stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
TK-komppania
Kuvaajia ja kirjoittajia > Kirjoittajat

TK-tekstien reporttereiksi haettiin lähinnä sanomalehtien toimittajia ja mainosmiehiä. Monetkaan heistä eivät aluksi tunteneet sodankäynnin sanastoa ja siitä johtuvia virheitä livahteli teksteihin. Tosin tekstejä ei julkaistu sellaisinaan, vaan ne tarkistettiin TK-komppaniassa ja Päämajan tiedotusosastolla. Lukijoilta tuli runsaasti kritiikkiä myös siitä, että muutamat joukko-osastot saivat runsaasti huomiota uroteoistaan ja toiset eivät. Parhaana sotareportterina pidettiin sodan aikana Gunnar Johanssonia, jonka ura päättyi kaatumiseen vuonna 1942.
Jatkosodan syttyessä kirjoittajien mieliala oli korkealla, sillä he ajattelivat pääsevänsä kuvailemaan voitokasta taivalta. Mukaan lähteneistä vanhin oli 59-vuotias Sakari Pälsi. Kirjailija Olavi Paavolainen muotoili tunnelmaksi “miten kiitollinen tehtävä meitä propagandamiehiä nyt odottaa.” Todellisuus oli kuitenkin karumpaa varsinkin sen jälkeen, kun usko Saksan voittoon oli mennyt. Sen jälkeen vastustajaa oli kuvattava asiallisesti, eikä lopulta edes voitoksi kääntyneitä taisteluja kuten Ilomantsin taistelua saanut nimittää voitoksi.
Reportterien työolosuhteille tyypillisintä oli naputella matkakirjoituskonetta “kannonnokassa istuen”. Yleensä he eivät varsinaisesti osallistuneet taisteluihin, mutta poikkeuksiakin oli. Niinpä toimittaja Väinö Hollming oli mukana monilla kaukopartioretkillä ja valokuvaaja Nils Helander toimi Stukan taka-ampujana Ihantalan syöksypommituksissa.
Kuvaajia ja kirjoittajia > Valokuvaus sodassa > Kuvaajat

Reijo Porkka esittää kirjassaan Sodasta kuvin. TK-valokuvaus 1941-1944 (1983), että puolustusvoimain palveluksessa toimi jatkosodan aikana ”viitisenkymmentä” TK-kuvaajaa. Heitä olivat valokuvaajat, jotka toimivat tiedotuskomppanioiden kuvaryhmissä ja Päämajan Kuvaosaston palveluksessa. Viimeksi mainitut tosin osallistuivat harvemmin itse kuvaustoimintaan.
TK-valokuviksi kutsuttiin kaikkea kuvaustoiminnassa syntynyttä, julkaistua sotakuva-aineistoa. Sen joukossa on myös sellaisten kuvaajien aineistoa, jotka eivät olleet TK-valokuvaajia.
Sotatilalain astuttua voimaan valokuvaaminen sotatoimialueilla tuli luvanvaraiseksi. Kuvauslupia lunastettiin noin 700, mutta rintamamiehet harrastivat kuvaamista myös luvatta. Esimerkiksi kuvat itäkarjalaiskylistä tai niiden kirkoista ovat arvokkaita.
TK-kuvaajien piti havainnoida asioita, joilla oli sotilaallista, sotahistoriallista tai kansatieteellistä arvoa. Kansatieteellinen aineisto oli tärkeätä, koska jatkosodan aikana suurin osa Itä-Karjalaa oli vallattu. Sen liittämistä Suomeen piti perustella ja oikeuttaa aineistolla, joka esitteli kansojen pitkää yhtenäistä historiaa. Sotilaallisten ja sotahistoriallisten aiheiden piti kuvata suomalaista sotilasta hänelle tyypillisiä piirteitä ja taistelutapoja esittelemällä. Epäsotilaallista käytöstä, jermuilua, ei saanut kuvata. Demoralisoivat aiheet, kuten teloitukset ja kaatuneet, olivat ehdottomasti kiellettyjä. Kuvaajilta edellytettiin kuitenkin vihollisen julmuuksien kuvaamista ja toivottiin vihollisen suurten tappioiden kuvaamista.
TK-kuvaajiksi komennetut miehet olivat siviiliammatiltaan joko valokuvaajia tai pitkälle ehtineitä harrastajia. TK-kuvaajien pioneereja olivat Osvald Hedenström, Kauko Kivi ja Pekka Kyytinen sekä varkautelainen Paavo Jänis. Myöhemmin pitkät lehtikuvaajan urat tekivät Ensio Liesimaa ja Erkki Viitasalo. Valokuvauksen harrastaja oli Kim Borg, joka opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa mutta jonka opinnot jäivät oopperalaulun takia.
Kuvaajia ja kirjoittajia > Valokuvaus sodassa > Kalusto

