stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Parsakasvit
Alaheimot

Parsakasvien heimossa on kaikkiaan 153 sukua ja 2 480 lajia sekä seitsemän alaheimoa, joissa vielä useita tribuksia. Seuraavassa alaheimojen ja tribusten tärkeimpiä ominaisuuksia.
Alaheimot > Alaheimo Aphyllanthoideae

Tässä alaheimossa on vain yksi laji: vihvilälilja (Aphyllanthes monspeliensis). Se kasvaa läntisissä Välimeren maissa sekä Euroopan että Afrikan puolella. Kasvin maanpinnan yläpuoliset osat koostuvat mättäästä vanallisia kukintoja. Vanat ovat yhteyttäviä, sillä lehdet ovat surkastuneet. Kukinnossa on muutama kukka, ja harittavat, tavallisesti siniset kehälehdet ovat kooltaan vaatimattomia. Kasvi muistuttaa silmiöitä eli kuovinkukkia (Sisyrinchium), jotka kuuluvat kurjenmiekkakasveihin (Iridaceae).
Alaheimot > Alaheimo Brodiaeoideae

Tämä alaheimo on ennen tunnettu heimona Themidaceae. Siihen kuuluu noin 12 sukua ja 62 lajia, jotka esiintyvät Amerikassa Brittiläisestä Kolumbiasta Guatemalaan ulottuvalla alueella. Kasvit muistuttavat laukkakasveja (alaheimo Allioideae narsissikasvien heimossa Amaryllidaceae) vanallisten, sarjamaisten kukintojen, melko pienten kukkien, enemmän tai vähemmän yhteenkasvaneiden kehälehtien ja kehänpäällisen sikiäimen puolesta. Erona laukkakasveihin on kuituinen pystyjuurakko sipulin sijaan, laukoille tyypillisen tuoksun puuttuminen ja tavallisesti ainakin neljä kukinnon ylälehteä, jotka eivät peitä kukintoa laukkojen noin kolmen ylälehden tapaan.
Alaheimoon kuuluvat suvut Androstephium, Bessera, Bloomeria, Brodiaea, Dandya, tiukukukat (Dichelostemma), Milla, Petronymphe, triteleiat (Triteleia) ja Triteleiopsis.
Alaheimot > Alaheimo Scilloideae

Tämä alaheimo tunnettiin aiemmin hyasinttikasvien heimona Hyacinthaceae. Siihen kuuluu 41–70 sukua ja 770–1 000 lajia, jotka kasvavat etupäässä Vanhassa maailmassa välimerenilmastoisilla alueilla, Keski-Aasiassa ja Japanissa; Etelä-Amerikassa on vain muutama laji. Hyasinttikasvit ovat sipulikasveja, joilla on melko mehevät ja limapitoiset lehdet, jotka sijaitsevat tyviruusukkeena. Vanallisessa terttumaisessa kukinnossa on melko huomaamattomia kukkia, joissa on enemmän tai vähemmän yhteen kasvanut kehä. Hedelmä on kota. Alaheimossa on neljä tribusta.
Alaheimot > Alaheimo Scilloideae > Tribus Oziroëae

Tässä tribuksessa on vain yksi suku Oziroë ja viisi lajia, jotka kasvavat Etelä-Amerikan länsiosissa.
Alaheimot > Alaheimo Scilloideae > Tribus Ornithogaleae

Tässä tribuksessa on neljä sukua ja 312 lajia Euroopassa, Länsi-Aasiassa ja Afrikassa. Liljatähdikkien (Ornithogalum) suvussa on 160 ja lyhdykkien (Albuca) suvussa 110–140 lajia.
Alaheimot > Alaheimo Scilloideae > Tribus Urgineeae

Tässä tribuksessa on kaksi tai ehkä kolme sukua ja 105 lajia enimmäkseen Afrikassa, Madagaskarilla ja Välimeren maista Intiaan.
Alaheimot > Alaheimo Scilloideae > Tribus Hyacintheae

Tässä tribuksessa on 32 sukua ja noin 500 lajia Euraasiassa, Afrikassa, Madagaskarilla ja Etelä-Intiassa. Suurimpia sukuja ovat pisarat (Lachenalia, 110 lajia), täplikit (Ledebouria, 70 lajia), helmililjat (Muscari, 50 lajia) ja bellevaliat (Bellevalia, 50 lajia) sekä kevättähdet (Scilla, 30 lajia).
Alaheimot > Alaheimo Agavoideae

