stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Franklin Pierce
Elämä > Viimeiset vuodet ja kuolema

Presidenttikautensa lopussa Pierce uskoi niin vahvasti liittovaltion pieneen rooliin, että hän oli kyvytön toimimaan maan johtajana. Hänen jättäessään virkansa presidenttinä maa oli siirtynyt entistä lähemmäs sisällissotaa; seuraava presidentti James Buchanan vain pahensi tilannetta. Piercen vaimo Jane kuoli vuonna 1863 ja tämän jälkeen Pierce vetäytyi kokonaan julkisuudesta. Hän kuoli 8. lokakuuta 1869 Concordissa, New Hampshiressa. Hänet on haudattu kotikaupunkiinsa Old North Cemetery -nimiselle hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Franklin Piercen elämäkerta Valkoinen talo (englanniksi)
| n k Yhdysvaltain presidentit |
| --- | --- | --- |
 Luettelo Yhdysvaltain presidenteistä  Tietoja Yhdysvaltain presidenteistä  Valkoinen talo 
:  Washington  J. Adams  Jefferson  Madison  Monroe  J. Q. Adams  Jackson  Van Buren  W. Harrison  Tyler  Polk  Taylor  Fillmore  Pierce  Buchanan  Lincoln  A. Johnson  Grant  Hayes  Garfield  Arthur  Cleveland  B. Harrison  Cleveland  McKinley  T. Roosevelt  Taft  Wilson  Harding  Coolidge  Hoover  F. Roosevelt  Truman  Eisenhower  Kennedy  L. Johnson  Nixon  Ford  Carter  Reagan  G. H. W. Bush  Clinton  G. W. Bush  Obama  Trump  Biden  Trump 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  US Congress 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Pierce yleni Meksikon–Yhdysvaltain sodan aikana aina prikaatikenraaliksi asti.
Senaattori Charles Sumnerin pahoinpitely oli yksi Piercen presidenttikauteen eniten vaikuttaneista tapahtumista.
Lara Della Mea

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lara Della Mea |  Lara Della Mea |  Lara Della Mea |  |
Maa:  Italia
alppihiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Saalbach 2025 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Åre 2019 | joukkuekilpailu |  |
Lara Della Mea (s. 10. tammikuuta 1999) on italialainen alppihiihtäjä.
Della Mea voitti pronssia pujottelussa Euroopan nuorten olympiafestivaaleissa 2017. Samoissa kilpailuissa hän oli suurpujottelun kuudes. Saman vuoden Nuorten MM-kilpailuissa Åressa hän oli suurpujottelun kymmenes. Vuoden 2018 Nuorten MM-kilpailuissa Davosissa Della Mea sijoittui suur- ja supersuurpujlttelussa 24:nneksi ja alppiyhdistetyssä 28:nneksi. Åren vuoden 2019 MM-kilpailuissa Della Mea saavutti pronssia joukkuekilpailussa ja Cortina d’Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 tuloksena joukkuekilpailusta oli kahdeksas sija. Della Mea kaatui Cortinan joukkuekilpailun avauskierroksella kilpaillessaan Suomen Erika Pykäläistä vastaan. Hänen vasemmasta polvestaan katkesi ristiside, eikä hän kilpaillut enää sinä talvena. Pekingin olympialaisissa 2022 Della Mea sijoittui pujottelussa 30:nneksi. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän oli pujottelussa ja joukkuekilpailussa kahdeksas. Saalbachin MM-kilpailuissa 2025 hän voitti kultaa joukkuekilpailussa ja sijoittui pujottelussa 13:nneksi
Alppihiihdon maailmancupissa Della Mea kilpaili ensimmäisen kerran Söldenin suurpujottelussa lokakuussa 2018. Ensimmäiset pisteensä ja parhaan sijoituksena hän saavutti joulukuussa 2018 Semmeringin pujottelussa, jossa hän oli kuudestoista. Alkuvuonna 2019 Della Mea sijoittui Zagrebin pujottelussa 17:nneksi ja Mariborin pujottelussa 28:nneksi. Joulukuussa 2019 Lienzissä ja tammikuussa 2020 Zagrebissa hän sijoittui pujottelussa 24:nneksi.
Della Mea on kilpaillut myös eurooppa-cupissa, jossa hän on ollut parhaimmillaan kaksi kertaa toinen.
Professori Uuno D. G. Turhapuro

