stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seychellit
Maantiede > Luonto

Seychellien luonnon tunnetuin piirre on suuri joukko endeemisiä eläin- ja kasvilajeja. Näistä tunnetuimpia lienevät maailman suurimmista hedelmistä tunnettu seychellienpalmu eli sekä eteläisillä Aldabran atollilla esiintyvä aldabranjättiläiskilpikonna (Geochelone gigantea). Seychelleillä on kaikkiaan kaksitoista kotoperäistä lintulajia, viisi kotoperäistä matelijalajia ja 78 kotoperäistä kasvilajia. Endeemisiä lintulajeja ovat muun muassa seychellienbulbuli ja seychelliensalangaani.
Saaristoa ympäröivillä riutoilla esiintyy yli sata hermatyyppistä korallilajia ja 920 eri kalalajia. Oman erikoisuutensa muodostavat saarilla esiintyvät neljä Sooglossidae- ja yksi Hyperoliidae-heimon sammakkolajia. Koska sammakot eivät selviydy merivedessä, niiden täytyy olla jäänne ajalta, jolloin saariryhmä muodostui irtoamalla Intian laatasta yhdessä Madagaskarin kanssa. Saarilla esiintyy myös seitsemän raajatonta matosammakkolajia.
Seychelleillä on kaksi maailmanperintökohdetta: Aldabran atolli ja Valleé de Main luonnonsuojelualue. Aldabran atolli koostuu neljästä korallisaaresta, jotka muodostavat kapean laguunin. Saariryhmää ympäröi suuri koralliriutta, joten atolli on hyvin eristyksissä. Vaikeapääsyisen sijaintinsa ansiosta atolli onkin säilynyt koskemattomana, ja siitä on tullut maailman suurimman jättiläiskilpikonnapopulaation elinympäristö. Valleé de Main luonnonsuojelualue pienen Praslinin saaren sydämessä suojaa alkuperäisen seychellienpalmumetsän jäännöksiä.
Politiikka

Seychellit on presidentillinen tasavalta. Pääministerin virkaa ei ole. Vuonna 1993 hyväksytyn perustuslain mukaisesti maata johtaa presidentti, joka valitaan yleisillä vaaleilla viiden vuoden välein. Samaan aikaan valitaan myös varapresidentti. Vuonna 2016 presidentin valtakausi rajoitettiin kolmesta kahteen. Se oli perustuslain seitsemäs lisäys. Vuonna 2016 presidentiksi nousi Danny Faure.
Presidentti nimittää hallituksen parlamentin suostumuksella. Lainsäädäntövalta on yksikamarisella parlamentilla. Parlamenttivaalit pidetään viiden vuoden välein. Niissä valitaan 25 jäsentä yksinkertaisella enemmistöllä, yksi kustakin vaalipiiristä. Lisäksi suhteellisen vaalitavan perusteella jokainen puolue saa yhden paikan jokaista saatua kymmenen prosentin ääniosuutta vastaan.
Seychellit oli vuoteen 1991 asti yksipuoluevaltio, jolloin Kansan yhdistynyt puolue (myöhemmin nimellä Seychellien kansan progressiivinen rintama, SPPF) oli ainoa laillinen puolue. Vuonna 1992 puolue päätti aloittaa siirtymän kohti monipuoluejärjestelmää. SPPF, joka loppuvuodesta 2018 vaihtoi nimekseen Yhdistynyt Seychellien puolue, hallitsi Seychellien poliittista kenttää aina vuoden 2016 vaaleihin saakka, jolloin Linyon Demokratik Seselwa -vaaliliitto sai 19 paikkaa parlamentin 34 paikasta. Osittain tämä johtui siitä, että oppositiopuolueet Seychellien kansanpuolue (SNP) ja Uusi demokraattinen puolue (NDP) boikotoivat vuoden 2011 parlamenttivaaleja, minkä johdosta SPPF sai 88,56% äänistä..
Seychellit arvioitiin vuonna 2020 Afrikan vähiten korruptoituneeksi maaksi.
Politiikka > Vapauksien kehitys

Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Seychellien poliittinen moniarvoisuus on lisääntynyt viime vuosina, kun oppositiokoalitio sai parlamentaarisen enemmistön vuonna 2016 ja opposition presidenttiehdokas vuonna 2020. Hallituksen korruptio on kuitenkin edelleen ongelma, samoin kuin pitkät tutkintavankeudet. Siirtotyöläiset ovat edelleen alttiita hyväksikäytölle.
Talous

Seychellien talous on pitkälti riippuvainen turismista, joka työllistää 30 prosenttia työvoimasta ja tuo suuren osan tuloista. Erillisviestinnän sijaan saarten matkailumarkkinointi on yhdistetty Vanilijasaaret-brändin alle yhdessä useiden muiden Intian valtameren afrikkalaisten saarten kanssa. Toinen tärkeä talousala on kalastus. Kalan ja vaniljan jalostus ovat kehittyviä teollisuusaloja. Kalastus ja vihannesten viljely täyttävät lähinnä paikallisen kulutuksen tarpeet.
Seychellien tärkeimmät vientituotteita olivat vuonna 2015 tonnikalasäilykkeet, muut kalatuotteet, lääkkeet ja kanelipuun kaarna. Ranska, Iso-Britannia ja Italia olivat suurimmat vientikohteet. Arabiemiirikunnat, Ranska, Espanja ja Etelä-Afrikka ovat puolestaan suurimmat tuontimaat.
Afrikkalaisittain Seychellit ovat vauras maa. Vuonna 2007 bruttokansantuote henkeä kohti oli yli 16 tuhatta Yhdysvaltojen dollaria, mikä tekee maasta Maailmanpankin luokituksissa ylempää keskiluokkaa. Silti se tarvitsi Maailmanpankilta kaksivuotisen velkajärjestelyn, joka myönnettiin vuoden 2008 lopulla, kun inflaatio oli noussut 63 prosenttiin. Vuotta myöhemmin Kansainvälinen valuuttarahasto IMF arvioi velka-avun auttaneen ja maan talouden ahdingon lieventyneen.
YK:n kehitysohjelma UNDP:n laskemalla inhimillisen kehityksen indeksiksillä (Human Development Index, HDI) mitattuna Seychellit on sijalla 57 yhteensä 185 arvioidusta maasta.
Seychelleillä on 14 lentokenttää, kahdeksan satamaa ja 450 kilometriä tietä, josta 440 kilometriä on päällystettyä. Saarten päälentokenttä on Seychelleen kansainvälinen lentoasema (1972) Mahén saarella. Myös meriliikennettä palveleva Victorian satama sijaitsee samalla saarella.
Väestö

Seychelleillä oli maan tilastokeskuksen mukaan vuonna 2015 noin 93 400 asukasta. Mahén saarella asuu suurin osa maan väestöstä, sillä sen väkiluku oli vuonna 2015 noin 80 700.
Seychellien väestö on suhteellisen yhtenäinen, ja sillä on sekä eurooppalaiset että afrikkalaiset juuret. Suurin osa ihmisistä pitää itseään seychelliläisinä, erityisen kulttuurin ja yhteiskunnan edustajina. Aasialaissyntyisiä ihmisiä on vähemmän kuin muilla Intian valtameren saarilla, ja useimmat heistä ovat intialaisia tai kiinalaisia. Ranskalaisten uudisasukkaiden jälkeläiset, joita kutsutaan nimellä grand blanc, muodostavat oman ryhmänsä, mutta heillä ei ole enää valtaa eikä sosiaalista erityisasemaa. Kiinalaiset ja intialaiset toimivat usein kauppiaina.
Vuoden 2010 väestölaskennassa suurin uskontokunta oli katolinen kirkko, johon kuuluu 76,2 prosenttia väestöstä. Lisäksi saarilla on anglikaaneja 6,1 prosenttia, hinduja 2,4 prosenttia, muslimeja 1,6 prosenttia, helluntailaisia 1,5 prosenttia ja adventisteja 1,2 prosenttia väestöstä. Viralliset kielet ovat englanti, ranska ja kreoli. Vuonna 2007 maan 15 vuotta täyttäneistä 91,8 prosenttia oli lukutaitoisia.
Seychelleillä elinajanodote oli vuonna 2015 74,2 vuotta. Miehillä se oli 70,1 ja naisilla 78,7 vuotta. Saarilla on kuusi sairaalaa ja 591 asukasta lääkäriä kohden. Yleisimmät kuolinsyyt olivat verenkiertojärjestelmän sairaudet, kasvaimet ja hengityselimistön sairaudet.
Seychelleillä on väkilukuun suhteutettuna enemmän vankilaväestöä kuin missään muussa maassa. Vuonna 2016 maassa oli noin 735 vankia, noin 0,8 prosenttia maan kokonaisväestöstä. Osuus oli suurempi kuin Yhdysvalloissa, jossa vankien osuus oli samana vuonna noin 0,7 prosenttia.
Maan tärkein korkeakoulutuksesta vastaava taho on Seychellien yliopisto.
Kulttuuri

