stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Victor Sjöström

Victor Sjöströmiä pidetään Mauritz Stillerin ohella merkittävimpänä ruotsalaisen mykkäelokuvan tekijänä.
Victor David Sjöström (20. syyskuuta 1879 Silbodal, Värmlanti – 3. tammikuuta 1960 Tukholma) oli ruotsalainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä. Hän ohjasi noin 50 elokuvaa, joista suurin osa on mykkiä. Hänen tunnetuin ohjaustyönsä lienee Ajomies vuodelta 1921. Näyttelijänä hän esiintyi ainakin 40 elokuvassa sekä lukuisissa teatterituotannoissa. Hänen viimeisiä elokuvaesiintymisiään oli professori Isak Borgin rooli Ingmar Bergmanin elokuvassa Mansikkapaikka vuonna 1957.
Sjöström työskenteli vuosina 1898–1899 Helsingissä Svenska Teaternissa sekä vuosina 1923–1930 Hollywoodissa, jossa hän ohjasi nimellä Victor Seastrom yhdeksän elokuvaa. Vuonna 1924 antamassaan haastattelussa Charles Chaplin ylisti Sjöströmiä maailman parhaimmaksi ohjaajaksi. Hän vieraili Suomessa näyttelijänä vielä vuonna 1958.
Kirjallisuutta

Florin, Bo: Transition and transformation: Victor Sjöström in Hollywood 1923–1930.  (Film culture in transition)  Amsterdam:  Amsterdam University Press, 2013.  ISBN 90-8964-504-7
Forslund, Bengt: Victor Sjöström: Hans liv och verk.  Stockholm:  Bonnier, 1980.  ISBN 91-0-044972-5
Aiheesta muualla

Victor Sjöström Mykkäelokuvasivusto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Elonet  Uppslagsverket Finland 
Muut:  SNAC  IdRef
Päivi Lukkarila

Päivi Lukkarila (s. 10. marraskuuta 1967 Kokkola) on suomalainen lasten- ja nuortenkirjailija ja suomi toisena kielenä -opettaja. Hän on kirjoittanut myös aikuisille nimellä Essi Paju.
Lukkarila on koulutukseltaan filosofian maisteri sekä äidinkielen ja kirjallisuuden aineenopettaja. Hän opiskeli yleistä kirjallisuustiedettä Tampereen yliopistossa. Lukkarila toimi myös Tampereen Ylioppilasteatterissa. Hän on suorittanut vokologian jatko-opintoja Tampereen yliopistossa.
Lukkarilan esikoisromaani Koitetaan kestää, Nanna ilmestyi vuonna 2007. Se sijoittui kolmanneksi Kariston Tiina 2006 -kirjoituskilpailussa. Lukkarila sai teoksesta myös Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon vuonna 2007.
Vuonna 2012 Lukkarilan lastenromaani Kolmen ajan maa oli Arvid Lydecken -palkintoehdokas. Teos oli myös Lasten LukuVarkaus -palkintoehdokkaana. Vuonna 2015 Lukkarilan hevoskirja Ihana Panda oli ehdolla Anni Polva -palkinnon saajaksi.
Lukkarila ei saanut kustannussopimusta Counter-Strike: Global Offensivea pelaavasta pojasta kertovalle kirjalle Kuinka saavutetaan zanshin. Hän kustansi sen vuonna 2020 itse perustamansa Nokkahiiri-kustantamon kautta. Lukkarila mukautti siitä itse myös selkokirjan, joka palkittiin 2024 lasten- ja nuorten selkokirjallisuudelle jaettavalla Klara-palkinnolla.
Lukkarila alkoi vuonna 2021 kirjoittaa Skutsia. Hän päätti kirjoittaa eräretkeilystä, sillä erään selvityksen mukaan poikia kiinnostaa kirjoissa metsästys, kalastus ja eräily. Hän lisäsi teokseen kauhuelementtejä, kun ensimmäinen versio tuntui hieman lattealta. Lukkarila lähetti teoksen parille kustantamolle, mutta päätti sen hylkyjen jälkeen kustantaa itse. Skutsi palkittiin 2024 lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandialla.
Lukkarila asuu Tampereella.
Teokset

