stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ernst Josephson
Kirjakuvituksia

Fänrik Ståls sägner (1848, 1860). Ernst Josephson, noin 1900.
Josephson teki sairausaikanaan kuvituksia Vänrikki Stoolin tarinoihin. Näitä kuvituksia ei kuitenkaan julkaistu hänen elinaikanaan. Tutkijoiden arvioiden mukaan J. L. Runebergin innoittama piirustussarja on syntynyt vuoden 1900 tienoilla. Josephsonin piirustukset ovat vaativia ja intensiivisiä sekä täynnä voimakkaita tunteita.
Viimeiset vuodet

Josephsonin harrastukset alkoivat suuntautua oudoille aloille. Bréhat’n saarelle oli tullut ranskalainen nainen, joka harrasti spiritismiä. Hän piti Josephsonia parhaana meediona, jonka oli tavannut. Spiritismi-istuntojen tapahtumat saivat taiteilijan pään pyörälle, ja hän sulkeutui tämän jälkeen usein päiväkausiksi yksinäiseen asuntoonsa. Österlindille selvisi pian, että hänen ystävänsä mielenterveys oli järkkynyt, ja tästä syystä hän yritti kaikin tavoin vartioida onnetonta toveriaan. Lopulta hän kuitenkin katsoi välttämättömäksi saada ystävänsä pois saarelta. Suurten ponnistelujen kautta he matkustivat lopulta Pariisiin, josta jatkoivat matkaa kotimaahan Ruotsiin.
Ruotsissa Josephson asui ensi ajat sukulaisten luona, mutta pian hänet pantiin lääkärinhoitoon ja sairaalaan, diagnoosina dementia praecox (nyk. skitsofrenia). Sairaalassa Josephson käytti suurimman osan ajastaan piirtämiseen, ja sairausajalta on säilynyt lähes tuhat piirustusta, joiden aiheet ovat milloin suuruuskuvitelmia, milloin uskonnollisia, mystisiä tai kansantaruihin tai kirjallisuuden muistoihin perustuvia fantasioita – ekpressionistisia taideteoksia sanan puhtaimmassa merkityksessä. Jälkimaailma onkin kiinnittänyt melkein enemmän huomiota näihin töihin kuin hänen valmiisiin maalauksiinsa.
Pääsiäisen aikaan 1889 Josephsonin katsottiin toipuneen niin hyvin, että hän sai tehdä kävelyretkiä sairaalan läheisyyteen. Eräällä tällaisella retkellään hän osti lipun Tukholmaan ja palasi omaistensa luo, jonne hänen sallittiin jäädä. Sairaalahoito oli rauhoittanut hänet kokonaan, ja hän sai asua ja elää vapaasti. Vuodesta 1891 lähtien hän asui Ida ja Louise Sjöberg -nimisten vanhojen neitien täysihoitolassa. Hän luki neideille iltaisin Raamattua ja Shakespearen teoksia kannesta kanteen ja soitteli myös pianoa. Hän oli kuitenkin henkisesti murtunut mies, eikä häntä liikuttanut edes hänen töistään vuonna 1893 järjestetty suuri retrospektiivinen näyttely, joka saavutti huomattavan menestyksen.
Akatemian mielipide hänen taiteestaan oli kuitenkin järkkymätön. Kun prinssi Eugen, joka oli kaikkien vuosien ajan ollut Josephsonin taiteen suuri ymmärtäjä, ilmoitti lahjoittavansa Nationalmuseumille vuodelta 1884 peräisin olevan voimakkaita tunteita herättäneen, Näkki-teemaisen Josephsonin teoksen nimeltään Strömkarlen, sitä ei suostuttu ottamaan vastaan. Näin taulu siirtyi koristamaan taiteilijaprinssin yksityiskokoelmaa Waldemarsuddessa, jossa se edelleen on.
Taiteilija sai viimeisinä elinvuosinaan ulkomailta kunnianosoituksen toisensa jälkeen, mutta ne eivät liikuttaneet häntä sen enempää kuin kotimaisen arvostelun kääntyminen. Vuonna 1905 hän sairastui diabetekseen, ja seuraavan vuoden lokakuussa hän joutui vuoteenomaksi. Ernst Josephson kuoli 22. päivänä marraskuuta 1906.
Ernst Josephsons väg -niminen tie Södra Ängbyssä Tukholmassa on nimetty taiteilijan mukaan.
Sukulaisia

