stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tone mapping

Tone mapping (sävyalan sovitus, sävysovitus) tarkoittaa prosessia, jolla korkean dynamiikan kuva käsitellään esitettäväksi normaalilla matalan dynamiikan esityslaitteella, kuten monitorilla tai tulostimella. HDR-kuva ei sinänsä vaadi tonemappingia tehtäväksi, HDR-kuva voidaan vain "valottaa", ts. kiinnittää sen kirkkaus johonkin kohtaan asteikkoa ja esittää sellaisenaan. Jos kuvassa kuitenkin on dynamiikkaa enemmän kuin matalan dynamiikan laite pystyy esittämään, tällöin joko valoisuuserot näyttölaitteella eivät vastaa todellisuutta (liian alhainen kontrasti) tai suuri osa kuvasta on joko täysin valkoinen (ylivalottunut) tai täysin musta (alivalottunut).
Tonemapping-algoritmit pyrkivät vähentämään kuvanlaajuista kontrastia ilman että paikallinen kontrasti samalla vähenee. Tämän tekemiseksi eri tonemapping-algoritmit käyttävät eri periaatteita, jotka johtavat ihmisen näköaistin kannalta enemmän tai vähemmän luonnollisiin kuviin.
Joskus virheellisesti kutsutaan HDR:ksi kuvia, jotka ovat normaaleja matalan dynamiikan kuvia, mihin on sovellettu tonemapping-tekniikoita. HDR ja tonemapping eivät kuitenkaan ole yksi yhteen toisistaan riippuvia, vaikka usein esiintyvätkin yhdessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tone mapping Wikimedia Commonsissa
Tornareccio

| Tornareccio |
| --- | --- |

 Tornareccio
 Koordinaatit: 42°2′N, 14°25′E 
Valtio:   Italia
Alue:  Abruzzo
Maakunta:  Chieti
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Remo Fioriti
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  27,53 km²
Väkiluku (31.12.2017):  1 784
 – Väestötiheys:  65 as./km²
Postinumero:  66046
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tornareccio on Keski-Italiassa, Abruzzon hallinnollisella alueella Chietin maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnassa asui 1 784 ihmistä vuonna 2017. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 1 932 asukasta.
Via Praenestina

| Via Praenestina |
| --- | --- |
 Via Praenestinan sijainti Italiassa.
Maa:  Rooman valtakunta
Pituus:  n. 61 km
Alkupiste:  Rooma
Reitti:  Gabii – Praeneste
Päätepiste:  Compitum Anagninum (n. 61 km)
Via Praenestina (lat.; m.kreik. ἡ Πραινεστινή ὁδός, hē Prainestinē hodos) oli roomalainen tie, joka kulki Latiumissa Italiassa ja johti Roomasta Praenesteen.
Historia

Via Praenestinan rakentamisaikaa ei tunneta. Itse Praenesteen johtaneen tien on täytynyt olla olemassa jo varhain. Roomalaisena kivettynä tienä se rakennettiin alun perin vain Gabiihin saakka ja tunnettiin nimellä Via Gabina. Tämä nimi esiintyy Liviuksella Rooman tasavallan varhaisaikojen yhteydessä.
Myöhemmin tietä jatkettiin Praenesteen, ja nimi Via Gabina jäi pois käytöstä, niin että sekä Strabonilla että itinerariumeissa koko reitti esiintyy Via Praenestinan nimellä. Tasavallan myöhempinä aikoina Gabii olikin taantunut, kun taas Praeneste oli edelleen tärkeä ja kukoistava kaupunki, mikä selittää nimen vaihtumista.
Eräässä piirtokirjoituksessa mainitaan tiestä vastannut virkamies, joka oli ritarisäätyä.
Reitti

