stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hans Kroes

Hans Kroes
Hans Kroes (s. 3. kesäkuuta 1965, Lisse, Pohjois-Hollanti) on alankomaalainen uimari, joka osallistui kaksiin olympialaisiin, vuonna 1984 Los Angelesissa ja 1988 Soulissa. Hänen paras henkilökohtainen olympiasijoituksensa oli kahdeksas sija 100 metrin selkäuinnissa kesäolympialaisissa 1984 ajalla 58,07. Viestijoukkueiden jäsenenä hän sijoittui seitsemänneksi 4 × 200 metrin vapaauinnissa 1984 ja 4 × 100 metrin sekauinnissa 1988. Pitkän radan EM-kilpailuissa 1985 hän saavutti 4 × 200 metrin vapaauinnissa pronssia.
Vitellogeniini

Vitellogeniini (Vg) (latinasta: vitellus 'ruskuainen', generare 'synnyttää') on geeni sekä samanniminen kyseisen geenin tuottama proteiini. Proteiini luokitellaan glykolipoproteiiniksi, koska sillä on sekä sokerin, rasvan että proteiinin ominaisuuksia. Vitellogeniini on ruskuaisen esiaste naaraspuolisissa kaloissa ja naarashyönteisissä. Estrogeenihormonin kaltaiset kemikaalit (EDC-yhdisteet) saavat koiraspuoliset kalat ilmentämään Vg-geeniä. Vg-geenin ilmentymistä voidaan käyttää molekyylimarkkerina estrogeenisten EDC-yhdisteiden altistukselle.
Vitellogeniini ja hunajamehiläinen

Hunajamehiläiset varastoivat vitellogeniiniä vatsan ja päänseudun rasvavarastoihin, jotka toimivat ruokavarastoina. Vitellogeniini toimii myös antioksidanttina pidentäen kuningatarmehiläisen ja ravintoa hankkivien mehiläisten ikää, sekä hormonina joka vaikuttaa ruuanhankintakäyttäytymiseen. Hunajamehiläisyhdyskunnan hyvinvointi riippuu hoivaavien työläismehiläisten vitellogeniinivarastoista – ravintoa keräävillä työläisillä on matalat vitellogeniinivarastot. Ravinnonkerääjillä on proteiinia juuri ja juuri riittävästi pystyäkseen hoitamaan meden ja siitepölyn keräyksen. Vitellogeniinillä on tärkeä rooli työläisten työnjaon määrääjänä.
Työläismehiläisen vitellogeniinimäärä, joka kehittyy neljän ensimmäisen kuoriutumispäivän aikana, vaikuttaa mehiläisen ravinnonkeruun aloittamisikään ja siihen, suosiiko mehiläinen ruuankeruussa mettä vai siitepölyä. Ensimmäisinä elinpäivinään vähäisesti ruokitut työläiset alkavat kerätä ruokaa aiemmin ja suosivat mettä. Mikäli työläisiä on ruokittu kohtalaisesti, ne alkavat kerätä ravintoa normaalissa ikävaiheessa ja suosivat mettä. Mikäli työläisiä ruokitaan yltäkylläisesti, heti kuoriutumisen jälkeen, niiden vitellogeniinipitoisuus on korkea, ne aloittavat ravinnonkeruun myöhemmin ja suosivat siitepölyä, joka on hunajamehiläisten ainoa proteiinilähde.
Vitellogeniini ja hunajamehiläinen > Vitellogeniinin ja juveniilihormonin kytkentä

On todettu, että suurimmassa osassa tutkittuja hyönteislajeja juveniilihormoni stimuloi vitellogeniinigeeniä ja täten kontrolloi vitellogeniinin tuotantoa. (cf. Engelmann, 1983; Wyatt and Davey, 1996).  Vitellogeniini on osa säätelyjärjestelmää, jossa vitellogeniini ja juveniilihormoni vaimentavat molemminpuoleisesti toistensa tuotantoa. Vitellogeniini ja juveniilihormoni toiminevat hunajamehiläisissä antagonisteina, jotka säätelevät kehitystä ja käyttäytymistä. Toisen väheneminen johtaa toisen pitoisuuden nousuun.
Todennäköisesti vitellogeniinin ja juveniilihormonin tasapaino vaikuttaa myös hunajamehiläisen parvikäyttäytymiseen. Juveniilihormonitaso romahtaa ennen mehiläisten parveilua, jolloin on odotettavissa, että vitellogeniinitaso puolestaan nousisi. Arvellaan, että parveilevat mehiläiset yrittävät saada vitellogeniinivarastot mahdollisimman täyteen, jotta niiden elinikä pitenisi ja että ne pystyisivät nopeasti rakentamaan uuden pesän.
Grillifilms

