stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paittasjärvi (järvi)
Vesistösuhteet

Järven valuma-alueen koko on 1 065 neliökilometriä. Suurin osa siihen laskevasta vedestä on peräisin kahdesta joesta, jotka laskevat järven länsipäähän. Luoteesta siihen laskee Vistasjohka, jonka alajuoksu virtaa järveen Vistasvággia myöten ja jonka yläjuoksut sijaitsevat Kebnekaisen itäpuolella. Joki on myös mainittu olevan ylin osa koko Kalixjoen valuma-alueen pääuomaa. Lännestä laskee järveen Láddjujárven kautta tuleva Láddjujohka, jonka latvavedet tulevat Kebnekaisen eteläpuolelta. Muut tulo-ojat ovat viereisten vuortenrinteiden puroja. Järven luusua on 1,7 kilometriä pitkä lahti, sijaitsee järven itäpäässä. Siellä se laskee saaren kummaltakin puolelta ohi sen alapuolella sijaitsevaan Laukkujärveen. Tästä alkava järvien ketju on osa Kalixjoen vesistön pääuomaa ja sitä kutsutaan jo Kalixjoeksi. Järven luusuan keskivirtaama (MQ) on 23,9 m³/s ja kesiylivirtaama (MHQ) on 149 m³/s. Láddjujohkan tulovirtaama on keskimäärin 6,5 m³/s ja Vistasjohkan 13,2 m³/s.
Luontoarvoja

Järven ohi kulkee Kungsleden, joka on pitkä viitoitettu Skandeja seuraava vaellusreitti. Reitiltä haarautuu sivureitti Kebnekaisen kautta Nikkaluotkaan.
Historia

Paittasjärvi mainitaan vanhoissa veroluetteloissa nimillä Paiista Tresk (1559), Paitze (1568), Paithes (1576), Paittes (1594) tai Piinetes träsk (1595). Järveä hyödynsivät Siggevaaran tai Lullebyn lapinkylien saamelaiset, joille kuului koko Jukkasjärven pitäjän itäpuoli.
Nimistö

Järven nimi on suomalainen sovinnaisnimi pohjoissaamelaisesta muodosta Báittasjávri ja sitä käytetään myös ruotsalaisessa viranomaisnimistössä. Otaksutaan, että nimi johtuu sanasta spáittas (nopea, vikkelä), koska lasku-uoma aiheuttaa vedelle järven luusuassa voimakkaan virran.
Huomioita

1 2  Järven pituus ja leveys on mitattu ruotsalaisesta karttapalvelusta (www.hitta.se).
↑  Järven suurimpien saarten lukumäärä on laskettu ruotsalaisen karttapalvelun (www.hitta.se) sateliittikuvista.
Aiheesta muualla

Paittasjärvi (SE753251-165378) Vatteninformationssystem. Tukholma, Ruotsi:  Länsstyrelsen. (ruotsiksi)
Pallautuneet

Pallautuneet on julkinen ulkoveistos Oulun Hietasaaren kaupunginosassa Nallikarin leirintäalueella. Sen on tehnyt taidemaalari Jaakko Mattila (s. 1976) vuonna 2005. Veistos on sijoitettu leirintäalueen porttirakennuksen edessä kohoaviin metallisiin pyloneihin. Mitoiltaan 20 × 16 metriä olevan veistoksen materiaaleina on käytetty liikennemerkkejä, terästä ja polyuretaanimaalia. Pylväiden varteen kiinnitettyjen ympyröiden on nähty symboloivan maailmankaikkeuden täydellisyyttä. Teos on tehty kierrätysmateriaaleista ja siitä on tullut leirintäalueen maamerkki.
Aiheesta muualla

