stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Atomwaffen Division
Historia > Myöhemmät vaiheet ja rikostapaukset

9. tammikuuta 2018 Kaliforniassa löydettiin 19-vuotiaan Blaze Bernsteinin ruumis. Hän oli ollut kadoksissa viikon, ja häneen oli kohdistettu noin kaksikymmentä puukoniskua. Bernstein oli avoimesti homoseksuaalinen ja juutalainen. Teosta epäiltynä pidätettiin ja myöhemmin tuomittiin Samuel Woodward, jonka tutkivan journalismin ProPublica-ryhmä paljasti osallistuneen Atomwaffen Divisionin pitämille leireille. Kävi ilmi, että myös kaksoismurhasta epäiltynä pidätetty 17-vuotias oli säännöllisesti keskustellut sosiaalisessa mediassa Atomwaffen Divisionin toimijoiden kanssa.
The Daily Stormer -lehden perustaja Andrew Anglin otti Atomwaffen Divisioniin etäisyyttä Woodwardin pidätyksen jälkeen, vaikka hänen lehdessään oli aiemmin mainostettu liikettä. Toukokuussa 2018 ProPublica julkisti tietoa Vasillios Pistolis -nimisestä miehestä, joka palveli Yhdysvaltain merijalkaväessä ja osallistui aktiivisesti Atomwaffen Divisionin nettikeskusteluihin. Tutkivat journalistit yhdistivät hänet myös Unite the Right Rallyn väkivaltaisuuksiin, joilla Pistolis oli kehunut. Pistolis tuomittiin 28 päivän vankeuteen ja vapautettiin palveluksesta.
Lokakuussa 2018 tehdyn Pittsburghin synagogaiskun jälkeen Atomwaffen Division teki iskua ylistäviä meemikuvia. Atomwaffen Divisionin jäseniä on joutunut pidätetyiksi myös huumeisiin ja lapsipornoon liittyvissä rikostutkinnoissa. Vuonna 2022 Atomwaffen Divisionin kannattajat tekivät pommiuhkauksia historiallisesti mustille opiskelijoille tarkoitettuihin yliopistoihin. Viranomaisten, äärioikeistotutkijoiden, antifasististen aktivistien ja journalistien toistuvat soluttautumiset ovat vaikeuttaneet liikkeen toimintaa. Eri maissa on perustettu useita Atomwaffen Divisioniin kytkeytyviä uusnatsiryhmiä, kuten Sonnenkrieg Division, Feuerkrieg Division ja Northern Order.
Keskeisiin Atomwaffen Division -vaikuttajiin kuuluneista henkilöistä John Cameron Denton sai vuonna 2020 syytteitä swattausoperaatioista. Hänet tuomittiin sittemmin 41 kuukauden vankeusrangaistukseen. Lisäksi Kaleb James Cole asetettiin kolmen muun miehen kanssa syytteisiin uhkailukampanjasta, joka oli kohdistettu juutalaisiin, muihin vähemmistöihin, aktivisteihin ja toimittajiin. Cole sai seitsemän vuoden vankeusrangaistuksen. Atomwaffen Divisionin perustamisesta aikoinaan ilmoittanut ja sittemmin pidätetty Brandon Clint Russell joutui vuonna 2023 uudelleen pidätetyksi iskujen suunnittelusta Marylandin sähköistä infrastruktuuria kohtaan.
Arja Nieminen

Oopperan balettikoulun oppilaat Arja Nieminen ja Martti Valtonen Sinisen helmen päärooleissa vuonna 1961.
Arja Kyllikki Nieminen-Rastas (s. 25. joulukuuta 1943 Helsinki) on suomalainen balettitanssija, joka oli kiinnitettynä Suomen Kansallisbalettiin vuodesta 1961 vuoteen 1985. Solistitanssijaksi hän nousi 1967. Teknisesti varma ja karismaattinen[lähde? ] Nieminen on tanssinut pääosia muun muassa Pähkinänsärkijässä, Joutsenlammessa, Gisellessä, Romeossa ja Juliassa ja Heijastuksia (Lemminkäisen äiti, 1985).
Tunnustukset

