stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen kannabisyhdistys
Toiminta

Yhdistyksen varsinainen kotipaikka on Helsinki, mutta sen toiminta levittäytyy koko maahan. Yhdistys pitää luetteloa jäsenistään. Se julkaisi 1990-luvun alkupuolella omaa lehteään Hamppua. Yhdistys on osallistunut kirjojen Kahta mieltä kannabiksesta (1998) ja Pyhä huumesota (2001) kirjoittamiseen. Yhdistykseen kuuluu noin parisataa maksavaa jäsentä. Yhdistys myös toimii mahdollisuuksien mukaan yhteistyössä Hamppu.net-sivuston kanssa.
Kirjallisuutta

Peltoniemi, Teuvo & Larmela, Timo: Kahta mieltä kannabiksesta.  (Keskustelu ilmestynyt alun perin Verkkotie-julkaisussa (www.verkkotie.fi))  Helsinki:  A-klinikkasäätiö, Prevnet-ohjelma, 1998.  ISBN 952-9894-26-0
Onnela, Tapio (toim.): Pyhä huumesota: Huumepolitiikan pelkoja ja utopioita.  Helsinki:  Vihreä sivistysliitto, 2001.  ISBN 952-5078-16-7  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Suomen kannabisyhdistyksen kotisivut.
Perttu Häkkinen: Tarhureiden maa (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 28.4.2011.
Suomen kannabisyhdistyksen ja Humaania Päihdepolitiikkaa ry:n yhteinen vaalipaneeli Pasilan Rauhanasemalla vuonna 2011
HelsinkiReal haastattelee Suomen kannabisyhdistyksen puheenjohtajaa Timo Larmelaa
Sukupuoli-identiteetti

Sukupuoli-identiteetti tarkoittaa yksilön käsitystä omasta sukupuolestaan ja on keskeinen osa sukupuolen itsemäärittämistä.  Ihminen alkaa identifioitumaan yleensä viiden tai kuuden vuoden ikään mennessä vain yhden (sosiaalisen) sukupuolen (engl. gender) edustajiin. Ihmisen sukupuoli-identiteetti ei näy suoraan ulospäin, mutta ihminen ilmaisee sukupuoli-identiteettiään usein näkyvällä tavalla. Sukupuoli-identiteetti ei määritä seksuaalista suuntautumista.
Yleistä

Jokaisella ihmisellä on yksilöllinen sukupuoli-identiteetti, joka on muotoutunut biologisten, psyykkisten, kulttuuristen, kasvatuksellisten ja sosiaalisten tekijöiden seurauksena. Noin 99 prosentilla täysi-ikäisistä ihmisistä sukupuoli-identiteetti vastaa biologista sukupuolta, eli se on joko mies tai nainen. Niitä, jotka eivät identifioidu kumpaankaan sukupuoleen, kutsutaan muunsukupuolisiksi. Biologisen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin ristiriitaa kutsutaan transsukupuolisuudeksi. Se voi johtaa sukupuolidysforiaan. Brittiläisessä aineistossa 0,3–0,6 prosenttia väestöstä identifioituu biologisesta sukupuolesta poikkeavaan sukupuoleen.
Sukupuoli-identiteetin käsitteen teki tunnetuksi psykologi John Money 1960-luvulla. Moneyn teorian mukaan lapsi omaksuu tytön tai pojan sukupuoli-identiteetin vähän yli kahden vuoden ikään mennessä. Lapsen ja nuoren sukupuoli-identiteetti on kuitenkin usein vakiintumaton, ja mahdollinen vastakkaiseen sukupuoleen identifioituminen häviää 80 prosentilla lapsista murrosikään tultaessa. Vastakkaiseen sukupuoleen identifioituminen lapsuusiässä ennustaa vahvemmin homoseksuaalisuutta kuin pitkäaikaista sukupuoliristiriitaa.
Biologiset selitykset

