stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arafat-vuori

Pyhiinvaeltajia Arafat-vuorella
| --- | --- |
Tyyppi:  pyhä paikka (en) 
Sijainti:   Saudi-Arabia 
Vuoristo:  Sarawat Mountains (d) (käännä suomeksi) 
Korkeus merenpinnasta:  454 m
Prominenssi:  70 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Arafat-vuori (arab. جبل عرفات‎, Jabal ‘Arafāt) on noin 70 metrin korkuinen kukkula Saudi-Arabiassa, parikymmentä  kilometriä Mekasta itään. Islamilaisen perimätiedon mukaan Arafat on paikka, jossa Muhammad piti viimeisen saarnansa. Arafatilla käynti kuuluu muslimien suureen pyhiinvaellukseen, Hadžiin, ja se suoritetaan islamilaisen kalenterin mukaisen Dhu-l-Hijjah -kuukauden 9. päivänä, joka sen vuoksi tunnetaan "Arafatin päivänä" (arab. يوم عرفة‎, Yawm ‘Arafa).  Pyhiinvaeltajat viettävät kukkulalla yleensä koko iltapäivän keskipäivästä auringon laskuun saakka.
Arafatilla sijaitsee vuonna 2010 avatun Mekan ainoan metrolinjan itäinen pääasema, Arafat 1. Sen läheisyydessä ovat myös Arafat 2 - ja Arafat 3 -nimiset asemat.
Nimen alkuperä

Nimi Arafat johtuu arabian kielen sanoista, jotka tarkoittavat ”yleistä tietoa” tai ”luonnollisesti ymmärrettävää.” Nimeä Arafat käytetään myös laajemmasta alueesta, joka kukkulan lisäksi käsittää sitä ympäröivän tasangon. Itse vuori tunnetaan myös nimellä Armon vuori (arab. جبل الرحمة‎, Jabal ar-Raḥma).
Rukoilevia pyhiinvaeltajia
Masjid Namirah
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arafat-vuori Wikimedia Commonsissa
Arabia (nomos)

| Arabia> Ἀραβία𓈵 |
| --- | --- |
 Nomoksen sijainti.
Sijainti
 Arabia
Koordinaatit:  30°43′14″N, 31°40′20″E
Valtio:  Egypti
Historia
Tyyppi:  nomos
Ajanjakso:  muinainen Egypti kreikkalainen ja roomalainen Egypti
Valtakunta:  muinaisen Egyptin dynastiat Ptolemaiosten valtakunta Rooman valtakunta
Alue:  Ala-Egypti
Numero:  20. (L20)
Pääkaupunki:  Fakussai
Aiheesta muualla
  Arabia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Arabia (m.kreik. Ἀραβίας νομός, Arabias nomos), egyptiläisittäin Sepdu (egypt. 𓈵, Spdw), oli muinaisen Egyptin nomos eli maakunta tai hallintopiiri. Se sijaitsi Ala-Egyptissä ja oli numeroltaan kyseisen alueen 20. nomos.
Nomoksen alkuperäisen egyptinkielisen nimen suomennos on ”Sulallinen haukka”. Nimestä esiintyy tutkimuksessa lukuisia erilaisia lukutapoja ja translitteraatioita, jo mainitun lisäksi myös muun muassa Sepdju, Sepedju, Sept ja Sopdu. Tutkimuksessa nomokseen viitataan usein tunnuksella L20.
Maantiede

Arabian nomos oli yksi Ala-Egyptin kahdestakymmenestä nomoksesta, ja se oli numeronsa mukaisesti alueen 20. nomos. Nomos sijaitsi Niilin suiston itälaidalla Niilin itäisimmän eli Pelusiakos-suuhaaran itäpuolella. Sen pohjoispuolella sijaitsi Sethroiteen (L14) nomos, eteläpuolella Heroopoliteen (L08) nomos, ja länsipuolella Bubastiteen (L18) ja Taniteen (L19) nomokset.
Nomoksen pääkaupunkina (mētropolis) esiintyy yleensä Fakussai (Fakusa) eli egyptiläisittäin Pa-Kes. Sen muihin kaupunkeihin lukeutui Per-Sepdu (Per-Sopdu, nyk. Saft el-Henna).
Historia

