stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tottisalmen perillinen (elokuva)
Arviot

Aikalaisarviot jäivät sodan vuoksi vähäisiksi ja hyvin maltillisiksi, kuten Kansan Lehden kriitikon arvio, jossa hän piti tulosta ”varsin hyvänä nuorisoelokuvana” ja arvioi nuorten näyttelevän ”vapautuneesti ja harvinaisen suurella antaumuksella ja välittömyydellä”.
Myöhemmin televisioesitysten aikana kriitikkojen kokemus oli varsin toisenlainen. Leo Nordberg (Katso) piti vuonna 1975 elokuvaa ”muinaisjäännöksenä ajalta, jolloin musta oli mustaa ja valkoinen valkoista”. Arto Pajukallion 2010-luvun arvion mukaan elokuvasta tuli luokkaristiriitoja käsittelevä jäykkä ja kärjistynyt melodraama, jossa katsojan ymmärrystä aliarvioidaan niin voimakkaalla alleviivauksella, että kerrontaa voi pitää lähinnä tahattoman koomisena.
Aiheesta muualla

Tottisalmen perillinen Elonet.
Brian Wilson

| Brian Wilson |
| --- | --- |
 Brian Wilson vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. kesäkuuta 1942 (ikä 82) Inglewood, Kalifornia
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  muusikko, laulaja, lauluntekijä, tuottaja
Lapset:  Carnie ja Wendy Wilson
Sukulaiset:  veljet Carl ja Dennis Wilson
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1961–
Tyylilajit:  popmusiikki
Soittimet:  laulu, bassokitara, kosketinsoittimet ym.
Yhtyeet:  The Beach Boys
Levy-yhtiöt:  Capitol Records, Brother Records, Sire Records ja Reprise Records 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Brian Douglas Wilson (s. 20. kesäkuuta 1942 Inglewood, Kalifornia) on yhdysvaltalainen muusikko, laulaja, lauluntekijä ja tuottaja, joka tunnetaan parhaiten The Beach Boys -yhtyeen perustajana ja pääasiallisena säveltäjänä, sovittajana ja tuottajana. Häntä pidetään yhtenä tärkeimmistä ja vaikutusvaltaisimmista pop-säveltäjistä.
Elämä ja ura > Varhainen elämä

Brian Wilson syntyi Inglewoodissa Kaliforniassa 20. kesäkuuta 1942 keskiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä Murry oli heikohkosti menestynyt lauluntekijä, joka kuritti lapsiaan joskus ankarasti.
Wilsonin veljekset Brian, Dennis ja Carl sekä heidän serkkunsa Mike Love esiintyivät yhdessä yksityistilaisuuksissa 1950-luvulla. Kun heidän koulukaverinsa Al Jardine liittyi mukaan, pojat perustivat yhtyeen The Pendletones, joka vaihtoi myöhemmin nimekseen The Beach Boys. Brian soitti yhtyeessä bassokitaraa ja lauloi.
Elämä ja ura > Kultakausi 1961−1966

Wilson ohjasi The Beach Boysin kansainväliseen suosioon. Hän sävelsi ja tuotti yhtyeelle vuosina 1962−1967 sarjan pop-klassikoita: "Surfin' USA", "Fun, Fun, Fun"," "I Get Around," "Help Me, Rhonda," "California Girls," "Wouldn’t It Be Nice," "God Only Knows", "Good Vibrations" ja "Heroes and Villains.". Samaan aikaan hän tuotti ja sävelsi myös monille muille yhtyeille ja artisteille, kuten Jan & Deanille ja The Honeysille.
Wilson alkoi 1960-luvun puolivälin tienoilla viedä yhtyeensä kevyttä surffi- ja hauskanpitomusiikkia uuteen suuntaan. Hän oli jättäytynyt yhtyeen kiertueilta vuoden 1964 lopussa saatuaan hermoromahduksen. Samalla hän pystyi keskittymään täysin sävellys- ja studiotyöhönsä. Tuloksena oli vuoden 1966 Pet Sounds -albumi, jonka musiikin Wilson teki sanoituksia lukuun ottamatta lähes kokonaan yksin. Albumi on musiikillisesti hyvin monimutkainen ja tuotannoltaan innovatiivinen. Levy-yhtiö ja muut Beach Boysin jäsenet vastustivat Wilsonin uutta suuntaa, eikä albumi omana aikanaan ollut suuri menestys. Sitä pidetään kuitenkin nykyisin The Beach Boysin parhaana albumina, ja esimerkiksi The Beatlesin Paul McCartney on kutsunut sitä omaksi suosikkialbumikseen, joka toimi myös tärkeimpänä innoituksena The Beatlesin Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band -albumille.
Pian Pet Soundsin julkaisemisen jälkeen Wilson viimeisteli jo Pet Soundsin aikaan alkunsa saaneen kappaleensa, klassikoksi nousseen "Good Vibrations" (1967). Se nousi listaykköseksi ja rohkaisi Wilsonia jatkamaan samalla tyylillä seuraavallekin albumilleen.
Elämä ja ura > SMiLE ja romahdus 1966−1971

