stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Frans Emil Sillanpää
Nobel-palkinto ja sotavuosien henkinen kriisi

Sillanpäätä oli jo pitkään pidetty varteenotettavana Nobel-ehdokkaana ja syksyllä 1939 hän voittikin Nobel-komitean äänestyksessä palkinnosta kilpailleet sveitsiläisen Hermann Hessen ja alankomaalaisen Johan Huizingan. Myöhemmin Sillanpää luovutti kultaisen Nobel-mitalinsa Suomessa sotaponnistelujen hyväksi järjestettyyn jalometallikeräykseen, mahdollisesti ruotsalaisen kirjallisuusnobelisti Selma Lagerlöfin esimerkin pakottamana.
Vastaanotettuaan palkinnon Tukholmassa joulukuussa 1939 Sillanpää jäi Ruotsiin ja keräsi siellä puhetilaisuuksilla rahaa talvisotaa käyvälle Suomelle. Jo lokakuussa 1939 hän oli julkaissut Suomen Kuvalehdessä ”Sillanpään marssilauluksi” kutsutun runon, koska hän toivoi sen säkeiden yhdistävän suomalaisia ja kohentavan kansan mielialaa. Siitä tulikin nopeasti järjestetyn sävellyskilpailun voittaneen Aimo Mustosen säveltämänä hyvin suosittu talvisotaa edeltävinä viikkoina ja sodan aikana. ”Sillanpään marssilaulu” edustaa Sillanpään tyypillistä kirjoitustyyliä, jossa yhdistyvät alun maisemakuvaus, viittaus karttaan sekä maanläheisyyden ja mullan ja vaiston varaan rakentuva hiukan mystinen yhteisyydentunne. Marssilaulua lauletaan ja soitetaan Puolustusvoimissa yhä, ja siinä on monien varusmiesten mielestä helposti opittavat sanat. Runokokoelmassa Suomen runotar (toim. Lehtonen 1945) Sillanpään sanotaan tehneen runon alun alkaen rohkaistakseen ensin ylimääräisiin harjoituksiin ja sieltä talvisotaan lähetettyä poikaansa.
Sillanpään pitkään jatkunut oleskelu Ruotsissa oli alkanut herättää arvostelua Suomessa, ja osin tämänkin takia hän palasi Suomeen vähän ennen talvisodan päättymistä 9. maaliskuuta 1940. Talvisotaa seurannut välirauhan aika johti Sillanpään elämän suurimpaan kriisiin. Sodanaikaiset paineet, avioero ja holtittomaksi riistäytynyt alkoholinkäyttö romahduttivat Sillanpään terveyden. Syksyllä 1940 hänet vietiin pakkohoitoon Kammion sairaalaan, jossa hän oli vuoteen 1943 saakka. Silloin hän pääsi asumaan tyttärensä Saara Kuitusen perheeseen, joskin holhouksen alaisena, ja vuonna 1944 Sillanpään ystävästä Kustaa Vilkunasta tuli hänen holhoojansa. Sillanpään raha-asiat järjestyivät kustantaja Otavan avulla niin, että hän saattoi viettää loppuelämänsä taloushuolista vapaana. Sota-ajan kriisit haittasivat Sillanpään kirjallista työtä niin, että häneltä ilmestyivät 1940-luvulla vain romaanit Elokuu 1941 ja Ihmiselon ihanuus ja kurjuus 1945, nekin osin viimeistelemättöminä. Molemmat teokset olivat kuvauksia pettymyksestä, uupumisesta ja alkoholismista.
1950-luvulta lähtien Sillanpää asui Helsingin Herttoniemessä tyttärensä omakotitalossa, mutta kesät hän vietti kotiseudullaan Hämeenkyrössä.
Taata Sillanpää > Joulusaarnat