Seychellien kulttuuri on saanut vaikutteita laajalta alueelta. Pohjoisen Afrikan alueella välimerellinen kulttuuri sekoittui Lähi-idän vaikutteisiin. Orjakaupan mukana vaikutteet levisivät sieltä kauemmas Afrikkaan ja sekoittuivat paikallisten heimojen kulttuuriin. Kun eurooppalaiset tulivat Seychelleille 1700-luvulla, he toivat mukanaan sekä afrikkalaisia orjia että oman kotiseutunsa musiikki- ja tanssiperinteitä valssista masurkkaan.
Seychellien itsenäistymisen jälkeen kansallisesta identiteetistä on keskusteltu paljon. Ensimmäinen presidentti korosti suhteita Britanniaan, mutta hänen vastustajansa koki sen uhkaksi afrikkalaisuudelle. Yläluokka on perinteisesti pitänyt hyviä suhteita ranskalaiseen kulttuuriin. Seychellien kreoli on kirjoitettu kieli, ja sillä ilmestyy päivittäin sanomalehti. Kansantarinoita lukuun ottamatta kielellä ei ole julkaistu kirjallisuutta.
Perinteinen rakennuskanta koostuu kaupunkitaloista ja maalaistaloista. Maalaistaloissa oli tilanhoitajan asunto, kopran kuivaamo ja varastotiloja sisäpihan ympärillä. Työmiesten asunnot olivat kauempana sisäpihasta.
Kulttuuri > Urheilu

