stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Frank Harris

| Frank Harris |
| --- | --- |
 Frank Harris
Henkilötiedot
Syntynyt: 1855
Kuollut: 1931 (75–76 vuotta)
Kansalaisuus:  -
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Frank Harris (1855 Galwayn kreivikunta, Irlanti – 1931 Nizza, Ranska) oli irlantilaissyntyinen kirjailija ja toimittaja.
Harris muutti 15-vuotiaana Yhdysvaltoihin ja suoritti Kansasin yliopistossa oikeustieteellisen tutkinnon. Vuodesta 1890 hän asui Englannissa ja oli toimittajana Evening Newsissa, Saturday Review'ssa ja Vanity Fairissa. Myöhemmin hän muutti loppuelämäkseen Ranskaan.
Harris kirjoitti Oscar Wilden ja G. B. Shaw'n elämäkerrat ja oli heidän ystävänsä. Wilde-elämäkerta julkaistiin Yhdysvalloissa, sillä brittiläiseen ajatteluun se oli liian suorasukainen. Harrisin omaelämäkerta Elämäni ja rakkauteni kiellettiin Britanniassa vuoteen 1968 asti. Hän kirjoitti myös novelleja ja romaaneja.
Suomennetut teokset

Flossie, viisitoistavuotias Venus (Flossie, a Venus of fifteen), suom. S. Heikkilä, Tukholma: Obelisk 1966
Elämäni ja rakkauteni: valikoima (My life and loves), suom. Risto Lehmusoksa. Gummerus 1973 ISBN 951-20-0361-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frank Harris Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Irlanti  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Hanty-Mansijsk

| Hanty-Mansijsk (Ха́нты-Манси́йск) Ёмвош, Ёмвоҷ; Абга |
| --- | --- |
 Näkymä Hanty-Mansijskistä. Sinikattoisessa rakennuksessa toimii  Geologia-, öljy- ja kaasumuseo. Sen edessä on Länsi-Siperian öljykentät löytäneen ja sosialistisen työn sankariksi nimetyn geologi Farman Salmanovin patsas.
 lippu:  vaakuna
 Hanti-Mansian sijainti, alla kaupungin sijainti piirikunnassa
 Hanty-Mansijsk
 Koordinaatit: 61.0026°N, 69.0195°E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Ural
Piirikunta:  Hanti-Mansia
Historiallinen maininta:  1582
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  218,24 km²
Väkiluku (2010):  80 151
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2) 
Postinumero:  628000-628002, 628007, 628012, 628991
Suuntanumero(t):  +7 3467(1)
 
 www.admhmansy.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hanty-Mansijsk (ven. Ха́нты-Манси́йск, hantiksi Ёмвош, Ёмвоҷ, mansiksi Абга) on Hanti-Mansian autonomisen piirikunnan pääkaupunki Länsi-Siperian alangolla Venäjällä. Kaupunki sijaitsee Irtyšin varrella 15 kilometriä Irtyšin ja Obin yhtymäkohdasta, noin 2 900 kilometriä Moskovasta itään. Hanty-Mansijsk on Venäjän öljyntuotannolle keskeisimmän piirikunnan vauras hallintokeskus. Kaupunkia on rakennettu ja sen asukasluku kasvanut merkittävästi 2000-luvulla. Se pyrkii kehittymään erääksi Länsi-Siperian talous-, kulttuuri- ja urheilukeskuksista.
Hanty-Mansijskin ilmasto on mantereinen, ja sitä kuvaa pitkä, ankara talvi. Tammikuun keskilämpötila on −18 – −23 °C, ja heinäkuun 16–19 celsiusastetta. Sadetta saadaan keskimäärin noin 500 mm vuodessa.
Historia

