stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Betty Field
Ura > 1940-luku

Kun Field oli näyttelemässä vuonna 1939 Broadwaylla näytelmässä Ring Two, Betty tapasi näytelmän käsikirjoittajan Elmer Ricen. Pari meni vihille vuonna 1942. Heidän kolme lastaan John Alden, Judith ja Paul esiintyivät pienimuotoisesti äitinsä kanssa lavalla. Betty oli myös pääosassa Ricen kirjoittamissa näytelmissä Flight to the West (1940−1941) ja A New Life (1943), joka oli kirjoitettu erityisesti Bettylle. Flight to the West avattiin Guild Theatressa 30. joulukuuta vuonna 1940. Fieldillä oli naispääosa Hope Talcott Nathanina. Näytelmä siirrettiin Royale Theatreen 4. maaliskuuta vuonna 1941 ja näytelmä suljettiin 26. huhtikuuta 136 esityksen jälkeen. Näytelmää A New Life esitettiin 70 näytöstä Royalessa.
Field teki töitä Hollywoodissa mainekkaiden miesnäyttelijöiden kanssa, kuten Fredric Marchin kanssa Vaarojen laivassa (1940) ja Huomispäivän maailmassa (1944), John Waynen Hämärtää vuorten takana (1941), Robert Cummingsin, Charles Boyerin ja Edward G. Robinsonin Kaikkien rajojen ulkopuolella (1943) ja Joel McCrean The Great Momentissa (1944). Näiden suoritusten yläpuolelle nousee Fieldin suoritus klassikkoelokuvassa Renkaita vedessä (1942), jossa hän näytteli ahdistunutta tytärtä ja insestin uhria Cassandra Toweria. Hänen vastanäyttelijöinään elokuvassa oli Ann Sheridan, Cummings ja tuleva Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan. Renkaita vedessä sai kolme Oscar-ehdokkuutta. Field teki sen jälkeen kevyen komedian Tarvitaanko aviomiestä?, jossa hänen vastanäyttelijänään oli Ray Milland.
Field tarkoituksella jätti uusimatta Paramountin sopimuksensa, joka läheni loppuaan vuonna 1945. Vuonna 1945 Field teki laadukkaan suorituksen elokuvassa Etelän mies, jonka jälkeen hän piti pitkän tauon elokuvista. Hän palasi takaisin Broadwaylle, jolloin hän esiintyi arvostetuissa näytelmissä, kuten The Voice of the Turtle (1943−1947) ja aviomiehensä Dream Girl (1945−1946), jonka Rice myös ohjasi. Dream Girlin ensi-ilta oli 14. joulukuuta 1945 ja sitä esitettiin 348 näytöstä. Komedia suljettiin tasan vuotta myöhemmin. Field voitti New York Drama Critics Circle -palkinnon myöhemmin vuonna 1946. Fieldin Hedvig Ibsenin The Wild Duckissa sai myös ylistävää kritiikkiä. Field aloitti televisiotyön vuonna 1948 sarjassa The Philco Television Playhouse jaksossa "Street Scene", jossa hänen roolina oli Rose. Siitä lähtien Field alkoi ottaa tasaisesti vierailurooleja eri sarjoissa.
Betty palasi Paramountille ja elokuviin vuonna 1949, jolloin hän näytteli naispääosaa Alan Laddin kanssa elokuvassa Kohtalokasta valtaa, joka perustui F. Scott Fitzgeraldin romaaniin. Tämän elokuvan piti olla Fieldin elokuvauran kohokohtia, mutta elokuva floppasi ja Fieldin suoritus sai sekalaisia arvosteluja. Field palasi takaisin Broadwaylle jättäen Hollywoodin toistamiseen.
Ura > 1950-luku

