stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antroposofia
Kirjallisuutta > Steinerpedagogisia ja antroposofisia teoksia

Dahlström, Marja: Muodosta minuuteen. Edita, Helsinki 1999
Dunderfelt, Tony: Henkilökemia. Dialogia oy, Söderkulla 1998
Edmunds, Francis: An Introduction to Steiner Education. Sophia Books, UK 2004 (1.p 1979)
Edmunds, Francis: Käytännön steinerpedagogiikka - lapsen kasvu ja kasvatus. Otava, Helsinki 1984. Suomennettu edellisen teoksen 1. painoksesta.
Frommer, Eva A.: Voyage throug childhood into the adult world. Hawthorn Press, UK 1969
Goebel, Wolfgang & Glöckler, Michaela: Lastenlääkärin vastaanotolla. Antroposofisen lääketieteen yhdistys ry, Helsinki 1996. Alkuteos Kindersprechstunde, 11.p 1995
Gudrun, Davy & Voors, Bon: Elämäntapoja - perhe-elämän kysymyksiä. Suomen antroposofinen liitto, Helsinki 1999
Haller, Ingeborg: How Children Play. Floris Books, Edinburgh 1987. Alkuteos Das spielende Kind, 1987
Jurvelius, Nelly: Taide kasvattaa. WSOY, Helsinki 1988
Koepke Hermann: Seitsemänvuotias lapsi - koulukypsyys. Suomen antroposofinen liitto, Helsinki 1999. Alkuteos Das Siebte Lebensjahr, Die Schulreife, Herausgegeben von der Pädagogischen Sektion der Freien Hochschule fur Geisteswissenschaft Goetheanum, 1997
Lievegoed, Bernard: Yksilön elämänkaari. Posiplan kustannus, Espoo 1996. Alkuteos De levensloop van de mens 1976
Muller, Brunhild: Painting with Children. Floris Books, Edinburgh 2001. Alkuteos Malen mit Wasserfarben, 1.p 1986
Olsson, Kerstin: Pienen lapsen ravinto. Antroposofisen lääketieteen yhdistys ry, Helsinki 1994. Alkuteos Barnets näring under de första åren
Paalasmaa, Jarno: Omassa rytmissä. Steinerkoulun idea ja käytännön sovellukset. PS-kustannus, Jyväskylä 2009
Wilenius, Reijo: Mitä on ihminen? Filosofiaa ihmisestä ja inhimillisestä kasvusta. Atena, Jyväskylä 1999
Wilenius, Reijo: Kasvatuksen ehdot - kasvatusfilosofian luonnos. Atena, Jyväskylä, 4.p 1987
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Ehnqvist, Tarja: Miten antroposofia ilmenee steinerpedagogiikassa? Rudolf Steinerin ja Helsingin Rudolf Steiner-koulun vuosien 1988 ja 2000 opetussuunnitelmien tietoteorian, ihmiskäsityksen ja taidekäsityksen analysointia ja vertailua.  (Väitöskirja. Helsingin yliopiston kasvatustieteen laitoksen tutkimuksia 204)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2006.  ISBN 952-10-2668-5  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Selin, Risto: ”Antroposofia”, Ihmeellinen maailma: Skeptikon tietosanakirja.  (Ursan julkaisuja 81)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2001.  ISBN 952-5329-19-4  Teoksen verkkoversio.
Selin, Risto & Ollikainen, Marketta & Salmi, Ilpo V. (toim.): Paholaisen asianajajan paluu: Opaskirja skeptikolle.  (Ursan julkaisuja 63)  Helsinki: Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1997.  ISBN 951-9269-88-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen antroposofisen liiton sivut.
AnthroWiki. (saksaksi)
Anthroposophieonline. (Arkistoitu – Internet Archive) Steiners Gesamtausgabe.
Rudolf Steiner Manual (PDF, saksa ja englanti)
Purola, Mari: Antroposofia (Arkistoitu – Internet Archive). Kirkon lähetystyön keskus.
Antroposofia
Antroposofia
Rudolf Steiner
Steinerkoulu
Eurytmia
Biodynaaminen viljely
Antroposofinen lääkintä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Puola 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse 
Goetheanum II Dornachissa, Sveitsissä. Läntinen sisäänkäynti.
Keski-Frankia

