stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kitsman

| Kitsman (Кіцмань) |
| --- | --- |
 Kaupungintalo.
 lippu:  vaakuna
 Kitsman
 Koordinaatit: 48.4383°N, 25.7615°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Tšernivtsin alue
Piiri:  Tšernivtsin piiri
Historiallinen maininta:  1413
Kaupungiksi:  1864
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  8,6 km²
Väkiluku (2022):  6 049
 
 http://kitsman-rada.gov.ua/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kitsman (ukr. Кіцмань) on kaupunki Tšernivtsin alueen Tšernivtsin piirissä Ukrainassa. Kaupunki sijaitsee Tonavan valuma-alueeseen kuuluvan Prutjoen sivujoen Sovytsjan varrella, 25 kilometriä aluekeskus Tšernivtsistä luoteeseen. Kaupungissa on rautatieasema. Valtatie M19, joka on osa eurooppatietä E 85, vie kaupungin läpi.
Tammikuun keskilämpötila on −4,8 ja heinäkuun +19,9 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 675 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 6 049 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 7 608 asukasta; kansalaisuutensa kirjanneista (7 496) ukrainalaisia oli suuri enemmistö (96,37 %), mutta venäläisiä (2,35 %), romanialaisia (0,51 %), moldovalaisia (0,33 %) ja valkovenäläisiä (0,16 %) oli myös jonkun verran. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 9 500 asukasta.
Paikkakunnalla on ollut arkeologisten tutkimusten perusteella asutusta 1100-luvulla. Se mainitaan Moldovan historiallisissa dokumenteissa ensimmäisen kerran vuonna 1413. Paikkakunnan nimi pohjautuu erään tulkinnan mukaan sanaan kots (matot); alueella on pitkään kuodottu mattoja. Kaupungiksi Kitsman nimettiin vuonna 1864.
Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen Kitsman on kuulunut Tšernivtsin piiriin; sitä ennen se oli vuosina 1940-2020 Kitsmanin piirin keskus.
Arkkitehtuuriltaan merkityksellisiin kohteisiin lukeutuu Pyhän ristin löytämisen kirkko (1906).
Jumalanäidin kirkko.
Pyhän Nikolauksen kirkko (1876).
Kolmas kirkko.
Säveltäjä Volodymyr Ivasjukin patsas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kitsman Wikimedia Commonsissa
Kitsman City -verkkosivusto (ukrainaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Tšekki
Luettelo vuonna 1811 kuolleista henkilöistä

Tämä on luettelo vuonna 1811 kuolleista tunnetuista henkilöistä. Henkilöt on lueteltu kuolinpäivän mukaisesti, samana päivänä kuolleet sukunimen mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Jos henkilöstä ei ole kirjoitettu artikkelia, luettelossa mainitaan lähde.
Tammikuu

7. tammikuuta – Petter Silfverskiöld, suomalainen sotaneuvos ja valtiopäivämies (s. 1756)
8. tai 11. tammikuuta – Friedrich Nicolai, saksalainen kirjailija (s. 1733)
10. tammikuuta – Marie-Joseph Chénier, ranskalainen näytelmäkirjailija (s. 1764)
20. tai 21. tammikuuta – Jean Chalgrin, ranskalainen arkkitehti (s. 1739)
23. tammikuuta – Johan Christoffer von Morian, suomalainen juristi, Kymin laamanni 1786–1795 ja kansliapresidentin sihteeri (s. 1752)
27. tammikuuta – Johan Pihlman, suomalainen kirkkoherra, valtiopäivämies ja professori (s. 1733)
Helmikuu

9. helmikuuta tai 20. heinäkuuta – Nevil Maskelyne, englantilainen tähtitieteilijä, mineralogian professori ja Astronomer Royal 1765–1811 (s. 1732)
24. helmikuuta – György Bessenyei, unkarilainen kirjailija (s. 1747)
26. helmikuuta – James Sharples, englantilais-yhdysvaltalainen muotokuva- ja pastellimaalari (s. 1751 tai 1752)
Maaliskuu

10. maaliskuuta – Johan Tandefelt, suomalainen sotilas ja valtiopäivämies (s. 1738)
14. maaliskuuta – Augustus FitzRoy, brittiläinen whig-poliitikko, herttua ja Ison-Britannian pääministeri 1768–1770 (s. 1735)
Huhtikuu

