stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Károly Takács

Károly Takács
Károly Takács (21. tammikuuta 1910 Budapest – 5. tammikuuta 1976) oli unkarilainen ampuja ja olympiavoittaja. Hän oli ensimmäinen olympiapistoolin kaksinkertainen olympiavoittaja.
Oikeakätisenä syntynyt Takács loukkasi oikean kätensä pahasti vuonna 1938 kranaattionnettomuudessa ja joutui aloittamaan harjoittelun vasemmalla kädellään. Seuraavana vuonna hän oli mukana Unkarin joukkueessa voittamassa pistooliammunnan MM-kultaa. Kahdet olympialaiset peruutettiin toisen maailmansodan takia, mutta Takács voitti olympiapistoolilla kultaa Lontoossa 1948 ME-tuloksella 580 ja Helsingissä 1952 tuloksella 579. Hän oli mukana vielä Melbournen 1956 kisoissa ja sijoittui kahdeksanneksi tuloksella 575. Henkilökohtaisen MM-mitalin Takács sai vuonna 1958 ammuttuaan pronssia isopistoolilla.
Aiheesta muualla

Károly Takács Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Miesten 25 metrin olympiapistoolin olympiavoittajat
1896: Ioánnis Fragkoúdis • 
1900: Maurice Larrouy •  
1912: Alfred Lane • 
1920: Guilherme Paraense • 
1924: Henry Bailey • 
1932: Renzo Morigi • 
1936: Cornelius van Oyen • 
1948+1952: Károly Takács • 
1956: Ștefan Petrescu • 
1960: William McMillan • 
1964: Pentti Linnosvuo • 
1968+1972: Józef Zapędzki • 
1976: Norbert Klaar • 
1980: Corneliu Ion • 
1984: Takeo Kamachi • 
1988: Afanasijs Kuzmins • 
1992+1996: Ralf Schumann •
2000: Sergei Alifirenko • 
2004: Ralf Schumann • 
2008: Oleksandr Petriv • 
2012: Leuris Pupo • 
2016: Christian Reitz • 
2020: Jean Quiquampoix • 
2024: Li Yuehong
Takapiru

Pieter Bruegel: Taidemaalari ja taiteentuntija
Takapiru on sävyltään arkinen nimitys henkilöstä, joka seuraa korttipeliä toisen takana. Laajemmassa merkityksessä se tarkoittaa jotain toimijaa, joka usein julkisuutta kaihtaen vaikuttaa asioihin taustalla. Korttipelissä takapirun kuuluu olla   passiivinen tarkkailija, joka ei puutu pelin kulkuun.
Itä-Suomessa tunnetaan sana "kiho" tarkoittamaan takapirua esimerkiksi korttipelissä tai hevoskaupoissa. Englanninkielessä takapirua tarkoittava sana engl. kibitzer tulee jiddishin kautta saksankielisestä verbistä (saks. kiebitzen), joka tarkoittaa kurkistamista toisen papereihin, kortteihin ym. Sana on siirtynyt moniin eurooppalaisiin kieliin.
Kirjallisuudessa

Vuonna 1989 Harri Nykänen julkaisi jännitysromaanin Takapiru (WSOY).
Vuonna 2011 Timo J. Tuikka julkaisi poliittisen elämäkerran Kekkosen takapiru: Kaarlo Hillilän uskomaton elämä (Otava).
Vuonna 2016 ilmestyi Maritta Lintusen novellikokoelma Takapiru (WSOY).
Take the ”A” Train

