stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
William McNeill
Teokset

The Rise of the West: A History of the Human Community, Chicago (1963).
Kansat ja kulkutaudit. Vastapaino, 2004. (Plagues and Peoples, 1976)
The Pursuit of Power: Technology, Armed Force, and Society since A.D. 1000.  University of Chicago Press (1982).
Keeping together in time. Dance and Drill in the human history (1995).
"Hutchins' University.  A Memoir of the University of Chicago. 1929–1950".  The University of Chicago Press (1991).
A World History. Oxford University Press; 4th edition. (1998)
Verkottunut ihmiskunta: Yleiskatsaus maailmanhistoriaan.  Vastapaino, 2006.  ISBN 951-768-185-2 (The Human Web: A Bird's-Eye View of World History, 2003) Yhdessä J. R. McNeillin kanssa.
The Pursuit of truth: A Historian's memoir (2005)
Madža

Madža (ven. ja komiksi Маджа) on kylä ja maalaiskunta Komin tasavallan Kortkerosin piirissa Venäjällä. Se sijaitsee Vytšegdaan laskevan Madžajoen suun alapuolella 10 kilometriä Kortkerosista luoteeseen. Kylässä on 495 ja kunnassa 510 asukasta (vuonna 2007).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1586. Sen asukkaista valtaosa on komeja. Madžan kuntaan kuuluvat myös Karmylkin (ven. ja komiksi Кармыльк) ja Kurjadorin (Куръядор) kylät. Tärkein työnantaja on maatalous. Kunnassa toimii Madžan maatalousyritys. Palveluihin kuuluvat Madžan lastentarha, peruskoulu, kerhotalo, kirjasto ja ensiapuasema.
Kustaa Aadolfin kirkko (Iisalmi)

| Iisalmen Kustaa Adolfin kirkko |
| --- | --- |
 Iisalmen Kustaa Adolfin kirkko
Osoite:  Kirkkotie 20
Sijainti:   Iisalmi, Suomi
Koordinaatit:  63°34′48.3″N, 027°10′18.2″E
Rakennustyyppi:  kirkkorakennus
Valmistumisvuosi:  1780
Suunnittelija:  Tukholman yli-intendentinvirasto
Rakennuttaja:  Simon Jylkkä-Silvén
Omistaja:  Iisalmen ev.lut. seurakunta
Haltija:  Iisalmen ev.lut. seurakunta
Käyttäjä:  Iisalmen ev.lut. seurakunta
Runkorakenne:  puu
Julkisivumateriaali:  puu
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Iisalmen Kustaa Adolfin kirkko eli Iisalmen vanha kirkko on 1780 käyttöön otettu puinen ristikirkko Iisalmessa. Museoviraston on luokitellut kirkon valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Ennen vuoden 1970 alussa tapahtunutta kunta- ja seurakuntaliitosta Kustaa Aadolfin kirkko oli Iisalmen maaseurakunnan kirkkona, kun taas kaupunkiseurakunta käytti vuonna 1934 valmistunutta uutta kirkkoa.
Historia