Via Praenestina sai alkunsa Serviuksen muurien Porta Esquilina -portilta. Aurelianuksen muurien läpi tie kulki siitä nimensä saaneesta Porta Praenestinasta, joka tunnetaan nykyisin nimellä Porta Maggiore. Via Labicana erkaantui heti portin jälkeen Via Praenestinasta oikealle. Tämän jälkeen Via Praenestina suuntautui lähes suoraan Gabiihin.
Noin kolmen roomalaisen mailin päässä Roomasta tie ohitti Gordianusten huvilan, jota Julius Capitolinus ylistää ja josta on säilynyt raunioita nykyisessä Torre dei Schiavissa. Ad nonumissa yhdeksän mailin päässä Roomasta tie ylitti pienen joen laakson suurta viaduktia pitkin. Se tunnetaan vielä nykyisinkin nimellä Ponte di Nona. Kolme mailia myöhemmin tie kulki Gabiin ohi.
Gabiista Praenesteen tie ei ollut aivan yhtä suora, sillä alueella oli paljon rotkoja. Reitti on kuitenkin ollut hyvin näkyvissä, ja monin paikoin on löydetty tien kiveystä, joka oli tehty basalttisesta laavakivestä. Tie kulki varsin suoraan vielä noin viiden mailin matkan Gabiista. Tämän jälkeen se kulki rotkojen poikki lähellä nykyistä Gallicano Nel Lazion kylää ja teki sen kohdalla jyrkän mutkan oikealle, jonka jälkeen se eteni kahden rotkon välistä harjannetta Praenesteen. Siellä tie kulki todennäköisesti lähinnä kaupungin alaosan halki. Tien kiveystä on näkyvissä nykyisen Palestrinan eteläportin Porta del Solen lähellä.
Praenestesta tie jatkui vielä kulkemalla nykyisten Caven ja Palianon kautta, toisin sanoen varsin samaa reittiä kuin nykyinen tie, ja päättyi Anagnian alapuolella sijainneelle tieasemalle nimeltä Compitum Anagninum eli Sub Anagnia. Siellä tie yhdistyi Via Latinaan.
Tien asemapaikat ja niiden väliset etäisyydet olivat Itinerarium Antonini Augustin ja Tabula Peutingerianan mukaan:
| Kaupunki tai muu asema | Nykyinen paikka | Etäisyys edellisestä> mailia | Etäisyys edellisestä> km (n.) |
| --- | --- | --- | --- |
| Rooma | Rooma |  |  |
| Ad nonum |  | 9 | 13,3 |
| Gabii |  | 3 | 4,4 |
| Praeneste | Palestrina | 11 | 16,3 |
| Compitum Anagninum (Sub Anagnia) |  | 24 (18) | 35,5 (26,6) |
Strabon laski sekä Rooman ja Gabiin että Gabiin ja Praenesten väleiksi 100 stadionia eli 12,5 mailia. Jatko Praenestesta Compitum Anagninumiin esiintyy vain Itinerarium Antonini Augustissa, mutta matka on ollut 24 mailin sijasta todellisuudessa korkeintaan 18 mailia. Näin korjattuna tien kokonaispituus oli 41 mailia eli noin 61 kilometriä.
Tien kiveyksestä on löydetty paljon jäänteitä. Myös muutama sen mailipylväs on löydetty. Samoin on löydetty myös tien varrella sijainneita hautoja, joista huomattavimpiin lukeutuvat niin kutsuttu Casa Tonda sekä Monumentum Aureliorum.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Via Praenestina Wikimedia Commonsissa
Roomalaiset tiet
| --- | --- |
Italiassa:  Via Aemilia · Via Aemilia Scauri · Via Amerina · Via Annia · Via Antiatina · Via Appia · Via Ardeatina · Via Augusta Sallentina · Via Aurelia · Via Aurelia (Venetia) · Via Aurelia Aeclanensis · Via Caecilia · Via Campana · Via Cassia · Via Ciminia · Via Claudia Augusta · Via Claudia nova · Via Claudia Valeria · Via Clodia · Via Collatina · Via Cornelia · Via Domitiana · Via Flaminia · Via Flaminia militare · Via Fulvia · Via Gemina · Via Herculia · Via Julia Augusta · Via Labicana · Via Latina · Via Laurentina · Via Minucia · Via Nomentana · Via Ostiensis · Via Pompeia · Via Popil(l)ia · Via Popil(l)ia · Via Portuensis · Via Postumia · Via Praenestina · Via Quinctia · Via Salaria · Via Selinuntina · Via Setina · Via Severiana · Via Sublacensis · Via Tiberina · Via Tiburtina · Via Trajana · Via Valeria · Via Valeria (Sisilia)
Britanniassa:  Akeman Street · Ermine Street · Fosse Way · Icknield Street · King Street · Watling Street
Muualla:  (Via Agrippa) · Via Aquitania · Via Augusta · (Via Belgica) · Via Domitia · Via Egnatia · Via Flavia · Via Julia Augusta · Via maris · Via militaris · Via Nerva · Via nova · Via Pontica · (Via Raetia) · Via Trajana nova
Via Praenestinan säilynyttä osuutta.
Via Praenestinan reitti (violetilla). Merkitty myös Via Labicana (punaisella) ja Via Latina (sinisellä).
Thorvald Astrup

