stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puijon hiihtokilpailut
Historia > 1920- ja 1930-luvut

Puijon hiihtokilpailut jäivät 1920-luvulla Lahden Salpausselän kisojen taakse, osittain siksi että Lahti on lähempänä Helsinkiä. Puijo kehittyi kuitenkin Suomen hiihdon kakkospaikkana ja 1930-luvulla kisoihin tulivat mukaan myös ulkomaalaiset, ensin 1931 Ruotsista ja Norjasta. Tuloslistoissa alkaa esiintyä myös olympiakisoissa käyneitä ja tulevia olympiaurheilijoita, maailmanmestaruuskisailijoita unohtamatta.
Puijolla v. 1934 pidettiin ensimmäiset pujottelukilpailut Suomessa, kisan voitti saksalainen. Seuraavana vuonna Puijon hiihdon (50 km) voitti ruotsalainen, ensimmäisenä ulkomaalaisena. Tuona vuonna katseljoita kerrotaan olleen 4000. Vuonna 1936 lajina oli myös syöksylasku. Kisojen arvostus nousi selvästi 30-luvun loppupuolella, joka näkyi myös katsojamäärissä, 1939 mäkikilpailua katsoi 7000 katsojaa. Kisojen tuloksia 1916 - 1939 on taulukossa alempana.
Historia > 1940-luku

Puijon hiihtokilpailuja pidettiin myös sodan varjossa, että vain v. 1940 jäivät kisat pitämättä. Toki sodan aikaiset kisat olivat rajattuja ja vielä 1945 valvontakomissio kielsi lentoliikenteen Ruotsista ja näin kilpailijat sieltä jäivät tulematta. Vuonna 1946 saatiin myytyä 12000 pääsylippua Puijon kisoihin. Uusi suurmäki vihittiin käyttöön v. 1949 ja 25000 varattua lippua eivät riittäneet, kun innokkaita katsojia oli enemmän. Suurmäessä hypättiin Suomen ennätykseksi 86 m.
Historia > 1950-luku

Kisojen päällekkäisyydet haittasivat Puijon hiihtokisojen osanottajia 50-luvun alussa ja tuloksissa on useita yllätyksiä verrattuna ennakko-odotuksiin. Radiohaastattelut tulivat mukaan 50-luvulla. Tasavallan presidentti seurasi kisoja vuonna 1957 (sekä 1967, 1975 ja 1978). Vuonna 1958 tulivat mukaan neuvostoliittolaiset kilpailijat ja vuonna 1959 pääsylippuja myytiin yli 40000.
Historia > 1960-luku

60-luku alkoi katsoja-ennätyksellä, melkein 50000 katsojaa. 1962 Puijolla kokeiltiin mäkihypyssä kolmen kierroksen kilpailua, joista kaksi parasta laskettiin mukaan. 1965 ja 1967 15 km:n voittaja tuli Italiasta. Vuonna 1969 suomalainen voitti vain mäkikisan, muiden lajien voittajat tulivat Neuvostoliitosta ja 30 km hiihdettiin yhteislähtönä.
Historia > 1970-luku

Kansainvälisyys tuli myös nuorten sarjoihin, kun tyttöjen sarjassa hiihti kanadalaisia. Latukone tuli latujen tekemiseen 70-luvun alussa, ollen suuri helpotus, ensin vedettävä ja sitten itsenäinen latukone. Kilpailukalenteri alkoi tiukkenemaan ja Puijolla hiihdettiin viisikymppinen viimeisen kerran 1976, 50 km:n hiihtoa voidaan pitää yksinään ’Puijon hiihtona’. Mäenlaskun pituuden ennätykseksi tuli metriä vaille sata metriä 1977.
Historia > 1980-luku

Kilpailujen järjestäjäksi tuli neljän seuran ryhmä. Katsojien kiinnostus alkoi vähenemään, toki vuonna 1982 iltamäkikisaa oli seuraamassa 15000 katsojaa ilman pääsymaksua, kun samalla ohjelmassa oli Kuopion kaupungin 200-vuotisjuhlan ilotulitus. Puijon kisojen osanottajamaiksi saatiin 24 maata (Suomi + 23 muuta maata). 1986 oli Puijon hiihtokisojen 70-vuotisjuhlavuosi, mutta suomalaiset huiput eivät kiinnostuneet kisoista, vapaalipuista huolimatta vain noin tuhat katsojaa oli katsomassa 15 km:n hiihtoa ja mäenlaskua kolme tuhatta.
Järjestäjät