Osvald Hedenström kertoo ajaltaan Viipurin lohkolla: "Mukanani oli armeijan Leica, jossa oli 400mm Telyt sekä jalusta."  Laitteina sidassa käytettiin muun muassa vuoden 1940 olympialaisia varten hankittuja Contax II ja Contax III -kameroita. Reijo Porkan kirjassa Sodasta kuvin mainitaan käytetyt filmikoot: kino, 6×4,5, 6×6 ja 6×9. Porkan mukaan kameramerkkejä oli tuolloin 18. Peruskameroina käytettiin Zeiss Ikonin Contaxia, Leicaa, Rolleflexiä ja Plaubel Makinaa. Lisävälineitä oli niukemmin, laajakulmaobjektiivia ei joissakin TK-komppanioissa ollut ollenkaan ja kauko-objektiiveina oli 13,5 cm:n, 18 cm:n ja 40 cm:n objektiiveja vain muutamia, niistäkin huomattava osa kuvaajien yksityisomaisuutta. Suodattimia oli niukasti, eikä valotusmittareita lainkaan. Ammattikuvaajan oletettiin osaavan valottaa oikein ilman mittaria.
Kuvaajia ja kirjoittajia > Ohjeistettua toimintaa

Kuvaajat ja kirjoittajat saattoivat tehdä pitkiä matkoja rintamalohkoille. Meri- ja ilmavoimien tiedotuskomppanioiden toimialueena oli koko sotatoimialue. Päämajan tiedotusosastolta tuli sodan alussa lähes päivittäin ohjekäskyjä, joissa kerrottiin mitä piti kuvata ja mitä ei saanut kuvata. Usein kuvaajien piti toimia myös oman ammattitaidon ja neuvokkuuden varassa. Se ei ollut TK-miehille vaikeaa, koska he osasivat ammattinsa tehtyään siviilissä jo pitkän uran.
TK-miesten pääasiallisena tehtävänä oli uutistoiminta. Se tarkoitti sodasta välitettävän tiedon ja silminnäkijäkuvausten kohdistamista kotirintamalle. Propagandan lisäksi kuvaajat ikuistivat sotahistoriaa ja erityisesti Itä-Karjalan valtauksen jälkeen kansatieteellisiä aiheita.
Kuvaajille ja piirtäjille annettiin suulliset ohjeet, joiden mukaan heidän tuli kuvata ennen kaikkea:
sotatoimien kulkua esittäviä aiheita;
suomalaista sotilasta siten, että hänelle ominaiset piirteet ja taistelutavat tulevat esille;
aseita toiminnassa;
linnoituslaitteita ja aseiden aiheuttamia vaurioita;
eri aselajien toimintaa monipuolisesti;
takaisin vallattuja alueita siinä kunnossa kuin ne ovat joutuneet joukkojemme käsiin;
vallatun alueen näkymät myös puhtaasti maasto- ja maisemakuvina;
Itä-Karjalan asujaimistosta kuvia, jotka todistavat heidän ja suomalaisten sukulaisuuden;
aiheita, jotka todistavat vihollisen julmuuden ja tappioiden suuruuden.
SA-kuva-arkiston kuvia tutkineen Helena Pilkkeen mukaan kuvista näkyy hyvin, mitä aiheita Päämaja tiedotus kuviin halusi. Ne ovat taisteluiden lisäksi eri paikkakuntien näkymiä, muonitusta, lottien ja huollon toimintaa, tykistön marsseja ja tuliasemiin sijoitusta, käsikranaattien heittoa sekä omia hyökkäysvaunuja ampumassa palavia vihollistankkeja. 1940-luvun Suomi oli hyvin uskonnollinen, joten TK-kuviin on ikuistettu runsaasti Karjalan kirkkoja, kenttäjumalanpalveluksia ja rintamaehtoollisia sekä hyökkäysvaiheessa tehtyjä väliaikaisia sankarihautauksia rintamien tuntumassa. Kuvissa oli myös sotilaita kenraaleista sotamiehiin, rintamakomentajista taistelulähetteihin, niin taistelujen aikana kuin vapaahetkiä viettämässä.
Kuvaajia ja kirjoittajia > Sotaelokuvia