Yhdysvaltalaisen endokrinologisen järjestön Endocrine Societyn mukaan huomattava tieteellinen todistusaineisto osoittaa, että sukupuoli-identiteetin taustalla on kestävä biologinen elementti. Sen tarkkoja mekanismeja ei kuitenkaan tunneta. Sukupuoli-identiteetin vaihtuminen ei näytä voivan tapahtua mistään ulkoisista syistä. Yleensä tiede pyrkii vedenpitävyyteen tekemällä väittämistä falsifioitavissa olevia. Sukupuoli-identiteetti on tästä falsifioitavuuden puutteesta johtuen objektiivisen tieteen näkökulmasta hankala. Se ei tule samalla tavalla ilmeiseksi kuin henkilön seksuaalinen suuntautuminen. Tiede on paikantunut sukupuoli-identiteetin perustan aivojen hypotalamukseen. Perusajatus on se että sekä sukupuoli-identiteetti että seksuaali-identiteetti sijaitsevat vierekkäin hypotalamuksessa biologisesti koodattuina seikkoina. Koko luonnontieteellinen ajattelu perustuu siihen tosiasiaan, että naarailla ja koirailla on sukupuolisesti erilaistuneet hypotalamukset. Hypotalamuksessa sijaitsee INAH3-niminen osa, joka on transsukupuolisilla koetun sukupuolen mukainen. Se saattaa kuitenkin olla vain yksi osa laajempaa aivojen verkostoa joka luo kokemuksen sukupuoli-identiteetistä. Tieteilijät eivät siis pysty rajaamaan syytä vain tähän yhteen kohtaan, vaan kyse voi olla jostakin koko aivojen laajuisesta asiasta.
Ihmisen sukupuoli-identiteetillä ei ole vastinetta eläinmaailmassa, eikä sitä voida tutkia eläimillä.
Syrjintä sukupuoli-identiteetin perusteella

Koska muut ihmiset eivät näe henkilön sukupuoli-identiteettiä, väittämä siitä että jotakuta syrjitään sukupuoli-identiteetin perusteella ei ole yksiselitteinen. Sukupuolen ilmaisu kuitenkin usein seuraa sukupuoli-identiteettiä. Se tarkoittaa, että sukupuoli-identiteetistä ei saa välttämättä vihiä jos kykenee piilottamaan sen sukupuolen ilmaisusta. Syrjintä johtuu siis sukupuolen ilmaisusta, joka tuo esille sukupuoli-identiteettiä.
Vaikutukset seksuaaliseen suuntautumiseen

Sukupuoli-identiteetti ei määritä seksuaalista suuntautumista, mikä tarkoittaa että henkilö voi olla seksuaaliselta suuntautumiseltaan mitä tahansa. Se kuitenkin vaikuttaa siihen perspektiiviin josta henkilö katsoo seksuaalista suuntautumista. Jos henkilöllä on naisen sukupuoli-identiteetti, hän pitää suhdetta naisen kanssa lesbosuhteena. Toisaalta henkilö ajattelee, että kun hän on miehen kanssa, hän ei ole homoseksuaali vaan heteroseksuaali. Tieteilijät merkitsevät sukupuoli-identiteetin vuoksi ihmisen gynefiiliseksi (naisista kiinnostunut) tai androfiiliseksi (miehistä kiinnostunut). Biologinen mies kenellä on naisen sukupuoli-identiteetti ei identifioidu homomieheksi, eikä sen myötä tule homomieheksi identifioitumisen sisältämää kokemusta kuulumisesta homojen yhteisöön. Se perustuu siihen että seksuaali-identiteetit ovat sosiaalisesti ja kulttuurisesti rakennettuja. Transnaisten ja homomiesten yhteiskunnalliset tavoitteet eivät ole edes yhtenäisiä, koska he eivät kuulu samaan joukkoon.
Biseksuaalisuus on sukupuoli-identiteetin ansiosta tutkijoiden kiinnostuksen kohde, mutta tutkimus on vasta aluillaan eikä siitä vuonna 2018 pystytä sanomaan juuri mitään. Panseksuaalisuus saattaa olla henkilölle ajatuksen arvoista, kun se huomioi sukupuoli-identiteetin siten kuin henkilö sen omalta kohdaltaan osaa ajatella. Erilaisia oletuksia tutkijoilla on kuitenkin siitä, että sukupuoli-identiteetti saattaa kasvattaa bi-/panseksuaalisuutta tällaisten henkilöiden osaksi; aihetta ei lähdettäisi erikseen ajattelemaan, ellei siihen liittyisi jotakin tällaista hetero-oletusta rikkovaa taipuvaisuutta. Vuonna 2021 transsukupuolisten seksuaalisuudesta tehty katsaus pyrki täsmentämään miten seksuaalisuutta edes mitattaisiin, kun vaihtoehdot ja kysymykset ovat poissulkevia. Yleensä kaikenlaisissa tutkimuksissa on selvitetty tiettyä seksuaali-identiteettiä.
Aiheesta muualla

