stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jussi Raittinen
Aiheesta muualla

Jussi Raittisen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jussi Raittisen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jussi Raittisen sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Rytmimusiikin Syke: Raimo Öystilän laatima diskografia
Ylen Elävä arkisto: Jussi & The Boys: Mä oon rock-kuningas
Ylen Elävä arkisto: Jussi Raittinen käänsi kantria vasemmalle
Ylen Elävä arkisto: Eero ja Jussi & The Boys on soittanut beatmusaa läpi vuosikymmenten
Raimo Öystilä, Rytmimusiikin Syke: Jussi Raittinen levytysmatkalla USA:ssa - osa1: 1975
Raimo Öystilä, Rytmimusiikin Syke: Jussi Raittinen levytysmatkalla USA:ssa - osa2: 1976
Raimo Öystilä, Rytmimusiikin Syke: Jussi Raittinen 15.9.1943 - 13.2.2024
Jussi Raittinen
| --- | --- |
Studioalbumit:  Nashville  Rollin' the Rock  Jussi ja Kieku ja Kaiku  Jussi merihädässä  Jussi Raittinen ystävineen  Hirvi älä tule tielle  Rockin' 50  Metsämökin tonttu  Stadin kundin kaiho  Muistan vielä vuonna -76 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO) 2 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle  Uppslagsverket Finland
Tuula Haatainen

| Tuula Haatainen |
| --- | --- |
 Haatainen vuonna 2017.
Suomen työministeri
 Marinin hallitus 10.12.2019–20.6.2023  
Edeltäjä:  Timo Harakka
Seuraaja:  Arto Satonen
Suomen sosiaali- ja terveysministeri
 Vanhasen I hallitus 24.9.2005–18.4.2007  
Edeltäjä:  Sinikka Mönkäre
Seuraaja:  Liisa Hyssälä
Suomen opetusministeri
 Jäätteenmäen hallitus 17.4.2003–23.6.2003 Vanhasen I hallitus 24.6.2003–23.9.2005  
Edeltäjä:  Maija Rask
Seuraaja:  Antti Kalliomäki
Kansanedustaja
 19.11.1996–11.9.2007 22.4.2015–  
Ryhmä/puolue:  Sosialidemokraattinen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Helsingin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. helmikuuta 1960 (ikä 65) Tuusniemi
Puoliso:  Janne Metsämäki (vih. 1983)
Tiedot
Puolue:  SDP
Koulutus:  sairaanhoitaja (1981) valtiotieteiden maisteri (1994)
Aiheesta muualla
tuulahaatainen.fi
Tuula Irmeli Haatainen (s. 11. helmikuuta 1960 Tuusniemi) on suomalainen sosiaalidemokraatteja edustava poliitikko, kansanedustaja ja Suomen työministeri vuosina 2019–2023.
Haataisen aiempia poliittisia tehtäviä ovat olleet muun muassa opetus- ja sosiaali- ja terveysministeriydet sekä toiminta eduskunnan toisena ja ensimmäisenä varapuhemiehenä. Hän on myös toiminut Helsingin sivistys- ja henkilöstötoimen apulaiskaupunginjohtajana ja Kuntaliiton varatoimitusjohtajana.
Haatainen oli vuoden 2018 presidentinvaalissa SDP:n ehdokas.
Tausta

Haatainen valmistui ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta vuonna 1978 ja sairaanhoitajaksi Kuopion sairaanhoito-oppilaitoksesta vuonna 1981. Hän työskenteli vuosina 1981–1982 sairaanhoitajana Invalidisäätiön sairaalassa ja vuonna 1984 Ahvenanmaan keskussairaalassa.
Vuosina 1982–1987 Haatainen oli päätoiminen opiskelija Helsingin yliopistossa ja teki opintojensa ohessa sijaisuuksia Helsingin kaupungin terveysvirastossa. Vuosina 1986–1987 hän työskenteli Kansaneläkelaitoksen sosiaaliturvan tutkimuslaitoksen tutkimusapulaisena ja vuonna 1988 Kriminaalihuoltoyhdistyksen tutkimusapulaisena. Haatainen valmistui valtiotieteiden maisteriksi vuonna 1994.
Poliittinen ura