Koitetaan kestää, Nanna.  Hämeenlinna:  Karisto, 2007.  ISBN 978-951-23-4919-7
Tyttöystävätesti.  Hämeenlinna:  Karisto, 2008.  ISBN 978-951-23-4987-6
Talliterapiaa.  Hämeenlinna:  Karisto, 2009.  ISBN 978-951-23-5097-1
Venlan alkeiskurssi.  (Kuvitus: Anu Mikkonen)  Hämeenlinna:  Karisto, 2011.  ISBN 978-951-23-5376-7
Venlan kesäponi.  (Kuvitus: Anu Mikkonen)  Hämeenlinna:  Karisto, 2012.  ISBN 978-951-23-5518-1
Tsemppiä, Venla!  (Kuvitus: Anu Mikkonen)  Hämeenlinna:  Karisto, 2012.  ISBN 978-951-23-5597-6
Venlan hoitoponi.  (Kuvitus: Anu Mikkonen)  Hämeenlinna:  Karisto, 2013.  ISBN 978-951-23-5656-0
Venla ratsastusleirillä.  (Kuvitus: Anu Mikkonen)  Hämeenlinna:  Karisto, 2013.  ISBN 978-951-23-5707-9
Venlan poniystävä.  (Kuvitus: Anu Mikkonen)  Hämeenlinna:  Karisto, 2014.  ISBN 978-951-23-5792-5
Ihana Panda.  Hämeenlinna:  Karisto, 2015.  ISBN 978-951-23-5939-4
Valmennustalvi. Hämeenlinna: Karisto, 2016. ISBN 978-951-23-6166-3.
Ruusukekone. Hämeenlinna: Karisto, 2018. ISBN 978-951-23-6426-8.
Koskenniskan naapurissa.  Hämeenlinna:  Karisto, 2019.  ISBN 978-951-23-6582-1
Koskenniskan naisia.  Hämeenlinna:  Karisto, 2020.  ISBN 978-951-23-6811-2
Aikuisratsastajan päiväkirja.  (Valokuvat: Minna Talberg)  Hämeenlinna:  Karisto, 2009.  ISBN 978-951-23-5091-9
Kolmen ajan maa.  (Lastenromaani)  Hämeenlinna:  Karisto, 2011.  ISBN 978-951-23-5267-8
En ikinä luovuta. Karisto, 2017. ISBN 978-951-23-6303-2.
Ponimme Possukka. Karisto, 2020. ISBN 978-951-1-37236-3.
Kuinka saavutetaan zanshin. Tampere: Nokkahiiri 2020. ISBN 978-952-94-3670-5.
Kerrostaloponi Kemppainen.  (Kuvitus: Milla Paloniemi)  Hämeenlinna:  Karisto, 2021.  ISBN 978-951-1-38367-3
Super-someponi Kemppainen. Kuvitus: Milla Paloniemi. Hämeenlinna: Karisto, 2022. ISBN 978-951-1-41140-6.
Kuinka saavutetaan zanshin: selkomukautus. Kuvitus: Oona Liukkonen. Tampere: Nokkahiiri 2023. ISBN 978-952-69-8862-7.
Skutsi.  Tampere:  Nokkahiiri, 2024.  ISBN 978-952-69886-6-5
Aiheesta muualla

Päivi Lukkarilan verkkosivut
Lassila, Tuija: Teemaesittely: Tyttökirjan päivitystä – Päivi Lukkarila Kirjasampo.fi. 28.4.2009.
Anders Johan Sjögren

Anders Johan Sjögren
Anders Johan Sjögren (ven. Андре́й Миха́йлович Шёгрен, Andrei Mihailovitš Šogren,lähde? 8. toukokuuta 1794 Iitti – 18. tammikuuta 1855 Pietari) oli suomalainen kirjailija ja suomen kielen, kansatieteen tutkija, historiantutkija ja tutkimusmatkailija.
Elämäkerta

