stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ali Rashno
Kilpaura

Rashno kilpaili uransa alussa kotimaassaan Iranissa, josta hän muutti Saksaan, Frankfurt am Mainiin. Sittemmin Rashno on edustanut Saksaa kansainvälisissä turnauksissa.
Toukokuussa 2017 Rashno oli mukana Ranskan EM-kilpailuissa. Hän hävisi avauskierroksella Ashkan Esmaeilille.
Lokakuussa 2018 Rashno saavutti Saksan mestaruuskilpailuissa hopeaa hävittyään loppuottelussa Alireza Keshewarzille. Hän eteni 8 parhaan joukkoon Open Baltic Cupissa joulukuussa 2018. Rashno hävisi viimeisessä ottelussaan Andrei Luzinille.
Maaliskuussa 2019 Rashno saavutti Espanjan mestaruuskilpailuissa hopeaa hävittyään loppuottelun Constantin Dogarille. Huhtikuussa Rashno saavutti hopeaa myös Saksan mestaruuskilpailuissa. Toukokuussa Puolan EM-kilpailuissa Rashno eteni raskaansarjan välieriin saakka, jossa hän hävisi Andrei Luzinille tuomariäänin. Marraskuussa Rashno oli mukana maailmanmestaruuskilpailuissa, jossa hän putosi jatkosta ensimmäisellä kierroksella hävittyään Maksim Jekimoville tuomariäänin.
Rashno oli mukana marraskuussa 2021 Puolan EM-kilpailuissa, jossa hän putosi jatkosta avauskierroksella. Joulukuussa Rashno sen sijaan otteli Open Baltic Cupissa, jossa hän hävisi myös ensimmäisellä kierroksella tuomariäänin Ilia Averkinille.
Toukokuussa 2022 Rashno saavutti Espanjan superraskaansarjan mestaruuden. Kesäkuussa hän oli mukana EM-kilpailuissa, Bulgariassa. Rashno jäi turnauksessa alkukierrokselle.
Toukokuussa 2023 hän oli mukana Puolan EM-kilpailuissa, jossa Rashno hävisi avauskierroksella edellisvuoden finalistille Patryk Sypieńille tuomariäänin. Hän oli lopputuloksissa kahdeksas. Marraskuussa  Rashno oli mukana MM-kilpailuissa. Hän eteni suoraan toiselle kierrokselle, jossa hän hävisi hallitsevalle Euroopan mestarille Alejandro Navarrolle. Joulukuussa Rashno oli mukana Euroopan Openissa, jossa hän sijoittui seitsemänneksi. Rashno eteni suoraan toiselle kierrokselle, jossa hän voitti Andrzej Winiarskin. Seuraavalla kierroksella Rashno hävisi EM-mitalisti Maxime Demeautisille.
Potkunyrkkeily

Rashno on otellut myös potkunyrkkeilyssä. Hän osallistui WKU-liiton Saksan cupiin, jossa Rashno voitti puolikontakti sarjansa Robert Leibeliä vastaan alle 90-kiloisten sarjassa. Hän tuli toiseksi normaaleilla säännöillä käydyn sarjan hävittyään loppuottelussa Robert Josephille.
Harri Ohra-aho

Harri Kalevi Ohra-aho (s. 27. huhtikuuta 1959 Ähtäri) on suomalainen sotilas ja kenraalimajuri. Ohra-aho aloitti lippueamiraali Georgij Alafuzoffin seuraajana Puolustusvoimien tiedustelupäällikkönä 1. huhtikuuta 2013.
Koulutus ja ura

