stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kallisto (mytologia)

Jupiter ja Kallisto, François Boucher
Kallisto (m.kreik. Καλλιστώ, "kaunein") oli kreikkalaisessa mytologiassa Lykaonin tytär tai mahdollisesti Artemiin nymfi.
Hesiodoksen versio

Hera muutti Kalliston karhuksi rangaistukseksi tämän lemmenseikkailusta Zeuksen kanssa. Suhteesta syntyi Arkas, joka metsästäessään kohtasi tietämättään äitinsä ja yritti tappaa tämän. Tällöin Zeus asetti heidän molemmat taivaalle Ison karhun  ja Pienen karhun tähtikuvioiksi.
Hyginuksen versio

Kallisto liittyi Dianan seurueeseen, koska molemmat jakoivat intohimon metsästykseen. Kallisto tuli kuitenkin raskaaksi Zeukselle, joka vietteli Kalliston Artemiiksi tekeytyen.  Kallisto salasi peloissaan raskautensa Dianalta. Diana kuitenkin huomasi tämän odottavan lasta Kalliston peseytyessä virrassa, ja raivoissaan siitä, ettei Kallisto ollut säilyttänyt neitsyyttään, muutti tämän karhuksi. Tässä muodossa Kallisto synnytti Arkaksen.
Hyginus myös mainitsee, että jotkut väittävät Heran muuttaneen Kalliston karhuksi ja käskeneen Dianan tappaa tämän, jonka jälkeen Kallisto olisi asetettu tähdeksi taivaalle. Hän tosin mainitsee vielä toisen version, jossa itse Zeus muuttaa Kalliston karhuksi hämätäkseen vaimoaan Heraa lemmenseikkailultaan, mutta Heran huomatessa tämän ja käskiessä Dianan tappamaan karhun, Zeus asettaa Kalliston turvaan taivaalle. Heran raivostuessa tästä hän pyytää entistä hoitajaansa Tethystä, Okeanoksen puolisoa, olemaan ottamasta Kallistoa vastaan. Niinpä Kallisto (Iso karhu) ja Arkas (Pieni karhu) joutuvat kiertämään taivaalla omalla sirkumpolaarisella radallaan, kun taas muut tähdet saavat laskea horisonttiin meren syliin.
Turkka Kuusisto

Turkka Tuomas Kuusisto (s. 1979) on suomalainen yritysjohtaja. Hän on toiminut Posti Group Oyj:n toimitusjohtajana 6. helmikuuta 2020 lähtien. Kuusisto on koulutukseltaan diplomi-insinööri. Hänet nimitettiin Finnair Oyj:n toimitusjohtajaksi 11. tammikuuta 2024. Kuusisto aloittaa tehtävässä viimeistään 11. heinäkuuta.
Vuoden 2025 alusta lukien Turkka Kuusisto on toiminut Palvelualojen työnantajat Palta ry:n hallituksen puheenjohtajana.
Kuusisto kilpaili juniorina karatessa. Hänellä on musta vyö. Myös Kuusiston isä on Finnairin liikennelentäjä.
Kouvolan Teatteri