Musiikkinäyte
"Take the ’A’ Train" Duke Ellingtonin esittämänä.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
”Take the ’A’ Train” on jazzstandardi, jota Duke Ellingtonin orkesteri käytti tunnuskappaleenaan. Sen kirjoitti Ellingtonin pianisti Billy Strayhorn vuonna 1941. Tuohon aikaan Ellington ei muusikkoliitto ASCAP:n lakon takia saanut soittaa omia sävellyksiään radiossa, joten hän turvautui poikansa Mercer Ellingtonin ja Strayhornin kirjoittamaan musiikkiin, koska kumpikaan ei kuulunut liittoon.
Kappaleen nimi tuli Ellingtonin Strayhornille vuonna 1939 kirjoittamasta muistilapusta, jossa oli ohjeet miten päästä tämän asunnolle. Ohje alkoi ”Mene A-junalla...” ja viittasi New Yorkin metrolinjaan. Strayhorn oli ensin  hylännyt sävellyksen, koska se kuulosti liikaa kilpailevan yhtyeen sovittajan Fletcher Hendersonin tyyliltä. Kun Ellingtonin vanhaa tunnuskappaletta ei saanut ASCAP:n lakon aikana soittaa, ”Take the ’A’ Train” otettiin sen korvaajaksi. Kappale säilytti tämän asemansa lakon loputtuakin, aina Ellingtonin kuolemaan asti.
Ray Nance soitti Ellingtonin vuoden 1941 nauhoituksessa trumpettisoolon, josta tuli tärkeä osa kappaletta. Ellingtonin konserteissa Nancen piti toistaa soolonsa nuotista nuottiin, ja kun trumpetinsoittaja lähti yhtyeestä, Cootie Williams jatkoi soolon soittamista konserteissa. Betty Roche nauhoitti vuonna 1952 ensimmäisen lauletun version alun perin instrumentaaliksi sävelletystä kappaleesta. Sanat kirjoitti mahdollisesti Roche itse.
Suomalaiset levytykset

1991 The Swinghufvuds
Säästöpankki

Säästöpankki on Suomessa ja useissa muissa maissa esiintyvä pankkimuoto.
Suomessa toimii nykyisin 15 säästöpankkia. Aiemmin kaikki säästöpankit kuuluivat Säästöpankkiryhmään, mutta ryhmästä ovat eronneet vuonna 2003 Aktia ja vuonna 2014 Oma Säästöpankki.
Yhtiömuodoltaan suomalaiset säästöpankit ovat säästöpankkimuotoisia tai säästöpankkiosakeyhtiöitä.
Säästöpankkiaate

Säästöpankkien perustamisen taustalla oli säästöpankkiaate. Tavoitteena oli säännöllistä rahapalkkaa nauttivan työntekijäluokan taloudellisen aseman parantaminen. Vähempivaraisille haluttiin antaa mahdollisuus koota pienetkin säästöt varmaan säilöön korkoa kasvamaan ja edistää siten kansan säästämishalua. Säästöpankkien perustamista kannatettiin yleiseksi hyödyksi ja varsinkin vaivaishoitorasituksen lieventämiseksi. Hyötynä nähtiin köyhyyden estämisen lisäksi myös se, yksilön luottamus omiin voimiinsa kasvoi, kun hänellä oli tarpeen tullen varoja käytettävissään. Tavoitteena oli myös kasvattaa säästöjä tekevistä henkilöistä ”kunnon kansalaisia”.
Suomessa säästöpankkiaatteen peruspiirteet hahmotteli John Julin 1822 julkaistussa lehtiartikkelissa. Julinin mukaan nimenomaan köyhät tarvitsivat säästöpankkia, jotteivät köyhät turvautuisi köyhäinhoitoon ja muodostaisi taakkaa yhteiskunnalle. Ahkeruuden ja säästäväisyyden avulla köyhä voisi itse parantaa omaa asemaansa. Julinin mukaan ”mitä helpommin köyhäinhoito on saatavissa, sitä enemmän ihmiset siihen turvautuvat ja siten köyhäinhoitolaitokset itse asiassa ainoastaan lisäävät avun käyttäjien lukumäärää. – – Yhteiskunnan hyväosaisten on vaivatonta sijoittaa säästyneet tai perityt varat varmalla ja tuottavalla tavalla. Sen sijaan köyhältä väestöltä puuttuu tämä mahdollisuus käytännöllisesti katsoen kokonaan ja tämän puutteen täyttämiseen juuri tarvitaan säästöpankkia.” Ilman pankkia köyhä oli vaarassa menettää rahansa varkaalle tai tuhlata ne.
Säästöpankkiaatteeseen kuului ensisijaisesti kansan ”alimpien kerrosten” palvelu. Keski- ja yläluokalle ei niinkään haluttu tarjota mahdollisuutta sijoittaa rahojaan hyvällä korolla. Heidän asiointiaan säästöpankeissa yritettiin rajoittaa muun muassa maksimitalletusmäärillä.
Vaikka säästöpankit oli tarkoitettu työntekijäluokalle ja köyhille, osa sosialisteista suhtautui säästämiseen nihkeästi. Eräässä kansainvälisessä kokouksessa hyväksyttiin ponsi, jonka mukaan ”työmies, joka säästää, on petturi”. Myöhemmin kanta lieveni ja perustettiin myös sosialistien johtamia työväen säästöpankkeja.
Säästöpankkien synty ja leviäminen

