stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lappeenrannan vankileiri
Lappeenrannan ”puhdistus”

Vankien kokoaminen Lappeenrannan linnoitukseen alkoi heti valkoisten otettua haltuunsa Lappeenrannan 26. huhtikuuta 1918. Aikaisin aamulla aloitetussa ”puhdistuksessa” valkoisten joukot kiersivät kaupunkia talo talolta ja vangitsivat kaikki, joiden tiedettiin olleen mukana punakaartien toiminnassa. Pelkästään aamupäivän aikana valkoiset saivat noin 400 vankia. Epäiltyjä punaisia jahdattiin myös naapurikunnista. Vangittujen tarkka lukumäärä ei ole tiedossa, mutta valtaosa Lappeenrannan, Lappeen ja Lauritsalan vangituista punaisista koottiin linnoitukseen. Heti kaupungin valtauksen jälkeen paikallisissa lehdissä julkaistiin Mannerheimin helmikuun lopulla antama julistus aseistettujen vihollisten ampumisesta, jolla näin yritettiin laillistaa myös Lappeenrannassa tehdyt teloitukset.
Leirin perustaminen ja vankimäärät

Toukokuun alussa Valloitettujen alueiden turvaamisosasto VATO ja Sotavankilaitos päättivät lähettää tilanahtauden vuoksi osan Lahdessa sijaitsevan Hennalan vankileirin vangeista Lappeenrantaan. Sotavankilaitoksen päällikkö V. O. Juvelius esitti jopa 4 000 vangin siirtämistä, mutta lopulta heitä tuli Lappeenrantaan noin 2 700. Vankileiri perustettiin virallisesti 13. toukokuuta ja sen komentajaksi nimitettiin linnoituksessa jo aikaisemmin toimineen Lappeenrannan vankilan johtaja Nikolai Tammelin. Lääkäriksi tuli Kaukaan tehtaiden lääkärinä toiminut Niilo Berner ja ns. kasvatusjohtajaksi Lappeenrannan kirkkoherra Hugo Alfred Kalaja.
Vankiluetteloiden mukaan leirin vankien määrä vaihteli toukokuussa 2 700 ja 3 000 välillä. Hieman yli puolet vangeista oli kotoisin Viipurin läänistä, noin neljäsosa Turun ja Porin läänistä sekä noin 10 prosenttiä Hämeen ja Uudenmaan lääneistä. Alle 18-vuotiaita lapsivankeja joukossa oli 48, joista nuorin oli vain kaksivuotias poika. Heistä kahdeksan kuoli leirillä joko nälkään tai isorokkoon. Lisäksi leirillä saattoi olla vielä joukko äitejä lapsineen, mutta heidät kuitenkin siirrettiin varhaisessa vaiheessa muualle tai vapautettiin.
Teloitukset

Ennen Lappeenrannan vankileirin virallistamista siellä oli vallinnut lähes täydellinen mielivalta. Heti kaupungin valtauksen jälkeen oli asetettu kenttäoikeus, joka jakoi tuomioita toukokuun lopussa tapahtuneeseen valtiorikosoikeuden perustamiseen saakka. Kenttäoikeuden johdossa oli täysin epäpäteviä henkilöitä, joiden toimintaa ohjasi lähinnä kostonhimo. Lappeenrannan kaupungin komendantti oli jo 9. toukokuuta vaatinut Viipurin suojeluskuntapiirin päälliköltä sotatuomarina toimineen hotellinjohtaja Uno Sereniuksen erottamista. Komendantti Aksel Theodor Sahlgrenin mukaan jopa omat sotilaat olivat kiihtyneitä Sereniuksen toimista.
Leirin järjestäytymiseen mennessä vankileirissä oli kahden viikon aikana ehditty Suomen sotasurmat -tietokannan mukaan teloittamaan 135 vankia. Joidenkin tietojen mukaan teloitettujen määrä olisi ollut 206. Tuomiot perustuivat summittaisiin ilmiantoihin ja kohdistuivat lähinnä paikkakunnan omiin punaisiin, vaikka leirillä oli runsaasti vankeja myös Lappeenrannan ulkopuolelta. Jo ennen kenttäoikeuden kuulustelujen alkamista osa vangeista oli siirretty ”toiseen paikkaan”, eikä heidän kohtalostaan ole tietoa. Teloitukset keskittyivät kahteen jaksoon; 25.–28. huhtikuuta sekä 5. toukokuuta. Jälkimmäisenä päivänä teloitettiin muun muassa Lappeenrannan punakaartien sodanjohto.
Valtiorikosoikeuden otettua vastuun tuomioiden jakamisesta jatkui kuolemantuomioiden jakaminen kuitenkin entiseen malliin. Yhteensä Lappeenrannan vankileirillä ammuttiin syyskuun puoliväliin mennessä noin 500 vankia. Teloituspaikkana toimivat linnoituksen vallit. Sotatuomarina toiminut, myöhemmin vuoden 1944 salaisen kenttäoikeuden epäilyistä tunnetuksi tullut Toivo Tapanainen sai kenraali Mannerheimilta jälkeenpäin kiitokset ”Lappeenrannassa erinomaisesti hoidetusta tehtävästään”. Tiedot Lappeenrannan teloituksista ovat säilyneet poikkeuksellisen hyvin, koska Tapanainen säilytti kaikki niihin liittyvät asiakirjansa vastoin annettuja määräyksiä.
Kuolleiden kokonaismäärä

