stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Guillaume Apollinaire
Elämä

Apollinaire oli Roomaan maanpakoon lähteneen puolalaisen aatelisnaisen Angélique Alexandrine de Kostrowitzkyn avioton lapsi. Apollinairen isäksi paljastui vasta 70 vuotta myöhemmin sveitsiläissukuinen Francesco Flugi d’Aspermont. Apollinairella oli pikkuveli. Hän kävi roomalaiskatolisia kouluja Monacossa, Cannesissa ja Nizzassa.
Apollinaire oli nuorena jyrkkä ateisti ja kirjoitti uskonnosta satiirisesti. Vuonna 1900 hän muutti äitinsä kanssa Pariisiin ja teki sihteerin töitä. Samoihin aikoihin hän alkoi käyttää nimestään lyhyempää kirjoitusmuotoa. Seuraavana vuonna hän toimi Saksassa Milhaun varakreivittären tyttären yksityisopettajana.
Apollinaire perusti vuonna 1903 André Salmonin ja Alfred Jarryn kanssa kirjallisuuslehden nimeltä La Festin d’ésope, jota julkaistiin yhdeksän numeroa. Hän tapasi samoihin aikoihin Max Jacobin ja Pablo Picasson, joista tuli kirjailijan ystäviä ja yhteistyökumppaneita. Apollinairesta tuli Pariisin kahviloissa hyvin tunnettu estetiikan ja taiteen kommentoija. Vuonna 1905 Apollinaire julkaisi kaksi artikkelia Picasson taiteesta. Vuonna 1909 Mercure de France julkaisi Apollinairen 59 stanzaa ”La Chanson du mal-aimé”, joiden kautta hänestä tuli tunnettu kirjallisuuspiireissä.
Apollinaire kirjoitti vuodesta 1911 alkaen vakituista kolumnia Mercure de Franceen ja toimi lisäksi L’Intransigeantin taidekriitikkona. Apollinaire esitteli kirjoituksissaan uusia taiteilijoita sekä taiteen ja kirjallisuuden uusia suuntauksia, kuten fauvismia ja kubismia.
Vuonna 1911 Apollinaire sai paljon kielteistä julkisuutta jouduttuaan viideksi päiväksi putkaan perättömän syytteen pohjalta, jonka mukaan hän olisi piilotellut Louvresta varastettuja taideteoksia. Selvittyään tästä Apollinairesta tuli Soirées de Paris -lehden apulaispäätoimittaja.
Vuonna 1913 Apollinaire julkaisi kaksi merkittävää teostaan, Alcools ja Les Peintres cubistes: Méditations esthétiques. Seuraavana vuonna hän alkoi kirjoittaa päivittäisiä arvosteluja Paris-Journaliin. Arvostelujen ohella hän muun muassa julkaisi ensimmäisen "kalligrammirunon", jota hän itse piti tärkeimpänä keksintönään.
Kun Apollinairen hakemus Ranskan kansalaisuudesta hylättiin, hän muutti Pariisista Nizzaan. Elettyään siellä epämääräistä elämää hän siirtyi Nîmesiin ja liittyi tykistöön. Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja haavoittui 17. maaliskuuta 1915 päähän srapnellista. Toipuessaan sairaalassa hän viimeisteli tarinakokoelmansa Le Poète assassiné (1916). Vuonna 1917 sai ensiesityksensä Apollinairen kirjoittama näytelmä Les Mamelles de Tirésias. Seuraavana vuonna hän meni naimisiin.
Apollinaire kuoli espanjantautiin 9. marraskuuta 1918.
Suomennetut teokset