Ohra-aho on valmistunut Kadettikoulusta. Hän on työskennellyt vuodesta 2009 kesäkuuhun 2011 Puolustusvoimien tiedustelukeskuksen (PVTK) johtajana. Aikaisemmin hän on toiminut muun muassa Pääesikunnassa Helsingissä apulaisosastopäällikkönä sekä Pohjois-Karjalan Prikaatin komentajana Kontiolahdella. Ohra-aho suoritti yleisesikuntaupseerin tutkinnon vuonna 1993.
Hänet nimitettiin kenraalin virkaan 1.7.2011 lukien ja samalla hänet määrättiin johtamisjärjestelmäpäälliköksi Pääesikunnassa. Tehtävässä Ohra-aho korvasi prikaatikenraali Kari Salmen.
Julkaisut

Ohra-ahon koosteluonteisia julkaisuja Maanpuolustuskorkeakoulun Strategian laitoksella ovat muun muassa Rysslands syn på informationskrigföringen (1998), Sodan kuva, venäläinen näkökulma (1998) ja Venäjän federaation sotilaallinen turvallisuuskehitys heinäkuu-joulukuu 1998 (1999). Ohra-aho toimi Helsingin Kadettipiirin hallituksen jäsenenä vuosina 1988–1989.
Viimeisimmät ylennykset

Ohra-aho yleni everstiksi vuonna 2003, prikaatikenraaliksi vuonna 2011 ja kenraalimajuriksi 6.12.2015.
Huomionosoitukset

Maanpuolustusmitalin toimikunta myönsi 2017 Harri Ohra-aholle maanpuolustusmitalin miekkojen kera, numeron 608. Mitaleja jaettiin tällöin 28.
Venäjän ortodoksinen kirkko

| Venäjän ortodoksinen kirkko Moskovan patriarkaatti Русская православная церковь Russkaja pravoslavnaja tserkov Московский патриархат  Moskovski patriarhat |
| --- | --- |
   
Perustaja:  Apostoli Andreas ja Pyhä Vladimir Kiovalainen
Itsenäisyys:  1448
Tunnustaminen:  Konstantinopoli 1589
Päämies:  patriarkka Kirill
Keskuspaikka:  Moskova, Venäjä
Toiminta-alue:  Venäjä, Ukraina, Valko-Venäjä, Kazakstan, eräät entiset neuvostotasavallat
Hallinta-alueita:  Yhdysvallat, Kanada, Iso-Britannia, Australia, Kiina
Kieli:  kirkkoslaavi, venäjä
Jäsenistön määrä:  90 000 000
Kotisivu:  https://mospat.ru/ru/
Venäjän ortodoksinen kirkko eli Moskovan patriarkaatti on Venäjällä ja sen kulttuuripiirissä vaikuttava autokefalinen ortodoksinen kirkko. Se on ortodoksisista kirkoista suurin ja kaikista kristillisistä kirkoista toiseksi suurin katolisen kirkon jälkeen.
Venäjän ortodoksista kirkkoa johtaa Moskovan ja koko Venäjän patriarkka. Vuodesta 2009 patriarkan virassa on ollut Kirill. Kirillin johdossa on yli 36 000 seurakuntaa, joissa on yhteensä yli sata miljoonaa jäsentä, kolmannes maailman ortodokseista. Kirkolla ei ole virallisia jäsentilastoja, mutta vuonna 2015 venäläisistä 86 prosenttia katsoi olevansa ortodokseja. Toisaalta vain pari prosenttia Venäjän väestöstä käy säännöllisesti ortodoksisissa jumalanpalveluksissa.
Historia > Tausta

800-luvulla nykyisten Venäjän, Valko-Venäjän ja Ukrainan alue oli pääasiallisesti pakanamaa, jossa oli siellä täällä hajallaan kristittyjä yhdyskuntia. 900-luvulla alueen hallitsijat kääntyivät ensi kertaa kristinuskoon. Kun Kiovan ruhtinas Vladimir Suuri kastettiin noin vuonna 988, odotettiin alamaisten seuraavan esimerkkiä, sillä hallitsijoiden uskonto määräsi alaisten uskonnon. Mongolikaudella ortodoksinen uskonto levisi yläluokasta kansan keskuuteen.
Kristinusko saapui Venäjälle Bysantista, mutta sai nopeasti kansallisia piirteitä. Jumalanpalvelusmenot ja tärkeimmät Raamatun osat käännettiin kansanmurretta muistuttavalle slaavin kielelle. Ikonimaalaus sai venäläisen leiman. Konstantinopolin patriarkaatilla oli useiden satojen vuosien ajan oikeus valvoa piispojen nimityksiä Venäjällä.
Historia > Moskovan patriarkaatin perustaminen (1448–1721)