Iisalmen kirkkopitäjä on muodostettu 1620 Kuopion emäseurakunnan pohjoisosista. Aluksi se käsitti koko Ylä-Savon alueet, mutta myöhemmin siitä on erotettu kappeleiksi nykyiset Kiuruveden, Lapinlahden, Pielaveden, Sonkajärven ja Vieremän seurakunnat.
Iisalmen Kustaa Adolfin kirkko eli Iisalmen vanha kirkko on seurakunnan kolmas kirkkorakennus. Ensimmäinen tuhoutui tulipalossa 1700 ja toinen, muodoltaan ristikirkko, purettiin huonon kuntonsa vuoksi nykyisen kirkon valmistuttua.
Puista kirkkoa varten saatiin piirustukset Tukholman yli-intendentinvirastosta ja vuonna 1778 aloitetut rakennustyöt tehtiin kalajokelaisen kirkonrakentaja-rakennusmestari Simon Jylkkä-Silvénin johdolla vuosina 1779–1780. Kirkko vihittiin käyttöön 5. maaliskuuta 1780.
Kellotapuliin kiinnitetyn Kustaa Adolfin kirkkojen muistolaatan mukaan kellotapuli on vuodelta 1700. Kellotapuli on toisen lähteen mukaan vasta 1700-luvun puolivälistä, mutta tarkkaa rakentamisvuotta ei tiedetä. Vuonna 1752 tapuli tervattiin rakennusmestari Anders Brovallin johdolla, ja Mikael Toppelius maalasi sen vuonna 1756.
Kirkkoa on kunnostettu useaan otteeseen. Vuonna 1876 kirkkoa kunnostettiin sisä- ja ulkoarkkitehtuuriltaan ja sisustukseltaan arkkitehti F. A. Sjöströmin laatiman ehdotuksen mukaisesti, jolloin muun muassa sisäholvi purettiin. Vuonna 1927 kirkkoa muutettiin ja sisustusta uusittiin Rafael Blomstedtin suunnitelmien mukaan. Sen jälkeen kirkossa tehdyt muutokset ovat vähäiset.
Kirkon pohjoispuolella sijainnut kirkkoherranpappila siirrettiin Helsingin Seurasaaren ulkomuseoon. Pappilasta jäi jäljelle koivukuja ja suuri kivinavetta.
Muistomerkkejä

Sankariristi sankarihautausmaalla
Katovuosista kärsineiden muistomerkki
A. I. Arwidssonin muistomerkki 1985
Petter Kumpulaisen muistomerkki 1925
Kauppis-Heikin hautamuistomerkki
Juhani Ahon hautamuistomerkki (Venny Soldan-Brofelt)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kustaa Aadolfin kirkko Wikimedia Commonsissa
Iisalmen seurakunta
Iisalmen vanha kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Rafael Blomstedt : Kirkkotaiteen elpyminen. Iisalmen maaseurakunnan kirkko uudessa hahmossa, Suomen Kuvalehti, 20.12.1927, nro 51-52, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kellotapulin seinässä on Kustaa Aadolfin kirkkojen sijaintia kuvaava muistolaatta.
Kellotapuli
Kustaa Adolfin kirkko Iisalmi, sankarihaudat kesällä 2014
Kutšuk Kainardžin rauha

"Turkki vuotaa verta." Symbolisessa kuparipiirroksessa turkkilaisen edustuston johtajaa Ahmed Resmî Efendiä amputoidaan, mikä toimii vertauskuvana Osmanien valtakunnan rauhansopimuksessa menettämille alueille.
Kutšuk Kainardžin rauha (turk. Küçük Kaynarca Antlaşması, ven. Кючук-Кайнарджийский мирный договор, Kjutšuk-Kainardžijski mirnyi dogovor) oli Venäjän keisarikunnan ja Osmanien valtakunnan allekirjoittama rauhansopimus, joka päätti vuosina 1768-1774 käydyn Venäjän–Turkin sodan. Allekirjoittajina osapuolia edustivat sotamarsalkka Pjotr Rumjantsev ja Muhsinzade Mehmet pašša. Turkkilaisten rauhanneuvottelukunnan johtaja oli Ahmed Resmî Efendi ja venäläisiä edusti Rumjantsevin lisäksi ruhtinas Nikolai Repnin. Rauha nimettiin Bulgariassa olevan Kutšuk Kainardžin kylän (nyk. Kainardža) mukaan, jossa sopimus allekirjoitettiin 21. heinäkuuta 1774.
Taustaa

