stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Simon & Garfunkel
Singlejen Billboard Hot 100 -listasijoitukset

Kappaleet The Sound of Silence, Mrs. Robinson sekä Bridge Over Troubled Water ovat yltäneet listaykkösiksi.
The Sounds of Silence / We've Got a Groovy Thing Goin' (1965, US HOT100 # 1)
Homeward Bound / Leaves That Are Green (1966, US HOT100 # 5)
I Am a Rock / Flowers Never Bend with the Rainfall (1966, US HOT100 # 3)
The Dangling Conversation / The Big Bright Green Pleasure Machine (1966, US HOT100 #25)
A Hazy Shade of Winter / For Emily, Whenever I May Find Her (1966, US HOT100 #13)
At the Zoo / The 59th Street Bridge Song (Feelin' Groovy) (1967, US HOT100 #16)
Fakin' It / You Don't Know Where Your Interest Lies (1967, US HOT100 #23)
Scarborough Fair/Canticle / April Come She Will (1967, US HOT100 #11)
Mrs. Robinson / Old Friends-Bookends (1968, US HOT100 # 1)
The Boxer / Baby Driver (1969, US HOT100 # 7)
Bridge over Troubled Water / Keep the Customer Satisfied (1970, US HOT100 # 1)
Cecilia / The Only Living Boy in New York (1970, US HOT100 # 4)
El Condor Pasa (If I Could) / Why Don't You Write Me (1970, US HOT100 #18)
For Emily, Whenever I May Find Her (live) / America (1972, US HOT100 #53 / #97)
My Little Town / Rag Doll (Art Garfunkel) / You're Kind (Paul Simon) (1975, US HOT100 # 9)
Wake Up Little Susie (Live) / Me and Julio Down by the Schoolyard (1982, US HOT100 #27)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Duon virallinen kotisivu. (englanniksi)
Paul Simonin kotisivu. (englanniksi)
Art Garfunkelin kotisivu. (englanniksi)
Simon & Garfunkel
| --- | --- |
Studioalbumit:   Wednesday Morning, 3 A.M. (1964)  Sounds of Silence (1966)  Parsley, Sage, Rosemary and Thyme (1966)  The Graduate (1967)  Bookends (1968)  Bridge over Troubled Water (1970) 
Konserttitallenteet:   Live from New York City, 1967 (1967)  Live 1969 (1969)  The Concert in Central Park (1981)  Old Friends: Live on Stage (2004) 
Kokoelmat:   Simon and Garfunkel’s Greatest Hits (1972)  The Definitive Simon & Garfunkel (1991)  Old Friends (1997)  The Best of Simon & Garfunkel (1999)  The Columbia Studio Recordings (1964–1970) (2001)  The Essential Simon & Garfunkel (2003) 
Kappaleita:   Simon & Garfunkelin kappaleet 
Simon ja Garfunkel Hollannissa vuonna 1966
Simon & Garfunkel esiintymässä Dublinissa.
Simon & Garfunkel: Mrs Robinson EP (1968)
Ann Packer

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ann Packer |  Ann Packer |  Ann Packer |  |
Maa:   Iso-Britannia
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Tokio 1964 | 800 metriä |  |
|  Hopeaa | Tokio 1964 | 400 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Belgrad 1962 | 4 × 100 metriä |  |
Ann Elizabeth Packer (s. 8. maaliskuuta 1942 Moulsford, Oxfordshire, Iso-Britannia) on brittiläinen yleisurheilija, olympiavoittaja Tokiossa 1964.
Ann Packer voitti 1960 Ison-Britannian mestaruuden pituushypyssä. Tämän lisäksi hän kilpaili pika- ja aitajuoksussa sijoittuen 1962 EM-kisoissa kuudenneksi 200 metrillä ja saman vuoden Kansainyhteisön kisoissa niin ikään kuudenneksi 80 metrin aidoissa. Pikaviestissä hän sai EM-pronssia ja Kansainyhteisön kisoissa hopeaa.
Tokion olympialaisissa Packer oli ennakkosuosikki 400 metrillä, mutta jäi hopealle Australian Betty Cuthbertin voittaessa. Packerin aika 52,2 oli uusi Euroopan ennätys. 800 metriä Packer oli kokeillut ennen kisoja vain viisi kertaa eikä hänen ollut tarkoitus edes juosta sitä kisoissa. 400 metrillä pettynyt Packer lähti kuitenkin kokeilemaan ja onnistui yllättämään muut loppukirillään. Aika 2.01,1 oli uusi maailmanennätys. Kilpailu jäi Packerin lyhyen uran viimeiseksi.
Ann Packer meni naimisiin samoissa kisoissa pitkän viestin hopeaa saaneen Robbie Brightwellin kanssa. Heidän kolmesta pojastaan kaksi, Ian ja David, pelasi jalkapalloa Manchester Cityssä.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 jaardia 10,9
100 m 12,0 (myötätuulessa 11,7)
200 m 23,7
400 m 52,2
800 m 2.01,2
80 m aidat 11,4
korkeushyppy 160
pituushyppy 592
viisiottelu 4 294
Juureton puu