Pitkä etäisyys Konstantinopoliin, itsenäistyminen ja kansalliset pyrkimykset sekä Bysantin tekemät myönnytykset Roomalle Firenzen konsiilissa johtivat siihen, että Venäjän ortodoksinen kirkko ei ollut vuonna 1448 enää halukas sietämään vallitsevaa riippuvuutta. Konstantinopolin kaatuminen vuonna 1453 nopeutti tapahtumien kulkua ja 1500-luvun loppuun mennessä Moskovasta oli tullut itsenäinen patriarkaatti. Ortodoksinen kirkko sai riippumattoman sekä edullisen aseman suhteessa valtioon. Moskovan suuriruhtinaskunnan laajentuessa 1400- ja 1500-luvulla kirkkoa pidettiin tämän yhdentymisen suosijana.
Venäjän keisarikunta syntyi sekasorron ja levottomuuksien keskeltä, mikä aiheutti myös uskonnollisia muutoksia. Venäjä laajentui Ukrainaan, mikä johti siihen että länsimaistunut Kiova arkkipiispanistuimineen joutui Venäjän kirkon piiriin. Tämä tapahtuma oli osasyynä Venäjän kirkon hajaannukseen, jossa suuri joukko kirkon jäseniä, niin sanotut vanhauskoiset kieltäytyivät hyväksymästä tiettyjä uskonnollisiin menoihin ja liturgisiin kirjoihin kohdistuneita uudistuksia, joita patriarkka Nikon oli pannut valtion tukemana toimeen. Kirkko ei pystynyt heikennyttyään tekemään vastarintaa, kun koko harmonian periaate 1700-luvun alussa ja Pietari Suuren aikana hylättiiin.
Historiallisesti Moskovan patriarkaatti on yksi viidestä niin sanotusta uudesta patriarkaatista, jotka ovat ajan myötä eronneet niin sanotuista vanhoista patriarkaateista. Moskovan patriarkaatti itsenäistyi Konstantinopolin ekumeenisesta patriarkaatista, joka tunnusti sen autokefalian vuonna 1589.lähde?
Igumeeni Filofei julisti, että Moskova on kolmas Rooma, joka ei sortuisi niin kauan kuin hallitsija pitää kiinni oikeasta uskosta. 1600-luvulla kirkon johtajat opettivat, että Venäjällä on messiaaninen tehtävä maailmassa.
Tämä ajatus vaikutti myöhemmin slavofiileihin ja panslavismiin.
Historia > Keisarillisen viraston – Pyhän synodin – johtama kirkko (1721–1917)

Patriarkaatti lakkautettiin vuonna 1721 ja kirkon hallinto annettiin valtion valvontaan. Valtio ajoi venäläisen kulttuurin länsimaistumista ja ortodoksisesta kirkosta tuli kiinteästi valtionkirkko. Venäjän ortodoksisen kirkon sallittiin säilyttää hiippakuntarakenteensa, mutta valtion virkamiehet valvoivat kirkon hallintoa sen hierarkian joka tasolla. Papiston odotettiin antavan kannatuksensa valtion harjoittamalle politiikalle ja toimivan monessa suhteessa valtion virkamiesten tavoin. Katariina II:n aikana hallitus takavarikoi luostarien omistamia maita ja kirkon jäljellä oleva omaisuus oli arvostelun kohteena. Kirkolta vaadittiin omaisuuden käyttöä sosiaaliseen työhön.
Kirkolla ei ollut patriarkkaa kahteensataan vuoteen. Pietari I esti uuden patriarkan valitsemisen patriarkka Adrianin (k. 1700) jälkeen ja lakkautti patriarkaatin 1721. Tilalle tuli keisarillinen virasto Pyhä synodi.
Historia > Kirkko Neuvostoliitossa

