stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rikollisuuteen liittyvät tatuoinnit Venäjällä

Venäläinen mies, jonka olkapäässä on vankilatatuointi. Tatuointina iso kissaeläin symboloi Venäjällä aggressiivista tai väkivaltaista tekoa virkavaltaa vastaan.
Venäläisessä kulttuurissa tatuoinneilla on paljon symbolisia merkityksiä, ja niillä on yhteys järjestäytyneeseen rikollisuuteen. Tatuoinneilla viestitään esimerkiksi tehdyistä rikoksista tai rikollisen asemasta rikollisjengissä.
Venäjällä nykyinen rikollisuuteen liitetty tatuointikulttuuri on lähtöisin gulagien aikakaudelta ja työleireiltä. Rikollisten tatuointikulttuurin kukoistuskausi oli huipussaan 1950-luvulla. Tatuoinneista on tullut 2000-luvulla valtavirtaa, eikä niitä useilla alueilla enää yhdistetä pelkkään rikollisuuteen. Useiden vankilatatuointien symboliikka on hälventynyt, kun tatuoinnit ovat levinneet rikollisten keskuudesta myös muun väestön tietoisuuteen. Esimerkiksi ennen silmäkulmaan tatuoitu kyynel kertoi lähes poikkeuksetta ihmisen syyllistyneen henkirikokseen, mutta rap-artistien tuotua sen osaksi populaarikulttuuria se ei välttämättä kerro enää mitään kantajansa rikostaustasta. Venäjällä tatuointien merkitykset ja niihin liittyvä symboliikka yhdistetään kuitenkin edelleen vahvasti rikollisuuteen.
Historia

Kuten monissa muissakin kulttuureissa, myös Venäjällä rikollisuuteen liittyvien tatuointien alkuperä on lähtöisin yhteiskunnan vihollisten merkitsemisestä. Rikollisia merkittiin esimerkiksi polttamalla merkki näkyvälle paikalle, jotta kaikki tunnistivat hänet rikolliseksi. Polttomerkitsemistä on käytetty aina omistamisen symbolina, niin karjan kuin orjienkin tapauksessa. SIten myös vankilatatuointeja pidettiin tapana merkitä vangit niin sanotusti valtion omaisuudeksi. Arpeuttamisen ohella avohaavaan saatettiin hieroa myös esimerkiksi ruutia, jotta merkistä tuli näkyvämpi ja pysyvämpi. 1900-luvulla vangit alkoivat kuitenkin tatuoida monimutkaisempia kuvia itseensä ja toisiinsa. Näin vangit ottivat varsin leimaavan ja nöyryyttävän toimintatavan omakseen, ja tekivät siitä tavan olla ylpeitä ja ilmaista itseään. Tatuoinneilla voidaan viestiä muille esimerkiksi omasta rikostaustasta, tai niitä voidaan väkisin tatuoida toisille rikollisille nöyryytys- ja merkitsemistarkoituksena.
Rikollisuuteen liittyvät tatuoinnit olivat kuin rikollisten ansioluettelo, jossa listattiin teot, osaamisalueet, rikollisuran pituus ja asema muiden rikollisten keskuudessa. Niillä voidaan myös kertoa mihin rikollisperheeseen eli jengin tapaiseen yhteisöön yksilö kuuluu. Ihmisiä saatettiin rangaista tatuointien ja symbolien väärinkäytöstä esimerkiksi pakottamalla heidät veistämään tatuoitu kohta itsestään pois veitsellä tai hiomaan se pois hiekkapaperilla.
Symboliikka