Politiikkaan Haatainen nousi kansalaisjärjestötaustalla. Helsingin yliopiston opiskelija-aktiivina hän toimi HYY:n edustajistossa sekä ainejärjestö Stigman puheenjohtajana.lähde?
Vuosina 1989–1996 Haatainen oli Sosialidemokraattisten Naisten pääsihteeri. Hän toimi vuodet 1990–1993 Sosialistisen naisinternationaalin (SIW) varapuheenjohtajana.
Eduskuntaan Haatainen nousi varasijalta marraskuussa 1996 kun Reino Paasilinna valittiin Euroopan parlamentin jäseneksi. Hänet valittiin uudelleen vuosien 1999, 2003 ja 2007 vaaleissa. Vuosina 1995–2003 Haatainen toimi Tasa-arvoasiain neuvottelukunnan puheenjohtajana. Neuvottelukunnan puheenjohtajana Haatainen osallistui Pekingissä 1995 järjestettyyn YK:n neljänteen naisten asemaa käsitelleeseen maailmankonferenssiin. Vuonna 1991 hän osallistui YK:n yleiskokoukseen New Yorkissa Suomen valtuuskunnassa.
Vuosina 2003–2005 Haatainen toimi Jäätteenmäen ja Vanhasen ensimmäisen hallituksen opetusministerinä. Haataisen esittelystä eduskunta hyväksyi koululaisten aamu- ja iltapäivätoimintaa koskevan lainsäädännön. Haataisen esittelystä vauhditettiin opintoja rajaamalla opiskeluaikaa ja käynnistettiin korkeakoulujen rakenneuudistus. Hän ehdotti muun muassa oppivelvollisuuden yläikärajan nostamista 16:sta 18 ikävuoteen. Vuonna 2005 Haataisesta tuli Vanhasen hallituksen sosiaali- ja terveysministeri SDP:n kierrätettyä ministereitään. Hän toimi tehtävässä vaalikauden loppuun. Ministerikaudellaan hän ehdotti muun muassa lakisääteisiä naiskiintiöitä pörssiyhtiöihin . Haataisen esittelystä valtioneuvosto hyväksyi 2006 samapalkkaisuusohjelman, jonka seurantaan Haatainen asetti kolmikantaisen korkean tason seurantaryhmän.
Vuonna 2007 Haatainen luopui kansanedustajan tehtävästä tultuaan valituksi Helsingin apulaiskaupunginjohtajaksi. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Jacob Söderman.
Haatainen ei asettunut ehdolle vuoden 2011 eduskuntavaaleissa. Hän pyrki SDP:n presidenttiehdokkaaksi vuoden 2012 presidentinvaaleihin ja tuli puolueen esivaalissa toiseksi saaden 22 % annetuista äänistä. Vuonna 2012 Haatainen valittiin Kuntaliiton varatoimitusjohtajaksi seitsemän vuoden määräajaksi.
Haatainen osallistui vuoden 2015 eduskuntavaaleihin ja tuli valituksi 6662 äänen äänimäärällä. Haatainen valittiin eduskunnan sosiaali- ja terveysvaliokunnan puheenjohtajaksi kaudelle 2015–2019. Tämän jälkeen hän toimi eduskunnan 2. varapuhemiehenä 5. helmikuuta 2018 – 16. huhtikuuta 2019 ja seuraavalla vaalikaudella 1. varapuhemiehenä 7. kesäkuuta – 10. joulukuuta 2019.
Haatainen valittiin syyskuussa 2017 SDP:n presidenttiehdokkaaksi vuoden 2018 vaaleissa. Vaaleissa hän sai 3,2% kaikista annetuista äänistä ja oli kuudenneksi suosituin ehdokas.
Poliittinen ura > Kuntapolitiikka

Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen hän oli vuosina 1989–2007. Haatainen oli terveyslautakunnan jäsen vuosina 1993–1996 ja valtuuston ensimmäinen varapuheenjohtaja vuosina 1997–2000.
Vuonna 2007 Haatainen valittiin Helsingin apulaiskaupunginjohtajaksi. Hän vastasi Helsingin kaupungilla opetustoimesta, tutkimuspolitiikasta, kulttuuri-, liikunta- ja nuorisoasioista sekä henkilöstö- ja maahanmuuttoasioista. Haatainen valittiin jälleen eduskuntaan vuonna 2015.
Kuntavaaleissa 2017 Haatainen oli sosiaalidemokraattisen puolueen pormestariehdokas. Hänet valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon 7 451 äänellä. Äänisaalis oli demarien suurin ja kaupungin kolmanneksi suurin (Vapaavuoren ja Sinnemäen jälkeen).
Poliittinen ura > Luottamustehtäviä