Vuoden 1917 vallankumous syrjäytti tsaarivallan ja samalla hallituksen ote kirkosta irtosi. Elokuussa 1917 järjestetty kirkolliskokous palautti Moskovan patriarkaatin ja loi kirkolle uuden järjestyksen. Vladimir Leninin johtamat bolševikit kaappasivat marraskuussa vallan ja perustivat kommunistisen järjestyksen, ”proletariaatin diktatuurin”. Tammikuussa 1918 neuvostohallitus ryhtyi erottamaan kirkkoa ja valtiota vielä Ranskan vuoden 1905 esimerkkiä jyrkemmin. Valtio otti haltuunsa kaiken kirkon omaisuuden ja uskonto työnnettiin pois julkisesta elämästä. Väkivallan edessä ortodoksinen kirkko pystyi ainoastaan mukautumaan oloihin. Vuosina 1918–1921 kirkko joutui verisen vainon kohteeksi.
Venäjän tilalle perustettiin vuonna 1922 uusi valtio, Neuvostoliitto. Neuvostohallituksen ensimmäisenä kahtena vuosikymmenenä kristillisyys yritettiin kitkeä pois maata ja uskonnonvastainen taistelu sai uusia muotoja. Ortodokseja vainottiin, pappisseminaareja ja kirkkoja suljettiin, jumalanpalveluksia rajoitettiin ja kirkonmiesten toimintaa vaikeutettiin. Hallituksen tuella organisoitiin kirkonvastainen ateistinen liike. Salittua oli ainoastaan jumalanpalvelusten toimittaminen valtion kirkon käyttöön luovuttamissa kirkoissa, aikuisten osallistuminen niihin ja uskonnon opettaminen omille lapsille. Neuvostohallitus tuki ortodoksisen kirkon sisälle muodostunutta elävää kirkkoa, joka oli valmis luopumaan patriarkaatista. Patriarkka Tihon vangittiin ja hänen sijaisekseen valittiin vuonna 1927 metropoliitta Sergei.
Vuodesta 1928 lähtien kirkkojen asema vaikeutui kun Josif Stalin sai vallan käsiinsä. Neuvostohallitus piti pappeja maatalouden kollektivisoinnin kohtaaman vastarinnan yhtenä taustavoimana. Vuosina 1935–1937 Stalin pyrki murtamaan oppositohengen ja luomaan mielivaltaisella terrorilla pelon ilmapiirin. Näinä vuosina suuri osa papistosta vietiin vankileireille tai teloitettiin.
Toinen maailmansota toi käänteen ortodoksisen kirkon asemaan. Stalinin oli estettävä natsi-Saksan armeijan tunkeutuminen maahan vuonna 1941 ja neuvostohallituksen oli saatava koko kansa, kirkko mukaan lukien, puolustustaistelun tueksi. Kirkko sai hieman vapaammat toimintamahdollisuudet ja vastaavasti kirkko todisti isänmaallisuutensa asettumalla neuvostohallituksen palvelukseen ja keräsi varoja sodankäyntiä varten. Sergeistä tuli syyskuussa 1943 poliittisista syistä Moskovan ja koko Venäjän patriarkka. Pyhä synodi perustettiin uudelleen ja patriarkan virka-asunnoksi tuli Saksan lähettilään residenssi.
Sodan jälkeen ortodoksinen kirkko säilytti jossain määrin parantuneen asemansa osana ”neuvostoisänmaallisuutta”. Vuodesta 1945 alkaen Suomen ortodoksista kirkkoa yritettiin palauttaa Venäjän kirkon yhteyteen, mutta Suomessa ei oltu tähän halukkaita.
Kirkkojen asema alkoi helpottua Venäjän kirkon vuonna 1988 viettämän tuhatvuotisjuhlan jälkeen. 1980-luvulla kirkko alkoi vahvistua ja neuvostoajan jälkeen valtio jälleen lähentyi kirkkoa. Vuonna 1991 venäläisistä 21 prosenttia katsoi olevansa ortodokseja.
Jäsenet ja toiminta