Wilsonin mielenterveys oli horjunut jo usean vuoden ajan. Hän kertoi vuonna 1991 alkaneensa kuulla häiritseviä ääniä unissaan jo vuonna 1963, ja seuraavana vuonna äänet yleistyivät ja pahenivat sekä alkoivat muistuttaa Wilsonin isän käyttämiä solvauksia. Myöhemmin Wilson kertoi halventavien äänien alkaneen vasta kun hän oli alkanut käyttää psykedeelejä. Wilsonin käytös muuttui vaiheittain omituisemmaksi, ja hänestä tuli pakkomielteinen ja vainoharhainen.
Odotusten ja paineiden alaisena Wilson rupesi työstämään teosta, josta hän suunnitteli "teinisinfoniaa Jumalalle". Yhdessä lyyrikkonsa Van Dyke Parksin kanssa hän rupesi kuumeisesti toteuttamaan Smile-albumia, jossa heidän oli tarkoituksena porautua syvälle Amerikan historiaan ja kokeilla popmusiikin rajoja. Levyä äänitettiin useissa studioissa yhtä aikaa, ja lopputuloksena oli valtava määrä erilaisia muunnelmia, ottoja ja versioita teemoista, jotka olivat välillä hyvinkin lyhyitä palasia kokonaisuudesta. Kasautuvat paineet levy-yhtiön ja muun yhtyeen, erityisesti Mike Loven suuntaan, raskas huumeiden käyttö yhdistettynä mielenterveysongelmiin ja lohduton aikataulujen venyminen sai lopulta Wilsonin epäilemään koko hanketta. Valtavan ennakkomainonnan saanut levy pantiin lopulta jäihin toukokuussa 1967.
Smilen epäonnistuminen oli Wilsonille valtava henkilökohtainen ja ammatillinen pettymys, minkä seurauksena hän masentui pitkäksi aikaa ja vetäytyi omiin oloihinsa. Hän luopui Beach Boysien levyjen tuottajan roolistaan ja syöksyi seuraavina vuosina vuosikymmeniä kestäneisiin huumeiden ja skitsoaffektiivisen häiriön varjostamiin henkilökohtaisiin ongelmiin. Tämän jälkeen The Beach Boysit äänittivät Wilsonin kotistudiossa erittäin sekavan kokoelman Smilen kappaleista tehtyjä versioita, joista päällimmäisenä kuuluu ryhmän huumeiden sekoittama mielentila ja taiteellisen määränpään puute. 1960- ja 1970-lukujen taitteessa hän osallistui vaihtelevalla roolilla The Beach Boysien levyjen sävellystyöhön, mutta suunnan menetys näkyi töissä. Iloisen Kalifornian tulkin sijaan lauluissa kuultiin synkän henkilökohtaisen murheen raastamaa yksinäistä kulkijaa, kuten Surf’s Up -albumilta löytyvässä laulussa "Till I Die" vuodelta 1971: "I´m a leaf on a windy day, pretty soon I´ll be blown away".
Elämä ja ura > Synkät vuodet 1972−1989

