stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John Christie (sarjamurhaaja)
Murhat > Myöhemmät murhat

19. tammikuuta ja 6. maaliskuuta 1953 välillä Christie tappoi kolme muuta naista, jotka hän oli kutsunut kotiinsa: Kathleen Maloneyn, Rita Nelsonin ja Hectorina MacLennanin. Maloney toimi prostituoituna Ladbroke Groven alueella. Nelson oli kotoisin Belfastista ja oli Christien tavatessaan vierailulla sisarensa luona Ladbroke Grovessa. MacLennanin, joka asui Lontoossa miesystävänsä Alex Bakerin kanssa, Christie tapasi ensimmäisen kerran kahvilassa. Ensitapaamisen jälkeen Christie, MacLennan ja Baker tapasivat useaan otteeseen ja Christie jopa antoi parin asua Rillington Placella heidän etsittyään majapaikkaa. Murhapäivänä Christie houkutteli MacLennanin yksin kotiinsa ja murhasi hänet siellä. Myöhemmin hän vakuutti Bakerille, joka oli tullut Rillington Placelle etsimään MacLennania, ettei ollut nähnyt häntä. Christie jatkoi näytelmäänsä useita päiviä ja tapasi Bakerin monesti kysyäkseen häneltä uutisia MacLennanista ja auttaakseen häntä etsimään naista.
Viimeisten kolmen uhrinsa murhiin Christie sovelsi samaa kaasutustekniikkaa kuin murhatessaan Muriel Eadyn. Hän oli yhdistänyt keittiön kaasuputken kumiputkeen, jonka hän piti suljettuna paperiklipsillä. Christie kertoi hän istuttaneensa uhrinsa keittiöön, irrottaneensa klipsin ja antaen näin kaasun vuotaa keittiöön. The Brabin Reportin mukaan hänen selityksensä kaasutuksesta ei ollut riittävä, sillä jos koko keittiö olisi täyttynyt kaasulla, myös Christie olisi kuollut. On kuitenkin todettu, että kaikki kolme uhria olivat altistuneet hiilimonoksidille. Kaasu teki uhreista uneliaita, jonka jälkeen Christie kuristi heidät köydenpätkällä.
Kuten Eadynkin tapauksessa, Christie raiskasi viimeiset kolme uhriaan heidän ollessaan tajuttomia ja jatkoi vielä naisten kuoltuakin. Kun tämä yksityiskohta murhista tuli julki, Christie sai nopeasti nekrofiilin maineen. Eräs toimittaja on kuitenkin kritisoinut Christien nekrofiiliksi luokittelua vedoten Christien poliisille antamaan selontekoon, jonka mukaan hän ei tehnyt uhriensa kanssa mitään seksuaalista heidän kuolemansa jälkeen. Murhattuaan uhrinsa Christie piilotti ruumiit keittiön alkoviin, joka oli piilotettu tapetoidun seinän taakse. Hän oli käärinyt puoliksi alastomien uhriensa ruumiit huopiin samalla lailla, kuin Beryl Evansin ruumiin.
Pidätys

