stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dm6 ja Dm7
Historia

1950-luvulle tultaessa oli Suomen linja-autoliikenne elpynyt sodan jäljiltä, ja se uhkasi rautatieliikenteen asemaa paikallisliikenteessä. Vastatakseen paremmin linja-autoliikenteen aiheuttamaan kilpailuun Valtionrautatiet tilasi vuonna 1952 Valmetilta seitsemän kiskobussia, joille se antoi sarjatunnuksen Dm6. Seuraavana vuonna tilattiin vielä kahdeksan yksikköä lisää. Lisäksi Valmet valmisti näitä kiskobusseja varten 15 liitevaunua. Dm6-sarjan moottorivaunut valmistuivat vuonna 1954. Niissä oli huomattavan pienikokoiset pyörät, jotka aiheuttivat ongelmia, jopa kiskoilta suistumisia, joissakin risteysvaihteissa. Dm6-sarja sai aluksi numerot 2800–2814, mutta ne numeroitiin pian uudelleen 4000–4014.
Pian Dm6-sarjan jälkeen Valtionrautatiet tilasi Valmetilta lisää lähes samanlaisia kiskobusseja, jotka saivat sarjatunnuksen Dm7. Dm6-sarjan käyttökokemusten perusteella Dm7-sarjaan tehtiin joitakin muutoksia. Suurin ero oli pyörän läpimitan kasvattaminen lähes 20 senttimetrillä. Dm7-moottorivaunuja valmistettiin vuosina 1955–1963 yhteensä 197 kappaletta (nrot 4020–4216) ja erilaisia liitevaunuja lähes saman verran. Kolme moottorivaunua (nrot 4145–4147) muutettiin kiitotavaran kuljetukseen sopiviksi DmG 7 -moottorivaunuiksi. Dm7-sarjan suuremman pyöräkoon takia ne olivat myös hieman korkeampia kuin Dm6-sarja, minkä takia niiden yhteen kytkeminen ei aluksi onnistunut. Niinpä Dm6-sarjan kiskobusseja korotettiin niin, että niiden kytkimet saatiin samalle tasolle Dm7-sarjan kanssa.
Nämä Lättähatut valmisti Valmet Oy Lentokonetehdas Tampereella. Moottorit valmistettiin Valmetin Linnavuoren tehtaalla Siurossa. Lättähattujen konstruktio perustui Ruotsissa kehitettyyn neliakseliseen kiskobussiin (TGOJ YCos ja SJ YCo4), jonka valmistajalta, Hilding Carlsson Mekaniska Verkstadilta Valmet sai lisenssivalmistusoikeudet. Lättähattu-nimitys on peräisin 1950-luvun puolivälin nuorisomuodista; varsinkin helsinkiläiset teinipojat käyttivät ajan amerikkalaisista elokuvista matkittua huopahattua, jonka kupu oli painettu lättään. Valtionrautateiden järjestämän nimikilpailun voitti nimiehdotus Sinikko, joka ei kuitenkaan vakiintunut kiskobussin nimitykseksi.
Historia > Käyttö

