stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Petit Trianon
Ranskan vallankumouksen jälkeen

Lokakuun 5. päivänä 1789 Marie Antoinette oli Petit Trianonin englantilaisessa puutarhassa lähellä grottoa, kun sanansaattaja toi hänelle tiedon, että Pariisista lähtenyt aseistautunut joukko oli tulossa. Kun kuningasperhe seuraavana päivänä pakotettiin lähtemään Versailles'sta, Petit Trianoniin jäivät vain puutarhurit ja muu henkilökunta. Meneillään olleet työt keskeytettiin ja puutarhojen rakentajille tarkoitetuista 1 650 000 livrestä 479 000 livreä jäi maksamatta. Sisäministeri Roland määräsi vuonna 1792 entisen kuningattaren puutarhurin, Antoine Richardin huolehtimaan puutarhasta ja kasvihuoneista uudella nimikkeellä, conservateur du jardin et des pépinières de Trianon.
Kun monarkia heinäkuussa 1792 oli lopullisesti kumottu, Petit Trianonin kaikki huonekalut, taideteokset ja muut arvoesineet myytiin konventin 10. heinäkuuta 1793 tekemän päätöksen mukaisesti huutokaupalla. Huutokauppa aloitettiin sunnuntaina 25. elokuuta 1793, ja sitä jatkettiin heinäkuun 11. päivään 1794 saakka. Myyty omaisuus joutui hajalleen eri tahoille. Rauta-, kupari-, hopea-, lyijy- ja messinkiesineet takavarikoitiin arsenaalien ja rahakamarin käyttöön. Kuvanveistäjä Amable Boichard kutsuttiin huhtikuussa 1794 poistamaan esineistä "kuninkuuden ja feodalismin tunnukset".
Uuden tasavallan aikana Petit Trianonissa tehtiin useita muutoksia. Sen maat julistettiin kansallisomaisuudeksi, ja puutarha suunniteltiin myytäväksi ja  jaettavaksi kymmeneen viljelyspalstaan. Versaillesin kaupunki ehdotti, että paikalle perustettaisiin kasvitieteellinen puutarha, mutta sitä ei toteutettu. Vuonna 1796 alue vuokrattiin ja puistoon rakennettiin ravintola. Aluetta käytettiin tanssi- ja juhlapaikkana, mutta vuoteen 1801 mennessä se oli hylätty ja joutunut ilkivallan kohteeksi. Useat sivurakennukset oli hajotettu maan tasalle. Myöhemmin puutarhat kunnostettiin uudelleen, ja osassa rakennusta toimi koulu.
Keisarivallan aika

Napoleon palautti palatsin ja puutarhat entiseen loistoonsa arkkitehtien Guillaume Trepsat ja Alexandre Dufour'n suunnitelmien mukaisesti vuosina 1805–1811 ensin sisarelleen Pauline Bonapartelle ja myöhemmin toiselle puolisolleen keisarinna Marie Louiselle. Osa Hameau de la Reine maalaiskylän rakennuksista (meijeri, maanviljelijän asuintalo ja navetta) oli 20 vuodessa päässyt niin huonoon kuntoon, että ne purettiin.
1830-luvulla palatsi luovutettiin Orléansin herttua Ferdinand-Philippelle, Ludvig Filip I:n vanhimmalle pojalle ja tämän puolisolle prinsessa Helene von Mecklenburg-Schwerinille. Tällöin herttuan huoneista ullakolla tehtiin kierreportaat välikerrokseen, jonne tehtiin herttualle kylpyhuone vuonna 1837. Vuonna 1867 keisarinna Eugénie muutti Petit Trianonin museoksi, joka oli omistettu Marie Antoinetten muistolle. Hän järjesti siellä kaikkien aikojen ensimmäisen entiselle kuningattarelle omistetun näyttelyn.
Nykyaika

