stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vilho Koskela
Fiktiivinen henkilöhistoria > Vilho Koskela toisessa maailmansodassa

Vilho Koskela on esimerkillinen hahmo ystävällisyytensä vuoksi ja onkin miestensä ihannoima johtaja. Hän on mukana sekä talvi- että jatkosodassa. Talvisodan jälkeen Koskela komennetaan upseerikouluun, ja hän jää armeijaan ylimääräisesti palkattuna vänrikkinä. Palveluksessa hän on vähä-ääninen, hieman kömpelö, mutta asiallinen ja saa miehensä opetetuiksi siinä missä muutkin. Kotilomalla Pentinkulmalla välirauhan aikana keväällä 1941 opettaja Pentti Rautajärvi tekee hänen kanssaan sinunkaupat: ”Kun tässä kerran upseeritovereita ollaan. Tästä lähtien Pentti.”
Jatkosodan syttyessä Vilho Koskela on lähes 30-vuotias. Hänen alaisuudessaan palvelevat sotilaat ovat ymmärtäväisempiä Koskelaa kuin toista joukkueenjohtajaa, luutnantti Lammiota (joka myöhemmin aktiiviupseerina nousee kapteeni Kaarnan paikalle komppanianpäälliköksi) kohtaan. Koskela on hiljainen, rauhallinen ja ystävällinen, ja onnistuu siksi saamaan sotilaidensa luottamuksen. Vähäpuheisuutensa takia hän saa lisänimen Ville Vaitelias. Koskela on sangen vaatimaton ja usein enemmän sotilas kuin upseeri. Käydessään kotona syyskesällä 1942 Vilho Koskela esittää isänsä kanssa keskustellessaan pessimistisiä arvioita sodan lopputuloksesta ja pitää Saksan häviötä mahdollisena – jo kauan ennen Stalingradin taistelua. Koskela kuolee kesän 1944 torjuntataisteluiden aikana. Hänet ammutaan konepistoolilla hänen tuhotessaan vihollisen panssarivaunun kasapanoksella, ja hänen yrityksensä estää suomalaisten linjaa hajoamasta valuu hukkaan.
Elokuvassa Akseli ja Elina Koskela kuitenkin kuolee eri tavalla. Hän astuu miinaan ei-kenenkään-maalla joitain hetkiä aselevon alkamisen jälkeen mentyään hakemaan kaatuneiden suomalaisten ruumiita.
Linna kuvaa Koskelaa Sotaromaanissa: ”Tanakkaruumiinen, vaaleatukkainen, sinisilmäinen, lovileukainen ja niin vähäpuheinen, että oli saanut liikanimen Ville Vaitelias.”
Fiktiivinen henkilöhistoria > Murre

Kun kielitieteilijät suorittivat murteenkorjailua Linnan alkuperäiskäsikirjoitukselle, he pyrkivät mahdollisimman aitoon ja kielitieteellisesti perusteltuun murreasuun. Tuntemattoman sotilaan hahmojen murteenmuokkaus on Koskelan kohdalla kulkenut päinvastaiseen suuntaan kuin romaanin muiden hahmojen kieli. Alkuperäisessä käsikirjoituksessa Vilho puhuu lähinnä kansankieltä, kun taas painetussa Tuntemattomassa sotilaassa hän puhuu muiden upseerien tapaan lähes puhdasta yleiskieltä.
Koskelan tulkitsijoita

Kenties tunnetuimman Vilho Koskela -tulkinnan teki Kosti Klemelä Edvin Laineen vuonna 1955 ohjaamassa Tuntemattomassa sotilaassa. Klemelä tulkitsi roolin myös eri teattereissa. Täällä Pohjantähden alla -romaanin kolmanteen osaan perustuvassa elokuvassa Akseli ja Elina (1970) roolin teki Ismo Vehkakoski. Vuonna 1985 Rauni Mollberg ohjasi Tuntemattoman sotilaan toisen elokuvaversion, jossa Koskelaa näytteli Risto Tuorila, ja vuonna 2009 valmistuneessa Timo Koivusalon Täällä Pohjantähden alla II -elokuvassa Vilhoa näytteli Sampo Sarkola. Tuntemattoman sotilaan kolmannessa filmatisoinnissa Koskelaa tulkitsee Jussi Vatanen.
Koskela johtajana