Taidehistorian professori Ragnar Josephson (1891–1966) ja kirjailija Erland Josephson (s. 1923), molemmat näyttelijöitä ja Dramatenin ohjaajia, ovat Ernst Josephsonin sukulaisia.lähde?
Kirjallisuutta

Richard Bergh: Målaren Ernst Josephson. Ord och Bild 1893.
Erik Blomberg: Ernst Josephson – hans liv. (1951)
H. H. Brummer: Ernst Josephson. Utställningskatalog. (1991)
Runon portilla: ruotsalaisia ja suomenruotsalaisia runoja. (Sisältää Ernst Josephsonin suomennettuja runoja.) ISBN 951-0-13191-1
H. Ahtela: Taiteilijan kamppailu, Ernst Josephson ja hänen Ahtinsa, kirjassa Taiteilijan kamppailu. WSOY 1945.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ernst Josephson Wikimedia Commonsissa
Elokuva Jag skall bli Sveriges Rembrandt eller Dö!, ohj. Göran Gunér, DVD (1990)
Taiteilijan kuva sekä kokoelman teoksia. Prinssi Eugenin kokoelmat, Waldemarsudde. (ruotsiksi)
Luettelo Ernst Josephsonin suomennetuista runoista. (Arkistoitu – Internet Archive)
Ernst Josephson Europeanassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska 2  BnF data 2  Argentiina  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef 
Ernst Josephson, Näkki I, 1882.
Ernst Josephson, Espanjalaiset sepät, 1881.
Ernst Josephson, Jeannette Rubenson, 1883.
Ernst Josephson, Omakuva, signeerattu nimellä Velázquez,
Bréhat 1888.
Tuomas Ojanen

Matti Mika-Tuomas Ojanen  (s. 1966) on suomalainen oikeustieteilijä, joka toimii Helsingin yliopiston valtiosääntöoikeuden professorina.
Elämä ja ura

Ojanen väitteli oikeustieteen tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1998. Hän on työskennellyt Helsingin yliopiston eurooppaoikeuden professorina vuosina 1999–2004, Turun yliopiston eurooppaoikeuden professorina vuosina 2004–2007 ja Helsingin yliopiston valtiosääntöoikeuden professorina vuodesta 2007 alkaen. Lisäksi hän on toiminut Åbo Akademin Ihmisoikeusinstituutin tutkimusprofessorina vuosina 2009–2010 sekä Yliopistollisessa Eurooppa-instituutissa vierailevana tutkijana vuonna 2010 ja osa-aikaisena professorina vuosina 2012–2015. Hänellä on myös Turun yliopiston ja Itä-Suomen yliopiston dosentin arvo. Ojanen on erikoistunut Suomen valtiosääntöoikeuteen, vertailevaan valtiosääntöoikeuteen, EU-oikeuteen sekä kansainväliseen ihmisoikeusjuridiikkaan.
Akateemisen työnsä ohella Ojanen on toiminut Venetsian komission jäsenenä vuodesta 2022 alkaen, EU:n perusoikeusviraston hallintoneuvoston jäsenenä vuodesta 2020 alkaen, yhdenvertaisuus- ja tasa-arvolautakunnan puheenjohtajana vuosina 2015–2023, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ad hoc -tuomarina vuosina 2017–2020 sekä Ihmisoikeusliiton puheenjohtaja ja varapuheenjohtaja vuosina 2006–2013. Hän on myös yksi perustuslakivaliokunnan kysytyimmistä perustuslakiasiantuntijoista. Ojanen perusti Juha Lavapuron ja Martin Scheinin kanssa Suomen valtiosääntöoikeudellisen seuran asiantuntijablogin Perustuslakiblogin, jonka toimittajana hän toimi yhdessä Lavapuron kanssa vuosina 2013–2019.
Ojanen on useasti kommentoinut julkisuudessa perustuslaillisiin ja perusoikeudellisiin kysymyksiin liittyviä ajankohtaisia asioita. Ojanen on sanonut olevansa "markkinaskeptikko" ja kertonut pitävänsä talousliberalismin vaikutuksen kasvua uhkana hyvän hallinnon periaatteille ja perusoikeuksille, koska viranomaisen toiminnan laatua ja luotettavuutta koskevat vaatimukset eivät automaattisesti kohdistu yksityisiin toimijoihin. Kansanedustaja Ben Zyskowiczin mukaan tämä vaikuttaa Ojasen kantoihin perustuslakiasiantuntijana. Ojanen on pitänyt perustuslakiasiantuntijoiden vähäistä määrää ongelmana Suomessa sekä toivonut asiantuntijakunnan nuorentumista ja naisvaltaistumista.
Joulukuussa 2020 kansanedustaja Mikko Kärnä vihjasi Twitterissä, että Ojanen olisi kirjoittanut vihreiden vastalauseen perustuslakivaliokunnan mietintöön ulkoministeri Pekka Haaviston ministerivastuuasiassa. Ojanen kiisti väitteen ja teki asiasta rikosilmoituksen kunnianloukkauksesta, jonka johdosta Kärnää vastaan nostettiin syyte marraskuussa 2021. Syytteen nostamisen jälkeen Kärnä vaati, ettei perustuslakivaliokunta toistaiseksi käyttäisi Ojasta asiantuntijana valiokunnan kuulemisissa. Lokakuussa 2022 käräjäoikeus tuomitsi Kärnän kunnianloukkauksesta sakkorangaistukseen sekä maksamaan Ojaselle 3 000 euroa kärsimyskorvauksia. Kärnä valitti tuomiosta hovioikeuteen.
Ojasen artikkeli Eurooppa-tuomioistuimet ja suomalaiset tuomioistuimet sai Lakimies-aikakauskirjan parhaan kirjoituksen palkinnon vuonna 2005. Ojaselle on myönnetty Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki vuonna 2015. Hänet kutsuttiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2023.
Julkaisuja