| Juureton puu> Дърво без корен Drvo bez koreni |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Hristo Hristov
Käsikirjoittaja:  Hristo Hristov Pantelei Panteleev
Säveltäjä:  Krassimir Kyurkchiiski
Kuvaaja:  Atanas Tasev
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Bulgaria
Tuotantoyhtiö:  Boyana Film
Ensi-ilta:  1974
Kesto:  86 minuuttia
Alkuperäiskieli:  bulgaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Juureton puu (Дърво без корен, Drvo bez koreni) on Hristo Hristovin ohjaama bulgarialainen elokuva vuodelta 1974. Hristov laati myös käsikirjoituksen yhdessä Pantelei Panteleevin kanssa Nikalai Haitovin kertomuksen pohjalta. Elokuva kertoo maaseudulla elämänsä viettäneen vanhuksen sopeutumisesta kaupunkioloihin, ja sen pääosissa näyttelevät Georgi Georgiev, 
Nevena Kokanova, Nikola Dadov ja 
Marin Janev.
Juoni

Hissukseen maaseudun talossaan elämänsä viettäneen ja partisaaneja vuorilla opastaneen vanhan Gatjon vaimo kuolee ja miehen on muutettava asumaan poikansa ja miniänsä kanssa kaupungissa. He ottavat vanhuksen vastaan lämmöllä, mutta oudot kaupunkiolot hisseineen ja majoneeseineen eivät miestä viehätä, vaan hän kaipaa takaisin päärynäpuutarhaansa.
Vastaanotto

Juureton puu palkittiin bulgarialaisen Kultainen ruusu -elokuvatapahtuman lisäksi Karlovy Varyssa ja Pariisissa.
Elokuva esitettiin Yleisradion tv-ohjelmistossa maaliskuussa 1976 ja uudelleen syyskuussa 1978. Helsingin Sanomien Mauri Taviola kirjoitti elokuvan kuuluvan niihin sosialististen maiden pikkuelokuviin, jotka ovat kyllä huolellista ja vilpitöntä työtä mutta eivät erityisen mieleenjääviä.
Sylvi Paaso

Sylvi Paaso (myöh. Udaltsova, ven.  Сильва Карловна Удальцова (Паасо), Silva Karlovna Udaltsova, 29. toukokuuta 1924 Kemi – 12. joulukuuta 2008 Petroskoi) oli suomalaissyntyinen neuvostoliittolainen desantti, joka toimi jatkosodan aikana miehitetyssä Itä-Karjalassa.
Sylvi Paason kommunismia kannattanut isä Kaarlo Paaso muutti työttömyyden ja poliittisen vainon vuoksi 1920-luvun lopussa Suomesta ja siirtyi pian Neuvostoliittoon; Sylvi seurasi äiteineen perässä vuonna 1932. Hän asui loppuelämänsä Venäjällä. Isä pidätettiin 1937 Stalinin vainoissa ja teloitettiin seuraavana vuonna. Jatkosodan alettua Itä-Karjalan alueen partisaanitoimintaa organisoinut Juri Andropov värväsi Paason partisaanikoulutukseen ja hänestä tehtiin radisti. Paaso lähetettiin vakoilutehtäviin suomalaisten selustaan Äänisen rannalla sijaitsevaan Soutjärven kylään. Paaso ryhmineen toimi ”tyhjiövyöhykkeellä”, eli alueella, jonka venäläiset siviilit oli siirretty keskitysleireihin. Sodan jälkeen hän oli yksi Karjalan neuvostotasavallan ja sittemmin Karjalan tasavallan juhlituimpia sotasankareita. Hänen kuvansa on ikuistettu Petroskoin partisaanimuistomerkkiin. Paaso meni sodan jälkeen naimisiin partisaanitoverinsa Pavel Udaltsovin kanssa.
Maine Suomessa