Linna kuvaa Koskelan ihanteellisena johtajana. Siksi Koskelasta on jäänyt suomalaiseen kulttuuriin käsitys esimerkillisenä johtajana. Elämään on jäänyt muun muassa Koskelan tokaisu: ”Asialliset hommat suoritetaan. Muuten ollaan kuin Ellun kanat.” Koskelalla on kirjassa repliikkejä harvakseltaan, mutta hän on tästä huolimatta miltei joka hetki läsnä, miestensä parissa. Koskela johtaa joukkoaan siten, että hänen miehensä tuntevat tekevänsä asian vapaaehtoisesti. Hän ei puutu toisten tekemisiin eikä häntä itseään tarvitse auttaa, sillä hän selviytyy kaikista saamistaan tehtävistä. Yhdessä Rokan kanssa hän tekee vain sen, mistä on hyötyä. Reilu ja järkevä Koskela muuttuu kuitenkin humaltuessaan aggressiiviseksi ja arvaamattomaksi.
Helsingin Sanomien entisen elokuvakriitikon Helena Yläsen mielestä Vilho Koskelaa ei voi ajatella ilman tietoa myöhemmästä Täällä Pohjantähden alla -trilogiasta. Jo Tuntemattomassa sotilaassa Väinö Linna kertoo Koskelan taustasta poikkeuksellisen paljon, enemmän kuin kenestäkään muusta romaanin henkilöstä. Yläsen mukaan Vilhossa yhdistyvät kaikki hänen perheensä hyvät ominaisuudet: hänen isoisänsä Jussin sisu, isoäitinsä Alman käytännöllisyys, isänsä Akselin johtajankyvyt sekä toisen isoisänsä Oton ja enonsa Jannen nokkeluus. Mahdollisesti hänellä on myös äitinsä Elinan hymy.
Koskelan johtamistaidot on kuitenkin myöhempinä vuosikymmeninä osittain kyseenalaistettu ja niiden vastapainoksi on alettu korostaa Lammion johtamistyylin hyviä ominaisuuksia. Esimerkiksi eversti Wolf H. Halsti piti Koskelan tyyppisiä johtajia esimiehilleen epälojaaleina ja passiivisina ja katsoi taistelukyvyn ja -hengen päässeen heidän vuokseen romahtamaan jatkosodan asemasotavaiheessa. Koskela on vahvimmillaan luottamuksen rakentajana, ja hän on miehiään kohtaan äärimmäisen vastuuntuntoinen, mutta häneltä puuttuu oma-aloitteisuus joukkonsa kouluttamiseen. Lisäksi hän katsoo alaistensa väärinkäytöksiä läpi sormiensa eikä tue arvovallallaan sellaisia ylemmältä taholta tulleita käskyjä, jotka häiritsevät hänen rauhaansa tai ovat hänelle vastenmielisiä. Everstiluutnantti, kasvatustieteen tohtori Vesa Nissinen pitää Koskelaa luontaisena pienen joukon johtajatyyppinä, mutta hänen mielestään tämä ei pysty tarkastelemaan asioita laajasti eikä Koskelasta siksi olisi nykyaikaisen suuryrityksen johtajaksi. Toisaalta Lammio pilaa vahvuutensa – ammattitaitonsa ja rohkeutensa – joustamattomuudellaan ja puutteellisilla taidoillaan ihmisten käsittelyssä.
Esikuvat

