Alexander Armfelt
Elämänvaiheet > Ministerivaltiosihteerinä

Virkakautensa alkuaikoina Armfelt oli olosuhteiden pakosta melko passiivisessa roolissa eikä usein kyennyt juurikaan vaikuttamaan Suomea koskeneiden päätösten sisältöön. Suomen ministerivaltiosihteeri oli joutunut alistettuun asemaan suhteessa Venäjän ministereihin eikä voinut kääntyä entiseen tapaan suoraan keisarin puoleen. Lisäksi keisari Nikolai I:n ”rajatonta luottamusta” nauttinut kenraalikuvernööri Menšikov valmisteli esityksiä salassa ja hankki niille etukäteen keisarin hyväksynnän, jolloin Armfelt ei uskaltanut haastaa esittelyissä Menšikovin kantaa. Armfeltin apulaisena oli aluksi vuosina 1844–1851 Fredrik Stewen ja vuosina 1851–1856 aiempi Menšikovin kansliapäällikkö Constantin Fischer, joka tunsi Suomen oloja huonosti.
Armfeltin vaikutusvalta kasvoi huomattavasti, kun vuonna 1855 keisariksi tuli Aleksanteri II ja myös Menšikov ja Fischer väistyivät. Armfelt oli saavuttanut Nikolai I:n luottamuksen, mutta suhde Aleksanteri II:een muodostui huomattavasti läheisemmäksi ja luottamuksellisemmaksi. Se sai alkunsa jo Aleksanterin ollessa kruununperillisenä, sillä Armfelt esitteli hänelle Helsingin yliopiston asioita ja Aleksanteri oli ajoittain myös isänsä sijaishallitsijana. Aleksanterin astuessa valtaistuimelle vuonna 1855 Armfelt suostutteli hänet antamaan edeltäjiensä tavoin erillisen hallitsijanvakuutuksen Suomelle. Kun Aleksanteri II ennen allekirjoittamista korvasi hallitsijanvakuutuksen perustuslakiin viittaavat sanat ”konstitutioiden mukaan” sanoilla ”entisten säädösten mukaan”, käänsi Armfelt sen ruotsiksi sanoilla enligt detta lands författning, jonka voitiin edelleen tulkita viittaavan perustuslailliseen hallintoon. Tätä ilmausta käytettiin myös myöhempien keisarien hallitsijanvakuutusten ruotsinnoksissa.
Armfelt oli työssään perusluonteeltaan varovainen ja pidättyväinen ja vältti painostamasta keisaria, mutta vuodesta 1857 hänellä oli apulaisenaan aloitteellisempi Emil Stjernvall-Walleen, jolla myös oli läheinen suhde Aleksanteri II:een. Aleksanteri II ei ryhtynyt mihinkään Suomea koskevaan tärkeämpään toimeen kuulematta ensin Armfeltia ja Stjernvall-Walleenia. Ministerivaltiosihteerin valta oli Armfeltin ja häntä muutaman vuoden seuranneen Stjernvall-Walleenin aikana suurempi kuin koskaan aiemmin tai myöhemmin. Keskustelut keisarin kanssa käytiin pääosin ranskaksi, vaikka asiakirjat olivat venäjäksi.
Armfelt ajautui valtataisteluihin kahden peräkkäisen kenraalikuvernöörin, Friedrich Wilhelm Bergin ja Platon Rokassovskin kanssa, mutta selvisi niistä voittajana. Kenraalikuvernöörit jäivät lopulta suosiossa Armfeltin varjoon, ja hän myötävaikutti sekä Bergin että Rokassovskin eroihin vuosina 1861 ja 1866. Armfelt ja Stjernvall-Walleen halusivat Suomen kenraalikuvernööriksi Romanov-sukuun kuuluneen suuriruhtinaan, joka olisi ollut lähellä keisaria ja Venäjän ministerien yläpuolella. Toive ei toteutunut, mutta Rokassovskin seuraaja Nikolai Adlerberg oli lähes suuriruhtinaan veroinen keisarin suosikki, ja hänen kanssaan Armfelt löysi myös yhteisen sävelen. Armfeltin vaikutusvalta saavutti huippunsa, kun Adlerbergin työkyky heikkeni vuoden 1872 sairauskohtauksen seurauksena, tosin hänen omakin terveytensä horjui jo tuolloin.
Tärkeimmät päätökset, joihin Armfelt ja Stjernvall-Walleen vaikuttivat, olivat Suomen rahauudistus (Suomen markan käyttöönotto) ja valtiopäivätoiminnan uudelleenkäynnistäminen. Armfelt sai vahvistaa allekirjoituksellaan muun muassa historiallisen vuoden 1863 valtiopäiväkutsun, ja hän osallistui Stjernvall-Walleenin kanssa keisarin valtiopäivien avajaisissa pitämän puheen valmisteluun. Armfelt oli mukana myös vuoden 1878 asevelvollisuuslain valmisteluprosessissa, jossa keisari lopulta taipui hyväksymään Suomen säätyjen kannan. Ratkaisevaa tässä oli Armfeltin ja kenraalikuvernööri Adlerbergin saumaton yhteistyö, sillä he muodostivat yhdessä vastavoiman sotaministeri Dmitri Miljutinille. Armfeltilla oli hyvä yhteistyösuhde Suomen senaatin johtomiesten, kuten L. G. von Haartmanin, Fabian Langenskiöldin, J. V. Snellmanin ja J. M. Nordenstamin kanssa.
Kun vuosien 1863–1864 valtiopäivillä käytiin keskustelua muutoksista Suomen perustuslakeihin, Armfelt päätti laatia esityksen kahden komitean asettamisesta valmistelemaan Suomen hallinnonuudistusta. Hän ohitti Suomen senaatin ja vei asian suoraan keisarille, joka määräsi asettamaan perustuslaki- ja hallintolaitoskomiteat. Perustuslakikomitealle Armfelt laati ohjeet, joissa painotettiin vuoden 1772 hallitusmuodon ja vuoden 1789 yhdistys- ja vakuuskirjan käyttämistä työn pohjana. Hankkeesta toteutui vain vuoden 1869 valtiopäiväjärjestys, mutta siihenkin saatiin viime hetkellä lisättyä erillinen maininta Ruotsin-aikaisten perustuslakien voimassaolosta. Venäläinen historioitsija Mihail Borodkin väitti myöhemmin, että Armfelt ja tätä avustaneet suomalaiset olisivat näin suorastaan harhauttaneet Aleksanteri II:n allekirjoittamaan asiakirjan, jossa tunnustettiin Suomen perustuslakien sitovan keisaria.
Ministerivaltiosihteerin tehtävien yhteydessä Armfelt toimi samalla Helsingin keisarillisen yliopiston kanslerin esittelijänä ja avustajana, käytännössä hoitaen kanslerin tehtäviä, sillä kyseessä oli Venäjän kruununperijälle kuulunut kunniavirka. Armfelt oli muodollisestikin yliopiston vt. kanslerina suuriruhtinas Nikolai Aleksandrovitšin alaikäisyyden aikana vuodesta 1855 ja uudelleen suuriruhtinas Aleksandr Aleksandrovitšin kanslerikauden alussa vuosina 1865–1866. Armfelt onnistui luotsaamaan yliopiston läpi useista poliittista kriiseistä, kun ylioppilaiden ja joskus opetushenkilökunnankin toiminta herätti pahennusta Pietarissa, ja hän sai torjuttua hankkeet yliopiston sulkemisesta tai siirtämisestä pois Helsingistä ja ylioppilaskunnan lakkauttamisesta.