Arabian nomos oli olemassa egyptiläisellä nimellään Egyptin faaraodynastioiden kaudella. Kreikkalaisen nimensä se sai hellenistisellä kaudella eli Ptolemaiosten aikana, jolloin se nimettiin tuolloisen pääkaupunkinsa mukaan. Nimi oli käytössä Egyptin kreikkalais-roomalaisena aikana. Tutkimuksessa nomoksesta käytetään usein tunnusta L20, jolla siihen voidaan viitata nimenmuutoksista riippumatta.
Antiikin ajan lähteistä nomoksen mainitsee Klaudios Ptolemaios. Se tunnetaan myös nomoksen lyömistä roomalaisaikaisista rahoista.
Nomoksen pääjumala oli Sept. Nomos ei esiinny faarao Senusret I:n niin kutsutussa Valkoisessa kappelissa, joten sen jumala kyseisessä yhteydessä jää epäselväksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arabia Wikimedia Commonsissa
Muinaisen Egyptin nomokset
| --- | --- |
Ala-Egypti:  1. Memfites · 2. Letopolites · 3. Libya · 4. Prosopites · 5. Saites · 6. Ksoites · 7. Metelites · 8. Heroopolites · 9. Busirites · 10. Athribites · 11. Leontopolites · 12. Sebennytes · 13. Heliopolites · 14. Sethroites · 15. Hermopolites · 16. Mendesios · 17. Diospolites Kato · 18. Bubastites · 19. Tanites · 20. Arabia
Ylä-Egypti:  1. Ombites · 2. Apollonopolites · 3. Latopolites · 4. Pathyrites · 5. Koptites · 6. Tentyrites · 7. Diospolites Mikros · 8. Thinites · 9. Panopolites · 10. Antaiopolites · 11. Hypselites · 12. Hierakonpolites · 13. Lykopolites · 14. Kussites · 15. Hermopolites · 16. Antinoites · 17. Kynopolites · 18. Ankyropolites · 19. Oksyrhynkhites · 20. Herakleopolites · 21. Arsinoites · 22. Afroditopolites
Ferron meridiaani
Lähteet ja huomautukset

1 2 3 4  Heikki Oja: ”Kiista nollameridiaanista”, Aikakirja, s. 84–85.  Helsingin yliopiston almanakkatoimisto, 2013.  ISBN 951-1-16334-5  Teoksen verkkoversio.
1 2  ”III Session of October 6, 1884 (Janssenin puheenvuoro)”, International Conference held at Washington for the purpose of fixing a Prime Meridian and a Universal Day, s. 44–45, 56–57.  Washington, D. C.:  Protocols of the Proceedings, 1884.  Teoksen verkkoversio.
↑  ”Ferro”, Tietosanakirja, 2. osa (Confrater–Haggai), s. 1039.  Tietosanakirja Osakeyhtiö, 1910.  Teoksen verkkoversio.
↑  Prime Meridians elte.prompt.hu. Arkistoitu 9.11.2016. Viitattu 8.11.2016.
↑  Helsingin observatorio sijaitsee 24°57,3' ja Pariisin observatorio 2°20,2 itään Greenwichistä. Kun näiden erotus on 22°37,1' , on ilmeistä, että Valtio­kalenterissa itse asiassa käytettiin Pariisin observatorion mukaan määritettyä "Ferron meridiaania", johon nähden virhe on vain 0,4'.
Ture Ara

| Ture Ara |
| --- | --- |
 Ara 1930-luvulla.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Carl Henrik Lorenz Ture Ara
Syntynyt: 29. tammikuuta 1903 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 29. heinäkuuta 1979 (76 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  laulaja, laulunopettaja, näyttelijä
Puoliso:  Birgit Kronström (1944–1953)
Lapset:  Birgitta Ara Agneta Ara
Näyttelijä
Aktiivisena:  1927–1979
Palkinnot
 Parhaan miessivuosan Jussi   1957 1918 – mies ja hänen omatuntonsa 
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Carl Henrik Lorenz Ture Ara (vuoteen 1928 Åberg; 29. tammikuuta 1903 Tukholma – 29. heinäkuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen ooppera- ja iskelmälaulaja (baritoni), laulunopettaja ja näyttelijä.
Ura