Alcools: Runovalikoima.  (Valikoima Alcools-kokoelmasta (1913) sekä muutama runo sen ulkopuolelta)  Suomentanut Jukka Kemppinen. Delfiinikirjat. Otava, 1977.  ISBN 951-1-04279-3
Hirveä Hospodar ja Nuoren Don Juanin urotyöt.  (Les Onze Mille Verges ou les amours d'un hospodar, 1907; Les exploits d'un jeune Don Juan, 1911)  Suomentanut ja jälkisanan kirjoittanut Väinö Kirstinä. Gummerus, 1992.  ISBN 951-1-04279-3
Mätänevä velho.  (L'enchanteur pourrissant, 1909.)  Suomentanut ja esipuhe: Riikka Mahlamäki. Runojen suomennokset: Kristian Blomberg ja Ismo Puhakka. Like, 2004.  ISBN 952-471-310-1
Murhattu runoilija, novellivalikoima, suom. Jaana Seppänen, Turku: Tampere: Savukeidas 2014 ISBN 978-952-268-119-5
Muita teoksia

Les peintres cubistes, 1913
La Fin de Babylone, 1914
Le poète assassiné, 1916
Calligrammes, 1918
Le Flâneur des Deux Rives, 1918
La femme assise, 1920
Le guetteur mélancolique, 1952
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Guillaume Apollinaire Wikimedia Commonsissa
Guillaume Apollinaire, (Arkistoitu – Internet Archive) Päivittyvä luettelo suomennetuista runoista. Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta.
Apollinaire Western Illinois University (englanniksi)
Apollinaire (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  4  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Kalligrammiruno Apollinairen runokokoelmasta Calligrammes.
Keltasarvikka

| Keltasarvikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Dacrymycetes
Lahko::  Dacrymycetales
Heimo::  Dacrymycetaceae
Suku::  Keltasarvikat Calocera
Laji::  viscosa
Kaksiosainen nimi
 Calocera viscosa  (Pers.) Fr. 
Katso myös
   Keltasarvikka Wikispeciesissä   Keltasarvikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltasarvikka (Calocera viscosa), vanhalta nimeltään kantohaarakas, on hyytelösieniin kuuluva hyvin yleinen metsäsienilaji. Se on kooltaan pieni, korkeintaan viiden sentin mittainen. Se sekoitetaan toisinaan maukkaaseen keltahaarakkaaseen (Ramaria flava).
Keltasarvikkaa on helppo löytää kirkkaan oranssinkeltaisen värinsä vuoksi. Se on sitkeä eikä sovi ruokasieneksi, mutta sitkeytensä takia sitä voi halutessaan kokeilla purukumin korvikkeeksi.
Aiheesta muualla

Luontoportti: Keltasarvikka (Calocera viscosa) Arkistolinkki: Luontoportti: Keltasarvikka (Calocera viscosa)
keltasarvikka (Calocera viscosa)
Keltasarvikka (Calocera viscosa)[vanhentunut linkki]
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Calocera viscosa:  Wikidata: Q256970  Wikispecies: Calocera viscosa  AusFungi: 60030981  BioLib: 59825  CoL: 697CR  EoL: 1016693  EPPO: CALCVI  GBIF: 2512982  iNaturalist: 63405  IndexFungorum: 327252  IRMNG: 10646730  MycoBank: 327252  NatureServe: 2.1063391  NBN: NHMSYS0001476591  NCBI: 63146  NZOR: eed96186-a4aa-4674-8184-857b5eee73ff  Observation.org: 16543  Open Tree of Life: 820120  SpeciesFungorum: 327252  Laji.fi: MX.205509 
Clavaria viscosa:  Wikidata: Q54357758  CoL: 5YXDH  GBIF: 7727586  IndexFungorum: 174848  IRMNG: 10504134  MycoBank: 174848  NZOR: d211c685-a953-4977-9bf8-927d2bc7dc6d  SpeciesFungorum: 174848
James J. Archer

James J. Archer
James Jay Archer (19. joulukuuta 1817 – 24. lokakuuta 1864) oli lakimies, Yhdysvaltain armeijan sotilas Meksikon–Yhdysvaltain sodassa ja konfederaation kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Archerista tuli Gettysburgin taistelussa ensimmäinen Robert E. Leen komentaman Pohjois-Virginian armeijan kenraali, joka jäi vangikisi sisällissodassa.selvennä
Lapsuus ja nuoruus

