Eino Suolahti
Poliitikko

Eino Suolahti kuului Palanderin–Suolahden sivistyssukuun. Hänen vanhempansa olivat suomalaisuusmiehenä tunnettu Hämeenlinnan lyseon saksan ja venäjän kielen kollega Edvard Wilhelm Palander sekä Aurora Ottilia Kockström. Hänen veljiään olivat historiantutkija Gunnar Suolahti, yliopistomies Hugo Suolahti ja everstiluutnantti Ernesti Suolahti. Isä ja kaikki pojat suomensivat nimensä Palanderista Suolahdeksi vuoden 1906 suuressa nimenmuutoksessa.
Suolahti kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1898 ja aktivoitui poliittisesti jo opiskeluvuosinaan, jolloin elettiin sortovuosien aikaa. Hän kuului vanhasuomalaiseen puolueeseen, jossa muutamien nuorten kanssa edusti radikaalia itsenäisyyslinjaa. Hän oli 1915 alkaen jäsenenä jääkäriliikkeen taustavoimana toimineessa Aktiivisessa Komiteassa ja oli aktivistien 1917 perustaman Uusi Päivä -lehden johtokunnan puheenjohtajana. Lehden päätoimittaja oli hänen toverinsa Kaarlo Koskimies. Hän organisoi suojeluskuntien aseistamista ja sisällissodan alettua järjesti senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvudin ja senaattori Jalmar Castrénin dramaattisen paon punaisesta Helsingistä jäänmurtaja Tarmolla.
Sisällissodan jälkeen Suolahdesta tehtiin ensimmäinen päällikkö uuteen päämajan tiedustelu- ja valvontaosastoon (niin sanottu Osasto III), joka oli itsenäisen Suomen ensimmäinen valtiollinen poliisi ja myöhemmän Etsivän Keskuspoliisin edeltäjä. Hänen osuutensa valkoiseen terroriin on jäänyt epäselväksi, mutta hänet tunnettiin koko ikänsä jyrkkänä oikeistolaisena, pilkkanimeltään ”Eino Verinen”. Kun Saksa hävisi maailmansodan, vahvana saksalais- ja monarkiasuuntauksen kannattajana tunnettu Suolahti siirrettiin syrjään tiedusteluosaston johdosta.
Suolahti ei koskaan pyrkinyt eduskuntaan, mutta hän oli Helsingin kaupunginvaltuustossa kokoomuksen edustajana vuosina 1916–1920, 1925–1928 ja 1931–1945. Hän oli kaupunginhallituksessa 1932–1945 sekä kaupungin musiikkilautakunnan puheenjohtaja 1934–1945 ja liikennelautakunnan 1945–1951. Presidentin valitsijamiehenä hän oli 1931, 1937, 1940 ja 1943. Suolahti oli 1920-luvulta alkaen enemmän tai vähemmän demokratian vastustaja ja edusti siten puolueensa oikeaa laitaa. Hän oli 1929–1938 kokoomuksen pää-äänenkannattaja Uuden Suomen hallituksen puheenjohtaja ja vuosina 1932–1936 myös jäsenenä puoluevaltuuskunnassa. Hän oli vahva Lapuan liikkeen kannattaja ja piti mahdollisesti yhteyttä Mäntsälän kapinan taustavoimiin, vaikkei siihen itse osallistunutkaan.
Suolahden poliittisen uran huippuvaihe oli vuosi 1932. Silloin hän sai järjestettyä Uuden Suomen päätoimittajaksi aktivistitaustaisen ja jyrkän oikeistolaisen S. J. Pentin ja pääsi itse kokoomuksen puoluevaltuuskuntaan. Hän oli kesällä mukana perustamassa Isänmaallista Kansanliikettä (IKL) ja marraskuussa kokoomuksen puoluekokouksessa hyväksyttiin ponsi, joka sitoi puolueen IKL:n ”kannattajaksi”. Suolahti piti tärkeänä, että Suomen oikeisto pysyisi mahdollisimman yhtenäisenä ja jyrkkänä, sillä valtaan pääsemiseksi oli sovellettava ”Hitlerin taktiikkaa” – so. eristäydyttävä oppositioon, kunnes keskustan puolueet joutuisivat pyytämään oikeiston apuun kovilla ehdoilla. Seuraavan kahden vuoden aikana kuitenkin IKL:n ja kokoomuksen tiet erkanivat ja kokoomuksen johtoon kutsuttu J. K. Paasikivi puhdisti puolueen äärioikeistolaisuudesta. Suolahti jätti puoluevaltuuskunnan vuonna 1936 ja vetäytyi vähin erin politiikasta (paitsi kunnallispolitiikasta). Hänen veljensä Hugo Suolahti oli myös näkyvä kokoomuspoliitikko, mutta linjaltaan maltillisempi.