Mielenterveystalo: Tervetuloa sukupuoli-identiteetin jäsentämisen omahoito-ohjelmaan!
Suomalaiset sotavangit Neuvostoliitossa

Suomalaiset sotavangit Neuvostoliitossa olivat Suomen puolustusvoimissa talvisodan ja jatkosodan aikana taistelleita sotilaita, jotka joutuivat vangituksi ja kuljetetuksi Neuvostoliiton vankileireille. Talvisodan aikana suomalaisia jäi sotavangeiksi noin 900 ja jatkosodassa noin 3 400. Jatkosodan aikana noin 40 prosenttia suomalaisista sotavangeista kuoli vankeudessa.
Talvisota

Talvisodassa sotavangiksi jäi 858–1 100 suomalaista. Heidän vankeusaikansa jäi lyhyeksi, ja jo huhtikuussa 1940 Suomeen palautettiin 838 sotavankia. Suomalaisia sotavankeja pidettiin entisessä luostarissa Grjazovetsissa. Sisäministeriö NKVD oli suunnittelut yhteensä yhdeksän sotavankileiriä 25 000 suomalaiselle, mutta Neuvostoliitto ei saanut vangituksi niin monta suomalaista. Viimeiset suomalaiset lähtivät palaamaan Neuvostoliitosta 20. huhtikuuta 1940. Näihin lukuihin eivät sisälly siviilisotavangit, joita oli noin 1 700 henkilöä. Heistä viimeiset palautettiin Suomeen vasta toukokuussa 1940. Näitä vankeja pidettiin ainakin kahdella leirillä Karjalan alueella Interposolkan ja Kaimaojan leireillä.
Jatkosota

Jatkosodassa suomalaisia sotavankeja oli Neuvostoliiton virallisen tilaston mukaan 2 377. Suomeen heistä palautettiin 1 969 henkeä. Sotavankitutkija Timo Malmin mukaan suomalaisia joutui vangeiksi 3 402 henkeä. Leirillä kuoli 1 388 Suomen kansalaista ja kotiutettuja oli 1 938 henkeä, eli kuolleisuus oli 43 prosenttia. Eroa virallisiin lukuihin nähden selittää osittain, että neuvostoliittolaisissa tilastoissa otetaan huomioon vain ne sotavangit, jotka selvisivät hengissä leirille saakka. Yleisimmät kuolinsyyt olivat nälkä, kylmyys ja julmat siirtymiset huonoissa marssiolosuhteissa.
Jatkosodan aikana oli yleistä, että neuvostopartisaanit teloittivat suomalaiset sotavangit lyhyen kuulustelun jälkeen. Jos suomalainen upseeri selvisi kuulusteltavaksi Karjalan rintaman tai NKVD:n päämajaan asti, hänen todennäköisyytensä selvitä hengissä nousi.
Jatkosota > Kohtelu