Tässä alaheimossa on 23 sukua ja 637 lajia, jotka kasvavat lähes kaikkialla maapallolla kylmiä alueita lukuun ottamatta, erityisesti Pohjois-Amerikan lounaisosissa. Kasvit ovat vaakajuurakkoisia ja lehtiruusukkeellisia. Suurimpia sukuja ovat agaavet (Agave, 210 lajia), rönsyliljat (Chlorophytum, 150 lajia), hietaliljat (Anthericum, 65 lajia), Echeandia (60 lajia) ja jukat (Yucca, 50 lajia).
Alaheimot > Alaheimo Lomandroideae

Tässä alaheimossa on 14–15 sukua ja 178 lajia Madagaskarilla, Intiassa, Kaakkois-Aasiassa, Tyynenmeren saarilla, Etelä-Amerikassa ja etenkin Australiassa. Suurimmat suvut ovat rautapiiskiot (Lomandra) ja Thysanotus, joissa kummassakin on 50 lajia. Ryhmään kuuluu myös koristekasveina tunnetut liljapuut (Cordyline).
Alaheimot > Alaheimo Asparagoideae

Tässä alaheimossa on kaksi sukua ja 165–295 lajia, jotka melkein kaikki ovat parsoja (Asparagus) Toinen suku on viisilajinen Hemiphylacus. Alaheimon lajeja kasvaa Vanhassa maailmassa ja Meksikossa. Kasvit ovat juurakollisia, saponiineja sisältäviä, ja lehdet ovat kierteisasentoisia. Kukat sijaitsevat ryhmissä tai röyhymäisissä kukinnoissa. Kehäputki on lyhyt ja hetiö kiinnittyy sen tyveen. Hedelmä voi olla esimerkiksi marja.
Alaheimot > Alaheimo Nolinoideae

Tässä alaheimossa on 26 sukua ja 475 lajia eri puolilla maapalloa. Suurimmat suvut ovat traakkipuut (Dracaena, 100 lajia), Eriospermum (100 lajia), tuonenkielot (Aspidistra, 90 lajia), torvikielot (Polygonatum, 60 lajia) ja käärmeenparrat (Ophiopogon, 55 lajia).
Sukuja

Parsakasveihin luokitellaan noin 120 sukua. Alla luetellaan suomeksi nimettyjä parsakasvisukuja:
Agave – agaavet
Albuca – lyhdykit
Anthericum – hietaliljat
Aphyllanthes – vihviläliljat, laji A. monspeliensis – vihvilälilja
Asparagus – parsat
Aspidistra – tuonenkielot
Barnardia – tähtihännät
Beaucarnea (muun muassa huiskupullojukka Beaucarnea recurvata)
Bellevalia – bellevaliat eli kyynelhyasintit
Bowiea – mukelot, laji B. volubilis – mukelo
Brimeura – juhannushyasintit
Brodiaea (muun muassa brodia Brodiaea californica)
Calibanus – mukulajukat
Camassia – tähtihyasintit
Chlorogalum – saippuajuuret
Chlorophytum – rönsyliljat
Convallaria – kielot eli kellokielot
Cordyline – liljapuut
Danaë – daneet, laji D. racemosa – danee eli leikkodanee
Dasylirion – jupit
Dichelostemma – tiukukukat
Dipcadi – kuurnaliljat
Dracaena – traakkipuut eli lohikäärmepuut
Drimia – merisipulit
Drimiopsis – täpliöt
Eucomis – töyhtövanat
Eustrephus – vompatinmarjat, laji E. latifolius – vompatinmarja
Furcraea – mauritiuksenhamput
Honorius – kellotähdikit
Hosta – kuunliljat
Hyacinthella – kääpiöhyasintit
Hyacinthoides – kellosinililjat
Hyacinthus – hyasintit
Lachenalia – pisarat
Ledebouria – täplikit
Leopoldia – harjahelmililjat
Liriope – liriopet
Lomandra – rautapiiskiot
Maianthemum – oravanmarjat
Muscari – helmililjat eli ruukkuhelmililjat
Nectaroscilla – mesisinililjat
Nolina – pullojukat
Ophiopogon – käärmeenparrat
Ornithogalum – liljatähdikit eli valkotähdikit eli tähdikit
Othocallis – sinililjat eli kevätsinililjat
Paradisea – paratiisililjat
Polianthes – tuberosat
Polygonatum – torvikielot eli kalliokielot
Prospero – lumotähdet
Pseudomuscari – kellohelmililjat
Puschkinia – posliinihyasintit
Rohdea – mikonkielot
Ruscus – ruskukset eli rautamyrtit
Sansevieria – anopinkielet
Scilla – kevättähdet, aiemmin myös sinililjat, mutta monet sinililjoiksi kutsutut lajit siirretään mahdollisesti muihin sukuihin.
Semele – prinsessanliaanit
Smilacina – rotkokielot (yhdistetään oravanmarjoihin)
Triteleia – triteleiat
Veltheimia – heimikit
Yucca – jukat eli miekkajukat, palmuliljat
Helvi Karahka