Seychellit on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1980 alkaen, mutta se boikotoi vuoden 1988 kisoja Pohjois-Korean tukena. Se ei ole koskaan saanut olympiamitaleita. Jalkapallo on maan suosituin urheilulaji. Maa liittyi FIFAan vuonna 1986 ja on osallistunut siitä asti jalkapallon maailman- ja Afrikan-mestaruuskilpailujen karsintoihin, toistaiseksi vailla mainittavaa menestystä. Seychellit voitti kuitenkin kultaa isännöimiensä Intian valtameren saarten mestaruuskilpailuiden jalkapalloturnauksessa vuonna 2011 kaadettuaan finaalissa Mauritiuksen. Seychellit toimi lajivalikoimaltaan olympialaisia muistuttavien ja niiden tapaan neljän vuoden välein järjestettävien kisojen isäntämaana myös vuonna 1993 ja on vuoteen 2019 mennessä niiden historian neljänneksi menestynein 242 kultamitalillaan kaikki lajit huomioiden.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seychellit Wikimedia Commonsissa
| n k Afrikan valtiot |
| --- | --- | --- |
|  Pohjois-Afrikka |  Algeria  Egypti  Libya  Marokko  Mauritania  Sudan  Tunisia  |  |
|  Länsi-Afrikka |  Benin  Burkina Faso  Gabon  Gambia  Ghana  Guinea  Guinea-Bissau  Kamerun  Kap Verde  Kongon tasavalta  Liberia  Mali  Norsunluurannikko  Niger  Nigeria  Päiväntasaajan Guinea  São Tomé ja Príncipe  Senegal  Sierra Leone  Togo  |  |
|  Keski-Afrikka |  Burundi  Keski-Afrikan tasavalta  Kongon demokraattinen tasavalta  Ruanda  Tšad  |  |
|  Itä-Afrikka |  Djibouti  Eritrea  Etelä-Sudan  Etiopia  Kenia  Seychellit  Somalia  Tansania  Uganda  |  |
|  Eteläinen Afrikka |  Angola  Botswana  Etelä-Afrikka  Komorit  Lesotho  Madagaskar  Malawi  Mauritius  Mosambik  Namibia  Swazimaa  Sambia  Zimbabwe  |  |
 Itsehallintoalueet: Länsi-Sahara kiistanalainen alue  Mayotte  Réunion  Saint Helena 
| n k Kansainyhteisö |
| --- | --- |
Jäsenvaltiot:  Antigua ja Barbuda  Australia  Bahama  Bangladesh  Barbados  Belize  Botswana  Brunei  Dominica  Etelä-Afrikka  Fidži  Gabon  Gambia  Ghana  Grenada  Guyana  Intia  Jamaika  Kamerun  Kanada  Kenia  Kiribati  Kypros  Lesotho  Malawi  Malesia  Malediivit  Malta  Mauritius  Mosambik  Namibia  Nauru  Nigeria  Pakistan  Papua-Uusi-Guinea  Ruanda  Saint Kitts ja Nevis  Saint Lucia  Saint Vincent ja Grenadiinit  Salomoninsaaret  Sambia  Samoa  Seychellit  Sierra Leone  Singapore  Sri Lanka  Swazimaa  Tansania  Togo  Tonga  Trinidad ja Tobago  Tuvalu  Uganda  Uusi-Seelanti  Vanuatu  Yhdistynyt kuningaskunta 
| n k Eteläisen Afrikan kehitysyhteisö (SADC) |
| --- | --- |
Jäsenvaltiot:  Angola  Botswana  Etelä-Afrikka  Kongon demokraattinen tasavalta  Lesotho  Madagaskar  Malawi  Mauritius  Mosambik  Namibia  Sambia  Seychellit  Swazimaa  Tansania  Zimbabwe 
Seychellien kartta.
Maisema Praslinilta, Seychellien toiseksi suurimmalta saarelta.
Seychellienpalmun pähkinä.
Presidentti James Michel toimistossaan Victoriassa, Seychelleillä vuonna 2009.
Victoria, Seychellien pääkaupunki.
Auringonlasku Seychelleillä.
Victoriasta
Ange Postecoglou

Ange Postecoglou vuonna 2014.
Angelos "Ange" Postecoglou (kreik. Άγγελος Ποστέκογλου; s. 27. elokuuta 1965 Ateena, Kreikka) on Kreikassa syntynyt, mutta lapsena Australiaan muuttanut australialainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hän toimi vuosina 2013–2017 Australian jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana. Hän on kesästä 2023 alkaen ollut Englannin Valioliigassa pelaavan Tottenham Hotspurin päävalmentaja. Pelaajana Postecoglou oli 184-senttinen puolustaja.
Ura pelaajana

Postecogloun kasvattajaseura on South Melbourne FC, jota hän edusti ammattilaisena vuodet 1984–1993. Vuoden 1994 Postecoglou edusti Western Suburbsia, ennen kuin lopetti uransa. Hän edusti maataan alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa. Australian jalkapallomaajoukkueessakin Postecoglou pelasi neljä ottelua ilman maaleja.
Ura valmentajana

