stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valamon luostarin pääkirkko (Heinävesi)

| Valamon luostarin pääkirkko |
| --- | --- |
 Valamon luostarin pääkirkko talvella.
Sijainti:  Valamontie 42, 79850 Uusi-Valamo (Heinävesi)
Koordinaatit:  62.56296°N, 28.79053°E
Suunnittelija:  Ivan Kudrjavzev
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Valamon luostarin pääkirkko eli  uusi kirkko Valamon luostarissa Heinävedellä on pyhitetty Kristuksen kirkastumisen muistolle. Ortodoksinen kirkko rakennettiin 1975–1976 ja sen vihki käyttöön arkkipiispa Paavali 5. kesäkuuta 1977 juhlallisin menoin.
Arkkitehti Ivan Kudrjavzevin suunnittelema  kirkko edustaa pohjoisvenäläistä kivikirkkoarkkitehtuuria. Kirkon pääosat ovat alttari, kirkkosali ja eteinen. Myös kirkon julkisivun väri, materiaali ja yksikupolisuus ovat pohjoisvenäläisen tyylin mukaisia. Kesäkirkon kirkkosali on neliömäinen ja sen ikonostaasin takainen osa on pyöreä absidi ja sen molemmilla puolilla on vielä pienet puolipyöreät aputilat. Salin keskustassa on korkeakaulainen sipulikupoli jossa olevista ikkunoista pääsee valoa kirkkosaliin[lähde? ].
Pohjoisvenäläisissä ortodoksisissa luostareissa on perinteisesti erillinen talvikirkko. Valamon luostarin talvikirkko on pääkirkon yhteydessä ja se on nimetty luostarin pyhittäjäisien, Sergei ja Herman Valamolaisten muistolle. Talvikirkon temppelijuhlaa eli praasniekkaa vietetään vuosittain syyskuun yhdentenätoista päivänä. 1500–1600-lukujen henkeen rakennetun kirkon ikonostaasissa on sekä vanhoja että uudempia ikoneja.
Pääkirkon ohessa kohoaa kellotorni, jossa on 14 kelloa.
Ikonostaasi

