Jäätikköjärvi
Esimerkkejä jääjärvistä > Jääkontaktijärvi

Jääkontaktijärvi eli proglasiaalijärvi sijaitsee jäätikön reunan tuntumassa niin, että jäätikön reuna muodostaa osan järven rannasta. Vuoristojäätikön pitkäaikainen toiminta on kuluttanut laaksostaan ruuhilaakson eli U-laakson, jonka päässä voi lisäksi sijaita päätemoreenivalli. Jäätikön eteen voi siten muodostua allas, johon ylempää tulevat sulamisvedet kerääntyvät jääjärveksi. Kontaktijärviä esiintyy myös vuoristojäätikön sivuilla tai sivujäätikön kainalossa, ja niiden lasku-uomat virtaavat jäätikön reunaa tai pohjaa pitkin. Joskus sivujäätikkö virtaa laakson yli poikittain tukkien vedeltä pääsyn alemmaksi laaksoon. Vuoristojäätikön patoamat jääkontaktijärvet ovat lyhytikäisiä. Niiden jäätikköpato alkaa pian vuotaa, jolloin vesi kuluttaa nopeasti jäätikön läpi tyhjentävän purkautumisuoman. Purkausuoman vesimäärät voivat olla hetken varsin suuria, mutta niiden vaikutus jää kuitenkin paikalliseksi. Suurien jääjärvien tyhjeneminen voi aiheuttaa alempana laaksossa suurta vahinkoa ja vaaraa asukkaille. Vuoristojäätikön yläosissa tapahtuva jääjärven purkautumistulva voi kastella jäätikön pohjan ja voidella siitä liukkaasti alas virtaavan jäätikön .
Myös suuret jäätiköt tai mannerjäätiköt ovat aiheuttaneet jääjärviä. Esimerkiksi Fennoskandian mannerjäätiköllä tiedetään olleen varsin suuria jääjärviä. Suomalaisille tutuin on Baltian jääjärvi, joka jäi mannerjäätikön ja Etelä-Ruotsin yhdessä muodostaman padon taakse 17 000–13 000 vuotta sitten. Jääjärven vedenpinta oli tänä aikana useita kymmeniä metrejä valtamerien pintaa korkeammalla. Kun se lopulta purkautui Atlanttiin, laski sen vedenpinta 26–28 metriä. Mannerjäätikön valtava paino rasitti maapallon maankuorta niin paljon, että jäätikön keskellä kallioperä painui yli kilometrin normaalia syvemmälle. Kun jäätikkö alkoi jääkauden loppuvaiheessa sulaa, valuivat sulamisvedet jäätikön reunalle ja virtasivat reunaa seuraten kohti Pohjoista jäämerta tai Baltian jääjärven kautta kohti Pohjanmerta. Mannerjäätikön reunalla maaston paikalliset korkeuserot keräsivät sulamisvesistä paikallisia pienempiä jääkontaktijärviä. Nämä järvet selvisivät sen perääntyvän reunan äärellä muutama vuosikymmen tai korkeintaan muutama vuosisata. Olosuhteiden muuttuessa jääjärvi purkautui voimakkaasti kuohuen seuraavaan jääjärveen.
Suomessa ei jääjärviä enää esiinny. Muinaisen jääjärven voi vielä tunnistaa sen maastoon jättämistä jäljistä. Laajan jääjärven ulapan aallokko voi huuhtoa moreenista esiin rantakivikon, joka näkyy nykyään maaston kivikkoisena terassina. Muinainen ranta voi paljastua myös järven jäiden puskemista rantavalleista, pallekivikoista, rantakivikoista tai huuhtoutumisrajoista. Jääjärveen on voinut laskea jäätikköjoki, jonka vedessä mukana kulkeutuneet maa-ainekset ovat laskeutuneet jäätikköjokitunnelin eteen pohjalle. Mikäli maa-ainesta on ehtinyt kertyä vedenpinnan korkeudelle asti, on jokisuun eteen muodostunut jokisuisto ja sen päälle sanduri. Tästä on voitu päätellä luotettavasti jääjärven muinaisen vedenpinnan korkeus.
Jääkontaktijärvellä ajelehtii usein pieniä ja joskus suuriakin jäävuoria, jotka ovat lohjenneet veteen jäätikön halkeillessa. Halkeilu voi johtua jäätikön jyrkkyyden aiheuttamista taipumisesta tai veden nosteesta. Vuoristojäätiköiden ja mannerjäätiköiden jäävuorissa on mukana runsaasti maa-ainesta, joka sulaessaan vajoaa jääjärven pohjalle.
Suurilla jäätiköillä voi merelle muodostua rantaa suojelevia jäähyllyjä. Kun jäähylly irtoaa rannasta ja ajautuu siitä hieman kauemmaksi, jää mannerjalustan matalassa vedessä kelluvan jäähyllyn ja rannikon väliin kapea vesitila. Vaikka meressä on suolaista vettä, saattaa jäähyllyn eteen virrata makeaa vettä raskaamman suolaveden päälle kerrokseksi (engl. epishelf lake). Vaikka vuorovesi liikuttelee ”jäälahden” vettä edes takaisin, säilyy lahden vesi pinnastaan makeana. Tämän melko harvinainen tilanne esiintyy esimerkiksi Etelämantereella muutamissa paikoissa.