Haatainen on toiminut  YK-liiton varapuheenjohtajana (1997–2003), syöpälasten järjestön  Sylvan puheenjohtajana (2001–2005) sekä Kirkon Ulkomaanavun hallituksen jäsenenä (2001–2003). Hän oli HYKS:n ja HUS:n hallituksessa vuosina 1997–2003.p
Tuula Haatainen on toiminut  Ensi- ja turvakotien liiton puheenjohtajana vuodesta 2012 alkaen.
Vuosina 2010–2013 Haatainen toimi Kunnallisen työmarkkinalaitoksen (KT) valtuuskunnassa, mutta erosi tehtävästä tultuaan valituksi  Suomen Kuntaliiton (KL) varatoimitusjohtajaksi. Lisäksi Haatainen on ollut Metropolia Ammattikorkeakoulun hallituksen jäsen sekä Musiikkitalon säätiön ja Mäkelänrinne Oy:n hallituksen puheenjohtaja.
Haatainen on toiminut Rautaruukin hallintoneuvostossa vuosina 1991–2003 ja Alkon hallintoneuvostossa vuosina 2016–2019. Haatainen on toiminut myös Elannon ja HOK-Elannon edustajistossa 1999–2020.
Yksityiselämä

Haatainen on naimisissa Työllisyysrahaston toimitusjohtaja Janne Metsämäen kanssa. Heillä on kaksi lasta.
Teokset

Tuula Haatainen: Arjen kuningattaret, Ajatus Kirjat 2006, ISBN 951-20-7167-3
Haapamäen rautatieasema

Haapamäen rautatieasema (lyh. Hpk) on Suomen rataverkolla Keuruun kaupungin Haapamäen kylässä sijaitseva rautateiden risteysasema. Rautatie Tampereelta Haapamäelle ja edelleen Seinäjoelle valmistui vuonna 1882. Haapamäestä tuli risteysasema, kun rata Jyväskylään valmistui vuonna 1896. Ennen Jyväskylän radan rakentamista Haapamäen aseman nimi oli Keuru. Nimi kirjoitettiin yhdellä u-kirjaimella, toisin kuin nykyään. Neljäs Haapamäellä risteävä rataosa oli 1930-luvulla valmistunut Haapamäki–Pori-rata.
Liikenne oli vilkasta 1970-luvulle saakka, sillä Haapamäen kautta kulki kaikki Pohjanmaalle ja Jyväskylään suuntautunut liikenne. Kun Tampereen–Parkanon–Seinäjoen oikorata valmistui 1971, siirtyi Pohjanmaan suunnan liikenne pois Haapamäen asemalta. Lopullisesti Haapamäki hiljeni pikkuasemaksi, kun rata Jämsänkoskelta Jyväskylään valmistui vuonna 1978. Myös Porin radan henkilöliikenteen lakkautus vuonna 1981 vähensi liikennemääriä.
Lipunmyynti asemalla loppui vuonna 2004, ja samalla muukin henkilöstö poistui asemalta junien siirryttyä kauko-ohjaukseen. VR:n ja liikenne- ja viestintäministeriön päätöksen mukaan henkilöliikenteen Haapamäellä piti loppua kokonaan maaliskuussa 2016. Myöhemmin liikennettä päätettiin jatkaa. Henkilöliikenne Haapamäen rautatieaseman kautta jatkuu tämän hetken suunnitelman mukaan ainakin vuoteen 2030 asti. https://www.suurkeuruu.fi/uutiset/art-2000008574575.html
Haapamäen rautatieasemanseutu kuuluu Museoviraston määrittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Historia > Rakentaminen ja varhaisvaiheet

Haapamäen rautatieasema rakennettiin vuosina 1880–1882. Samaan aikaan oli käynnissä Tampereen ja Vaasan välisen rautatien rakennustyöt. Aseman seutu oli alun perin harvaan asuttua erämaata, mutta aseman ympärille kehkeytyi nopeasti kylä. Asemapäällikölle, ratavahdille ja muulle rautatiehenkilökunnalle rakennettiin asunnoiksi komeita hirsitaloja. Samoin osa rautatien rakentajista asettui pysyvästi asemakylään ja rakensi itselleen talon. Rautatie houkutteli paikalle kauppiaita, koska se tarjosi heille huomattavan rahtiedun. Rautatieliikenteen alkaessa vuonna 1882 aseman seudulle oli muodostunut kylä, jossa oli useita kymmeniä taloja.
Historia > Haapamäen asema hiljenee