Sodan jälkeen Sillanpää teki uuden tulemisen harmaapartaisena, kalottipäisenä Taatana. Hän alkoi esiintyä säännöllisesti radiossa lukemassa tekstejään, ja Taatan joulusaarnoista tuli vuodesta 1945 alkaen jokavuotinen rituaali aina hänen kuolemaansa saakka. Näissä radiopakinoissaan Taata keskittyi paljolti muistelemaan nostalgisesti lapsuusvuosiaan Hämeenkyrössä. Jo kesällä 1945 lähetetyssä radioreportaasissa Sillanpää kierteli kotiseudullaan toimittaja Unto Miettisen kanssa, ja sen aikana haastateltiin kirjailijan hämeenkyröläisiä tuttavia. Joulusaarnat sopivat Yleisradion uuden pääjohtajan Hella Wuolijoen ohjelmapoliittiseen linjaukseen, jonka mukaan kulttuuria oli tarjottava kaikille radionkuuntelijoille ja sen oli oltava korkeatasoista. Niiden ideoija oli radion teatteriosaston päällikkö Matti Kurjensaari. Joulusaarnojen valmistelu alkoi jo varhain syksyllä, jolloin Saara Kuitunen valikoi isänsä teoksista sopivia teemoja ja Taata muokkasi tekstit esityskuntoon yhdessä Heikki A. Reenpään ja Aarne Laurilan kanssa. Taata itse valmistautui esityksiin huolellisesti opetellen tauot, rytmitykset ja painotukset. Osaltaan Taatan muistelmat mäkitupalaisperheen vaatimattomasta joulunvietosta rohkaisivat raskaista sotavuosista toipuvia suomalaisia, ja monelle radionkuuntelijalle ne olivat ensimmäinen kosketus hänen kertomataiteeseensa. Taatan saapuminen Fabianinkadun Radiotaloon oli elämys hänelle itselleen ja mieliinjäävä tapaus radion henkilökunnalle. Vuosien mittaan joulusaarnoihin tuli toistoa, minkä Taata itsekin myönsi, mutta hän katsoi, ettei joulun sanoma toistoista kulu.
Sillanpään joulupakinat jakautuvat ennen sotavuosia tehtyihin ja sodan jälkeen tehtyihin pakinoihin. Varhaisemmassa vaiheessa syntyi tekstimuotoisia pakinoita eri lehtiin. Sodanjälkeiset joulusaarnat ovat radiolle tehtyjä, mutta pohjautuivat varhaisempiin pakinoihin. Usein joulupakinat koottiin avustajien voimin eri teksteistä ikään kuin palapelinä. Sillanpäällä oli erinomainen taito luoda teksteillään joulutunnelmaa, joka pohjautui entisajan joulujen muistelemiseen. Hän on myös vahvasti vaikuttanut siihen, minkälainen on suomalaisten mielestä ihannejoulu.
Taata Sillanpää > Muistelmat

Sillanpää julkaisi 1950-luvulla vielä kolme muistelmateosta: Poika eli elämäänsä 1953, Kerron ja kuvailen 1955 ja Päivä korkeimmillaan 1956. Nämä teokset perustuivat kuitenkin valtaosin Sillanpään ennen sotia kirjoittamaan materiaaliin. Poika eli elämäänsä -teos saavutti valtavan menestyksen ja siitä otettiin viisi painosta, ja Taatasta tuli kysytty vieras kirjakauppoihin ja kirjallisuusmatineoihin ympäri Suomea. Rafael Koskimies toimitti valikoiman Sillanpään novelleja nimellä Erään elämän satoa vuonna 1954, ja Aarne Laurila julkaisi vuonna 1960 teoksen Ajatelmia ja luonnehdintoja, johon hän oli poiminut mietelauseita Taatan tuotannosta. Suomen kielen tutkija Pertti Virtaranta nauhoitti Sillanpään puhetta kolmesti, ensin Hämeenkyrössä vuonna 1948, toisen kerran Harjavallassa kotiseutuyhdistys Harjulan Killan järjestämän kirjallisuusmatinean yhteydessä vuonna 1955 ja vielä kirjailijan kotona Helsingin Herttoniemessä vuonna 1960. Taatan 75-vuotispäivä syyskuussa 1963, jolloin hän otti onnittelijoita vastaan kotonaan, oli hänen viimeinen julkinen esiintymisensä. Lokakuussa 1963 Yhdysvaltain silloinen Helsingin-suurlähettiläs Carl Rowan toi edellisen vuoden Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajan, Suomessa vierailulla olleen John Steinbeckin Herttoniemeen tervehtimään Sillanpäätä.
Taata Sillanpää > Myllykolun museo