Dm6- ja Dm7-sarjat huolehtivat lähes koko maan paikallisliikenteestä korvaten suurelta osin höyryveturivetoiset junat. Ne oli sijoitettu kaikille suurimmille varikoille. Vaunut olivat erittäin kevyitä, joten niillä saattoi liikennöidä huonokuntoisillakin rataosilla ja huomattavasti höyryvetureja kustannustehokkaammin. Höyryjuniin verrattuna nopeat ja nopeasti kiihtyvät moottorivaunut mahdollistivat aikataulujen nopeuttamisen ja tiheämmät pysähdykset. Liikennöidyt reitit saattoivat olla hyvinkin pitkiä, kuten 400-kilometrisillä vuoroilla Joensuusta Ouluun ja Mikkelistä Kainuun Ämmänsaareen.
Dm6- ja Dm7-vaunut saavuttivat huippuvuotensa 1964, jolloin kiskobusseja liikkui kaikilla rataosilla. Vuoden 1966 jälkeen kiskobussien käyttö alkoi kuitenkin hiipua, mihin vaikutti muun muassa kaupungistuminen sekä yksityisautoilun ja linja-autoliikenteen lisääntyminen. 1970-luvun alkupuolella radat ja kalusto alkoivat sähköistyä. Monia junavuoroja lakkautettiin kokonaan, ja Sm1- ja Sm2-junat korvasivat Lättähatut Helsingin seudun paikallisliikenteessä. Näistä syistä Dm6-sarja joutuikin konepajakorjauskieltoon 1970-luvun alussa, ja ne hylättiin lopulta vuosina 1972 ja 1974. Dm7-sarja jatkoi vielä liikennöintiä 1980-luvulle saakka enimmäkseen Savon ja Karjalan alueilla. Viimeiset Lättähatut poistuivat säännöllisestä matkustajaliikenteestä vuonna 1988.
Kaikki Dm6-sarjan yksilöt on romutettu, mutta Dm7-sarjan moottorivaunuja sekä niiden liitevaunuja liikennöi vielä jonkin verran tilausliikenteessä ja museojunissa (kuten Porvoon museorautatiellä, äänekoskelaisella Keitele-Museolla Keski-Suomessa, PoRhalla Oulun seudulla ja Haapamäen Museoveturiyhdistyksellä) sekä sähköratojen työ- ja tarkastusvaunuiksi (Ttv) muutettuina. Myytyjä vaunuja on vuosien mittaan muutettu myös esimerkiksi halkoliitereiksi, taukotuviksi ja uimakopeiksi.
Ominaisuudet

Dm6- ja Dm7-kiskobussit olivat moottorivaunuja, joissa oli kaksi kaksiakselista teliä ja niiden päällä itsekantava teräskori. Sekä moottorivaunut että liitevaunut oli varustettu Scharfenberg-automaattikytkimillä, jotka mahdollistivat automaattisen kytkeytymisen toiseen Dm6- tai Dm7-sarjan kiskobussiin tai liitevaunuun. Muun rautatiekaluston kanssa niitä ei voitu suoraan kytkeä yhteen, vaan väliin tarvittiin erityinen sovituskappale. Suurin mahdollinen yhteenliitettävä vaunumäärä oli 10 vaunua. Yhtä moottorivaunua kohden saattoi liittää aina yhden liitevaunun. Dm6- ja Dm7-kiskobusseissa oli 56+7 matkustajapaikkaa istumajärjestyksessä 3+2. Sekä moottori- että liitevaunujen kaikki matkustajaosastot olivat 2. luokan avo-osastoja.
Alun perin kaikki Dm6- ja Dm7-moottorivaunut numeroon 4174 asti varustettiin 4-vaihteisella Wilson R11A -vaihteistolla, joka mahdollisti suurimmaksi nopeudeksi 95 km/h. Viimeiset 42 moottorivaunua eli numerot 4175–4216 varustettiin saman valmistajan 5-vaihteisella R11B-vaihteistolla, jonka avulla saavutettiin 115 km/h nopeus. R11B-vaihteistossa ilmenneiden ongelmien vuoksi suurin osa näistä vaihteistoista kuitenkin vaihdettiin R11A-vaihteistoiksi. Nelitahtinen, 8-sylinterinen 180 hevosvoiman Valmet 815 -dieselmoottori oli sijoitettu vaunun toiseen ohjaamoon, niin sanottuun moottoripäähänlähde?. Voimansiirto oli mekaaninen. Numerosta 4197 alkaen Dm7-moottorivaunut varustettiin kiskojarruin.
Vaunujen ohjausjärjestelmä on sähköpneumaattinen; ohjauskäskyt kulkevat sähköisesti vaunusta toiseen ja varsinainen vaunukohtainen toimilaite käyttää pneumatiikkaa. Sähköllä ohjataan vaunuissa olevia paineilmaventtiileitä, joita myös EP-venttiileiksi kutsutaan (< engl. electro-pneumatic). Vaihteisto, suunnanvaihto, jarrutus ja tehonsäätö toimivat paineilmalla. Jarrut toimivat paineilman lisäksi nestepaineella. Jarrujen paineilma-nestesylinteri työntää jarrunesteen telissä sijaitsevaan nestesylinteriin, joka painaa jarrukenkiä pyörän kehää vasten.
Kesäisin lättähattujen on sanottu olleen epämukavan kuumia, ja niitä voitiin tuulettaa vain ikkunat avaamalla. Istuimet olivat aluksi keinonahkaa, kunnes VR alkoi käyttää niissä plyysiä.
Variaatiot > DmG7