Archer syntyi Bel Airissa Marylandissa John ja Ann Stump Archerille rikkaaseen sotilasperheeseen. Hän valmistui Princetonista vuonna 1835 ja jatkoi opintojaan Bacone Collegessa Georgetownissa Kentuckyssa. Princetonissa Acher sai siron ulkomuotonsa seurauksena lempinimen ”Sally”.
Archer opiskeli lakia Marylandin yliopistossa, läpäisi loppukokeen ja aloitti työt asianajajana. Meksikon–Yhdysvaltain sodan sytyttyä hän liittyi armeijaan vapaaehtoisena kapteenina, osallistui lukuisiin taisteluihin, mainittiin urheudestaan Chapultepecissa ja ylennettiin väliaikaiseksi majuriksi.
Archer muutti Texasiin vuonna 1848 ja haavoittui siellä kaksintaistelussa Andrew Porteron kanssa. Hän kävi myös toisen kaksintaistelun Thomas J. Jacksonin kanssa. Palattuaan Marylandiin Archer jatkoi työtä asianajajana, mutta päätti vuonna 1855 liittyä kapteenina 9. USA:n jalkaväkeen. Hänen palvelupaikkansa oli Yhdysvaltojen lounaisella Tyynenmeren rannikolla.
Sisällissota

Sisällissodan alkaessa Archer oli sijoitettuna Fort Walla Wallaan silloisen Washingtonin territorion alueella. Hän erosi palveluksesta 14. toukokuuta 1861, matkusti etelään ja liittyi Konfederaation armeijaan vakinaisen väen kapteenina. Hänet nimitettiin pian everstiksi 5. Texasin jalkaväkeen, jossa hän palveli entisen Texasin senaattorin Louis T. Wigfallin organisoimassa prikaatissa. Prikaatinkenraali John Bell Hood otti joukko-osaston komennon ja Texasin prikaati taisteli Virginian niemimaalla käydyissä taisteluissa. Archer osallistui taisteluihin Eltham's Landingissa ja Seven Pinesissa, mutta hänestä ei koskaan tullut pidettyä texasilaisten keskuudessa. Häntä pidettiin autoritäärisenä ja tyrannimaisena johtajana.
Archer ylennettiin prikaatinkenraaliksi 3. kesäkuuta 1862. Hän sai komentoonsa kolme Tennesseen rykmenttiä. Osastojen aiempi päällikkö Robert H. Hatton oli kaatunut Seven Pinesin taistelussa. Myöhemmin kesäkuussa Archerin prikaati liittyi viiden muun prikaatin muodostamaan kenraalimajuri A. P. Hillin "Kevyeen divisioonaan". Archerin prikaatiin liitettiin kaksi uutta rykmenttiä. Archer taisteli Seven Daysin taisteluissa, Cedar Mountainin taistelussa ja toisessa Bull Runin taistelussa. Bull Runissa hänen altaan kuoli hevonen. Archerin miehet nimittivät häntä "pikku tappelukukoksi" hänen kevyen ruumiinrakenteensa ja hurjan asenteensa vuoksi.
Marylandin kampanjan aikana syyskuussa 1862 Archer oli liian sairas ratsastaakseen ja johti prikaatiaan ambulanssista käsin. Hänen miehensä tekivät pikamarssin Harpers Ferrystä ja saapuivat Sharpsburgiin Unionin armeijan IX-armeijakunnan vasemmasta sivustasta. Hurjassa hyökkäyksessä Archer ajoi vihollisen takaisin ja valtasi uudestaan konfederaation tykistöpatterin. Kolme päivää myöhemmin Shepherdstownin taistelussa Archer ja prikaatinkenraali William Dorsey Pender johtivat hyökkäystä, joka ajoi vihollisen takaisin Potomac-joen toiselle puolelle ja antoi Leen armeijalle tilaisuuden livahtaa takaisin Virginiaan. Vaikka Archer sairasteli jatkuvasti hän johti prikaatinsa voittoihin Fredericksburgin ja Chancellorsvillen taisteluissa.
Vankina

