stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Libius Severus
Kirjallisuutta

Alf Henrikson: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Arto Kivimäki ja Pekka Tuomisto: Rooman keisarit.  Karisto, 2000.  ISBN 951-23-4094-1
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Majorianus | Rooman keisari | Seuraaja: Anthemius |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Lieksan vaakuna

Lieksan vaakuna
Brahean sinetti
Lieksan vaakuna on Lieksan kaupungin tunnus, joka on saanut aiheensa vuodelta 1669 peräisin olevasta vanhan Brahean kaupungin sinetistä. Lieksa sijaitsee lyhytikäiseksi jääneen kaupungin paikalla.
Vaakunan selitys kuuluu ”punaisessa kentässä tyvestä nouseva käsijousella ampuva mies, karvalakki päässä, kirves vyöllä; kaikki hopeaa”. Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja se vahvistettiin käyttöön 20. huhtikuuta 1953.
Erhard Milch

| Erhard Milch |
| --- | --- |
 Erhard Milch vuonna 1942
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. maaliskuuta 1892  Wilhelmshaven, Saksa
Kuollut: 25. tammikuuta 1972 (79 vuotta)  Düsseldorf, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1910–1922, 1933–1945
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Sotamarsalkka
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi
Erhard Milch (30. maaliskuuta 1892 Wilhelmshaven – 25. tammikuuta 1972 Düsseldorf) oli saksalainen sotamarsalkka ja lentoyhtiö Lufthansan johtaja. Juutalaisuudestaan huolimatta hänestä tuli Saksan ilmavoimien kehittäjä ja Hermann Göringin kakkosmies.
Ura

Milch liittyi kadetiksi tykistöön 1910. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä hän oli 1. tykistörykmentin 2. reservinpataljoonan adjutantti. Vuonna 1915 hän siirtyi vastaperustettuihin ilmavoimiin ja toimi lentotiedustelijana ja tiedustelulentueen johtajana.
Sodan jälkeen Milch perusti pienen matkustajalentoyhtiön armeijakaverinsa Gotthard Sachsenbergin kanssa. Lloyd Ostflug lensi Danzigin ja Baltian maiden väliä. Yhtiö kehittyi ja kasvun kautta hänestä tuli Lufthansan toimitusjohtaja vuonna 1926.
Natsi-Saksan aika

Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua valtaan vuonna 1933 Milchistä tuli vasta perustetun ilmailuministeriön (Reichsluftfahrtministerium) valtiosihteeri, joka vastasi suoraan Luftwaffen komentajalle Hermann Göringille. Milchistä tuli tärkeä tekijä uudelleen perustettujen ilmavoimien kehityksessä ja kasvussa, eikä hän epäröinyt käyttää kasvavaa arvovaltaansa hyväkseen kilpailijoitansa vastaan.
Vuonna 1935 tuli julki, että Erhard Milchin isä oli juutalainen. Tällöin Hermann Göring pelasti hänet hankkimalla Milchin äidiltä valaehtoisen todistuksen, jonka mukaan Milchin biologinen isä ei ollut Anton Milch, vaan hänen äitinsä setä Karl Brauer. Tietäen juutalaisten kohtalon Saksassa Milch ei pannut pahakseen tätä arjalaistamista. Näin hän sai todistuksen, jonka mukaan hän oli puhdasverinen saksalainen. Hermann Göring sanoi tuolloin kuuluisan lauseensa: ”Wer Jude ist, bestimme ich! (Minä päätän, kuka on juutalainen!)
Milch ylennettiin kenraalieverstiksi marraskuussa 1938.
Toinen maailmansota