Pro Finlandia -mitali vuonna 1982.
Näyttämötaiteen Kultainen ansiomerkki vuonna 1982.
Aiheesta muualla

Irma Vienola-Lindfors: Irma Vienola-Lindfors Arja Niemisen ballerinasäteily keräsi katseet (Julkaistu Tanssi 1/96) Suomen taidetanssin historiaa.  12.2.2018. Viitattu 1.12.2018.
Markku from Finland

Markku from Finland Helsingissä Euroviisuviikolla 2007.
Markku from Finland (oikealta nimeltään Antti Toivonen) on MySpacen kautta julkisuuteen noussut suomalaista ”junttia” esittävä internethahmo. Mikahäkkispaitaan pukeutuva Markku on karikatyyri suomalaisesta formulaturistista, joka Suomen vuoden 2007 Euroviisu-isännyydestä hullaantuneena tekee ulkomaalaisille suunnattuja esittelyvideoita Suomesta. Markku on 46-vuotias mies, koulutukseltaan teknikko, naimaton ja kertoo harrastavansa avantouintia, sauvakävelyä, sudokua ja karaoken laulamista. Hänet tunnetaan ulkonäöllisesti silmälaseista ja tekoviiksistä. Markun Suomi-aiheisia videoita on katsottu YouTubessa yli puoli miljoonaa kertaa.
Subtv palkkasi internetissä huomattavaa suosiota keränneen Markun euroviisutoimittajakseen isännöimään puolen tunnin mittaista keskusteluohjelmaa, jota alettiin esittää kanavalla 2. toukokuuta 2007. Markku’s Morning Comb to Eurovision 2007 -nimisessä aamushow’ssa tavattiin Markku sekä viisuvieraita ja seurattiin Helsingin euroviisuhuumaa.
Markku-hahmon on luonut sketsikomediakokoonpano nimeltä Ruttoryhmä. Ruttoryhmä on kerännyt YouTubessa Markun vedolla sketseilleen yli miljoona katsomiskertaa.
Aiheesta muualla

Vee-lehden artikkeli Markusta (Arkistoitu – Internet Archive)
Markun MySpace-profiili
Arkkitehtuurin valtionpalkinto

Arkkitehtuurin valtionpalkinto (aiemmin Rakennustaiteen ja yhdyskuntasuunnittelun valtionpalkinto ja Rakennustaiteen valtionpalkinto) on Suomen valtion Taiteen edistämiskeskuksen (aiemmin Taiteen keskustoimikunnan) arkkitehtuuri- ja muotoilutoimikunnan vuosittain myöntämä palkinto. Se voidaan myöntää taiteenharjoittajalle tai useamman taiteenharjoittajan muodostamalle työryhmälle tunnustuksena kolmen edeltävän vuoden aikana valmistuneesta, kyseisen taiteenalan piiriin kuuluvasta ansiokkaasta työstä tai suorituksesta. Palkinto voidaan myöntää myös pitkäaikaisesta ja ansiokkaasta toiminnasta asianomaisen taiteen alan hyväksi. Palkinto voidaan myöntää myös taiteenalalla toimivalle yhdistykselle tai muulle yhteisölle.
Vuonna 2018 palkinnon arvo oli 14 000 euroa.
Palkinnon saajat > Rakennustaiteen ja yhdyskuntasuunnittelun valtionpalkinto

1975 Simo Järvinen ja Eero Valjakka
1976 Timo Penttilä
1979 Matti K. Mäkinen
1980 Marja Heikkilä-Kauppinen, Mauno Nousiainen ja Olli Penttilä
1982 Juha Leiviskä ja Pekka Pitkänen
1984 Heikki Taskinen
1986 Kari Järvinen
1987 Kari Raimoranta
1990 Ola Laiho
1991 Käpy ja Simo Paavilainen
Palkinnon saajat > Rakennustaiteen valtionpalkinto