Lappeenrannan vankileiri oli toiminnassa 15. syyskuuta 1918 saakka. Sinä aikana leirillä kuoli sotasurmatietokannan mukaan teloituksiin, nälkään ja kulkutauteihin yhteensä 682 vankia. Teloitettujen määrä oli lähteestä riippuen 400–500. Tappavimmat taudit Lappeenrannan vankileirillä olivat isorokko sekä erityisesti kesäkuun puolivälin jälkeen parin viikon ajan riehunut mustarokko. Lappeenrannan vangeista kuoli noin 22 %, joka oli sisällissodan vankileireistä toiseksi suurin luku Tammisaaren vankileirin jälkeen.
Muistomerkki

Lappeenrannan linnoitukseen pystytettiin punavankileirin muistomerkki vuonna 1980. Kuvanveistäjä Erkki Kannoston tekemä veistos sijaitsee teloituspaikan lähellä nykyisen Etelä-Karjalan museon pääsisäänkäynnin vieressä. Muistomerkissä olevan reliefin aihe on sama, kuin vuonna 1978 Lahdessa paljastetussa Punavankien muistomerkissä, joka on niin ikään Kannoston teos.
Aiheesta muualla

Koston kevät 1918 Lappeenrannassa Ylen Elävä arkisto (20.4.1999)
Osa linnoituksen valleja, joilla vankeja teloitettiin.
Markkulan alikulkusilta

Markkulan alikulkusilta on Orivesi–Jyväskylä-radan rautatiesilta Korpilahdella Jyväskylässä. Nykyisen Valtatie 9:n ylittävä silta oli valmistuessaan vuonna 1975 Suomen toiseksi pisin rautatiesilta. Sen pisin jänneväli on 31,1 metriä ja kokonaispituus 432 metriä, siltapilareiden keskikohtien väli on 32 metriä. Sillan hyödyllinen leveys eli kaiteiden väli on 5,7 metriä.
Tyypiltään Markkulan alikulkusilta on jännitetty betoninen jatkuva palkkisilta. Alustavassa yleissuunnitelmassa määriteltiin, että silta koostuu 13 peräkkäisestä kaksiuumaisesta laattapalkista. Urakoitsijan suunnitelmissa oli tehdä päätyjänteiden välinen päällysrakenne elementeistä, mutta laatta tehtiin kuitenkin paikallavaluna.. Sillan pilarit ovat tavanomaisia massiivisia betonipilareita, joiden pituus vaihtelee 12,6 metrin ja 20 metrin välillä.
Siltahanke