Väinö Linnan oman kertoman mukaan Vilho Koskelan esikuva oli nilsiäläinen Einari Kokkonen. Kokkonen oli pientilallisen poika, joka hyvänä hiihtäjänä oli osallistunut talvisodassa vaativiin partioretkiin ja yleni sotien aikana alikersantista kapteeniksi. Kokkonen antoi aineksia etenkin Linnan Tuntemattomassa sotilaassa kuvaamaan Vilho Koskelan luonteeseen ja preussilaisen sotilaskurin ajatusta loukkaavaan johtamistapaan. Linna myös piti savolaista Kokkosta niin ”hämäläisen oloisena”, että saattoi käyttää häntä hämäläisen Koskelan esikuvana. Toinen Koskelan hahmoon aineksia antanut upseeri oli Pertjärven taistelun jälkitoimissa kaatunut Niemelä-niminen luutnantti, jota Linna myös arvosti johtajana. Niemelä oli luonteeltaan Kokkosta tylympi, mutta vain ihmisenä, ei johtajana. Kokkosen tavoin Niemelä, joka sivilissä oli ollut autonapumies, yleni sodan aikana alikersantista komppanianpäälliköksi.
Tuntemattoman sotilaan hahmoista Koskela ja Rokka olivat Linnan itsensä mukaan ainoita, joilla oli todellinen esikuva; Rokan esikuva oli Linnan asetoveri, sittemmin Punkalaitumella pienviljelijänä toiminut Viljam Pylkäs. Muita todellisiin henkilöihin perustuvia hahmoja Linna on romaanin tarpeisiin muokannut edelleen käyttäen todellisia henkilöitä vain aineksina, vain Rokka ja Koskela ovat Linnan ystävän, kirjailija Jaakko Syrjän mukaan sopineet romaaniin sellaisenaan.
Aiheesta muualla

Malmberg, Ilkka: Tuntemattomat sotilaat.  Helsinki:  Helsingin Sanomat, 2007.  ISBN 952-55570-4-9
| n k Väinö Linnan Tuntematon sotilas |
| --- | --- |
Hahmot:  Koskela  Rokka  Hietanen  Lammio  Lehto  Kariluoto  Rahikainen  Vanhala  Lahtinen  Määttä  Honkajoki  Riitaoja  Kaarna  Asumaniemi  Mäkilä  Susi  Korpela 
Elokuvat:  Tuntematon sotilas (1955)  Tuntematon sotilas (1985)  Tuntematon sotilas (2017) 
Muuta:  Sotaromaani  Tuntematon sotilas (ooppera)  Tuntematon sotilas (radiokuunnelma)  Tuntemattomat sotilaat (tietokirja)  Tuntematon Redux
Martta Koskinen

| Martta Koskinen |
| --- | --- |
 Etsivän Keskuspoliisin pidätyskuva.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. marraskuuta 1896 Hollola
Kuollut: 28. syyskuuta 1943 (46 vuotta) Helsingin maalaiskunta
Muut tiedot
Organisaatio:  SKP
Rikokset:  maanpetos
Rangaistus:  kuolema (22. huhtikuuta 1943)
Koskinen on haudattu Malmin hautausmaalle jatkosodan aikana teloitettujen yhteishautaan. Haudalla on Vilho Aallon suunnittelema Fasismin vastustajien muistomerkki (1963).
Martta Johanna Koskinen (18. marraskuuta 1896 Hollola – 28. syyskuuta 1943 Helsingin mlk) oli suomalainen ompelija ja kommunisti, joka tuomittiin maanpetoksesta kuolemanrangaistukseen ja kuoli viimeisenä Suomessa teloitettuna naisena 28. syyskuuta 1943.
Koskisesta tehtyjä teoksia

Koskinen on ollut Jari Tervon teoksen Ohrana romaanihenkilön ”Vilja Oljenpalo” esikuva.
Martta Koskisesta kertova dokumenttielokuva Ompelijatar sai ensi-iltansa vuonna 2015. Elokuvan on ohjannut Ville Suhonen. Suhonen kirjoitti myös Koskisen elämäkerran Ompelijatar: Martta Koskisen kuolema ja elämä (2016).
Vuonna 2018, teatterialan ammattilaisista ja harrastajista koostuva vapaa kollektiivi, Ylimuonion Urheiluteatteri, julkaisi näytelmän Martta Koskisesta.
Kirjallisuutta

Rajavuori, Anna: Kunnioitetut ja kuolemaantuomitut: Sofia Hjulgrénin ja Martta Koskisen esikuvallisuus kansandemokraattisen naisliiton historiateksteissä 1950-luvulla. Lähde: Historiatieteellinen aikakauskirja, 2012, 8. vsk, s. 155–172.  Joensuu:  Labyrintti. ISSN 1795-035X
Aiheesta muualla