Venäläisten kasakoiden Osmanien valtakunnan alueelle tekemien rajaloukkausten vuoksi sulttaani Mustafa III julisti sodan. Sota antoi keisarinna Katariina II:lle mahdollisuuden uuteen sotaretkeen Krimille ja Kaukasukselle. Krimin tataarit liittyivät turkkilaisten puolelle kuten aiemminkin, mutta sota oli menestys ajanmukaisesti varustautuneelle Venäjän keisarilliselle armeijalle, jonka johtajasta sotamarsalkka Rumjantsevista tuli yksi aikakautensa maineikkaimmista kenraaleista.
Kutšuk Kainardžin rauhan allekirjoittamisen ajankohdaksi sotamarsalkka Pjotr Rumjantsev valitsi huolellisesti saman päivämäärän, joka oli merkitty vuosina 1710–1711 käydyn aiemman Venäjälle tappiollisen sodan päättäneen Prutin rauhan solmimispäiväksi.
Sopimus

Venäjä palautti Valakian ja Moldavian osmaneille, mutta sai oikeuden toimia kristittyjen suojelijana Osmanien valtakunnan alueella ja oikeuden puuttua tilanteeseen mikäli koki osmanihallinnon tekevän virheitä alueilla. Bukovina siirrettiin Itävallalle 1775. Osmanien protektoraattina ollut Krim (Krimin kaanikunnalle kuuluva alue) julistettiin itsenäisiksi, mutta sulttaani sai oikeuden toimia Krimin tataarien uskonsuojelijana ja muslimien kalifina. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun eurooppalainen suurvalta ratifioi sulttaanin vallan ulottuvan varsinaisten Osmanien valtakunnan rajojen ulkopuolelle.
Venäjä sai Kabardian Kaukasuksella, rajoittamattoman oikeuden hallita Azovin satamaa sekä Kertšin ja Yeni-Kalen satamia Krimin niemimaalla, sekä Yedisanin alueesta Bug- ja Dnepr-jokien välisen osan. Tähän alueeseen kuului myös H’ersonin satamakaupunki. Vuonna 1739 allekirjoitetussa Nissan rauhassa sovitut rajoitukset koskien Venäjän pääsyä Asovanmerelle sekä linnoitusoikeutta Asovanmeren alueella poistettiin. Näin Venäjä sai kaksi kulkuväylää Mustallemerelle, joka käytännössä oli ollut osmanien sisämeri yli 300 vuotta. Edelleen Venäjä sai kulkuoikeuden Dardanellien salmelle. Lisäksi sopimuksessa myönnettiin ortodoksiseen kirkkoon kuuluville kristityille oikeus käyttää Venäjän lippua merenkulussa sekä oikeus rakentaa venäläisortodoksinen kirkko Istanbuliin. Tätä oikeutta ei kuitenkaan käytetty.
Osmanien tuli myös maksaa sotakorvauksia Venäjälle 15 000 hopearahasäkin verran. Määrä vastasi arvoltaan 7,5 miljoonaa piasteria, tai 4,5 miljoonaa ruplaa.
Perintö

Sopimus mahdollisti yhden Venäjän pitkäaikaisen tavoitteen toteutumisen. Vaikka Krimin tataarit saivat sopimuksessa nimellisen oikeuden hallita itsenäisesti aluettaan, Venäjä pyrki asettamaan nukkehallitsijansa Krimin kaaniksi. Seurannut yhdeksän vuoden itsenäisyyden jakso oli poliittisesti levoton ja Venäjän armeija miehitti Krimin kolmesti sen aikana. Viimein vuonna 1783 Venäjä saattoi liittää niin Krimin alueisiinsa, jonka jälkeen Katariina II aloitti pyrkimyksen asuttaa Krim venäläisellä väestöllä, jota siellä ei aiemmin ollut.
Krimin liittäminen mahdollisti myös toisen askeleen laajenemiselle. 1783 Venäjä solmi Georgian kuninkaan Erekle II:n kanssa sopimuksen, joka siirsi Georgian Venäjän protektoraatiksi. Näin Venäjä sai yhteyden myös Kaukasuksen eteläosiin.
Aikanaan mahtavalle Osmanien valtakunnalle Kutšuk Kainardžin rauhansopimus oli nöyryyttävä. Se varjosti kahden suurvallan välejä ja oli osasyynä tuleviin konflikteihin. Historiallisesti Venäjän rauhassa saavuttamat tavoitteet edustivat jatkumoa keisarikunnan pyrkimykselle vallata alueita osmaneilta Balkanilla, Mustallamerellä ja Kaukasuksella sekä saada laajempaa vaikutusvaltaa rajojensa ulkopuolelle.
Käännös suomeksi
Madekosken seisake