| Thorvald Astrup |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. toukokuuta 1876 Kristiania, Norja
Kuollut: 12. elokuuta 1940 (64 vuotta) Oslo, Norja
Ammatti:  arkkitehti
Arkkitehti
Koulutus:  
Merkittävät työt:  
Thorvald Astrup (18. toukokuuta 1876 Kristiania – 12. elokuuta 1940 Oslo) oli norjalainen arkkitehti. Hän suunnitteli muun muassa teollisuusrakennuksia, kuten voimaloita ja muuntaja-asemia. Astrupin tunnetuimmat työt ovat Soria Moria -teatteri Oslossa ja Norsk Hydron lannoitetehdas Notoddenissa.
Töitä

Tyssedalin voimala (1908, yhteistyössä Victor Nordanin kanssa)
Norsk Hydron lannoitetehdas Notoddenissa (1926)
Soria Moria -teatteri Oslossa (1928)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thorvald Astrup Wikimedia Commonsissa
Suomalaiset pohjoisen Tyynenmeren alueella

Alueen laajuus, etäisyys Port Arthurista Astoriaan vastaa välimatkaa Helsingistä Namibiaan
Suomalainen virkamiesjohto Pohjoisen Tyynenmeren alueella
Pohjoinen Tyynenmeren pyörre on yksi viidestä suuresta merten merivirtauspyörteestä.
Stellerinmerilehmän luuranko Helsingin Luonnontieteellisessä museossa.
Tyynen valtameren pohjoisosaan luetaan Bohainmeri, Koreanlahti, Keltainenmeri, Itä-Kiinan meri, Japaninmeri, Ohotanmeri, Beringinmeri, Alaskanlahti, Brittiläisen Kolumbian rannikko Kanadassa, Yhdysvaltain Länsirannikko sekä Havaijin pohjoispuolinen Tyynen valtameren alue.
Alueella on toiminut useita suomalaisia. Pohjoisen Tyynen valtameren rannikolla sijaitsivat muun muuassa Venäjän keisarikunnan aikaiset Amurinmaan sekä Venäjän Amerikan alueet, joissa molemmissa oli tuolloin suomalainen virkamiesjohto, Amurinmaalla käskynhaltijana toimi Harald Furuhjelm sekä Venäjän Amerikan alueen kuvernöörinä Adolf Etholén ja hänen jälkeensä Johan Hampus Furuhjelm. Venäläis-amerikkalaisella kauppakomppanjalla oli aikarahdattunaselvennä kolme turkulaista "maailmanympäripurjehtijaa"; Sitka, Atka ja Fröja.  lisäksi kauppakomppanjan omilla aluksilla toimi suomalaisia kapteeneja.
Alueen rannikolla sijaitsi myös useita suomalaisia siirtokuntia niin Venäjän Kaukoidässä kuin Alaskassa sekä Amerikan länsirannikolla[lähde? ]. Suomalaiset harjoittivat alueella valaanpyyntiä sekä suomalaisia upseereja ja lääkintähenkilökuntaa osallistui Venäjän–Japanin sotaan[lähde? ]. Myös suomalaisyntyisen A.E. Nordenskiöldin retkikunta kulki alueen halki, sekä vietti olosuhteiden vuoksi paljon aikaa alueella[lähde? ]. Suomalaissyntyinen Gustave Niebaum (alk. Gustaf Nybom) oli taas myötävaikuttaja Alaskan siirtymisessä Yhdysvaltojen hallintaan[lähde? ]. Adam Laxman toimi Venäjän keisarinnan Katariina Suuren lähettämänä kauppasuhteiden avaajana tuolloin sulkeutuneessa Japanissa, ja onnistui kolmantena kansakuntana avaamaan kauppasuhteen Japaniin[lähde? ]. Myöhemmin Japanin parlamentin ensimmäinen ulkomaalaissyntyinen senaattori oli Suomessa syntynyt Marutei Tsurunen (entinen Martti Turunen)[lähde? ].
Suomalaiset paikannimet