Vuoden 1863 Gettysburgin offensiivin aikana Archerin terveydentila heikkeni edelleen, kun prikaati marssi kesän kuumuudessa ja kosteudessa. Archerin joukko-osasto oli nyt osa kenraalimajuri Henry Hethin divisioonaa. 1. heinäkuuta 1863 saavuttuaan Gettysburgiin Archerin joukot kahakoivat John Bufordin johtaman liittovaltion ratsuväkiosaston kanssa yli kaksi tuntia. Unionin jalkaväki teki vastahyökkäyksen, johon osallistui myös Unionin kuuluisa rautaprikaati. Unionin komentaja kenraalimajuri John F. Reynolds sai todennäköisesti surmansa  Archerin joukko-osaston käsissä.
Archerin miehet ajettiin Willoughby Runin-joen toiselle puolelle, missä uupunut Archer piiloutui pusikkoon. Unionin sotamies Patrick Maloney 2. Wisconsin-osastosta otti Archerin kiinni ja vei tämän Unionin armeijan linjojen taakse, missä Archer tapasi lyhyesti vanhan kollegansa Unionin kenraalimajuri Abner Doubledayn. Archerista tuli ensimmäinen sotavangiksi joutunut Pohjois-Virginian armeijan kenraali sen jälkeen, kun Lee oli ottanut Konfederaation armeijan komennon. Vangitsemisen jälkeen Birkett D. Fry otti Archerin prikaatin komennon ja johti sitä Pickettin hyökkäyksessä.
Archer ja hänen nuorempi veljensä ja kenttäadjutanttinsa Robert Harris Archer (1820–1878) lähetettiin Fort Delawareen, josta hänet siirrettiin monien muiden Gettysburgissa vangittujen upseerien tavoin Johnson's Islandin vankileiriin Eriejärven rannalle. Archerin terveys romahti Ohion ilmastossa. Archer kirjoitti Konfederaation sotahallinnolle kirjeen, jossa hän ehdotti hyökkäystä vankileirin vartijoiden kukistamiseksi. Salaliittolaiset olisivat kuitenkin tarvinneet Konfederaation hallituksen apua päästäkseen takaisin kotiin.
Lähes vuoden vankeuden jälkeen Archer siirrettiin 600 upseerin joukossa Fort Delawareen. Suunnitelmana oli siirtää upseerit Morris Islandiin Etelä-Carolinaan. Paikka oli Konfederaation jatkuvan tykkitulen kohteena ja upseereista olisi tullut unionin panttivankeja ja ihmiskilpiä. Suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut.
Archer vaihdettiin vankienvaihdossa myöhäiskesällä 1864 ja hän liittyi uudestaan Konfederaation armeijaan. 9. elokuuta hän sai käskyn ilmoittautua Hoodin alaiseen Tennesseen armeijaan Atlantassa. Kaksi päivää myöhemmin käsky kuitenkin peruttiin ilmeisesti Archerin huonon terveyden vuoksi. Hän matkusti Petersburgiin Virginiaan, komensi vanhaa prikaatiaan ja palveli lyhyen aikaa Petersburgin piirityksessä ennen kuin hänen terveytensä romahti kokonaan Peeblesin farmin taistelun jälkeen. Archer kuoli Richmondissa Virginiassa, missä ja hänet haudattiin Hollywoodin hautausmaalle. Hän ei ollut koskaan naimisissa.
Käännös suomeksi
Kehitysapu