TK-kuvaajat kuvasivat jatkosodan aikana 88 dokumenttielokuvaa hyökkäys- ja asemasodan vaiheista. Kamera taltioi myös kotirintaman tapahtumia ja siviiliväestön elämää. Puolustusvoimien uutiskatsauksissa kuvattiin muun muassa itään etenemisessä vallatut alueet vuonna 1941.
Felix Forsman kuvasi kesäkuussa 1942 Mannerheimin vierailun Saksaan, jossa hän tapasi Hitlerin lisäksi Hermann Göringin ja muita natsi-Saksan merkkihenkilöitä. Matkan kuvamateriaalista leikattu uutiskatsaus numero 52 päätyi kuitenkin valmistuttuaan esityskieltoon, jossa se oli vuoteen 2007 saakka. Pia Andellin ohjaama dokumentti Göringin sauva (2010) kertoo Felix Forsmanin salaisesta komennuksesta Saksaan. Forsman muisteli vierailuaan natsi-Saksassa, jolloin hän kävi omin päin seuraamassa muun muassa Leni Riefenstahlin elokuvan kuvauksia. Hän totesi haastattelussaan, että elokuvalla voi suggeroida ja valehdella niin paljon kuin suinkin jaksetaan.
Neuvostoliiton suurhyökkäyksen torjuntataisteluja Kannaksella ja karjalaisten evakuointia kuvattiin kesäkuussa 1944. Tekijöinä olivat rintamalla tiedotuskomppanioiden ja pääkaupunkiseudulla Valtion Tiedotuslaitoksen ja Päämajan TK-kuvaajat.
TK-kuvaajien ilma-aselajeja kuvaavasta aineistosta on tehty DVD-julkaisu otsikolla Jatkosota ilmassa suomalaisissa TK-filmeissä (2013). Kooste sisältää suomalaisten TK-kuvaajien otoksia sotilaslentokoneiden toiminnasta ja ilmasodasta. Mukana on muun muassa kuvia Helsingin ilmapuolustuksesta, tiedustelu- ja pommikoneista sekä Stuka-syöksypommittajan kyydissä kuvattu otos.
Kuvaajia ja kirjoittajia > TK-piirtäjät

