stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Laikkuvehkat
Lajeja ja lajikkeita

sulkalaikkuvehka (Aglaonema commutatum )
malakanlaikkuvehka (Aglaonema commutatum var. robustum)
borneonlaikkuvehka (Aglaonema costatum)
hopealaikkuvehka (Aglaonema crispum)
kiinanlaikkuvehka (Aglaonema modestum)
kiiltolaikkuvehka (Aglaonema nitidum)
kirjolaikkuvehka (Aglaonema Nitidum-ryhmä)
sumatranlaikkuvehka (Aglaonema pictum)
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Aglaonema
Suomen Lajitietokeskus: Laikkuvehkat – Aglaonema
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q740819  Wikispecies: Aglaonema  APDB: 187888  APNI: 214550  BOLD: 411356  CoL: 8VTFQ  EoL: 29309  EPPO: 1AGLG  FNA: 100818  FoC: 100818  GBIF: 2866350  GRIN: 304  iNaturalist: 141512  IPNI: 2671-1  IRMNG: 1270619  ITIS: 182564  NCBI: 174181  NZOR: bd512cb4-8c3c-4b5e-ba22-c24b3e7d0eae  Open Tree of Life: 1003617  PLANTS: AGLAO  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:2671-1  Tropicos: 40034429  WFO: wfo-4000000956
Ahti Laitinen

Ahti Ilkka Laitinen (s. 24. huhtikuuta 1946 Laukaa) on Turun yliopiston oikeussosiologian ja kriminologian professori.
Kirjoja

Ahti Laitinen on kirjoittanut ja toimittanut useita rikosoikeuden alan kirjoja.
Mäkelä, Päivi – Laitinen, Ahti: Tahallisesti sytytetyt tulipalot Suomessa. 2008. Rikos- ja prosessioikeuden julkaisusarja A:33. ISBN 978-951-29-3524-6
Laitinen, Ahti (toim.): Kirjoituksia oikeussosiologiasta ja kriminologiasta – Writings in the Sociology of Law and Criminology. 2003. Rikos- ja prosessioikeuden sarja, A:32. ISBN 951-29-3209-1
Laitinen, Ahti (toim.): Kirjoituksia syrjäytymisestä, syrjinnästä ja petoksista. 2003. Rikos- ja prosessioikeuden julkaisusarja A:31. ISBN 951-29-2608-3
Niskanen, Hannu – Ahonen, Timo – Laitinen, Ahti: Suomalaisten luottamus tuomioistuimiin. 2003. Rikos- ja prosessioikeuden julkaisusarja A:25. ISBN 951-29-1602-9
Sanna Saarijärvi

| Sanna Saarijärvi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. helmikuuta 1970 (ikä 55) Viiala
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Piia Tyrjälä   (Pirunpelto) Ursula   (Pieni merenneito (musikaali)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Sanna Miira Saarijärvi (s. 10. helmikuuta 1970 Viiala) on suomalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt sekä teatterissa että televisiossa. Ennen näyttelijänuraansa Saarijärvi tuli tunnetuksi kilpajuoksijana 400 ja 800 metrin matkoilla, joita hän juoksi nuorten maajoukkuetasolle saakka.
Ura ja elämä > Teatteri

Sanna Saarijärvi syntyi Helge ja Tuulikki Saarijärven perheeseen. Hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1988 ja Teatterikorkeakoulusta teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1992. Hän suoritti opintoja myös Yhdysvalloissa vuosina 1999–2001. Saarijärvi kiinnitettiin Helsingin kaupunginteatteriin vuonna 1993. Hänen näyttämötaiteellisiin tulkintoihinsa lukeutuvat muun muassa roolit teoksissa Oopperan kummitus (Christine), Hukkasaaren salaisuus (Rosalda) ja Mambo Kings (Lydia). Suomalaisessa klassikkonäytelmässä Pohjalaisia Saarijärvi tulkitsi Liisan osan. Hän on näytellyt niin ikään kesäteattereissa, kuten Pyynikin kesäteatterissa (Akseli ja Elina, 1994), Mustion linnan kesäteatterissa (Parittain, 2008) ja Krapin kesäteatterissa Tuusulassa (Voi veljet, 2022).
Vuodesta 2022 Saarijärvi esiintyy yhdessä Miia Nuutilan kanssa Anne Prokofjeffin kirjoittamassa musiikkikomediassa Tähdet radalla (aikaisempi versio nimellä Hyvässä nousussa). Teksti perustuu paljolti Saarijärven ja Nuutilan lapsuus- ja nuoruusmuistoihin. Musiikista vastaa Antti Paavilainen. Sitä on esitetty muun muassa Musiikkiteatteri Kapsäkissä, Tampereen Komediateatterissa ja Hämeenlinnan Teatterissa.
Ura ja elämä > Televisio- ja elokuvatyöt