| Professori Uuno D>  G. Turhapuro |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Ere Kokkonen
Käsikirjoittaja:  Pertti Pasanen
Tuottaja:  Pertti Pasanen
Säveltäjä:  Jaakko Salo
Kuvaaja:  Kari Sohlberg
Leikkaaja:  Risto Salo
Lavastaja:  Kristine Elo
Pääosat:  Vesa-Matti Loiri   Marjatta Raita   Pertti Pasanen   Anja Pohjola
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Filmituotanto Spede Pasanen Oy
Ensi-ilta:  29. elokuuta 1975
Kesto:  82 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Tuotto:  450 000 mk
Katsojat:  455 739
Edeltäjä:  Uuno Turhapuro
Seuraaja:  Lottovoittaja UKK Turhapuro
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Professori Uuno D. G. Turhapuro on vuonna 1975 valmistunut Uuno Turhapuro -elokuvasarjan toinen elokuva. Elokuvan kävi katsomassa noin 455 000 henkilöä, ja se oli vuoden katsotuin kotimainen ja toiseksi katsotuin elokuva Tappajahain jälkeen. Se on ainoa Uuno-elokuva, jossa Simo Salminen ei ole mukana. Salminen näytteli samaan aikaan Mikkelin kesäteatterissa, eikä kiireidensä vuoksi päässyt osallistumaan kuvauksiin.
Elokuvassa nähdään Uunon appivanhempien esihahmot, joita esittäneet Pehr-Olof Siren ja Anja Pohjola olivat aviopari myös tosielämässä. Tapio Hämäläisen ja Marita Nordbergin esittämät appivanhemmat tekivät ensiesiintymisensä vasta seuraavassa elokuvassa Lottovoittaja UKK Turhapurossa.
Juoni

Uuno välttelee töitä mallikkaasti ja kekseliäästi ystävänsä Härski Hartikaisen (Spede Pasanen) johdolla. Mutta töitä on saatava, sillä Uunon vaimon Elisabethin isä täyttää 60 vuotta, ja kaikki lehdistöt ovat hänen kimpussaan, ja jutun tynkää pitäisi saada myös Uunosta. Uuno ryhtyy elokuvanäyttelijäksi, mutta appiukko tekee tästä kasvitieteen professorin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Vesa-Matti Loiri  | … |  Uuno Turhapuro, "johtaja Edelström"   |
|  Marjatta Raita  | … |  Elisabeth Turhapuro   |
|  Pertti Pasanen  | … |  Härski-Hartikainen   |
|  Anja Pohjola  | … |  Elisabethin äiti   |
|  Pehr-Olof Sirén  | … |  Elisabethin isä   |
|  Vappu Jurkka  | … |  nakkikauppias Andersson   |
|  Ere Kokkonen  | … |  kuvaaja   |
|  Jyrki Kovaleff  | … |  olutkuski   |
|  Juhani Kumpulainen  | … |  yläkerran naapuri   |
|  Seppo Laine  | … |  elokuvafirman johtaja   |
|  Anna-Liisa Ruotsi  | … |  huvilanaapuri   |
|  Eira Soriola  | … |  elokuvafirman johtajan sihteeri   |
|  Raimo Roiha  | … |  haitarinsoittaja   |
|  Tarja Tallqvist  | … |  autokorjaamon johtajan vaimo   |
Näyttelijät > Tekijät