Jatkosodan aikana päämajan tiedotusosastoon siirretty Olavi Paavolainen vastasi muun muassa rintamapiirtäjien asioista. Hän tuli myös hyvin toimeen omaperäisten taiteilijoiden kanssa. Vapaita taiteilijoita toimi TK-piirtäjinä vähän, mutta myös mainosmiehet edistivät kuvallista propagandaa.
Rintamapiirtäjät jäivät sodan alussa vähälle huomiolle, esimerkiksi Suomen Kuvalehti julkaisi ensimmäiset TK-piirrokset vasta lokakuussa 1941. Piirtäjien oli vaikea kuvata sotatoimien taistelutilanteita, joten heidän oli kamppailtava toden ja kuvitellun välimailla. Taiteellisesti merkittäviä saavutuksia syntyi rauhallisissa rintamaoloissa hyökkäysvaiheen jälkeen. Sodan tuhoamat rakennukset ja metsänriekaleet kuuluvat sotataiteen keskeisiin aiheisiin. Monien rintamapiirtäjien helmet syntyivät Itä-Karjalassa, kun keskityttiin vallattujen alueiden kulttuurin ja maisemien tallentamiseen.
Suhde suomalaisen sotilaan heroisointiin vaihteli. Toiset taiteilijat välttelivät liioittelua ja pysyttelivät realismissa, toiset loivat tietoisesti sankarimyyttiä. Lehdet julkaisivat usein varsinkin Alexander Lindebergin piirroksia, joita julkaistiin vuonna 1943 laaja valikoima salkkuna. Lindebergin piirrostyyli muistutti saksalaisten PK-piirtäjien, kuten Hans Liskan, tyyliä. Liskan töitä tunnettiin suomeksikin ilmestyneestä Signaali-lehdestä. Taitavimpia TK-piirtäjiä oli Aarne Nopsanen, joka pystyi ilmaisemaan sähäkkää liikettä. Suomalaisten TK-piirtäjien tuotannon taso oli vaihteleva. Modernismista irtauduttiin ja lähestyttiin klassismia ja ihanteellisuutta, jotka kantoivat virallista leimaa.
Sensuuri

TK-kuvaajien toiminta oli tiukasti rajoitettua, mutta rintamasotilaat saivat kuvata vapaasti. Sensuuri koski myös lehtikuvaajia, mutta ei niin tiukasti kuin TK-kuvaajia.
TK-miehet liikkuivat Päämajan ohjeiden mukaan sotarintamilla ja sota-alueilla Lapista Äänisen rannoille. Tekstit lähetettiin ensin Mikkelin Päämajaan, Lokkiin, jossa jutut käytiin läpi Tiedotus 1:ssä ja sieltä edelleen Valtion Tiedotuslaitoksen kautta sanomalehdille.
Jokainen TK-kuva ja teksti tarkastettiin Päämajassa. Osa kuvista joutui julkaisukieltoon sodan aikana. Raaimpia taistelun jälkiä ja partisaanien uhreja ei haluttu näyttää kotirintamalle. Myös urheilukilpailujen kuvaus kiellettiin asemasodan aikana, jotta kotirintama ei olisi saanut väärää kuvaa rintaman olosuhteista.
Jatkosodan aikana TK-miehet kirjoittivat noin 8 000 uutista ja reportaasia. Yli tuhat kirjoitusta jäi julkaisematta sensuurin vuoksi. TK-miehet kirjoittivat muun muassa taisteluista ja sotilaiden vapaa-ajasta. Kotirintamaa yritettiin varjella sodan todellisuudelta, ja sensuroidut kuvaukset olivat liian kamalia kotirintaman luettavaksi. Sensuuri myös hidasti uutisointia. Esimerkiksi Kannaksen murtuman jälkeen ensimmäiset jutut tulivat lehtiin vasta viikon kuluttua.
Tunnettuja TK-miehiä