Hämeenkyrön museo- ja kotiseutuyhdistys osti Sillanpään lapsuudenkodin Myllykolun vuonna 1958 ja aloitti välittömästi sen kunnostamisen museoksi. Myllykolu avattiin yleisölle vuonna 1962 ja Taata ehti vielä itsekin käydä pyhiinvaellusmatkoilla tuotantonsa alkulähteillä. Pakollisena ohjelmanumerona kirjailijan saapuessa kotiseudulleen olikin siitä lähtien pysähtyminen Myllykoluun osoittavan tienviitan kohdalla, jossa Taata kysyi, mitä viitassa luki. Saatuaan vastaukseksi ”F. E. Sillanpään lapsuudenkoti” hän huudahti hämmästynyttä teeskennellen: ”Minä taidankin olla täällä jonkinmoinen merkkihenkilö!” Televisio kuvasi Taatan viimeiseksi jääneen käynnin Myllykolussa syyskesällä 1963, mutta hänen kirjoituksensa museon vieraskirjaan oli enää vain yhtä viivamaista lausetta, josta kukaan ei saanut selvää. Museon hoitaja joutui teippaamaan vieraskirjan sivut tältä kohdalta kiinni.
Taata Sillanpää > Kuolema

Toukokuun lopussa 1964 Sillanpää sai lievän keuhkokuumeen ja hänet vietiin hoidettavaksi sairaalaan, jossa hän näytti aluksi toipuvan. Sillanpää kuoli Mehiläisen sairaalassa Helsingissä 75-vuotiaana kesäkuun alussa 1964. Ruumiinsiunauksen Helsingin tuomiokirkossa toimitti piispa Eelis Gulin ja muistopuheen piti professori Rafael Koskimies, jonka Sillanpää oli määrännyt tähän tehtävään jo vuosia aiemmin. Sillanpää haudattiin Hämeenkyrön vanhalle hautausmaalle.
Kunnianosoituksia

Tampereen kaupunki nimesi Pyynikinrinteellä sijaitsevan Lyseokadun itäpään vuonna 1988 F. E. Sillanpään kaduksi kirjailijan syntymän 100-vuotisjuhlan kunniaksi. Kadun länsipäässä sijaitsee Tampereen lyseo, jonka oppilaana Sillanpää oli 1900-luvun alussa, joskin koulu toimi silloin eri paikassa Pyynikin kirkkopuiston vieressä.
16. syyskuuta 2008, jolloin tuli kuluneeksi 120 vuotta Sillanpään syntymästä, paljastettiin hänen muistolaattansa Helsingin Etu-Töölössä osoitteessa Fredrikinkatu 75. Tässä talossa Sillanpää asui perheineen saadessaan marraskuussa 1939 tiedon hänelle myönnetystä Nobelin kirjallisuuspalkinnosta. Muistomerkin suunnitteli ja kustansi F. E. Sillanpään Seura.
F. E. Sillanpään lukio Hämeenkyrössä on nimetty Sillanpään mukaan.
Teokset