Silminnäkijänä vankileirillä ollut Yrjö Korhonen kertoo kuinka neuvostoviranomaiset uhkasivat takaisin leirille joutumisesta jo vapautumisvaiheessa. Vuonna 2011 sotavankiveteraaneja on Suomessa elossa enää muutamia kymmeniä.
Juuri vangeiksi otettuja suomalaisia uhattiin teloituksilla ja siviilitkin suhtautuivat sotavankeihin vihamielisesti. Kannaksen suurhyökkäyksessä otetut vangit marssivat aluksi ilman kenkiä 40 kilometrin matkan Perkjärven juna-asemalle, josta heidät kuljetettiin Borovitšin vankileirille härkävaunuilla. Tapa oli hyvin samanlainen kuin lukemattomissa muissa vankien kuvauksissa tältä ajalta, kuten Unto Parvilahden kirjassa Berijan tarhat. Leirin saunassa vangit saivat desinfioinnin ja karvanpoiston, ja se jäikin ainoaksi puhdistustoimenpiteeksi koko vankeusajalle. Borovitšin leirillä olot olivat kurjat ja taudeista punatauti oli yleisin.
Vankilat olivat työleirejä. Vankina ollut Yrjö Korhonen joutui yhtenä vankeusajan työtehtävänään uittamaan tukkeja syyskylmässä joessa. Hänen ainoa vaatteensa oli paita. Korhonen sairastui ja joutui sairaalaan jossa hänellä todettiin myös munuaistulehdus. Myöhemmin Korhonen siirrettiin Tserepovetsin leirille, jossa taas riehui kurkkumätä- ja pilkkukuume-epidemia. Päästessään Suomeen tapaninpäivänä 1944 hän painoi vain 52 kilogrammaa.
Vankileireillä oli myös loikkareita (yliloikkareita), jotka olivat jo sodan aikana siirtyneet Neuvostoliittoon. He saivat parempaa kohtelua kuin muut vangit, eikä heillä ollut muita työtehtäviä kuin neuvostopropagandan levittäminen tai muiden vankien kuulusteleminen. Tämä "antifasististen aktiivien" ryhmä herätti ärtymystä tavallisissa vangeissa.
Jatkosota > Vankileirien sijainti

Suomalaisia oli vankina lukuisissa eri paikoissa eri puolilla Neuvostoliittoa. Eniten suomalaisia oli neljällä leirillä: Karagandan eli Spasso-Zavodskoin leirillä numero 99, Asbestin leirillä numero 84, Orankin leirillä numero 74 Nižni Novgorodista muutamia satoja kilometrejä itään ja Potman leirillä numero 58 Mordvan tasavallassa. Muistelmissa mainittuja vankileirejä tai paikkakuntia ovat: Aktjubinsk, Basjanovka, Borovitši, Boksitogorsk, Grjazovets, Hatsina, Jelabuga, Kantalahti, Karaganda, Krasnogorsk, Oranki, Perkjärvi, Petroskoi, Potma, Siestarjoki, Skit, Sorokka, Suzdal, Tihvinä, Tšerepovets, Unza, Usman, Vienan Kemi, Vologda, Voronež, Volossova sekä Leningradissa Pietari-Paavalin linnoitus, Duman vankila, naisvankila ja Špalernaja sekä Moskovassa Butyrka, Lubjanka ja Lefortovo.  Muistelmissa ei mainita Asbest-nimistä kaupunkia, koska yksikään siellä vankina olleista 53 suomalaisesta ei palannut.
Jatkosota > Takaisin Suomeen

