stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Cussy-en-Morvan
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cussy-en-Morvan Wikimedia Commonsissa
David Belle

| David Belle |
| --- | --- |
 Belle The New Yorkerin festivaaleilla 2007.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1973 (ikä 51)  Fécamp, Ranska
Kansalaisuus:  Ranskalainen
Ammatti:  koreografi stunt-esiintyjä näyttelijä
Vanhemmat:  Raymond Belle (isä) Monique Belle (äiti)
Lapset:  Alex Belle (poika)
Sukulaiset:  Jean-François Belle (veli)
Muut tiedot
Merkittävät teokset: parkourin perustaja Banlieue 13
Aiheesta muualla
Kotisivu
David Belle (s. 29. huhtikuuta 1973 Fécamp, Ranska) on ranskalainen parkour-lajin luoja ja näyttelijä.
Elämä ja ura

Bellen isä oli palomies Raymond Belle. Hän oli saanut armeijassa Georges Hébert'n liikunnanfilosofiaan (la Méthode Naturelle) perustuvaa koulutusta, johon kuului muun muassa tasapainoilua, hyppimistä ja kiipeilyä luonnossa. Päämääränä oli saada ihmisestä kyvykäs liikkumaan kaikenlaisessa ympäristössä, ylittämään henkiset ja fyysiset esteet sekä kasvamaan itsevarmaksi käymällä harjoittelussa läpi erilaisia tunnetiloja, kuten pelkoa, rohkeutta ja uupumusta. Raymon Belle jatkoi metodien mukaista harjoittelua siviilielämässäkin ja valmensi David Belleä, joka kokeili lisäksi taistelulajeja ja telinevoimistelua varhaisessa teini-iässään.
Normandialaistaustaisen Bellen muutettua Pariisin esikaupunkiin Lissesiin hän alkoi soveltaa isältä saamiaan oppeja uudessa ympäristössään. Hänen ollessa 15-vuotias parkour oli saanut alkunsa, ja hän harrasti lajia ystäviensä, kuten Sébastien Foucanin kanssa. 1990-lopulla parkourista oli tullut laajasti suosittua ja medianäkyvää. Kun Foucan ja hänen seuraajansa alkoivat viedä lajia formalisoidumpaan ja tyylikeskeisempään suuntaan, pyrki Belle säilyttämään sen hébert'läisen olemuksen.
Media kiinnostui Bellestä, ja hänelle alettiin tarjota elokuvarooleja. Hänen mukaansa näyttelijänura ei ikinä ollut hänen tavoitteensa, mutta hän päätti tarttua tilaisuuteen. Vuonna 2004 hän näytteli ranskalaisessa toimintaelokuvassa Banlieue 13, jossa oli kuvattuna lukuisia parkour-kohtauksia, kuten myös sen jatko-osassa Banlieue 13 – Ultimatum (2009). Alkuperäisestä Banlieue 13:sta tehtiin englanninkielinen versio Brick Mansions (2014), jossa Belle myös näytteli. Näyttelijärooliensa lisäksi Belle on ohjannut esimerkiksi elokuvien Babylon A.D. (2008) ja Prince of Persia (2010) parkour- ja taistelukohtausten koreografiaa.
Osittainen filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Nimike | Hahmo |
| --- | --- | --- |
| 2001 | Engrenage, L | Le créancier |
| 2002 | Femme Fatale | Poliisi |
| 2004 | 13th District | Leïto |
| 2009 | 13th District – Ultimatum | Leïto |
| 2013 | Mafiaperhe | Mezzo |
| 2014 | Brick Mansions | Lino Duppre |
2014: Jaya
| 2016 | Super Express | Gary |
| 2018 | Defying Chase |  |
| 2020 | Kovanaamojen kaupunki | Zach |
| 2021 | Ultimate Code | Enoch |
Osittainen filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Nimike |
| --- | --- |
2000: Louis Page
2012: Métal Hurlant Chronicles
2016: Brutal: Taste of Violence
2017: À Jamais
Aiheesta muualla