Saarijärvi esiintyi 1990-luvun alussa sivuosassa elokuvissa Iskelmäprinssi ja Akvaariorakkaus. Televisiossa hän on esiintynyt muun muassa rikossarjassa Rikospoliisi Maria Kallio. MTV:n draamakomediassa Kuumia aaltoja (2003) Saarijärvi näytteli keskushenkilön Jutta Kinnusen (Hannele Lauri) ystävätärtä ja työtoveria Siiri Lukkarista. Saarijärven televisiotöihin kuuluu myös rooli Helppo elämä -sarjassa (2010). Hän oli myös Suomen Nelosella pyörineen Unelmakämpän juontajana.
Saarijärven tunnetuin televisiotyö lienee Piia Tyrjälän rooli TV2:n draamasarjassa Pirunpelto vuosina 2009–2013.
Yksityiselämä

Sanna Saarijärvi avioitui Bauer Median sisältöjohtajan Hermanni Seppälän kanssa 8. heinäkuuta 2017 Tuusulassa heidän seurusteltua sitä ennen 11 vuotta. Heillä on tammikuussa 2007 syntynyt tytär Fanny-Amanda, joka seuraa äitinsä jalanjälkiä sillä hänkin näyttelee ja harrastaa yleisurheilua. Perheeseen kuuluu myös Hermannin lapset aikaisemmasta liiitosta, Bertta ja Womma. Perhe asuu Tuusulassa.
Näytelmiä

Listassa ei ole kaikkia Saarijärven näytelmiä.
Näytelmiä > Helsingin Kaupunginteatteri

Tuhkimo (2003)
Omaksi kuvakseen (2004)
Katto-Kassinen (2005)
Viivi ja Wagner (2006)
Ivanov (2008)
Rock'n'Roll (2008)
Viivi ja Wagner Teneriffalla (2009)
Kolme iloista rosvoa (2011)
Vastanaineet (2011)
Kapteeninkadun tyttö (2012)
Tohtori Zivago (2013)
Palkkamurhaajan painajainen (2017)
Kinky Boots (2018)
Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti (2018)
Fingerpori (2019)
Pieni merenneito (2019)
Tatu ja Patu Helsingissä (2021)
Näytelmiä > Keski-Uudenmaan Teatteri

Kultainen vasikka (2010)
Muuan sulhasmies (2011)
Tankki täyteen (2017)
Pokka pitää (2018)
Tankki täyteen 2 - maallamuuttajat (2019)
Elokuvat ja TV-sarjat

| Ilmestymisvuosi/ Ensiesiintyminen | Nimi | Tyyli | Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 2022 | Harjunpää | Televisiosarja | Sari Järvelä |
| 2019 | Maanantai | Televisiosarja | Hilkka |
| 2016 | Roba | Televisiosarja | Susanna |
| 2010 | Helppo elämä | Televisiosarja | Riitta |
| 2009–2013 | Pirunpelto | Televisiosarja | Piia Tyrjälä |
| 2004–2006 | Unelmakämppä | Televisiosarja | Juontaja |
| 2003 | Kuumia aaltoja | Televisiosarja | Siiri Lukkarinen |
| 2003 | Rikospoliisi Maria Kallio - Kuolemanspiraali | Televisiosarja | Hanna Nieminen |
| 1996 | Tie naisen sydämeen | Elokuva | Pirjo Haarikka |
| 1995 | Kotikatu | Televisiosarja | Anne, Ninnin kuntouttaja |
| 1995 | Rapman | Televisiosarja | - |
| 1994 | Frank Pappa Show | Televisiosarja | - |
| 1994 | Kesäyön unelma | Televisioelokuva | Helena |
| 1994 | Mikset sä soita | Televisiosarja | Emmi Räsänen |
| 1994 | Hiljaiset laulut | Televisioelokuva | Ulla |
| 1994 | Maigret | Televisiosarja | Air Hostess - Lentoemäntä |
| 1993 | Jänis | Televisioelokuva | Marianne |
| 1993 | Tuntemattomalle jumalalle | Televisiosarja | Tarjoilija |
| 1993 | Akvaariorakkaus | Elokuva | Susanna |
| 1992 | Ekoleikkiä | Dokumentti | - |
| 1991 | Iskelmäprinssi | Elokuva | Tyttö pesukonemainoksessa |
Aiheesta muualla