1999 arkkitehti, professori Arto Sipinen
2000 Lapin rakennusperintö ry
2001 arkkitehti Kaarina Löfström
2002 ARK-house Arkkitehdit Oy:n Markku Erholtz, Pentti Kareoja, Heljä Herranen ja Hannu Huttunen
2003 arkkitehdit Eero Hyvämäki, Jukka Karhunen ja Risto Parkkinen
2004 arkkitehti Kirsti Sivén
2005 arkkitehti Reijo Jallinoja
2006 arkkitehti Pekka Helin
2007 arkkitehdit Asmo Jaaksi, Teemu Kurkela, Samuli Miettinen ja Juha Mäki-Jyllilä
2008 Arkkitehtityöhuone APRT eli arkkitehdit Aaro Artto, Teemu Palo, Yrjö Rossi ja Hannu Tikka, antaumuksellisesta työstä suomalaisen nykyarkkitehtuurin palveluksessa
2009 arkkitehti Tuomo Siitonen, muun muassa Helsingin Salmisaaren uudisrakennukset ja peruskorjaukset
2010 Espoon kaupunginarkkitehti Lars Hagman, ansioistaan kaupunkikuvan laadun parantamisessa
2011 Anna Brunow ja Juhani Maunula, ansioistaan arkkitehtuurin ja hyvän arjen ympäristön kehittämisessä
2012 Arkkitehtitoimisto ALA (Juho Grönholm, Antti Nousjoki, Janne Teräsvirta ja Samuli Woolston), muun muassa Norjan Kristiansandin konsertti- ja teatteritalo Kilden
Palkinnon saajat > Arkkitehtuurin valtionpalkinto

2013 arkkitehdit Selina Anttinen ja Vesa Oiva, Helsingin yliopiston keskustakampuksen kirjasto Kaisa-talo
2014 arkkitehti Tapani Mustonen
2015  Verstas Arkkitehdit Oy eli arkkitehdit Väinö Nikkilä, Jussi Palva, Riina Palva ja Ilkka Salminen
2016 Arkkitehtitoimisto Livady
2017 arkkitehti Anssi Lassila
2018 arkkitehdit Trevor Harris ja Hennu Kjisik
2019 maisema-arkkitehti Gretel Hemgård
2020 arkkitehti Olavi Koponen
2021 AOR Arkkitehdit
2022 arkkitehti ja rakennustutkija Erkki Mäkiö
2023 Nomaji maisema-arkkitehtitoimisto
Markkula

Markkula on suomalainen talonnimi ja myös sukunimi, joka on syntynyt siten, että talo on nimetty Markku-nimisen isännän mukaan. Tunnettuja nimenkantajia:
Auli Markkula (1886–1950), pankki- ja vakuutusjohtaja
Beritta Markkula (1950–2017), toimittaja ja kuvaussihteeri
Hanna Markkula-Kivisilta (s. 1965), entinen kokoomuksen kansanedustaja
Hannes Markkula (s. 1944), rikostoimittaja ja -kirjailija
Joni Markkula (s. 1983), lentopalloilija
Jorma Markkula, (1945–2024), teatteriohjaaja ja näyttelijä
Juri Markkula (s. 1970), kuvataiteilija
Lauri Markkula (s. 1983), muusikko, Negative-yhtyeen muusikko
Markku Markkula (s. 1950), entinen kokoomuksen kansanedustaja
Markku Markkula, juristi ja kirjailija
Martti Markkula (1926–2004), professori ja kasvitieteilijä
Mauno Markkula (1905–1959), taidemaalari
Mike Markkula (s. 1942), amerikansuomalainen sijoittaja ja yksi Applen perustajista
Mikko Markkula (s. 1981), kartanlukija
Mikko Markkula (1947–2012), shakkituomari
Miro Markkula (s. 2001), jääkiekkoilija
Niko Markkula (s. 1990), jalkapalloilija
Pekka Markkula (1948–1998), kääntäjä, musiikkitoimittaja ja kustannustoimittaja
Reino Markkula (1928–1997), muusikko ja lauluntekijä
Samu Markkula (s. 1994), jääkiekkoilija
Seppo Markkula (s. 1961), raviohjastaja
Tuomas Markkula (s.  1990), jalkapalloilija.
Muuta

