stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sitruunakääpä

| Sitruunakääpä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
  
Suomessa::  Silmälläpidettävä
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Steccherinaceae
Suku::  Sitkokäävät Antrodiella
Laji::  citrinella
Kaksiosainen nimi
 Antrodiella citrinella  Niemelä & Ryvarden 
Synonyymit
 Flaviporus citrinellus 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sitruunakääpä (Antrodiella citrinella) on Suomessa koko maassa hyvin harvinaisena esiintyvä kääpälaji, joka on luokiteltu silmälläpidettäväksi. Sitruunakääpä tarvitsee elinympäristökseen vanhassa metsässä olevan sammaloituneen, kostean maapuun (kuusi, harvoin koivu, haapa tai harmaaleppä), jota kantokääpä on jo lahottanut. Usein sitruunakääpä aloittaakin kasvunsa kantokäävän kuolleen itiöemän pinnalta. Kannattaa huomata, että sitruunakääpä on valkolahottaja, kun kantokääpä on ruskolahottaja.
Sitruunakäävän yksivuotinen itiöemä on resupinaattinen, harvoin puoliresupinaattinen pienillä nykerömäisillä tai kynsimäisillä lakeilla. Kääpä on saanut nimensä pillipinnan keltaisesta väristä, joka säilyy myös käävän vanhetessa tai kuivuessa. Myös varsinkin nuorena selvärajainen reuna on keltainen, vaikkakin pillipintaa vaaleampi, samoin pohjamalto on oljenvalkoinen. Pillit ovat pyöreitä tai kulmikkaita niitä 3-5 millimetrillä. Tuoreena sitruunakääpä on sitkeä, kuivana kova. Sitruunakäävän kokonaispaksuus on 1-1,5 mm ja kasvualue pieni.
Vertaa lajeihin: lapinsitkokääpä, jonka keltainen väri haalistuu itiöemän kasvaessa ja sävyttyy violettiin; keltakerroskääpä, joka kasvaa lehtipuissa, on isompikokoinen eikä sitkeä; muut keltaiset Suomessa esiintyvät käävät ovat yleensä pehmeitä ja hauraita.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Sitruunakääpä (Antrodiella citrinella)
Ymparisto.fi: Sitruunakääpä (Antrodiella citrinella). SYKEn lajiesittelyt. Päivitetty 1.9.2023. (pdf)
UniProt: Taxonomy - Antrodiella citrinella (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Flaviporus citrinellus:  Wikidata: Q10453534  EoL: 1028668  Fungorum: 106139  GBIF: 2544518  iNaturalist: 829899  IRMNG: 11344754  IUCN: 147295216  MycoBank: 106139  Open Tree of Life: 5299647 
Antrodiella citrinella:  Wikidata: Q59504796  CoL: 67KPH  Fungorum: 107731  GBIF: 2544519  iNaturalist: 606004  IRMNG: 10639969  MycoBank: 107731  NCBI: 2447956  Open Tree of Life: 5299647  Laji.fi: MX.205438
Heikki Siukola

Heikki Johannes Siukola (s. 20. maaliskuuta 1943 Vimpeli) on suomalainen oopperalaulaja. Hän on vieraillut eri oopperoissa ympäri maailmaa, ja hänet tunnetaan erityisesti Wagner-rooleistaan.
Siukola on opiskellut laulua Sibelius-Akatemiassa.
Siukolan isä Leo Siukola oli kanttori.
Palkinnot ja tunnustukset

Lappeenrannan valtakunnalliset laulukilpailut 1972 3. sija
Sirkumfleksi

Sirkumfleksi (lat. circumflexus, engl. circumflex, ransk. accent circonflexe, ^) on diakriittinen merkki eli tarke, jota käytetään kirjainten päällä monissa latinalaisilla, kyrillisillä tai kreikkalaisilla aakkosilla kirjoitetuissa kielissä. Tarkkeen nimi johtuu latinan sanoista circumflexus ’ympärille taitettu’, joka on käännös sen kreikkalaisesta nimestä περισπωμένη (perispōménē). Latinalaisilla aakkosilla kirjoitetuissa kielissä sirkumfleksi tyypillisesti onkin ylöspäin osoittavan nuolenkärjen tai harjakaton muotoinen (^), mutta kreikassa se on tavallisesti kaareva, joko tilden (~) tai ylösalaisin käännetyn lyhyysmerkin muotoinen ( ̑ ). Suomenkielisessä tekstissä sirkumfleksi esiintyy vain joissakin vieraskielisissä nimissä, esimerkiksi Ranskan joen nimessä Rhône.
Sirkumfleksin kaltaista merkkiä käytetään useissa yhteyksissä myös matematiikassa, jolloin sitä sanotaan tavallisimmin hatuksi (engl. hat). Englannin kielessä siitä käytetään myös nimityksiä roof ("katto") ja house ("talo"). Kuitenkin hattu ( ˇ ) on eri tarke kuin sirkumfleksi.
Käyttö kirjainten yhteydessä > Foneettisena merkkinä > Sävelkulun merkkinä