Puijon hiihtokilpailujen järjestäjät vuosilta 1916 – 1989 ovat ao. taulukossa.
| Vuodet | Seura tai organisaatio |
| --- | --- |
1916 - 1917: Kuopion Reipas
1919: Kuopion talvikisakomitea
1921 - 1923: Kuopion Urheilu-Veikot (KUV)
1923 - 1930: KUV
1931: KUV ja Savon Sisu
1932: KUV
1933: KUV ja Kuopion Poliisi-Urheilijat
1934: KUV
1935 - 1936: KUV ja Puijon Hiihtäjät (PH)
1937 - 1941: PH
1942: PH ja Kuopion Kisa-Veikot (KKV)
1943 - 1948: PH
1949: PH, KPU, KKV, Kuopion Riento ja Kuopion Elo
1950 - 1968: PH ja KPU
1969 - 1979: Puijon Hiihtoseura (PHS) ja KPU
1980 - 1989: PHS, KPU, KKV ja (PH)
Kansainvälisyyttä

Kansainvälisyys on kasvanut Puijon hiihtokilpailussa alkaen v. 1931, tarkemmin ao. taulukossa.
| Vuosi | Maa |
| --- | --- |
1931: Norja ja Ruotsi
1934: Saksa
1937: Latvia, Puola ja Viro
1949: Sveitsi
1952: USA
1953: Itävalta
1957: Japani
1959: Italia
1958: Kanada ja Neuvostoliitto
1963: Jugoslavia
1966: DDR ja Tšekkoslovakia
1967: Bulgaria ja Ranska
1970: Iso-Britannia
1978: Unkari
1982: Espanja
1983: Liechtenstein ja Tanska
Huomioita ja erikoisuuksia

Joitakin huomioita tai erikoisuuksia Puijon kisoista:
Ensimmäiset ulkomaalaisvoittajat: 1934 pujottelussa Saksan Haselberg, 50 km:llä Englund Ruotsista 1935, pikamatkalla Norjan Ryen 1936, mäkihypyssä 1944 Wadman Ruotsista, yhdistetyssä Israelsson Ruotsista 1946 ja naisten hiihdossa Gusakova Neuvostoliitosta 1958.
Saksalainen Franz Haselberg voitti Puijon pujottelun 1934, hän oli kuitenkin Saksan mestari ja maansa edustaja mäkihypyssä.
Mannerheim-ristin ritari vuodelta 1942 Olavi Alakulppi oli Puijon 17 km:llä 1935 toinen 21-vuotiaana.
Pitkästen veljekset Nilsiän Sänkimäeltä olivat menestykäs veljessarja; Pauli viiden-kertainen Puijon voittaja, myös Lauri oli usein kolmen parhaan joukossa 30-luvulla ja Aaro oli neljäs 1941.
Tuleva melonnan olympiavoittaja Sylvi Saimo oli Puijon SM-kisoissa 1941 5 km:llä kymmenes.
Euroopan mestari maratonilla 1946 Mikko Hietanen oli Puijon 17 km:llä viides 1942.
Elis Ask kilpaili nuorten mäenlaskussa 15-vuotiaana 1942 ollen kolmas, myöhemmin hän voitti nyrkkeilyssä Euroopan mestaruuden.
Kirjailija Marko Tapper on kilpaillut 40-luvulla Puijolla hiihdossa ja yhdistetyssä, jossa oli 14. 1949.
Pekka Tiilikainen on selostanut Puijon kisoja ainakin 20 kertaa.
Harri Kirvesniemi on nelinkertainen Puijon voittaja ja hänen isänsä kilpaili Harrin syntymävuonna Puijon 15 km:llä ollen 40.
Reino Kosonen oli 1969 30 km:llä seitsemäs, hän teki myöhemmin vaikuttavan uran lentopallopelaajana ja -valmentajana.
Kari Ylianttila oli 1973 alle 20-vuotiaiden kisassa viides, mutta voitti miesten mäenlaskun.
Pujottelun kahdeksas 1980 oli Esko Reckhardt, hän voitti kesällä olympiakultaa finnjollissa.
Vanhimpana on voittanut Puijolla Eero Kolehmainen lähes nelikymppisenä 1958 50 km:n hiihdon ja naisissa Marjatta Kajosmaa 1975 37-vuotiaana 10 km.
Hadash

