stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sellofaani
Historia

Sellofaanin keksi sveitsiläinen tekstiili-insinööri Jacques E. Brandenberger. Branderbergerin tarkoituksena oli luoda kirkas ja joustava kalvo, jolla kankaasta voisi tehdä vedenpitävän. Tätä kangasta vuonna 1908 kehittäessään hän muun muassa lisäsi nestemäistä viskoosia kankaaseen, mutta kankaasta tuli näin liian jäykkää. Sen sijaan kankaan pinnoite kuoriutui pois läpinäkyvänä kalvona. Keksijä hylkäsi idean vedenpitävästä kankaasta ja keksi sen sijaan valmistamalleen kalvolle uusia käyttötarkoituksia. Vuonna 1908 hän kehitti koneen, jolla selluloosakalvoa voitiin valmistaa. Kalvon hän nimesi sellofaaniksi yhdistämällä ranskan sanat cellulose ja diaphane (läpinäkyvä).
Brandenbergerille myönnettiin patentit sekä valmistuslaitteistolle että sellofaaninvalmistusprosessin oleellisille ideoille. Vuonna 1917 Brandenberger luovutti patenttinsa La Cellophane Société Anonyme eli La Cellophane SA:lle, jossa oli itsekin mukana. Sellofaania myytiin esimerkiksi suklaan kääreeksi.
Vuoden 1923 lopulla DuPont ja La Cellophane SA solmivat sopimuksen, jolla DuPont sai patentit käyttöönsä sekä yksinoikeuden sellofaanin valmistamiseen ja myymiseen Pohjois- ja Keski-Amerikassa. La Cellophane SA sai vastaavat oikeudet muualla maailmassa. La Cellophane sai myös oikeudet niihin sellofaaniin tai sen valmistukseen liittyviin patentteihin, joita DuPont saattaisi kehittää. DuPontin William Hale Charch kehitti edelleen sellofaanin kosteudenkestävyyttä, mikä patentoitiin vuonna 1927. Tämä lisäsi sellofaanin käyttömahdollisuuksia ja kysyntää ruuan pakkauksissa.
Pakkausmateriaalina

Sellofaani on suosittua makeisten pakkaamisessa. Alkuun sitä saatettiin käyttää makeislaatikoiden kääreenä. Sittemmin siirryttiin pakkaamaan suoraan sellofaaniin. Sen ominaisuuksia pidetään erinomaisina. Se kulkee nopeasti ja tasaisesti eri ikäisissä pakkauslaitteistoissa aiheuttamatta seisokkeja koneille. Useat kalvomateriaalit tuottavat nopeassa liikkeessä runsaasti staattista sähköä, joka voisi purkautua vaarallisesti tai vähintään vaikeuttaa makeisten tasaista kulkua linjastoissa. Sellofaani ei kuitenkaan sähköisty. Siihen tehty taitos pysyy hyvin ja materiaali kestää noin 200 celsiusasteen lämpötiloja.
Säyneinen (kaupunginosa)

| Säyneinen |
| --- | --- |
Kaupunki:  Kuopio
Suuralue:  Säyneinen, Juankoski
Koordinaatit:  63.2057°N, 28.4761°E
Kaupunginosa nro:  71
Pinta-ala:  1,28 km² 
Väkiluku:  206 (31.12.2013)
Säyneinen on kirkonkylä, entinen taajama ja nykyinen Kuopion 71. kaupunginosa. Kylä on entisen Säyneisen kunnan keskus, joka liitettiin kuntaliitoksessa Juankoskeen vuonna 1971 ja vuoden 2017 alussa edelleen Juankosken mukana Kuopioon. Tilastokeskuksen määritelmän mukainen taajama Säyneisen kirkonkylä oli vielä vuoden 2013 lopussa, jolloin taajamassa asui 206 ihmistä. Seuraavana vuonna asukasluku laski alle 200:n, jolloin Säyneistä ei enää lueteltu Tilastokeskuksen taajamaluettelossa.
Säyneisen kirkonkylän itäpuolella sijaitsee järvi nimeltä Suur-Säyneinen ja lounaispuolella pienempi Pieni-Säyneinen. Nykyisin taajamassa toimii yksi kauppa (M-Market), jossa oli myös asiamiesposti loka-marraskuun 2018 vaihteeseen asti. Savo-Karjalan Linjan operoima bussiliikenne päättyi syksyllä 2017 matkustajamäärien vähäisyyden vuoksi. Joitakin koulukuljetuksia ajetaan edelleen tilausliikenteenä. Taajamassa toimii myös perhepäivähoito ja sivuapteekki. Siellä sijaitsee myös Säyneisen kirkko, hautausmaa ja Säyneisen kotiseutumuseo.
Historiaa