Ture Ara vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Käkisalmessa. Siellä hän tutustui säveltäjä Erkki Melartiniin, jolla oli keskeinen merkitys Aran alkavalla laulajanuralla. Heidän ystävyytensä kesti Melartinin kuolemaan saakka.
Ture Ara opiskeli laulua muun muassa Aino Acktén johdolla ja piti ensikonserttinsa Helsingissä vuonna 1927. Hänestä tuli yksi Suomen ensimmäisistä iskelmätähdistä, kun hän levytti vuonna 1929 valssin ”Emma”, jota myytiin yli 30 000 kappaletta. Toinen hänen laulamanaan menestykseen noussut kappale oli Ernest Pingoud’n säveltämä ja Väinö Siikaniemen sanoittama valssi ”Asfalttikukka” samalta vuodelta. 1920–1930-luvulla hän käytti iskelmälaulajana taiteilijanimeä Topi Aaltonen. Ara esiintyi myös ulkomailla (Saksassa, Ruotsissa ja Unkarissa).
Ara oli vuosina 1930–1953 kiinnitettynä Ruotsalaiseen teatteriin ja sen jälkeen Kansallisoopperaan aina vuoteen 1965 asti. Ara oli äänialaltaan baritoni, mutta hän tavoitti myös tenorin rekisterin, mikä käy ilmi esimerkiksi kappaleesta ”Muisto”. Hän levytti runsaasti etenkin suomalaisia kansanlauluja mutta ei oopperatulkintojaan. Lisäksi Ara esiintyi myös elokuvissa, ja operettitähtenä häntä arvostettiin suuresti. Aran tunnetuiksi tekemiä kappaleita olivat myös Oskar Merikannon säveltämät ”Reppurin laulu” ja ”Vallinkorvan laulu”, joita hän esitti menestyksekkäästi sotien aikaisilla viihdytyskiertueilla rintamalla.
Ture Ara oli vuosina 1944–1953 naimisissa näyttelijä ja laulaja Birgit Kronströmin kanssa.
Uransa jälkeen Ara ryhtyi jooga- ja laulupedagogiksi. Hänet palkittiin vuonna 1961 Pro Finlandia -mitalilla. Yksi Aran viimeisistä lauluoppilaista oli vuoden 1977 Miss Suomi Armi Aavikko. Ara julkaisi 1970-luvulla kaksi muistelmateosta: Saparo-Tuure ja Viisikanta.
Ara on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Kirjallisuutta

Ara, Ture: ”Saparo-Tuure”: Ture Aran punamustasta muistojen kirjasta.  (Piirrokset tekijän. Kouluvuosiin keskittyvä muistelmateos)  Helsinki:  Alea-kirja, 1973.
Ara, Ture: Viisikanta.  (Muistelmia ja mietelmiä, jatkoa Saparo-Tuure-kirjan lapsuudenmuistelmille)  Varkaus:  Kaariaura, 1978.  ISBN 951-9471-00-6
Kallioniemi, Kari: ”Ara, Ture (1903–1979)”, Suomen kansallisbiografia, osa 1, s. 351–352.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-442-8  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Ture Ara Pomus.netin tietokannassa
Ture Aran esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ture Ara Elonetissä.
Ara, Ture hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Arabialainen lapsuusevankeliumi

| Arabialainen lapsuusevankeliumi |
| --- | --- |
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  syyria (kadonnut), arabia (kadonnut)
Genre:  lapsuusevankeliumi
Julkaistu:  500-luku
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Arabialainen lapsuusevankeliumi on Uuden testamentin apokryfisiin kirjoihin kuuluva lapsuusevankeliumi eli kirjoitus, joka kertoo Jeesuksen lapsuudesta.
Historia

Lapsuusevankeliumi on kirjoitettu 500-luvulla, ja se perustuu sisällöltään Tuomaan lapsuusevankeliumiin ja Jaakobin protoevankeliumiin. Kirjoituksesta on tunnettu vain arabiankielisiä kopioita. Tekstikritiikin avulla on päätelty, että kirjoitus on alun perin kirjoitettu syyriaksi mutta käännettiin arabiaksi todennäköisesti niihin aikoihin, kun kristinusko alkoi levitä Arabian niemimaalla.
Arabiankielinen teksti tunnettiin vielä 1600-luvun lopulla, jolloin siitä tehtiin käännös, mitä kautta teksti on sen jälkeen tunnettu. Tämän jälkeen myös arabiankielinen versio on kadonnut.
Sisältö

