stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hajuaisti
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nobelin palkinnon lehdistötiedote
Ylen Elävä arkisto: Hajuaisti
Yle Oppiminen: Hajuaisti
Kanozeron kalliopiirrokset

Kanozeron kalliopiirrosten sijainnit. Kirjain viittaa kohteen nimeen tekstissä.
Kanozeron kalliopiirrokset (ven. Канозеро) tulivat tutkijoiden tietoon vuonna 1997. Ne sijaitsevat Kanozeron järvellä olevissa saarissa Kuolan niemimaan lounaisosissa Murmanskin alueella Venäjällä noin 30 kilometriä Vienanmeren rannikolta pohjoiseen. Kuvia on toistaiseksi löydetty 18 ryhmästä yli tuhat piirrosta ja ne on ajoitettu noin vuosiin 4000–3000 eaa..
Tutkimushistoria

Vaikka paikalliset tiesivätkin kalliopiirroksista, ne tulivat tutkijoiden tietoon vasta 1997 Revdan museon retkellä Kanozeron järvellä. Ensimmäiset piirrokset havaittiin Kamennyin saarella. Seuraava retki tehtiin vuonna 1998, jolloin kuvia dokumentoitiin kolmelta saarelta ja Odinokajan kalliolta yhteensä 250 erillistä piirrosta. Museon järjestämien retkien jälkeen vastuu retkistä jäi arkeologeille (The Kola Archaeological Expedition), jotka jatkoivat tutkimuksia vuosina 1999 (löytyi 400 kuvaa), 2002, 2005 ja 2007. Tutkijoina olivat muun muassa V. Likhatchev, E. Koplakov, Vladimir Shumkin, Väino Poikalainen ja Abram Stoljar. Myös Tromssan yliopisto aloitti yhteistyönsä osallistumalla vuoden 2005 dokumentointiretkelle.
E. M. Kolpakov on julkaissut katsauksen löydöistä vuonna 2009 ja silloin tunnettiin 1140 piirrosta 18 ryhmässä.
Kuvakentät

Kanozeroon laskee pohjoisesta Umbajoki ja siitä noin 3 km etelään on Odinokaja-kallio (скала Одинокая), jolla on pieni kuvakenttä. Aivan tämän lähellä sijaitsee Kamennyi-saari (Каменный), joka on 4 km päässä Munajoen suusta. Muut kohteet sijaitsevat 6 km etelään Kamennyi-saarelta vierekkäisillä saarilla Elovyi (Еловый) ja Gorelyi (Горелый).
Kuvakenttien määrät kohteissa ovat etelästä pohjoiseen lueteltuna: Gorelyi-saarella on erillistä 4 kuvakenttää, Elovyi-saarella on 6 kuvakenttää, Kamennyi-saari, jossa on 7 kuvakenttää ja jonka kuvakentässä nro 7 on yhteensä 430 kuvaa, ja rantakalliolla Odinokaja on 1 kuvakenttä. Piirroksista 25 % esittää eläimiä, 21 % laivoja, 16 % ihmisiä, 21 % ihmisen jalanjälkiä tai muita jälkiä, 26 %:n motiivia ei tunnisteta. Eläimistä 67 % on valaita, 11 % kaloja, 25 % hirviä ja 16 % peuroja. Joukossa on myös tapahtumien kuvauksia aivan kuten on Uikujoen kalliopiirrosalueella.
Kanozeron piirrokset ja aiheiden käsittelytavat muistuttavat Altan kalliopiirroksia, Nämforsenin piirroksia, Suomen kalliomaalauksia ja Ponoi-joen piirroksia, mutta eniten niitä muistuttavat Uikujoen kalliopiirrokset. Kaikilla kalliokuva-alueilla on myös ominaiset erityispiirteenä, jotka erottavat ne Kanozeron kuvista, mutta Äänisen kalliopiirrokset eroavat Kanozeron piirroksista eniten.
Kuvakentät > Gorelyi ostrov