Postecogloun ensimmäinen valmennuspesti oli vuonna 1996 pitkäaikaisen seuransa South Melbournen peräsimessä. Hän valmensi seuraa vuoteen 2000 asti. Vuodet 2000–2007 Postecoglou valmensi Australian alle 20-vuotiaiden maajoukkuetta. Vuonna 2008 hän palasi takaisin synnyinmaahansa Kreikkaan valmentamaan Panachaiki FC:tä. Tuo sopimus ei kuitenkaan kestänyt edes vuotta ja Postecoglou palasi takaisin Australiaan. Seuraavaksi Postecoglou siirtyi valmentamaan A-Leaguen Brisbane Roaria vuonna 2012. Hän toimi seuran valmentajana vuodet 2009–2012 ja voitti liigan kahdesti. Vuodet 2012–13 Postecoglou oli niin ikään A-Leaguessa pelaavan Melbourne Victoryn managerina. Lokakuussa 2013 hänet nimettiin Holger Osieckin paikalle Australian jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi. Postecoglou johti Socceroosin MM-kisoihin, jossa joukkueen tie päättyi kuitenkin alkulohkoon kolmen tappion jälkeen.
Postecoglou valmensi skotlantilaisseura Celticin kahteen liigamestaruuteen. Hän siirtyi kesällä 2023 valmentamaan Englannin Valioliigan Tottenham Hotspuria.
Käännös suomeksi
Atrebaatit

Kelttiheimojen asuinalueet Etelä-Englannissa
Atrebaatit (lat. Atrebates) olivat kelttiheimo, joka asui alun perin Galliassa ja sittemmin Britanniassa. Galliassa heidän naaapureinaan olivat menapit, ambianit ja morinit. Atrebaattien pääkaupunki oli Nemetacum (Atrebatum), nykyinen Arras. Osa atrebaateista muutti siirtolaisina Britanniaan jo kauan ennen Julius Caesarin aikoja.
Atrebaattien päällikkö Commius toimi Julius Caesarin neuvonantajana noin 56 eaa. ja oli Caesarin mukana tämän Britannian-retkillä. Vuonna 54 eaa. Commius auttoi suostuttelemaan Britannian kuninkaan Cassivellaunuksen suostumaan sopimukseen roomalaisten kanssa. Commius liittoutui kuitenkin myöhemmin muiden gallialaisten päälliköiden kanssa yrittäessään vapauttaa Vercingetorixin Alesian piirityksen aikana. Atrebaatit lähettivät Vercingetorixin tueksi 15 000 miestä. Vercingetorixin kukistuttua atrebaatit muuttivat Britanniaan, koska eivät halunneet jäädä Rooman vallan alle. He asettuivat Britannian eteläisiin osiin, nykyisen Länsi-Sussexin, Hampshiren ja Berkshiren alueelle. Atrebaatit lyöttivät Britanniassa omia kolikoita ja säilyttivät tiiviit yhteydet Galliaan. Myöhemmin catuvellaunit valloittivat suurimman osan atrebaattien alueista.
Fennomania

Fennomania eli suomalaisuusliike oli Suomen autonomian ajan alkupuolelle ajoittuva suomalaiskansallinen liike. Liike taisteli suomen kielen aseman parantamisen puolesta ja pyrki osoittamaan kansallisromantiikan perusteella Suomen kansakunnaksi, jonka kielenä olisi suomi. Fennomaniasta on käytetty myös nimityksiä suomenmielisyys ja suomenkiihko.
1870-luvulta lähtien poliittinen kiistely ja ajatustenvaihto kielelliseen enemmistöön kuuluvien fennomaanien ja suomenruotsalaista vähemmistöä edustavien svekomaanien välillä aktivoitui. Fennomaanien ja svekomaanien välistä poliittista taistelua kutsutaan kielitaisteluksi. Sitä käytiin erityisesti vuoden 1863 kieliasetuksen voimaantulon ja suomenkielisten oppikoulujen perustamisen ympärillä.
Itsenäistymisen jälkeen fennomaniaa seurasi aitosuomalainen liike, joka halusi saada aikaan nopean ratkaisun Suomen kieli- ja kansallisuustaistelussa. Aitosuomalainen liike pyrki nostamaan suomalais-kansallista sivistystä sekä rakentamaan suomalaista kansallisvaltiota.
Sanaa fennomania on tiettävästi ensi kerran käyttänyt saksalainen historioitsija Christian Friedrich Rühs 1804 saksankielisessä kirjeessään C. C. Gjörwellille. 
Sana esiintyy myös vuonna 1810 ruotsalaisessa aikakauskirjassa Lyceum.
Historia > 1700-luvun fennofilia

