stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Walther P38
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
German P.38 pistol
Walther P38 (Arkistoitu – Internet Archive)
Modern Firearms: Walther P38 / P1
Walther P-38
Walther P-38 kuvia (Arkistoitu – Internet Archive)
Walther P-38 purkaminen (Arkistoitu – Internet Archive)
Yasmina Khadra

| Yasmina Khadra> arab. ياسمينة خضراء,‎ |
| --- | --- |
 Yasmina Khadra
Henkilötiedot
Koko nimi:  Muhammed Moulessehoul
Syntynyt: 1955 (ikä 68–69)
Ammatti:  kirjailija (entinen Algerian armeijan upseeri)
Kirjailija
Salanimi: Yasmina Khadra
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.yasmina-khadra.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Muhammed Moulessehoul (s. 1955), pseudonyymiltään Yasmina Khadra (arab. ياسمينة خضراء,‎), on algerialainen kirjailija.
Moulessehoul on entinen Algerian armeijan upseeri, joka aloitti kirjoittamisen vuonna 1984 vaimonsa Yasmina Khadran nimellä. Syynä salanimen käyttöön on ollut sensuurin välttäminen sekä selviytyminen kirjailijana Algerian sisällissodan aikana. Todellisen henkilöllisyytensä hän paljasti vasta muutettuaan Ranskaan 2001.
Khadra on julkaissut 20 teosta, ja niitä on käännetty yli kymmenelle kielelle. Suomeksi on julkaistu neljä teosta, toisiinsa löyhästi liittyvät Attentaatti, Bagdadin kutsu ja Kabulin pääskyset sekä Osattomien Olympos.
Aiheesta muualla

Yasmina Khadra Kirjavinkit. Viitattu 22.11.2020.
Reader, I'm a he The Guardian.  22.6.2005. Viitattu 22.11.2020. (englanniksi)
Werner Lönnholtz

Werner Johan Lönnholtz (18. elokuuta 1869 Vanaja – 15. lokakuuta 1917 Kalvola) oli suomalainen tilanomistaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Lönnholtzin vanhemmat olivat tilanomistaja, kunnallisneuvos Johan Fredrik Lönnholtz ja Ida Maria Brander ja puoliso vuodesta 1896 Nathalia Novoschiloff. Lönnholtz kävi seitsemän luokkaa Nya svenska läroverket -koulua 1882–1889 ja Ateneumin piirustuskoulua ja valmistui agronomiksi Mustialasta 1895. Hän oli Niemen kartanon osakas Kalvolassa 1877–1895 ja Niemen kartanon ja Kuurilan tilan omistaja vuodesta 1895. Kalvolan kunnallislautakunnan esimies Lönnholtz oli 1907–1909. Hän sai maanviljelysneuvoksen arvonimen 1910 ja kultamitalin vuoden 1906 Kuopion maatalousnäyttelyssä, parhaiten hoidetusta suomalaisesta maatilasta kokonaisuutena.
Eduardo Berizzo

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Manuel Eduardo Berizzo Magnolo
Syntymäaika: 13. marraskuuta 1969 (ikä 54)
Syntymäpaikka: Cruz Alta, Argentiina
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 180 cm
Lempinimi: Toto
Seura
Seura:  Chile
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1988–1993 |  Newell's Old Boys | 126 | (10) |
| 1993–1996 |  Atlas | 94 | (10) |
| 1996–1999 |  River Plate | 94 | (3) |
| 1999–2000 |  Marseille | 13 | (0) |
| 2000 | →  River Plate | 30 | (2) |
| 2001–2005 |  Celta | 101 | (4) |
| 2005–2006 |  Cádiz | 14 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 472 | (29) |
Maajoukkue
| 1996–2000 |  Argentiina | 13 | (0) |
Valmennusura
2007–2010:  Chile (apuv.)
2011:  Estudiantes
2012–2014:  O'Higgins
2014–2017:  Celta
2017:  Sevilla
2018:  Athletic Bilbao
2019–2021:  Paraguay
2022–:  Chile
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Eduardo Berizzo (s. 13. marraskuuta 1969) on argentiinalainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. Hän toimii Chilen maajoukkueen päävalmentajana.
Ura pelaajana