Christie muutti pois 10 Rillington Placelta 20. maaliskuuta 1953 vuokrattuaan asuntonsa luvattomasti eräälle pariskunnalle. Vuokranantaja kävi asunnossa vierailulla Christien muuttopäivän iltana ja vaati pariskuntaa poistumaan heti seuraavana aamuna. Vuokranantaja antoi ylimmän kerroksen asukkaalle, Baresford Brownille, luvan käyttää Christien keittiötä. 24. maaliskuuta Brown löysi keittiön alkovin yritettyään kiinnittää seiniin koukkuja. Revittyään alkovin tapetit pois Brown löysi Maloneyn, Nelsonin ja MacLennanin ruumiit. Varmistettuaan eräältä toiselta vuokralaiselta ruumiiden aitouden Brown ilmoitti asiasta poliisille ja koko kaupungin kattavat Christien etsinnät aloitettiin.
Lähdettyään Rillington Placelta Christie meni King's Crossilla sijainneeseen hostelliin, jonne hän varasi huoneen seitsemäksi yöksi oikealla nimellään ja osoitteellaan. Hän kuitenkin lähti jo neljän yön jälkeen saatuaan 24. maaliskuuta tietää ruumiiden löydöstä. Hostellista poistuttuaan Christie vaelsi ympäri Lontoota ja vietti paljon aikaa kahviloissa. Aamulla 31. maaliskuuta Christie pidätettiin Putney Bridgen läheisellä vallilla, kun eräs poliisi oli alkanut kyselemään tämän henkilöllisyydestä. Christiellä oli mukanaan vain joitain kolikoita ja uutisjuttu Timothy Evansin tutkintavankeudesta.
Tuomio ja teloitus

Christie tunnusti oikeudenkäynnissä syyllisyytensä seitsemään - kolmen keittiön alkovista löytyneen naisen, vaimonsa ja kahden takapihalle haudatun naisen - murhaan. Hän myös myönsi murhanneensa Beryl Evansin, mutta ei Geraldine Evansia. Aiemmin heidän murhistaan oli epäilty Timothy Evansia.
Christietä syytettiin vain vaimonsa Ethelin murhasta. Hänen oikeudenkäyntinsä alkoi 22. kesäkuuta 1953 samassa tuomioistuimessa, jossa Evans oli ollut syytettynä kolmea vuotta aiemmin. Christie vetosi mielenterveydellisiin ongelmiinsa ja väitti, ettei muistanut tapahtumista juuri mitään. Valamiehistö hylkäsi vetoomuksen ja käsiteltyään tapausta 85 minuuttia totesi Christien syylliseksi. Christie tuomittiin hirtettäväksi.  Hän ei valittanut tuomiostaan, ja 15. heinäkuuta 1953 hänet hirtettiin Pentonvillen vankilassa. Pyövelinä toimi Albert Pierrepoint, joka oli hirttänyt myös Timothy Evansin. Ennen teloitustaan Christie valitti hirttosilmukka kaulassaan, kuinka hänen nenänsä kutisi. Pierrepoint vastasi, että se ei häiritsisi häntä enää pitkään.
Madame Tussaud'n Lontoon vahakabinetin Chamber of Horrors -huoneessa on esillä vahanukke, joka esittää Christien hirttämistä.
Aiheesta muualla

Crime Library article
List of documents relating to Christie and Evans held in the National Archives (Arkistoitu – Internet Archive)
Bartle Road/Rillington Place location in Ladbroke Grove (Google)
National Archives of Australia - The Sydney Morning Herald Page - 1 - News Headline - Thursday 23 April 1953
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:John Christie (murderer)
Käännös suomeksi
Uuden-Kaledonian mielenosoitukset 2024

Laajamittaiset mielenosoitukset alkoivat Uudessa-Kaledoniassa 13. toukokuuta 2024. Saariryhmä on Ranskaan kuuluva erityisyhteisö. Mielenosoitusten on pelätty yltyvän sisällissodaksi. Saariryhmän asukkaista 41 % on melanesialaisia (eli kanakkeja), 24 % eurooppalaisia. Nuorisotyöttömyys on hyvin korkea (26 %) huolimatta Uuden-Kaledonian huomattavista nikkelivarannoista.
Tausta