Vuonna 1917 Säyneiseen perustettiin osuusliike, jolla oli sivumyymälöitä Losomäessä ja Viitaniemessä sekä Karissa (Alaluostassa) Rautavaaran kunnan puolella ja Raholassa Juuan kunnan puolella ja jonka päämyymälä toimi kirkonkylällä vuodesta 1952 alkaen. Säyneiseen perustettiin alakansakoulu ja muita kansakouluja 1930-luvulta alkaen. Säyneisen seurakunta perustettiin 1917.
Säyneisen seurakunta yhdistyi vuonna 2003 Juankosken seurakuntaan ja sittemmin siitä tuli Järvi-Kuopion seurakunnan Säyneisen alueseurakunta.
Aiheesta muualla

Säyneinen - kotimme Koillis-Savossa(sayneinen.com) (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuopion kaupunginosat ja asuinalueet
| --- | --- |
Kaupunginosat (numerojärjestyksessä):  001 Väinölänniemi  002 Vahtivuori  003 Maljalahti  004 Multimäki  005 Kuopionlahti  006 Hatsala  007 Niirala  008 Haapaniemi  009 Itkonniemi  010 Männistö  011 Linnanpelto  012 Puijonlaakso  013 Savilahti  014 Peipposenrinne  015 Särkiniemi  016 Kettulanlahti  017 Rahusenkangas  018 Rönö  019 Rypysuo  020 Päiväranta  021 Julkula  022 Sorsasalo  023 Kelloniemi  024 Levänen  025 Jynkkä  026 Neulamäki  027 Puijo  028 Niuva  029 Neulaniemi  030 Kolmisoppi  031 Neulalampi  032 Litmanen  033 Lehtoniemi  034 Pirtti  035 Pitkälahti  036 Hiltulanlahti  037 Rautaniemi  038 Kiviharju  039 Vanuvuori  040 Melalahti  041 Kurkimäki  042 Vehmersalmi  043 Karttula  050 Nilsiä  051 Tahko  060 Maaninka  061 Keskisaari  070 Juankoski  071 Säyneinen 
Asuinalueita:  Inkilänmäki  Kettulanlahti  Petonen  Saarijärvi  Saaristokaupunki
Jalkasieni

Jalkasieni
Jalkasieni eli jalkasilsa ( latinaksi tinea pedis) on ihon pintaosien sieni-infektio. Jalkasilsan yleisin alatyyppi on reunimmaisten varpaiden väleissä oireileva varvasvälisilsa. Lisäksi silsa voi esiintyä jalkaterässä tai jalkapöydässä. Harvinaisempi jalkasilsan muoto on koko jalkapohjan paksuuntumista, hilseilyä ja punoitusta aiheuttava mokkasiinisilsa. Yleisimmät jalkasilsan aiheuttajat ovat Trichophyton rubrum- ja Trichophyton mentagrophytes -sienet.
Jalkasilsa tarttuu helposti liikuttaessa paljain jaloin julkisissa tiloissa, kuten uimahallien pesutiloissa. Sen sijaan löylyhuoneessa sienet eivät yleensä tartulähde?. Jalkasilsatartunnan mahdollisuutta lisävät jalkojen ihon rikkonaisuus ja varvasvälien huolimaton kuivaaminen.
Jalkasieneen tehoavat yleensä apteekista saatavat reseptittömät voiteet, joissa on terbinafiinia, mikonatsolia tai klotrimatsolia. Myös ketokonatsolia, ekonatsolia ja tiokonatsolia sisältäviä sienilääkevoiteita tai -pulvereita voi käyttää etenkin varvasvälisilsan itsehoidossa. Jos ulkoinen paikallishoito ei auta, käytetään sisäistä lääkitystä eli flukonatsolia, itrakonatsolia tai terbinafiinia.
Edellä mainittujen Käypä hoito suosituksessa suositeltujen ja laajaan tutkimustietoon perustuvien lääkkeiden lisäksi on alustavia viitteitä siitä, että valkosipulin sisältämä ajoeeni sekä erityisesti synteettiset havupuiden uuteaineet, muun muassa terpeenit, terpenoidit, sterolit sekä fenoliset yhdisteet, joista kansankielellä käytetään epätieteellistä termiä pihka, voivat olla hyödyksi jalkasienen hoidossa.
Oireet

