Σωρός), 2 213 m  Melintaoú (Μελινταού), 2 133 m  Gkígkilos (Γκίγκιλος), 2 005 m
Maantiede > Ylätasangot ja rotkot

Lefká Óri -vuoriston ylätasangoista suurin ja tunnetuin on Omalóksen ylätasanko, joka sijaitsee vuoriston länsiosassa 1 100 metrin korkeudessa. Vuoriston itäosassa 730 metrin korkeudessa sijaitsee Askýfoun ylätasanko.
Vuoriston halkaisee noin 50 rotkoa. Ne ovat syntyneet, kun virtaava vesi on kovertanut uomiaan jyrkkärinteisten ja korkeiden vuorten kalkkikiveen. Tunnetuimmat rotkoista ovat Euroopan syvimpiin ja pisimpiin kuuluva, 17 kilometriä pitkä Samarián rotko, sekä Ímproksen rotko, Agía Eirínin rotko ja Arádainan rotko.
Maantiede > Eläimistö

Lefká Óri -vuoriston eläimistöön kuuluu esimerkiksi harvinainen kreetalainen villivuohi, Capra aegagrus creticus, jota paikalliset asukkaat kutsuvat nimellä kri-kri.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lefká Óri Wikimedia Commonsissa
Kreikan vuoret ja vuoristot
| --- | --- |
Korkeimmat vuoret (yli 2 000 m):   Ólympos  Smólikas  Vóras  Grámmos  Gkióna  Týmfi  Vardoúsia  Parnassós  Ída eli Psiloreítis  Páchnes  Kakardítsa  Taÿ́getos  Kyllíni  Aroánia  Varnoúntas  Tymfristós  Lákmos  Katarachiás  Vasilítsa  Falakró  Erýmanthos  Órvilos  Tringía  Doúsko  Piéria  Karáva  Tzéna  Lýgkos  Kakoplévri  Mavrovoúni  Pínovo  Oíti  Díkti  Avgó  Aféntis Christós  Vérno  Áskio  Kaliakoúda  Vérmio  Chatzí  Áthos  Bélles  Trapezítsa 
Vuoristot:   Ágrafa  Akarnaniká  Asteroúsia  Athamaniká  Bélles  Koúla  Kroússia  Lasíthi  Lefká Óri  Óri Kyparissías  Píndos  Rodópi  Thryptí 
Lefká Óri -vuoristoa Páchnekselta kohti itää nähtynä.
Lefká Óri -vuoristoa Kallérgista nähtynä.
Lefká Óri -vuoristoa Kreetan etelärannikolla Soúgian ja Loutrón välillä.
Lefká Óri -vuoristo.
Isotaskuravut

| Isotaskuravut |
| --- | --- |
 Isotaskurapu (Cancer pagurus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Äyriäiset Crustacea
Luokka::  Kuoriäyriäiset Malacostraca
Lahko::  Kymmenjalkaiset Decapoda
Heimo::  Isotaskuravut Cancridae  Latreille, 1802
Suvut
 Anatolikos  Cancer  Glebocarcinus  Metacarcinus  Platepistoma  Romaleon 
Katso myös
   Isotaskuravut Wikispeciesissä   Isotaskuravut Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Isotaskuravut (Cancridae) on kymmenjalkaisiin kuuluva äyriäisheimo. Heimon lajeja tavataan merivesistä.
Taksonomia ja anatomia

Isotaskuravut jaetaan 6 sukuun ja lajeja on yli 30. Ruumiinmuodoltaan heimon lajit ovat litteitä ja soikeahkoja tai kuusikulmaisia. Selkää suojaa kuori. Eturaajojen sakset ovat kookkaat ja tukevat.
Levinneisyys ja elintavat

Isotaskurapuja tavataan kaikista valtameristä, mutta erityisesti pohjoisen pallonpuoliskon lauhkeilta alueilta niin matalista kuin syvistäkin vesistä. Heimon lajien ravintoa ovat muun muassa simpukat, pienet äyriäiset, kalat, piikkinahkaiset ja putkimadot.
Isotiaisvanga

| Isotiaisvanga |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Vangat Vangidae
Suku::  Tiaisvangat Calicalicus
Laji::  rufocarpalis
Kaksiosainen nimi
 Calicalicus rufocarpalis  Goodman, Hawkins & Domergue, 1997 
Katso myös
   Isotiaisvanga Wikispeciesissä   Isotiaisvanga Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isotiaisvanga (Calicalicus rufocarpalis) on vangoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Madagaskarilta.
Koko ja ulkonäkö