Sjögren oli pitäjänsuutarin ainoa eloon jäänyt lapsi, joka lahjakkaana pääsi pitäjän papiston tuella koulutielle. Hänen koulutiensä kulki Loviisan alakoulusta Porvoon kymnaasiin ja sitten Turun akatemiaan, josta hän valmistui vuonna 1819. Hän toimi vuosina 1820–1821 Pietarissa kotiopettajana piispa Zacharias Cygnaeuksen perheessä. Vuodesta 1823 hän toimi kreivi Nikolai Rumjantsevin kirjastonhoitajana, vuodesta 1831 ylimääräisenä akateemikkona ja vuodesta 1844 suomalais-ugrilaisen ja kaukasialaisen kieli- ja kansatieteen varsinaisena akateemikkona Pietarin tiedeakatemiassa, vuodesta 1845 sen kansatieteellisen museon johtajana.
Sjögrenin ensimmäinen tutkimusmatka suuntautui vuosina 1824–1829 Karjalan ja Lapin kautta vepsäläisalueille ja sieltä lähelle Uralia Permin kuvernementtiin tutkimaan suomensukuisia kansoja. Tutkimusten aiheet olivat niin kieli- ja kansatieteellisiä kuin maantieteellisiä ja taloudellisia. Matkan tuloksena hän julkaisi vuonna 1826 kirjoitelman Anteckningar om församligarne i Kemi-Lappmark. Matkan aikana hän identifioi ensi kertaa vepsäläiset ja heidän kielensä. Saman matkan tuloksena hän julkaisi vuonna 1829 tutkielman komeista eli syrjääneistä, Die Sürjänen, ein historisch-statistisch-philologischer Versuch. Matkan jälkeen hän sai Venäjän historian ja muinaistieteen apulaisen viran Pietarin tiedeakatemiassa. Tässä asemassa hän esitteli tiedeakatemialle lisää matkansa tuloksia. Yksi tällainen tutkielma oli teos Über die Finnische Bevölkerung des St.-Peterburgschen Gouvernements und über den Ursprung es Names Ingermanland, joka esitteli Inkerinmaan väestöä. Myöhemmät tutkimusmatkat koskivat vuosina 1835–1837 Pohjois-Kaukasiassa osseetteja ja Krimillä tataarien kieltä sekä vuosina 1846 ja 1852 Baltian liiviläisiä.
Sjögrenin merkitys korostuu siinä, että hän oli varhainen tutkimusmatkailija, joka aluksi keskittyi suomensukuisiin kansoihin. Myös hänen yhteytensä itseään nuorempaan Elias Lönnrotiin oli merkittävää. Sjögren ja Lönnrot tapasivat ensi kerran vuonna 1834. Heidän välilleen kehkeytyi kirjeenvaihto, joka käsitteli erityisesti suomen kieltä ja kansanrunoja. Pietarin asemastaan käsin Sjögren pystyi helpottamaan muiden suomalaisten tutkijoiden, kuten M. A. Castrénin, tavoitteita Venäjälle suoritettavissa tutkimusmatkoissa. Kielitieteilijänä ja kielinerona hän oli sittemmin kiinnostunut myös muista kielistä, esimerkiksi osseettien kielestä, jonka kieliopin ja sanakirjan hän laati. Sjögren kirjoitti myös päiväkirjoja, Ephemerider, koko toimintansa ajan (1806–1855). Niiden julkaisu valmistui 2020.
Sjögrenin muistokivi sijaitsee Iitin Sitikkalassa Sjögrenin mäellä ja muistomerkki Iitin kirkonkylässä vastapäätä kirkkoa. Vladikavkazissa on Sjögrenille nimetty katu. Hänen muistoaan vaalii A. J. Sjögrenin seura, jolla oli vuonna 2018 yhteensä 46 jäsentä.
Teokset

Über die finnische Sprache und Ihre Litteratur (1821)
Anteckningar om församlingarne i Kemi-Lappmark (1828)
Die Sürjänen, ein historisch-statistisch-philologischer Versuch (1829)
Über die finnische Bevölkerung des St. Petersburgischen Gouvernements und über den Ursprung des Namens Ingermannland (1833)
Ossetische Sprachlehre (1841)
Grammatik der ossetischen Sprache (1844)
Ossetische Studien (1848)
Zur Ethnographie Livlands (1849)
Historisch-ethnographische Abhandlungen über den finnisch-russischen Norden
Livische Grammatik nebst Sprachproben
Livisch-deutsches und deutsch-livisches Wörterbuch
Gesammelte Schriften I–II (postuumi 1861, uusintapainos 1969)
Tutkijan tieni, käsikirjoituksesta suomentanut Aulis J. Joki, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1955.
Sjögren, Anders Johan, Allmänna Ephemerider. Dagböckerna 1806–1855. (Utgivna av Michael Branch, Esko Häkli och Marja Leinonen, Nationalbiblioteket 2020, Nationalbibliotekets skrifter 86) (Verkossa ISBN 978-951-51-6139-0)
Kirjallisuutta