kutina
ihon punoitus
ihon halkeilu, hilseily ja rikkonaisuus
mahdolliset rakkulat
epämiellyttävä haju
Aiheesta muualla

Jalkasilsa, Terveyskirjasto.fi
Sergei Bautin

| Mitalit> Maa:   Yhdistynyt joukkue.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdistynyt joukkue.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdistynyt joukkue.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Yhdistynyt joukkue> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Albertville 1992 | jääkiekko |  |
Sergei Viktorovitš Bautin (ven. Сергей Викторович Баутин, 11. maaliskuuta 1967 Rogatšev, Valkovenäjän SNT, Neuvostoliitto – 31. joulukuuta 2022) oli venäläinen jääkiekkoilija. Hänet tunnettiin kovaotteisena ja rumiakin otteita käyttäneenä puolustajana. Hän edusti urallaan IVY:tä ja Venäjää. Hän kuului olympiakultaa voittaneeseen Venäjän joukkueeseen Albertvillessä 1992 ja pelasi maajoukkueessa myös kaksissa MM-kisoissa 1992 ja 1997.
Bautin pelasi NHL:ssa Winnipegin, Detroitin ja San Josen organisaatioissa kolmen kauden aikana yhteensä 132 ottelua ja teki niissä viisi maalia ja 30 tehopistettä.
Seuraura

Kristall Saratov 1987–88
Dinamo Moskova 1990–92
Winnipeg Jets 1992–93
Detroit Red Wings 1993–94
Adirondack Red Wings 1993–95
San Jose Sharks 1995–96
Kansas City Blades 1995–96
Luulaja HF 1996–98
Bars Kazan 1998–99
Nurnberg Ice Tigers 1999–2000
Oji Seishi Tokio 2000–2002
Metallurg Magnitogorsk 2002–2003
Krylja Sovetov Moskova 2003–2004
Saavutukset

kahdet jääkiekon maailmanmestaruuskisat 1992, 1997
jääkiekon olympiakulta 1992 IVY:n joukkueessa
Papua-Uuden-Guinean historia

Papua-Uuden-Guinean historia kertoo Papua-Uuden-Guinean historiasta.
Varhaisimmat vaiheet

Uudesta-Guineasta on löydetty merkkejä ihmisasutuksesta ainakin 60 000–50 000 vuoden takaa, jolloin väestö saapui todennäköisesti Kaakkois-Aasiasta ja perusti saarelle yksinkertaisen, maatalouspohjaisen sivilisaation. Sepikjoen laaksoon asutus levisi noin 35 000 vuotta sitten, ja ylänköalueilla syntyi maanviljelykulttuuri noin 9 000 vuotta sitten. Papua-Uuden-Guinean pääsaarelle, Uudelle-Guinealle oli muinoin maayhteys muilta maa-alueilta, jota pitkin tuli esiaustronesialaista metsästäjä-keräilijöinä elänyttä väestöä 13 000-10 000 vuotta sitten, ja melanesialaista väestöä saapui meriteitse 4 000-6 000 vuotta sitten Noin 3 000 vuotta sitten austronesialaiset kansat levittäytyivät Indonesian saarilta Uuteen-Guineaan, varsinkin sen pohjoisrannikolle. Aasian suunnalta tuli merkittävissä määrin väestöä 1100-900 eaa. Ihmiset asettuivat pieniin ryhmiin, joiden asuinpaikkoja erotti läpitunkematon metsä. Siksi heille kehittyi lukuisia erilaisia kieliä, eikä saarelle syntynyt keskushallintoa tai monimutkaisia yhteiskuntarakenteita.
Eurooppalaisten saapuminen ja siirtomaakausi