Uuden-Kaledonian paikallisvaaleissa äänioikeus on Nouméan sopimuksen nojalla vain sellaisilla henkilöillä, jotka ovat oleskelleet saarilla vuodesta 1998 lähtien, sekä näiden täysi-ikäisillä lapsilla. Äänioikeuden säilyttääkseen henkilön on täytynyt myös asua vakituisesti Uudessa-Kaledoniassa. Tämä järjestely sulkee äänioikeuden ulkopuolelle vuoden 1998 jälkeen muuttaneet mannerranskalaiset, mutta myös ranskanpolynesialaiset ja wallisfutunalaiset (sekä näiden lapset). Näitä henkilöitä kutsutaan toisinaan nimellä "jäädytetyt äänestäjät" (ransk. "corps électoral gelé").
Vuonna 1999 Ranskan perustuslakineuvosto linjasi, että saariryhmällä pitäisi siirtyä järjestelmään, jossa kaikki vähintään 10 vuotta Uudessa-Kaledoniassa asuneet saisivat äänioikeuden paikallisvaaleissa. Vuonna 2007 presidentti Jacques Chirac ajoi saariryhmällä vaikuttavan itsenäisyysliikkeen toiveesta läpi perustuslaillisen muutoksen, jonka nojalla tästä luovuttiin. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi muutoksen olevan hyväksyttävä väliaikaisratkaisu siirtomaavallan purkautumisessa Uudessa-Kaledoniassa.
Nouméan sopimuksen mukaan Uudessa-Kaledoniassa tuli järjestää myös kolme kansanäänestystä saariryhmän itsenäistymisestä. Itsenäisyyden vastustajat voittivat kaikissa kolmissa vaaleissa. Itsenäisyyden kannattajat boikotoivat viimeisintä vuonna 2021 järjestettyä kansanäänestystä, koska se järjestettiin koronapandemian aikana.
Ranskan parlamentti on toivonut muutosta paikallisvaalien äänioikeuteen, ja että Uudelle-Kaledonialle muuttaneet ranskalaiset, jotka ovat asuneet Uudessa-Kaledoniassa vähintään 10 vuotta, saisivat myös äänioikeuden. Kanakit pelkäävät tämän vesittävän heidän poliittista valtaansa paikallisissa vaaleissa. Ranskan parlamentti- ja presidentinvaaleissa kaikki Uuden-Kaledonian asukkaat ovat äänioikeutettuja samoilla ehdoilla.
Seuraavat paikallisvaalit on tarkoitus järjestää vuonna 2024. Suurin itsenäisyyttä kannattava puolue, kanakkien ja sosialistien kansallinen vapautusrintama, on ilmaissut tyytymättömyytensä Ranskan parlamentin aikeisiin muuttaa paikallisvaalien äänioikeuden määritelmää.
Tapahtumia

Pääkaupunki Nouméan kattava ulkonaliikkumiskielto määrättiin 14. toukokuuta 2024, ja myös kokoontumisvapautta on rajoitettu. Suurkomissaari Louis Le Franc'n mukaan julkista ja yksityistä omaisuutta (muun muassa turvakameroita, apteekkeja ja autokauppoja) on tuhottu. Myös autojen polttamista ja ryöstelyä on esiintynyt. Uuden-Kaledonian kauppakamarin arvion mukaan mielenosoitukset ovat aiheuttaneet 16. toukokuuta mennessä jo 200 miljoonan euron vahingot. Lisäksi se arvioi, että jopa 90 % Nouméan elintarvikkeiden jakelusta vastaavasta infrastruktuurista on käyttökelvotonta.
Nouméan kansainvälinen lentokenttä suljettiin kaupalliselta liikenteeltä 14. toukokuuta.
Yhteensä viisi henkilöä on kuollut 13.–16. toukokuuta välisenä aikana. Kaksi kuolleista on Gendarmerie nationale -joukkoihin kuuluneita santarmeja.
"Mellakoitsijoiden" määräksi arvioidaan noin 5 000, joista 200 oli pidätetty 17. toukokuuta mennessä.
Reaktioita

