stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tampereen taistelu
Sodan jälkeen

Sodan jälkeen Tampere säilyi työväestön leimaamana kaupunkina. Vuonna 1919 ensimmäisen yleisellä ja yhtäläisellä äänioikeudella valitun kaupunginvaltuuston puheenjohtajana toimi sama mies kuin punaisten laittoman valtuuston puheenjohtajana.selvennä Tampereen suojeluskunta harjoitteli kaupungin valtaamista 1920-luvun loppupuolelle saakka ja vielä 1930-luvulla Puolustusneuvosto epäröi, oliko Tampere poliittisesti liian epäluotettava sijoituspaikka Valtion lentokonetehtaalle.lähde?
Vielä vuoden 1918 aikana Hämeenpuiston ja -kadun risteykseen sijoitettiin Viktor Janssonin veistämä valkoisten voittoa symboloiva Vapaudenpatsas, jonka miekkaa pitelevä nuorukainen katsoo uhmakkaasti työväentaloa. Patsas sai Tampereen työläisväestön keskuudessa pilkkanimen ”Rummin Jussin patsas” Jämsässä Valkoisten teloittajana toimineen Johannes Fromin mukaan. Patsaan mieshahmon mallina toimi tiettävästi Elias Simojoki.
Mannerheimin seisoskelu Vehmaisten kalliolla Messukylän taistelun aikana on innoittanut useampaakin tunnettua taideteosta. Taidemaalari Eero Järnefelt käytti sitä aiheena vuonna 1933 kuuluisassa Mannerheimin muotokuvassaan. Myös kuvanveistäjän Evert Porilan vuonna 1939 toteuttama Mannerheimin patsas esittää samaa aihetta ja se pystytettiin tapahtumapaikalle Vehmaisiin (Leinolaan) vuonna 1956. Patsas olisi haluttu sijoittaa alun perin näkyvälle paikalle Tampereen keskustaan Koskipuistoon, mutta kovan vastustuksen takia se sijoitettiin syrjäisempään paikkaan Leinolaan. Sittemmin Mannerheimin patsaalle on tehty usein vapun aikaan myös ilkivaltaa maalaamalla patsas punaiseksi sekä sotkemalla siihen tervaa ja höyheniä. Myös Murha-Kustaan nimi liitetään usein Mannerheimiin puhuttaessa Tampereen kevään 1918 tapahtumista.lähde? Myös puistojen perustamisesta on tehty jonkinlaisia aloitteita Tampereen valtuustoon: Pispalaan kaavailtiin punapäällikkö Aatto Koivusen puistoa ja Mannerheimille omaansa.
Sisällissodan taisteluista on vieläkin nähtävissä runsaasti merkkejä Tampereella. Ainakin Holvastissa on yhä muuttumattomana valkoisten kaivama konekivääripesäke lähellä vuonna 1998 purettua Vehmaisten asemaa, jota Mannerheim käytti päämajanaan Tampereen valtauksen aikana. Myös Kalevankankaan aluskasvillisuus paljastaa yhä kymmenittäin "kolmen linjan kiväärin" hylsyjä maakerrosta hieman rikottaessa. Rakennuksista muun muassa Tullikamarin, Tampereen Teatterin, Tampereen ortodoksisen kirkon ja Aleksanterin koulun seinissä on nähtävissä luotien iskeymiä seinissä.lähde?
Näsilinnan tapahtumista ja Melinin komppanian toiminnasta 3. huhtikuuta 1918 on tehty vuonna 2012 elokuva Taistelu Näsilinnasta 1918.
Kirjallisuutta

