stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Prizzin kunnia

| Prizzin kunnia> Prizzi’s Honor |
| --- | --- |
 DVD-julkaisun kansikuva
Ohjaaja:  John Huston
Käsikirjoittaja:  Richard Condon Janet Roach
Tuottaja:  John Foreman
Säveltäjä:  Alex North
Kuvaaja:  Andrzej Bartkowiak
Leikkaaja:  Kaja Fehr
Pääosat:  Jack Nicholson Kathleen Turner Robert Loggia Anjelica Huston
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix
Ensi-ilta:  Yhdysvallat 13. heinäkuuta 1985 Suomi 29. marraskuuta 1985
Kesto:  130 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Prizzin kunnia (Prizzi’s Honor) on John Hustonin ohjaamaa musta komedia vuodelta 1985. Sen pääosissa esiintyvät Jack Nicholson, Kathleen Turner, Robert Loggia, William Hickey, Anjelica Huston, Lawrence Tierney ja C. C. H. Pounder.
Elokuva kertoo mafian mies- ja naispalkkamurhaajasta, jotka rakastuvat toisiinsa, vaikka heidät on palkattu tappamaan toisensa. Se on parodia Kummisetä-elokuvista, ja erään arvion mukaan se toimii erityisesti loistavien näyttelijöiden ansiosta.
Prizzin kunnia sai kahdeksan Oscar-ehdokkuutta, joista se palkittiin parhaasta naissivuosasta (Anjelica Huston). Golden Globe -palkintoja elokuva sai neljä, muun muassa parhaan komedia- tai musikaalielokuvan palkinnon. Richard Condon ja Janet Roach palkittiin Baftalla parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Prizzin kunnian vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jack Nicholson  | … |  Charley Partanna   |
|  Kathleen Turner  | … |  Irene Walker   |
|  Robert Loggia  | … |  Eduardo Prizzi   |
|  John Randolph  | … |  Angelo ”Pop” Partanna   |
|  William Hickey  | … |  Don Corrado Prizzi   |
|  Lee Richardson  | … |  Dominic Prizzi   |
|  Michael Lombard  | … |  Filargi ”Finlay”   |
|  Anjelica Huston  | … |  Maerose Prizzi   |
|  C. C. H. Pounder  | … |  Peaches Altamont   |
Palkinnot > Oscar

Paras naissivuosa: Anjelica Huston
Palkinnot > BAFTA

Paras sovitettu käsikirjoitus: Richard Condon, Janet Roach
Palkinnot > Golden Globe

Paras komedia- tai musikaalielokuva
Paras miespääosa komedia- tai musikaalielokuvassa: Jack Nicholson
Paras naispääosa komedia- tai musikaalielokuvassa: Kathleen Turner
Paras ohjaaja: John Huston
Arvioita

Helsingin Sanomien Helena Ylänen luonnehtii Prizzin kunniaa ”vetreäksi ja ilkeäksi komediaksi”, jonka epäkunnioittava kuva gangstereiden maailmasta on ”terveellistä vastalääkettä Kummisedän juhlavuudelle”. Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo pitää elokuvan mustasta huumorista, joka riisuu mafian gloriaa. Hän antaa Prizzin kunnialle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Naughty Dog

| Naughty Dog |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  Tytäryhtiö
Perustettu:  1984
Avainhenkilöt:  Evan Wells, Neil Druckmann
Kotipaikka:  Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat
Toimiala:  videopeliteollisuus
Tuotteet:  The Last of Us Uncharted-sarja Jak and Daxter -sarja Crash Bandicoot -sarja
Henkilöstö:  200+
Emoyhtiö:  Sony Interactive Entertainment
Kotisivu:  www.naughtydog.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Naughty Dog on yhdysvaltalainen videopelejä tekevä yritys, jonka perustivat Andy Gavin ja Jason Rubin vuonna 1984. Yhtiön päämaja sijaitsee Santa Monicassa Kaliforniassa, ja se työllistää yli 200 henkilöä. Naughty Dog on ollut Sonyn omistuksessa vuodesta 2001.
Evan Wells toimii yhdessä Neil Druckmannin kanssa yrityksen pääjohtajina.
Joulukuussa 2024 Naughty Dog kertoi seuraavan pelinsä olevan Intergalactic: The Heretic Prophet, jota studio on työstänyt vuodesta 2020 lähtien.
Pelit > Sega Mega Drive