Kouvolan Teatteri on Kouvolassa toimiva ammattiteatteri.
Historia

Kouvolassa 1910-luvulla toimintansa aloittanut Kouvolan Työväennäyttämö ja vuonna 1928 perustettu Rautatieläisten Näyttelijät toimivat molemmat kerhonäyttämöinä ja sotien aikana työväenopiston piiri ylläpiti näyttämöharrastusta. Kouvola-Seura perusti teatterijaoston, joka suunnitteli amatööriteatterin luomista syksyllä 1949. Sen tarkoituksena oli saada useat paikkakunnalla toimineet näytelmäkerhot yhteistoimintaan. Jaosto sai harjoittelukäyttöönsä Kymen Lukon huoneiston ja vuonna 1950 perustettiin Kouvola-Seuran Näyttelijät. Meni kuitenkin pari vuotta ennen kuin näytelmiä pystyttiin esittämään johtuen heikosta taloudesta. Tilanne parani hieman Sulo Ahtisen tullessa teatterinjohtajaksi vuonna 1952.
Kouvola-Seuran Näyttelijät vaihtoivat nimensä muotoon Kouvolan Teatteri vuonna 1956 ja seuraavana vuonna kauppala alkoi antaa tukea sille. Varsinainen teatteri aloitti toimintansa vuonna 1960, kun Sivistys- ja urheilutalon laajennusosa valmistui. Teatterin rakentamisen mahdollisti vuoden 1958 tilinpäätöksen yhteydessä syntynyt säästö, josta osa tarkoitettiin teatteritaloa varten. Kouvolan Teatteri oli laitteistoltaan ja teatteriteknillisesti aikansa tasoa. Talon on suunnitellut Kouvolassa aikanaan laajalti vaikuttanut arkkitehti Eero A. Kajava.
Ammattiteatterin avajaisesityksenä 22. lokakuuta 1960 oli Walentin Chorellin "Ruoho" ja se sai kohtuulliset arvostelut niin paikallisissa kuin valtakunnallisissa lehdissä. Henkilökuntapulan takia teatteri ei pystynyt esittämään esimerkiksi suuria kansannäytelmiä toiveista huolimatta. Toinen näytäntökausi aloitettiin lähes kokonaan uudistetulla henkilökunnalla, kun teatteria kohtaan oli esitetty voimakastakin kritiikkiä muun muassa näytelmävalinnoista.
1980-luvulla teatterin johtokunta päätti, että teatterissa keskityttäisiin esittämään enimmäkseen kotimaista näytelmäkirjallisuutta ja suosittuja esityksiä olivat muun muassa "Masurkka", Iloinen leski" ja "Kouvola-kabaree". Vuonna 1985 näytelmä "Taisteleva Hella" jouduttiin poistamaan tekijänoikeuksien rikkomisen takia, koska näytelmässä esitettiin yksityistä kirjeenvaihtoa.
Lauri Väärän tultua teatterinjohtajaksi 1980-luvun lopulla alettiin teatterissa suosia musiikkiteoksia.
Kouvolan teatterin laaja remontti ja uudisrakentaminen alkaa kesällä 2025, 30 miljoonan euron budjetilla. Teatterin toiminta siirtyy väliaikaisesti Kuntotalon tiloihin helmikuussa 2027, jolloin aloitetaan vanhan rakennuksen purku.
Historia > Teatterinjohtajia

Martti Kainulainen (1963-1973)
Helge Herala (1973–1975)
Mikko Nousiainen (1975–)
Lauri Väärä 1988–1996
Historia > Entisiä näyttelijöitä ja ohjaajia

Jukka Blomqvist (1977–)
Paavo Halttunen (1961–)
Kalevi Honkanen (1963–)
Esko Hukkanen (1963–)
Airi Hyötyläinen
Salme Jyräs (1961–)
Jaakko Kallio (–1981)
Pekka Kekäläinen (–1981)
Martti Kuosmanen (1981–)
Ami Laiho (–1969)
Pekka Lepikkö (–1969)
Marja-Liisa Lintunen (myös ohjaaja, 1975–)
Ritva Loijas (–1969)
Pekka Lukka (1969–)
Pertti Maja
Aino Makkonen (1961–)
Säde Matikka-Nieminen (1961–)
Anna-Leena Mäki-Penttilä (1969–)
Veikko Nieminen (1961–)
Pirkko Nurmi (–1975)
Yrjö Parjanne (–1981)
Anja Päivärinta (1963–)
Paavo Roisko (1969–)
Ismo Saario
Vieno Saaristo (–1963)
Heikki Salminen (1981–)
Hannu Tyhtilä (myös ohjaaja, 1975–1977)
Valle Yritys (1981–)
Nykyaika

