Philip K. Dick
Tuotanto

Dickin romaaneissa ja novelleissa kuvataan usein illusorisiin ympäristöihin vangittujen hahmojen psykologisia kamppailuja. Hänen teostensa keskeisiä teemoja ovat väärennökset, keinoihmiset ja valheellinen todellisuus. Useat hänen kuvaamansa maailmat voidaan ymmärtää Jumalan tai Jumalan korvikkeiden luomiksi keinotodellisuuksiksi. Dickiä kiinnostivat myös messiaaniset hahmot, joita esiintyy useissa kirjoissa. Jane-sisar sekä Dickin vanhemmat toimivat esikuvina monille Dickin kirjojen hahmoille. Erityisesti Janen kuolema – ja Philipin traumaattinen eron tunne, joka on yleinen kokemus monille sisaruksensa menettäneille kaksosille – vaikutti osaltaan niihin dualistisiin dilemmoihin, jotka ovat hallitseva teema Dickin teoksissa. Dickin kirjoille olivat tyypillisiä dualistiset ongelmat: todellinen ja väärennös, ihminen ja androidi. Painostavasta kahtiajakautuneisuudesta nousi esiin kaksi suurta kysymystä, jotka Olivat Dickille keskeistä kirjoittamisessa: Mikä on todellista ja mikä on inhimillistä?
Dickin ensimmäinen julkaistu romaani oli Solar Lottery (1955). Se edustaa 1950-luvun alulle tavallista lajityyppiä, jossa tulevaisuuden yhteiskunta on jollain tapaa kieroutunut. Tässä tapauksessa syynä ovat arpajaiset, jotka ohjaavat ihmisten sosiaalisia mahdollisuuksia. Romaanissa asetetaan vastakkain poliittiset juonittelut ja eräänlaisen messiaan seuraajien ihanteellisuus. Myös Dickin seuraavassa romaanissa Maailma jonka Jones teki (1956) esiintyy messiashahmo.
Kirjoitettuaan vielä tieteisromaanin The Man Who Japed, Dick yritti päästä valtavirtaromaanien markkinoille, joskin heikolla menestyksellä. Hän kirjoitti muun muassa teokset Voices from the Street, Mary and the Giant ja The Broken Bubble. Ne eivät nousseet Dickin tieteisromaanien tasolle. Poikkeuksena oli romaani Confessions of a Crap Artist julkaistiin myöhemmin Dickin elinaikana.
Tieteisromaani On aika sijoiltaan (1959) oli Dickin uran käännekohta, ja siinä nousevat esiin häntä jatkossa askarruttavat aiheet. Romaanin päähenkilö Ragle Gumm asuu eläintarhan kaltaisessa pienoisuniversumissa. Sodan runtelema yhteiskunta on luonut maailman yksin Gummia varten, jotta se voisi käyttää hyväksi hänen ennustajan lahjojaan.
Dickin tunnetuimmassa romaanissa, Hugo-palkitussa Oraakkelin kirjassa (1962), hahmot elävät vaihtoehtohistoriassa, jossa liittoutuneet ovat hävinneet toisen maailmansodan. Yksi päähenkilöistä saa lopulta kuulla, että on olemassa rinnakkaistodellisuus, jossa liittoutuneet voittivat. Romaania leimaa kaikenkattava epävarmuus siitä, mikä on lopulta todellista.
Oraakkelin kirjan jälkeen Dick kirjoitti kolme muuta tuotantonsa keskeistä kirjaa: Mars on meidän (1964), Tohtori Veriraha (1965) ja Palmer Eldritch: Kolmesti merkitty mies (1964). Palmer Eldritch: Kolmesti merkitty mies on Dickin aiempia romaaneja äärimmäisempi ja rosoisempi. Hallusinogeenisen huumeen välittäjät tekevät elämän siedettäväksi Marsin siirtolaisille. Pian he kuitenkin kohtaavat ankaran vastustajan, pahaenteisen Eldritchin, jonka kehittämä huume Chew-Z luo aivan uuden todellisuuden. Dickiltä julkaistiin samoihin aikoihin myös useita muita teoksia, jotka hän oli alun perin kirjoittanut jo aiemmin. Näitä olivat muun muassa Rakennamme sinut (1972), The Game-Players of Titan (1963), Simulantit (1964), The Zap Gun (1967) ja The Unteleported Man (1966).