Grillifilms on helsinkiläinen mainoselokuviin erikoistunut tuotantoyhtiö. Sen perustivat vuonna 2006 Kaivopuiston Grilli -nimisenä Marko Antila, Mirsa Kaartinen, Pete Riski, Olli Rönkä, Hanna Tuovio ja Mikko Tuovio. Yhtiön toimitusjohtajana on vuodesta 2007 toiminut Hanna Tuovio. Yhtiön nimi muutettiin Grillifilms Oy:ksi 1. huhtikuuta 2008.
Yhtiön vakituisina ohjaajina ovat toimineet Marko Antila, Viljami Eronen, Misko Iho, Vesa Manninen, Pete Riski, Olli Rönkä ja Juuso Syrjä.
Grillifilms on voittanut useita kotimaisia ja kansainvälisiä palkintoja. Merkittävimpiä näistä ovat A-klinikkasäätiön Lasinen Lapsuus -toiminnan Hirviöt-filmi (Cannes Gold Lion 2014) ja McDonald's Sankarit (Voitto Grand Prix 2014) ohjaajana Mikko Lehtinen ja tuottajana Petteri Lehtinen, sekä Radio Novan Rockin' Sparrow (Moscow Gold 2006 ja Golden Drum Silver 2006) ja Oululaisen Reilu leipä -filmisarja (Eurobest Bronze 2008 ja Cresta Winner 2009) ohjaajana Pete Riski ja tuottajana Hanna Tuovio.
Yhtiö aloitti toimintansa vuonna 2006 Elohopea-filmin ja Filmitallin fuusioituessa keskenään. Elohopea-filmillä ja Filmitallilla on pitkät perinteet suomalaisessa mainoselokuvien tuotannossa. Elohopea-filmi on perustettu jo vuonna 1973 ja Filmitalli vuonna 1974.
Grillifilms oli osa Moskito Televisionin ympärille syntynyttä Nice Entertainment Groupia, jonka osakkeista 87 prosenttia myytiin syyskuussa 2013 ruotsalaiselle Modern Times Groupille, myöhemmin Nordic Entertainment Group, jonka Fremantle osti syyskuussa 2021.
Aiheesta muualla

Grillifilmin kotisivut.
HMS Psilander

| HMS Psilander |
| --- | --- |
 HMS Psilander

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pattisonin telakka, Napoli
Kölinlasku:  1925
Laskettu vesille:  24. kesäkuuta 1926
Palveluskäyttöön:  27. maaliskuuta 1940
Poistui palveluskäytöstä:  poistettu palveluksesta 13. kesäkuuta 1947
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 270 t (standardi) 1 504 t (kuormattu)
Pituus:  84,9 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,6 m
Syväys:  2,6 m
Koneteho:  36 000 shp
Nopeus:  35 solmua
Miehistöä:  152
Aseistus
Aseistus:  4 x 120 mm tykkiä 2 x 40 mm ilmatorjuntatykkiä 4 x 533 mm torpedoputkea 32 x miinaa
HMS Psilander (runkonumero 18) oli Ruotsin laivaston Psilander-luokan hävittäjä. Alus valmistui 1927 Pattisonin telakalla Napolissa Italian kuninkaallisen laivaston Sella-luokan aluksena, jonka Ruotsi osti 1940.
Valmistus

Regia Marina tilasi Sella-luokan hävittäjän RN Giovanni Nicoteran Napolista Pattisonin telakalta, missä köli laskettiin vuonna 1925. Alus laskettiin vesille 29. tammikuuta 1926 ja se otettiin palvelukseen 8. tammikuuta 1927. Vuonna 1929 aluksen pääaseet vaihdettiin uusiin 120 millimetrin tykkeihin. Aluksen etukannelle asetettiin kaksiputkinen ja takakannelle kaksi yksiputkista.
Ruotsin merivoimissa