Tatuointien symbolit ja merkitykset voivat vaihdella alueittain, ja myös symbolin sijainti eri kehon kohdissa muuttaa sen merkitystä. Tatuointien käyttö muidenkin kuin rikollisten keskuudessa on hälventänyt niiden takana olevia merkityksiä.
Ortodoksinen kirkko kuvastaa vankeutta. Kupolien määrä kertoo, kuinka monta kertaa henkilö on joutunut vankilaan tai tehnyt rikoksen, tai vankilassa istuttujen vuosien lukumäärää. Yleensä kirkko on iso, rintakehässä sijaitseva tatuointi. Uskonnolliset symbolit ovat hyvin yleisiä venäläisissä tatuoinneissa.
Risti tatuoituna rintakehään on niin sanotun varkaiden prinssin merkki, ja risti tatuoidaan tavallisesti isokokoiseksi. Varkaiden prinssi on korkein mahdollinen rikollisen saavuttama asema, mafiapomon tapainen arvonimi.
Laiva merkitsee, että henkilö on paennut vankilasta, tai ei elämäntavakseen pysähdy, vaan toimii paikasta toiseen liikkuvana rikollisena.
Pääkallo kuvastaa murhaa. Pääkallojen määrä kertoo henkilön tappamien ihmisten lukumäärän.
Quincunx symboloi vankilatuomion suorittamista. Kuvio (⁙) edustaa neljää seinää ja minua, ven. четыре вышки и я, tšetyre vyški i ja. Quincunx on yksi yleisimmistä vankilatatuoinneista ympäri maailmaa.
Huputettu pyöveli merkitsee rikollista, joka on tappanut sukulaisensa.
Kirkonkello symboloi pitkää vankilatuomiota. Jos kello on oikeassa kädessä, se voi symboloida varasta, joka on varastanut kirkolta.
Maria ja Jeesus-vauva -tatuoinnilla vanki haluaa esimerkiksi kertoa, että ”vankila on kotini” tai että rikollisuus on ollut osa hänen elämäänsä jo lapsesta saakka.
Käärme kaulan ympärillä symboloi huumeriippuvuutta.
Tähti symboloi auktoriteettiä. Kahdeksan sakarainen tähti kuvastaa hierarkiassa korkealle sijoittuvaa rikollista. Polvessa oleva tähti tarkoittaa, ettei sen kantaja koskaan polvistuisi kenellekään.
Silmät tatuoituna vatsaan symboloivat homoseksuaalisuutta, rintakehässä puolestaan sitä, että vanki on aina valppaana.
Tikari, joka lävistää kaulan symboloi, että rikollinen on tappanut jonkun vankilassa, ja että hän on käytettävissä palkkamurhaajan tavoin muihinkin henkirikoksiin. Tikarista valuvat veripisarat kuvastavat vankilatappojen määrää.
Stalinin tai Leninin kasvot - rintakehään tatuoituna niiden uskottiin suojelevan kantajaansa virkavallan ampumiselta. He uskoivat, etteivät auktoriteetit ampuisi johtajiaan kasvoihin.
Hämähäkki, joka kiipeää ylöspäin kuvastaa aktiivista rikollisen elämäntapaa. Alaspäin kiipeävä hämähäkki puolestaan sitä, että sen kantaja on luopunut rikollisesta elämäntavasta.
Ruusu symboloi rikollisen joutuneen vankilaan alle 18-vuotiaana.
Kissa on perinteinen varkaan symboli. Usein kissalla on myös saapasjalkakissan hattu. Kissa kuvastaa sitä, että henkilö on syntynyt varkaaksi ja että rikollisuus on hänen verissään.
Piikkilanka otsassa symboloi elinkautista vankeustuomiota.
Symboliikka > Väkisin tehdyt tatuoinnit