Silta ylittää kallioiden väliin jäävän laakson, jonka pohjalla oli silloinen valtatie 4 ja lisäksi maantie. Penkereelle tehty laakson ylitys olisi vaatinut valtatielle ja maantielle omat sillat. 1960-luvun lopulla sillanrakennustekniikka oli sen verran kehittynyttä, että laakson ylittävä siltavaihtoehto tuli harkittavaksi ja lopulta toteutettavaksi, koska sitä pidettiin maankäytön kannalta parempana. Erityisenä perusteluna pitkän ja korkean sillan rakentamiselle pidettiin maisemallisia syitä. Siltavaihtoehto oli myös alkuvaiheen laskelmien mukaan hieman halvempi.
Rautatiehallituksen sillanrakennusjaosto teetti alustavan suunnitelman ja pyysi vuonna 1973 12 sillanrakennusurakoitsijalta tarjousta suunnitelman toteuttamiseksi yksikköhintaurakkana, jolloin rautatiehallitus toimittaisi sillan lopulliset suunnitelmat. Toisena vaihtoehtona oli urakoitsijan oman ehdotuksen mukainen silta, jossa suunnittelu tulisi urakoitsijalta ja tarjoushintaa pyydettiin kokonaishintaurakkana. Yksitoista urakoitsijaa jätti tarjouksen. Urakoitsijan omaan suunnitelmaan perustuvia tarjouksia tuli kaksi, joista toinen oli tarjoushinnaltaan halvin, mutta sisälsi muun muassa osittain ulkomaalaista toteutusta ja Suomessa ennen käyttämättömiä erikoisrakenteita ja laitteita. Rautatiehallitus päätyi toteuttamaan oman alustavan suunnitelmansa mukaisen sillan itselleen edullisempana vaihtoehtona ja valitsi urakoitsijaksi Siltarakenne Ky:n. Siltasuunnitelman teki Insinööritoimisto Sormunen & Uuttu Ky, jossa suunnitelman laativat diplomi-insinöörit Raimo Sormunen ja Torsten Lunabba, joista Sormunen oli pääsuunnittelija.
Sillan rakentaminen alkoi helmikuussa 1974 ja kesti vajaat 19 kuukautta, sillan vastaanottokatselmus oli syyskuussa 1975.
Siltahanke > Työsuorituksen yksityiskohtia

Maaperä sillan kohdalla on pääosin pehmeikköä, sillan kaikkiaan 14 tuesta vain neljä voitiin perustaa kallion varaan ja loput paalutettiin teräsbetonipaaluin 15 metrisen saven läpi. Kovan pohjan pintakin vaihteli runsaasti, paalujen pituudet olivat kolmesta metristä liki 18 metriin, yhden siltapilarinkin alla kolmesta metristä 12 metriin.
Sillan massiiviset korkeat välituet valettiin käyttäen betonipumppua ja nosturia. Pilarin lautamuotti koostui uudelleen käytettävistä toisiinsa liitetyistä muottielementeistä, joiden korkeus oli 3,5 metriä ja joita tarvittiin yhteen pilarin ympärykseen neljä kappaletta. Korkein pilari oli 20-metrinen ja sen betonointi kesti vähintään noin 40 tuntia, koska betonin valunopeus sai olla korkeintaan puoli metriä tunnissa.
Myös sillan päällysrakenne eli laattapalkisto valettiin lautamuottia käyttäen, yhden muottielementtijakson pituus oli noin neljä metriä ja yhdellä nelimetrisellä jaksolla oli kahdeksan elementtiä. Laattapalkisto valettiin ja jännitettiin yksi pilariväli kerrallaan, työ aloitettiin sillan keskeltä edeten molempiin päihin. Kuten pilareissa, myös sillan kannessa jokainen lautamuottielementti käytettiin kolmeen kertaan valujen välillä puhdistaen. Betonoinnissa käytettiin pumppubetonia. Korkean sillan vaatimat telineet oli suunniteltu niin, että työkuluissa voitiin säästää käyttämällä esimerkiksi valmiita telinetorneja ja siirtämällä telineitä nosturilla seuraaviin aukkoihin. Telineiden suunnittelussa oli otettava huomioon myös kaluston rajoitettu tarjonta Suomessa. Yhden jännevälin telineiden kokonaispainoksi mainitaan 65 tonnia.
Sillan vaatimuksiin kuului myös, että kiskot ja suojakiskot viedään sillan yli jatkuvana eikä sillalle tule liikuntalaitteita.
Materiaalimenekkejä

Sillan rakentamiseksi kaivettiin maata kaikkiaan 3 400 kuutiometriä, louhittiin kalliota noin 600 kuutiometriä ja lyötiin maahan noin 4,1 kilometrin verran teräsbetonipaaluja. Harjaterästä kului 468 tonnia ja jänneterästä 88 tonnia. Erilujuuksista ykkösrakenneluokan betonia käytettiin yhteensä 5 920 kuutiometriä.
Herbert McCabe