Joulukuussa 1939 saapui Italiaan Ruotsista lähetystö, jonka tehtävänä oli selvittää mahdollisuudet sotalaivojen hankintaan. Matka johti maaliskuussa 1940 Psilander- ja Romulus-luokkien alusten ostamiseen. Kaikki ostetut alukset lähtivät 14. huhtikuuta La Speziasta Ruotsiin. Niiden matka kuitenkin keskeytyi Skaalefjordissa, kun Britannian kuninkaallinen laivasto pakotti alukset Kirkwalliin. Diplomaattisten keskustelujen jälkeen alukset pääsivät 1. heinäkuuta jatkmaan matkaansa ja saapuivat 10. heinäkuuta Göteborgiin.
Alus poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1947 ja romutettiin 1949 Karlskronassa.
Viitta (liturginen tekstiili)

Viitta (ven. подрясник, kreik. αντεςί, ζωστικό) on ortodoksisessa kirkossa kaikkien pappeuteen vihittyjen sekä luostarien asukkaiden (sisariston ja veljestön) perusasu. Viitta on yleensä musta, mutta se voi olla muunkin värinen.
Papistolla (tai alipapistolla ja luostarin asukkailla) on kahdenlaisia viittoja: alusviitta eli podrasniekka ja päällysviitta eli riäsä.
Alusviittaa olisi papinkin pidettävä päällään aina liikkuessaan julkisilla paikoilla, luostarin asukkailla se pitää olla päällä aina ulkona ollessaan.
Joillekin kirkonpalvelijoille on myönnetty erityinen oikeus käyttää alusviittaa ilman varsinaista pappeuteen vihkimistäkin. Samoin luostarialueella pidetään asianmukaisena käyttää alusviittaa, jos on oikeus sen käyttämiseen - vielä 1970-luvullakin Valamon luostarissa puettiin jopa pikkupojatkin alusviittaan ja skufiaan.
Päällysviitta vastaa päällystakkia. Sitä pidetään myös usein yllä erilaisissa juhlatilaisuuksissa.
Aiheesta muualla

Ortodoksi.net / Viitta
Villi Pohjola (televisiosarja)

| Villi Pohjola> Northern Exposure |
| --- | --- |
 Sarjan alkutunnus
Tyyli:  draama komedia
Kestoaika:  n. 45 minuuttia
Luoja(t):  Joshua Brand John Falsey
Pääosissa:  Rob Morrow Barry Corbin Janine Turner John Cullum Darren E. Burrows John Corbett Cynthia Geary Elaine Miles Peg Phillips Paul Provenza (1994-5) Teri Polo (1994-5)
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:  CBS
Esitetty:  12. heinäkuuta 1990 – 26. heinäkuuta 1995
Tuotantokausia:  6
Jaksoja:  110
Vastaava(t) tuottaja(t):  1990-1993: Joshua Brand John Falsey 1994-1995: David Chase Diane Frolov Andrew Schneider
Aiheesta muualla
IMDb 
Villi Pohjola (Northern Exposure) on yhdysvaltalainen draamakomediallinen televisiosarja. Sitä tuotettiin vuosina 1990–1995 kuusi kautta ja yhteensä 110 jaksoa.
Sarjaa kerrotaan newyorkilaisen lääkärin, Joel Fleischmanin (Rob Morrow) näkökulmasta. Hän joutuu työskentelemään kuvitteellisessa Cicelyn pikkukaupungissa Alaskassa neljän vuoden ajan maksaakseen opintovelkansa takaisin. Sarja keskittyi alun perin Fleischmanin urbaanin ajatusmaailman ja paikallisen rennon kyläyhteisön yhteentörmäykseen, mutta painopiste siirtyi sarjan kehittymisen myötä henkilöhahmoihin yleisesti.
Sarjan jatkuvat unijaksot ja vahva kuvallisuus muistuttavat lapsille sopivaa versiota Twin Peaksistä, joka jopa kuvattiin samaisella alueella.
Sarja esitettiin Suomessa alun perin 1990-luvun alkupuolelta vuoteen 1996 ja jälleen uusintana vuosina 2000 ja 2008–2010.
Henkilöhahmot > Päähenkilöt

