stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Las Palmas (albumi)
Muusikot

Irwin Goodman – laulu
Markku Johansson – kapellimestari (1–7, 9–12), trumpetit (1, 7, 8, 10)
Paul ”Nacke” Johansson – kapellimestari (8), piano (4, 7, 8)
Kaj Backlund – trumpetit (1, 7, 8, 10)
Juhani Aalto ja Sointu Huuskonen – pasuunat (3, 8)
Erik Dannholm ja Erkki Lehtola – saksofonit (1, 7, 10)
Unto Haapa-aho – saksofonit (8, 11)
Juhani Aaltonen – saksofonit (11)
Esa Katajavuori – piano (1, 2, 4, 5, 7, 9–12)
Aaro Kurkela – harmonikka (2)
Nono Söderberg – kitarat (1, 2, 4, 7, 9, 10, 12)
Ilpo Saastamoinen – kitarat (1, 3, 4, 7–9)
Antero Jakoila – kitarat (3, 6, 8)
Taisto Wesslin – kitarat (2, 5, 11, 12)
Heikki Laurila – kitarat (5, 11)
Ilkka Willman – basso (1, 2, 4, 6, 7, 9, 10)
Matti Bergström – basso (5, 8, 11)
Paavo Maijanen – basso (3)
Ilpo Kallio – rummut ja lyömäsoittimet (1, 2, 4–12)
Ande Päiväläinen – rummut ja lyömäsoittimet (3)
Tapani ”Nappi” Ikonen – rummut ja lyömäsoittimet (2, 3, 6, 12)
Matti Oiling – rummut ja lyömäsoittimet (5, 8, 11)
Christian Schwindt – rummut ja lyömäsoittimet (1, 4, 7–10)
Marjukka Gustafsson – taustalaulu (1, 3, 4, 12)
Kai Lind – taustalaulu (1, 3, 4, 8, 12)
Irma Tapio – taustalaulu (1, 3, 4, 8, 9, 12)
Martti Metsäketo – taustalaulu (3, 4, 8, 12)
Kai Ruohonen – taustalaulu (1, 12)
Kari Fall ja Maaria Virmavirta – taustalaulu (4)
Jorma Auvinen ja Markku Laamanen – taustalaulu (8)
Soila Ahlgren, Keijo Aulanne, Karoly Gáram, Pauli Granfelt, Esko Haapaniemi, Erkki Inkinen, Jorma Juntunen, Pirkko Saukkonen, Tauno Tiikkainen ja Jukka Tirkkonen – jouset (2)
Muusikot > Tuotanto

Olavi Kaskisuo – valokuvat
Aimo Taleva – kansi
Kari Rantala

Kari Rantala on suomalainen eläköitynyt poliisi. Hän toimi Itä-Uudenmaan poliisilaitoksen poliisipäällikkönä 2014–2020. Rantala toimi aiemmin Liikkuvan poliisin viimeisenä päällikkönä ja poliisineuvoksena. Liikkuva poliisi lakkautettiin 31.12.2013.
Rantala on koulutukseltaan hallintotieteiden maisteri ja toiminut poliisin eri johtotehtävissä, poliisioppilaitoksissa, poliisin ylijohdossa ja suojelupoliisissa.
Aiheesta muualla

HS: Liikkuvan poliisin päällikkö siirtyy Itä-Uudenmaan poliisipäälliköksi (Arkistoitu – Internet Archive)
HS: Rantalasta LP:n päällikkö [vanhentunut linkki]
Kuperjanovin jalkaväkipataljoona

