stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
G. Gordon Liddy
Elämäkerta > Putkimiesten johtaja

Valkoisessa talossa Liddy johti salaista putkimiehinä tunnettua yksikköä, jonka ensimmäinen tehtävä oli mustamaalata Pentagon-paperit vuotanut analyytikko Daniel Ellsberg. Liddy murtautui ryhmineen Ellsbergiä hoitaneen psykiatrin toimistoon, mutta he eivät saaneet haltuunsa mitään raskauttavaa. Liddyn tavoitteena oli Nixonin uudelleenvalinta, ja putkimiehet suunnittelivat monia erilaisia tapoja edistää tavoitetta.
Putkimiesten suunnitelmista murtautuminen Watergate-rakennuskompleksissa olleisiin Demokraattien kansallisen komitean tiloihin sai hyväksynnän. Ensimmäinen murto onnistui, ja sen aikana toimistoon asetettiin puhelinkuuntelulaitteet sekä tutkittiin papereita. Toisen murron aikana vartija huomasi teipin itsesulkeutuvan oven yläpuolella, ja viisi henkilöä pidätettiin itse teosta. Liddy ei ollut osallistunut murtoihin, mutta hänet saatiin myöhemmin kiinni murtojen suunnittelijana. Tapauksesta seurasi Watergate-skandaali, joka johti Nixonin eroon.
Liddy tuomittiin vuonna 1973 salaliitosta, murrosta ja salakuuntelusta vankeuteen. Hän istui vankilassa neljä vuotta ja neljä kuukautta, ja siitä yli sata päivää eristyssellissä.
Elämäkerta > Watergate-tuomion jälkeen

Muut Watertage-murtoihin osallistuneet henkilöt katuivat myöhemmin tekojansa, mutta Liddy suorastaan kerskui tapahtuneella. Hän harmitteli ainoastaan operaation epäonnistumista. Liddyn auton rekisterinumero oli H2OGATE, ja hän osallistui moniin radio ja television keskusteluohjelmiin. Hän sai vuonna 1992 oman The G. Gordon Liddy Show -keskusteluohjelman, missä hän otti kantaa ajankohtaisiin aiheisiin. Hän muun muassa kertoi harjoittelevansa ammuntaa Bill ja Hillary Clintonin kuvilla. Liddy sai myös roiston rooleja televisiosarjoista, kuten Miami Vicesta, Ihmemies MacGyveristä ja Airwolfista.
Aiheesta muualla

White House Plumbers The Vietnam War Team.  20.5.2014. Viitattu 17.8.2018.
Wechsler, Philip: Liddy Is Recalled As Youth in Jersey The New York Times.  27.8.1973. Viitattu 17.8.2018.
Madden, Richard L.: Liddy Clears Way for His Release By Swearing He Can't Pay Fine The New York Times.  7.9.1977. Viitattu 17.08.2018.
Georges Urbain

| Georges Urbain |
| --- | --- |
 Urbain ryhmäkuvassa ensimmäisessä Solvayn kemian konferenssissa 1922.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. huhtikuuta 1872 Pariisi, Ranska
Kuollut: 5. marraskuuta 1938 (66 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  ESPCI Paris
Väitöstyön ohjaaja:  Charles Friedel (1832-1899)
Instituutti:  Sorbonnen yliopisto
Tutkimusalue:  lantanoidit
Tunnetut työt:  luteniumin löytäminen
Georges Urbain (12. huhtikuuta 1872 – 5. marraskuuta 1938) oli ranskalainen kemisti. Hänet tunnetaan työstään alkuaine luteniumin löytäjänä vuonna 1907 (myös Carl Auer von Welsbach ja Charles James löysivät tämän alkuaineen itsenäisesti, mutta Urbain julkaisi tuloksensa ensimmäisenä). Hän oli eräs 1900-luvun alkupuolen huomattavimmista harvinaisten maametallien ja lantanoidien tutkijoista, joka teki erittäin pitkiä ja perusteellisia kemiallisia kokeita näiden aineiden erottelemiseksi toisistaan. Hän löysi gadoliniumin ferromagneettisuuden. Hänet tunnetaan myös kuvanveistäjänä, säveltäjänä ja taidemaalarina. Urbain opiskeli École supérieure de physique et de chimie industrielles de la ville de Paris yliopistossa (ESPCI Paris) ja hänestä tuli Sorbonnen yliopiston mineralogian professori vuonna 1906, myöhemmin Ranskan tiedeakatemian jäsen sekä Ranskan kemian seuran (Société chimique de France) presidentti.
General Comprehensive Operating System