Joel Fleischman (Rob Morrow), newyorkilainen juutalainen lääkäri, joka joutuu vastoin tahtoaan Cicelyn alaskalaiskylän lääkäriksi.
Maggie O'Connell (Janine Turner), itsenäinen ja itsepäinen pilotti, jonka kaikki poikaystävät ovat kuolleet oudoissa tapaturmissa. Hänen suhteensa Joeliin on oppikirjaesimerkki viha-rakkaus-suhteesta.
Maurice J. Minnifield (Barry Corbin), eläkkeellä oleva hävittäjälentäjä ja astronautti. WASP:in arkkityyppi, rikas ja ennakkoluuloinen.
Holling Vincoeur (John Cullum), iäkäs baarinpitäjä.
Shelly Marie Tambo (Cynthia Geary), baarinpitäjän vuosikymmeniä nuorempi vaimo. Klassinen kultasydäminen blondi.
Ed Chigliak (Darren E. Burrows), elokuvakärpäsen kovaa puraisema intiaaniteini. Häntä nähdään tuskin koskaan ilman nahkatakkiaan.
Chris Stevens (John Corbett), Minnifield Communicationsin omistaman paikallisradion radioääni. Chrisin filosofoinnit vetävät usein yhteen jakson tapahtumat ja mitä niistä opittiin.
Marilyn Whirlwind (Elaine Miles), tohtori Fleischmannin erittäin tyyni vastaanottoapulainen. Tämä nuori intiaaninainen puhuu tuskin koskaan, kun taas Fleischman on puhumatta tuskin koskaan.
Henkilöhahmot > Sivuhenkilöt

Adam (Adam Arkin), eksentrinen mestarikokki
Eve (Valerie Mahaffey), Adamin vaimo, luulosairas
Bernard Stevens, (Richard Cummings Jr) Chrisin velipuoli.
Konstaapeli Barbara Semanski (Diane Delano) Mauricen ihastus.
Kokki Dave (William J. White) Hollingin kokki.
Tuotanto ja vastaanotto

Villi Pohjola oli ensimmäisen viiden tuotantokautensa aikana melko suosittu Yhdysvalloissa, mutta sen katsojaluvut romahtivat kuudennella ja viimeisellä tuotantokaudella, kun CBS päätti antaa sen esityspaikan maanantai-illasta uudelle Chicagon lääkärit -sarjalle ja siirsi Villin Pohjolan keskiviikon myöhäisiltaan. Siirron jälkeen sarja menetti viikossa noin neljänneksen katsojistaan ja CBS päätti lopettaa sarjan tuottamisen kauden jälkeen.
Sarjaa ei kuvattu Alaskassa, vaan pääosin Roslynin pikkukaupungissa, Washingtonin osavaltiossa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rikun Villi Pohjola -sivut
Villi Pohjola terapiana (englanniksi)
Guadalcanalinpunamesikko

| Guadalcanalinpunamesikko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Mesikot Meliphagidae
Suku::  Punamesikot Myzomela
Laji::  melanocephala
Kaksiosainen nimi
 Myzomela melanocephala  (Ramsay, 1879) 
Katso myös
   Guadalcanalinpunamesikko Wikispeciesissä   Guadalcanalinpunamesikko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Guadalcanalinpunamesikko (Myzomela melanocephala) on mesikoiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Guadalcanalinpunamesikkoa tavataan Salomonsaarilla. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Vuoden saamelainen

Vuoden saamelainen on Etelä-Suomen saamelaisyhdistyksen City-Sámit ry jakama tunnustus, jonka "tarkoituksena on rohkaista saamelaisia vaalimaan kulttuuriaan ja kieltään ja siirtämään niitä tuleville polville, sekä edistää valtaväestön tietoisuutta saamelaisista." Valinnan tekee kahdeksan saamelaisjärjestön asettama raati.
Ensimmäiseksi Vuoden saamelaiseksi valittiin Turun kirjamessuilla 3. lokakuuta 2015 Outi Länsman, joka on toiminut Saamelaisalueen koulutuskeskuksen saamen kielen lehtorina ja saamelaisten asian edistämiseksi. Vuonna 2016 vuoden saamelaiseksi valittiin Niillas Holmberg. Vuonna 2017 vuoden saamelaiseksi valittiin Pirita Näkkäläjärvi.
HMS Pyrrhus