| Kuperjanovin jalkaväkipataljoona (Kuperjanovi jalaväepataljon) |
| --- | --- |
 Pataljoonan kuuluisa pääkallotunnus
Toiminnassa:  1918–1940, 1992–
Valtio:  Viron tasavalta
Puolustushaarat:  maavoimat
Aselajit:  jalkaväki
Rooli:  sissisodankäynti
Osa joukkoa:  2. jalkaväkiprikaati
Koko:  pataljoona
Tukikohta:  Taaran varuskunta, Võru
Lempinimi:  Kup
Värit:  hopea ja musta
Sodat ja taistelut:  Viron vapaussota Etelärintama Kikkan taistelu  Pajun taistelu  Landeswehrin sota  Krasnaja Gorkan operaatio
Vuosipäivät:  23.12., 18.3.
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Julius Kuperjanov   Jaan Unt   Johannes Kert
Kuperjanovin jalkaväkipataljoona on Viron puolustusvoimiin eli Kaitseväen maavoimiin kuuluva jalkaväkipataljoona, jonka sijaintipaikka on Taaran varuskunnassa Võrussa. Kooltaan se on yksi Viron suurimmista pataljoonista. Sen pääasiallinen tehtävä on kouluttaa varusmiehistä reserviläisiä. Rauhanaikana se muodostaa yhdessä tukipataljoonan kanssa maavoimien eli Maaväen 2. jalkaväkiprikaatin.
Perinteikkään jalkaväkipataljoonan sotilaat tunnetaan kuperjanovilaisina (vir. kuperjanovlased). Sitä pidetään korkeatasoisena joukkoyksikkönä, jolla on erityinen yhteishenki. Viron vapaussodan sankari luutnantti Julius Kuperjanov perusti sissipataljoonan joulun alla 1918 ja kaatui pari kuukautta myöhemmin sen komentajana. Kunniakkaan maineensa pataljoona sai Etelä-Viron vapauttajana ja vapaussodan eliittijoukkona, mikä samalla koitui sen kohtaloksi, kun lähes ensi töikseen neuvostomiehittäjät lakkauttivat sen 21. kesäkuuta 1940. Pataljoona perustettiin uudelleen 18. maaliskuuta 1992 Viron palautettua itsenäisyytensä.
Yleistä > Kokoonpano

Pataljoonan komentajana toimii everstiluutnantti Hando Tõevere.
Pataljoona kouluttaa jalkaväen yksiköitä ja antaa aliupseerikoulutusta. Näin ollen pataljoonan koko on rauhanaikanakin 75 prosenttia sodanaikaisesta kokoonpanosta.
Rauhanajan koostumukseen kuuluvat:
pataljoonan esikunta
esikuntakomppania
A-jalkaväkikomppania
B-jalkaväkikomppania
C-jalkaväkomppania
kranaatinheitinpatteri
tukikomppania
Yleistä > Varuskunta

Pataljoona toimii Võrun historiallisessa Taaran varuskunnassa osoitteessa Kose tee 3a. Samassa paikassa sijaitsi ennen toista maailmansotaa Viron armeijan 7. jalkaväkirykmentti. Alueella on kolme sotaa edeltävältä ajalta periytyvää, sittemmin modernisoitua ja kunnostettua, kaksikerroksista kasarmirakennusta, joihin mahtuu 800–1 000 varusmiestä.
Yleistä > Nimet

Vaikka joukkoyksikkö on aina tunnettu Kuperjanovin pataljoonana ja kuperjanovilaisina, sen virallinen nimimuoto on vaihdellut historian aikana seuraavasti:
Kuperjanovin partisaanien osasto (Kuperjanovi partisanide salk) (Julius Kuperjanovin itsensä käyttämä nimitys 2. päiväkäskyssään 25.12.1918)
Tarton maakunnan puolustuspataljoona (Tartu maakonna kaitsepataljon). (Joukkoyksikön virallinen nimi 23.12.1918–25.1.1919)
Tarton partisaanipataljoona (Tartu partisanipataljon) (25.1.1919–3.2.1919)
Yliluutnantti Kuperjanovin partisaanien pataljoona (Ülemleitnant Kuperjanovi partisanide pataljon). (3.2.1919–1.12.1919) (Julius Kuperjanov kaatui 2.2.1919)
Kuperjanovin partisaanien rykmentti (Kuperjanovi partisanide polk) (1.12.1919–16.3.1921)
Kuperjanovin partisaanien pataljoona (Kuperjanovi Partisanide Pataljon) (1921-1940)
Kuperjanovin erillinen jalkaväkipataljoona (Kuperjanovi üksik-jalaväepataljon) (18.3.1992–31.1.2003)
Jalkaväen koulutuskeskus "Kuperjanovin erillinen jalkaväkipataljoona" (Jalaväe Väljaõppekeskuseks "Kuperjanovi Üksik-jalaväepataljon") (1.2.2003–31.12.2008)
Kuperjanovin jalkaväkipataljoona (1.1.2009–)
Komentajat kautta aikain