Kaupungin paikalla oli aikoinaan Samarovo-niminen linnoitettu ostjakkikylä, josta on historiallinen maininta vuodelta 1582. Kasakkapäällikkö Jermak valloitti kesällä 1582 Irtyšin varrella sijainneen Kašlykin (Sibir) kaupungin ja Stroganovien kauppiassuvun toimeksiannosta hyökkäsi talvella 1583 pohjoisemmaksi Siperian kaanikuntaan. Hän lähetti kasakkaosaston pohjoiseen kohti joen alajuoksua. Ohitettuaan Irtyšin sivujokien Kondan ja Pelymin vogulien maat kasakkajoukko kohtasi Samarovon asutuksen suojamuurit. Kasakkojen talvinen hyökkäys yllätti ostjakkiasukkaat, ja heidän johtajansa, arvostettu ruhtinas Samar, kuoli. Samarovolaiset antautuivat.
Tsaari Mikael Romanovin käskystä paikalle perustettiin vuonna 1637 kauppapaikka (Samarovski Jam). Vuonna 1708 paikkakunta liitettiin osaksi Pietari Suuren perustamaa Siperian kuvernementtia.
Asema hallinnollisena keskuksena sai alkunsa, kun vuonna 1930 paikalle perustettiin Ostjakkien ja vogulien kansallisen piirikunnan keskukseksi Ostjako-Vogulsk-niminen työläisasutus. Nykyisen nimensä se sai 1940. Vuonna 1950 siihen liitettiin silloinen naapurikylä Samarovo, ja asutuksesta tuli kaupunki.
Aluehallinnollinen jako ja väestö

Aluehallinnossa piirikunnan pääkaupunki muodostaa Hanty-Mansijskin kaupunkipiirin, mutta kaupunki on myös ympäröivän Hanty-Mansijskin piirin hallintokeskus. Kaupunki on kasvanut nopeasti 2000-luvulla. Vuonna 2002 siellä oli noin 53 000 asukasta. Vuoden 2010 väestönlaskennassa kaupungin asukasluku oli jo 80 151 asukasta. Ympäröivässä Hanty-Mansijskin piirissä asui tuolloin 19 362 henkeä.
Aluehallinnollinen jako ja väestö > Asukasluvun kehitys

| Vuosi | Hanty-Mansijskin asukasluku |
| --- | --- |
1939: 7 500
1959: 20 677
1970: 24 815
1979: 28 266
1989: 34 462
2002: 53 953
2010: 80 151
Talous > Liikenne

Kaupunki sijaitsee Obin sivuhaaran Irtyš suulla. Joet ovat yhä tärkeä piirikunnan liikenneväylä. Kaupungissa on keskeinen matkustajasatama ja useita tavaraliikenteen laitureita. Kaupunkiin johtaa maantie Pyt-Jahin kautta Tobolskista. Rautatieyhteyttä ei ole; lähin rautatieasema on idässä Pyt-Jahissa noin 250 kilometrin päässä. Vuonna 2004 Hanty-Mansijskin kohdalle valmistui Irtyšin ylittävä 1 315,9 metriä pitkä silta. Kaupungista on tieyhteys myös länteen Njaganiin, josta voi jatkaa maanteitse miljoonakaupunki Jekaterinburgiin. Hanty-Mansijskin lentoasema kuuluu piirikunnan keskeisimpiin lentokenttiin.
Vuonna 2008 hyväksytyn Venäjän rautateiden pitkänajan strategiaohjelman mukaan uusi, yhteiskunnallisesti tärkeänä pidetty rautatieyhteys Hanty-Mansijskiin pyritään rakentamaan aikavälillä 2016–2030 kaakosta, Neftejuganskin piirin Salymin rautatieasemalta lähtien.
Kulttuuri ja koulutus

