stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viestirykmentti
Kirjallisuutta

Lehtoväre, Jari: Riihimäen varuskunnan historia.  Riihimäen varuskunta, 2001.  ISBN 951-25-1257-2
Aiheesta muualla

Viestirykmentin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen puolustusvoimien rauhanajan viestijoukot toisen maailmansodan jälkeen
1. Erillinen Viestikomppania (1952 Riihimäki, 1953 Oulu) | 2. Erillinen Viestikomppania (1952 Riihimäki, 1961 4. Erillinen Viestikomppania Riihimäki) | 2. Erillinen Viestikomppania (uusi) (1961 Riihimäki, 1963–1994 Turku) | 3. Erillinen Viestikomppania (1961 Kouvola, 1979–1997 Mikkeli) | 4. Erillinen Viestikomppania (Hämeenlinna, 1976 Keuruu Keski-Suomen Viestipataljoona) | 5. Erillinen Viestikomppania (Keuruu, 1976 Keski-Suomen Viestipataljoona) | Etelä-Suomen Viestipataljoona (1985 Riihimäki) | Ilmavoimien Viestipataljoona | Itä-Suomen Viestipataljoona (1988) Valkeala, 1976–1988 Keski-Suomen Viestipataljoona) | Keski-Suomen Viestipataljoona (1976 Keuruu, 1998 Valkeala Itä-Suomen Viestipataljoona | Panssariprikaatin Viestikomppania (1967 Hämeenlinna)  | Panssariprikaatin Viestipataljoona (1988 Hämeenlinna)   | Pohjois-Suomen Viestipataljoona (1989 Oulu, Kajaani)| Reserviupseerikoulun viestikomppania (Hamina) | Sähköteknillinen koulu (1948, Riihimäki) | Viesti- ja Sähkötekninen Koulu (2003, Riihimäki, Viestikoulu, 2009 Riihimäki),  | Viestikoulu (1976, Riihimäki) | Viestirykmentti
Skolia

Skolia (m.kreik. σχόλιον, skholion; lat. scholium, mon. scholia; ”kommentti”, ”luento”) tarkoittaa kieliopillista, tekstikriittistä tai selittävää kommenttia, joka on liitetty aikaisemman kirjailijan teoksen käsikirjoituksen marginaaliin joko glossana eli reunahuomautuksena tai sivun alalaidassa olevana pidempänä kommenttina. Skolia voi olla joko alkuperäinen tai johdettu aiemmista kommentaareista.
Antiikin aikaiset skoliat ovat merkittävimpiä lähteitä moniin tuon ajan maailmaa koskeviin yksityiskohtiin, erityisesti mitä tulee kirjallisuushistoriaan. Skolioita kirjoittava henkilö on skoliasti.
Historia

Varhaisimmat skoliat ovat peräisin 400- tai 300-luvuilta eaa. (Homeroksen Iliaan D-skoliat). Itse termiä on käytetty viimeistään ensimmäiseltä vuosisadalta eaa. alkaen.
Käsikirjoitusten myöhemmät kopioijat ja omistajat muuttivat skolioita usein, ja joskus ne laajenivat siinä määrin, ettei niille ollut enää tilaa käsikirjoitusten marginaalissa. Tällöin tuli tarpeelliseksi erottaa ne erillisiksi teoksiksi. Aluksi skolioita erotettiin yhdestä kommentaarista, myöhemmin useammista. Tämä ilmenee skolioissa olevista vaihtoehtoisia tulkintoja edeltävistä välihuomautuksista, kuten ”toisaalta”, ”vaihtoehtoisesti” tai ”toisten mukaan”, tai jopa eri lähteiden eksplisiittisestä lainaamisesta.
Antiikin ja keskiajan skoliat ovat usein anonyymejä. Nimiltä tunnettuja poikkeuksia ovat muun muassa Eustathios Thessalonikelainen, joka kirjoitti kommentaarit Homeroksen Iliaaseen ja Odysseiaan, sekä Johannes Tzetzes, joka kommentoi Lykofronin teoksia. Skoliat on usein kirjoitettu muinaiskreikan tai latinan kielillä, ja näiden kielten osaaminen on skolioiden tutkijoille edelleen tärkeää, koska skolioita ei ole useinkaan käännetty muille kielille.
Skolioiden kokoaminen jatkui Bysantissa 700-luvulle. Lännessä vielä joitakin 1400- ja 1500-lukujen kommentaareja voidaan pitää eräänlaisina skolioina.
Tunnettuja skolioita