Elämä ja aurinko, Kirja 1916, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1994
Ihmislapsia elämän saatossa, Kirja 1917
Hurskas kurjuus - päättynyt suomalainen elämäkerta, WSOY 1919, Otava 1988
Rakas isänmaani - kosketuksia raskaitten vuosien varrelta, WSOY 1919
Hiltu ja Ragnar - kertomus kahdesta ihmislapsesta, WSOY 1923, Otava 1981
Enkelten suojatit - lastuja lapsista ja heidän kohtaloistaan, WSOY 1923
Omistani ja omilleni, WSOY 1924
Vanhoja muistoja, (ei saanut julkaistua 1919) 1924. Työväenkalenteri XVII.
Maan tasalta - vaatimattomia tarinoita, WSOY 1924
Töllinmäki, WSOY 1925, Otava 1988
Rippi, Otava 1928
Kootut teokset I–III, WSOY 1928
Jokisen Petterin mieliteot, Länsi-Suomen osake-pankki 1928
Kiitos hetkistä, Herra...- erään minän nykyaikaista elämää, Otava 1930
Nuorena nukkunut eli vanhan sukupuun viimeinen vihanta, Otava 1931, Otava 1972
Miehen tie - Ahrolan talon oloista Paavon isännyyden vakiintuessa, Otava 1932, Otava 1962
Kootut teokset I–XII, Otava 1932–1950
Virran pohjalta - pakinoita ja novellintapaisia, Otava 1933
Ihmiset suviyössä – eepillinen sarja, Otava 1934, Otava 2000
Viidestoista - muistoja, kertomuksia, kuvauksia Otava 1936
Elokuu, Otava 1941, Otava 2008
Ihmiselon ihanuus ja kurjuus, Otava 1945, Otava 1962
Poika eli elämäänsä - muistelua, Otava 1953
Valitut teokset - johdannon kirjoittanut Rafael Koskimies, Otava 1954
Erään elämän satoa - novellituotannosta valikoinut Rafael Koskimies, Otava 1954
Kerron ja kuvailen, Otava 1954
Päivä korkeimmillaan - suhteita ihmisiin ja ihmisryhmiin, Otava 1956
Ajatelmia ja luonnehdintoja, toimittanut Aarne Laurila, Otava1960
Novellit I–II, toimittanut Aarne Laurila, Otava 1961
Valitut teokset - Miehen tie, Ihmiset suviyössä, Hiltu ja Ragnar, toimittanut Rafael Koskimies, Otava 1969
Piika ja muita kertomuksia, toimittanut Hannu Mäkelä, Otava 1978
Taatan joulupakinoita, Harkonmäki & Nissinen 1981
Taatan joulu, toimittanut Panu Rajala, Otava 1986
F. E. Sillanpään ajatuksia, toimittanut Aarne Laurila, Otava 1988
Kootut teokset 1–8, Esipuhe Aarne Laurila, selitykset Panu Rajala, kuvitus Ulla Rantanen, WSOY 1988–1991
Teokset > Kootut teokset

Sillanpään Kootut teokset julkaistiin kolmannen kerran 1988–1991. Niihin sisältyy myös Sillanpään lehdille kirjoittamia kertomuksia. Kannet ja kuvitukset on tehnyt taidemaalari Silja Rantanen. Ville Hänninen kirjoittaa, että koottujen teosten ulkoasussa on usein lahjakirjan tarpeista syntynyt pröystäilyn maku, mutta "tällaista ongelmaa ei ole F. E. Sillanpään – – Kootuissa teoksissa", joiden kiinnostavuus syntyy erityisesti Rantasen taiteesta. Kansikuvat ovat voimakkaita maalauksia, kuvituksena on lyijykynä- ja hiilipiirroksia.
Teokset > Sillanpään teosten pohjalta tehtyjä elokuvia

Nuorena nukkunut, ohjaus Teuvo Tulio. 1937
Miehen tie, ohjaus Nyrki Tapiovaara ja Hugo Hytönen.  1940
Ihmiset suviyössä, ohjaus Valentin Vaala. 1948
Poika eli kesäänsä, ohjaus Roland af Hällström. 1955 (perustuen romaaniin Elämä ja aurinko)
Elokuu, ohjaus Matti Kassila.  1956
Silja – nuorena nukkunut, ohjaus Jack Witikka. 1956
Ihmiselon ihanuus ja kurjuus, ohjaus Matti Kassila. 1988
Teokset > Sillanpään teosten pohjalta tehtyjä oopperoita

