stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ture Rangström

Ture Rangström
Anders Johan Ture Rangström (30. marraskuuta 1884 – 11. toukokuuta 1947) oli ruotsalainen säveltäjä. Hän sisällytti teoksiinsa modernistisia vaikutteita ja toimi lisäksi kapellimestarina ja musiikkikriitikkona.
Rangström syntyi Tukholmassa. Rangström tuli ylioppilaaksi 1903 ja oli aluksi pankkialalla, mutta siirtyi pian musiikin puolelle. Hän opiskeli 1905–1907 laulupedagogi Julius Heyn johdolla Saksassa ja sitten sävellystä Johan Lindegrenin opastuksella Tukholmassa sekä Hans Pfitznerin johdolla Berliinissä. Lähdettyään Saksaan hän jatkoi opintojaan Berliinissä ja Münchenissä. Rangström toimi myös laulunopettajana ja musiikkiarvostelijana ja hänet valittiin sitten kuninkaallisen oopperan sanomalehtikomisariksi. Hän toimi Stenhammarin jälkeen vuosina 1922–1925 Göteborgin sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina.
Rangström oli aikanaan hyvin arvostettu, ja muun muassa Jean Sibelius piti häntä ”päätä pidempänä muita ruotsalaisia säveltäjiä”. Hänen tuotantoonsa kuuluu neljä sinfoniaa (muun muassa Strindberg-sinfonia), kolme oopperaa ja huomattava määrä yksinlauluja, joiden ansiosta hänet parhaiten tunnetaankin. Hän kuoli Tukholmassa.
Teoksia

Dityramb, orkesterisarja, 1909
Ett midsommarstycke, orkesterisarja, 1910
En höstsång, orkesterisarja, 1911
Havet sjunger, orkesterisarja, 1913
Sinfonia nro 1 cis-molli, August Strindberg in memoriam, 1914
Kronbrudet (Kruunumorsian), ooppera August Strindbergin tekstiin, 1919, esitetty Suomalaisessa Oopperassa 1945
Sinfonia nro 2 d-molli, Mitt land, 1919
Sinfonia nro 3 Des-duuri, Sång under stjärnorna, 1929
Macbeth, ooppera William Shakespearen näytelmän pohjalta, 1933
Sinfonia nro 4 d-molli, Invocatio, 1935
Gilgames, ooppera Gilgameš-eepoksen pohjalta, 1944
Kamarimusiikkia viululle, sellolle ja pianolle
Yksinlauluja ja laulusarjoja mm. August Strindbergin, Ernst Josephsonin, Erik Axel Karlfeldtin ja Johan Ludvig Runebergin teksteihin
Wardruna

| Wardruna |
| --- | --- |
 Wardruna esiintymässä Roadburn-festivaaleilla 2015
Tiedot
Toiminnassa:  2003–
Tyylilaji:  folk, ambient
Kotipaikka:   Bergen, Norja
Laulukieli:  Norja, muinaisnorja
Jäsenet:  Einar "Kvitrafn" Selvik, laulu, kaikki instrumentit, sävellys   Lindy Fay Hella, laulu, kitara   Gaahl, laulu  
Levy-yhtiö:  Indie Recordings, 2009–2019   Columbia Records, 2019–  
Aiheesta muualla
http://www.wardruna.com/
Infobox OKNimi-testi OK: 
Wardruna on Einar ”Kvitrafn” Selvikin vuonna 2003 perustama musiikkiprojekti, joka ammentaa sanoituksensa skandinaavisesta muinaisuskosta, pohjautuen riimukirjoituksiin. Soittimina yhtye käyttää pääasiassa historiallisia soittimia sekä muina äänilähteinä esimerkiksi puita, kiviä ja vettä. Wardrunan musiikkia esiintyy tv-sarja Viikingeissä.
Kokoonpano