Muinaiskreikassa korkomerkit otettiin muiden diakriittisten merkkien ohella käyttöön niin kutsuttuna polytonisena ortografiana Aleksanteri Suuren jälkeisenä aikana. Alun perin ne olivat sävelkulun merkkejä. Akuutti oli nousevan koron merkki, kun taas gravis osoitti matalampaa korkoa ja sirkumfleksi tarkoitti, että tavun alkuosassa ääni nousee mutta laskee jälleen sen lopussa. Samaan tapaan sirkumfleksia käytetään nykyisinkin kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa.
Sirkumfleksi voi muinaiskreikassa esiintyä vain pitkässä tavussa, joko pitkässä vokaalissa tai diftongin jälkimmäisessä vokaalissa. Se voi esiintyä jommallakummalla sanan kahdesta viimeisestä tavusta, mutta toiseksi viimeisellä tavulla vain, jos viimeinen tavu on lyhyt.
Sirkumfleksi on muodoltaan kuin yhdistelmä akuutista ja graviksesta, ja sitä käytettiinkin supistumatavuissa, joissa oli alun perin kaksi vokaalia, näistä ensimmäinen painollinen ja jälkimmäinen painoton. Kielihistoriallisesti tällaiset tavut usein syntyivät kahden alkujaan erillisen tavun yhteensulautumisesta seuraavaan tapaan:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| νόος | kontraktio  → (synereesi) | ν-'''´ō`'''-ς = νō͂ς = νοῦς |
| nóos | kontraktio  → (synereesi) | n-'''´ō`'''-s = nō̂s = noûs |
Termillä sirkumfleksi voidaan tarkoittaa, paitsi kirjaimen päälle lisättyä tarketta, myös vastaavanlaista intonaatiota eli tavukorkoa, jossa sävelkulku ensin nousee ja sen jälkeen laskee. Tällainen intonaatio on yleinen myös latinassa ja sanskritissa. Sen sijaan nykykreikassa tällaista sävelkulkua ei esiinny, ja kirjoituksessakin sirkumfleksi on nykyisessä monotonisessa ortografiassa korvattu akuutilla.
Käyttö kirjainten yhteydessä > Foneettisena merkkinä > Vokaalin pituuden merkkinä