yliluutnantti Julius Kuperjanov (1918–1919)
kapteeni Jaan Unt (1920)
everstiluutnantti Vilhelm-Richard Kohal
everstiluutnantti Eduard-Ervin Liibus
everstiluutnantti Eduard Marguste (1939–1940)
kapteeni Johannes Kert
Kylänlampi (Ikaalinen)

| Kylänlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Ikaalinen
Koordinaatit:  61°48′11″N, 23°09′28″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Kyrösjärven alue (35.52)
Laskujoki:  oja Kyrösjärveen 
Järvinumero:  35.521.1.019
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  116,7 m 
Rantaviiva:  0,474 km 
Pinta-ala:  0,01082 km² 
 fiKylänlampi 
Kylänlampi  on Pirkanmaalla Ikaalisissa Vähä-Röyhiössä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Kyrösjärven alueeseen. Kylänlampi on osa Kyrösjärven lähialuetta.
Maantietoa

Lampi on 200 metriä pitkä, 100 metriä leveä ja sen pinta-ala on 1,1 hehtaaria. Se sijaitsee viljelymaiseman keskellä metsäsaarekkeessa ja siihen laskee yksi metsäoja. Lammesta laskee 400 metriä pitkä laskuoja, joka yhtyy valtaojaan ennen laskemistaan Kyrösjärveen Penijoenlahteen. Noin 100 metriä idässä sen ohittaa kylätie, jonka varrella sijaitsee useita maatiloja tiiviissä rykelmässä. Lammen 500 metriä pitkälle rantaviivalle ei ole rakennettu eikä sille johda muita tietä kuin mitä maatilojen pihapiirissä muutenkin on.
Historiaa

Vuoden 1800 isojakokartassa lampea kutsuttiin nimellä "Lammi". Lammin lähiympäristössä on paljon peltoja ja niittyjä, mutta lammelle ei ole silloin piirretty laskuojaa. Vuoden 1872 vesijätön jakokartassa näkyy, miten Vähä-Röyhiön kylän "Lammin" rantojen vesijättö jaetaan eri osakkaiden kesken. Nyt lammelle on piirretty laskuoja.
Le Pouliguen

| Le Pouliguen |
| --- | --- |
 Le Pouliguenin satamaa
 vaakuna
 Le Pouliguen
 Koordinaatit: 47°16′40″N, 2°25′45″W 
Valtio:  Ranska
Alue:  Pays de la Loire
Departementti:  Loire-Atlantique
Arrondissementti:  Saint-Nazaire
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  4,4 km²
Väkiluku (2015):  4 455 
 – Väestötiheys:  1 014 as./km²
Kunnan numero:  44135
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Le Pouliguen on kunta läntisessä Ranskassa Loire-Atlantiquen departementissa Pays de la Loiren alueella. Se sijaitsee Atlantin rannikolla.
Le Pouliguen on ollut satamakaupunki jo keskiajalla. Satama kunnostettiin vuonna 1861, ja sen laituri nimettiin kaupungissa vuosien 1854 ja 1870 välisenä aikana vierailleen kirjailijan Jules Sandeaun mukaan. Hän sijoitti romaaninsa La Roche aux Mouettes tapahtumat Le Pouligueniin. Ennen satama toimi kalastussatamana ja siellä käytiin suolakauppaa, mutta nykyään se on suosittu huvivenesatama. Myös pitkä hiekkaranta tuo kaupunkiin matkailijoita. Laskuveden aikaan rannikolla tulee esiin useita luolia. Tunnetuin niistä on Korriganien luola. Legendan mukaan luola ulottuu aina Guéranden saakka, ja sitä vartioivat korriganit.
Uimarantaa
Korriganien luola
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Le Pouliguen Wikimedia Commonsissa
Kayesin piiri