Petit Trianon on restauroitu vuonna 2008. Teatteri restauroitiin vuonna 2001. Pavillon frais kesäruokasali, joka oli purettu huonon kuntonsa vuoksi vuonna 1810, rakennettiin uudelleen vuonna 1984 ja restauroitiin vuonna 2010. Englantilaisessa puistossa on restauroitu lemmentemppeli vuosina 2005-2006, keinotekoinen kalliomuodostelma eli grotto vuonna 2000 ja Belvedere huvimaja vuonna 2012. Le Hameau de la Reine maalaiskylää on restauroitu vuosina 1993, 1999, 2001-2003 ja 2015-2018.
Petit Trianonin julkisivut

Läntinen julkisivu
Pohjoinen julkisivu
Itäinen julkisivu
Eteläinen julkisivu
Pohjapiirrokset

Petit Trianonin pohjakerros Marie Antoinetten aikana: A vartiotupa, B pääportaikko, C biljardihuone, D hopea- ja astiahuone, E "liikkuvien peilien" huoneen koneisto, F lämmityskeittiö, G pohjoiskäytävä, K-H galleriakäytävä kiinalaiselle karusellille, I-J "liikkuvien pöytien" koneistot / toimistoja / hedelmäkellareita, L käytävä kappeliin ja keittiöön siipirakennuksessa
Petit Trianonin välikerros Marie Antoinetten aikana: A kirjasto, B hovirouvan huone, C ensimmäisen kamarirouvan huone, D portaat 2. kerrokseen, E "reikätuoli" eli käymälä F. kylpyhuone lisätty 1837 G. kierreportaat ullakkokerrokseen lisätty 1837
Petit Trianonin 2. kerros Marie Antoinetten aikana: A pääportaikko, B esihuone/tarjoiluhuone, C suuri ruokasali 50 hengelle, D pieni ruokasali 20 hengelle, E seurustelusalonki/ musiikkisalonki, F "liikkuvien peilien" buduaari, G kuningattaren makuuhuone, H pukeutumishuone, I portaikko ullakkokerrokseen, K kylpyhuone, L "reikätuoli" eli käymälä, J käytävä
Petit Trianonin ullakkokerros Marie Antoinetten aikana: A kuninkaan pukeutumishuone, B kuninkaan makuuhuone, C kuninkaan työhuone, D prinsessa Marie-Thérèse Charlotten huone, E Madame Élisabetin huone, F-J makuuhuoneita, L "reikätuoli" eli käymälä
Jäljitelmiä

Petit Trianon on ollut esikuvana seuraaville rakennuksille:
Yhdysvalloissa:
Marble House (1888–1992), Yhdysvaltain teollistumisen aikainen yksityistalo Newportissa, Rhode Islandissa
Kentuckyn kuvernöörin palatsi (1912).
Koshland Mansion (1902–1904), 3800 Washington Street, Presidio Heightsissä, San Franciscossa on Petit Trianonin suoranainen jäljennös.
San Josessa Kaliforniassa on The Petit Trianon -niminen konserttisali, joka arkkitehtuuriltaan muistuttaa alkuperäistä Petit Trianonia.
Yalen yliopiston vuonna 1903 rakennettu Byers Hall on Hiss and Weekses -arkkitehtitoimiston suunnittelema Petit Trianonin jäljitelmä.
Muualla:
Brasilian kirjallisuuden akatemian talo Rio de Janeirossa muistuttaa Petit Trianonia ja tunnetaankin nimellä Petit Trianon. Sen rakennutti Ranskan hallitus.
Iranin vallankumousta edeltäneen ajan sijoittaja Sabet Pasal rakennutti Teheranin pohjoispuolelle Petit Trianonin kaltaisen palatsin.
Romaniassa lähellä Floreștia on Petit Trianonia muistuttava palatsi, Palatul Cantacuzino.
Kirjallisuutta