1600-luvun lopulla tai 1700-luvun alussa alkoi orastaa fennofiliaksi kutsuttu suomalaisuusliike, jonka varhainen edustaja oli Daniel Juslenius. 1700-luvun jälkipuolella Turun akatemian piirissä sitä edusti erityisesti Henrik Gabriel Porthan. Fennofiliassa yhdistyivät suomen kieleen ja suomalaiseen kansanperinteeseen kohdistuva tieteellinen kiinnostus sekä halu kehittää suomen kieltä kansanvalistustyön tarpeisiin. Porthan kuitenkin katsoi, että kulttuurin levitessä suomen kieli lopulta häviää kokonaan, kuten hänen mukaansa Länsi-Suomen kehityksestä saattoi päätellä. Porthan ei pitänyt ongelmallisena, että maassa puhuttiin kolmea kieltä (suomea, ruotsia ja latinaa) ja että maassa sosiaalisen aseman kohoamiseen liittyi tuolloin automaattisesti kielen vaihto ruotsiin. Hän kuitenkin määritteli suomalaisuuden nimenomaisesti kielen perusteella.lähde? Tutkijoilla on eri näkemyksiä siitä, hahmottiko Porthan maan kieliryhmät omina kansakuntinaan. Matti Klingen mukaan Porthan katsoi, että Suomessa oli kaksi kansakuntaa: "barbaarimetsäläiset ja sivistyneemmän rannikkoseudun väestö", kun taas Juha Manninen katsoo, että Porthanin käyttämä ilmaus quasi nationes ("ikään kuin kansakuntia") ei tue tätä tulkintaa.
Historia > 1800-luvun fennomania > Fennomania syntyy Venäjän vallan aikana

Kun Suomi 1808–1809 liitettiin Venäjän keisarikuntaan ja sai laajan valtiollisen itsenäisyyden, oli suomen kieli edelleen syrjäytetyssä asemassa. Se oli kirjallisesti vähän viljeltyä ja kokonaan poissa virastoista, yliopistosta ja kouluista. Kirkko oli ainoa julkinen paikka, missä suomea käytettiin. Muutamat isänmaanystävät kuitenkin katsoivat, että perinpohjainen muutos olisi saatava aikaan. Tästä käsityksestä sai alkunsa uusi, valtiollinen suomenmielisyys, joka ei enää tyytynyt pelkkään suomen kielen tieteelliseen tutkimukseen, vaan asetti päämääräkseen maassa enemmistökielenä puhutun suomen kohottamisen sivistys- ja valtakielen asemaan. Tämä toiminta sai pian fennomanian nimen.lähde?
Sanan fennomania keksijäksi sanotaan ruotsalaista kansallisromantikkoa Lorenzo Hammarskjöldiä, joka käytti sitä aikakauskirjassaan Lyceum. Jo aiemmin sitä on tiettävästi ensi kerran käyttänyt saksalainen historioitsija Friedrich Rühs 1804 saksankielisessä kirjeessään C. C. Gjörwellille. Hammarskjöld tarkoitti termin myönteiseksi, vaikka myöhemmin fennomania herätti ruotsalaisissa ja ruotsinkielisissä torjuvia asenteita.
Valtiollinen suomenmielisyys lähti, kuten fennofiilisyyskin, yliopistopiireistä. Sen ensimmäisiä edustajia olivat J. G. Linsén ja professori Fredrik Bergbom, jotka Mnemosyne-lehdessään ajoivat tätä uutta suomalaisuutta, A. I. Arwidsson, joka lehdessään Åbo Morgonblad (1821) teroitti sivistyneistölle, että sen tuli rakastaa kaikkea kotimaista ja ennen kaikkea suojella ja hoitaa kotimaista kieltään, ja E. G. Ehrström, joka samassa lehdessä esitti, että suomi oli otettava käyttöön kouluissa, yliopistossa ja virastoissa. Tämän ensimmäisen kansallisen herätyksen vaikutuksia lienee ollut, että ylioppilaat vuonna 1820 tekivät anomuksen suomen kielen opettajan asettamisesta. Vuonna 1826 perustettiinkin suomen kielen lehtorin virka, mutta yleensä Arwidssonin, Ehrströmin ym. esittämät kansalliset vaatimukset eivät saavuttaneet vastakaikua, ja julkinen keskustelu suomen kielen kohottamisesta taukosi parin vuosikymmenen ajaksi.
Suuriruhtinaskunnan ja valtakunnan johto tuki suomen kielen kehittämistä 1800-luvun alkupuoliskolla. Johtomiehet pitivät suomen kieltä välineenä suomalaisen identiteetin luomiseen ja Suomen loitontamiseen Ruotsista. Valtiovallan tuki johti siihen, että suomen kielellä oli yliopistossa opettajavoimia enemmän kuin muilla moderneilla kielillä.
Historia > 1800-luvun fennomania > Suomenkielinen kulttuuri kehittyy

