stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Labyrintti
Modernit labyrintit

Viime vuosina on virinnyt uutta mielenkiintoa labyrinttisymboleihin, mikä on inspiroinut modernien labyrinttirakennelmien tekoon, kuten Willen Park Milton Keynesissä, Gracen katedraali San Franciscossa, Taptonin puisto Chesterfieldissä ja the Labyrinthe de Harbor 16 Montrealissa.
Labyrintti-pelissä on kahden akselin suhteen kääntyvä tasopinta, jossa on labyrintti ja reikiä. Pelissä on tarkoitus kuljettaa kuula läpi labyrintin alkupisteestä loppupisteeseen reikiä välttäen. Lukemattomissa tietokoneohjelmissa ja -peleissä on käytetty labyrintteja. Labyrintit ovat esiintyneet muun muassa Tomb Raider -pelisarjassa.
Modernit labyrintit > Kreikkalaisen labyrintin modernit tulkinnat

Argentiinalainen kirjailija Jorge Luis Borges käytti labyrintin ideaa novelleissaan. Hänen tapansa käyttää labyrinttia modernissa kirjallisuudessa on inspiroinut esimerkiksi teoksia Ruusun nimi (Umberto Eco) ja  House of Leaves (Mark Z. Danielewski).
Labyrintteja fiktiossa keskeisessä roolissa

Ursula K. Le Guin: Atuanin holvihaudat (Maameri-sarja)
J. K. Rowling: Harry Potter ja liekehtivä pikari
Kirjallisuutta

Kereny, Karl: Dionysos: Archetypal Image of Indestructible Life.  Princeton University Press, 1976.
Fisher, Adrian & Gerster, Georg: The Art of the Maze.  Weidenfeld & Nicolson, 2002.  ISBN 1-84000-573-4
Saward, Jeff: Magical Paths.  Mitchell Beazley, 2002.  ISBN 1-84000-573-4
Matthews, W.H.: Mazes and Labyrinths: Their History and Development.  Dover Publications, 1927.  ISBN 0-486-22614-X  Linkki Bibliografia
Eichberg, Henning: “Labyrintti. Pohjolan vanhin urheilukenttä.“ In: Esa Sironen, Arto Tiihonen & Soile Veijola (toimittaneet): Urheilukirja. Tampere: Vastapaino 1992, 61-85
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jeff Sawardin labyrinttisivusto
Kansainvälinen labyrinttiyhdistys
Moderneja malleja, artikkeleita ja tarinoita (Arkistoitu – Internet Archive)
Labyrinttien luokituksia ja menetelmiä ratkaista ne.
Roomalainen mosaiikki Theseuksesta ja Minotaurista. Rhaetia, Sveitsi
Klassinen labyrintti
Chartresin katedraalin labyrintti.
Osa puutarhalabyrinttia.
Inter-liike

Inter-liike eli Viron SNT työläisten kansainvälinen rintama,  ven. Интердвижение, Интернациональное движение трудящихся Эстонской ССР) oli Viron neuvostotasavallassa vuosina 1988–1991 toiminut, vironvenäläisistä koostunut keskusvaltamyönteinen ja Viron itsenäisyyden vastainen liike.
Inter-liikkeen perustaminen