Helvi Linnea Karahka (o.s. Vänni; 25. tammikuuta 1912 Loimaa – 19. huhtikuuta 2003 Bromma, Tukholma) oli suomalainen toimittaja, kirjastonhoitaja sekä lasten- ja nuortenkirjailija.
Karahka tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1930. Hän suoritti valtion kirjastotutkinnot vuosina 1932 ja 1934, ja toimi kirjastonhoitajana Mikkelin kaupunginkirjastossa 1934–1939. Karahka oli toimitussihteerinä Sirkka lehdessä 1939–1944. Samaan aikaan hän oli lasten ja nuorten osaston toimittajana Helsingin Sanomissa. Avustajana ja akkreditoituna kirjeenvaihtajana Karahka työskenteli vuosina 1960–1965 ja Freelancer toimittajana Ruotsin radion suomenkielisessä toimituksessa vuodet 1969–1974.
Karahkan vanhemmat olivat liikemies Otto Aadolf Vänni ja Edla Johanna (Hanna) (o.s. Lehtinen). Puoliso oli Eino Edvard Karahka vuodesta 1938 tämän kuolemaan 1957 asti. Karahkat asuivat Ruotsissa vuodesta 1944.
Teoksia

Lastemme kirjat : valikoima lasten ja nuorten kirjoja. Kansanvalistusseura, Helsinki 1943
Lennä, lennä, leppäkerttu : tuttuja lastenrunoja- ja loruja ; koonnut Helvi Karahka ; kuv. Eila Koskinen, 3. painos ja uudemmat kuvittajina Eila Kaustia ja Annikki Puurunen. Otava 1949, 2. painos 1961, 3. painos 1976, 4. painos 1976,5. painos 1977, 6. painos 1979, 7. painos 1980, 8. painos 1984, 9. painos 1990, 10. painos 1992, 11. painos 2005
Tiina ja hänen toverinsa : tyttöromaani. Otava 1953
Nippis nappis naulastuoli : vanhoja leikkiloruja ja muistovärssyjä. Otava 1980
Suomennoksia

Martha Sandwall-Bergström : Kohtalokas kevät : nuorisoromaani. Otava 1955
Pelasgit

Pelasgit olivat kansoja, jotka asuivat ennen 1200-lukua eaa. eli ennen indoeurooppalaisia kreikkalaisia Kreikassa, Kreetalla ja  muualla Egeanmeren seuduilla. Kreikkalaiset viittaavat näihin itseään alkukantaisempina pitämiinsä kansoihin nimellä Πελασγοί, Pelasgoí, mikä tarkoittaa naapurimaita tai tasangon asukkaita. Kreikkalaiset kirjoittajat sanovat pelasgien puhuneen muita kieliä kuin kreikkaa eristyneissä kylissä vielä 500-luvulla eaa.
Noin 4100 tai viimeistään 3850 eaa. Maltalla alettiin rakentaa suuria megaliittisia temppeleitä. Se saattoi johtua siitä, että näihin aikoihin Välimerta purjehtivat kuparikautiset pelasgit tulivat saarelle. Pelasgien uskonto lienee pohjautunut muun muassa kuolleiden ja äitijumalattaren palvontaan, ja jumalille tehtyihin eläinuhreihin.
Aiheesta muualla