Ensimmäisiä alueella käyneitä eurooppalaisia olivat portugalilaiset ja espanjalaiset tutkimatkailijat, jotka seikkailivat alueella 1500-luvun alkupuolella. He antoivat saarelle myös sen nykyisen nimen; papua on johdettu malaijinkielisestä sanasta, joka kuvastaa kiharia, melanesialaisia hiuksia, ja Uusi-Guinea-nimen antoivat espanjalaiset tutkimusmatkailijat, joiden mielestä saaren väestö muistutti läntisen Afrikan guinealaisia. Saaren sisäosat pysyivät pitkään huonosti tunnettuina. Laajoja alueita sisämaassa luultiin asumattomiksi, kunnes 1930-luvulla ensimmäiset lentokoneet lensivät alueen yli ja niistä voitiin todeta siellä olleen varsin tiheäänkin asuttuja ja viljeltyjä alueita, joiden asukkaat olivat siihen saakka olleet täysin eristyksissä muusta maailmasta.
Ensimmäiset eurooppalaisten siirtokunnat perustettiin 1800-luvulla rannikkoa lähellä oleville alueille. Alankomaat otti vuonna 1828 haltuunsa Uuden-Guinean saaren nykyisin Indonesialle kuuluvan länsiosan ja liittivät sen Alankomaiden Itä-Intiaan, mutta itäosaa ei otettu siirtomaahallintaan vielä muutamaan vuosikymmeneen. Brittiläinen John Moresby kartoitti 1870-luvulla saaren kaakkoisosaa, mutta eurooppalaiset plantaasiomistajat siirtyivät 1880-luvulla Uuden-Britannian ja Uuden-Irlannin saarille. 1800-luvun lopulla saksalaiset kauppiaat kiinnostuivat saaren länsiosan kookosöljystä, ja Saksan Uuden-Guinean kauppakomppania otti vuosina 1884–1899 haltuunsa saaren koillisosat ja läheisen Salomonsaariin kuuluvan saariston brittien hallitessa kaakkoisosaa. Saksan hallitus otti 1899 haltuunsa kauppakomppanian alueen ja nimesi sen Saksan Uudeksi-Guineaksi. Vuonna 1906 Britannia luovutti Australialle hallinnoimansa kaakkoisosan, Brittiläisen Uuden-Guinean, jolloin sen nimeksi tuli Papua. Eurooppalaisilla oli siirtomaakaudella alueella maanviljelystiloja, joille tuotiin työvoimaa Kiinasta ja Indonesiasta. Sisämaassa eläneet heimot harjoittivat kannibalismia 1900-luvulle saakka. Papua-Uuden-Guinean alueella simpukankuoria käytettiin maksuvälineinä 1933 saakka.
Australian hallinnassa

Ensimmäisessä maailmansodassa Australia miehitti myös maan Saksalle kuuluneen osan, joka vuodesta 1921 lähtien oli Australian hallinnassa Kansainliiton mandaattialueena. Australia hallinnoi kuitenkin Uuden-Guinean ja Papuan territorioita erillisinä alueina. Papuan kuvernööri Hubert Murray ei pyrkinyt kehittämään aluetta, mutta Uuden-Guinean territorion talouteen ja yhteiskuntaan vaikutti valtaisasti 1920-luvulla tehty kultalöytö saaren itäosasta Bulolojoelta ja Edie Creekistä. Tämä vilkastutti taloudellista toimintaa ja samalla myös sosiaalista elämää.
Japani valloitti osia molemmista alueista toisessa maailmansodassa vuonna 1942. Japanin tukikohta oli Rabaulissa, ja japanilaiset yrittivät vallata koko saaren. He eivät kuitenkaan päässet Port Moresbyyn asti, ja tappio Korallimeren taistelussa esti aikeet maihinnoususta. Japanilaiset antautuivat pääsaarella elokuussa 1945. Koillisosasta tehtiin YK:n huoltohallintoalue, joka vuonna 1949 yhdistettiin saaren Australialle jo ennen ensimmäistä maailmansotaa kuuluneen kaakkoisosan eli Papuan kanssa Papuan ja Uuden Guinean territorioksi. 1950-luvulla meren rannikon seudulla oli suuria viljelmiä, joilla viljeltiin kahvia ja kaakaota.
Itsenäisyys