Virallisia jäsentilastoja ei kirkolla ole, mutta vuonna 2012 tehtyjen kyselyjen mukaan 41–74 prosenttia Venäjän väestöstä samastui Venäjän ortodoksiseen kirkkoon tai piti itseään ortodoksina. Vuonna 2015 venäläisistä 86 prosenttia identifioitui ortodoksiksi. 2010-luvulla 41 prosenttia venäläisistä kertoi rukoilevansa. Ei-uskovia oli noin 15 prosenttia. 2020-luvun alkupuolella venäläisistä kävi vakituisesti jumalanpalveluksissa 0,5–1 prosenttia. Muutamia kertoja vuodessa jumalanpalveluksiin osallistui 2,5 prosenttia, kerran vuodessa 7,5 prosenttia. Kansalaisten kiinnostus ortodoksisuutta kohtaan oli laskenut etenkin nuorison keskuudessa, jossa monet suhtautuivat kirkkoon kielteisesti.
Vuonna 2010 kirkossa oli 160 hiippakuntaa ja niissä 30 142 seurakuntaa. Piispoja oli 207, pappeja 28 434 ja diakoneita 3 625. Kirkolla oli 788 luostaria, näistä 386 munkkiluostareita ja 402 nunnaluostareita. Kirkon varoista arviolta puolet tulee kirkollisista palveluista kerätyistä maksuista. Lisäksi monet suuret yritykset sponsoroivat kirkkoa. Valtiolta kirkko saa tukea kirkkorakennusten restauroimiseen ja yhteiskunnalliseen toimintaan.
Valko-Venäjän suurin kirkkokunta on Moskovan patriarkaatin alainen ortodoksinen kirkko. Pew-tutkimuslaitoksen mukaan 73 prosenttia valkovenäläisistä oli ortodokseja vuonna 2017.
Ortodoksinen kirkko ja venäläinen yhteiskunta

