stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ahti Hirvonen

| Ahti Hirvonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. maaliskuuta 1931 Viipuri, Suomi
Kuollut: 28. tammikuuta 2022 (90 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  pankinjohtaja
Muut tiedot
Koulutus: kauppatieteiden maisteri
Ahti Ilmari Hirvonen (10. maaliskuuta 1931 Viipuri – 28. tammikuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen pankinjohtaja.
Hirvonen kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun lyseosta vuonna 1951, ja valmistui ekonomiksi (1954) ja kauppatieteiden maisteriksi (1958) Helsingin kauppakorkeakoulusta. Hän oli Enso-Gutzeit Oy:n (1956–66), Kymin Osakeyhtiön (1966–68) ja Tietotehdas Oy:n (1968–71) palveluksessa.  Suomen Yhdyspankin johtokunnan jäseneksi hän tuli vuonna 1971 ja toimi viimeksi pankin pääjohtajana 1989–1992. Tämän jälkeen hän jatkoi Unitas Oy:n hallituksen puheenjohtajana yhtiön ja Kansallis-Osake-Pankin fuusioon saakka 1995.
Hirvonen toimi 15 suomalaisen pörssiyhtiön hallituksen tai hallintoneuvoston jäsenenä, eräissä niistä puheenjohtajana. Hän myös luennoi ja kirjoitti hallitustyöskentelystä. Hän toimi myös hengellisissä yhteisöissä, kuten Suomen Lähetysseurassa, Tuomasyhteisössä ja Helsinkimissio-järjestössä.
Hirvonen on promovoitu kauppatieteiden kunniatohtoriksi.
Kirjallisuutta

Saari, Mauno: Rahat ja henki: Ahti Hirvosen elämäntase. Helsinki: Gummerus 2007. ISBN 978-951-20-7308-5
Vesikansa, Jyrki: ”Hirvonen, Ahti (1931–)”, Suomen kansallisbiografia, osa 4, s. 8–9.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-445-2  / Teoksen verkkoversio.
Ahti Hirvosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Hietatiira

| Hietatiira |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Tiirat Sternidae
Suku::  Tiirat Sterna
Laji::  nilotica
Kaksiosainen nimi
 Sterna nilotica  Gmelin, 1789 

Katso myös
   Hietatiira Wikispeciesissä   Hietatiira Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Hietatiiran munia.
Hietatiira  (Sterna nilotica tai Gelochelidon nilotica) on laajalle levinnyt merilintu. Lajin nimesi Johann Friedrich Gmelin 1789.
Koko ja ulkonäkö

Musta lakki ja voimakas musta nokka, valkea pää ja kaula, harmaa selkä. Talvipuvussa lakki puuttuu ja silmän takana on tumma täplä. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Linnun pituus on 35–42 cm, siipien kärkiväli 85–115 cm ja paino 130–300 g. Koiras on hieman naarasta kookkaampi.
Lajista tunnetaan kuusi alalajia: nimialalaji nilotica Eurooppa, Afrikka ja läntinen Aasia, affinis itäinen Aasia, aranea Yhdysvallat ja Länsi-Intia sekä 3 kaukaisempaa alalajia Pohjois- ja Etelä-Amerikassa sekä Australiassa.
Esiintyminen

Kosmopoliittinen laji, joka esiintyy kaikissa maanosissa paitsi Etelämantereella. Pesiviä erillisiä populaatioita on satoja. Suomea lähimmät pesimäalueet ovat Tanskassa ja Saksassa. Vahvinta aluetta on ollut Kaspianmeren seutu. Hietatiira pesii myös Yhdysvaltain itä- ja länsirannikolla sekä Länsi-Intian saaristossa. Maailman populaatio on kooltaan 79 000–310 000 yksilöä.
Hietatiira on muuttolintu, joka talvehtii pääasiassa päiväntasaajan eteläpuolisilla rannikoilla mutta paikoin myös sisämaan suurien vesistöjen lähettyvillä, kuten Afrikassa Niilin yläjuoksulla ja Nigerjoella, Intian niemimaan suurien jokien varsilla sekä paikoin Australian itä- ja eteläosissa. Lajin kanta on elinvoimainen.
Suomessa lajia on tavattu kolmesti: 25.5.1988 Kirkkonummen Porkkalassa, 1.8.1988 Märketillä  ja 17.6.2010 alkaen useamman viikon Lumijoella.
Elinympäristö

