stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Parhaan elokuvan Oscar-palkinto
Voittajat ja ehdokkaat > 2010-luku

| Vuosi | Voittaja | Elokuva | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | Iain Canning, Emile Sherman ja Gareth Unwin | Kuninkaan puhe |  Black Swan  Taistelija  Inception  The Kids Are All Right  127 tuntia  The Social Network  Toy Story 3  Kova kuin kivi  Winter’s Bone |
| 2011 | Thomas Langmann | The Artist |  The Descendants  Äärimmäisen lujaa ja uskomattoman läheltä  Piiat  Hugo  Midnight in Paris  Moneyball  The Tree of Life  Sotahevonen |
| 2012 | Grant Heslov, Ben Affleck ja George Clooney | Argo |  Rakkaus  Beasts of the Southern Wild  Django Unchained  Piin elämä  Lincoln  Les Misérables  Unelmien pelikirja  Zero Dark Thirty |
| 2013 | Brad Pitt, Dede Gardner, Jeremy Kleiner, Steve McQueen, Anthony Katagas, Bill Pohlad ja Arnon Milchan | 12 Years a Slave |  American Hustle  Captain Phillips  Dallas Buyers Club  Gravity  Her  Nebraska  Philomena  The Wolf of Wall Street |
| 2014 | Alejandro González Iñárritu, John Lesher ja James W. Skotchdopole | Birdman |  American Sniper  Boyhood  The Grand Budapest Hotel  The Imitation Game  Selma  Kaiken teoria  Whiplash |
| 2015 | Michael Sugar, Steve Golin, Nicole Rocklin ja Blye Pagon Faust | Spotlight |  The Big Short  Vakoojien silta  Brooklyn  Mad Max: Fury Road  Yksin Marsissa  The Revenant  Room |
| 2016 | Barry Jenkins, Adele Romanski, Dede Gardner ja Jeremy Kleiner | Moonlight |  Arrival  Fences  Hacksaw Ridge – aseeton sotilas  Hell or High Water  Hidden Figures – varjoon jääneet  La La Land  Lion  Manchester by the Sea |
| 2017 | Guillermo del Toro ja J. Miles Dale | The Shape of Water |  Call Me by Your Name  Dunkirk  Get Out  Lady Bird  Phantom Thread  Synkin hetki  The Post  Three Billboards Outside Ebbing, Missouri |
| 2018 | Jim Burke, Brian Hayes Currie, Peter Farrelly, Nick Vallelonga ja Charles B. Wessler | Green Book |  Black Panther  BlacKkKlansman  Bohemian Rhapsody  The Favourite  Roma  A Star Is Born  Vice – vallan oikeat kasvot |
| 2019 | Kwak Sin-ae ja Bong Joon-ho | Parasite |  The Irishman  Jojo Rabbit  Joker  Le Mans 66 – täydellä teholla  Marriage Story  Once Upon a Time in Hollywood  Pikku naisia  Taistelulähetit – 1917 |
Voittajat ja ehdokkaat > 2020-luku

| Vuosi | Voittaja | Elokuva | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 2020 | Frances McDormand, Peter Spears, Mollye Asher, Dan Janvey ja Chloé Zhao | Nomadland |  The Father  Judas and the Black Messiah  Mank  Minari  Promising Young Woman  Sound of Metal  The Trial of the Chicago 7 |
| 2021 | Philippe Rousselet, Fabrice Gianfermi ja Patrick Wachsberger | Coda – kahden maailman välissä |  Belfast  Don’t Look Up  Drive My Car  Dyyni  King Richard: Williamsien tarina  Licorice Pizza  Nightmare Alley  The Power of the Dog  West Side Story |
| 2022 | Daniel Kwan, Daniel Scheinert ja Jonathan Wang | Everything Everywhere All at Once |  Avatar: The Way of Water  The Banshees of Inisherin  Elvis  The Fabelmans  Länsirintamalta ei mitään uutta  Tár  Top Gun: Maverick  Triangle of Sadness  Women Talking |
| 2023 | Emma Thomas, Charles Roven ja Christopher Nolan | Oppenheimer |  American Fiction  Barbie  The Holdovers  Killers of the Flower Moon  Maestro  Past Lives  Poor Things  Putoamisen anatomia  The Zone of Interest |
| 2024 | Alex Coco, Samantha Quan ja Sean Baker | Anora |  The Brutalist  A Complete Unknown  Conclave  Dyyni: Osa kaksi  Emilia Pérez  Olen yhä täällä  Nickelin pojat  The Substance  Wicked |
Taizé-yhteisö