Sanna Saarijärvi Elonetissä.
Sanna Saarijärvi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Sanna Saarijärvi Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet  Yle
Lahnanruohokasvit

| Lahnanruohokasvit |
| --- | --- |
 Tummalahnanruoho (Isoëtes lacustris)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Alakaari::  Liekomaiset Lycopodiophytina
Luokka::  Isoëtopsida
Lahko::  Isoëtales
Heimo::  Lahnanruohokasvit Isoëtaceae  Rchb.
Suvut
 Isoëtes – lahnanruohot  †Lepacyclotes  †Tomiostrobus 
Katso myös
   Lahnanruohokasvit Wikispeciesissä   Lahnanruohokasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lahnanruohokasvit (Isoëtaceae) on sanikkaisiin kuuluva kasviheimo, johon kuuluu erilaisia vesikasveja. Lajeja on yhteensä 125 ja ne jaetaan yhteen tai kahteen elossa olevaan sukuun.
Lahnanruohokasvit aina- tai kausivihantia maa- tai vesikasveja. Varret ovat puutuvia ja niitä peittää kaarnamainen kerros, josta kehittyy usein itusilmuja. Lehdet siajitsevat kierteisesti, ovat neulasmaisia, rihmamaisia, litteitä tai liereitä ja muodostavat sutimaisen ruusukkeen. Lehden johtojännettä ympäröi neljä ilmakanavaa. Lehdet ovat kielekkeellisiä, kielekkeet kiinnittyvät itiöpesäkkeen yläpuolelle. Avautumismekanismia vailla olevat tiöpesäkkeet ovat enemmän tai vähemmän pallomaisia ja sijaitsevat lehden tyvien yläpuolella. Itiöt ovat joko iso- tai pikkuitiöitä, ja ne kehittyvät tavallisesti eri pesäkkeissä. Isoitiöissä on kolmihaarainen ituaukko ja niiden pinta on eri tavoin kuviollinen. Pikkuitiöiden ituaukko on yksinkertainen. Munasoluja sisältävä alkeisvarsikko eli naarasgametofyytti kehittyy isoitiön sisään, josta se vapautuu ottamaan vastaan pikkuitiöiden tuottamia siittiöitä. Pikkuitiö ei idä alkeisvarsikoksi.
Levinneisyys

Lahnanruohokasveja tavataan globaalisti eri puolilla maapalloa. Tavallisimmin niitä esiintyy niukkaravinteisissa järvissä, joissa ja tilapäisissä lammikoissa. Osa lajeista kasvaa maalla kosteissa vuoristo-olosuhteissa.
Suomessa kasvavia lahnanruohokasvien heimoon ja lahnanruohojen sukuun kuuluvia kasvilajeja on vain kaksi: tummalahnanruoho (Isoëtes lacustris) ja vaalealahnanruoho (Isoëtes echinospora). Tummalahnanruoho on yleinen koko Suomessa ja vaalealahnanruoho kasvaa paikoitellen koko Suomessa.
Evoluutio

Heimon ainoa suku (lahnanruohot, Isoêtes) muodostaa kaksi kehityslinjaa, kladia. Alasuku Stylites käsittää kaksi Etelä-Amerikan Andeilla maalla kasvavaa lajia. Toisen kladin useimmat lajit ovat vesikasveja, mutta monet niistä kasvavat ajoittain kuivuvissa vesissä; kuivan kauden yli ne selviävät lepoversoina. Lahnanruohofossiileja on löytynyt triaskaudelta, ja useat niistä ovat itiöfossiileja. Nykyisiä lajeja tunnetaan noin 140.
Käyttö

Eräät linnut, kalat ja nisäkkäät, muun muassa siat, käyttävät ravinnokseen lahnanruohoja. Ihminen ei kuitenkaan ole kelpuuttanut niitä ruokavalioonsa niiden kehnon maun vuoksi, vaikka ne ovatkin ravinteikkaita sisältämiensä öljyjen ja tärkkelyksen vuoksi, eivätkä ole myrkyllisiä.
Aiheesta muualla