| General Comprehensive Operating System |
| --- | --- |
Kehittäjä:  General Electric
Infobox OKNimi-testi OK: 
General Comprehensive Operating System (GECOS) on General Electric -yhtiön (GE) kehittämä käyttöjärjestelmä, jota GE kehitti Multicsin jälkeen. Käyttöjärjestelmä tuki moniohjelmointia ja oli käytössä GE-625 ja GE-635 tietokoneissa.
Honeywellin ostettua GE:n tietotekniikkaosaston GE Information Systems Groupin käyttöjärjestelmä nimettiin myös uudelleen GCOS. Myös Groupe Bull on valmistanut käyttöjärjestelmää käyttäviä suurtietokoneita.
UNIX-käyttöjärjestelmää kehitettiin aluksi GECOS:lla kunnes se siirrettiin PDP-7:lle.
Vielä vuonna 2014 on GCOS 7 -järjestelmiä muutettu Linuxille. GCOS 8 on viimeisin versio käyttöjärjestelmästä.
Aiheesta muualla

AN INTRODUCTION TO GCOS BATCH PROCESSING (englanniksi)
Georges Troupin

| Georges Troupin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Georges Marie Désiré Joseph Troupin
Syntynyt: 10. toukokuuta 1923 Aywaille, Belgia
Kuollut: 10. elokuuta 1997 (74 vuotta) Embourg, Belgia
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  kasvitiede
Georges Marie Désiré Joseph Troupin (1923 Aywaille, Belgia –1997 Embourg, Belgia) oli belgialainen kasvitieteilijä ja yliopiston lehtori. Hän on tutkinut erityisesti Afrikan suurten järvien seudun kasvistoa.
Georges Troupin syntyi Aywaillessa keväällä 1923. Hän oli Oscar Troupinin ja Gabrielle Romen poika. Georges opiskeli pääasiassa Liègessä mutta suoritti kreikan ja latinan opintoja Ferrières'ssä toisen maailmansodan aikaan.
Troupin palkattiin vuonna 1947 tutkijaksi Brysseliin kasvitieteelliseen puutarhaan. Troupin omistautui siemenkasvien tutkimukselle, ja jo seuraavana vuonna hän kirjoitti useita artikkeleita Belgian Kongon kasvistosta ja sen lajien systematiikasta. Troupin avioitui vuonna 1948 Marie-Louise Tecqmennen kanssa, ja he saivat kolme lasta.
Belgian Kongon kansallispuistojen instituutti (IPNCB) kutsui vuonna 1952 Troupinin mukaan tutkimushankkeeseen, jossa tarkoituksena oli kerätä kasvinäytteitä herbaarioihin Garamban kansallispuistosta. Niinpä Troupin vietti kahdeksan kuukautta Belgian Kongossa ja keräsi kollegojensa kanssa noin 4 500 kasvinäytettä.
Troupin oli intohimoinen tutkija, ja hän väitteli Liègen yliopistosta vuonna 1956. Hänen väitöskirjansa käsitteli Garamban kansallispuiston kasveja ja niiden luokittelua, ekologiaa ja vuorovaikutuksia. Väiteltyään Troupin työskenteli heinäkuusta 1956 alkaen Lwiro-keskuksen kasvitieteen osaston johtajana Kivussa vuoden 1963 loppuun saakka. Troupin loi keskukseen tutkimusosaston, jonka tarkoituksena oli syventyä itäisen Kongon ja Ruandan alueiden kasviston systematiikkaan ja ekologiaan. Tutkimustyön yhteydessä kerättiin herbaarioihin yli 24 000 kasvinäytettä, jotka muodostavat nykyisin Lwiro-keskuksen ja Ruandan Butaren herbaarioiden perustan.
Troupin palasi 1963 Belgiaan ja tutki kolme vuotta Belgian Kongosta ja Ruandasta kerättyjä kasveja. Samalla hän toimi myös Liègen yliopistossa assistenttina ja luennoitsijana opetusaiheenaan erityisesti trooppisten ja subtrooppisten alueiden kasvit sekä niiden tutkimus. Vuonna 1966 Troupin kokosi Liègen yliopistossa kolmen vuoden tutkimuksensa kirjaksi. Vuosina 1965–1967 hän toimi erilaisissa tehtävissä Keskisen Afrikan kuninkaallisessa museossa vaihdellen kuraattorina, projektipäällikkönä, tutkijana ja kokonaisprojektipäällikkönä. Häneltä vuonna 1968 tilattiin kokonaistutkimus Ruandan kasvistosta. Hän ryhtyi heti työhön ja julkaisi kaksi vuotta myöhemmin tutkimuksensa tulokset kolmiosaisena monografiana.
Troupin jatkoi 1970- ja 1980-luvuilla opetustehtäviään Liègen yliopistossa. Välillä hän teki matkoja Ruandaan tutkimaan Ruandan kasvistoa. Sydänongelmien vuoksi Troupin jäi eläkkeelle vuonna 1990 ja kuoli loppukesällä 1997 Embourgissa.
Grampositiivinen bakteeri