Viron kansanrintaman perustaminen ja yleisen poliittisen tilanteen muutos kohti kansallisempaa ja virolaisempaa yhteiskuntaa kevään ja kesän 1988 aikana sai vironvenäjänkielisen ja Neuvostoliiton keskusvaltaa tukevan väestönosan järjestäytymään omaksi yhteiskunnalliseksi ryhmäkseen. Moskova-mielinen Viron kommunistipuolueen 1. sihteeri Karl Vaino joutui kesäkuussa 1988 luopumaan asemastaan, ja tilalle valittiin kansallismielinen kommunisti Vaino Väljas.
Inter-liike perustettiin Tallinnassa 19. heinäkuuta 1988. Inter-liikkeen johtoon valittiin Jevgeni Kogan – sittemmin Neuvostoliiton keskusvaltaa tukevaan Neuvostoparlamentin Sojuz-ryhmään kuuluva poliitikko. Muita keskeisiä henkilöitä oli tehtaanjohtaja Vladimir Jarovoi ja taloustieteilijä Vladimir Lebedev. Seuraavana vuonna, 5. maaliskuuta 1989 pidettiin Tallinnassa Inter-liikkeen I kongressi. Kongressin 742 edustajasta ​​oli virolaisia ​​vain 11. Tunnetuimpia näistä virolaisiat olivat puolueen tuleva 1. sihteeri Lembit Annus ja akateemikko Gustav Naan. Virolaisten keskuudessa Inter-liike ei onnistunut saavuttamaan juuri lainkaan tukea. Kannatuspohja oli siis hyvin venäjänkielisen väestönosan varassa.  Lisäksi Tallinnassa toimivat suuret keskusjohtoiset teollisuuslaitokset antoivat suoraa tukea Inter-liikkeelle. Seuraavana keväänä 1989 pidetyissä Neuvostoliiton kansanedustajien kongressin vaaleissa Virosta valittiin kuusi Inter-liikkeen edustajaa kansanedustajiksi Moskovaan. Virosta valittiin kongressiin kaikkiaan 48 kansanedustajaa.
Vastakkainasettelu itsenäisyyttä haluavien virolaisten kanssa

Jännite itsenäisyyttä tukevan Kansanrintaman ja Inter-liikkeen välillä kasvoi kaiken aikaa. Kevään ja kesän 1989 aikana Inter-liike käynnisti lakkoliikkeen, jota käytännössä saattoi pitää työsulkuna. Yleisliittolaisten tehtaiden porttien kiinnipysymisestä huolehti tehtaiden johto. Lisäksi paikallinen neuvostoarmeija antoi Inter-liikkeen käyttöön radioaseman omalla kasarmillaan Keilassa.
Viron kommunistipuolue hajosi maaliskuun lopulla 1990. Vähemmistöön jääneet yleisliittolaiset kannattajat etunenässä Inter-liike muodostivat oman kommunistipuolueensa, ns. yöpuolueen. Yöpuolueen edustus huhtikuussa 1990 aloittaneessa, sittemmin itsenäisyyden julistaneessa Korkeimmassa neuvostossa jäi pieneksi. He ja heitä lähellä olevat piirit ryhmittyivät Korkeimmassa neuvostossa 25 edustajan ryhmäksi nimellä Työkollektiivien yhteisneuvosto.  Inter-liikkeen itsenäisyyskehityksen vastalauselakot huipentuivat toukokuussa 1990 väkivaltaiseen Toompeanmäelle tunkeutumiseen. Tilanne rauhoittui pääministeri Savisaaren kutsuttua itsenäisyyttä kannattavat virolaiset puolustamaan Toompeaa Inter-liikkeen tunkeutumiselta.
Liikkeen keskittyminen Koillis-Viron venäläisalueille

Toukokuun lopulta 1990 alkaen aina kevääseen 1991 Inter-liikkeen toiminta keskittyi venäläisalueiden eli Koillis-Viron autonomian saavuttamiseen. Jotkut puhuivat jopa Koillis-Viron siirtämisestä osaksi Venäjää. Keväällä 1991 Inter-liike päätti järjestää kansanäänestyksen, jossa kysyttiin; ”Haluatko suvereenin Viron säilyvän Neuvostoliiton osana?”. Paikallinen äänestys tapahtui samoihin aikoihin Viron itsenäisyyskyselyn ja Neuvostoliiton liittovaltiokyselyn kanssa. Koillis-Virossa enemmistö kannatti pysymistä Neuvostoliiton yhteydessä.
Inter-liikkeen lakkauttaminen