ITIS: Isoetaceae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q12840695  Wikispecies: Isoetaceae  APNI: 54452  EPPO: 1ISOF  Euro+Med PlantBase: 8666b58e-2a38-4df4-a1bc-f4cbd9681753  FloraBase: 22717  FNA: 10454  FoAO2: Isoetaceae  FoC: 10454  GBIF: 3074  GRIN: 1215  iNaturalist: 60114  ITIS: 17119  NBN: NBNSYS0000160235  NCBI: 13837  NZOR: 68d694f8-7f5c-486c-ad82-313cb90cd274  Open Tree of Life: 113193  Paleobiology Database: 54753  PPE: isoetaceae  VASCAN: 148  VicFlora: 25e3c19e-a510-466d-a03c-7b594de5e864
Doris Laine

| Doris Laine |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. lokakuuta 1931 Helsinki
Kuollut: 15. joulukuuta 2018 (87 vuotta) Helsinki
Ammatti:  Suomen Kansallisbaletin johtaja (1984–1992), balettitanssija, koreografi, balettimestari
Puoliso:  Alfons Almi (1952–1991)
Doris Linnea Laine-Almi (31. lokakuuta 1931 Helsinki – 15. joulukuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen balettitanssija, tanssialan vaikuttaja ja Suomen Kansallisbaletin johtaja vuosina 1984–1992. Hän opiskeli Helsingissä ja Moskovassa.
Laine toimi Suomen Kansallisbaletin tanssijana vuosina 1947–1976, joista vuodet 1956–1976 ensitanssijana. Vuosina 1964–1966 hän oli Lontoon Royal Festival Balletin ensitanssija. Hänen tunnetuimpiin rooleihinsa kuului Illusia baletissa Pessi ja Illusia. Suomen Kansallisbaletin johtaja Laine oli vuodet 1984–1992, ja tätä seurasi kahden vuoden kausi Berliinin Komische Operin johtajana. Lisäksi Laine oli taiteen keskustoimikunnan puheenjohtaja vuosina 1995–1997 sekä Kuopio tanssii ja soi -festivaalin taiteellinen johtaja 1982–1992.
Laine oli aktiivisesti perustamassa kansantanssiryhmä Katrillia. Hän oli Helsingin kansainvälisen balettikilpailun perustaja.
Laineelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1957 ja professorin arvonimi vuonna 1992. Hän sai Suomen Kulttuurirahaston 40 000 markan arvoisen tunnustuspalkinnon vuonna 1985.
Laineen puoliso oli professori Alfons Almi vuodesta 1952 tämän kuolemaan 1991 asti.
Kirjallisuutta

Suhonen, Tiina: ”Laine, Doris (1931–2018)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 693–694.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Laine, Doris hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Doris Laineen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Doris Laineen muistokirjoitus Hufvudstadsbladetissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Matti Laipio

Matti Laipio (s. 25. helmikuuta 1944 Helsinki) on suomalainen talous- ja musiikkitoimittaja, levytuottaja ja tietokirjailija, jonka erikoisalana on jazz, blues, rock ja muu rytmimusiikki. Hän on kir­joit­ta­nut musii­kis­ta eri leh­tiin, laatinut rytmimusiikkiaiheisia tietokirjoja ja toi­mi­nut musiik­kia­lan jär­jes­töis­sä. (
Suomen Jazzliitto palkitsi Matti Laipion vuonna 2020 elämäntyöstä Andania-palkinnolla. Perusteluissa todettiin hänen tehneen jazzmusiikin eri vivahteita tunnetuksi varsinkin toimittajana ja kirjoittajana. Laipiolla on ollut myös merkittävä ura Jazzliiton puheenjohtajana ja hallituksen jäsenenä 1970- ja 1990-luvuilla. Vanhemmat jazzharrastajat muistavat Laipion yhtenä ”jazzin äänistä” Ylen radio-ohjelmissa.
Matti Laipio tuli ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta ja opiskeli valtiotieteitä Helsingin yliopistossa. Hän toimi Uuden Suomen taloustoimittajana 1967–1971, sitten Scandia-Musiikin tiedotuspäällikkönä ja Jazzliiton Rytmi-lehden päätoimittajana. Vuonna 1977 hän palasi pariksi vuodeksi Uuteen Suomeen ja toimi sitten läpi 1980-luvun Kauppalehden uutis- ja toimituspäällikkönä, kunnes siirtyi päälliköksi Aamulehden asiakaslehtiä tuottaneeseen yksikköön.
Teoksia