Field edelleen niitti menestystä Broadwaylla näytelmissä, kuten Twelfth Night (1949), The Rat Race (1949−1950), Peter Pan (1950, antoi roolinsa Jean Arthurille), The Fourposter (1951−1952, Field ja Burgess Meredith korvasivat Jessica Tandyn ja Hume Cronynin) ja Ladies of the Corridor (1953).
Field palasi takaisin Hollywoodiin 1950-luvun puolivälissä. Hän oli suuressa sivuosassa romanttisessa draamassa Rakkauden huviretki, joka ilmestyi vuonna 1955. Hänen vastanäyttelijöinään oli Kim Novak ja William Holden. Rakkauden huviretki oli yksi vuoden menestyneimpiä elokuvia ja sai kuusi Oscar-ehdokkuutta, joista se voitti kaksi. Elokuva sai myös neljä BAFTA-ehdokkuutta ja voitti Golden Globen. Field pääsi seuraavaksi näyttelemään Marilyn Monroen kanssa elokuvaan Bussipysäkki, joka sai ensi-iltansa vuonna 1956. Bussipysäkki sai Oscar-, BAFTA- ja Golden Globe-ehdokkuudet. Vuonna 1957 Field näytteli sivuosaa Lana Turnerin tähdittämässä Peyton Place – vihan tyyssija, joka sai yhdeksän Oscar-ehdokkuutta ja kaksi Golden Globe-ehdokkuutta, mutta ei voittanut näistä yhtäkään. Field oli roolistaan Vihan tyyssijassa ehdolla parhaan naissivuosan Kultaiseen Laureliin vuonna 1958, mutta ei voittanut sitä. Teatterin puolella näytelmät The Seagull, Separate Tables (1956−1957), Waltz of the Toreadors (1958) ja Pisara runoilijaa (1958−1959) myös korostivat tätä hänen uransa uutta kypsää vaihetta. Vuonna 1959 Field näytteli naissivuosaa elokuvassa Iloinen maankiertäjä.
50-luvulla Field vieraili muiden muassa sarjoissa Se parhaiten nauraa... vuonna 1956, Letter to Loretta vuonna 1956 ja Hallmark Hall of Fame vuonna 1959.
Ura > 1960-luku

1960-luvulla Field näytteli Elizabeth Taylorin kanssa elokuvassa Ei rahasta (1960), josta Taylor voitti Oscar-palkinnon. Vuonna 1962 hän näytteli klassikkoelokuvassa Alcatrazin vanki yhdessä Burt Lancasterin, Karl Maldenin ja Thelma Ritterin kanssa. Elokuva sai neljä Oscar-ehdokkuutta. Field piti neljän vuoden tauon elokuvista ja vuonna 1966 hän otti roolin draamasta 7 naista, jossa Field oli yksi niistä seitsemästä naisesta. Hänen vastanäyttelijöinään oli Anne Bancroft, Sue Lyon, Margaret Leighton, Flora Robson ja Mildred Dunnock. Parin vuoden päästä 1968 Field näytteli komediassa Kultakahle, jossa hänen vastanäyttelijänä oli Dean Martin. Samana vuonna hän teki viimeisen elokuvansa rouva Ringermanina Clint Eastwoodin tähdittämä Rautainen Coogan.
Field vieraili 60-luvulla muun muassa televisiosarjoissa Lahjomattomat vuonna 1960, Alfred Hitchcock esittää vuonna 1960, Valtatie 66 vuosina 1960, 1961 ja 1962, Tohtori Ben Casey vuonna 1962 ja Puolustuksella on puheenvuoro vuonna 1964. Teatteriuransa loppuvaiheilla Field näytteli Amanda Wingfieldia näytelmässä The Glass Menagerie (1965) ja Birdie Hubbardia The Little Foxes (1967−1968). Field teki viimeisen teatteriroolinsa vaikeassa Beatrice Hunsdorferin roolissa näytelmässä The Effect of Gamma Rays on Man-in-the-Moon Marigolds vuonna 1971. Samalla hän lopetti koko näyttelijänuransa, joka oli kestänyt 38 vuotta.
Fieldillä olisi ollut räikeä rooli evankelisti Isosiskona Donald Sutherlandin kanssa elokuvassa Heinäsirkat, mutta Field ehti kuolla juuri ennen kuvauksia. Geraldine Page korvattiin rooliin. Elokuva ilmestyi vuonna 1975.
Yksityiselämä ja kuolema > Yksityiselämä

Yksityiselämässään Field oli naimisissa kolmesti, joista kaksi päättyivät avioeroon. Field meni ensimmäistä kertaa vihille näytelmäkirjailija Elmer Ricen (1892–1967) kanssa 12. tammikuuta vuonna 1942. Rice kirjoitti vaimolleen useita näytelmiä. He saivat kolme lasta, pojat Johnin ja Paulin sekä tyttären Judithin. Liitto päättyi eroon 14 aviovuoden jälkeen 1956. Toisen liiton Field solmi asianajaja ja kriminologi Edwin J. Lukasin (1902–1973) kanssa maaliskuussa vuonna 1957. He erosivat kymmenen vuotta myöhemmin 1967. Kolmannen ja viimeisen kerran Field meni vihille Raymond Oliveren kanssa 22. maaliskuuta vuonna 1968 ja liitto kesti aina Fieldin kuolemaan asti. Fieldillä oli kolme lapsipuolta Oliveren edellisestä liitosta.
Yksityiselämä ja kuolema > Kuolema