Haapamäen aseman merkitys väheni uusien oikoratojen valmistumisen myötä. Pohjanmaan junat siirtyivät vuonna 1971 liikenteelle avatulle, Tampereelta Parkanon kautta Seinäjoelle suuntautuvalle radalle ja Keski-Suomen junat vuonna 1978 valmistuneelle, Jämsän kautta Jyväskylään kulkevalle radalle. Henkilöliikenne Haapamäen ja Porin välillä lakkautettiin vuonna 1981 ja rataosat Haapamäeltä Kihniön Aitonevalle ja Kankaanpäästä Porin Ruosniemeen poistettiin kokonaan käytöstä vuonna 1985. Muutaman vuoden ajan toiminut museojunaliikenne Haapamäeltä Virroille lopetettiin vuonna 1995.
Liikenteen vähentyessä Haapamäen ratapihaa voitiin yksinkertaistaa. Vuonna 1990 asemalta pohjoiseen johtava sahan raide muutettiin Porin radan lähtöraiteeksi ja vanha Porin raide uudeksi Seinäjoen radan lähtöraiteeksi. Haapamäen aseman miehitys lopetettiin kauko-ohjauksen valmistuttua vuonna 2004. Asemarakennus, asemaravintola ja joukko alueen muita rakennuksia siirtyivät Senaatti-kiinteistöille vuonna 2007. Museovirasto on luokitellut Haapamäen asema-alueen valtakunnallisesti merkittäväksi suojelukohteeksi.
Rakennukset

Haapamäen ensimmäinen asemarakennus rakennettiin 1880-luvun alkupuolella, ja se otettiin käyttöön vuonna 1882, kun Tampereen ja Vaasan välinen rautatieliikenne alkoi. Rakennus sijaitsi ratapihan länsipuolella. Kun Haapamäki muuttui risteysasemaksi Jyväskylän radan valmistumisen myötä, ratapihan itäpuolelle rakennettiin uusi asemarakennus. Vanhasta asemarakennuksesta tehtiin tällöin asemapäällikön asunto. Sen yhteyteen kuului myös suuri puisto, joka tunnetaan silloisen asemapäällikön mukaan Gröndahlin puistona. Porin radan vaatiman ratapihan laajennuksen yhteydessä vuonna 1937 puisto tuhottiin ja vanha asemarakennus purettiin. Gröndahlin kerrotaan lähettäneen silloin 2 000 kasvilajia ja -lajiketta Helsingin yliopiston kasvitieteelliseen puutarhaan.
Haapamäen uusi asemarakennus on valmistunut vuonna 1897. Se on Bruno Granholmin suunnittelema ja edustaa kansallisromanttista tyyliä. Rakennukseen tuli toisen ja kolmannen luokan matkustajille erilliset odotushuoneet. Päädyssä sijaitsee ravintolasali, jonka palveluja käyttivät niin matkustajat kuin paikalliset asukkaatkin. Henkilöjunien pysähdysaika oli Haapamäellä vielä 1900-luvun alkupuolella noin puoli tuntia, jotta matkustajat saattoivat poiketa ravintolassa virkistäytymässä.
Kasvavan kysynnän vuoksi Valtionrautatiet rakennutti 1940-luvulla asemarakennuksen pohjoispuolelle erillisen funktionalistisen asemaravintolan. Sen alakerrassa sijaitsevat ravintolasali ja keittiö ja yläkerrassa henkilökunnan asunnot. 1940-luku oli ravintolatoiminnan kannalta suotuisaa, koska autoja oli vielä vähän ja Karjalasta tulleet siirtolaiset matkustelivat paljon. Suosio alkoi kuitenkin laskea nopeasti. Tähän olivat syynä lähinnä yksityisautoilun lisääntyminen, joka vähensi junamatkustajien määrää, sekä aikataulujen nopeuttaminen, jolla haluttiin tehdä juna autoa houkuttelevammaksi kulkuneuvoksi. Täten pysähdykset lyhenivät Haapamäellä, eikä ohi matkaavilla ihmisillä ollut enää mahdollisuutta käyttää ravintolan palveluja. Ravintolan alamäkeä vauhditti myös vapaa oluen myynnin alkaminen kahviloissa. Koska ravintola oli matkustajaliikenteen takia avoinna myös öisin, se houkutteli paikalle lähinnä alkoholia nauttivia asiakkaita, mikä vähensi paikan viihtyisyyttä ja johti lopulta ravintolan sulkemiseen.
Vuonna 2013 Senaatti-kiinteistöt myi asemarakennuksen, asemaravintolan ja autokorjaamon 26 500 eurolla Haapamäen Asema Oy:lle. Viisi asemanseudun kulttuurihistoriallisen arvon kunnioittamisesta ja säilymisestä huolestunutta Keuruun kaupunginvaltuutettua vaativat kaupunkia käyttämään etuosto-oikeuttaan kaupassa.
Matkustajajunien lähtöraiteet