David Belle Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Doble

Replika.
Doble oli vuosina 1909-1931 valmistettu yhdysvaltalainen höyryauto. Doble oli viimeisiä höyryautoja valmistaneita autotehtaita. Tehdas oli kuitenkin pieni ja autoja valmistui vain vähäinen määrä. Doble-autot olivat teknisesti edistyneitä ja kalliita loistoautoja. Aikana, jolloin Ford Model T maksoi 260 dollaria, Doblen auto maksoi 20 000 dollaria. Tehdas ei kuitenkaan tuottanut koskaan voittoa. Autotehdas ajautui 1931 konkurssiin.
Dobleja valmistettiin viimeisenä kuutena vuonna vain 42 yksilöä. Näistä oli jäljellä vuonna 1971 oli 12 Doblea.
Aikansa autoihin verrattuna Doblet kiihtyivät hyvin. Auto oli melko äänetön. Höyryautot eivät tarvinneet vaihteistoa eikä Doblessakaan sellaista ollut.
Doberain niemimaa

| Doberain niemimaa |
| --- | --- |
 Satelliittikuva niemimaasta
Muut nimet:  Linnunpää, Vogelkop
Vesialue:  Seraminmeri
Korkein kohta:  Gunung Arfak
Valtio
Valtio:   Indonesia
Provinssi:   Länsi-Papua
Väestö
Väkiluku:  760 000
Doberain niemimaa on Uuden-Guinean saareen kuuluva niemimaa, joka kuuluu hallinnollisesti Indonesian Länsi-Papuaan. Niemimaa tunnetaan yleisesti myös nimellä "Linnunpää" johtuen sen hollanninkielisestä nimestä Vogelkop. Niemimaalla asuu noin 760 000 ihmistä. Suurin osa asukkaista asuu rannoilla tai niemimaan lähesyydessä sijaitsevilla saarilla ja saa elantonsa kasvattamalla mm. riisiä, maissia ja maapähkinöitä.
Doberain korkein kohta on Gunung Arfak (2958 m). Sen ympärillä on 36 000 hehtaarin laajuinen luonnonsuojelualue.
Niemimaalla tavataan jopa 300 erilaista eläinlajia, joista 20 löytyy ainoastaan Doberailta. Paikallista ympäristöä vaivaavat etenkin metsän hakkaaminen laidunmaiksi ja laittomat hakkuut..
De la Gardie

De la Gardie -suvun vaakuna.
Pontus De la Gardie.
De la Gardie, joskus de la Gardie, on ruotsalainen ranskalaisperäinen aatelissuku. Suvun yksi haara muutti Ruotsiin, ja suvun jäseniä on ollut Ruotsissa huomattavina valtiomiehinä ja sotapäällikköinä.
Suvun jäseniä

Pontus De la Gardie (1520–1585), sotapäällikkö. Tanskan armeijassa palvellessaan hän joutui vuonna 1565 Ruotsin sotavangiksi ja siirtyi Ruotsin palvelukseen. Pitkän vihan aikana hän toimi vuosina 1580–1585 Ruotsin joukkojen ylipäällikkönä ja valtasi Käkisalmen.
Johan De la Gardie (1582–1640), käskynhaltija Turussa ja Hämeessä, Pontus De la Gardien poika
Jakob De la Gardie (1583–1652), sotapäällikkö, Pontus De la Gardien poika. Taitava soturi ja valtiomies, joka valloitti lyhyeksi aikaa Moskovan.
Magnus Gabriel De la Gardie (1622–1686), valtiomies ja kulttuurihenkilö, Jakob De la Gradien poika. Vuodesta 1652 Ruotsin valtiovarain hoitaja, vuodesta 1655 Liivinmaan kenraalikuvernööri ja vuodesta 1660 Ruotsin valtakunnankansleri.
Maria Sofia De la Gardie (1627–1694), ruotsalainen kreivitär, maanomistaja ja teollisuuspatruuna, Jakob De la Gardien tytär
Axel Julius De la Gardie (1637–1710), sotamarsalkka ja valtaneuvos, Jakob De la Gardien poika
Hedvig Ulrika De la Gardie (1761–1832), Carl Julius De la Gardien tytär, Gustaf Mauritz Armfeltin puoliso
Jacob Gustaf De la Gardie (1768–1842), maamarsalkka 1834–1835
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
/ De la Gardie (1500–1800) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Demokraattisten voimien liitto