Betty Field kuoli aivoverenvuotoon 60-vuotiaana 13. syyskuuta vuonna 1973 Hyanniksessa, Massachusettsissa. Hänet tuhkattiin ja tuhkat annettiin perheen haltuun.
Filmografia > Elokuvat

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Vuosi | Suomenkielinen nimi | Alkuperäinen nimi | Rooli |
| 1939 | What a Life | What a Life | Barbara Pearson |
| 1939 | Hiiriä ja ihmisiä | Of Mice and Men | Mae |
| 1940 | Seventeen | Seventeen | Lola Pratt |
| 1940 | Vaarojen laiva | Victory | Alma |
| 1941 | Hämärtää vuorten takana | The Shepherd of the Hills | Sammy Lane |
| 1941 | Blues in the Night | Blues in the Night | Kay Grant |
| 1942 | Renkaita vedessä | Kings Row | Cassandra Tower |
| 1942 | Tarvitaanko aviomiestä? | Are Husbands Necessary? | Mary Elizabeth Cugat |
| 1943 | Kaikkien rajojen ulkopuolella | Flesh and Fantasy | Henrietta |
| 1944 | The Great Moment | The Great Moment | Elizabeth Morton |
| 1944 | Huomispäivän maailma | Tomorrow, the World! | Leona Richards |
| 1945 | Etelän mies | The Southerner | Nona Tucker |
| 1949 | Kohtalokasta valtaa | The Great Gatsby | Daisy Buchanan |
| 1955 | Rakkauden huviretki | Picnic | Flo Owens |
| 1956 | Bussipysäkki | Bus Stop | Grace |
| 1957 | Peyton Place – vihan tyyssija | Peyton Place | Nellie Cross |
| 1959 | Iloinen maankiertäjä | Hound-Dog Man | Cora McKinney |
| 1960 | Ei rahasta | BUtterfield 8 | Fanny Thurber |
| 1962 | Alcatrazin vanki | Birdman of Alcatraz | Stella Johnson |
| 1966 | 7 naista | 7 Women | Florrie Pether |
| 1968 | Kultakahle | How to Save a Marriage and Ruin Your Life | Thelma |
| 1968 | Rautainen Coogan | Coogan's Bluff | Ellen Ringerman |
Teatteri > West End, Lontoo

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi | Näytelmän nimi | Paikka | Rooli | Esityksiä |
| 1934 | She Loves Me Not | West End Theatre |  ? |  ? |
Teatteri > Broadway, New York