Suomalaisten mukaan on annettu alueen paikannimiä. Hampus Furuhjelmiin viittaavia paikkoja ovat hänen löytämänsä Japaninmeren Furugelminsaari (ven. Остров Фуругельма, Ostrov Furugelma engl. Furugelm Island), joka sijaitsee Pietari Suuren lahdella lähellä Korean rajaa ja on Venäjän eteläisin saari. Mount Furuhelm –niminen vuori (1104 m) sijaitsee Baranofinsaarella Alaskassa lähellä Sitkaa, ja Furuhelm Street –niminen katu Sitkan kaupungissa (entinen Venäjän Amerikan hallintokaupunki Novoarkangelsk). Sahalininsaarella oleva Furugelm-niemi ja -saari sen sijaan on nimetty Furuhjelmin veljen Carl Harald Felix Furuhjelmin mukaan. Alaskan kuvernöörinä toimineen Arvid Adolf Etholénin mukaan on myös nimetty paikannimiä. Alaskassa Alexandersaaristossa sijaitseva Etolin Island -saari on nimetty Etholénin mukaan, kuten myös Etolin Strait -salmi, Cape Etolin -niemi sekä Etolin Bay -lahti Nunivak-saarella Yukonjoen suiston edustalla sekä Etolin Point -niemi Bristolinlahden pohjoisrannalla. Sitkan kaupungissa sijaitsee Etolin street -katu.. Lisäksi Venäjällä Kuriilien Urup-saarella on Etolinille nimetty niemi. Myös merikapteeni Fridolf Höökin mukaan on nimetty useita lahtia ja niemiä Kaukoidässä. Myöhemmin 1900-luvulla suomalaisen mukaan on nimetty Alaskassa Mount Raatikainen-vuori läheisen Pelicanin kaupungin perustajan Kalle Raatikaisen mukaan.
Suomalaiset Japanissa