Sirkumfleksia käytetään pitkän vokaalin merkkinä useiden kielten oikeinkirjoituksessa sekä vakiintuneesti myös joidenkin kielten translitteroinnissa.
Akkadin translitteroinnissa sirkumfleksilla merkitään lyhyt vokaali, joka syntyi alefin supistumisesta.
Emilian kielessä â, î ja û merkitsevät pitkiä vokaaleja, jotka kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa merkitään [aː, iː, uː].
Myös ranskassa sirkumfleksi merkitsi alun perin pitkää vokaalia (tarkemmin jäljempänä kohdassa #Ranskan kieli).
Myös friulin, liguurin ja jèrriais'n kielissä sirkumfleksi on pitkän vokaalin merkki.
Joissakin japanin translitteraatiojärjestelmissä kuten Kunrei-shikissä ja Nihon-shikissä, toisinaan myös hepburnissa, sirkumfleksia käytetään vokaalin pituuden merkkinä macronin sijasta.
Serbokroatiassakin sirkumfleksi on pitkän vokaalin merkki, mutta sitä käytetään lähinnä tapauksissa, joissa vokaalin pituus erottaa eri sanoja toisistaan. Sitä sanotaan myös "genetiivin merkiksi" ja "pituusmerkiksi". Se esiintyy esimerkiksi sanassa sâm ("yksin") erotukseksi sanasta sam ("olen") sekä sanassa dâ ("antaa") erotukseksi sanasta da ("kyllä").
Turkissa sirkumfleksia eli "korjausmerkkiä" (turk. düzeltme işareti pitäisi kielenhuollon (Türk Dil Kurumu, TDK) ohjeiden mukaan käyttää a:n, i:n ja u:n päällä, kun nämä vokaalit ääntyvät pitkinä, erotukseksi muutoin samoin kirjoitettavista sanoista, joissa nämä vokaalit ovat lyhyitä. Esimerkkeinä tästä ovat sanaparit ama ("mutta") ja âmâ "sokea" sekä şura ("se paikka", "siellä") ja şûra ("council"). Yleensä sirkumfleksi esiintyy vain arabialais- ja persialaisperäisissä lainasanoissa, sillä varhaisturkissa vokaalin pituus ei ollut fonemaattinen. Virallista ohjetta ei kuitenkaan ole koskaan täysin johdonmukaisesti noudatettu, ja 2000-luvun alussa monissa julkaisuissa lakattiin lähes tyystin käyttämästä sirkumfleksia.
Kymrissä sirkumfleksista käytetään nimitystä hirnod ("pitkä merkki") tai acen grom ("kulmikas aksentti"), puhekielessä myös tô bach ("pieni katto"). Se on pitkän vokaalin merkki, mutta sitä käytetään pääasiassa sanoissa, jotka vain vokaalin pituus erottaa toisistaan. Sellaisia sanapareja ovat esimerkiksi tan ja tân, ffon ja ffôn, gem ja gêm, cyn ja cŷn, sekä gwn ja gŵn.
Adûnaic, musta kieli ja khuzdul ovat kirjailija J. R. R. Tolkienin kehittämiä keinotekoisia kieliä. Niissä kaikki pitkät vokaalit merkitään sirkumfleksilla. Sindarissa taas pitkät vokaalit merkitään yksitavuisissa sanoissa sirkumfleksilla, pidemmissä sanoissa akuutilla.
Käyttö kirjainten yhteydessä > Foneettisena merkkinä > Painon merkkinä

Muutamissa kielissä sirkumfleksi osoittaa sanan painollisen vokaalin:
portugalin kielessä â, ê ja ô ovat painollisia "suljettuja vokaaleja, jotka eroavat vastaavista avoimista vokaaleista á, é ja ó, kuten jäljempänä selitetään.
Kuten edellä todettiin, kymrissä sirkumfleksi merkitsee pitkää vokaalia, kun vokaalin pituus erottaa eri sanoja toisistaan. Samalla se kuitenkin on myös painon merkki, sillä kymrissä painottamattomat vokaalit eivät yleensä ole pitkiä. Tavallisimmin, mutta ei aina, paino on kymrissä sanan toiseksi viimeisellä tavulla. Erityisen yleinen sirkumfleksi on a:han päättyvien sanojen monikkomuodossa: esimerkiksi sanojen camera, drama, opera ja sinema monikkomuodot ovat 'camerâu, dramâu, operâu ja sinemâu. Nominien yksikkömuodoissakin se esiintyy esimerkiksi sanassa arwyddocâd, samoin verbimuodoissa kuten esimerkiksi deffrônt ja cryffânt.
Käyttö kirjainten yhteydessä > Foneettisena merkkinä > Vokaalin laadun merkkinä