Australia alkoi 1960-luvulla kansainvälisen paineen seurauksena valmistaa Papua-Uutta-Guineaa itsenäisyyteen. Vuoden 1972 vaalien jälkeen Michael Somare muodosti ministeriön, jonka tavoitteena oli johtaa Papua-Uusi-Guinea asteittain itsehallinnon kautta itsenäisyyteen. Maa saikin itsehallinnon 1. joulukuuta 1973 ja itsenäisyyden 16. syyskuuta 1975, ja Somaresta tuli sen ensimmäinen pääministeri. Siihen tulivat siis kuulumaan ne osat Uutta-Guineaa ja sen lähisaaria, jotka 1900-luvun alussa olivat olleet Saksan tai Britannian alaisuudessa. Uusi valtio liittyi Brittiläiseen kansainyhteisöön.
Papua-Uuden-Guinea itsenäisyyden ensimmäinen paha kriisi syntyi Bougainvillen saarella, joka julistautui jo syyskuussa 1975 itsenäiseksi Pohjoisten Salomonsaarten tasavallaksi mutta palasi seuraavana vuonna. Tämän jälkeen separatistinen liike pysyi pitkän pinnan alla, mutta vuoden 1988 lopulla kaivosten aiheuttamat ympäristötuhot, kaivosteollisuuden rasismi, pääsaarelaisten suuri määrä ja kaivostulojen epätasainen jakaminen synnytti useita erimielisyyksiä. Bougainvillen konflikti vallankumouksellisen armeijan ja hallituksen joukkojen kanssa kesti vuoteen 1997, ja sen aikana kuoli 7 000 – 20 000 ihmistä. Vuonna 2001 allekirjoitettiin rauhansopimus, johon sisältyi lupaus kansanäänestyksestä 10–15 vuoden kuluttua. Vuonna 2006 saari valitsi ensimmäisen autonomisen hallituksen, ja entisestä kapinallisjohtajasta Joseph Kabuista tuli Bougainvillen presidentti.
Vuonna 1997 El Niñoon liittyvä kuivuus aiheutti nälänhädän, joka surmasi yli tuhat ihmistä. Vuonna 1998 tuli kolme tsunamia, jotka tappoivat 3 000 henkeä. Vuonna 2007 trooppinen sykloni Guba ja sen aiheuttamat tulvat ajoivat tuhansia ihmisiä kodeistaan ja 163 ihmistä kuoli.
Alkukesästä 2011 kolmatta kauttaan hallinnut pääministeri Michael Somare erotettiin virastaan määräajaksi vuosikymmenten takaisten väärinkäytösepäilyjen vuoksi. Hän erosi sen jälkeen itse terveyssyihin vedoten, ja tilalle valittiin Peter O’Neill. Somare palasi syyskuussa takaisin Singaporesta ja ilmoitti, että hän ei ollut eronnut vapaaehtoisesti. O’Neillin ja Somaren välienselvittely ratkesi vasta kesällä 2012, kun Somare tunnusti tappionsa parlamenttivaaleissa.
Papua-Uusi-Guinea lupasi kesällä 2013 ottaa vastaan Australiaan veneellä päässeitä turvapaikanhakijoita rahallista korvausta vastaan. Manuksen saarella rakennettiin vastaanottokeskus, joka suljettiin marraskuussa 2017. Siellä tapahtui helmikuussa 2014 väkivaltaisuuksia, joissa kuoli yksi turvapaikanhakija ja 77 loukkaantui. Papua-Uuden-Guinean korkein oikeus päätti huhtikuussa 2016, että laitos oli perustuslain vastainen.
Bougainvillen autonomisella alueella järjestettiin vuonna 2019 neuvoa-antava kansanäänestys itsenäisyydestä. Itsenäisyyttä kannatti lähes 98 prosenttia äänestäjistä ja laajempaa itsehallintoa Papua-Uuden-Guinean yhteydessä vain alle kaksi prosenttia äänestäneistä.
Asumus viidakon reunassa. Tutkimusmatkailijan piirros vuodelta 1887.
Sir Michael Somare vuonna 2009.
Helsingin Nuorkauppakamari