Pari chorusta jazzia. Yhdessä Mauri Mäkisen kanssa. Suomen Jazzliitto, Kirjastopalvelu 1975.
Si­ni­nen sie­lua myö­ten: Suo­mi-blue­sin ta­ri­na. Yhdessä Pete Hoppulan kanssa. Aviador, 2018. ISBN 978-952-7063-52-1.
Mapesta kaikki alkoi: Tapiola Big Bandin tarina. Aviador, 2019. ISBN 978-952-7063-87-3.
Nubbenin levyt : taiteilija Lars-Gunnar Nordström jazzkeräilijänä. Yhdessä Janne Mäkelän ja Pekka Gronowin kanssa. Kansalliskirjasto, 2019. ISBN 978-951-51-4894-0.
Laihian rautatieasema

Laihian rautatieasema (lyh. Lai) on Suomen rataverkon liikennepaikka rataosuudella Seinäjoki–Vaasa. Se sijaitsee Laihialla noin kaksi kilometriä kunnan keskustasta pohjoiseen. Nykyisin asema toimii kauko-ohjattuna kohtauspaikkana sekä tavaraliikenteen liikennepaikkana.
Historia

Laihian asemarakennus rakennettiin vuosina 1881–1883 Vaasan radan pysäkin tyyppipiirustusten mukaan. Liikennepaikka otettiin käyttöön 22.11.1882 väliaikaiselle matkustaja- ja tavaraliikenteelle. Virallisesti asema avattiin pysäkkinä syyskuussa 1883 samaan aikaan Vaasan radan vihkimisen kanssa, ja vuonna 1888 se kohotettiin asemaksi. Vuonna 1905 sitä laajennettiin molemmin puolin Bruno Granholmin Ylistaron rautatieasemaa varten suunnittelemilla poikkipäädyillä. Asemarakennuksen lisäksi asema-alueella on samaan aikaan rakennettu makasiinirakennus. Vähitellen aseman ympäristöön syntyi pienteollisuutta ja asutus levisi kirkonkylältä kohti asemanseutua. Vuonna 2007 asemarakennukset siirtyivät Senaatti-kiinteistöjen omistukseen ja ne myytiin edelleen maaliskuussa 2008.
Henkilöliikenteen pysähdykset Laihialla lopetettiin 20. kesäkuuta 2016. Vuosina 2004–2009 aseman kautta kulki noin 23 000 – 27 000 matkustajaa vuodessa (lähtevät ja saapuvat yhteensä).
Laihialta on kuitenkin kesästä alkaen kulkenut VR:n liityntäbussiyhteys. Bussi lähtee Laihian matkahuollon pihasta.
Aiheesta muualla

Vaunut.org: Kuvia Laihialta
Niilo Lahdenperä

Niilo Johannes Lahdenperä
Niilo Johannes Lahdenperä (5. lokakuuta 1896 Ii – 19. marraskuuta 1944) oli suomalainen jääkärikapteeni ja liikemies. Hänen vanhempansa olivat liikemies ja maanviljelijä Kustaa Lahdenperä ja Ellen Paakkari. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Fanni Matilda Niemisen kanssa.
Opinnot

Hän kävi kansakoulun ja aloitti maamieskoulun. Reserviupseerikoulun hän suoritti vuonna 1926.
Jääkäriaika

Hän keskeytti maamieskoulunsa, koska liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 8. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hän saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) varavääpeliksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi Suomen sisällissotaan 4. jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, jonka mukana otti osaa taisteluihin Raudussa ja rajaseuduilla.
Sisällissodan jälkeinen aika