Ranskan sisäministeri Gérald Darmanin on syyttänyt Azerbaidžania Ranska-vastaisten mielenosoittajien tukemisesta. Motiiviksi tälle annettiin Azerbaidžanin halu kostaa Ranskalle maan tarjottua aseapua Armenialle. Nimetön Ranskan tiedusteluviranomainen kertoi Politicolle, että Uudessa-Kaledoniassa on havaittu azerbaidžanilaisten ja venäläisten tekemää vaikutustyötä, jonka tarkoitus on mustamaalata Ranska kolonialistisena valtiona. Azerbaidžanin ulkoministeriön tiedottaja kielsi syytökset ja kehotti sisäministeriä Darmaninia keskittymään Ranskan omiin epäonnistumisiin, jotka olivat hänen mielestään mielenosoitusten juurisyy.
Uuden-Seelannin ulkoministeri Winston Peters ilmoitti 14. toukokuuta peruvansa Uudelle-Kaledonialle suuntautuvan valtiovierailunsa levottomuuksien takia.
Vankkoja

Vankkoja on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Vankka Vankkoja (1908–1980), kääntäjä
Väinö Vankkoja (1880–1919), päätoimittaja, poliitikko ja kansanedustaja (SDP)
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Vaskijärvi (Karkkila)

| Vaskijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Karkkila
Koordinaatit:  60°34′07″N, 24°21′00″E
Järvinumero:  23.056.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  104,3 m 
Rantaviiva:  10,6 km 
Pinta-ala:  2,47 km² 
Tilavuus:  0,0028 km³ 
Keskisyvyys:  1,14 m 
Suurin syvyys:  2,8 m 
 fiVaskijärvi 
Vaskijärvi on matala ja runsashumuksinen järvi Karkkilan koillisosassa luoteisella Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 2,5 neliökilometriä. Etäisyys Karkkilan keskustasta on kahdeksan kilometriä itäkoilliseen.
Maantiede

Vaskijärven pituus kaakosta luoteeseen on 2,5 kilometriä. Järven itäosassa on kolme saarta, joista laajin on Isosaari. Vaskijärven syvin kohta sijaitsee altaan pohjoisosassa, Isosaaren eteläpuolella järven syvyys on kauttaaltaan alle puolitoista metriä. Järven rannoilla on asutusta, peltoja ja metsää. Vaskijärven kylä sijaitsee järven pohjoispuolella.
Vaskijärveen laskee pelto- ja suo-ojia. Järven luoteisrannalta lähtee Vaskijoki länteen. Vaskijärveen kohdistuu mittavaa ulkoista fosforikuormitusta. Järvi on rehevä ja sen ekologinen tila on hyvä. Vesitilavuus on 2,82 miljoonaa kuutiometriä.
Vaskijärven läheisyydessä on useita soita. Noin kolme kilometriä luoteeseen levittäytyy Vaskisuo, Vaskijärven ja Keihäsjärven välissä Uudenmaan ja Kanta-Hämeen rajalla sijaitsee Keihässuo.
Vaskijärvi (23.056.1.001) kuuluu Vaskijoen valuma-alueeseen (23.056), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Karjaanjoen vesistössä (23). Toinen jakovaihe on Puneliajärven alue (23.05). Vaskijärvi on Vaskijoen alueen ainoa yli hehtaarin laajuinen vakavesi. Valuma-alue sijaitsee Karjaanjoen vesistön koillisosassa. Vaskijärvi on pinta-alaltaan Karjaan toiseksi laajin järvi Onkimaanjärven jälkeen. Tilavuudeltaan se on kuitenkin alle puolet Karkkilan Pyhäjärvestä, joka on kolmanneksi laajin. Myös alle neliökilometrin laajuiset Vuotinainen ja Löyttyjärvi Karkkilan luoteisosassa ovat tilavuudeltaan Vaskijärveä suurempia.
Vardetangen

Vardetangenin koordinaatit kertova kyltti
Vardetangen on Austrheimin kunnan alueella sijaitseva niemi ja Norjan mannermaan läntisin piste (4°56′43.182″ E).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vardetangen Wikimedia Commonsissa
Ulla Hornborg