6. huhtikuuta – Anders Schönberg, ruotsalainen historioitsija ja kanslianeuvos (s. 1737)
7. huhtikuuta – Dositej Obradović, serbialainen kirjailija (s. 1739 tai 1742)
12. huhtikuuta – D’Ewes Coke, englantilainen pappi, hiilikaivosten omistaja ja hyväntekijä (s. 1747)
30. huhtikuuta – Ivan Osterman, venäläinen diplomaatti ja kreivi (s. 1725)
Toukokuu

4. toukokuuta – Nikolai Kamenski, venäläinen kenraali ja kreivi (s. 1776)
23. toukokuuta – Lars Linderot, ruotsalainen pappi, herätyssaarnaaja ja virsirunoilija (s. 1761)
28. toukokuuta – Henry Dundas, skotlantilainen tory-poliitikko, Britannian sotaministeri 1794–1801 ja Yhdistyneen kuningaskunnan laivastoministeri 1804–1805 (s. 1742)
Kesäkuu

26. kesäkuuta – Matti Pikkarainen, suomalainen talonpoika, valtiopäivämies ja Suomen lähetyskunnan jäsen (s. 1760)
Heinäkuu

29. heinäkuuta – William Cavendish, brittiläinen aatelismies, Devonshiren 5. herttua ja poliitikko (s. 1748)
30. heinäkuuta – Miguel Hidalgo y Costilla, meksikolainen pappi ja Meksikon itsenäisyysliikkeen alkuunpanija (s. 1753)
Elokuu

11. elokuuta – Anders Johan Ramsay, suomalainen everstiluutnantti ja Savon ja Karjalan läänin maaherra 1791–1803 (s. 1744)
22. elokuuta – Juan de Villanueva, espanjalainen arkkitehti (s. 1739)
26. elokuuta – Carl Christoffer Gjörwell (vanhempi), ruotsalainen kirjailija ja virsirunoilija (s. 1731)
28. elokuuta – John Leyden, skotlantilainen runoilija ja orientalisti (s. 1775)
31. elokuuta – Louis Antoine de Bougainville, ranskalainen löytöretkeilijä, meriupseeri, kreivi ja Ranskan akatemian jäsen (s. 1729)
Syyskuu

4. syyskuuta – Friedrich Wilhelm von Buxhoevden, venäläinen Vänrikki Stoolin tarinoissa kuvattu sotapäällikkö ja kreivi (s. 1750)
8. syyskuuta – Peter Simon Pallas, saksalainen luonnontieteilijä, maantieteilijä ja professori (s. 1741)
8. syyskuuta – Andrejan Zaharov, venäläinen arkkitehti ja professori (s. 1761)
11. syyskuuta – Jonas Beckman, ruotsalais-suomalainen asessori ja ruukinpatruuna (s. 1729)
13. syyskuuta – Gustaf Orraeus, suomalainen lääkäri (s. 1738)
21. syyskuuta – Carl Carp, suomalainen senaattori ja hovioikeudenneuvos (s. 1760)
30. syyskuuta – Thomas Percy, englantilainen piispa ja kansanlaulujen kerääjä (s. 1729)
Lokakuu

15. lokakuuta – Eva Merthen, suomalainen älykkyydestään ja kauneudestaan tunnettu nainen ja sotamarsalkka James Keithin avopuoliso (s. 1723)
Marraskuu

21. marraskuuta – Heinrich von Kleist, saksalainen näytelmä- ja romaanikirjailija ja runoilija (s. 1777)
27. marraskuuta – Andrew Meikle, skotlantilainen koneinsinööri ja puimakoneen keksijä (s. 1719)
Joulukuu

8. joulukuuta – Eliza Poe, englantilainen näyttelijä (s. 1787)
25. tai 31. joulukuuta – Benjamin Vulliamy, englantilainen kelloseppä ja liikemies (s. 1747)
31. joulukuuta – Mårten Fredrik Ringbom, suomalainen juristi, valtiopäivämies, Tammisaaren vt. pormestari 1798 ja pormestari 1806–1811 (s. 1770)
Tuntematon päivämäärä