Rings of Power (1991)
Pelit > 3DO Interactive Multiplayer

Way of the Warrior (1994)
Pelit > PlayStation

Crash Bandicoot (1996)
Crash Bandicoot 2: Cortex Strikes Back (1997)
Crash Bandicoot 3: Warped (1998)
Crash Team Racing (1999)
Pelit > PlayStation 2

Jak and Daxter: The Precursor Legacy (2001)
Jak II: Renegade (2003)
Jak 3 (2004)
Jak X (2005)
Pelit > PlayStation 3

Uncharted: Drake's Fortune (2007)
Uncharted 2: Among Thieves (2009)
Uncharted 3: Drake’s Deception (2011)
The Last of Us (2013)
Pelit > PlayStation Vita

Uncharted: Golden Abyss (2011)
Pelit > PlayStation 4

The Last of Us: Remastered (2014)
Uncharted: The Nathan Drake Collection (2015)
Uncharted 4: A Thief’s End (2016)
Uncharted: The Lost Legacy (2017)
The Last of Us Part II (2020)
Pelit > PlayStation 5

Uncharted: Legacy of Thieves Collection (2022)
The Last of Us Part I (2022)
Intergalactic: The Heretic Prophet (tulossa)
Aiheesta muualla

Naughty Dogin kotisivu
Araucon sota

Araucon sota oli pitkään kestänyt konflikti espanjalaisten ja mapuchejen välillä Araucaniassa eli nykyisessä Chilessä. Vuonna 1609 solmittiin aselepo osapuolien välillä, mutta yhteenotot jatkuivat aina 1800-luvulle Chilen itsenäistymiseen saakka.
Sota

Ensimmäinen yhteenotto tapahtui 1536, kun Diego de Almagron retkikunta eteni Maule-joelle ja kohtasi alueella eläneet mapuchet.
Sota > Pedro de Valdivian sotaretket

Kun Espanjan valtio oli varmistanut Chilen itselleen kuuluvaksi, se lähetti Pedro de Valdivian turvaamaan vastaperustettua Santiagon kaupunkia. De Valdivia kuitenkin halusi laajentaa alueitaan Santiagon eteläpuolella olevaan Araucaniaan, jossa mapuchet elivät. De Valdivia teki useita retkiä Araucaniaan ja taisteli voitokkaasti intiaaneja vastaan. Hän perusti retkellään Valdivian kaupungin.
Vuonna 1553 mapuche-heimojen johtajat pitivät tapaamisen huolestuneena espanjalaisten vaikutusvallan kasvusta alueellaan. He valitsivat johtajakseen Lautaron ja (toqui) Caupolicánin. Lautaro oli ollut espanjalaisten ratsuväessä, joten hän tunsi heidän taktiikkansa. Hän kokosi 6 000 sotilasta ja hyökkäsi espanjalaisia vastaan Tucapelin linnoituksella. Espanjalaiset perääntyivät, ja Lautaro poltti linnoituksen. De Valdivia lähti vastahyökkäykseen, mutta hänen pieni joukkonsa tuhottiin. De Valdivia vangittiin, ja hän sai surmansa vankeudessaan vuonna 1554.
Sota > Lautaron vastahyökkäykset

Tappion jälkeen espanjalaiset lähettivät lisäjoukkoja linnoituksiinsa. Uusi johtaja Francisco de Villagra hyökkäsi mapucheja vastaan Marihueñussa, mutta tuloksena oli uusi tappio. Espanjalaiset alkoivat tehdä kostoretkiä mapuche-kyliin ja tappoivat siviilejä sekä polttivat peltoja. Tuloksena oli nälänhätä ja epidemioita mapuche-kylissä, mikä kasvatti heimojen vihamielisyyttä espanjalaisia vastaan.
Lautaro oli alkanut suunnitella hyökkäystä Santiagoa vastaan, mutta nälänhätä esti häntä saamasta omasta heimostaan tarpeeksi sotureita joukkoihinsa. Lautaro onnistui kuitenkin hankkimaan joukkoja alueen muiden intiaaniheimojen keskuudesta. Hänen hyökkäyksensä pohjoiseen ei kuitenkaan onnistunut, koska hän ei pystynyt valtaamaan Peteroan linnoitusta. Villagra halusi turvata mapuchejen uhkaamat muut kaupungit ja lähti etelään Santiagosta jättäen sen suojattomaksi. Lautaro päästi espanjalaiset ohitseen etelään ja lähti itse kohti Santiagoa pohjoiseen. Lautaron armeija kuitenkin yllätettiin sen leiriydyttyä Mataquito-joelle, ja Lautaro tapettiin.
Sota > García Hurtado de Mendozan hyökkäykset