Heikki Asunta
Arvo Alanne
Kim Borg
Gunnar Clément
Veikko Ennala
Erik Enroth
Uuno Eskola
Felix Forsman
Martti Haavio
Osmo Harkimo
Osvald Hedenström
Vilho Heinämies
Nils Helander
Unto Hämäläinen
Eeli Jaatinen
Eino Jäppinen
Erkki Koponen
Sigurd Laesvirta
Björn Landström
Viljo Marttila
Eino Mäkinen
Aarne Nopsanen
Lauri Nurmi
Onni Oja
Olavi Paavolainen
Oiva Paloheimo
Otso Pietinen
Uno Pihlström
Paavo Poutiainen
Reino Rinne
Rolf Sandqvist
Veli Siikala
Olavi Siippainen
Björn Soldan
Hugo Sundström
Kari Suomalainen
Erkki Tanttu
Erkki Tiesmaa
Väinö Tiger
Aukusti Tuhka
Teuvo Tulio
Esko Töyri
Unto Varjonen
Poika Vesanto
Einari Wehmas
Kuvia TK-miehistä töissä ja TK-kuvaajien töitä

TK-mies kuvaamassa etulinjassa.
TK-kuvaaja filmaa.
TK-mies kirjoittamassa Viipurin Rautatienkadulla.
TK-mies haastattelee.
TK-mies partioasussa.
TK-mies kuvaa ilmavalvontalottia.
Viipurin valtausparaati, keskellä TK-mies selostaa paraatia.
TK-miehet kuvaavat pommituksen tuhoja.
Musiikkia soittamassa.
TK-kuvaaja Felix Forsman kuvaa Mannerheimia ja kenraali Heinrichsiä Mikkelin asemalla.
TK-kuvaaja filmaa etulinjassa.
Iskukomppania asemissa.
TK-taiteilija Aukusti Tuhka luonnostelemassa etulinjassa.
TK-taiteilija Erik Enroth piirtämässä karjalaisia.
Erik Enroth piirtää Selkin maisemia.
TK-taiteilija Alexander Lindebergin piirustus.
TK-piirtäjä Kari Suomalainen.
Kirjallisuutta

Perko, Touko: TK-miehet jatkosodassa: päämajan kotirintaman propaganda 1941–1944.  Otava, 1974.  ISBN 951-1-01662-8
Pilke, Helena: Julkaiseminen kielletty. Rintamakirjeenvaihtajat ja päämajan sensuuri 1941-1944. SKS 2011. ISBN 978-952-222-301-2.
Pilke Helena & Kleemola Olli: Suomi taisteli - Kuvat kertovat.  Readme, 2013.  ISBN 978-952-220-768-5
Pilke, Helena: Suomi taisteli: Piirretty sota.  Readme, 2015.  ISBN 978-952-321-074-5
Porkka, Reijo: Sodasta kuvin: TK-valokuvaus 1941–1944.  Suomen valokuvataiteen museon säätiö, 1983.  ISBN 9519086218
Tuomikoski, Pekka: Sensuroidut sotakirjoitukset.  Helsinki:  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-26935-9
Kulju, Mika & Tuomikoski, Pekka: Tuntematon jatkosota: TK-miesten sensuroidut dokumentit.  Helsinki:  Gummerus, 2015.  ISBN 978-951-24-0084-3
Aiheesta muualla

Felix Forsmanin kuvaama elokuva Mannerheimin vierailusta Sudenpesässä (Suomen marsalkan vastavierailu valtakunnankansleri Hitlerin luona, 1942)
TK-mies Osvald Hedenström kirjoittamassa kuvaselostusta Savukoskella vuonna 1944.
Osvald Hedenströmin kuvaama Lapin soturi Rájá-Jovnna vuonna 1944.
Tuntemattoman TK-miehen ottama valokuva kesältä 1941, kun suomalaiset joukot ylittävät Venäjän vanhaa rajaa.
Elokuvaaja Felix Forsman toimi myös TK-kuvaajana.
Gunnar Norho

Gunnar Vilhelm Norho
Gunnar Vilhelm Nyman myöh. Norho (6. helmikuuta 1893 Kalajoki – 28. tammikuuta 1969) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat kaupunginviskaali Bruno Wilhelm Nyman ja Ida Emilia Lindner. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Aleksandra (Sanni) Kuisminin kanssa.
Opinnot