Keväällä 1940 Saksan vallatessa Norjan Milch komensi operaation aikana Luftflotte 5:ttä. Ranskan taistelun jälkeen hänet ylennettiin sotamarsalkaksi. Vuosina 1941–1944 hän toimi myös ilmavoimien tarkastajana. Vuonna 1942 hänestä tuli Lufthansan johtaja.
Saksan sotaonnen käännyttyä Milch lyöttäytyi yhteen Joseph Goebbelsin ja Heinrich Himmlerin kanssa saadakseen pätemättömän sekä huvitteluun ja rikkauksien keräilyyn keskittyneen Hermann Göringin pois ilmavoimien johdosta. Kolmikko vetosi Adolf Hitleriin, joka kieltäytyi. Raivostunut Göring kosti Milchille hankkimalla tälle potkut useimmista tehtävistään. Milch siirrettiin Wehrmachtin komentajareserviin helmikuussa 1945.
Hitlerin tehtyä itsemurhan Milch yritti paeta, mutta brittiläiset joukot pidättivät hänet muutama päivä ennen sodan loppua 4. toukokuuta 1945. Antautumisen vastaanottanut prikaatikenraali Derek Mills-Roberts oli juuri omin silmin nähnyt Bergen-Belsenin keskitysleirin kauhut. Kun Milch luovutti Mills-Robertsille marsalkansauvansa, tämä otti ja löi sauvan hajalle Milchin päähän.
Sodan jälkeen

Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynneissä Milchiä syytettiin sotarikoksista ja rikoksista ihmiskuntaa vastaan. Hänen hyväksynnällään oli tehty ihmiskokeita ja hän oli käyttänyt pakkotyövoimaa rakentaessaan ilmavoimia. Hän oli osaltaan vastuussa kymmenien tuhansien ihmisten kuolemasta.
Vuonna 1947 Milch tuomittiin elinikäiseen vankeusrangaistukseen. Tuomiota kuitenkin lyhennettiin, kunnes hän vapautui lopulta kokonaan kesäkuussa 1954. Hän vietti loppuelämänsä Düsseldorfissa, jossa myös kuoli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Erhard Milch Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  NARA  SNAC 
Natsijohtoa hävittäjä-ässä Werner Möldersin hautajaisissa, Milch oikealla.
Milch (vasemmalla) tapaamassa asianajajaveljeään Nürnbergin oikeudenkäyntien aikana.
Liberal (1884)

| Liberal |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Laird, Son and Company, Birkenhead
Laskettu vesille:  9. elokuuta 1884
Poistui palveluskäytöstä:  22. kesäkuuta 1910
Loppuvaihe:  haaksirikko
Tekniset tiedot
Uppouma:  549 t
Pituus:  42,50 m
Koneteho:  500 ihp
Nopeus:  10 solmua
Aseistus
Aseistus:  1 × 6"/26 tykki 2 × 3,9"/27 tykkiä 1 × 1 naulan tykki
Liberal oli Portugalin laivaston vuonna 1884 vesillelaskettu Liberal-luokan tykkivene.
Valmistus

Alus tilattiin Laird, Son and Companyltä Birkenheadistä ja laskettiin vesille 9. elokuuta 1884.
Palvelus

Alus haaksirikkoutui Angolassa Luandan pohjoispuoella olevassa linnake- ja satamakaupungissa Ambrizissa 22. kesäkuuta 1910.
Lieksajärvi