Grampositiivisia Bacillus anthracis -bakteereja (violetit tangot) aivo-selkäydinneste-näytteessä. Vieressä valkosoluja.
Grampositiivinen bakteeri on gramvärjäyksen avulla gramnegatiivisesta bakteerista erottuva bakteeri. Sen soluseinässä on vain yksi kalvo, mutta peptidoglykaani eli mureiini on paksumpi kuin gramnegatiivisella bakteerilla. Grampositiivinen bakteeri värjäytyy gramvärjäyksessä violetiksi.
Teollisuusentsyymien tuotannossa grampositiivinen bakteeri on käytännöllisempi, sillä se pystyy ohuen soluseinämänsä avulla erittämään suuria määriä proteiinia.
Francesco Gnecco

Francesco Gnecco (n. 1769 Genova – 1810/1 Milano) oli italialainen säveltäjä.
Gnecco työskenteli maestro di cappellana Savonan tuomiokirkossa. Hän sävelsi suuren määrän oopperoita. Niistä menestyksekkääksi osoittautui erityisesti La prova di un'opera seria, joka on Milanosta vuodelta 1805. Gnecco sävelsi myös kirkkomusiikkia ja kamarimusiikkia.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Frédéric Leclercq

Frédéric Leclercq Ozzfesteillä 2006.
Frédéric "Fred" Leclercq (s. 23. kesäkuuta 1978 Ranska) on ranskalainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten englantilaisen extreme power metal -yhtyeen DragonForcen entisenä basistina vuosina 2006-2019. Nykyisin Leclercq vaikuttaa saksalaisen thrash metal -yhtye Kreatorin riveissä ja hän soittaa myös Maladaptive-yhtyeessä, jossa hän soittaa kitaraa, koskettimia ja laulaa sekä puhuu ranskan lisäksi myös saksaa ja englantia.[lähde? ]
Yleistä