Taizé-risti, yhteisön tunnus
Taizé-yhteisö on kansainvälinen, ekumeeninen kristillinen yhteisö, jonka kotipaikka on Etelä-Burgundissa Ranskassa sijaitseva Taizén kylä. Yhteisön perusti Roger Louis Schutz-Marsauche eli veli Roger vuonna 1940. Yhteisöön kuuluu nykyisin yli 100 veljeä, jotka ovat sitoutuneet askeettisuuteen, naimattomuuteen ja hengellisten asioiden jakamiseen. Taizéssa järjestetään viikon kestäviä tapahtumia, joihin tuhannet nuoret aikuiset tulevat eri puolilta maailmaa. Lisäksi järjestetään tapaamisia muualla Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Yhteisö on tullut tunnetuksi musiikistaan, jossa lauluja esitetään kaanonina ja joka tuo esiin yhteisön mietiskelevän luonteen.
Historiaa

Sveitsiläisen protestanttipapin poika Roger Schutz hankki 1940-luvun taitteessa itäisestä Ranskasta Taizén kylästä, Mâconin pohjoispuolelta maatilan ja alkoi majoittaa sinne juutalaislapsia ja muita natseja pakoon lähteneitä. Toinen maailmansota keskeytti työn, mutta veli Roger palasi sodan jälkeen kylään kolmen opiskelutoverinsa kanssa. Vuonna 1949 Taizéen asettui seitsemän protestanttiveljeä Euroopan eri maista. He sitoutuivat yhteisomistukseen, selibaattiin ja kuuliaisuuteen veli Rogerille.
Parikymmentä vuotta yhteisö eli hiljaisuudessa huolehtien sotaorvoiksi jääneistä, viljellen maata ja hoitaen karjaa lähistön viljelijöiden kanssa perustetussa tuottajaosuuskunnassa. Paikallinen katolinen kirkko antoi protestanttiveljille luvan pitää kirkossa omia jumalanpalveluksiaan, kunnes 1960-luvulla rakennettiin oma kirkko saksalaisnuorten talkoovoimin. 1970-luvulle tultaessa veljestön lukumäärä oli jo noin 70 ja vuosikymmentä myöhemmin noin sata. Osa heistä työskenteli yhteisön tiloissa, osa esimerkiksi lääkäreinä, opettajina ja insinööreinä lähiseudulla. 1970-luvulla mukaan alkoi tulla myös katolisia nuoria miehiä.
Taizé-laulut

Yhteisö on tullut tunnetuksi omantyylisestään hengellisestä musiikista, Taizé-lauluista, joita on säveltänyt etenkin Jacques Berthier. Yhteisön jumalanpalveluksissa kaikki esittävät yhdessä yksinkertaisia, kauniin melodisia ylistyslauluja, jotka noudattavat tiettyä kaavaa: seurakunta laulaa lyhyttä, pehmeän rytmikästä ja rukouksenomaista säkeistöä, jonka päälle soololaulaja lisää oman osuutensa.
Taizé Suomessa

Suomessa Taizé-yhteisöstä alettiin puhua 1970-luvun lopulla. Muun muassa Anna-Maija Raittila teki Taizé-liikettä tunnetuksi. Taizé-laulut ovat nykyisin merkittävässä asemassa myös Suomessa laulettavassa hengellisessä musiikissa, muun muassa Tuomasmessuissa. Taizéläisyyden yhdyssiteenä on Sinapinsiemen ry. Taizén alueellinen, Pohjoismaat, Venäjän ja Baltian käsittävä tapaaminen järjestettiin ensimmäistä kertaa Suomessa 28.–30.9.2012.
Veli Rogerin surma

Romanialainen mielenterveysongelmista kärsivä 36-vuotias nainen puukotti 90-vuotiaan veli Rogerin kuoliaaksi 16. elokuuta 2005 rukoushetken aikana 2 500 vierailijan läsnä ollessa. Veli Rogerin seuraajaksi nimitettiin saksalainen katolilainen veli Alois, jonka Roger oli valinnut seuraajakseen jo 8 vuotta aiemmin.
Kirjallisuutta