Kehitysapu eli kehitysyhteistyö on julkisista varoista annettavaa tukea tai lainaa, jonka tarkoituksena on edistää taloudellista kehitystä ja hyvinvointia kehitysmaissa. Erona kriisiapuun tai humanitaariseen apuun on se, että kehitysavulla pyritään parantamaan avunsaajamaan olosuhteita pitkällä aikavälillä, kun taas kriisiapu lievittää hetkellistä hätää. Avun muotoja ovat esimerkiksi infrastruktuurin (tiet, rakennukset, vedenjakelujärjestelmä, sähkö, viestintäyhteydet), peruspalveluiden (koulutus ja terveydenhuolto) sekä paikallishallinnon tukeminen ohjelmilla tai projekteilla. Myös humanitaarinen apu esimerkiksi konfliktin, epidemian tai luonnonkatastrofin aiheuttamassa hätätilanteessa on yksi kehitysavun muoto.
Kehitystä on määritelty ainakin talouskasvun, hyvinvoinnin, toimintamahdollisuuksien ja köyhyyden vähenemisen käsitteillä. Kehitysyhteistyön päätavoite on äärimmäisen köyhyyden kitkeminen. Samalla ajetaan useita muita päämääriä: vahvistetaan tasa-arvoa, ehkäistään konflikteja ja suojellaan ympäristöä. Parhaimmillaan kehitysyhteistyöllä voidaan luoda tehokkaita käytäntöjä ja toimintatapoja, joiden hyödyt moninkertaistuvat hallitusten jatkaessa niiden noudattamista. Kehitysyhteistyö ei rajoitu pelkkään rahoittamiseen: se on aina myös osaamisen jakamista ja poliittista dialogia. Silloinkin kun rahaa kanavoidaan kehitysmaan oman budjetin kautta, avunantajatahon asiantuntijat tukevat budjetin laatimista ja seuraavat sen toteutumista paikan päällä.
Kehitysyhteistyötä tekevät monet erilaiset toimijat aina valtioista kansainvälisiin kehityspankkeihin, YK-järjestöihin ja kansalaisjärjestöihin. Monien kansalaisjärjestöjen arvopohja on kristillinen. Myös osan Suomen ulkoministeriön tukea saavien kumppanuusjärjestöjen tausta on kristillinen (esimerkiksi Kirkon Ulkomaanapu ja Suomen Lähetysseura), mutta ulkoministeriö ei myönnä tukea uskonnolliseen toimintaan tai lähetystyöhön. Kehitysyhteistyö on muuttunut sen alkuajoista huomattavasti, ja se on paljon muutakin kuin kaivojen ja koulujen rakentamista. Yhteistyöllä tuetaan esimerkiksi paikallista yrittäjyyttä, uusiutuvaa energiatuotantoa, korruption vastaisia toimia ja tietoyhteiskunnan rakentamista.
Historia

Vauraat maat ovat tehneet kehitysmaiden kanssa nykyisenkaltaista kehitysyhteistyötä toisen maailmansodan päättymisestä lähtien, kun sodan tuhoja alettiin korjata ja YK:n ihmisoikeusjulistus syntyi. Sitä ennen jonkinlaista kehitysyhteistyötä oli tehty esimerkiksi kristillisen lähetystyön yhteydessä.
Suomi sai maailmanpankin kehitysapua 1945-1975. Alkuun apu oli ruokaa ja vaatteita ja myöhemmin tukea ja rahoitusta ympäristö ja teollisuustuotannon rakentamiseen.
Suomi alkoi jo 1950-luvulla tukea YK:n kehitysyhteistyöohjelmia. Vuonna 1961 asetettiin Kansainvälisen kehitysavun komitea, ja ensimmäinen hanke oli vuonna 1962 alkanut Suomen ja Tansanian välinen Kibahan opetus- ja terveydenhuoltohanke, joka oli Pohjoismaiden ja silloisen Tanganjikan välinen. Vuonna 1965 Suomen ulkoministeriöön perustettiin oma kehitysyhteistyötoimisto. Sen ensimmäinen virkamies oli Jaakko Iloniemi ja toinen sittemmin tasavallan presidenttinä toiminut Martti Ahtisaari.
1970- ja 1980-luvuilla kehitysapu keskittyi teknologian ja länsimaisten asiantuntijoiden lähettämiseen. Samalla autettiin suomalaista vientiteollisuutta.
Vuonna 1991 Suomen kehitysapu nousi 0,81 prosenttiin bruttokansantulosta, koska kansantulo laski laman tähden. Apua leikattiin lamavuosina 1993 - 95 vain 0,4 prosentin tasolle.
1990-luvulla puhuttiin yhä enemmän tasavertaisesta yhteistyöstä ja kumppanuudesta. Myös avunsaajan oma vastuu ja aktiivisuus kehityshankkeiden toteutuksessa korostui 1990-luvulta alkaen. Kun Suomi liittyi EU:hun, se alkoi antaa kehitysapua myös EU:n kautta.
2000-luvulla Suomen kehityspolitiikkaan vaikuttivat voimakkaasti YK:n vuosituhattavoitteet. Vuoden 2015 jälkeen niiden paikan ovat ottaneet YK:n Kestävän kehityksen tavoitteet.
Avun antajat > Viralliset kehitysyhteistyön antajat