1970-luvun alun studioyritykset hiipuivat lopulta täysin, ja Wilson käytti lopulta kaiken aikansa ylensyöntiin, nukkumiseen ja huumeiden käyttöön. Hänen lähipiirinsä kutsui apuun ristiriitaisen maineen saaneen terapeutin tohtori Eugene Landyn saadakseen Wilsonin työskentelemään ja ylipäätään nousemaan yläs aamuisin. Wilson piristyi hoidosta siinä määrin, että vuonna 1976 hän osallistui ensimmäistä kertaa yhtyeen konsertteihin sitten vuoden 1964. Hän myös äänitti muutamia uusia levyjä, tosin välttävällä menestyksellä. Landy diagnosoi Wilsonilla paranoidisen skitsofrenian, joka myöhemmin korjattiin skitsoaffektiiviseksi häiriöksi.
The Beach Boysin manageri Stephen Love erotti Landyn vuonna 1976 katsottuaan, että psykiatri kontrolloi Wilsonin elämää ja uraa jo liikaa. Landyn lähdettyä Wilson oli vuosikausien ylensyömisen, juopottelun ja huumeidenkäytön jälkeen lihonut vuonna 1982 jo 130 kilogramman painoiseksi, ja hänen mielenterveytensä oli taas heikentynyt. Hänen lähipiirinsä pyysikin Eugene Landyltä jälleen apua. Tämä suostui sillä ehdolla, että kukaan ei saisi puuttua hänen menetelmiinsä. Myös Wilson saatiin suostuteltua Landyn hoitoihin. Landy määräsi Wilsonin muuttamaan heti Havaijille, missä hänet pantiin laihduttamaan ja vieroittumaan päihteistä. Landysta tuli useaksi vuodeksi Wilsonin ylin auktoriteetti.
Wilson hoikistui ja tervehtyi Landyn hoidossa parissa vuodessa. Hän kuntoili, teki musiikkia ja liikkui jälleen ihmisten ilmoilla, tosin aina kaitsijoidensa valvonnassa. Landy kontrolloi joka hetkeä Wilsonin elämässä, myös tämän naissuhteita ja musiikkiuraa. Hän määräsi sen, minkä kappaleiden parissa Brianin pitäisi työskennellä, ja hän myös antoi Wilsonille omia ja naisystävänsä sanoituksia sävellettäväksi. Wilson kertoi, ettei hänen annettu soittaa perheelleen tai ystävilleen yhdeksään vuoteen.
Keväällä 1988 Kalifornian lääketieteellinen lautakunta nosti syytteen Landya vastaan, osittain Landyn ja Wilsonin suhteen johdosta. Kanteen mukaan Landyn luomat henkilösuhteet olivat aiheuttaneet toisille osapuolille tunne-elämän vahinkoja, riippuvuutta ja taloudellista hyväksikäyttöä. Myöhemmin myös Wilsonin/Beach Boysin perikunta nosti syytteet Landya vastaan. Keväällä 1989 Landy pakotettiin luopumaan psykologin toimiluvastaan. Koska Landy oli kuitenkin lakannut toimimasta Wilsonin terapeuttina jo 1987, miesten liikesuhde jatkui entisellään. Landy myös salakirjoitti itseään imartelevia osia Wilsonin omaelämäkertaan, joka ilmestyi vuonna 1991. Kun Wilsonissa oli havaittu Landyn vaarallisen runsaasti määräämien psykotrooppisten lääkkeiden aiheuttamaa pakkoliikeoireyhtymää, Landy haastettiin jälleen oikeuteen. Santa Monican korkein oikeus määräsi vuonna 1991 Landyn irrottautumaan Wilsonin elämästä, ja päätös tuli voimaan helmikuussa 1992.
Vaikutteet ja tyyli