| HMS Pyrrhus |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Port Arthur Shipbuilding Company, Kanada
Kölinlasku:  22. kesäkuuta 1944
Laskettu vesille:  19. toukokuuta 1945
Palveluskäyttöön:  31. lokakuuta 1945
Loppuvaihe:  romutettu 1956
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 030 t
Pituus:  68,58 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,82 m
Syväys:  2,59 m
Koneteho:  VTE: 2 400 ihp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  85
Aseistus
Aseistus:  1 × QF 4" (102 mm) Mk V -ilmatorjuntatykki 4 × Oerlikon 20 mm
HMS Pyrrhus (viirinumerot J448 ja M448) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1945 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Kanadasta Port Arthur Shipbuilding Companyltä, missä köli laskettiin 22. kesäkuuta 1944. Se laskettiin vesille 19. toukokuuta 1945 ja valmistui 31. lokakuuta 1945.
Palvelus

Alus romutettiin 1956 Newportissa.
HMAS Shropshire

| HMAS Shropshire |
| --- | --- |
 HMAS Shropshire vuonna 1946

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  William Beardmore and Company, Dalmuir
Kölinlasku:  24. helmikuuta 1927
Laskettu vesille:  5. heinäkuuta 1928
Palveluskäyttöön:  23. joulukuuta 1942
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 16. heinäkuuta 1954
Tekniset tiedot
Uppouma:  9 750 t (standardi) 13 315 t (kuormattu)
Pituus:  193 m
Leveys:  20 m
Syväys:  6,4 m
Koneteho:  80 000 shp
Nopeus:  32 solmua
Miehistöä:  784
Aseistus
Aseistus:  4 × BL 8″ (203 mm)/50 Mk VIII -kaksoistykkitornia 4 × QF 4″ (102 mm) Mk V HA -ilmatorjuntatykkiä 4 × QF 2 naulan Mk II -ilmatorjuntatykkiä 4 × 3 naulan ilmatorjuntatykkiä 2 × nelipiippuista .50″ konekivääriä 8 × 21″ (533 mm) torpedoputkea
HMAS Shropshire (viirinumero 73) oli Australian kuninkaallisen laivaston London-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus on ainoa tähän mennessä Shropshireksi nimetty alus Kansainliittoon kuuluvissa maissa.
Alus oli alun perin valmistunut Britannian kuninkaalliselle laivastolle nimellä HMS Shropshire, mutta se luovutettiin Australian laivastolle korvaamaan sen menettämä raskas risteilijä HMAS Canberra.
Valmistus

Britannian kuninkaallinen laivasto tilasi 17. maaliskuuta 1926 aluksen vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa Dalmuirista Glasgow’sta William Beardmore and Companyltä, missä köli laskettiin 24. helmikuuta 1927. Alus laskettiin vesille 5. heinäkuuta 1927 nimellä HMS Shropshire ensimmäisenä kyseisen nimen saaneena aluksena. Nimen oli valinnut amiraliteetin ensimmäinen lordi ja alahuoneen jäsen William Bridgeman. Alus valmistui 12. syyskuuta 1929.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Välimeren laivaston 1. risteilijäviirikköön, josta se palasi kotimaahansa huhtikuussa 1932. Alus siirrettiin 4. huhtikuuta 1932 Chathamin telakalle, josta se palasi jo seuraavana päivänä palvelukseen palaten Välimeren laivastoon. Alus saapui 29. huhtikuuta Gibraltarille, missä se aloitti kahden ja puolen vuoden  palvelusrupeman.
Alus siirrettiin 29. marraskuuta 1934 Chathamissa telakalle, josta se palasi jouluna 1934 samaan viirikköön. Alus osallistui Italian–Etiopian sotaan (1935–1936), ja Espanjan sisällissodan aikana alus oli 22. elokuuta – 16. syyskuuta 1936 Barcelonassa pakolaisten hallinta-aluksena avustettaessa ihmisiä poistumaan sotaa käyvästä maasta. Alus palasi heinäkuussa 1937 kotimaahansa, jossa se määrättiin huoltoon. Se palasi 10. marraskuuta viirikköönsä Välimeren laivastoon. Siitä tehtiin 19. syyskuuta 1938 kontra-amiraali Sir John Henry Dacres Cunninghamin lippulaiva, missä tehtävässä se oli 25. toukokuuta 1939 saakka.
Alus aloitti 9. syyskuuta Aleksandriasta partioinnin Välimerellä estääkseen saksalaisten alusten palaamisen kotimaansa satamiin. Se oli 11. syyskuuta Maltalla, mistä se jatkoi edelleen Gibraltarille. Alus saapui 13. syyskuuta Gibraltarille, josta se palasi Maltalle. Alus siirrettiin 15. syyskuuta Maltalla huollettavaksi telakalle, josta se palasi 18. syyskuuta aloittaen matkansa Aleksandriaan. Alus liittyi 20. syyskuuta Aleksandriassa laivueeseensa.
Lokakuussa alus määrättiin Etelä-Atlantille suojaamaan merireittejä. Alus lähti 2. lokakuuta Suezin kanavan kautta Simonstowniin, jonne se saapui 14. lokakuuta. Simonstownissa alus liittyi HMS Sussexiin muodostaen Saksan laivaston taskutaistelulaiva Admiral Graf Speetä etsivän Force H:n. Osasto lähti 11. marraskuuta Simonstownista La Platan alueelle, mistä se palasi 23. marraskuuta Simonstowniin.
Osasto määrättiin 3. joulukuuta etsimään saksalaisia saarronmurtajia sekä suojaamaan kauppareittejä Intian valtamerelle. Alus pysäytti 9. joulukuuta Hyväntoivonniemen ja St. Helenan välillä saksalaisen saarronmurtaja Adolf Leonhardtin, jonka miehistö upotti aluksensa ennen valtausta (13°00′S, 11°30′E). Osasto palasi 15. joulukuuta Kapkaupunkiin, josta se määrättiin Plata-joen suulle tukemaan Admiral Graf Speen upotuksessa. Matkalla osasto määrättiin 18. joulukuuta suuntaamaan Rio de Janeiroon suojaamaan kauppamerenkulkua. Osasto suuntasi 28. joulukuuta Falklandinsaarille. Se saapui 18. tammikuuta Port Stanleyyn, jossa se määrättiin 21. tammikuuta turvaamaan HMS Dorsetshiren kanssa pahoin vaurioituneen HMS Exeterin kotiinpaluu. Force H lakkautettiin alkuvuodesta 1940.
Palvelus > 1940