Neuvostotasavaltojen irtautuminen tapahtui elokuussa epäonnistuneen vallankaappauksen jälkeen. Viron tasavalta sai tällöin itsenäisyytensä ja Viron tasavallan hallitus päätti lakkauttaa muun muassa Inter-liikkeen 25. elokuuta 1991.
Inter-liikkeen johtohahmot vasemmalta Jevgeni Kogan (parrakas henkilö), Pavel Panfilov ja Vladimir Lebedev toukokuussa 1990.
Inkeroisten vesivoimalaitos

| Inkeroisten vesivoimalaitos |
| --- | --- |
 Inkeroisten vesivoimalaitos
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Kouvola, Inkeroinen 
Rakentaminen alkoi:  1921
Valmistunut:  1922 
Perustaja:  Enso-Gutzeit Oy 
Pääurakoitsija:  Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy 
Suunnittelija:  August Sandsund ja Axel Juselius 
Omistaja:  Kemijoki Oyj 
Pato
Tyyppi:  gravitaatiopato
Vesistö:  Kymijoen vesistö (14)
Joki tai koski:  Ankkapurha, Kymijoki
Valuma-alue:  36 274,73 km²  
Keskivirtaama:  303 m³/s  
Pituus:  noin 150 m  
Juoksutuskanavia:  2 
Tyyppi:  tulvaportti 
Kanavan pituus:  200 m 
Muu rakenne:  1 uittoaukko, 1 jääluukku 
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Kymijoki
Keskikorkeus:  32 m  
Alapuolinen allas
Nimi:  Koskenalus
Järvinumero:  14.111.1.026
Pinta-ala:  69,07 ha  
Pituus:  1,1 km 
Leveys:  0,95 km 
Syvyys:  13,6 m 
Keskikorkeus:  22,0 m 
Voimalaitos
Tyyppi:  jokivoimalaitos
Käyttötarkoitus:  vesivoima
Pudotuskorkeus:  9,7 m  
Rakennevirtaama:  177 m³/s  
Turbiinit:  3 × Kaplan−Pit−turbiini (4,8 MW)  1 × Francis-turbiini (2,5 MW)
Kapasiteetti:  16,9 MW  
Vuosituotanto:  80 GWh 
Inkeroisten vesivoimalaitos on Kymenlaaksossa Kouvolan Inkeroisissa Kymijoessa Ankapurhassa sijaitseva vesivoimalaitos, joka on toimintansa perusteella jokivoimalaitos. Voimalaitoksen kapasiteetti on 17 megawattia ja vuosituotanto on noin 80 gigawattituntia. Se sijaitsee Kouvolan keskustasta 19 kilometriä alavirtaan päin. Voimalaitoksen omistaa Kemijoki Oyj.
Anjalankosken tehdasalueella sijaitsee vielä Anjalankosken voimalaitos, jonka kapasiteetti on yli 400 megawattia, ja Anjalankosken vesivoimalaitos, jonka kapasiteetti on 20 megawattia. Kemijoki omistaa myös Anjalankosken vesivoimalaitoksen.
Pato ja yläpuolinen patoallas