Hämeenkyrössä Myllykolun kesäteatterissa sai kantaesityksensä 2017 kirjailijan elämästä kertova Sillanpää-ooppera. Kesäksi 2023 samaan teatteriin on suunniteltu uuden Ihmiset suviyössä -nimisen oopperan kantaesitystä. Se perustuu F. E. Sillanpään samannimiseen romaaniin. Oopperan säveltää Paavo Korpijaakko ja libreton kirjoittaa Elina Snicker.
Kirjallisuutta

Hertzen, Anna von: F. E. Sillanpään Nobelin-palkinnon saanti ja Ruotsin-matka vv. 1939–40.  Hämeenlinna:  Nide Oy, 1955.
Koskela, Lasse: Katkotut sormet ja enkelten suru. Näkökulma F. E. Sillanpään tuotantoon.  Helsinki:  Otava, 1988.  ISBN 951-1-09932-9
Laurila, Aarne: F. E. Sillanpää vuosina 1888–1958. Otava 1958.
Laurila, Aarne: F. E. Sillanpään romaanitaide kirjailijan asenteiden ja kertojan aseman kannalta. Otava, 1979 ISBN 951-1-05347-7 Väitöskirja
Pohjanpää, Lauri: Muistojen saatto. WSOY, 1950.
Rajala, Panu: F. E. Sillanpää vuosina 1888–1923. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura (SKST 397). Helsinki 1983.
Rajala, Panu: Sillanpään Hämeenkyrö: Kulttuurikuvia kesämatkaajalle. 1986
Rajala, Panu: Siljan synty: F. E. Sillanpää vuosina 1923–1931.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura (SKST 486), 1988.  ISBN 951-717-521-3
Rajala, Panu: Korkea päivä ja ehtoo: F. E. Sillanpää vuosina 1931–1964.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura (SKST 595), 1993.  ISBN 951-717-779-8
Rajala, Panu: F. E. Sillanpää: Nobel-kirjailijan elämä 1888–1964.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2015.  ISBN 978-952-222-529-0
Sillanpää Suomen kirjallisuudessa. F. E. Sillanpään juhlakirja. Sillanpää-seura, 1989 ISBN 952-90-0096-0
Vaaskivi, Tatu: F. E. Sillanpää. Elämä ja teokset. Helsinki 1937.
Virtaranta, Pertti: F. E. Sillanpään puhetta. Otava, Helsinki 1967.
Edvard Sirkkunen

Edvard Sirkkunen (30. kesäkuuta 1893 Luumäki – 9. helmikuuta 1934) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa esikuntavääpelinä Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa.
Perhe ja opinnot

Hänen vanhempansa olivat torppari Malakias Sirkkunen ja Leena-Stiina Munne. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Vera Angeliga Tobbejin kanssa. Hän kävi kansakoulun ja Vaasan kauppakoulun.
Jääkärikausi