Isotiaisvanga voi kasvaa 14–15 cm pitkäksi ja on ruumiinrakenteeltaan tukevahko. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Isotiaisvangakoiraan päälaki ja selkä ovat väriltään harmaat. Otsa, silmän takaosaan ulottuva silmäkulmajuova ja posket ovat valkoiset. Siipien olkapäät ovat väriltään punaruskeat ja siipisulat harmaat. Pitkä pyrstö on punaruskea. Isotiaisvangakoiraan kurkku ja rinnan yläosa ovat mustat ja rinnan alaosa ja vatsa ovat valkoiset. Naaraslintu on päästään ja slästään ruskea ja rinta on vaaleanpunertava ja vatsa vaalean ruskea.
Levinneisyys ja elinympäristö

Isotiaisvangaa tavataan Madagaskarin lounaisosasta. Lajin elinympäristöä ovat kuivat pensastiheiköt. Laji liikkuu tyypillisesti pieninä ryhminä. Isotiaisvangan ravintoa ovat hyönteiset kuten kovakuoriaiset ja heinäsirkat.
Isotiaisvanga luokitellaan vaarantuneeksi. Kannan kooksi arvioidaan 350–1 500 yksilöä. Suurin uhka on elinympäristön häviäminen kivihiilikaivosten ja laiduntavien vuohien vuoksi.
Isotorpedoahven

| Isotorpedoahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Torpedoahvenet Malacanthidae
Suku::  Lopholatilus
Laji::  chamaeleonticeps
Kaksiosainen nimi
 Lopholatilus chamaeleonticeps  Goode & Bean, 1879 
Katso myös
   Isotorpedoahven Wikispeciesissä   Isotorpedoahven Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Isotorpedoahven (Lopholatilus chamaeleonticeps) on torpedoahveniin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan uhanalaisena Atlantin länsiosissa.
Koko ja ulkonäkö

Isotorpedoahven kasvaa useimmiten 60–90 cm pitkäksi, mutta suurimmat yksilöt voivat olla 125 cm pitkiä. Koiraat ovat naaraita suurempia. Ruumiinmuodoltaan kala on nelikulmainen, pitkänomainen ja suuripäinen. Isotorpedoahvenen päälella on tunnusomainen lihasharjanne. Selkä- ja peräevät ovat pitkät ja pyrstöevä on kuunsirpinmuotoinen. Selästään laji on harmahtavan sininen ja vaalenee vatsaa kohden. Pää on vihertävä. Ruumiissa on pieniä keltaisia pilkkuja.>
Levinneisyys ja elintavat

Isotorpedoahventa tavataan Nova Scotiasta Meksikonlahdelle ja Venezuelasta Surinameen. Se liikkuu yksittäin hiekka- tai savipohjaisilla alueilla usein 100–200 metrin syvyydessä ja syvimmillään 520 metrin syvyydessä. Ne kaivavat usein käytäviä pohjaan. Isotorpedoahven ui pieninä parvina ja syö kaloja, äyriäisiä, nilviäisiä ja merimakkaroita. Lisääntymiskausi on maaliskuusta marraskuulle ja sen huiput ovat touko- ja syyskuussa.
Isotorpedoahven on merkittävä kaupallisen ja vapaa-ajankalastuksen kohde. Sitä myydään tuoreena tai pakastettuna. Ylikalatuksen vuoksi kanta on pienentynyt voimakkaasti ja luokitellaan erittäin uhanalaiseksi.
Israelin lippu

Israelin lippu.
Israelin lippu liehumassa.
Israelin lippu otettiin käyttöön Israelin kansallisena lippuna 28. lokakuuta 1948, viisi kuukautta maan itsenäisyysjulistuksen jälkeen. Lipun mittasuhteet ovat 8:11. Lipun keskellä on daavidintähti, jota oli käytetty juutalaisten eri lipuissa jo vuosisatojen ajan. Lipun sinivalkoisten raitojen kerrotaan tulevan tallitista, juutalaisesta rukousvaatteesta. Lipun sininen on määritelty ainoastaan tummaksi taivaansiniseksi. Lipun suunnitteli David Wolfsohn alun perin sionistiselle liikkeelle vuonna 1891, ja sionistit ottivat sen käyttöönsä ensimmäisessä sionistikongressissa vuonna 1897.