Gorelyi-saari (suomeksi palosaari) on pitkänomainen pohjois-etelä-suuntainen saari, joka on kooltaan 250 × 500 metriä. Kalliopiirrokset sijaitsevat saaren lounaiskulmassa 100 metrin matkalla rannan tuntumassa. Ne muodostavat 4 erillistä ryhmää ja piirroksia on yhteensä 14.
Gorelyi-1 kuvakentässä on vain 4 piirrosta 9 metrin matkalla vesirajan lähellä. Kaksi ihmishahmoa ovat melko tavallisen näköisiä, vaikka toisella onkin hauskat polvet. Näiden välissä on sarvekas peura. Gorelyi-2 sijaitsee 17 m pohjoiseen ja sieltä on löytynyt 5 piirrosta. Täällä on "kärrynpyörä", jossa rengasmaisen navan ympäriltä lähtee pareittain 8 "puolaa" neljään suuntaan. Näiden viereen on piirretty ihminen, peura ja pieni eläin. Gorelyi-3 sijaitsee 71 m pohjoiseen Gorelyi-2:sta. Sieltä on löydetty yksi veneen kuva. Gorelyi-4 vain 16 metriä Gorelyi-2:sta pohjoiseen vesirajassa puron lähellä. Kuviot ovat kuppimainen kuoppa, eläinhahmo, ja kaksi epävarmaa kuviota.
Kuvakentät > Odinokaja

Odinokaja (suomeksi yksinäinen kallio) on pyöreäksi kulunut silokallio pienen niemekkeen kärjessä aivan Kamennyi-saaren kohdalla 3 km Umban suusta etelään. Järven aallot ja kevätjäät ovat kuluttaneet kallion pintaa niin, ettei kuvista tahdo saada enää selvää. Jäkäläkin joutuu etsimään kasvualustaa kallion kuopanteista ja urista.
Niemen ainoa kuvakenttä on pieni ja kooltaan 15 × 15 metriä ja se sisältää 74 piirrosta. Osa niistä voidaan tunnistaa helposti: 10 peuraa, 2 valasta, 25 ihmishahmoa, 1 jalanjälki, 8 venettä ja 13 geometrista merkkiä. Kuvakollaaseja, jossa on monta kuviota yhdessä, ei ole montaa. Seuraavat pystyy heti tavoittamaan: mies ja nainen pitävät toisiaan kädestä, ihmisen ja peuran kohtaaminen (3 kappaletta) sekä ihminen ja toinen erikoinen (haltia-)hahmon kohtaaminen (4 kappaletta). Yhteen kohtaan on hakattu kolme mutkikasta kuviota rykelmään.
Piirrosten ajoitus