Vuosina 1970–1971 muutettiin kolme Dm7-sarjan moottorivaunua (4145–4147) pelkästään tavaran kuljettamiseen tarkoitetuiksi DmG7-moottorivaunuiksi. Muutostyöt tehtiin VR:n Turun konepajalla. DmG7-vaunuissa ei ollut kiinteitä istumapaikkoja, vaan koko vaunu oli tavaraosastoa. Vain moottorittoman päädyn ohjaamossa oli muutama kääntöistuin.
Vaunuilla liikennöitiin rataosilla Pori–Riihimäki–Imatra ja Riihimäki–Helsinki. DmG7-vaunut hylättiin vuonna 1981.
Variaatiot > Ttv

Vuosina 1970–1985 muutettiin 16 Dm7-moottorivaunua sähköratojen työ- ja tarkastusvaunuiksi. Ne saivat litteran Ttv ja numerot 3–18. Ttv-vaunut maalattiin puna-harmaa-keltaisiksi, ja niihin asennettiin katolle huoltotaso. Suurin osa Ttv-vaunuista on hylätty.
Liitevaunut > Eia

Eia oli Dm6-sarjaa varten vuonna 1954 rakennettu liitevaunusarja. Niissä oli matkustajaosasto, joka sisustukseltaan ja järjestelyiltään vastasi Dm6-moottorivaunua; Dm6-moottorivaunuihin verrattuna Eia-liitevaunuista oli vain poistettu moottori sekä muut vetovaunuun vaadittavat laitteet. Eia-vaunuja rakennettiin vain neljä kappaletta ja ne saivat numerot 12000–12003. Myöhemmin kaikki sarjan vaunut muutettiin Eiab-sarjaan.
Liitevaunut > EFia

EFia oli Dm6-sarjaa varten vuonna 1954 rakennettu liitevaunusarja. Niiden matkustajaosastoa oli pienennetty, koska niissä oli matkustajaosaston lisäksi konduktööri- ja matkatavaraosastot. EFia-vaunuja rakennettiin 11 kappaletta ja ne saivat numerot 11500–11510.
Liitevaunut > Eiab

Eiab oli Dm7-sarjaa varten rakennettu liitevaunusarja. Niissä oli matkustajaosasto, joka sisustukseltaan ja järjestelyiltään vastasi Dm7-moottorivaunua; Dm7-moottorivaunuihin verrattuna Eiab-liitevaunuista oli vain poistettu moottori sekä muut vetovaunuun vaadittavat laitteet. Eiab-vaunut saivat numerot 12000–12013. Ne vaunut hylättiin vuosina 1976 ja 1979.
Liitevaunut > EFiab

EFiab oli Dm7-sarjaa varten rakennettu liitevaunusarja ja kaikkein yleisin Dm6- ja 7-junien liitevaunutyypeistä. Puolet vaunusta muodosti matkustajaosasto, ja toisen puolen matkatavara- ja konduktööriosasto.
Liitevaunut > FPoab / PFoab

FPoab ja PFoab olivat postiliitevaunuja. Sarjoissa ei ollut teknisiä eroavaisuuksia, vaan nimi kertoi vaunun omistajasta; FPoab-vaunut olivat VR:n ja PFoab-vaunut Posti- ja lennätinhallituksen omistamia. Niitä rakennettiin 26 kappaletta. FPoab vaunut saivat numerot 10201–10213 ja PFoab-vaunut numerot 10101–10113.
Liitevaunut > Geoab