Kaupungin nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Geologia-, öljy- ja kaasumuseo, kansallinen museokeskus Luonto ja ihminen (eli Ihmisen ja luonnon museo) sekä hantien ja mansien perinteitä esittelevä kansantieteellinen ulkoilmamuseoalue Torum Maa.
Korkea-asteen opetusta antaa Hanty-Mansijskissa toimiva Jugran valtionyliopisto.
Kaupungin eteläosassa on näköalapaikka Irtyš-joelle, ja tällä Samorovon mäellä on korkea, osin lasinen muistomerkki.
Kulttuuri ja koulutus > Urheilu

Merkittävimpiä urheilusuorituspaikkoja Hanty-Mansijskissa ovat pari kilometriä ydinkeskustan eteläpuolella sijaitsevat yleisurheiluareena Jugra-atletiks, ampumahiihtokeskus ja Jugra-jäähalli. Kaupungin jääkiekkojoukkue Jugra pelaa Venäjän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, VHL:ssä. Ampumahiihtäjä Svetlana Sleptsova on syntynyt ja varttunut Hanty-Mansijskissa.lähde?
Hanty-Mansijskissa käydään ampumahiihdon maailmancupin osakilpailuja, ja siellä on järjestetty lajin MM-kilpailut vuosina 2003 ja 2011.
Kaupungissa pelattiin vuoden 2010 shakkiolympialaiset sekä shakin maailmancup vuosina 2005 ja 2007.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hanty-Mansijsk Wikimedia Commonsissa
Goroda Rossii, 1994: Hanty-Mansijsk (venäjäksi)
Uutta Hanty-Mansijskia (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (strana.ru)
Hanty-Mansijsk turistšeski (kaupungin historia ja nähtävyyksiä) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (ugra.travel)
Muzei Prirody i Tšeloveka (Venäjän museoiden sivustolla) (venäjäksi) (museum.ru)
Muzei Prirody i Tšeloveka (kotisivut) (venäjäksi) (ugramuseum.ru)
Muzei geologii, nefti i gaza (Venäjän museoiden sivustolla) (venäjäksi) (museum.ru)
Muzei-zapovednik "Torum Maa" (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (ikz.ru)
International fashion center (Khanty-Mansiysk) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (venäjäksi) (ugrafashion.ru)
Jugra! Siperia avartaa (kaapeli.fi)
Belojarsk • Berjozovo • Hanti-Mansijsk • Hanty-Mansijsk • Jugorsk • Kogalym • Konda • Langepas • Megion • Neftejugansk • Neftejugansk • Nižnevartovsk • Nižnevartovsk • Njagan • Oktjabrskoje • Pokatši • Pyt-Jah • Radužnyi • Sovetski • Surgut • Surgut • Urai
Jugran valtionyliopisto Hanty-Mansijskissa.
Irtyšin yli rakennettua siltaa juhlistava postimerkki.
Hanty-Mansijskin yhdistetty linja-autoasema ja jokiliikenteen matkustajaterminaali.
Kansallisen Luonto ja ihminen -museon rakennus.
Hanty-Mansijskin jääkiekko- ja monitoimihalli Jugra-areena.
Hanty-Mansijskin ampumahiihtokeskus.
Hasdrubal (270–221 eaa.)

Hasdrubalin muistomerkki
Hasdrubal (270–221 eaa.) oli Hamilkar Barkan vävy ja seuraaja Hispaniassa. Hän tuli Hispanian sodan johtoon 229 eaa. ja teki roomalaisten kanssa rajasopimuksen, jossa Ebro-joesta tuli Rooman ja Karthagon valtapiirien raja.
Hasdrubal tunnettiin Karthagon aristokratian vastustajana, ja hän oli hyvin suosittu tavallisen kansan keskuudessa. Hasdrubal toimi Hamilkarin alaisena ja apulaisena useilla onnistuneilla sotaretkillä Iberian niemimaalla vuodesta 237 vuoteen 228 eaa, jolloin Hamilkar kuoli väijytyksessä. Hasdrubal seurasi appeaan Hispanian kuvernöörinä, ja hän alkoi painottaa diplomatiaa sodankäynnin sijasta. Hasdrubal perusti Uuden Karthagon pääkaupungikseen (nyk. Cartagena). Vuonna 226–225 eaa hän sopi roomalaisten kanssa, että Ebro-joesta tulisi Karthagon valloittaman Hispanian pohjoisraja. Vuonna 221 eaa. Hasdrubalin murhasi kelttiläinen salamurhaaja.
Dick Harrison