Kansainvälistä kehitysyhteistyötä koordinoi OECD:n kehitysapukomitea DAC (Development Assistance Committee). Se myös päättää, mitä menoja maat saavat raportoida kehitysavuksi. Komiteassa on 30 jäsenmaata, ja lisäksi sillä on tarkkaiilijajäseniä: Aasian kehityspankki, Afrikan kehityspankki, Interamerikkalinen kehityspankki, Kansainvälinen valuuttarahasto, Maailmanpankki ja YK:n kehitysohjelma UNDP. Jokainen jäsenmaa raportoi kehitysavusta DACille vuosittain, ja komitea ylläpitää kehitysavusta vertailukelpoista tietoa.
DACin jäsenmaat suorittavat toistensa kehitysyhteistyön laadusta vertaisarvioita. Suomen kehitysyhteistyö arvioitiin vuonna 2017. Suomea kiiteltiin siinä esimerkiksi avun keskittämisestä pitkäaikaisiin yhteistyömaihin ja siitä, että Suomi on teettänyt tutkimuksia verotuksesta, ruokaturvasta ja kehityksestä. Moitteita Suomi sai vuonna 2016 toteutetuista leikkauksista kehitysapuun.
Euroopan unionin ja sen jäsenmaiden osuus maailman kehitysavusta on yli puolet, vuonna 2016 ne antoivat apua yhteensä 47,2 miljardia euroa.
Avun antajat > Muut avunantajamaat

On myös joukko maita, tyypillisesti vauraita keskituloisia maita, jotka antavat kehitysapua, vaikka ne eivät olekaan DACin jäseniä.
Brasilia, Intia, Kiina, Venäjä ja Etelä-Afrikka eli niin sanonut Brics-maat perustivat oman kehityspankkinsa vuonna 2015. Sen päämaja on Shanghaissa Kiinassa. Pankin antama, samoin kuin pitkälti näiden maiden muu kehitysapu, on lainamuotoista ja keskittyy infrastruktuurihankkeisiin ja esimerkiksi uusiutuvaan energiaan. Koska Brics-maat eivät kuulu teollisuusmaiden yhteistyöjärjestö OECD:hen eivätkä sen kehitysapukomiteaan, ne eivät teknisesti ottaen anna virallista kehitysapua. Tiedot niiden antamasta avusta eivät ole julkisia, eikä kaikkia niiden avuksi kutsumia muotoja saisi DACin alaisuudessa kutsua avuksi. Usein juuri lainamuotoisuus erottaa näiden "avun" perinteisestä kehitysyhteistyöstä.
Brics-maat ovat itse puhuneet tasa-arvoisemmasta etelä–etelä-yhteistyöstä ja halunneet haastaa perinteiset valta-asetelmat, joissa "länsimaat" auttavat "kehitysmaita". Ne korostavat, etteivät ne halua vaikuttaa toisten maiden politiikkaan. Toisaalta niiden avusta poikkeuksellisen suuri osa on sidottu hankintoihin avunantajamaasta.
Koska nämä maat eivät ole DACin jäseniä, niiden antamaa apua ei myöskään valvota samalla tapaa kuin muiden maiden apua. Tiedot näiden maiden avusta eivät ole vertailukelpoisia muiden kanssa.
Avun antajat > Uudet rahoituslähteet

Kestävän kehityksen rahoitusta on haettu entistä enemmän myös yksityiseltä sektorilta. Kehitysapua käytetään vivuttamaan sijoituksia Afrikkaan, Aasiaan ja Latinalaiseen Amerikkaan esimerkiksi turvaamalla investointien riskejä. Samalla kehitysavun suhteellinen merkitys kehityksen rahoittajana pienenee. Uutta kestävää kehitystä edistävää rahoitusta etsitään yksityisistä rahastoista ja uusista rahoitusinstrumenteista. Erityisesti kestävää kehitystä rahoittavia joukkovelkakirjoja, tai bondeja, on tullut rahoitusmarkkinoille paljon.
Avun vastaanottajat

