stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antipodienviherkaija

| Antipodienviherkaija |
| --- | --- |
 Antipodienviherkaija Wellingtonin eläintarhassa.
Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Viherkaijat Cyanoramphus
Laji::  unicolor
Kaksiosainen nimi
 Cyanoramphus unicolor  (Lear, 1831) 
Katso myös
   Antipodienviherkaija Wikispeciesissä   Antipodienviherkaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Antipodienviherkaija (Cyanoramphus unicolor) on Antipodisaarilla elävä uhanalainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 30 cm ja sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihertävä. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivioletti ja pyrstösulkien reunat keltaiset. Nokka on harmaa, iiris oranssi ja koivet ruskehtavan harmaat. Laji liikkuu yksittäin, pareittain tai enintään viiden yksilön parvissa. Se ei juurikaan pelkää ihmisiä, ja rauhallinen ihminen voi tarkkailla sitä muutaman metrin päästä.
Esiintyminen

Antipodienviherkaijat ovat asumattomien Antipodisaarten kotoperäinen laji, jonka kannan koko on 2 000–3 000 yksilöä. Saarille levinneet hiiret, rotat ja muut jyrsijät saattavat lisätä kilpailua ruoasta.
Elinympäristö

Laji asuu etenkin kookasta Poa litorosa -heinäkasvia kasvavilla alueilla rannikon tuntumassa.
Lisääntyminen

Antipodienviherkaijan lisääntymiskausi päättyy helmikuussa. Pesä sijaitsee kuitupitoisessa turpeessa olevassa onkalossa, johon naaras munii kahdesta viiteen munaa.
Ravinto

Ruokavalio koostuu Poa litorosan lehdistä ja tähkistä, siemenistä ja marjoista, joskus myös pingviinien tai muiden lintujen raadoista ja lintujen munista.
Inkeri Anttila

| Inkeri Anttila |
| --- | --- |
 Professori Inkeri Anttila vuonna 1961
Oikeusministeri
 Liinamaan hallitus  13.6.1975–30.11.1975  
Edeltäjä:  Matti Louekoski 
Seuraaja:  Kristian Gestrin 
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. marraskuuta 1916 Viipuri
Kuollut: 6. heinäkuuta 2013 (96 vuotta) Helsinki
Ammatti:  juristi
Puoliso:  Sulo Valter Anttila
Tiedot
Puolue:  LKP / ammattiministeri
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Sylvi Inkeri Anttila (o.s. Metsämies; 29. marraskuuta 1916 Viipuri – 6. heinäkuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteilijä, jolla on ollut merkittävä rooli Suomen vankeinhoitojärjestelmän kehittämisessä. Hänen tutkimuksillaan kriminologian ja kriminaalipolitiikan alalta on ollut myös kansainvälistä merkitystä. Hän ei uskonut, että rikollisuutta voidaan lopettaa mutta kriminaalipolitiikan keinoin voitaisiin vaikuttaa rikollisuuden laatuun ja määrään.
Elämä