Hedberg, Mimosa: Martta Koskisen kuolemasta 70 vuotta Iltalehti. 29.9.2013. Alma Media Suomi. Arkistoitu 9.11.2014. Viitattu 9.11.2014.
Immonen, Petri: Palkittu dokumentaristi opetteli kuvakerrontaa Tintti-sarjakuvista Helsingin Sanomat. 23.6.2014. Viitattu 9.11.2014.
Ompelijatar. Yle Areena.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Messe Frankfurt

Messualue ja Bahnhof Frankfurt am Main Messe -rautatieasema
Messeturm pilvenpiirtäjä
Messe Frankfurt on messukeskus Frankfurtissa. Keskuksessa järjestetään muun muassa Frankfurtin kirjamessut sekä Internationale Automobil-Ausstellung-autonäyttely.
Aiheesta muualla

Verkkosivut
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Eino Koskimies

Talvisodan 2. divisioonan komentaja eversti Eino Koskimies kuvassa vasemmalla.
Eino Rafael Koskimies (vuoteen 1931 Forsman; 31. maaliskuuta 1892 Helsinki – 11. maaliskuuta 1975 Turku) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat insinööri, teollisuuskoulun rehtori William Vindician Forsman ja tämän toinen vaimo Sofia Josefina Stenfors. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Maja Karolina Mattssonin kanssa.
Opinnot

Koskimies kävi seitsemän luokkaa Helsingin Uutta yhteiskoulua ja kirjoitti ylioppilaaksi Heinolan alkeiskoulun jatkoluokilta vuonna 1911 sekä liittyi Etelä-Pohjalaiseen Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun konerakennusosastolla vuosina 1911–1915. Koskimies suoritti diplomi-insinööritutkinnon 1. osan vuonna 1915. Sotilaskoulutusta hän sai Hyökkäysvaunukurssilla vuonna 1922 ja suorittamalla Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1924–1926.
Jääkärikausi

Koskimies liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 5. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella (Misalla), Riianlahdella ja Schmardenissa (Smārdessa) sekä Aa-joella (Lielupella). Hän suoritti vuonna 1917 Libaussa (Liepājassa) järjestetyn sotakoulun A-kurssin.
Suomen sisällissota

Koskimies saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 2. jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan  taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui taistelussa 28. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Koskimies määrättiin sisällissodan jälkeen haavoistaan parannuttuaan 12. kesäkuuta 1918 toimistopäälliköksi Sotaministeriön yleiseen sota-asiainosastoon, josta hänet siirrettiin 2. huhtikuuta 1919 komentajaksi Keski-Suomen rykmentin III pataljoonaan. Rykmentissä hänen tehtäviinsä kuului useat rykmentin komentaja viransijaisuudet. Vuoden 1922 syyskuussa hänet aluksi komennettiin ja lopullisesti siirrettiin 1. tammikuuta 1923 Teknillisten joukkojen esikuntapäälliköksi. Uudenmaan rykmentin komentajan viransijaisena hän toimi 1. syyskuuta 1926 – 28. elokuuta 1928 välisen ajan. Viransijaisaikana hänet siirrettiin 28. huhtikuuta 1927 alkaen Yleisesikuntaan teknillisten tarkastajantoimistoon ja edelleen 15. kesäkuuta 1928 alkaen komentajaksi Tampereen rykmenttiin. Tampereen rykmentistä hänet komennettiin 1. maaliskuuta 1932 komentajaksi 3. sotilasmaakuntaan ja edelleen 1. heinäkuuta 1933 alkaen niin ikään Kymenlaakson sotilasläänin komentajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Koskimies osallistui talvisotaan 11. divisioonan (tunnettiin myöhemmin nimellä 2. divisioona) komentajana ja osallistui taisteluihin Karjalankannaksella, Muolaanjärvellä, Vuoksissa, Äyräpäässä, Kuparsaaressa, Sintolassa, Vuosalmilla. Välirauhan aikana hän toimi edelleen samassa tehtävässä, kunnes siirrettiin myöhemmin Etelä-Hämeen sotilasläänin komentajaksi.
Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin 5. divisioonan komentajaksi, mistä VI armeijakunnan komentaja kenraalimajuri Paavo Talvela erotti hänet jo 11.7.1941, alle vuorokausi yleishyökkäyksen alkamisen jälkeen. Koskimies siirrettiin vielä ensimmäisenä sotavuonna Päämajan Koulutus- ja komento-osaston päälliköksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin vielä vuonna 1941 Hangon Ryhmän komentajaksi, josta hänet siirrettiin seuraavana vuonna takaisin päämajaan, ja hänet sijoitettiin sotilashallitokomentajaksi. Tehtävästä hän erosi sotien jälkeen, jolloin astui Wärtsilä Oy:n palvelukseen tehtaiden henkilö- ja paloturvallisuuden organisoijaksi, kunnes vuonna 1945 hän siirtyi tarkastajaksi Wärtsilän Keskinäisen Vakuutusyhtiön palvelukseen Turkuun ja palveli yrityksessä vuoteen 1967 saakka.
Luottamustoimet

