Evoluutiopsykologia
Evoluutiopsykologian teoreettisesta taustasta

Evoluutiopsykologiassa ihmisen ajatellaan olevan luonnossa elävä eläin, jonka elintoiminnot ovat seurausta luonnonvalinnasta ja sukupuolivalinnasta. Koska evoluutio ei kehitä uusia toimintoja aivan tyhjästä, vaan edellisten toimintojen päälle, ihmisellä on paljon mielentoimintoja ja rakenteita, jotka ovat yhdenmukaisia muiden eläinten kanssa. Evoluutiopsykologia on siis heuristinen yleisteoria, jonka pohjalta voidaan tehdä hypoteeseja mielestä. Näitä hypoteeseja on periaatteessa mahdollista arvioida tieteellisin kokein.
Keskeinen olettamus evoluutioteoriassa on myös, että evoluutio tapahtuu verrattaen hitaasti suhteessa esimerkiksi sivilisaation kehitykseen. Täten kun tutkitaan minkälaisiin olosuhteisiin ihmismieli on sopeutunut, on tarkasteltava mielen kehittymistä luonnollisessa ympäristössään, eli pleistoseeniaikaisessa savanniympäristössä. Tätä teoreettista ”paikkaa” kutsutaan englanninkielisessä keskustelussa nimellä Environment of evolutionary adaptedness, eli evolutionaaristen adaptaatioiden ympäristö. Koska kyseisessä ympäristössä vaarana oli esimerkiksi käärme, ihmisillä on automaattinen synnynnäinen negatiivinen tunnereaktio käärmeen kohdatessaan, kun taas vaikka korkeajännitteinen sähköjohto ei aiheuta mitään synnynnäistä pelkoreaktiota, vaikka nykymaailmassa se voi olla yhtä kuolettava.
Muita tieteenteoreettisia ajatuksia, joita evoluutiopsykologiassa usein (ei aina) käytetään ovat muun muassa komputationalismi, mielen modulaarisuusteoriat, monet kognitiotieteelliset teoriat ja eläinten käytöksen tutkiminen.
Psykologi Leda Cosmidesin ja antropologi John Toobyn mukaan seuraavat viisi periaatetta määrittävät evoluutiopsykologian:
1. Aivot ovat materialistinen järjestelmä, joka toimii kuin tietokone. Aivotilojen tarkoitus on saada aikaan oikea käyttäytymisvaste riippuen ympäristöolosuhteista.
2. Neuraaliset tilamme ovat kehittyneet luonnonvalinnan seurauksena, ja ne ovat sopeutuneet ratkaisemaan ongelmia, joita esi-isämme kohtasivat lajimme evolutiivisessa historiassa.
3. Tietoisuus on vain jäävuoren huippu. Emme havaitse tietoisesti suurinta osaa mielentoiminnastamme. Tämän seurauksena tietoiset kokemuksemme saattavat harhaanjohtaa meidät luulemaan, että neuraaliset tilamme ovat yksinkertaisempia kuin ne oikeasti ovatkaan. Suurin osa helpoiksi koetuista ongelmista on oikeasti vaikeasti ratkaistavissa – niiden ratkaiseminen vaatii erittäin monimutkaisia neuraalisia tiloja.
4. Eri neuraaliset tilat ovat erikoistuneet ratkaisemaan eri adaptiivisia ongelmia.
5. Ihmisen moderni ruumis sisältää kivikautisen mielen.
Periaatteet 1 ja 3 ovat yleisesti hyväksyttyjä teorioita psykologian alalla. Periaate 4 liittyy mielen modulaarisuusteoriaan. Periaatteet 2 ja 5 ovat sen sijaan evoluutiopsykologialle tyypillisiä teorioita, ja ne liittyvät evolutionaaristen adaptaatioiden ympäristön teoriaan. On muistettava, että ihmislaji eli noin 1,8 miljoonaa vuotta metsästäjä-keräilijän elämäntapaa, ja ihmislajin ympäristöolosuhteet muuttuivat dramaattisesti vasta noin 11 000 vuotta sitten maatalouden kehittymisen myötä. 11 000 vuotta voi tuntua pitkältä ajalta, mutta evolutiivisesta perspektiivistä se on vain silmänräpäys ja liian lyhyt aika huomattavalle muutokselle ihmisaivoissa.
On huomattava, että kaikki evoluutiopsykologit eivät kannata kaikkia edellä mainittuja periaatteita. Niitä, jotka kannattavat, voidaan kutsua ”Santa Barbaran koulukunnaksi”. Koulukunta on saanut nimensä sen johdosta, että Cosmides ja Tooby ovat Santa Barbaran yliopiston tutkijoita.