Malmi, Timo & Järvelä, Ari (koonneet): Tampere tulessa 1918.  Jyväskylä:  Atena, 2008.  ISBN 978-951-796-520-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rimpiläinen, Tuomas: Epätoivo ja kiire johtivat kiirastorstain verilöylyyn Tampereella vuonna 1918 Turun Sanomat. 28.3.2008. Arkistoitu 14.3.2016.
Suodenjoki, Sami: Vuoden 1918 tapahtumat Tampereella Koskesta voimaa.
Kapinaraitti-esite ja -video (kertovat paikoista ja rakennuksista, jotka liittyvät vuoden 1918 tapahtumiin)
1918 Sisällissota Tampereella ja sen ympäristössä, Museokeskus Vapriikin kuvakokoelma (Flickr)
Kuuluisa "Melinin retki". Eversti Gunnar Melin kertoo komppaniansa hyökkäyksestä halki punaisen Tampereen, Suomen Kuvalehti, 02.04.1938, nro 13, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kartta Tampereen saartamiseen osallistuneiden valkoisen armeijan neljän ryhmän etenemisestä.
Punakaartilainen Axel Flor Nummelta vierellään sairaanhoitaja. Nummen punakaartilaisia osallistui Tampereen taisteluun.
Punakaartilainen Johannes Pettersen Tampereelta.
Valkoisten levittämä propagandalentolehtinen, jossa puolustajia kehotetaan antautumaan.
Taistelun sivullisena uhrina kuollut poika.
Tampereen taistelun yleiskartta, esityksessä mukana valkoisten tykistön ampumakohteet.
Punakaartilaisten ampumavarustuksia Keskustorilla.
Näkymä Hämeensillalta taistelujen aikaan.
Punavankeja Kauppatorilla.
Tampereella valtauksen jälkeen peltimakasiineilla asemarakennuksen takana pihalle teloitettuja punaisia.
Kaupunginarkkitehti Birger Federley luovuttaa Mannerheimille Tampereen valtauksen kunniamerkin Tampereen keskustorilla 1918.
Eero Järnefeltin vuonna 1933 maalaama muotokuva esittää kenraali Mannerheimia Vehmaisten kalliolla 25. maaliskuuta 1918.
Tasinko

Tasinko on omaisuuserä, jonka purkautuvan avioliiton varakkaampi puoliso joutuu suorittamaan varattomammalle puolisolle, jotta kummankin omaisuuden arvo tulee yhtä suureksi. Tasingon määrä ratkeaa osituksessa ja se voi olla rahaa tai irtainta tai kiinteää omaisuutta. Tasinkona suoritettavan omaisuuden yksilöinti tapahtuu joko puolisoiden välisellä sopimuksella (sovinto-ositus) tai pesänjakajan päätöksellä (toimitusositus). Jos puolisot eivät kykene sopimaan asiasta, laatii pesänjakaja osituslaskelman tasingon määrästä. Tasinko ei aina johda puolisoiden varallisuuksien tasoittumiseen, sillä sitä laskettaessa mukaan ei oteta omaisuutta, johon puolisolla ei ole avio-oikeutta (avioehto). Laskelmaan saattaa sisältyä myös vastikkeita.
Tasingon oikeuspoliittisena tarkoituksena on korvata puolisoille perheen hyväksi tehty työ. Tällöin katsotaan, että kotitalouden hoitoon ja lasten kasvatukseen käytetty työpanos kartuttaa perheen varallisuutta, sillä se edesauttaa säästöjen syntymistä. Avioliiton purkautuessa suoritettava omaisuuden tasajako vastaa myös pidempään kestäneen liiton myötä syntynyttä talouden yhteisyyttä.
Oikeuskäytännön mukaan tasingon suorittamiseen velvollinen ei voi itse päättää luovutettavasta omaisuudesta, vaan siitä määrää pesänjakaja (KKO 1975 II 24). Pesänjakajan täytyy kuitenkin ottaa huomioon tasinkoa suorittavan osapuolen toiveet. Toiveista voi poiketa lähinnä silloin, kun toive on tasingon saajan kannalta šikaaninluonteinen tai kohtuuton. Siitä, saako tasingon aina maksaa rahana (niin kutsuttu rahasuoritusvaltuus), on eriäviä näkemyksiä, mutta käytännössä rahasuorituksen torjuminen on harvinaista. Joissakin tapauksissa tasingon saajalla on oikeus vaatia tasinko tiettynä omaisuutena. Tällainen poikkeustapaus on puolison jäämistöön kuuluva maatila (perintökaari, 40/1965, 25:9). Toinen tapaus on työvälineet tai muu irtaimisto, jota tasingon saaja tarvitsee elinkeinotoiminnassaan (avioliittolaki, 234/1929, 103 § 3 mom.).
Tasingon suoritusvelvollisuuteen on joitakin poikkeuksia. Lesken ei tarvitse luovuttaa tasinkoa kuolleen puolisonsa perillisille silloin, kun ositus toimitetaan puolison kuoleman jälkeen (lesken suoja) (avioliittolaki, 103 § 2 mom.). Tasinkoa ei tarvitse myöskään suorittaa tilanteessa, jossa puolison tai kuolleen puolison omaisuus on luovutettu konkurssiin. Tällöin puolison velkojat eivät saa toisen puolison omaisuutta tasinkosäännösten avulla (avioliittolaki, 103 § 2 mom.). Puolisolla ei ole oikeutta saada mitään toisen puolison omaisuutta, jos hän on rikoksella aiheuttanut toisen puolison kuoleman tai osallistunut tällaiseen rikokseen. Jos rikollinen teko on vähäinen, voi tuomioistuin kuitenkin päättää, ettei tällaista seurausta ole (avioliittolaki, 59 §).
Aqua Anio novus