Nykyisin teatterin vakituiseen henkilökuntaan kuuluu hieman alle 40 henkilöä, joista 11 on näyttelijöitä. Lisäksi teatterilla on käytössään vierailevia näyttelijöitä ja iltahenkilökuntaa.
Teatterin suurella näyttämöllä on 353 paikkaa. Teatteritalossa toimii myös pienempi näyttämö eli klubi, jossa paikkoja on 100–120. Katsojia teatterissa on keskimäärin näytäntökaudella 40 000.
Teatterinjohtajana toimi vuodesta 2002 Henrik Timonen. Hän jäi eläkkeelle vuoden 2017 alussa, jolloin tehtävässä aloitti Tiina Luhtaniemi.
Aiheesta muualla

Teatterin kotisivut
Raimo Snellman

Raimo Snellman (s. 1949 Kuopio) on suomalainen kultaajamestari. Hän on tehnyt restaurointitöiden lisäksi yhteistyötä muun muassa tekstiilitaiteilijoiden ja kuvataiteilijoiden, kuten Pekka Jylhän kanssa Maaria Wirkkala ja Outi Pieski.
Koulutus

Snellman kävi lukion Kuopiossa, minkä jälkeen hän aloitti englannin opiskelu ensin Uumajassa ja sitten Walesissa. Opiskellessaan 1970- ja 1980-luvuilla Walesin yliopistossa hän kiersi vapaa-ajallaan huutokauppoja, gallerioita ja museioita. Nähtyään kullattuja huonekaluja esimerkiksi Sotheby’sin ja Christie’sin huutokaupoissa hän innostui niin paljon, että otti yhteyttä Suomen ainoaan kultaajamestariin Reino Savolaiseen. Hän kertoi, että alaa voisi opiskella Venäjällä. Snellman keskeytti opintonsa Isossa-Britanniassa ja otti yhteyttä Opetushallintoon ja ehdotti kultaaja-ammattitutkinnon perustamista. Ideasta innostuttiin, ja Suomessa alettiin suunnitella perustutkinnon sisältöä. Suomen kulttuurirahasto ja Alfred Kordelinin säätiö myönsivät Snellmanille apurahan kultaajaopintoihin. Saatuaan kutsun Pietarin Venäläisestä museosta (Russki muzei) Snellman sai opettajikseen tunnetun kultaajamestarin Petrovitš Slezinin ja hänen poikansa, kultaajamestari Viktor Slezinin, tutustui Venäjän hallinnon keskuksen Kremlin ja taidemuseo Eremitaašin esineiden kultaustekniikoihin. Erityisesti ikoni- ja rakennustaito-oppi tulivat hänelle tutuiksi. Hänen nelivuotinen opiskelunsa Venäjällä oli jaksoittaista: muutaman kuukauden jaksojen välissä hän oli kotona muutamia kuukausia.
Kultaajamestariksi Snellman valmistui vuonna 1994.
Ura

Snellman perusti yrityksensä Kultaus Oy Snellman marraskuussa 1984. Aluksi yritys valmisti taulujen kehyksiä. Hänen ensimmäinen suuri työnsä oli Ilomantsin ortodoksisen kirkon ikonostaasin konservointi ja ulkopuolisten ristien kultaus yhdessä pietarilaisen mestarinsa ja tämän vaimon ja pojan kanssa, jotka olivat myös kultaajamestareita.
Opetushallitus päätti, ettei Suomessa järjestetä koulumuotoista opiskelua, mutta kultaajakisällin ammattiin voi valmistua oppisopimuksella. Vuonna 1994 sveitsiläinen Michael Schinabeck otti ensimmäistä kertaa vastaan ensimmäiset suomalaisten kisällien ja mestarien tutkinnot. Kultaajamestarin pätevyyteen vaaditaan vähintään kolmen vuoden työskentely jonkin kultaajamestarin alaisuudessa ja yhteensä viiden vuoden työkokemus. Snellman valmistuttua kultaajanmestariksi vuonna 1994, hän alkoi itse kouluttaa kultaajaoppilaita 1990-luvulla. Hänellä oli kerrallaan yksi kultaajaoppilas, jota hän koulutti kolmen vuoden ajan. Yhteensä hänellä oli neljä oppilasta, joista kultaajamestariksi valmistui kolme. Snellmanin työtä esiteltiin 1990-luvulla Juhlamokka-mainoksessa.
Kultaus Oy Snellman muutti Kulttuurikeskus Sofiaan vuonna 2007. Keskus tarjosi hyvät puitteet kultauskurssien pitämiseen. Snellman järjesti työhuoneellaan koulutuksia esimerkiksi huonekaluentisöijille, ikonimaalareille, taiteilijoille ja harrastajille.
Valtion myöntämällä taiteilijaeläkkeelle Snellman jäi vuonna 2015, ja Kultaus Oy Snellmania alkoi johtaa Mikko Snellman. Raimo Snellman jatkoi työtä yrityksen parissa sen enemmistöosakkaana.
Lapin Tankavaarasta peräisin olevaa kultaa on käytetty  Hämeenlinnan ortodoksisen kirkon kattoristien sekä virolaisen Sindin kirkon ristin kultauksessa.
Ura > Tunnetuimpia töitä