Espanjalaiset saivat jälleen etulyöntiaseman, ja García Hurtado de Mendoza hyökkäsi 600 sotilaan voimin etelään. Mapuchet yrittivät pysäyttää heidän etenemisensä, mutta espanjalaisten ylivoimainen tulivoima ratkaisi taistelut edukseen. Caupolicán vangittiin ja teloitettiin. 
Mendoza valloitti Araucanian ja luuli voittaneensa mapuchet lopullisesti. Tämän jälkeen alkoi kuitenkin mapuchejen sissisota, joka osoittautui espanjalaisille paljon tappiollisemmaksi kuin avoimet taistelut. Mapuchet valitsivat uudeksi toquiksi Illanguliénin. Tämä ei ryhtynyt heti taisteluun, vaan keskittyi uuden ikäluokan kouluttamiseen sotureiksi ja lisäksi työstämään aseita raudasta. Ennen tätä mapuchejen aseet oli tehty puusta tai kuparista. Mapuchet olivat myös saaneet käsiinsä paljon espanjalaista aseistusta.
Sota > Mapuche-kapina

Vuonna 1561 alkoi suuri mapuchejen kapina. He tuhosivat espanjalaisten linnoituksia, ja Pedro de Villagra, Francisco de Villagran poika, lähetettiin torjumaan kapinoitsijoita. De Villagra hyökkäsi mapuchejen linnoitettuja asemia vastaan Los Infantesissa 1563. Espanjalaisten hyökkäys epäonnistui taitavasti piilotettujen ansakuoppien takia, ja 43 espanjalaista de Villagra mukaan lukien sai surmansa. Surun murtama Francisco de Villagra joutui antamaan komentajan tehtävät serkulleen Pedro de Villagralle. Illangulién tarjosi rauhaa espanjalaisille, jotka hyväksyivät ehdotuksen. Mapuchet eivät kuitenkaan halunneet solmia pitkäaikaista rauhaa, vaan solmivat sen vain saadakseen sodalle tauon sadonkorjuun ajaksi.
Vuonna 1563 mapuchet aloittivat sotatoimet uudestaan. Pedro de Villagra tyhjensi Araucanian espanjalaislinnoituksen, sillä hän uskoi, ettei niissä ollut tarpeeksi miehiä niiden puolustamiseksi. Välittömästi espanjalaisten lähdettyä mapuchet polttivat hylätyt linnoitukset. Villagra halusi keskittyä suojelemaan rajalla olevia asutuskeskuksia kuten Concepciónia. Suunnitelmat kariutuivat, kun espanjalaisten sotajoukko joutui mapuchejen väijytykseen ja heidän toinen lisäjoukkonsa tuhoutui taistelussa. Mapuchet alkoivat piirittää Concepciónia eivätkä espanjalaisten lyödyt joukot pystyneet estämään sitä. Kaksi kuukautta kestäneen piirityksen aikana mapuchet yrittivät polttaa koko kaupungin. Sen linnoitus kuitenkin kesti, ja asukkaat olivat turvassa sen sisäpuolella. Espanjalaiset pystyivät huoltamaan 200 miehen sotavoimiaan mereltä käsin, kun taas mapucheille tuli vaikeuksia löytää ruokaa 20 000 sotilaalle. Mapuchet lopettivat piirityksensä sadonkorjuun aikana, sillä he pelkäsivät, että espanjalaiset polttaisivat taas heidän suojaamattomat peltonsa aiheuttaen uuden nälänhädän.
Sota > Espanjalaisten epäonnistuminen

