Reliance of the Traveller
Käsikirjan suhde šariaan

Kirjan esipuheessa Nuh Ha Mim Keller kirjoittaa, että teoksen laajin kokonaisuus Umdat as-Salik edustaa yhtä hienoimmista ja luotettavimmista shafi'i-oikeudenkäytön lyhyistä teoksista. Shafi'i-lakikoulukunnan perusti Abū ʿAbdullāh Muhammad ibn Idrīs al-Shāfiʿī  (767–820), joka vaikutti merkittävästi islamilaisen lain kehitykseen. Hänen vaatimuksestaan tuli säännöksi johtaa Muhammedin sunnaa koskevat kertojaketjut Muhammediin itseensä saakka. Hän myös otti käyttöön analogian (qiyás) ja yksimielisyyden (ijmá) periaatteet, joiden esikuvina on pidetty roomalaista oikeutta. Shafi'i-koulukunnalla on ehkä vähiten sisäisiä ristiriitoja, koska sen pääteoreetikko on imaami al-Nawawi, suuri 1200-luvun oppinut, joka päivitti aikaisempien vuosisatojen kirjat hadithien luotettavuuden osalta. Umdat as-Salikin  kirjoittaja al-Misri seuraa tarkasti Nawawin ensyklopedistista teosta Al-Majmu. Umdat as-Salik onkin todellisuudessa eräänlainen tämän teoksen sisällysluettelo.
Islaminuskon mukaan Jumalan laki, šaria, löytyy Koraanista ja Muhammedia koskevasta perimätiedosta, joka on koottu hadith-kokoelmiin. Jumalan laki on muuttumaton, mutta siitä tehdyt tulkinnat, fiqh, vaihtelevat. Reliance of the Traveller edustaa islamilaista laintulkintaa, ei Jumalan lakia suoraan. Nuh Ha Mim Keller kirjoittaa, että sunnimuslimien tavoitteena on nykyään yhdistää neljä suurta koulukuntaa, jotta päästäisiin yhteen ainoaan. Miksi siis julkaista yhtä koulukuntaa edustava kirja? Vastaus on, että jokainen koulukunnista edustaa suurta joukkoa oppineita ja oppineisuutta. Merkittäviä shafi'i-oppineita olivat muun muassa Bukhari, Muslim, Tirmidhi, Nasa'i, Ibn Majah, Abu Dawud, Dhababi ja Nawawi (eli kaikki kutub al-sittah -kirjojen tekijät). Reliance of the Traveller -kirjan liiteosat sisältävät muidenkin sunnilaisten lakikoulukuntien (Hanafi, Maliki ja Hanbali) näkemyksiä. Noin 75 % niiden johtopäätöksistä on kaikille neljälle koulukunnalle yhteisiä. Myös shiialainen lakikäsitys on hyvin lähellä sunnilaisia käsityksiä.
Joseph Schacht on kuvannut keskiaikaisten šaria-lakikirjojen merkitystä seuraavasti:
"Kunkin lakikoulukunnan virallinen kanta ei löydy koulukuntien omien mestareiden kirjoista, vaikka he olivat miehiä, joiden katsottiin olleen päteviä käyttämään korkeinta määrää omaa järkeään (ijtihad). Virallinen kanta löytyy kirjoista, jotka koulukunnan yleinen mielipide hyväksyy arvovaltaisiksi lähteiksi. Nykyään niitä ovat yleensä myöhäisellä keskiajalla kirjoitetut käsikirjat, ja myöhemmät kirjat saavat arvovaltansa niiden kautta. Tunnustetut käsikirjat sisältävät kunkin lakikoulukunnan opin kaikkein tuoreimman kehitysvaiheen. Totuus ei kuitenkaan löydy näistä koodeista itsessään; islamilainen laki ei ole pelkkä lakikirja, vaan lainopin elävää soveltamista."
Keskiajalla eläneiden oppineiden, kuten Bukharin, Muslimin, Dhahabin, Ibn Kathirin tai Suyitin ylivoimainen auktoriteetti myös nykyisin perustuu siihen, että muslimiyhteisössä ei sen koommin ole esiintynyt hafiz-mestareita eli sellaisia henkilöitä, jotka osaisivat vähintään satatuhatta hadithia ulkoa kertojaketjuineen. Niinpä myöhempien oppineiden on tyydyttävä luottamaan näiden varhaisten mestareiden teoksiin. Islamilainen uskonnollinen tiede jäykistyi 1200-luvun jälkeen lähinnä seuraamaan ja järjestelemään aikaisemmin esitettyjä ajatuksia.  Sisällön osalta šariaan ei luonnollisesti voinut tulla muutoksia, sillä säädökset perustuivat Muhammedin opetuksiin ja esikuvaan.