| Aqua Anio novus |
| --- | --- |
 Aqua Claudian ja Aqua Anio novuksen jäänteitä lähellä Roomaa. Kyseisellä osuudella Aqua Anio novus kulki omana kerroksenaan Aqua Claudian päällä.
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°50′45.6″N, 12°33′40″E
Rakennustyyppi:  akvedukti
Valmistumisvuosi:  52 jaa.
Pituus:  77 (alun perin) 86,9 km (pidennettynä)
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Aqua Anio novus oli antiikin aikainen akvedukti Rooman kaupungissa Italiassa. Se toi kaupunkiin vettä idästä Anio-joelta päin, josta se sai nimensä.
Historia

Aqua Anio novuksen rakentamisen, samoin kuin Aqua Claudian, aloitti keisari Caligula vuonna 38 jaa. ja sen saattoi valmiiksi keisari Claudius vuonna 52. Hän vihki molemmat käyttöön 1. elokuuta kyseisenä vuonna. Akveduktien yhteenlasketut kustannukset olivat 350 miljoonaa sestertiusta. Akveduktia kutsuttiin nimellä Aqua Anio novus (”Uusi Aqua Anio”) erotuksena vanhemmasta Aqua Aniosta, joka sai uuden rakentamisen myötä lisänimen vetus (”vanha").
Keisari Trajanus teki muutoksia akveduktin vedenottoon (katso alla). Korjauksia akveduktiin on dokumentoitu vuodelta 381 olevassa piirtokirjoituksessa, mutta ei ole varmaa, mitä osaa tämä tarkoittaa.
Rakennelma