Vaikka espanjalaiset olivat onnistuneet rakentamaan muutamia linnoituksia lisää Araucaniaan, he eivät enää pystyneet valloittamaan uusia alueita. Espanjalaiset olisivat luultavasti luopuneet Araucaniasta, jolleivät olisi pelänneet jonkin muun siirtomaavallan valloittavan sitä. Vuonna 1592 espanjalaiset yrittivät vielä kerran alistaa mapuchet sotatoimin, mutta tälläkään kertaa se ei onnistunut, vaan he kärsivät murskatappion Curalaban taistelussa. Taistelun jälkeen mapuchet polttivat Araucanian jäljelle jääneet espanjalaislinnoitukset.
Lopputulos

Tämän jälkeen taistelut olivat pääasiassa rajakahakoita ja olot rauhoittuivat 1700-luvulle mennessä. Mapuchet alkoivat luoda suhteita espanjalaisiin ja antoivatkin muutamien muuttaa mailleen. Jesuiitat perustivat Araucaniaan sen ensimmäiset koulut. Kun Chilen itsenäisyyssota alkoi vuonna 1810, mapuchet taistelivat espanjalaisten puolella separatisteja vastaan. Kun espanjalaiset hävisivät, mapuchet ja Chilen hallitus tekivät sopimuksen, jolla taattiin Araucanian itsehallinto-oikeudet. Chileläiset kuitenkin rikkoivat sopimuksen 1860 ja aloittivat Araucanian valloituksen ja liittivät alueen Chilen osaksi.
Aiheesta muualla

The Grand Araucanian Wars (1541-1883) In The Kingdom Of Chile
Pedro de Valdivia
Mapuche-johtaja Lautaro
Mapuchejen taktiikkaan kuuluivat ratsain tehtävät rynnäköt, joita kutsuttiin malóneiksi. Ángel Della Vallen maalaus vuodelta 1892.
Englantilaiset naiset

| Englantilaiset naiset> Les Deux Anglaises et le Continent |
| --- | --- |

Ohjaaja:  François Truffaut
Käsikirjoittaja:  François Truffaut
Perustuu:  Henri-Pierre Rochén romaaniin
Tuottaja:  Marcel Berbert
Säveltäjä:  Georges Delerue
Kuvaaja:  Néstor Almendros
Leikkaaja:  Martine Barraqué Yann Dedet
Pääosat:  Jean-Pierre Léaud
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Les Films Carrosse
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  1971, Suomessa 1972
Kesto:  117 min
Alkuperäiskieli:  ranska englanti
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Englantilaiset naiset (Les Deux Anglaises et le Continent) on François Truffaut’n ohjaama ranskalainen draamaelokuva vuodelta 1971. Truffaut teki myös käsikirjoituksen yhdessä Jean Gruault’n kanssa Henri-Pierre Rochén romaanin pohjalta. Elokuvan pääkuvaajana toimi Néstor Almendros, ja musiikin siihen teki Georges Delerue.
Elokuvassa äitinsä vaikutusvallasta kärsivä nuori ranskalaismies (Truffaut’n vakionäyttelijä Jean-Pierre Léaud) rakastuu kahteen englantilaistyttöön, joista toinen on vapaamielinen taiteilija ja toinen asenteiltaan tiukempi.
Tuotanto

1970-luvun alussa Truffaut kärsi masennuksesta muun muassa hänen suhteensa Catherine Deneuveen kariuduttua. Lohtua toi Henri-Pierre Rochén romaani Les Deux Anglaises et le Continent, jonka pohjalta Truffaut alkoi suunnitella uutta elokuvaa. Se kuvattiin Normandian rannikolla kesällä 1971.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jean-Pierre Léaud  | … |  Claude Roc   |
|  Kika Markham  | … |  Ann Brown   |
|  Stacey Tendeter  | … |  Muriel Brown   |
|  Sylvia Marriott  | … |  rouva Brown   |
|  Philippe Léotard  | … |  Diurka  |
Vastaanotto ja arvostus