Neuvostoliitto luovutti Suomeen 1 801 suomalaista sotavankia marras-joulukuussa 1944, eikä Neuvostoliiton mukaan sikäläisissä vankiloissa enää sen jälkeen ollut suomalaisia sotavankeja. Suomessa kuitenkin pääteltiin heitä olevan vielä runsaasti. Neuvostoliitto odotti Suomelta vastavuoroisuutta, eli Suomen piti luovuttaa neuvostosotavankeja, joita olikin tällöin jo toimitettu 43 000, eikä enempää ollut helppo löytää. Maaliskuussa 1945 Suomeen tuli 89 sotavankia. Neuvostoliitto ilmoitti myös 387:sta, jotka olivat kuolleet vankeudessa. Toukokuussa 1946 palautettiin 18 ja heinäkuussa kaksi vankia. Senkin jälkeen Suomi pyysi diplomaattisesti puuttuvien henkilöiden palauttamista. Yllättäen vielä vuonna 1954 palautui 62 sotavankia ja seuraavana vuonna neljä muuta. Korpraali Reino Lahtinen palasi vasta vuonna 1958. Timo Malmin mukaan on mahdollista, että tämänkin jälkeen suomalaisia sotavankeja jäi palauttamatta.
Aiheesta muualla

Frolov, Dmitri: Kuviin vangitut : suomalaiset sotavangit valokuvissa.  Porvoo:  Edita Publishing, 2012.  ISBN 978-951-37-6294-0
Suomen koulutuspolitiikka

Suomen koulutuspolitiikka tarkoittaa Suomen koulutukseen liittyvää politiikkaa ja yleistä hallinnon suhtautumista koulutukseen.
Historia

Suomen koulutuspolitiikan historia voidaan jakaa kolmeen vaiheeseen. Ensimmäinen näistä on kansallisuusliikkeen nousu. Se muotoutui Suomessa 1800-luvun lopulla, autonomian loppuvaiheessa. Toinen vaihe, järjestelmäpolitiikka, oli tavoitteellista ja energisempää kuin ennen 1960-lukua. Yksilöllisestä kasvatuksesta tultiin sosiaaliseen kasvatukseen, jossa korostettiin kasvatuksen ihmisyyttä ja muiden kansojen huomioon ottamista. Kolmas tuloskeskeinen koulutuspolitiikka on avoimempaa. Koulutuspolitiikassa on muiden politiikan lohkojen ja markkinatalouden tavoitteita ja toimintatapoja. Koulutuspolitiikassa kansallisesta identiteetistä tuli tärkeä tavoite.
Suomen koulutuspolitiikka on pohjautunut elinikäiseen oppimiseen, mikä on tarkoittanut aina esiopetuksesta alkanutta ja myöhemmin tutkintoon johtavaa, mutta myös läpi työelämän jatkuvaa kouluttautumista ja osaamisen päivittämistä. Suomalaisten inhimillinen pääoma on karttunut jatkuvan kouluttautumisen myötä laajasti.
Tulevaisuuden tavoitteita

Suomi on linjannut Eurooppa 2020 -strategiassa omaksi tavoitteikseen vähentää koulunkäynnin keskeyttäneiden osuutta 8 prosenttiin ja kasvattaa korkea-asteen tutkinnon suorittaneiden osuutta 42 prosenttiin.
Kirjallisuutta

Lehtisalo, Liekki & Raivola, Reijo: Koulutuspolitiikka.  (3. painos (1. painos 1986 nimellä Koulutuspolitiikka ja koulutussuunnittelu))  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-17535-8
Suomi osaamisen kasvu-uralle: Ehdotus tutkintotavoitteista 2020-luvulle (Arkistoitu – Internet Archive) Opetus- ja kulttuuriministeriön työryhmämuistioita ja selvityksiä 2015:14.
Suomen työväen vallankumous