Merkittävimpiä skolioita ovat Homeroksen Iliaaseen tehdyt kommentaarit, erityisesti de Villoisonin Biblioteca Marcianasta Venetsiasta vuonna 1781 esiin tuomista 900-luvun käsikirjoituksista (Venetus A) löytämät skoliat.  Kreikankielisen kirjallisuuden osalta merkittäviä ovat myös skoliat Hesiodoksen, Pindaroksen, Sofokleen, Aristofaneen ja Apollonios Rhodoslaisen teoksiin.
Latinankielisessä kirjallisuudessa merkittävimpiä ovat muun muassa Serviuksen kommentaari Vergiliuksen Aeneis-eepokseen, Helenius Acronin ja Pomponius Porphyrionin kommentaarit Horatiukseen, sekä Aelius Donatuksen kommentaari Terentiukseen.
Kirjallisuutta

Reynolds, L. D. & Wilson, N. G.: Scribes & scholars: a guide to the transmission of Greek & Latin literature.  (2nd ed)  Oxford:  Oxford University Press, 1974.  ISBN 0-19-872146-3
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Scholium
Käännös suomeksi
Everett Sloane

| Everett Sloane |
| --- | --- |
 Everett Sloane Citizen Kanen trailerissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. lokakuuta 1909 New York, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 6. elokuuta 1965 (55 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Luba Hermann
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Everett Sloane (1. lokakuuta 1909 New York, New York – 6. elokuuta 1965) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Sloane näytteli 1930-luvulla radiossa muun muassa The Goldbergs- ja The Shadow -kuunnelmasarjoissa. Vuonna 1938 hän liittyi Orson Wellesin Mercury Theatre on the Air -seurueeseen ja esiintyi muun muassa Maailmojen sota -radiokuunnelmassa. Sloane siirtyi Hollywoodiin Wellesin mukana 1940, ja näytteli Wellesin elokuvissa Citizen Kane (1941) ja Nainen Shanghaista (1947). Hänen muihin elokuviinsa kuuluu muun muassa Hän rakasti elämää (1956).
Sloane teki itsemurhan 55-vuotiaana. Hän on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Vienanlahti

| Vienanlahti |
| --- | --- |
 Vienanlahti Vienanmeren kartalla.
Koordinaatit:  64.9988°N, 39.4162°E
Sijainti:  Arkangelin alue
Valtio:  Venäjä
Merialue:  Vienanmeri
Pituus:  93 km
Leveys:  130 km
Suurin syvyys:  120 m
Keskisyvyys:  49 m
Kesärannikon hiekkarantoja Jagrin saarella Severodvinskin lähellä.
Puutavaran uittoa proomuilla Vienanjokea pitkin satamaan Arkangelissa.
Merentutkimuslaitoksen laivoja.
Vienanlahti (ven. Дви́нская губа́, Dvinskaja guba ) on Venäjän luoteisosassa sijaitsevan Vienanmeren kaakkoinen lahti. Nimitys Vienanlahti saatetaan toisinaan sekoittaa Vienanmeren kanssa, sillä koko Vienanmerikin on itse asiassa vain Pohjoisesta jäämerestä etelään työntyvä lahti.
Maantieto > Vienanlahden määrittely

Vienanlahti on yksi Vienanmeren neljästä suuresta lahdesta. Se työntyy kaakkoon päin ja se on noin 93 kilometriä pitkä ja lahdensuussa noin 130 kilometriä leveä. Vienanlahti rajautuu lounaispuolellaan Äänisen niemimaahan, joka erottaa sen Äänislahdesta. Vienanlahden tämän rannan nimi on Kesärannikko (Letnyi bereg) ja itäpuolen vastarannan nimi puolestaan Talvirannikko (Zimnyi bereg).
Maantieto > Hallintoalueet, asutus ja talous