Einar ”Kvitrafn” Selvik – laulu, kaikki soittimet, sävellys ja sanoitus
Lindy Fay Hella – laulu, kitara
Gaahl – laulu
Diskografia > Singlet

Fehu (2013,  Indie Recordings)
Løyndomsriss (2014,  Indie Recordings)
Diskografia > Studioalbumit

Runaljod – Gap Var Ginnunga (2009,  Indie Recordings/Fimbulljóð Productions)
Runaljod – Yggdrasil (2013,  Indie Recordings/Fimbulljóð Productions)
Runaljod – Ragnarok (2016,  Indie Recordings/Fimbulljóð Productions)
Skald (2018,  Indie Recordings/Fimbulljóð Productions)
Kvitravn (2021,  Columbia Records)
Birna (2025)
Aiheesta muualla

Wardruna Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz
Edvard Richter

Edvard Gottlieb Richter (10. joulukuuta 1880 Uusikirkko – 23. elokuuta 1956 kesähuvilalla Mikkelin lähellä) oli suomalainen taidehistorioitsija.
Richterin vanhemmat olivat kappalainen Gustaf Edvard Richter (1852–1885) ja Anna Lovisa Streng. Hän pääsi ylioppilaaksi 1898 Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1913 ja filosofian maisteriksi 1914. Vuodesta 1904 alkaen Richter oli Helsingin Sanomien johtava taidearvostelija. Hän toimi taidehistorian opettajana Suomen Taideakatemian koulussa 1917–1947 ja Taideteollisessa oppilaitoksessa 1917–1951. 1930-luvulla ilmestyneeseen Isoon Tietosanakirjaan hän toimitti taideartikkelit, ja suomentaessaan C. G. Laurinin Konsthistorian hän loi merkittävän määrän suomenkielistä taidesanastoa. Richter oli Suomen Taideakatemian jäsenenä vuodesta 1933, valtion kuvaamataidelautakunnan sihteerinä 1918–1951 ja lautakunnan jäsenenä 1921–1952. Hän sai professorin arvonimen 1950.
Edvard Richter oli naimisissa vuodesta 1919 lääketieteen lisensiaatti Mandi Maria Karnakosken kanssa. Suomalainen koulunjohtaja Sofia Streng oli hänen tätinsä.
Teoksia

Mestarimaalauksia : 50 värillistä taidepainojäljennöstä klassillisen maalaustaiteen mestareilta ; tekstit sommitellut Edv. Richter. Kirja, Helsinki 1919
Värien mestareita : 50 värillistä taidepainojäljennöstä Europan uusimmasta maalaustaiteesta ; valinnut ja tekstit kirjoittanut E. Richter. Kirja, Helsinki 1920
Färgernas mästare : femtio färgtrycksplanscher efter tavlor av nyare målare ; urval och text E. Richter. Kirja, Helsingfors 1921
Juho Rissasen Helkajuhla Kansallisteatterissa. 1929
Suomennoksia

Emil Fredrik Nervander : Suomalainen kirkkomaalari Michael Toppelius ja hänen teoksensa. Kansanvalistusseuran toimituksia 133. Helsinki 1905
Carl G. Laurin : Taidehistoria ; sovitellen suomentanut Edv. Richter ; Suomen taidetta koskevan osan kirjoittanut Eliel Aspelin-Haapkylä. WSOY 1908
Victor Westerholm ; kirjoittanut Axel Gabriels ; vapaasti suomentanut Edvard Richter. Stenmanin taidesalongin julkaisuja 1. Otava 1918
Signe Tandefelt : Fanny Churberg. Stenmanin taidesalongin julkaisuja 3. Helsinki 1919
L. Bäcksbacka : J. Ruokokoski : nuoruudentyöt. Taidesalonki, Helsinki 1943
L. Bäcksbacka : J. Ruokokoski : boheemi-taituritaiteilija 2. Taidesalonki, Helsinki 1944
Aiheesta muualla