Piirrokset sijaitsevat keskimäärin 53 metriä merenpinnan yläpuolella ja on ollut maankohoamisesta johtuen merenrantaa noin 8 600 vuotta sitten. Tätä voidaan pitää piirrosten tekemisen varhaisimpana mahdollisena hetkenä. Tuohon aikaan ei tiettävästi vielä tehty kalliopiirroksia, joten kuvien ikää on arvioitava muulla tavalla. Ajoittaminen on pakko ajoittaa kuvien tyyliseikkoihin ja aihepiirien valintaan perustuvaan menetelmään.
Gjerde ehdottaa piirtämisen aloitusajankohdaksi 3700 eaa., koska Uikujoen kalliopiirrokset ajoitetaan 3700–2500 eaa.. Samanaikaisuus voi olla perusteltuakin, sillä Kuolan ja Uikujoen väestöt olivat kuvien aiheiden perusteella usein tekemisessä toistensa kanssa. Myös tapa tehdä kalliokuvia saattoi alkaa samaan aikaan. Kuvakentässä Kamennyi-7:ssä on valaanpyynnissä monia yhtymäkohtia Uikujoen piirroksiin ja muun muassa veneiden rakenne on samanlainen.
Osa piirroksista on aivan järven rantaviivan tuntumassa ja osa on korkeiden kallioiden lakialueilla, joiden korkeus on noin 4,3–8 metriä vedenpinnan yläpuolella. Sen sijaan yhtään kuvaa ei ole toistaiseksi löydetty korkeuksien 2,2–4,3 m väliltä. Gjerden mukaan paikalliset geologit arvelevat järven pinnan alentuneen 4 metriä kaukaisessa menneisyydessä laskujoen luusuassa tapahtuneen äkillisen kulumisen vuoksi. Jos arvelu pitää paikkansa, voivat ylemmät piirrospaikat kohteissa Elovyi-6, Kamennyi-1, -2, -3 ja -7 olla tehtyjä ennen luusuan sortumista ja muut tämän tapahtuman jälkeen.
Piirrosten tekemisen loppuajankohta on vaikea määrittää. Kamennyi-7:ssä on samantapaisia hirvenkuvia kuin Vanhassa Zalvrugassa Uikujoella, missä suuret hirvenkuvat on ajoitettu 2500–2000 eaa. Shumkin ehdottaa, että jotkin kuviot ovat melko uusia, ehkä muutama sata vuotta vanhoja. Kysymys jää siten avoimeksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kanozeron kalliopiirrokset Wikimedia Commonsissa
Jakobsen, Hanne Østli: Tegnefilm fra steinalderen (artikkeli) forskning.no.  2.6.2012. Arkistoitu 22.2.2013. Viitattu 2.7.2012. (norjaksi)
Jakobsen, Hanne: Stone Age cartoons (artikkeli)  10.3.2012. Science Nordic. Arkistoitu 16.5.2012. Viitattu 2.7.2012. (englanniksi)
Jakobsen, Hanne: Remarkable Russian Petroglyphs (artikkeli) Past Horizons - Adventures in archaeology.  18.3.2012. Arkistoitu 24.3.2012. Viitattu 2.7.2012. (englanniksi)
Kolpakov, E. M. & Murashkin A. I. & Shumkin V. J.: Petroglyph Kanozero  2010. Современные археологические технологии. Arkistoitu 8.9.2013. Viitattu 2.7.2012. (venäjäksi)
Poikalainen, Väino: Kuolan niemimaan kalliotaide[vanhentunut linkki]
Elban ruhtinaskunta

Elban sijainti Italian rannikon edustalla
Elban ruhtinaskunta (ital. Principato d'Elba) oli Fontainebleaun rauhansopimuksella 11. huhtikuuta 1814 perustettu Napoleon Bonaparten hallitsema valtio, joka käsitti Elban saaren. Se oli olemassa vain vajaan vuoden, kunnes Napoleon palasi lyhyeksi ajaksi valtaan Ranskassa.
Tausta ja perustaminen

Ennen Napoleonin sotia Elba oli kuulunut Toscanan suurherttuakuntaan, mutta vuonna 1802 se liitettiin Ranskaan.  Saaresta tuli osa Ranskan Méditerrannéen departementtia. Kun Napoleon oli hävinnyt kuudennen liittokunnan sodan ja luopunut sen vuoksi 6. huhtikuuta 1814 kruunusta, 11. huhtikuuta allekirjoitettiin Fontainebleaun rauha. Sen 3. artiklan mukaan Elba oli oleva "itsenäinen ruhtinaskunta, jota hän hallitsee täydellisellä suvereniteetilla ja henkilökohtaisena omaisuutenaan." Hänen asemansa Elban hallitsijana ei kuitenkaan ollut perinnöllinen, vaan sen oli määrä kestää vain hänen elinaikansa, minkä jälkeen saari olisi jälleen liitetty Toscanaan. Entinen keisari sai lisäksi Ranskalta vuotuisen kahden miljoonan frangin suuruisen apurahan.
Napoleonin hallinto