Berizzo aloitti pelaajauransa Newell's Old Boysissa vuonna 1988 ja edusti seuraa kaikkiaan viisi vuotta. Keskuspuolustajan viihtynyt Berizzo voitti seuran paidassa kaksi Argentiinan mestaruutta ennen kuin siirtyi vuonna 1993 meksikolaisseura Club Atlasiin. Meksikosta Berizzo palasi kotimaahansa kolmen vuoden jälkeen edustamaan River Platea. Kaudeksi 1999/2000 Berizzo siirtyi Eurooppaan, Olympique de Marseilleen, mutta vastuu jäi vähäiseksi. Hän palasi lainalle River Plateen kaudeksi 2000.
Uusi yritys Eurooppaan tapahtui tammikuussa 2001, kun Berizzo siirtyi Celta Vigon joukkueeseen. Celtassa Berizzo sai enemmän vastuuta ja kaudella 2001/02 hän oli yksi avainpelaajista Celtan selvitessä mukaan Mestarien liigaan. Argentiinalainen tunnettiin kovaotteisena puolustajana ja ulosajoilta ei vältytty. Berizzon vastuu seurassa väheni kaudella 2004/05, jolloin Celta pelasi Segundassa. Hänen sopimuksensa purettiin kauden jälkeen. Berizzo jatkoi uraansa vielä Cádizissa kaudella 2005/06, kunnes lopetti pitkän pelaajauransa lähes 37-vuotiaana.
Maajoukkuetasolla Berizzo ei onnistunut vakiinnuttamaan paikkaansa Argentiinan paidassa. Hän pelasi vuosina 1996–2000 kaikkiaan 13 A-maaottelua.
Meriitit pelaajana

Argentiinan mestaruus (2): 1991, 1992 (Clausura), 1997 (Clausura&Apertura), 2000 (Clausura)
Supercopa Libertadores: 1997
Ura valmentajana

Valmennusuransa Berizzo aloitti elokuussa 2007, kun Marcelo Bielsa valitsi hänet valmennustiimiinsä Chilen maajoukkueeseen. Berizzo sai neljän ottelun toimitsijakiellon käytöksestään MM-karsintaottelussa Kolumbiaa vastaan. Näin Berizzo ei ollut mukana MM-lopputurnauksessa 2010. Bielsa valmennustiimeineen erosi Chilen liiton palveluksesta marraskuussa 2010.
Helmikuussa 2011 Berizzosta tuli Estudiantesin päävalmentaja. Joukkueen huonot peliesitykset ja 12 ottelun voitoton putki johtivat Berizzon lähtöön seurasta toukokuun lopussa 2011.
Joulukuun alussa 2011 Berizzo siirtyi O'Higginsin päävalmentajaksi. Hän luotsasi seuran Chilen liigan mestariksi vuonna 2013. Mestaruus oli seuran historian ensimmäinen. Keväällä 2014 hän johdatti seuran myös Chilen supercupin voittoon. Pian voiton jälkeen Berizzo jätti seuran ja siirtyi Celta Vigon päävalmentajaksi. Berizzon debyyttikausi Celtassa päättyi liigan kahdeksanteen sijaan, mikä oli seuran paras sijoitus pääsarjassa yhdeksään vuoteen. Kaudella 2015/16 Celta pelasi entistä paremman kauden ja paransi liigasijoitustaan kahdella pykälällä ollen kuudes. Espanjan cupissa Berizzo johdatti joukkueensa välieriin. Kaudella 2016/17 Celta oli jälleen cup-kilpailuissa vahva edeten toistamiseen Espanjan cupin välieriin. Eurooppa-liigassa Celta eteni aina välieriin saakka, kunnes Manchester United pudotti joukkueen finaalista. Espanjan liigassa Celtan peli ei enää kevätkaudella kulkenut ja tappiokierre pudotti Berizzon miehistön liigassa sijalle 13. Kauden jälkeen Berizzo ilmoitti jättävänsä seuran.
Kesäkuussa 2017 Berizzosta tuli Sevillan päävalmentaja. Berizzon johdolla Sevilla sijoittui Mestarien liigan lohkossaan toiseksi voitettuaan FK Spartak Moskovan ja NK Mariborin sekä hävittyään vain yhden ottelun. La Ligassa Sevilla ajautui hyvän syyskauden lopuksi joulukuussa kolmen ottelun voitottomaan putkeen. Seurajohto erotti Berizzon pari päivää ennen joulua, kun Sevilla oli liigassa viidentenä. Berizzo oli ennen saamiaan potkuja ollut syöpäleikkauksessa.
Kesäkuussa 2018 Berizzosta tuli Athletic Bilbaon päävalmentaja. Berizzon johdolla Bilbao voitti avausottelunsa CD Leganésin, muttei sen jälkeen ainoatakaan liigaottelua ja vajosi syyskauden aikana liigan putoamiskamppailuun. Bilbaon seurajohto erotti Berizzon joulukuun alussa 2018.
Helmikuussa 2019 Berizzon ura jatkui Paraguayn maajoukkueen päävalmentajana. Berizzon johdolla Paraguay eteni puolivälieriin Copa Américassa niin vuoden 2019 kuin vuoden 2021 turnauksessakin. Molemmilla kerroilla joukkueen tie katkesi tappioon rangaistuspotkukilpailussa. Hän sai potkut lokakuussa 2021 Paraguayn heikkojen MM-karsintatulosten vuoksi.
Toukokuussa 2022 Berizzosta tuli Chilen maajoukkueen päävalmentaja.
Meriitit valmentajana

