Viikinkiaika
Suomen viikinkiaika

Suomessa viikinkiaika oli myöhäisrautakauteen kuuluva ajanjakso, joka seurasi merovingiaikaa ja edelsi ristiretkiaikaa. Skandinaavista tutkimusta seuraillen viikinkiaika on Suomessakin ajoitettu noin vuosiin 800–1050, vaikkakin ainoastaan Ahvenanmaan alueen voidaan katsoa kuuluneen varsinaiseen skandinaaviseen viikinkikulttuuriin. Monet arkeologit ovat kuitenkin alkaneet suosia viikinkiajan takarajana vuotta 1025.lähde? Jälkimmäinen vuosiluku ajoittanee tarkemmin ajankohdan, jona ristiretkiaikaiset korutyypit tulivat käyttöön. Mutta jo 900-luvulla arvonmittana alettiin käyttää hopeaa, jota nykyisen Suomen aluille kulkeutui pilkkohopeana ja itämaisina, 1000-luvulla länsimaisina hopearahoina. Niin sanottua muinaismetallia punnittiin pienillä pronssivaa’oilla.
Suomen viikinkiajalta on hyvin niukasti kirjallisia lähteitä. Arkeologisessa löytöaineistossa viikinkiaikaa määrittävät tietyt koru- ja asetyypit. Jälkimmäiset ovat laajalle levinneitä kansainvälisiä tyyppejä, mutta naisten korustossa on myös paikallista suomalaista leimaa. Kupariseoksesta valmistetut korut ja koristeet yleistyivät. Aikakauden vaatetuksessa käytettiin spiraalikoristeita sekä naisten että miesten asuissa. Olkapäiden kohdalla vaatteita kiinni pitäneet pyöreät kupurasoljet ovat aikakauden tärkeimpiä esinetyyppejä eteläisessä Suomessa. Esinetyyppeihin ja myös esimerkiksi linnavuoriin liittyvä tutkimus on osittain vanhentunutta ja kaipaisi uutta tutkimusta. Löytöaineistot ovat peräisin lähinnä kalmistoista, joskin myös asuinpaikkojen arkeologinen tutkimus edistyy vähitellen.
Viikinkiajan kalmistoja tunnetaan lähinnä Varsinais-Suomessa, Satakunnassa, Hämeessä joka tunnettiin viikinkien keskuudessa nimellä Tafstalont, Etelä-Savossa ja Laatokan Karjalassa. Viikinkiajan alun ja keskivaihteen kalmistot olivat pääasiassa maantasaisia  polttokenttäkalmistoja ja röykkiökalmistoja. Euran, Säkylän ja Yläneen alueet ovat hautaustavan suhteen poikkeuksia, sillä alueella vallitsevana hautaustapana oli merovingiajalta periytynyt ruumishautakulttuuri. Viikinkiajan lopulla, käytännössä 1000-luvulla, siirryttiin koko eteläisessä Suomessa ruumishautaukseen. 1000-luvulla alkoi Suomea sävyttää kristinuskon vaikutus, pakanallinen Suomi muuttuikin 1000-luvulla barbaali-kristilliseksi. Tuohon aikaan Ruotsi omaksui roomalaiskatolisen, mutta Kiova ja Novgorod ortodoksisen uskon. Suomen alueesta tuli täten Rooman ja Bysantin taistelutanner.
Viikinkiaika toi Itämerelle ensimmäiset kaupungit, käsiteolliseen tuotantoon ja sen markkinointiin sekä yleiseen tavaranvaihtoon erikoistuneet tiheästi rakennetut yhdyskunnat, joista tärkein silloiselle Suomelle oli nykyisen Tukholman lähistöllä sijainnut Birka, joka oli todennäköisesti sama kuin inkeriläisten kansanrunojen Koivisto lähde?.
Kirjoitus tuli maassa yleisesti tunnetuksi viikinkimiekkojen merkkien kautta.
Tutkituista ajanjakson kohteista esimerkiksi Tampereen Vilusenharjussa ja Turun Taskulassa ruumis- ja polttohautausta käytettiin ilmeisesti rinnakkain ennen siirtymistä yksinomaan ruumishautaukseen. Skandinaavista Ahvenanmaata lukuun ottamatta kalmistoalueiden väestöä voi pääasiallisesti pitää nykyisten suomalaisten ja karjalaisten kielellisinä ja geneettisinä esivanhempina.lähde?
Kalmistollisen asutuksen alueilla maanviljely ja karjanhoito olivat peruselinkeinot, vaikka tietysti myös metsästyksen ja kalastuksen merkitys oli suuri. Keski-, Pohjois- ja Itä-Suomen erämaa-alueilla arkeologisten löytöjen määrä on aikaisempaa runsaampi. Tämä johtuu uudisasutuksesta tai metalliesineiden ja uusien hautaustapojen leviämisestä erämaita asuttavan kalastaja-metsästäjäväestön keskuuteen. Erämaa-alueiden väestöllä lienee ainakin osittainen yhteys nykyiseen saamelaisväestöön. Turkismetsästys erämaa-alueilla oli ilmeisen vilkasta. Turkiskauppa yhdisti Suomen alueen viikinkien ylläpitämään kauppaverkostoon. Suomeen hankittiin muun muassa aseita ja hopeaa. On mahdollista, että Suomen alueen asukkaita on ottanut osaa viikinkiretkiin ja he ovat liikkuneet Itämerta kauempana. Kaupankäynnin kerryttämästä varallisuudesta kertovat hopearahoja sisältävät kätkölöydöt, joista on peräisin suurin osa Suomen alueelta löydetyistä viikinkiajan kolikoista.
Nykyisin pidetään todennäköisenä, että Suomen asukkaiden suhteet skandinaaveihin olivat suhteellisen rauhanomaiset.lähde? Siitepölyanalyysien perusteella asutus jatkui Länsi-Uudellamaalla, mutta Etelä-Pohjanmaalta kalmistolöydöt häviävät viikinkiajan kuluessa, vaikka merovingiajan löydöt näillä alueilla ovat runsaat. Tutkimuksen keskuudessa ei vallitse yksimielisyyttä siitä, tarkoittaako tämä alueiden autioitumista vai uusien hautaustapojen omaksumista. Myös Ahvenanmaalla tapahtuu sama löytöaineiston katoaminen viikinkiajan lopulla.
Linnavuorien ajoittaminen on hankalaa, mutta niiden käyttö yleistyy ilmeisesti vasta viikinkiajan lopulla ja ristiretkiajalla eli 1000- ja 1100-luvuilla, mikä todistanee lisääntyneestä ulkoisen hyökkäyksen uhasta.