Markkulan alikulkusilta, rautatiesilta Korpilahdella
Markkulan silta, museosilta Kihniössä
Eino Kaipainen

| Eino Kaipainen |
| --- | --- |
 Eino Kaipainen rooliasussaan Suomen Kansallisteatterin Raamattuaiheisessa näytelmässä vuonna 1937.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Eino Herman Kaipainen
Syntynyt: 2. joulukuuta 1899 Jäppilä
Kuollut: 31. tammikuuta 1995 (95 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1936–1979
Merkittävät roolit:  Pohjalaisia Seitsemän veljestä Runon kuningas ja muuttolintu
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Eino Herman Kaipainen (2. joulukuuta 1899 Jäppilä – 31. tammikuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Ennen näyttelijänuraansa Kaipainen toimi poliisikomisariona Kotkassa. Hän oli tunnetuimpia miesnäyttelijöitä suomalaisissa elokuvissa 1930-luvulta 1960-luvulle saakka. Kaipainen oli Suomen Kansallisteatterin näyttelijä vuosina 1937–1944 ja Helsingin kaupunginteatterin näyttelijä vuosina 1945–1965. Parhaimmillaan hän oli sisäistä voimaa ja rehtiyttä uhkuvissa rooleissa.
Varhaisvaiheet

Kaipainen oli seitsenlapsisen perheen keskimmäinen. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Herman Kaipainen (1867–1907) ja Vilhelmiina Kinnunen (1860–1949). Hän suoritti kolme luokkaa Pieksämäen Kontiomäen kansakoulussa vuosina 1909–1912. Työelämään hän joutui hyvin nuorena, sillä perheen isä oli kuollut Einon ollessa seitsemänvuotias. Eino muutti Kotkaan isoveljensä Oskarin apulaiseksi 1910-luvun puolivälissä. Asevelvollisuuden hän suoritti 1919–1920 Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentti 2:ssa. Kaipainen toimi vääpelinä Suomenlinnassa vuoteen 1924, jolloin hän palasi Kotkaan ja ryhtyi poliisikonstaapeliksi. Kaipainen eteni poliisiurallaan Kotkan poliisilaitoksen nuoremmaksi komisarioksi.
Kaipaisen esimies, poliisimestari Eino Havas oli Kotkan Näyttämön vahva taustahahmo. Päivätyön ohessa Kaipainen harrasti iltaisin teatteria, pääsi vaativiin pääosiin ja kehittyi taiteellisesti. Kotkassa hän näytteli muun muassa Kullervon nimiosan Aleksis Kiven satavuotisjuhlassa vuonna 1934. Näytelmässä Anu ja Mikko hänellä oli miespääosa.
Ura > Ammattinäyttelijäksi