Säästöpankkiaatteen ensi askeleet otettiin Saksassa. 1778 perustettiin Hampurin yleiseen vanhuusvakuusrahastoon säästöpankkitoiminnan kriteerit täyttävä jaosto, jonka tehtävä oli tarjota säästämismahdollisuus "työläisille kuten palvelijoille, ulkotyöntekijöille, ammattimiehille ja merimiehille". Jo tätä ennen oli Saksan Braunschweigissa perustettu Herttuallinen lainauskassa vuonna 1765.
Saksan lisäksi myös Sveitsissä perustettiin säästöpankkeja jo 1700-luvun lopulla. Skotlannin Ruthwellissa perustettiin ensimmäinen varsinainen säästöpankki 1810 ja aate levisi pian koko Englantiin. Säästöpankkeja perustettiin pian muissakin maissa: Tanskassa 1810, Itävallassa 1817, Ranskassa 1818, Ruotsissa 1820, Norjassa 1822, Suomessa 1822 ja Venäjällä 1841.
| Maa (paikkakunta) | Vuosi |
| --- | --- |
Saksa (Braunschweig): 1765
Saksa (Hampuri): 1778
Sveitsi (Bern): 1788
Englanti (Tottenham): 1798
Skotlanti (Ruthwell): 1810
USA (Philadelphia ja Boston): 1816
Ranska (Pariisi): 1818
Itävalta (Wien): 1819
Tanska (Kööpenhamina): 1820
Ruotsi (Tukholma): 1821
Italia (Venetsia): 1822
Norja (Kristiania): 1822
Suomi (Turku): 1822
Venäjä (Pietari ja Moskova): 1841
Säästöpankkiaate alkoi levitä ulkomailla 1820-luvun jälkeen nopeasti. Säästöpankkiliikkeen kehittyessä syntyi sellaisia säästöpankkimuotoja kuin posti-, tehdas-, koulu-, vanhuus-, nuoriso- ja pennisäästöpankkeja. Jotta pienimmätkin säästöt saataisiin talteen, otettiin käyttöön sellaiset menetelmät kuin säästömerkit, säästökortit, säästölippaat, säästöautomaatit, asiamiehet, haaraosastot ja keräilypaikat.
Jotkin säästöpankit rajoittivat toimintaansa säännöissä määrättyihin väestöryhmiin. Jotta säästöpankit houkuttelisivat pikkutallettajia, pidettiin talletusten vähimmäismäärät pieninä. Käytettiin myös maksimirajoja, jotta pääoman omistajat pysyisivät loitolla. Joissain maissa rajojen ylittämisestä rangaistiin koron tai jopa pääoman menettämisellä. Suurtalletuksista koettiin aiheutuvan monenlaisia vaikeuksia, kuten sijoitusvaikeuksia ja säästökoron alenemista. Jos asiakkaiksi tulisi ”kapitalistisia” tallettajia, pelättiin myös, että säästöpankit unohtaisivat yhteiskunnallisen tehtävänsä pikkutallettajia kohtaan.
Suomen säästöpankkihistoriaa > Ensimmäiset säästöpankit