Clément, Olivier: Taizé : elämälle tarkoitus : tutkiskelu Taizéstä. Sinapinsiemen : Yliopistopaino 2000. ISBN 951-96207-3-7.
González-Balado, José Luis: Taizé : rakkauden yhteisö. Suom. Heli Karjalainen, Kirjapaja 1987. ISBN 951-621-767-2.
Brico, Rex: Veli Roger ja hänen ystävänsä. Suom. Taisto Nieminen, Kirjapaja 1979. ISBN 951-621-228-X.
Schutz, Roger: Ilosi olkoon loputon. Suom. Anna-Maija Raittila, Nuorten Keskus 1973.
Schutz, Roger: Missä rakkaus, siellä Jumala. Suom. Laura Yli-Kovero. Kirjapaja 2006. ISBN 951-600-870-4.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Taizé-yhteisön suomenkielinen verkkosivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Jumalanpalvelus Taizén Sovituksen kirkossa.
Taizé-yhteisön veljiä jumalanpalveluksen jälkeen.
Luettelo Château Mouton Rothschild viinipullojen etikettitaiteilijoista

Tässä luettelo taiteilijoista, jotka ovat tehneet etikettejä Château Mouton Rothschild vuosikertaviineihin.
2014 David Hockney
2013 Lee Ufan
2012 Miquel Barceló
2011 Guy de Rougemont
2010 Jeff Koons
2009 Anish Kapoor
2008 Xu Lei
2007 Bernar Venet
2006 Lucian Freud
2005 Giuseppe Penone
2004 Prinssi Charles
2003 Kunnianosoitus 150-vuotispäivälle
2002 Ilya Kabakov
2001 Robert Wilson
2000 Augsburgin pässi
1999 Raymond Savignac
1998 Rufino Tamayo
1997 Niki de Saint Phalle
1996 Gu Gan
1995 Antoni Tàpies
1994 Karel Appel
1993 Balthus
1992 Per Kirkeby
1991 Setsuko
1990 Francis Bacon
1989 Georg Baselitz
1988 Keith Haring
1987 Hans Erni
1986 Bernard Séjourné
1985 Paul Delvaux
1984 Agam
1983 Saul Steinberg
1982 John Huston
1981 Arman
1980 Hans Hartung
1979 Hisao Domoto
1978 Jean-Paul Riopelle
1977 Kunnianosoitus kuningatar Elisabet II kolmepäiväiselle vierailulle Château Mouton Rothschildissä huhtikuussa 1977
1976 Pierre Soulages
1975 Andy Warhol
1974 Robert Motherwell
1973 Pablo Picasso
1972 Serge Poliakoff
1971 Wassily Kandinsky
1970 Marc Chagall
1969 Joan Miró
1968 Bona
1967 César
1966 Pierre Alechinsky
1965 Dorothea Tanning
1964 Henry Moore
1963 Bernard Dufour
1962 Matta
1961 Georges Mathieu
1960 Jacques Villon
1959 Richard Lippold
1958 Salvador Dalí
1957 André Masson
1956 Pavel Tchelitchew
1955 Georges Braque
1954 Jean Carzou
1953 100-vuotis juhlaetiketti
1952 Leonor Fini
1951 Marcel Vertès
1950 Georges Arnulf
1949 André Dignimont
1948 Marie Laurencin
1947 Jean Cocteau
1946 Jean Hugo
1945 Philippe Jullian
1924 Jean Carlu
Mustajalat

| Mustajalat |
| --- | --- |
 Mustajalkojen konfederaation lippu
Väkiluku:  32 000
Asuinalueet:   Alberta, Kanada  Montana, Yhdysvallat
Kielet:  englanti, mustajalka
Uskonnot:  kristinusko + muita
Mustajalat (engl. Blackfoot) on algonkin-kieliryhmään kuuluva intiaanikansa. Alun perin he olivat Länsi-Kanadan ja Yhdysvaltain pohjoisosien preerioilla asustaneita nomadeja.
Mustajalkojen omakielinen nimi oli Siksika eli preerian kansa ja heihin kuului kolme liittoutunutta sukulaisheimoa: Kanadan pieganit, joka oli heistä runsaslukuisin heimo, Kainahit eli veri-intiaanit sekä siksikat eli varsinaiset mustajalat. Kaikki kolme heimoa olivat itsenäisiä, mutta puhuivat samaa kieltä. Heidän yhteinen lukumääränsä oli vuonna 1780 tehdyn arvion mukaan 15 000 henkeä.
Historia > Esihistoria