Marraskuussa 1971 ensi-iltansa saanut Englantilaiset naiset sai vaihtelevia arvosteluja. Sitä pidettiin kylmäkiskoisena ja liian realistisena, kun elokuvassa näytettiin muun muassa verisiä lakanoita toisen englantilaistytön neitsyyden menettämisen ilmentäjinä. Elokuva sai Ranskan ulkopuolella parempia arvioita kuin kotimaassaan, ja sen arvostus on vuosikymmenten mittaan kasvanut.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Englantilaiset naiset vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aiheesta muualla

Englantilaiset naiset Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Englantilaiset naiset Elonet.
Transnistrian vaakuna

Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Transnistrian vaakuna
Transnistrian vaakuna on uusittu versio Moldavian sosialistisen neuvostotasavallan vaakunasta, joka poistettiin käytöstä Moldovan itsenäistyttyä Neuvostoliitosta vuonna 1991. Ainut tärkeä muutos vaakunassa on punaisen nauhan tekstin muuttuminen: aiemman tunnuksen Moldavian SNT:aan viittaava moldovankielinen akronyymi "PCCM" (eli "Република Советикэ Сочиалистэ Молдовеняскэ") poistettiin ja tilalle asetettiin teksti "Република Молдовеняскэ Нистрянэ", joka on siirtokirjoitettuna "Republica Moldoveneascǎ Nistreanǎ".
Hämeensaari

Hämeensaaren sijainti Hämeenlinnassa.
Kaivokadun eteläosaa Hämeensaaren kaupunginosassa.
III kaupunginosa eli Hämeensaari on yksi Hämeenlinnan keskustan neljästä kaupunginosasta, joka sijaitsee Vanajaveden rannalla keskustan eteläosassa. Kaupunginosan halki kulkee keskustan pääväyliin kuuluva Paasikiventie, ja siellä sijaitsevat muun muassa kauppakeskukset Tavastila, K-Citymarket, Goodman, Linna ja Optelli, Hämeenlinnan uimahalli, kävelykatu Reska, Sibeliuksen syntymäkoti sekä Hämeensaaren uimaranta. Hämeensaari rajoittuu pohjoisessa 1., 2. ja 4. kaupunginosiin sekä idässä Kaurialaan ja Myllymäkeen, joiden lisäksi etelässä sitä rajaavat Vanajaveden yli Kantola ja Kankaantausta. Kaupunginosaa sivuaa myös kauppakeskus Goodmanin alla tunnelissa kulkeva valtatie 3. Vanajaveden rantaa pitkin alueella kulkee kevyen liikenteen rantareitti.
Hämeensaaren eteläosaan, Paasikiventien ja Vanajaveden väliselle alueelle, on suunnitteilla uusi keskustamainen asuinalue, Engelinranta. Alue on saanut nimensä Hämeenlinnaan vuonna 1832 asemakaavan laatineen arkkitehti Carl Ludvig Engelin mukaan. Tällä hetkellä alueella sijaitsee huoltoasemia, matalia liikerakennuksia ja pysäköintialueita, kuten myös säilytettäviksi tarkoitetut uimahalli, uimaranta sekä rantapuisto. Tällä hetkellä käynnissä on maamassojen vaihto, sillä alueella on 1960-luvulle asti sijainnut kaatopaikka. Puhdistuksen tieltä Engelinrannasta on jo purettu urheilutalo Hämeenkaari ja Hämeensaaren pesäpallokenttä. Engelinrannan osayleiskaava alueelle on valmistunut, ja kaupunki on aloittamassa asemakaavojen laatimista.
Matkalla Idahoon

| Matkalla Idahoon> My Own Private Idaho |
| --- | --- |
 Elokuvan DVD-julkaisu (Criterion Collection)
Ohjaaja:  Gus Van Sant
Käsikirjoittaja:  Gus Van Sant
Tuottaja:  Laurie Parker
Säveltäjä:  Bill Stafford
Kuvaaja:  John J. Campbell Eric Alan Edwards
Leikkaaja:  Curtiss Clayton
Pääosat:  River Phoenix Keanu Reeves
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Fine Line Features
Levittäjä:  Fine Line Features Netflix
Ensi-ilta:  Yhdysvallat 29. syyskuuta 1991 Suomi 22. tammikuuta 1993
Kesto:  104 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Matkalla Idahoon (engl. My Own Private Idaho) on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1991. Elokuvan ohjasi Gus Van Sant, ja pääosissa näyttelevät muun muassa River Phoenix ja Keanu Reeves.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Juoni