Ulla Lovisa Ulrika Hornborg (29. kesäkuuta 1910 Loviisa – 2000) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut nuortenkirjailija ja kääntäjä.
Ulla Hornborgin vanhemmat olivat kaupunginjohtaja Torsten Bogislaus Hornborg (1883–1957) ja Irma Hansson (s. 1884). Hän pääsi ylioppilaaksi 1929 ja työskenteli mainosstilistinä.
Teoksia

Veronica far västerut. Schildt, Helsingfors 1933, 2. uppl. 1951
Käännöksiä

Vladimir Tjernavin : Jag talar för de stumma. Wahlström & Widstrand, Stockholm 1935 (alkuteos I speak for the silent)
David Rame : Goda hoppets vin. Medén, Stockholm 1939 (alkuteos Wine of Good Hope)
Hans Severinsen : Begär. Schildt, Helsingfors 1944
Stephen Haggard : Försommar : roman. Schildt, Helsingfors 1945
Lis Elkjaer : Fru Livia från Rom ; övers. från danskan av Ulla Hornborg. Söderström, Helsingfors 1946 (alkuteos Værst for Augustus)
Aldous Huxley : Den mexikanska hatten. Söderström, Helsingfors 1946 (alkuteos Little Mexican)
Margaret Ferguson : Huset på branten : roman. Schildt, Helsingfors 1947 (alkuteos The sign of the ram)
Thomas H. Raddal : De okuvliga. Schildt, Helsingfors 1948 (alkuteos Roger Sudden)
Frances Winwar : Helgonet och djävulen : Jeanne d'Arc och Gilles de Rais. Schildt, Helsingfors 1949
Helen Waddel : Hög som himlen : roman. Schildt, Helsingfors 1949 (alkuteos Peter Abélard)
Margaret Ferguson : Myrten och törne : roman. Schildt, Helsingfors 1949 (alkuteos Sleep my pretty one)
Liam O'Flaherty : Uppror ; övers. från engelska av Ulla Hornborg. Söderström, Helsingfors 1951
Margaret Ferguson : Var du än är : roman. Schildt, Helsingfors 1951 (alkuteos Blind alley)
Margaret Ferguson : Fågel i flykt. Schildt, Helsingfors 1952 (alkuteos The lark ascending)
Howard Swigget : Makten och kvinnan : roman. Schildt, Helsingfors 1955 (alkuteos The power and the prize)
Joan Grant : Nilens gåva. Schildt, Helsingfors 1957 (alkuteos So Moses was born)
Charles Elliott : Eldprovet. Schildt, Helsingfors 1958 (alkuteos Trial by fire)
Blåvita dagar ; ill. av Osmo Thiel ; text av Matti Käki ; övers. av Ulla Hornborg. Otava 1971 (alkuteos Päiviä Suomessa)
Eino E. Suolahti : Helsinki - en empirestad ; övers. Ulla Hornborg ; färgfoton Osmo Thiel. Otava - Ministeriet för utrikesärendena, Helsingfors 1973
Alvar Aalto : Skisser ; red. av Göran Schildt ; övers. Ulla Hornborg. Söderström, Helsingfors 1973 (alkuteos Luonnoksia)
Kaija + Heikki Siren : arkkitehdit - arkitekter ; toim. Erik Bruun, Sara Popovits ; johdanto Jürgen Joedicke ; valokuvaajat Bengt Anderson ym. ; svensk övers. Ulla Hornborg. Otava 1976
Erkki Lepokorpi : Sista striden det är.... Rabén & Sjögren, Stockholm 1979 (alkuteos Käy ruusutkin kukkimaan)
Matti Pulkkinen : Livets herrar. Rabén & Sjögren, Stockholm 1981 (alkuteos Elämän herrat)
Rauni-Leena Luukanen : Det finns ingen död. Trevi, Stockholm 1982, 1989, 1993 (alkuteos Kuolemaa ei ole)
Urho Kekkonen : Mitt århundrade. Söderström - Otava 1982 (alkuteos Vuosisatani)
Alison Lurie : Sanningen om Lorin Jones. Trevi, Stockholm 1989 (alkuteos The truth about Lorin Jones)
Eeva Kilpi : Evakuerade för livet : roman. Legenda, Stockholm 1990 (alkuteos Elämän evakkona)
Eeva Kilpi : Vinterkrigets tid : barndomsminnen. Legenda, Stockholm 1990 (alkuteos Talvisodan aika)
Herbert Tillander : Från torparson till hovjuvelerare : en familjekrönika ; redigerad av Anu Seppälä ; översättning av Ulla Hornborg. Schildt, Helsingfors 1991
Ursula Kuczynski