| Lieksajärvi Лексозеро, Leksozero |
| --- | --- |
 Lieksajärven ulappaa Repolan kohdalla.
Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Mujejärven piiri
Paikkakunta:  Repola, Lentiera
Koordinaatit:  63°45′54″N, 30°58′48″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Vuoksen vesistö
Järveen tulevat joet:  Virta, Pieninkäjoki
Laskujoki:  Suulajoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  174 m
Pituus:  27,3 km
Leveys:  13,2 km
Rantaviiva:  168 km
Pinta-ala:  166 km²
Tilavuus:  1,4 km³
Keskisyvyys:  8,5 m
Suurin syvyys:  34,2 m
Valuma-alue:  3 280 km²
 fiLieksajärvi 
Lieksajärvi (ven. Лексо́зеро, Leksozero) on Vuoksen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Mujejärven piirin Repolan ja Lentieran kunnissa Venäjällä. Sen vesialueen pinta-ala on 166 neliökilometriä, keskisyvyys 8,5 metriä, tilavuus 1,4 kuutiokilometriä ja valuma-alueen laajuus 3 280 neliökilometriä.
Lieksajärvi saa puolet vesimäärästään sen lounaispuolella sijaitsevasta Torasjärvestä, johon se yhtyy Virta (ven. Virda) -nimisen kapeikon kautta. Muut reitit tulevat lännen Talvislahdesta (Talvislakši) ja idän Vuosjärvestä (Vožjarvi). Etelässä järveen tulee Pieninkäjoki (Peninga). Lieksajärvi laskee Sunnansalmen (Šunnanšalmi) kautta Karkiejärveen (Kargiozero) ja edelleen Lieksanjoen reitille Suulajokeen (Sula).
Luoteis-kaakkoissuuntaisen Lieksajärven mutkitteleva rantaviiva muodostaa monia avoimia ja suljettuja lahtia. Järvessä on yli sata saarta, joiden yhteispinta-ala on 12,5 neliökilometriä. Metsien ympäröimät matalat rannat ovat etupäässä kivisiä ja kallioisia. Paikoin esiintyy lyhyitä hiekkarantoja.
Lieksajärven pohjan korkeuserot ovat huomattavat. Kaksi kolmasosaa järvestä on alle kymmenen ja neljäsosa 10–20 metriä syvää. Yli 30 metrin syvyyksiä on keski- ja pohjoisosissa. Paikoin esiintyy kivien muodostamia kareja. Pohjaa peittää pääosin muta ja rantavyöhykkeellä kivet, kalliot ja hiekka. Mutaan on sekoittunut järvimalmia.
Lieksajärvi jäätyy yleensä marraskuun puolessavälissä ja vapautuu jäistä toukokuun keskivaiheilla. Pintavesi lämpenee heinäkuussa 20:een ja rantojen lähellä jopa 26 asteeseen. Vesi on kellertävää ja hyvälaatuista. Näkösyvyys on keskimäärin 4,4 metriä.
Noin neljäsosa rantavyöhykkeestä on vesikasvillisuuden peitossa. Yleisiä kasvilajeja ovat järviruoko, järvikaisla, järvikorte, ahvenvita, uistinvita, vesitatar, ulpukka, suomenlumme, tummalahnanruoho, vesisammalet ja näkinpartaislevät.
Määrällisesti melko vähäinen pohjaeliöstö koostuu etupäässä vesihyönteisistä ja nilviäisistä. Kuoriäyriäisiä ei Lieksajärvessä ole lainkaan. Tärkeimmät kalalajit ovat muikku, siika ja ahven. Muita lajeja ovat taimen, harjus, hauki, särki, salakka, lahna, säyne, seipi, mutu, made, kuha ja kiiski. Järvellä harjoitetaan kotitarve- ja virkistyskalastusta.
Lieksajärven luoteisrannalla sijaitsee Repolan kylä ja Karkiejärven rannalla Kiimanvaaran taajama.
Liekki (Kanada)

Liekin etusivu vuodelta 1956.
Liekki oli Ontarion Sudburyssa vuosina 1935–1974 ilmestynyt kanadansuomalainen kaunokirjallinen viikkolehti.
Canadan Suomalaisen Järjestön perustaman Liekin näytenumero julkaistiin vuoden 1935 lopussa. Se alkoi ilmestyä säännöllisesti seuraavan vuoden tammikuussa Vapauden julkaisuyhtiön kustantamana. Kommunistisesta taustastaan huolimatta Liekki pyrki olemaan sisällöltään mahdollisimman monipuolinen ja laajaan lukijakuntaan vetoava. Lehti julkaisi viihteellisiä kertomuksia ja runoja, kulttuuriuutisia ja kanadansuomalaisten kirjoituskilpailujen tuotoksia. Amerikansuomalaisen lehdistön joukossa Liekki oli käytännössä ainoa kirjallisuuslehti, mutta sen levikki jäi silti melko pieneksi. 1930-luvun lopussa tilaajamäärä vaihteli 1 500–2 500 välillä.
Liekki ja Vapaus yhdistettiin vuonna 1974 ja niiden tilalla alettiin julkaista Viikkosanomat -nimistä lehteä Torontossa.
Aiheesta muualla