Aqua Anio novuksen vesi otettiin alun perin Anio (nyk. Aniene) -joesta Via Sublacensiksen 42. mailin kohdalta. Claudiuksen Porta Praenestinaan laittamassa piirtokirjoituksessa mainittu akveduktin alkuperäinen pituus, 62 mailia, on ilmeisesti virhe ja sen olisi pitänyt olla 52 mailia eli noin 77 kilometriä. Tutkijat, jotka ovat koettaneet selittää tätä eroa muutoin, ovat epäonnistuneet. Akveduktin vedenotto oli 4 738 quinariaa eli 196 627 kuutiometriä vettä vuorokaudessa.
Koska akveduktin vesi oli usein sameaa, Trajanus otti sen veden lähteiksi kaksi ylintä Neron Sublaqueumiin rakentaman huvilan, Villa Sublacensiksen, koristukseksi tehdyistä kolmesta järvestä, jotka Tacitus mainitsee nimellä Simbruina stagna. Tämä pidensi akveduktin 58 mailiin ja 700 passukseen (kaksoisaskeleeseen) eli noin 86,9 kilometriin.
Via Latinan seitsemännen mailin kohdalla sijainneesta piscinasta eli suodatusaltaasta lähtien Aqua Anio novus kulki Aqua Claudian korkeilla kaarilla, ja sen kanava oli välittömästi Aqua Claudian yläpuolella. Kaaret päättyivät Pallaksen puutarhojen (Horti Pallantiani) taakse, missä näiden kahden akveduktin päätepiste sijaitsi.
Aqua Anio novus ja Aqua Claudia olivat Rooman akvedukteista korkeimpia, ja niin toimittivat vettä kaupungin korkeimmille alueille. Ennen Frontinuksen uudistuksia Aqua Anio novusta käytettiin vapaasti muiden akveduktien puutteiden paikkaamiseen, ja sameutensa vuoksi se teki muut vedet epäpuhtaiksi. Kun sen puutteet kuitenkin korjattiin, sen kerrottiin vastanneen laadultaan Aqua Marciaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aqua Anio novus Wikimedia Commonsissa
Porta Praenestina (nyk. Porta Maggiore). Aqua Anio novuksen ja Aqua Claudian vesikanavat näkyvät portin päällä.
Aqua Anio novuksen (punaisella) reitti.
Svensson

Svensson on ruotsinkielinen sukunimi, joka merkitsee Svenin poikaa.  Tunnettuja Svenssoneja ovat:
Alf Svensson (s. 1938), ruotsalainen poliitikko (kristillisdemokraatti)
Allan Svensson (1951–2024), ruotsalainen näyttelijä
Anders Svensson (s. 1976), ruotsalainen jalkapalloilija
Anders Svensson (s. 1975), ruotsalainen jääpallomaalivahti
Antero Svensson (1892–1946), suomalainen kenraalimajuri ja Mannerheim-ristin ritari
Barbro Svensson, Lill-Babs (1938–2018), ruotsalainen laulaja ja näyttelijä
Bo Ragnar Svensson, Bo Svenson (s. 1941), ruotsalais-yhdysvaltalainen näyttelijä, ohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja
Daniel Svensson (s. 1977), ruotsalainen muusikko
Egon Svensson (1913–1995), ruotsalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija
Emil Svensson (1882–1954), suomalainen rakennusmestari
Esbjörn Svensson (1964–2008), ruotsalainen jazzpianisti ja säveltäjä
Eva-Britt Svensson (s. 1946), ruotsalainen poliitikko
Fredrik Svensson (s. 1975), ruotsalainen jääkiekkoilija
Gustav Svensson (s. 1987), ruotsalainen jalkapalloilija
Helinä Svensson-Timari (1887/1889–1958), suomalainen lausuja ja näyttelijä
Jan Svensson (s. 1950), ruotsalainen popmuusikko (taiteilijanimi: Harpo)
Jenny Markelin-Svensson (1882–1929), suomalainen ammattientarkastaja ja insinööri
Johan Svensson (1896–1918), suomalainen jääkärivaravääpeli
Jonas Svensson (s. 1993), norjalainen jalkapalloilija
Kalle Svensson (1925–2000), ruotsalainen jalkapalloilija
Karl Svensson (s. 1984), ruotsalainen jalkapalloilija
Lars Svensson (s. 1941), ruotsalainen lintutieteilijä
Madelein Svensson (s. 1969), ruotsalainen kilpakävelijä
Magnus Svensson (1821–1901), ruotsalainen poliitikko
Magnus Svensson (s. 1963), ruotsalainen jääkiekkoilija
Magnus Svensson (s. 1969), ruotsalainen jalkapalloilija
Magnus Svensson (s. 1983), ruotsalainen salibandyn pelaaja
Magnus Pääjärvi-Svensson (s. 1991), ruotsalainen jääkiekkoilija
Markus Svensson (s. 1984), ruotsalainen jääkiekkomaalivahti
Ola Svensson (s. 1986), ruotsalainen laulaja
Olle Svensson (1904–1972), ruotsalainen kirjailija
Oskar Svensson (s. 1995), ruotsalainen maastohiihtäjä
Pelle Svensson (1943–2020), ruotsalainen asianajaja, kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja olympiamitalisti
Pål Svensson (s. 1950), ruotsalainen kuvanveistäjä
Rudolf Svensson (1899–1978), ruotsalainen painija
Siv-Inger Svensson (s. 1953), ruotsalainen iskelmälaulaja
Tommy Svensson (s. 1945), ruotsalainen jalkapalloilija ja valmentaja
Åsa Svensson (s. 1975), ruotsalainen tennispelaaja.
Kuvitteellisia Svenssoneja