| Hadash |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  1977
Johtaja:  Ayman Odeh
Ideologia:  punavihreys, sosialismi, kommunismi
Poliittinen kirjo:  vasemmisto
Knesset:  4 / 120
Kotisivu:  hadash.org.il
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hadash (hepr. ‏חד״ש‎), lyhenne koko nimestä Demokraattinen rintama rauhan ja tasa-arvon puolesta (hepr. ‏החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון‎, ha-Ḥatzit ha-demokratit le-šalom ve-le-šivyon; arab. الجبهة الديمقراطية للسلام والمساواة‎, al-Jabha ad-dīmuqrāṭiyya li-s-salām wa-l-musāwā) on israelilainen laitavasemmistolainen puolue. Hadashin sisällä toimii itsenäisenä organisaationa vuonna 1965 perustettu Israelin kommunistinen puolue Maki.
Vuonna 1977 perustetulla puolueella on neljä paikkaa maan parlamentissa Knessetissä: Ayman Odeh, Aida Touma-Suleiman, Ofer Cassif ja Youssef Atauna.
| n k  Israelin puolueet |
| --- | --- | --- |
| Knesset |  Likud (32)  Yesh Atid (24)  Uskonnollinen Siionisti-puolue (14)  Kansallinen yhtenäisyys (12) Israelin kestävyys  Uusi Toivo  Shas (11)  Yhdistynyt toorajuutalainen puolue (7) Agudat Israel  Degel HaTora  Jisrael Beiteinu (6)  Yhdistynyt arabilista (5)  Hadash–Ta'al (5)  Työväenpuolue (4)  |  |
| Parlamentin ulkopuoliset |  Ale Yarok  Arabien demokraattinen puolue  Arabinationalistinen puolue  Balad  Brit Olam  Da'am  Derekh Eretz  Ihud Bnei HaBrit  Israelin demokraattinen puolue  Israelin piraattipuolue  Jahhad  Juutalaisten koti  Meretz  Noam  Raamattublokki  Sekulaari oikeisto  Telem  Tzomet  U'Bizchutan  Uusi talouspuolue  Uusi oikeisto  Vihreät  Vihreä puolue  Yamina  Yerushalmim  |  |
| Lopettaneet puolueet |  Ahi  Eläkeläisten puolue  Herut  Israelin kommunistinen puolue  Kadima  Kansallinen liitto  Kansallinen uskontopuolue  Meimad  Moledet  Oikea tie  Tkuma  |  |
Jean Sibelius