Vangit ja rikolliset tekivät toisilleen myös väkisin tatuointeja. Väkisin tehtyjen tatuointien tarkoitus on yleensä nöyryyttää, tai varmistaa, että kaikki tietävät kyseisen ihmisen esimerkiksi syyllistyneen varkaiden keskuudessa vallitsevien sääntöjen rikkomiseen. Varkaiden sääntöjä rikkoneita kutsuttiin sanalla сука, suka (suom. 'narttu, ämmä, lutka').
стукач, stukatš ('tiedonantaja') tatuoituna viestii siitä, että henkilö on vuotanut viranomaisille tietoa tai toiminut heidän kätyrinään. Samaa asiaa symboloi myös rusetti kaulassa.
сyкa, suka ('huora') tatuointuna merkitsee varkaiden sääntöjä tai muita etikettejä rikkonutta, rikollisten keskuudessa hyvin halveksittua henkilöä.
кулак, kulak ('kulakki') tatuoituna merkitsi köyhille luokkavihollista.
Ruutu tai hertta, eli punaiset pelikorttien maat kertovat joko tiedon viranomaisille vuotamisesta, homoseksuaalisuudesta tai siitä, että vanki mahdollisesti väitetysti etsii vankilasta romanttista suhdetta.
Aiheesta muualla

Russian Criminal Tattoo -kirjasarja
Galleria venäläisistä rikollisista tatuoinneista kuvilla ja merkityksillä
Albanian ortodoksinen kirkko

| Kisha Ortodokse Autoqefale e Shqipërisë Albanian autokefalinen ortodoksinen kirkko |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  Ortodoksinen
Hallinto:  Autokefalinen kirkkokunta ekumeenisen patriarkaatin tunnustamana vuodesta 1937
Johtaja:  Metropoliitta Ioannis (Locum Tenes)
Toiminta-alue:  Albania
Perustaja:  Apostoli Paavali, Fan S. Noli
Hiippakuntia:  6
Seurakuntia:  909
Jäseniä:  500 000 - 700 000
Aiheesta muualla
http://orthodoxalbania.org
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bysantilainen kirkko Beratissa.
Albanian ortodoksinen kirkko sai Konstantinopolin ekumeeniselta patriarkaatilta autokefalian vuonna 1937. Kirkko joutui kuitenkin maan alle Toisen maailmansodan jälkeen, kun Albaniasta tuli virallisesti ateistinen valtio. Kirkko pystyi toimimaan vapaasti vasta 1990-luvun alusta lähtien kommunistihallinnon kukistuttua. Kirkkoon kuuluu neljä hiippakuntaa, joita johtaa Tiranan, Dirrahioksen ja koko Albanian arkkipiispa apunaan kolme metropoliittaa. Kirkkoon kuuluu nykyään noin miljoona jäsentä, joista osa on Albaniassa asuvia kreikkalaisia.
Historia > Varhaisvaiheet

Kristinusko saapui Albaniaan ennen 300-lukua. Alue sai kristillisiä vaikutteita kahdesta eri suunnasta. Pohjoisempana elävät heimot, jotka puhuivat ghegin murretta omaksuivat latinalaisen kristinuskon muodon, kun taas Bysantin suunnasta tulleet vaikutteet tulivat vallitseviksi toskien parissa etelässä, jolloin heistä tuli ortodokseja. Osmanien valtakunnan vallattua alueen 1400-luvulla tuli vähitellen suurimmasta osasta albaaneita muslimeita. Jäljelle jääneet Albanian ortodoksit kytkeytyivät Konstantinopolin patriarkaattiin ja kaikki ortodoksiset uskonnolliset toimitukset, ohjeistukset ja kulttuuritoiminta tapahtui kreikaksi.
Historia > Kirkollinen itsenäistyminen