Kangasniemeläisiä henkilö- ja ryhmäkuvia (sivu III), Kangasniemen kunnanlääkäri Mandi Karnakoski-Richter (Arkistoitu – Internet Archive). Jukka Joutsin sivusto].
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Aikalaissaagat

Aikalaissaagat (isl. samtíðarsögur) ovat keskiaikaisia kansankielellä kirjoitettuja islantilaisia saagoja. Aikalaissaagat kuvaavat 1100–1300-lukujen tapahtumia Islannissa. Ne on yleensä kirjoitettu melko pian niissä kuvattujen tapahtumien jälkeen. Aikalaissaagat ovat tärkeimpiä lähteitä 1100–1300-luvun Islannin historiaan. Niihin luetaan Islannin keskiaikaisista piispoista kertovat hagiografiset piispainsaagat (isl. biskupa sögur) sekä Sturlunga sagana (”Sturlungien saaga”, ei suom.) tunnettu kokoelma saagoja, joissa tapahtumia tarkastellaan yleensä maallisemmasta näkökulmasta.  Aikalaisaagoja ei ole suomennettu.
Piispainsaagat

Länsi-Islannissa sijaitseva Skálholtin piispainistuin oli perustettu vuonna 1056, ja saaren pohjoiselle alueelle Hólariin perustettiin toinen piispanistuin 1100-luvun alussa. Piispainsaagat kertovat näistä Hólarissa ja Skálholtissa toimineista islantilaisista 1000–1300-luvun piispoista. Monet niiden kirjoittajista olivat piispojen aikalaisia ja oppineita kirkonmiehiä. Osa kirjoittajista tunnetaan myös nimeltä. Nykypäivään saakka ovat säilyneet seuraavat piispainsaagat ja piispoista kertovat tekstikokoelmat:
Hungrvaka (Skálholtin piispoista kertovia tekstejä)
Þórlaks saga helga
Páls saga biskups
Árna saga biskups
Jóns saga helga
Prestsaga Guðmundar Arasonar
Laurentius saga Kálfssonar
Ísleifs þáttr biskups
Jóns þáttr Halldórssonar
Piispainsaagoista vanhimpana pidetään Pyhästä Þórlakurista kertovaa saagaa (Þórlaks saga helga). Skálholtin piispa Þórlakr Þórhallsson (k. 1193) oli julistettu vuonna 1198 yleiskäräjillä (isl. Alþingi) pyhimykseksi. Häneen liitettyjä ihmeitä alettiin kirjata ylös melko pian tämän jälkeen. Lisäksi piispa Þórlakrista on hyvin varhaisessa vaiheessa laadittu myös latinankielinen pyhimyselämäkerta, josta on kuitenkin säilynyt vain fragmentteja. Tiedetään, että myös Hólarin piispa Jón Ögmundarsonista (1052-1121) on laadittu alkujaan latinankielinen saaga. Latinankielisiä tekstejä on mahdollisesti laadittu siinä tarkoituksessa, että kummankin piispan pyhyydestä saataisiin paavillinen vahvistus. Nykypäivään asti on kuitenkin kokonaisina säilynyt vain kansankielisiä piispainsaagoja. 



Myös Ari Viisaan (isl. inn fróði, Þorgilsson) 1100-luvun alkupuolella kirjoittama islantilaisten historia, Islantilaisten kirja (isl. Íslendingabók) sekä Islannin kristillistymisestä kertova Kristni saga (1200-l.) kertovat islantilaisista piispoista.
Piispainsaagat > Piispainsaagat lähteenä