Michael A. Branch: A. J.Sjögren – Studies of the North, Suomalais-Ugrilainen Seura, 1973, Helsinki
Päivi Ronimus-Poukka: Anders Johan Sjögren – edelläkävijä ja suurmies? TaY/Suomen historia, Tutkijakoulun jatkokoulutusseminaari, 3.–4.6.2002, Tampere
Aiheesta muualla

Laine, Päivi: Suutarinpojasta Venäjän tiedeakatemian akateemikoksi: A. J. Sjögrenin ura Pietarissa 1820–1855 (väitöskirja) 2020. Tampere University.
Anders Johan Sjögrenin päiväkirjat julkaistu Kansalliskirjasto. 19.5.2020.
A. J. Sjögrenin Seuran blogi
Branch, Michael: / Sjögren, Anders Johan (1794–1855) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. 14.6.2002. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Elias Lönnrot: Minnestal öfver akademikern, D:r Anders Johan Sjögren, hållet vid Finska-Vetenskaps-Societetens Årshögtid den 29 April  1855. Acta Societas Scientiarum Fennicæ, Tomus IV. Helsingforsiæ MDCCCLVI.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Luhtalehtimittari

| Luhtalehtimittari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroide
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Lehtimittarit Sterrhinae
Suku::  Lehtimittarit Scopula
Laji::  immutata
Kaksiosainen nimi
 Scopula immutata  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Luhtalehtimittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Luhtalehtimittari (Scopula immutata) on yleinen, vaalea lehtimittarilaji.
Koko ja ulkonäkö

Luhtalehtimittari on yksi monista, keskenään melko samannäköisistä, vaaleista mittariperhoslajeista. Siivet ovat koiraalla kellertävänvalkoiset, naaraalla sävy on puhtaamman valkoinen. Siivissä on tiheässä hyvin pieniä ruskeita pisteitä. Tyvipoikkiviiru sekä sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat melko leveät ja vaaleanruskeat. Siiven kärkiosassa on lisäksi kaksi hiukan ohuempaa poikkiviirua. Tyvipoikkiviiru ei jatku takasiipeen. Sekä etu- että takasiivissä on terävärajainen musta diskaalitäplä, mutta se voi joskus myös puuttua etenkin etusiivestä. Siipien alapinnalla ei ole etusiiven ulompaa poikkiviirua lukuun ottamatta mainittavaa kuviointia, mutta poikkiviiru erottuu alapinnalla jopa yläpintaa selkeämmin. Perhosen niska on musta. Siipiväli on 21–25 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajia tavataan aivan läntisimmästäkin Euroopasta Venäjän kaukoitään ulottuvalla alueella. Suomessa levinneisyys ulottuu etelärannikolta Perämeren pohjukkaan saakka, mutta Pohjanlahden rannikkoa pitkin levinneisyys ulottuu selvästi sisämaata pohjoisemmaksi. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun lopulta heinäkuun lopulle.
Elinympäristö ja elintavat

Luhtalehtimittari suosii kosteita paikkoja, kuten rantoja, kosteita niittyjä sekä soita ja sopivassa ympäristössä laji voi olla huomattavan runsaslukuinen. Perhonen aloittaa lentonsa hämärän laskeuduttua ja tulee valolle. Keskenkasvuinen toukka talvehtii elokuusta toukokuuhun ja koteloituu maahan.
Ravintokasvi

Toukka on polyfagi, mutta syö erityisesti mesiangervoa (Filipendula ulmaria).
Aiheesta muualla