Vienanlahti kuuluu Arkangelin alueeseen. Lahden pohjukkaan laskee Vienanjoki, jonka suistossa sijaitsevat Arkangelin ja Severodvinskin kaupungit. Lahden rannikko kuuluu Primorjen piirille, jossa edelliset kaupungit sijaitsevat. Primorjen piirissä on asukkaita vain 27 000. Suurissa kaupungeissa on tämän lisäksi vielä lisää. Arkangelin asukasluku on 300 000 ja Severodvinskin 160 000. Suurempia taajamia ovat Kesärannikolla sijaitsevat Pertominsk (Пертоминск, 300 asukasta), Lopšenga (Лопшеньга, 200 asukasta).
Vienanmeren poliittinen merkitys liittyy alueen talouteen ja maanpuolustukseen. Arkangelin sataman kautta kuljetetaan tavaraa Eurooppaan ja muualle. Severodvinskin sukellusvenetukikohta on oleellinen osa puolustusverkostoa. Talvella lahti ja suuri osa Vienanmerestä on jäässä, mutta satamiin liikennöidään jäänmurtajien avustuksella.
Arkangelin satamassa öljytankkeri
Jäänmurtaja Dikson
Maantieto > Vienanlahden piirteitä

Vienanlahti on lähes kolmion muotoinen lahti, jonka pohjukkaan laskee Vienanjoki. Vienanjoen virtaamat kuljettavat joensuuhun runsaasti sedimenttiä, jotka ovat tuhansien vuosien aikana muodostaneet sinne suistoalueen. Suiston pinta-ala on noin 1 100  neliökilometriä (km²) ja siinä on useita suuhaaroja ja niiden välisiä lietesaaria. Myös lahden pohja muodostuu lietteestä ja hiekasta. Lahden keskisyvyys on 49 metriä lähde?, mutta yleisesti on 15–22 metriä syvää. Suurin syväys on 120 metriä. Kantalahdelta alkaa Vienanmeren ylittävä syvännejakso, jossa ulapan ja lahden rajalla sijaitsee Vienanlahden syvin kohta. Lahdella vaikuttaa vuorovesi, jossa korkeusero on 1,4 metriä. Vuorovesi liikuttaa lahdella vettä edestakaisin aiheuttaen virtauksia. Mataloituvaan lahdenpohjukkaan saapuva vuorovesi aiheuttaa lopulta vuoksiaallon, joka nousee ylös Vienanjoelle. Se etenee joessa ylävirtaan ja rauhoittuu siellä kilometrejä ylävirtaan päin. Vuorovesi nostaa vedenpintaa Vienanjoessa 120 kilometriä joensuusta. Vienanjoen tulovirtaama on 3 490 kuutiometriä sekunnissa (m³/s  ja myös se aiheuttaa virtauksia lahdella.
Vallitsevat tuulet ja coriolis-ilmiö pyörittävät yhdessä Vienanmerellä merivirtauksia, joiden pääsuunta on vastapäivään. Virrat tulevat Vienanlahdelle Kesärannikkoa myöten lounaasta, jolloin ne käyvät tekemässä lahdella käännöksen, ja jatkavat sitten Talvirannikkoa myöten pohjoiseen. Vienanlahden vedet lämpötilakerrostuvat poikkeuksellisesti niin, että lämmin päällysvesi muuttuu jo 12–15 metrin syvyydessä lämpimäksi päällysvedeksi, kun sama tapahtuu muualla vasta noin 30 metrin syvyydessä. Vienanjoen makea vesi sekoittuu meriveteen ohuessa päällysvesikerroksessa ja siksi lahden suolapitoisuus on muihin lahtiin verrattuna pieni 10,0–12,0 promillea (‰).
Lahti jäätyy loka-marraskuussa ja jäät lähtevät touko-kesäkuussa. Veden jäätymislämpötila suurissa lahdissa on alle -0,5°C. Talvella jäät voivat rakoilla ja jääkenttään jää suuria avovesipaikkoja eli polinjoja. Niitä esiintyy Vienanlahdella yleensä Kesärannikon edustalla. Rannikoiden jäidenlähtö alkaa ensimmäisenä jokien suistoissa heti jokien jäidenlähdön jälkeen huhtikuussa.
Maantieto > Saaria