Mustajalkojen on arveltu olleen eräs ensimmäisistä tasankointiaanien ryhmistä. Epätarkkojen ajoitusten mukaan he ovat siirtyneet pohjoisille tasangoille Kanadan Saskatchewaniin viimeistään 1600-luvulla, todennäköisesti paljon aiemmin. Historioitsijat ovat jäljittäneet heidän esihistoriansa jonnekin Yläjärven pohjoispuolisille alueille. Sieltä he aloittivat cree-intiaanien työntäminä Pohjois-Amerikan mantereen halki suuntautuneen muuttoliikkeen ja asettuivat läntisille alueille, jotka tuolloin olivat athabaskaa puhuvien kansojen hallussa. Etelässä rajana oli Montanassa virtaavan Missourin yläjuoksut, lännessä taas Kalliovuoret.
Historia > Ratsujen tulo

Mustajalat liikkuivat varhaisella aikakaudella tasangoilla jalkaisin ja käyttivät biisoninmetsästyksessä jyrkänteitä, joiden partailta eläimet ajettiin rotkoon. Ensimmäiset hevoset he näkivät ensi kerran noin vuonna 1730, kun Kalliovuorilta alas tasangoille saapuneet shoshonit hyökkäsivät ratsain pieganien kimppuun. Epätasainen taistelu päättyi shoshonien murskavoittoon, koska hevosen tuomat edut olivat ylivoimaisia. Mustajalat hankkivat ensimmäiset omat ratsunsa saman vuosikymmenen aikana. Uusi liikkumistapa muutti metsästämistä preerioilla nopeammaksi, ja hevoset lisäsivät paljon sosiaalista arvostusta.
Ratsujen tuleminen lisäsi sotia tasangoilla. Pienissä ryhmissä liikkuvien eri heimojen metsästäjät ja soturit kohtasivat entistä useammin, ja nämä tapaamiset eivät sujuneet aina ystävällisissä merkeissä. Suurena urotekona pidettiin, jos soturi onnistui ratsastamaan niin lähelle vastustajaa, että pystyi koskettamaan tätä kädellä tai erityisellä kepillä (ransk. coup) vahingoittamatta tätä muutoin kuin ottamalla näin hänen kunniansa. Häväisty osapuoli pystyi pelastamaan maineensa varastamalla hevosen. Varsinkin pohjoisilla tasangoilla hevosten varastamista pidettiin korkeassa arvossa. Mustajalkojen lisäksi creet ja assiniboinet olivat erityisen innokkaita hevosvarkaita. Tasankojen maanviljelijät, jotka asuivat kiinteissä kylissä, olivat jatkuvien ryöstöretkien kohteina. Monesti he suojasivat kylänsä paaluvarustuksin.
Historia > Montanan tasankojen valtiaat