Gustaf Falck, suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies (s. 1767)
Anna Haapakoski, suomalainen uskonnollinen näkijä ja yksi rukoilevaisuusliikkeen perustajista (s. 1741)
Schwarzwaldinvihikoira

| Schwarzwaldinvihikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Saksa
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Rodun syntyaika:  1994
Alkuperäinen käyttö:  jäljestyskoira
Nykyinen käyttö:  jäljestyskoira
Elinikä:  12 vuotta
Muita nimityksiä:  Schwarzwälder Schweisshund
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Paino:  20–40 kg
Säkäkorkeus:  50–61 cm
Väritys:  saksanhirvenpunainen ja brindle; yleensä musta maski
Schwarzwaldinvihikoiralähde? (Schwarzwälder Schweißhund) on saksalainen koirarotu, jolla ei ole FCI:n tunnustusta. Se on yksi kolmesta saksalaisesta jäljestävästä koirasta, kahden muun ollessa FCI:n virallistamat hannoverinvihikoira ja baijerinvuoristovihikoira, ja se muistuttaakin ulkoisesti näitä. Huomaa, että myös slovakianajokoira tunnetaan englanniksi vaihtoehtoisella nimellä Black Forest Hound, mutta sillä ei ole mitään tekemistä tämän rodun kanssa.
Ulkonäkö

Schwarzwaldinajokoira on usein joko saksanhirvenpunainen tai mustajuovikas ruskealla pohjalla (brindle). Molemmilla väreillä on normaalisti musta maski. Säkäkorkeus on 50–61 cm ja paino 20–40 kg.
Luonne ja käyttäytyminen

Saksalainen Ilka Becker kuvailee teoksessaan rotua sanoilla omanarvontuntoinen, määrätietoinen, ystävällinen, rauhallinen, lapsirakas, tarkkavainuinen, vahvasti riistaviettinen ja perhettään kohtaan omistautunut.
Alkuperä

Schwarzwaldinvihikoira on nimensä mukaisesti kotoisin Baden-Württembergin osavaltiossa sijaitsevasta Schwarzwaldin vuoristosta. Se on erittäin nuori rotu, sillä se jalostettiin vasta 1990-luvun alussa hannoverinvihikoirasta ja plottinajokoirasta. Risteytyksessä toivottiin yhdistyvän ensiksi mainitun jäljestystaidot ja jälkimmäisen älykäs riistanajo. Vuodesta 1994 lähtien schwarzwaldinvihikoiraa voidaan katsoa kasvatetun puhtaana verilinjana ilman että siihen olisi sekoitettu enää muita rotuja.
Terveys

Schwarzwaldinvihikoiran odotettavissa oleva elinikä on noin 12 vuotta.
Novomyrhorod

| Novomyrhorod Новомиргород |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Novomyrhorod
 Koordinaatit: 48.7941°N, 31.6494°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Kirovohradin alue
Piiri:  Novoukrajinkan piiri
Perustettu:  1740
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  88,52 km²
Väkiluku (2022)  ():  10 715
 