Pallautuneet Oulun taidemuseon sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Pallautuneet Prosenttitaide Oulussa -sivustolla
Oulun nähtävyydet
| --- | --- |
Puistot ja nähtävyydet:  Franzénin puisto  Heinätorin puisto  Hollihaan puisto  Hautausmaa  Mannerheimin puisto  Hupisaaret  Kasvitieteellinen puutarha  Kaupunginojan puistovyöhyke  Letonniemi  Markkuun ryhmäpuutarha  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Hautausmaa  Äimäraution siirtolapuutarha 
Museot:  Automuseo  Kierikkikeskus  Merimiehenkotimuseo  Sahamuseo  Pohjois-Pohjanmaan museo  Taidemuseo  Turkansaaren ulkomuseo 
Rakennukset ja alueet:  Kauppahalli  Kauppatori  Kaupungintalo  Kaupunginteatteri  Maikkulan kartano  Nallikari  Nuijamiesten lava  Pikisaari  Rotuaari  Tietomaa  Tuiran sillat  Tuomiokirkko  Vesaisenlinna  Villa Hannala  Ylikiimingin kirkko 
Patsaat ja veistokset:  Frans Mikael Franzénin patsas  Futura – Tuntematon  Inhimillisen kosketuksen ja teknologian vuorovaikutus  Kalasääski ja lohi  Kevätmyrskyä  Pallautuneet  Pohjan neito  Polskis  Ruutuvihko  Siivet  Toripolliisi  Tuirasta Ruijan rannoille  Valaistuksen tie
Paksujalka

| Paksujalka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Paksujalat Burhinidae
Suku::  Paksujalat Burhinus
Laji::  oedicnemus
Kaksiosainen nimi
 Burhinus oedicnemus  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Paksujalka Wikispeciesissä   Paksujalka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Paksujalan munia.
Paksujalka (Burhinus oedicnemus) on paksujalkojen heimoon kuuluva kahlaajalaji. Lajin nimesi Carl von Linné Englannista 1758.
Koko ja ulkonäkö

Ruskehtavan linnun höyhenpeitteessä on selvärajaiset mustat ja valkeat raidat siivissä, jotka näkyvät varsinkin linnun lentäessä. Sen silmät näyttävät pullistuvan päästä, sillä kallonmuoto muistuttaa krokotiilia tai liskoa. Jalat ovat voimakkaat. Nokka on päästä musta, tyvestä keltainen ja kahlaajalinnun nokaksi paksu. Pituus 41–43 cm, siipien kärkiväli noin 82 cm ja paino 400–550 g.
Levinneisyys

Paksujalka pesii harvalukuisena Keski-Euroopassa ja Etelä-Euroopan kuivilla aromailla sekä Afrikassa ja Lounais-Aasiassa. Suomea lähimmät pesimäalueet ovat olleet Puolassa ja Saksan itäosissa, mutta laji on viime aikoina vähentynyt kaikkialla ja paikoin hävinnyt kokonaan. Nykyisin Euroopassa paksujalkaa tavataan enää lähinnä Unkarissa ja Alsacessa. Sen tuhoksi ovat koituneet maatalouden rakennemuutos, hyönteismyrkyt, munien keräily sekä metsästys. Maailman populaation suuruus on 140 000–330 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen.
Lajia tavataan satunnaisesti Suomessakin. Suomen ensimmäinen havainto on vuodelta 1972. Viimeisin havainto on heinäkuulta 2022.
Pohjoiset ja itäiset populaatiot ovat muuttolintuja, jotka talvehtivat Välimeren maissa ja Afrikan pohjoisosissa.
Lisääntyminen

Paksujalka munii 1–3, tavallisesti 2 munaa maassa olevaan pesään. Pesä on usein pudonneen oksan tai pensaan suojassa. Haudonta-aika on 24–26 päivää, molemmat puolisot hautovat. Haudonta alkaa yleensä toisen munan tultua. Poikaset kuoriutuvat yleensä samana päivänä. Molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka ovat pesäpakoisia. Ne oppivat lentämään 5–6 viikon ikäisinä. Pesii ensi kerran tavallisesti vasta 3-vuotiaana, mutta saattaa joskus pesiä jo 1-vuotiaana.
Ravinto

Paksujalka syö hyönteisiä, muita selkärangattomia ja pieniä liskoja.
Aiheesta muualla

Mäkipelto, Jarmo & Mäkipelto, Jouni 1979: Paksujalka Burhinus oedicnemus* toisen kerran Suomessa. - Lintumies 4.1979 s. 183–184. LYL.
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Burhinus oedicnemus:  Wikidata: Q184834  Wikispecies: Burhinus oedicnemus  ADW: Burhinus_oedicnemus  Avibase: C7DB323E37CEDBE6  BioLib: 8608  BirdLife: 45111439  BOLD: 52511  BOW: eutkne1  BTO: bob4590  CoL: NXG9  CMS: burhinus-oedicnemus  eBird: eutkne1  EoL: 45513584  EURING: 4590  Fauna Europaea: 96902  Fauna Europaea (new): 060651b4-2dfe-453c-992d-1da1a3651c32  GBIF: 2482100  IBC: stone-curlew-burhinus-oedicnemus  iNaturalist: 4923  IRMNG: 10941769  ITIS: 176749  IUCN: 45111439  NBN: NHMSYS0000530223  NCBI: 85105  Observation.org: 21  OBIS: 416696  Open Tree of Life: 261314  Paleobiology Database: 401344  TSA: 2956  WoRMS: 416696  Xeno-canto: Burhinus-oedicnemus  Laji.fi: MX.27492 
Charadrius oedicnemus:  Wikidata: Q40986398  GBIF: 4408599  ZooBank: 62A8D2D1-A12C-44BE-86E5-88E4C288637D
Uttu