Yleisradion dokumentaristi Arvo Tuominen ohjasi Paasosta vuonna 2003 Tosi tarina -sarjaan lyhytdokumentin Kiveen hakattu partisaani.
Helsingin Sanomat julkaisi Paason kuoleman johdosta dosentti Johan Bäckmanin kirjoittaman muistokirjoituksen. Kirjoitus sai aikaan voimakkaan vastareaktion. Helsingin Sanomien uutispäätoimittaja Reetta Meriläinen pyysi Suomen Kuvalehdessä anteeksi kirjoituksen julkaisua ja pahoitteli sitä, että ”partisaania” oli kutsuttu sotasankariksi.
Kirjallisuutta

Oleg Tihonov (Олег Николаевич Тихонов): Операция в зоне "Вакуум" : документальная повесть.  Petroskoi:  Karjala-kustantamo, 1971.  (venäjäksi)
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Kansanvihollisen tytär Stalinin sotasankarina
Pahe

Henry Fuseli, Hyve kutsuu Nuoruutta takaisin Paheen käsivarsilta, 1806–1807.
Pahe on eettisesti huono inhimillinen ominaisuus tai luonteenpiirre, paha taipumus tai tapa.
Yleiskäytössä paheisiin kuuluvat muun muassa alkoholin, tupakan, tai huumeiden käyttö, uhkapelaaminen, vastuuntunnottomuus, pettäminen, valehtelu tai itsekkyys.
Pahe voidaan määritellä hyveiden turmeltumisena, mikä voi tarkoittaa sitä, ettei käytä hyvettä, väärinkäyttää sitä tai käyttää liikaa. Täten Antiikin Kreikan pääpaheet (katso Antiikin Kreikan neljä hyvettä) olisivat:
mielettömyys (viisauden käyttämättömyys)
pelkuruus (rohkeuden käyttämättömyys)
turmelus (oikeamielisyyden käyttämättömyys)
himo (kohtuullisuuden käyttämättömyys)
Kristillisessä etiikassa on määritelty seitsemän kuolemansyntiä, mutta niiden luettelo ei aina ole samanlainen. Siihen kuuluvat vaihtelevasti ylpeys, ahneus, irstaus, kateus, kohtuuttomuus, viha, laiskuus, epäusko, epätoivo, mielettömyys, panettelu ja pelkuruus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pahe Wikimedia Commonsissa
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Paholaisen morsian (sarjakuva)

| Paholaisen morsian |
| --- | --- |

Kirjailija:  Juho Juntunen
Genre:  splatter-kauhu, valokuvasarjakuva
Kustantaja:  Like
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  128
ISBN:  978-952-471-995-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Paholaisen morsian on Juho Juntusen vuonna 2007 julkaisema sarjakuva-albumi.
Aiheesta muualla

Eliza Karmasalo: Näin syntyi Paholaisen morsian. Youtube.
Tatu Junni: Juho Juntusen ”Paholaisen morsian” -sarjakuva (Arkistoitu – Internet Archive). Plaza.fi Kaista 2.11.2007.
Jani Kortti: Paholaisen morsian. Rumbablogi 23.11.2007.
Juha Merimaa: Jeesus, sehän on Hynynen! Ylioppilaslehti 16/2007.
Sauli Pesonen: Rujonpuoleista sarjakuvaa tarjolla (Arkistoitu – Internet Archive). Kaleva 6.3.2008.
Pahkakosken voimalaitos