Geoab oli pelkästään tavarankuljetukseen tarkoitettu liitevaunu, eikä niissä ollut lainkaan matkustajapaikkoja.
Liitevaunut > Noab

Noab oli vankienkuljetusliitevaunu. Niitä valmistettiin ainoastaan yksi kappale, ja se sai numeron 12251. Vaunu muutettiin Geoab-tavaraliitevaunusta vuonna 1965. Noab-vaunu oli käytössä pääasiassa Oulun ja Kontiomäen välisellä rataosalla, koska siellä oli vanginkuljetustarvetta eikä rataosalla liikennöinyt muita junia kuin moottorivaunuja.
Liitevaunut > Lv-Lko

Lv-Lko oli virkatarvikevaunu. Niitä valmistettiin yksi kappale, sille annettiin numero Lv-Lko 1. Vaunu muutettiin liitevaunusta EFia 11500 vuonna 1971. Lv-Lko-liitevaunua käytettiin Ttv 3–18-moottorivaunujen liitevaununa.
Tekniset tiedot > Perustiedot

Valmistettu:
Dm6: 15
Dm7: 197
Liitevaunut: yli 200
Valmistaja: Valmet
Pyörästö: (1A)'(A1)'dm
Pyörän halkaisija:
Dm6: 613 mm
Dm7: 790 mm
Paino työkunnossa: 15–18 tonnia
Suurin nopeus: 95 km/h (alun perin 115 km/h vaunuissa 4175–4216), museojunaliikenteessä 80 km/h.
Vaihteisto: Wilson R11A (alun perin R11B vaunuissa 4175–4216)
Tekniset tiedot > Päämoottori

Valmistaja: Valmet, Linnavuori
Tyyppi: 815 D
Toimintatapa: 4-tahtidiesel
Pyörimisnopeus: 2 000 r/min
Teho: 180 hv / 130 kW
Sylinteriluku: 8 kpl
Sylinterin halkaisija: 120 mm
Iskun pituus: 130 mm
Tekniset tiedot > Valmistusvuodet (numerot)

1954 (4000–4014)
1955 (4020–4045)
1956 (4046–4064)
1957 (4065–4099)
1958 (4100–4129)
1959 (4130–4152)
1960 (4153–4168, 4175–4179)
1961 (4169–4174, 4180–4197)
1962 (4198–4215)
1963 (4216)
Säilyneet Dm7-moottorivaunut ja -liitevaunut > Ajo- ja hinauskelpoiset Dm7-moottorivaunut

| Vaunu # | Valmistettu | Hylätty | Sijoitettu | Omistaja/liikennöitsijä | Liikenteessä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 4020 | 1955 | 1983 | Hyvinkää | Suomen Rautatiemuseo | Kyllä |
| 4114 | 1958 | 1988 | Haapamäki, Keuruu | Suomen Rautatiemuseo | Ei |
| 4117 | 1958 | 1987 | Suolahti | Keitele-Museo | Kyllä |
| 4120 | 1958 | 1988 | Haapamäki, Keuruu | Suomen Rautatiemuseo | Ei |
| 4135 | 1959 | 1988 | Suolahti | Keitele-Museo | Kyllä |
| 4136 | 1959 | 1988 | Pasila, Helsinki | Porvoon Museorautatie ry | Varalla |
| 4142 | 1959 | 1988 | Oulu | Pohjois-Suomen Rautatieharrastajat ry | Kyllä |
| 4162 | 1960 | 1996 | Pasila, Helsinki | Porvoon Museorautatie ry | Ei |
| 4163 | 1960 | 1996 | Pasila, Helsinki | Porvoon Museorautatie ry | Kyllä |
| 4185 | 1961 | 1988 | Haapamäki, Keuruu | Haapamäen Museoveturiyhdistys ry | Kyllä |
| 4187 | 1961 | 1988 | Haapamäki, Keuruu | Haapamäen Museoveturiyhdistys ry | Varalla |
| 4200 | 1962 | 1988 | Suolahti | Keitele-Museo | Kyllä |
| 4203 | 1962 | 1988 | Tallinna, Viro |  | Ei |
| 4204 | 1962 | 1988 | Oulu | Pohjois-Suomen Rautatieharrastajat ry | Kyllä |
| 4207 | 1962 | 1988 | Pasila, Helsinki | Porvoon Museorautatie ry | Kyllä |
| 4209 | 1962 | 1988 | Haapamäki, Keuruu | Haapamäen Museoveturiyhdistys ry | Kyllä |
| 4211 | 1962 | 1988 | Pasila, Helsinki | Porvoon Museorautatie ry | Kyllä |
| 4215 | 1962 | 1988 | Haapamäki, Keuruu | Haapamäen Museoveturiyhdistys ry | Kyllä |
| 4216 | 1963 | 1984 | Toijala, Akaa | Veturimuseo | Kyllä |
Säilyneet Dm7-moottorivaunut ja -liitevaunut > Liikennöintikelpoiset liitevaunut