| Demokraattisten voimien liitto |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  7.11.1989
Johto:   Bozhidar Lukarski 
Ideologia:   konservatismi  kristillisdemokratia  nationalismi 
Poliittinen kirjo:  keskusta-oikeisto
Osoite:  134 Rakovska Str. Sofia 1000
Värit:       sininen
Europarlamentaarikkoja:  1 / 17
Kansalliskokous:  2 / 240
Kansainväliset jäsenyydet:  IDU
Kotisivu:  www.sds.bg
Infobox OKNimi-testi OK: 
Demokraattisten voimien liitto (Съюз на демократичните сили; SDS) on bulgarialainen keskustaoikeistolainen puolue. Se syntyi maan demokratisoitumisen aikana loppuvuonna 1989. Puolueen vaalimenestys on 2010-luvulla ollut heikko. Vuodesta 2013 alkaen puolueen johtajana on toiminut Bozhidar Lukarski.
Puolue nousi maan johtavaksi poliittiseksi voimaksi vuonna 1996, kun se sai parlamenttivaaleissa 55 %:n ääniosuuden. Puoluejohtaja Ivan Kostov muodosti hallituksen, joka toteutti useita talouden uudistuksia. Hän sai käynnistetyksi keskustelut maan liittymisestä Euroopan unioniin. Puolue johtui kuitenkin hajaannukseen, kun aikaisempi väliaikainen pääministeri Stefan Sofijanski erosi siitä vuonna 2001. Tämä käynnisti poliittisten liikkeiden monet liittoutumiset. SDS:n puheenjohtaja Kostov erosi puolueestaan ja perusti toukokuussa 2004 uuden puolueen, Demokraatit vahvan Bulgarian puolesta (Демократи за силна България; Demokrati za silna Bălgarija, DSB).
Vuonna 2009 SDS liittyi neljän muun keskustaoikeistolaisen puolueen kanssa siniseksi allianssiksi. Siinä olivat mukana DSB, talonpoikaispuolue BZNS, sosiaalidemokraatit ja radikaalidemokraattinen puolue. Allianssi sai vuoden 2009 europarlamenttivaaleissa yhden paikan. Saman vuoden parlamenttivaaleissa se sai äänistä 6,8 % ja 15 paikkaa. Allianssin hajottua ei DSB enää saanut vuoden 2013 vaaleissa yhtään paikkaa parlamenttiin. Tällöin SDS liittoutui Boiko Borisovin johtaman GERB-puolueen kanssa, ja marraskuussa 2014 muodostetussa vähemmistöhallituksessa puoluejohtaja Lukarski toimii talousministerinä.
Der Stürmer