| Jean Sibelius |
| --- | --- |
 Sibelius vuonna 1890.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Johan Christian Julius Sibelius   Johan Julius Christian Sibelius
Syntynyt: 8. joulukuuta 1865 Hämeenlinna
Kuollut: 20. syyskuuta 1957 (91 vuotta) Järvenpää
Kansalaisuus:  Suomen suuriruhtinaskunta (1865–1917) Suomi (1917–1957)
Ammatti:  säveltäjä
Vanhemmat:  Christian Gustaf Sibelius   Maria Charlotta Sibelius (o.s. Borg)
Puoliso:  Aino Sibelius (vih. 1892)
Lapset:  Ruth Snellman   Heidi Blomstedt
Muusikko
Taiteilijanimi:  Jean Sibelius
Tyylilajit:  kansallisromantiikka
Soittimet:  piano, viulu
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Johan Christian Julius ”Jean” Sibelius (8. joulukuuta 1865 Hämeenlinna – 20. syyskuuta 1957 Järvenpää) oli suomalainen myöhäisromantiikan taidemusiikin säveltäjä. Hänen kansallisromanttinen musiikkinsa oli tärkeässä osassa Suomen kansallisen identiteetin muodostumisessa. Sibelius on kansainvälisesti tunnetuin ja esitetyin suomalainen säveltäjä. Sinfonioiden ja sinfonisten runojen luojana Sibelius oli 1900-luvun merkittävimpiä.
Sibeliuksen keskeisimmät teokset ovat hänen seitsemän sinfoniaansa. Sinfonioiden lisäksi hänen tunnetuimmat teoksensa ovat viulukonsertto sekä orkesteriteokset Finlandia, Karelia-sarja, Tuonelan joutsen (osa Lemminkäis-sarjaa) ja Valse triste. Hänen muihin teoksiinsa kuuluu muun muassa vokaali-, kuoro- ja pianomusiikkia, näytelmämusiikkia ja kamarimusiikkia. Sibeliuksen viimeiset suurimuotoiset teokset olivat seitsemäs sinfonia (1924), näyttämöteos Myrsky (1926) ja sävelruno Tapiola (1926). Suomessa Sibeliuksen syntymäpäivä 8. joulukuuta on liputuspäivä, suomalaisen musiikin päivä.
Elämä ja ura > Lapsuus ja nuoruus

Johan Julius Christian ”Jean” Sibelius syntyi 8. joulukuuta 1865 Hämeenlinnassa. Isä, Hämeenlinnan kaupunginlääkäri Christian Gustaf Sibelius, kuoli lavantautiin heinäkuussa 1868 Sibeliuksen ollessa kaksivuotias. Hänen äitinsä oli Pyhäjoen rovastin tytär Maria Charlotta (o.s. Borg). Sibeliuksella oli vanhempi sisar Linda Maria (1863–1932) ja nuorempi veli Christian Sibelius (1869–1922). Sibeliuksen koti oli ruotsinkielinen.
Sibelius aloitti pianotunnit 7-vuotiaana tätinsä opastuksella. Viululle ja sellolle noin vuonna 1881 sävelletty impressiotyyppinen ”Vesipisaroita” (Vattendroppar) on hänen ensimmäisiä sävellyksiään. Lyseoaikana hän alkoi harjoitella viulunsoittoa intohimoisesti ja kävi 16-vuotiaasta alkaen viulutunneilla paikallisen sotilaskapellimestarin luona. Sisarustensa kanssa Sibelius soitti yhdessä lapsuudesta saakka: Sibelius soitti viulua, Linda pianoa ja Christian selloa. Christianista tuli myöhemmin arvostettu psykiatri. Linda ryhtyi opettajaksi ja lähetyssaarnaajaksi. Lopulta Linda joutui mielenterveysongelmiensa vuoksi pysyvään hoitoon, mutta Sibelius piti häneen edelleen yhteyttä.
Elämä ja ura > Opiskelu

Alakoulusta Sibelius jatkoi suomenkieliseen Hämeenlinnan normaalilyseoon, joka oli perustettu vähän aiemmin suomalaisuusliikkeen ansiosta. Sibeliuksesta tuli kaksikielinen, ja hän luki Elias Lönnrotin Kalevalaa sekä J. L. Runebergin, Zachris Topeliuksen ja Aleksis Kiven teoksia. Hän kirjoitti 1880–1885 viitisentoista sävellystä, joihin kuului pianomusiikkia ja kamarimusiikkiteoksia. Hänen esikuviaan olivat wieniläisklassikoiden lisäksi muun muassa Felix Mendelssohn, Edvard Grieg ja Pjotr Tšaikovski. Säveltämistä hän opiskeli Johann Christian Loben Lehrbuch der musikalischen Komposition -oppikirjasta. Vapaa-aikaansa ja kesiä Sibelius vietti Loviisassa ja von Konowien sukutilalla Sääksmäellä, missä hän oppi arvostamaan luontoa runollisesti mystisenä voimana. Jean-taiteilijanimensä Sibelius otti käyttöön 1886.
Päästyään vuonna 1885 ylioppilaaksi Sibelius aloitti lakimiehen opinnot Keisarillisessa Aleksanterin yliopistossa Helsingissä, mutta musiikki vei huomion luvuilta, ja opinnot keskeytyivät heti ensimmäisen vuoden jälkeen.
Sibelius opiskeli Helsingissä musiikkia vuosina 1885–89 muun muassa musiikkiopistossa eli nykyisessä Sibelius-Akatemiassa Martin Wegeliuksen johdolla. Aluksi tärkeimmällä sijalla oli viulunsoitto, mutta Sibeliuksen huomattua etteivät hänen taitonsa riittäneet virtuoosiksi, nousi säveltäminen etusijalle. Helsingin-kaudellaan Sibelius teki lähes sata sävellystä, ja häntä alettiin jo luonnehtia musiikkineroksi.
Jatko-opintoja Sibelius suoritti vuosikymmenen vaihteessa Berliinissä (1889–90) Albert Beckerin johdolla ja Wienissä (1890–91) Karl Goldmarkin ja Robert Fuchsin johdolla.
Elämä ja ura > Ystäväpiiri ja avioituminen