Kaikki liikennöintikelpoiset liitevaunut ovat sarjaa EFiab. Lisäksi ainakin Eia- ja Eiab-sarjojen liitevaunuja on yksityisomistuksessa eri puolilla Suomea, ja niitä käytetään erilaisina varastoina. 
Lopen Pilpalassa toimii vaunu nro 11618 kesäkahvilaksi muunnettuna osoitteessa Rautakoskentie 2079. Etenkin motoristeille suunnattu kahvila avasi ovensa 24.9.2017 "Cafe Lättis" -nimellä.
| Sarja | Liitevaunu # | Valmistettu | Sijoitettu | Omistaja/liikennöitsijä | Liikenteessä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| EFiab | 11592 | 1959 | Pasila, Helsinki | Porvoon museorautatie ry | Kyllä |
| EFiab | 11594 | 1959 | Suolahti | Keitele-Museo | Kyllä |
| EFiab | 11599 | 1959 | Haapamäki | Haapamäen Museoveturiyhdistys ry | Kyllä |
| EFiab | 11601 | 1959 | Porvoo | Porvoon museorautatie ry | Romutettu 2012 |
| EFiab | 11637 | 1961 | Oulu | Pohjois-Suomen Rautatieharrastajat ry | Kyllä |
| EFiab | 11639 | 1961 | Pasila, Helsinki | Porvoon museorautatie ry | Kyllä |
| EFiab | 11655 | 1961 | Suolahti | Keitele-Museo | Kyllä |
Säilyneet Dm7-moottorivaunut ja -liitevaunut > Ttv-vaunuiksi muutetut Dm7-moottorivaunut

Moottorivaunujen muutostyöt Ttv- eli sähköratojen työ- ja tarkastusvaunuiksi suoritti VR:n Turun konepaja.
| Ttv # | Dm7 # | Valmistettu | Muutettu | Tilanne |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 3 | 4026 | 1955 | 1970 | Romutettu Kuopiossa n. 1991 |
| 4 | 4164 | 1960 | 1971 | ? |
| 5 | 4138 | 1959 | 1972 | ? |
| 6 | 4025 | 1955 | 1974 | Pohjois-Suomen Rautatieharrastajat ry:n omistuksessa |
| 7 | 4041 | 1955 | 1975 | ? |
| 8 | 4047 | 1956 | 1976 | ? |
| 9 | 4150 | 1959 | 1976 | Romutettu varaosalähteeksi |
| 10 | 4044 | 1955 | 1977 | ? |
| 11 | 4086 | 1957 | 1978 | ? |
| 12 | 4077 | 1957 | 1979 | Pohjois-Suomen Rautatieharrastajat ry:n omistuksessa |
| 13 | 4093 | 1957 | 1980 | Romutettu? |
| 14 | 4022 | 1955 | 1980 |  ? |
| 15 | 4105 | 1958 | 1981 | Porvoon Museorautatie ry:n hallinnassa |
| 16 | 4033 | 1955 | 1982 | Pohjois-Suomen Rautatieharrastajat ry:n omistuksessa |
| 17 | 4194 | 1961 | 1983 | Romutettu n. 2010 |
| 18 | 4092 | 1957 | 1985 |  ? |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kirjoja
Pyrhönen, Kimmo. Lättähattu: Kiskoauton tarina. [Helsinki]: Maarit ja Eero Laaksonen, 2005. ISBN 951-98475-8-8
Verkossa
Ylen Elävässä arkisto: Kiskoauto eli lättähattu
Yle Priima: Muistatko, kun ajettiin lättähatuilla?[vanhentunut linkki]
Suomalaiset veturit ja junayksiköt
Dm7-vaunut aktiivipalveluksessa Jyväskylässä vuonna 1987
Porvoon museorautatien Lättähattu liikennöimässä kesällä 2023.
Pieksämäeltä Jyväskylään matkaava Lättähattu Jyväskylän Aholaidassa kesällä 2013
Sähköratojen työ- ja tarkastusvaunuksi (Ttv 17) muutettu Dm7-moottorivaunu hylättynä Oulussa
Porvoon museorautatien kolmesta Dm7-moottorivaunusta ja kahdesta EFiab-liitevaunusta koostuva museojuna
4180 lähdössä kierrätykseen. Tämä yksilö oli toiminut pihavarastona käytöstä poiston jälkeen. Lieto, 30. huhtikuuta 2013.
Nihonga