Napoleonin saavuttua saarelle Portoferraion pormestari Pietro Traditi luovutti hänelle kaupungin avaimet. Sen jälkeen Napoleon toimi saaren hallitsijana. Ensin hän ryhtyi kirjoittamaan lyhyttä, kolmen sivun pituista perustuslakia, joka käsitteli viittä hallinnon haaraa: siviilihallintoa, kuntia, keisarille varattuja alueita, keisarillista palatsia ja armeijaa.
Kenraali Henri Gatien Bertrand nimitettiin palatsin suurmarsalkaksi, missä toimessa hän oli toiminut jo Napoleonin hallitessa Ranskaa, ja hän vastasi siviilihallinnosta. Kenraali Antoine Drouot nimitettiin saaren kuvernööriksi, ja hän vastasi sotilasasioista. Giuseppe Balbiani nimitettiin yleisintendentiksi ja Guillaume-Joseph Roux valtion varainhoitajaksi. Napoleon perusti suvereenin raadin (ransk. conseil souverain), johon kuului 12 jäsentä, neljä ranskalaista ja kahdeksan elbalaista. Heistä viisi nimitettiin jäseniksi myös alioikeuteen, jonka puheenjohtajana oli Balbiani. Muut seitsemän raadin jäsentä muodostivat ylioikeuden, jonka puheenjohtajana toimi Bertrand tai Drouot. Raadin saamista valtuuksista huolimatta pääosa hallitusvallasta kuului neljälle ministerille, jotka olivat kuuluneet Ranskan entiseen hallitukseen, ja Napoleon itse osallistui erittäin aktiivisesti ruhtinaskunnan hallintoon.
Elban hallitsijana Napoleon pani saarella toimeen joukon taloudellisia ja sosiaalisia uudistuksia. Hänen määräyksestään muun muassa rakennettiin uusia teitä ja siltoja, kehitettiin rautakaivoksia ja järjestettiin yleinen jätehuolto. Myös maanviljelystä kehitettiin: Napoleon itse antoi ohjeita perunan viljelyksestä, ja hänen määräyksestään eräille ennestään puuttomille alueille istutettiin oliivi-, mulperi- ja kastanjapuita. Koska Elba oli tunnettu kesien kuivuudesta, ryhdyttiin toimenpiteisiin myös kaupunkien vesihuollon parantamiseksi. Lisäksi perustettiin palokunta ja parannettiin saaren lainsäädäntöä ja koulujärjestelmää. Hänen uudistuksensa puuttui moniin pieniinkin asioihin. Niinpä hänen määräyksestään Portoferraion yleiset käymälät rakennettiin uudestaan, ja jopa säädettiin laki, jonka mukaan lapset eivät saaneet nukkua vuoteessaan myöhempään kuin kello viiteen aamulla.
Sotaväki

Fontainebleaun rauhansopimuksen mukaan Napoleon sai tuoda mukanaan 870 sotilasta Ranskasta Elballe. Sen mukaisesti hän perusti armeijan, jonka sotilaista 566, sekä jalka- että ratsuväkeä, saatiin Keisarillisen kaartin eliittijoukosta ja loput 300 eräästä pienestä krenatööripataljoonasta. Armeijaa valvoi kenraali Druot, ja sitä komensivat kenraali Cambronne ja muut päämajan upseerit. Laivastoon kuului 66 miestä ja yksi laiva, kaksimastoinen, 18-tykkinen priki Inconstant, sekä kahden sluupin muodostama lippue. Laivastoa komensi aluksi luutnantti Taillade, mutta kun Inconstant oli vähällä tuhoutua myrskyssä, hänen tilalleen nimitettiin luutnantti J. Chautard, jonka avulla Napoleon myös palasi Elbalta manterelle vuonna 1815. Paoli Filidoro nimitettiin santarmin kapteeniksi ja toimi Giuseppe Balbianin alaisuudessa yleisenä intendenttinä. Kaikkiaan Elballa oli sotaväkeä noin tuhat miestä, joiden palkat, varustus ja muona veivät enemmän kuin puolet valtion varoista.
Napoleonin asuinpaikka