Frédéric Leclercq osaa soittaa bassokitaran lisäksi myös normaalia kitaraa, koskettimia sekä laulaa. DragonForcen entisen basistin jätettyä bändin pyydettiin yhtyeen kitaristin Herman Lin vanhaa kaveria Frédéric Leclercqiä täyttämään basistin paikan yhtyeen Japanin ja Pohjois-Amerikan kiertueilla. Leclercq osoitti muiden bändin jäsenten mielestä sellaista lahjakkuutta ja kypsyyttä, että häntä pyydettiin jäämään bändin vakituiseksi jäseneksi. Leclercq suostui empimättä.[lähde? ]
Lavashow

Fredin monilahjakkuutta hyödynnetään DragonForcen lavashowssa. Esimerkiksi joskus Leclercq saattaa vaihtaa yhtyeen toisen kitaristin Sam Totmanin kanssa soittimia kesken laulun. Leclerq myös esittää usein kitarasooloja muiden bändin jäsenten esittäessä sooloja yleisölle.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Frédéric Leclercq - Encyclopaedia Metallum: The Metal Archives (englanniksi)
Maladaptiven sivusto (englanniksi)
Gramshin piirikunta

| Gramshin piirikunta Rrethi i Gramshit |
| --- | --- |
 Sijainti
Valtio:  Albania
Lakkautettu:  2000
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Gramsh
Pinta-ala:  695 km²
Väkiluku (2001):  35 723
 – väestötiheys:  51,4 as./km²
Gramshin piirikunta (alb. Rrethi i Gramshit) oli yksi Albanian 36:sta piirikunnasta vuoteen 2000 saakka, jolloin se lakkautettiin. Se kuului Elbasanin prefektuuriin, joka vastaa nykyistä Elbasanin maakuntaa. Piirikunnan pinta-ala oli 695 neliökilometriä ja vuoden 2001 väestönlaskennassa siellä oli 35 723 asukasta.
Piirikuntaan kuuluivat seuraavat kunnat: Gramsh, Kodovjat, Kukur, Kushovë, Lënie, Pishaj, Poroçan, Skënderbegas, Sult ja Tunjë. Pääkaupunkina toimi Gramsh.
Frédéric Joliot-Curie

| Frédéric Joliot-Curie |
| --- | --- |
 Frédéric Joliot-Curie vuonna 1936.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. maaliskuuta 1900 Pariisi, Ranska
Kuollut: 14. elokuuta 1958 (58 vuotta) Arcouest, Ranska
Kansalaisuus:   Ranskalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  ESPCI
Instituutti:  Collège de France Curie-instituutti
Oppilaat:  Toshiko Yuasa (käännä suomeksi)
Tutkimusalue:  Kemia
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto (1935)
Frédéric Joliot-Curie (omaa sukuaan Joliot; 19. maaliskuuta 1900 – 14. elokuuta 1958) oli ranskalainen kemisti. Hän sai vaimonsa Irène Joliot-Curien kanssa vuonna 1935 Nobelin kemianpalkinnon radioaktiivisten isotooppien syntetisoinnista.
Elämä

Frédéric Joliot syntyi Pariisissa vuonna 1900 ja valmistui ESPCI:stä. Vuonna 1925 hän pääsi Marie Curien apulaiseksi Curie-instituuttiin, ja samalla hän rakastui Curien tyttäreen Irène Curieen. Pian he menivät naimisiin, ja vuonna 1926 he vaihtoivat molemmat sukunimensä muotoon Joliot-Curie.
Joliot-Curie erosi Curie-instituutista vuonna 1937 ja meni professoriksi Collège de Franceen, jossa hän työskenteli ketjureaktion parissa ja tutki ydinreaktorin vaatimuksia uraanin ja raskaan veden hallitun ydinreaktion avulla.
Saksan hyökättyä Ranskaan vuonna 1940 Joliot-Curie onnistui salakuljettamaan työnsä Britanniaan. Hän otti aktiivisen roolin Ranskan vastarintaliikkeessä natsimiehityksen aikana.
Joliot-Curie työskenteli Ranskan ydintutkimuslaitoksen johtajana, kunnes hänet erotettiin 28. huhtikuuta 1950. 20. toukokuuta julkaistiin 16 000 tieteilijän allekirjoittama vastalause Joliot-Curien erottamista vastaan.
Tunnustuksia

Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto vuonna 1951
Nobelin kemianpalkinto vuonna 1935
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frédéric Joliot-Curie Wikimedia Commonsissa
Biografia Nobel-säätiön sivuilla (englanniksi)
Gene Roddenberry’s Andromeda

Gene Roddenberry’s Andromeda (usein pelkästään Andromeda) on kanadalainen scifi-televisiosarja, joka perustuu Gene Roddenberryn 1960–1970-luvuilla kehittämään materiaaliin, jonka Robert Hewitt Wolfe toimitti.[lähde? ] Roddenberryn leski Majel Barrett-Roddenberry tuotti sarjan.[lähde? ] Sarjaa tehtiin 110 jaksoa vuosina 2000–2005. Pääosassa oli Kevin Sorbo (muun muassa televisiosarja Hercules), joka esitti kaartinkapteeni Dylan Huntia.
Sarja kuvattiin Vancouverissa Brittiläisessä Kolumbiassa ja sen tuottivat Tribune Entertainment ja Fireworks Entertainment.[lähde? ]
Juoni

Sarjan alussa kolmea galaksia hallitsee Tarn-Vedralta käsin All Systems Commonwealth. Kuitenkin yksi Commonwealthin jäsenlajeista, geneettisesti parannellut yli-ihmiset nimeltä nietzscheans päättää valloittaa ja tuhota valtakunnan. Commonwealthin lippulaiva Andromeda Ascendantin kapteeni Dylan Hunt jää nietzscheanien alusten ja oman miehistönsä kapinan yllättämäksi. Alus putoaa kohti mustan aukon tapahtumahorisonttia.
Yli 300 vuotta myöhemmin normaaliaikaa pelastusalus Eureka Maru nostaa hylyn tapahtumahorisontista, jonka jälkeen kapteeni Dylan Hunt päättää koota uudelleen hajonneen Commonwealthin.
Päähahmot

Dylan Hunt (Kevin Sorbo) High Guardin upseeri, Andromeda Ascendantin kapteeni
Rebecca ”Beka” Valentine
Tyr Anasazi
Seamus Zelazny Harper
Rev Bem (Reverend Behemial Far Traveller)
Trance Gemini
Andromeda Ascendant, ”Rommie” (Lexa Doig) Glorious Heritage -luokan raskas risteilijä, ”Shining Path to Truth and Knowledge” -tekoäly, malli GRA 112, sarjanumero XMC-10-182.
Telemachus Rhade
Doyle
Friedrich von Wieser

Friedrich von Wieser
Friedrich von Wieser (10. heinäkuuta 1851 Wien – 23. heinäkuuta 1926 Sankt Gilgen) oli itävaltalainen taloustieteilijä ja sosiologi. Wieser oli eräs keskeisistä itävaltalaisen taloustieteen edustajista Carl Mengerin ja Eugen von Böhm-Bawerkin ohella. Hänen tunnetuin saavutuksensa on rajahyödyn teorian kehittäminen.
Wieser opiskeli  Heidelbergin, Jenan ja Leipzigin yliopistoissa ja sai professuurin Prahan saksalaisesta yliopistosta (1884–1903). Myös Wienissä hän toimi professorina (1903–1917 ja 1919–1922) ja Itävalta-Unkarin ulkomaankauppaministerinä (1917–1918). Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat Der natürliche Wert (1889), Grundriss der Sozialökonomik (1914) ja Theorie der gesellschaftlichen Wirtschaft (1914). Myöhempinä vuosinaan Wieser julkaisi suuren sosiologisen tutkimuksen Das Gesetz der Macht (1926).
Georges Vanier