| Der Stürmer |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  sanomalehti
Perustettu:  1923
Lakkautettu:  22. huhtikuuta 1945
Sitoutuneisuus:  NSDAP
Kotimaa:   Saksa
Kieli:  saksa
Der Stürmer (”Hyökkääjä”) oli viikoittain ilmestyvä kansallissosialistien lehti, jonka julkaisijana toimi Julius Streicher. Lehden ensimmäinen numero julkaistiin 20. huhtikuuta 1923. Sitä julkaistiin aina natsi-Saksan luhistumiseen asti, lehden viimeinen numero ilmestyi 22. helmikuuta 1945.
Der Stürmer ei ollut Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen julkaisu, vaan Julius Streicherin oma lehti, jota julkaistiin hänen omistamassaan kustantamossa, Stürmer-Verlagissa. Silti lehden voidaan katsoa olleen olennainen osa kansallissosialistista propagandakoneistoa. Lehdelle oli tyypillistä kiivas antisemitistinen sanoma. Puolueen virallisesta äänenkannattajasta, vakavasävyisestä Völkischer Beobachterista poiketen Der Stürmer sekoitti tabloid-tyyppisessä, sensationalistisessa julkaisussaan pornografiaa, voimakkaan antisemitistisiä karikatyyreja ja naamioimatonta vihapropagandaa. Suurin osa sen lukijakunnasta oli nuoria ja monet heistä olivat yhteiskunnan alaluokkien edustajia.
Lehden painosmäärät olivat ensi alkuun pieniä, mutta kansallissosialistien valtaannousun jälkeen 1933 ne kasvoivat voimakkaasti. Parhaimmillaan lehteä julkaistiin lähes miljoona kappaletta. Streicherin menetettyä asemansa puolueessa 1940 lehden painos laski dramaattisesti noin 300 000 kappaleeseen. Lehteä saattoi lukea myös ilmaiseksi katujen ja teiden varsille pystytetyissä ”Stürmer-laatikoissa” (”Stürmer-Kästen”). Berliinin olympialaisten aikana 1936 suurin osa Berliinin Stürmer-laatikoista joko irrotettiin tai jätettiin tyhjiksi, jottei ulkomaalaisia kisaturisteja loukattaisi. Samasta syystä lehteä ei saanut kisojen aikaan pitää esillä lehtikioskeissa.
Lehden kuuluisin ja kiistellyin numero on toukokuussa 1934 ilmestynyt n.k. Rituaalimurhanumero. Se kuvaa kymmeniä tapauksia keskiajalta 1920-luvulle, joissa juutalaisten väitetään surmanneen kristittyjä naisia tai lapsia rituaaleissaan. Propagandaministeri Joseph Goebbels kielsi jonkin ajan kuluttua tämän numeron levityksen Saksan kristillisten kirkkojen protestoitua voimakkaasti. Protestien syynä ei suinkaan ollut numeron antisemiittisyys, vaan se, että lehti rinnasti kristillisen ehtoollisen juutalaisiin rituaalimurhiin, joissa kerrottiin myös syödyn ihmislihaa ja juodun ihmisverta. Rituaalimurhanumeron takia myös Saksan armeija julisti Der Stürmerin sotilaille sopimattomaksi lukemistoksi ja kielsi sen tilaamisen kasarmeille.
Der Stürmer oli kenties kuuluisin antisemiittisistä sarjakuvistaan, joista useimmat kuvasivat juutalaiset rumina hahmoina, joilla oli voimakkaasti liioitellut kasvonpiirteet ja vääristyneet ruumiit. Pilakuvat piirsi yleensä Philipp Rupprecht (nimimerkki Fips). Lehden etusivun piirros oli tyypillisesti juutalaisvastainen pilakuva, mutta Saksan aloitettua toisen maailmansodan aiheena oli usein myös rintamasotilaiden ja saksalaisten työläisten ihannointi. Otsikkosivun alalaitaan oli painettuna lehden motto ”Die Juden sind unser Unglück” – ”Juutalaiset ovat meidän epäonnemme!”
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Der Stürmer Wikimedia Commonsissa
Der Stürmer-lehdessä ilmestyneitä antisemitistisiä karikatyyrejä (Arkistoitu – Internet Archive) - German Propaganda Archive, englanninkielinen.
Designated hitter

David Ortiz, kahdeksankertainen Edgar Martínez -palkinnon voittaja
Designated hitter -sääntö baseballissa on yleisnimi Major League Baseballin (MLB) säännölle 5.11, jonka myötä syöttäjän tilalle saa sisäpeliin nimetä ylimääräisen lyöjän, josta käytetään nimeä designated hitter (tai DH; suom. sijaislyöjä). Se otettiin käyttöön MLB:n American Leaguessa vuonna 1973. Sen jälkeen sääntöä on käytetty lähes kaikissa liigoissa, pois lukien MLB:n National League ja Japanin Nippon Professional Baseballin Central League.
Designated hitter -sääntöä käytetään myös liigojen välisissä otteluissa, joissa American Leaguen joukkue on kotijoukkueena (myös World Seriesissä). Kaiken kaikkiaan säännön myötä NL:ssä syntyy vähemmän juoksuja kuin AL:ssä, koska syöttäjän on myös lyötävä vuorollaan.
American Leaguen parhaalle DH:lle jaetaan vuosittain Edgar Martínez -palkinto, jonka on useimmin voittanut David Ortiz, kahdeksan kertaa (2003–2007, 2011, 2013 ja 2016).
Käännös suomeksi
Charles Henry Martin

| Charles Henry Martin |
| --- | --- |
 Martin vuonna 1922
Oregonin 21. kuvernööri
 14. tammikuuta 1935 – 9. tammikuuta 1939  
Edeltäjä:  Julius L. Meier
Seuraaja:  Charles Sprague
Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen Oregonin 3. vaalipiiristä
 4. maaliskuuta 1931 – 3. tammikuuta 1935  
Edeltäjä:  Franklin Korell
Seuraaja:  William A. Ekwall
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. lokakuuta 1863 Grayville, Illinois
Kuollut: 22. syyskuuta 1946 (82 vuotta)
Ammatti:  sotilas, poliitikko
Puoliso:  Louise Jane Hughes
Tiedot
Puolue:  demokraattinen puolue
Charles Henry Martin (1. lokakuuta 1863 – 22. syyskuuta 1946) oli yhdysvaltalainen sotilas ja poliitikko. Hän palveli pitkään Yhdysvaltain armeijassa, mistä jäi eläkkeelle kenraalimajurina vuonna 1927. Hänet valittiin vuonna 1930 demokraattisen puolueen edustajana edustajainhuoneeseen Oregonista ja vuonna 1934 Oregonin kuvernööriksi. Kuvernöörinä hän hyökkäsi presidentti Franklin D. Rooseveltin New Deal -ohjelmaa vastaan, vaikka oli vaalikampanjansa aikana esittänyt tukevansa sitä. Hän oli myös voimakkaasti kommunistien ja ammattiliittojen vastainen. Häntä ei valittu kuvernööriehdokkaaksi toiselle kaudelle.
Elämäkerta