Sillä aikaa jatkui hiljaisuudessa työ suomen kielen kehittämiseksi kirjallisuuden alalla. Tämän työn keskukseksi tuli vuonna 1831 perustettu Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Samaan aikaan J. L. Runebergin runoelmat ja hänen kuvauksensa Keski-Suomen maisemista ja rahvaasta alkoivat herättää sivistyneessä nuorisossa lämpimämpiä tunteita omaa maata ja kansaa kohtaan. Samoin vaikuttivat M. A. Castrénin luennot Kalevalasta.
Näin altistuivat mielet sille uudelle herätykselle, jonka J. V. Snellman vuonna 1844 aloitti Saima-lehdessä. Arkailematta hän osoitti, miten Suomen kansa oli henkisesti ja aineellisesti jäänyt muista jälkeen ja miten syynä oli
kansallishengen puute. Kansallishenkeä taas ei voinut olla, niin kauan kuin kansan oma kieli ei ollut sen sivistyskielenä. Siksi oli saatava syntymään suomenkielinen kansalliskirjallisuus. Etupäässä sen avulla oli kasvatettava uusi sukupolvi, jolla paitsi rakkautta suomalaisen nimeen ja suomen kieleen myös oli taito käyttää tätä kieltä. Virastoissa ja kouluissa suomi oli korotettava sille tulevaan asemaan.
Runeberg ja kirjailija Zacharias Topelius kirjoittivat ruotsiksi, Elias Lönnrot suomeksi. Snellman itse kirjoitti yleensä ruotsiksi. Hänen suomen kielen taitonsa eivät olleet olemattomat, mutta hän katsoi taitonsa kuitenkin riittävän puutteelliseksi kirjoittaakseen suomen kielellä. Kirjoituskielen eroista huolimatta kaikki he vahvistivat nimenomaan suomalaista identiteettiä.
Historia > 1800-luvun fennomania > Fennomania kohtaa poliittisia ongelmia