Suomen työväen kapina tapahtui 28.1.1918. Työväellä oli kapinan myötä valta pääkaupungissa sekä laajoilla alueilla Suomea kevään 1918.
Kansanvaltuuskunta perustettiin 28. tammikuuta 1918, ja se asettui johtamaan samana aamuna aloitettua kapinaa. Kansanvaltuuskunnan perustamisesta tiedotettiin Työmies-lehdessä 29. tammikuuta julkaistussa julistuksessa, jossa myös nimettiin kansanvaltuutetut ja selostettiin lyhyesti punaisen hallituksen keskeisimmät ohjelmalliset tavoitteet. Kansanvaltuuskunta otti jo ensimmäisenä päivänään käyttöönsä Senaatintalon Helsingissä (nykyinen Valtioneuvoston linna).
"Olemme tänään päättäneet ehdottaa Suomen työväelle, että kun kansan vihan ansainnut senaatti on kukistunut, asetetaan maan vallankumoushallitukseksi Suomen Kansanvaltuuskunta sekä Työväen Pääneuvosto sen toimintaa valvomaan ja yhdessä sen kanssa maan hallitusasioita toistaiseksi hoitamaan, kunnes Suomen työtätekevä kansa toisin päättää."
"Suomen porvarien hallitus astui julkeasti taantumuksellisen valtiokaappauksen tielle. Nyt on Suomen työväenluokka vuorostaan käyttävä vallankumouksen oikeuttaan, yhteiskunnallisen edistyksen palvelukseen."
Punainen hallinto lakkautti ensi töikseen kaikki "vastavallankumoukselliset sanomalehdet, pääkaupungissa jo 28. tammikuuta ja muissa kaupungeissa seuraavina päivinä. Kansanvaltuuskunta vahvisti 2. helmikuuta ”vastavallankumouksellisen” lehdistön olevan ”toistaiseksi” lakkautettu. Tämän jälkeen saivat ilmestyä vain sosialidemokraattisen puolueen ja kristillisen työväenliikkeen lehdet.
Kansanvaltuuskunta otti sisällissodan alussa vallan syrjäyttämällä porvarillisen Svinhufvudin senaatin ja eduskunnan, minkä jälkeen se antoi itse lakeja ja asetuksia. Kansanvaltuuskunnan ohella toimi myös eduskuntaa vastannut Työväen pääneuvosto.
Työväenhallitus teki mm. päätöksiä kuolemanrangaistuksen kumoamisesta sekä torpparien, lampuotien ja mäkitupalaisten julistamisesta maanomistajista riippumattomiksi.
Saksan ja Neuvosto-Venäjän välillä solmitun Brest-Litovskin rauhansopimuksen myötä Suomen työläisten kapinan onnistumisedellytykset kuihtuivat. Neuvosto-Venäjän johtaja Lenin sitoutui rauhansopimuksessa vetämään venäläiset sotajoukot pois Suomen alueelta, mikä merkitsi lopun alkua suomalaisten sosialistien kapinalle. Kapinayrityksen epäonnistumisen sinetöi saksalaisten sotilaiden maihinnousu ja Saksan Itämeren divisioonan sotilaallinen tuki Suomen valkoiselle armeijalle Helsingin valtauksessa.
Suomen Työrintama

Suomen Työrintama oli vuosina 1936–1939 toiminut kansallissosialistinen puolue, jota johti Yrjö Raikas. Järjestön äänenkannattaja oli Työrintama.
Suomen Työrintama perustettiin elokuussa 1936 ja rekisteröitiin tammikuussa 1937. Perustajat Yrjö Raikas, Sven B. Oksanen ja Björn Smeds olivat aiemmin olleet aktiivisia Suomen Kansan Järjestössä. Raikas toimi keväästä 1936 alkaen SKJ:n puheenjohtajana, mutta hän ei pystynyt pitämään järjestöä kasassa ja sen toiminta kuihtui. Uuden organisaation nimeksi aiottiin ensin antaa Suomen Kansallissosialistinen Työrintama, mutta rekisteröinti ei onnistunut ja nimi lyhentyi Suomen Työrintamaksi. Tutkija Henrik Ekberg on pitänyt Työrintamaa SKJ:n legitiimeimpänä perillisenä.
Sääntöjensä mukaan järjestö työskenteli nostaakseen työn arvostusta sekä parantaakseen valtion taloudellista ja sosiaalista tilannetta. Toimenpiteillä Työrintama halusi rakentaa pohjaa uudelle eheämmälle kansalaisyhteiskunnalle. Työrintaman toimisto sijaitsi aluksi Temppelikadulla ja keväästä 1937 alkaen Mechelininkadulla, Raikkaan ja Oksasen asunnossa. Työrintaman varapuheenjohtaja oli Sven R. Hiili ja sihteeri Oksanen.
Suomen Työrintama hajosi ja lopetti toimintansa vuonna 1939. Oksanen lähti omille teilleen keväällä ja perusti Suomalais-Kansallisen Työn Puolueen, joka julkaisi lehteä Kansallinen Työ. Raikas siirtyi vuonna 1940 Kansallissosialistien Järjestöön.
Työrintama-lehti