Chilen mestaruus: 2013 (Apertura)
Chilen supercup: 2014
Volker Heyd

Volker M. Heyd (s. 1963, Zweibrücken, Länsi-Saksa) on saksalainen arkeologi. Hän on toiminut arkeologian professorina Helsingin yliopistossa 1. syyskuuta 2018 lähtien.
Heyd väitteli tohtoriksi Saarlandin yliopistossa vuonna 1996. Hän toimi arkeologian professorina Bristolin yliopistossa ennen siirtymistään Helsingin yliopistoon.
Julkaisut

Volker Heyd, Ludwig Husty, Ludwig Kreiner ja Ulrich Pfauth: Siedlungen der Glockenbecherkultur in Süddeutschland und Mitteleuropa. Büchenbach, Saksa: Verlag Dr. Faustus, 2004.
Volker Heyd, Gabriella Kulcsár ja Vajk Szeverényi (toim.): Transition to the Bronze Age: Interregional Interaction and Socio-Cultural Change at the Beginning of the Third Millennium BC in the Carpathian Basin and Surrounding Regions. Budapest: Archaeolingua, 2013.
Petri Halinen, Volker Heyd ja Kristiina Mannermaa (toim.): Oodeja Mikalle: Juhlakirja professori Mika Lavennolle hänen täyttäessään 60 vuotta. Helsinki: Suomen arkeologinen seura, 2022.
Aiheesta muualla

Volker Heyd Helsingin yliopiston tutkimusportaalissa
Volker Heyd ORCID:ssa
Werner Naumann

Werner Naumann vuonna 1944
Werner Naumann (16. kesäkuuta 1909 Guhrau, Sleesian provinssi – 25. lokakuuta 1982 Lüdenscheid) oli Joseph Goebbelsin natsi-Saksan aikaisen propagandaministeriön (Reichsministerium für Volksaufklärung und Propaganda or Propagandaministerium) valtiosihteeri. 30. huhtikuuta hänestä tuli Goebbelsin seuraaja propagandaministerinä Adolf Hitlerin nimettyä testamentissaan Goebbelsin valtakunnankansleriksi. Goebbelsin hallitus ei kuitenkaan koskaan aloittanut tehtäviään Goebbelsin tehtyä itsemurhan. Näin ollen Hitlerin hallitusta seurasi Dönitzin hallitus, jossa Naumann ei ollut ministerinä.
Naumann poistui Führerbunkerista viimeisten joukossa 1. toukokuuta 1945 ja onnistui välttämään sodan jälkeen sotasyyllisyysoikeudenkäynnit. 15. tammikuuta 1953 brittien tiedustelupalvelu pidätti Naumannin, joka oli johtanut sodanjälkeistä uusnatsiryhmää.. Naumann kuitenkin vapautettiin kuulustelujen jälkeen. Hän työskenteli myöhemmin johtajana Harald Quandtin metallialan yrityksessä.
Walter Scherff

Walter Scherff (1. marraskuuta 1898 – 24. toukokuuta 1945) oli saksalainen Wehrmachtin upseeri. Sotilasarvoltaan hän oli korkeimmillaan kenraalimajuri. Scherff haavoittui Adolf Hitleriä vastaan tehdyssä salamurhayrityksessä heinäkuussa 1944. Tapahtumaa kutsutaan nimellä heinäkuun 20. päivän salaliitto.
Sotilasura