Kirkkosalin etuosassa sijaitseva uusi ikonostaasi saatiin käyttöön luostarin 70-vuotisjuhlavuonna, kun uusi alttariseinä vihittiin lauantaina 20. maaliskuuta 2010. Puisen ikonostaasin vuonna 2007 alkaneesta suunnittelusta vastasi johtava ikonitaiteilija Dimitri Mironenko,  Pietarin Aleksanteri Nevskin lavran ikonimaalaamosta. Ikonostaasin tyyli on vanhavenäläinen ja siinä on käytetty Laatokan Valamon vanhojen kirkkojen kuvaseinien aiheita. Ikonostaasi veistettiin syksyn 2009 ja kevätalven 2010 välillä Shigrin Pyhän Kolminaisuuden luostarin veljestön puutyöverstaalla Venäjän Kurskin alueella. Keskiruskeaksi petsattu, tammesta ja lehmuksesta tehty alttariseinä toimitettiin Heinävedelle maaliskuun 2010 alussa.
Ainuttakaan vanhaa ikonia ei poistettu luostarin pääkirkosta kuvaseinän uudistamisen tähden. Jotkin ikonit siirtyivät uudelle paikalle. Kuvaseinän keskiosan oikealla puolella sijaitsee edelleen luostarin pääikoneihin kuuluva Konevitsan Jumalanäidin ikoni (1400-luvun loppu tai 1500-luvun alku). Vasemmalla puolella on nyt vastaavalla kunniapaikalla Valamon Jumalanäiti -ikoni (1878), jota myös kunnioitetaan ihmeitätekevänä ikonina. Uuden ikonostaasin alarivin ikonit ja pyhä portti ovat jo Laatokan Valamon edellisen pääkirkon ikonostaasissa olleita ikoneja hopeisine riisoineen. Ikonostaasiin maalattiin 22 uutta ikonia. Esimerkiksi alarivin yläpuolella, toisessa kerroksessa sijaitsevat kirkkovuoden suurista juhlista kertovat pienet ikonit ovat uutta tuotantoa, pietarilaisten ikonimaalareiden Dimitri Mironenkon, Andrei Ponomarovin, Marina Bubnovan ja Marina Tabakovan maalaamia. He toteuttivat myös sivuovissa ovat ylienkelien kuvat ja ikonostaasin ylimmän osan esirukousryhmän (deisis).
Valamon kirkkoon maaliskuussa 2010 pystytetty uusi, ikonitaiteilija Dimitri Mironenkon suunnittelema ikonostaasi.
Kirkon vanha ikonostaasi
800-kiloinen kattokruunu on tuotu Karjalan Valamosta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valamon luostarin pääkirkko (Heinävesi) Wikimedia Commonsissa
Pääkirkko Heinäveden Valamon luostarin kotisivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Heinävesi
| --- | --- |
Taajamat:  Hasumäki (kirkonkylä) · Karvio · Kerma · Palokki · Sarvikumpu · Varistaipale · Vihtari
Kylät:  Hevonlahti · Kansala · Karhilantaipale · Koivumäki · Kuittua · Kypäräjärvi · Lajunlahti · Lampu · Lepikkomäki · Malkkila · Niinimäki · Näätänmaa  · Papinniemi · Pilppa · Petruma · Polvijärvi · Pyylinsaari · Pölläkkä · Raaminmäki · Rummukkala · Sappu · Sompasaari · Syrjä · Särkelä · Säynämö · Tetrivaara · Timonmäki · Vaaluvirta · Vahvalahti · Viitalahti
Nähtävyydet:  Valamon luostari · Lintulan luostari · Valamon luostarin pääkirkko · Valamon luostarin talvikirkko · Valamon luostarin vanha kirkko · Lintulan luostarin kirkko · Heinäveden kirkko
Liikenne:  Heinäveden reitti · Varistaipaleen kanava · Taivallahden kanava · Karvion kanava · Kerman kanava · Vihovuonteen kanava · Pilpan kanava · Koukunpolvi · Heinäveden rautatieasema · Syrjän rautatieasema · Vihtarin rautatieasema
Vesistöt:  Kermajärvi · Juojärvi · Petrumajärvi· Iso-Vihtari
Muuta Heinäveteen liittyvää:  Heinäveden historia · Vaakuna · Heinäveden Höyryvenhe Osuuskunta · Heinäveden Höyrylaiva Oy · Kermansavi · Heinäveden lehti
Aino & Hajonneet

Aino & Hajonneet on 2020 Keravalla perustettu voimapop/punkrockia soittava yhtye. Yhtyeen musiikissa on vaikutteita niin punkrockista, power-popista, suomirockista kuin indierockistakin.
Bändi perustettiin pandemian iskiessä, kun aikaisempien bändien keikat ja muut kiireet loppuivat kuin seinään. Aino Laakso ja Petri Sinkkonen alkoivat tehdä musiikkia tietämättä onko tulossa levy vai biisejä, joita kukaan ei koskaan kuulisi. Maailman sulkeutuessa oli aikaa.
Sinkkonen ja Laakso saivat biisejä kasaan, ja bändiin pyydettiin soittajia. Yhtye äänitti itse viisi kappaletta ja julkaisi Youtubessa kappaleen "Hullui unelmii". Soundi arvioi kappaleen vuoden parhaaksi biisiksi
Yhtye solmi levytyssopimuksen ja valmisteli debyyttialbumin.
Debyyttialbumilta julkaistiin kolme singleä, "Tervetuloa mun vuoristorataan", "Yhdentekevää" sekä "Hullui unelmii".
Jo ennen albumin julkaisua bändi keikkaili ahkerasti ympäri Suomea, ja vauhti vain kiihtyi albumin julkaisun myötä.
Yhtyeen debyyttialbumi "Hullui unelmii" julkaistiin lokakuussa 2021 ja bändi soitti yli 40 keikkaa vuoden aikana covidtauosta huolimatta.
Lokakuussa 2022 yhtyeeltä ilmestyi musiikkivideo ja single "Tänään täällä" helmikuussa 2023 julkaistavalta toiselta albumilta ”Kuluneita kaikuja”.
Energisistä keikoistaan ja karismaattisesta laulajastaan tunnetuksi tullut yhtye on keikkaillut koko olemassaolonsa ahkerasti klubeja ja festareita kiertäen.
Yhtyeen kolmas albumi "Enemmän kuin mitään muuta" julkaistiin syyskuussa 2024 (Svart Records). Albumin singleistä ”Viimeiseen iltaan” sekä ”Sid & Nancy” saivat tuekseen myös videot. Kolmas single, ”Aurinkomäki”, soi myös tiuhaan eri radiokanavilla.
Syyskuussa 2024 uutisoitiin myös yhtyeen laulajan Aino Laakson liittyminen Sleepy Sleepers-yhtyeen naissolistiksi juhlakiertueelle.
Jäsenet