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi | Näytelmän nimi | Paikka | Rooli | Esityksiä |
| 1933 | The First Mrs. Fraser | (Off-Broadway) |  ? |  ? |
| 1934−1935 | Page Miss Glory | Mansfield Theatre | Sähketoimittaja | 63 esitystä |
| 1935−1936 | Three Men on a Horse | Playhouse Theatre | Nuori tyttö | noin 400 esitystä |
| 1935−1937 | Boy Meets Girl | Cort Theatre | Nuori tyttö | 669 esitystä |
| 1937−1938 | Room Service | Cort Theatre | Hilda Manney | 500 esitystä |
| 1937 | Angel Island | National Theatre | Eunice | 21 esitystä |
| 1938 | If I Were You | Mansfield Theatre | Nora | 8 esitystä |
| 1938−1939 | What a Life | Biltmore Theatre | Barbara Pearson | 538 esitystä |
| 1939 | The Primrose Path | Biltmore Theatre | Clare Wallace | 166 esitystä |
| 1939 | Ring Two | Henry Miller's Theatre | Rosa Romero | 5 esitystä |
| 1940 | Two On An Island | Broadhurst Theatre | Mary Ward | 22 esitystä |
| 1940−1941 | Flight to the West | Guild Theatre / Royale Theatre | Hope Talcott Nathan | 136 esitystä |
| 1943 | A New Life | Royale Theatre | Edith Charles Cleghorne | 70 esitystä |
| 1943−1947 | The Voice of the Turtle | Morosco Theatre | Sally Middleton | noin 500 esitystä |
| 1945−1946 | Dream Girl | Coronet Theatre | Georgina Allerton | 348 esitystä |
| 1949 | Twelfth Night | Empire Theatre |  ? | 48 esitystä |
| 1949−1950 | The Rat Race | Ethel Barrymore Theatre | Helen Brown | 84 esitystä |
| 1950 | Peter Pan | Imperial Theatre | Peter Pan |  ? |
| 1951 | Not for Children | Coronet Theatre | Theodora Effington | 7 esitystä |
| 1951−1952 | The Fourposter | Ethel Barrymore Theatre | Agnes | yli 200 esitystä |
| 1951−1952 | The Wild Duck | City Center | Hedvig | 15 esitystä |
| 1953 | The Ladies of the Corridor | Longacre Theatre | Mildred Tynan | 45 esitystä |
| 1955 | Festival | Longacre Theatre | Sally Ann Peters | 23 esitystä |
| 1956−1957 | Separate Tables | Music Box Theatre |  ? | 332 esitystä |
| 1958 | The Waltz of the Toreadors | Coronet Theatre | Mademoiselle de St.-Euverte | 31 esitystä |
| 1958−1959 | Pisara runoilijaa (A Touch of the Poet) | Helen Hayes Theatre | Rouva Deborah Harford | 284 esitystä |
| 1959 | A Loss of Roses | Eugene O'Neill Theatre | Rouva Helen Baird | 25 esitystä |
| 1963 | Strange Interlude | Hudson Theatre / Martin Beck Theatre | Rouva Amos Evans | 97 esitystä |
| 1965 | The Glass Menagerie | Brooks Atkinson Theatre | Amanda Wingfield | 175 esitystä |
| 1966 | Where's Daddy? | Billy Rose Theatre | Rouva Bigelow | 22 esitystä |
| 1967−1968 | The Little Foxes | Vivian Beaumont Theatre / Ethel Barrymore Theatre | Birdie Hubbard | 100 esitystä |
| 1971 | All Over | Martin Beck Theatre | Hoitaja | 40 esitystä |
| 1971 | The Effect of Gamma Rays on Man-in-the-Moon Marigolds | Mercer-O'Casey Theatre | Beatrice Hunsdorfer |  ? |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Betty Field Wikimedia Commonsissa
Betty Field Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Betty Field Elonetissä.
Betty Field TCM Movie Databasessa (englanniksi)
Betty Field Find a Gravessa (englanniksi)
Field Who's Dated Who -sivustolla (englanniksi)
Betty Field NNDB:ssä (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Zachary Scott ja Betty Field elokuvan Etelän mies trailerissa vuonna 1945.
Betty Field Carl Van Vechtenin kuvaamana vuonna 1947.
Metyyliklooriformiaatti

| Metyyliklooriformiaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  79-22-1
PubChem CID:  6586
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H3ClO2
Moolimassa:  94,50 g/mol g/mol
Ulkomuoto:  Väritön neste
Sulamispiste:  –61 °C (212 K)
Kiehumispiste:  71 °C (344 K)
Tiheys:  1,22 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Huonosti veteen
Metyyliklooriformiaatti on orgaaninen yhdiste (formiaatti), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan helposti syttyvää väritöntä nestettä, jolla on pistävä haju. Sen kemiallinen kaava on C2H3ClO2 ja rakennekaava CH3OCOCl. Metyyliklooriformiaatista käytetään myös nimiä metyylikloorikarbonaatti, kloroformihappometyyliesteri ja metoksikarbonyylikloridi.
Metyyliklooriformiaatin moolimassa on 94,50 g/mol, sulamispiste –61 °C, kiehumispiste 71 °C,tiheys 1,22 g/cm3, leimahduspiste 12 °C, itsesyttymislämpötila 504 °C ja CAS-numero 79-22-1. Metyyliklooriformiaatti liukenee veteen huonosti.
Metyyliklooriformiaatti liukenee kuitenkin kloroformiin, bentseeniin, alkoholeihin ja eettereihin.
Metyyliklooriformiaatti hajoaa kuumentuessaan tai palaessaan, jolloin muodostuu myrkyllisiä ja syövyttäviä huuruja sisältäen kloorivetyä (HCl) ja fosgeenia (COCl2). Aine reagoi kiivaasti voimakkaiden hapettimien kanssa. Metyyliklooriformiaatti reagoi myös veden (H2O) kanssa muodostaen vähitellen kloorivetyä. Syntynyt kloorivety eli suolahappo on syövyttävää ja se pystyy syövyttämään myös monia metalleja.
Metyyliklooriformiaatin höyry on ilmaa raskaampaa ja se voi kulkeutua maata pitkin sekä syttyä alhaisen leimahduspisteensä vuoksi myös etäällä.
Valmistus ja käyttö