Scherff palveli panssaripataljoonassa everstiluutnanttina vuonna 1939. Syyskuussa 1941 hän yleni everstiksi ja kenraalimajuriksi syyskuussa 1943. Toisen maailmansodan lopussa Scherff kritisoi rajusti Hitlerin sotilaallisia strategioita.[lähde? ]
Scherff haavoittui Hitlerin salamurhaiskussa räjähteneestä pommista. Scherff sai ruhjeita päähänsä ja käsivarsiinsa, mutta selvisi ilman suurempia vammoja.[lähde? ]
Scherff ampui itsensä 24. toukokuuta 1945, muutama viikko Saksan lopullisen antautumisen jälkeen.[lähde? ]
Werner Olof Helander

Werner Olof Helander (16. huhtikuuta 1882 Pietarsaari – 11. heinäkuuta 1949) oli suomalainen Nobel-Standard Oy:n (Esso) toimitusjohtaja.
Helanderin isä oli perämies Olof Helander. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta reaalilyseosta  1901 ja hän opiskeli sitten kieliä Helsingin yliopistossa 1901–1903. Helander teki opintomatkan Venäjälle 1902 ja myöhemmin Ruotsiin, Tanskaan ja Saksaan.
Helander oli A. Parviainen & Co:n palveluksessa Helsingissä 1902–1911. Hän oli Nobelin Petroliumituonti Oy:n konttoripäällikkönä 1911–1920, Nobel Standard Oy:n apulaisjohtajana 1920–1928 ja Nobel Standard Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1928 alkaen aina eläkkeelle jäämiseensä saakka 1947. Helander oli myös Itä-Suomen Bentsiini Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1928 ja Laivanvarustus Oy Nobel-Standardin toimitusjohtajana vuodesta 1928. Lisäksi Helander toimi Ab Nostra Oy:n konttoripäällikkönä 1920–1928 ja oli yhtiön toimitusjohtaja 1928–1929. Vuodesta 1930 alkaen Helander oli myös Investa Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1930 alkaen.  Eläkkeelle jäätyään Helander oli vielä Nobel Standard Oy:n hallituksen puheenjohtajana kuolemaansa saakka.
Helander oli Nääsin kartanon isännöitsijänä 1919–1924. Vuonna 1925 Helander osti Espoon Kaitaalla sijainneen Iivisniemen (Ivisnäs) kartanon, joka oli muodostettu 1914. Helander harjoitti kartanossa maanviljelyä ja kauppapuutarhatoimintaa ja hän rakennutti kartanoon uudet talousrakennukset. Hän laajensi ja korjasi kartanon päärakennusta 1938. Kartanossa pidettiin karjaa 1950-luvulle saakka ja kasvihuone- ja puutarhaviljelys jatkui aina 1960-luvun alkuun saakka kunnes Helanderin perikunta myi kartanon vuonna 1961 Asuntosäästäjät ry:lle. Kartano purettiin 1970-luvun alkupuolella ja sen mailla on nykyisin Iivisniemen asuinalue.
Helander oli naimisissa Dagmar Cecilia Sundbäckin (1883–1958) kanssa.
Yläluokka

Yläluokka on käsite, jota käytetään luokkayhteiskunnassa ylimmästä tai ylimmistä yhteiskuntaluokista. Nyky-yhteiskunnassa sana yläluokka merkitsee yleensä joko varakkaita tai korkeassa asemassa olevia. Joskus yläluokkaan luetaan kuuluviksi myös esimerkiksi yritysjohtajat. Tietyssä mielessä yläluokka käsittää sivistyneistön eli korkeasti koulutetut henkilöt. 1800-luvulle saakka ylin yhteiskuntaluokka oli aatelisto. Aatelismiehet toimivat korkeissa viroissa ja maaseudulla suuri osa maa-alueesta oli heidän omistuksessaan. Ylimpiin yhteiskuntaluokkiin kuului myös papisto ja armeijassa korkeassa asemassa olevat, esimerkiksi upseerit. Kaupungeissa yläluokkaisten asumuksia olivat virkatalot ja maaseudulla kartanot.
X/Open