Aino Laakso - laulu
Petri Sinkkonen - kitara
Harri Petjakko - kitara
J-M Riissanen - basso
Aki Räty - urut, piano
Eetu Pesu - rummut
Diskografia > Studioalbumit

"Hullui unelmii" (2021 - Svart Records)
"Kuluneita kaikuja " (2023 - Svart Records)
”Enemmän kuin mitään muuta” (2024 - Svart Records)
Diskografia > Singlet

"Tervetuloa mun vuoristorataan" (2021 - Svart Records)
"Yhdentekevää" (2021 - Svart Records)
"Hullui unelmii" (2021 - Svart Records)
"Tänään täällä" (2022 - Svart Records)
"Rakkaus on murhaa" (2022 - Svart Records)
"Pinnan alle" (2023 - Svart Records)
"Kesä" (2023 - Svart Records)
”Viimeiseen iltaan” (2024 - Svart Records)
”Sid & Nancy” (2024 - Svart Records)
”Aurinkomäki” (2024 - Svart Records)
Diskografia > Musiikkivideot

"Hullui unelmii" (2021)
"Yhdentekevää" (2021)
"Tänään täällä" (2021)
"Kesä" (2023)
"Viimeiseen iltaan" (2024)
"Sid & Nancy" (2024)
Aiheesta muualla

Aino & Hajonneet Facebook
Levyarvio "Hullui unelmii" desibeli.net
Rumba-lehden haastattelu
Valkeinen (Saarijärvi, Puolimatka)

| Valkeinen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Saarijärvi
Koordinaatit:  62°41′32″N, 24°31′24″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Pussijoen valuma-alue (35.64)
Laskujoki:  Valkeisenpuro 
Järvinumero:  35.643.1.010
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  224,8 m  
Rantaviiva:  3,649 km  
Pinta-ala:  35,779 ha  
Tilavuus:  0,0005878 km³ 
Keskisyvyys:  1,64 m  
Suurin syvyys:  3,2 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiValkeinen 
Valkeinen  on Keski-Suomessa Saarijärvellä Puolimatkan kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 36 hehtaaria ja se on 1,4 kilometriä pitkä ja 550 metriä leveä.Järven tilavuudeksi on saatu 587 800 kuutiometriä eli 0,588 miljoonaa kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,6 metriä ja suurin syvyys on 3,2 metriä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 3,6 kilometriä..
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Pussijoen valuma-alueella (35.64), jonka Suolamminjoen valuma-alueeseen (35.643) se kuuluu.
Valkoiset kypärät (elokuva)

| Valkoiset kypärät> The White Helmets |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Orlando von Einsiedel
Tuottaja:  Joanna Natasegara
Säveltäjä:  Patrick Jonsson
Leikkaaja:  Masahiro Hirakubo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Iso-Britannia
Tuotantoyhtiö:  Netflix
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  2016
Kesto:  40 min
Alkuperäiskieli:   englanti  arabia 
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Valkoiset kypärät (engl. The White Helmets) on brittiläinen dokumenttielokuva vuodelta 2016. Se kertoo Syyrian Aleppossa toimivasta Syrian Civil Defence -järjestöstä, jonka vapaaehtoiset auttavat siviileitä. Elokuva voitti parhaan lyhyen dokumenttielokuvan Oscarin.
Elokuvaa levittää suoratoistopalvelu Netflix.
Aiheesta muualla