| Pahkakosken voimalaitos |
| --- | --- |
 Pahkakosken voimalaitos yläjuoksulta nähtynä.
Tyyppi:  vesivoimalaitos
Teho:  42,4 MW
Tuotanto:  180 GWh vuodessa
Pudotuskorkeus:  20,5
Omistaja:  Pohjolan Voima
Perustaja:  Pohjolan Voima
Sijainti:  Pahkala, Oulu
Koordinaatit:  65°21′27″N, 026°02′17″E
Pahkakosken voimalaitos on Pohjolan Voima Oy:n omistama vesivoimalaitos Iijoessa. Joen suulta laskien Pahkakoski on neljäs voimala. Se sijaitsee pääosin Iin kunnan enklaavilla joka on Oulun Pahkalan kaupunginosan ympäröimä. Voimalan kiinteistöverotulot jaetaan Iin ja Oulun kesken.
Pahkakosken vesivoimalaitoksen turbiinisali lokakuussa 1961. Kuvannut Mauno Mannelin.
Voimalaitoksen arkkitehtisuunnitelmat on tehnyt arkkitehti Uki Heikkinen 1960. Vuonna 1961 valmistuneen voimalan pudotuskorkeus on 20,5 metriä. Laitoksessa on kaksi Kaplan-turbiinia ja kaksi 24 MVA:n generaattoria.
Voimalaitos peruskorjattiin vuosina 2011–2013. Sen jälkeen laitoksen sähköteho on ollut 42,4 MW ja vuosituotanto 180 GWh.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pahkakosken voimalaitos Wikimedia Commonsissa
Ii
| --- | --- |
Kylät:  Alaranta · Iin Asemankylä · Kuivaniemen Asemakylä· Halttula · Iin Hamina · Illinsaari · Jakkukylä · Jokikylä · Koni · Kuivaniemi · Laitakari · Luola-aapa · Meriläisenperä · Myllykangas · Nyby · Oijärvi · Ojakylä · Olhava · Paasonperä · Pohjois-Ii · Sorosenperä · Vuornos · Väli-Olhava · Yli-Olhava · Yliranta
Liikenne:  Iijoen rautatie- ja maantiesilta · Iin rautatieasema· Kuivaniemen rautatieasema · Lähessuon laituri · Myllykankaan rautatieasema · Olhavan rautatieasema · V. Alamäki · Veljekset Salmela · Yhdystie 8520  · Yhdystie 8523
Vesistöt:  Iijoki · Kivijoki · Kuivajoki · Muhojoki · Olhavanjoki · Oijärvi
Rakennukset ja rakennelmat:  Iin kirjasto · Iin kirkko · Iin lukio · Iin pappila · Kestilän saha · Kuivaniemen kirkko · Nybyn lasitehdas · Pahkakosken voimalaitos · Raasakan voimalaitos · Ulkokrunnin loisto · Ulkokrunnin tunnusmajakka
Muuta Iihin liittyvää:  Hiastinlahti · IIK!!-kauhuelokuvafestivaali · Iin Energia · Iin vaakuna · Kruununsaari ja hautausmaa · Taidekeskus KulttuuriKauppila · Litokaira · Nimettömänmatala · Olhavan taistelu · Suurhiekka · Vatunki
Pain fitzJohn

Ludlow'n linnan rauniot nykyään.selvennä
Pain fitzJohn tai Payn fitz John (k. 1137) oli englantilainen paroni.
Pain oli naimisissa Hugh de Lacyn tyttären kanssa ja hänen hallinnassaan olivat Ewyas Lacyn ja Archenfieldin alueet Paavi Calixtus II kirjoitti vuonna 1119 kirjeen anglonormannilaisille maanomistajille, joihin myös Pain kuului, ja vaati näitä palauttamaan Llandaffin hiippakunnalle kuuluvan maaomaisuuden. Paavi Honorius II huomautti huhtikuussa 1128 samasta asiasta.
Pain kuoli vihollisen väijytyksessä 10. heinäkuuta 1137 heittoaseen lävistettyä hänen kallonsa. Hänet haudattiin Gloucesterin luostariin.
Padri

Alankomaalaisten sotilaiden ja Padri-liikkeen kannattajien taistelua esittävä piirros vuodelta 1900.
Padri oli nimi 1800-luvun alussa Sumatralla nykyisessä Indonesiassa minangkabaujen keskuudessa vaikuttaneelle islamilaiselle herätysliikkeelle. Liikkeen tausta juontui suufilaisista liikkeistä, mutta sai vaikutteita wahhabilaisuudesta Mekasta palanneiden pyhiinvaeltajien mukana. Padri-liikkeen vaikutusvallan kasvaessa paikalliset heimopäälliköt pyysivät apua tuolloin alueita Indonesiassa hallinneilta Alankomailta ja liike kukistui vuosina 1821–1838 käydyssä niin sanotussa padrisodassa.
Liikkeen synty