1700-luvun loppupuolella mustajalat saivat sotaisan maineen. Vastustajiensa tavoin he hankkivat joitakin liittolaisia pienistä heimoista, kuten gros ventresit eli atsinat ja sarceet, jotka olivat kärsineet menetyksiä tasankojen aiemmissa yhteenotoissa. Creiden aseistamina mustajalat laajensivat metsästysmaitaan kohti etelää. Flatheadit, kutenait ja shoshonit pakenivat Montanasta Kalliovuorille. Viime mainittujen useat tasangoilla eläneet ryhmät tuhottiin lähes täysin. Yli puoleen vuosisataan shoshonet eivät uskaltautuneet luoteisille tasangoilla Yellowstonesta pohjoiseen. Kuvaavaa mustajalkain aiheuttamalle pelolle oli se, että heidän ollessaan lähistöllä  muut heimot unohtivat kokonaan keskinäiset sotansa ja liittoutuivat toistensa kanssa mustajalkoja vastaan. Niin  Washingtonista kuin Kalliovuoriltakin biisoninmetsästykseen Montanaan tulevat heimot turvautuivat toisiinsa ja järjestivät yhteismetsästyksiä pystyäkseen puolustautumaan mustajalkain mahdollisilta hyökkäyksiltä.
Mustajalkojen voiman suurin huippu ajoittui vuosien 1794–1806 välille. Heidän johtava heimonsa, pieganit, teki sotaretkiä Idahoon asti. Creitä ja assiniboineja vastaan sodat jatkuivat pitkälle 1800-luvun puolelle. Montanasta kaakkoon asuneet siouxit ja eteläiset crow’t kuuluivat myös mustajalkojen pitkäaikaisiin vihollisiin.
Mustajaloilla riippuvuus biisoneista ei ollut yhtä suuri kuin naapuriheimoilla. Kalliovuorten rinnemaiden hyvä majavakanta piti heidät mukana ranskalaisten kanssa käytävässä turkiskaupassa. Kun Kanadasta tulleet amerikkalaiset kauppiaat tunkeutuivat samoille majavapuroille, mustajalat ryhtyivät 1810-luvulla puolustamaan pyyntimaitaan. Majavannahoilla ja kuivatulla biisonin- ja hevosenlihalla he kävivät kauppaa brittiläisen Hudson Bay Companyn kanssa vaihtaen omia myyntituotteitaan kivääreihin ja ammuksiin. Tuliaseiden hankinta ja niistä käytävä kilpailu muodostuivat yhä tärkeämmiksi tasankointiaanien sodankäynnissä. Hyvin aseistetut mustajalat surmasivat lukuisia amerikkalaisia metsästäjiä vihollisuuksissa, jotka jatkuivat vuoteen 1831. Tällöin Yhdysvaltain kanssa tehty aselepo rauhoitti tilanteen, mutta välikohtaukset jatkuivat läpi vuosisadan. Majavakannan hiipuessa mustajalkojen riippuvuus biisoneista lisääntyi. Siirtolaisasutuksen siirtyminen lännemmäksi rajasi yhä enemmän mustajalkojen ja heidän kohtalotoveriensa elintiloja.
Historia > Epidemiat ja siirtolaisten lisääntyvät määrät

Kuolettavin uudisasutuksen mukana tulleista vitsauksista oli isorokko. Kesällä 1781 kulkutautiepidemiat olivat ensimmäisen kerran saavuttaneet luoteiset tasangot. Aikalaisten mukaan taudit olivat kulkeneet New Mexicosta palaavien shoshonien mukana ja tarttuneet mustajalkojen lisäksi kaikkiin luoteisiin tasankokansoihin. Mustajalat olivat tuolloin kokeneet raskaita menetyksiä. Kesällä 1836 jokilaiva toi isorokon pohjoisille tasangoille tuhoisin seurauksin. Hidatsat ja mandanit, jotka asustivat jokivarsilla Pohjois-Dakotassa, menettivät likimain koko kansansa. Myös mustajalkojen menetykset olivat suuret. He menettivät noin 6 000 intiaania, joka oli kaksi kolmasosaa koko kansasta. 1840-luvun puolivälissä tautiepidemioiden joukossa oli myös kolera. Samalla vuosikymmenellä biisonikanta väheni siirtolaisasutuksen tieltä kaikkialla tasangoilla. Kamppailu nälkää vastaan lisääntyi. Mustajalkojen lukumäärä väheni nopeasti. He vetäytyivät syrjemmäksi muiden ja vähemmin menetyksin selvinneiden heimojen tieltä, ja heidän yhteytensä repesi. Creet ja assiniboinet ajoivat heikentyneet siksikat etelään. Myös pieganit ja kainahit menettivät tautien seurauksena suurimman osan voimistaan.
Monet tasankojen ratsastavista heimoista liittyivät yhteen. Siouxit solmivat sotaliiton cheyennien ja arapahojen kanssa ja eteläisten tasankojen comanchet ja kiowat kävivät yhteisiä sotia siirtolaisia vastaan Texasissa. Tasangoille lähetettiin Yhdysvaltain armeijan yksiköitä suojelemaan kaivosmiehiä, kauppiaita ja kohti Tyyntämerta vaeltavia suuria siirtolaisjoukkoja.
Historia > Rauhansopimus 1855