The European Way: The Structure of National Court Obligation Under EC Law. Väitöskirja. Helsinki, 1998. ISBN 952-91-0540-1
Suomen valtiosäännön perusteita.  Helsinki:  Helsingin yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta, 2001.  ISBN 951-45-9465-7
Perusoikeudet ja ihmisoikeudet Suomessa.  Helsinki:  Helsingin yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta, 2003.  ISBN 951-45-9479-7
Johdatus perus- ja ihmisoikeusjuridiikkaan.  Helsinki:  Helsingin yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta, 2009.  ISBN 978-952-10-3763-4
Hallberg, Pekka; Karapuu, Heikki; Ojanen, Tuomas; Scheinin, Martin; Tuori, Kaarlo; Viljanen, Veli-Pekka: Perusoikeudet.  (2. uudistettu painos)  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-30957-5
Perusoikeusjuridiikka.  Helsinki:  Helsingin yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta, 2015.  ISBN 978-952-10-5561-4
EU-oikeuden perusteita.  (3. uudistettu laitos)  Helsinki:  Edita, 2016.  ISBN 978-951-37-6887-4
Anttila, Outi; Kiiskinen, Hanna; Kortteinen, Juhani; Lavapuro, Juha; Nieminen, Liisa; Ojanen, Tuomas; Ylhäinen, Marjo: Yhdenvertaisuuslaki kommentein.  Helsinki:  Alma Talent, 2019.  ISBN 978-952-14-3568-3
Aiheesta muualla

Tuomas Ojanen Helsingin yliopiston tutkimusportaalissa
Tuomas Ojasen kirjoitukset Perustuslakiblogissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  ISNI  VIAF  WorldCat
Junkers Ju 290