Raiteet 1–3 eivät ole käytössä.
Raiteelta 4 liikennöidään Seinäjoelle ja Jyväskylään.
Raiteelta 5 liikennöidään Tampereelle ja Seinäjoelle.
Asemapäälliköt

Haapamäen asemapäällikkönä ovat toimineet seuraavat henkilöt:
Johan Edvard Bengelsdorf, 1. marraskuuta 1883 – 1. elokuuta 1889
Karl Alex Richter, 1. syyskuuta 1889 – 1. toukokuuta 1897
Artur Eugen Hammarström, 1. kesäkuuta 1897 – 8. syyskuuta 1897
August Vilhelm Söderberg, 1. joulukuuta 1897 – 22. kesäkuuta 1901
Isak Arvid Esko, 1. elokuuta 1901 – 24. helmikuuta 1908
Karl Jakob Cajanus, 1. heinäkuuta 1908 – 1. tammikuuta 1911
Edvin Vilhelm Lindberg, 1. syyskuuta 1913 – 1. heinäkuuta 1915
Solmu Jokipaltio, 1. lokakuuta 1915 – 1. lokakuuta 1925
Oskar Alvar Gröndahl, 1. maaliskuuta 1926 – 30. tammikuuta 1934
Eino Vilhelm von Essen, 1. syyskuuta 1934 – 24. tammikuuta 1938
Aarne Lennart Hartman, 1. toukokuuta 1938 – 30. syyskuuta 1950
Erkki Eero Seppänen, 1. marraskuuta 1951 – 31. joulukuuta 1955
Orvo Ilari Laine, 1. kesäkuuta 1956 – 30. marraskuuta 1966
Osmo Jokipaltio, 1. helmikuuta 1968 – 31. toukokuuta 1978
Kallis Anton Krogerus, 1. elokuuta 1978 – 31. maaliskuuta 1983
Matti Päiviö Ahola, 1. tammikuuta 1985 –
Vuodesta 1968 alkaen Haapamäen asemapäällikön virkanimikkeenä on ollut liikennealueen päällikkö.
Kuvia

Kaksi Dm12-kiskobussia asemalla kesällä 2013
Höyryveturi aseman pihalla
Vaasaan matkalla oleva veturivetoinen taajamajuna ja kiskobussitaajamajuna Keuruulle kohtaavat vuonna 2012
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haapamäen rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Aseman tiedot – VR[vanhentunut linkki]
Asemaravintola ja asema
Frankkien valtakunta

| Frankkien valtakunta Regnum Francorum> 486–843 |
| --- | --- |
   Frankkien valtakunnan laajentuminen vuosina 481–814. 
Valtiomuoto:  monarkia
Kuningas:  Klodvig I (481–511) Klotar II (613–629) Dagobert I (629–639) Pipin Pieni (751–768) Kaarle Suuri (768–814) Ludvig Hurskas (814–840)
Pääkaupunki:  Tournai (431–508) Pariisi (508–768) Aachen (768–843)
Pinta-ala:  
– yhteensä:  1 200 000 km² 
Uskonnot:  katolisuus
Edeltäjä:  Rooman provinssi Gallia
Seuraajat:  Länsi-Frankia Keski-Frankia Itä-Frankia
Frankkien valtakunta (lat. Regnum Francorum) oli pitkäaikaisin ja vaikutusvaltaisin germaaniheimojen varhaiskeskiajalla Länsi-Eurooppaan perustamista valtakunnista.
Frankkien valtakunnan perustaja oli merovingien sukuun kuulunut saalilaisten frankkien kuningas Klodvig, joka vuonna 486 lopetti roomalaisten herruuden Galliassa. Vuonna 507 myös ripuaariset frankit tunnustivat hänet kuninkaakseen. Klodvig valloitti alemanneilta Mainin ja Neckarin alueen ja länsigooteilta maan Garonnea myöten.
Merovingit