Kayesin piiri Malin kartalla.
Kayesin piiri (ransk. Cercle de Kayes) on paikallishallintoalue Kayesin alueella Malissa. Sen pinta-ala on 22 190 neliökilometriä. Asukkaita on 513 400 henkeä (vuonna 2009).
Kayesin piiri rajoittuu koillisessa Yélimanén, idässä Bafoulabén ja etelässä Kéniéban piireihin, lännessä Senegaliin ja pohjoisessa Mauritaniaan. Seutu kuuluu Sahelin ja Sudanin siirtymäalueeseen. Tärkein joki on Senegal ja suurin järvi Magui.
Piiriin kuuluvat Féguin, Gouméran, Kayesin, Kouniakaryn ja Somankidyn kaupungit sekä 23 maalaiskuntaa: Bangassi, Colimbiné, Diamou, Djélébou, Falémé, Gory Gopéla, Guidimakan Keri-Kaffo, Hawa Dembaya, Karakoro, Kéméné Tambo, Khouloum, Koussané, Liberté Dembaya, Logo, Maréna Diombougou, Marintoumania, Sadiola, Sahel, Samé Diomgoma, Ségala, Séro Diamanou, Sony ja Tafacirga. Hallinnollinen keskus on Kayes. Kaupunginosia ja kyliä on yhteensä 332.
Tärkeimmät etniset ryhmät ovat soninket piirin pohjoisosassa, khasonkat keskiosassa ja malinket etelässä. Koko alueella asuu myös fulbeja, pohjoisessa ja keskiosassa maureja sekä keski- ja eteläosissa bambaroita. Vallitseva uskonto on islam. Lisäksi on kristittyjä ja animisteja.
Kayesin kautta kulkee Dakarin–Nigerin rautatie sekä joukko maanteitä, joista vain Dibolin ja Sandarén väli on päällystetty. Senegaljoki on liikennöintikelpoinen osan vuodesta. Kayesissa on nykyaikainen lentokenttä.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, maissi sekä vähemmässä määrin riisi. Myyntiin kasvatetaan maapähkinää. Lisäksi hyödynnetään metsävaroja ja harjoitetaan kalastusta sekä käsityöammatteja. Diamoussa on sementtitehdas, Sadiolassa ja Yatélassa kultakaivokset ja Kayesissa elintarviketeollisuutta.
Nähtävyyksiin kuuluu tukulorihallitsija Omar Tallin vuonna 1855 pystyttämä linnake Koniakaryssa, Ranskan siirtomaavallan aikana rakennetut Kayesin ja Médinen linnoitukset, Kayesin rautatieasema sekä Féloun ja Gouinan putoukset Senegaljoessa. Matkailupalvelut ovat toistaiseksi melko kehittymättömiä.
Le Pin-au-Haras

| Le Pin-au-Haras |
| --- | --- |
 Château du haras du Pin
 Le Pin-au-Haras
 Koordinaatit: 48°44′41″N, 0°08′31″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Ala-Normandia
Departementti:  Orne
Arrondissementti:  Argentan
Väkiluku:  330
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Le Pin-au-Haras on kunta Pohjois-Ranskassa Ornen departementissa Ala-Normandian alueella. Le Pin-au-Haras on ollut arvostettu hevosenjalostuskeskus 1700-luvun alkupuolelta saakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Le Pin-au-Haras Wikimedia Commonsissa
Keltavatsatiaiset

