RinneRadio
Tie menestykseen

Arvostettu edesmennyt jazz-muusikko ja säveltäjä Edward Vesala perusti RinneRadion vuonna 1988 saksofonisti-säveltäjä Tapani Rinteelle Helsingissä järjestettyjen Sound & Fury -työpajojen jäljiltä, joihin viimeksi mainittu osallistui. Ensilevy RinneRadio näki päivänvalon samana vuonna ja käsitti vaikuttavan listan aikakauden suurimpia jazz-artisteja, joihin lukeutuivat muun muassa Raoul Björkenheim, Iro Haarla ja Seppo Tyni. Vesala myös tuotti ja suurimmalta osin sävelsi debyyttilevyn.
Yhtyeen toinen levy Dance and Visions ilmestyi vuonna 1990, ja sillä vieraili ensimmäistä kertaa RinneRadion historiassa muun muassa saamelainen Wimme Saari joikuineen. Uutena virallisena jäsenenä esiteltiin samalla albumilla Jari Kokkonen. Hän jatkoi kokoonpanossa aina vuoteen 2001 saakka. Dance and Visions -levyllä voi kuulla ensimmäistä kertaa tyypillisen RinneRadion äänimaailman, josta yhtye parhaiten tunnetaan ja jossa elektronista musiikkia yhdistellään ambient teknosta drum’n’bassiin ja jatsikkaisiin puhallinsoittimiin.
Kun yhtye esiintyi uransa alkuvaiheessa, RinneRadion klubiystävällinen musiikki vahvoine elektronisine vaikutteineen aiheutti hämmennystä niin suomalaisissa jazz-piireissä kuin ulkomaillakin. Markus Partaselle kirjaan Rytmihäiriöitä ‒ Uuden Suomi-jazzin nousu (Like Kustannus) antamassaan haastattelussa Tapani Rinne kuvaa näitä alkuvuosia seuraavasti: “Soitimme ehkä liian leimallisesti jazz- ja taidemusiikkipaikoissa. Teknokuviot- ja klubit olivat asia erikseen, mutta niihin ympyröihin pääsimme mukaan vasta myöhemmin, kun bändillä oli jo enemmän kaupallistakin suosiota.”
Vuonna 1992 RinneRadio julkaisi kolmannen levynsä Joik, jolla vieraili ensimmäistä kertaa myös Kimmo Kajasto, joka on yksi Tapani Rinteen pitkäaikaisista yhteistyökumppaneista. Samaisena vuonna Rinne pokkasi Suomen Jazzliiton myöntämän Yrjö-palkinnon tultuaan valituksi Vuoden suomalaiseksi jazzmuusikoksi.
Yhtyeen neljäs levy Unik ilmestyi vuonna 1994. Se oli jatkoa vuotta aiemmin julkaistulle EP-levylle DiorInNera. Albumi palkittiin yhdellä suomalaisen musiikkiteollisuuden arvostetuimmista palkinnoista Emma-gaalassa Vuoden jazz-albumina. Rumba-lehden kriitikot äänestivät Rinneradion albumin Unik vuoden 1994 kymmenenneksi parhaaksi suomalaisalbumiksi. Siihen mennessä tietous RinneRadion luomasta jazzin, teknon ja ambient-musiikin uudenlaisesta yhteenliitoksesta oli kiirinyt muuallekin, niinpä yhtye teki kansainvälisiä kiertueita, joilla se esiintyi muun muassa Belgiassa, Tanskassa, Saksassa, Virossa, Japanissa, Espanjassa ja Ruotsissa.
RinneRadion ydinkokoonpanoon kuuluivat tässä vaiheessa Rinne, Kajasto ja Kokkonen. Trio jatkoi luodun musiikkityylin kehittämistä erityisesti viidennellä RoK-levyllä (1996), joka piti sisällään vaikutteita hiphopista drum’n’bassiin ja jazziin. Samana vuonna he voittivat arvostetun Kultapumpeli-palkinnon Oulun musiikkivideofestivaaleilla kappaleen “Aromaa AltToo” -videolla.
Rok-albumi oli kaupallisessa mielessä RinneRadion lopullinen läpimurtolevy. Se nousi Suomen virallisella listalla sijalle #22 vuonna 1996 ja pysyi siellä kuuden viikon ajan. Tapani Rinteen mukaan suosio tuli yllättäen, kuten käy ilmi hänen haastattelustaan Markus Partasen kirjassa Rytmihäiriöitä ‒ Uuden Suomi-jazzin nousu: “Me olimme silloin oikeassa paikassa oikeaan aikaan. Rokin aikoihin suurempi yleisö oli valmis RinneRadion musiikille, mutta trendejä ja muotoja ei voi ennustaa. Toisaalta tuolloin kävi myös niin, että meitä pyydettiin enää harvemmin esiintymään jazzyhteyksiin. Se oli kummallista, mutta musiikin tekijän ei kannata ryhtyä miettimään bisnestä, vaan tärkeintä on tehdä sitä, mikä todella kiinnostaa. Jos niin syntynyt musiikki joskus kohtaa trendit, se on hieno juttu, mutta trendien mukaan musiikkia ei voi luoda: silloinhan sitä olisi jo aikaansa jäljessä eikä sellaisessa musiikin tekemisessä olisi muutenkaan mitään mieltä.” Vannoutuneimmat uudet faninsa RinneRadio löysi Euroopasta, jossa jazzin ja konerytmien fuusiolle oli herännyt kysyntää dj-vetoisen klubimusiikkikulttuurin kautta.
Vuonna 1997 RinneRadio julkaisi uuden levyn, joka kantoi nimeä pfft. Se syntyi yhteistyön pohjalta Pan Sonicista tunnetun Ø:n eli Mika Vainion kanssa ja perustui RinneRadion live-esiintymiseen, josta Vainio oli viereisessä tilassa tehnyt samanaikaisesti oman uudelleenmiksauksensa. Samana vuonna yhtyeellä oli esiintyminen Knitting Factoryssa New Yorkissa, josta äänisignaali lähetettiin suorana Pori Jazz -festivaalille Suomeen. Porissa amerikkalainen DJ Spooky loihti siitä oman live-tulkintansa paikan päällä olleelle tapahtumayleisölle.[lähde? ]
Kaksi pienempää julkaisua, EP-levyt Osaka ja Juju, olivat sen jälkeen vuorossa ennen kuin RinneRadio alkoi taas työskennellä seuraavan täyspitkän albuminsa G parissa. Viimeksi mainittu näki päivänvalon vuonna 1998 ja oli merkittävä virstanpylväs, sillä ohjelmoija Kimmo Kajaston tilalle kokoonpanoon oli nyt liittynyt DJ Ken-One (Jean Johansson).
Yhteistyö lukuisten eri deejiiden kanssa kulminoitu vuoden 1999 julkaisulla B, joka käsittää monien Suomen tunnetuimpien deejiiden ja tuottajien, kuten Brothomstatesin, Jori Hulkkosen, JS16:n ja Slown, uudelleenmiksaamia versioita RinneRadion kappaleista.