Vuonna 1937 Kaipainen muutti perheineen Helsinkiin, kun hänet kiinnitettiin Suomen Kansallisteatterin näyttelijäksi. Suomen ”päänäyttämöllä” Kaipainen oli mukana muun muassa klassikkonäytelmässä Nummisuutarit, jossa hän näytteli Karrin isäntää ja Akseli Tolan näytelmässä Topias hän oli enkeli Asarias. Samaan aikaan hän alkoi saada yhä enemmän elokuvaosia, mutta sota katkaisi hänen uransa. Talvisodassa Kaipainen palveli sotilasvirkamiehenä Kajaanissa. Jatkosodassa hän palveli kenraali Erkki Raappanan alaisessa 14. divisioonassa Rukajärvellä ja sodan loppuvaiheessa luutnanttina sotapoliisitehtävissä. Sodan jälkeen Kaipaisen elokuvaura oli yhä nousussa, kun taas teatterin puolella hän sai lähinnä sivuosia. Kansallisesta hän siirtyi heti sodan päätyttyä Kansanteatteriin, jossa hän oli suosittu näyttelijä eläkeikäänsä asti.
Kaipainen esitti vuosien aikana eri veljeshahmoja Seitsemän veljeksen näyttämösovituksissa: Juhania, Tuomasta, Aapoa ja Lauria. Lisäksi hän oli mukana useissa Hella Wuolijoen Niskavuori-näytelmissä. Kaipaisen näyttämötehtävistä merkittävimpiä ovat niin ikään Karamazovin veljesten Ivan ja Kustaa Vaasa näytelmässä Mestari Olavi. Hän teki merkittäviä rooleja myös muun muassa näytelmissä Matkan pää, Kaksi kuningatarta, Hamlet, Daniel Hjort ja Henrik IV.
Ura > Elokuvien rehti sankari

Valkokankaalla Kaipainen oli yleensä ihanteellinen suomalainen mies, rehellinen ja suoraselkäinen sankarityyppi. Kotkasta hänet löydettiin Jussin osaan ensimmäiseen elokuvaansa Pohjalaisia vuonna 1936. Miehekkään ja sympaattisen olemuksensa ansiosta hän sopi Jussin rooliin mainiosti, mikä takasi tulevat elokuvatehtävät. Kaipaisen laajaan roolikirjoon kuuluu tunnetuimpina J. L. Runeberg-tulkinta välirauhan ajan eskapistisessa elokuvassa Runon kuningas ja muuttolintu (1940). Kaipainen teki niin ikään rehdit ja isänmaalliset miesosat elokuvissa Helmikuun manifesti (1939), Oi, kallis Suomenmaa (1940) ja Rantasuon raatajat (1942). Seitsemän veljeksen filmatisoinnissa vuonna 1939 hänen roolinsa oli Tuomas.
Kaipaisen viimeinen tähtirooli oli nimiosa Suomen ensimmäisessä värielokuvassa Juha vuonna 1956. Tässä elokuvassa hänen hahmonsa joutui lipevän hurmurin vuoksi aisankannattajaksi. Muita tällaisia altavastaajahahmoja Kaipainen esitti muun muassa elokuvissa Katariina ja Munkkiniemen kreivi, Pikajuna pohjoiseen, Ratavartijan kaunis Inkeri ja Kahden ladun poikki. Toisinaan hän esiintyi itsekin viettelijänä, kuten elokuvissa Vieras mies tuli taloon (1938) ja Lapseni on minun (1940). 1950-luvulla vakavasävyisten sankariosien tilalle tulivat leppoisat isähahmot sekä pienet sivuosat. Kaipaisen ainoa varsinainen komediarooli oli maanviljelysneuvos Pekka Juhankoski elokuvassa Isän vanha ja uusi (1955).
Tunnetuimpia Kaipaisen rinnalla nähtyjä naisvastanäyttelijöitä olivat Ansa Ikonen, Kaisu Leppänen ja Helena Kara. Elokuvien ja teatterin ohessa hänellä oli runsaasti radio- ja televisiotehtäviä. Kaipainen oli Suomen Näyttelijäliiton pitkäaikainen varapuheenjohtaja ja hoiti useita alan luottamustehtäviä. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -kunniamitali vuonna 1954.
Yksityiselämä