Ohjaus: Ere Kokkonen
Tuottaja: Pertti Pasanen
Käsikirjoitus: Pertti Pasanen
Kuvaus: Kari Sohlberg
Leikkaus: Risto Salo
Äänitys: Olli Soinio
Musiikki: Jaakko Salo
Miksaus: Tuomo Kattilakoski
Leikkaajan apulainen: Pirjo Kojo
Kamera-assistentit: Pertti Mutanen ja Raimo Paananen
Kuvaussihteeri: Marja-Terttu Salokari
Äänittäjän assistentti: Lauri Tykkyläinen
Valokuvat: Lauri Tykkyläinen
Lavastus: Kristine Elo
Muusikot ja laulu: Monica Aspelund, Maija Hapuoja ja Irma Tapio
Järjestäjä: Eliel Snell
Negatiivinleikkaus: Leena Palmu
Tuotantoyhtiö: Filmituotanto Spede Pasanen Oy, 1974
Näyttelijät > Musiikki

1. Uuno Turhapuro
Sävellys & sovitus: Jaakko Salo
Sanoitus: Jukka Virtanen
Esittäjät: Vesa-Matti Loiri, Monica Aspelund, Maija Hapuoja, Irma Tapio & Jaakko Salon studio-orkesteri
2. Mustasukkaisuutta (Jalousie)
Sävellys: Jacob Gade
Esittäjät: Vesa-Matti Loiri & Raimo Roiha
3. Ave Maria
Sävellys: Franz Schubert
Sanoitus: Sir Walter Scott
Esittäjä: Vesa-Matti Loiri
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano näkee tässä Turhapuro-sarjan toisessa elokuvassa olevan jäljellä vielä jonkin verran tuoreutta ja kekseliäisyyttä. Hän antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
TV-esitykset

| Päivämäärä | Kanava | Katsojamäärä |
| --- | --- | --- |
| 17.12.1978 | MTV/TV1 | 1 852 000 |
| 16.6.1983 | MTV/TV2 | 1 220 000 |
| 4.6.1994 | MTV3 | 913 000 |
| 30.12.1997 | MTV3 | 180 000 |
| 7.9.2002 | MTV3 |  |
| 4.1.2004 | MTV3 |  |
| 28.09.2013 | MTV3 |  |
| 15.2.2015 | MTV3 |  |
| 19.9.2015 | MTV3 |  |
| 16.1.2016 | MTV3 |  |
| 26.8.2016 | MTV3 | 251 000 |
| 27.1.2017 | MTV3 |  |
| 12.7.2018 | Sub | 120 000 |
| 4.1.2019 | Sub | 170 000 |
| 15.4.2019 | Sub | 80 000 |
| 3.6.2020 | Sub | 66 000 |
| 7.7.2021 | Sub | 35 000 |
| 7.7.2022 | Sub | 141 000 |
| 27.8.2022 | Sub | 71 000 |
| 19.8.2023 | MTV Sub |  |
Buurit

Buurit (hollannin sanasta boer ’maanviljelijä’) ovat Etelä-Afrikkaan 1600-luvulla muuttaneiden hollantilaisten sekä heihin sekoittuneiden muiden valkoihoisten jälkeläisiä. Historiallisesti Etelä-Afrikassa oli kaksi erillistä afrikaansia tai hollantia puhuvaa, pääasiassa hollantilaissiirtolaisten jälkeläisistä syntynyttä ryhmää: buurit ja Kapmaan hollantilaiset, joista jälkimmäiset eivät osallistuneet Suureen vaellukseen.
Nykyisin Etelä-Afrikassa ja Namibiassa asuvat valkoihoinen afrikaansinkielinen väestö nimittää itseään pääsääntöisesti afrikaanereiksi lukuun ottamatta joitakin pieniä, yleensä erittäin konservatiivisia, ryhmiä, jotka edelleen kutsuvat itseään buureiksi. He katsovat, että monet voortrekkerien jälkeläiset eivät assimiloituneet heidän mielestään kapmaalaisten luomaan afrikaaneri-identiteettiin, joka syntyi Etelä-Afrikan unionin perustamisen jälkeen.
Historia