Piispainsaagat ovat hagiografisia teoksia, jotka ovat saaneet tyylinsä, rakenteensa ja ideologiansa osalta vaikutteita keskiajan eurooppalaisista pyhimyselämäkerroista. Ne ovat kuitenkin myös tärkeitä historianlähteitä, sillä ne on kirjoitettu melko pian niissä kuvattujen tapahtumien jälkeen. Piispainsaagat kertovat ennen kaikkea islantilaisesta kirkkohistoriasta, mutta samalla myös Islannin historiasta yleensä, sillä piispat osallistuivat myös maalliseen hallintoon. Piispoihin liitetyt ihmeiden kuvaukset olivat saaneet vaikutteita eurooppalaisesta kirjallisuudesta, mutta ihmeiden aiheet ja tapahtumakontekstit olivat kotoperäisiä. Piispainsaagat tarjoavatkin samalla myös kurkistusikkunan aikalaisten arkielämään. Varhaisimmat piispainsaagat ovat 1200-luvun alusta eli ajalta, jolloin myös suulliselle kertomusperinteelle pohjautuvia saagoja, kuten islantilaissaagoja ja kuningassaagoja on alettu kirjoittaa.
Sturlunga saga

Sturlunga saga on noin vuoden 1300 paikkeilla laadittu saagoja, lyhytsaagoja (isl. þáttr ) ja sukuhistorioita sisältävä kokoelma. Osa kokoelman teksteistä aloittaa kerrontansa Islannin asuttamisen alkuvaiheista (n. v. 870 alkaen) ja osa sijoittuu 1100-luvun alkupuolelle, mutta pääosin kokoelman saagojen kerronta keskittyy erityisesti ajanjaksolle 1180–1258  ja jatkuu vuosiin 1262–1264, jolloin islantilaiset siirtyivät Norjan kuninkaan alaisuuteen. Ajanjaksosta puhutaan Sturlungien aikana (isl. Sturlungaöld) Islannissa 1100-luvun lopulla ja 1200-luvulla merkittävässä asemassa olleen Sturlungien suvun (isl. Sturlungar) mukaan. Kyseistä aikakautta leimasivat useiden päälliköiden valtataistelut. Islanti oli tällöin ennen Norjan kuninkaan vallan alle siirtymistä lähes sisällissotamaisessa tilassa.
Sturlunga sagan nykyeditioissa mukana ovat seuraavat tekstit:
Geirmundar þáttr heljarskinns
Þorgils saga ok Hafliða
Ættartölur  (”sukuhistoriat”)
Sturlu saga
Sturlunga sagan esipuhe (formáli)
Prestssaga Guðmundar Arasonar
Guðmundar saga dýra
Íslendinga saga
Haukdæla þáttr
Hrafns saga Sveinbjarnarsonar
Þórðar saga kakala
Svínfellinga saga
Þorgils saga skarða
Sturlu þáttr
Jarteinasaga Guðmundar biskups
Árna saga biskups
Arons saga Hjörleifssonar (ei mukana alkuperäisessä Sturlunga sagassa)
Sturlunga sagan kaikkien tekstien kirjoittajaa ei varmuudella tunneta, mutta kokoelman saagoista laajimman, Íslendinga sagan, on todennäköisesti kirjoittanut Sturlungien sukuun kuulunut Sturla Þórðarson (1214–1284). Sturlunga saga-kokoelman laatijana pidetään Sturlan vaimon veljenpoikaa Þórðr Narfasonia (k. 1308), joka on mahdollisesti myös itse kirjoittanut osan kokoelmaan kuuluvista teksteistä. 



Sturlunga sagan alkuperäinen käsikirjoitus ei ole säilynyt, mutta sille perustuvia pääkäsikirjoituksia tunnetaan kaksi. Kumpikin on laadittu 1300-luvun puolivälin jälkeen. Nämä käsikirjoitukset tunnetaan tanskalaisen filologin Kristian Kålundin antamilla nimillä Króksfjarðarbók (AM 122 a fol.) ja Reykjarfjarðarbók (AM 122 b fol (Arkistoitu – Internet Archive)). Käsikirjoitusten laatijat ovat muokanneet tekstiä omien tavoitteidensa ja tarpeidensa mukaisesti, minkä seurauksena Króksfjarðarbók ja Reykjarfjarðarbók eroavat toisistaan jonkin verran sekä tyyliltään että sisällöltään.
Käännökset ja editiot