Martin syntyi lähellä Grayvilleä Illinoisin osavaltion eteläosassa 1. lokakuuta 1863. Hänen vanhempansa olivat Samuel H. ja Mary Jane Martin. Perheessä oli yhteensä kymmenen lasta, ja Charles Henry oli heistä kolmanneksi vanhin.
Samuel H. Martin halusi vanhimman poikansa ehdottomasti ryhtyvän sotilasuralle. Charles Henry oli alun perin ryhtymässä maanviljelijäksi, kunnes hänen kaksi vanhempaa veljeään hukkuivat Wabashjokeen. Hän ei olisi halunnut lähteä West Pointiin opiskelemaan armeijan upseeriksi, mutta Samuel-isä sai painostettua hänet sotilasuralle.
Elämäkerta > Sotilasura

Martin kärsi koti-ikävästä ja masennuksesta West Pointissa. Hän oli opiskellut kaksi vuotta, kun hänet erotettiin väliaikaisesti. Martin otettiin myöhemmin takaisin, ja hän valmistui kesäkuussa 1887 luokkansa 19. parhaana. Hänen ensimmäinen asemapaikkansa oli 14. jalkaväkirykmentin riveissä Fort Vancouverissa Washingtonin osavaltiossa.
Espanjan–Yhdysvaltain sodan alkaessa vuonna 1898 Martin, joka oli ylennyt kapteeniksi, vaati päästä mukaan sotilasoperaatioihin Filippiineille ja sai tahtonsa läpi. Hän osallistui myöhemmin Kiinassa boksarikapinan kukistamiseen. Palattuaan Yhdysvaltoihin hän palveli eri tehtävissä lähinnä Portlandin alueella Oregonissa ja osoitti suurta kyvykkyyttä tehtävissään.
Yhdysvaltain armeija siirsi Martinin vuonna 1913 kouluttamaan kurittomuudesta ja epäjärjestyksestä kärsivää Oregonin kansalliskaartia. Martin onnistui tehtävässä kiitettävästi. Vuonna 1916 hän osallistui John Pershingin sotaretkeen Meksikoon Pancho Villaa vastaan.
Yhdysvaltain liittyessä ensimmäiseen maailmansotaan Martin oli eversti. Hän sai väliaikaisen ylennyksen prikaatikenraaliksi ja vastuutehtäväkseen koulutusyksiköiden komentamisen. Sodan aikana hänelle myönnettiin Distinguished Service Medal -sotilasansiomitali. Kenraali Robert Lee Bullard toivoi sodan lopulla afroamerikkalaisten palaavan ensimmäisinä Yhdysvaltoihin, sillä heidän haluttiin palaavan Yhdysvalloissa takaisin alisteiseen asemaan. Rotuerottelu oli Ranskassa sotimisen aikana alkanut murentua, kun ranskalaiset olivat kohdelleet afroamerikkalaisia vertaisinaan. Martin nimitettiin mustista koostuvan 92. jalkaväkidivisioonan päälliköksi tehtävänään murtaa ajatukset mustien ja valkoisten tasa-arvoisuudesta. Sotilaille määrättiin käymälöiden siivoamisen ja ruumiiden hautaamisen kaltaisia alentavia tehtäviä. Ääritapauksessa heidät voitiin jopa panna hakkaamaan kiviä ilman varsinaista päämäärää. Martin levitti myös perätöntä huhua, jonka mukaan mustat olisivat Ranskassa ollessaan syyllistyneet lukuisiin raiskauksiin ja kutsui 92. divisioonaa ”raiskaajadivisioonaksi”.
Martin ei saanut pitää väliaikaista prikaatikenraalin arvoaan maailmansodan jälkeen. Hän palveli viimeisenä vastuutehtävänään Yhdysvaltain armeijan Panaman kanavan alueelle sijoitettujen joukkojen komentajana vuosina 1925–1927. Hän jäi eläkkeelle kenraalimajurina 1. lokakuuta 1927.
Elämäkerta > Edustajainhuoneen jäsenenä