On mahdotonta sanoa tarkasti, milloin Suomen ja Japanin väliset yhteydet ovat alkaneet.  Ensimmänen suomalainen virallinen edustaja Japanissa lienee ollut luutnantti Adam Laxman. Venäjän keisarinna Katariina Suuri lähetti hänet 1700-luvun loppupuolella pohjustamaan kauppasuhteita ja ottamaan selvää tuolloin kovin sulkeutuneesta Japanista.  Adam Laxman oli ensimmäinen Venäjän Japaniin lähettämä tutkimusmatkailija. Laxmanin isä Eric Laxman yritti myös tutkimusmatkaa Japaniin heinäkuussa 1795, mutta hän sai halvauskohtauksen matkalla ja kuoli pienellä postiasemalla Dresvjanskassa Siperiassa. Adam Laxman yritti avata venäläisille kauppatien Japaniin, ja hän saikin tehtyä tätä koskevan sopimuksen kolmantena kansakuntana hollantilaisten ja kiinalaisten jälkeen.  Vuonna 1879 puolestaan Jokohamaan rantautui tutkimusmatkailija Adolf Erik Nordenskiöld. Suomalaisten lähetystyö Japanissa alkoi pian vuoden 1873 uskonnonvapautumisen jälkeen. Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys lähetti Esteri Kurvisen ja Alfred Wellrosin Japaniin vuonna 1900.
Japanin tunnustettua Suomen itsenäisyyden Suomessa ryhdyttiin suunnittelemaan asiainhoitajan lähettämistä Japaniin. Japanin sijainti tarjosi hyvän asemapaikan tarkkailla Neuvosto-Venäjän itäisiä osia. Ulkoministeri Rudolf Holsti halusi kielitieteilijä Gustaf John Ramstedtin Suomen edustajaksi Japaniin ja sai tavoitteensa toteutumaan. Koska Venäjällä riehui sisällissota ja maayhteys Aasian halki oli käytännössä poikki, Holstin edustajan Ramstedtin ainoaksi vaihtoehdoksi jäi aikaa vievä merimatka. Pitkän laivamatkan päätteeksi Ramstedt saapui perille Tokioon myöhäissyksyllä 1919. Ensi työkseen hän perusti edustuston Tsukijien-Sejok-hotelliin lähelle  päärautatieasemaa, kunnes viikon kuluttua saapumisestaan Ramstedt sai vuokratuksi talon Shimo-Shibuyan alueelta, joka sijaitsi Tokion ulkopuolella. Toukokuussa 1920 edustusto sai käyttöönsä kansainväliset mitat täyttävän Argentiinan entisen lähetystörakennuksen Tokion tunnetulta Azabun lähetystöalueelta.
Japanin parlamentin ensimmäinen ulkomaalaissyntyinen senaattori on Suomessa syntynyt Marutei Tsurunen (entinen Martti Turunen).
Suomalaiset upseerit ja kenttäsairaala Venäjän-Japanin sodassa

Venäjän–Japanin sota käytiin 1904-1905. Tappioon päättyneellä sodalla oli kauaskantoisia seurauksia Venäjälle ja myös Suomelle, jossa toteutettiin valtiopäiväuudistus ja Venäjän ensimmäinen sortokausi päättyi. Venäjän-Japanin sotaan osallistui reilut 200 suomalaista upseeria joista tunnetuimmat lienee Carl Gustaf Emil Mannerheim, joka osallistui vapaaehtoisena Venäjän-Japanin sotaan saaden ansioistaan everstin arvon, sekä suomalaista sukua ollut Oskar Enqvist, joka yleni sodan jälkeen Venäjän keisarillisen laivaston vara-amiraaliksi.
Venäjän ja Japanin välinen kilpailu Mantšuriasta ja Koreasta johti maiden välien kiristymiseen. Maat katkaisivat diplomaattisuhteensa 6. helmikuuta 1904 ja Japani hyökkäsi Venäjää vastaan ilman sodanjulistusta 8. helmikuuta. Kaksi Venäläisen Tyynenmeren eskadeerin taistelulaivaa torpedoitiin Port Arthurissa ja Keltaisenmeren taistelussa 10. elokuuta Venäläisten ulosmurtautumisyritys Port Arthurista torjuttiin. Port Arthur jäi piiritetyksi ja se antautui lopulta tammikuussa 1905. Piirityksen ollessa vielä meneillään Venäläiset päättivät yrittää vapauttaa satamansa tuomalla Japania vastaan vahvistuksia Itämereltä.
Kun tieto Venäjän-Japanin sodan syttymisestä saatiin vuonna 1904, odotettiin Suomen Punaisen Ristin osallistuvan Venäjän armeijan lääkintähuoltoon. Suomalaiset lähettivät Venäjän Punaiselle Ristille sadan vuodepaikan varustukset ja varustivat oman 40-paikkaisen kenttäsairaalan. Retkikuntaan kuului ylilääkäri, 3 alilääkäriä, 5 sairaanhoitajaa, 3 välskäriä, 2 kirvesmiestä, kokki ja pesulan hoitaja. Retkikunta vaihdettiin puolen vuoden jälkeen. Avustusoperaatio merkitsi suomalaisen yhdistyksen tulikastetta. Sen siirrettävä sairaala eli ambulanssi toimi ensi kertaa rintaman läheisyydessä tositoimissa. Potilaita tuli yli 500 ja hoitopäiviä kertyi melkein 8800. Suomalaisten kenttäsairaala sai kiitosta siisteydestään ja hyvästä järjestyksestä.
Suomalainen yhdistys oli ollut jo aluksi aikeissa lähettää Venäjän-Japanin sotaan ensiapuaseman. Koska siihen ei ollut silloin varaa, varustettiin rintamalle kaksi sairasvaunua. Sairasvaunujen suunnittelu oli aloitettu jo 1880-luvulla. Sodassa kevyet ja hyvin jousitetut hevosvetoiset vaunut osoittautuivat ketteräksi kuljetusneuvoksi haavoittuneiden ja sairastuneiden sotilaiden siirtämisessä taistelujen melskeestä turvallisemmalle hoitopaikalle. Nämä vaunut palkittiin sodan jälkeen Lontoossa 1907 Punaisen Ristin kansainvälisen konferenssin sotilaslääkintäkaluston näyttelyssä.
Turkulaiset valaanpyyntilaivastot Ohotanmerellä sekä Pohjoisella Tyynellä valtamerellä