Klodvigin kuoltua vuonna 511 valtakunta jaettiin vanhan germaanisen tavan mukaan neljään osaan hänen poikiensa Teoderik I:n, Klodomirin, Kildebert I:n ja Klotar I:n kesken. Aluksi veljekset toimivat yhdessä, ja vuonna 523 he hyökkäsivät burgundien valtakuntaan ja surmasivat näiden kuninkaan Sigismundin. Klodomir sai surmansa taisteluissa burgundeja vastaan, ja Kildebert ja Klotar murhasivat tämän jälkeen Klodomirin pojat sekä jakoivat tämän alueet keskenään. Vuonna 531 frankit hyökkäsivät visigoottien valtakuntaan ja valloittivat näiden alueet Pyreneiden pohjoispuolella. Teoderik ja Klotar valloittivat lisäksi Thüringenin. Sen jälkeen frankit löivät burgundit lopullisesti Autuinin taistelussa. Vuonna 536 frankit valloittivat ostrogooteilta Provencen. Veljiensä kuoltua Klotarista tuli vuonna 558 koko frankkien valtakunnan kuningas.
Klotarin kuoltua vuonna 561 valtakunta jakautui jälleen, ja hänen poikiensa aikana sisäinen valtataistelu sai laajat mittasuhteet. Klotarin pojat Sigebert I ja Kilperik I ajautuivat sotaan keskenään. Sigebert voitti Kilperikin armeijan vuonna 575, mutta Kilperikin vaimon Fredegundan lähettämät salamurhaajat onnistuivat tappamaan Sigebertin. Tämän jälkeen frankkien valtakunta kärsi jatkuvista juonitteluista, sukuriidoista ja sisällissodista.
Frankkien valtakunnan suurin heikkous oli siellä vallinnut tapa jakaa kuninkaan kuoltua tämän maaomaisuus poikien kesken. Seurauksena oli valtakunnan lohkominen kuningaskuntiin, jotka olivat vuoroin liitossa ja vuoroin sodassa keskenään. Valtakunta jakautui pääasiassa Austrasiaan, Neustriaan ja Burgundiin Maas ja Schelde rajoina. Kussakin kuningaskunnassa oli omat merovingien sukuun kuuluvat perintökuninkaansa, mutta todellinen valta keskittyi niissä 600-luvulta lähtien ylimystön valitsemalle ja valtion asioita hoitavalle major domukselle.
Valtakunnan hajaannus

Frankkien valtakunta alkoi hajaantua jo Kaarle Suuren pojan Ludvig Hurskaan aikana. Tällä oli kolme poikaa, jotka vaativat jokainen osansa vallasta. Ludvig Hurskaan kuoleman (840) jälkeen valtakunta jaettiin Verdunissa 843 kolmen pojan kesken perintöosiin.
Kaarle Kaljupää sai sopimuksessa hallitakseen valtakunnan länsiosan (suurimman osan nykyisen Ranskan alueesta) ja Ludvig Saksalainen puolestaan pääosan nykyisen Saksan ja Itävallan alueista. Veljistä kolmas, Lothar I, sai perinnökseen em. kahden valtakunnan väliin sijoittuneen alueen, joka ulottui nykyisestä Hollannista Välimerelle ja Pohjois-Italiaan. Lotharin hallitsemaa aluetta oli kuitenkin mahdotonta puolustaa idästä ja lännestä hyökänneiden sukulaisten valloituksilta ja se hajosikin osiin (nykyinen Lothringenin alue).
Itäfrankkien Karolingi-suku sammui vuonna 911, länsifrankkien valtakunnassa karolingit syrjäytettiin valtaistuimelta vuonna 987. Kaarle Suuren pojanpoikien valtakunnilla oli kuitenkin kauaskantoiset vaikutukset: niiden pohjalta muodostuivat myöhemmin nykyiset Ranska, Saksa, Alankomaat ja Italia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frankkien valtakunta Wikimedia Commonsissa
Frankkien valtakunta jaettuna neljään osaan vuonna 511
Frankkien valtakunnan laajeneminen
Valtakunnan jako Verdunin sopimuksessa
Länsimetro