Inkeri Anttilan vanhemmat olivat asianajaja Veini Metsämies, ent. Horelli (1879–1944) ja Sylvi Airio, ent. Malmgren. Hän pääsi ylioppilaaksi 1933, suoritti yleisen oikeustutkinnon 1936 ja valmistui lakitieteen kandidaatiksi 1937, lakitieteen lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1946 sekä valtiotieteen kandidaatiksi ja lisensiaatiksi 1954. Anttila sai varatuomarin arvon 1942.
Anttila väitteli vuonna 1946 loukatun suostumusta koskevalla väitöskirjalla oikeustieteen tohtoriksi. Hän on ensimmäinen oikeustieteen tohtoriksi väitellyt nainen Suomessa. Anttila on kertonut ryhtyneensä juristiksi ilahduttaakseen isäänsä, joka myös oli juristi. Hänen ajatuksissaan oli ollut myös laulajan tai pianistin ura.
Anttila oli Helsingin yliopiston rikosoikeuden professori 1961–1980, oikeuspoliittisen tutkimuslaitoksen johtaja 1974–1979 ja Liinamaan virkamieshallituksen oikeusministeri 13.6.1975–30.11.1975. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1973–1976. Hän oli ensimmäinen nainen oi­keus­tie­teen pro­fes­so­ri­na ja en­sim­mäi­nen nai­nen oi­keus­mi­nis­te­ri­nä. Hän oli mer­kit­tä­vin uudenlaisen kri­mi­naa­li­po­li­tii­kan ke­hit­tä­jä: seuraamusten tuli olla ra­tio­naa­li­sia, hu­maa­neja ja hy­vin­voin­ti­val­tion ar­voil­le ra­ken­tu­via. Linjaukset perustuivat Anttilan kokoamaan tut­kimustie­toon. Ri­kos­ten tor­jun­nas­sa alettiin käyttää so­siaa­li- ja yh­teis­kun­ta­po­li­tii­kan kei­no­ja, mut­ta myös konk­reet­ti­sia toi­mia ri­kosten ­ ennaltaehkäisemiseksi. Helsingin kaupunginvaltuustossa Anttila edusti Liberaalista Kansanpuoluetta.
Anttila oli Helsingin, Turun ja Uppsalan yliopistojen kunniatohtori. Lisäksi hän on saanut lukuisia tunnustuspalkintoja tieteellisistä ansioistaan, muun muassa Euroopan Kriminologiyhdistyksen elämäntyöpalkinnon vuonna 2011. Monet hänen saavutuksistaan perustuivat hä­nen hen­ki­lö­koh­tai­siin omi­nai­suuk­siin­sa, ku­ten te­rä­vään älyk­kyy­teen, il­mai­sun kirk­kau­teen ja val­loit­ta­van seu­ra­ih­mi­sen sosiaalisuuteen.
Perhe

Anttilan puoliso vuodesta 1934 oli keuhkosairauksien erikoislääkäri Sulo Valter Anttila (1909–2001). Perheeseen syntyi kolme lasta.
Kirjallisuutta

Anttila, Inkeri: Ad ius criminale humanius: Essays in criminology, criminal justice and criminal policy.  (Edited by Raimo Lahti & Patrik Törnudd. Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja, D:7)  Helsinki:  Finnish Lawyer’s Association, 2001.  ISSN 0562-6102  ISBN 951-855-193-6
Lahti, Raimo (toim.): Kohti rationaalista ja humaania kriminaalipolitiikkaa: Omistettu Inkeri Anttilalle 29.11.1996.  (Rikosoikeuden julkaisuja, 3)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 1996.  ISSN 1238-9994  ISBN 951-45-7490-7
Lahti, Raimo (toim.): Inkeri Anttila (1916–2013): Rikosoikeuden uudistajan ammatillinen ura ja vaikutus.  (Forum iuris)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2016.  ISSN 1456-842X  ISBN 978-951-51-2529-3
Rikosoikeudellisia kirjoitelmia, 5. Sylvi Inkeri Anttilalle 29.11.1986 omistettu julkaisu. Suomalainen lakimiesyhdistys, 1986. Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja. A-sarja, nro 168. ISBN 951-855-084-0. ISSN 0356-7206
Sundström, Mia: ”Anttila, Inkeri (1916–2013)”, Suomen kansallisbiografia, osa 1, s. 334–335.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-442-8  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Tiedenaisia – Inkeri Anttila
Inkeri Anttila Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
Anttila, Inkeri hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Matti Louekoski | Suomen oikeusministeri 1975 | Seuraaja: Kristian Gestrin |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Aralkum

Aralkumin aavikkoa Uzbekistanissa
Aralkum ja ruostuva kalastusalus.
Aralkum on entisen Araljärven pääaltaan kuivuttua sen paikalle muodostunut hiekka- ja suola-aavikko. Hiekan on väitetty tapahtuneen ympäristökatastrofin vuoksi sisältävän myrkkyjä. Aralkum on maailman nuorin aavikko.
Kirjallisuutta

Aralkum - A Man-Made Desert (2012).  Breckle, Siegmar-W.; Wucherer, Walter; Dimeyeva, Liliya A.; Ogar, Nathalia P. ISBN 9783642211171.
Aiheesta muualla