Gudbrand Vigfusson (toim.). 1878. Sturlunga saga including the Islendinga saga of lawman Sturla Thordsson and other works, I-II. Oxford: Clarendon Press.
Guðni Jónsson (toim.). 1948. Byskupa sögur, I–III. Akureyri: Íslendingasagnaútgáfan, Haukdalsútgáfan.
Guðni Jónsson (toim.). 1953. Biskupasögur, I. Skálholtsbyskupar. Reykjavík: Oddr Björnsson.
Jón Jóhannesson, Magnús Finnbogason & Kristján Eldjárn (toim.). 1946. Sturlunga saga, I–II. Reykjavík: Sturlunguútgáfan.
[Jón Sigurðsson & Guðbrandur Vigfússon (toim.)]. 1858–1878. Biskupa sögur, I–II. Kaupmannhöfn: S. L. Möller.
Jónas Kristjánsson, Ólafur Halldórsson, Sigurgeir Steingrímsson & Peter Foote (toim.). 2003. Biskupasögur, I:2. Kristni saga; Kristni þættir; Jóns saga helga. Reykjavík: Hið íslenska fornritafélag.
Kålund, Kristian (toim.). 1906–1911. Sturlunga  saga: efter membranen Króksfjarðarbók, udfyldt efter Reykjarfjarðarbók, I–II. København: Gyldendal.
Sturlunga saga, I–II. Toim. & käänt. Julia H. McGrew. New York: Twayne Publishers & The American-Scandinavian Foundation, 1970.
Aiheesta muualla

Kanerva, Kirsi. Keskiaikaiset saagat. (Glossae-blogi 12.10.2016.)
Sturlunga saga nykyislanniksi Rafbókavefurinn-sivustolla
Geirmundar þáttr heljarskinns muinaisislanniksi ja englanniksi
Hungrvaka englanniksi
Pyhä Þórlakur, Skálholtin piispa 1178-1193.
Kuva Sturlunga sagan käsikirjoituksesta AM 122 a fol.
Ajankijärvi

| Ajankijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Pello 
Koordinaatit:  66°35′27″N, 24°06′07″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Ajankijoki 
Järvinumero:  67.924.1.004
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  111,2 m  
Rantaviiva:  23,2421 km  
Pinta-ala:  6,4539 km²  
Tilavuus:  0,07502950582 km³  
Keskisyvyys:  11,63 m  
Suurin syvyys:  34,66 m  
Valuma-alue:  26,188 km² 
Saaria:  5 
 fiAjankijärvi 
Ajankijärvi  on Lapissa Pellossa sijaitseva järvi, joka kuuluu Tornionjoen vesistöön. Napapiiri ylittää järven Laurinniemen ja Kenttäniemien välistä.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 645 hehtaaria eli 6,5 neliökilometriä. Se on 7,4 kilometriä pitkä ja 2,6 kilometriä leveä. Sen järvenselkä on järven ulkomittoihin nähden verrattain pieni. Sen eteläosa muodostuu 3,9 kilometriä pitkästä ja rnimmillään 500 metriä leveästä lahdesta. Muita lahtia ovat Niemivaaran ja Huhtavaaran välissä oleva Kotalahti ja pohjoispäässä sijaitseva Kasurilahti. Konikaulaan loppuvalla lahdella ei vaikuta olevan nimeä. Kasurilahden länsipuolella sijaitsee pieni Lompolo, joka on nimestään huolimatta myös lahti. Järven ympäristö on alavaa suo- ja metsämaata, mutta selvimmät maamerkit ovat siellä täällä kohoavat vaarat. Järven itärannassa erottuvat selvästi Niemivaara ja Huhtavaara. Myös järven länsirannat ovat paikoin jyrkkiä. Kauempana voi erottaa Alposvaaran huipun.
Järvessä on viisi saarta. Niiden yhteispinta-ala on 0,93 hehtaaria, mikä on noin 0,14 % järven kokonaispinta-alasta. Kaksi saarta ovat alle hehtaarin kokoiset. Suurin saari on Vekarasaari, jonka pituus on 130 metriä ja pinta-ala on yli 50 aaria. Toinenkin saari sijaitsee länsirannalla. Se on Saarukainen ja se on kapea mutta 130 metriä pitkä. Muut kolme saarta ovat luotoja.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 75 miljoonaa kuutiometriä eli 0,075 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 11,6 metriä ja suurin syvyys on 34,7 metriä. Syvin kohta sijaitsee Huhtavaaran edustalla sijaitsevassa syvänteessä, joka on 1,3 kilometriä pitkä ja 600 metriä leveä. Huhtavaaran rannassa on järvenpohjan ja vaaran laen välillä 90 metriä korkeuseroa.
Järven rantaviivan pituus on 23,2 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 0,67 kilometriä. Alueen haja-asutus on harvaa. Kartasta voidaan laskea neljä taloutta ja lähes 50 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdystieltä 19672 Turtolasta sekä yhdystiet 19668 ja 19670 Juoksengilta. Asutus muodostaa Ajangin ja Ajankijärven kulmakunnat.
Historiaa