Järjestön äänenkannattaja oli Työrintama, jonka ensimmäinen numero ilmestyi 5. lokakuuta 1936. Vuoden 1937 alusta lehti alkoi ilmestyä kahdesti kuukaudessa. Työrintaman vastaava toimittaja oli (aiemmin SKJ:n lehtiin kirjoittanut) Sven B. Oksanen. Lehden artikkeleissa korostuivat työhön liittyvät asiat. Toinen huomiota herättävä piirre oli lehden jyrkkä juutalaisvastaisuus. Työrintama hyökkäsi esimerkiksi Y. W. Jalanderin (myös juutalaisvastaista) Siniristi-järjestöä vastaan, koska Jalander hyväksyi kannattajiensa joukkoon henkilön (Bertil von Alfthan), jolla oli juutalaisia sukujuuria. Jalander piti Työrintaman antisemitismiä luonteeltaan primitiivisenä. Työrintama julkaisi muun muassa (Suomessa asuneelta) natsijohtaja Wilhelm Jahrelta saamiaan kirjoituksia.
Lehden linja jyrkentyi entisestään, kun Suomeen alkoi saapua pakolaisia Keski-Euroopasta. Joulukuussa 1938 Työrintama otti esiin ulkoministeri Eljas Erkon juutalaiset sukujuuret. Helmikuussa 1939 Helsingin raastuvanoikeus tuomitsi lehden 40 päiväsakkoon hallituksen solvaamisesta. Helmikuun loppupuolella Työrintamassa julkaistiin ”juutalaiskysymyksen ratkaisu” -tekstillä varustettu pilakuva, jossa juutalaiset kaivoivat omia hautojaan. Työrintaman viimeinen numero ilmestyi 13. toukokuuta 1939.
Hubert Sumlin

Hubert Sumlin vuonna 2003.
Hubert Sumlin (16. marraskuuta 1931 Greenwood Mississippi, Yhdysvallat – 4. joulukuuta 2011 Wayne, New Jersey, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kitaristi ja laulaja. Hän oli vuodesta 1955 Howlin' Wolfin kitaristi. Hänen soitolleen olivat ominaisia sävelryöpyt, äkillinen hiljaisuus ja rohkeat rytmin venytykset". Rolling Stoneen sadan parhaan kitaristin luettelossa Sumlin oli 43
Elämäkerta

