Eväjalkaiset
Käyttäytyminen ja elinkaari > Lisääntyminen

Eväjalkaisten pariutumisjärjestelmä vaihtelee äärimmäisestä polygyniasta sarjamonogamiaan. Kaikista 33 eväjalkaislajista 20 lajia pesii maalla ja loput 13 jäällä. Maalla pesivät lajit ovat yleensä polygyynisia. Naaraat kerääntyvät suurin joukoin yhteen, ja urokset pystyvät parittelemaan niiden kanssa sekä puolustamaan niitä kilpakosijoilta. Polygyynisiin lajeihin kuuluvat merinorsut, harmaahylkeet ja useimmat korvahylkeet. Maalla lisääntyvät lajit valitsevat yleensä saaria, joilla on vähemmän maapetoeläimiä. Lisääntymistarkoituksiin sopivia saaria on vähän, ja ne ovat yleensä tungokseen asti täynnä hylkeitä. Naaraat palaavat samoille paikoille lisääntymään vuodesta toiseen. Urokset saapuvat ennen naaraita odottamaan niitä. Ne pysyttelevät maalla ja yrittävät paritella mahdollisimman monen naaraan kanssa; uroksista jotkin eivät edes syö. Jos uros poistuu rannalta saalistamaan, se todennäköiseseti menettää parittelumahdollisuutensa ja dominanssiasemansa.
Toiset hylkeet, kuten mursu ja varsinaiset hylkeet, pesivät jäällä ja parittelevat tavallisesti vedessä (myös muutamat maalla pesivät lajit parittelevat vedessä). Näillä lajeilla naaraat eivät keräänny niin vahvasti ryhmiksi. Koska jääolot vaihtelevat, pesimäpaikkojon sijainti voi muuttua vuosittain, eivätkä urokset voi ennustaa missä naaraat tulevat pesimään. Polygynia on siksi jäällä pesivillä lajeilla yleensä heikompaa. Mursu on kuitenkin poikkeus, sillä naarasmursut kerääntyvät tiiviiksi joukoiksi luultavasti laikuittaisesti esiintyvien ravintolähteiden vuoksi. Jäällä pesivillä hylkeillä on yleensä hyvin vähän jos ollenkaan sukupuolidimorfismia. Lobodontini-tribuksen naarashylkeet ovat hiukan pidempiä kuin urokset. Jäällä pesivistä mursut ja kuplahylkeet ovat kuitenkin poikkeuksia, joilla on vahvaa dimorfismia niin että urokset ovat mm. kookkaampia.
Eväjalkaisuroksilla on useita toimintatapoja lisääntymismenestyksen varmistamiseksi. Korvahylkeet muodostavat reviirejä, joilla on naaraita houkuttelevia resursseja kuten varjoa, vuorovesialtaita ja rantautumiskaistoja. Reviirirajat muodostuvat yleensä luonnon maanmuotojen mukaan, ja urokset puolustavat reviirirajoja uhkaavilla ääntelyillä ja asennoilla, mutta tavallisesti tappeluilta vältytään. Yksilöt palaavat joka pesimäkausi samoille reviiripaikoille.
Joissakin mursupopulaatioissa tiedetään esiintyvän soitimia. Urokset kerääntyvät naaraiden ympärille ja yrittävät houkutella niitä monimutkaisin soidinmenoihin kuuluvin käyttäytymistavoin. Soitimia saattaa olla myös muilla eväjalkaislajeilla.
Nuoremmat tai alempiarvoiset eväjalkaisurokset voivat yrittää päästä lisääntymään muilla tavoilla. Merinorsunuorukaiset livahtavat naaraiden muodostamien ryhmien sekaan ja koettavat sulautua joukkoon vetämällä kuononsa sisäänpäin. Ne  ahdistelevat veteen suuntaavia naaraita ja pyrkivät parittelemaan niiden kanssa. Nuorilla harmaahylkeilläkin esiintyy vaihtoehtoisia, menestymismahdollisuuksia omaavia parittelustrategioita. Eväjalkaisnaarailla näyttää toki olevan jossain määrin valinnanvapautta urosten suhteen, erityisesti soidintavilla lajeilla kuten mursulla, mutta myös merinorsuilla, joiden urokset pyrkivät dominoimaan kaikkia naaraita, joiden kanssa haluavat paritella. Kun ei-haluttu uros yrittää nousta merinorsunaaraan tai harmaahylkeen päälle parittelemaan, naaras yrittää kiemurrella ja päästä pois samalla raakkuen ja läpsien urosta pyrstöllään. Tämä metakka houkuttelee muita uroksia paikalle, ja vallitsevin uros pysäyttää parittelun ja yrittää itse paritella naaraan kanssa. Dominantit merinorsunaaraat pysyttelevät yhdyskunnan keskellä, jossa niillä on suurempi todennäköisyys paritella dominantin uroksen kanssa, kun taas reunoilla olevat naaraat parittelevat todennäköisemmin alempiarvoisten urosten kanssa.