| Keski-Francia Francia media> 843–855 |
| --- | --- |
   Keski-Frankia vuonna 843 
Kuningas:  Lothar I
Pääkaupunki:  Aachen
Historia:  
– Perustettu:  843
– Lakkautettu:  855
Edeltäjä(t):  Frankkien valtakunta
Seuraaja(t):  Italian kuningaskunta Arles’n kuningaskunta Lotharingia
Keski-Frankia oli lyhyen aikaa olemassa ollut valtakunta, joka perustettiin, kun Frankkien valtakunta jaettiin kolmeen osaan Verdunin sopimuksessa vuonna 843. Keski-Frankiaa hallitsi kuningas Lothar I. Siihen kuuluivat muun muassa Kaarle Suuren entinen asuinpaikka ja hallituskaupunki Aachen sekä Pavia, mutta sijaintinsa ja etnisen yhtenäisyyden puutteensa vuoksi se ei säilynyt kauaa. Keski-Frankia jaettiin kolmeen osaan – Italian kuningaskuntaan, Arles’n kuningaskuntaan ja Lotharingiaan – vuonna 855, ja ”Keski-Frankiasta” tuli pelkkä maantieteellinen termi, jolla viitattiin näihin kolmeen valtakuntaan.
Keski-Pohjanmaan reservipataljoona

Keski-Pohjanmaan reservipataljoona oli sisällissodassa valkoisten länsiarmeijan reservin  N:o 6 Vaasan jalkaväkirykmenttiin kuuluva joukko-osasto. Pataljoona koottiin Pietarsaaren alueen miehistä, ja se järjestäytyi Kolhossa 16. maaliskuuta 1918. Se siirrettiin rintamalle 21. maaliskuuta 1918. Tässä vaiheessa pataljoona käsitti 600 miestä.
Pataljoonan komentajana oli majuri G. A. Bäckman.
1. komppania
Päällikkö: aliupseeri H. Hietala
2. komppania
Päällikkö: aliupseeri S. V. Paaer
3. Komppania
Päällikkö: kersantti Elias Paalanen
konekiväärikomppania
Päällikkö: kersantti Onni Valdemar Aulo
Kenttäoikeus

15. Prikaatin kenttäoikeus rintamaoloissa heinäkuussa 1944.
Kenttäoikeus on poikkeusoloissa, tyypillisesti sodan aikana rintamalla, muodostettu enemmän tai vähemmän laillinen erityistuomioistuin. Suomessa nimeä kenttäoikeus käytettiin talvi- ja jatkosodan aikana toiminnassa olleista laillisista tuomioistuimista, joiden tehtävänä oli käsitellä sotilaiden ja miehitetyn alueen väestön tekemiä rikoksia. Näiden tuomioistuinten tuomioista sai yleensä valittaa sotaylioikeuteen. Tuomioistuimen kokoonpanoon kuului lainoppinut puheenjohtaja eli sotatuomari, upseerijäsen ja aliupseeristoon tai miehistöön kuulunut jäsen.
Suomen sisällissodan kenttäoikeudet