Sumlin vietti lapsuutensa Hughesissa Arkansasissa. Ensimmäisen kitaransa hän sai kuusivuotiaana. Sumlin oli ensimmäisen kerran tekemisissä Howlin' Wolfin kanssa kun hän livahti erääseen esitykseen. Kun Howlin' Wolf siirtyi Memphisistä Chicagoon 1953, pitkäaikainen kitaristi Willie Johnson jäi pois. Saapuessaan Chicagoon Wolf palkkasi aluksi paikallisen kitaristin Jody Williamsin, ja vuonna 1954 Wolf kutsui Sumlinin Chicagoon soittamaan toista kitaraa hänen chicagolaiseen yhtyeeseensä. Williams erosi yhtyeestä1955, jolloin Sumlinista tuli yhtyeen ykköskitaristi, ja siinä tehtävässä hän oli melkein koko lopun Wolfin uraa, lukuun ottamatta lyhyttä jaksoa, jolloin hän soitti Muddy Watersin kanssa noin 1956. James Segrestin ja Mark Hoffmanin kirjassa Moanin' at Midnight: The Life and Times of Howlin' Wolf julkaistun haastattelun mukaan Howlin' Wolf lähetti Sumlinin opettelemaan klassisen kitaran soittoa chicagolaiseen musiikkikouluun. Sumlin soitti albumilla Howlin' Wolf, tunnetaan myös nimellä The Rockin' Chair Album, jonka Mojo on 2004 nimennyt kaikkien aikojen kolmanneksi parhaaksi kitara-albumiksi.
Wolfin kuoltua 1976 Sumlin jatkoi yhtyeen muutamien jäsenten kanssa nimellä "The Wolf Pack" noin vuoteen 1980. Sumlin levytti myös omalla nimellään, ensimmäisen kerran kiertäessään Euroopassa Wolfin kanssa vuonna 1964. Hänen viimeinen sooloalbuminsa oli About Them Shoes, jonka julkaisi 2004 Tone-Cool Records. Häneltä jouduttiin poistamaan keuhkot samana vuonna, mutta hän jatkoi esiintymistä melkein kuolemaansa saakka
Sumlin liitettiin Blues Foundationin Hall of Fameen 2008. Vuosien mittaan Sumlin on ollut ehdokkaana neljä kertaa Grammy-palkituksi, vuonna 1999 albumista Tribute to Howlin' Wolf Henry Grayn, Calvin Jonesin, Sam Lay ja Colin Lindenin kanssa, vuonna 2000 CD:stä Legends Pinetop Perkinsin kanssa, vuonna 2006 sooloalbumistaan About Them Shoes (jossa soittivat myös Keith Richards, Eric Clapton, Levon Helm, David Johansen ja James Cotton) vuonna 2010 mukanaolostaan Kenny Wayne Shepherd -yhtyeen Live! In Chicago CD:llä. Hän on saanut useita Blues Music palkintoja, ja toimi tuomarina viidennessä vuosittaisessa Independent Music Awardsissa tukeakseen riippumattomien muusikoiden uraa ja häntä on pidetty yhtenä nykyajan merkittävimmistä blueskitaristeista.
Sumlin kuoli sydänkohtaukseen 4. joulukuuta 2011 sairaalassa Waynessa New Jerseyssä ollessaan 80-vuotias. Mick Jagger ja Keith Richards maksoivat hänen hautajaiskulunsa. Vuonna 2017 he vetosivat muun muassa Eric Claptonin ja Elvis Costellon kanssa, että Sumlin valittaisiin Rock and Roll Hall of Fameen.
Diskografia > Albumit

1964 American Folk Blues 	Amiga 850 Saksa
1974 Kings of Chicago Blues, Vol. 2 Disques Vogue LDM 30175 France, recorded 1971
1976 Groove Black & Blue 33.511 France, nauhoitettu 1975
1980 Gamblin' Woman L + R 42.008 Saksa, nauhoitettu 1980
1987 Hubert Sumlin's Blues Party Black Top BT-1036Yhdysvallat
1989 Heart & Soul 	Blind Pig BP-3389Yhdysvallat
1990 Healing Feeling Black Top BT-1053Yhdysvallat
1991 Blues Guitar Boss JSP 239 UK, nauhoitettu 1990 in London
1994 Made in Argentina * 1993 Blues Special 9501 Argentina, nauhoitettu 1993 Buenos Aires Emilion Villanueva ja the Kansas City Boysin kanssa
1994 I'm the Back Door Man Blues Special 9506 Argentiina, nauhoitettu 1993 in Buenos Aires
1996 Blues Classics Bellaphon 82007 Saksa, nauhoitettu 1964 Itä-Berliini
1998 I Know You APO 2004Yhdysvallat
1998 Wake Up Call Blues Planet 1116Yhdysvallat
1999 Pinetop Perkins & Hubert Sumlin: Legends 	Telarc 	83446 Yhdysvallat
2004 About Them Shoes Tone-Cool/Artemis Records 51609Yhdysvallat, myös Rykodisc RCD 17307 Britanniassa