Hän kävi viisi luokkaa Iisalmen yhteiskoulua ja yhden lukukauden Tampereen teknillistä opistoa sekä suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Lahden yhteiskoulussa vuonna 1936. Hän suoritti Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja Viipurin (Markovillan) upseerikokelaskurssin vuosina 1918–1919 sekä upseerien pioneerikurssin Haminassa vuonna 1921. Sotilaspedagogisen kurssin hän suoritti vuonna 1925 ja sotilashallinnollisten kurssien 1. jakson vuosina 1926–1927 ja 2. jakson vuosina 1927–1928.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 2. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui radio- ja rautatienrakennuskursseille Libaussa vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 varavääpeliksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi joukkueenjohtajaksi  5. jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.
Suomen sisällissota > Sisällissodan jälkeinen aika

Norho palveli sisällissodan jälkeen edelleen 5. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin aluksi Kuopion jalkaväkirykmentti 4 ja sitten Tampereen rykmentti. Hän toimi rykmentissä aluksi koulutusaliupseerina 7. komppaniassa, josta hänet komennettiin 16. toukokuuta 1919 alkaen komppanian nuoremmaksi upseeriksi ja 11. lokakuuta 1919 alkaen III:n ja 5. kesäkuuta 1920 alkaen II pataljoonan rahastonhoitajaksi. Tampereen rykmentistä hänet komennettiin 25. syyskuuta 1920 harjoitusupseeriksi Kadettikouluun. Kadettikoulusta hän palasi rykmenttiinsä 3. tammikuuta 1921 ja sijoitettiin päälliköksi 1. komppaniaan. Norho komennettiin 15. tammikuuta 1921 nuoremmaksi upseeriksi korpraali- ja aliupseerikouluun, josta hän siirtyi 20. huhtikuuta 1921 nuoremmaksi upseeriksi 5. komppaniaan ja edelleen 19. toukokuuta 1921 alkaen rykmentin majoitusmestariksi. Ensimmäisen pataljoonan adjutantiksi hänet nimitettiin 18. marraskuuta 1921, mistä tehtävästä hänet siirrettiin 1. helmikuuta 1923 rykmentin ase- ja konekiväärinupseeriksi. Konekiväärikomppanian päälliköksi hänet nimitettiin 30. kesäkuuta 1924. Komppanianpäällikön tehtävistä hän siirtyi 31. joulukuuta 1927 rykmentin talouspäälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Norho osallistui talvisotaan 3. Divisioonan intendenttinä ja toimistoupseerina Päämajan Komendanttitoimistossa. Päämajasta hänet siirrettiin myöhemmin talouspäälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 9:ään. Välirauhan aikana hän jatkoi sodanaikaisessa tehtävässään, kunnes hänet siirrettiin Huoltokoulutuskeskukseen. Huoltokoulutuskeskuksesta hänet siirrettiin 12. Prikaatin huoltopäälliköksi II Armeijakunnan esikuntaan. Vielä ennen jatkosodan puhkeamista hänet siirrettiin huoltopäälliköksi Ratsuväkiprikaatiin.
Jatkosodan puhjettua Norho komennettiin intendentiksi 15. Divisioonaan, josta hänet siirrettiin vuonna 1942 päälliköksi Elintarvikevarikko 7:ään ja edelleen 5:een, jossa hän palvelikin sotien loppuun saakka. Sotien jälkeen Norho perusti Poriin Puuväline G. Norho ja Kumppanit ja toimi itse yrityksen toimitusjohtajana vuoteen 1946 saakka. Myöhemmin hän työskenteli vuosina 1956–1969 Karhumuovi Oy:n toimistopäällikkönä. Hänet haudattiin Poriin.
Luottamustoimet