Napoleonin asuinpaikkana Elballa oli Porteferraion keskustassa sijaitseva Palazzo dei Mulini. Kesä­asuntonaan hän käytti muutaman kilometrin päässä kaupungista sijaitsevaa Villa San Martino -nimistä huvilaa.
Vuonna 1839 venäläinen tehtaanpatruuna Anatole Demidoff, joka oli Napoleonin suuri ihailija ja hänen veljentyttärensä Mathilde Bonaparten aviomies, rakennutti alku­peräisen rakennuksen pohja­kerrokseen firenzeläisen arkkitehti Niccolò Matasin suunnitteleman Demidoff-gallerian.
Elban kartta, 1814
Villa San Martino
Palazzo dei Mulini
Ruhtinaskunnan loppu

Hallittuaan Elbaa noin 10 kuukautta Napoleon pakeni saarelta 26. helmikuuta 1815 ja nousi maihin Etelä-Ranskassa noustakseen siellä jälleen valtaan. Täten sai alkunsa satapäiväinen keisarikunta. Hävittyään Waterloon taistelun Napoleon vangittiin, ja britit kuljettivat hänet Saint Helenan saarelle, jossa hän oli vankina lopun ikänsä. Wienin kongressin päätöksen mukaisesti Elban saari palautettiin Toscanan suur­herttua­kunnalle.
Elokuva

Komediaelokuva Napoleon and Me vuodelta 2006 kuvaa Napoleonin hallitus­kautta Elballa.
Napoleon tarkastaa 1. puolalaisen kevyen ratsuväen eskadroonan
Elban laivaston lippu
Napoleon jättää Elban 26. helmikuuta 1815
Juhani Aho

| Juhani Aho |
| --- | --- |
 Juhani Aho vuonna 1886.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. syyskuuta 1861 Lapinlahti
Kuollut: 8. elokuuta 1921 (59 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija suomentaja toimittaja
Vanhemmat:  Henrik Gustaf Theodor Brofeldt, Karolina Fredrika Emelie Snellman
Puoliso:  Venny Soldan-Brofeldt
Lapset:  Heikki Aho Antti Aho Björn Soldan
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Tuotannon kieli: suomi
Kirjallinen suuntaus: realismi, naturalismi, kansallinen uusromantiikka
Esikoisteos:  Muuan markkinamies yhteisniteenä Kievarin pihalla -novellin kanssa (1884) Rautatie (1884), romaani
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Juhani Aho morsiamensa Venny Soldanin maalaamassa muotokuvassa vuonna 1891.
Juhani ”Jussi” Aho (alkuaan Johannes Brofeldt, vuodesta 1907 Juhani Aho; 11. syyskuuta 1861 Lapinlahti – 8. elokuuta 1921 Helsinki) oli ensimmäisiä suomeksi pitkän uran tehneitä ammattikirjailijoita. Hänen kirjailijanuransa kesti nelisenkymmentä vuotta. Ahon tuotannosta mainitaan usein hänen kirjoittamansa novellit, lastut, ja niissä ja muussa lyhytproosassa hän oli parhaimmillaan.
Nuoruus

