Väinö Tanner
Sota-aika

Syksyllä 1939, toisen maailmansodan sytyttyä, Neuvostoliitto vaati Leningradin turvallisuuteen vedoten Suomelta Suomenlahden saaria, osaa Karjalankannaksesta ja tukikohtaa Hankoniemeltä. Cajanderin hallituksen valtiovarainministeri Väinö Tanner osallistui neuvottelujen toiselle ja kolmannelle kierrokselle valtioneuvos J. K. Paasikiven ja eversti Aladár Paasosen kanssa. Pyrkiäkseen keventämään jännittynyttä ilmapiiriä Tanner sanoi tervehtiessään Stalinia: "Minä olen menševikki." Tämä tokaisu ei kuitenkaan huvittanut Stalinia eikä ulkoministeri Vjatšeslav Molotovia. Sen enempää Tanner kuin Paasikivikään eivät pystyneet tekemään paljoakaan, koska heitä sitoivat hallituksen antamat tiukat ohjeet, joiden mukaan alueluovutuksiin ei saanut suostua. Kummankin osapuolen pitäessä tiukasti kiinni omasta kannastaan neuvottelut päättyivät tuloksettomina 9. marraskuuta.
Neuvostoliiton sotajoukkojen hyökättyä Suomeen 30. marraskuuta 1939 Tanner teki aloitteen Suomen hallituksen vaihtamiseksi. Hänen mielestään oli vaihdettava ainakin siihenastisen politiikan näkyvimmin leimaamat pää- ja ulkoministeri, jotka myös venäläiset olivat nimenneet syyllisiksi maiden välien katkeamiseen. Vielä samana päivänä nimitettiinkin Suomen Pankin pääjohtajan Risto Rytin johtama uusi hallitus, johon Tanner tuli ulkoministeriksi. Tästä seurasi, että Neuvostoliiton Suomea vastaan suuntaaman propagandan siihenastiset pääkohteet A. K. Cajander ja Eljas Erkko unohdettiin ja tilalle otettiin Tanner. Max Jakobsonin mukaan Neuvostoliitto ajatteli Tanneria nimenomaan työväenjohtajana eikä niinkään Suomen hallituksen jäsenenä, ja edellisessä asemassa hän oli selvästi vaarallisempi. Jakobsonin luonnehdinnan mukaan "Moskova antautui Tannerin kanssa köydenvetoon Suomen työväestön sielusta".
Väinö Tanner oli ulkoministerinä 1939–1940 ja talvisodan jälkeen kauppa- ja teollisuusministerinä 1940–1942 erottuaan Neuvostoliiton vaatimuksesta ulkoministerin virasta. Kaikkiaan Tanner oli ministerinä 2 756 päivää. Välirauhan aikana Tanner hyökkäsi toistuvasti toukokuussa 1940 perustettua Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuraa vastaan, jota pidettiin yleisesti Neuvostoliiton "viidentenä kolonnana". Keskustellessaan Suomen Moskovan-lähettiläänä toimineen J. K. Paasikiven kanssa kesällä 1940 Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov katsoi, että Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden parantamiseksi ei ollut tehtävissä mitään niin kauan kuin Tanner oli ministerinä. Paasikivelle itsenäisyyspäivänä 1940 Kremlissä pitämässään puhuttelussa Molotov liitti Tannerin niiden henkilöiden joukkoon, joita Neuvostoliitto ei hyväksynyt Suomen uudeksi presidentiksi.
Toimiessaan ministerinä jatkosodan aikana Tanner joutui vaikeaan kaksoisrooliin: ulospäin hän edusti hallituksen politiikkaa, mutta hallituksessa puolueensa kriittisiä näkemyksiä; valtaosa SDP:n kannattajista ei hyväksynyt Tarton rauhan rajan ylittämistä. Laajassa yksityiskirjeessään presidentti Risto Rytille syksyllä 1941 Tanner katsoi Suomen saavuttaneen tärkeimmät sodanpäämääränsä vallattuaan takaisin Moskovan rauhassa menettämänsä alueet. Hänen mielestään Suomi voisi pitää Itä-Karjalan vain siinä tapauksessa, että Neuvostoliitto luhistuisi lopullisesti, mihin hän ei lainkaan uskonut, koska "200 miljoonan kansaa ei noin vain pyyhitä maan päältä".
Syksyllä 1942 Tanner keskeytti silloisen sisäministerin Toivo Horellin ja Valpon päällikön Arno Anthonin käynnistämän prosessin Suomessa oleskelleiden juutalaispakolaisten luovuttamiseksi Saksaan. Asiasta hallituksen iltakoulussa käydyssä kiivaassa keskustelussa Tanner korosti, että kysymys ei ollut vain sisäministerin toimivaltaan kuuluvasta asiasta, vaan ennen kaikkea Suomen maineesta ja suvereniteetista. Tästä huolimatta pakolaisten luovuttamiselta ei täysin vältytty, vaan kahdeksan pakolaista kuljetettiin Tallinnaan ja sieltä edelleen tuhoamisleireille Saksaan.
Jatkosodan aikana niin SDP – jonka natsismia vastustava asenne oli yleisesti tiedossa – kuin sen vahvin mies Väinö Tanner joutuivat paitsi Neuvostoliiton, myös Saksan silmätikuksi. Helmikuussa 1943 SDP:n puolueneuvosto antoi julkilausuman, jossa se korosti Suomen käyvän omaa erillistä sotaansa ja julisti, että Suomi on vapaa päättämään irtautumisestaan sodasta, kun siihen on sopiva hetki. Tanner kehotti syyskuussa 1943 Suomen kansaa varautumaan siihen, että tulevaisuudessa Suomen naapurina olisi voimakas Neuvostoliitto. Hitlerin Saksa näki Tannerin yhtä kovana erillisrauhan tekijänä kuin Stalinin Neuvostoliitto näki hänet sodanlietsojana.
Tammikuussa 1945 pääministeri J. K. Paasikivi kehotti Suomen sodanaikaisia johtavia poliitikkoja siirtymään syrjään poliittisesta toiminnasta "hyvien ja luottamuksellisten suhteiden aikaansaamisen helpottamiseksi Suomen ja Neuvostoliiton välillä". Hieman myöhemmin puolueiden tietoon saatettiin nimilista henkilöistä, jotka eivät saaneet asettua ehdokkaiksi tulevissa eduskuntavaaleissa. Listalla oli mukana myös Väinö Tanner, joka nautti SDP:n kannattajien keskuudessa edelleen vankkaa suosiota. Tanner erosi välittömästi eduskunnasta katsottuaan julkisuuteen toimittamassaan lausunnossa hallituksen asettuneen tässä asiassa eduskunnan ja äänestäjien yläpuolelle. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Antti Lastu.