Toinen Englannin–Hollannin sota
Taustaa

Ensimmäisen Englannin–Hollannin sodan (1652–1654) häviöstä huolimatta Alankomaiden tasavalta oli maailman mahtavin merivalta. Sillä oli siirtomaita Itä-Intian saaristossa (nyk. Indonesia), Afrikassa, Länsi-Intian saaristossa, sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Neljäsosa maailman aluksista purjehti Alankomaiden lipun alla eli noin 16 000 alusta. Pääkaupunki Amsterdam oli yksi Euroopan rikkaimmista kaupungeista ja sen satamassa kävi runsaasti kauppalaivoja, jotka toivat mausteita ja muita tuotteita kaikkialta maailmasta.
Myös Englanti oli 1600-luvulla suuri merimahti. Sen sotalaivasto oli maailman voimakkain ja silläkin oli laajat siirtomaat Pohjois-Amerikassa. Englanti kadehti Alankomaiden vaurautta, ja siksi se julisti sodan Alankomaille vuonna 1652. Voitostaan huolimatta Englanti ei onnistunut lyömään Alankomaita. Toisena ongelmana oli se, että Englannin kuningas Kaarle II halusi vaalia hyviä suhteita Alankomaihin, sillä hän kannatti Alankomaiden kuningasmielisiä Orania-Nassau-suvun jäseniä.
Englannissa oli kuitenkin niitäkin, jotka halusivat sotaa kuten kuninkaan suosikki lordi Arlington. Arlington suostutteli kuninkaan veljen Yorkin herttua Jaakon hyökkäämään hollantilaisten siirtomaihin Länsi-Intiassa. Operaation rahoitti Haagissa oleva Englannin lähettiläs George Downing, joka vihasi Hollannin hallitusta ja ilmoitti Jaakolle Alankomaiden hallituksen jakautuneen kuningasmielisiin sotaa haluaviin Oranialaisiin. Arlington suunnitteli kaikkien tärkeiden hollantilaisten kauppakaupunkien valtaamista.
Englantilaiset valtasivat noin 200 hollantilaista Englannin kanaalissa matkannutta kauppa-alusta. Myöhemmin Jaakko lähetti Englannin Royal Africa Companyn palveluksessa olevan kapteeni Robert Holmesin valtaamaan hollantilaisten siirtomaita Länsi-Afrikassa. Samaan aikaan englantilaiset hyökkäsivät hollantilaisten Pohjois-Amerikan siirtomaahan, Uusiin-Alankomaihin ja valtasivat sen lokakuussa 1664. Hollantilaiset vastasivat samalla mitalla lähettämällä parhaan kapteeninsa Michiel De Ruyterin valtaamaan takaisin siirtomaita Länsi-Afrikassa ja sen kautta Pohjois-Amerikkaan. Joulukuussa 1664 heidän kimppuunsa hyökkäsi englantilainen laivasto. Vaikka englantilaisten hyökkäys epäonnistui, hollantilaiset antoivat luvan sota-aluksille tulittaa mitä tahansa englantilaista alusta, joka sattui tulemaan tielle. Kaarle II käytti tätä tekosyynä sotaan julistaessaan sodan Alankomaille 4. maaliskuuta 1665.
Pääsyy sodan alkuun oli kilpailu kaupankäynnistä merellä. Englantilaiset olivat kateellisia hollantilaisten vauraudelle ja päättivät lyödä hollantilaiset merentakaisessa kaupassa. Englantilaiset olivat keskittyneet sotalaivojen rakentamiseen, kun taas hollantilaiset kauppa-aluksiin eli flöitteihin (hollanniksi fluyt, tarkoittaa huilua). Flöitteihin mahtui paljon enemmän tavaraa kuin esimerkiksi englantilaisten kauppa-aluksiin. Näin Alankomaista oli tullut maailman rikkain valtio. Vaikka Hollantilaiset uskoivat mare liberiumiin, heillä oli oma monopoli Itä-Intiassa ja uhkasivat levitä englantilaisten Intiaan vallattuaan portugalilaisten kauppa-asemat Kaakkois-Aasiassa.
Ensimmäisen Englannin-Hollannin sodan jälkeen Alankomaat uudisti sotalaivastonsa. Laivoista tehtiin raskaammin aseistettuja sekä uusia kapteeneja palkattiin. Mutta kuitenkin sodan puhjettua 1665 Alankomaiden laivat olivat kevyemmin aseistautuneita kuin englantilaisten laivat. Ennen sotaa Alankomaat valmisti tai uudisti yli 20 laivaa, mutta talousvaikeuksien takia Englanti pystyi valmistamaan vain muutaman uuden laivan.