Dick Harrison
Dick Harrison (s. 10. huhtikuuta 1966 Huddinge) on ruotsalainen tutkija ja kirjailija. Hän on ollut historian professorina Lundin yliopistossa vuodesta 2003.
Harrison on Peter Englundin ohella Ruotsin tunnetuimpia populäärihistorioitsijoita joilla on akateeminen tausta. Harrisonin erikoisala on keskiaika. Harrison kirjoittaa kirjojen lisäksi säännöllisesti Populär Historia -lehteen.
Harrison on voittanut TV-ohjelman På spåret Ellinor Perssonin kanssa vuonna 2004.
Kesäkuussa 2004 Statens ansvarsnämnd antoi Harrisonille varoituksen virkavirheestä jääviyden johdosta.
Kirjoja

1993 – The Early State and the Towns: Forms of Integration in Lombard Italy AD 568–774 ISBN 91-7966-218-8 (doktorsavhandling)
1995 – Europa i världen : medeltiden ISBN 91-47-05187-6
1997 – Uppror och allianser : politiskt våld i 1400-talets svenska bondesamhälle ISBN 91-85057-37-1
1998 – Skapelsens geografi ISBN 91-7037-010-9
1998 – Age of Abbesses and Queens ISBN 91-89116-04-6
1999 – Krigarnas och helgonens tid : Västeuropas historia 400–800 e.Kr. ISBN 91-518-3897-4
1999 – I skuggan av Cathay : västeuropéers möte med Asien 1400–1600 ISBN 91-89442-91-1
2000 – Mannen från Barnsdale : historien om Robin Hood och hans legend ISBN 91-518-3696-3
2000 – Stora döden ISBN 91-7324-852-5 (palkittiin Augustprisetillä)
2000 – På Klios fält : essäer om historisk forskning och historieskrivning ISBN 91-88930-90-4
2002 – Jarlens sekel : en berättelse om 1200-talets Sverige ISBN 91-7324-898-3 (palkittiin vuoden parhaaksi historiaa käsitteleväksi kirjaksi Ruotsissa.)
2002 – Karl Knutsson : En biografi ISBN 91-89442-58-X
2002 – Sveriges historia – medeltiden ISBN 91-47-05115-9
2003 – Harrisons historia ISBN 91-85057-15-0
2003 – Tankar om historia ISBN 91-518-4055-3
2003 – Historiebok för kakälskare, yhdessä Eva Helen Ulvrosin kanssa ISBN 91-89442-74-1
2005 – Förrädaren, skökan och självmördaren ISBN 91-518-3994-6
2005 – Gud vill det! : nordiska korsfarare under medeltiden ISBN 91-7037-119-9
2006 – Slaveri : Forntiden till renässansen ISBN 91-85057-81-9
2007 – Ofärd ISBN 978-91-7037-269-8
2007 – Slaveri : 1500 till 1800 ISBN 978-91-85507-24-5
Palkintoja

Cliopriset (1996)
Augustpriset i fackboksklassen (2000)
Hertig Karls pris (2001)
Årets bok om svensk historia (2002)
Studenternas pedagogiska pris, Lundin yliopisto (2003)
Käännös suomeksi
Uuno Hannula

