Suomalaisten ruokavalion historia
Nälänhädät, talouslamat ja pula-ajat

Suomen ilmasto viileni 1600-luvulla etenkin vuosisadan loppua kohti, mikä aiheutti vuosien 1695–1697 katovuodet ja pahan nälänhädän. Nälän ja olkien sekä homeisen viljan ja liiallisen petunsyönnin aiheuttamiin tauteihin kuoli tällöin vuosittain 25-30 prosenttia väestöstä.
Vuosien 1866–1868 katovuodet ja poliitikkojen halu käyttää valtion varat taloutta edistävään hopean hankintaan johtivat siihen, että yli 8 prosenttia Suomen väestöstä kuoli. Kyseessä oli Euroopan viimeinen nälänhätä.
Ensimmäiseen maailmansotaan liittyvä elintarvikepula johti siihen, että etenkin kallista lihaa, munia ja kalaa syötiin entistä vähemmän. Tilanne paheni vuonna 1917 niin paljon, että valtio takavarikoi viljavarastot ja alkoi säännöstellä viljan jakelua. Suomessa jouduttiin turvautumaan myös niin sanottuun hätäleipään, johon oli lisätty selluloosaa, pellavansiemeniä tai kuitupitoista puintijätettä. Elintarviketilanne heikkeni sisällissodan vaikutuksesta vielä entisestään, minkä vuoksi valtaosa kansasta alkoi kärsiä aliravitsemuksesta. Tilanne alkoi helpottua vasta keväällä 1919, kun valtio alkoi ostaa viljaa ja silavaa Yhdysvalloista saadulla lainalla. Suomalaisen aikuisväestön energiansaanti kohosi myöhemmin noin 3000 kaloriin päivässä.
Seuraava pulakausi alkoi jo vuonna 1929 jatkuen osalla väestöä pitkälle 1930-luvun jälkimmäiselle puoliskolle. Väliin ei ehtinyt jäädä kuin muutama hyvä vuosi ennen toisen maailmansodan aiheuttamaa pula-aikaa, joka kesti esimerkiksi lihan osalta kokonaiset 25 vuotta
Vuosien 1929-1933 laman ja työttömyyden aikana kaupungeissa järjestettiin joukkomuonituksia ja jaettiin ruokapaketteja kaikkein köyhimmille. Huomattava osa lapsista kärsi aliravitsemuksesta. Tuberkuloosin torjumiseksi vähävaraisten lapsille alettiinkin tarjota ilmaista kouluruokaa.
Suomalaisten keskimääräinen lihankulutus laski lamavuonna 1930 noin 70 grammaan, mutta ylsi saman vuosikymmenen lopussa jo lähes 100 grammaan. Toisen maailmansodan puhjettua maatilojen piti luovuttaa kaikki oman kulutuksen yli menevä elintarviketuotanto yleiseen kulutukseen säännöstellyin hinnoin. Lisäksi voin valmistus kotitalouksissa kiellettiin vuonna 1940. Säännöstely johti yhdessä mustan pörssin kaupan kanssa siihen, että etenkin vähävaraiset kaupunkilaiset saivat vain niukasti eläinperäistä ravintoa. Esimerkiksi kevyttä työtä tekevä sai ostaa vuonna 1942 laillisesti vain 2 desilitraa maitoa, 15 grammaa voita ja 14 grammaa lihaa päivässä. Suurin osa kalansaaliistakin valui mustaan pörssiin.
Sokeriannos oli 25 grammaa päivässä ja vuonna 1942 alettiin säännöstellä myös leipäviljaa ja perunaa. Ostokorteilla jaetun päiväannoksen kalorimäärä kutistui tällöin esimerkiksi kevyttä työtä tekevillä vain 1000 kaloriin, mutta sitäkään ei ollut välttämättä kaupoissa tarjolla. Laillisesti tarjolla ollutta ravintoa oli niin vähän, että ihmiset olisivat kuolleet nälkään ilman laitonta mustan pörssin kauppaa tai maalla asuvilta sukulaisilta saatuja elintarvikkeita. Suomalaiset laihtuivatkin sodan aikana keskimäärin 4,5 kiloa. Voin säännöstely jatkui vuoteen 1949 ja sokerin säännöstely päättyi vasta vuonna 1954. Lihankulutus palautui vuoden 1938 tasolle vasta vuonna 1964.
Nauris oli Suomen tärkein juures ennen perunan  1800-luvulla tapahtunutta yleistymistä.