| Ursula Kuczynski> Ursula Maria Kuczynski.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Sonja Ruth Werner Ursula Beurton
Syntynyt: 1907
Kuollut: 2000 (92–93 vuotta)
Ammatti:  vakooja, kirjailija
Ursula Beurton, o.s. Kuczynski, vakoojanimi Sonja, kirjailijanimi Ruth Werner (15. toukokuuta 1907 Berliini – 7. heinäkuuta 2000 Berliini) oli saksalaissyntyinen vakooja, joka työskenteli 1930-luvulta alkaen toisen maailmansodan jälkeiseen aikaan Neuvostoliiton hyväksi. Hän välitti Neuvostoliittoon tietoja muun muassa Ison-Britannian ja Yhdysvaltojen Manhattan-ohjelmasta. Hänet palkittiin Neuvostoliitossa everstin kunnia-arvolla. Salanimellä Ruth Werner hän kirjoitti sittemmin DDR:ssä asuessaan kirjoja.
Berliiniläissyntyisen Kuczynskin vanhemmat olivat juutalaisia kommunisteja. Toisten tulkintojen mukaan hänen isänsä Robertin paikka poliittisessa kentässä vaihteli keskustavasemmistosta jyrkän linjan oikeistoon. Ursula kouluttautui Moskovassa radiosähköttäjäksi. Hän kuului Saksaa vakoilleeseen Punainen orkesteri -ryhmään, mutta sodan edetessä hän siirtyi työskentelemään Britanniaan. Kuczynski oli Ison-Britannian atomipommiprojektissa työskennelleen vakoilijan Klaus Fuchsin yhteyshenkilö eli hoitaja ja poistui Isosta-Britanniasta Itä-Saksaan tämän paljastuttua helmikuussa 1950.
Hannah Veale on tehnyt hänestä dokumenttielokuvan Atomipommin varastaja, jossa haastatellaan Kuczynskin poikaa Peter Beurtonia.
Kirjallisuutta

Lyytinen, Jaakko: Kaikkien aikojen vakooja. (Ben MacIntyre: Agentti Sonja – Äiti, sotilas, rakastajatar, vakooja) Helsingin Sanomat, 10.10.2021, s. B1–B5.
Aiheesta muualla

Historia: Atomipommin varastaja, Yle.fi, 2.2.2019
Vardo Rumessen

Vardo Rumessen (8. elokuuta 1942 Tallinna − 25. elokuuta 2015 Tallinna) oli virolainen pianisti, musiikkitieteilijä ja poliitikko. Rumessenia on sanottu Viron musiikkielämän ”voimamieheksi”.
Rumessen valmistui Tallinnan konservatoriosta 1971, joutui epäsuosioon, mutta Viron itsenäistymisliikkeessä hän oli sen keulakuvia. Hän oli Viron kongressin edustaja vuodesta 1990 ja Viron parlamentin jäsen kaksi kertaa, 1992−1995 ja 1999−2003, mutta ulkomailla hänet tunnetaan erityisesti pianotaiteesta ja työstä virolaisen musiikin hyväksi. Hänet tunnetaan Eduard Tubinin musiikkiin liittyvästä työstään. Hän oli Eduard Tubin -seuran perustaja ja puheenjohtaja. Hän pani alkuun Tubinin teosluettelon ja teosten kokonaisjulkaisun ja oli sen toimittaja ja laati Tubinin elämäkerran.
Rumessen kuului Isänmaan ja Res Publican liittoon.
Aiheesta muualla