 rada-novomirgorod.gov.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Novomyrhorod (ukr. Новомиргород) on kaupunki Ukrainan Kirovohradin alueen Novoukrajinkan piirissä. Novomyrhorod sijaitsee Etelä-Bugin vesistöön kuuluvan Velyka Vys -joen varrella, 80 kilometriä aluekeskus Kropyvnytskyista luoteeseen. Kaupungin itäosassa on rautatieasema.
Tammikuun keskilämpötila on -5,8 °C ja heinäkuun +20,2 °C. Keskimääräinen vuosisademäärä 450–470 millimetriä.
Nykyisen asutuksen perustivat vuonna 1740 Zaporižžjan kasakat jo pronssiajalla käytetyn asuinpaikan kohdalle. Vuonna 1552 kasakkoihin kuuluvat Myrhorodin rykmentin joukot muodostivat Novy Myrhorodin kylän, jonne siirtyi Myrhorodista runsaasti siviiliväestöä. Vuosina 1752-1764 paikkakunta toimi tukikohtana ja hallinnollisena keskuksena keisarinna Elisabetin käskystä perustetun Uuden-Serbian (eli Novoserbia) alueelle. 1753 asutuskeskus suojattiin maavalleilla. Vuodesta 1797 lähtien paikkakunta oli Uuden Venäjän kuvernementin kihlakunnan kaupunki. Vuodesta 1803 siitä tuli osa Hersonin kuvernementtia, ja esimerkiksi vuoden 1897 väestönlaskennassa kaupungin väkiluvuksi kirjattiin 9 364. Ukrainan neuvostotasavallassa sille myönnettiin kaupungin asema vuonna 1960,  kun siihen oli edellisenä vuonna yhdistetty Zlatopilin kaupunki ja Vynohradivkan ja Katerynivkan kylät.
Ukrainan tilastokeskus arvio kaupungin väkiluvuksi 10 715 asukasta (1.1.2022). Vuonna 2001 asukkaita oli 13 220. Heistä etnisesti ukrainalaisia oli valtaosa (yli 95 prosenttia), venäläisiä oli noin 3 prosenttia ja armenialaisia 0,15 prosenttia. ja 1990 asukkaita oli noin 16 200.
Novomyrhorod oli aiemmin Novomyrhorodin piirin keskus. Kesän 2020 aluehallinnollisessa uudistuksessa piirien lukumäärää supistettiin merkittävästi ja Novomyrhorod piireineen liitettiin osaksi Novoukrajinkan piiriä.
Paikkakunnan arkkitehtonisista kohteista tunnetuin on Pyhän Elian kirkko (1786).
Kaupungin keskustaa.
Pyhän Elian kirkko (1786).
Novomyrhorodin rautatieasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Novomyrhorod Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Internet Encyclopedia of Ukraine
Peremyšljany

| Peremyšljany Перемишляни |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Peremyšljany
 Koordinaatit: 49.6679°N, 24.5588°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Piiri:  Lvivin piiri
Historiallinen maininta:  1473
Magdeburgin oikeudet:  1623
Väkiluku (2022)  ():  6 415 as.
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Peremyšljany (ukr. Перемишляни) on kaupunki Ukrainan Lvivin alueen Lvivin piirissä. Peremyšljany sijaitsee Dnestrin vesistöön kuuluvan Hnyla(ja) Lypa -joen varrella, linnuntietä 45 kilometriä aluekeskus Lvivistä kaakkoon.
Tammikuun keskilämpötila on −4,6 ja heinäkuun +17,7 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 683 millimetriä.
Arkeologisten löydösten perusteella seutu oli asuttua jo toisella vuosisadalla eaa. Paikkakunnan ensimmäinen kirjallinen maininta on vuodelta 1473. Magdeburgin oikeudet myönnettiin vuonna 1623. Kaupungiksi paikkakunta nimettiin vuonna 1939.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 6 415 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 7 499 asukasta, joista etnisesti ukrainalaisia oli 98,65 prosenttia, venäläisiä 0,87 % ja puolalaisia 0,35%. Vuonna 1989 kaupunkiin kirjattiin 7 967 asukasta.
on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Lvivin piiriin; sitä ennen se oli Peremyšljanyn piirin hallintokeskus.
Kaupungin arkkitehtuurisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaisiin kohteisiin lukeutuvat muun muassa apostolien  Pietarin ja Paavalin kirkko (1780, tai 1645), sekä 1500–1600 -luvuilla rakennetun dominikaalisen luostari jäänteet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peremyšljany Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  IdRef
Schaan

| Schaan |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna

 Koordinaatit: 47°11′N, 9°33′E 
Valtio:  Liechtenstein
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  26,9 km²
Korkeus:  462 m
Väkiluku (2023):  6 027
Postinumero:  9494
 
 http://www.schaan.li 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Schaan on Liechtensteinin ruhtinaskunnan asukasluvultaan suurin kunta. Se on myös Liechtensteinin liike-elämän ja teollisuuden keskus.
Maantiede

Schaanin keskuskylä sijaitsee Reinjoen laaksossa Alppien Rätikonin vuoristoalueen läntisellä laidalla. Schaanin kunta ei ole yhtenäinen, vaan siihen kuuluu neljä eksklaavia, Guschgin ja Gritschin alppiosuuskuntien alueet sekä kaksi metsää Plankenin kunnan sisällä. Schaanin sisällä on puolestaan sekä Vaduzin että Plankenin enklaavit.
Historia

