Syyskuun murhat
Tapahtumien tausta

Ranska oli sodassa Itävallan ja Preussin liittokuntaa vastaan, jonka päämääränä oli kumota vallankumous ja palauttaa Ranskaan itsevaltius. Liittokunnan armeijan ylipäällikkö, Braunschweigin herttua Kaarle Vilhelm Ferdinand julkisti 25. heinäkuuta 1792 Koblenzin manifestina tunnetun julistuksen, jossa uhattiin Pariisin asukkaita ankaralla kostolla, mikäli Ranskan kuningasperhettä vahingoitettaisiin. Julistus herätti vihaa ja vaikutti päinvastoin kuin oli tarkoitus: 10. elokuuta Pariisin katurahvaan eli sanskulottien joukot suorittivat ”toisen vallankumouksen” korvaamalla aiemman kaupunginhallinnon Pariisin kommuuniksi kutsutulla vallankumoushallinnolla sekä piirittämällä ja valtaamalla kuninkaallisen Tuileries’n palatsin yhdessä Ranskan maakunnista saapuneiden kansalliskaartin vapaaehtoisten sotilaiden kanssa. Tällöin lakiasäätävä kansalliskokous päätti ottaa kuningas Ludvig XVI:ltä vallan ”toistaiseksi” pois ja määräsi koko kuningasperheen vangittavaksi. Heidät luovutettiin Pariisin kommuunille ja vietiin 13. elokuuta Templen vankilaan.
Monarkiaan perustuneen vuoden 1791 perustuslain tilalle tarvittiin nyt uusi perustuslaki, jota säätämään määrättiin perustettavaksi uusi yleisellä äänioikeudella valittava parlamentti, kansalliskonventti. Lakiasäätävä kansalliskokous asetti myös uuden hallituksen, toimeenpanevan neuvoston. Tuileries’n valtauksen ja kansalliskonventin kokoontumisen (20. syyskuuta) välisenä 40 päivän aikana Ranskaa johti kolme elintä, joiden valtasuhteet olivat epäselvät: hajaantumistaan valmistellut lakiasäätävä kansalliskokous, väliaikaiseksi tarkoitettu toimeenpaneva neuvosto ja radikaalien johtama Pariisin kommuuni. Uuden hallituksen vahvaksi mieheksi kohosi oikeusministeri Georges Danton.
Tuileries’n valtauksessa oli kuollut satoja pariisilaisia, ja kansa halusi kostaa uhrit. Jo valtauksen yhteydessä oli surmattu palatsia puolustaneita sveitsiläiskaartilaisia. Alkoi liikkua huhuja vastavallankumouksellisuudesta epäiltyihin poliittisiin vankeihin kohdistettavista toimista, ja kansankiihottaja Jean-Paul Marat’n julkaisema lehti L’Ami du peuple varoitti 16. elokuuta mahdollisista ”kansanteloituksista”. Seuraavana päivänä ”pettureita” tuomitsemaan asetettiin erikoistuomioistuin, jonka tuomarit ja valamiehet olivat pariisilaisten valitsemia. Se langetti muutamia kuolemantuomioita, mutta monet pitivät sen toimintaa liian hitaana ja pehmeänä. Dantonin ehdotuksesta kansalliskokous antoi 28. elokuuta kommuunille luvan suorittaa kahden päivän ajan kotietsintöjä, joiden seurauksena Pariisissa vangittiin noin kolme tuhatta henkilöä. Entisiä luostareita ja pappisseminaareja muutettiin tilapäisiksi vankiloiksi.
Samaan aikaan sotatilanne kehittyi uhkaavaksi, sillä 19. elokuuta Preussin joukot ylittivät Ranskan itärajan. Samana päivänä Ranskan kansalliskaartin kuningasmielinen komentaja, markiisi Gilbert du Motier de Lafayette pakeni vihollisen puolelle ja antautui itävaltalaisten vangiksi. Preussin armeija piiritti 30. elokuuta rajalinnoituskaupunki Verdunin, joka kukistui vain kolme päivää myöhemmin. Tie Pariisiin näytti olevan avoinna preussilaisille. Pariisista lähti vapaaehtoisia torjumaan hyökkäystä.
Pariisin vankiloissa virui rojalisteja, pappeja, aatelisia, Tuleries’ta puolustaneita sveitsiläiskaartilaisia, ulkomaalaisia ja vakoojia, joiden väitettiin muodostavan uhan, mikäli preussilaiset pääsisivät kaupunkiin saakka ja vapauttaisivat heidät. Pariisin kommuunin asettamassa valvontakomiteassa (Comité de surveillance) vaikuttanut Marat määräsi 1. syyskuuta levitettäväksi julisteita, joissa vaadittiin ”kansan suoraa oikeutta”, sillä muuten pääkaupungista rintamalle lähtevien vapaaehtoisten perheet jäisivät alttiiksi väitetylle petturien juonittelulle. Alettiin puhua ulkoisen ja sisäisen vihollisen välisestä liitosta ja ”vankiloiden salaliitosta”, eli vankien väitetysti suunnittelemasta kapinasta. Pariisissa kiersi paisuteltuja huhuja vihollisen aikeista toteuttaa Braunschweigin herttuan manifestissa esitetyt uhkaukset.