Ensimmäinen albaniaa liturgisena kielenä käyttänyt ortodoksinen yhteisö syntyi Yhdysvaltain Massachusettsin osavaltiossa Bostonissa vuonna 1908. Kyseessä oli pappi Fan Nolin johtama albanialaisten siirtolaisten ryhmä. Noli oli laatinut jumalanpalvelusliturgiasta oman albaniankielisen käännöksensä, jota hän käytti myös kiertäessään useissa Euroopan suurissa kaupungeissa vuonna 1911. Pian Albanian vuoden 1912 itsenäistymisen jälkeen Noli matkusti Albaniaan. Siellä hänet vihittiin piispaksi ja hänestä tuli Albanian ortodoksisen kirkon johtaja. Hän alkoi voimakkaasti tukea kirkon itsenäisyyttä. Noli sai myös poliittista vaikutusvaltaa ja toimi jopa pääministerinä vuonna 1924, mutta hän toimi tehtävässä vain viisi kuukautta ennen hänen hallituksensa kaatamista ja Nolin siirtymistä pysyvään maanpakoon.
Vuonna 1922 Beratissa järjestetty maan hallituksen tukema kokous julisti Albanian ortodoksisen kirkon autokefaliseksi ja laati kirkon perustuslain, jonka hallitus myöhemmin hyväksyi. Kuitenkin vasta vuonna 1929 kuningas Zogu I pyysi maan kahta piispaa vihkimään kolme piispaa lisää, jotta voitiin muodostaa viisihenkinen pyhä synodi, joka julisti uudelleen autokefalian. Konstantinopoli reagoi tähän toteamalla piispat syrjäytetyiksi tehtävistään, mikä johti käytännössä skismaan. Ristiriita ratkesi vasta vuonna 1936, jolloin Albanian hallitus tarjoutui nimeämään Albanian ortodoksisen kirkon johtajaksi Kristofor Kisin, jolla oli vahvat siteet Konstantinopoliin. Tämän seurauksena Konstantinopoli tunnusti Albanian ortodoksisen kirkon autokefalian ja vahvisti sen patriarkaalisella Tomos-asiakirjalla 12. huhtikuuta 1937.
Ensimmäisen ja toisen maailmansodan välillä kirkolla oli Tiranan arkkihiippakunnan lisäksi hiippakunnat Beratissa, Gjirokastërissa ja Korçëssa. Kreikka oli edelleen laajalti käytössä jumalanpalveluskielenä, mutta vuonna 1930 oli aloitettu laatimaan uusia albaniankielisiä käännöksiä teksteistä ja seurakunnat saivat itse valita, mitä kieltä halusivat käyttää. Korçëen oli perustettu ortodoksinen seminaari vuonna 1937.
Historia > Vainojen aika

Vuonna 1945 tapahtunut kommunistinen vallankumous merkitsi kaikkiin uskonnollisiin ryhmiin kohdistuvan vainon alkua Albaniassa. Tuolloin väestöstä arviolta 22% oli ortodokseja ja 10% katolisia. useita merkittäviä ortodoksipappeja teloitettiin ja vuonna 1949 Tiranan arkkipiispa Kristofor Kisi syrjäytettiin. Vuonna 1951 kaikki ortodoksipiispat oli vaihdettu kommunistihallinnon hyväksymiin miehiin. Albanian kommunistihallinnon suhtautuminen uskontoon oli jyrkempää kuin muissa kommunistimaissa ja johti vuonna 1967 uskonnon täydelliseen kieltämiseen. Kaikki maan 2 169 kirkkoa, moskeijaa, luostaria ja muuta uskonnollista rakennusta määrättiin suljettavaksi ja kaikesta uskonnonharjoituksesta tuli laitonta. Samana vuonna Tiranan arkkipiispa Damianos suljettiin vankilaan. Hän kuoli vuonna 1973.
Arkkipiispat

| piispa | piispa | virka-aika | lisätietoa |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Visarion | 1929–1936 | Autokefaliaa ei oltu tunnustettu Konstantinopolin patriarkaatin taholta. |
|  | Kristofor | 1937–1949 |  |
|  | Paisi | 1949–1966 |  |
|  | Damian | 1966-1967 | 1967 uskonto kiellettiin Albaniassa ja Albanian ortodoksisen kirkon toiminta kiellettiin. |
|  | Anastasios | 1992-2025 | Albanian ortodoksisen kirkon toiminta tuli uudelleen mahdolliseksi kommunistihallinnon kukistuttua. |
Fan Noli nuorena pappina vuonna 1908. Hänellä oli merkittävä rooli kirkon itsenäistymisessä.
Arkkipiispa Anastasios johti kirkkoa aina kommunismin päättymisestä ja kirkon uudelleenjärjestäytymisestä lähtien vuoteen 2025.
Nils Otto Nordenskiöld (valtiopäivämies)