Suomen sisällissodan aikana vailla lain valtuutusta toimineista valkoisen puolen oikeudenkäyttöelimistä käytettiin myös muun muassa kenttäoikeuden nimitystä.
Nimityksen käyttäminen sisällissodan aikaisista sotatuomioistuimista on ongelmallista. Virallisesti sanaa alettiin käyttää vasta sotaväen rikoslaissa, joka annettiin 30. toukokuuta 1919. Siinä sanaa käytettiin merkityksessä ”sota-aikana asetettava armeijan alioikeus”. Sotaväen rikoslain mukaan rauhan aikana sotavoimaa koskevia tuomioita jakoi sotaoikeus. Sodan aikana oli mahdollista asettaa myös pikaoikeuksia. Kenttäoikeus sanaa käytettiin Suomessa myös ensimmäisen maailmansodan aikana ilmeisesti Saksan, Venäjän, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan sotalainsäädäntöön pohjautuen. Professori Rafael Erich määritteli 1916 kenttäoikeuden sotatuomioistuimeksi, joka sota-aikana tutkii ja ratkaisee sotaan liittyviä rikosluonteisia asioita.
Suomessa ei ollut 1918 voimassa olevaa sotaväen rikoslakia, johon kenttäoikeuksien toiminta olisi voinut perustua. Vuonna 1886 oli tosin annettu sotaväkeä koskeva rikoslaki, mutta sotaväen lakkauttaminen 1901 oli tehnyt siitä merkityksettömän. Tämäkään laki ei tuntenut kenttäoikeuksia, vaan sodan ja rauhan aikana toimivan sotaoikeuden ja poikkeusoloja varten pikaoikeuden. Viisijäsenisen pikaoikeuden antama ankarin mahdollinen tuomio oli kuolemanrangaistus, mutta asian käsittelyn tuli olla julkista ja tuomiosta täytyi olla mahdollisuus valittaa. Sisällissodan aikaiset kenttäoikeudet eivät täyttäneet tällaisia ehtoja.
Sisällissodan kenttäoikeudet eivät noudattaneet oikeudenkäymiskaarta eivätkä mainittavasti tavallisten oikeusistuinten toiminnasta säädettyjä muotoja. Yksi mahdollisuus olisi ollut soveltaa Suomen suuriruhtinaskunnalle 1909 annettuja sotatila-asetuksia. Niiden mukaan olisi voitu käyttää Venäjän sotaväen rikoslakia tuomittaessa siviiliväestöä kenttäoikeuksissa. Suomessa tällaisia säädöksiä pidettiin yleisesti laittomasti annettuina eivätkä lakimiehet katsoneet voivansa niitä soveltaa.
Kapinallisten hallituksesta käytettiin nimitystä kansanvaltuuskunta. Sen virallinen kanta oli, että vallankumouksen vastustajien tutkiminen ja tuomitseminen kuului jokaiseen kuntaan perustetulle alioikeudelle, jota he kutsuivat vallankumousoikeudeksi. Kuolemanrangaistuksen käytön kansanvaltuuskunta kielsi tykkänään eikä se virallisesti antanut punakaarteille mitään määräyksiä vastustajiin kohdistetuista rangaistuksista.
Sekä punaisten että valkoisten vastustajiinsa kohdistamia rankaisutoimia on pidetty mielivaltana, sillä ne eivät perustuneet kumottuihin tai voimassa oleviin säädöksiin, eivätkä Vaasan senaatin tai kansanvaltuuskunnan antamiin asetuksiin. Sisällissodan aikaiset kenttäoikeudet eivät olleet oikeuksia nimityksen juridisessa merkityksessä, mutta sosiaalisessa merkityksessä ne toki täyttivät oikeusistuimen tunnusmerkit. Varsinkin tavalliset ihmiset mielsivät ne sota-aikaan kuuluviksi oikeusistuimiksi.
Kirjallisuutta

Kulomaa, Jukka & Nieminen, Jarmo (toim.): Teloitettu totuus - kesä 1944.  Jyväskylä:  Gummerus, 2008.  ISBN 978-951-20-7772-4
Aiheesta muualla

Tietoa kenttäoikeuksien asiakirjojen tutkimisesta (Arkistolaitos)
Marko Tikan Kenttäoikeudet-kirjan arvostelu (viitattu 7.9.2014.)
Laki sotatuomioistuimista ja oikeudenkäynnistä niissä (Wikiaineistossa; huomaa sen katso myös -osio)
5. divisioona (talvisota)

Divisioonan tehtävänä sodan alkaessa oli puolustaa Mannerheim-linjaa Summan alueella. Linnoitustöiden keskeneräisyys käy hyvin ilmi tästä joulukuun puolivälissä Summankylässä otetusta kuvasta.
5. divisioona oli Suomen armeijan yksikkö talvisodassa. Se perustettiin Turunmaan sotilasläänissä jo ennen YH:n julistamista 10. lokakuuta 1939 alkaen. 5. divisioona liitettiin II armeijakuntaan, joka taisteli Karjalankannaksella.
Varustaminen