Wilson kertoi vuonna 2015 haastattelussa oppineensa rock and rollin kirjoittamisesta Chuck Berryn levyiltä ja tuottamisesta Phil Spectorin levyiltä. Harmonioita hän kertoo oppineensa monenkin artistin musiikista. Wilsonin mukaan The Beatles oli hänelle tärkeä innoituksen lähde, mutta he eivät kuitenkaan vaikuttaneet Wilsonin musiikkiin.
Hyvin varhain todettu lahjakkuus auttoi Wilsonia kehittymään nopeasti taitavaksi laulajaksi, säveltäjäksi sekä studiotuottajaksi huolimatta oikean korvan täydellisestä kuuroudesta. Hänen musiikkinsa ominaispiirteitä on tapa käyttää moniäänisiä lauluosuuksia, orkesterille sovitetut teokset, sekä varsinkin 1960-luvun puolenvälin jälkeen kokeilevat rakenteet. Piirteet ovat erityisen selkeästi kuultavissa Wilsonin SMILE-kauden sävellyksissä.
Wilsonin täydellisyydenkaipuu studiotilanteissa on usein ajanut muut yhtyeen jäsenet sekä Wilsonin käyttämät studiomuusikot läkähdyksen ja turhautumisen partaalle. Osittain tästä syystä alun perin julkaisematta jäänyttä levyä "Smile" äänitettiin pahimmillaan kolmessa studiossa yhtä aikaa, ja lopputuloksena levy oli tuhansien eri äänitysten ja ottojen sekava palapeli, jonka Wilson lopulta viimeisteli vasta 38 vuoden jälkeen vuonna 2004. Phil Spectorin tavoin Wilson käyttää stereokuvan sijasta levyillään yhä monomiksausta, mikä ei hänen mukaansa liity kuurouteen.
Perhe

Wilsonin ensimmäinen vaimo oli Marilyn Rovell. He menivät naimisiin vuonna 1964 ja saivat kaksi tytärtä ennen eroaan vuonna 1979. Tyttäret Carnie Wilson ja Wendy Wilson esiintyvät Wilson Phillips -triossa, joka ylsi vuonna 1990 ilmestyneellä ensialbumillaan Wilson Phillips jättimenestykseen USA:ssa ja muualla maailmassa. Yhtye esiintyy yhä.
Wilsonin toinen vaimo oli Melinda Kae Ledbetter (s. 1946), jonka hän tapasi vuonna 1986 ja nai vuonna 1995. Wilson kuvaili vaimoaan "pelastajakseen". Hänestä tuli Wilsonin manageri. Vaimonsa tuella Wilson pystyi viimeistelemään Smile-albuminsa. He adoptoivat viisi lasta. Melinda Wilson kuoli vuoden 2024 tammikuussa.
Diskografia > Sooloalbumit

Brian Wilson (1988) US #54
I Just Wasn't Made for These Times (1995) UK #59
Orange Crate Art (1995) (Brian Wilson & Van Dyke Parks)
Imagination (1998) US #88; UK #30
Live at the Roxy Theatre (2000)
Pet Sounds Live (2002)
Gettin' in over My Head (2004) US #100; UK #53
Smile (2004) US #13; UK #7
What I Really Want for Christmas (2005) US #200
That Lucky Old Sun (2008)
Brian Wilson Reimagines Gershwin (2010) US #1 (Billboard Jazz Charts)
In The Key Of Disney (2011)
No Pier Pressure (2015)
Mediaa

Bill Pohlad: Love & Mercy (USA, 2014) Elämäkertaelokuva.
Brent Wilson: Brian Wilson: Long Promised Road (2021) Dokumenttielokuva.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Brian Wilsonin virallinen kotisivu
Epävirallinen fanisivu: "Cabinessence: web page for Brian Wilson"
| n k The Beach Boys |
| --- | --- |
 Brian Wilson  Mike Love  Al Jardine  Bruce Johnston   Carl Wilson  Dennis Wilson  Blondie Chaplin  Ricky Fataar  David Marks 
Studioalbumit:  Surfin’ Safari  Surfin’ U.S.A.  Surfer Girl  Little Deuce Coupe  Shut Down Volume 2  All Summer Long  The Beach Boys’ Christmas Album  The Beach Boys Today!  Summer Days (And Summer Nights!!)  Beach Boys’ Party!  Pet Sounds  Smiley Smile  Wild Honey  Friends  20/20  Sunflower  Surf’s Up  Carl and the Passions - "So Tough"  Holland  15 Big Ones  Love You  20 Golden Greats  M.I.U. Album  L.A. (Light Album)  Keepin’ the Summer Alive  The Beach Boys  Still Cruisin'  Summer In Paradise  Stars and Stripes, Vol. 1  The Smile Sessions  That´s Why God Made The Radio 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef 
↑  A. O. Scott: Review: ‘Love & Mercy’ Gets Inside Brian Wilson’s Head The New York Times. 4.6.2015. Viitattu 18.2.2024. (englanti)
↑  Musiikki | The Beach Boysin säveltäjänero Brian Wilson sairastaa dementiaa Helsingin Sanomat. 18.2.2024. Viitattu 18.2.2024.
Wilson soittamassa bassokitaraa The Beach Boyssa vuonna 1964.
Wilson tuottajanpöydän takana vuonna 1976.
Wilson esiintymässä vuonna 2017.
Kesäkuun kyyditykset