Jäätyään eläkkeelle armeijasta Martin lähti mukaan politiikkaan. Hän pyrki vuoden 1930 vaaleissa edustajainhuoneen jäseneksi demokraattina Oregonin 3. vaalipiiristä. Martin valittiin vaaleissa, joissa hän sai äänistä 55,1 prosenttia, istuva republikaanien edustaja Franklin Korell 39,7 prosenttia ja sitoutumaton Peter Streiff nuorempi noin viisi prosenttia.
Edustajainhuoneessa Martin toimi pääasiassa konservatiivisten demokraattien ryhmittymän osana. Hänet valittiin uudelleen vuoden 1932 vaaleissa. Hänen poliittisena neuvonantajanaan toimi Oregonin entinen kuvernööri Oswald West. Martinin merkittävin saavutus oli se, että presidentti Franklin D. Roosevelt hyväksyi hänen ja senaattori Charles McNaryn ansiosta Bonnevillen vesivoimalaitoksen rakentamisen aloittamisen. Hän ei ollut ehdolla enää vuoden 1934 vaaleissa.
Elämäkerta > Kuvernöörinä

Martin valittiin 21 000 äänen enemmistöllä ja 39 prosentin äänisaaliilla Oregonin kuvernööriksi vuoden 1934 vaaleissa. Hänen vastaehdokkainaan olivat sitoutumaton Peter Zimmerman, joka sai 32 prosenttia äänistä, ja republikaanien Joe Dunne.
Vaalikampanjansa aikana Martin oli esiintynyt presidentti Rooseveltin New Deal -ohjelman kannattajana, mutta heti valintansa jälkeen hän hylkäsi sen perusteet täysin. Hän vastusti sosiaalietuuksien myöntämistä, minkä lisäksi hän sulki vuonna 1936 Dust Bowlia paenneiden osavaltion ulkopuolelta tulleiden avustusleirin. Hän pyrki myös vähentämään Oregonin vankeinhoidon kustannuksia lupaamalla vapauttaa seksuaalirikoksista tuomitut vangit, jos nämä suostuisivat sterilisaatioon. Eräässä puheessaan Eugenessa hän myös sanoi kannattavansa aloitetta, jossa 900 Fairview Training Centerissä pidettyä vammaista armomurhattaisiin säästösyistä.
Oregonin kongressitalo tuhoutui Martinin kuvernöörikaudella tulipalossa huhtikuussa 1935. Martin ei halunnut uutta kongressitaloa rakennettavaksi samalle paikalle, vaikka nostikin siellä työmaan ensimmäisen symbolisen lapiollisen maata. Salemin kaupunki luovutti maa-alueen, jolle Trowbridge & Livingston -yhtiön suunnittelema kongressitalo rakennettiin. Sitä seurasivat Martinin kaudella myös uusi postitalo ja osavaltiollinen kirjasto.
Martin yritettiin panna viralta vuonna 1935, mutta hänen soluttautujansa sai tietää asiasta, ja yritys epäonnistui. Martin uskoi olevansa ammattiliittojen, kommunistien, työttömien, juutalaisten ja New Dealin kannattajien salaliiton kohteena. Hän värväsi osavaltion poliisin miehiä vakoilemaan poliittisia vihollisiaan ja soluttautumaan poliittisiin liikkeisiin. Poliisin lisäksi myös kansalliskaarti sai Martinin kaudella auliisti rahoitusta.
Martinia vastustamaan perustettiin vuonna 1937 Oregon Commonwealth Federation (OCF) -niminen ryhmä, johon kuului edistysmielisiä demokraatteja, joitakin republikaaneja ja sosialisteja. Ryhmää johti aktivisti Monroe Sweetland.
Ennen pitkää Martinin poliittisiin vihamiehiin lukeutuivat senaattori George Norris, sisäministeri Harold L. Ickes, työministeri Frances Perkins, elinkeinoministeri Harry Hopkins ja presidentti Roosevelt itse. Ickes oli estämässä Martinin uudelleen valintaa demokraattien kuvernööriehdokkaaksi, minkä Martin uskoi olevan kosto aiemmasta presidentin mielen onnistuneesta muuttamisesta Bonnevillen voimalan suhteen. Martin julisti Perkinsin ja National Labor Relations Act of 1935 (Wagner Act) -lain olevan kaikkien kohtaamiensa vastoinkäymisten takana.
Demokraattisen puolueen puoluekokouksessa 1938 Martin hävisi OCF:n vaikutuksen takia kuvernööriehdokkuuden Henry L. Hessille. Martin siirtyi kannattamaan republikaaneja ja näiden ehdokasta Charles Spragueta, josta tuli seuraava kuvernööri. Martinin tuki liberaalille Spraguelle ei kuitenkaan kestänyt kauaa.
Elämäkerta > Myöhempi elämä