Metyyliklooriformiaattia valmistetaan metanolin ja fosgeenin välisellä reaktiolla. Yhdistettä käytetään hyönteismyrkkynä, kyynelkaasuna ja eräiden muiden yhdisteiden, kuten dimetyylidikarbonaatin valmistuksessa.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset

Metyyliklooriformiaatti haihtuu ilmaan jo 20 °C:n lämpötilassa muodostaen nopeasti jopa terveydelle haitallisia pitoisuuksia. Aine syövyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä sekä syövyttää myös nieltynä. Aineelle altistumisesta voi seurata keuhkopöhö ja se aiheuttaa kyynelvuotoa. Aine on myrkyllistä vesieliöille.
Aiheesta muualla

Metyyliklooriformiaatin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Methyl chloroformate (englanniksi)
ChemBlink: Methyl chloroformate (englanniksi)
US Environmental Protection Agency (EPA): Interim acute exposure guideline levels (AEGLs) for selected chloroformates (pdf) (englanniksi)
Punainen lyhty

| Punainen lyhty |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Zhang Yimou
Käsikirjoittaja:  Ni Zhen
Tuottaja:  Chiu Fu-sheng
Säveltäjä:  Zhao Jiping
Kuvaaja:  Zhao Fei
Leikkaaja:  Du Yuan
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Hongkong, Kiina
Ensi-ilta:  1991
Kesto:  125 min
Alkuperäiskieli:  mandariinikiina
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punainen lyhty (kiin.: 大紅燈籠高高掛) on hongkongilais-kiinalais-taiwanilainen yhteistyöelokuva vuodelta 1991. Elokuva sijoittuu 1920-luvun Kiinaan, ja sen päähenkilö on vanhahkon maanomistajan neljäs vaimo. Se voitti Hopeisen leijonan Venetsian elokuvajuhlilla ja oli useiden muiden palkintojen ehdokkaana.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Punaisen lyhdyn vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen sadan parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.
Pääosissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gong Li  | … |  Songlian (neljäs vaimo, opiskelija)   |
|  Ma Jingwu  | … |  isäntä   |
|  Caifei He  | … |  Meishan (kolmas vaimo, oopperalaulaja)   |
|  Cuifeng Cao  | … |  Zhuoyun (toinen vaimo, avulias mutta juonikas)   |
|  Shuyuan Jin  | … |  Yuru (ensimmäinen vaimo, vanha)   |
Ann Hui

| Ann Hui |
| --- | --- |
 Ann Hui Berliinin elokuvajuhlilla vuonna 2024
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. toukokuuta 1947 (ikä 77) Anshan, Kiina
Ammatti:  elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1979–
Tunnetuimmat ohjaukset:  Venepakolaiset   Maanpakolaisen laulu   Kesän lunta
Palkinnot
 kuusi parhaan ohjaajan Hongkongin elokuvapalkintoa   Kultaisen leijonan kunniapalkinto 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Ann Hui On-wah (s. 23. toukokuuta 1947 Anshan, Kiina) on hongkongilainen elokuvantekijä, joka on Hongkongin uuden aallon keskeisimpiä ohjaajia. Hän aloitti uransa jo 1970-luvulla ja on palkittu muun muassa kuudella parhaan ohjaajan Hongkongin elokuvapalkinnolla.
Elämäkerta