Suomessa Sibeliuksesta tuli osa vapaamuotoista, eri aloja edustavien taiteilijoiden nuorsuomalaishenkistä ryhmää, jonka muodostivat hänen lisäkseen Akseli Gallen-Kallela, Pekka Halonen, Eero Järnefelt ja Arvid Järnefelt, Eino Leino, Robert Kajanus, Juhani Aho sekä Eero Erkko. Useat ryhmän jäsenistä muodostivat sittemmin naapuriyhteisön Tuusulanjärven ympäristöön. Helsingissä Sibelius tutustui kuuluisaan italialais-saksalaiseen pianistiin ja säveltäjään Ferruccio Busoniin, josta tuli Sibeliuksen musiikin uskollisimpia puolestapuhujia.
Sibelius solmi erityisen tiiviit siteet Järnefeltin perheeseen. Hän avioitui Eero ja Arvid Järnefeltin sisaren Ainon kanssa Tottesundin kartanossa Maksamaalla 10. kesäkuuta 1892. He saivat kuusi tytärtä: Eva, Ruth, Kirsti-Maria (kuoli yksivuotiaana lavantautiin), Katarina, Margareta ja Heidi.
Elämä ja ura > Läpimurto

Palattuaan Suomeen vuonna 1891 Sibelius jatkoi Wienissä aloittamansa Kullervo-sinfonian säveltämistä. Kullervon kantaesitys vuonna 1892 oli Sibeliuksen koko uran suurimpia voittoja. Teoksessa kuultiin ensimmäistä kertaa Sibeliuksen väärentämätön sävelkieli, joka oli samanaikaisesti sekä kansallista että universaalia. Kullervosta lähtien suomalainen musiikki alkoi vapautua saksalaisten esikuvien vähäverisestä jäljittelystä. Robert Kajanuksen myöhempien sanojen mukaan ”suomalaisten sävelten mahtava kevätvirta syöksyi valtavalla kohinalla esiin erämaasta”.
Kullervon kantaesityksen jälkeen Sibelius avioitui. Hän lähti Aino-vaimonsa kanssa karelianismin innoittamalle häämatkalle Kalevalan syntysijoille Karjalaan, Lieksaan ja Kolille. Hän matkusti yksin vielä Ilomantsiin ja Korpiselälle ja Suojärvelle kuulemaan ja keräämään runolaulua. Jo vuonna 1891 hän oli kuullut Porvoossa runonlaulaja Larin Paraskea.
Vuonna 1893 Viipurilainen osakunta tilasi Sibeliukselta musiikin Karjalan historiaa käsittelevään kuvaelmasarjaan. Sibelius koosti myöhemmin kuvaelmamusiikista Karelia-sarjan, johon kuuluivat osat Intermezzo, Balladi ja Alla marcia.
Matka Bayreuthin Wagner-juhlille vuonna 1894 sai Sibeliuksen pohdiskelemaan kalevalaisen oopperan säveltämistä. Tekeillä oli oopperahanke nimeltä Veneen luominen, mutta sittemmin Sibelius hylkäsi sen. Monia oopperaan tarkoitetuista aiheista päätyi neljä sävelrunoelmaa käsittävään orkesterisarjaan Lemminkäinen (1897). Kuuluisa Tuonelan joutsen perustui Veneen luomisen alkusoittoon.
Vuonna 1896 Sibelius haki Keisarillisen Aleksanterin yliopiston musiikin harjoitusmestarin virkaa, mutta hävisi paikan ystävälleen Robert Kajanukselle. Korvaukseksi – ja säveltämisen kannalta onnekseen – Sibelius sai vuotuisen apurahan, joka myöhemmin vaihtui elinikäiseksi taiteilijaeläkkeeksi.
Sortovuosien aikana Sibeliuksesta alkoi kasvavassa määrin tulla yksi kansallisen itsenäisyystaistelun tunnuksista. Isänmaallisuutta huokuvat teokset Finlandia ja Ateenalaisten laulu nostivat suomalaisten mielialoja vaikeiden aikojen keskellä. Ensimmäinen sinfonia (1899) päätti Sibeliuksen kansallisromanttisen kauden. Siirtyminen orkesterirunoelmasta sinfoniaan merkitsi myös kääntymistä kohti absoluuttisen musiikin ihanteita. Sibelius asui perheineen Italiassa vuoden 1901 helmikuusta toukokuuhun. Syventyminen Italian vanhan taiteen selkeään muotokieleen oli omiaan vahvistamaan Sibeliuksen tuotannossa nousevaa klassisen sopusuhtaista suuntausta. Toisen sinfonian ohella muutos näkyy selvästi muun muassa sinfonisessa runossa Satu (1902) ja vuosina 1903–1905 sävelletyssä viulukonsertossa.
Elämä ja ura > Muutto Ainolaan