Williams, Jeremy: The Aralkum desert Make Wealth History. 13.10.2014. Viitattu 10.6.2018 (englanniksi).
Zitting, Marianne: Aavemainen laivojen hautausmaa keskellä aavikkoa Iltalehti. 14.2.2017. Viitattu 10.6.2018.
Araliat

| Araliat |
| --- | --- |
 Puistoaralia (Aralia chinensis)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Apiales
Heimo::  Araliakasvit Araliaceae
Suku::  Araliat Aralia  L.
Katso myös
   Araliat Wikispeciesissä   Araliat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Araliat eli isoaraliat (Aralia) on sarjakukkaiskasveille läheisen araliakasvien (Araliaceae) heimon nimisuku. Se käsittää pääasiassa puuvartisia lajeja, joista useita käytetään koristekasveina.
Aralialajeja

puistoaralia (Aralia chinensis)
mantsurianaralia (Aralia continentalis)
hertta-aralia (Aralia cordata)
piikkiaralia (pirunkeppi) (Aralia elata)
kanadanaralia (suka-aralia) (Aralia hispida)
terttuaralia (Aralia racemosa)
lännenaralia (Aralia spinosa)
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Aralia
Suomen Lajitietokeskus: Araliat (isoaraliat) – Aralia
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q132636  Wikispecies: Aralia  APDB: 188253  APNI: 98252  CoL: 8VV5X  EoL: 107749  EPPO: 1ARLG  FNA: 102427  FoC: 102427  GBIF: 3036858  GRIN: 896  iNaturalist: 52850  IPNI: 30023289-2  IRMNG: 1374516  ITIS: 29372  NBN: NHMSYS0000456019  NCBI: 13340  NZOR: f0ea0976-acd7-4efd-935d-15887652845c  Open Tree of Life: 426602  Paleobiology Database: 56059  PLANTS: ARALI  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30023289-2  Tropicos: 40018464  VASCAN: 841  WFO: wfo-4000002843
Kelhon kartano

Kelhon kartano sijaitsee Lempäälässä Mäyhäjärven eteläpäässä Valkeakoskentien varrella.  Kartano on rakennettu 1600-luvulla.
Historiaa

Kartanon ensimmäinen ja pitkäaikaisin omistajasuku oli Speitz. Kartanon päärakennuksessa asui vuokralla 1914–1915 runoilija Bertel Gripenberg. Kelho oli silloin naapurinsa Sotavallan kartanon omistuksessa.
Vuosina 1917-18 Kelhossa oli tilanhoitajana Niilo Tarvajärven isä ja pikku-Niilokin joutui pakenemaan sieltä vesikelkan kyydissä sisällissodan taistelujen lähestyessä. Kartanon navetan ja Kelhon kansakoulun välisellä pellolla käytiin ankara taistelu punaisten ja valkoisten joukkojen välillä 7. huhtikuuta 1918. Tässä taistelussa kaatui noin 40 valkoista ja muun muassa silloinen jääkäriluutnantti Ragnar Nordström menetti toisen kätensä. Taistelu alkoi aamuneljältä ja vasta seuraavana yönä pimeyden turvin valkoiset pääsivät pakenemaan saarroksesta Mäyhäjärven jään yli Sotavaltaan.
Kartanon kaikki rakennukset paloivat taisteluissa ja nykyiset pihapiirin rakennukset ovat suurimmaksi osaksi peräisin 1920-luvun alusta. Päärakennuksen on rakentanut 1920 rakennusmestari Heikki Tiitola klassiseen tyyliin, ja siinä on hollantilaistyyliset ylöspäin kaartuvat räystäät. Kelho on nykyisin Perttulan suvun omistuksessa.
Keljonlahti