Portlandissa asuva katujen kasvatti Mike Waters on narkolepsiasta kärsivä homoseksuaali, joka myy itseään rahaa vastaan. Kun varakas vanhempi nainen poimii hänet mukaansa ja vie asunnolleen, Mike tapaa kaksi muuta naisen palkkaamaa prostituoitua. Toinen heistä on Scott Favor, joka rikkaasta perheestään huolimatta asuu kadulla. Vaikka hän on heteroseksuaali, hän myy itseään rahasta myös miehille. Mike kuitenkin saa narkoleptisen kohtauksen naisen asunnolla, ja myöhemmin seuraavana päivänä herää Scottin seurasta.
Kohta Mike ja Scott tapaavat opastajansa Bob Pigeonin, keski-ikäisen miehen, joka toimii isähahmona katulapsille ja prostituoiduille, jotka elävät hylätyssä asuntorakennuksessa. Scott myöntää Bobille, että täytettyään 21 vuotta hän hylkää katuprostituoidun elämäntavan. Mike ikävöi äitiään, joten hän ja Scott lähtevät Idahoon tapaamaan Miken veljeä Richardia. Richard kertoo Mikelle heidän äitinsä työskentelevän eräässä hotellissa. Myöhemmin heille kuitenkin selviää, että Miken äiti on lähtenyt Italiaan.
Italiassa Mike ja Scott löytävät maalaistalon, jossa Miken äiti on työskennellyt. Talolla asuva nuori nainen Carmella kertoo Miken äidin muuttaneen takaisin Yhdysvaltoihin. Carmella ja Scott rakastuvat, ja Mike joutuu palaamaan takaisin Portlandiin omillaan.
Myöhemmin Portlandissa Bob ja hänen jenginsä tapaavat parannuksen tehneen Scottin hienostoravintolassa, mutta Scott torjuu heidät. Samana yönä Bob kuolee sydänkohtaukseen. Seuraavana päivänä prostituoidut järjestävät hänelle riehakkaat hautajaiset, Scottin osallistuessa juuri edesmenneen isänsä hautajaisiin samalla hautausmaalla.
Lopussa Mike saa narkoleptisen kohtauksen autiolla Idahon valtatiellä. Ensimmäisen auton tullessa kohdalle hänen omaisuutensa varastetaan. Hetkeä myöhemmin paikalle ajaa toinen auto, jonka kuljettaja kiskoo tajuttoman Miken kyytiin ja ajaa sitten pois.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Keanu Reeves  | … |  Scott Favor     |
|  River Phoenix  | … |  Mike Waters   |
|  William Richert  | … |  Bob Pigeon   |
|  Chiara Caselli  | … |  Carmella   |
|  Grace Zabriskie  | … |  Alena   |
|  Udo Kier  | … |  Hans   |
|  Flea  | … |  Budd   |
Alice ei asu enää täällä

| Alice ei asu enää täällä> Alice Doesn’t Live Here Anymore |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Martin Scorsese
Käsikirjoittaja:  Robert Getchell
Tuottaja:  David Susskind
Säveltäjä:  Richard LaSalle
Kuvaaja:  Kent Wakeford
Leikkaaja:  Marcia Lucas
Pääosat:  Ellen Burstyn, Kris Kristofferson
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  1974, Suomessa 1975
Kesto:  112 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alice ei asu enää täällä (Alice Doesn’t Live Here Anymore) on Martin Scorsesen ohjaama, draamaa ja komediaa yhdistelevä elokuva vuodelta 1974. Elokuvan on käsikirjoittanut Robert Getchell, ja sen pääosissa näyttelevät Ellen Burstyn, Kris Kristofferson ja Alfred Lutter.
Juoni