Madekosken seisake (lyh. Mdk) oli rautatieliikennepaikka Suomen rataverkolla rataosalla Oulu–Kontiomäki. Oulun kaupungin Madekosken kaupunginosassa sijaitseva liikennepaikka otettiin käyttöön osuuden Oulu–Muhos valmistuessa 1927. Liikennepaikka sijaitsi Helsingin päärautatieasemaan nähden ratakilometrillä km 765,8 mitattuna Haapamäen ja Oulun rautatieasemien kautta. Sen etäisyys Oulusta oli noin 13 kilometriä.
Asemarakennus on rakennettu vuonna 1927 Thure Hellströmin tyyppipiirustusten peilikuvana. Samanlaiset asemarakennukset rakennettiin myös Rovalle, Sosoon, Hyrkkäälle, Niskaan ja Nuojualle. Nykyisin asema on yksityisasuntona, ja omistaja on laajentanut rakennusta 1990-luvulla.
Madekosken liikennepaikka ei olemassaolonsa aikana kertaakaan toiminut itsenäisenä liikennepaikkana, vaan se oli Oulun liikennepaikan alainen seisake tai laiturivaihde. Asemalla oli noin 600 metrin mittainen sivuraide, jota voitiin käyttää tavaran kuormaamiseen ja purkamiseen. Sivuraide purettiin tavaraliikenteen siirtyessä maanteille.
Henkilöliikenne Madekoskella lopetettiin 28.5.1972. Lopullisesti liikennepaikka suljettiin kesäkuussa 1973. 2000-luvulla Oulun seudulla alkaneen museojunaliikenteen myötä seisakkeella pysähtyvät rataosalla liikennöivät lättähatut.
Kuopion Palloseuran historia

Kuopion Palloseuran historia alkaa vuodesta 1923, jolloin seura perustettiin. KuPS on voittanut miesten jalkapallon Suomen mestaruuden seitsemän kertaa, Suomen Cupin viisi kertaa ja Liigacupin kerran .
Seuran alkuvuodet

Maaliskuussa 1923 joukko kuopiolaisia miehiä otti tavoitteekseen perustaa kaupunkiin jalkapalloon keskittyvän seuran. Seuran perustava kokous pidettiin Seurahuoneella 16. maaliskuuta 1923. Seuran nimeksi päätettiin ottaa Kuopion Palloseura ja lyhenteeksi KPS. Seuran ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Ali Rautakorpi . Suomen Palloliiton jäseneksi seura hyväksyttiin 28. kesäkuuta 1923.
Ensimmäisen ottelunsa KuPS pelasi Osmon Poikia vastaan Väinölänniemellä 20. toukokuuta 1923. Alkuvuosina KuPS pelasi enimmäkseen ystävyysotteluita Kuopion ja lähiseudun muita joukkueita vastaan . Virallinen kilpailutoiminta alkoi osallistumisella Cup-muotoiseen SM-kilpailuun syksyllä 1923. KuPS selvisi välieriin jossa se hävisi Helsingin Jalkapalloklubille 0–8.
Vuonna 1930 Suomen jalkapalloilussa siirryttiin sarjamuotoiseen pelaamistapaan . KuPS voitti vuonna 1930 Savon piirin mestaruuden ja selviytyi Palloliiton B-sarjaan. Karsintaottelussa A-sarjaan KuPS hävisi Viipurin Susille 1–3. KuPS voitti myös vuosina 1931–1934 Savon piirin mestaruudet, mutta ei yltänyt vielä 1930-luvulla A-sarjaan. Seurassa oli 1930-luvun alussa sisäisiä ristiriitoja, jotka johtivat lokakuussa 1931 Kuopion Pallo-Toverien perustamiseen.
Ensimmäiset vuodet KuPS pelasi mustavihreissä pystyraitaisissa paidoissa, valkoisissa housuissa ja mustissa sukissa. Vuonna 1935 seuran peliasun värit päätettiin muuttaa Savon väreihin eli keltaiseen paitaan, mustiin housuihin ja keltamustiin sukkiin. Seuran nimilyhenteeksi vaihtui samalla KuPS.
Vuonna 1945 KuPS:n seuravalmentajana aloitti seurassa jo 1920-luvulla pelannut Aaro Heikkinen, joka valmensi seuraa vuoteen 1957 saakka. Vuonna 1945 seuran edustusjoukkueessa teki debyyttinsä myös 16-vuotias Aulis Rytkönen, joka edusti seuraa vuodet 1945–1952.
Kaudella 1946–1947 KuPS eteni Mestaruussarjan karsintaan. Nousu pääsarjaan kaudeksi 1947–1948 varmistui Helsingissä 15. kesäkuuta 1947 pelatussa tasapelissä Kallion Palloseuraa vastaan. Seuran ensimmäinen ottelu pääsarjassa 2. elokuuta 1947 päättyi 0–2 tappioon HIFK:lle. KuPS putosi pääsarjasta ensimmäisen kauden jälkeen, mutta nousi takaisin pääsarjaan syksyllä 1948.
Paluu Suomen huipulle