Voimalan pato muodostuu voimalaitospadosta ja säännöstelypadosta. Voimalaitos on sijaitsee joen itärannassa eli joen vasemmalla puolella, ja noin 50 metriä pitkä säännöstelypato on sijainnut joen vastarannalla. Kun länsirantaan rakennettiin vuonna 1983 Anjalankosken vesivoimalaitos, jäi säännöstelypato voimaloiden väliin . Inkeroisten voimalaitoksen tulokanava on kartasta mitattuna noin 30 metriä leveä.
Kivestä ja betonista rakennetussa säännöstelypadossa on kaksi tulva-aukkoa, joiden vedenvirtausta säädellään valssiluukuilla. Niiden rinnalla on uittokanavan aukko ja jääluukku. Ohijuoksutus purkautuu noin 200 metriä pitkään alakanavaan, joka jää oikean puolen maakaistaleen ja vasemman puolen museorakennuksen väliin. Näiden rinnalla on vielä voimalan tulokanava, jossa vedenvirtausta säädellään kolmella nostettavalla segmenttivälpällä. Tulokanava purkautuu suoraan joenuomaan.
Joessa 8,7 kilometrin päässä tämän yläpuolella sijaitsee Myllykosken voimalaitos. Tätä joen osaa voidaan pitää vesivoimalan yläaltaana. Altaan yläpäässä on karttoihin merkitty keskivedenkorkeudeksi 32,1 metriä mpy. ja alempana Salonsaaren yläpuolella 32,0 metriä, joka lienee myös voimalaitoksen yläpuolisen vedenpinnan keskikorkeus.
Tulokanava
Ohijuoksutus käynnissä
Uittoränni
Museorakennus
Voimalaitos

Voimalaitoksessa toimii kolme vesiturbiinia (laitetunnus INK 1-3) ja yksi niin kutsuttu museokoneisto (INK 4). Kolme vesiturbiinia ovat pystyakselisia Kaplan-turbiineja ja ne ovat kapasiteetiltaan 4,8 megawattia. Ne on peruskorjattu vuonna 1994 ja sijaitsevat uudessa konesalissa. Museokoneiston vesiturbiini on vaaka-akselinen Francis-turbiini, jonka kapasiteetti on 2,5 megawattia. Se on edelleen mukana sähköenergian tuotannossa ja sijaitsee vanhassa museorakennuksen konesalissa. Voimalan pudotuskorkeus on keskimäärin 9,7 metriä ja sen kokonaiskapasiteetti on 16,9 megawattia.
Kolme vesiturbiinia (INK 1-3) on kytketty vaihteiston välityksellä sähkögeneraattoreihinsa. Kaikki tuotettu sähköenergia syötetään yleensä teollisuusalueen tehtaiden käyttöön. Jos teollisuuslaitokset eivät tarvitse kaikkea sähköenergiaa, syötetään ylijäämäsähkö Tehtaanmäen sähköaseman kautta valtakunnan verkkoon. Sähkögeneraattorien maksimitehot ovat 5,2 (INK 1-3) ja 3,5 megavolttiampeeria ja ne tuottavat sähköä 6,3 kilovoltin vaihtojännitteellä. Maksimivirrat ovat siten 476,5 (INK 1-3) ja 320,8 ampeeria. Kemijoki ilmoittaa voimalaitoksen vuosituotannoksi 80 gigawattituntia.
Hydrologiaa

Voimalaitos sijaitsee Kymijoessa kohdassa, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 36 275 neliökilometriä . Joen keskivirtaama (MQ) on ollut 303 kuutiometriä sekunnissa (m³/s, vuosina 1970–2023 ), keskiylivirtaama (MHQ) 468,15 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) 162,48 m³/s. Virtaama-arvot on mitattu vuosina 1981–2010. Pienin mitattu virtaama (NQ) on 97 m³/s, joka sattui viimeksi 3.8.1978, ja suurin virtaama (HQ) on 712 m³/s, joka mitattiin 13.1.1975.
Historiaa ja uutisia