Kalifornian Montereyssä varttunut, nuorena laulajan urasta haaveillut Alice (Burstyn) on päätynyt väkivaltaisen aviomiehen vaimoksi New Mexicoon. Mies kuolee yllättäen, ja Alicen on otettava yksinhuoltajan vastuu 11-vuotiaasta pojastaan. He lähtevät matkalle kohti Alicen synnyinkaupunkia, mutta juuttuvat ensin Arizonan Phoenixiin ja sitten Tucsoniin asuen halvoissa motelleissa. Rahaa saadakseen Alice yrittää joka kaupungissa aloittaa uudelleen kauan sitten keskeytyneen laulajanuransa, mutta joutuu tekemään työtä myös lounaskahvilan tarjoilijana. Lyhyiden miessuhteiden jälkeen hän löytää Tucsonista pojalleen ja itselleen mahdollisen uuden mieshahmon (Kristofferson), mutta miettii pitkään sitoutumista.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mia Bendixsen  | … |  Alice 9-vuotiaana   |
|  Ellen Burstyn  | … |  Alice Hyatt   |
|  Alfred Lutter  | … |  Tommy, Alicen poika   |
|  Billy Green Bush  | … |  Donald Hyatt   |
|  Harvey Keitel  | … |  Ben Eberhart   |
|  Diane Ladd  | … |  Flo   |
|  Kris Kristofferson  | … |  David   |
|  Jodie Foster  | … |  Audrey   |
Vastaanotto

The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta  maailmassa. Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo piti erityisesti äidin ja näsäviisaan esimurrosikäisen pojan (Lutter) välisestä kemiasta. Hän antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Televisiosarja

Vuosina 1976–1985 CBS-televisioyhtiö tuotti elokuvan hahmoihin perustuvaa tilannekomediasarjaa Alice, jota esitettiin Suomessakin elokuusta 1982 alkaen. Siinä Alicea näytteli Linda Lavin.
Aiheesta muualla

Alice ei asu enää täällä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Talo jalavan varjossa

| Talo jalavan varjossa> Howards End |
| --- | --- |

Ohjaaja:  James Ivory
Käsikirjoittaja:  Ruth Prawer Jhabvala Romaani: E. M. Forster
Tuottaja:  Ismail Merchant
Säveltäjä:  Richard Robbins
Kuvaaja:  Tony Pierce-Roberts
Leikkaaja:  Andrew Marcus
Tuotantosuunnittelija:  Ian Whittaker
Pääosat:  Emma Thompson   Vanessa Redgrave   Anthony Hopkins
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Merchant Ivory Productions
Levittäjä:  InterCom Netflix
Ensi-ilta:  13. maaliskuuta 1992 (Yhdysvallat) 1. toukokuuta 1992 (Iso-Britannia) 21. elokuuta 1992 (Suomi)
Kesto:  140 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Talo jalavan varjossa (engl. Howards End) on James Ivoryn ohjaama brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1992. Se oli Ivoryn kolmas elokuva, joka perustui E. M. Forsterin romaaniin – sitä edelsivät Hotelli Firenzessä ja Maurice. Käsikirjoituksen teki Ivoryn pitkäaikainen yhteistyökumppani Ruth Prawer Jhabvala ja elokuvan tuotti Ismail Merchant. Sitä pidetään yleisesti yhtenä Ivoryn parhaista elokuvista ja parhaana Forsterin teoksiin perustuvista elokuvista.
Elokuvan pääosissa näyttelivät menestyksekkäästi Emma Thompson ja Anthony Hopkins. Thompson voitti roolistaan niin Oscarin, Baftan kuin vielä Golden Globe -palkinnonkin.
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat 1900-luvun alkupuolelle ja siinä seurataan kolmen eri yhteiskuntaluokista lähtöisin olevan perheen sosiaalisia suhteita ja konflikteja ja kuinka heidän kohtalonsa nivoutuvat yhteen.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Talon jalavan varjossa vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Vanessa Redgrave  | … |  Ruth Wilcox   |
|  Helena Bonham Carter  | … |  Helen Schlegel   |
|  Joseph Bennett  | … |  Paul Wilcox   |
|  Emma Thompson  | … |  Margaret Schlegel   |
|  Prunella Scales  | … |  Aunt Juley   |
|  Adrian Ross Magenty  | … |  Tibby Schlegel   |
|  Jo Kendall  | … |  Annie   |
|  Anthony Hopkins  | … |  Henry Wilcox   |
|  James Wilby  | … |  Charles Wilcox   |
|  Jemma Redgrave  | … |  Evie Wilcox   |
|  Samuel West  | … |  Leonard Bast   |