| Keljonlahti |
| --- | --- |
 Keljonlahti Keljonkankaalta
Valtiot:   Suomi
Paikkakunta:  Jyväskylä
Koordinaatit:  62°11′46″N, 25°44′34″E
Mittaustietoja
 fiKeljonlahti 
Keljonlahti länsirannalta
Keljonlahti on lahti Pohjois-Päijänteen länsirannalla Jyväskylässä. Lahden itäpuolella on Sippulanniemi, jossa sijaitsee Ristikiven asuinalue. Länsipuolella on Keljonkankaan asuinalue ja eteläpuolella Sarvivuori. Kaakossa ovat Iso-Urtti ja sen länsipuolinen erottava Urtinpohja. Keljonlahteen pistää kaksi niemeä: Harakkasaari ja Pekonniemi. Harakkasaari oli nimensä mukaisesti aiemmin saari.
Lahden vehmas rantaluonto ja matalat, loivat rannat poikkeavat muun pohjoisen Päijänteen seudun jylhistä maisemista.
Lahden länsirannalla on öljysatama ja Huoltovarmuuskeskuksen polttoainevarasto. Länsirantaa kulkee Orivesi–Jyväskylä-rata, sekä siitä satamaan ja varastolle johtava sivuraide. Raide valmistui kesällä 1968 ja Keiteleeltä Päijänteelle tapahtuvan puutavarankuljetuksen päätepiste siirtyi Jyväsjärveltä Keljonlahdelle. Alueella on Keljonlahden voimalaitos, joka aloitti tuotannon vuonna 2010.
1920-ja 1930-luvulla Keljonlahtea käytettiin lentokoneiden tukikohtana, kun Veljekset Karhumäki rakensi siellä koneitaan ja teki niillä runsaasti lentoja sekä sulan veden aikaan että talvikaudella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keljonlahti Wikimedia Commonsissa
Kuvia Keljonlahden liikennepaikasta Vaunut.orgissa
Reijo Kela

Reijo Veli Kela (s. 8. lokakuuta 1952 Suomussalmi) on suomalainen tanssija, koreografi ja performanssitaiteilija.
Kela on kuulunut Tanssiteatteri Raatikkoon 1978–1980, mutta suurimman osan työurastaan Kela on tehnyt vapaana taiteilijana. Tunnetuimpia teoksia ovat olleet Helsingissä toteutettu CityMan (1989) sekä Suomussalmen seudulla luonnossa toteutetut tanssiteokset. Hän on esittänyt performanssejaan myös ympäristötaideteoksensa Hiljaisen kansan ympäristössä Suomussalmella.lähde?
Reijo Kelan ympäristötaideteos Hiljainen kansa, Suomussalmi.
Kela on saanut valtion 15-vuotisen taiteilija-apurahan vuonna 1995. Hänet on palkittu Pro Finlandia -mitalilla 1993,  Oulun läänin taidetoimikunnan taidepalkinnolla 1994, Suomi-palkinnolla 1996. ja tiedonjulkistamisen valtionpalkinnolla 2009. Vuonna 2012 Kelalle myönnettiin valtion taiteilijaeläke.
Kirjallisuutta

Hannele Jyrkkä (toim.); Hetken kannattelija: ainutkertaisia tanssihetkiä Reijo Kelan kanssa. Helsinki. Maahenki 2008. ISBN 978-952-5652-52-9
Archibald Russell (parkki)

Nelimastoparkki Archibald Russel
Archibald Russell oli suomalainen Gustaf Eriksonin varustamon nelimastoinen teräsparkki joka oli rakennettu 1905. Parkki oli Eriksonin omistuksessa 1924–1949 ja se romutettiin 1949.
Archibald Russellin oli rakentanut Scott Shipbuilding and Engineering Co Greenockssa Skotlannissa vuonna 1905 glasgowlaiselle James Hardie & Co -varustamolle. Laivan vetoisuus oli 2 354 bruttorekisteritonnia ja kantavuus 3 950 kuollutpainotonnia. Laivan pituus oli 92,93 metriä, leveys 13,18 metriä ja syväys 7,30 metriä. Ahvenanmaalle Archibald Russell ostettiin John Hardie & Co -varustamolta vuonna 1924. Laiva toimi myös koululaivana ja se kuljetti pääasiassa vehnälasteja Australiasta Eurooppaan sekä myös guanoa, paperimassaa ja puutavaraa. Archibald Russell voitti vuonna 1929 Grain Race -vehnäreitin kilpapurjehduksen purjehdittuaan Melbournesta Queenstowniin 93 päivässä.
Viimeisen vehnälastinsa Archibald Russell toi kesällä 1939 Port Germeinistä Falmouthiin. Lasti purettiin Hullissa jonne laiva saapui 24. elokuuta 1939. Toisen maailmansodan aikana Englannin hallitus takavarikoi laivan kesäkuussa 1941 ja se oli sodan ajan varastolaivana Goolessa. Laiva palautettiin Eriksonille maaliskuussa 1948. Se myytiin romutettavaksi seuraavana vuonna ja hinattiin romutustelakalle Gatesheadiin lokakuussa 1949.  Archibald Russellin sisarlaivoja olivat nelimastoparkit Hougomont ja Neville. Archibald Russellin kaljuunakuva ja pienoismalli ovat Maarianhaminassa Ahvenanmaan merenkulkumuseossa.
Kirjallisuutta