2010-luku: Paluu mitaleille ja Veikkausliigan mestaruus 2019
Vuosina 2009–2014 seuraa valmensi paluun päävalmentajaksi tehnyt Esa Pekonen, joka korvasi Kai Nyyssösen kesken kauden 2009. Vuonna 2010 KuPS saavutti 31 vuoden tauon jälkeen mitalin yltämällä hopealle. Vuosina 2011, 2012 ja 2013 seura esiintyi kolme kertaa peräkkäin häviävänä osapuolena Suomen Cupin finaalissa. Menestyksen ansiosta KuPS pääsi parin vuosikymmenen jälkeen pelaamaan Euroopan Cup-kilpailujen karsintapelejä. Vuosina 2014–2016 seuraa valmensi Marko Rajamäki .
Kaudelle 2017 KuPS palkkasi päävalmentajaksi Jani Honkavaaran. Kaudella 2017 KuPS saavutti Veikkausliigassa hopeaa ja kaudella 2018 pronssia. Kaudella 2018 Rasmus Karjalainen teki 16 maalia, mikä sivusi Markku Hyvärisen ja Olavi Rissasen seuraennätystä yhden kauden pääsarjamaaleissa.  Kauden 2018 päätteeksi KuPS sai erillisen naisten joukkueen .
KuPS voitti kuudennen mestaruutensa kaudella 2019. Seuralla oli mahdollisuus varmistaa 43 vuoden tauon jälkeen mestaruus jo päätöskierrosta edeltävällä kierroksella kotiottelussa FC Honkaa  vastaan. Tasapeliin päättynyttä ottelua oli saapunut seuraamaan Keskuskentälle seuran sen hetkinen ennätysyleisö, 7114 katsojaa. Lopulta mestaruus varmistui päätöskierroksella 19. lokakuuta 2019 Turussa Kupittaan stadionilla pelatussa ottelussa, jossa KuPS voitti Interin 0–2. Mestaruuden ratkaisseen osuman viimeisteli Ilmari Niskanen .
2020-luku: Menestys saa jatkoa
Kaudelle 2020 KuPS palkkasi päävalmentajaksi Arne Erlandsenin, jonka alaisuudessa seura saavutti pronssia . Vuosina 2021 ja 2022 seuran päävalmentajana toimi Simo Valakari. Molemmat sarjakaudet päättyivät hopeaan ja vain pisteen eroon mestaruuden molempina kausina voittaneeseen HJK:hon nähden. Vuoden 2021 lokakuussa pelatussa mestaruuden ratkaissutta ottelua oli saapunut seuraamaan Keskuskentälle seuran uusi ennätysyleisö 7890 katsojaa .
KuPS voitti 32 vuoden tauon jälkeen seuran kolmannen Suomen Cupin kaudella 2021. Toukokuussa Olympiastadionilla pelatussa finaalissa kaatui HJK rangaistuspotkukilpailussa maalein 5–4 . Menestys Suomen Cupissa sai jatkoa myös vuonna 2022, jolloin KuPS kaatoi finaalissa Gabriel Bispon maalilla Interin 1–0 .
Kauden 2023 päävalmentajana aloitti Pasi Tuutti, jonka kuitenkin korvasi vain kolmen kierroksen jälkeen paluun seuraan tehnyt Jani Honkavaara . Kausi 2023 päättyi seitsemänteen peräkkäiseen mitaliin, kun KuPS päätyi hopealle häviten mestaruuden ottaneelle HJK:lle lopulta maalierolla .
Kaudella 2024 KuPS saavutti seurahistorian ensimmäisen tuplamestaruuden. Seuran historian viidennen Suomen Cupin voitto tuli 21. syyskuuta 2024 Tammelan stadionilla pelatussa finaalissa Interiä vastaan jatko-ottelun jälkeen luvuin 1–2 . Veikkausliigan mestaruuden KuPS ratkaisi Keskuskentällä 19. lokakuuta 2024 pelatussa päätöskierroksen ottelussa 1–0 voitolla HJK:ta vastaan . Ottelua seurasi seuran ennätysyleisö 8543 katsojaa . Joukkueen kapteenina toiminut Petteri Pennanen teki joukkueen molemmat maalit Cup-finaalissa ja viimeisteli myös mestaruuden ratkaisseen osuman HJK:n verkkoon.
Naisten jalkapallo