Nimensä mukaisesti hietatiira viihtyy hiekkaisilla rannoilla, missä on vain vähän puita tai muuta korkeaa kasvillisuutta. Hietatiiraa tavataan myös monenlaisilla muilla kosteikoilla ja esimerkiksi hanhien laiduntamalla niityllä. Lajia tavataan vain harvoin kaukana avomerellä.
Lisääntyminen

Hietatiira pesii yhdyskunnittain kerran kesässä. Jos munapesä tuhoutuu, se voi munia uuden pesyeen. Pesä on avoimesti maassa, tavallisesti lähellä ruohomätästä tai muuta kasvillisuutta. Pesä on kuoppa hiekassa, johon on aseteltu jokunen ruohonkorsi tai roska. Molemmat puolisot rakentavat pesää. Naaras munii 1–4 munaa, tavallisesti kolme. On tavattu myös 5–7 munaisia pesiä, mutta silloin on asialla todennäköisesti ollut kaksi naarasta. Yksimunaisista pesistä on luultavasti kadonnut munia. Haudonta-aika on 22–23 päivää, naaras hautoo ahkerammin. Poikaset ovat pesäpakoisia ja jättävät pesän 1–4 päivän ikäisinä piiloutuen kasvillisuuden sekaan. Emot ruokkivat niitä 9–19 kertaa päivän aikana. Poikaset oppivat lentämään 28–35 päivän ikäisinä ja tulevat itsenäisiksi kolme kuukautta vanhoina.
Ravinto

Hietatiira saalistaa pääasiassa noukkimalla saaliin vedestä, harvoin syöksysukeltamalla, ja syöksymällä maan pinnalta. Ravinto on hyvin monipuolista, kuten laaja valikoima hyönteisiä ja muita selkärangattomia, matelijoita, sammakkoeläimiä, äyriäisiä, pääjalkaisia, pikkunisäkkäitä, lintujen munia ja poikasia sekä kaloja.
Aiheesta muualla

Hietatiira Lintukuva-verkkopalvelussa
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Gelochelidon nilotica:  Wikidata: Q18834  Wikispecies: Gelochelidon nilotica  ABA: gubite  ADW: Sterna_nilotica  AFD: Gelochelidon_nilotica  Avibase: 87168739  BioLib: 8706  BirdLife: 62026481  BirdLife-Australia: gull-billed-tern  BOLD: 113668  BOW: gubter1  CoL: 3FJY7  eBird: gubter1  EUNIS: 1064  EURING: 6050  Fauna Europaea: 96951  Fauna Europaea (new): bc615e96-5c57-40e0-b1b3-fea64d6c1dcb  GBIF: 2481263  GNAB: gull-billed-tern  IBC: gull-billed-tern-gelochelidon-nilotica  iNaturalist: 144536  IRMNG: 10502133  ITIS: 176882  IUCN: 62026481  NatureServe: 2.102273  NBN: NBNSYS0000000359  NCBI: 126865  Neotropical: gubter1  NZBO: gull-billed-tern  NZOR: ac9ce7c0-bb81-4a53-8544-fa533e299dcc  Observation.org: 368  OBIS: 148798  Open Tree of Life: 1021956  Paleobiology Database: 368004  Paleobiology Database: 368004  SeaLifeBase: 74896  TSA: 7346  WoRMS: 148798  Xeno-canto: Gelochelidon-nilotica  Laji.fi: MX.27795 
Sterna nilotica:  Wikidata: Q107055505  CoL: 6ZSDD  EUNIS: 316012  GBIF: 5229240  ITIS: 176926  Open Tree of Life: 1021956  Paleobiology Database: 83395  WoRMS: 137164
Kōta Hirano