Vuodelta 1938 oleva GAZ AAA -kuorma-auto kuvattuna vuonna 2011 Tallinnassa Vapaudenaukiolla kyyditysten 70-vuotismuistopäivänä. Tällaisia ajoneuvoja käytettiin virolaisten kyydittämiseen Virosta Siperiaan.
Kesäkuun kyyditykset (vir. juuniküüditamine, latv. jūnija deportācijas, liett. birželio trėmimai) olivat ensimmäiset Neuvostoliitossa toimeenpannuista virolaisten, latvialaisten ja liettualaisten pakkosiirroista. Pidätykset alkoivat etukäteen laadittujen henkilöluetteloiden perusteella 14. kesäkuuta 1941 ja päättyivät kaksi päivää myöhemmin.
Moskovan ohjeet

Kyyditysten käytännön järjestelyistä vastasivat Moskovasta saatujen ohjeiden mukaan kolmesta henkilöstä muodostetut niin sanotut troikat, joita perustettiin sekä valtakunnalliselle että paikalliselle tasolle. Viron valtakunnallisen tason troikkaan kuuluivat Viron sosialistisen neuvostotasavallan valtion turvallisuuskomitean komissaari Boris Kumm, sisäasiain kansankomissaari Andrei Murro ja Viron kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri Karl Säre. Pidätetyistä laaditut henkilöluettelot perustuivat neuvostovallan näkokulmasta epäilyttävistä henkilöistä laadittuihin kortistoihin, joihin oli merkitty kyseisen henkilön kompromettoivat yhteydet. Tuomitseminen kuolemaan tai vankileirille lähettämiseen perustui Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan rikoslakiin vuodelta 1926, joka oli tullut Baltian maissa voimaan joulukuussa 1940. Siinä neuvostovaltion vastaiset teot oli määrätty rangaistaviksi.
Toimeenpano

Operaatio toteutettiin kaikissa Baltian maissa saman mallin mukaan. Perheet haettiin yöllä kotoaan, lastattiin kuorma-autoihin ja siirrettiin lähimmälle rautatieasemalle, missä miehet erotettiin perheistään. Kaikki lastattiin junavaunuihin, mutta naiset ja lapset eri vaunuihin kuin miehet.
Miehet pääasiassa vangittiin ja valtaosa heistä kuoli Siperiassa sijainneilla vankileireillä. Naiset ja lapset sijoitettiin asumaan Kirovin, Tomskin, Omskin ja Novosibirskin alueille sekä Krasnojarskin ja Altain aluepiireihin. Noin puolet heistä selvisi hengissä.
Virosta kyyditettiin junavaunuilla Siperiaan yli 10 000 henkeä, joista eloon jäi 4 000. Takaisin palasi vain parikymmentä. Latviasta puolestaan kyyditettiin 15 000 ja Liettuasta 17 500.
Sodan jälkeiset, mittakaavaltaan paljon suuremmat pakkosiirrot tunnetaan nimellä Operaatio Priboi.
Ilmari Ruoslahti

Lauri Ilmari Ruoslahti, vuoteen 1940 Rosendal  (24. lokakuuta 1895 Kauhajoki – 2. toukokuuta 1960 Tainionkoski) oli suomalainen insinööri, yritysjohtaja ja virkamies.
Ruoslahden vanhemmat olivat apteekkari Gustaf Alexis Rosendal ja Ida Sofia Stenius. Hänen puolisonsa vuodesta 1927 oli Aino Maria Vinblad. Erkki Ruoslahti on heidän poikansa.
Ruoslahti tuli ylioppilaaksi 1914 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1920, Pariisissa hän opiskeli 1925–1926. Ruoslahti oli Constructorin insinööri 1920–1924 ja työpäällikkö 1927–1933, valtion koskivoimatoimiston insinööri 1924–1925 ja Enso-Gutzeitilla rakennusosaston päällikkö 1934–1949, Tainionkosken tehtaan paikallisjohtaja 1949–1960 ja johtokunnan jäsen 1947–1960. Hän oli myös Suomen betoniyhdistyksen teknillisen valiokunnan jäsen 1931–1947 ja Suomen vesivoimayhdistyksen johtokunnan jäsen vuodesta 1945.
Jelena Baturina