| Uuno Hannula |
| --- | --- |

Suomen opetusministeri
 Cajanderin III hallitus 12.3.1937–1.12.1939 Rytin hallitus 1.12.1939–27.3.1940  
Edeltäjä:  Antti Kukkonen
Seuraaja:  Antti Kukkonen
Kansanedustaja
 2.9.1927–5.12.1944  
Ryhmä/puolue:  Maalaisliiton eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Lapin läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. lokakuuta 1891 Alatornio
Kuollut: 26. heinäkuuta 1963 (71 vuotta) Kemi
Tiedot
Puolue:  Maalaisliitto
Koulutus:  filosofian maisteri (1931)
Uuno Yrjö Hannula (22. lokakuuta 1891 Alatornio – 26. heinäkuuta 1963 Kemi) oli suomalainen poliitikko, virkamies ja toimittaja. Hannula oli 1910–1950-luvuilla Peräpohjolan ja Lapin kehitykseen keskeisesti vaikuttanut henkilölähde?. Pääosan elämästään Putaan kylässä syntynyt Hannula vaikutti Kemissä Pohjolan Sanomien päätoimittajana. Poliittisen uransa Hannula teki Helsingissä Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1927–1944 sekä opetusministerinä vuosina 1937–1940 toimiessaan Lapin läänin maaherrana vuosina 1947–1958 hän asui Rovaniemellä.lähde?
Nuoruus ja varhaisvuodet

Uuno Hannulan vanhemmat Vilho Joosepinpoika Kulpakko ja Anna Margareta Constantinintytär Öfverberg, olivat maanviljelijöitä Alatornion Putaan kylän Hannulan tilalla. Heillä oli kaksi poikaa, Väinö ja Uuno, joista Väinö kaatui vuoden 1918 sisällissodassa. Uuno ryhtyi käyttämään ajan tavan mukaan tilan Hannula-nimeä sukunimenään. Uuno Hannula valmistui ylioppilaaksi Kemin Yhteislyseosta vuonna 1912, ja toimi jonkin aikaa entisessä koulussaan suomen kielen sijaisopettajana. Hannula oli mukana jääkäriliikkeessä saattaen rajaseudun tuntijana jääkäreiksi matkaavia yli Tornionjoen. Hän joutui niissä yhteyksissä venäläisten santarmien pidättämäksi niin, että hänen asuntoonsa suoritettiin perusteellinen kotitarkastus. Kolme vuotta myöhemmin hän aloitti toimittajana juuri perustetussa Pohjolan Sanomissa. Hänet nimitettiin maalaisliittolaisen Pohjolan Sanomien päätoimittajaksi vuonna 1917. Samana vuonna hän joutui uudelleen venäläisten pidättämäksi, kun hän kirjoitti lehdessä venäläisen rajavartioston mielivaltaisuuksista. Lehteen kirjoittamissaan omissa pakinoissaan Hannula alkoi käyttää nimimerkkiä "Ullan Eino".lähde?
Kantaa ottava päätoimittaja

Sisällissodan tapahtumat asettivat Uuno Hannulan uuteen tilanteeseen. Hän oli aktiivisesti mukana Kemissä helmikuun 1918 tapahtumissa, joissa paikallinen suojeluskunta mursi punaisten aseellisen vastarinnan. Sen jälkeen Hannula toimi porvarillisen puolen edustajaksi poikkeuksellisesti: Hän puolusti kemiläistä sosialistikansanedustajaa Hilda Herralaa, joka oli joutumassa tuomituksi kuolemaan väärän todistuksen perusteella. Laillisuuden miehenä Hannula ajoi asian loppuun asti, ja kansanedustaja Hilda Herrala vapautettiin presidentin armahduksella.lähde?
Vaikka Hannula ja hänen lehtensä Pohjolan Sanomat olivat suhtautuneet punaisten kapinaan kielteisesti, lehti joutui vastakkain valkoisten kanssa. Suojeluskunnan paikallisesikunta takavarikoi lehden numeron, jossa julkaistiin Hannulan kirjoitukset "Lopetettakoon teloitukset" ja "Toisenlainen menettely tarpeen". 1920-luvulla Hannula suhtautui kriittisesti virkamieskuntaan, joka oli vielä pääosin Venäjän tsaarivallan ajalta. Hän vaati tiukempia otteita muun muassa kieltolain rikkomisen ja salakuljetuksen valvontaan. Hän kirjoitti kolme kirjoitusta silloista Oulun läänin maaherraa Matts von Nandelstadtia vastaan. Maaherra nosti herjauksesta painokanteet, jotka johtivat Hannulan neljäksi kuukaudeksi vankeuteen ja sakkoihin. Virkavallan kannanotot lisäsivät Peräpohjolassa kansan luottamusta Hannulaan, ja hänet valittiin vuoden 1927 edustakuntavaaleissa kansanedustajaksi. Näihin aikoihin hänestä tuli toimittamansa sanomalehden Pohjolan Sanomien pääomistaja, ja hän pysyi merkittävänä omistajana aina kuolemaansa saakka.lähde?
1930-luvun valtakunnanpolitiikan vaikuttaja