Snellman on kunnostanut muun muassa:
toistakymmentä ikonostaasia Suomessa
Valtioneuvoston linnan fasadin Könnin kellon,
Valtioneuvoston linnan Tasavallan presidentin esittelysalin kalusteet,
Helsingin Hietaniemen hautausmaalla olevan J.V. Snellmanin hautamuistomerkin ja
Valtioneuvoston juhlahuoneiston peilien kehykset ja kullattuja kalusteita.
Esplanadin soittolavan lyyran
Hänen suurimpiin tilaustöihin kuuluvat myös:
Mauno Koiviston muistomerkin kultaus,
Uspenskin katedraalin kupolien kultausreseptin työstäminen ja
Helsingin kauppatorilla sijaitsevan Keisarinnankiven päällä olevan kaksipäisen kotkan kultaus.
Snellman on kullannut esimerkiksi Otto Karvosen, Maaria Wirkkalan, Pekka Jylhän, Kristiina Uusitalon ja Outi Pieskin taidetta. Yksityishenkilöt ovat tilanneet häneltä kultauksia esimrkiksi Harley Davidsonin tankkiin ja lokasuojiin ja vanhoihin työkaluihin.
Tunnustuksia

Vuonna 2002 Snellman voitti opetusministeriön järjestämän opetuksen laatukilpailun.
Vuonna 2015 Snellmanille myönnettiin valtion täysi taiteilijaeläke.
Vuonna 2024 Snellmanille myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun ansioristi
Yksityiselämä

Snellman on naimisissa, hänellä on kolme lasta ja lastenlapsia. Snellmanin kisällien joukossa on hänen sukulaispoikansa Mikko Snellman, joka johtaa nykyisin Kultaus Oy Snellmania.
Aiheesta muualla

Verkkosivu
Snellman Juhla-Mokan kädentaitajamainossarjassa
Snellmanin kultaama Keisarinnankiven kotka.
Tatra T72

| Tatra T72 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Tšekkoslovakia
Valmistaja:  Závody Tatra a.s., Kopřivnice
Valmistusvuodet:  1933–1935
Tuotantomäärä:  328 kappaletta
Suunnittelija:  Hans Ledwinka
Edeltäjä:  Tatra T26/30
Seuraaja:  Tatra T82
Mitat ja massat
Kantavuus:  kuorma-auto: 1 500 kg komentoauto: 900 kg
Omamassa:  1 300–1 400 kg
Akseliväli:  2 200+920 mm tai 2 900+920 mm
Moottori, voimansiirto ja alusta
Iskutilavuus:  1 911 cm³
Teho:  22 kW / 2650 1/min
Polttoaine:  bensiini
Kulutus:  18–20 l /100 km
Vetotapa:  6×4
Vaihteisto:  4+1 sekä kaksiportainen alennusvaihde
Jarrut:  hydraulisesti toimivat Lockheed-rumpujarrut
Tatra T72 oli tšekkoslovakialaisen Tatran valmistama auto, jota tehtiin pääasiassa Tšekkoslovakian asevoimien käyttöön. Samalle alustalle rakennettiin kevyitä, hyötykuormaltaan 1 500 kg maastokuorma-autoja sekä kantavuudeltaan 900 kg komentoautoja, joista oli kaksi eri pituista versiota.
Auton kehitystyö aloitettiin, kun Tšekkoslovakian sota- ja ilmailutekniikan instituutti (VTLÚ) esitti suosituksia mallin T26/30 parantamiseksi. Työn tuloksena syntyi tehokkaampi moottori malliltaan T52. Uudelleen suunnitellun kuorma-auton malliksi tuli T72. Auto esiteltiin vuonna 1933 Lontoossa Olympia Motor Show’ssa yhdessä T75 Fitzmauricen kanssa.
Teknisiä tietoja