Vielä 1700-luvun lopulla islamin vaikutus Sumatralla oli huomattavan vähäistä, mutta taloudellinen kasvu alueella tuotetun kahvin kysynnän lisääntymisen myötä vaikutti suufilaisten šaria-lakia kannattaneiden liikkeiden kasvuun šaria-lain taloudellisten säännösten heimopäälliköille tuoman hyödyn takia. Itse Padri-liike sai alkunsa vuonna 1803 kolmen Mekkaan pyhiinvaelluksen tehneen uskonoppineen palattua Sumatralle. He olivat päässeet näkemään wahabbilaisten toteuttaman Mekan valtauksen ja saivat vaikutteita sen sanomasta. Vaikutusvaltaisin näistä kolmesta oli Haji Miskin, joka sai kannatusta osalta paikallisista heimopäälliköistä. Alueen kyliä alettiin järjestää wahhabilaisen lainsäädännön mukaan, joka kielsi esimerkiksi kukkotappelut, alkoholin ja huumeet kuten oopiumin. Miehet määrättiin kasvattamaan parta ja asuina tuli käyttää puhtautta symbolisoivia valkoisia vaatteita. Määräysten rikkomisesta sakotettiin. Kylät, jotka eivät suostuneet noudattamaan lakeja joutuivat Padri-liikkeen kannattajien hyökkäysten kohteeksi. Vuonna 1815 väkivaltaisuuksissa sai surmansa suuri osa minangkabaujen kuninkaallisesta suvusta näiden osallistuttua neuvotteluihin Padri-liikkeen kannattajien kanssa.
Padrisota

Padri-liikkeen voitto näytti varmalta, kunnes alankomaalaiset palasivat Padangin rannikkokaupunkiin vuonna 1819. Vuonna 1821 he liittoutuivat Padri-liikkeen vastaisten heimopäälliköiden ja kuninkaallisen suvun eloonjääneiden kanssa Padri-liikettä vastaan saaden vastavuoroisesti paikallisten hyväksynnän siirtomaavallalle. Sodan aikana yksi tärkeimmistä Padri-liikkeen johtajista oli Tuanku Imam Bonjol, jonka johtamat joukot ottivat yhteen alankomaalaisten kanssa vuosina 1822–1837. Bonjol jäi alankomaalaisten vangiksi vuonna 1837 ja päätyi karkotetuksi. Viimeinen Alankomaiden ja Padri-liikkeen kannattajien kanssa käytiin Daludalussa vuonna 1838.
Pagkráti

| Pagkráti Παγκράτι |
| --- | --- |
 Ymittoú-katua Pagkrátissa.
 Kaupungin kartta, jossa Pagkráti korostettuna.
Kaupunki:  Ateena, Attika, Kreikka
Suuralue:  2.
Koordinaatit:  37°58′12″N, 23°44′50″E
Osa-alueet:  Profítis Ilías
Lähialueet:  Kaisarianí, Kolonáki, Mets, Výronas, Zográfou
Pagkráti (kreik. Παγκράτι; transl. myös Pangráti, Pagráti, Pankráti) on kaupunginosa Ateenassa Kreikassa. Se sijaitsee Ateenan ydinkeskustan itäpuolella suurin piirtein Panathinaïkó-stadionin ja Kansallisgallerian välisellä alueella ja kuuluu kaupungin 2. suuralueeseen. Kaupunginosa on mahdollisesti saanut nimensä Herakleen pankration-ottelusta.
Pagkrátin Profítis Ilías -kirkko.
Pagkrátin alueen keskellä on Pagkrátin lehto (Álsos Pagkratíou). Kaupunginosan pohjoispuolella on Kolonákin kaupunginosa, länsipuolella Mets, itäpuolella Zográfoun ja Kaisarianín kaupungit, ja kaakkoispuolella Výronaksen kaupunki. Pagkrátin Profítis Ilías voidaan lukea myös omaksi kaupunginosakseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pagkráti Wikimedia Commonsissa
Ateenan kaupunginosat ja alueet
Aérides
Ágios Artémios
Ágios Elefthérios
Ágios Loúkas
Ágios Nikólaos
Ágios Panteleímonas
Akadimía
Akadimía Plátonos
Akrópoli
Ampelókipoi
Anafiótika
Anáktora
Asteroskopeío
Attikí
Chílton
Elaiónas
Ellinoróson
Erythrós Stavrós
Evangelismós
Exárcheia
Filopáppou
Girokomeío
Gkázi
Gkráva
Gkýzi
Goudí
Goúva
Ilísia
Kallimármaro
Kansallispuutarha
Kerameikós
Klafthmónos
Kolokynthoú
Kolonáki
Kolonós
Koukáki
Kountouriótika
Kynosárgous
Kypriádou
Kypséli
Lampriní
Lófos Skouzé
Lykavittós
Makrygiánni
Metaxourgeío
Mets
Monastiráki
Néa Filothéi
Neápoli
Néos Kósmos
Omónoia
Pagkráti
Patísia
Pedíon Áreos
Pefkákia
Petrálona
Pláka
Plateía Amerikís
Plateía Koliátsou
Plateía Koumoundoúrou
Plateía Mavíli
Plateía Viktorías
Polýgono
Profítis Daniíl
Profítis Ilías
Promponás
Psyrí
Rizoúpoli
Rouf
Sepólia
Stathmós Larísis
Sýntagma
Thiseío
Thymarákia
Treis Géfyres
Váthi
Votanikós
Záppeio
Veikko Sinisalo