Kommunismin ja oikeistoradikalismin – Lapuan liikkeen ja IKL:n – esiinnousun aikaan Hannula piti tiukasti laillisuutta vaativan linjansa. Hän nousi 1930-luvulla yhdeksi Maalaisliiton vahvoista miehistä, Kyösti Kallion ja Juho Niukkasen kanssa. Hän terävöitti kannanottojaan äärioikeistolaisen Lapuan liikkeen toimiin, kuten hän kirjoittaa oheisessa 10. huhtikuuta 1930 Pohjolan Sanomien pääkirjoituksessa:
»Jos me lähdemme ymmärtämyksellä ja myötätunnolla suhtautumaan lainvastaisiin tekoihin ja näemme tällaisten tekojen suorittajissa isänmaallisen innostuksen miehiä, niin totisesti joudumme luisuvalle pinnalle, niin luisuvalle, että sen pitäisi jokaista ajattelevaa kansalaista peloittaa.»
lähde?
Taistelu äärioikeistolaisuutta vastaan jatkui vahvana vielä senkin jälkeen. Keväällä 1933 ennen eduskuntavaaleja hän julkaisi poliittisen pamfletin Me teemme, mitä tahdomme, jossa käytiin läpi Lapuan liikkeen pahimmat rötökset. Kirja oli aikansa myyntimenestys, painos oli 16 000 kappaletta, ja Hannula rikastui kirjan myyntituloilla.lähde?
Uuno Hannula toimi Kyösti Kallion IV hallituksessa pääministerin sihteerinä 30.10.1936–12.3.1937. Kun Kallio oli valittu presidentiksi, uuden hallituksen muodostamisessa Hannulalla oli yhdessä sosiaalidemokraattien puoluesihteerin Aleksi Aaltosen kanssa keskeinen rooli hallitusohjelmaa määriteltäessä. Seuraavassa, A. K. Cajanderin III:ssa eli niin sanotussa punamultahallituksessa hän toimi opetusministerinä 12.3.1937–1.12.1939. Tältä ajalta hänet tämän päivän Kemi–Tornio-alueella muistettaneen parhaiten Tornion kohdalla Tornionjoen ylittävästä maantiesillasta, joka vihittiin käyttöönsä kesäkuussa 1939. Siltaa kutsuttiin epävirallisesti jo alun perinkin Hannulan sillaksi. Myöhemmin silta on saanut tämän viralliseksikin nimekseen.
Uuno Hannula jatkoi samassa opetusministerin tehtävässä talvisodan syttyessä muodostetussa Risto Rytin hallituksessa 1.12.1939–27.3.1940. Talvisodan aikaisessa Risto Rytin hallituksessa Hannula kannatti läntisen avun vastaanottamista ja samalla sodan jatkamista maaliskuussa 1940. Hän jäi päätöstä tehtäessä vähemmistöön: rauha solmittiin 13. maaliskuuta 1940 Moskovassa. Rauhan jälkeen muodostetusta hallituksesta Hannula jäi syrjään, ja hän palasi eduskuntatyön lisäksi enemmän Pohjolan Sanomien pariin.
1940-luku, kotirintaman palveluksessa