Ensimmäiset buurit asettuivat Hyväntoivonniemelle nykyisen Kapmaan alueelle vuonna 1652. Vuoteen 1707 mennessä Kapmaahan oli asettunut 1 779 hollantilaista, saksalaista ja ranskalaista hugenottia. Siirtokunta kasvoi vuosisadan loppuun mennessä 15 000 ihmiseen ja sen pinta-ala laajeni vielä nopeammin. Monet siirtokuntalaiset myös muuttivat sanien ja khoiden asuttamaan sisämaahan. Vuoteen 1770 mennessä hollantilainen asutus oli siirtynyt noin 650 kilometrin päähän Kapkaupungista, missä he elivät puolinomadisina paimentolaisina. Näitä sisämaahan siirtyneitä perheitä ryhdyttiin nimittämään trekboereiksi eli vaeltaviksi maanviljelijöiksi, ja nimitys lyheni pian boeriksi. Trekboerit kahakoivat jatkuvasti ympäröivien afrikkalaisheimojen kanssa, ja vuosien 1785–1795 välisenä aikana näissä kahakoissa kuoli 2 000 san-heimoon kuulunutta miestä ja naista, minkä lisäksi 700 joutui orjuuteen.
Buurien lähestyttyä xhosa-heimon aluetta heidän kohtaamansa vastarinta koveni, ja vuodesta 1779 alkaen buurien ja xhosien välillä käytiin sarja rajasotia. Trekboerit pettyivät siihen, etteivät Kapmaan hollantilaiset tukeneet heitä sodassa, ja julistivat vuonna 1795 Graaff Reinetin alueen itsenäiseksi tasavallaksi. Käytännössä tämä johti buurien ja Kapmaan hollantilaisten lopulliseen irtaantumiseen kahdeksi eri väestöryhmäksi. Trekboerit ryhtyivät myös käyttämään itsestään ilmaisua afrikaanerit korostaakseen sitä, että olivat syntyneet Afrikassa. Itsenäisyyssuunnitelmat kuitenkin kaatuivat brittiläisten saapumiseen Kapmaahan samana vuonna.
Historia > Brittihallinnon aika

Kun Kapmaa päätyi 1790-luvulla Britannian haltuun, noin 12 000 buuria lähti vuosina 1835–1843 heidän hallintoonsa tyytymättöminä Suurelle vaellukselle pohjoiseen ja Oranjen vapaavaltioon, Nataliin ja Transvaaliin. Vuonna 1843 britit liittivät Natalin siirtomaahansa. Sekä britit että buurit halusivat yhdistää Etelä-Afrikan yhdeksi valtioksi. Vuonna 1877 britit yrittivät vallata Transvaalin, jossa oli paljon muun muassa kultaa ja timantteja, mutta joutuivat vuonna 1881 perääntymään. Britannia vaati maahan muuttaneille siirtolaisille, joita kutsuttiin nimellä "Uitlanders", kansalaisoikeuksia ilman, että heidän olisi tarvinnut luopua Britannian kansalaisuudesta.
1800-luvun puolen välin jälkeen Etelä-Afrikasta tehtyjen timantti- ja kultalöydösten myötä maa alkoi voimakkaasti teollistua. Teollistumisen seurauksena maahan syntyi uusi köyhien valkoisten ryhmä, joista monet olivat afrikaanereita. Vuosina 1875–1904 maahan muutti 400 000 uutta siirtolaista, ja kun kaikki maa-alueet alkoivat olla jo valloitetut, afrikaaneriviljelijät eivät voineet enää siirtyä uusille raja-alueille kuten aikaisemmin. Viljelijät olivat usein velkaantuneita ja heillä oli vähän pääomia ja rahatalouteen siirtyminen oli heille ongelmallista. 1890-luvulla riehunut eläintautiepidemia pakotti lopulta monet hakeutumaan maaseudulta kaupunkeihin töihin, joissa paremman koulutuksen ja kielitaidon omanneet uudet siirtolaiset kuitenkin veivät parhaat työpaikat.
Britannian alettua koota sotajoukkojaan Etelä-Afrikkaan Transvaal antoi vuonna 1899 uhkavaatimuksen, joka johti sotaan (ks. toinen buurisota). Oranje yhtyi tuolloin Transvaaliin. Hyvin alkaneesta sissisodasta huolimatta buurit joutuivat vuonna 1902 antautumaan brittijoukoille. Kärsimästään tappiosta huolimatta he onnistuivat säilyttämään ominaisen kielensä ja kulttuurinsa ja kykenivät saamaan poliittista vaikutusvaltaa. Vuonna 1906 Transvaal ja 1907 saivat itsehallinnon rauhansopimuksissa. Tilanteiden rauhoituttua perustettiin 1909 Etelä-Afrikan unioni, joka käsitti Kapmaan, Natalin, Oranjen ja Transvaalin.
Historia > Afrikaanerinationalismi