Arizzoli-Clémentel, Pierre: Views and Plans of the Petit Trianon.  Alain de Gourcuff, Paris, 1998.
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu: The Petit Trianon, Palace of Versailles (englanniksi)
Virallinen kotisivu La Hameau de la Reine: The Queen's Hamlet, Palace of Versailles (englanniksi)
Arkkitehti Richard Miquen piirroksia vuodelta 1786 Petit Trianonin päärakennuksesta sekä muista alueen rakennuksista, piirroksia alueen maisemista - Recueil des plans du Petit Trianon, 1786
Video Petit Trianonista ja sitä vuonna 1781 kuvaavista vesivärimaalauksista (ranskaksi)
Campan, Jeanne-Louise-Henriette: Mémoires sur la vie privée de Marie-Antoinette, reine de France et Navarre: suivis de souvenirs et d'anecdotes historiques sur les règnes de Louis XIV, de Louis XV et de Louis XVI . Henri Colburn et Co. et M. Bossang et Co. Séconde édition, Tome 1. Lontoo 1823
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  Mérimée  Structurae 
Petit Trianon, Marie Antoinetten makuuhuone. Vuode ei ole alkuperäinen, tuolit ovat alkuperäistä mobilier aux épis eli "viljantähkäkalustoa", ebenisti Georges Jacob.
Petit Trianonin puutarhat Marie Antoinetten aikana n. 1770–1795. Vas. ranskalainen muotopuutarha ja oik. englantilainen maisemapuutarha, jossa on Hameau de la Reine maalaiskylä.
Ludvig XV:n ranskalainen ja kasvitieteellinen puutarha. Nouveau Trianon planté par Louis XV, 1760
Petit Trianonin Perles et Barbeaux astiaston posliinilautanen, suunnittelija Michel-Gabriel Commelin (1746–1802), koristemaalari Jean-Nicholas Le Bel (toimi 1765–1793), Sèvres 1781
Belvedere huvimaja, Richard Mique 1781, seinämaalaukset Sébastien-François Le Riche
Le Hameau de la Reine maalaiskylä, arkkitehti Richard Mique 1783-1787
Seurustelusalonki, jota Marie Antoinette käytti musiikkisalonkina. Lyhtyvalaisin on alkuperäinen ja valmistettu Marie Antoinetten tilauksesta vuonna 1784 tähän huoneeseen. Vuoden 1867 jälkeen se roikkui pääportaikossa. Lyhty palautettiin paikalleen vuonna 2008 restauroinnin aikana. Alkuperäinen Madame du Barryn aikainen kalusto oli verhottu sinisellä loimisilkillä ja koristeltu maalatuilla kukilla.
Yleiskartta Petit Trianonin Ranskalaisesta ja Englantilaisesta puutarhasta sekä Grand Trianonista 1800-luvulla, Paul Berthier (1822-1912)
Käännös suomeksi
Lauri Kaunisvesi

Lauri Jalmari Kaunisvesi (2. elokuuta 1896 Ullava – 5. lokakuuta 1954) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Jeremias Kaunisvesi ja Marja Fredrika Niemelä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Anna Maria Honkasen kanssa.
Opinnot

Kaunisvesi kävi kansakoulun ja jääkäriprikaatin aliupseerikoulun vuonna 1919 sekä Jalkaväen kapitulanttikoulun vuonna 1926. Ammattienedistämislaitoksen puukaasutinkurssin hän suoritti vuonna 1940.
Jääkärikausi

Kaunisvesi työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 16. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, mistä hän joutui sairaalahoitoon 5. lokakuuta 1916 eikä sen jälkeen palannut enää pataljoonan yhteyteen.
Sisällissodan jälkeinen aika