Valkoiset kypärät Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Wright, Tolly: George Clooney Is Developing a ‘White Helmets’ Movie About Heroic Syrian Rescuers Vulture.  19.12.2016. Viitattu 9.4.2021. (englanniksi)
Radford, Ivan: Netflix UK short film review: Extremis and The White Helmets Vodzilla.co.  16.9.2016. Viitattu 9.4.2021. (englanniksi)
Virpi Lehtinen

Virpi Lehtinen (s. 26. heinäkuuta 1970) on suomalainen filosofi, jonka tutkimus sijoittuu ruumiinfenomenologian perinteeseen. Lehtinen väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 2010. Väitöstyössään hän tutki naisellisen olemisen fenomenologiaa belgialaissyntyisen filosofin Luce Irigarayn tuotannossa. Väitöskirjan jälkeisessä tutkimuksessaan Lehtinen tutki maskuliinisen olemisen fenomenologiaa sotilasruumiillisuuden käsitteen avulla.
Lehtinen on Suomen nais- ja feministifilosofien yhdistyksen NFY:n perustajajäsen ja toimi sen ensimmäisenä puheenjohtajana.
Lehtinen on sertifioitu fokusointiohjaaja ja opettaa fokusointia Kriittisellä korkeakoululla.
Vuosina 2022–2023 Lehtinen työskenteli Arkeomytologisen instituutin Euroopan haaran koordinaattorina.
Julkaisuja

Luce Irigaray’s Phenomenology of Feminine Being, SUNY Press (Gender Theory Series, Tina Chanter toim.), Albany, 2014.
“Sotilasruumiillisuus Luce Irigarayn filosofian näkökulmasta”, Ajatus, 2013, 168–87.
Luce Irigaray’s Philosophy of Feminine Being: Body, Desire and Wisdom, Philosophical Investigations from the University of Helsinki, Juvenes Print, Tampere, 2010.
“Sukupuoli ja filosofinen tyyli” teoksessa Feministinen filosofia, 2005, Oksala & Werner (toim.),  Gaudeamus, Helsinki, 51–67.
“Filosofia ja sukupuoliero: Michèle Le Doeuff ja Luce Irigaray rakkaudesta”, tiede & edistys  4/2002, 281–292.
“Eettinen rakkaus: rakastajien sukupuolen merkitys Luce Irigarayn ajattelussa”, teoksessa  Rakkaudesta toiseen: kirjoituksia vuosituhannenvaihteen etiikasta, 2001, Heinämaa & Oksala  (toim.), Gaudeamus, Helsinki, 167–184.
“Etiikka, rakkaus ja naisellinen: Luce Irigarayn filosofinen hanke”, teoksessa Feministejä. Aikamme  ajattelijoita, 2000, Anttonen & al.(toim.), Vastapaino, Tampere, 213–238.
“Rakkaus on monta eikä kenenkään oma: Luce Irigaray noitarakkaudesta”   Naistutkimus - Kvinnoforskning 1/1999, vol.12, 27–43.
”Rajoja ja repeämiä: lesbonäkökulma kirjallisuudentutkimuksessa”, teoksessa Uusin silmin:  lesbinen katse kulttuuriin, 1996, Hekanaho & al. (toim.), Yliopistopaino, Helsinki.
Aarno Karhilo

Aarno Eino Karhilo (vuoteen 1936 Grönlund; 22. marraskuuta 1927 Helsinki – 3. syyskuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti, joka toimi suurlähettiläänä vuodesta 1971. Hän oli koulutukseltaan lainopin kandidaatti.
Karhilo oli Suomen suurlähettiläs Tokiossa ja Manilassa 1971–1972, pysyvä edustaja YK:ssa New Yorkissa 1971–1977, suurlähettiläs Pariisissa ja pysyvä edustaja Unescossa 1977–1982, suurlähettiläs Moskovassa 1983–1988 sekä ulkoasiainministeriön poliittinen alivaltiosihteeri 1988–1992.
Violanta Unkarilainen