| Kōta Hirano> 平野耕太 |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. heinäkuuta 1973 (ikä 51)
Taiteilija
Kuuluisimpia töitä:  Hellsing
Kōta Hirano (jap. 平野耕太, s. 14. heinäkuuta 1973) on japanilainen mangaka. Hän on kotoisin Tokion Adachista. Lukioaikoinaan hän toimi sarjakuvakerhon johtajana, minkä jälkeen hän opiskeli jonkin aikaa Tokion taideinstituutin animaatiopuolella, mutta jätti opintonsa kesken. Opiskeluaikanaan siellä hän kuului sarjakuvan tutkimusyhteisöön ja tuona aikana hän debytoi myös COYOTE-nimisellä teoksellaan. Hän oli myös työntekijänä peliyhtiössä muutaman päivän ajan.
Aluksi hän työskenteli aikuisille suunnatun sarjakuvan parissa, mutta sitten pani kaiken peliin ja siirtyi piirtämään otakuiden haaveita ja hulluutta tutkivaa Daidōjin Monogataria, jonka avulla hän saavutti kulttimainetta. Tämän jälkeen hän kirjoitti Hellsingiä, tarinaa vampyyreistä, vampyyrinmetsästäjistä ja uskonnollisista fanaatikoista. Hellsingin myötä hän saavutti myös maailmanlaajuista mainetta.
Töitä

COYOTE (1995, ISBN 4-8296-7745-7)
Hai-Hi Tension (拝Hiテンション, 1996, ISBN 4-88271-445-0)
Daidōjin monogatari (大同人物語, alkuperäiset julkaisut Comic Gum (コミックガム)-lehdessä vuoden 1996 jälkeen)
1998、ISBN 4-8470-3280-2
Hellsing
1998、ISBN 4-7859-1870-5
1999、ISBN 4-7859-1958-2
2000、ISBN 4-7859-2047-5
2001、ISBN 4-7859-2125-0
2003、ISBN 4-7859-2286-9
Susume! Seigaku dennō kenkyūbu
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kōta Hirano Wikimedia Commonsissa
Kōta Hirano   Anime News Networkissa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Korea  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Hiutalepensas

| Hiutalepensas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Laipikkakasvit Phyllanthaceae
Suku::  Hiutalepensaat Breynia
Laji::  disticha
Kaksiosainen nimi
 Breynia disticha  J.R.Forst. & G.Forst. 
Katso myös
   Hiutalepensas Wikispeciesissä   Hiutalepensas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hiutalepensas (Breynia disticha, syn. B. nivosa, Phyllanthus nivosus) on laipikkakasvien (Phyllanthaceae) heimoon kuuluva kasvilaji, jota pidetään huonekasvina.
Lewis Hine

Lewis Hine
Lewis Hine (26. syyskuuta 1874 Oshkosh, Wisconsin, Yhdysvallat – 3. marraskuuta 1940 Hastings-on-Hudson, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen sosiologi ja valokuvaaja. Hän oli yksi 1900-luvun alun merkittävimmistä lapsityövoiman käytön vastustajista Yhdysvalloissa.
Lewis Hine oli itse kasvanut köyhyydessä, ja hän vastusti lapsityön käyttöä. Hän kiersi 1900-luvun alussa Yhdysvaltoja laatikkokameransa kanssa valokuvaamassa työhön pakotettuja lapsia, Amerikkaan tulleita siirtolaisia ja työläisiä koneiden äärellä. Lisäksi hän kuvasi Empire State Buildingin rakentamista, jonka Men at Work -sarjan kuvat ovat levinneet ympäri maailmaa julisteina ja postikortteina.
Hinen ottamilla valokuvilla oli keskeinen merkitys yleisen mielipiteen kääntämisessä lapsityötä vastaan. Lopulta vuonna 1938 Yhdysvaltoihin saatiin lapsityövoiman käyttöä rajoittava laki. Hine ajautui taloudellisiin vaikeuksiin, mutta hän ei myynyt tekijänoikeuksia ottamiinsa kuviin töitä tekevistä lapsista. Hinen kuoltua hänen poikansa lahjoitti kuvat museoon. Kuvat ovat nykyään Yhdysvaltain kongressin kirjastossa kaikkien ladattavissa ilmaiseksi 5 500 valokuvan National Child Labor Committee -kokoelmassa.
Kuvia

Lapsia lasitehtaassa.
Tyttö tekstiilitehtaassa.
Voimalaitoksen mekaanikko.
Empire State Buildingin rakentaminen.
Suomennettu artikkeli