Kaunisvesi palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 29. marraskuuta 1918 ja astui Suomen armeijaan asevelvollisena ja hänet sijoitettiin jääkäriprikaatin polkupyöräosastoon, missä hän palveli 24. huhtikuuta - 2. marraskuuta 1919 välisen ajan. Asevelvollisuusajan päätyttyä hän astui armeijan palvelukseen 1. tammikuuta 1920 ja hänet sijoitettiin koulutusaliupseeriksi Kaartin jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, mistä hän siirtyi 18. helmikuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmentin III pataljoonan 2. komppaniaan.
Armeijasta hän erosi 20. huhtikuuta 1921 ja siirtyi Rajavartiolaitoksen palvelukseen 15. toukokuuta 1921 ja hänet sijoitettiin Kannaksen rajavartiostoon, missä hän palveli 31. heinäkuuta 1921 saakka. Takaisin armeijan palvelukseen Kaunisvesi siirtyi 1. syyskuuta 1921 koulutusaliupseeriksi Karjalan kaartin rykmentin 1. komppaniaan, mistä hänet siirrettiin 1. kesäkuuta 1923 Polkupyöräpataljoona 1:n 1. komppanian vääpeliksi.
Armeijasta hän erosi toistamiseen 31. lokakuuta 1923. Mutta routa porsaan kotiin ajoi ja hän astui jälleen palvelukseen 1. joulukuuta 1923 Savon jääkärirykmenttiin ja hänet sijoitettiin rykmentin varusmestariksi. Varusmestarina hän toimi 31. heinäkuuta 1924 saakka, jolloin hän siirtyi koulutusaliupseeriksi ja komppanian vääpeliksi Karjalan kaartin rykmenttiin. Rykmentissä hän palveli 17. maaliskuuta 1927 saakka, jolloin hänet siirrettiin koulutusaliupseeriksi Kuormastopataljoonaan (tunnettiin myöhemmin nimellä Huoltopataljoona ja Huoltorykmentti). Kuormastopataljoonassa hänet sijoitettiin 2. palkkausluokan autonkuljettajaksi ja 1. heinäkuuta 1936 alkaen kuorma-autojoukkueen johtajaksi ja myöhemmin automestariksi.
Talvi- ja jatkosota

Kaunisvesi osallistui talvisotaan Autokeskuksen päällikkönä ensin II armeijakunnassa ja myöhemmin I armeijakunnassa. Välirauhan aikana hän jatkoi entisessä toimessaan, kunnes hänet siirrettiin armeijakunnan 1. polttoaineosastolle ja edelleen I armeijakunnan autokeskuksen päälliköksi. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin autotarkastajaksi 10. divisioonan esikuntaan, mistä hänet siirrettiin vuonna 1942 kuljetusupseerin apulaiseksi Kenttätykistörykmentti 9:n I patteristoon. Vielä samana vuonna hänet siirrettiin autoupseeriksi Viestipataljoona 10:n esikuntaan, missä hän palvelikin sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen Kaunisvesi palveli autoupseerina Viestirykmentissä vuoteen 1945 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Hänet haudattiin Huutijärvelle.
Ampumaurheilu

Kaunisvesi oli Suomen ampujainliiton erikoismestari kivääri- ja pistooliammunnassa sekä mestari pienoiskivääriammunnassa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Alikersantti 24. huhtikuuta 1919  Kersantti 31. joulukuuta 1919  Vääpeli 30. elokuuta 1922  Sotilasmestari 1. toukokuuta 1937  Vänrikki 1941  Luutnantti 1943 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Kasaarien kaanikunta

| Kasaarien kaanikunta > 650–969 |
| --- | --- |
   Kasaarien alueet eri vuosisadoilla. 
Pääkaupunki:  Balanjar (650–720) Semender (720–750) Itil (750–969)
Uskonnot:  tengrismi, juutalaisuus, islam, kristinusko
Kieli:  kasaari
Edeltäjät:  Länsiturkkilainen kaanikunta ja Suur-Bolgaria
Seuraajat:  Alania ja Volgan Bolgaria
Kasaarien kaanikunta (650–969) oli varhaiskeskiaikainen valtio, jonka perusti kasaarien paimentolaiskansa. Kasaarien kaanikunta syntyi eroamalla Länsiturkkilaisesta kaanikunnasta. Kasaarien kaanikunta hallitsi suurimmillaan Kaukasiaa, Volga-joen ala-ja keskijuoksua, nykyisen Kazakstanin luoteisosia, Asovanmeren rantoja, Krimin itäosia sekä Itä-Euroopan aro- ja metsäaroseutuja Dnepr-joelle asti. Kaanikunnan keskus sijaitsi aluksi nykyisen Dagestanin rannikkoseudulla, myöhemmin Volgan alajuoksulla. Osa hallitsevasta eliitistä kääntyi juutalaiseen uskoon. Osa itäslaavilaisista heimoista oli kasaarien liittolaisia ja maksoi veroja kasaareille. Kasaarien kaanikunta tuhoutui Kiovan Rusin kanssa käytyjen sotien seurauksena 900-luvun lopulla.
Historia > Varhaishistoria: 500-luku