Suiston suuria saaria ovat esimerkiksi Povrakulski (Повракульский), Brevennik (Бревенник), Linski Priluk (Линский Прилук), Reušinski (Реушинский), Nikolski Moh (Никольский Мох) ja Laida (Лайда). Suiston pohjoispuolella sijaitsee pitkä Mudjugski (Мудьюгский), jonka jatkeena ovat Golaja Koška (Голая Кошка) ja pitkänkapea niemi. Nämä sulkevat taakseen laguunimaisen merialueen, jota kutsutaan Suhoje Moreksi (Сухое Море). Kesärannikolla on lahti Unskaja guba (Унская губа), jonne Unajoki laskee.
Jokia

Suurin Vienanmereen laskevista joista on Vienanjoki. Sen valuma-alueen pinta-ala on 357 000 km² ja se on siten suurempi kuin esimerkiksi Puolan valtio . Joen vuosivirtaama on 171 kuutiokilometriä eli keskivirtaamana 3 490 kuutiometriä sekunnissa (m³/s , tai ylempänä 3 331 m³/s ). Se tekee 80 % kaikesta Vienanmereen tulevasta vedestä.
Vienanlahden eteläiselle Kesärannikolle laskee lyhyitä jokia. Niitä ovat pohjukasta alkaen lueteltuna Solza (Солза, 109 km, 1 420 km²), Širšema (Ширшема, 49 km),  Verhovka (Верховка, 28 km), Sjuzma (Сюзьма, 158 km, 780 km²) ja Una (Уна). Lahden pohjoiselle Talvirannikolle laskevat etelästä lukien Mudjuga (Мудьюга, 82 km, 871 km²), Kad (Кадь, 96 km, 871 km²), Kuja (Куя, 108 km, 538 km²) ja lahdensuun reunalle Jorga (Ёрга).
Vienanlahden jokisuistoa Yhdysvaltojen armeijan karttapalvelusta.
Huomioita

↑  Hallinnolliset alueet on todettu Karjalan tasavallan, Murmanskin- ja Arkangelin alueiden sekä Nenetsien autonomisen piirikunnan artikkelista. Lisäksi on asukaslukuja tuotu venäjänkielisistä artikkeleista (27.4.2023).
1 2  Jokien ja saarien nimet on katsottu Internetin karttapalveluista kuten esimerkiksi Yandex tai Bing. Jokien numeeriset tiedot on luettu venäjänkielisestä joki-artikkelista suoraan. Niiden lähteet ovat ylseensä Venäjän Federaation vesistövirannomaisten vanha tietokanta.
Skorpioniahven

| Skorpioniahven |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Labroidei
Heimo::  Skorpioniahvenet  Centrogeniyidae  Fowler, 1907
Suku::  Centrogenys  Richardson, 1842
Laji::  vaigiensis
Kaksiosainen nimi
 Centrogenys vaigiensis  (Quoy & Gaimard, 1824) 
Katso myös
   Skorpioniahven Wikispeciesissä   Skorpioniahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Skorpioniahven (Centrogenys vaigiensis) on Tyynessämeressä elävä ahvenkaloihin kuuluva kalalaji. Se on skorpioniahventen heimon (Centrogenyidae) ainoa laji.
Taksonomia

Alun perin vuonna 1824 Quoy ja Gaimard luokittelivat skorpioniahvenen kuuluvaksi skorpionisimppujen heimoon (Scorpaenidae) nimellä Scorpaena vaigiensis. Vuonna 1829 Georges Cuvier siirsi sen meriahventen heimoon  (Serranidae) lajina Centropristis scorpaenoides, koska havaitsi sen muistuttavan useita meriahvenlajeja. Vuonna 1842 Richardson sijoitti sen omaan sukuunsa nimellä Centrogenys vaigiensis. Skorpioniahven on luokiteltu kuuluvaksi useisiin eri heimoihin, meriahventen lisäksi muun muassa etelänbasseihin (Percichthyidae). Myöhemmin luokitteluissa heimoksi on vakiintunut Centrogenyidae, jonka ainoa laji se on. Tämä skorpioniahventen heimo on kuitenkin siirretty alalahkosta Percoidei alalahkoon Labroidei (huulikalat).
Anatomia