Herbert McCabe (1926–2001) oli englantilainen dominikaanipappi, teologi ja uskonnonfilosofi. Hän opiskeli kemiaa ja filosofiaa Manchesterin yliopistossa ja liittyi dominikaaneihin vuonna 1949. McCabe opetti useita vuosia dominikaanien Blackfriars Hallissa Oxfordin yliopistossa.
McCabe tutki ennen kaikkea Tuomas Akvinolaisen ajattelua. Sen lisäksi hän sai vaikutteita Ludwig Wittgensteinilta sekä marxilaisesta poliittisesta ajattelusta. McCabea pidettiin terävästi asioihin pureutuvana saarnaajana.
Teoksia

The New Creation (1964), sakramenteista
Law, Love and Language (1968), kielen keskeisestä roolista etiikassa
The Teaching of the Catholic Church: A New Catechism of Christian Doctrine (1986), lyhyt katekismus, suom. Mitä katolinen kirkko opettaa: Uusi katekismus.  (Suomentanut Pentti Laukama)  Helsinki:  Katolinen tiedotuskeskus, 1987.  ISBN 951-9386-50-5
God Matters (1987), kokoelma artikkeleita
God, Christ and Us, valikoima saarnoja, toimittanut Brian Davies
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Herbert McCabe
Käännös suomeksi
Silvano Meconi

Silvano Meconi (28. lokakuuta 1931 – 22. lokakuuta 2005) oli italialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kuulantyöntö.
Meconi sijoittui Tukholman EM-kilpailuissa 1958 kuulantyönnössä viidenneksi tuloksella 16,98 m. Hän hävisi pronssimitalisti Jiří Skoblalle 14 senttimetrin erolla. Toukokuussa 1959 hän paransi Euroopan ennätystä kolmasti: ensin 7. päivänä tulokseen 18,03 m ja sitten 24. päivänä tuloksiin 18,19 m ja 18,48 m.
Meconi voitti Italian mestaruuden 13 kertaa vuosina 1955–1965 sekä 1967–1968. Enemmän Italian kuulantyöntömestaruuksia on vain Angiolo Profetilla. Meconi vei Profetilta Italian ennätyksen työntämällä 19. kesäkuuta 1955 Bolognassa tuloksen 15,82 m. Samana vuonna hän ylitti 16 metrin rajan, 17 metrin raja ylittyi vuonna 1956 ja 18 metriä rikkoutui vuonna 1959. Meconin henkilökohtaiseksi ennätykseksi jäi 18,82 metriä, jonka hän työnsi 10. elokuuta 1960. Se säilyi Italian ennätyksenä vuoteen 1969 saakka.
Kimmo Mattila

Kimmo Kalevi Mattila (s. 15. huhtikuuta 1959 Eura) on suomalainen harmonikkataiteilija ja alan vaikuttaja, joka on toiminut Kansainvälisen harmonikkaliiton pääsihteerinä vuodesta 2006.
Tausta

Mattila on kotoisin Eurasta. Hän aloitti harmonikansoiton seitsemänvuotiaana Euran nuorisosoittokunnassa ja jatkoi instrumentin opiskelua Lasse Pihlajamaan harmonikkaopistossa. Hän on opiskellut konserttiharmonikansoittoa Matti Rantasen johdolla. Kimmo Mattila valmistui musiikin maisteriksi 1988.
Ura

Mattila on toiminut Suomen Harmonikkaliiton puheenjohtajana vuodesta 1995, Suomen Harmonikkainstituutin johtajana vuodesta 1986, Sata-Häme Soi -juhlien taiteellisena johtajana sekä ennen pääsihteerinimitystään Kansainvälisen Harmonikkaliiton varapuheenjohtajana kahdeksan vuoden ajan. Hän on toiminut myös Suomen musiikkineuvoston sihteerinä.
Hallinnollisen uransa ohella Mattila on myös toiminut esiintyvänä taiteilijana televisio-orkestereissa, harmonikkakilpailujen tuomaritehtävissä, Hanuri-lehden päätoimittajana sekä julkaissut harmonikansoiton oppikirjan.
Palkinnot