Uttu on sumerilainen kasvillisuuden, kutomisen ja hämähäkkien jumalatar. Häntä ei tule sekoittaa auringon jumala Utuun. Uttun isä on Enki. Tarujen mukaan Enki hedelmöitti ensin jumalatar Ninhursagin, joka synnytti yhdeksän päivän jälkeen jumalatar Ninsarin. Sen jälkeen Enki saattoi hänetkin raskaaksi, joka puolestaan synnytti yhdeksän päivän jälkeen jumalatar Ninkurran. Tämän jälkeen Enki hedelmöitti myös Ninkurran, joka synnytti yhdeksän päivän raskauden jälkeen Uttun.
Utu

Utua varhain talviaamuna.
Utu on kosteaa sameutta ilmassa, kun näkyvyys on yli 1 km mutta alle 10 km.
Se muodostuu pienenpienistä pisaroista tai jääkiteistä, samanlaisista kuin sumu tai pilvet. Pisaroiden halkaisija on 0,01 mm tai vähemmän. Sen voi sekoittaa autereeseen, joka on kuivaa sameutta. Kaukaa katsottuna utu on sinertävämpää kuin ruskehtava auer. Udussa ilman suhteellinen kosteus on suurempi kuin autereessa. Käytännössä raja on epämääräinen, sillä autereen pienet partikkelit toimivat oivallisina tiivistymisytiminä udulle, joka muodostuu, kun kosteus lisääntyy.
Ume on aiemmin säätilastoissa käytössä ollut nimitys, jolla tarkoitettiin utua, jossa näkyvyys on 1–2 km.
Palawaninviirikaija

| Palawaninviirikaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Viirikaijat Prioniturus
Laji::  platenae
Kaksiosainen nimi
 Prioniturus platenae  Blasius, 1888 
Katso myös
   Palawaninviirikaija Wikispeciesissä   Palawaninviirikaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Palawaninviirikaija (Prioniturus platenae) on Filippiineillä elävä uhanalainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Palawaninviirikaija on noin 28 cm pitkä. Aikaisemmin sen katsottiin olevan filippiinienviirikaijan alalaji. Kuten kaikilla viirikaijoilla, on silläkin pidentyneet keskimmäiset pyrstösulat, joiden päässä on ikään kuin lusikka tai lasta. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, pää ja alapuoli ovat sinertävät ja paikoin vatsan höyhenten reunat ovat keltaiset. Pyrstön alapeitinhöyhenet ovat kellanvihreät ja vihreäkärkiset. Pidentyneiden pyrstösulkien "lusikat" ovat mustat ja vihreäkiiltoiset.
Esiintyminen

Palawaninviirikaija elää Filippiinien länsiosassa Palawanin saarella ja sen lähisaarilla. Sen populaatio on kooltaan 2 500–10 000 yksilöä. Laji on ollut aikaisemmin yleinen, mutta on nykyisin erittäin uhanalainen. Taantumisen pääasiallisina syinä ovat metsien hävitys ja pyynti lemmikkieläinkaupan tarpeisiin.
Elinympäristö

Laji elää alavien maiden metsissä ja myös lähellä ihmisasutusta 300 m:n korkeudelle merenpinnasta.
Lisääntyminen