5. divisioona pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaiseksi, mutta Puolustusvoimien kalustopulasta johtuen määrävahvuuksia ei saatu täytettyä etenkään kaluston osalta.
Komentaja(t)

eversti Selim Isakson
Yksiköt

5. divisioonaan kuuluivat mm. seuraavat yksiköt
Esikunta ja esikuntakomppania
Jalkaväkirykmentti 15 (JR 15)
Jalkaväkirykmentti 14 (JR 14)
Jalkaväkirykmentti 13 (JR 13)
Kenttätykistörykmentti 5 (KTR 5)
Kevyt osasto 5 (KevOs 5)
9. pioneerikomppania (9. PionK)
10. pioneerikomppania (10. PionK)
5. viestikomppania (5. VK)
5. linjanrakennuskomppania (5. LRakK)
Keskittäminen

5. divisioona sai tehtäväkseen "miehittää Kannaksen lukon" YH:n julistamisen tapahduttua 14. lokakuuta 1939.
Divisioona keskitettiin 35 junalla 14.–17.10. tulevalle toiminta-alueelleen (Kämärä-Leipäsuo), toisin sanoen tulevan sodan ratkaisutaisteluiden alueelle Summan kylän läheisyyteen.
Puna-armeijan tavoitteet ja joukot Karjalan kannaksella talvisodassa

Puna-armeijan Karjalankannaksella toimineiden joukkojen tavoitteena oli talvisodan aikana lyödä Suomen puolustusvoimat taistelualueellaan. Hyökkäyksen painopisteeksi oli määrätty Viipurin ja Leningradin välisen rautatien suunta.
Talvisodan alkaessa Karjalankannaksella hyökkäsi Suomen alueelle Neuvostoliiton 7. armeija, jota komensi sodan alussa 2. luokan armeijankomentaja Vsevolod Fjodorovitš Jakovlev, joka joutui kuitenkin väistymään jo 9. joulukuuta, jolloin armeijan komentajuuden sai 2. luokanarmeijan komentaja Kirill Afanasjevitš Meretskov. 7. armeijaan kuului sodan alkaessa yhteensä yhdeksän divisioonaa ja panssariarmeijakunta. Alueelle oli siis ilmeisesti keskitetty lähes 200 000 miestä, n. 1500 panssaroitua ajoneuvoa sekä n. 900 tykkiä ja kranaatinheitintä.
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto totesi Puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (kuten ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen Rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen n. 600 000 miestä, 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Puna-armeijan joukkojen johtoa vaihdettiin Luoteisen rintaman perustamisen yhteydessä. Rintaman komentajaksi nimitettiin 1. luokan armeijakomentaja Semjon Timošenko. Samassa yhteydessä Karjalankannaksella toimivat neuvostojoukot jaettiin kahteen armeijaan joukkojen suuren määrän vuoksi. 7. armeija jatkoi länsi-Kannaksen alueella uuden komentajansa (2. luokan armeijakomentaja) Kirill Meretskovin johtamana ja itä-Kannaksen alueelle perustettiin uusi 7. armeijan Oikea Ryhmä, jonka komentajaksi tuli suomalaissyntyinen armeijakunnankomentaja Vladimir D. Grendahl (aik. Wladimir Gröndahl). Uuteen Ryhmään kuuluivat 49. ja 150. jalkaväkidivisioona. Myöhemmin 26. joulukuuta 1939 Ryhmästä muodostettiin Stavkan (Pääsotaneuvosto) antamalla käskyllä numero 0691 uusi Neuvostoliiton 13. armeija, jonka komennossa oli nyt 2. luokan armeijakomentajan arvoon ylennetty Grendahl. 13. armeija käsitti 4., 49., 150. ja 142. jalkaväkidivisioonan, 116. haupitsirykmentin, 311. kanuunarykmentin, 39. erillisen panssariprikaatin ja 204. panssaripataljoonan.
Divisioonan tehtävä ja ryhmitys sodan alkaessa