Helsingin Nuorkauppakamari ry (englanniksi JCI Helsinki - Junior Chamber International Helsinki, ruotsiksi Helsingfors Juniorhandelskammare r.f., lyhennettynä HNKK) on vuonna 1954 perustettu voittoa tavoittelematon järjestö, joka kehittää alle 40-vuotiaiden jäsentensä työelämätaitoja, verkostoja ja kouluttaa johtajuuteen. HNKK on ensimmäinen Suomeen perustettu nuorkauppakamarin paikallisyhdistys ja se kuuluu Suomen Nuorkauppakamarit ry kattojärjestöön. Kansainvälisesti toiminta on osa Junior Chamber International verkostoa.
Helsingin nuorkauppakamari on lähes 150 aktiivin muodostama vaikuttava yhteisö. Kamarin varsinaiset jäsenet ovat 18-40-vuotiaita nuoria yrittäjiä, asiantuntijoita ja johtajia, joita yhdistää halu itsensä kehittämiseen, yhteiskunnalliseen vaikuttamiseen ja ammatilliseen kouluttautumiseen, myös vapaa-ajalla. Jäsenistö on poikkitieteellistä ja monialaista. Yhteistyötä tehdään tiiviisti A-alue eli Etelä-Suomen yli tuhannen nuorkauppakamarilaisen kanssa ja erityisesti muiden pääkaupunkiseudun nuorkauppakamarien kanssa (mm. Keskuspuiston nuorkauppakamari, JCI Cosmopolis, Espoon nuorkauppakamari, Havis Amandan nuorkauppakamari, Metropolin nuorkauppakamari).
Varsinaisten jäsenten lisäksi Helsingin Nuorkauppakamari ry:n toimintaan osallistuu avoimen haun kautta valittuja koejäseniä, jotka eivät ole vielä täyttäneet jäsenkriteereitä. Toiminnassa on tukena lisäksi yli 40-vuotiaita: HNKK omia kunniajäseniä, sekä elinikäisen jäsenyyden ja osallistumisoikeuden JCI-toimintaan saaneita senaattoreita, jotka kuuluvat Suomen senaattiin.
Koulutusten ja kokousviikonloppujen lisäksi nuorkauppakamariharrastukseen kuuluu debatointia, puhekilpailuja, yritysvierailuja, kansainvälisiä seminaarimatkoja, vertaissparrausta, hallitustyöskentelyvalmiuksien kehittämistä ja vapaamuotoisempia tapahtumia kuten lajikokeiluja, gaalaillallisia ja afterworkeja. Nuorkauppakamarilaiset ovat passiivisen osallistumiseen perustuvan jäsenyyden sijaan tekijöitä harrastuksensa parissa, kuten pitkäaikainen JCI motto "Learning by doing" kertoo. Toimintaan kuuluu tärkeänä muotona projektit, joissa opetellaan projektijohtamisen muotoja ja taitoja työelämää varten, oman koulutustaustan ulkopuolelta. Yksi tunnetuimmista Helsingin Nuorkauppakamari ry:n projekteista on sen vuonna 1976 käynnistämä Vuoden poliisi, joka on tuonut poliisien ammattikunnalle merkittävää tunnettuutta ja joka projektina yhdistää nuorkauppakamaritoiminnalle tyypillisesti eri tahoja yhteiskunnasta, ajankohtaisen aiheen ympärille. HNKK:n vuosijuhla Pitkä Lounas on pitkäaikaisin Suomessa järjestetty nuorkauppakamariprojekti. Tuoreempia projekteja ovat muun muassa sijoitusseminaarit 2018 ja 2019, World Clean-Up Day osana 2018 lähtien paikallisesti pääkaupunkiseudulla toteutettu HEL UnTrashed ja yli 700:n rekisteröityneen osallistujan ELE 2014 kansallinen vaalikokous Finlandia-talolla.
Nuorkauppakamaritoiminnan historia Suomessa