Pesintä tunnetaan puutteellisesti. Pesä on puun kolossa.
Ravinto

Palawaninviirikaija syö ainakin pähkinöitä ja hedelmiä.
Paavo Pajunen

| Paavo Pajunen |
| --- | --- |
 Paavo Pajunen Valenciassa 1937.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. helmikuuta 1904 Asikkala
Kuollut: tammikuu 1940 (35 vuotta) Terijoki
Ammatti:  kivityömies
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Espanjan sisällissota, talvisota
Sotilasarvo:  kersantti / alikersantti
Joukko-osasto:   XI Kansainvälinen prikaati    JR 12
Paavo Pajunen (15. helmikuuta 1904 Asikkala – tammikuu 1940 Terijoki) oli suomalainen kommunisti, joka taisteli kansainvälisten prikaatien vapaaehtoisena Espanjan sisällissodassa. Hänet tunnetaan erityisesti sodanaikaisista rintamakirjeistään ja sotapäiväkirjoistaan, joita julkaistiin suomalaisissa vasemmistolehdissä. Varsinaiselta ammatiltaan Pajunen oli kivityömies. Hänen puolisonsa oli työläiskirjailija ja toimittaja Jenny Pajunen.
Paavo Pajunen oli fasismin- ja sodanvastustaja, joka työläistaustastaan huolimatta liikkui Helsingin vasemmistoälymystön piireissä ja oli myös mukana useiden järjestöjen sekä kulttuuriryhmien toiminnassa. Vuosina 1937–1938 Pajunen taisteli vapaaehtoisena Espanjan sisällissodassa, kirjoittaen samalla sotakokemuksistaan puolisolleen, joka toimitti kirjeet edelleen julkaistaviksi. Talvisotaan Pajunen osallistui alikersanttina, mutta loikkasi Neuvostoliiton puolelle joulukuussa 1939, jonka jälkeen hänet kuitenkin teloitettiin vakoojana Terijoen hallituksen käskystä. Paavo Pajusen kohtalo selvisi vasta 1970-luvun alussa, kun Jenny Pajunen selvitti miehensä kuolemaa muistelmateostaan varten.
Varhaiset vuodet

Orimattilan Niemenkylästä kotoisin ollut Pajunen oli ammatiltaan kivityömies. Hän suoritti asevelvollisuutensa vuonna 1925 Suomenlinnaan sijoitetussa Uudenmaan rykmentissä, josta Pajunen kotiutui alikersanttina. Pian tämän jälkeen hän muutti Helsinkiin ja avioitui kotelotehtaalla työskennelleen Jenny Virtasen kanssa. Pariskunta oli tutustunut vuonna 1924, jolloin Jenny oli vasta 15-vuotias. Pääkaupunkiin muutettuaan Pajunen kiinnostui työväenliikkeestä ja yhteiskunnallisesta vaikuttamisesta. Hän kuului satamatyöläisten ammattiosastoon, lisäksi Pajunen harrasti puolisonsa kanssa teatteria Helsingin Työväen Näyttämöllä ja oli mukana Helsingin Työväenyhdistyksen Toveriseurassa, Vallilan vapaa-ajattelijoissa, Vuokranmaksajien yhdistyksessä, Helsingin työttömien komiteassa, Ihmisoikeusliitossa sekä sodan- ja fasisminvastaisessa liikkeessä. 1920-luvun lopulla hän liittyi myös laittomaan Suomen Kommunistiseen Puolueeseen. Pajusen toiminta SKP:ssa tuli nopeasti Etsivän Keskuspoliisin tietoon ”Aino Suomelana” esiintyneen tunnetun ilmiantajan Yrjö Sarasen ansiosta. EK luonnehti Pajusta ”periaatteelliseksi ja parkkiintuneeksi marxilaiseksi”.
Yhteiskunnallisen toimintansa kautta Paavo ja Jenny Pajunen tutustuivat pääkaupungin vasemmistointellektuelleihin ja omaksuivat samalla myös sivistystä, jota he eivät pelkän kansakoulun käyneinä olleet aikaisemmin saaneet. Pajuset pääsivät mukaan 1920–1930-lukujen helsinkiläisen vasemmistoälymystön piiriin, joka muodostui vain paristakymmenestä henkilöstä. Sen jäsenet vaikuttivat muun muassa Akateemisessa Sosialistiseurassa, Helsingin Työväen Näyttämöllä, kirjailijayhdistys Kiilassa asekä Tulenkantajissa. Ryhmään kuuluneita olivat muun muassa Helmer Adler, Raoul Palmgren, Kaisu-Mirjami Rydberg, Elvi Sinervo, Arvo Turtiainen, Erkki ja Katri Vala sekä niin ikään työläistaustainen Lauri Vilenius. Pajusen lähimpiin ystäviin lukeutuivat Vileniuksen lisäksi kirjailija Jarno Pennanen sekä myöhemmin Vileniuksen ja Pajusen ohella Espanjaan lähteneet työläiset Eero Hautojärvi, Onni Hukkinen, Herman Haapaniemi ja Veikko Liimatainen.
Espanjan sisällissota