Nils Otto Nordenskiöld (19. tammikuuta 1834 Helsinki – 8. helmikuuta 1916 Helsinki) oli suomalainen juristi, tilanomistaja ja moninkertainen valtiopäivämies.
Nordenskiöldin vanhemmat olivat vuori-intendentinkonttorin yli-intendentti Nils Nordenskiöld ja Margareta Sofia von Haartman ja puoliso vuodesta 1870 Olga Emilia Estlander (k. 1912). Nordenskiöld tuli ylioppilaaksi 1849 ja suoritti tuomarintutkinnon ja kameraalitutkinnon 1853. Hän oli senaatin ylimääräinen kamarikirjuri 1853, seuraavana vuonna hänestä tuli Turun hovioikeuden ylimääräinen notaari.  Tilanomistaja Mäntsälän Frugårdissa Nordenskiöld oli vuoteen 1912. Hän oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1863–1864, 1867,  1877–1878, 1882, 1894, 1897 ja 1899.
Eläintieteilijä Erik Nordenskiöld oli  Nils Otto Nordenskiöldin poika. Hänen veljiään olivat tutkimusmatkailija Adolf Erik Nordenskiöld ja metsänhoitaja, meteorologi Nils Karl Nordenskiöld.
Kauko Kiisseli

Kauko Juha Kiisseli (9. maaliskuuta 1912 Ruokolahti – 5. syyskuuta 1981 Imatra) oli suomalainen painija, jonka huippuvuodet ajoittuivat 1930-luvun lopulle ja 1940-luvun alkuun. Tämä Tainionkosken Urheilijoita, Imatran Jyskettä, Lahden Ahkeraa ja Valkeakosken Hakaa edustanut mies ylsi Euroopan mestariksi kreikkalais-roomalaisella tyylillä vuonna 1939.
Kiisseli saavutti SM-hopeaa sarjassa 56 kg vuosina 1937 ja 1938 Väinö Perttusen jälkeen. Suuren yleisön tietoisuuteen Kiisseli nousi voittaessaan Suomen mestaruuden ja Euroopan mestaruuden vuonna 1939 samassa sarjassa. Vuosina 1939–1946 hän voitti Suomen mestaruuden kaikkiaan kuusi kertaa sarjassa 56 kg ja hallitsi Suomen Painiliiton mestaruuskilpailuissa tätä sarjaa yhtäjaksoisesti kymmenen vuotta. Maaottelussa hän oli mukana ensimmäisen kerran vuonna 1935 Ruotsia vastaan B-maajoukkueessa ja Norjaa vastaan A-joukkueessa. Tämän jälkeen maaotteluedustuksia hänelle kertyi lähes kaksikymmentä vuoteen 1947 asti, suorittaen 14 voitollista maaottelua peräkkäin. Painijana Kiisseli oli paitsi taitava myös erittäin voimakas, minkä vuoksi hänen erikoisalaansa olivat lujat väännöt ja nostot matossa. Piirivalmentajana Kiisseli toimi muutamia vuosia 1950-luvun alussa. Kiisseli on saanut Suomen Urheilun ansiomitalin kullatuin ristein.
Kiisseli harrasti musiikkia soittaen Kaukopään tehtaiden soittokunnassa. Kiisseli oli ammatiltaan kirvesmies ja hänen kotikuntansa oli Imatra. Hänet on haudattu Imatralle Tainionkosken hautausmaalle.
Saavutuksia