21. kesäkuuta 1925 Kaipainen avioitui savonlinnalaisen Anja Elina Vainikaisen (1904–2002) kanssa. Pariskunnalle syntyi neljä lasta: Jorma Antero (1925), Anja Kaarina (1927), Martti Olavi (1930) ja Tapani Herkko Kaarle Kustavi (1940).
Kaipainen jäi Helsingin kaupunginteatterista eläkkeelle vuonna 1965. Vuonna 1967 hän muutti vaimonsa kanssa Joutsaan, kaakkoiseen Keski-Suomeen. Kahdeksan vuoden kuluttua he palasivat Helsinkiin Vuosaaren kaupunginosaan. 1970-luvun alkupuolella Kaipainen teki teatterivierailuja ja esiintyi radiossa. Vuonna 1975 hänellä oli pääosa Matti Raninin ohjaamassa näytelmässä Vanhan kellon ääni, josta tuli menestys. Kaipainen kuoli 95-vuotiaana Kivelän sairaalassa Helsingissä. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Eino Kaipaisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Eino Kaipainen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Poliisikomisario - näyttelijä - urheilija, Seura, 05.05.1937, nro 18, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Arianna Follis

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Arianna Follis |  Arianna Follis |  Arianna Follis |  |
Maa:   Italia
Naisten hiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Torino 2006 | viesti |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Liberec 2009 | sprintti |  |
|  Hopeaa | Oslo 2011 | sprintti |  |
|  Pronssia | Liberec 2009 | parisprintti |  |
|  Pronssia | Sapporo 2007 | 10 km |  |
|  Pronssia | Oberstdorf 2005 | viesti |  |
Arianna Follis (s. 11. marraskuuta 1977) on italialainen maastohiihtäjä ja maailmanmestari, joka kilpaili maailmancup-tasolla vuosina 1995–2011.
Follisin ensimmäiset aikuisten arvokisat olivat MM-kisat 2001 Lahdessa, joissa hän sijoittui sprintissä kolmanneksitoista. Follis voitti ensimmäisen arvokisamitalinsa MM-kisoissa 2005, jolloin hän sijoittui Italian joukkueen mukana 4 x 5 kilometrin viestissä pronssille. Seuraavana vuonna Torinon olympialaisissa hän voitti jälleen viestipronssia, oli sprintissä seitsemäs ja 30 km:n vapaalla kahdestoista. MM-kisoissa 2007 Follis saavutti 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa pronssia. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän voitti kultaa vapaalla hiihtotavalla käydyssä sprinttikilpailussa ja oli perinteisellä käydyssä parisprintissä Marianna Longan kanssa pronssilla. Lisäksi hän oli yhdistelmäkilpailussa seitsemäs ja 30 km:llä kahdeksas. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän sijoittui yhdistelmäkilpailussa yhdeksänneksi ja 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa sijalle 11. Oslon MM-kilpailuissa 2011 Follis oli vapaan hiihtotavan sprintissä hopealla.
Follis voitti kolme maailmancupin vapaan hiihtotavan sprinttikilpailua: Borlängessä 7. maaliskuuta 2006, Rybinskissä 21. tammikuuta 2007 ja Düsseldorfissa 4. joulukuuta 2010. Lisäksi hän voitti Tour de Skin sprinttikilpailut Prahassa joulukuussa 2007 ja 2008 sekä Nové Městossa tammikuussa 2009. Tour de Skillä 2009–2010 hän voitti 16 kilometrin takaa-ajokilpailun Toblachissa. Tour de Skin lopputuloksissa hän sijoittui kausilla 2007–2008 ja 2009–2010 kolmanneksi. Kaudella 2008–2009 hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa neljänneksi ja sprintticupissa toiseksi. Seuraavalla kaudella hän oli kokonaiscupissa viides. Kaudella 2010–2011 hän sijoittui kokonaiskilpailussa kolmanneksi ja sprintticupissa toiseksi.
Follis lopetti kilpailu-uransa kauden 2010–2011 jälkeen.
Markus Puolakka