| Junkers Ju 290 |
| --- | --- |
 Junkers Ju 290 A-7
Tyyppi:  meripartio-, kuljetus- tai pommikone
Alkuperämaa:   Saksa
Valmistaja:  Junkers
Ensilento:  16. heinäkuuta 1942
Esitelty:  elokuu 1942
Junkers Ju 290 oli Luftwaffen toisen maailmansodan loppupuolella käyttämä nelimoottorinen pitkänmatkan kuljetus-, meritiedustelu- ja pommilentokone. Se perustui Junkersin sotaa edeltäneisiin Ju 89- ja Ju 90 -konemalleihin ja suunnitelmiin.
Koneen lastausramppi.
Junkers 290 oli Junkers Ju 90 -matkustajakoneen suora kehitelmä. Ju 90:nen versioitten sopivuutta sotilaskäyttöön oli jo aiemmin kokeiltu, mutta vuonna 1941 rakennettujen kahden uuden prototyypin katsottiin eroavan niin paljon Ju 90:stä että niille annettiin uusi mallitunnus. Koneet tekivät ensilentonsa vuoden 1942 puolivälissä ja ne hyväksyttiin nopeasti palveluskäyttöön ja otettiin sarjatuotantoon. Kyseiset Ju 290A-0 -prototyypit ja ensimmäiset viisi tuotantosarjan Ju 290A-1 -konetta varustettiin raskaiksi kuljetuskoneiksi asentamalla niiden pyrstöön lastausrampit ja varustamalla ne konekivääritorneilla. Jotkut näistä koneista osallistuivat saman vuoden joulukuussa Stalingradin taistelun lentohuoltoon.
Koneen tuotantolinja perustettiin Letovin lentokonetehtaaseen Prahaan ja se alkoi tuottaa koneen taisteluversioita, alkaen Ju 290A-2 -mallista, joka oli varustettu meripartiointia varten etsintätutkalla. A-3- ja A-4-mallit erosivat vähäisessä määrin toisistaan aseistukseltaan ja lopullinen tuotantomalli oli A-5-versio. Vuoden 1943 lopulta ne alkoivat korvata Focke-Wulf Fw 200 Condoreita Atlantin valtamerellä Saksan sukellusvenelaivaston maalinetsijöinä. Ju 290 oli hyvin varustettu tehtäväänsä, mutta raaka-ainepula esti niiden laajamittaisen tuotannon. Saksan menetettyä pääsynsä Atlantille Normandian maihinnousun jälkeen niiden käyttötarve loppui. Koneitten valmistus loppui lokakuussa 1944.
Letov rakensi sodan jälkeen Letov L.290 Orel matkustajakoneen Ju 290B:n prototyypin osista.
Tekniset tiedot (Ju 290A-5)

Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 9
Pituus: &&&&&&&&&&&&&028.064000028,64 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&042.&&&&0042,0 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&06.08300006,83 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&0203.&&&&00203 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&033005.&&&&0033 005 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&044970.&&&&0044 970 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&04.&&&&004 × BMW 801G/H -tähtimoottori; &&&&&&&&&&&01287.&&&&001 287 kW (&&&&&&&&&&&01750.&&&&001 750 hv) per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0440.&&&&00440 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&06150.&&&&006 150 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&06000.&&&&006 000 m
Aseistus
2 × 20 mm MG 151/20 runkotorneissa
1 × 20 mm MG 151/20 pyrstössä
2 × MG 151/20 rungon kyljissä
1 × MG 151/20 asekondoleissa
2 × 13 mm MG 131 asekondoleissa
Avioniikka
FuG 200 Hohentwiel -tutka
Kirjallisuutta

Mondey, David: The Hamlyn Concise Guide to Axis Aircraft of World War II. London: Bounty Books, 2006. ISBN 0-7537-1460-4. (s. 130-131)
Aiheesta muualla

LuftArchiv.de: Junkers Ju 290
Lexikon der Wehrmacht: Junkers Ju 290
Luftwaffe Resource Center: Junkers Ju 290
uboat.net: Junkers Ju 290
Juudas Makkabi

Juudas Makkabin valtakunta
Juudas Makkabin voitto, Peter Paul Rubens, 1630-luku.
Juudas Makkabi johti juutalaisten makkabealaiskapinaa Syyrian seleukideja vastaan vuosina 167–160 eaa.
Juudea oli liitetty Aleksanteri Suuren valloitusten myötä hellenistiseen valtapiiriin, ja kreikkalaistaakseen alueen Antiokhos IV kielsi juutalaisilta uhritoimitukset, sapatin vieton ja ympärileikkaukset ja muutti Jerusalemin temppelin Zeuksen palvontapaikaksi. Juudas Makkabi aloitti sissisodan muutaman sadan sotilaan voimalla. Tuhottuaan syyrialaisten armeijan yllätyshyökkäyksellä hän sai paljon lisää voimaa armeijaansa.  Hän itse kuoli taistelussa seleukideja vastaan vuonna 161 tai 160 eaa. Kapinaa ei voinut kuitenkaan enää pysäyttää, ja juutalaisten kuningaskunta saavutti itsenäisyyden 140-luvulla eaa.
Juudas Makkabin ansiosta Jerusalemin toinen temppeli omistettiin jälleen Jahven palvonnalle, ja tätä muistetaan hanukka-juhlassa. Juudas Makkabin johtama kapina on aiheena Georg Friedrich Händelin oratoriossa Judas Maccabeus.
Juurakko