| Keltavatsatiaiset |
| --- | --- |
 Keltavatsatiainen (Pardaliparus venustulus) kuvattuna Sichuanin maakunnassa Kiinassa.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiaiset Paridae
Suku::  Keltavatsatiaiset Pardaliparus  Sélys-Longchamps, 1884
Katso myös
   Keltavatsatiaiset Wikispeciesissä   Keltavatsatiaiset Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Keltavatsatiaiset (Pardaliparus) on varpuslintujen (Passeriformes) lahkoon ja tiaisten (Paridae) heimoon kuuluva lintusuku, joka koostuu kolmesta Kaakkois-Aasiassa esiintyvästä lajista. Suku oli pitkään osana kuusitiaisten (Periparus) sukua, kunnes se erotettiin omaksi suvukseen vuonna 2013.
Lajit

Filippiinientiainen (Pardaliparus elegans): esiintyy Filippiineillä.
Keltavatsatiainen (Pardaliparus venustulus): esiintyy Kiinassa.
Palawanintiainen (Pardaliparus amabilis): esiintyy Filippiineillä.
Karjalan rakuunarykmentti

Karjalan rakuunarykmentti eli Musta rykmentti oli eversti Herman von Burghausenin 1665 Itä-Suomesta kokoama värvätty rakuunarykmentti.  Se kaatui vuonna 1676 melkein viimeiseen mieheen Lundin taistelussa Tanskaa vastaan Ruotsin muun armeijan paetessa. Rykmentti lakkautettiin 1680.
Kirjallisuutta

Grotenfelt, N. Karl: "Anteckningar om indelta dragoner i östra Finland 1644-1721". SLS N:o 279 (1940).
Torvelainen, Jukka A: "Mustat liput : Herman von Burghausen ja Mustat Rakuunat". Conhold Oy 2016.
Viljo Rauta: "Mustan lipun rakuunat. Historiallinen seikkailukertomus nuorisolle". Karisto 1945
Le Poinçonnet

Le Poinçonnet on kunta Indren departementissa Centren hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 5 021 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Le Poinçonnetin pinta-ala on 45 neliökilometriä. Le Poinçonnet on osa Châteaurouxin kaupunkiseutua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Le Poinçonnet Wikimedia Commonsissa
Kaye Scott

| Kaye Scott |
| --- | --- |
 Kaye Scott vuonna 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1984 (ikä 40) Sydney, Uusi Etelä-Wales
Kansalaisuus:   Australia
Nyrkkeilijä
Pituus:  178 cm
Painoluokka:  69 kg (välisarja)
| Mitalit> Maa:  Australia.Naisten nyrkkeily.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Australia.Naisten nyrkkeily.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Australia.Naisten nyrkkeily.MM-kilpailut  | Maa:  Australia> Naisten nyrkkeily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Astana 2016 | 81 kg |  |
| Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  |  |
|  Pronssia | Gold Coast 2018 | 69 kg |  |
Kaye Scott (s. 2. kesäkuuta 1984 Sydney, Uusi Etelä-Wales) on australialainen nyrkkeilijä. Hän on kaksinkertainen arvokisamitalisti.
Scott aloitti nyrkkeilyn harrastamisen 21-vuotiaana. Naisten kilpanyrkkeily oli vielä tuohon aikaan kielletty Uuden Etelä-Walesin osavaltiossa. Kielto poistettiin vuonna 2009 ja Scott otteli tuolloin ensimmäisen ottelunsa. Hänen ensimmäinen valmentajansa oli Daniel Fleming. Myöhemmin häntä on valmentanut itsekin arvokisoihin nyrkkeilyurallaan osallistunut Jamie Pittman.
Scott on otellut useissa painoluokissa. Vuonna 2012 hän osallistui Qinhuangdaon MM-kilpailuihin 69-kiloisissa, vuonna 2014 Jejun MM-kilpailuihin sekä Glasgow’n Kansainyhteisön kisoihin 75-kiloisissa ja vuonna 2016 Astanan MM-kilpailuihin 81-kiloisissa. Hän voitti Astanassa MM-hopeaa. Vuonna 2017 hän palasi välisarjaan, 69-kiloisiin, ja voitti muun muassa Puolan Gliwicessä järjestetyn kansainvälisen Silesian Open -turnauksen. Vuonna 2018 Scott edusti maataan Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa ja voitti niissä pronssia voitettuaan puolivälierissä nigerialaisen Itunu Oriolan, mutta hävittyään välierissä walesilaiselle Rosie Ecclesille.
Scott on ammatiltaan personal trainer.
Kansainvälinen atomienergiajärjestö