Romaanissaan Uneksivatko androidit sähkölampaista? (1968) Dick käsitteli jälleen aidon ja kopion hämärtyviä rajoja. Tarina sijoittuu sodanjälkeiseen autioituneeseen maailmaan, jossa synteettisiä eläimiä myydään helpottamaan ihmisten kokemaa syyllisyyttä eläinten sukupuutosta. Päähenkilö on Rick Deckard, joka toimii Marsista laittomasti tuotujen androidien metsästäjänä. Deckardin usko todellisuuteen alkaa vähitellen horjua. Hän tajuaa, että televisiossa esiintyvä messiashahmo nimeltään Mercer saattaakin olla androidi ja että Deckardille näytetyt rappion maisemat voivat vain heijastaa hänen omaa mielentilaansa. Kirjasta tuli laajasti tunnettu vasta Ridley Scottin siihen pohjautuvan Blade Runner (1982) -elokuvan myötä.
Vuonna 1969 julkaistussa romaanissa Ubik joukko onnettomuudessa kuolleita ihmisiä luo subjektiivisen maailman, mutta heidät palautetaan eräänlaiseen tietoisuuteen säilöntälaitteessa. On epäselvää, mikä kirjassa on totta ja mikä ei. Anna kyynelten tulla, pyysi poliisi (1974) sai John W. Campbellin muistopalkinnon. Se kertoo televisiotähdestä, joka herää eräänä päivänä toisesta todellisuudesta, jossa hän on täysin tuntematon, vailla henkilöllisyyttä.
Dickin elämän loppupuolta hallitsivat metafyysiset ja teologiset pohdinnat. Ruukunkorjaaja (1969) uppoutuu kysymyksiin predestinaatiosta sekä pimeyden ja valon dualistisesta taistelusta. Luhistuvan maailman painostavuus on esillä voimakkaana romaanissa Maze of Death. Vuonna 1970 julkaistua uskonnollissävytteistä romaania on kuvailtu Dickin hienoimmaksi yksittäiseksi teokseksi.
1970-luvulla Dickin yksityiselämässä vuorottelivat vainoharhaisuuden ja selväjärkisyyden jaksot, jotka huipentuivat maaliskuussa 1974 tapahtuneeseen uskonnolliseen kokemukseen. Hän yritti tulkita ja ymmärtää tapahtumaa koko loppuelämänsä ajan. Tätä aihepiiriä käsitellään myös Dickin julkaistuissa kirjeissä. Dickin viimeisten vuosien pääteos on Valis (1981). Se on Dickin analyysi kahtia jakautuneesta minuudestaan – romaani kahdesta päähenkilöstä, miehestä, joka on hullu, ja miehestä, joka ei ole hullu. Valis kuvastaa Dickin kiinnostusta psykologi Julian Jaynesin esittämää kaksikamarisen mielen hypoteesia kohtaan.
Kun Dick kuoli vuonna 1982, häntä ei juurikaan tunnettu tieteiskirjallisuuden ulkopuolella. 2000-luvulla häntä on kuitenkin alettu laajalti pitää Franz Kafkan ja Thomas Pynchonin kaltaisena vainoharhaisen kaunokirjallisuuden mestarina. Dickin teokset voidaan ehdottomasti luokitella tieteiskirjallisuudeksi, mutta hän ei monien lajityypin kirjailijoiden tavoin keskittynyt futuristiseen teknologiaan, vaan pikemminkin siihen miten teknologian muovaama – usein dystooppinen – ympäristö ja yhteiskunta vaikuttavat henkilöhahmoihin.