| Veikko Sinisalo |
| --- | --- |
 Veikko Sinisalo (vasemmalla) poikansa Jarnon kanssa vuonna 1961.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Veikko Antero Sinisalo
Syntynyt: 30. syyskuuta 1926 Riihimäki
Kuollut: 16. joulukuuta 2003 (77 vuotta) Tampere
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Veikko Antero Sinisalo (30. syyskuuta 1926 Riihimäki – 16. joulukuuta 2003 Tampere) oli suomalainen näyttelijä ja lausuja.
Suku ja perhe

Sinisalon isä oli työmies ja vahtimestari, SDP:n kansanedustaja Väinö Viljam Sinisalo (e. Heikman). Veikko Sinisalon serkku oli poliitikko Taisto Sinisalo. Veikko Sinisalon tytär on näyttelijä Kirsi-Kaisa Sinisalo ja pojat kapellimestari Jarno Sinisalo (1956–2006) sekä sairaanhoitaja Antti-Veikko Sinisalo.
Nuoruusvuodet ja opinnot

Sinisalo työskenteli nuorena ensin Riihimäen lasitehtaalla, sitten veturinlämmittäjänä. Sairastumisensa vuoksi hän ei ehtinyt mukaan jatkosotaan monien ikätoveriensa tavoin. Hän opiskeli lausuntaa yksityiskursseilla ja Suomen Nuoriso-opistossa Mikkelissä, myöhemmin myös Työväen akatemiassa. Musiikkia ja laulua hän opiskeli Tampereen musiikkiopistossa ja näyttelijäntyötä Suomen Teatterikoulussa.
Teatterissa

Sinisalo sai heti Teatterikoulusta valmistuttuaan kiinnityksen Tampereen Työväen Teatteriin, jossa viihtyi eläkkeelle siirtymiseensä 1979 saakka, lukuun ottamatta kahta vuotta 1967–1969 Helsingin kaupunginteatterissa. Hänen näyttelijänuransa läpimurtoja olivat näytelmät Portto ja pyhimys vuonna 1952 ja erityisesti Peer Gynt vuonna 1957. Sinisalolle sopivat niin vakavat, yksilön tunne-elämän ristiriitoja valottavat luonneroolit kuin työmies Rantasen ja Koskelan Jussin kaltaiset kansanmiehen osat. Hän teki myös operetti- ja musikaalirooleja muun muassa maitomies Tevjenä Viulunsoittajassa katolla ja My Fair Ladyn laulavana roskakuskina.
Sinisalon jäähyväisiksi Tampereen Työväen Teatterin suurella näyttämöllä jäi Gerhart Hauptmannin näytelmä Ennen auringonlaskua, josta hän vetäytyi 1989 terveyssyiden vuoksi. Sinisalo kuitenkin palasi vielä tekemään yhden miehen esityksenä Apologian eli Sokrateen puolustuspuheen vuonna 1996 TTT:n Kellariteatterissa.
Lausujana

Sinisalo tuli tunnetuksi lausuntailloistaan, muun muassa Lauri Viidan Betonimyllärin ja runoteoksen Pohjantähti tulkinnoista eri puolilla Suomea, Pohjois-Ruotsissa ja Unkarissa. Hänen mielirunojaan oli  Jorma Eton runo Suomalainen. Monologi-illoissaan hän esitti myös Toivo Pekkasen, Ilmari Kiannon ja Aleksis Kiven tekstejä. Viimeisimpinä töinään hän esitti Sokrateen puolustuspuheen Tampereen kellariteatterissa.
Sinisalo oli Kajaanin Sana ja Sävel -tapahtuman perustaja ja sen keulahahmo sekä viime vuosina kunniapuheenjohtaja. Kajaania hän piti toisena kotikaupunkinaan, kun ensimmäinen oli Tampere. Hän esiintyi mielellään myös kirkoissa ja piti huolen siitä, että Kajaanin Runoviikon ohjelmaan kuului aina myös hyvin suosittu kirkkoilta. Sen järjesti Sinisalon stipendirahasto, jonka tarkoitukseksi Sinisalo määritteli "auttaa ja tukea nuoria runon ja kirjallisuuden tulkitsemisen jalossa taidossa".
Elokuvissa