Vuoden 1937 alussa Pajunen päätti lähteä vapaaehtoiseksi edellisenä kesänä syttyneeseen Espanjan sisällissotaan, jossa tasavaltalaiset taistelivat vallankaappauksen aloittaneet kenraali Francon johtamia fasisteja vastaan. Poliittisten aatteiden lisäksi hänen ratkaisuunsa vaikutti se, että kommunistisen toimintansa johdosta Pajunen oli joutunut työnantajien mustalle listalle, eikä hänellä juurikaan ollut mahdollisuuksia muuhun kuin kunnan tarjoamiin hätäaputöihin.  Hän tunsikin Espanjaan päästyään olevansa viimein tarpeellinen sekä merkittävä henkilö pitkään kestäneen työttömyyden jälkeen. Paavon lähtiessä Espanjaan, hänen puolisonsa Jenny oli raskaana, mutta lapsi syntyi kuitenkin keskosena ja kuoli heti synnytyksen jälkeen.
Pajunen aloitti matkansa kohti Espanjaa 28. helmikuuta 1937. Hän meni aluksi junalla Turkuun ja sieltä höyrylaiva S/S Heimdallilla Tukholmaan, jossa Pajunen sai paikalliselta punaiselta avulta matkarahaa sekä väärennetyn passin. Hänen matkaseurakseen tuli Norrbottenin Ylikainuusta kotoisin ollut toimittaja Gunnar Johansson, joka puhui myös suomea. Miehet nousivat laivaan Göteborgissa, josta he matkustivat Keski-Eurooppaan ja edelleen junalla Pariisiin. Ranskasta Paavo Pajunen lähetti ensimmäiset Jennylle osoitetut matkakirjeensä. Viimeinen vaihe oli 80 ulkomaalaisen vapaaehtoisen ryhmässä tehty marssi Pyreneiden vuoriston yli Espanjaan. Puuttomattomuussopimuksen johdosta Ranska oli sulkenut Espanjan välisen rajansa ja matkaa oli tehtävä santarmeja vältellen. Kansainvälisten prikaatien kokoamispaikkana toimineeseen Albaceteen Pajunen ja Johansson saapuivat lopulta huhtikuun alussa.
Perille päästyään Pajunen liittyi 11. kansainvälisten prikaatin skandinaaveista koottuun pataljoonaan, joka oli nimetty natsien vuonna 1936 teloittaman saksalaisen antifasistin Edgar Andrén mukaan. Hän palveli aluksi kersantin arvoisena konekivääriryhmän päällikkönä ja toimi myöhemmin myös sissinä.
Rintamakirjeet

Sodan aikana Pajunen lähetti Espanjasta yli 30 kirjettä, jotka julkaistiin Jennyn toimittamina Suomen Sosialidemokraatissa vuosina 1937–1939. Lisäksi kommunistien kustantama Kirjallisuuslehti julkaisi hänen sotapäiväkirjaansa ja muita Espanjan sisällissotaa käsittelevia artikkeleita. Osa niistä oli allekirjoitettu nimimerkillä ”Pee Pee”. Pajusen tekstejä julkaistiin mahdollisesti nimettömänä myös Erkki Valan toimittamassa Tulenkantajat-lehdessä. Vaikka hän ei ollut käynyt kuin kansakoulun, kiitettiin niitä yleensä hyviksi.
Aluksi Pajunen oli toivonut, että sodasta raportoisi joku kirjoittamisen paremmin hallitseva, mutta koska ketään sellaista ei Suomesta saapunut, päätti hän ryhtyä kirjoittamaan itse. Ainoa sisällissodan aikana Espanjassa vieraillut Suomen vasemmistoälymystön edustaja oli Cay Sundström, joka kävi maassa keväällä 1937. Pajusen tuttaviin lukeutuneet kirjailija Arvo Turtiainen ja taidemaalari Tapio Tapiovaara olisivat halunneet liittyä kansainvälisiin prikaateihin, mutta SKP:n värväystoimintaa johtanut Toivo Karvonen sai heidät kuitenkin jäämään Suomeen. Vasemmistolaisia kulttuurivaikuttajia oli 1930-luvun Suomessa niin vähän, ettei heitä Karvosen mukaan ollut varaa lähettää ulkomaille mahdollisesti jopa kuolemaan.
Pajusen kirjeiden referaatteja ja sitaatteja on mukana Jenny Pajusen vuonna 1976 ilmestyneessä muistelmateoksessa Espanja, sinä nuoruutemme. Niiden pohjalta tehtiin myös kaksi kohtausta vuonna 1980 ensi-iltansa saaneeseen Mikael Wahlforssin draamadokumenttiin Espanjankävijät.
Paluu Suomeen ja talvisota