Sirkkunen työskenteli konttoristina ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 10. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Sirkkunen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin pataljoonan esikuntavääpeliksi 29. maaliskuuta 1918 ja joukkueenjohtajaksi 3. komppaniaan 12. huhtikuuta 1918alkaen. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella, Aittolahdessa, Lyykylässä, Mannikkalassa ja Talissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sirkkunen jäi sisällissodan jälkeen palvelukseen 3. Jääkärirykmenttiin, josta muodostettiin myöhemmin aluksi Savon jääkärirykmentti 3 ja sitten Uudenmaan rykmentti. Rykmentissä hän toimi nuorempana upseerina ja adjutanttina II pataljoonassa. Hän erosi armeijasta 31. maaliskuuta 1920 ja työskenteli sen jälkeen kirjanpitäjänä Lahden saha oy:ssä 30. syyskuuta 1922 saakka, jonka jälkeen hän harjoitti omaa puutavaraliikettä vuoden 1923 loppuun saakka. Myöhemmin hän työskenteli eri puutavaraliikkeiden palveluksessa ja itsellisenä yrittäjänä. Siviilitoimiensa ohella hän toimi myös suojeluskuntajärjestössä Lahdessa ja Helsingissä, joista hän Lahdessa toimi vuosina 1921-1924 suojeluskunnan komppanianpäällikkönä. Hänet on haudattu Malmin haurausmaahan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 8. elokuuta 1918  Vänrikki 29. marraskuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki. |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Sitriini

Sitriinikide
Hiottu sitriini
Sitriini on kvartsin muunnos. Sen väri vaihtelee kalpeankeltaisesta ruskeaan. Sitriinissä esiintyy rautaepäpuhtauksia, ja sitä on vain vähän luonnossa. Suurin osa kaupallisesta sitriinistä on itse asiassa keinotekoisesti lämpökäsiteltyä ametistia tai savukvartsia. Suurin luonnollisen sitriinin tuottaja on Brasilia ja suurin osa sen sitriinistä tuotetaan Rio Grande do Sulin osavaltiossa.lähde?
Muinoin sitriiniä kannettiin mukana suojaamassa käärmeiden myrkkyä ja pahoja ajatuksia vastaan.lähde?
Hiottua sitriiniä on silminnähtävästi lähes mahdotonta erottaa keltaisesta topaasista.lähde?
Sitriiniä kutsutaan myös nimillä Bahian topaasi, intialainen topaasi, kultatopaasi, kvartsitopaasi, Madeiran topaasi, Palmira-topaasi, Rio Granden topaasi, Salamancan topaasi, Serra-topaasi, skotlantilainen topaasi ja topaasikvartsi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sitriini Wikimedia Commonsissa
Gemstone: Sitriini (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Mineral galleries: Sitriini (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Mindat: Sitriini. (englanniksi)
Siuron linnavuori

| Siuron linnavuori |
| --- | --- |
 Siuron Linnavuoren muinaislinnan portti kuvattuna sisäpuolelta.
Sijainti
 Siuron linnavuori
Koordinaatit:  61.48654018°N, 23.34556475°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Nokia
Historia
Tyyppi:  Linnavuori
Aiheesta muualla
  Siuron linnavuori Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Siuron linnavuori sijaitsee Nokialla Siuronkosken yläpuolella, Jokisenveden itärannalla. Linnan alueella ovat useita satoja metrejä pitkät kivivallit ja linnanportin luona on jäännöksiä korkeammasta kivivallista ja tornista. Kivivallin päällä on ollut puuvarustus. Arkeologi Hj. Appelgrenin tutkimuksien mukaan linnassa on myös asuttu. Linnavuoren kylän puoleisella laidalla, vallien lähellä on ollut kaivanto eli ns. kravi. Siuron Linnavuoren aluetta on tutkittu arkeologisesti vuodesta 1882 alkaen, vuonna 1952 ja 2000-luvulla.
Linnavuoren kallioihin on louhittu sodan aikana Valtion Lentokonetehtaan Linnavuoren moottoritehtaan tiloja. Osa tehtaasta rakennettiin Linnavuoren viereen, ja tehtaan ympärille on kasvanut lentokoneteollisuuden työväen asuinalue, jota nimitetään Nokian Linnavuoreksi.
Siuron Linnavuoren pohjapiirros.
Sivullissuoja