DAC ylläpitää myös listaa maista, joille annettavan avun saa raportoida kehitysavuksi. Lista päivitetään kolmeksi vuodeksi kerrallaan, ja vuoden 2018 alussa siltä putosivat Chile, Seychellit ja Uruguay, sillä ne olivat vaurastuneet ja nousseet korkeatuloisiksi maiksi.
Avun vastaanottajat on jaettu neljään maaryhmään: YK:n määritelmän mukaisiin vähiten kehittyneisiin LDC-maihin (least developed countries), muihin matalan tulotason maihin, alemman keskitulon maihin ja ylemmän keskitulon maihin. Poikkeuksen muodostavat G8-ryhmän maat, EU:n jäsenmaat ja pian EU:hun liittymässä olevat maat, joille annettavaa tukea ei saa laskea kehitysavuksi, vaikka maa kuuluisikin kansantulonsa perusteella keskituloisten joukkoon.
Kehitysyhteistyön muodot

Kehitysyhteistyörahoitus jaetaan Suomessa varsinaiseen kehitysyhteistyöhön ja muuhun kehitysyhteistyöhön. Varsinaista kehitysyhteistyötä hallinnoi ulkoministeriö.
Ulkoministeriö tekee monien maiden ja alueiden kanssa yhteistyötä suoraan. Sitä kutsutaan kahdenväliseksi kehitysyhteistyöksi, ja se perustuu kumppanimaiden omiin kehityssuunnitelmiin ja maiden kanssa käytävään vuoropuheluun. Kahdenvälisen kehitysyhteistyön pitkäaikaiset kumppanimaat ja alueet ovat Afganistan, Etiopia, Kenia, Keski-Aasia, Mosambik, Myanmar, Nepal, Palestiinalaisalue, Sambia, Somalia, Tansania ja Vietnam.
Toinen pääväylä ulkoministeriölle on monenkeskinen kehitysyhteistyö, jota tehdään esimerkiksi YK-järjestöjen ja kehitysrahoituslaitosten kuten Maailmanpankin kanssa. Suurimmat vastaanottajat Suomen monenkeskisessä kehitysyhteistyössä ovat YK:n tasa-arvojärjestö UN Women, YK:n väestörahasto Unfpa ja YK:n lastenrahasto Unicef.
Lisäksi ulkoministeriö tukee yritysten liiketoimintaa kehitysmaissa, kanavoi rahaa humanitaariseen apuun ja antaa apua kansalaisjärjestöjen kautta.  Suomessa on satoja kehitysyhteistyötä tekeviä kansalaisjärjestöjä: alan kattojärjestö Fingolla on noin 300 jäsenjärjestöä. Suurimmilla järjestöillä kuten Kirkon Ulkomaanavulla, Punaisella Ristillä ja Plan Suomi Säätiöllä on kymmeniä työntekijöitä, mutta enemmistöllä järjestöistä ei ole palkattuja työntekijöitä. Suomen kehitysavusta noin kymmenen prosenttia kanavoidaan kansalaisjärjestöjen kautta.
Muuhun eli ulkoministeriön ulkopuoliseen kehitysyhteistyöhön lasketaan esimerkiksi Suomen osuus Euroopan unionin kehitysyhteistyöstä, joka katetaan suoraan Suomen jäsenmaksusta EU:lle, siviilikriisinhallinta ja osa pakolaisten vastaanottamisesta syntyneistä kuluista.
Kehitysyhteistyön muodot > Budjettituki

Vuonna 2015 Suomi ilmoitti luopuvansa suorasta budjettituesta kehitysmaille. Budjettituki on ollut kiistanalainen tukimuoto. Yhtäältä sitä on kiitetty siitä, että se antaa vastaanottajamaille enemmän valtaa päättää kehityksestään ja toisaalta kriitikkojen mukaan budjettituki on altis korruptiolle. Suomi oli vähentänyt budjettitukea jo aiemmin, ja vuonna 2015 sitä saivat enää Tansania ja Mosambik.