Erityisesti 1900-luvun alussa buurien kansallisuustunne alkoi voimistua, ja he alkoivat perustaa omia "kristillis-kansallisia" kouluja, korostaa afrikaansin luonnetta omana hollannista erillisenä kielenään ja muodostaa itselleen uutta identiteettiä afrikaanereina eli "Afrikan kansana" vanhan siirtolaisidentiteetin sijaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Buurit Wikimedia Commonsissa
Trekboereita karoolla. Maalaus vuodelta 1898.
Voortrekkerien leirin rekonstruktio Blood Riverin varrella.
Andries Pretorius
Fidžin kieli

| Fidži |
| --- | --- |
Oma nimi:  Na vosa vaka-Viti
Tiedot
Alue:   Fidži
Virallinen kieli:   Fidži
Puhujia:  337 320 (äidinkielenä)
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  austronesialaiset kielet
Kieliryhmä:  malaijilais-polynesialaiset kielet oseanialaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  fj
ISO 639-2:  fij
ISO 639-3:  fij
 Ohje 
Puhuttua fidžiä
Fidžin kieli on austronesialainen kieli, jota puhutaan pääasiassa Fidžin saarivaltiossa. Nykyinen yleiskieli perustuu Baun murteeseen. Fidžiä puhui vuonna 1996 äidinkielenään 337 320 ihmistä. Toisena kielenä sitä ilmoitti vuonna 1991 puhuvansa 320 000 fidžiläistä. Kielen ei katsota olevan uhanalainen. Lukutaitoisten osuus on hyvä, ja fidžiä käytetään muun muassa tiedotusvälineiden kielenä.
Fonologia

Fidžin konsonanteissa on verrattain paljon sellaisia äänteitä, jotka esiintyvät vain tietyissä murteissa (esim. [x] ja [h]) ja lainasanoissa (esim. [p] ja [f]). Tällaiset äänteet on merkitty sulkeisiin. Yhteensä konsonantteja on 16.
|  |  | Labiaalinen | Alveolaarinen | Palataalinen | Velaarinen |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nasaali | Nasaali | m | n |  | ŋ |
| Klusiili | Soinniton | (p) | t |  | k |
| Klusiili | Prenasaalinen | ᵐb | ⁿd |  | ⁿɡ |
| Frikatiivi | Soinniton | (f) | s |  | (x) |
| Frikatiivi | Soinnillinen | β | ð |  |  |
| Tremulantti | Tavallinen |  | r |  |  |
| Tremulantti | Prenasaalinen |  | ᶯɖʳ |  |  |
| Approksimantti | Approksimantti | w | l | j | (h) |
Vokaaleja on viisi. Kaikki voivat esiintyä pitkinä ja lyhyinä. Pitkiä vokaaleja ei oppi- ja sanakirjoja lukuun ottamatta ole tapana merkitä.
|  | Etu | Keski | Taka |
| --- | --- | --- | --- |
| Suppea | i |  | u |
| Puoliavoin | e |  | o |
| Avoin |  | a |  |
Fidžin kieli käyttää latinalaista kirjaimistoa. Sen aakkoset ovat:
| --- | --- |
 b = [ᵐb]  c = [ð]  d = [ⁿd] (di = [ⁿdʒi])  f = [f]  g = [ŋ]  h = [h] ~ [x]  j = [tʃ] ~ [ndʒ]  k = [k]  l = [l]:  m = [m]  n = [n] nr = [ᶯɖ]  p = [p]  q = [ᵑɡ]  r = [r]  s = [s]  t = [t] (ti = [tʃi])  v = [β]  w = [ɰ]  y = [j]
Huomioitavaa on siis, että kirjainyhdistelmä /ti/ tuottaa äänteen [tʃ].
Sanajärjestys