Totte Svensson (Ture Sventon), salapoliisi Åke Holmbergin kirjasarjassa
Andersson, Svensson tai Karlsson, ruotsalaisia urheilijoita Juhani Peltosen Elmo-kuunnelmissa ja -romaanissa
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Taruolento

Taruolentona tai uskomusolentona pidetään olentoa, josta kertovat myytit ja legendat, mutta joka ei kuitenkaan ole olemassa tai tieteen tuntema. Taruolennoista osa on fyysisiä ja kehollisia, toiset taas henkiolentoja, ja jotkut siltä väliltä.
Jyrkkä jako todellisten eliöiden ja taruolentojen välillä on syntynyt vasta tieteen kehityksen myötä. Esimerkiksi keskiajalla valaat kuuluivat samaan kauhistuttavien myyttisten petojen ryhmään kuin esimerkiksi lohikäärmeetlähde?. Vasta sittemmin valaista on saatu pitäviä todisteita, kun taas lohikäärmeet on nähty entistä jyrkemmin pelkäksi sepitteeksi. Tosin nykyisin myös tiedetään, etteivät valaat sylje tulta, kuten aiemmin luultiinlähde?, vaan niiden ilmoille puhaltamat patsaat ovat vesihöyryä. Moni muukin nykyisin tunnettu eläin on ollut ennen vastaavalla tavalla myyttinen ihmeolento niille, jotka eivät tunteneet sitä muuten kuin tarinoista.
Myös vieraat ihmisrodut ovat olleet keskiajan ja vielä suurten tutkimusmatkojen alkuvaiheissa eurooppalaisille lähinnä myyttisiä olentoja, joista saatettiin kertoa mitä mielikuvituksellisimpia tarinoita. Aasiassa asui karvaisia koirankuonolaisia, (joista kerrottiin myös suomalaisessa kansanperinteessä), Afrikassa taas eli monenlaisia ihmisryhmiä, joista jotkut olivat kurjenkaulaisia ja kauniita, eräät yksisilmäisiä, ja eräät kuumuus oli korventanut tummiksi. Suomalaiset uskoivat kaukana etelässä asuvan pikkiriikkisiä lintukotolaisia.
Kun lisääntyvä tieto osoitti jotkin olennot pelkäksi sepitteeksi, näitä olentoja ei kuitenkaan hylätty. Niistä kerrottiin edelleen tarinoita. Modernina aikana on jopa alettu luoda joukoittain uusia taruolentoja. Monet kirjailijat ja runoilijat käyttävät usein taruolentoja teksteissään, ja ne ovatkin olennainen fantasiakirjallisuuden perusta. Monet fantasiakirjallisuuden taruolennot on kuitenkin johdettu kansanperinteellisistä taruolennoista.
Taruolentoja