Sosiaalinen valokuvaus. Julkaisussa: Kuvista sanoin: ajatuksia valokuvasta. 2, koonnut Martti Lintunen. Helsinki: Suomen valokuvataiteen museon säätiö 1984 ISBN 951-9086-23-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lewis Hine Wikimedia Commonsissa
Työväenmuseo Werstas (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Victoria  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef
Herttoniemen kartano

| Herttoniemen kartano |
| --- | --- |
 Kartanon päärakennus, joka muutettiin posliinitehtaasta päärakennukseksi arkkitehti Pehr Granstedtin piirustusten pohjalta 1815.
Osoite:  Linnanrakentajantie 12
Sijainti:  Herttoniemenranta, Helsinki
Rakennustyyppi:  kartano
Valmistumisvuosi:  1810-luku
Suunnittelija:  Pehr Granstedt
Omistaja:  Svenska Odlingens Vänner i Helsinge -yhdistys
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Herttoniemen kartano (ruots. Hertonäs gård) sijaitsee Helsingin Herttoniemenrannassa Herttoniemen kaupunginosassa. Se on Itä-Helsingin vanhimpia, ja kartanon puutarha on maan hienoimpia säännönmukaisen barokkipuutarhan ja englantilaistyylisen puiston välimuotona.
Kartanon suuruudenaika oli 1700-loppupuolella Viaporin linnoituksen rakentamisen yhteydessä. Suurimmillaan tila oli Augustin Ehrensvärdin aikana 1700-luvun loppupuolella. Myllypuron, Herttoniemen, Roihuvuoren ja Tammisalon nykyisten kaupunginosien alueet olivat 1760-luvun Herttoniemen kartanon maita.
Historia

Porvoossa eräillä käräjillä lautamiehenä vuonna 1405 toiminut rälssimies Laurens Hertoghe ilmeisesti nautti verovapautta alueen rälssitilasta ja mahdollisesti näin antoi nimensä tilalleen ja myöhemmin koko Herttoniemen alueelle.
Herttoniemen kolmannen rälssitilan pakkolunasti kuningas Kustaa Vaasa kirkolta kruunulle. Kustaa Vaasa palautti vuonna 1555 Helsingissä oleskellessaan Herttoniemen rälssitilan hallinnan Helsingin pitäjän toiselle luterilaiselle kirkkoherralle Karl Folkesonille elinikäisine rälssioikeuksineen. Folkesonin kuoltua tila ei joutunut takaisin kruunulle, kuten olisi kuulunut, vaan jäi Folkesonin aatelittomalle vävylle.
Herttoniemessä kaksi muuta rälssitilaa omistaneeseen Jägerhornien sukuun kuulunut Henrik Thomas Jägerhorn sai kolmannen rälssitilan haltuunsa vuonna 1611. Henrik Thomas Jägerhornin kuoltua vuonna 1644 tilan peri hänen vävynsä, luutnantti Henrik Ernst Blåfield.
Historia > Wetterien aika

Tullitarkastaja Petter Wetter lainoitti avokätisesti alueen aatelisia Jägerhornin ja Blåfieldien köyhtyneitä sukuja. Nykyisessä Laivalahdessa sijainneen Båtsvikin kartanon omistajia olivat piispa Mikael Agricolan sisaren jälkeläinen manttaalikomissaari Daniel Thorsberg ja Pietari Juustenin jälkeläinen kornetti Axel Gyllenlood. Vuoteen 1706 mennessä Peter Wetter lunasti velallisiltaan itselleen kaikki Herttoniemen rälssisäterin lähitilat ja yhdisti ne yhtenäiseksi Herttoniemen kartanoksi. Isonvihan aikana vuonna 1713 venäläiset miehittävät Helsingin seudun ja alue autioitui. Asukkaat alueelle palasivat vasta Uudenkaupungin rauhan jälkeen 1721. Petter Wetter luovutti kartanon vuonna 1725 pojalleen Helsingin pormestarille Abraham Wetterille. Abraham Wetterin kuoltua vuonna 1737 kartanoa isännöi Anders Hellenius, joka ei voinut ajan määräysten mukaan aatelittomana ja papistoon tai porvareihin kuulumattomana omistaa tilaa virallisesti. Wetterin perilliset myivät kartanon vuonna 1750 kornetti Berndt De la Mottelle.
Historia > Ehrensvärd, von Spången ja Sederholm