Kotilaivaston alukset vapauttivat 10. helmikuuta Shropshiren saattotehtävästä. Alus lähti Simonstowniin, jossa se siirrettiin 20. helmikuuta telakalle. Alus palasi 16. maaliskuuta palvelukseen suojaamaan merenkulkua.
Toukokuussa alus määrättiin suojaamaan joukkojenkuljetussaattuetta Australiasta Britteinsaarille. Se vapautti 20. toukokuuta Australian laivaston risteilijä Canberran saattueen US3:n suojaamisesta. Alus saapui 26. toukokuuta saattueen kanssa Kapkaupunkiin, josta se jatkoi matkaansa 31. toukokuuta. Saattueeseen liittyi samalla HMS Cumberland. Saattue oli 7. kesäkuuta Freetownissa, josta se jatkoi seuraavana päivänä matkaansa vahvistettuna lentotukialus HMS Hermeksellä. Hermes kuitenkin erkani pari päivää myöhemmin saattueesta. Saattueen vahvistukseksi liittyi 12. kesäkuuta HMS Devonshire, ja paria päivää myöhemmin kotilaivaston lähettämä osasto, johon kuuluivat taisteluristeilijä HMS Hood, lentotukialus HMS Argus ja niiden suojana olleet kuusi hävittäjää.
Saattueen saavuttua 16. kesäkuuta Clydeen Shropshire vapautui tehtävästään. Alus siirrettiin 20. kesäkuuta Clydessä huollettavaksi kaupalliselle telakalle, josta se palasi 15. heinäkuuta. Alus liitettiin palvelukseen otettaessa tilapäisesti kotilaivastoon etsimään ilmoitettua Saksan laivaston osastoa Pohjanmereltä.
Alus liittyi 5. elokuuta Clydessä saattueeseen WS2 suojatakseen sen matkan Freetowniin HMS Emeraldin kanssa. Saattue jaettiin 8. elokuuta hitaaseen ja nopeaan osaan, jolloin Shropshire jäi suojaamaan hidasta WS2S-saattuetta. Alus vapautui suojaustehtävästä saattueen saavuttua 16. elokuuta Freetowniin. Se palasi saattueeseen paria päivää myöhemmin suojatakseen matkan Kapkaupunkiin, jonne saavuttiin 25. elokuuta. Saattue jatkoi matkaansa 30. elokuuta Perimiin ja edelleen Suezin kanavalle, jonne alukset saapuivat 20. syyskuuta.
Shropshire vapautui saattueen suojaustehtävästä, jonka jälkeen se suuntasi Adeniin Punaisenmeren osastoon, jossa se aloitti Intian valtamerellä liikkuneiden saattueiden suojaamiseen reitillä Kapkaupunki–Durban–Mombasa tai Aden. Alus suojasi saattueita, kunnes se liitettiin 16. joulukuuta Durbanissa Devonshiren ja HMS Southamptonin kanssa saattueen WS4B lähisuojaukseen, mistä se erkani 25. joulukuuta saattueen saavuttua Adeniin.
Palvelus > 1943