Kimmo Mattila on voittanut harmonikkakilpailuissa nuorten PM-, SM- ja pelimannimestaruustitteleitä (1972, 1973, 1974).
Kirjallinen tuotanto

Mattila, Kimmo & Kinnunen, Timo: Harmonikan ABC.  Tampere:  Warner/Chappell Music Finland Oy, 2002.  ISMN:M-042-09065-7
Aiheesta muualla

Kimmo Mattilan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Mauretania Sitifensis

| Mauretania Sitifensis Provincia Mauretania Sitifensis> Rooman provinssi |
| --- | --- |

Valtio:  Rooman valtakunta Länsi-Rooman valtakunta
Prefektuuri:  Italia, Illyricum et Africa Italia et Africa
Diokeesi:  Africa (n. 293–)
Nykyinen valtio/alue:  Algeria
Perustettu:  n. 293
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Sitifis
Mauretania Sitifensis (lat. Provincia Mauretania Sitifensis) oli myöhäisen Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Mauretaniassa nykyisen Algerian alueella.
Maantiede

Mauretania Sitifensiksen provinssi sijaitsi Pohjois-Afrikan rannikolla Välimeren rannalla ja käsitti aiemmin Mauretania Caesariensiksen provinssiin kuuluneen kyseisen provinssin itäosan, ja suunnilleen nykyisen Algerian luoteisosan. Provinssin länsipuolella sijaitsi jäljelle jäänyt Mauretania Caesariensiksen provinssin pääosa ja itäpuolella Numidia Cirtensiksen ja Numidia militianan provinssit. Provinssin hallinnollinen keskus oli Sitifis, josta se sai lisänimensä.
Maantiede > Kaupunkeja

Mauretania Sitifensiksen roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:
Igilgilis
Parthenia
Saldae
Sitifis
Tubusuptu
Historia

Mauretania Sitifensiksen provinssi perustettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin, jolloin se erotettiin Mauretania Caesariensiksen provinssista. Provinssi kuului African diokeesiin. 300-luvulla provinssi oli välillä osa Italia, Illyricum et African prefektuuria ja välillä Italia et African prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului Italia et African prefektuuriin ja edelleen African diokeesiin.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
| Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Myöhäisroomalaiset provinssit.n. vuosina 293–395 | Länsi-Rooma> Myöhäisroomalaiset provinssit.n. vuodesta 395 | Nykyinen alue tai valtio> Nykyinen alue tai valtio.Nykyinen alue tai valtio |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Mauretania Caesariensis 40/42– | Mauretania Caesariensis 40/42– | Mauretania Caesariensis 40/42– | Mauretania Caesariensis | Mauretania Caesariensis | (Algeria luoteinen) |
| Mauretania Caesariensis 40/42– | Mauretania Caesariensis 40/42– | Mauretania Caesariensis 40/42– | Mauretania Sitifensis | Mauretania Sitifensis | (Algeria luoteinen) |
| Mauretania Tingitana 40/42– | Mauretania Tingitana 40/42– | Mauretania Tingitana 40/42– | Mauretania Tingitana | Mauretania Tingitana | (Marokko pohjoinen) |
Selitykset: ↑  Provinssit Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen jälkeen.  ↑  Provinssit Theodosius I:n ajan jälkeen vuonna 395, kun imperiumi jaettiin Länsi- ja Itä-Roomaan.  
African diokeesi vuonna 400, mukaan lukien Mauretania Sitifensiksen provinssi.
Lappajärven Veikot

| Lappajärven Veikot |
| --- | --- |

Koko nimi:  Lappajärven Veikot
Perustettu:  1911
Kaupunki:  Lappajärvi
Kenttä:  Veikkola
Miesten sarjataso:  Maakuntasarja
Naisten sarjataso:  Ykköspesis
Värit:           

Puheenjohtaja:  Reijo Kärnä
Omistaja:  Lappajärven Veikot r.y.
Yhteistyöseurat:  Vimpelin Veto (juniorit)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Veikkolan pesäpallostadion
Lappajärven Veikot eli LaVe on Lappajärvellä toimiva urheilun yleisseura, joka on perustettu vuonna 1911. Seuran toimintaan kuuluvat hiihto-,  judo-, kuntourheilu-, lentopallo-, paini-, palloilu-, pesäpallo-, suunnistus- ja yleisurheilujaostot.
Paini