| Kansainvälinen atomienergiajärjestö> International Atomic Energy Agency |
| --- | --- |

Perustettu:  1957
Tyyppi:  YK:n yhteistyöjärjestö
Päämaja:  Wien, Itävalta
Jäsenet:  177 jäsenmaata
Pääsihteeri:  Rafael Grossi
Kattojärjestö:  Yhdistyneet kansakunnat
Tunnustukset:   Nobelin rauhanpalkinto (2005)
Aiheesta muualla
www.iaea.org
Infobox OKNimi-testi OK: 
IAEA:n edustajiston kokous Wienissä.
Asetarkastaja Irakissa 2002. IAEA:n työ aseistariisunnan puolesta ansaitsi järjestölle Nobel-palkinnon.
Kansainvälinen atomienergiajärjestö (engl. International Atomic Energy Agency, IAEA) on Yhdistyneiden kansakuntien alainen järjestö, joka pyrkii edistämään rauhanomaista ydinenergian käyttöä. IAEA myös edistää säteilyturvallisuutta, ydinturvallisuutta ja ydinaseriisuntaa. Se perustettiin 1957 Yhdysvaltain ehdotuksen pohjalta.
Järjestö ja sen johtaja Mohamed ElBaradei saivat Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 2005.
Historia

IAEA:n perustamista ehdotti Yhdysvaltojen presidentti Dwight Eisenhower historiallisessa Atomit rauhan puolesta -puheessaan YK:n yleiskokoukselle vuonna 1953. Muutaman vuoden kuluttua järjestö perustettiin 29. heinäkuuta 1957 Eisenhowerin ehdotuksen mukaisesti.
IAEA oli kylmän sodan aikana melko voimaton järjestö, sillä ydinasevaltiot, erityisesti Yhdysvallat ja Neuvostoliitto, kävivät asevarustelukilpaa myös ydinaseiden saralla. Vuonna 1968 voimaanastunut ydinsulkusopimus jäädytti ydinasevaltioiden määrän viiteen. Muiden valtioiden piti luvata olla hankkimatta ydinaseita ja tehdä IAEA:n kanssa sopimus ydinmateriaalistaan.
Kylmän sodan jälkeen IAEA:n asema on ollut nousussa. Ydinsulkusopimuksesta tehtiin pysyvä 1995 ja seuraavana vuonna solmittiin ydinkoekieltosopimus. Kun Irakin ja Pohjois-Korean aseohjelmista alettiin huolestua ja ydinterrorismin uhkaa pelätä, IAEA:sta on tullut maailmaanlaajuinen ydintekniikan käytön valvoja. IAEA ei kuitenkaan ole pystynyt estämään esimerkiksi Pohjois-Korean ydinaseiden kehitystä. Lisäksi järjestö oli voimaton, kun Yhdysvallat hyökkäsi 2003 liittolaisineen Irakiin, vaikka IAEA:n raportti vakuutti, ettei Irakissa ollut salaista ydinaseohjelmaa.
Toiminta