Evankeliumi koostuu kolmesta osasta:
Jeesuksen syntymä, Jaakobin protoevankeliumin pohjalta.
Ihmeet Egyptiin tehdyn pakomatkan aikana, paikallisen perimätiedon pohjalta.
Jeesuksen ihmeet lapsena, Tuomaan lapsuusevankeliumin pohjalta.
Evankeliumissa on runsaasti ihmeitä joita alkuperäisissä teksteissä ei ole, kuten parantava Jeesuksen vaippa, Jeesuksen hiki, joka muuttuu palsamiksi sekä vaatteiden värjääminen monenvärisiksi pelkällä indigovärillä. Kirjoitus myös esittää Jeesuksen tavanneen jo lapsena Juudas Iskariotin sekä ryövärit, joiden kanssa hänet ristiinnaulittiin.
Evankeliumin kertomuksia, erityisesti toisen osan ihmeitä Egyptissä, on myös Koraanissa. Kriittisen tutkimuksen mukaan se, että nämä kertomukset sisältyvät Koraaniin, johtuu evankeliumin suuresta vaikutuksesta arabien keskuudessa.
Aiheesta muualla

The Arabic Gospel of the Infancy of the Saviour. Wikisource. (englanniksi)
The Arabic Infancy Gospel of the Savior. The Gnostic Society Library. (englanniksi)
The Arabic Gospel of the Infancy of the Saviour. New Advent. (englanniksi)
Reginald Fessenden

| Reginald Fessenden |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. lokakuuta 1866 East Bolton, Quebec, Kanada
Kuollut: 22. heinäkuuta 1932 (65 vuotta) Bermuda
Puoliso:  Helen Fessenden
Brant Rockin antennin jalusta. Vieressä seisoo WATD-FM -radioaseman omistaja Edward F. Perry, Jr.
Reginald Aubrey Fessenden (6. lokakuuta 1866 East Bolton, Quebec – 22. heinäkuuta 1932 Bermuda) oli kanadalainen keksijä.
Vuonna 1900 Fessenden pystytti Washingtonissa Potomac-joessa sijaitsevalle Cobb Islandille kaksi 50 jalan korkuista lähetysmastoa, joiden välillä hän lähetti ensimmäisenä ihmisenä puhetta radion välityksellä 23. joulukuuta samana vuonna. Lähetysmatka oli mailin mittainen, ja ensimmäinen lähetetty viesti oli ”One, two, three, four. Is it snowing where you are Mr. Thiessen? If it is, telegraph back and let me know.” (suom. ”Yksi, kaksi, kolme, neljä. Sataako siellä lunta herra Thiessen? Jos sataa, niin sähköttäkää minulle takaisin.”)
Tammikuussa 1906 Fessenden sai aikaan ensimmäisenä kaksisuuntaisen sähkötysyhteyden Atlantin yli Brant Rockiin Massachusettsiin ja Machrihanishiin Skotlantiin rakennettujen 400 jalan korkuisten lähetinmastojen välillä. Saman vuoden marraskuussa asemien välillä välitettiin ensimmäistä kertaa ääntä valtameren yli. Tämä tapahtui tosin vahingossa, sillä Brant Rockista tehty lähetys oli tarkoitettu vastaanotettavaksi 11 mailin päässä sijaitsevalla Plymouthin radioasemalla ja se sisälsi Fessendenin apulaisen herra Steinin sinne välittämiä generaattorin käyttöohjeita.
Jouluaattona 1906 kello 9 alkaen Fessenden lähetti ensimmäisen yleiseen vastaanottoon tarkoitetun radiolähetyksen käyttäen Brant Rockin lähetysasemaa. Lähetys vastaanotettiin useilla United Fruit Companyn laivoilla Karibianmerellä ja eri puolilla Atlanttia. Fessendenin pitämän puheen lisäksi se sisälsi muun muassa musiikkia, jota Fessenden soitti fonografilla, ja hän itse esitti viululla kappaleen Oi jouluyö. Fessendenin lisäksi ohjelmassa esiintyivät myös hänen vaimonsa Helen, sihteeri neiti Bent ja herra Stein.
Fessendenin muihin keksintöihin kuuluivat muun muassa radioaaltoihin perustuva etäisyysmittari, jota voidaan pitää nykyisen tutkan edeltäjänä.
Fessenden tutki myös heterodyyni-ilmiötä jossa eri taajuuksia epälineaarisesti sekoittamalla saadaan aikaan taajuuksien summa- ja erotustaajuudet. Hänen aikanaan radiotaajuiset oskillaattorit eivät olleet erityisen tarkkoja eikä heterodyyniin perustuva tekniikka saanut tuolloin suurta suosiota. Nykyään tilanne on kokonaan toinen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reginald Fessenden Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Brant Rockin lähetysmasto kuvattuna noin vuonna 1910 painetussa postikortissa.
Fezzan

