Kankkulan kaivolla
Tippavaaran isäntä

Kuuluisin esimerkki edellä kuvatusta on Tippavaaran isäntä. Sarjan alkupuolella Speaker suhtautui 105-vuotiaaseen isäntään kunnioittavasti ja yritti saada tätä kertomaan vanhan kansan perinnetapoja tai muistelmia lapsuudestaan. Isäntä oli kuitenkin kiinnostunut puhumaan vain pontikasta ja Perheyhtiönsä asioista, ja onnistui vääjäämättömästi kääntämään jokaisen keskustelun koskemaan alkoholia. Rivien välistä kuulijoille kävi myös ilmi, että isäntä oli pontikkabisneksensä tähden joutunut kahnauksiin lain kanssa: hän oli istunut vankilassa ja menettänyt kansalaisluottamuksensa useita kertoja, ja nimismiehen pakoilu muodosti suuren osan hänen elämästään. Speaker puolestaan taisteli palauttaakseen keskustelun takaisin soveliaille alueille ja estääkseen isäntää lausumaan "kiellettyjä" sanoja ääneen radiossa. Kun isäntä tunnusti viinan turmelleen hänen kotinsa, Speaker innostui ja odotti yleisradiolaiseen valistushenkeen sopivaa katumuspuhetta, kunnes isäntä paljasti totuuden: ”Kattokaas se on silleen, että pannu räjähti ja se sai sentään kauheaa turmiota aikaan.”  Sarjan loppupuolella Speaker oli jo oppinut isännän tavat ja pyrki kokonaan estämään tämän pääsyn mikrofonin ääneen, tavallisesti huonoin tuloksin.
Aune Ala-Tuuhonen ja Oke Tuuri muokkasivat Tippavaaran isännän hahmon useista eri aineksista. Yhtenä esikuvana hahmolle oli Ala-Tuuhosen erääseen tapaninpäivänä 1952 esitettyyn viihdeohjelmaan kehittämä, Keijo Kompan esittämä melko huonotapainen joulupukki. Ohjelmassa haastattelija kyseli joulupukilta vanhoja joulunviettotapoja, jolloin 700-vuotias pukki osoittautui moraaliltaan jossakin määrin arveluttavaksi ja muisti ainoastaan väkijuomat. Kun haastattelija kysyi, lähetettiinko joulukortteja, joulupukki alkoi puhua kortinpeluusta ja pontikan juomisesta. Vaikeuksiin joutunut haastattelija keskeytti pukin puheet ja lopetti kyselynsä. Näin asetelma oli teemaa myöten samankaltainen kuin Tippavaaran isännän kohdalla.
Tippavaaran isäntä oli Kankkulan kaivon uskaliain hahmo, sillä alkoholi oli sodan jälkeisessä Yleisradiossa tabuaihe. Isännän hahmosta kuitenkin muodostui nopeasti ohjelman keulakuva ja yleisön suuri suosikki. Aune Ala-Tuuhonen mainitsi myöhemmin, ettei hän aina olisi viitsinyt kirjoittaa niin paljon Tippavaara-sketsejä, mutta että kuulijat pettyivät jollei isäntä esiintynyt joka jaksossa. Oke Tuuri esiintyi televisiossa ja keikkaili Tippavaaran isäntänä, ja jopa levytti isännän pihisevällä äänellä humoristisia iskelmiä (kuten vanhan brittiläisen sotilaslaulun "It’s a Long Way to Tipperary" Aune Ala-Tuuhosen suomennoksena "Pitkä matka on Tippavaaraan"). Saksalaisperäinen foksi "Pigalle", jossa isäntä kertoi seikkailuistaan Pariisin yössä, sijoittui Suomen myydyimpien singlelevyjen listalla maaliskuussa 1962 kolmanneksi. Helmikuussa 1960 Aune Ala-Tuuhonen lähetti Kuva-Posti-lehdelle tekemässään kuvitetussa artikkelissa Tippavaaran isännän kaupunkimatkalle Helsinkiin, jossa tämä tutustui Salmisaaren "kilpailevaan vapriikkiin", teki hankintoja Perheyhtiönsä laboratorioon ja palasi lopuksi autolla kotiin. Artikkeli koetteli kuunnelman tavoin lukijoiden huumorintajua: vaikka rattijuoppoudesta ei vielä 1960-luvun alussa keskusteltu kovin vilkkaasti, auton esittely isännän kulkuvälineenä vihjaili, että matkassa oli henkilö, joka ei tuntenut autoilun sääntöjä tai ei välittänyt niistä. Vuonna 1965 Ala-Tuuhonen kokosi isännän parhaita sketsejä teokseen Tippavaaran vanhan isännän kootut seokset.
Myös paheksuvia reaktioita esiintyi: Kansalaisjärjestöjen Raittiustoiminnan Keskusliiton hallitus lähetti maaliskuussa 1960 Yleisradiolle kirjeen, jossa vaadittiin ohjelmien tason tarkistamista ja Tippavaaran isännän poistamista radiosta. Valituksen mukaan Yleisradion tuli korostaa ohjelmissaan raittiin ja terveen elämäntavan merkitystä ja lakien kunnioittamisen tärkeyttä, kun taas isännän hahmon kautta kuvattiin ryypiskelyä ja moraalitonta elämää ihannoivassa valossa ja siten heikennettiin ”kansalaiskuria”. Yleisradion ohjelmaneuvosto ei kuitenkaan puuttunut Kankkulan kaivon sisältöön ja antoi julkisuuteen kieli poskessa tehdyn julkilausuman, jonka mukaan ohjelma sisälsi 96-prosenttisesti muuta kuin Tippavaaran isännän esiintymistä. Tuotantopäällikkö Helge Miettusen mukaan raittiusjärjestön arvion oli pakko perustua erehdykseen, sillä he pitivät itsekin isännän hahmoa ”vastenmielisenä ja tympeänä” ja hän ihmetteli, miten tällainen valituksen tekijöidenkin kielteiseksi arvioima hahmo voi toimia kenellekään esikuvana. Käydyn keskustelun jälkeen ohjelmaneuvosto totesi, ettei kirjelmä antanut aihetta toimenpiteisiin. Kirje ja sen käsittely Yleisradiossa herättivät runsaasti huomiota ja asiasta kirjoittaneiden sanomalehtien myötätunto oli ylivoimaisesti Tippavaaran isännän puolella. Toisaalta Turun Sanomat huomautti, ettei kirje ollut aivan pienen piirin aikaansaannos, koska sen takana oli kaikkiaan 59 raittiusjärjestön yhteinen kokous.
Hetken aikaa 1960-luvun lopussa kokeiltiin Tippavaaran vanhan isännän paikalla ”Kessuvaaran vanhapaappaa”, joka ei valmistanut pontikkaa, vaan viljeli tupakkaa ja unikkoa. Tämän kuultuaan Speaker epäili Kessuvaaran kasvattavan oopiumia. Hahmo osoittautui kuitenkin epäonnistuneeksi ja vanha pontikankeittäjä teki riemupaluun.