Jelena Nikolajevna Baturina (ven. Елена Николаевна Батурина, s. 8. marraskuuta 1963 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen oligarkki. Hän omistaa rakennusyhtiö Intekon (ven. Интеко). Hän oli naimisissa Moskovan entisen pormestarin Juri Lužkovin kanssa, jonka väitettiin junailevan edullisia kauppoja vaimolleen. Lužkov kuoli joulukuussa 2019.
Liike-elämän aikakauslehti Forbes listasi maaliskuussa 2007 hänet maailman 279. rikkaimmaksi henkilöksi. Hän on samalla Venäjän rikkain nainen. Baturinalla on kaksi lasta.
Yhteys Bidenin perheeseen

Vuonna 2020 Yhdysvaltain senaatin komitea julkaisi raportin, jonka mukaan Joe Bidenin poika Hunter Bidenin investointiyhtiö Rosemont Seneca Thornton oli saanut 3,5 miljoonaa dollaria Baturinalta konsultointisopimuksista.
Keväällä 2014 Joe ja Hunter Biden tapasivat Baturinan Washingtonissa Café Milanossa. Baturinaa ei ole ikinä lisätty sanktiolistoille, joilla on suuri määrä venäläisiä liikemiehiä.
Henkilöhistoria

Jelena Baturina aloitti uransa tehdastyöläisenä. Hän tapasi tulevan miehensä Juri Lužkovin vuonna 1987, ja he menivät naimisiin vuonna 1991. Samana vuonna Baturina perusti Inteko-yrityksen, joka valmisti muovista huonekaluja ja astioita. Myöhemmin yritys laajeni rakennusalalle ja lähti hurjaan nousuun aviomies Lužkovin tultua valituksi Moskovan pormestariksi.
Vuonna 2007 Jelena Baturina haastoi Forbesin venäjänkielisen painoksen oikeuteen. Syynä oli erimielisyys lehden kannen sitaatista joulukuun 2006 numerossa. Varsinainen syy lienee itse artikkelin arkaluonteisessa väitteessä, jossa pormestari-aviomiehen arvioitiin junailleen edullisia kauppoja Baturinan yritykselle. Baturina voitti oikeudenkäynnin.
Aiheesta muualla

Inteko-yhtiön nettisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Muut:  IdRef
Polizeiruf 110

| Polizeiruf 110 |
| --- | --- |

Tyyli:  rikosdraama
Alkuperämaa:  Itä-Saksa (1971–1990) Saksa (1990–)
Alkuperäiskieli:  saksa
Verkko:  Fernsehen der DDR (1971–1990) ARD (1990–)
Esitetty:  1971 –
Jaksoja:  416
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Polizeiruf 110 on saksalainen rikossarja, jota on tuotettu vuodesta 1971 yhteensä yli 360 jaksoa. Sarjassa on Rikospaikalla-sarjan tapaan esiintynyt useita eri tutkijoita. Sarjassa on käsitelty monenlaisia eri rikoksia, kuten murhia ja raiskauksia.
| n k Hannu Salonen |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Downhill City (1999)  Vasha (2009)  Vares – Sheriffi (2015) 
TV-elokuvat ja -sarjat (ohjaus):  All' Arrabbiata - Eine kochende Leidenschaft (2001)  Ein Teenager flippt aus (2001)  Liebe ist die beste Medizin (2004)  Rikospaikalla (2004-2014)  Krimi.de (2005)  Polizeiruf 110 (2005)  Toivon häivä (2006)  Der Mann von gestern (2007)  Commissario Laurenti (2007-2008)  Des Kaisers neue Kleider (2010)  Die Verführung - Das fremde Mädchen (2011)  Inspektor Barbarotti - Verachtung (2011)  Kriminalisti (2011-2013)  Crossing Lines (2013)  Rosa Roth (2013)  Verbrechen (2013)  Die Hebamme (2014)  Kahden keikka (2015)  Schuld (2015-2017)  Die Hebamme 2 (2016)  Dresden Mord - Nachtgestalten (2016)  Ein gefährliches Angebot (2016)  Die Toten vom Bodensee (2017-2018)  Ivalo (2018-2022)  Oktoberfest 1900 (2020) 
Dokumenttielokuvat (ohjaus):  Cercle - vaeltajan elämästä (1991) 
Lyhytelokuvat (ohjaus):  Perintö (1995)  Moments in Monochrome (1997)
Karhulan teollisuusympäristö