Norho toimi Tampereen rykmentin kunnianeuvoston puheenjohtajana vuosina 1926 ja 1928 ja Hollolan kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1931–1932 sekä Lahden kaupungin verotuslautakunnan jäsenenä vuonna 1933.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Vänrikki 16.  toukokuuta 1919  Luutnantti 6. joulukuuta 1920  Kapteeni 6. joulukuuta 1923  Majuri 16. toukokuuta 1936  Everstiluutnantti 1942 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Toholampi

| Toholampi |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Toholammin kunnantalo, joka valmistui vuonna 1986
Sijainti:  63°46.5′N, 024°15′E
Maakunta:  Keski-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Kaustisen seutukunta
Kuntanumero:  849
Hallinnollinen keskus:  Toholammin kirkonkylä
Perustettu:  1865
Kokonaispinta-ala:  617,05 km² 187:nneksi suurin 2022 
– maa:  608,98 km²
– sisävesi:  8,07 km²
Väkiluku:  2 799 223:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  4,60 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  18,3 %
– 15–64-v.:  53,7 %
– yli 64-v.:  28,1 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  97,6 %
– ruotsinkielisiä:  0,1 %
– muut:  2,2 %
Kunnallisvero:  9,9 % 28:nneksi suurin 2025 
Kunnanjohtaja:  Jukka Hillukkala
Kunnanvaltuusto:  19 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • SDP   • Kok.   • PS   • KD:   13 2 2 1 1
www.toholampi.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Toholampi on Suomen kunta, joka sijaitsee Keski-Pohjanmaan maakunnassa. Kunnassa asuu 2 799 ihmistä, ja sen pinta-ala on 617,05 km2, josta 8,07 km2 on vesistöjä. Väestötiheys on 4,6 asukasta/km2.
Toholammin naapurikunnat ovat Kannus, Kokkola, Lestijärvi ja Sievi.
Elinkeinot

Toholampi on maatalousvaltainen kunta, jonka elinkeinorakenteessa korostuvat kaiken kaikkiaan alkutuotanto ja jalostus. Merkittäviä työnantajia paikkakunnalla ovat muiden muassa kotimaisten pullotettujen lähdevesien markkinajohtaja, juomatuotevalmistaja Finn Spring Oy, Kuljetusliike Janne Tiainen Oy, meijeriosuuskunta Maitokolmio, Pramia Oy:n tytäryhtiö Pramia Plastic, Keski-Pohjanmaan hyvinvointialue sekä Toholammin kunta.
Toholammilla toimii lisäksi lomituspäivien määrällä mitattuna Suomen suurin maatalouslomituksen paikallisyksikkö, joka järjestää lomituspalvelut Toholammin, Alavieskan, Halsuan, Kaustisen, Lestijärven, Kärsämäen, Merijärven, Perhon, Pyhäjoen, Reisjärven, Sievin ja Vetelin kuntien ja Haapajärven, Haapaveden, Kalajoen, Kannuksen, Nivalan, Oulaisten, Pyhäjärven, Raahen, ja Ylivieskan kaupunkien alueella sekä Kokkolan kaupungista entisten Ullavan, Kälviän ja Lohtajan kuntien alueella.
Talous

Toholammin työpaikkarakenne, Tilastokeskus (2022)
Alkutuotanto (20.6%)
Jalostus (23.9%)
Palvelusektori (54.1%)
Muut sektorit (1.4%)
Talousalueena Toholampi kuuluu Kaustisen seutukuntaan, jonka alueellinen bruttokansantuote oli 31 231 euroa asukasta kohden vuonna 2022. Alueellinen BKT on maan keskiarvoa pienempi ja seutukuntien keskinäisessä vertailussa 65. suurin. Alueellinen BKT on Manner-Suomen kolmanneksi pienin.
Toholammilla oli vuonna 2022 yhteensä 981 työpaikkaa ja kunnassa asui 1 086 työllistä työssäkäyvää. Asuinkunnassaan työssäkäyvien osuus työllisistä on 66,0 prosenttia. Toholammin työpaikkojen suhde on palveluvaltainen. Palvelujen osuus työpaikoista on 54,1 prosenttia, jalostuksen 23,9 prosenttia ja alkutuotannon 20,6 prosenttia.
Toholammin työpaikkaomavaraisuus on 90,3 prosenttia. Työikäisten työllisyysaste oli 78,0 prosenttia vuonna 2022 ja työttömien osuus työvoimasta 6,1 prosenttia. Taloudellisen huoltosuhteen mittarilla Toholammilla on 167,3 työvoiman ulkopuolella olevaa ja työtöntä sataa työllistä kohden.
Talous > Yritykset