Syksyllä 1855 yli 3 500 läntisten tasankojen intiaania kerääntyi Judith-Joen suulle Nebraskaan Yhdysvaltain edustajien kutsumina. Mustajalkojen lisäksi muun muassa nez percet ja flatheadit ottivat kutsun vastaan. Tilaisuudessa jaettiin mustajalkojen hallussa olleet maa-alueet kahtia niin, että Missourijoen pohjoispuolella oleva maaseutu säilyi heidän metsästysmaanaan. Etelänpuolelle jääneet osat julistettiin muiden sopimuksen kirjoittaneiden heimojen yhteisiksi metsämaiksi. Mustajalat sallivat amerikkalaisille läpikulkuoikeudet maittensa halki ja antoivat näille luvan rakentaa teitä, sähkölinjoja ja sotilastukikohtia. Allekirjoitetut sopimukset ylläpitivät alueen rauhaa vuosien ajan ja entisten vihollisheimojen välinen keskinäinen kaupankäynti vilkastui.
Historia > Yhdysvaltain voiman leviäminen

Amerikan vakinaisen sotaväen siirtyessä käymään vuosina 1861–1865 Yhdysvaltain sisällissotaa ryhtyivät monet tasankoheimot vastustamaan amerikkalaisia. Vapaaehtoisista kerätyt ratsastavat miliisivoimat yrittivät pitää kuria yllä. Sotatoimia johtaneet kenraalit William T. Sherman ja Philip H. Sheridan joukkoineen aloittivat hyökkäykset intiaanien talvileireihin ja tuhosivat näiden ruokavarastot. Nämä iskut olivat erityisen tuhoisia ja heikensivät vastustajan sotavahvuutta.
Yhdysvaltain sotaväen työtä helpottivat 1860-luvulla uudelleen tulleet kulkutaudit. Vuonna 1864 raportoitiin autioutuneesta kainah-kylästä, jossa käytyä murhenäytelmää todistivat noin 500 autiota tautien saastuttamaa majaa. Viimeinen epidemia tuli 1869. Vuosi tunnetaan edelleen mustajalkojen keskuudessa ”suuren sairauden vuotena”. Tilannetta hyväkseen käyttäneet amerikkalaiset surmasivat aseettomia, eri tautien heikentämiä mustajalkoja sääliä tuntematta. Vuonna 1870 Yhdysvaltain armeija teki hyökkäyksen pieganien talvileiriin Maria’s Riverin varrella ja surmasi 200 nälän ja isorokon näännyttämää intiaania.
Kolme vuotta myöhemmin samoille alueille luoteiseen Montanaan perustettiin mustajaloille oma reservaatio. Kanadassa asustavat mustajalkain ryhmät kerättiin reservaatioon Albertan eteläisille alueilla, jossa heillä oli melko runsaat liikkumatilat. Myöhemmin Montanan reservaatissa yli 600 piegania nääntyi nälkään talvella 1883–1884 valkoisten kiinnittämättä asiaan sen suurempaa huomiota. Kylmyys ja ravinnon puute johti murhenäytelmään. Rautateiden varsilla surmattuja biisoneita lojui preerioilla enemmän kuin kukaan viitsi laskea valkoisten ampuessa eläimiä huvikseen. Biisoneista riippuvien tasankointiaanien elämäntapa oli näin lopullisesta saatu tuhottua.
Nykyaika

Nykyisin mustajalkoja elää reservaatissa niin Albertassa kuin Montanassakin. Samoin Idahosta löytyy heidän asuttamansa Fort Hallin reservaatti. Lukumäärä on uudelleen noussut yli 20 000 hengen. Lisäksi reservaattien ulkopuolella asuu tuhansia mustajalkoja. Heidän oma kielensä on säilynyt, ja työelämässä he ovat ahkeraa kansaa pääelinkeinoinaan karjanhoito ja maanviljely. Mustajalkojen piegan-heimoon kuuluva Forrest Gerard johti 1970-luvun lopulla Yhdysvaltain intiaanihallintoa ja toimi intiaaniasiain valtuutettuna virkamiehenä. Oman kielensä lisäksi mustajalat ovat onnistuneet säilyttämään jotakin uskonnollisesta kulttuuristaan. Näin he muodostavat vahvan lenkin siinä yhä kasvavassa intiaanikansojen ketjussa, joiden vanha kulttuuri on uudelleen elpymässä.
Kulttuuri > Elintavat ja kylät