Puun juurakko.
Juurakko tarkoittaa yleiskielessä puun juuriston jykevintä osaa eli kantoa ja siihen liittyviä järeitä juuria. Varsinainen runko ei siihen kuulu, vaan juurakko ulottuu ylimmän juurenniskan kohdalle.
Kasvitieteessä juurakko tarkoittaa versokasvin monivuotista maanalaista vartta, joka on sisältämänsä vararavinnon vuoksi heikosti paksuuntunut. Se on muodostunut varsista eli siinä on sekä juuria että lehtiä. Juurakko on siis eri asia kuin juuristo, joka on muodostunut vain juurista. Juurakko on joko vaakasuora vaakajuurakko eli maavarsi tai pystyjuurakko. Muunlaisia maavarsia ovat maarönsyt, sipuliversot ja mukulavarsi. Juurakon pitkä, moninivelinen ja lyhytnivelvälinen rankaosa on siitä lähteviä juuria paksumpi. Juurakon pituuskasvu tapahtuu haarajatkoisesti tai varsijatkoisesti samalla kun vanhin osa lahoaa. Vaakasuora eli suikertava juurakko on tavallisesti kokonaan maanpinnan alapuolella kasvaen sivusuunnassa. Pystyjuurakko kasvaa kohtisuoraan tai hieman viistoon maanpintaa vastaan ja sen yläosassa on usein kasvulehtiä. Yleensä juurakko haaroo vain vähän. Tästä kasvutavasta poikkeavat kuitenkin eräät saprofyyttiset kämmekkäkasvit.
Junkers Jumo 211

| Junkers Jumo 211 |
| --- | --- |
 Junkers Jumo 211 J Keski-Suomen ilmailumuseossa.
Käyttötiedot
Käyttökohteet:   Junkers Ju 88  Heinkel He 111  Junkers Ju 87 
Tekniset tiedot
Tyyppi:  mäntämoottori
Rakenne:  V-12
Isku:  165 mm
Poraus:  150 mm
Iskutilavuus:  34,99 l
Järjestelmät
Jäähdytysjärjestelmä:  nestejäähdytys
Junkers Jumo 211 on saksalainen lentomoottori, jota käytettiin toisen maailmansodan aikana. Moottoria käytettiin erityisesti pommittajissa ja siten Saksan päätyypeissä Junkers Ju 88 ja Heinkel He 111 sekä tunnetussa Junkers Ju 87 "Stuka" (Sturkampfflugzeug) syöksypommittajassa.
Yleistä

Moottori oli nestejäähdytteinen, käännetty V-12 eli sylinterit olivat alaspäin. Sylinterien kulma oli 60°. Siinä oli mekaaninen polttoaineensuihkutus ja kaksinopeuksinen mekaaninen ahdin jossa oli välijäähdytys. Oktaanivaatimus oli 87.
Alle - 5 asteen lämpötilassa tuli käyttää Kaltstart- menetelmää käynnistyksessä. Siinä voiteluöljy ohennettiin bensiinillä sekoitushanan avulla taulukon mukaisesti moottorin käydessä laskeutumisen jälkeen. Moottorin lämmetessä uudelleen bensiini haihtui öljyn joukosta.
Peruskorjausjakso oli Suomessa käytetyissä kahden eri valmistuserän moottoreissa 200 tuntia ensimmäiselle ja toiselle 160 tuntia. Käytännössä aika oli lyhyempi. Ahdin kesti noin 30-60 tuntia. Käyttöikään vaikuttivat sota-ajan heikot materiaalit, Suomen pölyiset kentät ja myös tehon nosto noin 1000 hevosvoimasta 1400 hevosvoimaan koneen painon noustessa muuttuneiden vaatimusten myötä.
Ju-88 koneessa moottorin asennus antoi vaikutelman ilmajäähdytteisestä tähtimoottorista renkaan muotoon sijoitettujen jäähdyttimien ja säätöluukkujen vuoksi.
Teknisiä tietoja