Alun perin kasaarit olivat yksi lukuisista paimentolaisheimoista, jotka siirtyivät Aasiasta Eurooppaan suuren kansainvaelluksen melskeissä. He puhuivat yhtä monista varhaisturkkilaisista kielistä He olivat ilmeisesti yksi oguurien ryhmistä, jotka ilmestyivät Eurooppaan ensimmäisen kerran vuonna 463.. Ensimmäinen luotettava maininta kasaareista on Zacharias Scholasticusin luettelo kansoista vuodelta 555.. Heidän ensimmäiseksi eurooppalaiseksi alueekseen mainitaan Bersilia, joka on paikannettu nykyisen Dagestanin tasankoalueelle..
500-luvun alkupuolella kasaarit olivat saviirien liittoutuman alaisena. Yhdessä he suorittivat menestyksekkäitä sotaretkiä Kaukasian alueelle. Aluetta hallinnut Sassanidien hallitsijasuvun Persia pystyi hädin tuskin estämään heitä. Šaahi Khosrau I aikana (531–579) persialaiset rakensivat kuuluisan Derbentin muurin, joka sulki kapean kulkureitin Kaspianmeren ja Kaukasusvuoriston välillä, mutta sekään ei estänyt paimentolaisheimojen hyökkäyksiä. Legendan mukaan Khosrau I rakennutti Dagestaniin kaksi kaupunkia: Belendzerin ja Semenderin, joista myöhemmin tuli kasaarikaupunkeja. Molemmat kaupungit olivat alun perin samannimisten heimojen kaupunkeja. Semenderiin on liitetty myös zabenderien heimo, joka oli avaarien sukulaisheimoja. He liikkuivat saviirien perässä ja ylittivät Kaukasuksen 550-luvulla. Vuonna 562 Persia hävitti lähes kaikki saviirit, ja jäljelle jääneet muuttivat yhdessä kasaarien kanssa Kaukasuksen pohjoispuolelle. Osa saviireista jäi Dagestaniin, jossa heidät tunnettiin nimellä Pohjois-Kaukasian hunnit.
Kasaarien nousu oli Turkkilaisen kaanikunnan ansiota, koska kasaarihallitsijat olivat ilmeisesti heidän sukulaisiaan (Ašinin suku), joka perusti vuonna 551 valtavan valtakunnan, joka varsin nopeasti jakautui itäiseen ja läntiseen valtakuntaan. 500-luvun lopussa Länsiturkkilainen kaanikunta oli saavuttanut jo Kaspianmeren ja Mustanmeren välisen kannaksen. Kaikki paikalliset kansat alistuivat heidän valtansa alle.
Historia > Kaukasian ja Mustanmeren rannikon valloitukset 600-luvulla