Säästöpankit muodostavat Suomen vanhimman pankkiryhmän. Suomen ensimmäinen säästöpankki, Turun Säästöpankki, avattiin 4. tammikuuta 1823. Seuraava säästöpankki, Helsingfors Stads Sparbanks Inrättning, nykyisen Aktian edeltäjä, aloitti Helsingissä 1826. Säästöpankkeja perustettiin ensin kaupunkeihin, myöhemmin myös maaseudulle. 1842 perustettiin säästöpankit Porvooseen ja Jyväskylään, myöhemmin 1840-luvulla Ouluun, Viipuriin, Hämeenlinnaan, Vaasaan, Mikkeliin, Kuopioon ja Tenholaan. Tenholan säästöpankki oli ensimmäinen maaseutupankki; muut toimivat kaupungeissa.
Suomen säästöpankkihistoriaa > Lisää pankkeja perustetaan

Kun 1860-luvulta alkaen Suomeen perustettiin myös liikepankkeja, nähtiin säästöpankit työtätekevän luokan pankkeina. Liikepankkien ajateltiin palvelevan talouselämää. Liikepankkien ja säästöpankkien nähtiin täydentävän toisiaan. Säästöpankkien tehtäväksi nähtiin piensäästöjen kerääminen, mihin liikepankkien ei edes kannattaisi ryhtyä; säästöpankit tallettaisivat ylimääräiset varansa liikepankkeihin, jotka puolestaan myöntäisivät luottoja.
Postisäästöpankki perustettiin säästöpankkien kilpailijaksi vuonna 1887. Säästöpankkiaate oli myös Postisäästöpankin perustamisen takana. Perustamista pohtinut komitea piti ongelmana, että ruumiillisen työn tekijät, päivätyöläiset ja palkolliset eivät voineet säästää, koska ei ollut saatavilla luotettavia säästöjen talletuspaikkoja. Olemassa olleiden säästöpankkien ongelmiksi nähtiin tuolloin harvat aukioloajat, pankkien puute maaseudulla sekä huono hoito. Postisäästöpankki tarjosi lähes koko maan kattavan konttoriverkoston postitoimipaikoissa sekä paremmat aukioloajat.
Säästöpankkien määrä lisääntyi 1800-luvulla voimakkaasti. Erityisen paljon niitä perustettiin kuitenkin 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa sen jälkeen, kun ensimmäinen säästöpankkilaki oli tullut voimaan 1896. Paikoin lähes joka kuntaan tuli oma säästöpankki. Jotkin pankit toimivat useamman kunnan alueella. Oli myös paikkakuntia, joille syntyi useampikin kuin vain yksi säästöpankki.
Suomeen perustettiin noina aikoina 7 suomalaista säästöpankkia ja 8 työväen säästöpankkia. Suomalaisten säästöpankkien perustamisen taustalla oli kielikysymys ja ajan politiikka. Katsottiin, että vanhat säästöpankit olivat ruotsinkielisten käsissä, minkä vuoksi suomenkieliset asiakkaat olivat huonossa asemassa etenkin lainojen saannissa. Perustamista edesauttoi myös se, että suomenkieliset olivat riitaantuneet keskenään poliittisista kysymyksistä.
Työväen säästöpankkien perustaminen liittyi työväenliikkeen poliittiseen radikalisoitumiseen. Työväenliikkeen asiointi porvarillisissa pankeissa oli vaikeutunut erityisesti suurlakon 1905 jälkeen. Lainatarpeen tyydyttäminen oli noussut ongelmaksi. Tämä näkyi ensimmäisenä Helsingissä, jossa työväen säästöpankki aloitti 1909. Vuoteen 1914 mennessä työväen säästöpankkeja oli perustettu kahdeksaan kaupunkiin.
Monet säästöpankit perustettiin kuntien viinaverosta saaduilla tuloilla. Maaseutuväen ja pikkuporvareiden talletusten ja lainojen hoidosta ei kuitenkaan tullut kovin mittavaa liiketoimintaa. Pankkeja pidettiin auki ehkä kerran kuussa tai kerran viikossa. Vuodelta 1917 olevan tiedon mukaan useimmat kaupunkisäästöpankit olivat jo auki joka päivä. Maaseudulla pidettiin välttämättömänä, että pankki oli auki ainakin kerran viikossa, mutta vähitellen oli niidenkin pyrittävä jokapäiväiseen aukioloon. Pankin auki pitämiseen tarvittiin ainakin kaksi virkailijaa.
Suomen säästöpankkihistoriaa > Säästöpankkien määrän kehitys