Herodotus on the Pelasgians and the Early Greeks
Kapteeni Jack

| Kintpuash |
| --- | --- |
 Kapteeni Jack, kuvannut L. Heller vuonna 1873
Henkilötiedot
Syntynyt: 1837
Kuollut: 1873
Muut tiedot
Lempinimet:  Captain Jack
'Kintpuash (1837–1873) oli modok-intiaaniheimon päällikkö ja heidän johtajansa modok-sodassa. Hänen modokinkielinen nimensä tarkoittaa sananmukaisesti "Mies-Jota-Närästää".
Varhainen elämä

Kintpuash syntyi luultavasti vuonna 1837. Hänen isänsä oli modok-intiaanien päällikkö, joka taisteli Kaliforniaan 1850-luvulla tulleita uudisasukkaita vastaan. Kintpuash ei kannattanut isänsä tavoin sotaa vaan halusi rauhan valkoisten kanssa. Olot modokien seuduilla rauhoittuivat, kun Kintpuashin isä kuoli ja Kintpuashista tuli päällikkö. Kintpuash oli kiinnostunut siirtolaisten elämäntavasta ja vietti monesti aikaa läheisessä uudisasukkaiden kaupungissa Yrekassa ja tutustui siellä joihinkin alueen uudisasukkaisiin. Siirtolaiset antoivat hänelle nimen Kapteeni Jack, jolla hän tuli myöhemmin tunnetuksi.
Modok-sota

1864 modokit elivät Tulejärven eteläpuolella perinteisellä asuinseuduillaan. Uudisraivaajat tavoittelivat aluetta, sillä se oli tuliperäisyytensä vuoksi hedelmällistä. Ongelmia modokien ja uudisasukkaiden välille syntyi koska modokit varastelivat uudisasukkaiden karjaa. Modocit sijoitettiin Klamath-reservaattiin, joka oli klamath-heimon kotiseutua.
1865 Kapteeni Jack johti modocit takaisin kotiseuduilleen, mutta Yhdysvaltain armeija palautti heidät reservaattiin 1869. Modocit kuitenkin toistivat paluunsa kotiseuduilleen vuonna 1870. Yhdysvaltain armeija lähetettiin jälleen palauttamaan Kapteeni Jackin joukko takaisin reservaattiin, mutta tällä kertaa jouduttiin aseelliseen yhteenottoon intiaanien kanssa ja modok-sota alkoi.
Kiinniotto

Kun modokit olivat kärsineet tappion lähellä Sand Buttea, heidän rivinsä alkoivat hajota. Pyydys-Jim antautui kannattajineen jättäen Jackille vain 37 soturia, joista heistäkin suurin osa hajaantui. Kapteeni Jack antautui 4. kesäkuuta armeijan onnistuttua piirittämään hänet ja 3 jäljelle jäänyttä soturia. Jack hirtettiin Fort Klamathissa 3. lokakuuta 1873. Armeija otti hänen päänsä irti ja lähetti sen Army Medical Museumiin 25 lokakuuta. 1898 se päätyi Smithsonian-instituutille joka palautti ne Jackin sukulaisille vuonna 1984.
Jukka Pelkonen

| Jukka Pelkonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. toukokuuta 1956 (ikä 68) Juva
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kliinisen mikrobiologian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (LL 1981, LKT 1982)
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto
Aiheesta muualla
Kotisivu
Jukka Lauri Tapani Pelkonen (s. 29. toukokuuta 1956 Juva) on suomalainen lääkäri, mikrobiologi ja Itä-Suomen yliopiston kliinisen mikrobiologian professori. Hän on ollut tiedotusvälineiden haastateltavana esimerkiksi koronaepidemian aikana keväällä 2020.
Pelkonen tuli ylioppilaaksi Juvan yhteiskoulusta vuonna 1975. Hän valmistui Helsingin yliopistosta lääkäriksi (LL) 1981 ja lääketieteen tohtoriksi (LKT) 1982. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (1982) oli otsikoitu Inherited characteristics of rodent antibodies to 2-phenyl-oxazolone. Hän sai kliinisen mikrobiologian erikoislääkärin pätevyyden vuonna 1992.
Vuosina 1984–1988 Pelkonen työskenteli tutkijana Baselissa Sveitsissä ja vuosina 1991–1994 Freiburgin Max Planck -instituutissa Saksassa. Hän on toiminut kliinisen mikrobiologian professorina Kuopion yliopistossa, sittemmin Itä-Suomen yliopistossa. Tämän tehtävän ohella hän on toiminut muun muassa dekaanina yliopistossaan (Lääketiede).
Aiheesta muualla