Kuva toukasta
UK Moths (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q171386  ADW: Scopula_immutata  BioLib: 52395  BOLD: 183479  CoL: 4VW3N  EoL: 280305  EUNIS: 307441  Fauna Europaea: 444362  Fauna Europaea (new): 9ca293da-ced4-4736-89dd-43ff2006c38a  GBIF: 5145009  iNaturalist: 470486  IRMNG: 10979539  LepIndex: 215878  LoB: 4728  MaBENA: ScopuImmut  NBN: NBNSYS0000005765  NCBI: 987004  Observation.org: 1801  Open Tree of Life: 978392  Laji.fi: MX.61744
Edith Sitwell

Edith Sitwellin muotokuva, Roger Fry, 1918
Edith Louisa Sitwell (7. syyskuuta 1887 – 9. joulukuuta 1964) oli brittiläinen runoilija ja kriitikko ja vanhin kolmesta Sitwellin kirjailija-sisaruksesta. Hän ei ollut koskaan naimisissa, mutta oli kiintynyt venäläiseen taidemaalari Pavel Tchelitchewiin, ja hänen kotinsa oli aina avoin Lontoon runoilijapiirille, ja hän oli heille antelias ja avulias.
Sitwell julkaisi runoutta jatkuvasti vuodesta 1913, osa siitä abstrakteja ja musiikkiaselvennä. Hän oli tyyliltään dramaattinen, ja hänen työtään kiitettiin vankasta tekniikasta ja huolellisesta ammattitaidosta.lähde?
Lapsuus ja nuoruus

Edith Louisa Sitwell syntyi Scarborough'ssa, North Riding of Yorkshiressä. Hän oli isänsä George Sitwellin vanhin lapsi ja ainoa tytär. Hänen äitinsä oli Ida Emily Augusta (s. Denison).
Sitwellillä oli kaksi nuorempaa veljeä, Osbert Sitwell (1892–1969) ja Sacheverell (1897–1988), molemmat ansioituneita kirjoittajia ja tunnettuja kirjallisuushenkilöitä. Hän kuvasi lapsuuttaan "hyvin onnettomaksi". Hänen suhteensa vanhempiinsa oli parhaimmillaan myrskyisä. Hän kirjoitti omaelämäkerrassaan, että hänen vanhempansa jäivät hänelle etäisiksi.lähde?
Aikuisuus

26-vuotias Sitwell muutti vuonna 1914 Bayswateriin pieneen asuntoon, jonka hän jakoi Helen Roothamin (1875-1938) kanssa.lähde?
Sitwell ei koskaan mennyt naimisiin, mutta näyttää olevan rakastunut elämänsä aikana useisiin saavuttamattomiin miehiin. Noin 1914 hänellä oli suhde chileläiseen taiteilijaan ja nyrkkeilijään Álvaro de Guevaraan.
Sitwellin tavattua runoilija Siegfried Sassoonin vuonna 1918 heistä tuli läheisiä ystäviä. Homoseksuaalinen Sassoon välitti syvästi Sitwellistä, mutta Sitwellin elämäkerrassa väitetään, että Sitwell rakastui häneen. Koko 1920- ja 1930-lukujen ajan Sitwell luotti Sassooniin arvioihin työtään kohtaan.lähde?
Vuonna 1927 Sitwell rakastui venäläiseen homoseksuaaliseen taidemaalariin Pavel Tšelitševiin. He olivat läheisiä, ja Sitwell auttoi häntä säännöllisesti taloudellisesti ja töiden julkaisussa. Sitwelliä loukkasi kuitenkin usein Tšelitševin arvaamaton luonne ja arvostuksen puute hänen ponnisteluistaan. Suhde kesti kuitenkin 30 vuotta ja päättyi Tšelitševin kuolemaan. Vuonna 1928 Sitwellin asuinkumppani Helen Rootham joutui syöpäleikkaukseen, ja hänestä tuli lopulta työkyvytön. Vuonna 1932 Rootham ja Sitwell muuttivat Pariisiin, jossa he asuivat Roothamin nuoremman sisaren, Evelyn Wielin kanssa.lähde?
Sitwellin äiti kuoli vuonna 1937. Sitwell ei osallistunut hautajaisiin, koska oli tyytymätön vanhempiinsa lapsuudessaan. Helen Rootham kuoli selkärangan syöpään vuonna 1938. Toisen maailmansodan aikana Sitwell palasi Ranskasta. Hän kirjoitti öljylamppujen valossa, koska talossa ei ollut sähköä. Hän neuloi vaatteita armeijassa palvelleille ystävilleen. Vuonna 1943 hänen isänsä kuoli Sveitsissä.lähde?
Sitwellin sodan aikana kirjoittamat runot toivat hänet takaisin julkisuuteen. Niihin kuuluvat Street Songs (1942), The Song of the Cold (1945) ja The Shadow of Cain (1947), jotka kaikki saivat paljon kiitosta. London Blitzistä kertova "Still Falls the Rain" on edelleen hänen tunnetuin runonsa. Sen sävelsi Benjamin Britten. Myös hänen muita runojaan on sävelletty.lähde?
Tchelitchew kuoli heinäkuussa 1957. Sitwellin veli Osbert Sitwell kuoli vuonna 1969 Parkinsonin tautiin, joka diagnosoitiin vuonna 1950. Sitwellille myönnettiin vuonna 1954 Britannian imperiumin (DBE) ritarikunnan ritarikomentajan arvonimi. Hän kääntyi 1955 roomalaiskatolisuuteen.lähde?
Viimeiset vuodet ja kuolema