Ahon vanhemmat olivat rovasti Henrik Gustaf Theodor Brofeldt ja Karolina Fredrika Emelie Snellman, joille syntyi yhteensä kymmenen lasta. Lapinlahden Väärnin pappilassa syntynyt Johannes eli Juhani oli heistä vanhin. Yksi hänen pikkuveljistään oli kirjailija ja rehtori Kaarlo Brofeldt.
Isä oli ottanut osaa 1800-luvun alun herännäisyyteen, mutta hän siirtyi myöhemmin beckiläiseen teologiaan. Äiti pysyi herännäisenä kuolemaansa saakka. Vanhempien uskonnollinen tausta saattoi olla syy Ahon herännäismyönteiseen suhtautumiseen. Esimerkiksi romaanissaan Muuan markkinamies Aho on kuvannut heränneet sympaattisina ja oikeamielisinä ihmisinä. Myös novellikokoelmassa Heränneitä (1894) hän luo heränneistä myönteistä kuvaa.
Ahon isä Theodor Brofeldt työskenteli Iisalmen emäseurakunnan pappina 55 vuoden ajan ja sai rovastin arvonimen. Hän asui perheineen Mansikkaniemen pikkupappilassa Iisalmen Koljonvirralla, jossa myös Juhani Aho vietti varhaisvuotensa. Aho kävi Kuopion lyseota vuodesta 1872 ja pääsi ylioppilaaksi 1880. Sen jälkeen hän opiskeli Helsingin yliopistossa suomen kieltä, kirjallisuutta ja historiaa. Aho sai jo nuorena ylioppilaana huomiota, kun hän voitti osakuntansa (Savo-karjalainen osakunta) kirjoituskilpailun.
Kirjailijan ura

Aho kirjoitti useita romaaneja ja novelleja. Vuonna 1884 hän jättäytyi yliopistosta kirjailijaksi ja vapaaksi toimittajaksi. Aho työskenteli useissa lehdissä ja oli mukana perustamassa Päivälehteä, jonka seuraajaa Helsingin Sanomia hän avusti kuolemaansa saakka. Ensimmäiset novellit julkaistiin 1883. Jo Ahon varhaistuotanto ilmensi realismia, mutta se toi siihen myös uutta ilmettä käsittelemällä uuden ja vanhan ristiriitaa (esimerkiksi esikoisromaani Rautatie vuodelta 1884). Hänen pääteoksekseen luetaan Rautatie, kertomus maaseudun ukosta ja akasta, jotka ensi kertaa kuulevat rautatiestä ja haluavat lopulta päästä sitä katsomaan. Kirjailijan myöhäiskauden huomattavimmasta teoksesta Juhasta on tehty kaksi oopperaa ja neljä elokuvaa. Aho on tunnettu myös kehittämästään novellityypistä, suosituista lyhyistä kertomuksistaan eli lastuista, joista tunnetuin on Siihen aikaan kun isä lampun osti. Vaikka lastut ovat saavuttaneet suurta suosiota lukijoiden keskuudessa, kirjailija ei itse niistä juuri perustanut, vaan pikemminkin kuvasi niitä muun luomistyön ohessa lenteleviksi kappaleiksi. Vuosina 1891–1921 lastuja ilmestyi kahdeksan kokoelmaa.
Ahon tuotanto on monitahoinen. Se sisältää psykologista realismia (muun muassa Yksin), naturalismia lähenevää realismia (Helsinkiin) ja jopa esseistiikkaa (välillä myös voimakkaasti impressionismia) läheneviä lastuja.
Aho myös suomensi kaunokirjallisuutta, etenkin pohjoismaista mutta myös ranskalaista. Hän osallistui myös vuosina 1906–1920 raamatunkäännöskomitean työhön.
Useat Ahon teoksista ovat kansankuvausta. Hän kirjoitti kuitenkin kuvauksia sekä tavallisesta kansasta että sivistyneistöstä. Papin rouva -teoksessa luonnonkuvaus nousee keskeiseksi henkilöiden sisäisen elämän kuvastajaksi ja eroaa näin ollen kauemmas tyypillisestä realismista. Ahon tuotanto jakautuu eri vaiheisiin, joista yksi osuu 1890-luvulle, jolloin Ahon elämässä tapahtui vakiintumista ja tuotannossa syttyi kiinnostus kalevalaisuutta ja herännäisyyttä kohtaan. Ahon tuotannon merkittävintä osaa edustavat lastut, joka on Ahon lyhyille teksteille keksimä termi. Parhaimmillaan hän oli juuri lyhyessä proosassa.
Aho oli ensimmäinen suomalainen kirjailija, joka oikeasti eli kirjoittamalla. Hänestä tuli jo elinaikanaan eräänlainen kansalliskirjailija, minkä vuoksi hän joutui kirjoittamaan liian paljon ja osallistumaan erilaisiin julkisiin tehtäviin, mikä puolestaan hajotti hänen voimiaan. Aho oli myös aikansa tunnetuimpia suomalaiskirjailijoita Euroopassa, koska hänen kirjoistaan ilmestyi erikielisiä käännöksiä melko nopeasti. Jo 1890-luvulla hänen kirjojaan oli käännetty kymmenelle kielelle. Benet R. Barrios käänsi Ahon lastuja katalaaniksi, ja käännökset ilmestyivät uudestaan kuvallisessa kirjasessa Finlandeses (1905).
Aho haaveili vanhemmiten kansainvälisistä markkinoista ja Nobelin palkinnosta. Aho oli myös useita kertoja ehdolla Nobelin palkinnolle.
Yksityiselämä