Markus Esa Armus Puolakka (s. 6. toukokuuta 1985 Pieksämäki) on suomalainen pikaluistelija ja pikaluisteluvalmentaja.
Pikaluistelun maailmancupin osakilpailuihin Puolakka osallistui 17 kertaa vuosina 2005–2012 kilpaillen 100 ja 500 metrin matkoilla. Hän sijoittui kymmenen parhaan joukkoon kolmesti, kaikki 100 metrin matkalla. Vancouverin talviolympialaisissa 2010 Puolakka sijoittui 500 metrin kilpailussa 30:nneksi.
Urheilu-uransa jälkeen Puolakka on toiminut valmentajana Suomen Luisteluliitossa.
Puolakkaa valmensi hänen isänsä Esa Puolakka, joka on myös ollut pikaluistelija ja osallistunut olympialaisiin.
Arja Pessa

| Arja Pessa |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Arja Eeva-Liisa Jurkka
Syntynyt: 8. helmikuuta 1943 Helsinki
Kuollut: 4. maaliskuuta 2015 (72 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä, koreografi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Arja Pessa oik. Arja Eeva-Liisa Jurkka (8. helmikuuta 1943 Helsinki – 4. maaliskuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja koreografi. Pessa oli näyttelijä Jussi Jurkan puoliso.
Pessa menehtyi 72-vuotiaana syöpään Töölön sairaalassa Helsingissä. Pessa on haudattu Maunulan uurnalehtoon Helsinkiin.
Filmografia

Lentävä lääkäri, 1-näytöksinen farssi (1965) Sabine, Lucilen serkku
Valtatiellä (1965) Marja Jegorovna
Ruukku (1965) Trisuzza ja maalaistyttö
Aamiainen motellissa (1966) Maritza
Kulkurivalssi (1966) navettatyttö Liisukka
Alaston kuningas (1967) II hovinainen
Madame de ... (1967) Espanjatar
Uhkapeli (1968) rähinöitsijä
Veren häät (1968) tyttö
Bernarda Alban talo (1968) Amelia
Lude (1968)
Katsokaa tuomaria (1969) kirjakaupan myyjä
Kahdeksas veljes (1971) Jallia tuuraava matkatoimistovirkailija
Se tavallinen tarina (1972) Marjatta
Metrokortti (1973) matkustaja
Polkkapari (1973) Marjut
Kolme naista (1975) tytär
Naistentanssit (1976) Hele
Onni (1977) Bingo-rakastettu
Amerikan Antti (1978) ilotyttö
Rakas peto (1979) Hannele Ruismaa
Kaikkein tärkein (1979) Poppea-Sabinai
Kerran kesällä (1981)
Aidankaatajat (1982) matam
Jäinen horisontti (1984) kaunis nainen
Aleksis Kiven elämä (2002) Annastina Stenvall
Aiheesta muualla

Arja Pessan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Internet Archive 24.9.2015)
BK Häcken (naiset)

BK Häcken, aiemmin Kopparbergs/Göteborg FC ja Göteborg FC, on naisten jalkapallojoukkue Göteborgista. Seura pelaa Ruotsin naisten korkeimmalla jalkapallon sarjatasolla Damallsvenskanissa ja voitti mestaruuden vuonna 2020. Sen aiempi pitkä nimi johtui sponsorisopimuksesta Kopparberg-panimon kanssa. Kopparbergs/Göteborg FC on perustettu vuonna 1970.
Joulukuun 2020 lopulla seura ilmoitti lopettavansa edustusjoukkueen toiminnan Kopparberg-panimon lakattua tukemasta joukkuetta. Seura jatkoi kaudella 2021 nimellä BK Häcken.
Saavutukset

Damallsvenskan: voitto 2020
Naisten Svenska Cupen: voitto 2011 ja 2012
Naisten Svenska Supercupen: voitto 2013
Artturi Lindman