Libyan historialliset alueet.
Fezzanin hiekkadyynejä.
Ubarin keidas.
Acacusvuorten kalliomaalauksia.
Fezzan (arab. فزان‎) on yksi Libyan kolmesta historiallisesta alueesta. Se sijaitsee maan lounaisosassa. Pohjoisessa Fezzan rajoittuu historialliseen Tripolitaniaan, idässä Kyrenaikaan, etelässä Tšadiin ja Nigeriin sekä lännessä Algeriaan. Nykyään alue on jaettu Al-Džufrahin, Al-Šatin, Awbarin, Ghatin, Murzuqin ja Sebhan piirikuntiin. Tärkein kaupunki on Sebha. Vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan piirikunnissa on yhteensä 522 600 asukasta.
Fezzan on osa Saharan autiomaata, joka etelässä ja lounaassa kohoaa kohti Tibestin ja Ahaggarin vuoristoja. Aluetta peittävät Awbarin hiekkameri pohjoisessa ja Murzuqin hiekkameri etelässä. Asutusta on vain idästä länteen ulottuvien painaumien muodostamissa keitaissa.
Historiallisesti Fezzan on ollut Välimeren ja Sudanin alueen välisen karavaanikaupan tärkeä välietappi. Sen keskus oli muurein varustettu Murzuqin keidaskaupunki. Tärkeimmät kauppareitit olivat 1800-luvun puoliväliin saakka Bornu–Kawar–Fezzan–Tripoli ja Kano–Aïr–Ghat–Ghadames. Yhteyksiä on ollut myös nykyisen Sudanin ja Tšadin alueelle. Fezzanin kulttuurissa on afrikkalaisia vaikutteita.
Alueen vanhimpia tunnettuja asukkaita olivat garamantit. Myöhemmin se joutui Rooman valtaan ja sai nimen Phazania. Arabit valtasivat Fezzanin vuonna 668, mutta paikalliset hallitsijat säilyttivät huomattavan osan määräysvallastaan. Samalla alueelle levisi islam. 1200–1400-luvuilla Fezzan oli vasallisuhteessa Kanem-Bornun hallitsijoihin. Ottomaanit valtasivat alueen 1570-luvulla, mutta ajoittain sillä oli varsin itsenäinen asema. Libyalainen karamanlien dynastia teki sinne sotaretkiä 1700-luvulla ja 1800-luvun alussa. Ottomaanit onnistuivat alistamaan Fezzanin 1800-luvun puolivälissä. Vuosisadan lopulla siitä tuli yksi senusien muslimiveljeskunnan keskuksista. Italia sai alueen pysyvästi hallintaansa vasta vuosina 1929–1930. Ranskalaiset joukot miehittivät sen toisen maailmansodan aikana. Vuonna 1951 Fezzanista tuli yksi itsenäisen Libyan kuningaskunnan kolmesta osamaakunnasta. Ranska veti joukkonsa pois vuonna 1956.
Nykyään Fezzan on Libyan köyhin alue, joka on riippuvainen maan keskushallinnon tuesta. Alueen infrastruktuuria ja maataloutta on kehitetty Muammar Qaddafin aikana. Sieltä on löydetty huomattavia öljy- ja rautamalmiesiintymiä, jotka ovat toistaiseksi pääosin hyödyntämättä. Fezzanin matkailuvaltteja ovat Saharan maalaukselliset maisemat ja kalliomuodostelmat sekä esihistorialliset kalliopiirrokset ja -maalaukset.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fezzan Wikimedia Commonsissa
Appelsiininsiemen