Kansainväliset prikaatit hajotettiin lokakuussa 1938. Niissä taistelleiden suomalaisten pääjoukko saapui kotimaahan höyrylaiva S/S Polariksella 11. joulukuuta, jolloin Katajanokan laiturilla pidettiin pienimuotoinen tervetuliasjuhla. Lehtimiesten ja Etsivän Keskuspoliisin lisäksi paikalla oli noin 30 taistelijoiden omaista. Joukossa oli myös Jenny Pajunen, joka pääsi sanomalehtiin kuvatekstillä ”punasoturin vaimo”. Varsinainen paluujuhla järjestettiin 28. joulukuuta Helsingin konservatorion salissa, jossa Pajunen piti puheen. Hänen lisäkseen paikalla oli seitsemän muuta Espanjassa taistellutta vapaaehtoista.
Vuoden 1939 aikana Pajunen kiersi puhumassa Espanjan sisällissodasta ja fasismin vastaisesta taistelusta lukuisissa vasemmistolaisten järjestämissä tilaisuuksissa eri puolilla Suomea. Hän kuului myös samana vuonna julkaistun teoksen Suomen pojat Espanjassa toimituskuntaan, jolla kerättiin varoja Espanjassa taistelleille vapaaehtoisille ja heidän perheilleen.
Vilhonvuoressa asunut Pajunen oli syksyllä hätäaputöissä Helsingin Velodromin rakennustyömaalla, kunnes hänet lokakuussa määrättiin armeijan ylimääräisiin harjoituksiin. Pajunen lähti 13. lokakuuta 1939 JR 12:n mukana Karjalan kannakselle. Talvisodan sytyttyä hän johti alikersanttina tiedustelupartioita, kunnes loikkasi Kuolemajärvellä Neuvostoliiton puolelle 14. joulukuuta tehdyn partioretken yhteydessä. Viimeisen kirjeensä Jennylle hän oli lähettänyt kahta päivää aikaisemmin. Kun Etsivä Keskuspoliisi sai tiedon Paavon loikkauksesta, pidätti se Jennyn 2. tammikuuta 1940 ja toimitti hänet turvasäilöön.
Kuolema

Pajusen kohtalosta liikkui useita eri tarinoita. Yhden mukaan hän johti viiden miehen hiihtopartiota, joka joutui venäläisten yllättämäksi. Muiden onnistuessa pakenemaan Pajunen antautui ja hänet siirrettiin sotavankileirille Kuokkalaan, josta Pajunen myöhemmin katosi. Ässärykmentistä Neuvostoliiton puolelle loikannut Paavo Haapalahti puolestaan kertoi tavanneensa Pajusen vankileirillä Terijoella, jossa häntä kuulusteltiin useita kertoja. Niistä palatessaan Pajunen oli yleensä ollut hyväntuulinen, mutta eräänä päivänä ”synkkä ja sanaton”, jonka jälkeen hänet oli kolme päivää myöhemmin viety pois. Haapalahden mukaan Pajunen oli pakotettu liittymään venäläiseen tiedustelupartioon, jonka suomalaiset olivat tuhonneet. Armeijan tiedusteluosasto puolestaan raportoi Pajusen liittyneen 20. joulukuuta Terijoen hallituksen muodostamaan Suomen kansanarmeijaan, johon hän sotavankina olleen Topias Nikkasen mukaan kehotti myös muita suomalaisia liittymään.
Pajusen kohtalo selvisi vasta vuonna 1974, kun Jenny Pajunen muistelmateostansa varten haastatteli Espanjassa taistellutta kommunistia Akseli Modia. Mod oli sodan jälkeen tavannut Terijoen hallituksen poliisiministerinä toimineen Tuure Lehénin ja kysynyt tältä Pajusesta. Lehén kertoi Pajusen omaksuneen Espanjasta ajatuksen kaaderipuolueen korvaavasta yhtenäispuolueesta ja antaneen eversti Vilho Pentikäisen kuulusteluissa vaikutelman itsestään vakoojana. Tiedot välitettiin eteenpäin neuvostoliittolaisille ja Pajunen määrättiin teloitettavaksi. Petroskoissa sijaitsevista arkistoista Jenny Pajunen selvitti, että Paavo vietiin antautumisensa jälkeen Oranienbaumiin kuulusteltavaksi ja toimitettiin sieltä vakoilijana Terijoen hallituksen tuomittavaksi. Tiedon mukaan kuolemantuomion antoivat Tuure Lehén, Inkeri Lehtinen ja Armas Äikiä. Tämän jälkeen Paavo Pajunen teloitettiin ilmeisesti jossakin Terijoella tammikuussa 1940.
Aiheesta muualla