Afrikaansissa sirkumfleksia käytetään eräissä tapauksissa osoittamaan, että vokaali ääntyy tavallisesta poikkeavalla tavalla ja on tällöin useimmiten myös painollinen. Se esiintyy esimerkiksi sanoissa sê ("sanoa"), wêreld ("maailma"), môre ("huomenna") ja brûe "sillat".
Bambaran kielessä sirkumfleksi merkitsee laskevaa toonia, kun taas háček osoittaa nousevaa toonia.
Bretonissa sirkumfleksi esiintyy e:n päällä, jolloin se osoittaa, että e äännetään avoimena, ei suljettuna.
Bulgarian kielen kirjoitusjärjestelmään sirkumfleksi ei kuulu, mutta ennen vuotta 1989 kyrillisellä kirjaimella ъ (er goljam) merkitty äänne translitteroitiin tavallisimmin â:lla. Tätä vokaalia sanotaan usein harhaanjohtavasti švaaksi, mutta oikeastaan kyseessä on keski- ja takavokaalien välimuodoksi katsottava pyöristämätön vokaali (ɤ. Toisin kun švaa-vokaali esimerkiksi englannissa ja ranskassa, mutta samoin kuin vastaava vokaali romaniassa ja afrikaansissa, se voi olla myös painollinen.
Mandariinikiinan Pinyin-translitteraatiossa merkkiä ê käytetään osoittamaan vokaalia ɛ silloin, kun se yksinään muodostaa huudahduksen.
Ranskassa ê lausutaan avoimena keskivokaalina, samoin kuin myös è. Keski- ja Pohjois-Ranskassa ô äännetään suljettuna o:n tapaisena vokaalina, sitä vastoin Etelä-Ranskassa ei avoimen ja suljetun o:n välillä ole eroa (tarkemmin jäljempänä kohdassa #Ranskan kielessä).
Portugalissa â ɐ, ê e ja ô o ovat painollisia korkeitavokaaleja, kun taas á a, é ɛ ja ó ɔ ovat painollisia matalia vokaaleja.
Romanian kielessä sirkumfleksi esiintyy vokaaleissa â ja î, jotka molemmat merkitsevät samaa "keski-i:ksi" kutsuttua äännettä (ɨ). Kyseessä on sama äänne, joka venäjässä merkitään kirjaimella ы (jerj). Näiden sirkumfleksilla varustettujen kirjainten nimet ovat â din a ja î din i. Kirjain â esiintyy vain sanan sisällä, joten isona kirjainta sitä käytetään vain otsikoissa ja muissa vastaavissa yhteyksissä, joissa sana kirjoitetaan kokonaan isoilla kirjaimilla.
Slovakian kielessä sirkumfleksi esiintyy vain o:n päällä, jolloin se (ô) lausutaan diftongina /uo/.
Ruotsin tavanomaiseen oikeinkirjoitukseen sirkumfleksi ei kuulu, mutta murre- ja folklore-kirjallisuudessa sitä käytetään kolmen foneemin merkkinä:
vokaalit a ja æ merkitään â,
vokaalit ɶ ja ɞ merkitään ô ja
vokaali ɵ merkitään û
Vietnamin kielessä â (ə), ê (e) ja ô (o) ovat korkeampia vokaaleja kuin a (ɑ), e (ɛ) ja o (ɔ). Sirkumfleksi voi liittyä myös samaan vokaaliin kuin toonin merkki, esimerkiksi sanassa Việt. Sirkumfleksilla varustetut vokaalit käsitetään eri kirjaimiksi kuin tavalliset vokaalit.
Käyttö kirjainten yhteydessä > Foneettisena merkkinä > Muiden äänteellisten seikkojen merkkinä

Emilian kielessä sirkumfleksi vokaaleissa ê ô [eː, oː] osoittaa sekä niiden pituutta että laatua. Lähisukuisessa romagnolin kielessä niillä merkitään diftongit /eə, oə/, joiden ääntämys vaihtelee murteittain, esimerkiksi sanassa sêl [seəl~seɛl~sæɛl~sɛɘl] ("suola").
Njandžan kielessä ŵ merkitsee soinnillista bilabiaalista frikatiivia β, joka esiintyy myös maan nimessä Malaŵi. Nykyisin se kuitenkin lausutaan useimmiten samoin kuin tavallinen w.
Mandariinikiinan Pinyin-romanisaatiossa merkkejä ẑ, ĉ ja ŝ käytetään joskus, tosin harvoin, kirjainyhdistelmien zh (tʂ), ch (tʂʰ), and sh (ʂ) sijasta.
Esperantossa sirkumfleksi esiintyy konsonanttien päällä kirjaimissa ĉ (tʃ), ĝ (dʒ), ĥ (x), ĵ (ʒ], ŝ (ʃ). Kaikki nämä merkitsevät eri äänteitä kuin vastaavat tarkkeettomat kirjaimet ja katsotaan aakkostettaessa eri kirjaimiksi. Kun näitä ei esiinny juuri missään muissa kielissä, ne on koettu teknisesti hankaliksi ja sirkumfleksi on usein korvattu merkitsemällä kirjaimen jälkeen h-kirjain.
Nsengan kielessä, ŵ merkitsee labiodentaalista approksimanttia ʋ.
Filippiiniläisissä kielissä sirkumfleksi (pakupyâ) osoittaa painon ja glottaaliklusiilin samanaikaista esiintymistä sanan viimeisellä vokaalilla.
Muinaisessa tupin kielessä sirkumfleksi muutti vokaalin puolivokaaliksi: î j, û w ja ŷ ɰ.
Turkissa sirkumfleksia a:n ja u:n päällä käytetään toisinaan arabialais- ja persialaisperäisissä lainasanoissa osoittamaan, että edeltävä konsonantti (k, g tai l) on äännettävä liudennettuna plosiivina: c, ɟ (esimerkiksi sanoissa kâğıt, gâvur, mahkûm, Gülgûn). Sirkumfleksia i:n päällä käytetään arabialaisperäisissä nisba-johdannaisissa (millî, dinî).
Real Academia Española otti 1700-luvulla sirkumfleksin käyttöön sen osoittamiseksi, että ch on äännettävä kuten [k] ja x kuten [ks], sen sijaan että tavallisimmin espanjassa ch äännetään [tʃ] ja x [h]:n tapaisena äänteenä ([x]). Sirkumfleksi esiintyi tämän mukaisesti esimerkiksi sanoissa châracteres ja exâcto jotka nykyisin kirjoitetaan caracteres ja exacto. Sirkumfleksi jäi kuitenkin jo samalla vuosisadalla pois käytöstä, ku RAE päätti käyttää ch:ta ainoastaan [tʃ]:n ja x: ainoastaan [ks]:n merkkinä.
Käyttö kirjainten yhteydessä > Muita merkityksiä ja käyttötapoja eri kielissä > Englannin kielessä