Ensimmäisen kerran kasaarien sotavoimat mainitaan Persian-Bysantin sodassa vuosina 602–628, jossa kasaarien johtaja Dzebukagan oli tärkein johtaja turkkilais-bysanttilaisessa liitossa, joka taisteli Persiaa vastaan. Vuonna 627 kasaarien sotajoukot tuhosivat Kaukasian Albanian ja yhdessä bysanttilaisten valloittivat rynnäköllä Tbilisin.
Vuodesta 630 valtakunnan sisäiset kiistat hajottivat länsiturkkilaisen kaanikunnan. Tämän seurauksena sen reuna-alueille Itä-Euroopan aroille syntyi kaksi uutta valtakuntaa: Mustanmeren pohjoispuolelle Suur-Bolgaria, jonka perusti kaani Kubrat vuonna 632 sekä Kaspianmeren alueelle Kasaaria.
Kasaareita ei alkuvaiheessa näkynyt juuri missään, koska Bolgarian valtiosta tuli niin mahtava. Se tosin jäi kovin lyhytikäiseksi, koska kaani Kubratin kuoleman jälkeen hänen poikansa jakoivat valtakunnan keskenään. Kasaarit käyttivät bolgarien hajaannusta hyväkseen ja niinpä 660-luvulla suuri osa bolgareista siirtyi kaani Asparuhin johdolla nykyisen Bulgarian alueelle Tonavan eteläpuolelle. Jäljelle jääneet bolgarit alistuivat kasaarien vallan alle.. Näiden tapahtumien jälkeen Kasaarian johtajasta tuli paimentolaiskansojen ylin johtaja ja hän otti nimen kaani. 600-luvun lopulla kasaarit hallitsivat suurinta osaa Krimin aroalueesta, Asovanmeren rantoja sekä Pohjois-Kaukasian alueita. Tiedossa ei ole sitä, kuinka kauas Volgan itäpuolisille aroalueille heidän valtansa ulottui. Siitä alueesta ja ajasta ei ole jäänyt kirjallisia tietoja. Paimentolaiskansojen muutto Aasiasta Eurooppaan vaikutti kuitenkin merkittävästi itäslaavilaisten heimojen ja kansojen kehitykseen Itä-ja Keski-Euroopassa.
Noihin aikoihin Kasaarian mielenkiinto oli kohdistunut ennen kaikkea Kaukasian alueisiin, koska ne olivat vauraita maatalousyhteiskuntia ja niissä oli huomattavaa varallisuutta. Noille alueille pääsi kahta reittiä: Derbentin kautta Kaukasian Albaniaan, Armeniaan ja edelleen Persiaan sekä harvemmin kuljetun Darjalin solan kautta, joka sijaitsi alaanien alueella ja sitä kautta pääsi Georgiaan. Kasaarien vaikutus tällä alueella oli niin suuri, että osa Kaspianmeren itäisistä kielistä tunsi meren nimellä Kasaarienmeri.
Kasaarien kaanikunnan laajeneminen pysähtyi, kun Sassanidien Persia heikentyi Bysantin kanssa käymiensä sotien kanssa niin paljon, että etelästä tulleet arabit valloittivat sen ja perustivat Arabien kalifaatin. Sen sotajoukot miehittivät vuonna 653 Armenian, Georgian ja Kaukasian Albanian, minkä jälkeen he pääsivät myös Derbentin pohjoispuolelle ja hyökkäsivät kasaarien Balanjarin kaupunkiin. Taistelu päättyi arabien sotajoukkojen tappioon, jossa myös heidän johtajansa Salman ibn Rabiah sai surmansa.
Arabien kalifaatissa oli sisäisiä valtataisteluita, minkä vuoksi se menetti noiden alueiden hallinnan. Kasaarit keräsivät veroja Kaukasian Albaniassa ja suorittivat useita sotaretkiä, joista suurin oli vuonna 685. Taisteluissa kuolivat Armenian, Georgian ja Kaukasian Albanian hallitsijat. Taisteluissa kuoli myös yksi arabiemiiri, jonka joukot voitettiin Mosulin luona..
Historia > Suhteet Bysantin valtakuntaan 800-luvulla