Viaporin linnoituksen suunnittelija ja tuolloin vielä everstiluutnantti Augustin Ehrensvärd osti kartanon vuonna 1752. Ehrensvärd perusti kartanon maille tiilitehtaan tuottaakseen rakennusaineita Viaporin linnoitustöitä varten. Tehdas sijaitsi Tammisalon läntisessä niemessä, ja Tammisalon ja Laajasalon välinen lahti kantaa sen mukaan edelleen nimeä Tiiliruukinlahti. Lähtiessään Pommerin sotaan vuonna 1757 Augustin Ehrensvärd myi kartanon veljelleen Fredrikille lukuun ottamatta Kulosaaren kartanon aluetta, jonka hän piti itsellään. Fredrik Ehrensvärd omisti kartanon vuoteen 1761, jolloin hän myi tilan linnoitusupseeri ja arkkitehti Bengt von Spångenille.
Heti kartanon ostettuaan perusti Bengt von Spången kartanolle Herttoniemen fajanssitehtaan, jota varten perustettiin Suomen ensimmäinen osakeyhtiö. Tehdas perustettiin 1762 ja se oli toiminnassa vuoteen 1845 asti. Vuonna 1815 rakennetun Herttoniemen kartanon päärakennuksen uunit lienevät oman tehtaan tuotantoa. Nykyinen päärakennus toimi 1700-luvulla fajanssitehtaan "Brännhuset":ina, eli täällä sijaitsi tehtaan uunit. Rakennus oli tässä vaiheessa yksikerroksinen kivirakennus. Hirsistä tehty entinen kaksikerroksinen päärakennus sijaitsi etelämmällä, nykyisen ruotsinkielisen koulun paikalla.
Von Spångenin aikana 1760-luvulla kartanolle rakennettiin englantilaistyylinen puutarha lammikoineen. Von Spången kaivautti myös kanavan Strömsinlahdelta Porolahteen kerätäkseen kanavamaksuja porvoolaisilta kalastajilta ja maanviljelijöiltä, jotka tulivat myymään tuotteitaan Helsingin torille.
Spångenin jälkeen kartanon omisti vuosina 1788–1792 Helsingin mahtavin porvari, suurkauppias, laivanvarustaja ja sahapatruuna Johan Sederholm, joka kuului myös Herttoniemen posliinitehtaan alkuperäisiin osakkaisiin. Sederholm ei ollut aatelinen, mutta hän sai kuningas Kustaa III:lta erityisluvan Herttoniemen säterin omistamiseen. Nämä rälssioikeudet Sederholm sai ”huomattavista palveluista kruunulle”; käytännössä kruunu oli velkaantunut pahoin Sederholmille tämän toimitettua rakennusmateriaaleja ja elintarvikkeita Viaporin rakennustyömaalle. Sederholmin jälkeen vuosina 1792–1793 kartanon omisti hänen vävynsä, majuri Johan Olander, joka myi sen vuonna 1793 vara-amiraali Carl Olof Cronstedtille. Olander piti kuitenkin itsellään Kreijarin ja Strömsin torpat, joista muodostettiin Strömsin kartano.
Historia > Vara-amiraali Carl Olof Cronstedt