Autossa oli nelisylinterinen, ilmajäähdytteinen bokserimoottori joka oli asennettu eteen. Polttoaineensyötöstä vastasi Zenith 30T, U30 tai Solex 30 BFVC -kaasutin. Moottorin takana oli nelilevyinen kuiva kytkin, josta voima siirtyi nelivaihteisen vaihteiston kautta kardaaniakselille, joka kulki auton keskusputkirungon sisällä. Kaksiportainen alennusvaihde sijaitsi taka-akselien välillä. Etuakseli oli jäykkä ja taka-akseli oli varustettu heilurityyppisellä erillisjousituksella.
Etuakseli oli jousitettu yhdellä poikittaisella, puolielliptisellä lehtijousella joka on tuettu moottorin alle. Takana oli kaksi pitkittäistä, puolielliptistä lehtijousta ja kallistuksenvakaimet. Lehtijouset toimivat samalla telin keinuvipuina. Joka pyörällä oli käyttöjarruina hydraulisesti toimivat rumpujarrut. Seisontajarru toimi mekaanisesti ja vaikutti jokaiselle neljälle takapyörälle.
Auton huippunopeus oli 60–70 km/h. Rakenteensa ansiosta T72:n maasto-ominaisuudet olivat erinomaiset muihin aikalaisiinsa nähden.
Armeijan kuorma-autot

T72 oli eräs ensimmäisistä ajoneuvoista jotka olivat mukana Tšekkoslovakian tykistön motorisoinnissa. Autoa käytettiin kevyisiin kuljetuksiin, puhelinautona ja konekiväärin kuljetukseen. Lukumäärältään suurin armeijalle toimitetuista autoista oli 1,5-tonninen versio, joita myytiin 100 kappaletta vuoden 1935 alkupuoliskolla. Niitä käytettiin noin 1 500–2 000 kg:n painoisten kuormien, pääasiallisesti ammusten, nopeisiin kuljetuksiin motorisoidulle tykistölle.
Puhelinautoja kutsuttiin nimellä Telefonníc automobilů vz.30 (Puhelinauto vz.30). Rakenne perustui vuodelta 1929 olevaan vastaavaan T26/30-malliin. Auton lavan alle oli rakennettu säilytystilat puhelinlaitteistoja varten. Ensimmäiset neljä puhelinautoa toimitettiin 1933. Armeija teki kesäkuussa 1934 jälleen uuden tilauksen, joka sisälsi muun muassa 48 puhelinautoa vz.30. Autot toimitettiin helmikuuhun 1935 mennessä.
Konekiväärien kuljetuksiin toimitettiin 23 ajoneuvoa elokuussa 1934. Autot olivat polkupyöräpataljoonien käytössä ja niillä kuljetettiin raskaita konekivääreitä vz.24 jalustoineen ja ammuksineen.
Armeijan komentoautot