Fidžin kielen lauseissa verbi, eli predikaatti tulee ensiksi, sitten tulee objekti ja sitten subjekti.
Muuta kielioppia

Fidžin kielessä substantiivien edessä on yleensä liite a. Samalla liitteellä voidaan tosin kuvata myös imperfektimuotoa.
Kansalliskieli-väittely

Fidžillä käydään kiivasta keskustelua valtion virallisista kielistä. Tämän hetkinen perustuslaki tunnustaa virallisiksi kieliksi englannin, fidžin ja fidžinhindin (myös nimellä hindustani). Väittely kulminoituu kysymykseen siitä, pitäisikö kaikkien virallisten kielten olla pakollisia oppiaineita koulussa. Myös etnisten fidžiläisten ja intialaista alkuperää olevien Fidžin intialaisten välit ovat pitkään olleet huonot.
Murteet

bau
kadavu
Kaakkois-Viti Levun murre
Koillis-Viti Levun murre
Keski-Vanua Levun murre
Koillis-Vanua Levun murre
Kaakkois-Vanua Levun murre
Länsi-Vanua Levun murre
länsifidži
waya
Lähde:
Aiheesta muualla

Wikipedia, vapaa tietosanakirja
Pieni fidži–englanti-sanasto
Austronesialaiset kielet
abadi
abung
adonara
alune
anuta
atšeh
’auhelawa
badui
bali
belait
bugi
buru
cebuano
chuuk
etelämarquesas
fidži
gao
havaiji
hiligaino
iloko
indonesia
jaava
japi
karoliini
kiribati
madura
malagassi
malaiji
maori
minangkabau
mokerang
nauru
palau
pingelap
pohjoismarquesas
rapanui
samoa
sunda
tagalog
tahiti
taroko
tetum
tikopia
timor
tonga
tšamorro
tuvalu
wanukaka
watubela
Markku Eestilä

| Markku Eestilä |
| --- | --- |
 Markku Eestilä toukokuussa 2023.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. heinäkuuta 1956 (ikä 68) Iisalmi
Poliitikko
Puolue:  Kokoomus
Asema:  Kansanedustaja (2011–)
Vaalipiiri:  Pohjois-Savon vaalipiiri (2011–2015) Savo-Karjalan vaalipiiri (2015–)
Kotipaikka:  Iisalmi
Puoliso:  Suvi Päivikki Eestilä 1991–
Aiheesta muualla
www.eestila.fi
Markku Yrjö Eestilä (s. 23. heinäkuuta 1956 Iisalmi) on suomalainen kokoomuksen kansanedustaja. Ammatiltaan Eestilä on eläinlääkäri.
Tausta

Eestilä kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1976. Hän valmistui Helsingin yliopiston eläinlääketieteellistä korkeakoulusta eläinlääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1982.
Poliittinen toiminta