5. divisioonan tehtävänä oli sodan alkaessa pysäyttää neuvostojoukkojen hyökkäys pääasemassa (jota myöhemmin ryhdyttiin kutsumaan nimellä Mannerheim-linja) noin 20 kilometriä leveällä alueella Summajoen ja Muolaanjärven välissä. Divisioonan tuli tämän lisäksi valmistautua tukemaan pääaseman ja valtakunnan rajan välisellä alueella viivyttävää Uudenkirkon ryhmää.
Divisioonan kaista oli jaettu kolmeen lohkoon. Painopistesuunnaksi oli määritetty Viipurin-Leningradin välisen tien molemmille puolille ulottuva Summan lohko, jonka puolustamisesta vastasi Jalkaväkirykmentti 15 (josta yksi pataljoona tosin oli ryhmitettynä noin 5 kilometriä pääaseman etupuolelle). Mainitusta lohkosta koilliseen sijaitsi Lampeistenojan lohko, jossa puolustusvastuussa oli Jalkaväkirykmentti 13 (josta rykmentin kolmas pataljoona oli alueella toisen pataljoonan ollessa divisioonan reservinä pääaseman takana ja kolmannen pataljoonan ollessa ryhmittyneenä pääaseman etupuolelle Kaukjärven itäpuolella). Myös rykmentin esikunta oli sijoittuneena pääaseman itäpuolelle. Kattilaojan lohkolla, joka sijaitsi edellisestä lohkosta edelleen koilliseen päättyen jo aiemmin mainittuun Muolaanjärveen, puolustuksesta vastasi divisioonaan kuulunut Jalkaväkirykmentti 14. Kevyt osasto 5 oli ryhmittyneenä pääaseman etupuolelle Perkjärven alueella. Divisioonan oman orgaanisen tykistön (KTR 5:n) lisäksi alueelle oli keskitetty päämajan tykistöyksiköistä Raskaat Patteristot 1–3.
Divisioonan tehtävä ja ryhmitys sodan alkaessa > Linnoittamistilanne 5. divisioonan lohkolla sodan alkaessa

5. divisioonan alueella oli merkittävä osuus ennen sotaa rakennetuista betonisista ns. kestolaitteista. Betonista rakennetut linnoituslaitteet olivat joko konekivääriasemia tai miehistön majoittamiseen tarkoitettuja laitteita (suuressa osassa molempia). Kestolinnoituslaitteita oli kuitenkin melko vähän (verrattuna esim. ranskalaisten Maginot-linjaan tai saksalaisten Länsivalliin) ja osa niistä oli 1920-luvulla rakennettuina jo täysin vanhentuneita sodankäyntiin.
Divisioonan vastuualueella pääasemassa oli koko sen noin kahdenkymmenen kilometrin matkalla yhteensä 41 betonista kestolinnoituslaitetta, joten rintamakilometriä kohden oli käytössä keskimäärin vain kaksi betonista linnoituslaitetta. Kestolinnoituslaitteet olivat keskittyneet tärkeimmiksi arvioituihin suuntiin, joten suuri osa rintamavastuualueesta oli täysin vailla kestolaitteita. Linnoittamistilanne oli pääpiirteissään seuraava:
Summan lohkolla oli yhteensä 27 betonista rakennettua kestolaitetta (Summan kylässä 18 ja Summajärven itäpuolella 9), taisteluhaudat oli kaivettu ja suojattu hyökkäysvaunuesteellä (josta osa oli rakennettu liian pienistä kivistä) sekä piikkilankaesteellä, joista jälkimmäisessä oli kuitenkin merkittävä aukko Munasuon alueella. Lohkolla oli rakennettu myös ns. tukilinjaa ja linnoitettu etuvartioasemia.
Kattilaojan lohkolla oli seitsemän betonista rakennettua kestolaitetta, taisteluasemat oli kaivettu ja suojattu hyökkäysvaunuesteellä sekä piikkilankaesteellä (jossa oli kuitenkin aukko lohkon oikealla sivustalla). Taemman aseman rakentamista ei ollut edes aloitettu.
Muolaan lohkolla oli mainitun järven ranta-alueella seitsemän betonista linnoituslaitetta. Taisteluasemat oli valmiiksi kaivettu ja ne oli suojattu hyökkäysvaunu- ja piikkilankaesteellä. Tukilinjan rakentamista ei ollut aloitettu.
Yleiskuvaus divisioonan käymistä taisteluista > Tammikuun 1940 taistelut