Suri pianist, muusikateadlane ja poliitik Vardo Rumessen Delfi.  25.8.2015. Viitattu 26.8.2015. (viroksi)
Vardåsenin kirkko

| Vardåsenin kirkko Vardåsen kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2011.
Sijainti:  Asker, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Oslon hiippakunta
Rakentamisvuosi:  2004
Suunnittelija:  Terje Grønmo
Materiaali:  tiili, betoni
Istumapaikkoja:  400
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vardåsenin kirkko (norj. Vardåsen kirke) on Askerin kunnassa Akershusin läänissä Norjassa sijaitseva tiilinen ja betoninen kirkko vuodelta 2004.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vardåsenin kirkko Wikimedia Commonsissa
Veikko Kosonen

Veikko Johannes (Veikko J.) Kosonen (24. marraskuuta 1900 Kerimäki – 11. kesäkuuta 1971 Kerimäki) oli suomalainen poliitikko. Kosonen oli SKDL:n kansanedustaja toukokuusta heinäkuuhun vuonna 1948. Hän vaikutti myös kotikuntansa Kerimäen kunnanvaltuustossa ja -hallituksessa.
Kosonen nousi eduskuntaan varasijalta toukokuussa 1948, kun Reinhold Svento siirtyi Suomen lähettilääksi Berniin. Kososen vaalipiiri oli Mikkeli.
Kosonen työskenteli 1920-luvun puolivälistä alkaen maataloustöissä, Itä-Savon osuusliikkeessä ja varastomiehenä. Vuosina 1927–1959 Kosonen oli myymälänhoitaja Kerimäellä ja 1960–1963 varastomies Savonlinnassa.
Valkoperämanikki

| Valkoperämanikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Loistopeipot Estrildidae
Suku::  Manikit Lonchura
Laji::  striata
Kaksiosainen nimi
 Lonchura striata  (Linnaeus, 1766) 
Katso myös
   Valkoperämanikki Wikispeciesissä   Valkoperämanikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkoperämanikki (Lonchura striata) on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Valkoperämanikkia tavataan Intian niemimaalla, Kaakkois-Aasiassa sekä Kiinassa ja Taiwanissa. Lajia on kuvattu yleiseksi tai paikallisesti yleiseksi. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Lemmikkinä

Lemmikkimuotoa valkoperämanikista kutsutaan nimellä lokkipeippo (Lonchura striata domestica). Lokkipeippoa alettiin tavata Euroopan eläintarhoissa 1860-luvulla ja pian sen jälkeen se alkoi yleistyä myös lemmikkilintuharrastajien keskuudessa. Lajia oltiin jalostettu vuosia Japanissa ennen sen saapumista Eurooppaan. Lokkipeipon alkuperä on kuitenkin hämärän peitossa. Joidenkin lähteiden mukaan lokkipeippo on usean manikkilajin hybridi, mutta uudet tutkimukset ovat valoittaneet lokkipeipon olevan valkoperämanikin domestikoitu muoto. Lokkipeipon tarkka alkuperä ei ole tiedossa, mutta todennäköisesti se on jalostettu Kiinassa tai Japanissa.
Vardoúsia