Suomen sisällissodan jälkeen hän palveli koulutusaliupseerina 4. Jääkärirykmentistä muodostetun Jääkäripataljoona n:o 4:n 2. komppaniassa. (Pataljoonan nimi muuttui myöhemmin ensin Jääkäripataljoona n:o 2:ksi ja sitten Pohjolan jääkäripataljoonaksi.) Hänet komennettiin pataljoonan kengityspajan esimieheksi 16. heinäkuuta 1918. Hän erosi armeijasta ja liittyi suojeluskuntaan 1. helmikuuta 1919 ja määrättiin Karkun suojeluskunnan paikallispäälliköksi missä toimessa oli 1. maaliskuuta 1920 asti. Hän astui uudestaan armeijan palvelukseen 1. maaliskuuta 1921 ja komennettiin koulutusaliupseeriksi Kajaanin sissipataljoonan 3. komppaniaan, mistä hänet siirrettiin 1. marraskuuta 1921 Hyökkäysvaunurykmenttiin ja sen esikuntaan talousvääpeliksi, joka myöhemmin muuttui ensin Hyökkäysvaunupataljoonaksi ja sitten Erilliseksi hyökkäysvaunukomppaniaksi. Hän täydensi kesken jääneitä opintojaan ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Viipurin reaalikoulussa vuonna 1925. Myöhemmin hänet siirrettiin 1. patteristoon koulutusaliupseeriksi, josta edelleen 23. joulukuuta 1927 hänet siirrettiin nuoremmaksi upseeriksi Suomenlinnan paikalliskomppaniaan ja 1. huhtikuuta 1928 Rannikkotykistörykmentti 3:een ja edelleen 19. elokuuta 1928 nuoremmaksi upseeriksi toimituskomppaniaan. Vuonna 1928 hän oli myös komennettuna sekä Rannikkotykistörykmentti l:een, että Suomen valkoiseen kaartiin. Rannikkotykistöön hänet komennettiin 19. joulukuuta 1928 ja sijoitettiin ensin Rannikkotykistörykmentti 3:n 96. patteriin ja 15. syyskuuta 1930 99. patteriin nuoremmaksi upseeriksi. Rannikkotykistörykmentissä hän syksyllä vuonna 1929 valonheittäjäkurssien opetusupseerina sekä hoiti kevättalvella vuonna 1930 päällikön tehtäviä 99. patterissa. Kemin sotilaspiirin esikuntaan hänet komennettiin 18. elokuuta 1933 apulaisupseeriksi. Tehtävistään hän erosi 31. heinäkuuta 1933. Myöhemmin hän työskenteli vuosina 1933 – 1035 puolustusministeriön vahtimestarina. Toimi sen jälkeen liikemiehenä.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui 18. talouskomppanian päällikkönä ja välirauhan aikana hän toimi III Armeijakunnan Henkilöstötäydennyskomppanian talous- ja huoltopäällikkönä. Jatkosodan syttyessä hän palveli edelleen samassa tehtävässä, kunnes hänet komennettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 19:n huoltopäälliköksi. Vuonna 1943 hänet komennettiin vartiopäälliköksi Sotavankileiri 16:een, josta edelleen järjestelytoimiston päälliköksi Sotavankileiri 24:ään. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1944.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Reservin vänrikki 23. joulukuuta 1927  Reservin luutnantti 18. kesäkuuta 1931  Kapteeni 1941 |     |  Vapaudenristi 4.lk. tammenlehvän kera  Vapaudenristi 4.lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Jean-Luc Lagarce

Jean-Luc Lagarce (14. helmikuuta 1957 Héricourt, Haute-Saône – 30. syyskuuta 1995 Pariisi) oli ranskalainen näytelmäkirjailija, näyttelijä ja ohjaaja. Hän on tällä hetkellämilloin? Ranskan esitetyin näytelmäkirjailija. Hänen näytelmiään on käännetty useille kielille. Suomeksi on ilmestynyt vain Reita Lounatvuoren käännös Ihan vain maailmanloppu alkuperäisteoksesta Juste la fin du monde. Tämä näytelmä on eräs Lagarcen esitetyimmistä teksteistä yhdessä näytelmän Le pays lointain (kaukainen maa) kanssa. Le pays lointain on laajennettu versio samasta aiheesta kuin Juste la fin du monde. Siinä mies saapuu lapsuudenkotiinsa pitkän ajan jälkeen kertomaan, että on vakavasti sairas ja tulee kuolemaan pian eikä kuitenkaan saa tätä sanottua. Lagarcen kirjoitustapa on omintakeinen, runollinen ja samaan aikaan humoristinen.kenen mukaan? Hänen henkilönsä yrittävät ikään kuin tarkentaa koko ajan sanottavaansa ja eksyvät samalla syvemmälle ja syvemmälle sanottavansa suohon.lähde?
Jean Luc Lagarce syntyi tavalliseen työläisperheeseen 14. helmikuuta 1957 Hericourtissa. Hän opiskeli filosofiaa Besançonissa ja perusti oman teatteriryhmänsä samaan kaupunkiin. Hän ohjasi aluksi muiden kirjailijoiden teoksia ja siirtyi sitten omiin teksteihinsä. Hänen näytelmänsä eivät saavuttaneet menestystä hänen elinaikanaan, ja ne tavallaan löydettiin uudelleen hänen kuolemansa jälkeen paljolti hänen työtoverinsa Francois Berreurin ansiosta, joka on julkaissut koko Lagarcen tuotannon Les solitaires intempestifs -kustantamossa, jonka hän perusti yhdessä Lagarcen kanssa vuonna 1992. Jean Luc Lagarce kuoli Pariisissa aidsiin vuonna 1995.
Tuotanto > Näytelmät