Lappajärven Veikkojen Jarmo Övermark saavutti kreikkalais-roomalaisen painin 82 kg:n sarjassa MM-pronssia 1983 ja EM-pronssia 1984. Hän edusti Suomea kolme kertaa olympialaisissa sijoittuen parhaimmillaan viidenneksi Los Angelesissa 1984. Hänen kaksoisveljensä Kari Övermark edusti Suomea Montréalin olympialaisissa 1976 ja sijoittui EM-kilpailuissa 1977 neljänneksi vapaapainin 68 kg:n sarjassa. Myös veljessarjan muut jäsenet, Hannu ja Matti Övermark edustivat Suomea suurkilpailuissa. Pekka Alanen edusti Suomea olympialaisten vapaapainissa 1964 ja 1968; EM-kilpailuissa hän oli 57 kg:n sarjassa viides 1966.. Sarianne Savola saavutti EM-pronssia 48 kg:n sarjassa 2009. LaVe:n painijat ovat saavuttaneet lisäksi kymmeniä aikuisten SM-mitaleja.
Pesäpallo

Miehissä Lappajärven Veikot ovat korkeimmillaan pelanneet Suomisarjaa vuosina 1983-1985 ja 1994-1995.
Kaudeksi 2013 Lappajärven Veikkojen naisten pesäpallojoukkue sai paikan Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Ykköspesiksessä. Sarjapaikan taustalla oli naispesäpallon voimien yhdistäminen Vimpelin Vedon kanssa.
 Kauden 2016 päätteeksi joukkue nousi ensimmäistä kertaa Superpesikseen voitettuaan nousukarsinnassa Mynämäen Vesan.  Ensimmäisellä Superpesis kaudellaan Veikot sijoittuivat sarjassa viimeiseksi, välttäen kuitenkin putoamisen sarjan laajentumisen takia.  Toisella Superpesis kaudellaan joukkue nappasi ensimmäisen kolmen pisteen voiton Superpesiksessä 17. kesäkuuta 2018 voitolla Rauman Ferasta.  Joukkue putosi kauden 2019 päätteeksi Ykköspesikseen hävittyään sarjakarsinnat Siilinjärven Pesikselle.
Yleisurheilu

Lappajärven Veikkojen Raimo Alanen voitti 110 metrin aitajuoksun Suomen-mestaruuden kolme ja 400 metrin aitajuoksun Suomen-mestaruuden kuusi kertaa vuosina 1974–1980.  Erkki Ahvenniemi voitti keihäänheiton Suomen-mestaruuden 1957. Ismo Hämeenniemi voitti 400 metrin aitojen Suomen-mestaruuden 1992 ja edusti Suomea Helsingin EM-kilpailuissa 1994. Jukka Väkeväinen oli neljästoista Münchenin EM-kilpailujen 2002 kymmenottelussa ja voitti samana vuonna Suomen-mestaruuden. Myös Helinä Marjamaa edusti seuraa kaksi vuotta juniori-ikäisenä.
Junioritoiminta

| Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Joukkue | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Mitalit | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Vuodet | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Yhteensä | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
D-tytöt: 
| D-tytöt |  Hopeaa | 1993, 2002 | 2 |  |
E-tytöt: 
| E-tytöt |  Kultaa | 2000 | 1 |  |
| E-tytöt |  Hopeaa | 2005 | 1 |  |
| E-tytöt |  Pronssia | 1999 | 1 |  |
F-tytöt: 
| F-tytöt |  Kultaa | 1998 | 1 |  |
| F-tytöt |  Hopeaa | 1997 | 1 |  |
| F-tytöt |  Pronssia | 1993 | 1 |  |
| Yhteensä: | Yhteensä: | Yhteensä: | 8 |  |
Palkinnot ja huomionosoitukset > Naisten Itä-Länsi-valinnat