Vardoúsia-vuoret.
| --- | --- |
Tyyppi:  vuoristo 
Sijainti:  Fokis ja Fthiotis, Keski-Kreikka, Kreikka
Vuoristo:  Píndos
Korkeus merenpinnasta:  2 495 m
Prominenssi:  1 289 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Vardoúsia (kreik. Βαρδούσια) eli Kórakas (Κόρακας) on vuori ja vuorijono Keski-Kreikassa. Sen korkeimman huipun korkeus on 2 495 metriä ja prominenssi 1 289 metriä. Vardoúsia on Kreikan kaikista vuorista seitsemänneksi korkein.
Vardoúsian maisemia.
Vardoúsia sijaitsee pääosin Fokiin alueyksikön alueella. Pienempi osa siitä on Fthiotiin alueyksikön alueella. Vuorijono on Píndos-vuoriston eteläinen jatke. Vuoressa on toistakymmentä yli 2 000 metriä korkeaa huippua. Korkein huippu on nimeltään Kórakas, jota nimeä käytetään myös koko vuoresta. Muut korkeimmat huiput ovat Kokkiniás (Κοκκινιάς, 2 404 m), Pyramída (Πυραμίδα, 2 348 m), Megáli Soúfla (Μεγάλη Σούφλα, 2 340 m), Pláka (Πλάκα, 2 320 m), Chomírianis eli Megáli Choúni (Χωμήριανης/Μεγάλη Χούνη, 2 294 m), Alogórachi (Αλογόραχη, 2 265 m), Kostáritsas (Κωστάριτσας, 2 216 m), Káto Psiló (Κάτω Ψηλό, 2 140 m), Gidovoúni (Γιδοβούνι, 2 065 m) ja Sináni (Σινάνι, 2 055 m).
Dorídan kunnan osa Vardoúsian kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, on saanut nimensä vuoresta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vardoúsia Wikimedia Commonsissa
Kreikan vuoret ja vuoristot
| --- | --- |
Korkeimmat vuoret (yli 2 000 m):   Ólympos  Smólikas  Vóras  Grámmos  Gkióna  Týmfi  Vardoúsia  Parnassós  Ída eli Psiloreítis  Páchnes  Kakardítsa  Taÿ́getos  Kyllíni  Aroánia  Varnoúntas  Tymfristós  Lákmos  Katarachiás  Vasilítsa  Falakró  Erýmanthos  Órvilos  Tringía  Doúsko  Piéria  Karáva  Tzéna  Lýgkos  Kakoplévri  Mavrovoúni  Pínovo  Oíti  Díkti  Avgó  Aféntis Christós  Vérno  Áskio  Kaliakoúda  Vérmio  Chatzí  Áthos  Bélles  Trapezítsa 
Vuoristot:   Ágrafa  Akarnaniká  Asteroúsia  Athamaniká  Bélles  Koúla  Kroússia  Lasíthi  Lefká Óri  Óri Kyparissías  Píndos  Rodópi  Thryptí
Turtle Rock Studios

| Turtle Rock Studios |
| --- | --- |

Perustettu:  2002 (Yhdysvallat)
Perustaja:  Michael Booth
Kotipaikka:  Lake Forest, Kalifornia, Yhdysvallat
Toimiala:  videopeliteollisuus
Tuotteet:  videopelit
Kotisivu:  www.turtlerockstudios.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Turtle Rock Studios on yhdysvaltalainen pelitalo, jonka Michael Booth perusti maaliskuussa 2002. Valve Corporation hankki yrityksen vuonna 2008. Turtle Rock Studios tunnetaan erityisesti sen Valvelle suorittamista projekteistaan Counter-Strike-pelisarjan parissa. Näihin lukeutuvat esimerkiksi Counter-Striken Xbox-versio, Counter-Strike: Condition Zero sekä useiden eri Counter-Strike: Source -kenttien luominen ja entisöinti.
Marraskuussa 2006 Turtle Rock Studios ja Valve ilmoittivat työskentelevänsä yhteistyöpainotteisen ammuntapelin Left 4 Deadin parissa. Sen kehittämisessä käytettiin Source-pelimoottoria yhdessä Turtle Rock Studiosin luoman AI-tekniikan kanssa. Peli julkaistiin marraskuussa 2008.
Turtle Rock Studios ilmoitti helmikuussa 2010 kehittävänsä taas uusia pelejä. [lähde? ]
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (englanniksi)