Vara-amiraali Carl Olof Cronstedt oli Ruotsinsalmen toisen meritaistelun sankari ja vuodesta 1801 Viaporin linnoituksen komentaja. Hän oli syntyperäinen helsinkiläinen ja syntynyt Puotilan kartanossa, jonka omisti hänen äitinsä Hedvig Juliana Jägerhornin suku. Vuonna 1799 Cronstedt luopui väliaikaisesti Herttoniemen kartanosta ja myi sen  Uudenmaan rakuunarykmentin kapteenille Johan Wenzel Rotkirchille. Suomen sodan aikana 1808–1809 kartano joutui majoittamaan venäläistä sotaväkeä.
Kun Ruotsi oli hävinnyt huonosti suunnitellun ja ylivoimaista vihollista vastaan käydyn Suomen sodan, häviölle ryhdyttiin etsimään syntipukkeja. Syytösten kohteeksi joutuivat korkeimmat upseerit, joille vaadittiin jopa kuolemantuomioita (Viaporin komendantit Cronstedt ja Fredrik Adolf Jägerhorn, Suomen joukkojen ylipäällikkö Hans Henrik Gripenberg, Svartholman linnoituksen komentaja Carl Magnus Gripenberg). Ankarimmat syytökset kohdistettiin Cronstedtiin, joka oli luovuttanut Viaporin venäläisille ilman taistelua. Hänen uskottiin jopa myyneen linnoituksen venäläisille. Mitään todisteita petturuudelle ei kuitenkaan ole paljastunut, ja todellisena syynä antautumiselle oli luultavasti upseerien keskuudessa vallinnut syvä epäusko Ruotsin kykyyn puolustautua Venäjä-Ranska-liittoutumaa vastaan, sekä vanhanaikaisen linnakkeen tehottomuus kehittyvässä sodankäynnissä.
Syytösten kohteeksi joutunut Cronstedt eli loppuelämänsä syrjään vetäytyneenä. Hän osti Herttoniemen kartanon takaisin vuonna 1813 ja eli siellä kuolemaansa 1820 saakka. Cronstedt kohdisti viimeisten vuosien tarmonsa kartanon kehittämiseen. Hänen aikanaan osa kartanon puistosta muutettiin säännölliseksi barokkipuistoksi ja maisemapuistoa rakennettiin lisää. Puisto sai koristuksekseen kaksi huvimajaa, jotka suunnitteli Helsingin empirekeskustan luoja, arkkitehti Carl Ludvig Engel. Posliinitehtaan rakennukset olivat palaneet Suomen sodassa, ja vuonna 1815 entinen posliinitehtaan polttimo muutettiin kartanon uudeksi päärakennukseksi arkkitehti Pehr Granstedtin johdolla. Posliinitehdas siirtyi toimimaan kartanon aikaisempaan päärakennukseen, joka sijaitsi Laajasalon sillan kupeessa, nykyisin ruotsinkielisen ala-asteen kohdalla.
Cronstedtin kuollessa vuonna 1820 kartanossa mainitaan olleen 8 renkiä, 11 piikaa, 17 muonamiestä sekä 6 torpparia. Viaporin aikainen tiilitehdas lopetti toimintansa samana vuonna kannattamattomana. Crontedtin leski, kreivitär Beata Sofia luovutti kartanon lapsilleen vuonna 1832, ja eversti Anton Cronstedt lunasti sisarustensa osuudet itselleen. Vuonna 1839 Oulun läänin entinen maaherra Abraham Stjernschantz, joka oli naimisissa Anton Cronstedtin sisaren kanssa, lunasti kartanon perheelleen. Heidän aikanaan Herttoniemen kaakelitehdas lopetti toimintansa 1845. Stjernschantzit asuivat kartanossa vain osittain ja antoivat vuonna 1856 kartanon viljelysmaat vuokralle.
Historia > Bergbomit

Vuonna 1859 kartanon osti Oulun läänin lääninkamreeri Carl Gustaf Bergbom 44 000 hopearuplan hinnalla. Lääninkamreerin kuoltua kartanon perivät hänen poikansa Johan Georg ja Karl Zachris Bergbom; Karl Zachris Bergbom kuitenkin luopui osuudestaan vuonna 1888, ja hänelle irrotettiin kartanon maista Tammisalo, jonne hän rakensi huvilan. Johan Georg Bergbom oli viimeinen Herttoniemen kartanon omistanut yksityishenkilö; hän aloitti huvilapalstojen vuokraamisen vuonna 1881; hänen saadessaan kartanon kokonaan haltuunsa 1888 siihen kuului yhä 800 hehtaaria maata, josta 400 hehtaaria viljeltyä. Lehmiä kartanossa oli 100 ja hevosia 40, renkejä 40 ja torppareita 10. Vuonna 1916 Johan Bergbom myi valtaosan kartanon maista mutta piti itsellään päärakennuksen ja sitä ympäröivän noin 15 hehtaarin puiston.
Sisällissodan aikana 1918 kartano joutui taas majoittamaan sotilaita, tällä kertaa punakaartilaisia. Tätä kartanonherra ja maanviljelysneuvos Johan Bergbom ei ollut enää näkemässä, sillä kartanoon aseita etsimään tulleet punakaartilaiset Gustaf Oksan johdolla olivat murhanneet hänet aamiaispöytäänsä 17 marraskuuta 1917. Miehensä kuoltua Bergbomin leski Helene Gustava Bergbom muutti pois kartanosta. Johan Bergbomin eläessään ilmaiseman tahdon mukaisesti hänen perillisensä lahjoittivat kartanon Svenska Odlingens Vänner i Helsingfors -yhdistykselle kartanomuseon perustamista varten.
Herttoniemen kartano nykyisin > Kartanomuseo