Tome I (ISBN 978-2846812955)
Erreur de construction, 1977
Carthage, encore, 1978
La Place de l'autre , 1979
Voyage de Madame Knipper vers la Prusse Orientale, 1980
Ici ou ailleurs, 1981
Les Serviteurs, 1981
Noce, 1982
Tome II (ISBN 2-912 464-78-1)
Vagues souvenirs de l'année de la peste, 1982
Hollywood, 1983
Histoire d'amour (repérages), 1983
Retour à la citadelle, 1984
Les Orphelins, 1984
De Saxe, romaani, 1985
La Photographie, 1986
Tome III (ISBN 2-912 464-49-8)
Derniers remords avant l'oubli, 1987
Music-hall, 1988
Les Prétendants, 1989
Juste la fin du monde, 1990
Histoire d'amour (derniers chapitres), 1990
Tome IV (ISBN 978-2-84681-030-2)
Les règles du savoir-vivre dans la société moderne, 1993
Nous, les héros, 1993
Nous, les héros (version sans le père),1993
J'étais dans ma maison et j'attendais que la pluie vienne, 1994
Le Pays lointain, 1995
Tuotanto > Julkaisemattomat

La bonne de chez Ducatel, 1977
Les Solitaires intempestifs, 1987
Tuotanto > Elokuva ja ooppera

Quichotte, 1989, oopperalibretto
Retour à l'automne, käsikirjoitus Gérard Bouyssen kanssa
Tuotanto > Proosa

Le Bain, 1993, récit
L'Apprentissage, 1993, récit
Du luxe et de l'impuissance, 1994, recueil de onze articles et éditoriaux
Journal, Les Solitaires Intempestifs - 1977 - 1990 tome 1 et 1990 - 1995 tome 2
Tuotanto > Essee

Théâtre et Pouvoir en Occident
Tuotanto > Romaani

Le Voyage à la Haye, 1994
Juha Arikoski

Juha Tapio Arikoski (s. 10. maaliskuuta 1965 Kuopio) on psykologi (PsL), johdon  työnohjaaja (STOry ja JOTO) sekä tietokirjailija.
Työura

Psykologian opintojen ohessa Juha Arikoski työskenteli mielisairaanhoitajan sijaisena Niuvanniemen kriminaalimielisairaalassa (nyk. Niuvanniemen sairaala), jossa hän toteutti myös psykologisia mielentilatutkimuksia. Valmistuttuaan Arikoski opetti Jyväskylän yliopiston psykologian ja biologian laitoksella muun muassa biologista psykologiaa ja aivohistologiaa. Hän tutki Suomen Akatemian rahoittamana oppimisen ja muistin hermostollista perustaa Jyväskylän yliopistossa ja Etelä-Kalifornian yliopistossa (University of Southern California, Los Angeles) Yhdysvalloissa.
1999 Arikoski siirtyi Johtamistaidon Opistoon, jossa hän toimi johtajana (Leadership Development). 2012 JTO fuusioitui Management Institute of Finland MIF Oy:n osaksi. 2017-2021 Arikoski toimi johtajana Ramboll Management Consulting Oy:ssä ja Ramboll Finland Oy:ssä.
Joulukuussa 2020 Arikoski perusti ProArtum Oy:n, jonka nimissä hän kehittää työyhteisöjen, johtoryhmien ja tiimien toimivuutta sekä asiantuntijoiden, esihenkilöiden ja johtajien toimijuutta. Arikoski toimii myös koulupsykologina Helsingin kaupungin perusopetuksen oppilashuollossa.