Schaanista on löytynyt todisteita ihmisasutuksesta aina 6 000 vuoten takaa. Roomaalaiset tulivat alueelle noin 15 eaa., ja sen halki kulki tie Augsburgista Milanoon. Schaanissa on myös jäänteet roomalaislinnoituksesta, joka rakennettiin alemannien hyökkäyksiä varten.
Schaanin kunnan kaksi keskusta muodostui jo roomalaisajalla, sillä roomalaistuneet paokalliset asuivat toisessa ja alemannit toisessa keskuksessa. Alemannin alue tunnetaan nykyään nimellä Gritsch ja roomalaiskeskus nimellä Guschg.
Schaan kärsi uuden ajan alussa useissa sodissa, ja kylä poltettiin 1499 svaabilaissotien aikana. Ruotsalaiset jättivät kylän lopulta rauhaan kolmikymmenvuotisessa sodassa, kun heille maksettiin suuret lunnaat. Itävaltalaiset ja ranskalaiset sotilaat puolestaan ryöstelivät Schaanissa Napoleonin sotien aikana.
Schaan yhdistettiin 1868 sillalla viereiseen Buchsiin, ja 1872 kaupunkiin tuli rautatieasema. Vuonna 1927 kaupunkiin iski valtavat tulvat, kun läheinen Reinin pato murtui rankkasateiden jälkeen.
Schaanista alkoi toisen maailmansodan jälkeen kasvaa Liechtensteinin teollisuuskeskusta, ja kaupungin talous muuttui nopeasti maaseutuvetoisesta teollisuuskeskittymäksi. Vanha kyläkeskus alkoi laajentua ja asukasluku kasvaa. Schaanissa asui vuonna 1950 hieman yli 2 800 ihmistä ja vuona 1980 noin 4 500.
Politiikka

Kunnallisvaalit pidetään aina neljän vuoden välein, jolloin valitaan 12 jäsentä valtuustoon ja kunnanjohtaja. Vuonna 2023 Edistyksellinen kansanpuolue sai kuusi, Isänmaallinen liitto viisi ja Vapaa lista yhden paikan. Kaupunginjohtajaksi valittiin Daniel Hilti (VU). Hilti valittiin kunnan johtoon ensimmäisen kerran vuonna 2003.
Teollisuus

Kunnassa on monien yritysten, muiden muassa Hiltin, Hilconan ja Ivoclar-Vivadentin pääkonttori.lähde?
Liikenne

Schaan on tärkeä liikennesolmu ja maan halki kulkevan liikenteen risteyskohta. Sveitsin Buchsista Itävallan Feldkirchiin kulkeva rautatie kulkee Liechtensteinin halki Schaan-Vaduzin aseman kautta.
Nähtävyyksiä

Pyhän Laurentiuksen uusi kirkko 1800-luvun lopulta. Kulkueristiä ja goottilaista ehtoollisleipäastiaa 1400-luvulta säilytetään Liechtensteinin kansallismuseossa pääkaupungissa Vaduzissa. Ruhtinas Johann II:n muistomerkki valmistui 1932 vuonna 1929 kuolleen hallitsijan muistoksi.
Pyhän Laurentiuksen vanha kirkko 1100-luvulta.
Pietarin kirkko. Tämän Liechtensteinin vanhimman kirkon vanhimmat osat ovat rakentaneet roomalaiset 400–500-luvuilla.
Theater am Kirchplatz on Liechtensteinin kuuluisin teatteri, joka nimensä mukaisesti sijaitsee Schaanin kirkkoaukiolla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Schaan Wikimedia Commonsissa
Liechtensteinin kunnat
| --- | --- |
Oberland:  Balzers  Planken  Schaan  Triesen  Triesenberg  Vaduz 
Unterland:  Eschen  Gamprin  Mauren  Ruggell  Schellenberg 
Kirkko Schaanissa
Christian Scriver