Lautalle nousu
Tomioka Tessain suuntausta edustava teos vuodelta 1924
Nihonga (jap. 日本画) on japanilainen maalaustyyli. Nihonga-tyylin maalaukset seuraavat tuhat vuotta vanhoja perinteitä.
Materiaalit

Nihonga-maalaukset tehdään yleensä siveltimillä japaninpaperille tai silkille. Maalatessa käytetään vettä samaan tapaan kuin akvarellissa. Maalaukset voivat olla mustavalkoisia tai värillisiä. Mustavalkoisissa maalauksissa käytetään usein kiinalaista mustetta, sumia, joka valmistetaan sekoittamalla nokea liimaan. Värillisten maalausten pigmentit tehdään murskaamalla mineraaleja, koralleja ja jopa korukiviä, jotka sekoitetaan liimaan.
Tekniikat

Mustavalkoisessa nihongassa musteen tummuutta vaihdellaan siten, että saadaan eri valkoisen-, harmaan- ja mustansävyjä. Värillisissä maalauksissa painotetaan rajauksia tai niiden puuttumista. Yleensä kasveja ja lintuja maalatessa ei käytetä rajoja.
Kehitys

Taidekriitikot Okakura Tenshin ja Ernest Fenollosa ovat vastuussa nihongan uudelleen elävöittämisestä. He painottivat perinteisten japanilaisten taiteiden kauneutta ja merkitystä vastapainona länsimaisen kulttuurin suosiolle.
Jotkut nihongamaalarit omaksuivat länsimaisia tekniikoita, kuten perspektiivin ja varjostuksen. Tämän takia on joskus vaikeaa erottaa, kuuluuko jokin tekniikka perinteiseen japanilaiseen tyyliin vai länsimaisista perinteistä kehittyneeseen tyyliin.
Kari Niinistö

Kari Pellervo Niinistö (s. 21. tammikuuta 1943 Halikko) on suomalainen kasvatustieteilijä ja Turun yliopiston kasvatustieteen emeritusprofessori.
Ura

Niinistö toimi Turun yliopistossa kasvatustieteen professorina vuosina 1985–2006, minkä ohella hän toimi myös Turun yliopiston Rauman opettajankoulutuslaitoksen johtajana 13 vuotta, sekä virkavapaalla ollessaan vuosina 2000–2002 vierailevana professorina Tarton yliopistossa. Ennen eläköitymistään hän toimi myös luottamustehtävissä Turun yliopistossa sekä kansallisissa että kansainvälisissä organisaatioissa.
Niinistö on ollut mukana kansainvälisessä yhteistyössä ja hankkeiden johtamisessa mm. Suomen ulkoministeriön ja EU:n rahoittamana opettajankoulutuksen ja tutkimuksen kehittämiseksi eri maissa (Virossa, Unkarissa, Sambiassa ja Venäjällä). Hän on kirjoittanut yhteensä noin 80 tieteellistä julkaisua. Sotilasarvoltaan hän on vänrikki. Niinistö on Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I lk:n ritari.
Yksityiselämä