Yksisarvinen
Lohikäärme
Aarnikotka
Minotauros
Ihmissusi
Vampyyri
Kirjallisuutta

Ojanen, Eero & Linnea, Sirkku: Suomalaiset taruolennot. Minerva, 2017. ISBN 978-952-312-514-8.
Tarhavarpunen

| Tarhavarpunen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varpuset Passeridae
Suku::  Pensaikkovarpuset Gymnoris
Laji::  xanthocollis
Kaksiosainen nimi
 Gymnoris xanthocollis  (Burton, 1838) 
Alalajit
 Gymnoris xanthocollis xanthocollis  Gymnoris xanthocollis transfuga 
Katso myös
   Tarhavarpunen Wikispeciesissä   Tarhavarpunen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tarhavarpunen, entinen nimi keltakurkkuvarpunen, (Gymnoris xanthocollis, myös Petronia xanthocollis) on pienikokoinen aasialainen varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 12,5–13 cm, siipien kärkiväli 23–27 cm ja paino noin 18 g. Lintu muistuttaa hieman koirasvarpusta mutta on pienempi, sen nokka on ohuempi ja habitus peippomainen. Juhlapukuisella koiraalla on musta nokka, keltainen laikku kurkussa ja hartialla punaruskea täplä.
Esiintyminen

Nimialalaji esiintyy itäisestä Afganistanista ja Pohjois-Pakistanista koko Intian niemimaalle, alalaji transfuga (Hartert, 1838) Itä-Turkissa, Arabian niemimaan itäkolkassa, Irakissa, Iranissa ja Pakistanissa. Euroopassa elää 1 000–4 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Sitä ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Kuivat harvapuustoiset metsät ja pensaikot, keitaat, puutarhat ja pensasaidat.
Lisääntyminen

Pesä on kolossa tai halkeamassa 2–6 m maanpinnan yläpuolella, kalliossa, puussa tai rakennuksessa. Käyttää mielellään muiden lintujen, kuten tikkojen ja seppien, vanhoja pesäkoloja. Naaras munii 3-4 munaa, muna painaa vajaa 2 grammaa, ja hautoo niitä yksin. Poikasista huolehtivat molemmat emot.
Ravinto

Pääosan vuodesta tarhavarpunen syö siemeniä ja kasvinosia, lisääntymisaikana myös hyönteisiä ja muita selkärangattomia.
S-75

Egyptiläinen S-75-ilmatorjuntaohjus vuonna 1985.
S-75 Dvina (ven. С-75 «Двина») (Nato-raportointinimi SA-2 Guideline) oli Neuvostoliiton kehittämä ilmatorjuntaohjus, jolla pudotettiin Yhdysvaltain vakoilukone vappuna 1960 arviolta 20 km:n korkeudesta. Ilmapudotus toteutettiin NKP:n pääsihteerin Nikita Hruštšovin käskystä Sverdlovskin, nykyisen Jekaterinburgin lähistöllä.
Neuvostohävittäjien saavuttama torjuntakorkeus ei ollut riittävä korkealla lentävien tiedustelukoneiden torjumiseksi, joten torjuntaan tarvittiin ilmatorjuntaohjus. Yhden ohjuksen taistelukärki oli 195 kg:n painoinen, josta räjähdettä 90 kg: joten sen tuhovaikutus ulottui laajalle alalle. Aikalaisekseen ohjus oli varsin nopea, yltäen 3 Machin nopeuteen. Ohjuksen suurimmaksi toimintakorkeudeksi arvioidaan vähintään 22 km.
S-75:n edeltäjä oli S-25 Berkut (Nato-raportointinimi SA-1 Guild). Dvinan toinen versio oli nimeltään Desna (vuonna 1959), jonka kantama oli suurempi. Kolmantena kehitettiin Volhov-ohjus, joka lensi jopa 30 km:n korkeudessa (vuonna 1961).
Ohjusta käytettiin Kuuban ohjuskriisissä ja Vietnamin sodassa, missä ne kuuluivat Pohjois-Vietnamin ilmapuolustusjärjestelmään. Vuoden 1973 Jom Kippur-sodassa Egypti aiheutti Israelille raskaita kalustotappioita tämän tyypin ilmatorjuntaohjuksillaan, pakottaen Israelin muuttamaan hyökkäystaktiikkaansa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Almaz S-75 Dvina/Desna/Volkhov – Air Defence System / HQ-2A/B / CSA-1 / SA-2 Guideline – Зенитный Ракетный  Комплекс С-75 Двина/Десна/Волхов Air Power Australia. 27.1.2014. Viitattu 7.3.2022. (englanniksi)
Tasavälinen kartioprojektio