Brittienglannissa sirkumfleksia käytettiin 1700-luvulla yleisesti eräissä lyhennysmerkinnöissä, ennen kuin halpa Penny Post tuli käyttöön ja kun paperia verotettiin. Niinpä kirjainyhdistelmä ough lyhennettiin muotoon ô, kun gh:ta ei äännetä: esimerkiksi though lyhennettiin muotoon thô, 'thorouhg muotoon thorô ja brought muotoon brôt.
Käyttö kirjainten yhteydessä > Muita merkityksiä ja käyttötapoja eri kielissä > Italian kielessä

Italiassa î esiintyy joskus lyhennysmerkintänä eli crasiksena sellaisten -io -loppuisten (jo) substantiivien ja adjektiivien monikkomuodoissa. Muut mahdolliset kirjoitustavat ovat -ii sek vanhentuneet -j ja -ij. Esimerkiksi sanan "vario" ('va:rjo, "erilainen", "monenlainen") monikkomuoto voidaan kirjoittaa vari, varî tai varii, ja se lausutaan yleensä ˈvaːri, minkä lopussa on vain yksi lyhyt i. Sanojen principe (ˈprintʃipe, "prinssi") ja principio (prinˈtʃipjo, "periaate", "alku") monikkomuodot voivat olla hämääviä. Lausuttuina ne erottaa toisistaan se, onko paino ensimmäisellä vai toisella tavulla, mutta molemmat voidaan kirjoittaa principi. Mikäli sekaannuksen vaaraa on, on suositeltavaa käyttää sanan principio monikkomuodossa sirkumfleksia tai kaksois-i:tä: principî tai principii.
Käyttö kirjainten yhteydessä > Muita merkityksiä ja käyttötapoja eri kielissä > Norjan kielessä

Norjan kielessä sirkumfleksi erottaa sanan fôr ("rehu") prepositiosta for. Historiallisesti se osoittaa myös, että sanaan on muinaisnorjassa kuulunut kirjain ð. Esimerkiksi sanat fôr, lêr ("nahka") ja vêr ("sää") on alkujaan kirjoitettu fóðr, leðr ja veðr. Ennen kuin ð lopullisesti katosi, se oli välillä korvautunut d:llä: (fodr, vedr). Nykyisin kirjoitusasut lêr ja vêr ovat käytössä vain nynorskissa, kun taas kirjanorjassa nämä sanat kirjoitetaan lær ja vær.
Käyttö matematiikassa