Niinistö asuu Raumalla. Hänen vanhempansa olivat Väinö Pellervo Niinistö (1911–1991) ja mielisairaanhoitaja Hilkka Helena os. Heimo (1916–2014), joilla on neljä lasta.
Niinistö on avioliitossa. Hänellä on kuusi lasta. Hän on poliitikko Ville Niinistön isä ja presidentti Sauli Niinistön veli.
Risto M. Nieminen

Akatemiaprofessori Risto Nieminen
Risto Matti Nieminen (s. 14. toukokuuta 1948 Helsinki) on Aalto-yliopiston fysiikan professori (emeritus) ja tieteen akateemikko. Hänen tutkimusalueensa on kondensoituneen aineen ja materiaalien fysiikka, erityisesti teoreettisten ja laskennallisten menetelmien soveltaminen monimittakaavaisessa materiaalien mallinnuksessa.
Tieteellinen ura

Risto Nieminen opiskeli teknillistä fysiikkaa Teknillisessä korkeakoulussa ja Cambridgen yliopistossa ja suoritti tohtorin tutkinnon vuonna 1975. Hän oli post-doc-tutkijana NORDITA-instituutissa Kööpenhaminassa 1975–1977. Hänet nimitettiin Jyväskylän yliopiston fysiikan apulaisprofessoriksi vuonna 1978. Hän toimi vierailevana professorina Cornell-yliopistossa Yhdysvalloissa 1979–1980 ja 1986–1987. Hän siirtyi professoriksi Teknilliseen korkeakouluun (myöhemmin Aalto-yliopisto) vuonna 1988 ja sai Aalto-professorin arvon vuonna 2010. Risto Nieminen oli Suomen Akatemian akatemiaprofessori vuosina 1997–2008 ja toimi laskennallisen nanotieteen tutkimuksen huippuyksikön (COMP) johtajana vuosina 2000–2013.  Vuosina 2013–2016 hän oli Aalto-yliopiston perustieteiden korkeakoulun dekaani.
Vuosina 1989–1996 Risto Nieminen oli perustamassa kansallista suurteholaskennan keskusta (CSC – Tieteen tietotekniikan keskus) ja toimi sen tieteellisenä johtajana.
Risto Niemisellä on  lukuisia luottamustehtäviä useissa kansallisissa ja kansainvälisissä tieteen ja tutkimuksen alan järjestöissä. Hän on mm. toiminut Osk. Huttusen säätiön hallituksen puheenjohtajana vuodesta 2000.
Tutkimustyö

Risto Nieminen on kehittänyt ja soveltanut useita laskennallisia menetelmiä, mm. elektronirakennelaskuja, molekyylidynamiikkasimulaatioita sekä erilaisia stokastisia ja jatkumotekniikoita. Hän on käyttänyt niitä materiaalien atomitason ilmiöiden ja prosessien tutkimukseen sekä nanorakenteiden simulointiin. Risto Nieminen on julkaissut yli 700 tieteellistä artikkelia, joihin on viitattu yli 41 000 kertaa (h-indeksi 106). Hän on ollut perustamassa eurooppalaista alan johtavaa tutkimusverkostoa (Psi-k), ja toimi sen johtajana vuosina 2012–2018.
Risto Nieminen on ollut Computational Materials Science -lehden (Elsevier) ensimmäinen päätoimittaja ja on nykyisin Electronic Structure-lehden (IOP) päätoimittaja. Hän on toimituskunnan jäsen Proceedings of the National Academy of Sciences (USA)- ja Lecture Notes in Computational Science and Engineering (Springer)-lehdessä.
Risto Nieminen on yhdessä Matti Mannisen kanssa julkaissut kirjan Pintafysiikka (Suomen Fyysikkoseuran julkaisuja 1, Gummerus Oy kirjapaino, Jyväskylä 1988, 160 sivua, ISBN 951-96117-0-3).
Risto Nieminen on ohjannut yli 70 väitöskirjatyötä ja useita post-doc-tutkijoita.
Palkinnot ja tunnustukset