Maupertuis oli Ranskan tiedeakatemian retkikunnan johtajana Tornionlaaksossa vuosina 1736–1737. Tällä matkalla aluetta kartoitettiin ajan oloon nähden hyvinkin tarkkaan ja kartoissa on nimetty paikallisia järviä. Ajankijärven kohdalla luki vuodelle 1736 päivätyssä kartassa ”Lac Ajangi”, mutta järven tarkka muoto taisi olla kartturille sivuseikka. Vaikka Ajankijärven muoto ei vastaa nykytilannetta, on karttaan merkitty oikein ”Alpus Mt” ja ”Niemi Mt”, jotka voivat tarkoittaa nykyisiä Alpovaaraa ja Niemivaaraa. Niemivaara oli retkikunnalle tärkeä kohde, sillä sitä käytettiin kolmiomittauksen kiintopisteenä. Samaa kohtaa käytettiin myöhemmin Struven ketjussa ja sitäkin myöhemmin, kun Suomeen luotiin kolmiomittausverkostoa.
Järven ympäröimät metsä ja suoalueet olivat melko koskemattomia vuoden 1977 peruskartoissa. Selvät poikkeukset muodostivat Huhtavaaranjänkä ja järven länsirantojen suot, jotka oli ehditty jo silloin ojitettaa. Seuraavassa peruskartassa vuodelta 1987 on merkitty varaumia laajoille ojituksille järven pohjoispuolella. Järven kaakkoispuolella oli vuonna 1987 varaumia metsäalueiden metsäautoteille.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Lohijärven alueella (67.92), jonka Ajankijoen valuma-alueeseen (67.924) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 111,2 metriä mpy.
Järvi saa kaiken vetensä omalta lähialueeltaan ja järvi on samalla Ajankijoen valuma-alueensa latvajärvi. Järven laskujoki on Ajankijoki, joka laskee kolmen kilometrin päässä Yliseen Pahtajärveen (41 ha). Joelle tulee pudotusta sillä matkalla 4,5 metriä. Vesireitin laskettua ensin Alinen Pahtajärveen (62 ha), se jatkaa Pahtajokena alle kolmen kilometrin päähän Majamajärveen, joka laskee kahden kilometrin päässä Majamalompoloon. Vesireitin viimeinen osuus on nimeltään Lumiojoki. Majamalompolo kuuluu yhtenä järvenä Tengeliönjoen reittiin.
Euroopan unionin liiallisen alijäämän menettely