Liekin numeroita digitoituina
Roy Lichtenstein

| Roy Lichtenstein |
| --- | --- |
 Lichtenstein vuonna 1967
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. lokakuuta 1923 Manhattan, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 29. syyskuuta 1997 (73 vuotta) Manhattan, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Taiteilija
Salanimi:  Lichtenstein, Roy
Taidesuuntaus:  pop-taide
Roy Lichtenstein: The Head (1992). Sarjakuvavaikutteet ja pisteistä koostuva rasteriväritys ovat vahvasti läsnä myös Barcelonan satama-alueella esillä olevassa Lichtensteinin veistoksessa.
Roy Fox Lichtenstein (27. lokakuuta 1923 Manhattan, New York – 29. syyskuuta 1997 Manhattan, New York) oli yhdysvaltalainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja poptaiteilija. Hän siirtyi 1960-luvun alussa sarjakuvamaisiin aiheisiin ja tekniikkaan ja sovelsi mainosmaista maalaustyyliä, muttei ironisoivasta asenteestaan huolimatta ottanut yhteiskunnallisesti kantaa. Lichtenstein oli Andy Warholin ohella poptaiteen tunnetuin edustaja.
Lichtensteinin Whaam!-teos (1963) on taiteilijan ehkä tunnetuin yksittäinen teos ja varhaisimpia merkittäviä amerikkalaista pop-taidetta edustavia teoksia. Sarjakuvamaista tyylittelyä muistuttavassa diptyykissä yhdysvaltalainen hävittäjä tuhoaa viholliskoneen ohjuksella. Teoksen nimi tulee räjähdystä onomatopoeettisesti kuvaavasta tekstistä. Kuva-aihe on mukaelma vuonna 1962 DC Comicsin All-American Men of War -sarjakuvalehden numerossa 89 olleesta ruudusta. Teoksessa on myös sarjakuvasta peräisin oleva kuvateksti, jossa kuvataan hävittäjälentäjän ajatuksia: "I pressed the fire control... and ahead of me rockets blazed through the sky..." ("Painoin liipaisinta... ja edessäni raketit ampaisivat läpi taivaan..."). Teos on maalattu kankaalle akryyli- ja öljyväreillä, ja sen koko on 1,7 x 4,0 metriä. Teos on esillä Lontoon Tate Modernissa.
Suurelle yleisölle ehkä tunnistettavinta Lichtensteinia ovat sarjakuvaruutuja muistuttavat maalaukset naishahmoista, jotka esitetään puhe- tai ajatuskuplan kera jossain dramaattisessa tai muutoin tunteikkaassa kohtauksessa. Tyypillinen esimerkki on Drowning Girl (1963), jossa esitetään lähikuvassa hukkumaisillaan oleva nainen, joka kyyneleet silmissään ajattelee englanniksi "I don't care! I'd rather sink -- than call Brad for help!" ("En välitä! Mieluummin vajoan -- kuin huudan Bradin apuun!"). Teos on esillä New Yorkin Museum of Modern Artissa.
9. toukokuuta 2012 Lichtensteinin maalaus Sleeping Girl (1964) myytiin lähes 34,8 miljoonalla eurolla New Yorkin Sotheby’sin huutokaupassa. Kyseessä on suurin Lichtensteinin työstä maksettu summa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Roy Lichtenstein Wikimedia Commonsissa
Roy Lichtensteinin töitä (Arkistoitu – Internet Archive) Image Duplicator (englanniksi)
Lichtenstein Foundation (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  South Australia  KulturNav  Museum of Modern Art  National Gallery of Canada  Victoria  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Mies joka tiesi liikaa (vuoden 1934 elokuva)

| Mies joka tiesi liikaa> The Man Who Knew Too Much |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Alfred Hitchcock
Käsikirjoittaja:  Charles Bennett D. B. Wyndham-Lewis
Tuottaja:  Michael Balcon Ivor Montagu
Säveltäjä:  Arthur Benjamin
Kuvaaja:  Curt Courant
Leikkaaja:  Hugh Stewart
Tuotantosuunnittelija:  Alfred Junge
Pääosat:  Leslie Banks Edna Best Peter Lorre Nova Pilbeam Frank Vosper
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Gaumont British Picture Corporation
Levittäjä:  Gaumont British Picture Corporation Netflix
Ensi-ilta:  joulukuu 1934
Kesto:  73 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mies joka tiesi liikaa (The Man Who Knew Too Much) on Alfred Hitchcockin ohjaama brittiläinen jännityselokuva vuodelta 1934. Se oli Hitchcockin ensimmäinen menestyselokuva myös ulkomailla ja yhdessä sitä seuranneen 39 askelta -elokuvan kanssa se loi vankan pohjan Hitchcockin tulevalle uralle.
Tarina