Junkers Jumo 211
Nestejäähdytteinen käännetty 60° V 12
Kuivasumppuvoitelu, voiteluöljy erillisessä säiliössä
Iskutilavuus 34,99 litraa; sylinterin halkaisija 150 mm, männän iskun pituus 165 mm
Puristus-suhde 6,5
Paino ilman nestettä ja öljyä 720 kg
Suoritusarvot versiolle J, jota käytettiin Suomessa Ju 88 - pommikoneessa.
Tehonsäätöjärjestelmä piti ahtopaineen vakiona, seossäätö valinnan mukaan
Teho lentoonlähdössä 1420 hv / 2600 kierr/min. ahtopaine 1,40 ata
Nousu- ja taisteluteho 30 min. 1190 hv 2400 kierr/min 1.25 ata pinnassa,  1,5 km alempi ahdin 1260 hv, korkeampi ahdin 1180 hv. 4,9 km
Suurin jatkuva teho vastaavasti 960 hv, 1080 hv, 1030 hv 2250 kierr/min 1.15 ata.
Polttoaineen kulutus vaihteli kuorman, tehoasestusten yms. mukaan, Ju 88 koneelle mitattiin Suomessa kuormattuna 600-650 litraa tunnissa, pisimmän matkan asetuksilla 500 litraa bensiiniä tunnissa. Öljyä kului 24 litraa tunnissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Junkers Jumo 211 Wikimedia Commonsissa
Juovahyeena

| Juovahyeena |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Hyeenat Hyaenidae
Suku::  Hyaena
Laji::  hyaena
Kaksiosainen nimi
 Hyaena hyaena  (Linnaeus, 1758) 
 Juovahyeenan levinneisyys
Katso myös
   Juovahyeena Wikispeciesissä   Juovahyeena Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Juovahyeena (Hyaena hyaena) on ruskohyeenan läheinen sukulainen. Se elää Pohjois- ja Itä-Afrikan, Lähi-idän, Pakistanin ja Intian autiomaissa. Euroopasta laji on kuollut sukupuuttoon, Turkin Anatoliassa sitä vielä tavataan.
Ulkonäkö ja koko

Juovahyeenan turkissa on mustia juovia, muttei lainkaan pilkkuja. Turkki on yleensä saven värinen. Juovahyeena on varsinaisista hyeenoista pienin, ruumiinpituudeltaan 85–130 cm ja hartioiden korkeudelta 60–80 cm. Aikuinen eläin painaa 22–55 kiloa, keskipainon ollessa noin 35 kg. Juovahyeena voi elää 24-vuotiaaksi.
Ravinto

Juovahyeena syö raatoja, pikkueläimiä, hyönteisiä, munia, kasvinosia sekä hedelmiä.
Woldemar Oinonen

| Woldemar Oinonen |
| --- | --- |
 Woldemar Oinonen
Henkilötiedot
Muut nimet:  Oppmann (peitenimi)
Syntynyt: 2. lokakuuta 1891 Lappeenranta
Kuollut: 15. kesäkuuta 1963 (71 vuotta)
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Suomi
Palvelusvuodet:  1915–1945
Komentajuudet:  Suomen valkoinen kaarti Keski-Suomen sotilaslääni Hämeen ratsurykmentti 23. divioona (talvisota) Erillinen divisioona (talvisota) III Armeijakunta (talvisota) Ryhmä Oinonen (jatkosota)
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota Suomen sisällissota talvisota jatkosota
Sotilasarvo:  Saksa: gruppenführer Suomi: kenraalimajuri
Woldemar Oinonen (käytti Saksassa peitenimeä Oppmann, 2. lokakuuta 1891 Lappeenranta – 15. kesäkuuta 1963 Längelmäki) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri. Hänen vanhempansa olivat tilanomistaja Otto Vilhelm Oinonen ja Emilia Syrjäläinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Elna Estrid von Pfalerin kanssa.
Opinnot ja jääkäriaika