Sitwell asui vuodesta 1961 kuolemaansa asti Lontoon Hampsteadin asunnossa. Noin vuonna 1957 Sitwell alkoi käyttää pyörätuolia sairastettuaan Marfanin oireyhtymää koko elämänsä ajan. Hän kuoli aivoverenvuotoon 9. joulukuuta 1964 77-vuotiaana.
Julkaisut > Suomennettuja runoja

Lähde
Yö vain vastaa (Still Falls the Rain), suom. Anne Nieminen, julkaisussa Taite: runouslehti 2003; nro 4
Kokoelmassa Tuomas Anhava: Minä kirjoitan sinulle kaukaisesta maasta: runosuomennoksia, toim. Helena Anhava ja Martti Anhava, Helsinki: Otava 2003 ISBN 951-1-18638-8
Eurydike
Invocatio
Julkaisut > Runokokoelmat

Sitwellin runokokoelmat ovat:
Mother and Other Poems (1915)
Clowns' Houses (1918)
The Wooden Pegasus (1920)
Façade (1922)
Bucolic Comedies (1923)
The Sleeping Beauty (1924)
Troy Park (1925)
Rustic Elegies (1927)
Gold Coast Customs (1929)
Collected Poems (1930)
Five Variations on a Theme (1933)
Poems Old & New (London: Faber & Faber, 1940)
Street Songs (1942)
Green Song and Other Poems (1944)
The Song of the Cold (1945)
The Shadow of Cain (1947)
The Canticle of the Rose: Selected Poems 1920–1947 (1949)
Façade, and Other Poems 1920–1935 (1950)
Gardeners and Astronomers: New Poems (1953)
Collected Poems (1954)
The Outcasts (1962)
Julkaisut > Muut kirjat

Alexander Pope (1930)
Bath (1932), a profile of the city under Beau Nash
The English Eccentrics (1933)
Aspects of Modern Poetry (1934)
Victoria of England (1936)
I Live Under a Black Sun (1937)
English Women (1942)
A Poet's Notebook (1943)
Fanfare for Elizabeth (1946), a biography of Elizabeth I
The Queens and the Hive (1962), a biography of Elizabeth I
Taken Care Of (1965), autobiography
Aiheesta muualla

Dame Edith Sitwellin paperit pidetään Clara Thomasin arkistoissa ja erikoiskokoelmissa, Yorkin yliopiston kirjastot, Toronto, Ontario
Dame Edith Sitwell -kokoelma (Arkistoitu – Internet Archive) Harry Ransom Humanistisessa tutkimuskeskuksessa
Edith Sitwell -kokoelma (Arkistoitu – Internet Archive) John J.Burnsin kirjastossa, Boston College
Lyhyt elämäkerta CatholicAuthorsissa
Sitwell Lied- ja Art Songs -tekstisivulla
Walter Greenwoodille lähetetyt kirjeet (Arkistoitu – Internet Archive) pidettiin Salfordin yliopistossa
Pyörät: jakeen antologia (1916–1921), toimittaja Sitwell, The Modernist Journals Project
Dame Edith Sitwell esiintyminen tässä on sinun elämäsi
BBC : n kasvokkain haastattelu Dame Edith Sitwellin ja John Freemanin kanssa 6. toukokuuta 1959
Apua Sitwellin perhekirjeisiin ja käsikirjoituksiin Columbian yliopistossa. Harvinainen kirja- ja käsikirjoituskirjasto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 2  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC 2  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Edith Sitwell
Käännös suomeksi
Skitsofasismi