Pallokissat-seura pelasi 2018 naisten liigassa, putosi Ykköseen ja syksyllä Pallokissojen edustusjoukkueen toiminta siirtyi KuPS:n alaisuuteen. KuPS:lle tarjoutui yllättäen mahdollisuus aloittaa naisten sarjaottelut korkeimmalla sarjatasolla, kun Palloliitto päätti olla myöntämättä liigalisenssiä vuoden 2018 mestarille PK-35 Vantaalle. KuPS oli täydennysjärjestelmässä toisena helsinkiläisen PK-35:n ollessa ensimmäinen. PK-35 Vantaa valitti Palloliiton päätöksestä Urheilun oikeusturvalautakuntaan. PK-35 ei jättänyt, KuPS jätti liigalisenssihakemuksen. 5. helmikuuta 2019 Palloliiton liittokokous myönsi täydennysmenettelyllä liigapaikan KuPS:lle. PK-35 Vantaa sai paikan Ykköseen ja sai pitää Mestarien liigan karsintapaikkansa.
Ensimmäisen virallisen ottelunsa KuPS pelasi naisten Suomen cupissa 19. tammikuuta 2019 Oulussa: hävisi ONS:lle 0-6.
Puheenjohtajat ja toimitusjohtajat

Kuopion Palloseura Ry:n puheenjohtajat 1923–2003
| --- | --- |
 1923–1925: Ali Rautakorpi  1925–1927: Lennart Savolainen  1928: Ali Rautakorpi  1929: Aarne Hirvonen  1930: Mikko Miettinen  1931–1932: Vilho Soininen  1933–1934: Aarne Hirvonen  1935–1939: Vilho Soininen  1940–1948: Väinö Heikkinen  1949–1952: Paavo Hillu  1953: Väinö J. Rinne  1954–1960: Lennart Tapola:  1961: Sulo Kirsi  1962: Erkki Kontivaara  1963–1968: Väinö Heikkinen  1969: Sulo Kirsi  1970–1975: Olli Herranen  1976–1978: Juhani Koskinen  1979–1980: Matti Pitkänen  1981: Erkki Holopainen  1982–1988: Eino Laulainen  1989–1990: Risto Kuuluvainen  1991–1994: Juhani Pirskanen  1995–2003: Eija Vähälä 
Kuopion Palloseura Oy:n hallituksen puheenjohtajat 1998–
1998–2006: Manu Vesalo
2007–2018: Ari Lahti
2018–2021: Antti Haapakorvalähde?
2021–2023: Markku Raatikainen
2023– : Vesa Kauppila
Kuopion Palloseura Oy:n toimitusjohtajat 1998–
1998–2006: Markku Raatikainen
2007–2008: Harri Apell (vt.)
2008–2010 Ari Pääkkö
2010: Harri Apell (vt.)
2010–2023: Jarmo Heiskanen
2023– : Tomi Erola
Aiheesta muualla