Ann Hui synty vuonna 1947 Kiinan koillisosassa Liaoningin maakunnassa. Hänen isänsä oli Kiinan tasavallan virkamies ja hänen äitinsä oli japanilainen. Hui muutti viisivuotiaana Hongkongiin ja opiskeli Hongkongin yliopistossa maisteriksi. Hän jatkoi 1970-luvun alussa opintojansa London Film Schoolissa.
Hu tapasi Lontoossa ohjaaja King Hun, joka otti hänet hetkeksi suojatikseen. Ann Hu siirtyi kuitenkin pian televisiotuotantoihin turvatakseen perheensä toimeentulon. Hän sai TVB-televisioyhtiöltä paikan tuottaja-ohjaajana, ja hän teki pienen tuotantoryhmän kanssa jaksoja TVB:n suosittuihin ohjelmiin.
Hui ohjasi uransa alussa joitakin televisiodraamoja ja dokumentteja. Hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa oli vuonna 1979 julkaistu murhamysteeri Fung gip. Hui nousi tämän jälkeen 1980-luvulla Hongkongin uuden aallon keskeisimpien ohjaajien joukkoon. Hänen elokuviansa on esitetty useilla kansainvälisillä elokuvajuhlilla. Cannesissa niistä on esitetty Venepakolaiset (1982) ja Maanpakolaisen laulu (1990), Berliinissä Kesän lunta (1995) ja Ordinary Heroes (1999) sekä Venetsiessa A Simple Life (2011) ja The Golden Era (2014).
Hui on voittanut urallaan useita palkintoja. Hänellä on eniten parhaan ohjaajan Hongkongin elokuvapalkintoa – kuusi. Huille myönnettiin vuonna 2020 Venetsian elokuvajuhlien Kultaisen leijonan kunniapalkinnon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ann Hui Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Glenda Farrell

| Glenda Farrell |
| --- | --- |
 Glenda Farrell vuonna 1934.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. kesäkuuta 1901 Enid, Oklahoma, Yhdysvallat
Kuollut: 1. toukokuuta 1971 (69 vuotta) New York City, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Thomas Richards  (vih. 1921; ero 1929) Henry Ross (vih. 1941)
Lapset:  1
Näyttelijä
Aktiivisena:  1908–1969
Merkittävät roolit:   Pikku Caesar  Olen vainottu kahlekarkuri  Torchy Blane -elokuvasarja 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Glenda Farrell (30. kesäkuuta 1901 Enid, Oklahoma – 1. toukokuuta 1971 New York City, New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi sekä teatterissa, elokuvissa, televisiossa että radiossa.
Lapsinäyttelijänä teatterissa uransa aloittanut Farrell siirtyi aikuisiällä Broadwaylle ja lopulta Hollywoodiin. Hän tuli tunnetuksi Warner Bros. -yhtiön sopimusnäyttelijänä elokuvarooleistaan älykkäinä ja nenäkkäinä toimittajina sekä nokkelina ja kovaksikeitettyinä onnenonkijoina Hollywoodin kulta-ajalla. Myöhemmällä urallaan hän näytteli monipuolisempia rooleja televisiossa, ja televisiotyöstään hänet palkittiin Primetime Emmyllä vuonna 1963. Hän sai vuonna 1960 elo­kuva­urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 6524 Hollywood Boulevard.
Farrell oli naimisissa kahdesti, ja hänellä oli ensimmäisestä avioliitostaan yksi poika. Hän kuoli 69-vuotiaana keuhkosyöpään.
Lapsuus ja nuoruus

Glenda Farrell syntyi katoliseen perheeseen Enidissä Oklahomassa 30. kesäkuuta vuonna 1901. Hänen isänsä oli eläinkauppiaana työskennellyt Charles Farrell ja äitinsä Wilhelmina ”Minnie” Farrell. Hänellä oli isänsä puolelta irlantilaisia ja cherokeelaisia sekä äitinsä puolelta ranskalaisia ja saksalaisia sukujuuria. Hänellä oli kaksi veljeä, Eugene ”Gene” ja Richard ”Dick”. Farrellin perhe muutti Wichitaan Kansasiin, jossa Glenda kävi katolista tyttökoulua, Mount Carmelin akatemiaa. Wichitasta Farrellit muuttivat sittemmin Oregoniin ennen kuin asettuivat San Diegoon Kaliforniaan.
Ura > Uran alku teatterissa