| Appelsiininsiemen |
| --- | --- |
 8. painoksen kansi vuodelta 2008
Kirjailija:  Mika Waltari
Genre:  romaani
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1931
Sivumäärä:  508
ISBN:  9789510340134
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Appelsiininsiemen on Mika Waltarin romaani, joka ilmestyi 1931 WSOY:n kustantamana. Waltari itse on luonnehtinut sitä ”kihlausaikansa ja avioliiton alun kronikaksi”. Hän kirjoitti kohta teoksen ilmestyttyä, että sen pohjana on ”individuaalinen onnenpyrkimys sen nykyaikaisessa, pettävässä muodossa” ja se koskettelee ”nykyaikaisen perhe-elämän rikkonaisuutta ja nuorison eroottista probleemaa”.
Appelsiininsiemen syvensi kaupunkilaissukupolven teemaa, jota Waltari oli käsitellyt jo Suuressa illusionissa. Se herätti ilmestyessään kohua, koska siinä kuvattiin moraalittomina pidettyjä asioita, kuten esiaviollista seksiä.
Juoni

Appelsiininsiemen alkaa huhtikuusta 1930 ja päättyy huhtikuuhun 1931. Sen tärkeimmät henkilöt ovat Irene, joka on tarinan alussa abiturientti, hänen perheensä ja sulhasensa Ilmari. Tapahtumapaikkana on enimmäkseen Helsinki, mutta jonkin verran kuvataan myös Irenen perheen kesänviettoa maaseudulla.
Irene on varakkaasta perheestä. Hänellä on pikkuveli Kai, joka on pari vuotta nuorempi, lyseon kuudennella luokalla. Heidän isänsä Reinhold, professori, on joutunut perheessään sivustakatsojaksi ja viettää enimmän aikansa työhuoneessaan. Äiti kannattaa perinteisiä perhearvoja ja on riidoissa tyttärensä kanssa, koska tämä viettää aikaansa kahviloissa ja juhlissa. Koulu on loppunut eikä Irene oikein tiedä, mitä tekisi.
Irene tutustuu naimisissa olevaan, kolmekymppiseen juristiin Kurt Waldhofiin ja alkaa seurustella hänen kanssaan. Irene ja Kurt lähtevät yhdessä autoajelulle, jonka aikana Kurt lähentelee Ireneä, mutta Irene torjuu hänet viime hetkellä. Myöhemmin Kurt kutsuu Irenen mukaansa illalliselle, jonka hän on luvannut tarjota arkkitehti Ilmari Kivimaalle. Irene ja Ilmari huomaavat viihtyvänsä hyvin yhdessä, ja heidän välilleen syntyy suhde. Kesällä he joutuvat kuitenkin eroon toisistaan, kun Irene menee perheensä kanssa kesänviettoon maaseudulle ja Ilmari valvoo kirkonrakennusta pienellä paikkakunnalla Sisä-Suomessa. He onnistuvat kuitenkin tapaamaan salaa Helsingissä ja rakastelevat Ilmarin kotona. Myöhemmin Irene pelkää tulevansa raskaaksi, mitä ei kuitenkaan tapahdu.
Syksyllä Irene ja Ilmari menevät naimisiin ja muuttavat yhteiseen asuntoon. Avioliiton alku ei kuitenkaan ole onnellinen, vaan varsinkin Irene on pettynyt. Hän haluaisi juhlia ja tavata ystäviään, mutta Ilmari keskittyy työhönsä ja viettää vapaa-aikaa mieluiten kotona. Kun Irene tulee raskaaksi, hän harkitsee ensin aborttia, mutta luopuu ajatuksesta.
Irenen isä Reinhold on ihastunut viattomasti nuoreen opiskelijatyttöön, mutta kuuleekin yllättäen, että tämä on joutunut raiskauksen uhriksi. Reinhold järkyttyy syvästi ja lähtee yllättäen perheen kesäpaikkaan. Kun Irenen äiti huolestuu miehestään, Irene matkustaa äkkiä maalle katsomaan isäänsä. Kun Irene ei ole kotona, Ilmari pelästyy ja luulee ensin, että Irene on jättänyt hänet. Totuus selviää kuitenkin nopeasti. Reinhold on sairastunut keuhkokuumeeseen, ja hän kuolee pian. Irene ja Ilmari lähentyvät jälleen toisiaan, ja kukkaruukussa versova appelsiininsiemen rinnastuu Irenen kohdussa kasvavaan uuteen elämään.
Appelsiininsiemen on enimmäkseen kirjoitettu Irenen tai Ilmarin näkökulmasta, mutta myös Reinholdin ja Kain näkökulmaa käytetään jonkin verran. Romaanissa on viittauksia myös ajankohtaisiin poliittisiin tapahtumiin: Lapuan liikkeeseen, talonpoikaismarssiin ja muilutuksiin. Ne tulevat esiin lähinnä uutisotsikoista, eivätkä ne sanottavasti vaikuta päähenkilöiden elämään. Irenen perheen kesäpaikkakunnalla asuva autonkuljettaja Lehtinen osallistuu muilutuksiin, mitä katuu myöhemmin.
Vastaanotto