Itä-Suomen yliopiston asiantuntijoita koronavirustilanteessa (uef.fi)
Prof. Jukka Pelkosen esitelmä Hankitun immuunipuolustuksen evoluutio Tieteen päivillä 9.1.2009 (matalaresoluutioisen videon osuus 8:20-41:20) (youtube.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Pekoraali

Pekoraali (lat. pecus 'karja') tarkoittaa typerän mahtipontista ja naurettavaa kirjoitelmaa tai puhetta.
Sanan etymologia

Sana pekoraali on tullut suomen kieleen ruotsista (pekoral), jossa sana tavataan ensi kerran 1790-luvulla. Substantiivi pekoral tarkoittaa kirjoitelmaa – runoutta tai proosaa –, jonka hupsuus ja mahtipontisuus synnyttää tahtomattaan naurettavan vaikutelman; adjektiivi pekoral tarkoittaa 'laumoille suunnattua' kirjallisuutta tms. Alun perin sana on latinalaista perua: pecoralis tarkoittaa 'karjalle, laumalle sopivaa' (lat. gen. pecoris).
Kirjallisuudentutkija Daniel Möller määrittelee: ”Pekoraali on kirjallisuuden vastine rihkamataiteelle ja kalkkunaelokuville: taidetuotos, jossa kunnianhimon ja lopputuloksen ristiriita lyö korville.”
Suomenkielisessä kirjallisuudessa sanan pekoraali tunnetuin esiintymä lienee Lewis Carrollin kirjaan Liisan seikkailut peilimaailmassa (1871) sisältyvässä runossa "Pekoraali" (engl. Jabberwocky), jonka suomensivat Kirsi Kunnas ja Eeva-Liisa Manner vuonna 1974.
Ruotsissa pekoraaleja on julkaistu useissa antologioissa.
Kirjallisuutta

Bergman, Mats (toim.): Jullen på världshavet: Svenska pekoralister i urval.  Stockholm:  Gidlund, 1982.  ISBN 91-7021-415-8
Möller, Daniel (toim.): Tre sekler svenska pekoral: Från Sveno Brynolphi Dalius till Bror Oskar Snygg. En antologi under redaktion och med en inledning av Daniel Möller.  Stockholm:  Ruin, 2019.  ISBN 978-91-88-24112-2  Teoksen verkkoversio.
Ossiannilsson, Sölve (toim.): Träskogalopp: Pekoral och parodier. Läsebok för hög och tyst läsning.  Stockholm:  Wahlström & Widstrand, 1952.
Strandberg, Olle (toim.): Pegas på villovägar: En lyrisk läsebok.  Stockholm:  Wahlström & Widstrand, 1965.
Heli Peltola

| Heli Peltola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1965 (ikä 59–60)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  metsänhoitotieteen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Joensuun yliopisto (MMK 1988, MML 1991, MMT 1995)
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto
Palkinnot:  Suomalaisen tiedeakatemian jäsen (2018–)
Aiheesta muualla
Dr. Heli Peltola (UEF) (englanniksi)
Heli Maarit Peltola (s. 1965) on suomalainen metsätieteilijä, joka toimii Itä-Suomen yliopiston metsänhoitotieteen professorina.
Peltola valmistui Joensuun yliopistosta maatalous- ja metsätieteen kandidaatiksi 1988, lisensiaatiksi (1991) ja tohtoriksi (1995). Hän on ollut Joensuun yliopiston (nyk. Itä-Suomen yliopisto) metsänhoitotieteen dosentti vuodesta 2002. Englanninkielisessa artikkeliväitöskirjassaan (1995) hän tarkasteli tuulen männyille aiheuttamia metsävahinkoja. Työ on otsikoitu Studies on the mechanism of wind-induced damage of Scots pine.
Peltola työskenteli Suomen Akatemian tutkimusapulaisena (1990–1992) ja nuorempana tutkijana (1992–1995). Tohtoritutkintonsa jälkeen hän oli Joensuun yliopiston (2010 lähtien Itä-Suomen yliopiston) tutkija tai postdoc-tutkija (1995–1999). Hän oli vanhempi tutkija ja välillä myös huippuyksikön osa-aikainen koordinoija (2000–2013); tästä jaksosta hän toimi osan virkaatekevänä metsänhoitotieteen professorina (2004–2006 ja 2012–2013). Helmikuusta 2013 lähtien hän on ollut metsänhoitotieteen professori. Hän on vieraillut kolmessa kiinalaisessa yliopistossa lyhyitä jaksoja.
Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen Peltola on ollut vuodesta 2018.
Aiheesta muualla