Eestilä on toiminut Iisalmen kaupunginvaltuutettuna vuodesta 1996. Hän oli valtuuston puheenjohtaja vuosina 2001–2006, varapuheenjohtaja 2006–2009 ja kaupunginhallituksen varapuheenjohtaja 2009–2013. Hän oli Pohjois-Savon sairaanhoitopiirin valtuuston puheenjohtaja vuosina 2009–2013. Eestilä valittiin kaupunginvaltuustoon alun perin keskustan ehdokkaana. Hän siirtyi kokoomukseen maaliskuussa 2006.
Eestilä sai vuoden 2011 eduskuntavaaleissa 3 428 ääntä silloisessa Pohjois-Savon vaalipiirissä ja vuoden 2015 vaaleissa 4 578 ääntä kahden vaalipiirin yhdistämisen myötä syntyneessä Savo-Karjalan vaalipiirissä. Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa äänimäärä oli 3 046. Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa Eestilä sai 3 463 ääntä.
Eduskunnassa Eestilä on jäsen maa- ja metsätalousvaliokunnassa sekä liikenne- ja viestintävaliokunnassa (vuodesta 2012). Huhtikuussa 2011 uuden eduskunnan ensimmäinen täysistuntokeskustelu käytiin Eestilän tekemästä lakialoitteesta, jossa hän esitti numeron seitsemän poistamista vaalien ehdokaslistoilta.
Eestilä kritisoi Orpon hallituksen esitystä lakkauttaa sairaaloiden yöpäivystykset Iisalmessa, Varkaudessa, Raahessa ja Jämsässä perustuslain vastaisena, koska hänen näkemyksensä mukaan Raaseporin ja Pietarsaaren yöpäivystysten säilyttäminen samanaikaisesti aiheuttaa kielipoliittisen ristiriidan. Hän arvostelee myös sitä, että lainsääädännöllä sekaannutaan hyvinvointialueiden päätöksentekoon.
Yksityiselämä

Eestilä jäi kiinni 16. syyskuuta 2016 ajettuaan 80 kilometrin nopeusrajoitusalueella 123 kilometriä tunnissa. Hän menetti ajokorttinsa ja sai 3 000 euron sakot.
Eestilä avioitui Suvi Mikkosen kanssa vuonna 1991. Heillä on kolme lasta.
Sijoittaja Matti Eestilä on Markku Eestilän veli.
Benjamin Harrison

| Benjamin Harrison |
| --- | --- |
 Benjamin Harrison vuonna 1896.
Yhdysvaltain 23. presidentti
 4. maaliskuuta 1889–4. maaliskuuta 1893  
Varapresidentti:  Levi P. Morton
Edeltäjä:  Grover Cleveland
Seuraaja:  Grover Cleveland
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. elokuuta 1833 North Bend, Ohio
Kuollut: 13. maaliskuuta 1901 (67 vuotta) Indianapolis, Indiana
Ammatti:  asianajaja, sotilas
Puoliso:  (1) Caroline ScottHarrison (2) Mary Scott LordDimmick
Tiedot
Puolue:  republikaanit
Uskonto:  presbyteeri
 Nimikirjoitus
Benjamin Harrison (20. elokuuta 1833 – 13. maaliskuuta 1901) oli Yhdysvaltain presidentti vuosina 1889–1893. Hän oli Yhdysvaltain 23. presidentti.
Ennen presidentiksi nousuaan Harrison palveli vapaaehtoisena Unionin armeijassa Yhdysvaltain sisällissodassa. Sisällissodan päättymisen jälkeen hän pyrki tuloksetta kahdesti Indianan kuvernööriksi, kunnes hänet vuonna 1881 valittiin Yhdysvaltain senaattiin. Senaatissa hän puolusti paikallisia asukkaita rautatieliikenteen laajentumista vastaan, vastusti kiinalaisten maahanmuuttoa rajoittanutta Chinese Exclusion Act -lakia sekä ajoi sotaveteraanien oikeuksia.
Harrison nousi Yhdysvaltain presidentiksi vuonna 1888 valitsijamiesäänten turvin, vaikka sai vähemmän kansanääniä kuin vastaehdokkaansa Grover Cleveland. Presidenttinä hän tuli tunnetuksi erityisesti liittovaltion roolin vahvistamisesta Yhdysvaltain taloudessa sekä Yhdysvaltain kansainvälisen merkityksen korostamisesta.
Elämä > Varhaiset vuodet

