Pitkähuilu

| Pitkähuilu |
| --- | --- |
 Suomalainen muovirunkoinen pitkähuilu (rakentanut Rauno Nieminen)
Soitinryhmä:  Puupuhaltimet
Samankaltaisia soittimia:  fujara
Pitkähuilu (myös pajuhuilu, yläsävelhuilu, luonnonsävelhuilu) on puhalluspäästä suljettu ja loppupäästä avoin lieriömäinen putki, jossa ei ole sormiaukkoja. Se kuuluu perinteisiin suomalaisen kansanmusiikin soittimiin. Tavallisesti ne ovat olleet 30 – 90 cm pitkiä. Huilulla on perinteisesti ollut useita eri kutsumanimiä. Suomessa sitä on kutsuttu mm. lötköksi, pajuhuiluksi, pajupilliksi, kävelykepiksi, leppäpilliksi, soropilliksi, putkipilliksi, yläsävelhuiluksi, luonnonsävelhuiluksi ja pitkähuiluksi.
Huilutyyppi tunnetaan eri puolilla maapalloa. Esimerkiksi Norjassa huilu tunnetaan nimellä seljefløyte, Ruotsissa sälgflöjt, Virossa pikkvile, Ukrainassa telenka, Unkarissa tilinkó, Tuvassa murgu ja Slovakiassa koncovka. Nimitykset willow bark flute, willow flute (molemmat suom. pajuhuilu) ja natural flute ovat usein käytössä englanninkielisissä teksteissä. Huilusta on voitu myös käyttää nimitystä, joka kuvaa sen käyttötarkoitusta: esim. sacred flute (suom. pyhä huilu) Papua Uusi-Guineassa.
Pitkähuilu voidaan rakentaa myös ilman metallisia työkaluja. Puun kuoren voi irrottaa ns. vääntötekniikalla kevätaikaan. Viitasaarelta ja Pieksämäeltä on mainintoja kuoren irrottamistekniikasta, jossa puun latvaosasta noin 30 cm päästä latvasta purraan hampailla muutaman sentin matkalta kuori irti ja sen jälkeen kuori ”väännetään” irti. Pitkähuiluja voi tehdä myös luonnossa kasvavista putkikasveista. Valmiiseen putkeen voi särmäaukon valmistaa esim. terävällä kivellä. Mm. nämä tekniikat ovat mahdollistaneet sen, että soitin on ollut rakennettavissa jo tuhansia vuosia sitten.
Pitkähuilu on arvioitu jopa vanhemmaksi soittimeksi kuin pronssikaudella Etelä-Skandinaviassa käytössä ollut luonnonsäveltorvi. Arkeologisissa kaivauksissa ei ole tosin löydetty putkia, jotka voisivat varmasti olla sormiaukottomia vanhoja huiluja, sillä orgaanisista aineista valmistetut huilut maatuvat nopeasti. Kaiken kaikkiaan on hyvin vaikea määritellä tarkkaa ajankohtaa, jolloin pitkähuilun soitto on alkanut Suomessa, mutta voidaan kuitenkin olettaa sen edustavan huilusoittimiemme esi-isiä.
Eri puolilta Suomea on löytynyt varmoja tietoja pitkähuilun käytöstä 1800- ja 1900-luvuilla. Huiluja rakensivat pääasiassa ammatikseen paimenessa työskennelleet. Heidän lisäkseen lapset ja aikuiset rakensivat huiluja omaksi ilokseen.
Erilaisia pitkähuiluja
Pitkähuilun soiton elpymistä 1900-luvulla edesauttoi soitinrakentajien, erityisesti Rauno Niemisen, 
työ uusien pitkähuilujen rakentajina. Nieminen otti uusiin huiluihin mallia norjalaisen Egil Storbekkenin muoviputkista tekemistä huiluista. Nieminen on myös opettanut pitkähuilun rakennusta ja soittoa 1970-luvun lopulta lähtien.
Ammattimuusikoiden käyttöön huilu on löytänyt tiensä vasta 1970-luvulla. Uusien rakennusmateriaalien (esimerkiksi muovin) myötä huilut kestävät kauemmin kuin yhden kesän ja huilun suosio on kasvussa. Tänä päivänä pitkähuilujen suukappaleita valmistetaan myös 3D-tulostimilla. Pitkähuilun soittoa voi nykyään opiskella eriasteisissa musiikkioppilaitoksissa, musiikkileikkikouluista Sibelius-Akatemiaan. Opetusta annetaan myös ympäri vuoden järjestettävillä kansanmusiikkikursseilla ja –leireillä. Soitonopetusta voi saada myös suoraan yksityistunteina pitkähuilun soittajilta.