Tiedeykkönen: Suomalaiskokemuksia Espanjan sisällissodasta (audio) 8.4.2016. Yle Areena.
Utu (jumala)

Utu on sumerien auringon jumala sekä oikeuden jumala. Hän on kuun jumala Nannan ja ilman jumalattaren Ninlilin poika. Hänen veljensä on Iškur ja sisarensa Inanna. Utu esitetään usein päässään sarvikypärä ja kädessään sahalaitainen ase, jolla hänen uskottiin leikkaavan vuorten reunat auringon noustessa, mikä symboloi sarastusta. Hänet on kuvattu myös kantamassa nuijaa ja seisomassa toinen jalka vuoren päällä.
Utun palvonnan keskus oli Sippar. Akkadissa Utu tunnettiin sittemmin nimellä Shamash.
Ussherin–Lightfootin kalenteri

James Ussherin Annales
Ussherin–Lightfootin kalenteri on 1600-luvulta peräisin oleva maailman historian ajanlasku, jonka muotoili Raamattua tulkitsemalla James Ussher, Irlannin anglikaanisen kirkon arkkipiispa nykyisessä Pohjois-Irlannissa. Ajanlasku julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1650. Se tunnetaan siitä, että monet nykyajan kreationistit lainaavat sen laskelmia, joiden mukaan maailma luotiin vuonna 4004 eaa.
Ajanlasku on nimetty paitsi Ussherin myös John Lightfootin mukaan, joka julkaisi samanlaisen ajanlaskun vuosina 1642–1644. Nimi on kuitenkin sikäli väärä, että se perustuu puhtaasti Ussherin laskelmiin. Ussherin teos, oikealta nimeltään Annales veteris testamenti, a prima mundi origine deducti (Vanhan testamentin aikakirjat, johdettuna maailman alkuhetkistä), oli hänen panoksensa ajankohdalle ominaiseen pitkään jatkuneeseen väittelyyn Maan iästä. Tämä oli ollut monien kristittyjen oppineiden päänvaivana vuosisatojen ajan. Ussher päätteli, että luomisen ensimmäinen päivä alkoi sinä yönä, joka edelsi 23. lokakuuta 4004 eaa. juliaanisen kalenterin mukaan. Päivämäärä oli lähellä syyspäiväntasausta. Lightfoot puolestaan laski samoin, että luominen olisi alkanut lähellä syyspäiväntasausta, mutta vuonna 3929 eaa.
Ussherin ehdotus ei ollut kovin kaukana Beda Venerabiliksen (3952 eaa.) eikä Joseph Justus Scaligerin (3949 eaa.) saamia tuloksia. Yleisesti oli arveltu, että Maa saattaisi olla noin 6 000 vuotta vanha – noin 4 000 vuotta ennen Kristusta ja vajaa 2 000 hänen jälkeensä. Tämä vastaisi luomisen kuutta päivää ja apostoli Pietarin opetusta ”Herralle yksi päivä on kuin tuhat vuotta ja tuhat vuotta kuin yksi päivä” (2 Piet. 3:8).
Ussherin maailmanhistoria

Ussherin ajanlasku esittää seuraavat ajoitukset Raamatun merkittävimmille tapahtumille:
4004 eaa.: Luominen
2348 eaa.: Vedenpaisumus
1921 eaa.: Jahve kutsuu Abrahamin
1491 eaa.: Israelilaisten pako Egyptistä (Exodus)
1012 eaa.: Jerusalemin temppelin perustaminen
586 eaa.:  Babylonialaiset tuhosivat Jerusalemin, Babylonin vankeuden alkaminen
4 eaa.: Kristuksen syntymä