Violantan patsas Barcelonassa.
Violanta Unkarilainen (noin 1216–1251) oli Aragonian kuningatar, kuningas Jaakko I:n puoliso.
Violanta oli Unkarin kuninkaan Andreas II:n tytär, joka syntyi Esztergomissa noin vuonna 1216. Hän sai myötäjäisiksi 10 000 hopeamarkkaa ja perintöoikeuden tiettyihin maa-alueisiin Ranskassa ja Namurissa. Violanta ja Jaakko vihittiin Barcelonassa vuonna 1236. Liiton siunasi paavi Gregorius IX.
Violanta oli kuningas Jaakon toinen puoliso. Tämän ensimmäinen liitto Eleanor Kastilialaisen kanssa päättyi eroon. Violanta ja Jaakko saivat useita lapsia, joista tuli kuninkaita, kuningattaria ja arkkipiispoja.
Violanta Aragonilainen (1236–1301) Kastilian kuningatar
Constance Aragonilainen
Pietari III (Aragonia) (1240–1285)
James II (Mallorca) (1243–1311)
Ferdinand Aragonilainen (1245–1250)
Sancha Aragonilainen (1246–1251)
Isabella Aragonilainen (1247–1271)
Maria Aragonilainen (1248–1267), nunna
Sancho, Toledon arkkipiispa (1250–1275)
Eleanor Aragonilainen (s. 1251 kuoli nuorena)
Avioliiton aikana Jaakko I keskittyi valloittamaan Valenciaa, ja Violanta seurasi häntä rohkeasti rintamalle. Hän keskusteli puolisonsa kanssa sotastrategiasta, mutta pyrki myös painostamaan tätä järjestämään omille lapsilleen kunnon perinnöt ja sivuuttamaan ensimmäisen vaimon synnyttämän pojan Alfonson.
Violentan viimeisiä vuosia varjosti puolison yhä avoimempi seurustelu Teresa de Vidauran kanssa. Teresa synnytti kuninkaalle ainakin kaksi lasta ja lupasi mennä tämän kanssa naimisiin, mutta paavi ei myöntänyt avioeroa, joten Violenta pysyi kuningattarena elämänsä loppuun asti.
Violenta on haudattu Real Monasterio de Santa Maria de Vallbonaan. Hänen perustamassaan kaupungissa Castellon de la Planassa järjestetään joka vuosi juhlat hänen kunniakseen, ja joku tyttö valitaan kaupungin kuningattareksi juhlien ajaksi.
Aiheesta muualla

The Queens of Aragon: Their Lives and Times Forgotten Books
Akonpohja

Akonpohja on Parikkalan kylä ja entisen Saaren kunnan keskustaajama. Taajaman väkiluku on hieman alle 300 ja pinta-ala 1,25 km². Asukasluvultaan Akonpohja on Parikkalan kolmanneksi suurin taajama Parikkalan kirkonkylän ja Särkisalmen jälkeen.
Akonpohja sijaitsee noin 20 km:n päässä Parikkalan keskustasta valtatie 6:n ja Saaren kirkonkylään johtavan Saarentien risteyksessä. Kylän halki virtaa Jumalanjoki.
Akonpohjassa on tärkeimmät peruspalvelut, muun muassa Sale-kauppa, apteekki, ala-asteen koulu, kirjasto ja vanhainkoti. Akonpohjan postinumero on nykyisin 59510 SAARI, aiemmin nimiosa oli MAIRONIEMI.
Virpi Lehto

Tähystäjät (2002) on Yksi Virpi Lehdon kolmen teoksen sarjasta Jyväskylän Mattilanniemen Rantaraitilla.
Virpi Mirjam Lehto (s. 13. huhtikuuta 1957 Jyväskylä) on suomalainen kuvataiteilija, joka on maalausten lisäksi tehnyt myös tilateoksia, ympäristötaidetta ja performansseja. Hän on opiskellut kuvataidetta Barcelonan yliopistossa vuosina 1982–1985, taidehistoriaa Jyväskylän yliopistossa vuosina 1992–1994, sekä täydentäviä taiteilijan erityisopintoja Lahden ammattikorkeakoulun Taideinstituutissa vuonna 2011. Lehto asuu maaseudulla Joutsassa.
Tyyli

Lehdon tyyliä voi kuvata muun muassa ekspressionistiseksi, symbolistiseksi, surrealistiseksi tai maagisen ulottuvuuden sisältäväksi etnotaiteeksi. Lehdon maalaukset ovat värikylläisiä ja niissä toistuvia aiheita ovat muun muassa nainen, ovet, portit ja rakennukset. Lehto maalaa useimmiten öljyväreillä, akvarelleilla ja tusseilla.
Virpi Lummaa