Skorpioniahven voi kasvaa 25 cm:n pituiseksi, mutta yleisemmin kalat ovat alle kymmensenttisiä. Ruumiinmuodoltaan skorpioniahven muistuttaa ahventa. Selkäevä on pitkä ja piikikäs, ja myös rinta- ja peräevissä on piikkejä. Pää ja silmät ovat melko kookkaat ja sieraimissa on rusettimainen läppä. Skorpioniahvenen pohjaväritys on vaalean harmaa tai ruskea. Ruumiissa on tummemmanruskeita ja harmaita laikkuja, joita on myös evissä, joissa ne voivat olla yhteyneitä epämääräisiksi viiruiksi.
Levinneisyys ja elintavat

Skorpioniahventa tavataan trooppisista vesistä indopasifiselta merialueelta. Sen levinneisyysalue ulottuu Nikobaareilta Uuteen-Guineaan, Australian pohjoisrannikolle ja Ryūkyūsaarille. Lajin ravintoa ovat pienet kalat ja äyriäiset, kuten katkaravut ja ravut. Se elää kivikkoisilla alueilla ja koralliriuttojen läheisyydessä. Toisinaan lajia pidetään myös akvaariokalana.
Viherkaulussieni

| Viherkaulussieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Strophariaceae
Suku::  Kaulussienet Stropharia
Laji::  aeruginosa
Kaksiosainen nimi
 Stropharia aeruginosa  (Curtis) Quél. 
Katso myös
   Viherkaulussieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viherkaulussieni (Stropharia aeruginosa, aikaisemmin "vihreä kaulussieni") on kupera tai laakealakkinen vaskenvihreä ja limainen sienilaji. Se haalistuu vanhemmiten kellanruskeaksi. Sen heltat ovat tumman harmaanruskeat ja harmaanvioletinsävyiset. Sienen jalka on paksu ja renkaallinen. Jalka on renkaan yläpuolelta vaalea ja renkaan alta valkotupsuinen ja vaskenvihreä. Sieni haisee heikosti. Se kasvaa puunjätteillä havu- ja lehtimetsissä yleisenä.
Škoda Favorit (1936)

| Škoda Favorit |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Tšekkoslovakia (1936–1939);  Böömin ja Määrin protektoraatti (1939–1941)
Valmistaja:  ASAP, Mladá Boleslav
Konserni:  Škoda (1936–1939); Reichswerke-Hermann-Göring A.G. (1939–1941)
Valmistusvuodet:  1936–1941
Tuotantomäärä:  223 kappaletta
Korimalli:  sedan, limusiini, sotilasajoneuvo
Tekniset tiedot
Moottori:  nelisylinterinen, nelitahtinen rivimoottori; nestejäähdytys
Iskutilavuus:  1 802 – 2 091 cm³
Teho:  28–40,5 kW /3500 1/min
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  4+1; 3. ja 4. vaihde synkronoitu
Kulutus:  14–15 l /100 km
Mitat
Massa:  1 410 – 1 490 kg
Pituus:  4 770 – 4 800 mm
Akseliväli:  3 050 mm
Leveys:  1 620 – 1 640 mm
Korkeus:  1 650 mm
Škoda Favorit oli tšekkoslovakialaisen ASAP:n vuosina 1936–1941 valmistama henkilöauto.
Favorit suunniteltiin Škoda Rapidin ja suurikokoisen Škoda Superbin väliin. Ensimmäinen, sivuventtiilimoottorilla varustettu malli oli tyyppi 904, jota valmistettiin vuosina 1936–1939. Vuonna 1938 esiteltiin kansiventtiilimoottorilla varustettu Favorit 2000 OHV eli tyyppi 923, jota valmistettiin vuoteen 1941 asti.
Korimallit olivat neliovinen sedan sekä limusiini. 2000 OHV -mallia valmistettiin myös sotilaskäyttöön.
Teknisiä tietoja > Moottori