Komentoautomalli vastasi korinsa ja ulkonäkönsä puolesta pitkälti edeltäjäänsä, T26/30:ä. Samoin armeijan käyttämä tunnus Velitelský automobil vz.30 (Komentoauto vz.30) säilyi muuttumattomana. Komentoautosta oli kaksi muunnelmaa eri pituisilla rungoilla. Pitkä malli oli nimeltään Break ja se oli suunniteltu paremmin soveltuvaksi huoltotehtäviin. Molempia malleja käytettiin tykistörykmenttien komentajien kuljettamiseen.
Komentoauto oli avomallinen. Siinä oli irrotettava tekonahkainen kuomu, jossa oli selluloidiset sivuikkunat jotka sai tarvittaessa peitettyä öljykankaisin suojuksin. Kuljettajan vieressä oli paikka yhdelle matkustajalle. Takana oli neljä istumapaikkaa, joista kaksi sai käännettyä sivuun. Takapäässä oli erillinen, kannellinen tavaratila. Auton varustukseen kuului suuntausvälineistö, kylkeen kiinnitetyt kaksi kolmijalkaa sekä viisi merkkikeppiä. Tavarasäiliön takapuolella oli paikat kahdelle varapyörälle. Break-mallissa takaistuimina oli kaksi toisiaan vastakkain asetettua penkkiä, jotka olivat auton sivuilla. Varapyörät oli siirretty auton kylkiin ovien takapuolelle.
Armeijan ensimmäiseen tilaukseen sisältyi kuusi komentoauton koria jotka asennettiin armeijan hallussa jo ennestään olleiden T26/30:ien alustoille. Tämän lisäksi tilattiin 44 täydellistä komentoautoa, joista lyhytrunkoiset 30 kappaletta toimitettiin vuoden 1935 alussa ja Break-mallit, joita oli 14 kappaletta, vuonna 1934.
Panssariauto vz.30

1930-luvun aikana Tatra suunnitteli T72:n alustalle panssaroidulla korilla varustetun ajoneuvon nimeltä OA vz.30. Panssaroinnin vahvuus vaihteli 3–6 mm välillä ja ajoneuvon massa oli 2 780 kg. Aseistuksena oli kolme ZB vz.26-pikakivääriä. Vaunuja valmistettiin 51 kappaletta.
Muut käyttökohteet

Tatra T72:n kestävyyttä ja maastokelpoisuutta sekä ilmajäähdytetyn moottorin etuja kierrettiin esittelemässä ympäri maailmaa matkailuautoksi muutetulla T72:lla. Autolla käytiin muun muassa Australiassa ja Japanissa.
Ranskalainen Lorraine-Dietrich valmisti T72:a lisenssillä. Autoja valmistui yli 200 kappaletta Ranskan asevoimien jalkaväen, ratsuväen ja ilmavoimien tiedustelu- sekä viestikäyttöön. Tämän lisäksi valmistettiin ambulanssin ja pioneeriajoneuvon prototyypit. Ranskalaisissa autoissa tunnusomainen piirre oli kaksi keulan eteen asetettua apupyörää.
T72 herätti kiinnostusta myös Sveitsin asevoimissa, joka osti erän alustoja, joiden päälle sveitsiläiset yritykset rakensivat korit. Vuonna 1935 erä Break-malleja myytiin Kiinaan. Tammikuussa 1938 auto esiteltiin Romanian puolustusministeriölle, mutta vientiponnistelut eivät tuottaneet tulosta.
Matkailuautoksi muunnettu Tatra T72.
Kultainen omena

Kultainen omena on kreikkalaisessa mytologiassa toistuva teema, joka esiintyy kolmessa eri tarinassa.
Atalante

Atalante, joka oli hyvä metsästäjä ja nopea juoksija, oli pyytänyt isältään, ettei hänen tarvitsisi mennä naimisiin kenenkään kanssa. Koska kuitenkin niin monet olivat pyytäneet hänen kättänsä, hänen isänsä järjesti kosijat Atalanten kanssa juoksukilpailuun. Kosija juoksisi karkuun ja Atalante ajaisi tätä takaa aseen kanssa. Jos Atalante saisi kosijan kiinni ennen asettua rajaa, hän surmaisi tämän, mutta jos kosija ehtisi rajan yli, hän saisi Atalanten omakseen. Hän ehti tappaa useita sulhasehdokkaita. Lopulta Hippomenes voitti tämän Artemiin avulla. Jumalatar antoi hänelle kolme kultaista omenaa, jotka tämä neuvoi heittämään yksi kerrallaan kilpailun aikana. Näin Hippomenes tekikin, ja Atalante menetti aikaa ihaillessaan omenia sen verran, että Hippomenes voitti kilpailun ja sai tämän vaimokseen. Tarinalla on onneton loppu Hippomeneen unohdettua kiittää Artemista, jonka avulla hän oli kilpailun voittanut. Hänen ollessa uhraamassa Zeukselle, Artemis vihoissaan langetti parille vastustamattoman intohimon toisiaan kohtaan. Heidän maattua toistensa kanssa temppelissä puolestaan suututti Zeuksen, jolloin hän muutti rakastavaiset leijoniksi.
Hesperidien omena