Sivullissuoja tarkoittaa varallisuuteen liittyvän oikeuden haltijan suojaa sellaista henkilöä tai oikeushenkilöä vastaan, jonka kanssa oikeudenhaltija ei ole solminut sopimusta tai muuta vastaavaa oikeussuhdetta. Sivullissuoja jaetaan dynaamiseen ja staattiseen sivullissuojaan.
Dynaaminen sivullissuoja kuuluu oikeudellisen määräämisvallan eli kompetenssin yhteyteen.Oikeudenhaltija saa dynaamista sivullissuojaa, jos oikeusperuste sitoo myös sivullisia. Esimerkkinä tällaisesta on vaikkapa luovutuksensaajan suoja luovuttajan myöhempiä velkojia vastaan. Samasta suojasta on kyse, kun luovuttaja ei omista luovuttamaansa esinettä, ja esineen oikea omistaja vaatii sitä itselleen luovutuksensaajalta.
Staattinen sivullisusoja tarkoittaa viranomaismenettelyn avulla saatua suojaa oikeudenloukkauksia vastaan. Oikeutta loukkaavan tahon edellytetään tällöin käyttäytyvän saamansa käskyn tai kiellon mukaisesti. Suojaa hakevan on tehtävä aloite eli käynnistettävä viranomaismenettely, jossa oikeudenloukkaajalle määrätään sanktio. Staattisen sivullissuojan ilmentymiä ovat oikeustilan ennallistaminen, hallinnan palauttaminen, kielto jatkaa oikeudenloukkausta, rangaistus ja vahingonkorvausvelvollisuus.
Pentti Sivunen

Pentti Heikki Sivunen (s. 1951) toimi Ylöjärven kaupunginjohtajana 1995–2014, jolloin jäi eläkkeelle. Sitä ennen hän työskenteli 19 vuotta Seinäjoen kaupungilla.
Sivunen on koulutukseltaan valtiotieteen maisteri. Hänelle myönnettiin kaupunkineuvoksen arvonimi vuonna 2012. Vuonna 2015 Sivunen ryhtyi johtamaan sote-uudistukseen liittyvää Pirkanmaan tuottamisvastuualueen valmistelua.
Lugalbanda

Lugalbanda on tärkeä hahmo sumerilaisissa taruissa ja Lugalbandan eepoksen sankari. Eeposta kutsutaan joskus myös nimellä Lugalbanda ja Enmerkar. Lugalbanda oli sumerilaisen Urukin kuningas, ja Gilgameš-eepoksessa hänet mainitaan Gilgamešin isäksi.
Luettelo vaalikauden 1907–1908 kansanedustajista