Georges Vanier
Georges Philéas Vanier (23. huhtikuuta 1888 – 5. maaliskuuta 1967) oli kanadalainen kenraali ja diplomaatti, joka toimi Kanadan kenraalikuvernöörinä 1959–1967.
Vanier syntyi Montrealissa vuonna 1888 ranskalaisen isän ja irlantilaisen äidin poikana. Hän kasvoi kaksikieliseksi ja hartaaksi katolilaiseksi, joka haaveili pappisurasta. Ensimmäisen maailmansodan syttyminen sai hänet toisiin ajatuksiin. Hän otti johdon käsiinsä, jotta Quebecin provinssin kanadanranskalaisista saatiin koottua ja koulutettua oma 22. rykmentti. Hän menetti taisteluissa Ranskassa toisen jalkansa.
Sodan jälkeen hänet nimitettiin perustamansa 22. rykmentin komentajaksi ja myöhemmin everstiksi. Hän avioitui Pauline Archerin kanssa, joka oli myös katolinen. Vuonna 1927 Vanier lähetettiin Geneveen Kansainliiton aseriisuntaneuvonantajaksi ja nimitettiin 1931 Kanadan komissaariksi Lontooseen, josta hän siirtyi 1938 lähetystötehtäviin Pariisiin.
Saksan miehitysjoukkojen hyökättyä Ranskaan Vanierin onnistui paeta liittoutuneiden sota-aluksella Englantiin. Hän yritti varoittaa liittoutuneita Vichyn Ranskan nukkehallituksesta ja saada heidät liittoutumaan kenraali Charles de Gaullen kanssa, mutta häntä ei uskottu ja hänet lähetettiin kotimaahansa Kanadaan.
Vuonna 1944 Vanier nimitettiin Kanadan suurlähettilääksi Pariisiin ja hän oli ensimmäinen juuri vapautettuun Ranskaan saapuva suurlähettiläs. Vuonna 1954 hän vetäytyi pois diplomaattiuralta, ja vuonna 1959 hänet nimitettiin 71 vuoden iässä Kanadan kenraalikuvernööriksi, ranskankielisenä ja quebeciläisenä englanninkielisen Vincent Masseyn jälkeen. Vanier oli virassaan hyvin pidetty ja arvostettu, mutta vuonna 1966 hänen terveytensä alkoi horjua ja hän hoiti viimeiset virkatehtävänsä pyörätuolista. Vanier kuoli maaliskuussa 1967 sydänongelmiin.
Myös Georges Vanierin puoliso Pauline oli aktiivisesti mukana miehensä työssä ja sai lisäksi itsenäisiä luottamustehtäviä. Georges ja Pauline Vanier perustivat 1965 kanadalaisten perheiden hyvinvointiin keskittyvän organisaation Vanier Institute of the Family.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Georges Vanier Wikimedia Commonsissa
Gabriel-Marie Legouvé

Gabriel-Marie Legouvé
Gabriel Marie Jean Baptiste Legouvé eli Le Gouvé (23. kesäkuuta 1764 Pariisi – 30. elokuuta 1812 Pariisi) oli ranskalainen runoilija ja näytelmäkirjailija. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.
Tausta