Waltari arveli itsekin jo etukäteen kirjeessään Jalo Sihtolalle, että Appelsiininsiemenestä nousisi melua, koska se julistaa ”intohimoa ja voimaa ja uskoa ja uutta moraalia”. Se olikin vuoden puhutuin kirja, jonka monet tuomitsivat. Kuohuntaa herätti etenkin kuvaus Irenen ja Ilmarin esiaviollisesta seksistä, vaikka se onkin hyvin romanttinen. Kirjassa kuvataan myös nuorten juhlimista ja alkoholinkäyttöä ja tyttöjen vapaata käyttäytymistä: he istuvat kahviloissa, tupakoivat ja keskustelevat neitsyyden menettämisestä ja abortista. Nykyajan näkökulmasta kirja on kuitenkin melko viaton; Panu Rajalan sanoin siinä on ”pientä kokeilevaa pahellisuutta ja paljon puhdistavaa tunteellisuutta”. Kirjan henkilöt olivat myös syrjässä ajan valtavirrasta, kun suurin osa ylioppilaista toimi aktiivisesti AKS:ssa.
Waltari oli pettynyt Appelsiininsiemenen huonoihin arvosteluihin, sillä hän piti aluksi sitä kunnianhimoisimpana teoksenaan sekä taiteellisesti että tyylillisesti, ja myös kustantajan mielestä se oli hänen paras romaaninsa. Waltari itse nimitti myöhemmin 500-sivuista kirjaa ”pöhötautiseksi” ja piti sen aihetta liian mitättömänä, millä hän ilmeisesti tarkoitti sitä, että tarina nuorten tutustumisesta häihin ja onnellinen loppu lapsen odotuksineen oli liian sovinnainen. Appelsiininsiemen oli myös yksi niistä kirjoista, joita vastaan Olavi Paavolainen hyökkäsi pamfletissaan Suursiivous eli kirjallisessa lastenkamarissa.
Myöhemmissä arvioissa Appelsiininsiemeneen on suhtauduttu myönteisemmin. Markku Envall on todennut, että Appelsiininsiemen on kypsempi ja rikkaampi kuin Suuri illusioni. Panu Rajalan mukaan romaanissa on runsaasti näkökulmia, ja se antaa ”todistusvoimaisen ajankuvan” Helsingistä 1930-luvun alussa. Kiiltomadon arvostelija Maija Jelkänen kirjoittaa, että Appelsiininsiemen kuvaa etenkin nuorten henkilöiden elämää ja ajatuksia ”valppaasti ja tarkasti” ja sen maailma on yhä tuore ja elävä.
Kirjallisuutta

Envall, Markku: Suuri illusionisti: Mika Waltarin romaanit.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19650-9
Järvelä, Juha: Kaksi maailmaa? Sukupuoli Mika Waltarin kirjailijakuvassa, teksteissä ja niiden vastaanotossa 1925-1939.  (Väitöskirja: Jyväskylän yliopisto)  Jyväskylä:  University of Jyväskylä, 2013.  ISBN 978-951-39-5220-4  Teoksen verkkoversio (PDF).
Tapioharju, Taru: Tyttö kaupungissa: Uuden naisen diskurssi Mika Waltarin 1920- ja 1930-luvun Helsinki-romaaneissa.  (Väitöskirja: Tampereen yliopisto. Acta Universitatis Tamperensis 1511)  Tampere:  Tampere University Press, 2010.  ISBN 978-951-44-8040-9  Teoksen verkkoversio (pdf).