Ensimmäinen eduskunta täysistunnossaan vapaapalokunnan talossa.
Tämä on luettelo vaalikauden 1907–1908 kansanedustajista eli ensimmäisistä kansanedustajista. Edustajat valittiin ensimmäisissä eduskuntavaaleissa vuonna 1907. Eduskunta oli vallassa valtiopäivät 1907 – 1908 I eli 22. toukokuuta 1907 alkaen aina 6. huhtikuuta 1908 asti, jolloin se hajotettiin. Avajaisistunto oli 25. toukokuuta 1907 Helsingin Vapaapalokunnan talon juhlasalissa osoitteessa Hakasalmenkatu 3 (nykyään Keskuskatu 3). Eduskunnasta toivottiin lehdistössä yhteiskunnan uudistajaa ja kansan yhdistäjää. Valitut 19 naiskansanedustajaa olivat maailman ensimmäiset naiset parlamentaarikkoina.
Eduskunnan puhemieheksi valittiin nuorsuomalaisten P. E. Svinhufvud, joka toimi tehtävässä aina vuoteen 1913 asti. Ensimmäiseksi varapuhemieheksi valittiin SDP:n Nils Robert af Ursin ja toiseksi Suomalaisen puolueen E. G. Palmén. Heidän kautensa kesti 23. toukokuuta 1907 – 31. heinäkuuta 1908. Ironisesti ensimmäisen yleisellä ja yhtäläisellä äänioikeudella valitun eduskunnan ensimmäinen puhemiehistö muodostui kolmesta aatelismiehestä, jotka kaikki olivat olleet edustajina säätyvaltiopäivien aatelissäädyssä.
Edustajat jakaantuivat puolueittain seuraavasti: Suomen Sosialidemokraattinen Puolue (SDP) 80 (miesten ja naisten osuus 71–9, naisia 11,25 %), Suomalainen puolue (Suom.) 59 (53–6, 10,17 %), Nuorsuomalainen Puolue (Nuor.) 26 (24–2, 7,69 %), Ruotsalainen kansanpuolue (RKP) 24 (23–1, 4,17 %), Suomen Maalaisväestön Liitto (SML, myöhemmin Maalaisliitto ja Keskusta) 9 (8–1, 11,11 %) ja Suomen Kristillisen Työväen Liitto (KTL) 2 (2–0, 0 %). Voimasuhteet vaihtuivat hieman, kun nuorsuomalaisten kanssa vaaliliitossa olleen itsenäisen Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalaisen Maalaisliiton Santeri Alkio siirtyi syyskuussa 1907 nuorsuomalaisten eduskuntaryhmästä Maalaisväestön Liittoon. Edustajista 19 oli naisia, jotka valittiin 62 naisehdokkaasta.
Vuonna 1907 eduskunnan keski-ikä oli 41 vuotta. Eduskunnan ikäpuhemies eli vanhin edustaja oli Iisakki Hoikka.
Vanhoillisten voimien noustua valtaan Venäjän duumassa pyrittiin Suomen ja Venäjän lainsäädäntöä yhtenäistämään. Keisari Nikolai II vuoden 1908 asetuksen mukaan Suomen senaatin (joka oli silloin Mechelinin senaatti) esitykset piti esitellä ensin ministerineuvostolle ja vasta sitten keisarille. Asetus aiheutti vastustusta ja välikysymyksiä, minkä johdosta keisari hajotti eduskunnan ja määräsi uudet vaalit. Hajotusmääräys luettiin täysistunnossa 6. huhtikuuta 1908.
Edustajapaikat vaalipiireittäin

| Nro | Vaalipiiri | Paikat |
| --- | --- | --- |
| 1. | Uudenmaan läänin vaalipiiri | 23 |
| 2. | Turun läänin eteläinen vaalipiiri | 17 |
| 3. | Turun läänin pohjoinen vaalipiiri | 17 |
| 4. | Hämeen läänin eteläinen vaalipiiri | 11 |
| 5. | Hämeen läänin pohjoinen vaalipiiri | 11 |
| 6. | Viipurin läänin läntinen vaalipiiri | 13 |
| 7. | Viipurin läänin itäinen vaalipiiri | 17 |
| 8. | Mikkelin läänin vaalipiiri | 14 |
| 9. | Kuopion läänin läntinen vaalipiiri | 13 |
| 10. | Kuopion läänin itäinen vaalipiiri | 11 |
| 11. | Vaasan läänin eteläinen vaalipiiri | 12 |
| 12. | Vaasan läänin pohjoinen vaalipiiri | 10 |
| 13. | Vaasan läänin itäinen vaalipiiri | 11 |
| 14. | Oulun läänin eteläinen vaalipiiri | 13 |
| 15. | Oulun läänin pohjoinen vaalipiiri | 6 |
| 16. | Lapin vaalipiiri | 1 |
Vaalipiirijaosta päätti senaatti 17.12.1906. Vaaleissa saattoi olla ehdolla useassa eri vaalipiirissä ja myös eri puolueissa. Edustajien luettelossa on Eduskunnan matrikkelissa mainittu vaalipiiri.
Aiheesta muualla

Riitta Siunala ja Eduskunnan matrikkelitoimikunta: Suomen kansanedustajat 1907. ISBN 978-951-53-2893-9 (nid.).  (Arkistoitu – Internet Archive)
Eduskunta: Eduskunnan kaikki asiakirjat 1907–1908.