Oinonen kirjoitti ylioppilaaksi Lappeenrannan suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1910 ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1911–1915.
Oinonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 4. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella.
Hän suoritti esiupseerien tykistökurssin vuonna 1923 ja Sotakorkeakoulun erikoiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925 sekä Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1926–1927. Opintomatkan Saksan ratsuväkikouluun Hannoveriin hän teki vuonna 1929. Opintomielessä Oinonen oli merkittynä Puolan 10. Ulaanirykmenttiin vuonna 1929 sekä oli komennettuna Saksaan perehtymään ratsuväkeen, panssarimuodostelmien järjestelyyn ja koulutukseen kesällä vuonna 1939.
Suomen sisällissota

Oinonen astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 luutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan päälliköksi  Karjalan Ratsujääkärirykmentin 3. eskadroonaan ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa ja Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Oinonen siirrettiin sisällissodan jälkeen 29. marraskuuta 1918 alkaen Lapin ryhmän I pataljoonan Kuhmon osaston päälliköksi. Lapin ryhmästä hänet siirrettiin 1. huhtikuuta 1919 alkaen Hämeen ratsurykmentin konekiväärieskadroonan päälliköksi. Hämeen ratsurykmentistä hänet siirrettiin 24. heinäkuuta 1919 patteriston komentajaksi Hyökkäysvaunurykmentin I patteristoon. Oinonen siirrettiin 1. kesäkuuta 1920 Sotaministeriöön, missä hän toimi liikekannallepanotoimiston päällikkönä, kunnes hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1922 Yleisesikunnan järjestely-toimiston päälliköksi. Oinonen sai jättää seuraavaksi esikuntatehtävät, kun hänet siirrettiin 21. marraskuuta 1923 pataljoonan komentajaksi Uudenmaan rykmentin II pataljoonanaan. Uudenmaan rykmentistä hänet siirrettiin 15. elokuuta 1924 alkaen 2. divisioonan esikuntapäälliköksi, josta hänet siirrettiin Ratsuväkiprikaatin esikunnan esikuntapäälliköksi 13. heinäkuuta 1926. Ratsuväkiprikaatin esikunnasta hänet komennettiin ja nimitettiin huhtikuussa vuonna 1927 Hämeen ratsurykmentin komentajaksi. Sotakorkeakouluun johtajan apulaiseksi ja taktiikan opettajaksi hänet siirrettiin 1. syyskuuta 1931, ja hän toimi myös koulun johtajana. Seuraavaksi hänet nimitettiin 1. heinäkuuta 1933 Keski-Suomen sotilasläänin komentajaksi ja 13. syyskuuta 1935 alkaen Suomen valkoisen kaartin komentajaksi. Suomen valkoisesta kaartista hänet siirrettiin 14. tammikuuta 1936 Yleisesikunnan järjestely- ja liikekannallepano-osaston päälliköksi sekä sotaväen päällikön esikuntapäälliköksi 1. tammikuuta 1938.
Talvi- ja jatkosota

Oinonen osallistui talvisotaan Päämajan yleisesikunnanpäällikön apulaisena ja sodan loppupuolella 23. divisioonan komentajana, missä tehtävässä hän johdatti joukkonsa taisteluihin Kämäränjärvellä, Näykkijärvellä, Leitimojärvellä ja Kärstilänjärvellä. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, mutta siirrettiin myöhemmin Erillisen Divisioonan komentajaksi ja edelleen III armeijakunnan virkaa tekeväksi komentajaksi.
Jatkosodan puhjettua Oinonen sai komentoonsa Ryhmä Oinosen, joka kuului Karjalan armeijaan. Oinonen johdatti ryhmänsä taisteluihin Suojärvi–Porajärvi-Kentjärvi-Kontupohja-Koikari-Käppäselkä-Äänisenniemi–Karhumäki akselilla. Vuonna 1942 hänet siirrettiin päälliköksi Kotijoukkojen esikuntaan. Vuonna 1944 hän toimi Kotijoukkojen komentajan viransijaisena.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Oinonen nimitettiin Puolustusvoimain pääesikunnan komentoesikunnan väliaikaiseksi päälliköksi. Myöhemmin hän vastaanotti komentoesikunnan vakinaisen päällikkyyden vuonna 1945. Oinonen erosi vakinaisesta palveluksesta vielä saman vuoden 1945 aikana ja toimi sen jälkeen tilanomistajana Taipalsaaren Vehkataipaleessa vuoteen 1963 saakka. Hänet on haudattu Lappeenrantaan.