Jean ja Aino Sibeliuksen koti Ainola valmistui Tuusulanjärven rantatielle vuonna 1904. Elämä Helsingissä oli käynyt sävellystyön ja perhe-elämän kannalta liian rasittavaksi vilkkaan ravintolaelämän takia. ”Helsingissä kaikki laulu kuoli minussa”, totesi Sibelius myöhemmin. Muutto Ainolaan takasi Sibeliukselle ihanteellisen työskentely-ympäristön koko loppuelämäksi. Sibeliuksen elämä oli näinä aikoina muutenkin nousuvoittoista: esimerkiksi hänen musiikkinsa alkoi löytää pysyvän jalansijansa Englannissa. Sibelius sai lukuisia vaikutusvaltaisia ulkomaisia tukijoita. Ainolan valmistumisen aikoihin sävelletyistä teoksista huomattavimpia ovat kolmas sinfonia ja Pohjolan tytär. Sibelius johti Pohjolan tyttären menestyksekkään kantaesityksen Pietarissa vuonna 1906.
Vuonna 1907 Gustav Mahler – aikakauden toinen tärkeä sinfonikko – poikkesi Helsingissä konserttimatkalla. Sibelius kertoi Mahlerille arvostavansa sinfoniassa ”sen syvää logiikkaa, joka vaatii kaikkien motiivien sisäistä yhteyttä”. Mahler vastasi Sibeliukselle kuuluisilla sanoilla: ”sinfonian on oltava kuin maailma: siihen pitää sisältyä kaikki”. Sibelius edusti Mahleriin nähden vastakkaista tyyliestetiikkaa, eikä miesten välille syntynyt mitään syvää yhteisymmärrystä. Tämä ei kuitenkaan estänyt Mahleria kehumasta vaimolleen Sibeliusta ihmisenä.
Keväällä 1908 Sibeliuksella havaittiin kurkkukasvain. Leikkaus onnistui hyvin, mutta säveltäjän oli luovuttava sikareista ja alkoholista moneksi vuodeksi. Sibelius oli taipuvainen syviin masennuskausiin. Ei ole sattumaa, että nimenomaan näihin aikoihin Sibelius loi sisäistyneimmät, ekspressionistisimmat ja vaikeatajuisimmat sävellyksensä. Masennusvuosien mestariteoksia ovat muun muassa Öinen ratsastus ja auringonnousu (1908), jousikvartetto Voces intimae (1909), modernistinen neljäs sinfonia (1911), Bardi (1913) ja Luonnotar (1913).
Elämä ja ura > Kansainvälinen maine kasvaa