­­
Tasavälisen kartioprojektion mukainen maailmankartta.
Standardileveyspiireinä 20°N ja 60°N.
Tasavälinen kartioprojektio on vanhalta ajalta saakka tunnettu karttaprojektio. Siinä maapallon pinta ajatellaan kuvatuksi pallon­pintaa sivuavalle tai leikkaavalle kartiolle, jonka akseli yhtyy Maan akseliin. Leveyspiirit näkyvät kartassa saman­keskisinä ympyrän­kaarina, pituuspiirit suorina, jotka leikkaavat toisensa samassa pisteessä kartan ulkopuolella. Etäisyydet pituus­piirejä pitkin kuvautuvat oikeassa suhteessa, samoin etäisyydet pitkin yhtä tai tavallisimmin kahta leveys­piiriä, jotka kartassa kulloinkin on valittu standardi­leveys­piireiksi ja joiden kohdalla kartion ajatellaan leikkaavan maapallon pinnan. Projektio ei kokonaisuudessaan ole oikea­kulmainen eikä oikea­pintainen, mutta standardi­leveys­piirien kohdalla sekä kulmat että pienten alueiden pinta-alojen suhteet kuvautuvat oikein. Jos kartassa näkyvä alue ulottuu navalle saakka, ei napa yleensä näy pisteenä vaan sekin pienenä ympyränkaarena.
Jos standardi­leveys­piirejä on vain yksi ja sellaiseksi on valittu päiväntasaaja, erikois­tapauksena saadaan lieriö­projektio, neliökartta. Jos taas ainoaksi standardi­leveys­piiriksi valitaan pohjois- tai etelänapa, erikois­tapauksena saadaan oikeakeskipituinen tasoprojektio.
Klaudios Ptolemaioksen maailman­kartta perustui erään­laiseen tasaväliseen kartio­projektioon. Nykyään tasavälistä kartio­projektiota käytetään varsinkin kartoissa, joiden esittämä alue on pitkähkö länsi-itä-suunnassa eikä sijaitse lähellä päivän­tasaajaa, esimerkiksi usein Euroopan kartoissa.
Matemaattinen määritelmä

Tasavälisessä kartio­projektiossa maan­pinnan piste, jonka leveys on φ ja pituus λ, kuvautuu tasolle pisteeseen, jonka karteesiset koordinaatit (x, y) ovat
missä φ0 ja λ0 ovat koordinaatiston origoon kuvautuvan pisteen leveys- ja pituus­aste, ja vakiot n, G ja ρ0 sekä pituusasteesta riippuva parametri θ määräytyvät niiden sekä valittujen standardi­leveys­piirien φ1 ja φ2 mukaan seuraavasti:
Jos on valittu vain yksi standardi­leveys­piiri eli φ1 = φ2, ei vakiota n voida laskea edellä esitetyllä tavalla, mutta tällöin on
Samalla G:n lauseke yksinkertaistuu muotoon
Nyrki Tapiovaara