5. divisioona oli rintamavastuussa vielä aivan vuoden alkupäivät. Sodan alkamisesta lukien laskettiin divisioonan lohkolla tuhotun yhteensä 111 neuvostoliittolaista panssarivaunua. 3. divisioonaksi uudelleen numeroitu alkuaan 6. divisioona alkoi rintamavastuun ottamisen Munasuon lohkon alueella illalla 2. tammikuuta. Koko vaihto-operaatio voitiin suorittaa lähes häiriöittä mm. samanaikaisesti alkaneen sakean lumipyryn turvin. Etulinjan joukkojen vaihto oli pääosin suoritettu 4. tammikuuta aamuun mennessä, tosin viimeiset vaihdot tapahtuivat vasta noin vuorokautta myöhemmin. Divisioonan komentaja luovutti rintamavastuun 5. tammikuuta kello 18 uuden divisioonan komentajalle (eversti Paavo Paalu).
Divisioonaan kuuluneet JR 13 ja JR 15 siirtyivät taaempaan asemaan, jossa ne jatkoivat siellä aloitettuja linnoitustöitä. Divisioonan kolmas rykmentti, JR 14, jäi edelleen alistetuksi 1. divisioonalle. Vasta 24. tammikuuta rykmentti irrotettiin etulinjasta ja se pääsi muun divisioonan yhteyteen väliasemaan. Varsinaista taistelutoimintaa ei divisioonalla ollut etulinjasta irrottamisen jälkeen tammikuun aikana.
Rauha 13. maaliskuuta 1940

Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
5. divisioona vetäytyi muiden II armeijakunnan joukkojen mukana tehdyn rauhansopimuksen mukaisesti uudelle valtakunnanrajalle 15. maaliskuuta klo 10 ja 19. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään 7 kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu välittömästi vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin mm. maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta, vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen palvelukseenkutsuminen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Katso myös: Talvisodan puolustusvoimien kotiuttaminen
Tappiot

5. divisioona kärsi talvisodan aikana noin 980 kaatuneen, noin 330 kadonneen ja noin 2 760 haavoittuneen tappiot. Kokonaistappiot olivat siis noin 4 070 miestä.
Divisioonan tykistön pääkalustona oli 76 K 02.
Neuvostoliiton 7. armeijan joukkoja etenemässä Karjalankannaksella joulukuun 1939 alussa
Kuva esittää todennäköisesti Sk.(=Summankylä) 10 - korsun sisätiloja.
5. divisioonan joukot joutuivat jo ensimmäisestä taistelupäivästään lähtien kamppailemaan myös neuvostojoukkojen panssarivaunuja vastaan. Kuvassa neuvostoliittolainen T-26 hyökkäysvaunu Kollaanjoella joulukuussa 1939
17. joulukuuta tuhottiin Munasuon lohkolla yli kaksikymmentä neuvostopanssaria, joista osa kuvassa esitetyn kaltaisilla polttopulloilla.
Neuvostotykistön jatkuva tuli vaurioitti suomalaisten asemia taisteluiden aikana merkittävästi. Kuva Taipaleenjoen rintamalta.
Väliasema oli vielä lähes linnoittamaton, joten joukot joutuivat etsimään puolustusasemansa lähinnä maaston mukaan ja aloittamaan saman tien kenttälinnoitustyöt.
Taka-asemassa divisioonan joukot joutuivat jälleen tekemisiin puna-armeijan panssarivaunujen kanssa. Kuvassa tuhottu T-26.
Viipurinlahden taisteluihin siirretyn III/KTR 5:n kalustona (12 kpl) oli kuvassa näkyvä 76 K 02.
Luettelo tunnetuista kasvissyöjistä