1910-luvun alussa Sibelius teki useita konserttimatkoja ulkomaille. Kohteina olivat muun muassa Göteborg, Riika, Kööpenhamina, Berliini ja Pariisi. Sibeliuksen tähti alkoi vakiintua musiikinhistorian taivaalla. Vuonna 1912 Sibeliukselle tarjottiin Wienin musiikkiakatemian sävellyksen professuuria, josta säveltäjä kuitenkin kieltäytyi. Sibelius ymmärsi, ettei opettaminen ollut hänen ominta alaansa. Vuonna 1914 Sibelius matkusti Yhdysvaltoihin Norfolkin musiikkijuhlille johtamaan orkesteriteoksensa Aallottaret kantaesityksen. Aallottarissa puhaltaa Sibeliuksen tuotannossa ennen tuntemattomia, pehmeitä impressionistisia tuulia. Amerikan-matkan yhteydessä Sibelius vihittiin Yalen yliopiston kunniatohtoriksi. Lisäksi säveltäjä kävi ihailemassa Niagaran putouksia. Sibeliuksen teosten Yhdysvalloissa saama vastaanotto oli voimakkaan myönteinen, ja kaikki hänen johtamansa konsertit olivat loppuunmyytyjä.
Sibeliuksen lupaavasti alkanut kiertueputki katkesi ensimmäiseen maailmansotaan. Sotavuosina hänen tulonsa romahtivat, ja hän joutui henkensä pitimiksi säveltämään monia melko vähäpätöisiä tilausteoksia ja pienimuotoisia kappaleita. Tosin maailmansodan aikana Sibelius sävelsi myös hienoimpiin saavutuksiinsa kuuluvan viidennen sinfonian, jonka ensimmäinen versio kantaesitettiin säveltäjän 50-vuotisjuhlinnan yhteydessä. Sibelius pyrki kohti uutta muotoa, yhdistämään sinfonian ja sinfonisen runon sinfoniseksi fantasiaksi.
Samoihin aikoihin Sibelius joutui Suomessa vallinneiden kieliriitojen välikappaleeksi. Hänen 50-vuotispäivänsä yhteydessä vuonna 1915 kansatieteilijä Otto Andersson julkaisi Tidning för Musik -lehdessä sukutaulukon, joka korosti Sibeliuksen ruotsinkielisiä maalaisjuuria. Vuotta myöhemmin sukututkija Eeli Granit-Ilmoniemi teki Sibeliuksesta oman sukuselvityksensä, joka ilmestyi Uudessa Suomettaressa. Sen mukaan Sibeliuksen esi-isät olivat lähinnä suomenkielisiä talonpoikia. Molemmat tutkimukset saivat hänet raivoihinsa, koska Sibelius oli pitänyt itseään aatelissukuisena.
Sota-ajan ankeus alkoi haihtua vuonna 1919, jolloin Sibelius osallistui pitkästä aikaa kansainvälisille musiikkijuhlille, Pohjoismaiden musiikkipäiville. Matkan yhteydessä hän tapasi toisen suuren pohjoismaisen sinfonikon, Tanskan Carl Nielsenin.
Elämä ja ura > 1920-luvun mestariteokset ja Järvenpään hiljaisuus