| Nyrki Tapiovaara |
| --- | --- |
 Nyrki Tapiovaara vuonna 1938.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Veikko Nyyrikki Tapiovaara
Syntynyt: 10. syyskuuta 1911 Helsingin mlk
Kuollut: 29. helmikuuta 1940 (28 vuotta) Tolvajärvi
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1937–1940
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Veikko Nyyrikki "Nyrki" Tapiovaara (10. syyskuuta 1911 Helsingin mlk – 29. helmikuuta 1940 Tolvajärvi) oli suomalainen elokuvaohjaaja.
Tapiovaara ehti muutamassa vuodessa ohjata viisi elokuvaa, joista viimeinen jäi häneltä kesken. Tunnetuin hänen elokuvistaan on Varastettu kuolema. Se perustuu Runar Schildtin novelliin ”Lihamylly” ja kuvaa vastarintatoimintaa tsaarinaikaisen Venäjän sortovaltaa vastaan vuoden 1905 Suomessa. Monet elokuvan tyylittelevät otokset ovat nousseet suomalaisen elokuvahistorian klassikoiksi. Kokeilevan ranskalaisen elokuvan vaikutteet ovat ilmeiset. Tapiovaara oli julkivasemmistolainen, mikä oli 1930-luvulla harvinaista. Hän osallistui aktiivisesti muun muassa kulttuurijärjestö Kiilan toimintaan.
Nyrki Tapiovaara kaatui partiotehtävissä Laatokan Karjalan rintamalla kaksi viikkoa ennen talvisodan päättymistä.
Perhetausta

Nyrki Tapiovaara syntyi metsänhoitaja Kaarlo Juho Vihtori Tapiovaaran (1879–1959) ja Aino Aleksandra Grönroosin (1886–1929) perheeseen. Aino Aleksandra oli Pilppulan kartanon tytär ja äitinsä puolelta sukua Suomen ensimmäiselle naispuoliselle kuvanveistäjälle Eveliina Särkelälle. Hän oli taiteen ystävä ja kannusti lapsiaan näiden taiteellisissa harrastuksissa. Kaarlo Tapiovaara oli hämäläistä talonpoikaissukua, joka oli satoja vuosia asuttanut Myrrö- ja Märri-nimisiä maatiloja Vilppulassa. Kaarlo ja Aino Tapiovaaran yhteinen tie kulki Sortavalan ja Helsingin kautta Hämeenlinnaan, jonne perhe päätyi 1919. Tapiovaarojen kodissa elettiin kansallisromanttisessa hengessä. Sen mukaisesti perheen kaikille yhdelletoista lapselle annettiin kalevalaiset etunimet. Ennen Veikko Nyyrikkiä syntyivät poika ja tytär ja hänen jälkeensä kuusi poikaa sekä kaksi tytärtä. Kaarlo Tapiovaara oli Hämeenlinnan ainoa porvari, joka kävi perheineen säännöllisesti kaupungin työväenteatterissa.
Nuorena Nyrki Tapiovaara oli urheilullinen. Vanhemman veljensä, Kaarlo Tapion eli Tapio Tapiovaaran, kanssa hän harrasti myös kirjallisuutta ja historiaa. Veljekset esiintyivät koulussa tulenkantajina ja vetivät koulun ateistikerhoa. Poikien huoneesta ja heidän ”kellarikerhostaan” kehkeytyi Hämeenlinnan älykkönuorison kohtauspaikka. Nyrki Tapiovaaran nuorempi veli Ilmari Tapiovaara oli tunnettu muotoilija ja sisustussuunnittelija. Nyrki Tapiovaara oli kuitenkin liian nuori ehtiäkseen Tulenkantajien kiihkeimpään hurmiovaiheeseen 1920-luvulla.
Aino Tapiovaara kuoli syöpään joulukuussa 1929. Seuraavana keväänä Nyrki Tapiovaara valmistui ylioppilaaksi, syksyllä hän kirjoittautui Helsingin yliopiston lakitieteelliseen tiedekuntaan ja hankkiutui saman tien vapaaehtoisena armeijaan.