Isäni päiväkirjat : koulupojan meriseikkailu nelimastoparkki Archibald Russellilla - Min pappas dagböcker : skolpojkes sjoäventyr ombord å fyramastbark Archibald Russell ; perustuu Tage Lidströmin (1913-1977) päiväkirjoihin, toimittaja/kääntäjä Harry Lidström. Harry Lidström, Oulu 2016 ISBN 9789529372645
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Archibald Russell (parkki) Wikimedia Commonsissa
Archelon

| Archelon |
| --- | --- |

 Myöhäisliitukausi 85–66 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Kilpikonnat Testudines
Alalahko::  Pystytaivuttajat Cryptodira
Yläheimo::  Chelonioidea
Heimo::  Protostegidae
Suku::  †Archelon
Laji::  ischyros
Kaksiosainen nimi
 † Archelon ischyros  Wieland, 1896 
Katso myös
   Archelon Wikispeciesissä   Archelon Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Archelon ischyros on sukupuuttoon kuollut merikilpikonnalaji, joka eli Pohjois-Amerikkaa ympäröivissä vesissä noin 70 miljoonaa vuotta sitten. Se oli yksi suurimmista koskaan eläneistä kilpikonnista.
Archelonin luuranko
Ulkonäkö ja koko

Archelon muistutti biologialtaan nykyisiä kilpikonnia, mutta oli paljon suurempi. Sen pituus oli 4,5 metriä ja evien kärkiväli 4,9 metriä. Toisin kuin nykyisten kilpikonnien, Archelonin kuori ei ollut kiinteä. Nahkamainen "kuori" pingottui useiden rinnakaisten luiden päälle, jolloin se ei muodostunut liian painavaksi.
Ravinto

Archelon saalisti pintavesissä eläneitä ammoniittejä, äyriäisiä, meduusoja sekä kaloja. Se pystyi rikkomaan koviakin kuoria sen terävällä nokalla.
Kokovertailu
Arbetets Vänner i Sörnäs

Arbetets Vänner i Sörnäs rf on Helsingin Sörnäisten kaupunginosassa pitkään toiminut ruotsinkielinen kulttuuriyhdistys, joka on osa laajempaa Arbetets Vänner -yhdistysverkostoa. "Sörkän Vennuna" tunnettu yhdistyksen entinen toimitalo Hämeentiellä tuli 1900-luvun alkupuolella tunnetuksi suosittuna kokoontumispaikkana. Yhdistys ei enää toimi Sörnäisissä.
Arbetets Vänner i Sörnäs perustettiin 4. marraskuuta 1894. Yhdistys on yksi "Arbetets Vänner" yhdistyksistä, joita perustettiin erityisesti 1890-luvulla porvarillisina vaihtoehtoina sosialistisille.
Sörkän Vennu oli tunnettu tanssipaikka Helsingissä Hämeentiellä, siellä esiintyi muun muassa Dallapé-orkesteri. Hämeentien 3–5 oli pitkään yhdistyksen osoite. Ensimmäinen toimipaikka oli kuitenkin Villa Eko, mutta yhdistys muutti Hämeentielle alkuvuosina. Vuosina 1904–1925 tiloissa toimi kesäisin lastentarha. Vuonna 1920 Hämeentie 3 muutettiin kiinteistöosakeyhtiöksi Aktiebolaget Svenska Gården i Sörnäs. Omistajat olivat AV i Sörnäs yhdessä RKP:n naisjärjestön paikallisyhdistyksen, Svenska Kvinnoförbundet i Sörnäs:in kanssa. Tämä talo oli se joka tunnettiin "Sörkän vennuna". Yhdistykset ostivat myös viereisen kiinteistön Hämeentie 5. Vuonna 1968 yhdistykset solmivat sopimuksen Svenska litteratursällskapet i Finland -yhdistyksen kanssa uudisrakennuksesta. Kiinteistö myytiin 2006, ja Arbetets Vänner i Sörnäs muutti Munkkivuoreen.
Kirjallisuutta

Ordentligt folk : Arbetets vänner i Sörnäs 110 år 1894-2004, Arbetets vänner i Sörnäs, 2004 ISBN 952-91-7722-4
Aiheesta muualla