Artturi Vilho "Ari" Lindman (28. toukokuuta 1914 Iisalmi – 3. helmikuuta 1972 Iisalmi) oli suomalainen ylikonstaapeli ja moukarinheittäjä, joka edusti Iisalmen Visaa. Kalevan kisoista hän voitti moukarinheiton hopeaa vuonna 1948. Ennätyksekseen Lindman heitti tuloksen 51,38 metriä vuonna 1947. Poliisien mestaruuden Lindman voitti kahdesti.
Lindman toimi seurassaan nuorten vetäjänä ja valmentajana vuosia, osallistui tuomaritehtäviin ja kuului Visan yleisurheilujaostoon. Lindman sai SVUL:n hopeisen ansiomerkin. Vapaa-aikoinaan Lindman kirjoitti urheilusta lehtiin, pelasi biljardia, metsästi ja ampui. Lindmanin kotikunta oli Iisalmi.
Lindman toimi marsalkka Mannerheimin henkivartijaosastossa jatkosodan aikana.
Aiheesta muualla

Artturi Vilho Heikinpoika Lindman, []
Miikka Läntinen

| Miikka Läntinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 12. helmikuuta 1984 (ikä 40)
Salibandyn pelaaja
Pituus:  174 cm
Paino:  68 kg
| Urheilijan ura> Seurat |
| --- | --- | --- | --- |
| Vuodet | Seura | Ottelut (M+S=P) | Ottelut (M+S=P) |
| 2002–2005 2005–2006 2006–2009 2009–2012 2012 2012–2013 2013–2015 2014 2015–2016 | SB Karhut FBT Pori SBS Pori FBT Pori IBK Dalen SalBa TPS → SBS Masku SalBa |  21 (13+4=17) 71 (54+15=69) 66 (65+30=95) 2 (1+1=2) 16 (26+4=30) 32 (21+6=27) 1 (0+2=2) 3 (1+0=1) |  21 (13+4=17) 71 (54+15=69) 66 (65+30=95) 2 (1+1=2) 16 (26+4=30) 32 (21+6=27) 1 (0+2=2) 3 (1+0=1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 7. lokakuuta 2016.
Miikka Läntinen (s. 12. helmikuuta 1984) on suomalainen salibandyn pelaaja.
Läntinen on pelannut Salibandyliigan runkosarjassa 86 ottelua pistein 72+25=97 seuroinaan FBT Pori, TPS sekä SalBa ja Ruotsin Superliigassa kaksi ottelua pistein 1+1=2 edustaen IBK Dalenia.
Läntinen on jääkiekko- ja salibandyvalmentaja Ismo Läntisen poika.
BK Krasnyi Oktjabr

| BK Krasnyi Oktjabr |
| --- | --- |
Perustettu:  2012
Areena:  Volgogradin ammattiliittojen urheilupalatsi kapasiteetti 3 700
Kotipaikka:  Volgograd, Venäjä
Värit:                
Kotisivu:  bcredoctober.com
BK Krasnyi Oktjabr on koripalloseura Venäjän Volgogradista. Krasnyi Oktjabr pelasi kotiottelunsa Volgogradin ammattiliittojen urheilupalatsissa (ven. Дворец спорта волгоградских профсоюзов).
Vuonna 2012 perustettu Krasnyi Oktjabr on pelannut muun muassa VTB-liigassa ja Eurocupissa. Elokuussa 2016 seuralta evättiin oikeus osallistua VTB-liigaan.
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (venäjäksi)
Metanefriini

Metanefriinin rakenne
Metanefriini eli 3-metoksiadrenaliini on adrenaliinin aineenvaihduntatuote. Sitä mitataan epäiltäessä feokromosytoomaa.
Metanefriinin kemiallinen kaava on C10H15NO3, moolimassa 197,231 g/mol ja CAS-numero 5001-33-2.
Aiheesta muualla

PubChem: Metanephrine (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Metanephrine (englanniksi)