Koskimies toimi 1. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1919–1920 ja 2. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1921 sekä 3. divisioonan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuonna 1930.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 6. marraskuuta 1915  Gruppenführer 10. tammikuuta 1916  Zugfiihreriksi 9. elokuuta 1917  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 24. joulukuuta 1919  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1926  Eversti 4. syyskuuta 1929  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 18. helmikuuta 1935 |      |  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan komentajamerkki |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Saskia Sassen

Saskia Sassen
Saskia Sassen (s. 1947) on yhdysvaltalainen sosiologi. Hän toimii professorina Columbian yliopistossa. Hänen tutkimuskohteitaan ovat globalisaatio, epätasa-arvo ja urbaani sosiologia.
Sassen esitti käsitteen Maailmankaupunki vuonna 1991 ilmestyneessä kirjassaan  The Global City. New York, London, Tokyo. Teos vaikutti kaupunkitutkimuksen kehitykseen. Sassenin teoksen tärkeimmän väittämän mukaan globaalina aikana kaupunkien merkitys on lisääntynyt.
Hän on ollut Academia Europæan ulkomaalaisjäsen vuodesta 2004.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saskia Sassen Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Korruptio Suomessa

Korruptio Suomessa on toimivallan eli päätösvallan väärinkäyttöä, jonka tavoitteena on, että henkilö tai ryhmä saavuttaa edun, joihin heillä ei ole oikeutta. Esimerkiksi vastuullisessa asemassa oleva henkilö, kuten viranhaltija tai poliitikko, lahjotaan antamaan lahjojalle etua säännösten vastaisesti.
Ongelmia

Suomessa  korruptio-ongelmana on pidetty esimerkiksi tuttavaverkostoja ja vaalirahoituksen avoimuuden puutetta. Vuonna 2008 alkaneen vaalirahoituskohun myötä vaalirahoituslainsäädäntöä uusittin.
Kuntien ja valtion tekemiä ostoja on syytetty siitä, että niiltä hankintoja haluavat edistävät onnistumistaan tarjoamalla etuja, joita voi todistajien ja todisteiden puutteessa olla vaikea osoittaa, koska yritysten edustuskulut eivät ole julkisia.lähde?
Eläkeviroilla palkitseminen on korruptiota. Tällöin henkilö palkitaan julkisen palveluksen aikaisesta uskollisuudesta yksityistä toimijaa kohtaan nimityksellä yksityiseen toimeen. Virkatoiminnasta yksityiselle sektorille siirtymiseen on esitetty eläkevirkojen jakamista estäviä korvauksettomia aikoja.
Ongelmia > Freedom Housen näkemys

Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan korruptio ei ole Suomessa merkittävä ongelma ja siitä rangaistaan lähes poikkeuksetta, jos sitä huomataan. Kuitenkin vuonna 2018 GRECO eli "Group of States against Corruption" kehotti Suomea vahvistamaan korruption torjuntaa ja korruption havaitsemiseen liittyviä käytäntöjä hallituksen ja lain täytäntöönpanon sisällä, mukaan lukien korruption ilmiantajien tehostettu suojeleminen. GRECO myös varoitti mahdollisista korkoon liittyvistä konflikteista julkisen ja yksityisen sektorin välillä, kun Sipilän hallitus suunnitteli terveydenhuoltoon ja sosiaalipalveluihin liittyviä uudistuksia. Samoin joulukuussa 2020 GRECO ilmoitti, että Suomi on toteuttanut kunnolla vain yhden 14:stä korruptionvastaisen elimen julkistamasta suosituksesta.
Yleisyys