Kuvernöörikautensa jälkeen Martin jatkoi presidentti Rooseveltin kritisointia, sillä katsoi tulleensa tämän pettämäksi. Hän vietti loppuelämänsä Portlandissa Oregonissa.
Martin kuoli 22. syyskuuta 1946. Hänet on haudattu Riverview’n hautausmaalle.
Perhe

Martin avioitui merkittävän portlandilaisen lakimiehen Ellis G. Hughesin tyttären Louisa Jane Hughesin kanssa 15. huhtikuuta 1897.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charles Henry Martin Wikimedia Commonsissa
Demjanovo

Demjanovo (ven. Демья́ново) on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Kirovin alueen Podosinovetsin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Jugjoen rannalla 10 kilometrin päässä Podosinovetsin piirikeskuksesta. Taajamassa on Kirovin ja Kotlasin väliseltä rautatieltä Panasjukissa haarautuvan 32 kilometrin pituisen sivuradan pääteasema Podosinovets. Asukkaita on 6 000 henkeä (vuonna 2010).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1954 perustetun puunjalostuslaitoksen yhteyteen. Se on saanut nimensä lähellä sijaitsevan kylän mukaan. Rautatie valmistui vuonna 1959. Vuonna 1960 Demjanovo sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Talous perustuu puunhankintaan ja -jalostukseen. Taajamassa toimii piirin suurin teollisuuslaitos, kuitulevyä ja vaneria valmistava Poleko sekä maatalousyritys Podosinovski. Palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, kirjasto ja kaupunginsairaala.
Aiheesta muualla

Demjanovon taajamalle omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Desimeroitumisaika

Desimeroitumisaika eli D-arvo on se aika, joka tarvitaan alentamaan elävien mikrobien määrää 90 prosentilla, eli kymmenesosaan alkuperäisestä tietyssä lämpötilassa.  D-arvon alaindeksinä käytetään sitä lämpötilaa (celsiusasteina), jossa kyseinen D-arvo saavutetaan. Yleensä referenssilämpötilana käytetään 121 °C, jolloin alaindeksiä ei yleensä merkitä.
Esimerkiksi Geobacillus stearothermophilus -bakteerin itiöiden määrä vähenee kymmenesosaan alkuperäisestä autoklaavikäsittelyssä, 121 °C:n lämpötilassa 2 minuutissa, mutta jos lämpötila nostetaan 134 °C:seen lyhenee tuo aika 15 sekuntiin. Bakteerin D-arvot ovat siten D121 = 2 min (tai koska kyseessä on referenssilämpötila, pelkästään D = 2 min) ja D134 = 15 sek. D-arvoa käytetään kun mitoitetaan tarvittavaa sterilointikäsittelyn kestoa. D-arvo on ominainen ja erilainen jokaiselle mikrobille. Erityisen korkea D-arvo on itiöillä.
Dallapénpuisto

Dallapénpuisto
Dallapénpuisto (ruots. Dallapéparken) on puisto Helsingin Vallilassa. Se on rakennettu entisen Sörnäisten satamaradan ratapiha-alueen paikalle; puisto sijaitsee Harjun nuorisotalon vieressä Aleksis Kiven kadun, Teollisuuskadun ja Kustaankadun rajaamalla alueella.
Puiston nurmikentät nousevat kolmessa kohtaa pyramidin muotoisiksi kumpareiksi. Kumpareet myös rajaavat puistoa ja antavat suojaa lähikatujen liikenteeltä. Puiston keskiosassa on kivetty aukio, jota ympäröivät penkit, valaisinpollarit ja kynäjalavien rivit. Kesäsunnuntaisin Dallapénpuistossa järjestetään kirpputori.