1800-luvun alkupuolella turkulaiset merenkulkijat huomasivat asuvansa Tyynen valtameren rantavaltiossa, joka hallitsi tuhansia kilometrejä Amerikan läntisintä rannikkoa. Turkulaiset liikemiehet perustivat oman valaanpyyntiyhtiön, jonka ensimmäinen alus Suomi ostettiin 1851. Valaita sillä lähdettiin pyytämään Vancouverin vesiltä. Seuraavana vuonna matkaan lähti parkkilaiva Turku. Kolmas alus oli oululainen parkkilaiva Ajan, joka lähti matkaan vuonna 1853. Ajanin pyyntialue oli Ohotanmeri. Näissä retkikunnissa käytettiin valasveneitä ja käsiharppuunoita valaanpyyntiin.
Venäläiset arvostivat suomalaisten kykyjä liikkua arktisilla vesillä. Kun Suomi liitettiin Venäjän valtakuntaan 1809, Venäjä tarjosi ansaintatilaisuuksia suomalaisille osaajille olosuhteiltaan vaativimmilla kaukoalueillaan Venäjän Amerikassa. Suomi osallistui 1800-luvulla valaanpyyntiin kaikkiaan kuudella aluksella.
Matka pyyntialueelle oli pitkä, joten Suomi viipyi ensimmäisellä matkallaan 3 vuotta 9 kuukautta ja Turku 4,5 vuotta.
Krimin sota lopetti valaanpyynnin, jolloin parkkilaiva Suomi ehti sodan tieltä turvaan Saksaan. Parkkilaiva Turku taas pääsi Alaskan rannikolla karkuun englantilaisilta sotalaivoilta puolueettomana satamana pidettyyn Sitkan satamaan. Ajan kaapattiin ja poltettiin Kamtšatkan niemimaan Petropavlovskin satamassa.
Sodan loputtua Turusta lähtivät vielä parkkilaivat Grefve Berg ja Amur sekä Helsingistä priki Storfursten Constantin valaanpyyntiin Ohotanmerelle, mutta tuotto oli heikompaa.
Nordenskiöldin retkikunta