Kannattajaryhmä Banzain sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
KuPS:n nousijajoukkue vuonna 1947 .
KuPS:n ensimmäinen mitalijoukkue, hopeaa kaudella 1950. Vasemmalta seisomassa Aaro Heikkinen (valmentaja), Veijo Kurikka, Aulis Rytkönen, Ilmari Pirinen, Kalevi Falck, Kyösti Reinikainen, Ilmari Turunen, Martti Pirinen, Urho Väänänen. Alarivissä vasemmalta Erkki Hartikainen, Veikko Pehkonen ja Heikki Niskanen.
Markku Hyvärinen ja Keijo Koistinen Helsingin Olympiastadionilla kesäkuussa 1966 .
Liicacupin ottelu KuPS-HJK maaliskuussa 2008.
Arturo Maffei

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Arturo Maffei |  Arturo Maffei |  Arturo Maffei |  |
Maa:   Italia
Miesten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Pariisi 1938 | pituushyppy |  |
Arturo Maffei (9. marraskuuta 1909 – 17. elokuuta 2006) oli italialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli  pituushyppy.
Maffei sijoittui pituushypyssä viidenneksi Torinon EM-kilpailuissa 1934 tuloksella 712 cm. Berliinin 1936 olympialaisissa hän sijoittui jaetulle neljännelle sijalle uransa parhaalla tuloksella 773 cm; pronssimitalisti Naoto Tajima hyppäsi vain yhden senttimetrin pidemmälle. Pariisin EM-kilpailuissa 1938 Maffei saavutti hopeaa tuloksella 760,7 cm; hän hävisi Saksan Wilhelm Leichumille vajaat viisi senttimetriä.
Maffei paransi Italian ennätystä ensimmäisen kerran toukokuussa 1936 tuloksellaan 742 cm. Kesäkuussa hän kohensi ennätykseksi 750 cm. Hänen olympialaisissa hyppäämänsä tuloksen 773 cm on sittemmin katsottu syntyneen liian kovan myötätuulen avustamana.   Vuonna 1938 hän paransi laillisissa oloissa syntynyttä ennätystään kesäkuussa tulokseen 757 cm ja syyskuussa EM-kilpailuissa tulokseen 760,7 cm. Viimeksi mainitun Italian ennätyksen rikkoi vasta lähes 20 vuotta myöhemmin Attilio Bravi, ja Maffein Berllinin-tuloksen pystyi italialaisista ylittämään Giuseppe Gentile vasta vuonna 1968. Miesten pituushypyn Italian mestaruuden Maffei voitti kahdeksan kertaa eli useammin kuin kukaan muu; hänen mestaruusvuotensa olivat 1930, 1932 sekä 1935–1940.
Maelonísi

| --- | --- |
Muut nimet:  Maïlonísi (Μαϊλονήσι)
Sijainti:  36°15′01″N, 27°38′21″E, Chálki Ródos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,032 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Maelonísi (kreik. Μαελονήσι, myös Maïlonísi, Μαϊλονήσι) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Chálkin saaren koillispuolella sen ja Ágios Theódoroksen saaren välissä. Saaren pinta-ala on noin 0,032 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Maelonísi kuuluu Chálkin kuntaan, Ródoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Madekosken koulu