Kahden valtakunnan liittolaisuus vahvistettiin vuonna 732, kun Bysantin tuleva keisari Konstantinos V) otti vaimokseen kaani Biharin tyttären, prinsessa Tzitzakin, joka kastettiin uudelleen Irinaksi.
Vuonna 787 kasaarit nostattivat kapinan Krimin goottien keskuudessa ja laittoivat vankilaan paikallisen piispan, goottien Johanneksen.. Kasaarit hallitsivat Krimiä 800-luvun puoliväliin asti ja Tamanin alueella sekä Kertsin salmessa aina kaanikunnan hajoamiseen asti.
Historia > Juutalaiseen uskoon kääntyminen sekä Bulanidien dynastian nousu 740-luvulta 800-luvun alkuun

Kasaarien kaanikunnan historialle tärkeimpiä asioita oli siellä asunut suuri juutalaisyhteisö, joita asui myös kasaarien kotialueilla Dagestanissa. Noin vuonna 740 kasaarien sotapäällikkö Bulan kääntyi juutalaiseen uskoon. Ilmeisesti juutalaisuuteen kääntyminen vahvisti hänen klaaninsa asemaa, kun johtavan pakanadynastian asema rupesi huononemaan sotasaaliiden vähentymisen ja perinteisen valloituspolitiikan loppumisen myötä. 800-luvun alussa Bulanin jälkeläinen keisari Obadiasta tuli kaanin jälkeen toiseksi tärkein henkilö, joka itse asiassa keskitti vallan itselleen. Siitä alkoi Kasaariassa kaksoishallinto,, jossa nimellisesti maata hallitsi kaanin vanha hallitsijasuku ja todellinen valta oli Bulanidien keisarisuvulla. Ilmeisesti tällainen hallinto syntyi keskinäisten erimielisyyksien jälkeisenä kompromissina. Osa kasaareista, jotka tunnettiin kavaareina, nousi kapinaan hallitsevaa dynastiaa vastaan ja kapinan epäonnistumisen jälkeen siirtyi unkarilaisten puolelle. Obadian poika Ezekia ja pojanpoika Manassia ehtivät hallita hyvin lyhyen ajan, jolloin he ehtivät luovuttamaan kruunun Obadian veljelle Hanukkalle, jonka jälkeläiset hallitsivat Kasaariaa aina sen tuhoutumiseen asti..
Historia > Viimeiset maininnat 1000–1100-luvut

Kasaarian myöhempi historia on vähemmän tunnettu ja siitä mainitaan hajanaisesti muiden valtakuntien yhteydessä. Joidenkin lähteiden mukaan Itil olisi ollut 1000-luvulla jo raunioina.. Volgan Kasaaria tuhoutui lopullisesti ilmeisesti 1000-luvun puolivälissä kiptšakkien paimentolaiskansan hyökkäyksen seurauksena. 1100-luvulla Volgan alajuoksulle syntyi Itilin tilalle Saksin, jonka asukkaiden joukossa mainittiin ollen myös muslimikasaareja, mutta suurin osa väestöstä oli kuitenkin oguzeja.. Dagestanin historiassa ei mainita juuri mitään kasaareista. Vuonna 1064 muutti 3 000 kasaariperhettä Kaukasian eteläpuolelle.. Donin kasaarit Sarkelissa ja Mustallamerellä joutuivat venäläisen Tmutarakanin ruhtinaskunnan alaisuuteen, joka oli olemassa 1100-luvun puoliväliin asti.
Kasaarien sotajoukot olivat Mstislav Černigovilaisen mukana hänen taistellessaan Listvenessä veljeään Jaroslavia vastaan vuonna 1024. Viimeisen kerran muinaisvenäläisissä kronikoissa kasaarit mainitaan vuosina 1079 ja 1083, kun he vangitsivat Černigovin ruhtinas Olegin ja antoivat hänet Bysantille.
Kasaarien kaanikunnan tuhon myötä Mustanmeren ja Kaspianmeren arot joutuivat eri paimentolaiskansojen haltuun. Volgan varren hallinta siirtyi Volgan Bolgarialle ja Pohjois-Kaukasia taas puolestaan Alanialle. Nämä alueet yhdistyivät uudelleen vasta Kultaisen Ordan alaisuudessa.