Kansainvälisen atomienergiajärjestö (IAEA) on Yhdistyneiden kansakuntien yhteistyöjärjestö, jolla ei kuitenkaan ole erityisjärjestön asemaa. Se rohkaisee ja avustaa ydinenergian rauhanomaiseen käyttöön tähtävää tutkimusta, edistää tieteellistä ja teknistä tiedonvaihtoa, toimii materiaalien, palveluiden ja laitteistojen välittäjänä ja vakiinnutta ydinturvallisuuteen liittyviä standardeja. IAEA:n pitää varmistaa, ettei sen tarjoamaa apua käytetä sotilaallisiin tarkoituksiin. IAEA valvoo lisäksi ydinsulkusopimusta.
IAEA ei itse pysty määräämään sanktiota ydinaseita kehittäville valtioille. Sen rooli on tutkia, antaa lausuntoja ja tehdä suosituksia YK:lle. YK:n turvallisuusneuvostolla on lopullinen valta toimia IAEA:n löytöjen ja suositusten perusteella.
IAEA:n toiminnasta vastaa 35-jäseninen johtokunta, ja sen toimintaa ohjaa vuosittain kokoontuva konferenssi, jossa kaikki sen jäsenmaat ovat edustettuna. Vuonna 2016 IAEA:lla oli 168 jäsenvaltiota. Sen päämaja on Wienissä, ja yhteystoimistot New Yorkissa ja Genevessä sekä tutkimuslaitokset Seibersdorfissa, Monacossa ja Triestessä.
Pääsihteerit

IAEA:n pääsihteerinä toimii tällä hetkellä argentiinalainen Rafael Grossi.
| Nimi | Maa | Vuosina |
| --- | --- | --- |
| W. Sterling Cole |  Yhdysvallat | 1957–1961 |
| Sigvard Eklund |  Ruotsi | 1961–1981 |
| Hans Blix |  Ruotsi | 1981–1997 |
| Mohamed ElBaradei |  Egypti | 1997–2009 |
| Yukiya Amano |  Japani | 2009–2019 |
| Rafael Grossi |  Argentiina | 2019– |
IAEA:n johto

Pääsihteerin lisäksi järjestöllä on kuusi apulaispääjohtajaa:
Aldo Malavasi, ydinfysiikan ja sen sovellusten osaston johtaja.
Yang Dazhu, teknisen yhteistyön osaston johtaja.
Massimo Aparo, ydinainevalvonnan osaston johtaja, vt
Mihail Tšudakov, ydinenergiaosaston johtaja.
Juan Carlos Lentijo, ydinturvallisuusosaston johtaja.
Janice Dunn Lee, hallintojohtaja.
Lähde
Viimeaikaisia tapahtumia