Nuorkauppakamari rantautui Suomeen alunperin Helsingistä, kun JCI Europen varapuheenjohtaja Don Aylett saapui tapaamaan viittä nuorta suomalaista liikemiestä huhtikuussa 1954 (Klaus Juva, Martti Elovaara, Boris Taimitarha, Kalervo Vaahtokari ja Jorma H.Karo). JCI:n toimintaperiaatteista valittiin keskittyminen liikkeenjohdolliseen koulutuksen antamiseen, esiintymistaidon harjoittelemiseen ja liikealan kokemustenvaihtoon, jotka yhä järjestön 70-vuotisjuhlavuonna 2024 muodostavat HNKK:n pääpainopisteet.
Järjestön perustaminen ja rekisteröinti tapahtui virallisesti 12 jäsenen läsnäollessa keväällä 1955, nimellä Junioriklubi eli Junior Chamber Finland. Myöhemmin kuitenkin pidettiin uusi perustamiskokous JC-toiminnan aktivoimiseksi: maaliskuussa 1956 Pörssisalissa erikseen kutsutut liike-elämän edustajat yhdessä alkuperäisten jäsenten kanssa perustivat järjestön nimeltä Kansantalousmiehet, median läsnäollessa. Nimi muutettiin syksyllä 1956 kuitenkin jo Liiketalousmiehiksi, ja sittemmin Helsingin Nuorkauppakamari ry:ksi vuonna 1957 samalla, kun perustettiin kattojärjestö Suomen Nuorkauppakamarit ry yhdessä Lahden ja Tampereen nuorkauppakamarien kanssa.
Twinning-toiminta

Helsingin nuorkauppakamarilla on pitkäaikaiset yhteistyösuhteet neljän twinning- eli sisarkamarinsa kanssa:
JCI Tukholma, jonka jäsenet edesauttoivat HNKK perustamista
JCI Manila, joka on valittu maailman parhaaksi kamariksi useissa JCI World Conferenceissa
JCI Sappor, pohjoisena japanilaisena kamarina, ja
JCI Tallinn, jonka perustamista v.1989 HNKK jäsenet edesauttoivat.
Nuorkauppakamarin virkoja