Säästöpankkien lukumäärä nousi aluksi hitaasti. Perustaminen kiihtyi 1870-luvulla, mutta seuraavalla vuosikymmenellä perustamisinto laimeni. Kiihkeimmillään perustaminen oli vuosina 1901–1905, jolloin perustettiin peräti 117 säästöpankkia, joista lähes kaikki sijaitsivat maaseudulla.
Vuoden 1915 loppuun mennessä oli perustettu yhteensä 436 säästöpankkia. Niistä 15 oli jo ehtinyt lopettaa. Perustetuista pankeista 90 oli yksityisten perustamia ja 8 pankkia yhdistyksen tai seuran perustamia. 323 pankkia oli kuntien perustamia. Kuntien perustamat pankit sijaitsivat lähinnä maalla. Puolet yksityisten, yhdistysten ja seurojen perustamista pankeista oli maalla ja puolet kaupungissa. Vuonna 1915 lähes puolet talletuksista saatiin maaseudulta. Tuolloin 12 % suomalaisista oli säästöpankkien tallettajia.
Säästöpankkeja oli erityisesti Länsi- ja Etelä-Suomessa, kun taas Itä- ja Pohjois-Suomessa oli paljon osuuskassoja. Enimmillään säästöpankkeja oli vuonna 1939, jolloin itsenäisiä pankkeja oli 485. Tämän jälkeen jälkeen niiden määrä alkoi vähetä: Toisen maailmansodan seurauksena Karjalasta luovutetulla alueella toimineita säästöpankkeja lakkautettiin. Myöhemmin monet itsenäiset säästöpankit fuusioituivat toisiinsa siten, että syntyi aluesäästöpankkeja. Työväen säästöpankit sulautuivat, yhtä lukuun ottamatta, Suomen Työväen Säästöpankiksi 1971. Vuonna 1990 se erosi säästöpankeista ja muuttui liikepankiksi nimeltään STS-Pankki Oy. Vielä vuonna 1989 säästöpankkeja oli 179, mutta 1991 fuusioiden jälkeen enää 86.
| Vuosi | Säästöpankkeja |
| --- | --- |
1822: 1
1840: 2
1860: 26
1880: 111
1900: 193
1915: 421
1939: 485
1950: 444
1975: 283
1990: 150
1991: 86
1992: 40
2000: 39
2014: 29
2018: 23
Suomen säästöpankkihistoriaa > 1990-luvun lama