Englantilaiset Bob ja Jill Lawrence (Leslie Banks ja Edna Best) lomailevat Sveitsissä tyttärensä Bettyn (Nova Pilbeam) kanssa. He tutustuvat ranskalaiseen Louis Bernardiin. Bernard murhataan hotellin salongissa, mutta kuoleman partaalla hän ennättää kertoa Lawrenceille salaliitosta, jonka pyrkimyksenä on murhata eräs eurooppalainen valtionpäämies Lontoossa. Salamurhan on suunniteltu tapahtuvan Royal Albert Hallissa. Rikolliset kaappaavat Bettyn, jotta vanhemmat eivät kertoisi asiasta. Jill menee Albert Halliin ja kirkaisee siellä estääkseen salamurhan viime hetkellä. Sitä seuraa takaa-ajo Bettyn piilopaikkaan ja lopuksi taitavana ampujana tunnettu Jill joutuu ampumaan vakoojan, joka on aikeissa murhata hänen tyttärensä.
Tarina > Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Leslie Banks  | … |  Bob Lawrence   |
|  Edna Best  | … |  Jill Lawrence   |
|  Peter Lorre  | … |  Abbott   |
|  Frank Vosper  | … |  Ramon   |
|  Hugh Wakefield  | … |  Clive   |
|  Nova Pilbeam  | … |  Betty Lawrence   |
|  Pierre Fresnay  | … |  Louis   |
|  Cicely Oates  | … |  sairaanhoitaja Agnes   |
|  B. A. Clarke Smith  | … |  Binstead   |
|  George Curzon  | … |  Gibson   |
Tuotanto > Käsikirjoitus

Hitchcock oli vuonna 1932 – Talon numero 17 kuvausten jälkeen – mieltynyt Hugh "Bulldog" Drummondin hahmoon, joka oli sankarina Sapperin (Herman Cyril McNeile) romaanisarjassa. Hitchcock ja Charles Bennett ryhtyivät kirjoittamaan alkuperäistä käsikirjoitusta Bulldog Drummond’s Baby, jossa Drummondin lapsi kidnapataan. He myivät idean British International Picturesille, joka ei kuitenkaan ollut valmis tuottamaan sitä, koska se olisi maksanut liikaa. Projekti jäädytettiin. Hitchcockin suhteet BIP:n johtoon olivat jo entisestään olleet huonot, joten Hitchcock päätti vaihtaa yhtiötä.
Hitchcock siirtyi 1933 Gaumont Britishille ja joutui ensimmäiseksi ohjaamaan Waltzes from Vienna -elokuvan, jota hän on itse sanonut kaikkein huonoimmaksi elokuvakseen. Kuvausten aikana Gaumont Britishin tuottaja Michael Balcon lupasi antaa Hitchcockille ohjausluvan, jos hän löytäisi jonkun itseään kiinnostavan aiheen. Hitchcock tiesi sellaisen ja osti BIP:ltä Bulldog Drummond’s Baby -käsikirjoituksen ja myi sen sitten Gaumontille.
Hitchcock oli tuonut BIP:ltä mukanaan Charles Bennettin ja yhdessä Ivor Montagun kanssa, joka myös työskenteli Gaumontille ja jolla oli ollut merkittävä osuus Hitchcockin Vuokralaisessa (1926), he ryhtyivät muokkaamaan käsikirjoitusta. Uudelleenkirjoituksen myötä kaikki viittaukset Bulldog Drummondiin häipyivät. Sama tapahtui myös idealle, että kidnapatun lapsen äiti tekisi lopussa olevan salamurhan. Uutena kohtauksena tuli mukaan parturikohtaus, joka kuitenkin viime hetkellä korvattiin hammaslääkärikohtauksella, sillä Hitchcock oli sattumalta nähnyt Olen vainottu kahlekarkuri -elokuvan, jossa oli hyvin samantapainen parturikohtaus. Hammaslääkärikohtauksesta onkin sittemmin tullut klassikko.
Tuotanto > Roolijako