Länsimetro (ruots. Västmetron) on Helsingin metron jatke Etelä-Espooseen. Marraskuussa 2017 käyttöönotettu ensimmäinen vaihe käsittää metrolinjan jatkeen länteen Matinkylän metroasemalle asti. 13,9-kilometrisellä rataosuudella on kahdeksan asemaa. Toisessa vaiheessa metrolinjaa jatkettiin viidellä uudella asemalla sekä uudella maanalaisella metrovarikolla Länsimetron päähän Kivenlahden metroasemalle asti. Jatke avattiin 3. joulukuuta 2022.
Metrolinjat M1 ja M2 kulkivat ensimmäisen vaiheen valmistuttua aiemman metroradan pääteasemalta Ruoholahdesta Lauttasaaren, Otaniemen ja Tapiolan kautta Matinkylään. Nykyisin M1 kulkee välillä Kivenlahti–Vuosaari ja M2 välillä Tapiola–Mellunmäki. Espoon ja Lauttasaaren linja-autoliikenne siirtyi liityntäliikennemalliin tammikuussa 2018.
Länsimetron rakennustyöt alkoivat marraskuussa 2009, ja ensimmäisen vaiheen louhintatyöt valmistuivat helmikuun 2014 lopulla. Toisen vaiheen hankesuunnitelma valmistui vuoden 2012 keväällä, ja rakennustyöt käynnistyivät Suomenojalla joulukuussa 2014. Toisen vaiheen oli alun perin tarkoitus valmistua vuonna 2020, mutta sittemmin ajankohtaa lykättiin, ja liikennöinti alkoi toisella vaiheella 3. joulukuuta 2022. Kun toinen rakennusvaihe valmistui, on koko Etelä-Espoo (Suur-Tapiola, Suur-Matinkylä ja Suur-Espoonlahti) raideliikenteen piirissä.
Historia > Suunnittelu ja rakentamispäätös > Helsingin ja Espoon yhteinen hanke

Länsimetroa muistuttavaa metrolinjaa ehdotettiin rakennettavaksi jo Helsingin metron suunnitteluvaiheessa. Espooseen kulkeva metro esiintyi esimerkiksi vuoden 1968 Smithin–Polvisen liikennesuunnitelmassa.
Espoon kaupunginhallitus päätyi elokuussa 2006 kannattamaan länsimetron toteuttamista Ruoholahdesta Matinkylään. Kaupunginvaltuusto kallistui kannattamaan länsimetron toteutusta saman vuoden syyskuussa. Länsimetron yleissuunnitelma valmistui vuonna 2007. Espoon ja Helsingin kaupungit perustivat Länsimetro Oy:n, jonka vastuulle tuli länsimetron ensimmäisen ja toisen rakennusvaiheen toteuttaminen. Yhtiön omistavat Espoon kaupunki 72 prosentin osuudella ja Helsinki 28 prosentin osuudella.
Espoon kaupunginvaltuusto teki päätöksen metron ensimmäisen vaiheen toteuttamisesta toukokuussa 2008. Metron kustannukset jakautuvat ”rajalta poikki” -periaatteella kaupunkien välille: 85 prosenttia kustannuksista menee Espoolle ja 15 prosenttia Helsingille. Valtio tuki metrohanketta 30 prosentin avustuksella.
Historia > Suunnittelu ja rakentamispäätös > Metron muut vaihtoehdot

Espoo teki 2002 erilaisten liikennejärjestelmien vertailun, jossa vertailtiin metroa, pikaraitiotietä ja bussijärjestelmää. Joulukuussa 2005 valmistuneessa raideyhteyden ympäristövaikutusten arviointiselostuksessa (YVA) selvitettiin Länsimetron ohella muita joukkoliikenteen muotoja, kuten pikaraitiotietä ja jatkokehitettyä bussiverkkoa.
Kymmenkunta liikennealan ammattilaista, opiskelijaa ja harrastajaa kokosi länsimetrolle TramWestiksi nimetyn vastaehdotuksen, joka esitti metron korvaamista laajemmalla pikaraitiotieverkolla. Ryhmä arvioi 57 kilometriä pitkän TramWest-verkon hinnaksi 365 miljoonaa euroa sen esittelyn aikaan maaliskuussa 2006. TramWestin kannattajat väittivät sen olevan metroa halvempi, laajempi, ympäristöystävällisempi, energiatehokkaampi ja helpompi rakentaa. TramWest ei kuitenkaan edennyt suunnitelmaa pidemmälle Espoon kaupunginvaltuuston kannattaessa maanalaista metroratkaisua.