| X/Open |
| --- | --- |
Perustettu:  1984
Lakkautettu:  1996
Infobox OKNimi-testi OK: 
X/Open tai X/Open Company oli vuonna 1984 perustettu Unix-yritysten konsortio, jonka tehtävä oli tunnistaa ja edistää standardeja.
Järjestöllä oli hallussaan Unix-tavaramerkki vuodesta 1993 vuoteen 1996, jolloin se yhdistyi Open Software Foundationin kanssa muodostaen The Open Groupin. Novell siirsi tavaramerkin X/Openille mutta myi lähdekoodit ja tuotetoteutuksen (UnixWare) erikseen.
Järjestö julkaissut muun muassa X/Open Portability Guide -määrittelyjä (XPG), sekä X/Open XA -standardin transaktiokäsittelyyn. X/Open Curses määrittelee tekstin syötön ja näytön päätteille.
XPG -määrittelyn XPG4v2 toimi perustana Single Unix Specification -määrittelyn ensimmäiselle versiolle.
X/Open Transport Interface

X/Open Transport Interface (XTI) on määrittely ohjelmointirajapinnalle (API), jota käytetään verkkoliikenteen ohjelmointiin OSI-mallin mukaisesti. XTI on riippumaton varsinaisesta protokollasta. XTI:n konsepti on samanlainen kuin Berkeley sockets -rajapinnan, mutta perustuu vanhempaan Transport Layer Interface (TLI) -määrittelyyn.
TLI on kirjasto System V Unixille, ja XTI on toteutus X/OPEN CAE Specification of X/Open Transport Interface -määrittelystä.
Aiheesta muualla

X/Open Portability Guide: XSI Commands and Utilities (englanniksi)
Yavuz-luokka

| Yavuz-luokka MEKO 200TN |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  2 700 t (standardi) 2 994 t (kuormattu)
Pituus:  110,50 m
Leveys:  13,25 m
Syväys:  3,94 m
Koneteho:  4 × MTU 20V1163TB93 -dieselmoottoria 29 940 shp
Propulsio:  2-akselinen CODAD
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  29 upseeria, 151 miehistönjäsentä
Toimintamatka:  4 000 nm@20 solmua
Aseistus
Meritorjunta:  1 × Mk45 Mod 5 5,5" -tykki 2 &times Boeing Harpoon 6 × 324 mm Mk32 -torpedoputkea 1 × AB212AS helikopteri
Ilmatorjunta:  3 × Oerlikon Contraves Sea Zenith 25 mm CIWS 1 × RIM-7 Sea Sparrow
Yavuz-luokka on Turkin laivaston neljän fregatin muodostama alusluokka, jonka alukset perustuvat saksalaisen Blohm+Voss telakan MEKO 200 luokan aluksiin.
Alukset

Alukset tilattiin huhtikuussa 1983.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| TCG Yavuz | Blohm+Voss, Hampuri | 31. toukokuuta 1985 | 7. marraskuuta 1985 | 17. heinäkuuta 1987 |  |
| TCG Turgutreis | Howaldtswerke-Deutsche Werft, kiel | 20. syyskuuta 1985 | 30. toukokuuta 1986 | 4. helmikuuta 1988 |  |
| TCG Fatih | laivastontelakka Gölcük, Kocaeli | 1. tammikuuta 1986 | 24. huhtikuuta 1987 | 22. heinäkuuta 1988 |  |
| TCG Yıldırım | Gölcük | 24. huhtikuuta 1987 | 22. heinäkuuta 1988 | 21. heinäkuuta 1989 |  |
Walther PP

| Walther PP |
| --- | --- |

Tyyppi:  itselataava pistooli
Valmistaja:  Carl Walther GmbH Sportwaffen, Manufacture de Machines du Haut-Rhin (Manurhin)
Valmistusmaa:   Saksa  Ranska
Valmistusvuodet:  1929–
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  7,65 Browning, 9×17 mm, .22 LR, 6,35 Browning
Aseen pituus:  174 mm
Piipun pituus:  99 mm
Paino (tyhjänä):  682 g
Lipas:  yksirivinen tankolipas
Kapasiteetti:  8 (7,65 mm), 7 (9  mm) patruunaa
Walther PP (saks. Walther Polizeipistole) on saksalaisen Carl Walther GmbH Sportwaffen -yhtiön valmistama kaksitoiminen, massasulkuinen itselataava pistooli. Aseen sarjatuotanto alkoi vuonna 1929 jatkuen edelleen.
Historia