Christian Scriver
Christian Scriver (2. tammikuuta 1629 Rendsburg – 5. huhtikuuta 1693 Quedlinburg) oli saksalainen luterilainen pappi ja luterilaisen puhdasoppisuuden ajan merkittävimpiä hartauskirjailijoita. Hänen tunnetuin teoksensa on viisiosainen postilla Sielun aarre. Scriver opiskeli teologiaa Rostockin yliopistossa, professoreinaan Joachim Lütkemann, Johann Quistorp ja Andreas Tscherning. Hän toimi arkkidiakonina Stendalissa vuosina 1653–1667 ja kirkkoherrana Magdeburgissa vuosina 1667–1690. Elämänsä viimeiset vuodet Scriver vietti Saksin herttuattaren ja Quedlinburgin luterilaisen abbedissan Anna Dorothean hovisaarnaajana ja rippi-isänä Quedlinburgissa. Tanskan prinsessa, tuleva Ruotsin kuningatar ja Kaarle XI:n puoliso Ulriika Eleonoora pyysi 1697 Scriveriä hovisaarnaajakseen ja rippi-isäkseen Tukholmaan, mistä Scriver kuitenkin kieltäytyi.
Postilla Sielun aarre

Scriverin pääteos, viisiosainen postilla Seelen-Schatz ilmestyi 1675–1696. Postillan saarnat ovat hyvin pitkiä. Niissä on runsaasti raamatunlauseita, etenkin Vanhasta testamentista, apokryfikirjat mukaan luettuina. Kirjoittajan ote on kokemusperäinen ja hän kertoo myös omaa perhettään kohdanneista koettelemuksista. Scriver käyttää saarnoissaan runsaasti kertomusaineistoa, kuten pyhimystarinoita, historiallisia tarinoita ja opetuskertomuksia. Saarnoissa esiintyy henkilöhahmoja ruhtinaista tavallisiin kirjoittajan aikalaisiin.
Scriverin postillan ilmestyminen osuu samaan ajankohtaan pietismin synnyn kanssa. Scriver päiväsi postillansa esipuheen kuukautta myöhemmin kuin Philipp Jakob Spener pietismin alkuna pidetyn Pia desideria -esipuheensa Johann Arndtin postillaan. Scriver ja Spener olivat läpi elämänsä kirjeenvaihdossa keskenään.
Scriverin teokset ovat myöhemmin vaikuttaneet muun muassa württembergiläisen pietismin piirissä sekä 1800-luvun saksalaisissa ja pohjoismaisissa herätysliikkeissä. Scriveriä on käännetty ja julkaistu Tanskassa, Ruotsissa, Norjassa, Suomessa, Alankomaissa, Englannissa, Ranskassa ja Yhdysvalloissa.
Ruotsiksi Scriveriä käännettiin ensimmäisen kerran Turussa, jossa Turun linnan pastori Gabriel Salonius käänsi Johannes Gezelius nuoremman toimeksiannosta muutamia saarnoja. Kirja painettiin Getzeliuksen esipuheella varustettuna hänen kirjapainossaan. Kirjan nimi on Ymnig Tröste-Skatt Uti Armod och Fattigdom jämte samma berömlige Lärares Enkie-Tröst Af Tyska Språket Öfversatt I Thetta hårda Sorge-Åhr 1697. Ensimmäinen koko postillan käsittävä ruotsinkielinen käännös, Siäle-skatt, ilmestyi vuosina 1723–1727. Sen käänsi Antonius Müchenberg ja kustansi Norrköpingin saksalaisen seurakunnan kirkkoherra Reinerus Broocman. Postilla levisi laajasti valtakunnan seurakuntiin, myös Suomeen, sillä tuomiokapituleille vuonna 1722 lähetetty kuninkaallinen kirje kehotti kaikkia valtakunnan seurakuntia lunastamaan yhden kappaleen Scriverin postillaa itselleen. Tuomiokapitulit lähettivät kehotuksen edelleen seurakuntiin, Turun tuomiokapituli vuonna 1724.
Scriver Suomessa