Jatkosodan aikana Hannula toimi kansanedustajan- ja päätoimittajantehtäviensä lisäksi päällikkönä Kemin Ajoksessa pääpaikkaansa pitäneellä sotavankileiri numero 9:llä, jolla oli alaleirejä ja työpisteitä ympäri Lapin.lähde?
Lapin sodan aikaan, saksalaisten pitäessä valtaa Kemissä, Hannula oli vaarassa joutua näiden pidättämäksi ja samalla panttivangiksi, mutta hän piiloutui. Hän kirjoitti myöhemmin, kuinka istuessaan piilopaikassaan asuntonsa ulkorakennuksen ylisillä
»muistui siinä mieleen, kuinka tsaarivallan loppuaikoina olin kolme kertaa santarmien käsissä. Muistui myös mieleen matka Berliiniin 1939, jonne jouduin Saksan opetusministeri Rustin kutsumana. Itse Ribbentrop otti allekirjoittaneen vastaan, mutta ei Englannin lähettilästä. Silloin juhlittuna vieraana, nyt äskeisten aseveljien takaa-ajamana. Niin muuttuvat ajat ja me ihmiset niiden mukana.»
lähde?
Lapin jälleenrakennuksen keskeinen vaikuttaja

Lapin sodan jälkeen, vuonna 1944 Hannulalla oli suuri vaikutus Lapin jälleenrakennustoiminnan onnistumiseen. Hän toimi aluksi virkaa tekevänä maaherrana Kaarlo Hillilän ministerikauden ajan. Tähän aikaan myös päättyi hänen eduskunta-uransa niin kutsutun pitkän parlamentin (1939–1945) myötä maaliskuussa 1945. Vuonna 1947 Uuno Hannula nimitettiin virallisesti maaherraksi, missä tehtävässä hän toimi aina eläkkeelle jäämiseensä, vuoteen 1958 asti. Alkaessaan hoitaa maaherran tehtäviä ensin Kemistä ja myöhemmin Rovaniemeltä käsin, Hannula luopui Pohjolan Sanomien päätoimittajuudesta joulukuussa 1944. Kuitenkin hän jäi omistamansa lehden toimitusjohtajaksi, jota tehtävää hän hoiti vuoteen 1963 asti.lähde?
Eläkevuodet

25. lokakuuta 1958 Uuno Hannula ilmestyi jälleen Ullan Einon hahmossa Pohjolan Sanomien palstoille. ”Täällä sitä taas ollaan”, hän aloitti maaherrakauden jälkeisen ensimmäisen pakinansa. Tuottelias pakinoitsija sai nauttia eläkepäivistään vielä viisi vuotta. Harrastuksissaan Uuno Hannula tunnettiin kirjoittamisen lisäksi innokkaana kalamiehenä. Tornion seudulla maaherra oli parhaiten löydettävissä uistelemasta Tornionjoella, joko Kivirannan Kuljunkorvan tai Alavojakkalan Vaarankosken seutuvilta.lähde?
Kirjallisuutta

Hannula, Uuno: Me teemme mitä tahdomme! Helsingin Uusi Kirjapaino-Osakeyhtiö, 1933.
Kariniemi, Annikki: Uuno Hannula: Mies Pohjoisesta. Otava, 1975. ISBN 951-1-02087-0
Vuento, Pertti: Kiviranta ja Pudas: Lohen ja färien kylät, s. 212–216. Kivirannan kylätoimikunta, 1992. ISBN 952-90-3832-1
Vähäkuopus, Pirjo: Peräpohjolan patriootti Uuno Hannula. Pro gradu. Oulun yliopisto, Historian laitos 1997.
Jussila, Pentti: Eikö sitä totuutta saisikaan sanoa: Pohjolan Sanomien yhdeksän vuosikymmentä. Pohjolan Sanomat, Kemi, 1995. ISBN 951-96435-1-6
Adolf von Harnack