Gabriel-Marie Legouvén isä oli arvotettu asianajaja Jean-Baptiste Legouvé, joka oli myös näytelmäkirjailija, mutta hänen näytelmäänsä Attilie(1759) ei kuitenkaan koskaan esitetty. Tämä sai isän kuitenkin innostamaan poikansa kaunokirjallisuuteen. Gabriel-Marie peri isänsä huomattavan omaisuuden tämän kuoltua vuonna 1782. Hän ei sittemmin yrittänytkään löytää muuta tehtävää kuin kirjallisuuden ala. Hänen ensimmäinen esseensä ”La Mort des fils de Brutus” julkaistiin yhdessä hänen ystävänsä Jean-Louis Layan kahden näytelmän kanssa otsikolla Essais de deux amis vuonna 1786.
Vuonna 1792 hän saavutti suuren suosion kolminäytöksisellä tragediallaan La Mort d’Abel, joka oli mukaelma Salomon Gessnerin runoelmasta. Näytelmä oli julisteissa vuoteen 1820 saakka. Tragedia Épicharis et Néron (1793) saavutti myös suuren suosion, sillä ilmeisesti suuri yleisö halusi nähdä siinä alluusion aikakauden ihmisiin.
Seuraavat tragediat eivät saavuttaneet samanlaista menestystä kuin kaksi edellistä. Quintus Fabius (1795) kuvasi rautaista kuria, jonka alaisuudessa Rooman keisarikunnan armeija oli. Laurence (1798) esitti juorut, joiden mukaan abbé de Châteauneuf oli rakastunut äitiinsä Ninon de Lenclos'iin. Étéocle et Polynice (1799) toi esille Jean Racinen näytelmän La Thébaïden teemat. La Mort d’Henri IV (1806) oli jälleen menestys, joskin sitä myös arvosteltiin, koska siinä tekijä historiallisen totuuden vastaisesti syyttää Maria de’ Mediciä kuningas Henrik IV:n murhasta.
Legouvé otettiin Ranskan instituutin jäseneksi vuonna 1798. Hän julkaisi tänä aikana useita hienostuneita elegisiä runoja: La Sépulture (1798), Les Souvenirs (1799), La Mélancolie (1800) ja sitten vuonna 1801 runon, joka teki hänet jälleen kuuluisaksi, Le Mérite des femmes, josta julkaistiin neljä painosta.
Legouvé toimi useita vuosia Jacques Delillen sijaisena tämän toimiessa Collège de Francen runouden professorina. Vuosina 1807–1810 hän toimitti Mercure de France]-sarjaa. Hän menetti vaimonsa 1810, sairastui henkisesti ja kuoli 1812 pariisilaisessa mielisairaalassa.
Hän oli kirjailija Ernest Legouvén (1807–1903) isä, joka myös oli myös Ranskan akatemian jäsen.
Aiheesta muualla

Ranskan akatemian elämäkertatiedot (Arkistoitu – Internet Archive)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Louis-Jules Mancini-Mazarini | Ranskan akatemian jäsen  Tuoli 4 1803–1812 | Seuraaja: Alexandre-Vincent Pineux Duval |
Friedrich von Wrangel

|  |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1784 Stettin, Preussin kuningaskunta
Kuollut: 1. marraskuuta 1877 (93 vuotta) Berliini, Saksan keisarikunta
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Preussi
Palvelusvuodet:  1796–1864
Taistelut ja sodat:  Napoleonin sodat ensimmäinen Saksan–Tanskan sota toinen Saksan–Tanskan sota
Sotilasarvo:  sotamarsalkka
Kunniamerkit:  Pour le Mérite Rautaristi
Friedrich Heinrich Ernst von Wrangel (13. huhtikuuta 1784 Stettin – 1. marraskuuta 1877) oli preussilainen kreivi ja sotamarsalkka.
Wrangel aloitti sotilasuransa vuonna 1796 itäpreussilaisessa rakuunarykmentissä ja sai vuoden 1807 Heilsbergin taistelun jälkeen Pour le Mérite -ansiomerkin. Hän osallistui vuonna 1813 Hainaun ja Lieberwolkwitzin taisteluihin sekä johti rakuunarykmenttiä vuonna 1814 Étoges’n taistelussa. Vuonna 1837 Wrangel tukahdutti divisioonankomentajana Münsterin levottomuudet, jotka olivat puhjenneet Kölnin arkkipiispan ja hovin välisen kiistan seurauksena. Vuodesta 1839 hän oli armeijakunnan komentajana.
Sodan sytyttyä Tanskaa vastaan vuonna 1848 Wrangel nimitettiin kaikkien saksalaisten joukkojen ylipäälliköksi. Aselevon astuttua voimaan syyskuussa 1848 hänet nimitettiin uuteen sotilasvirkaan Brandenburgin joukkojen ylikomentajaksi (Oberkommando in der Marken). Vallankumouksellisten levottomuuksien keskellä Wrangel miehitti 9. marraskuuta Berliinin ja onnistui palauttamaan kuninkaallisen hallituksen vallan ilman verenvuodatusta. Vuodesta 1849 hän oli 3. armeijakunnan komentajana ja sai 1856 ylennyksen sotamarsalkaksi.
Wrangel kutsuttiin vielä uudelleen ylipäälliköksi vuonna 1864 puhjenneessa toisessa sodassa Tanskaa vastaan, mutta hän luopui tehtävästä sen jälkeen, kun preussilaisten asema oli turvattu menestyksekkäässä Dybbølin taistelussa. Wrangel palkittiin toukokuussa 1864 kreivin arvolla. Hän seurasi vielä vuoden 1866 sodassa Preussin armeijaa, mutta ilman komentajantehtäviä. Hän kuoli 93-vuotiaana vuonna 1877.
Kanava (aikakauslehti)