EM-kultaa 1939 (sarja 56 kg)
Suomen mestari 1939–1941, 1943–1944 ja 1946 (sarja 56 kg)
Prix d’Amérique

| Prix d’Amerique |
| --- | --- |
 Maharajah (nro 17) voittaa vuoden 2014 Prix d'Amériquen.
Kilpailupaikka:  Vincennesin ravirata
Maa:   Ranska
Perustettu:  1920
Matka:  2700 metriä
Rotu:  Lämminveriset
Sukupuoli:  oriit, tammat
Ikä:  4–10-vuotiaat
Kilpailuennätys:  11,2 (Bold Eagle 2017, Readly Express 2018)
Voitokkain hevonen:  Ourasi, 4
Voitokkain ohjastaja:   Jean-René Gougeon, 8
Ensimmäinen palkinto:  450 000 €
Prix d’Amérique on Ranskan suurin ravikilpailu, joka ravataan tammikuun viimeisenä sunnuntaina Vincennesin raviradalla Pariisissa. Kilpailua pidetään eräänlaisena ravien maailmanmestaruuskilpailuna. Koko kilpailun palkintosumma on 1 000 000 euroa, josta voittaja saa 450 000 euroa.
Historia

Prix d’Amérique järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1920. Kilpailu nimettiin ensimmäisessä maailmansodassa Saksaa vastaan taistelleiden amerikkalaissotilaiden kunniaksi. Tämän vuoksi kilpailu käytiin toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana nimellä Grand Prix d’Hiver (Suuri talvipalkinto) 1942-1944. Kilpailua ei järjestetty lainkaan 1940 ja 1941.
Ensimmäiset suomalaishevoset olivat mukana 1970-luvun lopulla. Parhaaksi menestykseksi on jäänyt Houston Laukon kuudes sija vuonna 1994. Suomalaisista ohjastajista on parhaiten menestynyt Jorma Kontio, joka ajoi ruotsalaisen Opal Vikingin toiseksi vuonna 2008. Suomalaislähtöisen Jori Turjan valmentama italialaisori Varenne on voittanut kilpailun kahdesti. Vuonna 2018 kilpailun voitti suomalaisen Timo Nurmoksen valmentama ruotsalaisori Readly Express.
Prix d’Amérique on monin tavoin erityinen kilpailu ravimaailmassa. Jo itse Vincennesin ravirata on ainutlaatuinen. Radan profiiliin kuuluu jopa 12 metrin korkeuserot etu- ja takakaarteen välillä. Rata myös koostuu kahdesta eri radasta; normaalista kilometrin ovaalista ja pidemmästä yli kahden kilometrin radasta jotka ovat osittain yhdistettyjä. Lähtö kilpaan tapahtuu erilliseltä kiihdytyssuoralta, josta hevoset jatkavat radan ensimmäiseen kaarteeseen ja ensimmäiseen 6 metrin nousuun. Siitä ryhmitytään radan pitkälle etusuoralle, joka juostaan alamäkeen. Etusuoran jälkeisessä kaarteessa rata alkaa taas hiljalleen nousta. Takasuoralla juostaan koko matka ylämäkeen ja maaliin päästään kun lähtösuoran jälkeinen kaarre ohitetaan toisen kerran.
Haastetta kisaan tuo myös suuri osallistujamäärä jolloin ajotyyli poikkeaa kovasti yleisestä eurooppalaisesta ajotyylistä. Ohjastajat tekevät rankkojakin ratkaisuja kilpailun edetessä, jotta eivät ajokkinsa kanssa jäisi muun hevosmassa taakse maalisuoralle tultaessa. Kilpailuissa juostaankin usein jopa 4–5 hevosta rinnakkain. Radan profiili, kilpailun 2 700 metrin matka ja ajotyyli muodostavatkin yhdessä haastavan kokonaisuuden, jonka voittajaa voidaan hyvällä syyllä juhlia yhtenä vuoden parhaista ravureista.
Vuoden 2006 kilpailussa ensimmäisenä maaliin saapunut Jag De Bellouet hylättiin, kun sen dopingnäytteestä löydettiin lääkeainejäämiä. Kilpailun voittajaksi julistettiin ruotsalainen Gigant Neo.
Suomalaishevoset Prix d’Amériquessa