Svenska Odlingens Vänner i Helsinge r.f. sai kartanon haltuunsa lahjoituksena Johan Bergbomin perikunnalta 1919 ja sitoutui säilyttämään kartanon ympäristön muuttumattomana. Varsinaisessa kartanon päärakennuksessa toimii kartanomuseo (auki sunnuntaisin). Kartanon ympäristöstä oli 1920-luvun alkupuolella tarkoitus tehdä suomenruotsalaisen kulttuurin ulkoilmamuseo, ja alueelle ehdittiin siirtää joitakin rakennuksia lähiseuduilta, kuten Knusbackan maalaistalo Sipoosta ja Täcktomin kartanon tuulimylly. Kansallismuseon vastustuksen ja rahapulan takia "suomenruotsalaisen Seurasaaren" rakentaminen jäi kuitenkin kesken ja supistui uusimaalaiseksi museoksi. Knusbacka on nykyisin sisustettu kansatieteellisin esinein.
Herttoniemen kartano nykyisin > Puisto

Herttoniemen kartanon puisto jakaantuu kahteen osaan. Alkujaan puisto on 1760-luvulta, mutta nykyisen asunsa se sai Carl Olof Cronstedtin aikana 1810-luvulla. Puisto jakaantuu kahteen osaan: toinen osa on säännönmukainen barokkityylinen puutarha kukkaistutuksineen, toinen osa on englantilaistyylinen maisemapuisto lampineen ja huvimajoineen. Herttoniemen kartanopuisto on toinen Helsingin kahdesta englantilaistyylisestä puistosta; toinen on Piperin puisto Suomenlinnassa. Pääkäytävän päässä on toinen Carl Ludvig Engelin suunnittelemiksi mainituista huvimajoista. Kartanon puistossa kasvavat kolmihaarainen päärynäpuu, jonka ympärys 1,3 m:n korkeudella on 226 cm ja pituus 15 m, sekä dahurianlehtikuusi, jonka vastaavat mitat ovat 241 cm ja 30 m. Molemmat ovat lajeissaan Suomen paksuimmat. Helsingin kaupunki vastaa nykyisin puiston hoidosta, ja sitä laajennettiin vuosituhannenvaihteessa rantaan päin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Herttoniemen kartanomuseo
Herttoniemen kartanopuisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Pörssitieto: Hertonäs Gods Ab.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Herttoniemen kartano (Q11862462)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kartanon päärakennus, rakennus
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
sijainti: Herttoniemenranta
katuosoite: Herttoniemen kartano, Linnanrakentajantie 12
postinumero: 00810
koordinaatit: 60°11′N 25°02′E﻿ / ﻿60.19°N 25.04°E﻿ / 60.19; 25.04

Augustin Ehrensvärd.
Johan Sederholm.
Johan Gustaf Olander kadettina. Nils Schillmarkin maalaus.
C. O. Cronstedt.
Huvimajan suunnitteli arkkitehti Carl Ludvig Engel Suomen suuriruhtinaskunnan aikana.
Toinen Carl Ludvig Engelin piirtämistä huvimajoista kartanon puistossa
Herttoniemen kartanon puisto syyskuussa 2023.
Kartanon sijainti Helsingissä
The Historical Illuminatus Chronicles

The Historical Illuminatus Chronicles on kolmen romaanin sarja jonka Robert Anton Wilson kirjoitti yksin lisäykseksi Robert Shean kanssa kirjoittamansa Illuminatus! trilogian yhteyteen.
Kirjoihin kuuluvat The Earth Will Shake (1982) ISBN 1-56184-162-5, Nature's God (1991) ISBN 1-56184-164-1. Kirjoista oli tarkoitus muodostua viiden kirjan sarja, mutta Wilson ei eläessään ehtinyt kirjoittaa kuin kolme. Neljännen nimi piti olla The World Turned Upside Down.
Sarja käsittelee Illuminatus! trilogian päähahmon, Hagbard Celinen esi-isän Sigismundo Celinen seikkailuja ja harharetkiä valistusajan Euroopan läpi.