Vladimir Putinin aikana Venäjän valtio ja kirkko toimivat jälleen sinfoniassa eli vallanpitäjä on kirkolle Jumalan edustaja maan päällä. 2010-luvulla kirkon suhteet valtioon vahvistuivat. Liberaalit kaupunkilaiset hylkäsivät presidentti Vladimir Putinin vuosien 2011–2012 joukkomielenosoitusten aikaan, joten Putin alkoi hakea tukea vanhoillisen ideologian avulla.
Venäjän kirkon piirissä on ollut paljon nationalismia, mikä on näkynyt antisemitisminä. Venäjän kirkko on perustanut omia seurakuntiaan muiden patriarkaattien alueille, myös Suomeen.
Patriarkka Kirill on presidentti Putinin läheinen liittolainen, ja kirkko tukee hänen asemaansa. Vastaavasti uskonnonopetus on kouluissa pakollinen ja homopareilta on kielletty lasten adoptio. Kirkkoa on luonnehdittu Putinin perinneministeriöksi, joka noudattaa valtiojohdon sanelemaa diplomatiaa ja suorittaa valtion rituaaleja. Vastalahjaksi kirkko on saanut poliittista valtaa, uusia kirkkorakennuksia ja verovapauksia. Neuvostoliiton hajottua kirkko alkoi siunata kaikenlaisia aseita ja armeijan joukkoja. Patriarkka Kirillin ylellinen elämäntapa on herättänyt arvostelua.
Kirillin ja muun Venäjän ortodoksisen kirkon johdon mukaan Ukrainan sodassa on kyse kamppailu oikeauskoisen maailman ja harhaan joutuneen, länsimaisia arvoja tukevan maailman välillä. Sekä kirkko että putinistinen valtio julistavat olevansa perinteisten arvojen puolustajia. Länsi esitetään moraalisesti rappeutuneena ”Gayropana” pride-paraateineen. Kirill katsoo, että läntinen sivilisaatio on renessanssin, valistuksen ja reformaation myötä hylännyt kristinuskon ja korvannut jumalan ihmisoikeuksilla ja yksilönvapaudella. Stalinin mainetta on palautettu Venäjällä ja hänet on nostettu esiin jopa ortodoksisen uskon puolustajana.
Ukrainassa alle puolet maan ortodokseista kuului ennen sotaa Moskovan patriarkaatin alaiseen Ukrainan ortodoksiseen kirkkoon. Ukrainan ortodoksinen kirkko kuuluu Konstantinopolin patriarkaattiin. Moskovan patriarkaatin alaisen kirkon toiminta kiellettiin Ukrainassa vuonna 2024. Moskovan patriarkaatti katkaisi ehtoollisyhteyden Konstantinopolin ekumeeniseen patriarkaattiin vuonna 2018, koska Moskova hyväksyy vain yhden hallitsevan ortodoksisen kirkon Venäjän, Ukrainan ja Valko-Venäjän eli ”pyhän Rusin” alueella.
Venäjän ulkopuolella

Kanonisesti Moskovan patriarkaatin alaisuudessa ulkomailla toimivia itsehallinnollisia kirkkoja ovat:
Japanin ortodoksinen kirkko (autonominen)
Kiinan ortodoksinen kirkko (autonominen, toiminta käytännössä lakannut 1960-luvulla)
Latvian ortodoksinen kirkko
Moldovan ortodoksinen kirkko
Moskovan patriarkaatin Viron ortodoksinen kirkko
Ukrainan ortodoksinen kirkko – Moskovan patriarkaatti (kielletty Ukrainassa vuodesta 2024)
Valko-Venäjän ortodoksinen kirkko (eksarkaatti)
Venäjän ortodoksinen ulkomaankirkko
Kazakstanin ortodoksinen kirkko (metropoliittakunta)
Keski-Aasian ortodoksinen kirkko (metropoliittakunta)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kotisivut. (venäjäksi)
Pihkovan linnoitus ja Pyhän Iivanan katedraali 1100-luvulta.
Moskovan Kristus Vapahtajan katedraali, joka on patriarkaatin pääkirkko.
Patriarkka Kirill.
Aleksanteri Nevskin katedraali Tallinnassa.
Neljän kupolin paviljonki

| Neljän kupolin paviljonki> saks. Vier-Kuppel-Pavillon, puol. Pawilon Czterech Kopuł |
| --- | --- |
 Neljän kupolin paviljonki (Hans Poelzig, 1913) toimii modernin taiteen museona.
Osoite:  ul. Wystawowa 1, 51-618 Wrocław
Sijainti:   Wrocław, Puola
Koordinaatit:  51.1081°N, 17.0759°E
Rakennustyyppi:  alkujaan näyttelypaviljonki, nykyisin taidemuseo
Valmistumisvuosi:  1913
Suunnittelija:  Hans Poelzig
Käyttäjä:  Wrocławin kansallismuseo (2013-)
Runkorakenne:  betoni, tiili
Julkisivumateriaali:  betoni
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Neljän kupolin paviljonki (puol. Pawilon Czterech Kopuł, saks. Vier-Kuppel-Pavillon; alkujaan Historiallisen ja taiteellisen näyttelyn paviljonki) on vuonna 1913 käyttöön otettu, saksalaisen arkkitehti Hans Poelzigin johdolla suunniteltu näyttelyrakennus Puolan Sleesian Wrocławissa. Varhaista modernismia edustava rakennus on osa Unescon maailmanperintökohteisiin lukeutuvan Satavuotishallin näyttelyalueen kokonaisuutta. Paviljongissa on kesäkuusta 2016 lähtien toiminut Wrocławin kansallismuseoon kuuluva, puolalaista nykytaidetta esittelevä Modernin taiteen museo.
Historia > Vuodet 1913−1945: Näyttelypaviljonkina