Karhulan kartano
Karhulan teollisuusympäristö on valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin Suomessa kuuluva alue Kotkassa Karhulan kaupunginosassa. Alue alkoi kehittyä Kymin kuntaan 1870-luvulla ja kuului Karhulan kauppalaan vuosina 1951–1976.
Historia ja rakennukset

Kymin kunnan Helilän kylään kuuluneen Karhulanniemen teollistuminen alkoi 1874, jolloin Kymijoen Korkeakoskenhaaran suualueelle perustettiin Karhulan saha. Tämä  siirtyi William Ruthin omistukseen vuonna 1881. 1800-luvun loppuun mennessä alueella toimi sahan ohella muun muassa Ruthin perustamat puuhiomo, sen jätepuuta polttoaineenaan käyttänyt Karhulan lasitehdas ja konepaja. Laitokset yhdistettiin vuonna 1902 Karhula Oy:ksi ja liitettiin A. Ahlström yhtiöön 1915. Alueelle valmistui vuonna 1892 Karhulan kartano johtajan asunnoksi ja vuonna 1903 vanha konttorirakennuslähde?.
Vanhimmat työväenasuintalot on rakennettu 1880-luvulla William Ruthin kadun länsipuolelle. 1890-luvulla valmistui Karhulantien ja Sudenkadun varrelle kaksikerroksisia työväenkasarmeja, joiden ulkoseinät on paanutettu. Talot olivat pytinki-nimisiä, kuten Sahapytinki, Suopytinki, Metsäpytinki, Tornipytinki, Verstaspytinki ja Kalliopytinki. William Ruth myös siirrätti tehdasalueelle hirsirakennuksia muun muassa Karjalankannakselta ja Helsingistä. Sudenkadulle, Karhunkadulle ja Kokkolankadulle valmistui 1920-luvulla Karl Lindahlin suunnittelemia neljän perheen asuintaloja.
Alvar Aalto oli Karhulan tehtaitten suunnittelijana 1940-luvulla. Tällöin valmistuivat muun muassa suuri konttori- ja konepajarakennus sekä Karhunkadun varrella sijaitseva liike- ja asuinkerrostalo ja niin sanottu Tennistalojen asuinkerrostaloryhmä.
Historia ja rakennukset > Kalliopytinki

Muita paanutaloja koristeellisempi Kalliopytinki oli rakennettu joko vuonna 1896 tai 1899. On myös mahdollista, että se siirrettiin alueelle Karjalankannakselta. Rakennus toimi aluksi todennäköisesti asuinkäytössä. 1940-luvulla rakennuksen alakerran puolikkaaseen avattiin Kolmikulman päiväkoti. 1950–1980 luvuilla yläkerrassa toimi Ahlströmin sosiaalitoimisto ja alakerrassa päiväkodin lisäksi Ahlströmin terveysasema. Rakennus oli suojeltu asemakaavalla vuonna 1975. Vuonna 1986 Kotkan kaupunki osti paanutalot ja vuodesta 1994 lähtien yläkerrassa toimi Kotkan Pienoissähköautokerhon tilat. Kerhotiloissa oli muun muassa 43 metriä pitkä 8-kaistainen rata.
Rakennus tuhoutui pahoin tuhopoltossa 9. heinäkuuta 2013. Raunioitunut rakennus purettiin vuonna 2014. Purkamisen yhteydessä rakennus dokumentoitiin yhdessä Kymenlaakson museon kanssa ja siitä otettiin osia talteen.
Kirjallisuutta

Reijo Ahtokari. Karhulan Tehtaat 100 vuotta. Karhula: Karhula Oy 1974.
Gösta Tengström. Muistikuvia Karhulan lasitehtaalta. Julkaisu Karhulan lasitehtaan 75-vuotisen toiminnan johdosta 1889–1964. Karhula 1964.
Kalliopytinki