Virpi Lummaa on suomalainen ekologi, evoluutiobiologi ja ekofysiologi. Lummaa on toiminut evoluutiobiologian apulaisprofessorina Sheffieldin yliopistossa Britanniassa vuodesta 2012 ja aloitti vuoden 2016 alussa viisivuotisen akatemiaprofessorikauden Turun yliopistossa.
Akatemiaprofessorikaudellaan Lummaa tutkii, miten moderni ympäristö vaikuttaa ihmisen evoluutioon.
Aiheesta muualla

About Us Human Life History Project. Viitattu (päivitetty) 4.5.2017. (englanniksi)
Whats New - Human Life History Project in Media Human Life History Project. Viitattu 4.5.2017 (linkin päivitys). (englanniksi)
Two New Academy Professors to the University of Turku (1.6.2015) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (utu.fi)
Lummaa, Virpi. 1 Jan 2016–31 Dec 2020 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (aka.fi)
Callaway, E. (19.8.2008) Polygamy is the key to a long life (englanniksi) (newscientist.com)
Valkeinen (Pihtipudas)

| Valkeinen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Pihtipudas
Koordinaatit:  63°23′43″N, 25°56′08″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Saanijärven valuma-alue (14.49)
Laskuoja:  oja Yrjönpuroon 
Järvinumero:  14.498.1.008
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  164,6 m  
Pituus:  870 m  
Leveys:  280 m  
Rantaviiva:  1,912 km  
Pinta-ala:  12,787 ha  
Tilavuus:  0,00041 km³ 
Keskisyvyys:  3,21 m  
Suurin syvyys:  9 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiValkeinen 
Valkeinen  on Keski-Suomessa Pihtiputaalla  Liitonmäen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 870 metriä pitkä, 280 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 12,8 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 410 000 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 3,2 metriä ja suurin syvyys on 9,0 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,9 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Saanijärven valuma-alueella (14.49), jonka Liitonjoen valuma-alueeseen (14.498) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 164,6 metriä mpy.
Valkeinen (Soini)

| Valkeinen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Pohjanmaa
Kunnat:  Soini
Koordinaatit:  62°54′00″N, 24°20′46″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Vankajoen va (14.67)
Laskujoki:  suo-oja 
Järvinumero:  14.674.1.015
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  187,3 m  
Pituus:  350 m  
Leveys:  240 m  
Rantaviiva:  0,938 km  
Pinta-ala:  5,236 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiValkeinen 
Valkeinen  on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa  Limaperän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 350 metriä pitkä, 240 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 5,2 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Vahankajoen valuma-alueella (14.67), jonka Mustapuron valuma-alueeseen (14.674) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 187,3 metriä mpy.
Valkeinen (Suonenjoki, Hankamäki)

| Valkeinen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Suonenjoki
Koordinaatit:  62°31′56″N, 26°52′28″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Konneveden alue (14.71)
Laskujoki:  oja Palkeenlampeen 
Järvinumero:  14.718.1.033
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  118,4 m  
Pituus:  370 m  
Leveys:  160 m  
Rantaviiva:  1,035 km  
Pinta-ala:  4,27 ha  
Suurin syvyys:  12,9 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiValkeinen 
Valkeinen  on Pohjois-Savossa Suonenjoella  Hankamäen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 370 metriä pitkä, 160 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 4,3 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Konneveden alueella (14.71), jonka Myhinjärven valuma-alueeseen (14.718) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 118,4 metriä mpy.
Ala-Siikajärvi (Kuopio)

Ala-Siikajärvi on Säyneisen alueella, entisen Juankosken kunnan alueella sijaitseva kylä. Ala-Siikajärvi sijaitsee lähellä Salmenpellon kylää. Ala-Siikajärven asukkaista suurin osa asuu omistusasunnossa ja muutama prosentti asunnoista on vuokra-asuntoja. Kylän asukkaiden keski-ikä on noin 50 vuotta. Alueen asukasluku on 538 ja kylän pinta-ala on 15 km2.
Aatto Pietikäinen

