Volgan tataarit
Asema Venäjällä > Tataarit ja venäläiset > Kirjoituksia aiheesta

Kansallisrunoilija Ğabdulla Tuqay, vastauksena 1800–1900-lukujen taitteessa tapahtuneelle tataarien Turkkiin kohdistuneelle siirtolaisuudelle kirjoitti muun muassa seuraavasti; ”Täällä olemme syntyneet, täällä kasvaneet, ja täällä kuolinhetkemme koittaa. Tähän venäläiseen maahan on itse kohtalo meidät sitonut”.
Historioitsija Lev Gumiljovin Kazaniin pystytetyssä patsaassa lukee; ”Minä, venäläinen, olen koko ikäni puolustanut tataareita”. Hän yritti muun muassa todistaa, että Venäjä on ”Kultaisen ordan jatkumo”, ja että monet venäläiset olisivat kristittyjen tataarien jälkeläisiä. Hän uskoi ”venäläis-turkkilais-mongolilaiseen veljeyteen” ja ilmaisi aiheeseen liittyen: ”Tataarit ovat veressämme, historiassamme, kielessämme ja maailmankuvassamme. Olivatpa todelliset erot venäläisten kanssa mitä tahansa, tataarit eivät ole kansa meidän ulkopuolellamme, vaan sisällämme”. Kirjailija Ğalimcan İbrahimov kirjoitti: ”Me tataarit olemme kansa, joka liittyi Venäjään ennen muita. Tämä loi itsevaltiuden pimeästä politiikasta ja kahden yhteisön välisistä eroista huolimatta heidän keskuuteensa paljon yhtenäisiä elämänpiirteitä”.
Tataarilaisen historijoitsijan Gali Jenikejevin kirja ”Ordan imperiumin kruunu” (Корона ордынской империи, 2007) väittää, että ”Venäjän suuren euraasialaisen voiman takana on kaksi kansaa: venäläiset ja tataarit”. Yksinkertaisuudessaan Jekikejevin uskomus on, että ”Eurooppa-keskeisten historijoitsijoiden musta legenda” on iso syy vastakkainasetteluun. Gumiljovin tavoin hän on eurasianisti, uskoen ”venäläisten ja muiden aron kansojen yhteenkuuluvuuteen”. Hän viittaa esimerkillisesti Aleksanteri Nevskin ja Batu-kaanin pojan Sartakin ystävyyteen. Toisen tataarilaisen historioitsijan, Bulat Rahimzjanovin vuoden 2016 kirja Moskova ja tataarimaailma (Москва и татарский мир) esittää väitteen, että ”Moskovan ja tataarimaailman välillä ei keskiajalla ollut laajaa vastakkainasettelua.”
Samankaltaista esitti historiatieteiden tohtori Jevgeni Tolmatšev, jonka mukaan Volgan tataareita oli keskeisessä roolissa Venäjän hallitsevan luokan- ja erityisesti sen yhtenäisen valtiojärjestelmän muodostumisessa. Tämä ”yhden valtion Venäjä-Euraasia -järjestelmä” Tolmatševin väittämänä pilattiin kun ”länsimielinen Romanovin hallitus ja sen kätyrit” tulivat valtaan. Eurasianisti P. N. Savitskyn mukaan ”ainakin 40 prosenttia Venäjän aatelistosta polveutuu Ordan tataareista”. Historijoitsija Alfred Halikovin tutkimusten perusteella noin 500 venäläistä sukunimeä omaa ”tataarilaiset juuret”. Sukunimi Karamzin, jota kantoi muun muassa Volgan rannalla syntynyt merkittävä venäläinen kirjailija Nikolai Karamzin, juontaa juurensa tataarilaiseen aristokraattiin Kara-Murza.
Venäläisen islamin nykyajan tärkeimmiksi henkilöiksi kuvailtu tataaritaustainen mufti Ravil Gainutdin on nojannut puheissaan eurasialaisiin ideoihin. Hän on todennut muun muassa, että ”Venäjä muodostui historiallisesti ortodoksisten slaavien sekä islamilaisten turkkilaisten ja pohjoiskaukasian kansojen liitoksi. Tämä yhteys rakennettiin perinteisten monoteististen uskontojen, ortodoksisuuden ja islamin periaatteille”. Perustan kyseiselle ajatuspohjalle on sanottu luoneen krimintataarilainen intellektuelli Ismail Gasprinski, joka uskoi ”slaavilaisten ja turkkilaisten väliseen sopusointuun”.
Tataarilaiset ja venäläiset talonpojat lyöttäytyivät yhteen erinäisissä luokkasodissa. Esimerkiksi vuosien 1606–1609 ”vuoristolaisten kapina”, johon ottivat myös osaa tšuvassit ja mordvat. Tunnetuimpia näistä kuitenkin on Pugatšovin kapina, johon osallistui lukuisa määrä tataareja. Alfred Halikovin mukaan ”kansojen välistä ystävyyttä pelkäävät tsaarin hallitus sekä venäläiset ja tataarilaiset feodaalit lietsoivat jatkuvasti sovinistista ja nationalistista kiihkoa”.
Budapestin yliopiston tutkija István Vásár vuoden 2014 tekstissään ”The Tatar Factor in the Formation of Muscovy’s Political Culture” kirjoittaa muun muassa seuraavasti: "Niin sanottu tataari-kysymys Venäjän historiassa on aina herättänyt monipuolisia tulkintoja. Mikä kuitenkin on varmaa, on näiden kahden kansan vaikutus toisiinsa pitkäaikaisten kontaktien seurauksena. Länsimaiset harhakäsitykset "barbaaritataareista" pahensivat näiden kansojen välejä".
Tutkija Emre Karabacak jatkaa ajatusta: ”Pietari Suuren aikakausi tunnetaan länsimaalaisista uudistuksistaan. Hän yritti länsimaistaa ihmisiä väkisin, ei osoittanut armoa ja keräsi käsiinsä kaiken vallan niin paljon kuin pystyi. Kun hallitseva eliitti omaksui länsimaisen ideologian, kuilu venäläisten ja ei-venäläisten välillä kasvoi. He asettivat itsensä ylempään asemaan; venäläistyminen, etenkin kääntymällä kristinuskoon, tarkoitti sivistyneisyyttä”.
Politologi Ruslan Aisin toteaa, että tataarien historia on ”erottamaton” Venäjän historiasta ja luo yhteneväisyyksiä keisarikunnan ja ordan välille. Filologi-toimittaja Azat Ahunov kiteyttää: ”Konflikteista ja kansallisista eroista huolimatta tataarit ovat mentaliteetiltaan hyvin lähellä venäläisiä, jopa enemmän kuin ukrainalaiset ja valkovenäläiset. Meillä on yhteinen historiallinen kokemus, jota ei voi kieltää. Niin kauan kuin kulttuuriamme kunnioitetaan eikä häiritä, olemme venäläisten parhaita naapureita, ystäviä ja kollegoita”.