1990-luvun lama aiheutti Säästöpankkiryhmässä suuren mullistuksen. Keskuspankki SKOP joutui valtion haltuun 1991. Se oli ottanut liian suuria riskejä eikä kestänyt riskien realisoitumista. Myös moni suurimmista säästöpankeista joutui talousvaikeuksiin.
Aiemmin tiivis Säästöpankkiryhmä hajosi. Alue- ja paikallissäästöpankkien rinnalle syntyivät fuusioiden kautta 1991 Aktia Säästöpankki ja 1992 Suomen Säästöpankki (SSP). Hieman yli puolet säästöpankeista (43 pankkia) yhdistyi Suomen Säästöpankiksi. Taseen koolla mitaten SSP kattoi peräti 5/6 Säästöpankkiryhmästä. Suomen Säästöpankkiin liittyi sekä ongelmiin ajautuneita että terveitä pankkeja. Ratkaisun tarkoitus oli pelastaa maan säästöpankkitoiminta. Suomen Säästöpankki aloitti toimintansa 21.9.1992. Pankki joutui kuitenkin heti vakaviin vaikeuksiin. Vielä samana vuonna SSP muutettiin säästöpankkiosakeyhtiöksi ja se ajautui valtion omistukseen. Pankki pilkottiin kilpailijoiden kesken syksyllä 1993. OP-ryhmä, Postipankki, SYP ja KOP saivat kukin neljänneksen SSP:n talletuskannasta ja terveestä luottokannasta. Jäljelle jääneet "roskalainat" keskitettiin omaisuudenhoitoyhtiö Arsenaliin.
Valtaosa säästöpankeista hävisi. 40 säästöpankkia jäi Suomen Säästöpankin ulkopuolelle. 36 paikallissäästöpankkia, 3 aluesäästöpankkia (Etelä-Karjalan Säästöpankki, Länsi-Uudenmaan Säästöpankki ja Ylä-Savon Säästöpankki, nyk. Säästöpankki Optia) ja Aktia Säästöpankki säilyivät itsenäisinä lamasta. Myöhemmin vielä Aktia irtautui ryhmästä ja muuttui liikepankiksi.
Suomen säästöpankkihistoriaa > Toimintansa lopettaneita säästöpankkeja

Suomessa aiemmin toimineita säästöpankkeja ovat olleet muun muassa:
Aktia Säästöpankki, toimii nykyisin liikepankkina
Päijät-Hämeen Säästöpankki
Suomen Säästöpankki
Hämeen Työväen Säästöpankki
Oulun Työväen Säästöpankki
Suomen Työväen Säästöpankki
Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankki toimi säästöpankkien keskuspankkina 1990-luvulle asti.
Säästöpankkien jakautuminen 2014

Kaikki Suomen säästöpankit kuuluivat vielä vuoden 2014 alussa samaan pankkiryhmään. Tammikuussa 2014 ilmoitettiin, että 25 säästöpankkia muodostavat uuden Säästöpankkien yhteenliittymän (Säästöpankkiryhmä). Osa säästöpankeista jäi kuitenkin yhteenliittymästä pois. Useat säästöpankit olivat jo yhdistyneet tai juuri yhdistymässä Oma Säästöpankin kanssa, joka jäi yhteenliittymän ulkopuolelle.
Tämän lisäksi kaksi säästöpankkia, Saaristosäästöpankki ja Vöyrin Säästöpankki, yhdistyivät Aktia Pankkiin.
Rakennemuutoksen taustalla oli pankkien uudistunut EU-sääntely. Tämän pelättiin aiheuttavan aiemmin löyhemmin verkottuneina toimineille säästöpankeille lisäkustannuksia.
Samoihin aikoihin Aktia, joka oli laman jälkeen tarjonnut keskusluottolaitospalvelut säästöpankeille, oli lopettamassa näiden palveluiden tarjoamisen. Tämän seurauksena Säästöpankkiryhmä hankki omaksi keskuspankikseen Säästöpankkien Keskuspankin, joka oli entinen Itella Pankki.
Kritiikki