Aluksella oli kesällä 1943 juuri ennen siirtoa Australian laivastolle kaksi kahdeksanputkista kaksinaulaista, seitsemän voimansiirrolla varustettua kaksiputkista sekä neljä yksiputkista 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Lentokoneen tarvitsemat järjestelmät lukuun ottamatta nosturia, puolen tuuman konekiväärit ja neljä 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä oli poistettu. Se otettiin Australian laivaston palvelukseen 20. huhtikuuta 1943 säilyttäen nimensä HMAS Shropshire.
Alus aloitti kesäkuussa Thamesin alueella koeajot, jotka saatiin 16. kesäkuuta päätökseen. Alus siirtyi Scapa Flow’hun koulutettavaksi kotilaivaston mukana. Koulutus saatiin päätökseen elokuussa.
Alus liittyi 13. elokuuta Clydessä saattueeseen KMF22/WS33, josta se erkani 24. elokuuta saattueen saavuttua Gibraltarille. Alus jatkoi matkaansa Simonstownin kautta Fremantleen, jonne se saapui 24. syyskuuta. Se määrättiin lokakuussa brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon, mutta ennen siirtymistään alus määrättiin telakalle Sydneyssä.
Shropshire liittyi 30. lokakuuta Brisbanessa Australian ja HMAS Hobartin muodostamaan osastoon. Alus matkasi marraskuun alussa Milnenlahdelle Papualle Australian kanssa tukemaan suunniteltuja operaatioita. Marraskuussa 1943 alus kuului brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon (TF 74) Uusilla-Hebrideillä (nyk. Vanuatu). Seuraavina kuukausina alus tuki Uuden-Britannian, Cape Gloucesterin ja Uuden-Guinean maihinnousuissa.
Palvelus > 1944–1945

Liittoutuneiden edetessä alus osallistui taisteluihin Amiraliteetin saarilla, Hollandian ja Aitapen edustalla ja touko–heinäkuussa 1944 Biakilla. Alus oli syyskuussa tukemassa Morotain maihinnousua ennen siirtymistään lokakuussa Leytenlahdelle. Aluksen tulitukitehtävät saivat jatkoa joulukuussa Mindoron maihinnousussa ja sittemmin tammikuussa 1945 Lingajenlahdella, Subic Bayssa, Corregidorissa ja Bataanilla.
Aluksen viimeinen tehtävä sodan aikana oli tukea kesäkuussa 1945 maihinnousua Balikpapanille Borneolla, minkä jälkeen alus siirtyi Japaniin. Alus osallistui elokuussa viralliseen antautumistilaisuuteen.
Alukselta poistettiin sodan päätyttyä torpedoputket ja kaikki 20 millimetrin ilmatorjuntatykit korvattiin 15 yksiputkisella 40/60 Bofors -tykillä, joista asennettiin seitsemän kansirakenteiden päälle, kuusi yläkannelle ja yksi sekä B että X tornin katolle. Tornien päälle asennetut tykit poistettiin alkuvuodesta 1946, minkä jälkeen aluksella oli kuusi Mk IIIA-, kaksi Mk VII- ja yksi Mk IIIP -ilmatorjuntatykki.
Sotatoimien päätyttyä Shropshiren palvelus jatkui Australian laivastossa koululaivana, kunnes se poistettiin 1949 palveluksesta. Alus myytiin 1954 romutettavaksi ja saapui 20. tammikuuta 1955 Arnott Youngille Dalmuiriin romutettavaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta HMAS Shropshire Wikimedia Commonsissa
County-luokan risteilijät
Shropshire tukee Morotain maihinnousua.