Heli Peltola SoleCris-tutkimustietokannassa (Arkistoitu – Internet Archive) (uef.fi)
Heli Peltolan Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  Google Scholar
Milla Peltonen

Milla Peltonen (s. 1972 tai 1973) on suomalainen tietokirjailija ja tutkija, joka asuu Virroilla.
Peltonen on toiminut Tampereella järjestettävän Työväenkirjallisuuden päivän koordinaattorina vuodesta 2010 alkaen .
Peltonen on kirjoittanut Hannu Salaman elämäkerran Paperilla seisova perkele : Hannu Salaman elämä ja kirjat ISBN 978-952-264-668-2 (Into Kustannus 2016) ja teoksen Erakot : Omintakeisten suomalaisten elämäntarinoita. ISBN 978-952-351-272-6 (Into kustannus 2020).
Tuija Peltomaa

Tuija Peltomaa (o.s. Tervo, s. 9. lokakuuta 1965 Sotkamo) on suomalainen antiikkiesineiden ja taiteen asiantuntija ja televisioesiintyjä. Hän on kirjoittanut useita aihetta käsitteleviä kirjoja.
Peltomaa on valmistunut filosofian maisteriksi 1996 taidehistoria pääaineena Helsingin yliopistosta.
Peltomaa on toiminut 1997–2014 Ylen Antiikkia, antiikkia ohjelmassa asiantuntijana ja toimii myös alan opettajana. Peltomaa on opettanut 1993–2007 Taideteollisessa korkeakoulussa ja vuodesta 2013 Aalto-yliopistossa.
Teokset

Michael Schilkin 1900–1962, tekstit: Tuija Tervo, Harri Kalha, Leena Ahtola-Moorhouse; kuvat: Katja Hagelstam. Hagelstam, 1996 ISBN 952-5125-04-1. – Ilmestynyt myös ruotsiksi ISBN 952-5125-05-X.
Oscar Kleineh 1846–1919: Oscar Kleinehin matkassa, artikkelit: Christoffer H. Ericsson, Liisa Lindgren, Tuija Tervo; toimittaja: Kaj Martin; käännökset ... Paavo Siltala. Amos Andersonin taidemuseo, 2003 – (Amos Andersonin taidemuseon julkaisuja. ISSN 0788-0138; nro 44.). ISBN 952-9531-47-8. – Ilmestynyt myös ruotsiksi: ISBN 952-9531-48-6.
Taiteen valo: juuret perinteessä, katse tulevassa , teksti: Tuija Tervo, valokuvat: Rauno Träskelin. Espoo: Fortumin taidesäätiö, 2007 ISBN 951-591-082-X.
The light of art: roots in tradition, focus on the future, text: Tuija Tervo; English translation: Jyri Kokkonen; photographs: Rauno Träskelin. Espoo: Fortum Art Foundation, 2007 ISBN 951-591-084-6.
Konstens ljus: rötter i det förflutna, blicken framåt, text: Tuija Tervo; svensk översättning: Daniela Wrede; fotografier: Rauno Träskelin. Esbo: Fortums konststiftelse, 2007 ISBN 951-591-083-8.
Adolf Bock: merimaalari = marinmålaren, Tuija Peltomaa; käännös : Pär-Henrik Sjöström. John Nurmisen säätiö, 2010 ISBN 978-952-9745-30-2.
Mikä arvoksi antiikille, taiteelle ja vanhoille tavaroille, Tuija Peltomaa, Christine Hansson, Erik Karlsson; käännökset ruotsin kielestä: Ulla Huhtala. Porvoo: JK-Publishing, 2013 ISBN 978-952-67558-4-7.
Vesa-Matti Peltola