1989 Magnus Ehrnroothin palkinto
2002 Suomen Valkoisen Ruusun ritarimerkki
2004  Vuoden Professori
2011 Suomen Leijonan komentajamerkki
2013 Wihurin tunnustuspalkinto
2014 Tieteen akateemikko
2016 Suomen Kulttuurirahaston kunniaesimies
2019 Filosofian kunniatohtori, Jyväskylän yliopisto
2023 Suomen Leijonan I lk komentajamerkki
1984 Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen ( esimies 2018-19, kunniajäsen 2022)
1995 Fellow, American Physical Society
1997 Teknillisten Tieteiden Akatemian jäsen
2000 Fellow, Institute of Physics (UK)
2009 Member, European Academy of Science
2011, Fellow, Suomen Fyysikkoseura
2018 International Member, National Academy of Sciences (USA)
2021 Member, Academia Europæa
2022 Distinguished Fellow, International Engineering and Technology Institute
Aiheesta muualla

[https://web.archive.org/web/20190324041513/http://www.aka.fi/fi/akatemia/tutkimuksen-tekijoita/tieteen-akateemikot/suomalaiset-tieteen-akateemikot/akateemikko-risto-m.-nieminen/ Suomen Akatemia: Akateemikko Risto M. Nieminen
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Tieteilijät:  Mathematics Genealogy Project  ORCID  Publons  ResearcherID 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Fritiof Nilsson Piraten

Fritiof Nilsson Piraten
Fritiof Nilsson Piraten, oikea nimi Nils Fritiof Adam Nilsson (1895 Vollsjö, Ruotsi – 1972 Kivik, Ruotsi) oli ruotsalainen humoristinen kirjailija. Hänen kirjojensa tapahtumaympäristö oli usein Skåne. Huumoriin yhdistyi syvää tragiikkaa. Erityisesti poikakuvauksia pidetään mestarillisina.
Esikoisteos Bombi Bitt ja minä sai suuren suosion, ja sitä on verrattu Huckleberry Finniin. Nilsson on humoristi, mutta huumorin ohella hänen tuotantoonsa kuuluu traagis-humoristisia teoksia, joista Kirjakauppias joka lopetti uimisen kertoo elämänvalheesta.
Kirjailijan työn tunnetuksi tekemistä edistämään on perustettu Fritiof Nilsson Piraten Sällskapet (Piratensällskapet).
Suomennokset

Bombi Bitt ja minä (Bombi Bitt och jag, 1934),suom. Eeva-Liisa Manner, Gummerus, 1964 (elokuvattu)
Kirjakauppias joka lopetti uimisen (Bokhandlaren som slutade bada, 1937), suom. Kyllikki Villa, Gummerus, 1966 (elokuvattu)
Pukki yrttitarhassa (Bock i örtagård, 1933) suomentaneet Päivi Lindroos ... [et al.]. Gummerus, 2007 ISBN 978-951-20-6515-8 (elokuvattu)
Ninsun

Ninsunille omistettu reliefi. Louvre.
Ninsun tai Ninsuna on mesopotamialainen jumalatar, kuningas Lugalbandan vaimo ja sankari Gilgamešin äiti. Gilgameš-eepoksessa Ninsun kuvataan unien tulkitsijana. Hänen nimensä on sumerilaista alkuperää ja tarkoittaa "villien nautojen kuningatar".
Alun perin Ninsun on esitetty naudan hahmossa, naudan täydellisenä ilmentymänä. Villi härkä Dumuzi on perinteen mukaan hänen poikansa. Ninsun esitettiin kuitenkin myös ihmishahmoisena, ja hän saattoi synnyttää ihmisjälkeläisiä. Äitijumalattarena Ninsun muistutti Ninhursagia ja Ninliliä. Ninsun oli myös Kullabin kaupungin jumalatar.  Ninsun oli lisäksi Lagašin kuninkaan Gudean suojelusjumalatar.