Vuodet 1920–22 olivat luovan tauon aikaa Sibeliuksen elämässä. Hiljaisuuden päätyttyä hän alkoi esiintyä uudelleen ulkomailla ja viimeisteli kypsän kauden mestariteoksensa, kuudennen (1923) ja seitsemännen (1924) sinfoniansa. Viimeiselle kolmelle sinfonialle on leimallista seestyneisyys ja tasapainoisuus. Samalla hän huomasi kokevansa vanhenevan säveltäjän kohtalon: työ ei sujunut enää samaa vauhtia kuin ennen, ja itsekritiikki alkoi kasvaa suhteettomaksi. Sibeliuksen viimeiset laajamittaiset työt olivat sinfoninen runo Tapiola (1926) ja Shakespearen Myrsky-näytelmään tehty musiikki (1926). Vuonna 1929 syntyivät viimeiset julkaistut teokset viululle ja pianolle (opukset 114–116).
Tiettävästi Sibeliuksen viimeinen julkinen sävellys on Akseli Gallen-Kallelan hautajaisiin syntynyt Surusoitto uruille op. 111b (1931), joka Aino Sibeliuksen mukaan perustuu kahdeksannen sinfonian materiaaliin. Säveltäjä kamppaili vuosikausia kapellimestari Serge Koussevitzkyn Bostonin sinfoniaorkesterin tilaaman kahdeksannen sinfonian kanssa. Sibeliuksen on oletettu polttaneen kaiken kahdeksanteen sinfoniaan liittyvän aineiston 1940-luvulla. Kuitenkin vielä 1950-luvulla Jean Sibelius totesi, että kahdeksas sinfonia on valmis luonnoksena.
Kun Jean Sibelius täytti 70 vuotta 8. joulukuuta 1935, hänen kunniakseen pidettiin juhlakonsertti juuri valmistuneessa Helsingin messuhallissa. Helsingin kaupunginorkesterin ja Radio-orkesterin soittajista yhdistettyä orkesteria johti Sibeliuksen lanko Armas Järnefelt ja yleisön joukossa nähtiin muiden muassa kaikkien Pohjoismaiden pääministerit, marsalkka Gustaf Mannerheim, entiset presidentit K. J. Ståhlberg ja Lauri Kr. Relander sekä tuleva presidentti, eduskunnan puhemies Kyösti Kallio. Istuva presidentti P. E. Svinhufvud ei voinut sairastumisensa vuoksi osallistua tilaisuuteen. Valtiovalta halusi läsnäolollaan korostaa Sibeliuksen asemaa kansallisena symbolina. Juhlasta tuli Sibeliuksen hyvästijättö suurelle yleisölle, koska tämän jälkeen hän ei enää osallistunut julkisiin tilaisuuksiin.
Vuonna 1935 New Yorkin filharmonikot kartoittivat kyselyllä musiikin kuuntelijoiden mieltymyksiä eri puolilla Yhdysvaltoja. Kun kysyttiin suosikkisäveltäjää, Sibelius oli ensimmäisellä sijalla kaikkien, elävien ja kuolleiden, joukossa. Tällainen tunnustus säveltäjän vielä eläessä on länsimaisen taidemusiikin historiassa poikkeuksellinen.
Sibeliuksen nauttima arvostus valjastettiin monesti Suomen hyväksi. Esimerkiksi talvisodan aikana Yhdysvalloissa julkaistiin postimerkki, jossa oli Sibeliuksen kuva ja teksti ”I need your help” (tarvitsen apuanne). Suomen tukeuduttua jatkosodassa natsi-Saksaan Sibeliusta pyydettiin julkaisemaan kirjoitus, jossa amerikkalaisia ja brittejä vedottiin ymmärtämään Suomen ratkaisua. Syntymäpäivinään Sibelius sai vastaanottaa lukuisia koti- ja ulkomaisia huomionosoituksia, muun muassa lahjasikareja Winston Churchilliltä ja Harry S. Trumanilta.
Elämä ja ura > Synestesia

Sibeliuksen on arveltu olleen synesteetikko, joskaan asiasta ei ole varmuutta. Sibelius esimerkiksi kuvaili nähneensä sävelet ja sävelasteikot eri väreinä sekä kuulleensa säveliä nähdessään värejä ja esineitä tai haistaessaan hajuja.
Elämä ja ura > Terveysongelmat

Musiikkitoimittaja Vesa Sirén on esittänyt, että Sibelius saattoi kärsiä essentiaalisesta vapinasta, joka aiheutti hänelle ongelmia nuoresta pitäen ja jonka oireita hän poisti alkoholilla. Teoriaa ovat myöhemmin tukeneet useat asiantuntijat. Oletettavasti vapina esti kirjoittamisen ja haittasi sosiaalista elämää.