Vesa-Matti Peltola vuonna 2018.
Vesa-Matti Olavi Peltola (s. 27. helmikuuta 1967 Orimattila) on Suomen tunnetuimpia urheilutietäjiä. Hän on hallinnut tietokilpailuja, joissa on testattu Suomen parhaiden asiantuntijoiden tietoja olympiakisoista, yleisurheilusta ja urheilusta yleensä. Peltola hallitsee kaikki urheilumuodot moottoriurheilusta pallopeleihin, ja hän on erityisen vahvoilla urheilun historiaan liittyvissä asioissa. Peltola on toimittanut Suomen urheilutietäjien yhdistyksen lehteä vuodesta 1997 ja on toiminut yhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 2018. Hän oli vuosina 1997–2010 yhdistyksen varapuheenjohtaja sekä syksystä 2009 kevääseen 2010 va. puheenjohtaja.
Orimattilassa asuva Peltola valmistui Helsingin kauppakorkeakoulusta vuonna 1991 ekonomiksi.
Peltola hämmästytti vuonna 1992 sijoittumalla urheilutiedon SM-kilpailussa toiseksi. Hän oli tuolloin vasta 24-vuotias. Seuraavana vuonna hän kukisti kilpailua vuosikaudet hallinneen Erkki Maunun ja nousi mestariksi. Maunu otti tittelin takaisin 1994 (Peltola oli toinen), mutta vuosina 1995 ja 1996 Peltola vei Suomen mestaruuden. Vuonna 1996 hän voitti myös TV2:n järjestämän Olympianero-kilpailun, jossa testattiin olympiatietoutta.
Peltola voitti myös ensimmäiset kilpailut Suomen parhaasta yleisurheilutietäjästä vuosina 1994 ja 1995. Tämän jälkeen hän siirtyi kilpailuissa kysymysten tekijäksi ja tuomariksi. Hän palasi urheilutiedon SM-kilpailuun kilpailijaksi vuosiksi 2003 ja 2004 ja pääsi jälleen ykköseksi, mutta siirtyi sitten taas laatimaan kysymyksiä ja tuomarin rooliin. Yleisurheilutietäjien kilpailussa hän otti voiton 2002, 2003 sekä 2007 ja kärsi kilpailussa ensimmäisen tappionsa vasta vuonna 2008 Jyrki Repolalle. Peltola laati kysymykset myös Suomen ja Viron väliseen ensimmäiseen urheilutiedon maaotteluun 2007 ja on sen jälkeenkin ollut maaottelussa niin kilpailijana kuin kysyjänäkin.
Hän on myös julkaissut urheilun tietokilpailukysymyksiä sisältäviä kirjoja ja ollut yhtenä tekijänä viime sodissa menehtyneistä mestariurheilijoista kertovassa kirjassa He antoivat kaikkensa.
Julkaisut

Arponen, Antti O. & Peltola, Vesa-Matti (toim.): 999 urheilukysymystä.  (Kysymykset: Suomen urheilutietäjät -yhdistys)  Helsinki:  Suomen urheilumuseosäätiö, 1996.  ISBN 951-95861-9-9
Yleisurheilun tietopuntari (1998)
Parhaita ja pahimpia urheilukysymyksiä (2002), ISBN 951-97773-9-3
Yleisurheilupähkinä (2005), ISBN 951-96491-9-0
Kesäolympiahistorian kertausharjoitus (2008), ISBN 978-952-67063-0-6
Arponen, Antti O. & Kasila, Markku & Peltola, Vesa-Matti: He antoivat kaikkensa. Auditorium Oy (2014). ISBN 978-952-7043-03-5.
Jarno Peltonen

Jarno Peltonen
Jarno Juhani Peltonen (s. 5. maaliskuuta 1936 Tampere) on Didrichsenin taidemuseon hallituksen puheenjohtaja ja kansainvälisesti arvostettu taiteen asiantuntija. Hän toimi vuodesta 1974 eläkkeelle jäämiseensä asti Taideteollisuusmuseon johtajana.
Peltonen on valmistunut 1964 filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta.
Teokset

Ilmari Tapiovaara : sisustusarkkitehti,Taideteollisuusmuseo, [1984] ISBN 951-95806-5-4 Taideteollisuusmuseon julkaisu, ISSN 0780-413X; 11
Sauna : made in Finland (toim. ja haastattelut) Tammi, 1997 ISBN 951-31-0792-2
The Lunning prize : Nationalmuseum, Stockholm, 1986 ISBN 91-7100-297-9 Nationalmusei utställningskatalog, ISSN 0585-3222; nr 489 (työryhmässä)