Kymijoessa sijaitsee kaksi lähekkäistä laskukynnystä, jotka tunnetaan Ankkapurhan nimellä. Inkeroisten puuhiomo aloitti kosken itärannalla toimintansa vuonna 1872. Se sai vesivoimaa joesta, joka ei vielä tuolloin ollut valjastettu koko leveydeltään. Kun se paloi noin kymmenen vuotta myöhemmin, osti Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy (lyhyemmin Tampella) sen vuonna 1887. Yhtiö suunnitteli koko joenuoman patoamista ja sähköntuotannon aloittamista. Valtio osti Anjalan kartanon vuonna 1907 ja se sai sillä tavalla länsirannan koskioikeudet itselleen. Kun Tampella aikoi toteuttamaan voimalaitostaan vuonna 1921, luopui valtio oman koskiosuutensa rakentamisesta. Se muodosti rakentamisen aikana yhdessä Äetsän voimalaitoksen kanssa Suomen suurimmat voimalaitostyömaat. Voimalaitos valmistui vuonna 1922.
Tehdasalueen pääsuunnittelijat olivat August Sandsund ja Axel Juselius ja voimalarakennusten arkkitehdit olivat Sigurd Frosterus ja Ole Gripenberg. Rakennuttajana ja urakoitsijana toimivat Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy sekä Enso-Gutzeit Oy. Voimalan vesiturbiinit valmisti Tammerfors Linne och Jern manufaktur Ab, mekaaniset koneistot ruotsalainen Verkstaden Kristinehamn, sähkögeneraattorit ja sähkönmuuntolaitteet ruotsalainen ASEA vuonna 1921. Voimatuotanto sijaitsi aluksi joen keskellä olevassa rakennuksessa. Vuosina 1993−1994 voimalaitoksen peruskorjauksen aikana suurimpien koneistojen tuloportin suljettiin ja uudet avattiin museorakennuksen sivulle valmistuneen konesaliin. Samalla vesiturbiinien kapasiteetti nousi 20 prosenttia. Pienin museokoneisto jätettiin vanhalle paikalleen.
Voimalaitoksen sähkö kulutettiin eri puolilla Etelä-Suomea. Vuonna 1937 otettiin käyttöön 110 kilovoltin sähkölinja välille Rouhiala-Inkeroinen-Voikkaa-Sunila.
Museovirasto on suojellut tehdas- ja voimala-alueen kulttuurihistoriallisesti arvokkaana teollisuusympäristönä.
Fortum, joka oli hankkinut Anjalankosken ja Inkeroisten vesivoimalaitokset osanan laajaa voimalaitoskauppaa Stora Ensolta, myi ne edelleen Kemijoki-yhtiölle vuonna 2000 750 miljoonalla markalla.
Vuonna 2021 suoritettiin voimalaitoksen patorakenteiden tarkastus ja peruskorjaus. Tarkoituksena oli korjata padon patoturvallisuuteen liittyviä vikoja, mutta samalla säilyttää alkuperäinen rakenne.
Aiheesta muualla

Tampella Oy (valokuvia), omnia.ie
Suomen suurin vesivoimalla käyvä sähkövoimalaitos. Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy:n mahtava 18,000 hevosvoimainen suurvoima-asema Inkeroisissa valmistunut. Laitos tyydyttää suuren osan etelä-Suomen kaupunkien ja maalaiskuntien voiman tarpeesta, Aamulehti, 13.07.1924, nro 159, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Perustiedot Wikidatassa: Inkeroisten vesivoimalaitos (Q125830577)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: vesivoimalaitos
valtio: Suomi

Kymijoen vesivoimalaitokset
| --- | --- |
Pääuoma:   Vuolenkoski  Mankala  Voikkaa  Kuusankoski  Keltti  Myllykoski  Anjalankoski  Inkeroinen 
Läntinen Hirvikoskenhaara:   Klåsarö  Ediskoski  Ahvenkoski 
Itäinen Pernoonhaara:   Korkeakoski  Koivukoski
Intian tiibetiläiset

Intian tiibetiläiset ovat Intiaan pääasiassa pakolaisina tulleita tiibetiläisiä. Heitä saapui etenkin Kiinan liitettyä aiemmin de facto itsenäisen Tiibetin itseensä. Intiassa toimii nykyisin muun muassa Tiibetin pakolaishallitus.
Väkiluku ja asuinalue