Mäntsälässä syntynyt A.E. Nordenskiöld valmistui geologiksi Helsingin yliopistosta ja väitteli tohtoriksi vuonna 1855. Pian tämän jälkeen hän muutti poliittisista syistä Ruotsiin, ja toteutti sieltä käsin useita merkittäviä napaseudun tutkimusmatkoja, jotka suuntautuivat muun muassa Huippuvuorille, Grönlantiin ja Jäämerelle. Nordenskiöldin johtama retkikunta purjehti ensimmäisenä Koillisväylää myöten Euraasian ympäri vuosina 1878–1879. Suomessa ja Ruotsissa häntä on pidetty kansallissankarina ja yhtenä historian suurimmista tutkimusmatkailijoista.
Nordenskiöld osti 1878 kuuluisinta matkaansa varten valaanpyyntialus Vegan, vuosina 1872–1873 rakennetun 299-tonnisen parkin, jossa oli sekä 60 hevosvoiman höyrykone, että purjeet. Retkikuntaan kuului 21 hengen miehistö ja kuusi tiedemiestä: kasvi- ja eläintieteilijät, meteorologi, jäkälätutkija ja maamagnetismin tutkija. Suomalainen Venäjän armeijassa palveleva luutnantti Oscar Nordqvist toimi venäjän kielen tulkkina. Vega lähti Karlskronasta 22. kesäkuuta 1878 ja saapui Tromssaan 17. heinäkuuta. Varsinainen matka alkoi sieltä neljä päivää myöhemmin, 21. heinäkuuta, jolloin mukaan liittyi myös tarvikkeita kuljettava satatonninen höyrylaiva Lena. Alukset erosivat toisistaan Lenajoen suulla 27. elokuuta: Lena-alus lähti jokea ylös Jakutskiin asti, Nordenskiöld jatkoi itse Vegalla itään.
Laiva juuttui syyskuussa jäihin Koljutšininlahdella, joka on parin päivän matkan päässä Beringinsalmelta. Ajojäät olivat ilmaantuneet aiemmin kuin Nordenskiöld oli olettanut, ja jäämassat uhkasivat ruhjoa laivan, eikä retkikunnan kohtalosta saatu yhteyksien puuttumisen vuoksi kotimaassa mitään tietoja. Retkikunta teki myös talven aikana havaintoja paikallisista tšuktšeista, ilmastosta sekä magnetismista. Vega pääsi liikkeelle kymmenen kuukauden kuluttua seuraavana kesänä, 18. elokuuta 1879, ja saavutti Beringinsalmen 20. elokuuta.
Nordenskiöld retkikuntineen purjehti ensimmäisenä läpi Koillisväylän. Seisahduttuaan liki kahdeksi kuukaudeksi Japaniin korjauttamaan Vegaa hän palasi takaisin Ruotsiin Tyynenmeren, Intian valtameren ja Suezin kanavan kautta. Vaikka Koillisväylä ei arvaamattomien sääolojen vuoksi soveltunutkaan kauppareitiksi ennen 1900-lukua, Nordenskiöld kutsuttiin useiden maiden tieteellisten seurojen jäseneksi, hän sai monia korkeita kunniamerkkejä ja häntä pidettiin kansallissankarina sekä Suomessa että Ruotsissa.
Tutkimusmatkailija, vara-amiraali ja Venäjän Amerikan kuvernööri Arvid Adolf Etholén

Arvid Adolf Etholén syntyi Helsingissä. Hän valmistui keisarillisesta laivastoakatemiasta 1817 ja siirtyi pian venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanjan palvelukseen. Hän teki mittavan elämäntyön Venäjän amerikkalaisissa siirtokunnissa ja Tyynellämerellä, jossa hän vietti kolme pitkää jaksoa vuosina 1818–1824, 1826–1837 ja 1840–1845. Matkoillaan Etholén kokosi merkittäviä kansatieteellisiä kokoelmia Alaskasta, Aleuteilta ja Tyynenmeren saarilta.
Ensimmäisillä komennuksillaan hän toimi aluksen päällikkönä komppanian lukuisilla huolto-, hallinto- ja tutkimuspurjehduksilla pohjoisella Tyynellämerellä ja myös Havaijilla ja etelämpänä Chileen saakka. Hän osallistui muun muassa Alaskan rannikkoa kartoittaneisiin retkikuntiin 1822–1823 ja toimi Alaskan kuvernöörin apulaisena ja varamiehenä 1832–1837. Vuonna 1838 Etholén nimitettiin kauppakomppanian korkeimmaksi hallintovirkamieheksi ja Venäjän Amerikan kuvernööriksi. Etholenin kuvernöörikaudella Alaskassa 1840–1845 toiminta laajeni. Uusia tukikohtia perustettiin sekä Novoarkangelskia rakennettiin. Etholén myi myös kuvernöörikaudellaan venäläisten eteläisimmän tukikohdan Fort Rossin Kaliforniassa. Kuvernöörikauden jälkeen Etholén toimi Pietarissa kauppakomppanian johtokunnassa 1846–1859.
Ensimmäinen Turun akatemialle Etholén lahjoittama kokoelma tuhoutui Turun palossa vuonna 1827. Toisen kokoelman Etholén lahjoitti Helsingin yliopistoon, ja tämä kansainvälisesti merkittävä, Etholénin etnografisena Alaska-kokoelmana tunnettu esineistö kuuluu nykyisin Kansallismuseolle.
Hampus Furuhjelm