Helsingin Nuorkauppakamari ry:n varsinaiset jäsenet äänestävät sääntömääräisesti vuosittain lokakuussa pidettävässä vaalikokouksessaan yhdistykselleen hallituksen, jonka toimintavuosi on kalenterivuosi. Kamarin hallitukseen kuuluu seuraavia tehtäviä, jotka lyhennetään JCI- eli nuorkauppakamaritoiminnassa vakiintunein lyhentein:
PRES, President, puheenjohtaja
DP, Deputy President, valmistautuva puheenjohtaja
IND, Individual, koulutusvastaava
BUS, Business, yritysyhteistyövastaava
COM, Community, yhteiskunta- ja projekitvastaava
INT, International, kansainvälisyysvastaava
LOM, Local Organization Member, tapahtumavastaava
SECY, Secretary, sihteeri
TREAS, Treasurer, rahastonhoitaja.
Lisäksi hallituksen virkailijaksi kutsutaan automaattisesti IPP, Immediate Past President, edellisen vuoden puheenjohtaja ja hallituksen päätöksellä muitakin virkailijoita, esimerkiksi Senaatin yhdysupseeri.
Helsingin Nuorkauppakamarit ry:n puheenjohtajat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 1954 | Klaus | Juva |
| 1955 | Klaus | Juva |
| 1956 | Kurt | Vasström |
| 1957 | Franz | Saalaste |
| 1958 | Tauno | Törmä |
| 1959 | Nils | Elfving |
| 1960 | Nils | Elfving |
| 1961 | Ilkka | Äijälä |
| 1962 | Yrjö M. | Lehtonen |
| 1963 | Juhani | Otonkoski |
| 1964 | Jari | Lundström |
| 1965 | Raimo | Haavikko |
| 1966 | Yrjö | Wegelius |
| 1967 | Mikko | Heusala |
| 1968 | Raimo | Kaunisto |
| 1969 | Ralf Erik | Törngren |
| 1970 | Markku | Mäenpää |
| 1971 | Olof | Wolff |
| 1972 | Orko | Vila |
| 1973 | Heikki | Timonen |
| 1974 | Aarne | Lummaa |
| 1975 | Raimo | Hertto |
| 1976 | Aarne | Rossi |
| 1977 | Bobi T.H. | Andersin |
| 1978 | Osmo | Nikko |
| 1979 | Björn | Sundqvist |
| 1980 | Olli | Hyryläinen |
| 1981 | Simo | Westerback |
| 1982 | Martti | Etelävuori |
| 1983 | Kalevi | Suojanen |
| 1984 | Tero J. | Kauppinen |
| 1985 | Mauri | Rytkönen |
| 1986 | Rainer | Lassila |
| 1987 | Kai | Heinonen |
| 1988 | Markku | Pulli |
| 1989 | Jukka | Hyryläinen |
| 1990 | Timo | Ronkainen |
| 1991 | Arto | Kauppinen |
| 1992 | Juhana | Päivärinta |
| 1993 | Marja | Siltanen |
| 1994 | Jouni | Mustonen |
| 1995 | Juha | Korpinen |
| 1996 | Milja | Koivuniemi |
| 1997 | Juha P. | Myllyniemi |
| 1998 | Leena | Aitto-oja |
| 1999 | Sari | Nordlund (os. Kailanko) |
| 2000 | Irma | Savolainen |
| 2001 | Sanna | Toivakka |
| 2002 | Pekka | Johansson |
| 2003 | Leena | Pietilä |
| 2004 | Katja | Wide |
| 2005 | Niko | Visuri |
| 2006 | Mika | Westerback |
| 2007 | Jani | Haarala |
| 2008 | Kristiina | Mendes (os. Palotie) |
| 2009 | Imran | Ahmed |
| 2010 | Mirjami | Wilke |
| 2011 | Johanna | Niemistö |
| 2012 | Tiina | Laurila |
| 2013 | Minna | Kemppainen (o.s. Peräkylä) |
| 2014 | Hanna | Pasanen |
| 2015 | Riikka | Hakanen |
| 2016 | Lauri | Tolvas |
| 2017 | Krista | Viita-aho |
| 2018 | Leea | Tolvas |
| 2019 | Heikki | Liukkonen |
| 2020 | Elina | Happonen |
| 2021 | Venla | Vainio-Puhju |
| 2022 | Atte | Ylöstalo |
| 2023 | Jenni | Tuomainen |
| 2024 | Leea | Tolvas |
70-vuotisjuhlavuosi 2024

Helsingin Nuorkauppakamari ry täytti 70 vuotta vuonna 2024. Juhlavuoden kunniaksi HNKK järjesti A-alueen eli Etelä-Suomen aluevaalikokouksen 6.-8.9.2024 ja toteutti historiikkiprojektin. Yli 400-sivuinen historiikki "Tekemällä oppii" (Liukkonen, Räsänen 2024) myytiin ensimmäiseltä painokseltaan loppuun. Puhujina vuosikokouksessa vieraili Mika Aaltola, vaalikokouksessa Juho Romakkaniemi, Pitkällä Lounaalla Jussi Nuorteva ja neliosaisessa Hyppy johtajuuteen -brunssikoulutussarjassa useita puhujia. Pro in projects -projektikoulutussarjan avulla HNKK toteutti seitsemän projektia juhlavuonna: historiikin lisäksi perinteiset Vuoden poliisi ja Pitkä lounas, lisäksi uusina palveluyrittäjille suunnattu Varjoista valoon -seminaari, yhteistyö Vuoden vastuullisuusteko -kilpailussa ja eettisten ohjeiden JCI-koodin jalkautus.