| Kanava |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  aikakauslehti
Kustantaja:  Otavamedia
Julkaisija:  Otavamedia
Levikki:   6 934 (LT 2015)
Perustettu:  1973
Päätoimittaja:  Matti Kalliokoski
Sitoutuneisuus:  sitoutumaton
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  8 kertaa vuodessa
Kieli:  suomi
Kanava on Otavamedian kustantama ja julkaisema aikakauslehti. Se on ilmestynyt aiemmin nimellä Suomalainen Suomi (1933–1968). Vuonna 1969 siihen yhdistettiin Valvoja, ja se sai nimekseen Suomalainen Suomi-Valvoja. Seuraavana vuonna se sai nimekseen Aika, joka on peräisin Valvojan historiasta. Aika kuitenkin lopetettiin 1973.
Aika-lehden jatkajaksi perustettiin 1973 Kanava. Lehti pyrkii olemaan asiapitoinen yhteiskunnallinen keskustelufoorumi. Vuonna 2014 lehden levikki on oli 5 676, ja se ilmestyy kahdeksan kertaa vuodessa.
Kanavan päätoimittajana aloitti elokuussa 2020 Matti Kalliokoski, joka on myös Suomen Kuvalehden päätoimittaja.
Historia > Suomalainen Suomi Valvoja (1969)

Suomalaisuuden Liiton rajallisten resurssien vuoksi alettiin vuonna 1969 tarkastella uusia malleja lehden ilmestymisen turvaamiseksi. Samaan aikaan myös aikakauskirja Valvoja oli taloudellisissa vaikeuksissa pienen levikin ja vähäisten ilmoitustulojen vuoksi. Suomalaisen Suomen levikki vaihteli 4 500 ja 5 480 kappaleen välillä vuosina 1961–1968. Valvojan levikki oli hiipunut noin tuhanteen.
Suomalaisuuden Liitto ja Valvoja-Ajan Kannatusyhdistys ry aloittivat yhteistyöneuvottelut ja niiden pohjalta päädyttiin kahden lehden yhdistämiseen. Nimeksi valittiin Suomalainen Suomi Valvoja. Yhdistyminen nähtiin Suomalaisen Suomen ja Valvojan kirjoituksissa myönteisenä toivonkipinänä kummankin lehden tulevaisuudelle. Valvojan myötä lehdessä julkaistiin runsaasti aiempaa enemmän vasemmistolaisia kirjoituksia.
Suomalainen Suomi Valvoja oli käytössä vain viiden numeron ajan, ja se oli tarkoitettu välivaiheeksi kahden lehden yhdistyessä. Uudeksi nimeksi ilmoitettiin Aika.