Hampus Furuhjelm tutustui Venäjän amerikkalaisten siirtokuntien kuvernöörinä Alaskassa aiemmin toimineeseen Arvid Adolf Etholéniin, joka värväsi Furuhjelmin venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian palvelukseen. Furuhjelm purjehti Keisari Nikolai I -aluksella Kronstadtista Venäjän Amerikan pääkaupunkiin Novoarkangelskiin, jossa hänet 23. huhtikuuta 1851 nimitettiin kaupungin satamapäälliköksi.
Hän kuitenkin myös purjehti laajasti Tyynellämerellä komppanian aluksilla, muun muassa Havaijille, Kaliforniaan ja Kiinan rannikolle. Vuosina 1853–1854 hän osallistui parkkialus Furst Menschikoff|Knjaz Menšikovin päällikkönä amiraali Jevfimi Putjatinin laivasto-osaston Japanin retkikuntaan, joka tarkoituksena oli avata Japanin satamat Venäjän kaupalle.
Vuosina 1854–1858 Furuhjelm oli Ajanin sotasataman päällikkönä Ohotanmeren rannikolla. Palattuaan tältä komennukselta Pietariin nimitettiin hänet joulukuussa 1858 Venäjän Amerikan kuvernööriksi (kauppakomppanian korkeimmaksi virkamieheksi). Tehtävään edellytettiin aviosäätyä, ja Furuhjelm naikin joulutanssiaisissa tapaamansa 22-vuotiaan Anna von Schoultzin jo helmikuun 1859 alussa. Furuhjelmien viidestä lapsesta kolme syntyi Alaskassa.
Furuhjelmin saavutuksiin kuvernöörikautena Alaskassa 1859–1864 on luettu venäläisten ja alkuasukkaiden välisen luottamuksen palauttaminen ja vihollisuuksien lakkauttaminen sekä Alaskasta Kaliforniaan suuntautuneen jääkaupan tervehdyttäminen ja laajentaminen. Yleisesti ottaen kausi oli kuitenkin jo venäläisten siirtokuntien rappeutumisen aikaa. Metsästys oli riistopyynnin takia käytännössä loppunut, eivätkä pyrkimykset hiilikaivosten perustamiseksi toteutuneet. Siirtokuntien tarkastusraportti 1860 ei ollut rohkaiseva, mutta Furuhjelm sai kuitenkin lykätyksi alueen myyntiä. Furuhjelm jäi Venäjän Amerikan toiseksi viimeiseksi kuvernööriksi. Alaska siirtyi Yhdysvalloille 7,2 miljoonan dollarin kauppasummasta hänen seuraajansa ruhtinas Dmitri Maksutovin kauden päätteeksi 1867.
Vuosina 1865–1870 Furuhjelm palveli kontra-amiraalin arvoisenaItä-Siperian (Primorjen) sotilaskuvernöörinä ja vuodesta 1871 Venäjän Tyynenmeren satamien ja Siperian laivaston komentajana. Hän vaikutti voimakkaasti Vladivostokin ja Primorjen kehittämiseen ja muun muassa avasi alueella Amurin lennätinyhtiön sekä useita majakoita ja telakoita.