Yrjö Kilpeläinen
Elämä ja ura > Poliitikko

Kilpeläinen oli liittynyt sosialidemokraattiseen puolueeseen vuonna 1937. Sotien jälkeen, vuonna 1945, hänet valittiin eduskuntaan Kuopion läntisestä vaalipiiristä. Kilpeläisestä tuli Väinö Leskisen, Unto Varjosen ja Penna Tervon ohella yksi SDP:n niin kutsutun asevelisiiven keskeisistä hahmoista.
Kansanedustajan työn lisäksi Kilpeläinen toimi Suomen Sosialidemokraatti -lehden poliittisena toimittajana vuodesta 1947 alkaen. Tämän paikan hän peri nimimerkkiä Muste-Maalari käyttäneeltä Ano Airistolta, joka oli joutunut jättämään tehtävän sairauden vuoksi. Kilpeläisen asemasta oikeistososialidemokraattina sekä ajan poliittisesta ilmapiiristä johtuen hän hyökkäsi pakinoissaan erityisesti kansandemokraatteja vastaan. Kilpeläinen halveksi varsinkin niitä suomalaisia, jotka olivat sota-aikana asettuneet silloisen vihollisen puolelle, mutta myös niitä, jotka poliittisten suhdanteiden muuttuessa käänsivät takkinsa. Toisaalta hän arvosteli myös porvareita siitä, että nämä hänen mielestään piiloutuivat ”vaaran vuosina” sosialidemokraattien selän taakse eivätkä astuneet etulinjaan torjumaan kommunismin vaaraa. SDP:n kansanedustajan Sylvi-Kyllikki Kilven loikattua kansandemokraatteihin vuonna 1946 Kilpeläinen kirjoitti sarkastisesti sekä SDP:n että SKDL:n eduskuntaryhmien henkisen tason kohonneen huomattavasti.
Kansanedustajana Kilpeläisen erityisen huomion kohteena oli Yleisradio, ja eduskunnan istunnoissa hän otti toistuvasti yhteen Yleisradion pääjohtajan, myös SKDL:n kansanedustajana toimineen Hella Wuolijoen kanssa. Kilpeläisen tekemän lakialoitteen pohjalta säädettiin vuonna 1948 ”Lex Jahvetti”, laki joka siirsi Yleisradion hallinnollisen toiminnan kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriöltä eduskunnalle. Matemaatikko Leo Sarion aisaparina hän oli ajamassa lakia Suomen Akatemiasta.
Kilpeläinen syrjäytettiin Työväen Akatemian rehtorin paikalta vuonna 1945 ja hänen tilalleen nimitettiin Arvi Hautamäki. Kilpeläisen elämäkerran kirjoittaja Simo Juntunen on arvellut, että vaihdoksen taustalla oli Työväen Akatemian johtokunnan puheenjohtajan, professori Väinö Voionmaan kauna Väinö Tanneria kohtaan, ja että tästä kaunasta olisivat saaneet osansa myös Tanneria lähellä olleet, joihin Kilpeläinen kuului. Ensimmäisen eduskuntakautensa ajan Kilpeläinen oli ilman vakituista tointa ja tällöin hän avusti kirjoituksillaan muiden muassa Suomen Kuvalehteä, Suomalaista Suomea ja Ilmari Turjan Kansan Kuvalehteä. Lisäksi hän kirjoitti tekstejä revyyteatteri Punaiselle Myllylle muun muassa Arijoutsin kanssa, kunnes poliittiset satiirit tyrehtyivät.
Niin kutsutun sotasyyllisyyslain tultua eduskunnan käsiteltäväksi elokuussa 1945 Kilpeläinen arvosteli voimakkaasti vireillä ollutta lakia sen oltua luonteeltaan taannehtiva ja siten länsimaisten oikeusperiaatteiden vastainen. Lain tultua hyväksytyksi Kilpeläinen avustajineen keräsi materiaalin syytteeseen joutuneen Väinö Tannerin puolustusta varten. Varsinaisen oikeudenkäynnin alettua marraskuussa 1945 hän johti syytettyjen puolustuksen toimistoa, jossa käännettiin syytettyjen ja heidän avustajiensa lausunnot ulkomaisille kielille. Kilpeläisen työparina oli kirjailija Yrjö Soini, joka seurasi itse istuntoja Säätytalossa ja laati niistä tuoreet selostukset. Soinin mukaan Kilpeläinen antautui tälle työlleen niin tiiviisti ja uhrautuvasti, että se mursi hänen terveytensä ja johti osaltaan hänen varhaiseen kuolemaansa. Kun vankilasta jo vapautunut presidentti Risto Ryti ja Kilpeläinen tapasivat eräässä juhlatilaisuudessa 1950-luvun alkupuolella, Ryti sanoi hieman leikillään kätellessään Kilpeläistä: ”Maisterinhan siellä vankilassa olisi pitänyt olla eikä meidän.”
Kilpeläinen ja Urho Kekkonen tunsivat toisensa jo Akateemisen Karjala-Seuran ajoilta. Kilpeläisen vakaa käsitys oli, että Kekkonen liittyi Maalaisliittoon vain laskelmoiden ja ilman aatteellisia syitä tavoitteenaan päästä poliittisella urallaan mahdollisimman pitkälle, aina tasavallan presidentiksi saakka. Kilpeläisen silmissä Kekkonen oli takinkääntäjä, joka oli vuonna 1940 vastustanut Moskovan rauhan solmimista ja myöhemmin ryhtynyt kannattamaan ystävyyspolitiikkaa Neuvostoliiton kanssa. Mitään vakavia yhteenottoja miesten välillä ei kuitenkaan sattunut. Usean eri henkilön muistaman mukaan Kilpeläinen ennusti pari vuotta ennen vuoden 1956 presidentinvaalia Suomen saavan Kekkosesta elinikäisen diktaattorin, mikäli tämä tulisi valituksi presidentiksi. Kekkosen nousua presidentin virkaan Kilpeläinen ei ollut enää näkemässä.
Kilpeläinen toimi presidentin valitsijamiehenä vuonna 1950 ja kansanedustajana vuoteen 1955.
Kilpeläinen kuoli vaikean sairauden murtamana vain 47 vuoden iässä.