Snellmanin sanat vaikuttivat sytyttävästi monella taholla, mutta kohtasivat toisaalla jyrkkää vastarintaakin. Ruotsinkielisessä sanomalehdistössä koetettiin osoittaa, että suomen kohottaminen sivistyskieleksi oli mahdotonta. Myös hallituspiireissä suhtauduttiin suomalaisuusliikkeeseen vihamielisesti. Seurauksena oli vuoden 1850 sensuurikielto, jonka mukaan suomeksi ei ilman erityistä lupaa saanut painattaa muita uusia kirjallisia tuotteita kuin sellaisia, jotka tavoittelivat uskonnollista mielenylennystä tai taloudellista hyötyä. Omituista kyllä samaan aikaan perustettiin yliopistoon suomen kielen professorin virka, jonka ensimmäiseksi haltijaksi tuli Castrén, ja vuonna 1851 annettiin asetus, jonka mukaan niiltä, jotka pyrkivät tuomarinvirkoihin suomenkielisille paikkakunnille, oli vastedes vaadittava suullinen suomen kielen tutkinto yliopistossa. Itämaisen sodan aikana sensuuriasetus joutui unohduksiin, ja vuonna 1860 se muodollisestikin kumottiin.
Historia > 1800-luvun fennomania > Vapaampi Aleksanteri II:n aika

Aleksanteri II:n noustua vuonna 1855 valtaistuimelle ilmapiiri vapautui, ja suomenmielisyyskin nosti päätään. Jo vuonna 1855 Yrjö-Koskinen Suomettaressa vaati, että oli perustettava korkeampia suomenkielisiä oppilaitoksia. Vuonna 1858 aloittikin etupäässä Wolmar Schildtin ansiosta perustettu ensimmäinen suomenkielinen oppikoulu toimintansa Jyväskylässä.
Julkisuuden alalla suomenmielisten tärkeimpinä pyrintöinä oli tästä lähin suomen kielen kohottaminen oikeus- ja virkakieleksi ja suomenkielisten oppikoulujen aikaansaaminen. Snellmanin aloitteesta julkaistiin vuonna 1863 "kielimanifesti", jonka mukaan ruotsi tosin edelleen oli pysyvä Suomen virallisena kielenä, mutta suomea pidettävä ruotsin veroisena kaikessa, mikä koski välittömästi maan varsinaista suomenkielistä väestöä.
Historia > 1800-luvun fennomania > Suomalainen kansallistunne voimistuu

Nykyistä merkitystään suomalaisuus alkoi saada 1800-luvun keskivaiheilla nationalismin myötä. Alettiin puhua suomalaisesta kansasta ja sen erityispiirteistä, suomalaisten yhteenkuuluvuudesta, suomenkielisen kulttuurin kehittämisestä, suomalaisten kansallisesta historiasta, veljeydestä sukulaiskansojen kanssa ja lopulta jopa suomalaisten oman kansallisvaltion perustamisesta.
Kalevalan synnyttämä Karjala-innostus eli karelianismi oli tärkeä osa suomalaisen kansallistunteen kehitystä.
Historia > 1800-luvun fennomania > Suomenkielinen koululaitos kasvaa

Kysymys suomenkielisistä oppilaitoksista synnytti varsinkin 1870-luvulla kiivaita taisteluita valtiopäivillä, joilla Yrjö-Koskisen ja A. Meurmanin johtamat suomenmieliset olivat enemmistönä pappis- ja talonpoikaissäädyissä, kun taas aateli- ja porvarissääty olivat ruotsinmielisten vallassa. Valtio oli perustanut suomenkielisiä lyseoita Jyväskylään, Kuopioon, Joensuuhun ja Hämeenlinnaan. Mutta suomenmieliset vaativat useampia suomenkielisiä oppikouluja ja ennen kaikkea suomenkielisillä paikkakunnilla olevien ruotsinkielisten lyseoiden muuttamista suomenkielisiksi. Kun hallitus aluksi oli näille vaatimuksille kylmäkiskoinen, ryhdyttiin perustamaan yksityisiä suomenkielisiä kouluja, jotka valtio sittemmin otti haltuunsa Yrjö-Koskisen tultua vuonna 1882 senaattiin.
Fennomaanisen liikkeen taloudellinen perusta liittyi suurelta osin metsänomistukseen. Puun myynnistä saadut tulot kasvoivat 1800-luvun loppupuolella, ja vaurastuneet suomenkieliset tilalliset pystyivät lähettämään lapsiaan oppikouluihin ja yliopistoon.