Aatto Pietikäinen (7. lokakuuta 1921 Kuopio – 2. huhtikuuta 1966 Kouvola) oli suomalainen mäkihyppääjä, joka kilpaili 1940-luvulla. Hän sijoittui vuoden 1948 talviolympialaisissa kahdeksanneksi suurmäkikilpailussa Sankt Moritzissa.
Aatto Pietikäisen veli Matti Pietikäinen oli myös mäkihyppääjä.
Akordat

| Akordat (Agordat) |
| --- | --- |
 Moskeija vuonna 1982.
 Akordat
 Koordinaatit: 15°33′02.3″N, 37°53′11.1″E 
Valtio:   Eritrea
Alue (Zoba):  Gash-Barka
Väkiluku (1984)  ():  5 948
Aikavyöhyke:  UTC+03:00
Suuntanumero(t):  +291
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Akordat tai Agordat tai Akurdet (ge’eziksi ኣቆርዳት) on kaupunki Eritrean  Gash-Barkan alueella (Zoba Gash-Barka). Se oli vuoteen 1996 saakka Barkan alueen hallintokeskus (tuolloin maassa oli 10 hallinnollista aluetta), mutta vuoden 1996 aluejaossa Barentusta tuli Barkan ja Gash-Setitin alueet yhdistäneen Gash-Barkan hallinnollinen keskus.
Kaupunki sijaitsee linnuntietä noin 115 kilometriä pääkaupunki Asmarasta länteen ja noin 57 kilometriä aluekeskus Barentusta pohjoiskoilliseen.
Agordatin lentokenttä vuonna 1982.
Katunäkymä vuonna 2005.
Ihmisiä Agordatissa vuonna 2005.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Akordat Wikimedia Commonsissa
Agordat (Akordat) Eritrea.be. Viitattu 2.6.2020. (englanniksi)
Viola Čapková

Viola Čapková, myös Viola Parente-Čapková (s. 8. toukokuuta 1966) on Turun yliopiston kotimaisen kirjallisuuden oppiaineen professori ja kääntäjä.
Čapková tutkii Suomen kirjallisuushistoriaa ja sen poliittisia konteksteja, erityisesti Suomen 1800- ja 1900-lukujen vaihteen kirjallisuutta kansainvälisessä kontekstissa. Čapkován asiantuntijuusaiheisiin kuuluu myös feministinen kirjallisuudentutkimus. Lisäksi Čapková on tutkinut kaunokirjallisuuden käyttöä kielenopetuksessa.
Vuosina 2018–2020 Čapková toimi Turun yliopiston ja Tampereen yliopiston yhteisen Tekstit liikkeessä -hankkeen johtajana. Hanke oli ensimmäinen suomalais-venäläistä naiskirjallisuuden historiaa laajasti tarkastellut projekti.
Čapkován väitöskirja käsitteli mimeettisiä strategioita runoilija L. Onervan teoksessa Mirdja.
Čapková sai vuonna 2004 valtion kääntämispalkinnon tšekin- ja italiankielisistä käännöksistään yhdessä puolisonsa Antonio Parenten kanssa. Čapková on kääntänyt tšekin kielelle L. Onervan ja Eino Leinon tuotantoa ja esimerkiksi Johanna Sinisalon romaanin Ennen päivänlaskua ei voi.
Tutkinnot ja dosentuurit

kotimaisen kirjallisuuden dosentti, Turun yliopisto 2017
filosofian tohtori, Turun yliopisto 2014
kirjallisuusteorian dosentti, Kaarlen yliopisto 2008
filosofian lisensiaatti, Turun yliopisto 2003
Julkaisut

Čapková on kirjoittanut tai toimittanut muun muassa seuraavia teoksia:
Decadent New Woman (Un)bound – Mimetic Strategies in L. Onerva's Mirdja (2014) (väitöskirja)
Nainen kulttuurissa, kulttuuri naisessa (H. Grönstrandin, R. Hapuliin & K. Launiksen kanssa, 2015)
Suomen kirjallisuuden historia (Finská literatura teoksessa Moderní skandinávské literatury 1870–2000, toim. M. Humpál 2006, 2. laitos 2013, sähköinen julkaisu 2015)
Nordic Literature of Decadence (P. Lyytikäisen, R. Rossin ja M. Hinrikuksen kanssa, Routledge, 2020)