Elokuvan roolijako ei tuottanut suuria ongelmia. Leslie Banks ja Edna Best olivat tunnettuja ja pidettyjä teatterinäyttelijöitä. Konnan rooliin Hitchcock halusi ehdottomasti Peter Lorren, jonka roolisuoritusta hän oli ihaillut Fritz Langin elokuvassa M – kaupunki etsii murhaajaa ja joka oli juuri paennut Natsi-Saksasta. Se oli Lorren ensimmäinen englanninkielinen elokuva, vaikka hän ei tuohon aikaan vielä osannut sanaakaan englantia. Hän joutui opettelemaan vuorosanat ulkoa foneettisesti.
Ranskalaisen Louis’n rooliin Hitchcock sai Pierre Fresnayn, joka tunnetaan parhaiten Jean Renoirin Suuresta illuusiosta. Kidnapattua tytärtä näytteli Nova Pilbeam, jonka ensimmäinen aikuisrooli oli Hitchcockin Nuoressa ja viattomassa 1937.
Tuotanto > Kuvaukset

Mies joka tiesi liikaa kuvattiin Lime Groves -studioilla hyvin lyhyessä ajassa ilman suurempia ongelmia. Hitchcock on tunnettu siitä, että hän kuvauksissa harvoin katsoo kameran läpi, mitä oikeastaan kuvataan, koska elokuva on hänellä ”valmiina” päässä. Tämän elokuvan kuvauksissa hän joutui kuitenkin tekemään niin, sillä Hitchcock sai vaikutelman, ettei saksalainen kuvaaja Cyrt Courant noudattanut hänen ohjeitaan. Auttavalla saksan kielen taidollaan Hitchcock teki kuitenkin kuvaajalle tahtonsa selväksi ja sen jälkeen se ei enää aiheuttanut ongelmia. Suurempi ongelma oli sensuuriviranomaisten kanssa, sillä elokuvan lopussa rekonstruoidaan kuuluisa Sidney Streetin katupiiritys vuodelta 1911, jolloin armeijan joukot tulivat aseineen poliisiin apuun. Sensuurin mielestä koko asiaa ei tulisi edes mainita eikä brittipoliiseilla saisi olla aseita saati sitten että he ampuisivat. Kompromissiksi saatiin, että poliisit hakisivat aseet läheisestä liikkeestä. Hitchcock ei tästä kuitenkaan piitannut vaan antoi näyttää, kuinka poliisille tuodaan autolla tarvittavat aseet. Jälkikäteen tästä ei kuitenkaan enää aiheutunut ongelmia sensuuriviranomaisten kanssa.
Royal Albert Hall -kohtausta varten Hitchcock käytti jälleen Schüfftanin menetelmää. Suurin osa Albert Hallia on vain diakuvaa, jossa vain tietyissä kohdissa – orkesterimonttu ja pari loosia – on eläviä näyttelijöitä luomassa illuusiota täydestä salista, vaikka suurin osa katsojista istuukin täysin liikkumattomana.
Tuotanto > Jälkituotanto

Kun elokuvan raakaversio oli valmis, Michael Balcon joutui lähtemään Yhdysvaltoihin neuvottelemaan sopimusta Madeleine Carrollin kanssa, josta oli tarkoitus tulla seuraavan Hitchcock-elokuva pääosan esittäjä. Studiota johtaisi sinä aikana C. M. Woolf, joka oli 1926 jarruttanut Hitchcockin Vuokralaisen ensi-iltaa. Woolfin mielestä Mies joka tiesi liikaa oli kammottava, naurettava ja absurdi, eikä sitä voisi sellaisenaan levittää. Jonkun toisen ohjaajan täytyisi kuvata uudestaan. Hitchcock joutui anomaan polvillaan, että elokuva pääsisi levitykseen. Lopulta Woolf suostui, sillä ohjaajana Hitchcock oli studiolle liian arvokas.
Vastaanotto > Arvostelut

Hitchcockin omasta mielestä vuoden 1934 versio oli ”lahjakkaan amatöörin” elokuva. Aikalaiskritiikki oli kuitenkin toista mieltä: sen sanottiin olevan yksi parhaista brittielokuvista ja ylipäätään yksi kaikkien aikojen parhaista jännityselokuvista. Näyttelijöistä kiiteltiin ennen muuta Peter Lorren roolisuoritusta hänen ensimmäisessä englanninkielisessä elokuvassaan.
Vastaanotto > Katsojien määrä ja tuotto