Tämä on luettelo tunnetuista kasvissyöjistä.
Luettelossa on henkilöitä tai ryhmiä, jotka ovat todistetusti tunnustautuneet tai yleisesti tunnustettu kasvissyöjäksi merkittävässä osassa elämäänsä tai julkista näkyvyyttään.
Tässä yhteydessä kasvissyöjä määritellään laajasti, eli vain kasvikunnan tuotteita ravinnokseen käyttävän, vegaanin, lisäksi myös muut historialliset, uskonnolliset ja eri aikoina vallinneet kulttuuriset kasvissyönnin määritelmät on otettu huomioon siitäkin huolimatta, että monet niistä ovat nykykäsityksen mukaan loogisesti kasvissyönnin määritelmän vastaisia ja siten itse asiassa osa sekaruokavaliota. Näitä ovat: lakto-vegetaristi (joka käyttää myös maitotuotteita), ovo-vegetaristi (joka käyttää kasvikunnan tuotteiden lisäksi kananmunaa), pesco-vegetaristi (kala-kasvissyöjä) pollo-vegetaristi (joka kasvikunnan tuotteiden lisäksi syö myös kanan ja muiden lintujen lihaa), semi-vegetaristi tai fleksitaristi (joka syö pääasiassa kasvisruokaa, mutta joskus lihaa, kalaa tai lintuja ja muita eläinkunnan tuotteita) ja demi-vegetaristi (joka ei syö nisäkkäiden lihaa) sekä näiden yhdistelmät. Oleellista tässä on henkilön oma samaistuminen kasvissyöntiin. Tiedot perustuvat yleensä henkilön omiin lausuntoihin ja tulkintoihin: esimerkiksi joskus kalaa tai kanaa syövä kertoo olevansa kasvissyöjä, vegaaniksi itsensä ilmoittavan kohdalla ei useinkaan ole selvää, tarkoittaako hän sillä vain ruokavaliota vai veganismin määritelmän mukaista vegaanista elämäntapaa. Tiedot saattavat olla vanhentuneita mm. siitä syystä, että henkilö on tullut toisiin ajatuksiin. Henkilön kuuluminen kasvissyöjiin on saatettu kyseenalaistaa voimakkaasti; näin on käynyt esimerkiksi Adolf Hitlerin kohdalla, joka itse halusi identifioitua kasvissyöjäksi.
Kansainvälisesti tunnettuja kasvissyöjiä > Musiikki > Yhtyeitä, joiden kaikki jäsenet ovat kasvissyöjiä

Carcass, brittiläinen grindcore-yhtye, kaikki jäsenet kasvissyöjiä (osa vegaaneja)
Architects, brittiläinen metalcore-yhtye, kaikki jäsenet vegaaneja
Cattle Decapitation, yhdysvaltalainen death metal -yhtye (kaikki jäsenet kasvissyöjiä)
Heaven Shall Burn, saksalainen metalcore-yhtye (kaikki jäsenet vegaaneja)
Millencolin, ruotsalainen punkyhtye (kaikki jäsenet kasvissyöjiä)
Propagandhi, kanadalainen punkyhtye (kaikki jäsenet vegaaneja)
Sielun veljet, suomalainen rock-yhtye (kaikki jäsenet vähintään pescovegetaristeja)
Kansainvälisesti tunnettuja kasvissyöjiä > Politiikka

| Nimi | Syntymä- ja kuolinaika | Kotimaa | Ammatti tai toimi | Tarkennus | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| César Chávez | 1927–1993 | Yhdysvallat | kansalaisoikeusaktivisti | vegaani |  |
| Bill Clinton | s. 1946 | Yhdysvallat | presidentti | vegaani |  |
| Janez Drnovšek | 1950-2008 | Slovenia | presidentti | vegaani |  |
| Mahatma Gandhi | 1869–1948 | Intia | Intian itsenäisyysliikkeen johtaja | vegaani |  |
| Maneka Gandhi | s. 1956 | Intia | poliitikko, eläinoikeusaktivisti | vegaani |  |
| Coretta Scott King | 1927–2006 | Yhdysvallat | kansalaisoikeusliikkeen johtaja | vegaani |  |
| Dennis Kucinich | s. 1946 | Yhdysvallat | poliitikko, pyrkinyt presidenttiehdokkaaksi | vegaani |  |
| Ingrid Newkirk | s. 1949 | Iso-Britannia | PETAn perustaja ja puheenjohtaja | vegaani |  |
| Rašid Nurgalijev | s. 1956 | Venäjä | Venäjän sisäministeri, sisäministeriön armeijankenraali |  |  |
| Peter Tatchell | s. 1952 | Australia, Iso-Britannia | ihmisoikeusaktivisti | vegaani |  |
| Donald Watson | 1910–2005 | Iso-Britannia | Vegan Societyn perustaja, vegan-termin keksijä | vegaani |  |