Hesperidien puutarha oli Heran puutarha lännessä, jossa kasvoi joko yksittäinen puu tai lehto puita, joissa kuolemattomuuden antavia kultaisia omenoita kasvoi. Omenapuut oli istutettu hedelmistä, joita oli kasvanut Gaian Zeukselle ja Heralle häälahjaksi antamasta oksasta. Hesperidien tehtäväksi oli annettu puutarhan huolenpito, mutta kun nämä ajoittain poimivat hedelmiä itsekin, asetti Hera epäluuloisena myös Ladonin, satapäisen lohikäärmeen, joka ei koskaan nukkunut, vahtimaan puutarhaa.
Herakleen yhdestoista urotyö oli varastaa kultainen omena tästä puutarhasta.
Pariksen tuomio

Eris, epäsovun jumala, oli jätetty kutsumatta Peleuksen ja Thetiin häihin, josta raivostuneena hän saapui kuitenkin paikalle ja heitti osallistujen keskelle kultaisen omenan, johon oli kaiverrettu sana "Kauneimmalle". Vaateensa omenaan esittivät Hera, Pallas Athene ja Afrodite, ja Zeus asetti Troijan prinssi Pariksen päättämään, kenelle omena kuuluisi. Pariksen tuomio oli antaa omena Afroditelle, joka tarjosi tälle maailman kauneimman naisen, Helenan rakkautta palkkioksi häntä suosivasta ratkaisusta. Tämän päätöksen seurauksena sai alkunsa Troijan sota Helenan jättäessä aiemman aviomiehensä.
Pukinmäki

| Pukinmäki> Bocksbacka |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Pukinmäki korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Koillinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  37
Pinta-ala:  1,91 km² 
Väkiluku:  8 573 (2019)
Väestötiheys:  4488 as./km²
Postinumero(t):  00720
Lähialueet:  Patola, Itä-Pakila, Tuomarinkartano, Tapaninvainio, Ylä-Malmi, Ala-Malmi, Pihlajamäki, Pihlajisto, Veräjälaakso
Pukinmäki (ruots. Bocksbacka) on kaupunginosa n:o 37 Koillis-Helsingissä. Peruspiirijaossa sama Pukinmäen alue on numero 502.
Pukinmäki rajoittuu lounaasta ja lännestä Vantaanjokeen. Pohjoisessa ja koillisessa raja kulkee Pukinmäenkaarta pitkin. Idässä kaupunginosaa rajaa päärata Kehä I:een (Seppämestarintie) saakka. Kehä I:n eteläpuolella raja kulkee Savelanpuiston länsiosissa Vantaanjokeen saakka. Radan eteläpuolella sijaitseva Savela kuuluu Pukinmäkeen.
Pukinmäen rautatieasema on yksi pääkaupunkiseudun lähiliikenteen asemista. Asemalla pysähtyvät junat tunnuksilla I, K, P ja T. Asema on siitä poikkeuksellinen, että se sijaitsee suuren liikenneväylän eli Kehä I:n päällä ja siltä on lyhyet vaihtoyhteydet tietä kulkeviin busseihin (54, 61, 69, 553, 554, 603). Asemanseudun alueen käyttöä kehitetään. Samalla pyritään parantamaan Pukinmäen keskustan viihtyvyyttä ja turvallisuutta.
Kaupunginosan ja lähistön ulkoilualueista laajimpia ovat Pukinmäen rantapuisto Vantaanjoen äärellä, Sinimetsä, Savelanpuisto ja Pukinmäen urheilupuisto. Pukinmäessä sijaitsevia kouluja ovat muun muassa Pukinmäenkaaren peruskoulu ja Helsingin kristillinen koulu.
Historiaa