Tanja Tuomela (2018)
Muut lajit

Lappajärven Veikot saavutti futsalin miesten SM-pronssia 1997.  Lentopallossa LaVe:n naiset pelaavat harrastesarjaa.
Maur

| Maur |
| --- | --- |
 Maur sijaitsee Greifenseen länsirannalla.
 vaakuna

 Maur
 Koordinaatit: 47°20′N, 8°40′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Zürichin kantoni
Hallintoalue (Bezirk):  Usterin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  14,77 km²
Korkeus:  435–781 m
Väkiluku (31.12.2018)  (vakinaiset asukkaat):  10 215
 – Väestötiheys:  691 as./km²
 
 www.maur.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Maur on kaupunki Pohjois-Sveitsissä Zürichin kantonissa. Siellä on runsaat 10 000 asukasta.
Sijainti

Maur sijaitsee Greifenseen länsirannalla kymmenkunta kilometriä Zürichistä kaakkoon.
Liikenne

Moottoriliikennetie A52 Zürichistä Hinwiliin kulkee kaupungin länsiosan poikki. Samaa reittiä kulkee kapearaiteinen Forchbahn Zürichistä Esslingeniin.
Maur kuuluu Zürichin seudun lähiliikennealueeseen (S-Bahn Zürich): Forchbahnin S18-junat pysähtyvät Maurin Scheurenissa.
Aiheesta muualla

Aeppli, Felix: Maur (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  22.8.2008. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maur Wikimedia Commonsissa
| n k Zürichin kantonin hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (saks. Bezirk) ja kunnat (162 kpl, 1.1.2019–)
 Affoltern: Aeugst am Albis • Affoltern am Albis • Bonstetten • Hausen am Albis • Hedingen • Kappel am Albis • Knonau • Maschwanden • Mettmenstetten • Obfelden • Ottenbach • Rifferswil • Stallikon • Wettswil-am-Albis
 Andelfingen: Adlikon • Andelfingen • Benken • Berg am Irchel • Buch am Irchel • Dachsen • Dorf • Feuerthalen  • Flaach • Flurlingen • Henggart • Humlikon • Kleinandelfingen • Laufen-Uhwiesen • Marthalen • Ossingen •  Rheinau • Stammheim • Thalheim an der Thur • Trüllikon • Truttikon • Volken
 Bülach: Bachenbülach • Bassersdorf • Bülach • Dietlikon • Eglisau • Embrach • Freienstein-Teufen • Glattfelden • Hochfelden • Höri • Hüntwangen • Kloten • Lufingen • Nürensdorf • Oberembrach • Opfikon • Rafz • Rorbas • Wallisellen • Wasterkingen •  Wil • Winkel
 Dielsdorf: Bachs • Boppelsen •  Buchs • Dällikon • Dänikon • Dielsdorf • Hüttikon • Neerach • Niederglatt • Niederhasli • Niederweningen • Oberglatt • Oberweningen • Otelfingen • Regensberg • Regensdorf • Rümlang • Schleinikon • Schöfflisdorf • Stadel  • Steinmaur • Weiach
 Dietikon: Aesch • Birmensdorf • Dietikon • Geroldswil • Oberengstringen • Oetwil an der Limmat • Schlieren • Uitikon • Unterengstringen • Urdorf • Weiningen
 Hinwil: Bäretswil • Bubikon • Dürnten • Fischenthal • Gossau • Grüningen • Hinwil • Rüti • Seegräben • Wald • Wetzikon
 Horgen: Adliswil • Horgen •  Kilchberg • Langnau am Albis • Oberrieden • Richterswil • Rüschlikon • Thalwil • Wädenswil
 Meilen: Erlenbach • Herrliberg • Hombrechtikon • Küsnacht • Männedorf • Meilen • Oetwil am See • Stäfa • Uetikon am See • Zollikon • Zumikon
 Pfäffikon: Bauma • Fehraltorf • Hittnau • Illnau-Effretikon •  Lindau • Pfäffikon • Russikon • Weisslingen • Wila • Wildberg
 Uster: Dübendorf •  Egg • Fällanden • Greifensee • Maur • Mönchaltorf • Schwerzenbach • Uster • Volketswil • Wangen-Brüttisellen
 Winterthur: Altikon • Brütten • Dägerlen • Dättlikon • Dinhard • Elgg • Ellikon an der Thur • Elsau • Hagenbuch • Hettlingen • Hofstetten • Neftenbach • Pfungen • Rickenbach • Schlatt • Seuzach • Turbenthal • Wiesendangen • Winterthur • Zell
 Zürich: Zürich