Neljän kupolin paviljonki rakennettiin vuosina 1912-1913 seitsemässä kuukaudessa Hans Poelzigin suunnitelmien mukaan. Rakennus avattiin 20. toukokuuta 1913 yhdessä Satavuotishallin kanssa osana suurta Sleesian historiaa ja taloudellisia saavutuksia esitellyttä Satavuotisnäyttelyä. Se oli Satavuotishallin tavoin rakennettu pääosin vahvistetusta betonista. Betonin käyttö kantaviin osiin mahdollisti klassisten rakennusten muotokielen jäljittelemisen. Rakenteissa, joissa oli välttämätöntä käyttää tiiliä, pinnat rapattiin Poelzigin määräyksestä niin että ne muistuttivat betonipintaa. Näyttelypaviljongin hinta oli tuolloin 200 000 silloista Saksan markkaa, kymmenesosa Satavuotishallin kustannuksista. Paviljongissa järjestettiin näyttelyjä ja tapahtumia vuoteen 1945 saakka.
Historia > Vuodet 1953−2011: Elokuvastudion käytössä

Vuodesta 1953 lähtien Neljän kupolin paviljongissa ja naapuripaviljongissa toimi Wrocławin elokuvastudio (Wytwórnia Filmów Fabularnych we Wrocławiu, WWF Wrocław). Tiloissa valmistui useita tunnettuja elokuvia, kuten kulttimaineeseen noussut Andrzej Wajdan Tuhkaa ja timanttia (Popioł i diament, 1958). Elokuvatuotanto jatkui Neljän kupolin rakennuksessa vielä 2000-luvun alussa. Vuonna 2009 päätettiin, että Neljän kupolin paviljonki siirretään Wrocławin kansallismuseon käyttöön. Wrocławin elokuvastudio lopetti toimintansa tiloissa vuonna 2011 ja muutti vieriseen rakennukseen. Sinne perustettiin Audiovisuaalisen teknologian keskus (Centrum Technologii Audiowizualnych, CeTA). Elokuvatuotannon päätyttyä käyttämätön paviljonkirakennus oli rapistunut. Paviljonkirakennus tuli kansallismuseolle vuonna 2013.
Historia > 2013−2015 Kunnostus- ja uudistustyö, paviljonki jälleen näyttelytilaksi

Vaikka Satavuotishalli oli saanut maailmanperintökohteen aseman 2006, oli köynnösten peittämä paviljonkirakennus jäänyt useaksi vuodeksi vaille huomiota. Maailmanperintökohteen hengessä alkuperäisen käyttötarkoituksen ja ulkoasun palauttaminen oli eräs vuosien 2013−2015 kunnostus- ja modenisointityön tavoitteista. Näyttelytilaksi palauttamisen suunnittelusta vastasivat arkkitehdit Marek Michałowski ja Joachim Napieralski. He päättivät kattaa paviljongin sisäpihan näyttelypinta-alan lisäämiseksi ja sijoittaa tekniset tilat sen alle rakennettuun maanalaiseen kerrokseen. Tämä mahdollisti konservointiehdoissa pysymisen samalla, kun näyttely- ja varastotilaa kasvatettiin ja luotiin monikäyttöinen tilan erilaisiin taidetapahtumiin. Suojellun julkisivun vuoksi esimerkiksi katon uusittu viemäröinti ja rakennuksen ilmastointi jouduttiin piilottamaan mahdollisimman hyvin. Jäähdytystä ja lämmitystä varten asennettin maalämpöpumppu, jolle upotettiin 8 kilometriä putkistoa katetun sisäpihan alle. Paviljongin sisäpinnoista suurin osa viimeisteltiin valkoisiksi näyttelykäyttöä ajatellen. Alun perin näyttelypaviljongin edustavimpaan tilaan, ellipsinmuotoiseen pohjoiskupolihalliin lisättiin aiempia maalauksia jäljittelevää, geometrista muotokieltä edustavaa kuviointia.
Nykyisin

