Sergei Djagilev
Ura ulkomailla: Venäläinen baletti – Ballets russes – Djagilevin baletti, 1909-1929

Vuonna 1909 Djagilev oli riidoissa Keisarillisen baletin primaballerina Mathilde Krzesinskan kanssa, ja Venäjän keisarikunnan valtionkassa kieltäytyi rahoittamasta tulevia kiertueita ja hankkeita. Sergei pyysi apua toiselta ystävältään pianisti ja taiteensuojelija Misia Sertiltä (1872–1950). Hänen ansiostaan balettiseurue pystyi vuokraamaan Théâtre du Châtelet'n, joka oli vähemmän arvostettu kuin Pariisin oopperatalo Palais Garnier. Tuolloin Djagilev oli vielä melko skeptinen baletin suhteen. Hän sanoi, että "jokainen, jolla ei ole erityisesti älyä, voi nauttia siitä, baletissa ei ole järkeä tai aihetta." Serge Lifarin mukaan Djagilev kutsui päiviensä loppuun asti corps de ballet'a eli balettikuoroa "karjalaumaksi".
Aleksandr Benois’n mukaan Djagilev innostui ajatuksesta viedä balettia ulkomaille Le Pavillon d'Armiden menestyksekkäässä ensi-illassa Pietarissa vuonna 1907. Baletti oli Aleksandr Benois’n, Nikolai Tšerepninin ja Mihail Fokinin yhteistyö.
Kaikesta huolimatta Ballets russes syntyi vuonna 1909, kun Djagilev Modest Musorgskin Boris Godunov -oopperan ja konserttien Pariisissa vuosina 1907–1908 saaman menestyksen kannustamana halusi viedä lisää venäläistä kulttuuria ja taidetta Pariisiin, myös baletin muodossa. Saison Russes -musiikkitapahtumia järjestettiin myös Lontoossa ja muissa eurooppalaisissa pääkaupungeissa. Baletti valittiin siksi, että se oli halvempi järjestää kuin musiikkitapahtumaja ja Djagilevin mielestä venäläisen baletin korkea taso täyttäisi länsimaisessa kulttuurielämässä olevan tyhjiön. Ensimmäistä Saison Russeä varten hän kokosi ryhmän eturivin venäläisiä tanssijoita, kuten Tamara Karsavinan, Vatslav Nižinskin, Vera Karallin, Mihail Mordkinin, Ida Rubinstein ja myös kuuluisan Anna Pavlovan, esittämään ohjelmistoa, jonka perustan loivat nuoren koreografin Mihail Fokinin uudistukselliset pienoisbaletit. Ensimmäinen esitys 19. toukokuuta 1909 oli heti sensaatiomainen menestys, mikä oli yllätys myös itse seurueen jäsenille. Kriitikot ylistivät esityksiä ja uskomaton menestys teki soolotanssijoista välittömästi kansainvälisiä tähtiä. Seurue ei vielä tässä vaiheessa käyttänyt nimeä Ballets russes.
Menestyksekäs kiertue sai jatkoa heti vuonna 1910, ja Ballets russes jatkoi toimintaansa aina Djagilevin kuolemaan vuoteen 1929 saakka. Keisarin suojeleman Keisarillisen balettiteatterin jähmeä byrokratia ja pysähtynyt taiteellinen kehitys sai nuoret venäläistaiteilijat hakemaan uusia mahdollisuuksia lännestä ja liittymään seurueeseen. Mihail Fokinin teoksia Ballets russesin ohjelmistossa olivat muun muassa Les Sylphides (säv. Frédéric Chopin), Tulilintu (säv. Igor Stravinsky), Šeheradzade (säv. Nikolai Rimski-Korsakov), Le Spectre de la Rose (Ruusu-unelma) ja Petruška (säv. Igor Stravinsky). Yhdessä Djagilevin kanssa Fokin kehitti yhä monimuotoisempia baletteja, joissa oli paljon myös show-osioita, joiden tarkoituksena oli vedota tavalliseen yleisöön, eikä sofistikoituun aristokratiaan. Balettiyleisö ei enää koostunut pelkistä taiteenalan asiantuntijoista ja balettomaaneista.
Ensimmäisen koreografinsa Mihail Fokinin seuraajina Djagilev nosti esiin myös useita muita uusia koreografilupauksia kuten Vatslav Nižinskin, Léonide Massinen, Bronislava Nižinskan ja George Balanchinen. Myöhemmissä teoksissa käsiteltiin baletille uusia sekä moderneja aiheita. George Balanchinen Apollon musagète (1929) aloitti uuden neoklassismiksi kutsutun balettisuuntauksen. Uutta oli myös teosten kokonaistaiteellinen ilme, jossa niin musiikki, liikekieli kuin visuaalinenkin ilme oli suunniteltu aiheenmukaisiksi ja palvelemaan samaa päämäärää.