Vaikka Mies joka tiesi liikaa rikkoi Britanniassa kaikki katsojaennätykset, se jäi tappiolliseksi. Tuolloin elokuvia esitettiin kaksoisnäytöksissä, ja toisella elokuvalla oli aina yksi yhtenäinen lipun hinta. Woolfin toimesta Mies joka tiesi liikaa päätyi toiseksi elokuvaksi ja tuotti siten huomattavasti vähemmän kuin mitä se olisi ykköselokuvana tuottanut.
Uudelleenfilmatisointi

Elokuvan tarina on klassinen Hitchcockin jännityselokuvan perustarina, mikä selittänee sen, että Hitchcock teki siitä samannimisen uudelleenfilmatisoinnin vuonna 1956. Keskustelu siitä, kumpi sitten on parempi, jatkuu yhä edelleen. Kummallakin versiolla on omat ansionsa. Hitchcockin uran kannalta vuoden 1934 versio on joka tapauksessa merkittävämpi.
Liekokääpä

| Liekokääpä |
| --- | --- |
 Vanha liekokäävän itiöemä.
Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Silmälläpidettävä
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Gloeophyllales
Heimo::  Gloeophyllaceae
Suku::  Aidaskäävät Gloeophyllum
Laji::  protractum
Kaksiosainen nimi
 Gloeophyllum protractum  (Fr.) Imazeki 
Katso myös
   Liekokääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liekokääpä (Gloeophyllum protractum) on Suomessa tavattava pohjoinen kääpälaji, joka elää vanhoissa metsissä (mäntykankailta) ja hyötyy metsäpaloista. Liekokääpä tarvitsee kasvualustakseen kauan kuolleena ollutta puuta, harvoin sitä tavataan myös rakennusten hirsistä. Isäntäpuu mänty, hyvin harvoin kuusi tai haapa.
Liekokäävän itiöemä on monivuotinen ja tyypiltään pileaattinen, säteittäisen hyllymäinen. Nuoren (pehmeän) käävän itiöemä vaihtelee väriltään okrankeltaisesta oranssinpunaiseen ja kanelinruskeaan, vanhemmat käävät ovat kovia, väriltään mustatyvisiä, harmaita ja lyijynkiiltoisia. Alapinta on keltainen tai punertavanruskea. Pillit ovat pyöreitä tai hieman pitkulaisia ja niitä 1 millimetrillä. Malto on vaaleanruskea ja hieman säikeinen. Liekokäävän kokonaispaksuus on 5-10 mm. Kasvuvaiheessa oleva kääpä tuoksuu tuoreena heikosti anikselle.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Liekokääpä (Gloeophyllum protractum)
Liekokääpä. SYKEn lajiesittelyt. www.ymparisto.fi/Lajit. Päivitetty 27.12.2011.
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Gloeophyllum protractum:  Wikidata: Q10690295  BioLib: 347274  CoL: 3GBK4  EoL: 1009067  Fungorum: 297849  GBIF: 5249234  iNaturalist: 350862  IRMNG: 11168651  MycoBank: 297849  NatureServe: 2.912031  Open Tree of Life: 183602  Laji.fi: MX.205945 
Trametes protracta:  Wikidata: Q59522042  CoL: 7CMM8  Fungorum: 205690  GBIF: 2553449  IRMNG: 10598923  MycoBank: 205690
Libanonin lippu

Libanonin valtiolippu, lipun mittasuhteet ovat 2:3.
Libanonin lippu Ranskan hallintomandaatin aikana  (1918-1943).
Ensimmäinen Saeb Salamin luonnos Libanonin nykyiseksi lipuksi.
Libanonin lippu on Libanonin kansallistunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Se hyväksyttiin käyttöön 7. joulukuuta 1943. Se oli aluksi Libanonin parlamentin jäsenen, kansanedustaja Saeb Salamin oman kotinsa käyttöön suunnittelema lippu.
Lipun kuvaus

Lippu muodostuu kahdesta poikittaisesta punaisesta osiosta, joiden väli on valkea.  Valkoinen osio on kaksi kertaa leveämpi kuin kumpikin punainen osio (suhteessa: 1:2:1). Vihreä libanoninsetripuu on lipun keskiosassa, molempien punaisten raitojen välissä. Setripuun leveys on yksi kolmasosa lipun leveydestä. Lippu kuvataan Libanonin perustuslaissa, luku 1 ja artikla 3.