Carl Walther Waffenfabrik -asetehdas perustettiin vuonna 1886 Zella-Mehlisiin Thüringeniin. Metsästys- ja tarkkuuskivääreitä valmistanut tehdas aloitti itselataavien pistoolien valmistuksen vuonna 1908 6,35 mm -kaliiperisella Walther Model 1 -taskupistoolimallilla.
Tätä seurasivat vuonna 1909 Model 1:n paranneltu versio Model 2 ja vuonna 1910 7,65 mm Model 3 sekä edeltäjiään kookkaampi 7,65 mm Model 4, tehtaan ensimmäinen myyntimenestys, jota myytiin sekä poliisikäyttöön, että ensimmäisen maailmansodan aikana Saksan keisarikunnan armeijalle.
Vuonna 1913 esitelty Model 5 oli edelleen paranneltu versio Model 1:stä. Vuoden 1915 Model 6 taas oli Saksan armeijalle suunnattu 9×19 mm Parabellum/Luger -kaliiperinen Model 4:n edelleenkehitelmä, joka kaliiperistaan huolimatta oli edeltäjiensä tapaan massasulkuinen.
Vuonna 1917 esitelty Model 7 oli lähinnä upseereille suunnattu 6,35 mm versio Model 6:sta, sen valmistus päättyi vajaassa vuodessa sodan päättymisen myötä.
Sodan jälkeen vuonna 1920 tehdas esitteli 6,35 mm Model 8 -taskupistoolin, jota voidaan pitää rakenteeltaan ja muotoilultaan PP -mallin esimuotona, sitä valmistettiin noin 500 000 kappaletta. Vuoden 1921 Model 9 puolestaan oli paljolti FN Baby -pistoolia muistuttava 6,35 mm taskupistooli.
Waltherin ”Polizei Modell” -pistooli oli pitkälti Model 8:n rakenteeseen ja muotoiluun perustuva prototyyppi, jossa uutuutena oli kaksitoimilaukaisu, luistin ulkopuolinen iskuvasara ja kymmenen patruunan lipas, sen varmistinvipu sijaitsi Model 8:n tapaan rungossa liipaisimen takana, mutta lippaansalpa oli rungon yläosaan sijoitettu painonappi.
Vuonna 1929 Walther esitteli kyseisestä prototyypistä edelleen kehitetyn, Fritz Waltherin suunnitteleman ja patentoiman nimensä mukaisesti poliisiaseeksi suunnitellun Walther PP -pistoolin, josta tuli ensimmäinen menestyksekäs kaksitoiminen pistoolimalli, sen miljoonas kappale valmistui vuoden 1938 huhtikuussa. Ase otettiin poliisikäyttöön Saksassa, jossa se säilyi käytössä 1970-luvulle asti, ja monissa muissa maissa, muun muassa Ruotsissa, jossa sitä käytettiin uudempien palveluspistoolien rinnalla noin vuoteen 2004 saakka.
Myös kansallissosialistinen puolue ja SA hankkivat aseita käyttöönsä ja Saksan jälleenvarustautumisen myötä Walther avasi aseelleen myös sotilasmarkkinat, muun muassa Luftwaffe valitsi sen yhdeksi palveluspistooleistaan. Toisen maailmansodan myötä asetta toimitettiin Wehrmachtille noin 200 000 kappaletta.
Walther PP:n tuotanto jatkui lähes sodan loppuun saakka. 9. huhtikuuta 1945 Yhdysvaltain joukot valtasivat tehtaan. Neuvostoliitto purki ja kuljetti pois miehitysvyöhykkeellään sijainneen tehtaan koneet ja räjäytti sen rakennukset.
Sodan jälkeen Walther-pistoolien patentit omistanut Fritz Walther etsi aseille lisenssivalmistajaa Saksan ulkopuolelta. Hän teki tuotantosopimuksen ranskalaisen Manufacture de Machines du Haut-Rhin (Manurhin) -asetehtaan kanssa, joka vuonna 1952 aloitti pistoolien valmistuksen sekä Walther- että omalla Manurhin-tuotemerkillään. Vaikka Walther muutamaa vuotta myöhemmin perustikin uuden tehtaan Ulmiin, kaikki ennen vuotta 1986 valmistuneet PP-pistoolit ovat Manurhinin valmistamia.
Rakenne ja toiminta