Ahon kotiolot vaikuttivat myös hänen kirjallisuuteensa. Juha-romaanin kolmiodraaman taustalla näkyy kahden sisaren rakkaus. Aho oli naimisissa taiteilija Venny Soldan-Brofeldtin kanssa, mutta rakasti myös Tilly Soldania, vaimonsa siskoa. Kaikki asuivat samassa pihapiirissä, ja Aholla oli lapsia molempien siskosten kanssa. Erikoinen perhetilanne paljastui ensimmäisen kerran vasta vuonna 1951, kun kirjailija Antti Aho toi asian esiin isänsä elämäkerrassa.
Aholla oli tiivis yhteys Elisabeth Järnefeltiin, jonka ”kouluun” hän kuului. Heidän kirjeenvaihtonsa kesti vuosia. Järnefelt rohkaisi nuorta kirjailijaa etsimään omaa tietään. Samoin Aholla oli lämmin suhde Minna Canthiin, joka ihastui Ahoon. Ahon suhdetta Järnefeltiin, mutta myös Canthiin kuvaa Tarja Lappalainen teoksessaan Salonkielämää – rakkautta, riitoja ja kirjoittamisen paloa.
Aho sairastui kurkkumätään ja kuolemaa joudutti aiemmin todettu sydämen laajentuma. Siunaustilaisuus järjestettiin Helsingin Diakonissalaitoksen kappelissa 12. elokuuta 1921. Suomen valtio maksoi Ahon hautajaisista aiheutuneet kulut. Hautajaisista tuli kansallinen surujuhla. Juhani Aho on haudattu Iisalmeen Kustaa Aadolfin kirkon hautausmaalle.
Palkinnot

Valtion kirjallisuuspalkinto 1899, 1901, 1907, 1914, 1915
Huomionosoituksia

Valtion kirjailijaeläke 1906
Helsingin yliopiston filosofian kunniatohtorin arvo 1907
Professorin arvoa tarjottiin 1919, mutta Aho kieltäytyi
Iisalmessa on Juhani Ahon koulu, ja kaupungissa sijaitsee myös hänestä kertova museo
Juhani Ahon tie löytyy Helsingin Eirasta, Hangosta ja Lapinlahdelta, Juhani Ahon katu puolestaan Kuopiosta ja Iisalmesta.
Aimo Tukiainen teki 1961 Ahosta pronssisen näköispatsaan, jollainen on sekä Iisalmessa että Eirassa
Aho oli ensimmäinen valtion kustannuksella haudattu suomalainen.
Filmatisointeja

Juha, Mauritz Stiller 1921
Juha, Nyrki Tapiovaara 1937
Juha, Toivo Särkkä 1956
Juha, Aki Kaurismäki 1999
Odotus, Aku Louhimies 2021 (perustuu Papin rouva -romaaniin)
Kirjallisuutta

Rajala, Panu: Naisten mies ja aatteiden: Juhani Ahon elämäntaide.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-37441-2
Dokumentti