Ensimmäisessä mallissa, tyyppi 904:ssä, oli voimanlähteenä iskutilavuudeltaan 1 802-kuutioinen, nelisylinterinen sivuventtiilimoottori jonka sylinterin halkaisija oli 75 mm ja iskun pituus 102 mm. Kampiakseli oli laakeroitu kuudella runkolaakerilla. Moottorin teho oli 28 kW ja siinä oli Zenith 30 VEI -kaasutin. Moottorin sähköosat olivat Boschin ja Scintillan valmistamia. Auton huippunopeus oli 95 km/h.
Jälkimmäinen muunnelma oli varustettu 2 091-kuutioisella kansiventtiilimoottorilla, jonka sylinterin halkaisija oli 80 mm ja iskun pituus 104 mm. Kaasuttimena oli Solex 30 FJ tai 32 USIP. Auton huippunopeus oli 110 km/h.
Teknisiä tietoja > Voimansiirto ja alusta

Voimansiirrossa oli kuiva yksilevykytkin ja nelivaihteinen vaihteisto, jonka kolmas ja neljäs vaihde oli synkronoitu. Voimansiirtoakseli kulki runkoputken läpi putken takaosaan kiinnitettyyn vetopyörästöön. Taka-akselilla oli heilurityyppinen erillisjousitus ja kaksi poikittaista lehtijousta. Etuakselilla oli yläpuoliset kolmiotuet ja alapuolella poikittainen lehtijousi. Käyttöjarruina oli hydraulitoimiset rumpujarrut edessä ja takana; seisontajarru vaikutti takajarruihin mekaanisen välityksen kautta. Ohjausvaihde oli kierukkatyyppinen.
Teknisiä tietoja > Mallien tietoja

| Mallien tietoja | Favorit | Favorit 2000 OHV |
| --- | --- | --- |
| Tyyppikoodi | 904 | 923 |
| Valmistusvuodet | 1936–1939 | 1938–1941 |
| Valmistumäärä | 169 | 54 |
Mitat
Akseliväli: 3 050 mm
| Raideväli edessä | 1 250 mm | 1 300 mm |
Raideväli takana: 1 320 mm
| Pituus (sedan) | 4 800 mm | 4 770 mm |
| Leveys (sedan) | 1 620 mm | 1 640 mm |
Korkeus (sedan): 1 650 mm
Massat
| Alustan massa | 820 kg | 890 kg |
| Omamassa (sedan) | 1 410 kg | 1 490 kg |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Škoda Favorit (1936) Wikimedia Commonsissa
Skyyttiläiset jousimiehet

Skyyttiläinen jousimies kuvattuna Epiktetoksen punakuviotekniikalla koristelemassa lautasessa, n. 520–500 eaa.
Skyyttiläiset jousimiehet (m.kreik. Σκύθαι (ἱππο)τοξόται, Skythai (hippo)toksotai, yksikössä Σκύθης (ἱππο)τοξότης, Skythēs (hippo)toksotēs) olivat antiikin Ateenan kaupunkivaltion omistamia orjia, jotka toimivat kaupungin poliisijoukkoina. Näiden tehtävänä oli järjestyksen ylläpito muun muassa Agoralla sekä ekklesian eli kansankokouksen, bulen eli neuvoston sekä heliaian ja muiden oikeusistuinten kokoontumisissa.
Skyyttiläisten jousimiesten pito aloitettiin Ateenassa Salamiin taistelun vuonna 480 eaa. jälkeen, jolloin kaupunkivaltion sanotaan ostaneen 300 orjaa Skyytiasta. Joukkojen perustajaksi mainitaan Speusinos. Tämän vuoksi ne tunnettiin myös nimellä speusinioi (σπευσίνιοι). Järjestelmästä tiedetään antiikin lähteiden kautta vain vähän. On mahdollista, että myöhempinä aikoina kaikki joukoissa toimineet eivät enää olleet skyyttejä, sillä ateenalaisilla vaikuttaa olleen tapana sanoa kaikkia valtion orjia skyyteiksi. Valtion orjina heidän asemansa oli tavallisia orjia parempi ja vastasi jotakuinkin metoikkeja. Skyyttiläisiä jousimiehiä oli myöhemmin eri lähteiden mukaan mainitut 300 tai jopa 1 000, ja heidän asemapaikkansa oli alun perin Agora ja myöhemmin Areiopagi. Jousimiehillä oli ilmeisesti oikeus käyttää voimaa kansalaisia kohtaan tietyissä tilanteissa.
Skyyttiläiset jousimiehet esiintyvät joskus hahmoina attikalaisissa komedioissa erityisesti Aristofaneella (Akharnalaiset, Lysistrate, Naishallitus, Naistenjuhla, Ritarit). Näin ei ole täyttä varmuutta, kuinka totuudenmukaisen kuvan jousimiesten toiminnasta näytelmät antavat. Aristofaneella jousimiehet lyövät joskus huonosti käyttäytyviä tai saattavat pidättää ihmisiä. Aristofanes tekee myös pilaa näiden vierasperäisestä puhetavasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta skyyttiläiset jousimiehet Wikimedia Commonsissa
Viherselkäkirjoahven

| Viherselkäkirjoahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Aequidens
Laji::  viridis
Kaksiosainen nimi
 Aequidens viridis  (Heckel, 1840) 
Synonyymit
 Acara viridis Heckel, 1840  Aequidens awani Haseman, 1911  Aequidens guaporensis Haseman, 1911 
Katso myös
   Viherselkäkirjoahven Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Viherselkäkirjoahven (Aequidens viridis) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva makeissa vesissä elävä kalalaji. Se voi kasvaa korkeintaan 16,5 senttimetrin mittaiseksi. Lajia tavataan Guaporé- ja Amazon-jokien valuma-alueilta Boliviasta ja Brasiliasta. Viherselkäkirjoahventa kalastetaan ruoaksi.
Lennart Vihma

Lennart Johannes Vihma (ent. Wichmann) (29. elokuuta 1901 Kuopio – 25. huhtikuuta 1942 Suurlahti) oli Suomen Puolustusvoimien everstiluutnantti ja sodanaikainen rykmentin komentaja. Lennart Vihma oli kenraalimajuri Einar Vihman veli.
Lennart Vihma osallistui vapaussotaan, kävi reserviupseerikoulun 1923, Kadettikoulun 1925-1927, Taistelukoulun luutnanttikurssin 1931 sekä Sotakorkeakoulun 1931-1933. Hän toimi nuorempana upseerina Keski-Suomen rykmentissä 1923-1924 ja siirtyi sitten Rajavartiolaitoksen palvelukseen palvellen kouluttajana ja komppanianpäällikkönä eri rajavartiostoissa. Vuodesta 1934 alkaen hän työskenteli Rajavartiostojen esikunnassa.
Vihma toimi talvisodassa Pohjois-Suomen ryhmän huoltopäällikkönä. Jatkosodan alussa hän toimi Karjalan armeijan operatiivisen osaston päällikkönä. 27.1.1942 hän sai JR 5:n komentajuuden. 24.4.1942 Vihma haavoittui miinaonnettomuudessa ja kuoli seuraavana päivänä. Onnettomuuden sattuessa oli meneillään 4. divisioonan komentajan Kaarlo Viljasen tarkastuskäynti JR 5:n lohkolla, ja tarkastusseurue ajautui omaan miinakenttään. Myös Viljanen sekä useita nuorempia upseereita menehtyivät miinaräjähdyksen seurauksena.
Ylennykset: vänrikki 1923, luutnantti 1927, kapteeni 1931, majuri 6.12.1939, everstiluutnantti 31.10.1941.
Margit Slachta

| Margit Slachta |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. syyskuuta 1884 Kassa, Itävalta-Unkari nykyinen Košice, Slovakia
Kuollut: 6. tammikuuta 1974 Buffalo, Yhdysvallat
Ammatti:  nunna ja poliitikko
Muut tiedot
Tunnustukset:  Vanhurskaat kansakuntien joukossa
Margit Slachta (18. syyskuuta 1884 – 6. tammikuuta 1974) oli unkarilainen nunna ja poliitikko. Hän perusti oman nunnajärjestönsä ja edusti maansa parlamentissa esimerkiksi sen ensimmäisenä vaalein valittuna naisjäsenenä. Toisen maailmansodan aikana hän vastusti esimerkiksi juutalaisten vastaisia lakeja ja sortotoimia. Maan päätyessä kommunistihallinnon alaisuuteen Slachta pakeni Yhdysvaltoihin.