Matematiikassa sirkumfleksia, jota nimitetään myös "hatuksi", käytetään eräissä tapauksissa osoittamaan toisista muuttujista tai funktiosta tietyillä säännönmukaisilla tavoilla johdettuja muuttujia tai funktioita. Esimerkiksi funktion 



f


{\textstyle f}

 Fourier-muunnokselle käytetään usein merkintää  {\hat {f}} ("f-hattu").
Joukko-opissa hattu alkion merkin yläpuolella osoittaa, että alkio on poistettu joukosta.
Vektorilaskennassa hattua käytetään yksikkövektorien tunnuksina. Esimerkiksi  {\hat {\mathbf {\imath } }},  {\hat {\mathbf {x} }} ja  {\hat {\mathbf {e} }}_{1} tarkoittavat x-akselin suuntaisia yksikkövektoreita karteesisessa koordinaatistossa. Vastaavasti y-akselin suuntainen yksikkövektori merkitään  {\hat {\mathbf {\jmath } }},  {\hat {\mathbf {y} }} tai  {\hat {\mathbf {e} }}_{2} ja z-akselin suuntainen  {\hat {k}},  {\hat {\mathbf {z} }} tai  {\hat {\mathbf {e} }}_{3}.
Tilastotieteessä hattua käytetään estimaattorin merkkinä erotukseksi teoreettisesta vastineestaan. Esimerkiksi hattu merkinnässä  {\hat {\varepsilon }} osoittaa, että kyseessä on havaintoihin perustuva arvio sellaisenaan ei-havaittavalle muuttujalle, tilastolliselle virheelle, jolle käytetään merkintää  \varepsilon . Se lausutaan x-hattu tai x-katto, missä x korvataan sillä merkillä, jonka päällä hattu kulloinkin on.
Musiikissa

Musiikin teoriassa ja musikologiassa sirkumfleksia käytetään numeroiden päällä osoittamaan asteikon eri säveliä.
Nuottikirjoituksessa sirkumfleksin muotoinen merkki nuotin yläpuolella merkitsee marcatoa eli erityisesti korostettua, muita voimakkaammin soitettavaa säveltä.
Sirkumfleksi tietotekniikassa

Koostemerkit Â/â, Ê/ê, Î/î, Ô/ô ja Û/û, joihin sisältyy sirkumfleksi, ovat mukana ISO 8859-1 -merkistössä, ja Unicodessa on mukana suuri joukko muitakin. Unicodessa on lisäksi yhdistyvä merkki U+0302, jonka avulla sirkumfleksi on periaatteessa mahdollista saada minkä kirjaimen päälle tahansa.
Unicoden merkkivalikoimaan sisältyy myös sirkumfleksiksi kutsuttu merkki (^, Unicode U+005E), joka kuitenkaan ei kuulu minkään kirjaimen päälle vaan esiintyy itsenäisenä merkkinä. Sitä käytetään joissakin merkintätavoissa ja ohjelmointikielissä muun muassa potenssiin korottamisen merkkinä; esimerkiksi 10^6 = 106 = 1 000 000. Se on lisäksi kooltaan suurempi kuin kirjainten päälle merkittävä sirkumfleksi. Lisäksi merkistöön kuuluu tarkkeenomainen merkki ^ (U+02C6), joka sekin on pelkkä sirkumfleksi ilman alapuolella olevaa kirjainta, mutta saman kokoinen kuin millaisena se esiintyy kirjainten päällä.
Sirkumfleksillisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarke­näppäintä yhdessä vaihto­näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
Aiheesta muualla

Circumflex Diacritis Project.
Diacs and Quirks in a Nutshell: Afrikaans Spelling Explained afrikaans-spelling.blogspot.com.
Keyboard Help: Typing Internationa Accent Marks and Diacritics starr.net.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Circumflex
Sirkumfleksi alfan päällä.
Kaksikielinen juliste, joka osoittaa, kuinka sirkumfleksia käytetään kymrissä vokaalin pituuden ja painon merkkinä: parêd [paˈreːd] merkitsee paraatia, pared [ˈparɛd] väliseinää.
Käännös suomeksi
Sebastian Siukonen

Sebastian Antero Siukonen (s. 10. toukokuuta 1971) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kymmenottelija. Seuratasolla hän edusti koko uransa ajan Jyväskylän Kenttäurheilijoita ja hänen valmentajinaan toimivat Raimo Kuoppa-aho, Risto Koskinen ja Ari Pelander. SM-kilpailuista Siukonen saavutti kymmenottelun pronssia vuonna 1994. Lisäksi hän saavutti sisäratojen SM-kisoista seitsenottelussa pronssia vuosina 1994 ja 1995. Virallisissa kilpailuissa Siukonen ei ole esiintynyt vuoden 1996 jälkeen.
Sebastian Siukosen isä on urheilukirjailija Markku Siukonen.
Julkaisut

Elämäni ottelu. Urheilijan tien ja työelämän yhteiset pisteet..  Basam Books, 2020.  ISBN 978-952-7337-32-5
Sisu