Sinisalo ehti näytellä 17 elokuvassa. Hän tunnetuin roolinsa on kenties alikersantti Lahtinen Väinö Linnan romaaniin pohjautuvassa Edvin Laineen elokuvassa Tuntematon sotilas vuodelta 1955. Hän oli Täällä Pohjantähden alla -elokuvassa Laurilan Anttoon roolissa vuonna 1968. Hän teki nimiosan elokuvassa Sven Tuuva 1958 sekä sotilasfarssissa Murheenkryynin poika. Lisäksi Sinisalo on näytellyt sivurooleja muun muassa neljässä Spede Pasasen tuottamassa elokuvassa.
Yhteiskunnallinen toiminta

Sinisalo kuului niin sanottuun Mäkelän piiriin sekä kirjailija- ja taiteilijajärjestö Kiilaan. Hän oli SDP:n valitsijamiehenä vuosien 1978, 1982 ja 1988 presidentinvaaleissa. Hän oli myös SDP:n jäsen.
Kuolema

Sinisalo menehtyi 77-vuotiaana pitkään sairastettuaan Tampereella. Hänet on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle Tampereelle.
Palkintoja ja tunnustuksia

Sinisalolle myönnettiin vuonna 1976 Pro Finlandia -mitali, ja 1977 hän sai professorin arvonimen sekä Aleksis Kiven Seuran Eskon puumerkki -palkinnon. Kirkkohallitus myönsi hänelle vuoden 1996 kirkon kulttuuripalkinnonlähde?.
Filmografia näyttelijänä

Kuisma ja Helinä (1951)
Opri (1954)
Tuntematon sotilas (1955)
Musta rakkaus (1957)
Sven Tuuva (1958)
Murheenkryynin poika (1958)
Pähkähullu Suomi (1967)
Noin 7 veljestä (1968)
Täällä Pohjantähden alla (1968)
Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut (1969)
Pohjan tähteet (1969)
Pohjantähti (1973)
Betonimylläri (1973) (TV)
Jokamies (1983)
Aleksis Kiven elämä (2001)
Aiheesta muualla

Veikko Sinisalo Elonetissä.
Veikko Sinisalo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto – Veikko Sinisalo (audio)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Otho

| Otho |
| --- | --- |
 
Rooman keisari
Valtakausi:  15. tammikuuta – 16. huhtikuuta 69
Edeltäjä:  Galba
Seuraaja:  Vitellius

Syntynyt:  28. huhtikuuta 32 Ferentium
Kuollut:  16. huhtikuuta 69 (36 vuotta) Rooma, Italia
Puoliso:  Poppaea Sabina
Isä:  Lucius Salvius Otho
Äiti:  Albia Terentia
Galba
Keisari Othon patsas Louvren museossa Pariisissa.
Marcus Salvius Otho Caesar Augustus (synt. Marcus Salvius Otho, yleisesti Otho) (28. huhtikuuta 32 – 16. huhtikuuta 69) oli Rooman keisari, joka hallitsi 15. tammikuuta 69 – 16. huhtikuuta 69. Otho oli niin kutsutun neljän keisarin vuoden toinen keisari.
Otho ystävystyi nuorena keisari Neron kanssa. Hänestä tuli keisari kaapattuaan vallan Neron seuraajalta Galbalta. Otho oli ensimmäinen keisari, joka otti vallan käsiinsä väkivalloin. Hävittyään taistelussa Vitelliuksen joukkoja vastaan hän teki itsemurhan. Hänestä on jäänyt jälkimaailmalle hyvin kaksijakoinen kuva. Hänet muistettiin Neron lähipiiriin kuuluvana tyhjäntoimittajana. Toisaalta Othon tiedetään olleen pätevä sotapäällikkö ja kyvykäs hallitsija, mutta hänen mainettaan mustaa kuitenkin väkivaltainen vallananastus.