Rakennuksessa avautui 25. kesäkuuta 2016 Puolan kansallismuseoon kuuluvan Wrocławin kansallismuseon modernin taiteen museo (puol. Muzeum Sztuki Współczesnej). Museon kokoelmiin kuuluu 20 000 esinettä tai teosta: maalauksia, painokuvia, piirroksia, veistoksia, lasiesineitä, keramiikkaa, valokuvia, ympäristö- ja käsitetaiteen teoksia, tapahtumien dokumentaatiota ja videotaidetta. Näyttelytilat on jaettu pysyvän ja vaihtuvan näyttelyn tiloiksi. Pysyvä näyttely sijaitsee paviljongin itäsiivessä ja katetulla sisäpihalla. Se esittelee Puolan modernia taidetta 1900-luvun jälkipuolelta ja 2000-luvun alusta. Teemaltaan vaihtuva näyttely on puolestaan esillä paviljongin länsisiivessä.
Taidemuseo on avoinna vuoden ympäri päivittäin kello 10 alkaen, paitsi maanantaisin jolloin se on suljettuna. Kesäkaudella arkiaukiolot jatkuvat tunnin pidempään kuin talvella. Taidemuseo kuuluu Racławicen panoraaman ohella Wrocławin kansallismuseon kokonaisuuteen. Mikäli kävijä ostaa pääsylipun suosittuun Racławicen panoraaman, samalla pääsylipulla pääsee ilmaiseksi myös Neljän kupolin paviljongin ja kansallismuseon päärakennuksen näyttelyihin.
Satavuotishalli ympäristöineen vuonna 1929. Neljän kupolin paviljongissa on sisäpiha.
Wrocławin Satavuotishalli ympäristöineen vuonna 2021. Aiempi näyttelypaviljongin sisäpiha on katettu lasisella katolla.
Neljn kupolin paviljongin sisäänkäynti vuonna 2007. Tiloissa toimi elokuvastudio (Wytwórnia Filmów Fabularnych).
Rakennus oli filmistudiona toimiessaan ja sen jälkeen päässyt rapistumaan. Monin paikoin sitä peittivät köynnökset, kuva talven jälkeen (huhtikuun 2007 alkupuoli).
Kuten edellä, kuva kesäkuun loppupuolelta (2008).
Neljän kupolin paviljongin takapihalla on nykyään Magdalena Abakanowiczin veistoksia.
Paviljongun suurin, pohjoisosan kupoli on ellipsinmuotoinen.
Muita, ympyränmuotoisia kupoleita ei ole koristeltu kuviomaalauksin.
Aiempi paviljongin sisäpiha uudelleenrakennettiin vuosina 2013-2015 avoimeksi katetuksi sisätilaksi. Sitä käytetään esimerkiksi tapahtumatilana ja kahviona.
Satavuotishalli (Max Berg, 1913) ja Neljän kupolin paviljonki (Hans Poelzig, 1913) suihkulähdenäytöksen yli nähtynä.
Neljän kupolin paviljongissa toimivan modernin taiteen museon logo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Neljän kupolin paviljonki Wikimedia Commonsissa
Pawilon Czterech Kopuł (runsaasti kuvia rakennuksen historiasta) (puolaksi) (polska-org.pl)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Tšekki