Intiassa on 37 tiibetiläisten asutuskeskusta, joissa on yhteensä noin 70 000 tiibetiläistä. 22 niistä sijaitsee Pohjois-Intiassa, 7 Itä-Intiassa ja Sikkimissä, 3 Keski-Intiassa ja 5 Etelä-Intiassa. Tiibetiläisiä on muuttanut myös näiden keskusten ulkopuolelle, jossa heitä on noin 33 000. Koko Intian niemimaalla on yhteensä arviolta 121 000 tiibetiläistä, mutta tarkkoja lukumääriä ei kuitenkaan tiedetä väestönlaskentojen puutteessa.
Historia

Tiibet oli 1900-luvun alussa käytännössä itsenäinen valtio. Kommunistien noustua valtaan Kiinassa sisällissodan jälkeen vuonna 1949 he alkoivat suunnitella Tiibetin liittämistä kiinteämmin Kiinaan. Kiinan virallinen kanta tosin on, että Tiibet on aina ollut osa Kiina. Kiinan armeijan joukot saapuivat Tiibetiin Kiinan–Tiibetin sodan yhteydessä vuonna 1950. Yhdeksää vuotta myöhemmin syttyi kansannousu, jonka yhteydessä 14. dalai lama Tenzin Gyatso pakeni Intian puolelle. Seuraavien kuukausien aikana rajan yli pakeni myös eri arvioiden mukaan 60 000–85 000 tavallista tiibetiläistä. He saivat Intiassa pakolaisstatuksen, mutteivät kansalaisuutta. Seuraavien 20 vuoden aikana Kiinan ja Intian raja oli vahvasti vartioitu ja linnoitettu, eikä edestakaisin kulkevaa liikennettä juuri ollut. Vasta 1980-luvulla osan pakolaisista annettiin palata Tiibetin puolelle. Harva kuitenkin muutti kokonaan takaisin. Sitä vastoin Tiibetistä alkoi jälleen tulla pakolaisia Intian puolelle. 1990-luvulta eteenpäin heitä on tullut 2 500-4 000 vuosittain. Intia lopetti henkilöpapereiden jaon tiibetiläisille pakolaisille vuonna 1994, minkä takia uudet tulijat ovat jatkaneet Intiasta muualle maailmaan.
Kulttuuri

Noin 80 % tiibetiläisten jälkikasvusta käy tiibetiläisissä kouluissa loppujen osallistuessa tavallisten koulujen toimintaan. Tiibetiläisten saapuessa Intiaan he asuivat lähellä rajaa väliaikaisissa teltta-asumuksissa, mutta sittemmin Intia loi heille taloudellisesti itsenäiseksi suunniteltuja asutuskeskuksia. Tiibetin kiellä julkaistaan esimerkiksi Rangzen-lehteä, joka ilmestyy myös ympäri maailmaa. Tiibetiläisjärjestöt julkaisevat lehtiä myös englanniksi, kiinaksi ja hindiksi. Tiibetin pakolaishallituksen kuukausittain ilmestyvä englanninkielinen julkaisu on Tibetan Bulletin.
Tiibetiläiset harjoittavat mahajana-buddhalaisuuden neljää eri suuntausta. Pakolaisyhteisön keskuudessa toimii noin 200 luostaria joissa asuu noin 18 000 henkilöä. Monet hiljattain Tiibetistä paenneet ovat munkkeja ja uskonnollisten yhteisöjen määrä onkin moninkertaistunut viime vuosien aikana. 1950-luvulla tulleiden pakolaisten joukossa oli myös tiibetiläisiä muslimeja.
Dalai lama Tenzin Gyatso Dharamsalassa.
Miss Tiibet vuodelta 2009, kilpailu pidetään Intian Dharamsalassa.
Lakinsk