Korruptiota vastustavan saksalaisen Transparency International -järjestön korruptioindeksin mukaan Suomi on yksi maailman vähiten korruptoituneita maita. Sen mukaan vuonna 2015 Suomen julkinen sektori (kunnat ja valtio) olivat Tanskan jälkeen maailman toiseksi vähiten korruptoituituneita. Vuonna 2016 Suomi sai 90 pistettä, seuraavana vuonna 89 ja vuonna 2018 maa sai 85. pistettä (jaettu 3. sija). Sijoituksen huonontuminen johtuu Transparency Internationalin mukaan siitä, että kuntien ja valtion etuja ei eroteta enää yhtä hyvin yksityisten tahojen eduista. Viranhaltijat eivät aina suostu jääväämään itseään päätöksenteosta, joka voi koskettaa myös heitä itseään.
Virka-aseman väärinkäyttöä, törkeää virka-aseman väärinkäyttöä tai virkasalaisuuden rikkomista koskevia rikosilmoituksia tehdään vuodessa noin 100 kappaletta. Lahjusrikoksista tehtiin Suomessa 2000-luvulla keskimäärin 10 rikosilmoitusta vuodessa. Määrä on kuitenkin kasvanut.
Korruption määrittely ja arvioiminen on hankalaa, sillä esimerkiksi suoraa lahjontaa esiintyy vähän. Esimerkiksi vuonna 2008 rangaistuksia tuomittiin 10 jutussa. Valtionsyyttäjä Jukka Rappen mukaan yrittäjyyteen liittyvää lahjontaa ei aina tilastoida, vaan tilastoihin kirjataan vain rikosvyyhdin päärikosnimike.
Valtiontalouden tarkastusvirastoon tulee vuosittain noin 25–35 ilmoitusta valtion omaisuuden tai varojen väärinkäytöksistä.
Korruptiota poistavat sopimukset

Vuoden 2008 lopussa Suomen kansainvälisiin sopimuksiin sisältyi:
OECD-sopimus ulkomaisten viranomaisten lahjontaa vastaan (allekirjoitus joulukuussa 1998; ratifiointi helmikuussa 1999)
Euroopan neuvoston rikoslainsopimus korruptiota vastaan (Council of Europe Criminal Law Convention on Corruption) (allekirjoitus tammikuussa 1999; ratifiointi lokakuussa 2002)
Euroopan neuvoston hallintolainsopimus korruptiota vastaan (Council of Europe Civil Law Convention on Corruption) (allekirjoitus kesäkuussa 2000; ratifiointi lokakuussa 2001)
YK-sopimus maiden välistä organisoitua rikollisuutta vastaan (allekirjoitus joulukuussa 2000; ratifiointi helmikuussa 2004)
YK-sopimus korruptiota vastaan (allekirjoitus joulukuussa 2003; hyväksytty kesäkuussa 2006)
Ilmoittaminen

Heinäkuusta 2006 alkaen korruptio ei ole ollut Suomessa asianomistajarikos, ja siitä lähtien kuka tahansa on voinut tehdä tutkintapyynnön poliisille. Myös virallinen syyttäjä voi oma-aloitteisesti käynnistää lahjontatutkimuksen.
Suomessa ei ole minkäänlaista lainsäädäntöä tai lain suojaa niille, jotka kertovat eteenpäin salassa pidettäviä tietoja väärinkäytöksistä. Euroopan komissio suunnittelee lainsäädäntöaloitetta, joka helpottaisi tietojen kertomista ja suojelisi ilmiantajia kostolta.
Talousjärjestö OECD moitti vuonna 2016 Suomea siitä, että Suomi ei tarjoa riittävää suojaa ihmisille, jotka ilmiantavat  ulkomaisia viranomaisia lahjoneita.
Mielikuvat korruptiosta