Ensimmäiset suomenkieliset tekstit Scriverin postillasta ilmestyivät varhaisemman herännäisyyden keskeisen pappishahmon Abraham Achreniuksen kirjassa Tarpellinen ja yxikertainen Itzekoettelemus (1768). Yksittäisiä saarnasuomennoksia ilmestyi 1800-luvulla muutamia. Scriverin teos Gottholdin johdolliset hartaushetket ilmestyi A. J. Weänäsen suomentamana vuonna 1862.
Suomeksi postilla ilmestyi vuosina Juho Saarisen kääntämänä nimellä Kristian Scriverin Sielun-Aarre kolmena niteenä vuosina 1889, 1890 ja 1891. Niiden yhteinen sivumäärä on noin 2 500. Lyhennettyjä versioita ovat toimittaneet R. Sarlin (1898) ja Jaakko Haavio (1941). Lisäksi on ilmestynyt joitakin yksittäisiä saarnoja Herättäjä-Yhdistyksen ja Kirjapajan kustantamina. Scriverin saarnoja on luettu lähinnä rukoilevaisuuden ja herännäisyyden piirissä.
Scriveriä suomeksi

Gottholdin johdolliset hartaushetket eli rakentavaisia vertauksia. Suom. A. J. Weänänen. Julk. Simeliuksen perilliset, Helsinki 1862.
Kristian Scriverin Sielun-Aarre. Osat 1–3. Suom. Juho Saarinen. Jyväskylä: K. J. Gummerus 1889–1891.
Sielun Aarre. Lyhyt ote Kristian Scriverin laajemmasta teoksesta. Suom. R. Sarlin. Suomennettu ruotsiksi 1867 ilmestyneestä lyhennyksestä. Turku 1898.
Sielunaarre (lyhennelmä) WSOY 1941. 154 s.
Syntien anteeksisaaminen. Sielun Aarteen II osan 8. saarna. Uudelleen suomentanut Paavo Malmivaara. Herättäjä-Yhdistys 1960.
Hartaille sieluille. toim. Jussi Talasniemi. Herättäjä-Yhdistys 1967.
Pieni kirja masentuneelle. Suomeksi kääntänyt, toimittanut ja johdannolla varustanut Timo Veijola. Helsinki: Kirjapaja 2001.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Hohkaluu

Hohkaluu eli trabekulaarinen luu on toinen luun kahdesta rakenteellisesta muodosta. Toinen on kuoriluu. Hohkaluuta on luiden päissä, pienten luiden sisällä ja nikamissa. Hohkaluu on hauraampaa kuin kuoriluu ja rakenteeltaan pesusienimäistä. Hohkaluussa luupalkkien välissä on luuydintä.
L’Accordéoniste

L'Accordéoniste, (suom. Hanuristi) on ranskalainen laulu, jonka Michel Emer kirjoitti Édith Piafille vuonna 1940.
Piaf esitti sen samana vuonna Bobino-konserttihallissa, Pariisissa.
Laulu kertoo tytöstä, jonka rakastettu on soittajana katukapakassa, ja soittaja lähtee kerran sotaan ja menehtyy siellä.
Laulusta tuli heti ensiesityksen jälkeen suuri hitti.
Walter Scott

| Walter Scott |
| --- | --- |
 Walter Scottin muotokuva, maalannut Sir Henry Raeburn.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. elokuuta 1771 College Wynd, Edinburgh, Skotlanti
Kuollut: 21. syyskuuta 1832 (61 vuotta) Abbotsford House, Roxburgshire, Skotlanti
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  lakimies, kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Jedediah Cleishbotham, Laurence Templeton, Malachi Malagrowther ja Lawrence Templeton 
Äidinkieli: englanti
Aikakausi:  1814-1832
Tyylilajit:  runot, historialliset romaanit
Esikoisteos:  Waverley (1814)
Pääteokset:  Ivanhoe (1820)
 Nimikirjoitus
Muuta tietoa
 Walter Scottin kuva on Bank of Scotlandin kaikkien setelien etupuolella. Hänen ansiostaan skotlantilaiset pankit säilyttivät oikeuden laskea liikkeelle omia seteleitään. 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sir Walter Scott, kirjailija ja runoilija – maalannut Sir William Allan.
Walter Scott (15. elokuuta 1771 Edinburgh – 21. syyskuuta 1832 Abbotsford House) oli tuottelias skotlantilainen historiallisia romaaneja kirjoittanut kirjailija.