Yhdistyksen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuva vuonna 1968 puretusta "Sörkän Vennun" talosta
Olivia Packalén - Suomenruotsalaisuutta määrittämässä : Helsingin Arbetets Vänner osana ruotsinkielistä järjestökenttää 1800- ja 1900-lukujen taitteen Suomessa. Pro gradu tutkielma - Helsingin Yliopisto 2.11. 2009
Fritz Güth
Teokset

Sotavankeuteni 1916–1918: Suomen kautta kotiin; suomentanut Maria Anttila, toimittaneet Kimmo Makkonen, Timo Soikkanen ja Olli Kleemola. Poliittisen historian julkaisuja 6. Turun yliopisto 2018 ISBN 9789512973842 (saksankielinen alkuteos Meine Kriegsgefangenschaft kirjoitettu Neu-Oelnitzissa Erzgebirgessä 1928–1929)
Tapani Kelomäki

Tapani Henrik Kelomäki (13. tammikuuta 1951 – 5. elokuuta 2022) oli suomalainen kielitieteilijä. Hän toimi Helsingin yliopistossa suomen kielen yliopistonlehtorina. Hän keskittyi tutkimuksessaan lausesemantiikkaan ja toisaalta suomalaisen kielentutkimuksen historiaan.lähde?
Teokset

Ekvatiivilause. SKS, 1997. (väitöskirja)
Nuorgrammaattisuuden myytti suomen kielen tutkimuksessa. Helsingin yliopiston suomen kielen ja kotimaisen kirjallisuuden laitos, 2009. ISBN 978-952-10-6017-5
Kellositra

Hampurilaisen soitinrakentaja Hinrich Koppin vuonna 1686 valmistama kellositra (Baijerin kansallismuseo, München)
Carl Michael Bellman soittamassa kellositraa. Per Krafft nuoremman öljymaalaus, 1779 (Ruotsin kansallismuseo, Tukholma)
Kellositra, hampurilainen kellositra, hampurinkellositra eli sitrinkia (engl. bell guittern, cithrinchen, Hamburg cithrinchen; saks. Cithrinchen, Citrinchen, Hamburger Cithrinchen; ransk. guitare allemande) on hampurilaisen soitinrakentaja Joachim Tielken (1641–1719) viimeistään vuonna 1669 kehittelemä sisteri, jossa on viisi metallikieliparia (yhteensä siis kymmenen kieltä) ja 18 otenauhaa. Soittimen runko on matala ja etuprofiililtaan soittokelloa muistuttava. Kellositran kielten soivan osan pituus on noin 36–38 cm ja tavanomainen viritys f–a–c′–e′–a′; vaihtoehtoisia virityksiä ovat d–g–c′–e′–a′ ja f–b–d′–f′–b′.
Kellositraa käytettiin erityisesti Pohjois-Saksassa, jossa sellaisia rakennettiin muuallakin kuin Hampurissa. On myös kirjallisia viitteitä siitä, että soitin olisi tunnettu ainakin 1690-luvulla Englannissa. Vastaavasti ruotsalainen Carl Michael Bellman (1740–1795) käytti kellositraa yhtenä laulujensa säestyssoittimena, ja sellainen (myöhempänä 12-kielisenä muunnoksena) on kuvattu myös Per Krafft nuoremman hänestä vuonna 1779 maalaamassa muotokuvassa.
Kellositralle kirjoitettu musiikki on perinteisesti nuotinnettu viisiviivaisella ranskalaisella tabulatuurilla.
Aiheesta muualla

Cittern or Hamburg Cithrinchen  (Arkistoitu – Internet Archive)
Mimo – Musical Instrument Museum Online
Louis Aragon

Louis Aragon
Louis Aragon (3. lokakuuta 1897 Pariisi – 24. joulukuuta 1982 Pariisi) oli ranskalainen historioitsija, runoilija ja kirjailija.
Aragon oli mukana dada-liikkeessä vuosina 1919–1924lähde? ja hänestä tuli yksi kirjallisuuden surrealismin perustajia yhdessä André Bretonin ja Philippe Soupault’n kanssa. Monien muiden surrealistien tavoinlähde? Aragonkin liittyi kommunistiseen puolueeseen. Hän kirjoitti poliittissävyisiä runoja koko uransa ajan. Hän kuitenkin myös arvosteli Neuvostoliittoa, varsinkin 1950-luvulla.lähde?
Aragon kuului Ranskan kommunistiseen puolueeseen vuodesta 1927. Saksan miehittäessä Ranskaa hän kuului vastarintaliikkeeseen. Hän irtautui surrealismista 1932 ja kannatti sen jälkeen sosialistista realismia.
Palkinnot ja tunnustukset

Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto vuonna 1956lähde?
Renaudot-palkinto 1936
Suomennettuja teoksia

Kauniit kaupunginosat. Romaani.  (Les beaux quartiers, 1936)  Helsinki:  Kansankulttuuri, 1949.
Baselin kellot.  (Les cloches de Bâle, 1934, 1964.)  Suomentanut Johanna ja Matti Pyhälä. Helsinki:  Kansankulttuuri, 1964.  (romaani)
Suomennettuja teoksia > Suomennettuja runoja

Rakkausrunoja: valikoima maailmankirjallisuudesta, Helsinki: Otava 1953
Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, WSOY 2004 ISBN 951-0-29121-8
Tulisen järjen aika. Kymmenen modernia ranskalaista lyyrikkoa.  Suomentanut Aale Tynni. Helsinki:  WSOY, 1962.
Ei ole onnellista rakkautta (Il n’y a pas d’amour heureux), suom. Anja Samooja, teoksessa: Rakkausrunoja
Haikaran huuto (Le cri du butor; katkelma), suom. Aale Tynni, teoksissa: Tuhat laulujen vuotta (1974, 2004) ja Tulisen järjen aika
Laulu La Rochellen piirityksestä (Chanson du Siège de La Rochelle), suom. Aale Tynni, teoksessa: Tulisen järjen aika
Mitä olisin ilman sinua, suom. Tyyne Saastamoinen, julkaisussa: Kulttuurivihkot 1983; nro 1
Olen aina tuskani kuningas, suom. Anja Samooja, julkaisussa: Ajan kirja: kirjallinen neljännesvuosilehti 1949; nro 3
Rakastavaiset erossa (Les Amants Séparés), suom. Aale Tynni, teoksessa: Tulisen järjen aika
Rikhard II neljäkymmentä (Richard II Quarante), suom. Aale Tynni, teoksissa: Tuhat laulujen vuotta (1974, 2004) ja Tulisen järjen aika (Runo on kirjoitettu Ranskan miehityksen aikana. Runon nimessä oleva sana neljäkymmentä viittaa vuosilukuun 1940)
Ruusu ja reseda (La rose et le réséda), suom. Aale Tynni, teoksissa: Tuhat laulujen vuotta (1957, 1974, 2004) ja Tulisen järjen aika
Syreenit ja ruusut (Les Lilas et les Roses), suom. Aale Tynni, teoksissa: Tuhat laulujen vuotta (1974, 2004) ja Tulisen järjen aika
Guillaume Apollinaire

| Guillaume Apollinaire |
| --- | --- |
 Apollinaire vuonna 1916.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. elokuuta 1880 Rooma, Italia
Kuollut: 9. marraskuuta 1918 (38 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  runoilija, taidekriitikko
Kirjailija
Salanimi: Fernand Laviet 
Aikakausi:  1902–1918
Kirjallinen suuntaus: surrealismi, dadaismi, kubismi, futurismi
Esikoisteos:  Mätänevä velho (1909)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Guillaume Apollinaire (syntyjään Guillaume Albert Wladimir Alexandre Apollinaire de Kostrowitzky, 26. elokuuta 1880 Rooma, Italia – 9. marraskuuta 1918 Pariisi, Ranska) oli Ranskassa vaikuttanut runoilija ja taidekriitikko.
Apollinaire oli 1900-luvun alkupuolen johtavia ranskalaisia runoilijoita. Taidekriitikon työllään hän vaikutti dadaismin, kubismin, surrealismin ja futurismin kehitykseen. Apollinaire oli symbolistien puolestapuhuja ja surrealismin kannattaja, joka myös käytti ensimmäisenä termiä ”surrealismi”. Apollinaire korosti etenkin runoilijan ja taiteilijan vapautta sekä taiteiden synteesiä. Kirjailijana hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat ”La Jolie Rousse”, Alcools ja Calligrammes.