Benjamin Harrison syntyi 20. elokuuta 1833 North Bendissä, Ohiossa. Hänen isänsä John työskenteli maanviljelijänä. Harrison kuului poliittisesti aktiiviseen sukuun: hänen isoisänsä William Henry Harrison toimi Yhdysvaltain presidenttinä vuonna 1841 ja hänen isänsä John Scott Harrison oli ollut edustajainhuoneen jäsenenä vuosina 1853–1857. Harrisonin sukujuuret olivat englantilais-skotlantilaiset. Nuoruusvuotensa Benjamin Harrison vietti perheensä Ohiojoen lähellä sijainneella maatilalla. Hän valmistui Miamin yliopistosta vuonna 1852. Seuraavana vuonna hän meni Oxfordissa naimisiin yhdessä Caroline Lavinia Scottin kanssa. Pari sai yhteensä kaksi lasta, Russell Benjaminin ja Mary Scottin. Tämän jälkeen Harrison opiskeli hetken lakia Cincinnatissa, kunnes hän perusti 1854 oman lakitoimiston Indianapolisiin, Indianan osavaltioon.
Elämä > Poliittinen ura ja sisällissota

Muutettuaan Indianaan Harrison alkoi vaimonsa rohkaisemana osallistua paikallispolitiikkaan. Harrison liittyi juuri perustettuun republikaaniseen puolueeseen, joka ajoi tuolloin erityisesti orjuuden lakkauttamista. Harrison oli poliittisilta näkemyksiltään maltillinen republikaani. Vuoden 1856 presidentinvaaleissa Harrison tuki puolueen ensimmäistä presidenttiehdokasta John C. Frémontia, joka kuitenkin hävisi vaalit demokraattien James Buchananille. Myös vuoden 1860 vaaleissa Harrison tuki republikaanien ehdokasta, presidentiksi valittua Abraham Lincolnia.
Pian Lincolnin vaalivoiton jälkeen Konfederaatio julistautui itsenäiseksi ja aloitti myöhemmin sisällissodan Unionia vastaan. Harrison liittyi vapaaehtoisena armeijaan, ja hänet sijoitettiin luutnantiksi Indianan 70. vapaaehtoisjalkaväkirykmenttiin. Sodan loppuun mennessä Harrison oli jo nimitetty bvt. prikaatikenraaliksi.
Sodan päätyttyä Harrison palasi Indianaan, jossa hän jatkoi asianajajana ja oli aktiivinen politiikassa. Vuonna 1872 Harrison haki Indianan kuvernööriksi, mutta ei kuitenkaan voittanut puolueensa esivaaleja. Neljä vuotta myöhemmin Harrison pyrki jälleen kuvernööriksi ja voittikin republikaanien esivaalit, mutta hävisi niukasti lopullisissa vaaleissa.
Vuonna 1881 Harrison valittiin Indianan edustajaksi Yhdysvaltain senaattiin. Senaatissa hän pyrki ajamaan maanomistajien ja alkuperäisasukkaiden oikeuksia kasvavaa rautatieliikennettä vastaan ja vaati sisällissodan veteraaneille runsasta eläkettä palveluksistaan. Harrison riitautui puolueensa kanssa vuonna 1882, kun republikaanit ajoivat kongressissa kiinalaisten siirtolaisten maahanmuuton kieltävää Chinese Exclusion Act -lakiehdotusta. Harrisonin mielestä uusi laki oli ristiriidassa kiinalaisille siirtolaisille aiemmin myönnettyjä oikeuksia kohtaan, eikä Harrison tahtonut vahvana periaatteen miehenä rikkoa aiempaa sopimusta. Laki kuitenkin hyväksyttiin senaatissa ilman Harrisonin tukea.
Elämä > Viimeiset vuodet ja kuolema

Presidenttikautensa jälkeen Harrison muutti takaisin Indianapolisiin, jossa hän jatkoi asianajajana. Vuonna 1896 hän meni New Yorkissa naimisiin Carolinen veljen- tai sisarentyttären Mary Lord Dimmickin kanssa. Pari sai yhden yhteisen lapsen, Elizabethin. Eläkepäivillään Harrison tuli tunnetuksi lukuisista pitämistään julkisista puheista. Hän toimi 1898 johtavana neuvottelijana Venezuelan ja Britannian välisessä rajariidassa.
Harrison kuoli keuhkokuumeeseen 13. maaliskuuta 1901 Indianapolisissa. Hänet on haudattu Crown Hillin hautausmaalle.