1979 Charme Asserdal - Heikki Korpi, Uno Boy - Veijo Heiskanen
1984 Keystone Patriot - Ulf Nordin
1994, 1995, 1996 Houston Laukko - Jorma Kontio
1999 Louise Laukko - Dominik Locqueneux
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Prix d’Amérique Wikimedia Commonsissa
Virallinen Prix d’Amerique -sivusto
Vincennesin raviradan kotisivut
Karjanhoito

Lampaita ja nautoja laitumella.
Karjanhoito eli karjatalous tarkoittaa karjaeläinten kuten naudan, jakkien tai vuohien kasvattamista ravinnon tai muiden niistä saatavien hyödykkeiden vuoksi. Sitä on harjoitettu jo tuhansia vuosia aina ensimmäisten eläinten kesyttämisestä asti.
Karjanhoito voidaan jakaa lypsykarjan ja lihakarjan kasvattamiseen. Joskus myös siipikarja erotetaan omaksi ryhmäkseen. Ihmisen ravinnoksi tarkoitettua maitoa saadaan lähinnä lehmistä, puhveleista ja vuohista.
Karjan lannalla on ollut myös tärkeä rooli viljelymaiden lannoituksessa.
Lihan kysynnän ennustetaan kasvavan maailmassa jopa 70 prosenttia vuoteen 2050 mennessä.
Historia

Karjanhoitoa harjoitettiin neoliittisella kaudella, mutta se saattoi alkaa aikaisemminkin. Arkeologiset todisteet osoittavat, että vuohia ja lampaita pidettiin laajasti Aasiassa viimeistään 8000 vuotta eaa.
Historia > Karjanhoidon historia Suomessa

Suomessa on pidetty lampaita mahdollisesti jo kivikaudelta ja nautoja pronssikaudelta alkaen. Hevonen on saapunut Suomeen viimeistään pronssikauden lopussa, kun taas siat, vuohet ja kanat tulivat Suomeen vasta historiallisella ajalla, todennäköisesti myöhäisellä rautakaudella. Nykyiset maatiaiskarjarodut muodostuivat 1800-luvulla.
Karjanhoito oli talonpojille tärkeää 1600-luvun Suomessa viljanviljelyn vähäisyyden vuoksi. Suhteellisesti eniten karjaa pidettiin Ahvenanmaalla ja Pohjanmaalla. Karjan määrä väheni itään ja sisämaahan mentäessä. Lantaa käytettiin lannoitteena pysyvien peltojen alueilla, mutta ei kaskialueilla. Vetohärät, joita pidettiin Varsinais-Suomessa, yleistyivät myös Uudellamaalla sekä osassa Hämettä ja Satakuntaa.
Talonpoikien Suomessa 1800-luvulla harjoittama karjanhoito oli vielä kehittymätöntä, koska karjan ruokintaan ei kiinnitetty tarpeeksi huomiota. Heiniä ja rehua ei tuotettu tarpeeksi. Talvikaudella aliravittu lypsykarja, jolle syötettiin vain olkia, ruumenia, akanoita sekä perunan- ja herneenvarsista keitettyä apetta, ei tuottanut mitään. Karjataloutta vaivasi myös erikoistumisen puute. Karjasta pyrittiin saamaan maitoa, juustoa ja lihaa sen sijaan, että olisi keskitytty yhteen tai kahteen tuotteeseen. Lampaat ruokittiin enimmäkseen lehdeksillä ja männynhavuilla, osin myös heinällä ja olkisilpulla. Viinanpolton yhteydessä syntynyttä rankkia syötettiin sekä sioille että nautaeläimille ja hevosille. Heinät säästettiin pääasiassa hevosille. Hevoset saivat myös veteen sekoitettuja kaurajauhoja.
Herraskartanoissa karjatalouden taso oli 1800-luvulla yleensä korkeampi kuin talonpoikaistiloilla. Kartanonomistajat ryhtyivät hankkimaan myös ulkomaisia rotueläimiä. Ayrshire-lehmiä ilmaantui suurtiloille 1860-luvun alussa. Lammaskantaa oli parannettu hankkimalla espanjalaisia ja saksalaisia rotuja. Lypsykarjan tuotto kasvoi kartanonherrojen ja maanviljelysseurojen tehostamistoimenpiteiden ansiosta 1750-luvulta 1870-luvulle tultaessa monikertaiseksi, vaikka karjan määrä ei lisääntynyt.
Kotieläintilojen ja niillä työskentelevien ihmisten lukumäärä on vähentynyt viime vuosikymmeninä huomattavasti.
Ympäristövaikutukset