Euroopan unionin liiallisen alijäämän menettely viittaa EU:n sääntöihin, jotka koskevat jäsenmaiden julkisen talouden alijäämää ja velan määrää, sekä näiden sääntöjen rikkomisesta koituviin seurauksiin.
EU:n liiallisen alijäämän menettelystä puhuttiin Suomessa "talouden tarkkailuluokkana" alkuvuodesta 2024. Antti Ronkaisen mukaan nämä puheet ovat pelkkää spinnausta.
Säännöt

Alijäämäsäännön mukaan EU-maan julkisen talouden menot saavat ylittää tulot korkeintaan kolmella prosentilla maan bruttokansantuotteesta.
Velkasäännön mukaan jäsenmaan julkisen velan täytyy olla joko alle 60 prosenttia bruttokansantuotteesta tai ainakin uskottavasti vähenemässä.
Alkuperä

EU:n alijäämämenettely on lähtöisin EU:n perussopimuksesta. Säännöt otettiin käyttöön 1990-luvulla.
Velan määrän ylärajan asettaminen juuri 60 prosenttiin ei perustu mihinkään taloustieteelliseen viisauteen kansantalouden velankestokyvystä.  60 prosenttia sattui olemaan jäsenmaiden keskimääräinen velkaantumisaste, kun säännöstä neuvoteltiin 1990-luvulla, ja luku on pysynyt samana siitä lähtien.
Nykytilanne

Lähes kaikki jäsenmaat ovat olleet alijäämämenettelyssä jossain vaiheessa.
Nykytilanne > Alijäämä

Vuonna 2023 EU-maista yli puolet rikkoi kolmen prosentin alijäämäsääntöä. Esimerkiksi Ranskan on annettu pitkään ylittää määrätty raja.  Jarkko Kivistön mukaan vielä 3,5 prosenttiakin voi olla sellainen luku, jota voidaan katsoa läpi sormien.
Suomen alijäämä ei ylittänyt kolmea prosenttia vuonna 2023. Vuonna 2024 Suomen alijäämän arvioidaan nousevan 3,4 prosenttiin ja ylittävän rajan, mutta Euroopan komissio arvioi, että alijäämärajan ylitys on vain väliaikaista ja alijäämä painuu takaisin rajan alle vuonna 2025. Siksi liiallisen alijäämän menettelyn käynnistäminen ei ole komission mielestä perusteltua. Suomen valtiovarainministeriö kuitenkin arvioi Suomen julkisen talouden alijäämän ylittävän kolmen prosentin rajan myös vuonna 2025.
Nykytilanne > Velka

Julkisen velan 60 prosentin rajan ylitti 13 jäsenmaata 27:stä vuonna 2023. Esimerkiksi Italian julkinen velkasuhde on vuoden 1990 jälkeen ollut aina yli sata prosenttia ja vuonna 2023 se oli 140,4 prosenttia bruttokansantuotteesta.  EU-maista eniten velkaa on Kreikalla, 160 prosenttia bkt:sta.
Suomen velkamäärä ylittää 60 prosentin rajan. Suomi on EU-jäsenyytensä aikana ollut useita kertoja komission taloustarkkailussa velkasääntöjen rikkomisen vuoksi. Suomi on alittanut rajan viimeksi vuonna 2012.
Seuraukset

Alijäämämenettelyyn joutuminen tarkoittaisi sitä, että Euroopan komissio antaa maalle ohjeet siitä, kuinka paljon taloutta tulee pyrkiä sopeuttamaan ja missä aikataulussa alijäämä olisi saatava alle kolmeen prosenttiin. Yleensä sopeuttamisen määrä on vähintään puoli prosenttia bkt:sta joka vuosi. Alijäämä­menettelyssäkään jäsenmaalle ei sanella taloustoimia, vaan jäsenmaat voivat vapaasti itse päättää tarvittavat toimet.
Vuoteen 2024 mennessä sääntöjen rikkomisesta ei ole koitunut muita seurauksia. Vuonna 2016 Espanjan ja Portugalin alijäämämenettelyissä molemmille määrättiin sakot – mutta sakkojen suuruus oli nolla euroa. Alijäämäsääntöä rikkova maa saa aikaa talouden tasapainottamiseen esimerkiksi neljä tai vaikka seitsemän vuotta.
Suomen Pankin neuvonantaja Jarkko Kivistön mukaan alijäämämenettelyyn joutuminen näyttäytyy markkinoilla niin, että maalla on vakavia ongelmia, ja tämä voi johtaa sellaiseen reaktioon, joka vaikuttaa valtion velan hintaan.
Uudistus