Adolf von Harnack, saksalainen teologi.
Adolf von Harnack (7. toukokuuta 1851 – 10. kesäkuuta 1930) oli saksalainen teologi ja merkittävä historiallisen raamatuntutkimuksen kehittäjä. Hän korosti tieteellistä vapautta kirkkohistorian ja Uuden testamentin tutkimisessa ilman sitoutumista ennalta annettuihin dogmeihin.
Palkinnot ja tunnustukset

Adlerschild des Deutschen Reiches, 1926
Teoksia

Harnack, Adolf: Kristinuskon olemus. Kuusitoista luentoa, jotka kuulijakuntanaan kaikkien tiedekuntain ylioppilaita talvisemesterinä 1899/1900 Berliinin yliopistossa piti Adolf Harnack.  Helsingissä:  Otava, 1912.
Eduard von Hartmann
Teokset

Philosophie des Unbewußten. Berlin 1869, 11. laajennettu painos 1904. Englanninkielinen käännös: Philosophy of the Unconscious: Speculative Results According to the Inductive Method of Physical Science (1869) ISBN 9780837137322
Vilho Harinen

Vilho Harinen (käytti Saksassa peitenimeä Harris) (4. joulukuuta 1884 Rääkkylä – 14. huhtikuuta 1963) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat työnjohtaja Mikko Harinen ja Maria Päivinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Hilma Paavolan kanssa.
Opinnot

Harinen kävi kansakoulun ja Suomen liikemiesyhdistyksen liikeapulaisiltakurssit Helsingissä.
Nuoruusvuodet

Opintojensa jälkeen Harinen siirtyi Joensuun postikonttorin ylimääräiseksi postiljooniksi 8. joulukuuta 1905 ja yleni postivaunupiirin vakinaiseksi postiljooniksi 1. tammikuuta 1915. Hän toimi ollessaan matkapostiljoonina Tornion–Seinäjoen rataosalla aktivistien salaisen postin kuljettajana vuosina 1915–1916.
Jääkäriaika

Harinen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 6. huhtikuuta 1917, josta hänet siirrettiin pataljoonan 2. komppaniaan 7. elokuuta 1917.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana jefreitteriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan  2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin Tampereella, Aittolahdessa, Lyykylässä, Mannikkalassa ja Talissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Harinen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muutettiin ensin Jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja myöhemmin Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja lopuksi Uudenmaan rykmentiksi. Hän toimi rykmentissä komppanianvääpelinä. Hänet määrättiin 14. marraskuu 1919 2. pataljoonan adjutantiksi ja 23. toukokuuta 1920 alkaen rykmentin esikuntavääpeliksi sekä 1. kesäkuuta 1923 pataljoonan varusupseeriksi ja 1. kesäkuuta 1924 alkaen 1. pataljoonan taloudenhoitajaksi. Tampereen rykmenttiin 5. komppanian vääpeliksi hän siirtyi 1. elokuuta 1925, josta hänet siirrettiin 1. huhtikuuta 1926 rykmentin ase-, ammus- ja pioneerivaraston hoitajaksi ja 1. syyskuuta 1928 rykmentin asevaraston hoitajaksi ja edelleen 1. toukokuuta 1934 rykmentin esikuntavääpeliksi. Missä tehtävässä hän toimi aina talvisodan syttymiseen saakka.
Talvi- ja jatkosota

Talvi- ja jatkosotaan Harinen osallistui Tampereen suojeluskunnan vahtimestarina ja varastonhoitajana, mistä hän siirtyi sotien jälkeen Oy Ratinanlinnan vahtimestariksi, missä toimessa oli vuoteen 1955 saakka. Hänet on haudattu Tampereelle.
Jääkäripataljoonan 2. komppania.