Kritiikin mukaan Suomen säästöpankkiliikkeen olennaisiin piirteisiin on kuulunut valedemokratia. Säädösten mukaan korkein valta säästöpankissa kuuluu tallettajille, jotka valitsevat ylimmän hallintoelimen eli isännistön. Käytännössä kuitenkin hyvin harvat tallettajat ovat missään säästöpankissa osallistuneet isäntien vaaleihin. Suomalaisissa säästöpankeissa päätösvalta on luisunut isäntien valitsemalle hallitukselle ja sen valvonnassa toimivalle johtajistolle, jotka ovat käytännössä täydentäneet itse itsensä.
Valedemokratian vuoksi valta jäi yleensä, ainakin aiemmin, säästöpankkien johdon käsiin. Käytännössä päätökset tehtiin etukäteen. Säästöpankin johtaja kutsui tallettajia valitsemaan esittämiään henkilöitä isännistöön. Isännistö valitsi hallitukseen pankinjohtajan luottomiehet. Äänestys oli tuntematon käsite. Valituiksi tuli paikkakunnan silmäätekeviä henkilöitä, mikä oli tapa ankkuroida pankki paikkakunnan päätöksentekoon. Vain harvoissa tapauksissa säästöpankin toiminnasta huolehti pankinjohtajista riippumaton säästöpankkiväki. Säästöpankin johtaja valitsi usein itse myös seuraajansa siirtyessään eläkkeelle. Isännistö jäi vain kumileimasimeksi. Jos pankissa oli hallintoneuvosto, isännistö nimitti sen eikä päässyt itse nimittämään edes hallitusta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Säästöpankkimuseo, Hämeenlinna
Suomalaiset pankit
Aktia
Bigbank
Danske Bank
Evli
Handelsbanken
Hypo
Nordea
Nordnet
OmaSp
OP
POP-pankki
SEB
S-Pankki
Säästöpankkiryhmä
Ålandsbanken
Suomen postilaitos julkaisi vuonna 1947 postimerkin suomalaisen säästöpankkitoiminnan 125-vuotisen toiminnan kunniaksi.
Huittisten Säästöpankin Säkylän konttori kesäkuussa 2013.
Talana (Thessalia)

| Talana> Ταλάνα |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  ?, Thessalia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Ainis, Thessalia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Talana (m.kreik. Ταλάνα) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Thessaliassa Kreikassa. Se sijaitsi Ainiin alueella, mutta sen tarkempaa sijaintia ei tunneta.
Myöskään Talanan historiasta ei tiedetä mitään. Se tunnetaan varmuudella vain yhdestä piirtokirjoituksesta vuodelta 362/361 eaa. Kaupungin kansalaisesta käytettiin mahdollisesti etnonyymiä Talaōnos (Ταλάωνος), joka esiintyy toisessa piirtokirjoituksessa 200-luvulta eaa.
Pekka Talaslahti

Pekka Talaslahti (s. 1. lokakuuta 1945) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Talaslahti edusti urallaan Töölön Vesaa 1964, Helsingin Jalkapalloklubia 1965–1971, Helsingin Palloseuraa 1972–1973 ja Finnairin Palloilijoita 1974–1979. Hän voitti HJK:ssa Suomen Cupin 1966. Kaikkiaan Talaslahti pelasi seitsemän HJK-kauden aikana 119 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 68 maalia. Hän oli mestaruussarjan paras maalintekijä kaudella 1969.
Talaslahti pelasi Suomen maajoukkueessa yhden maaottelun vuonna 1969.
Talaslahti pelasi myös jääkiekkoa vähän aikaa Jokereissa Suomen sarjassa kunnes hän päätti keskittyä jalkapalloon.
Taiwaninraitatimali

| Taiwaninraitatimali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pyrstötimalit Leiotrichidae
Suku::  Raitasiipitimalit Sibia
Laji::  morrisoniana
Kaksiosainen nimi
 Sibia morrisoniana  (Ogilvie-Grant, 1906) 
Synonyymit
 Actinodura morrisoniana 
Katso myös
   Taiwaninraitatimali Wikispeciesissä   Taiwaninraitatimali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Taiwaninraitatimali (Sibia morrisoniana) on Itä-Aasiassa tavattava pyrstötimaleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan taiwaninraitatimali on 18–19 cm. Selästään laji on väritykseltään harmaa sekä oliivinruskea ja päälaeltaan kastanjanruskea. Linnun siivet ovat mustan ja ruskean raidalliset. Pyrstö on tumma ja siinä on vaaleampia ruskeita poikkijuovia. Vatsa on väriltään harmaa. Koiras- ja naarastaiwaninraitatimalit muistuttavat toisiaan ulkonäöltään.
Levinneisyys ja elinympäristö