Lastuja – taiteilijasuvun vuosisata on Ahoa ja hänen lähipiiriään tarkasteleva Peter von Baghin ohjaama dokumenttielokuva vuodelta 2011.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Juhani Ahon Seura ry (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuopion kirjaston luettelo julkaistuista (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto: Juhani Aho
Ylen Elävä arkisto: Venny
Juhani Ahon arkisto SKS:n kirjallisuusarkistossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Juhani Ahon digitoituja teoksia Kansalliskirjastossa
Juhani Aho oli herkkä ja intohimoinen omakielisen kirjallisuuden uranuurtaja[vanhentunut linkki] – Yle Häme 9.9.2011.
Kuopion kaupunginkirjasto: Kalamies Juhani Aho[vanhentunut linkki]
Juhani Aho Kirjasampo.fi:ssä
Juhani Aho 375 humanistia -sivustolla 4.4.2015, Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta
Juhani Ahon viime matka, Suomen Kuvalehti, 27.08.1921, nro 35, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Juhani Ahon kalakavereita, Suomen Kuvalehti, 16.04.1924, nro 15-16, s. 27, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Renkimies, joka antoi alkua Juhani Aholle, Suomen Kuvalehti, 03.12.1938, nro 48, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tapani Orasmaa : Juhani Aho erämiehenä, Aamulehti, 18.12.1938, nro 341, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aiheesta muualla > Teoksia ladattavissa ja kuunneltavissa

Vapaasti ladattavia Juhani Ahon teoksia Projekti Lönnrotilla  sekä Project Gutenbergillä
Kotuksen tekstikorpuksia: Juhani Aho
Juhani Ahon teoksia SKS:n digikirjastossa[vanhentunut linkki], Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008.
Juhani Ahon teoksia Kansalliskirjaston digitoimina
Helsinkiin vapaana äänikirjana LibriVoxissa
Rautatie vapaana äänikirjana LibriVoxissa
Yle Areena: Juhani Aho: Papin rouva. Äänikirja (mp3). Lukijana Tarja Keinänen (Arkistoitu – Internet Archive)
Yle Areena: Juhani Aho: Helsinkiin. Äänikirja (mp3). Lukijana Juha Kandolin (Arkistoitu – Internet Archive)
Yle Areena: Juhani Aho: Matkakuvia. Äänikirja (mp3). Lukijana Esko Salervo (Arkistoitu – Internet Archive)
Yle Areena: Juhani Aho: Juha. Äänikirja (mp3). Lukijana Erja Manto (Arkistoitu – Internet Archive)
Yle Areena: Juhani Aho: Lapsuuden muistoja ja lastuja. Äänikirja (mp3). Lukijana Juha Kandolin (Arkistoitu – Internet Archive)
Yle Areena: Z. Topelius: Välskärin kertomuksia. Suomennos Juhani Aho. Äänikirja (mp3). Lukijana Esko Salervo (Arkistoitu – Internet Archive)
Juhani Aho E-books and Audiobooks
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef 
Juhani Aho poikansa Heikki Ahon kanssa Tuusulassa vuonna 1897.
Juhani Aho kalastamassa Viitasaaren Huopanankoskella vuonna 1912.
Juhani Aho vuoden 1961 juhlapostimerkissä.
Ahon patsaan paljastustilaisuus Helsingin Eirassa 11. syyskuuta 1961. Helsingin Sanomien seppeltä laskemassa Eljas Erkko (oik.) ja päätoimittaja Yrjö Niiniluoto. Taustalla Ahon kotitalo Armfeltintie 6.
Aho haudattiin Iisalmen vanhalle hautausmaalle 13. elokuuta 1921. Ensimmäiset vuodet haudalla oli puinen risti. Punagraniittinen hautamuistomerkki pystytettiin 21. syyskuuta 1930. Muistomerkin reliefin teki Venny Soldan-Brofeldt.