Taistelu Britanniasta
Osapuolet > Royal Air Force (RAF) > Vahvuus ja konetyypit

Kuninkaallisilla ilmavoimilla oli ilmasodan alkaessa 531 taistelukelpoista hävittäjää. Ranskassa ja Dunkerquessa menetetyt koneet oli saatu korvatuksi heinäkuuhun mennessä, ja hävittäjiä riitti koko Englannin samanaikaiseen suojaamiseen.
Pääasialliset hävittäjätyypit olivat Hawker Hurricane ja Supermarine Spitfire. Hurricane oli kestävä ja raskaasti aseistettu, ja sen päätehtävänä oli tuhota vihollisen pommikoneita. Nopeat ja ketterät Spitfiret olivat aikansa parhaita torjuntahävittäjiä, ja ne säästettiin taisteluun pommikoneita saattavien hävittäjien kanssa. Tähtäämistä helpotti kesällä 1940 käyttöön otettu De Wilde -sytytysammus. Aiemmista valojuovaluodeista poiketen se ei jättänyt jälkeensä valo- tai savuvanaa vaan välähti osuessaan kohteeseen, jolloin lentäjä voi olla osumasta. Spitfiret muodostivat kuitenkin vain pienen osan koko vahvuudesta, ja taistelun alkaessa niitä oli käytössä noin 120. Hurricane ei vanhempana ja hitaampana mallina pärjännyt nykyaikaisille saksalaisille hävittäjille, ja sillä oli vaikeuksia lisätä korkeutta nopeasti. Hurricane ja Spitfire oli varustettu Rolls-Royce Merlin III -moottorilla. Suora syöksyynlähtö aiheutti negatiivisen kiihtyvyyden, joka katkaisi polttoaineen virtauksen Merlin-moottorin kaasuttimelle sammuttaen moottorin hetkellisesti. Saksalaiskoneiden lentäjillä oli ahdistettuna tapana paeta syöksyyn, johon brittilentäjät eivät voineet välittömästi seurata. Bf 109:n ohjaimet olivat tosin oikaisussa hyvin raskaat, ja matalalla tehdyn syöksyn seurauksena oli usein syöksyn jatkuminen maahan asti. Brittilentäjät joutuivat takaa-ajetuksi joutuessaan väistämään sivulle tai tekemään silmukan.
Yöhävittäjinä RAF:lla oli pieni määrä Bristol Blenheim- ja Boulton Paul Defiant -koneita. Defiantissa ei ollut lainkaan eteenpäin ampuvia aseita, mutta sen taka-ampujalla oli moottoriavusteinen pyörivä konekiväärikupu. Koneen oli suunniteltu ampuvan vihollispommittajat alas lentämällä niiden vierellä, mutta se ei pärjännyt vihollishävittäjille ja siirrettiin yökäyttöön. Kaksimoottorinen Blenheim oli alun perin suunniteltu pommittajaksi eikä hitautensa vuoksi menestynyt hävittäjätehtävissä. Ilmatorjuntaa varten oli 1 204 raskasta ja 571 kevyttä ilmatorjuntatykkiä sekä yli 4 000 valonheitintä.
Britannian lentokoneteollisuus kykeni tuottamaan lähes 500 hävittäjää kuukaudessa, mikä oli kaksi kertaa saksalaisia enemmän. Koneiden riittävyyttä suurempi ongelma oli pätevien lentäjien puute. Kansainyhteisön kansalaisten rinnalla kuninkaallisissa ilmavoimissa palveli suuri joukko Saksan miehitystä paenneita puolalaisia, tšekkoslovakialaisia, belgialaisia ja ranskalaisia. Suurin ryhmä olivat puolalaiset, joilla oli myös kokemusta saksalaisia vastaan taistelemisesta. Puolalaisten palvelukseen ottamista hidasti kuitenkin kenraali Władysław Sikorskin vaatimus itsenäisistä Puolan pakolaisarmeijan ilmavoimista. Sikorski sai lopulta tahtonsa läpi, ja elokuussa perustettiin kuninkaallisten ilmavoimien alaisuudessa toimineet puolalaiset hävittäjä- ja pommikonelaivueet. Kaikkiaan taisteluun Britanniasta osallistui 2 917 liittoutuneiden lentosotilasta. Heistä 2 334 oli brittejä, 145 puolalaisia, 126 uusiseelantilaisia, 98 kanadalaisia, 88 tšekkejä, 33 australialaisia, 29 belgialaisia, 25 eteläafrikkalaisia, 13 ranskalaisia, 11 yhdysvaltalaisia ja 10 irlantilaisia. Lisäksi oli yksittäisiä muiden kansallisuuksien edustajia. Useimmat lentäjät olivat noin 20-vuotiaita.