”Suomalaisen sisun monumentti” tunturin huipulla Hetta–Pallas-vaellusreitin varrella, syksyllä 2010
Sisu on sitkeää, hellittämätöntä tahdonvoimaa, sinnikkyyttä, lannistumattomuutta. Sisun käsite on osa suomalaista kansallisidentiteettiä.
Kirjassaan Eräelämän perinteitä (1944) Sakari Pälsi liittää sisun suomalaisten parituhatvuotisen raivauskauden aikana kehittyneeseen luonnonvoimia uhmaavaan yritteliäisyyteen ja raatajaluonteeseen. Pälsin mukaan sisu voitaisiin määritellä ”voimaksi, jolla yritetään mahdottomia, mutta ei epätoivoisesti taistellen eikä sokeasti purren”. Sisu ei ole ”desperadomieltä” eivätkä sille ole ominaista ”hysteeriseen järkkymykseen” pohjautuvat tehokkaat äkki-iskut. ”Näistä epäterveistä energian tiivistymistä sisu eroaa elämänuskalluksensa ja voitontoivonsa puolesta", Pälsi kirjoitti. "Tiukassa paikassa sisu sanoo: mahdottomalta näyttää, mutta koetetaan kuitenkin. Ja sitten koetetaan – ja voitetaan.”
Käsitys, että suomalaiset ovat pitkälti luonnon­olojen vuoksi sisukkaampia kuin useimmat muut kansat, tuli laajalti tunnetuksi 1900-luvun alku­vuosi­kymmeninä, mihin vaikutti erityisesti suomalaisten kestävyys­­juoksijoiden suuri menestys olympialaisissa ja muissa kansainvälisissä urheilu­kilpailuissa. Entistäkin tunnetummaksi käsite suomalainen sisu tuli sittemmin talvisodan aikana. Ulkomaalaiset kirjeenvaihtajat ja toimittajat selittivät, että sana sisu kuvasi parhaiten Suomea. Yhdysvaltalainen New York Times -lehti kirjoitti sisusta: "sisu-sana oli ihmeellisin heidän sanoistaan."
Sisu-sanalla on jo vanhan kirjasuomen ajan kirjallisuudessa kielteisiä, neutraaleja ja myönteisiä merkityksiä. Myös vanhojen sanakirjojen sisu-sanalle antamat määritelmät sisältävät kielteisten merkitysten ohella neutraaleja ja myönteisiä merkityksiä, joita on aiemmin tunnettu huonosti. ”Paha sisu” viittaa kiivaaseen, pahaan luonteenlaatuun. Sisua voidaan mitata itseraportointiin perustuvalla sisukyselyllä. Sisukyselyllä mitatun sisun on psykologisessa tutkimuksessa havaittu olevan yhteydessä esimerkiksi hyvinvointiin ja stressiin. Sisukyselyssä sisu koostuu hyödyllisestä ja haitallisesta sisusta, jotka ovat suhteellisen riippumattomia toisistaan.
Kirjallisuutta

Haataja, Lauri & Kallio, Veikko: Suomalainen sisu.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19598-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sisu Wikimedia Commonsissa
Helminen, Tanja (2024): Pää- ja sivurooleissa sisu - sisu ja sisudiskurssi Suomen kirjallisuudessa ja suomalaisuutta koskevassa keskustelussa. Väitöskirja.
Helminen, Tanja (2022): Sisu suomalaisen urheilun ilmiönä
Helminen, Tanja (2021): Tuttu, tuntematon sisu suomalaisuuden rakentajana
Helminen, Tanja (2019): Suomalaisen sisun jäljillä
Pankkiautomaatti

Ottopisteen automaatti Helsingissä.
Pankkiautomaatti Hollannissa.
Pankkiautomaatti Saksassa.
Pankkiautomaatti on käteisrahan nostoon tai laskujen tilisiirtona maksamiseen tarkoitettu automaatti. Pankkiautomaatit toimivat useimmiten ympäri vuorokauden lukuun ottamatta huoltotaukoja, jotka ovat usein aamuyöllä. Pankkiautomaatteja on aikaisemmin kutsuttu nimillä seteliautomaatti ja pikapankki. Uudempi termi on käteisautomaatti.
Pankkiautomaatin käyttöä varten asiakkaalla on pankkiautomaattikortti, pankkikortti, luottokortti tai prepaid-kortti.