Skitsofasismi on historioitsija Timothy Snyderin käyttöön ottama käsite. Se viittaa fasismiin, jonka kannattaja kutsuu vihollisiaan fasisteiksi. Snyder on käyttänyt tästä esimerkkinä Vladimir Putinin hallitseman Venäjän virallista retoriikkaa.
Timothy Snyderin mukaan skitsofasistinen retoriikka noudattelee kansallissosialismin aikaista suositusta kertoa niin suuri ja törkeä valhe, että sen vastustaminen on useimmille psyykkisesti liikaa. Tutkija Mikhail Epstein kuvaili Ukrainan sodan taustalla olevaa ideologiaa skitsofasismiksi, joka sulattaa yhteen keskenään ristiriitaisia aineksia, kuten vanhanaikaisia myyttejä, sovinismia, ksenofobiaa, korruptiota ja kyynisyyttä. Epstein pitää skitsofasismi-termin perusmerkityksenä fasismia fasismin vastaisen taistelun kaapuun kätkeytyneenä. Hän on käyttänyt termiä käsitellessään laajemmin syvää ambivalenssia, joka hänen mukaansa on Venäjälle perinteistä ja ilmenee muun muassa kyselytuloksissa, jotka osoittavat samanaikaista halua ystävyyteen Ukrainan kanssa ja tukea hyökkäyssodalle Ukrainaa vastaan.
Snyder käsittelee aihetta kirjassaan The Road to Unfreedom (suom. Tie epävapauteen, Siltala 2019), jonka Salla Nazarenko arvioi myönteisesti artikkelissaan Ulkopolitiikka-verkkojulkaisussa. Hänen mukaansa teos "tarjoaa läpileikkauksen maailman tilasta" ja katsoo Snyderin termin "skitsofasismi" kuvaavan erinomaisesti Venäjällä vallitsevaa käsitteiden sekaannusta, jossa fasistisia näkemyksiä edustavat tahot nimittelevät vastustajiaan fasisteiksi.
Kritiikki

Jade McGlynn kritisoi skitsofasismin käsitettä siitä, että se lukittautuu toiseen maailmansotaan keskittyvään maailmankuvaan, joka McGlynnin mukaan on vahvasti Venäjän toiminnan taustalla. McGlynnin mukaan toisen maailmansodan terminologian mukailu saattaa vahvistaa käsitystä Venäjän oikeudesta sanella ehtoja muille. Hänen mukaansa vuoden 1945 antifasismi on Venäjällä valtavirtaa olevassa maailmankuvassa sulautunut yhteen imperialismiin kuuluvien aluevaatimusten kanssa.
Ove Sjöström

Ove Henrik Sjöström (27. toukokuuta 1890 Viipuri – 23. maaliskuuta 1918) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa.
Perhe ja opinnot

Sjöströmin vanhemmat olivat hovioikeuden asessori Gustaf Werner Sjöström ja Anna Charlotta Söderhjelm. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Hangon ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1909 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1909–1911 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla.
Jääkärikausi

Sjöström työskenteli sanomalehtimiehenä vuonna 1911 Hufvudstadsbladetissa ja vuosina 1912–1914 Viborgs Nyheterissä sekä vuonna 1915 Dagens Pressissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 12. joulukuuta 1915. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 22. marraskuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja laskettiin edelleen siviilitöihin Saksaan 27. maaliskuuta 1917 alkaen. Hän palasi takaisin pataljoonan täydennysjoukkoon 14. elokuuta 1917 ja määrättiin 4. komppaniaan 19. elokuuta 1917, josta hänet palautettiin 17. marraskuuta 1917 takaisin pataljoonan täydennysjoukkoon hänellä ilmenneen sairauden takia.