Viime aikoina IAEA on saanut mainetta aseistariisuntatehtäviensä ansiosta. IAEA:n tehtäviin kuuluu YK:n ydinsulkusopimuksen valvominen ja ydinaseriisunnan edistäminen. Erityisesti huomiota saivat IAEA:n tarkastustoimet Irakissa. YK:n turvallisuusneuvosto antoi tehtäväksi selvittää tarkastuksin löytyykö Irakista joukkotuhoaseita. Yhdysvallat oli uhannut hyökätä Irakiin jos Irak ei noudata käskyä luopua joukkotuhoaseista. IAEA:n tarkastajat eivät löytäneet merkkejä joukkotuhoaseista, mutta joutuivat poistumaan maasta kun Yhdysvallat ilmoitti hyökkäävänsä maahan joka tapauksessa. IAEA:n asetarkastajien johtaja, ruotsalainen Hans Blix on sanonut, että asetarkastuksin olisi pystytty hyvin nopeasti varmentamaan Irakin joukkotuhoaseettomuus.
IAEA:n työ ydinaseriisunnan ja ydinvoiman rauhanomaisen käytön edistämiseksi palkittiin vuonna 2005 Nobelin rauhanpalkinnolla, joka jaettiin järjestön ja sen silloisen pääsihteerin Mohamed El Baradein kesken. Perusteeksi Nobel-komitea mainitsi palkittujen "ponnistelut ydintekniikan sotilaallisen käytön ehkäisemiseksi sekä ydinvoiman rauhanomaisen käytön parhaan mahdollisen turvallisuuden varmistamiseksi". Lisäksi Nobel-komitea korosti "menneinä vuosikymmeninä keskittäneensä tarmonsa vähentääkseen ydinaseiden merkitystä kansainvälisessä politiikassa, tähdäten niiden kieltämiseen. Se, ettei maailma ole tässä suhteessa kokenut juurikaan edistystä viime aikoina, tekee ydinaseiden vastustamisen entistäkin tärkeämmäksi."
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kansainvälisen atomienergiajärjestön kotisivut
Nobel-komitean tiedote ja perustelut vuoden 2005 Nobel-palkinnolle
Nobelin rauhanpalkinnon saajat
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Dunant, Passy 1902: Ducommun, Gobat 1903: Cremer 1904: Kansainvälisen oikeuden instituutti 1905: Suttner 1906: Roosevelt 1907: Moneta, Renault 1908: Arnoldson, Bajer 1909: Beernaert, Paul Balluet d’Estournelles de Constant 1910: Kansainvälinen Rauhantoimisto 1911: Asser, Fried 1912: Root 1913: La Fontaine 1917: Punainen Risti 1919: Wilson 1920: Bourgeois 1921: Branting, Lange 1922: Nansen 1925: Chamberlain, Dawes
1926–1950:  1926: Briand, Stresemann 1927: Buisson, Quidde 1929: Kellogg 1930: Söderblom 1931: Addams, Butler 1933: Angell 1934: Henderson 1935: Ossietzky 1936: Lamas 1937: Cecil 1938: Nansenin kansainvälinen pakolaistoimisto 1944: Punainen Risti 1945: Hull 1946: Balch, Mott 1947: Kveekarit 1949: Boyd Orr
1951–1975:  1950: Bunche 1951: Jouhaux 1952: Schweitzer 1953: Marshall 1954: Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestö 1957: Pearson 1958: Pire 1959: Noel‑Baker 1960: Lutuli 1961: Hammarskjöld 1962: Pauling 1963: Punainen Risti 1964: King 1965: Unicef 1968: Cassin 1969: Kansainvälinen työjärjestö 1970: Borlaug 1971: Brandt 1973: Kissinger, Lê 1974: MacBride, Satō 1975: Saharov
1976–2000:  1976: B. Williams, Corrigan 1977: Amnesty International 1978: Sadat, Begin 1979: Äiti Teresa 1980: Esquivel  1981: YK:n pakolaisapujärjestö 1982: Myrdal, García Robles 1983: Wałęsa 1984: Tutu 1985: Lääkärit ydinsotaa vastaan 1986: Wiesel 1987: Arias 1988: YK:n Rauhanturvaajat 1989: Dalai Lama 1990: Gorbatšov 1991: Suu Kyi 1992: Menchú 1993: Mandela, de Klerk 1994: Arafat, Peres, Rabin 1995: Pugwash-liike, Rotblat 1996: Belo, Ramos Horta 1997: Kampanja maamiinojen kieltämiseksi (ICBL), J. Williams 1998: Hume, Trimble 1999: Lääkärit ilman rajoja 2000: Kim
2001–:  2001: YK, Annan 2002: Carter 2003: Ebadi 2004: Maathai 2005: IAEA, ElBaradei 2006: Yunus, Grameen Bank 2007: Gore, IPCC 2008: Ahtisaari 2009: Obama 2010: Liu 2011: Gbowee, Johnson Sirleaf, Karman 2012: EU 2013: Kemiallisten aseiden kieltojärjestö 2014: Satyarthi, Yousafzai 2015: Tunisian kansallisen vuoropuhelun kvartetti 2016: Juan Manuel Santos 2017: International Campaign to Abolish Nuclear Weapons 2018: Murad, Mukwege 2019: Abiy 2020: Maailman ruokaohjelma 2021: Ressa, Muratov 2022: Bjaljatski, Memorial, Center for Civil Liberties 2023: Mohammadi 2024: Nihon Hidankyō