Maapallon maa-alasta yli neljännes on karjatalouden käytössä. YK:n maailman elintarvikejärjestön FAO:n tarkistettujen laskelmien mukaan karjan kasvatus aiheuttaa noin 15 prosenttia maailman kasvihuonekaasupäästöistä. Lisäksi karjatalouden tuotteet vaativat usein kylmäsäilytystä, ja myös kylmälaitteiden osuus kasvihuonekaasupäästöistä on merkittävä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karjanhoito Wikimedia Commonsissa
Bartz, Dietmar (editor): Meat Atlas – Facts and fi gures about the animals we eat  . 2014. Heinrich Böll Foundation. Viitattu 14.12.2019. (englanniksi)
Karjanhoitoa muinaisessa Egyptissä.
Moisö

Moisö
| --- | --- |
Sijainti:  60°7′00.00″N, 24°41′38.00″E, Espoo Uusimaa Suomi
Merialue:  Suomenlahti, Itämeri
Pinta-ala:  0,25 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Moisö on huvilasaari ja historiallinen talonpaikka Suvisaariston pohjoisosassa lounaisessa Espoossa. Se sijaitsee pienen Moisöfjärdenin merialueen eteläsivulla. Moisön yksinäistalon historia tunnetaan 1540-luvulta alkaen, kesähuvila-asutusta saarella on ollut ainakin 1860-luvulta. Kasvillisuudeltaan Moisö on kulttuurivaikutteista.
Moisön pinta-ala on noin 25 hehtaaria. Saaren erottaa sen kaakkoispuolella sijaitsevasta Ramsöstä Marenin salmi ja luoteispuolella sijaitsevasta Soukanniemestä Moisö sund. Moisön lounaispuolella sijaitsee Lilla Tallholmen ja Getholmin luonnonsuojelualue. Koillispuolella on kaksi pientä saarta: Rågholm ja Skaddan. Moisöstä on tieyhteys mantereelle Ramsön kautta.
Moisön vanha talonpoikaistalo harjoitti maanviljelyksen sijaan hylkeenpyyntiä ja kalastusta, joten se erosi muista espoolaistaloista. Moisön varhaisin nimeltä tunnettu omistaja on Anders Nilsson vuodelta 1540. Vauras saaristolaistalo köyhtyi 1600-luvulle tultaessa, ja siitä tehtiin Espoon kartanon alainen rälssilampuotitalo, joka myös jäi vähäiseksi torppamaiseksi taloryhmäksi. Moisö itsenäistyi jälleen vasta 1823. Tuolloin Espoon kartano myi Moisön ja kaksi tilaa Svinöstä kolmelle talonpojalle. Tilat jaettiin. Ne yhdistettiin jälleen vuonna 1910 osakeyhtiöksi, joka alkoi palstoittaa alueelle huvilatontteja. Moisöstä oli erotettu 1930-luvulle tultaessa noin 120 huvilatonttia.
Moisön päärakennus oli suurikokoinen puutalo, joka purettiin. Paikalle kohosi uusi asuinrakennus. Historiallisesta Moisön tilasta on jäljellä karja- ja talousrakennuksia. Moisön huviloista arkkitehtonisesti kiinnostavia ovat 1800-luvun lopulla rakennettu Villa Marssal sekä Matti Finellin suunnittelemat funktionalistiset Villa Brovik ja Villa Weber.
Aiheesta muualla

Tiedostopalvelu.maanmittauslaitos.fi
Moisö, Uusimaa, Finland — Sunrise, Sunset and Daylength