Lakinskin vaakuna.
Lakinsk (ven. Ла́кинск) on kaupunki Vladimirin alueen Sobinkan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kljazman varrella 32 kilometriä Vladimirista lounaaseen. Kaupungin kautta kulkee Moskovan ja Nižni Novgorodin välinen rautatie (Undolin asema) sekä kaupunkien välinen M7-valtatie. Asukkaita on 15 900 henkeä (vuonna 2008).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1889 perustetun tekstiilitehtaan asuintaajamasta, joka sai nimen Lakinski siellä vuonna 1905 menehtyneen vallankumouksellisen M.I. Lakinin mukaan. Vuonna 1969 taajamasta tuli kaupunki. Nykyään siellä on mm. tekstiili-, elintarvike- ja huonekaluteollisuutta. Nähtävyyksistä huomattavin on vuonna 1693 rakennettu Kazanin jumalanäidin ikonin kirkko. Kaupungin alueeseen kuuluvassa entisessä Undolin kylässä asui vuosina 1784–1786 Aleksandr Suvorov.
Aiheesta muualla

Lakinskin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Lakkí

| Lakkí Λακκί |
| --- | --- |
 Lakkín kaupungin rantaa.
 Lakkí
 Koordinaatit: 37°07′55″N, 26°51′10″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Etelä-Egean saaret
Alueyksikkö:  Kálymnos
Kunta:  Léros
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  6105000011
Väkiluku (2011):  2 058
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lakkí (kreik. Λακκί; kath.kreik. Λακκίον, Lakkíon; ital. Porto Lago) on Kreikan kaupunki, joka sijaitsee Léroksen saarella ja kuuluu Léroksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Kaupungin väkiluku on 2 058 (vuonna 2011).
Lakkí sijaitsee lahdenpohjukassa Léroksen lounaisrannikolla noin neljä kilometriä saaren pääkaupungista Agía Marínasta etelään. Kaupunki on Léroksen suurin satama ja sieltä on yhteydet Pireukseen, Dodekanesian muille saarille sekä myös joillekin Kykladien saarille. Lakkí on myös saaren kaupallinen keskus.
Lakkín rakensivat italialaiset 1930-luvulla ja monet sen rakennukset ovat peräisin italialaisvallan ajalta, joka jatkui 1940-luvulle. Kaupungissa sijaitsee Léroksen sotamuseo.
Arvo Lamberg

Arvo Lamberg (s. 3. heinäkuuta 1943 Harlu) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Lamberg edusti urallaan pääasiassa kokkolalaisia seuroja. Aluksi hän pelasi 3. divisioonassa Kokkolan Jymyssä 1960 ja Kaarlelan Kunnossa 1961. Vuonna 1962 Lamberg siirtyi 1. divisioonan Gamlakarleby Bollklubbiin. Hän pelasi GBK:ssa kuusi kautta, joista kolme seura vietti mestaruussarjassa. GBK:sta Lamberg vaihtoi Kokkolan Palloveikkoihin, jota hän edusti vuosina 1968–1974. Hän voitti KPV:ssa Suomen mestaruuden 1969. Kaikkiaan Lamberg pelasi kymmenen pääsarjakauden aikana 213 ottelua, joissa hän teki 80 maalia. Lamberg on maaleillaan pääsarjatason maalintekijätilastossa kauden 2019 jälkeen sijalla 46.
Lamberg pelasi maajoukkueessa vuosina 1965–1969 yhteensä kuusi A- ja kaksi B-maaottelua.
Intensiteetti

Intensiteetti on fysiikassa suure, joka ilmoittaa kuinka paljon energiaa siirtyy pinta-alayksikön läpi aikayksikössä. Intensiteetin SI-yksikkö on watti neliömetriä kohden (W/m²). Intensiteettisuuretta käytetään usein aaltojen yhteydessä, jos halutaan kuvata pinnan läpäisevän aallon kuljettama energiamäärä sekunnissa.lähde?
Intensiteetti  I voidaan ilmaista alla olevan yhtälön muodossa:
missä  P on teho ja  A pinta-ala.
Äänen intensiteetti