| Madekosken koulu> Madekosken kansakoulu |
| --- | --- |
 Madekosken koulun vanha osa.
Sijainti:  Madekoski, Oulu
Koordinaatit:  64°57′38″N, 25°38′51″E
Tyyppi:  peruskoulu
Perustettu:  1907
Rehtori:  Samuli Kinnunen
Luokat:  3-6
Oppilaita:  175 (2024–2025)
Verkkosivut
Madekosken koulu on Oulun kaupungin ylläpitämä perusasteen koulu Madekoskella. Heikkilänkankaalla on Madekosken koulun alainen sivukoulu, jossa on musiikin perusopetusluokka.
Nykyisen koulun edeltäjä Oulujoen kunnan perustama Madekosken kansakoulu aloitti syyslukukaudella 1907 Oulujoen pohjoispuolella sijaitsevassa Yli-Kärpän talossa. Koulu muutti nykyiselle paikalleen joen eteläpuolelle vuonna 1916, jolloin oma koulurakennus valmistui.
Aiheesta muualla

Madekoski ja Heikkilänkangas Verkkokohina 2013
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Madekosken koulu Wikimedia Commonsissa
Kurion

| Kurion> Κούριον |
| --- | --- |
 Kurionin arkeologista aluetta.
Sijainti
 Kurion
Koordinaatit:  34°40′00″N, 32°53′04″E
Valtio:  Kypros
Paikkakunta:  Akrotíri / Episkopí, Limassol
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kypros
Aiheesta muualla
  Kurion Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kurion (m.kreik. Κούριον, Kūrion tai Kourion, lat. Curium/Curias) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kyproksen saarella. Se sijaitsi noin kaksi kilometriä länteen nykyisestä Episkopísta. Kaupungin arkeologinen alue sijaitsee Isolle-Britannialle kuuluvan Akrotírin tukikohta-alueen sisäpuolella.
Maantiede

Kurion sijaitsi Kyproksen lounaisrannikolla noin 25 kilometriä länteen Amathuksesta ja noin 16 kilometriä länteen nykyisestä Limassolista. Kaupungin lähellä virtasi Lykos-joki. Kurionin kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen suurikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu yli 500 neliökilometriä.
Historia

Kurion oli yksi Kyproksen vanhoista kuningaskunnista. Kreikkalaisen perinteen mukaan sen perustivat Argoksesta tullee asuttajat. Arkeologisten löytöjen perusteella seudulla on ollut mykeneläistä asutusta 1300-luvulla eaa. Kaupunki saattaa olla sama kuin egyptiläisissä lähteissä 1100-luvulla eaa. esiintyvä Kir. Assyrialaisissa lähteissä se esiintyy puolestaan 600-luvulla eaa. nimimuodossa Kuri. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Kūrieus (Κουριεύς).
Kurion liittyi aluksi Joonian kapinaan Persian valtaa vastaan vuosina 499–498 eaa. kaupungin kuninkaan Stasanorin johdolla, ja taisteli kreikkalaisten puolella. Salamiin tasangolla vuonna 498 eaa. käydyssä taistelussa Stasanor kuitenkin petti kreikkalaiset ja vaihtoi Persian puolelle, ja persialaiset voittivat taistelun tämän ansiosta. 300-luvulla eaa. Kurionin kuninkaana toimi Pasikrates, joka osallistui laivoillaan Aleksanteri Suuren hyökkäykseen Tyrokseen vuonna 332 eaa.
Kurion kukoisti vielä hellenistisellä ja roomalaisella kaudella. Se kärsi tuhoja maanjäristyksissä vuosina 332 ja 342 jaa., mutta rakennettiin uudelleen. Varhaiskristillisellä kaudella Kurion toimi piispanistuimena. Sen piispa Filoneides kärsi marttyyrikuoleman Diocletianuksen aikana 284–305 jaa. Myöhempi piispa Zenon oli keskeisenä vaikuttajana saamassa Kyproksen kirkolle itsenäisen aseman Efesoksen kirkolliskokouksessa vuonna 431. Kaupunki hylättiin arabien hyökkäyksen vuonna 647 eaa. jälkeen.