Transparency Internationalin maailmanlaajuisessa tutkimuksessa haastateltiin 1 244 suomalaista elokuussa 2006. Vastanneista 18 % uskoi, etteivät poliitikot taistele lainkaan korruptiota vastaan. Lisäksi 23 % uskoi, ettei taistelu ole tehokasta. 29 % ei ottanut kantaa. Neljäsosa suomalaisista piti poliittisen johdon taistelua korruptiota vastaan onnistuneena tai erittäin onnistuneena. Maailmanlaajuinen keskiarvo onnistumisen suhteen oli 22 prosenttia; toisaalta 31 prosenttia kaikista vastanneista katsoi, ettei poliittinen johto taistele korruptiota vastaan tai että se suorastaan rohkaisee siihen. 10 % suomalaisista piti oikeusjärjestelmää korruptoituneena, mikä on alhaisempi kuin monissa suurimmissa maissa. Suomen ulkoministeriö rahoitti tutkimusta yli 500 000 eurolla.
Euroopan komissio julkaisi vuonna 2008 raportin eurooppalaisten asenteista korruptioon. Sen mukaan 25 % suomalaisista piti korruptiota ongelmana Suomessa, mikä oli Tanskan jälkeen (22 %) Euroopan alhaisin lukema.
Marraskuussa 2008 tehdyssä kyselyssä suomalaisten luottamus hallituksen korruptiovastaisten toimien onnistumiseen oli noussut: vastanneista 40 % piti Vanhasen II hallituksen korruptionvastaisia toimia tehottomina, 39 % tehokkaina, 20 % ei ottanut kantaa.
Ilmi tulleita korruptiotapauksia

Suuria korruptioon liittyviä kohuja ovat olleet niin sanottu Metrojupakka, rakennusurakointiin liittynyt Noppa-juttu ja Jari Aarnion tapaus.
Poliittiset puolueet tai niiden jäsenet sekaantuivat 1970–1980-luvulla tai ne on liitetty muun muassa Salora-juttuun (muun muassa Bror Wahlroos, RKP) ja Helsingin metrojupakkaan. Jupakassa tilattiin metrojuna tarjouskilpailutta, jolloin Teuvo Aura (kok.) ylitti valtuutensa. Eräs tapaus oli, kun 1980-luvulla Kokoomus pani vaalikulujaan verovähennyksiin. Myös vuonna 1979 rakennusvirastoon liittyvien mainoskulujen määrässä oli epäselvyyksiä.
Poliittisten nuorisojärjestöjen on väitetty ilmoittaneen jäsenmääränsä todellista suuremmaksi, koska se kasvattaa niiden saamaa valtion tukea.
Kirjallisuutta

Blåfield, Antti & Vuoristo, Pekka: Kalevi Sorsan suuri rooli. Helsinki: Kirjayhtymä, 1985. ISBN 951-26-2801-5.
Isaksson, Paavo: Korruptio ja julkinen valta.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1997.  ISBN 951-44-4109-5
Junnila, Tuure: Toisinajatteleva Kekkosen tasavallassa: Poliitikon ja pankkimiehen omakuva. Helsinki: WSOY, 1980. ISBN 951-01-0175-3.
Kaasalainen, Silvo: Virkanimitysruletti: miksi sopivin voittaa parhaan?  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-37904-2
Koikkalainen, Petri: Näin valta ostetaan: lyhyt oppimäärä poliittisesta korruptiosta Suomessa 2006-2009.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-36145-0
Nazarenko, Salla ym.: Korruptio Suomessa.  Helsinki:  Into, 2019.  ISBN 978-952-351-052-4
Paastela, Jukka: Valhe ja politiikka: Tutkimus hyveestä ja paheesta yhteiskunnallisessa kanssakäymisessä.  Helsinki:  Gaudeamus, 1995.  ISBN 951-662-623-8
Taivalsaari, Eero: Lahjottu Helsinki: Korruptiotapauksia sekä pohdintaa niiden syistä, seurauksista ja murtamisesta.  (1. p. 1986 ilm. Gummeruksen kustantamana)  Helsinki:  Kansalaisten yhteistoimintaliike, 1998.  ISBN 951-99995-3-1