Äänen intensiteetti  {\vec {I}}(t) ajanhetkellä  t (äänen teho pinta-alayksikköä kohti) voidaan määritellä hiukkasnopeuden  {\vec {u}} ja äänenpaineen  p tulona:lähde?
Hetkellisen intensiteetin sijaan käytännössä useammin tarvitaan varsinaista ääni-intensiteettiä, joka on hetkellisen intensiteetin keskiarvo ajan suhteen:lähde?
Äänen intensiteetti > Äänen intensiteettitaso

Heikoin ääni, jonka ihmisen korva havaitsee 1 000 Hz:n taajuudella, on intensiteetiltään noin 10-12 W/m². Tämä intensiteetin arvo on valittu akustiikassa äänen intensiteettitason vertailuarvoksi, koska se vastaa likimain kuulokynnystä. Voimakkain ääni, jonka ihmisen korva sietää, on intensiteetiltään noin 1 W/m². Tämä voimakkain ääni on 1012 kertaa kuulokynnyksen suuruinen. Logaritminen asteikko soveltuu hyvin kuvaamaan näin laajaa voimakkuusaluetta.lähde?
Äänen intensiteettitaso  L_{I} desibeleinä määritellään havaittavan intensiteetin  I ja intensiteetin vertailuarvon  I_{0} = 10-12 W/m² suhteen kymmenkantaisen logaritmin avulla seuraavasti:
L_{I}=10\log _{10}\left({\frac {I}{I_{0}}}\right).
Äänen intensiteetti > Ääni-intensiteetin mittaaminen

Intensiteetin määrittämiseksi tulee tuntea sekä äänenpaine että hiukkasnopeus. Perinteinen mikrofoni mittaa kuitenkin vain äänenpainetta, joten hiukkasnopeuden mittaamiseksi tarvitaan kaksi lähekkäin sijoitettua mikrofonia, joiden havaitseman äänenpaineen vaihe-erosta saadaan hiukkasnopeudelle likiarvo. Mittaamalla intensiteetti äänilähteen ympäriltä voidaan lähteen ääniteho laskea kertomalla intensiteetti mittauspinnan pinta-alalla.lähde?
Kirjallisuutta

Karjalainen, Matti: Kommunikaatioakustiikka.  (Suomenkielinen oppikirja)  Espoo:  TKK, Akustiikan ja äänenkäsittelytekniikan laboratorio, 1999.  ISBN 951-22-4412-8
Pulkki, Ville & Karjalainen, Matti: Communication Acoustics – An Introduction to Speech, Audio and Psychoacoustics.  New York:  John Wiley & Sons, Ltd, 2015.  ISBN 978-1-118-86654-2  (englanniksi)
Industrial

| Industrial |
| --- | --- |
Alkuperä:  konkreettinen musiikki, fluxus, performanssitaide, avantgarde, dada, protopunk
Alkuperämaa:  Saksa, Slovenia, Yhdistynyt kuningaskunta, Yhdysvallat
Kehittymisen ajankohta:  varhainen 1970-luku
Tyypillisiä soittimia:  nauhasilmukat, syntetisaattori, rummut, rumpukone, kitara, bassokitara, erilaiset muokatut elektroniset soittimet
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  Neue Slowenische Kunst, darkwave, EBM, industrial rock, industrial metal, neofolk, noise,  Neue Deutsche Härte
Industrial on muun muassa konkreettisesta musiikista, dadasta, futurismista ja fluxuksesta vaikutteita ottanutta kokeellista musiikkia. Sen juuret ovat 1970-luvulla, englantilaisessa Industrial Records -levy-yhtiössä. Yhtyeet olivat usein poikkitaiteellisia ryhmiä, jotka tekivät myös esimerkiksi performanssitaidetta ja installaatioita. Nykyään termiä käytetään hyvin laajana yläkäsitteenä monelle toisistaan radikaalisti eroavalle musiikkityylille.