Vuonna 2024 sääntöjä uudistetaan. Uusien sääntöjen mukaan raskaasti velkaantuneiden maiden pitäisi pienentää velkasuhdettaan prosenttiyksiköllä vuodessa. Siten esimerkiksi Italia alittaisi 60 prosentin velkarajan vuoden 2104 jälkipuolella.
Uusissa säännöissä sanktioiden määrää pienennetään, jotta niitä voitaisiin ottaa helpommin käyttöön.
Kritiikkiä

Alijäämäsääntöjä pidetään usein merkityksettöminä, koska niiden rikkomisella ei ole seurauksia. Helsingin yliopiston Eurooppa-tutkimuksen keskuksen Timo Miettisen mukaan säännöillä kuitenkin on merkitystä, mutta kielteisessä mielessä. Miettisen mukaan säännöt ovat johtaneet tilanteisiin, joissa jäsenmaa leikkaa julkisia menojaan taantumassa. Silloin leikkaukset vauhdittavat talouden alamäkeä entisestään.
Antti Ronkaisen mukaan liiallisen alijäämän menettelyyn joutuvilta mailta voidaan edellyttää 0,5 prosentin  vuotuista lisäsopeutusta. Suomessa tämä tarkoittaisi noin 1,5 mrd suuruista sopeutusta, eli puolet pienempiä toimia kuin ne, joista Orpon hallitus päätti "tarkkailuluokan" välttämiseksi. Ronkaisen mukaan Orpon hallitus käytti EU:ta suojanaan tehdessään vaikeita päätöksiä ja omaa tulonjakopolitiikkaansa.
Velan suhde BKT:hen EU:n jäsenmaissa.
Los Angeles Clippers

| Los Angeles Clippers |
| --- | --- |

Konferenssi:  Läntinen
Divisioona:  Tyynenmeren
Perustettu:  1970
Historia:  Buffalo Braves 1970–1978 San Diego Clippers 1978–1984 Los Angeles Clippers 1984–
Areena:  Intuit Dome
Kotipaikka:  Inglewood, Kalifornia
Värit:                
Omistaja(t):  Steve Ballmer
Toimitusjohtaja:  Michael Winger
Päävalmentaja:  Tyronn Lue
Yhteistyöseura:  San Diego Clippers
Mestaruudet:  0
Konferenssin mestaruudet:  0
Divisioonan mestaruudet:  2 (2013, 2014)
Kotisivu:  https://www.nba.com/clippers
Los Angeles Clippers on losangelesilainen NBA-koripalloseura, joka pelaa läntisessä konferenssissa Tyynenmeren divisioonassa.
Clippers on toiminut aiemmin nimillä Buffalo Braves (vuosina 1970–1978) ja San Diego Clippers (vuosina 1978–1984). Seuraa edustaneita menestyneitä pelaajia ovat olleet muun muassa Adrian Dantley, Bob McAdoo, Bill Walton, Dominique Wilkins, Elton Brand ja Sam Cassell. Seurassa ovat 2010-luvulla pelanneet muun muassa Chris Paul, Chauncey Billups, Blake Griffin, DeAndre Jordan, Kawhi Leonard ja Paul George.
Seuran omistaa Steve Ballmer. Los Angeles Clippers oli vuonna 2023 Forbesin listauksessa maailman 45. arvokkain urheiluseura 3,9 miljardin dollarin arvolla.