Pukinmäki-nimi on suomennos nimestä Boxbacka. Alun perin Boxbacka tarkoitti kylän suurinta ja eräinä aikoina myös ainoaa taloa, Boxbackan rälssitilaa. Tilan aateliset asukkaat tunnettiin nimellä Bock. Arvellaan, että kantasanaa bock eli pukki olisi käytetty henkilön liikanimenä. Toisaalta sillä olisi voitu tarkoittaa palvonnan kohteena ollutta pukkia. Boxbackan rälssitila kuului Bockin suvulle vuodesta 1435 lähtien 1700-luvun alkuun saakka, kunnes se päätyi köyhtyneeltä aatelissuvulta vuonna 1710 tullitarkastaja Petter Wetterille.
Pukinmäen kartanon 1800-luvun lopussa rakennettu nykyinen päärakennus sijaitsee Pukinmäen aseman tuntumassa junaradan pohjoispuolella osoitteessa Rälssintie 15. Kartano oli vuoteen 1907 saakka yksityisten omistuksessa, sen jälkeen omistajana oli Boxbacka Aktiebolag, ja vuonna 1917 kartanon osti Helsingin kaupunki.
Pukinmäki oli aiemman Helsingin pitäjän vanhimpia kyliä. 1910-luvulla kaavoitettiin Pukinmäen aseman tuntumaan omakotialue. Pukinmäestä tuli taajaväkinen yhdyskunta vuonna 1915. Alue liitettiin Helsinkiin vuonna 1946 osana Helsingin suurta alueliitosta. Joitain kerrostaloja alueelle nousi jo 1960-luvulla. Suurelta osaltaan alueen nykyinen rakennuskanta on 1970- ja 1980-luvuilta, jolloin vanhan pientaloalueen paikalle rakennettiin kerrostaloja. Myös radan eteläpuolinen, Vantaanjokeen rajoittuva Savelan alue on vanha pientaloalue, mutta nykyisin sekin on suurelta osaltaan muutettu kerrostaloalueeksi.
1990-luvulla syntyi ennestään rakentamattomalle alueelle rautatien ja Kehä I:n väliin noin tuhannen asukkaan ns. Pukinmäen kolmio asuin- ja toimitilarakennuksineen.selvennä
Aikaisempi Erottajantie (ruots. Skillnadsvägen) nimettiin vuonna 1968 Erkki Melartinin tieksi. Säveltäjä Erkki Melartin asui aikoinaan tien varrella omistamassaan huvilassa. Samana vuonna muutettiin myös aiemman Kuusikkotien (ruots. Granvägen) nimi Mikael Soinisen tieksi sen varrella asuneen koulumies Mikael Soinisen mukaan.
Palvelut

Kaupat ja kioskit:
Alepa
K-Market Pukinmäki
K-Market Savela
S-Market Pukinmäki.
Ravintolat ja pubit:
Puksu Room, Ravintola Station ja Ravintola Lokal Food & Bar, jonka paikalla aiemmin ollut ravintola Green Star paloi vuonna 2010. Hesburger ja McDonald’s löytyvät myös Pukinmäestä.
Yhdistykset ja järjestöt:
Pukinmäki-Seura
SPR Pukinmäki
Pukinmäen VPK
Mannerheimin Lastensuojeluliitto Pukinmäki-Savela
Pukinmäen Kisa
Muut palvelut:
Apteekki, Nuorisotalo, Pukinmäen peruskoulu, kirjasto, Helsingin kristillinen koulu, Pukinmäen fysiopalvelu, Pukinmäen taidekoulut, Kauneushoitola Beautyzone, Hyvän Treenin Autokoulu, Kampaamo Salon Pörrö, Parturi-kampaamo Pellawa, Verkkokauppa Jopatuu.
Shell Helmisimpukka Pukinmäki on auki 24h osoitteessa Ratavallintie 1.
Päihdeongelmaisille ja muille asunnottomille miehille tarkoitettu Pukinmäen tukikoti sijaitsee osoitteessa Sunilantie 2.