Jo lapsesta asti Farrell unelmoi näyttelijänurasta, jota hänen näyttelijänurasta aikoinaan haaveillut äitinsä tuki täysin sydämin. Farrellin näyttelijänura alkoi hänen ollessaan 7-vuotias, kun hän näytteli Evangeline ”Eva” St. Clarea Harriet Beecher Stowen romaaniin Setä Tuomon tupa pohjautuvassa wichitalaisen harrastajateatterin näytelmäsovituksessa. San Diegoon muuttamisen jälkeen hän liittyi 12-vuotiaana paikalliseen Virginia Brissacin repertuaariteatteriseurueeseen, jonka näytelmissä hän näytteli lastenrooleja ja nuoria tyttöjä, kuten Margaret ”Meg” Marchia näytelmässä Pikku naisia.
Seuraavien vuosien ajan hän esiintyi Brissacin teatteriseurueen kanssa useissa eri kaupungeissa, joihin hänen mukanaan matkusti myös hänen äitinsä. Tähän aikaan hänen elämänsä oli hektistä, sillä hänen täytyi tasapainotella opintojen ja näyttelemisen välillä. Tammikuussa 1919 hän osallistui suosittujen elokuvalehtien sponsoroimaan ”Mainetta ja mammonaa” -kilpailuun, jossa kilpailijoilta edellytettiin toimittamaan itsestään tuoreen valokuvan. Hänet lopulta valittiin ”kauniiden tavoittelijoiden kunnialuetteloon”, ja hänen valokuvansa ja lyhyt henkilökuvauksensa julkaistiin Motion Picture -elokuvalehden helmikuun 1919 numerossa.
Tultuaan raskaaksi alkuvuonna 1921 Farrell jatkoi näyttelemistä ja tanssimista niin pitkälle raskautta kuin oli mahdollista. Kun hän ei enää pystynyt esiintymään, hän työskenteli päivisin myyjänä ja iltaisin tekokukkia valmistaneessa tehtaassa. Vuodesta 1925 alkaen hän alkoi näytellä Los Angelesin ja San Franciscon teattereissa.
Ura > Broadwaylta Hollywoodiin

Farrellin ensimmäinen elokuva oli Norman Taurogin ohjaama ja George Jesselin tähdittämä Lucky Boy vuodelta 1929. Hän kuvasi pikkuosansa elokuvassa kesäkuussa 1928, minkä jälkeen hän jätti poikansa äitinsä luokse hoitoon ja matkusti New Yorkiin tienattuaan tarpeeksi rahaa junamatkaan. New Yorkissa hän näytteli Broadwaylla muun muassa näytelmässä Skidding, josta hän sittemmin jättäytyi pois umpilisäketulehduksen vuoksi helmikuussa 1929, ja Preston Sturgesin näytelmässä Recapture (1930), jossa hänellä oli vastanäyttelijänään Melvyn Douglas. The New York Times kehui hänen roolisuoritustaan Recapturessa hauskaksi ja hyvin suloiseksi.
Kun ohjaaja Mervyn LeRoy, josta tuli Farrellin suosikkiohjaaja ja hyvä ystävä, näki Farrellin Broadwaylla, hän halusi palkata tämän elokuvansa Pikku Caesar (1931) naispääosaan. Farrell hyväksyi roolitarjouksen keväällä 1930, kun hänen edellisen näytelmänsä Love, Honor and Betray esittäminen päättyi. Elokuva, jossa hänellä on vastanäyttelijöinään Edward G. Robinson ja Douglas Fairbanks Jr., kuvattiin Los Angelesissa kesällä 1930, minkä jälkeen Farrell palasi New Yorkiin. Seuraavana vuonna ensi-iltansa saanut Pikku Caesar oli lipputulomenestys, jonka myötä Farrellin elokuvaura lähti nousukiitoon. Farrell sai The New York Timesilta kehuja roolisuorituksestaan sympaattisena ja lojaalina Fairbanksin hahmoon rakastuneena tanssijana Olga Stassoffina. Toukokuussa 1931 elokuvalehti Photoplay valitsi hänet yhdeksi ”uusista kasvoista”, mikä rohkaisi Farrellia, sillä hän itse ei ollut uskonut ulkonäkönsä olleen kelvollinen elokuvatähteydelle.
Kun Pikku Caesarin kuvaukset päättyivät, Farrell palasi Broadwaylle ja näytteli naispääosassa gangsterin rakastajatarta Edgar Wallacen näytelmässä On the Spot lokakuusta 1930 maaliskuuhun 1931. Hänen vahva roolisuorituksensa Marie Pouliskina sai erinomaisen vastaanoton New Yorkin lehdistössä. Näytelmän esittämisen aikana Farrell kuuli äitinsä kuolleen, ja hänen poikansa lähetettiin hänen luokseen New Yorkiin.