Walther PP on rakenteeltaan massasulkuinen, sen kiinteä piippu toimii myös ympärilleen sijoitetun luistin palautinjousen karana. Sen luisti ja runko ovat terästä, mutta sitä on myös valmistettu pieniä eriä duralumiinirunkoisena.
Aseessa on sisäinen luistinsalpa, jolla tyhjä lipas lukitsee luistin auki. Lippaansalpa on aseen rungon vasemmalla puolella, sen yläosassa sijaitseva painonappi, pieniä määriä asetta on valmistettu rungon pohjassa sijaitsevalla, lippaan pohjan alle lukittuvalla lippaansalvalla.
Aseen luistiin sijoitettu varmistinvipu toimii myös iskuvasaran vireestäpäästövipuna; viritetyn aseen varmistinta painettaessa se päästää iskuvasaran vireestä, estäen kuitenkin akselillaan vasaraa lyömästä iskupiikkiin. Varmistin myös lukitsee inertiatoimisen iskupiikin. Lähinnä aivan ensimmäisten valmistuserien aseissa varmistinvivun liikerata on 90°, mutta myöhemmissä 60°.
Aseen purkusalpana toimii sen alakulmastaan saranoitu liipasinkaari, jonka yläosa vedetään asetta purettaessa rungossa olevasta aukostaan. Tämä mahdollistaa luistin vetämisen niin paljon taakse, että nostamalla sen takaosaa yläviistoon luisti vapautuu johteistaan ja se voidaan poistaa.
Kaksitoimisen laukaisukoneiston ansiosta asetta voidaan turvallisesti kantaa ampumavalmiina, patruuna vedettynä patruunakammioon.. Kaksitoimilaukaisun vaatima yksitoimista laukaisua pidempi ja raskaampi liipaisimenveto myös vähentää vahingonlaukauksen vaaraa 
itsepuolustustilanteessa, luistin ulkopuolinen iskuvasara antaa kuitenkin mahdollisuuden haluttaessa käyttää ensilaukauksessakin kevyempää ja tarkempaa yksitoimilaukaisua.
Useimmissa PP-pistooleissa (pois lukien kaikki .22-kaliiperiset) on tehtaan valinnaisvarusteena tarjoama iskupiikin yläpuolelle sijoitettu latausilmaisintanko. Jos aseen patruunapesässä on patruuna, se työntää ilmaisimen luistin takana olevasta reiästä hiukan ulos, jolloin aseen käyttäjä voi havaita katsomalla tai tunnustelemalla aseen olevan ladattu. Yleensä ilmaisin puuttuu paitsi aivan ensimmäisistä, myös sodan loppupuolella valmistetuista aseista.
PP:n tähtäimet ovat kiinteät, yleisimpänä poikkeuksena .22 LR -kaliiperinen Walther/Manurhin PP Sport -tarkkuuspistooli, jossa on säädettävä takatähtäin.
Aiheesta muualla

Modern Firearms
Yläluostarin lentokenttä

Yläluostarin lentokenttä oli sodanaikainen Petsamossa 5 kilometriä Yläluostarin kylästä lounaaseen sijainnut lentokenttä. Kenttä valmistui marraskuussa 1939 juuri ennen talvisotaa ja sen hiekka- ja hiekkapintaisen laskualueen koko oli 1500 x 300 metriä. Kentällä oli yhdeksän konehallia ja neljä konesuojaa sekä asuinparakkeja kentän henkilökunnalle. Kun Petsamon alue palautui Suomelle talvisodan rauhassa Aero Oy aloitti reittilennot kentälle Helsinki-Petsamo reitillä kesäkuussa 1940.
Petsamon pikalinjan nimellä tunnetulla reitillä käytetyt koneet olivat Junkers Ju 52 OH-ALK "Sampo" ja de Havilland Dragon Rapide D.H.89A OH-BLA "Sampo", lentoaika oli 8 tuntia 40 minuuttia. Kesäkuussa Petsamon reitillä käytettiin Douglas DC-2 koneita mutta siviililiikenne Petsamoon päättyi 21. kesäkuuta 1941. Kenttä oli Luftwaffen käytössä jatkosodan alusta 1941 lähtien. Vuonna 1944 se siirtyi Neuvostoliitolle ja siellä on sijainnut Pechangan lentotukikohta, jossa muun muassa Juri Gagarin palveli ennen avaruuslentoaan. Viimeksi Pechangassa on sijainnut helikopteritukikohta.