Nimensä mustajalat saivat mustaksi värjätyistä mokkasiineistaan. Heidän historiaansa perehtyneet tutkijat kertovat nimen tulleen alkuperäisten asuma-alueiden mustasta maaperästä. Mustaa väriä esiintyi myös sotamaalauksissa; mustaksi värjätyt kasvot kuvasivat äsken tehtyä sankaritekoa. Värien  merkitys oli mustajaloille suuri ja niiden hankinta ja valmistaminen muodostivat itsessään liiketoimen.
Asuntoina toimivat tiipiit saivat yksilöllisen ulkonäkönsä niihin maalatuista monista eri kuvioista. Joskus symbolit liittyivät uskontoon. Usein ne kertoivat myös merkittävistä tapahtumista, jonka asunnon omistaja tai koko heimo oli kokenut. Naiset valmistivat tiipiit valkoiseksi parkitusta biisoninnahasta, ja hoitivat sen pystytyksen ja purkamisen. Kun maalattu asumus kului, se pyhitettiin auringolle levittämällä se järveen tai upottamalla veden alle.
Mustajalat, eritoten pieganit, jakaantuivat pieniin ryhmiin, joka käsitti 10–30 tiipiitä eli 80–240 jäsentä. Heidän määränsä oli riittävä mahdollisen vihollisen varalle. Nämä ryhmät eivät muodostuneet sukulaisista, vaan kukin jäsen sai itse päättää, mihin ryhmään halusi ja vaihtaa tarvittaessa uuteen. Myös ryhmien johtajat vaihtuivat usein. Epäonnistuttuaan metsästyksessä tai kokiessaan muita vastoinkäymisiä ryhmä saattoi hajota kokonaan ja muotoutua myöhemmin uudelleen. Toimintamalli oli joustava ja sellaisenaan ihanteellinen perusta luoteisten tasankointiaanien metsästäville heimoille. Joskus jotkut mustajalkain ryhmistä saattoivat kadota vuosiksi, ja ilmestyä taas takaisin mukanaan paljon sotasaalista. Seikkailunhaluiset nuoret soturit innostuivat tekemään pitkiä matkoja, jotka pisimmillään ylsivät jopa Meksikoon.
Syksyn saapuessa mustajalkain eri ryhmät hakeutuivat kohti talvileirejään, jotka sijaitsivat metsäisissä jokilaaksoissa. Monet ryhmät kokoontuivat yhteen viettäen tulevan talven samassa leirissä. Marraskuusta noin maaliskuun puoliväliin kestävä kylmä kausi piti heidät sisällä asunnoissaan, joista poistuttiin vain ruokaa ja polttopuita hakemaan. Kevään koittaessa leireissä puhkesi melkoinen hälinä ja lähtövalmistelut käynnistettiin.
Kulttuuri > Metsästys

Mustajalkojen pääelinkeino oli biisoninmetsästys. Ennen hevosten tuloa heillä oli lounaisessa Albertassa oma erityinen paikka, jossa biisonit ajettiin yli jyrkänteen varmaan kuolemaan. Paikka tunnetaan nimellä Head-Smashed-In Buffalo Jump. Mustajalat tai muut muinaiset asukkaat olivat tehneet selvät ajolinjat, joita pitkin biisonit oli helppo johtaa jyrkänteelle, josta ei ollut paluuta. Tämä biisonien joukkokuolemaan päätyvä tapahtuma edellytti, että tuuli puhalsi määrätystä suunnasta, etteivät herkkävainuiset eläimet olisi vainunneet kaksijalkaisia vihollisia. Lisäksi mustajalat naamioituivat suden- tai kojootintaljoihin hälventääkseen biisonien epäluulot. Head-Smash-In on ollut mustajaloille tärkeä henkinen paikka. Arkeologit ovat löytäneet 11 metrin syvyydestä jyrkänteen pohjalta lukemattomia biisonien pääkalloja ja luita. Paikka oli ollut pitkään lähes koskemattomassa tilassa.
Biisonien lisäksi mustajalat metsästivät peuroja, vuorilampaita, vapiteja, antilooppeja sekä pienriistaa, joita pyydystettiin ansoilla. Metsien marjoja ja kasviksia poimittiin, mutta kalaa  ei kelpuutettu mustajalkojen ruokalistaan. Sitä syötiin vain äärimmäisen nälänhädän aikoina. Maanviljely ei perimätiedon mukaan kuulunut kovinkaan olennaisena mustajalkain elinkeinoihin. Tupakka on ainoa mainittu tuote, jonka viljelyä he harrastivat.