Toholammin elinkeinorakenne keskittyy vahvasti maatalouteen. Eritysesti maidontuotanto on kunnassa vahvaa. Suurimpia Toholammin työnantajia ovat Osuuskunta Maitokolmio sekä lähdevesitalo Finn Spring. Toholammin suurimpiin yritystuloverojen maksajiin kuuluivat vuonna 2021 myös Pramia Plastic sekä kuljetus- ja maanrakennusyritys M. H. Välikangas.
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Toholammin väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 3 967 | 3 967 |
| 1985 | 1985 |    | 4 064 | 4 064 |
| 1990 | 1990 |    | 4 087 | 4 087 |
| 1995 | 1995 |    | 4 023 | 4 023 |
| 2000 | 2000 |    | 3 797 | 3 797 |
| 2005 | 2005 |    | 3 667 | 3 667 |
| 2010 | 2010 |    | 3 480 | 3 480 |
| 2015 | 2015 |    | 3 311 | 3 311 |
| 2020 | 2020 |    | 3 031 | 3 031 |
Lähde: Tilastokeskus.
Väestönkehitys > Taajamat

Vuoden 2023 lopussa Toholammilla oli  2850 asukasta.  Kunnassa on vain yksi taajama, Toholammin kirkonkylä.
Luonto

Toholammin maiseman kolme pääpiirrettä ovat maaston tasaisuus, laajat suot ja kunnan läpi kaakosta luoteeseen virtaavan Lestijoen laakso. Peltoalueet keskittyvät Lestijoen ja sen sivupurojen varsille.
Kallioperä on pääasiassa graniittia, granodioriittia ja gneissiä. Kunnan pohjoisosassa on lisäksi laajahko gabroalue. Kallioperä on lähes kauttaaltaan maalajien peitossa. Jokilaaksossa on peitteenä savi, laakson sivuilla moreeni, hiekka ja turve, joiden luode–kaakkosuuntainen juovaisuus kuvastaa mannerjään liikkeen suuntaa. Pinnanmuodoiltaan kunta on Pohjanlahteen viettävää tasankoa. Jokilaakson sivuillakin kumpareet ovat matalia ja pehmeäpiirteisiä. Vaihtelevinta maasto on kunnan kaakkoisosassa. Korkein kohouma Raikonharju on Kokkolan rajan tuntumassa.
Toholammilla on suota yli puolet maa-alasta. Suot ovat tyypiltään joko aapa- tai keidassoita. Suuri osa kunnan soista on ojitettu. Turvetuotannon kohteena on alle yksi prosentti suopinta-alasta. Toholammin kaakkoisnurkkaan ulottuu laaja Kivinevan – Tuomikonnevan – Ison Lampinevan soidensuojelualue.
Toholammin tärkein vesistö on runsaskoskinen ja mutkitellen virtaavaa Lestijoki. Sykäräisten eteläpuolella siihen laskee Härkäoja ja kirkonkylän eteläpuolella Sarkoja ja Kivioja. Suurimmat järvet ovat Särkijärvi idässä ja Iso-Hongistonjärvi lounaassa.
Kyliä

Alakylä
Asiala
Hirvikoski
Häkkilä
Härkäneva
Kirkonkylä
Kleemola
Kotila
Jämsä
Lamu
Markki
Maunu
Määttälä
Oikemus
Parhiala
Riuttanen
Purontaka
Sykäräinen