Taiwaninraitatimalia tavataan Taiwanissa ja Kiinassa. Linnun elinympäristöä ovat vuoristojen rinteiden lehtimetsät ja liikkuvat erityisesti lehvästöjen sisäosissa. Taiwaninraitatimalin elinympäristöt sijaitsevat yleensä 1 400–2 800 metrin korkeudella merenpinnasta.
Taiwaninraitatimalit liikkuvat yleensä pieninä ryhminä. Lajin ravintoa ovat pääasiassa hyönteiset ja siemenet.
Taisteluosasto Peiper

Joachim Peiper.
Osasto Peiperin joukkoja ja puolitelavaunu.
Taisteluosasto Peiper (saks. Kampfgruppe Peiper, lyhennettynä KG Peiper) oli komentajansa Joachim Peiperin mukaan nimetty Ardennien taisteluun osallistunut Waffen-SS-taisteluosasto.
Taisteluosasto muodostettiin SS-panssaridivisioona Leibstandarte-SS Adolf Hitlerin 1. panssarirykmentistä sekä 2. panssarikrenatöörirykmentistä ja 501. raskaasta SS-panssarivaunupataljoonasta. Taisteluosasto oli osa Josef ”Sepp” Dietrichin komentamaa 6. SS-Panssariarmeijaa.
Taisteluosaston tehtävä oli murtaa yhdysvaltalaisten linjat Ardenneilla ja edetä Huyn kaupunkiin valtaamaan Maas-joen yli kulkevat sillat. Tehtävä epäonnistui ja taisteluryhmä joutui saarroksiin. Peiper sai ohjattua miehensä takaisin omien puolelle. Tällöin osaston vahvuus oli pudonnut noin 5 000:sta noin 800 sotilaaseen.
Taisteluosasto suoritti useita yhdysvaltalaisten sotavankien ja belgialaisten siviilien teloituksia operaation aikana. Kuuluisin tapaus on Malmedyn verilöyly 17. joulukuuta 1944.
Kalusto ja organisaatio

Panzerkampfwagen IV Ausf.H
Panzerkampfwagen V Ausf.G (Panther)
Panzerkampfwagen VI Ausf.E (Tiger)
Panzerkampfwagen VI Ausf.B (Tiger II)
Sd.Kfz.138/1-panssariautoja
150mm sIG33(Sf) auf Panzerkampfwagen I Ausf. B-rynnäkkötykkejä
Wirbelwind-ilmatorjuntapanssarivaunuja
Taiyō

Taiyō
Taiyō oli keisarillisen Japanin laivaston Taiyō-luokan saattuetukialus toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Matkustaja-alus Kasugamaru tilattiin Mitsubishin Nagasakin telakalta jqa sen köli laskettiin vuonna 1938. Alus laskettiin vesille 19. syyskuuta 1940. Vielä varustettavana ollut alus siirrettiin toukokuussa 1941 Sasebon laivastontelakalle muutettavaksi saattuetukialukseksi. Alus otettiin palvelukseen 2. syyskuuta 1941 nimellä Taiyō.
Palvelus

Sodan aikana alus osallistui lukuisiin lentokoneidenkuljetustehtäviin. Alukseen osui sodan aikana  useita torpedoita. Ensin Yhdysvaltain laivaston sukellusvene USS Trout torpedoi aluksen Trukin edustalla 28. syyskuuta 1942, USS Tunny 9. huhtikuuta 1943 ja USS Cabrilla 24. syyskuuta 1943. Joka kerta alus korjattiin. Alus upposi Cape Bolinaon lähistöllä 18. elokuuta 1944, kun USS Rasher torpedoi aluksen sen ollessa matkalla Manilaan. Torpedo-osuma aiheutti polttoaineräjähdyksen. Aluksen 1 200 hengen miehistöstä 747 hukkui ja 400 selvisi hengissä.