Djagilev tilasi balettimusiikkia säveltäjiltä kuten Nikolai Tšerepnin (Narcisse, 1911, koreografia Mihail Fokin), Claude Debussy (Jeux, 1913, koreografia Vatslav Nižinski), Maurice Ravel (Daphnis et Chloë, 1912, koreografia Mihail Fokin), Erik Satie (Parade, 1917, koreografia Léonide Massine), Richard Strauss (Josephs-Legende, 1914, koreografia Mihail Fokin), Sergei Prokofjev (Tuhlaajapoika, 1929, koreografia George Balanchine), Gioachino Rossinin musiikin sovitus Ottorino Respighi (La Boutique Fantasque, 1918, koreografia Léonide Massine), Francis Poulenc (Les Biches, 1923, koreografia Bronislava Nižinska) ja näiden lisäksi monelta muultakin säveltäjältä.
Ballets russesin näyttämösuunnittelun johtajana toimi Léon Bakst. Varsinkin alkuaikojen ohjelmistolle tyypillisten eksoottisten piirteitten ansiosta Ballets russesilla oli vaikutusta myös fauvismin sekä art deco -tyylisuunnan syntyyn. Ballet russesin lavastajina ja pukusuunnittelijoina toimi monia huomattavia ajan avantgardea edustaneita taiteilijoita, kuten Aleksandr Benois, Nikolai Roerich, Natalja Gontšarova, Mihail Larionov, Pablo Picasso, Juan Gris, Georges Braque, Henri Matisse, André Derain, Giorgio de Chirico ja Georges Roualt. Kuvataiteen kulloinkin muodissa olleet virtaukset otettiin heti myös balettipuvustuksen ja -lavastuksen käyttöön. Paradessa oli Picasson kubistinen lavastus sekä puvut ja Le Train Bleun (1924) uima-asut olivat Coco Chanelin suunnittelemia. Myös kirjailija Jean Cocteaulla oli kiinteä yhteys seurueeseen. Lavastussuunnittelu kohosi Djagilevin ansiosta taiteiden joukkoon ja aiemmin nimettömiksi jääneet lavastajat tulivat nyt kuuluisiksi.
Djagilevin kanssa yhteistyötä tehneistä säveltäjistä ehkä kaikkein mainittavin oli Igor Stravinsky. Djagilev oli kuullut eräitä Stravinskyn teoksia, kiinnostui niistä ja pyysi tätä sovittamaan Ballets russesille eräitä Frédéric Chopinin teoksia. Vuonna 1910 hän tilasi Stravinskyltä ensimmäisen teoksen Tulilintu, ja tätä seurasivat Petruška (1911) ja Kevätuhri (1913, koreografia Vatslav Nižinski). Sekä Stravinsky että Djagilev työskentelivät yhdessä myös balettien Pulcinella (1920) ja Les Noces (1923) luomiseksi. George Balanchinen ja Stravinskyn välille kehittyi merkittävä yhteistyö- ja ystävyyssuhde, joka jatkui vielä Ballets russesin jälkeenkin.
Venäjän vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen Djagilev jäi pysyvästi ulkomaille. Neuvostohallitus ei saanut häntä houkuteltua takaisin ja teki hänestä sen jälkeen esimerkin porvarillisesta rappiosta. Neuvostoliittolainen taidehistoria ei häntä maininnut, ja hän pysyi yli 60 vuotta tavallisten venäläisten tietämättömissä.
Djagilev työsti Pjotr Tšaikovskin teoksen Prinsessa Ruusunen Lontooseen vuonna 1921 nimellä The Sleeping Princess (koreografia Marius Petipa ja Bronislava Nižinska, lavastus ja puvustus Léon Bakst). Yleisö otti esityksen vastaan myönteisesti, mutta taloudellista menestystä siitä ei tullut. Lontoon tuotannon esiintyjissä olivat mukana myös legendaariset balleriinat Olga Spessivtseva ja Ljubov Jegorova (1880–1972). Viimeisinä toimintavuosinaan Ballets russesia pidettiin liian ”intellektuellina” ja ”taiteellisena”. Toisaalta seuruetta repivät sisäiset ristiriidat sekä vaivasivat ainaiset rahavaikeudet. Viimeiset esiintymiskaudet Pariisissa ja Lontoossa 1929 olivat kuitenkin menestyksekkäitä.