stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
FM (kanadalainen yhtye)
Historia > Ben Minkin kanssa (1977–1983)

Nash the Slashin tilalle otettiin Ben Mink, ja yhtye sai vuoden 1978 keväällä levytyssopimuksen pienen torontolaisen levy-yhtiön Labyrinth Recordsin kanssa. Labyrinth ei ollut kiinnostunut Black Noisen uudelleenjulkaisusta, vaan julkaisi FM:ltä uuden albumin Direct to Disc, joka käsitti kaksi LP-levypuoliskon mittaista instrumentaalikappaletta. Pian Direct to Discin julkaisun jälkeen Yhdysvalloissa toiminut Visa Records uudelleenjulkaisi Black Noisen, kun taas Kanadassa sen julkaisi Passport Records. Black Noise menestyi tällä kertaa hyvin ja ansaitsi kultalevyn yli 100 000 myydyllä kappaleella. Single ”Phasors on Stun” nousi listoilla 20 suosituimman joukkoon sekä Yhdysvalloissa että Kanadassa ja on sittemmin nauttinut kulttisuosiota.
FM tuki Black Noisen uudelleenjulkaisua mittavalla Pohjois–Amerikan-kiertueella, mutta joutui pian taloudellisiin ongelmiin. Yhtyeen oli määrä saada rojaltinsa Visa Recordsin kautta, mutta yksikään kanadalainen jakelija ei välittänyt rojalteja Visalle. Sekä Visa että FM jäivät siis ilman osuuttaan albumimyynnistä Kanadassa. Samaan aikaan suunnitelmat uuden albumin tekemisestä kariutuivat, kun FM:n albumeja Kanadassa levittänyt yhtiö GRT meni konkurssiin. Passport Records siirtyi Capitol Recordsin alaisuuteen, ja Surveillance-nimen saanut uusi albumi ilmestyi lopulta kesällä 1979. Albumilla yhtye jatkoi tavaramerkeikseen muodostuneiden avaruusteemojen ympärillä.
Vuonna 1980 julkaistu City of Fear oli FM:n ensimmäinen yhteistyö Peter Gabrielia tuottaneen Larry Fastin kanssa. Albumi vei yhtyeen tyyliä popmusiikin suuntaan ja sanoitukset alkoivat käsitellä maanläheisempiä aiheita. Syyt kaupallisempaan tyyliin olivat osittain taloudelliset, mutta yhtye alkoi myös kyllästyä avaruusteemoihin. Lisäksi Hawkins koki, että science fiction oli Tähtien sodan (1977) saavuttaman suosion myötä muuttunut kliseeksi. City of Fear sai myönteisiä arvosteluja ja esimerkiksi AllMusicin kriitikko Sean Carruthers nimeää sen yhtyeen parhaaksi albumiksi.
Ben Mink julkaisi 1980 sooloalbumin Foreign Exchange, jolla myös Hawkins ja Deller soittivat. Seuraavana vuonna FM lämmitteli Rushia yhtyeen Moving Pictures -albumin tiimoilta tekemällä Pohjois–Amerikan-kiertueella. Yhtyeet esiintyivät jopa kymmenien tuhansien ihmisten yleisöille, ja Hawkins muisteli kiertuetta myöhemmin yhtenä uransa kohokohdista. Keväällä 1983 Mink lähti FM:stä soolouralle.
Historia > Nash the Slashin paluu (1984–1986)

Minkin lähdettyä Hawkins ja Deller alkoivat puuhata Nash the Slashia takaisin FM:ään. Nash the Slash taas etsi yhtyettä, jonka kanssa voisi tehdä kiertueita. Seurasikin FM:n ja Nash the Slashin yhteiskiertue, jolla Nash esiintyi sekä sooloartistina että FM:n jäsenenä. Uuden FM-albumin valmisteluja haittasi Passport Recordsin konkurssi, mikä jätti yhtyeen jälleen ilman levy-yhtiötä. Nash the Slashilla oli kuitenkin oma levytyssopimuksensa Quality Recordsin kanssa, ja 1984 julkaistulla Nash the Slashin soololevyllä American BandAges olivatkin mukana sekä Hawkins että Deller.
Vuonna 1985 ilmestyi FM:n uusi albumi Con-Test, joka oli ensimmäinen FM-albumi, jolla kuultiin kitaraa. Sekä Ben Mink että Nash the Slash osallistuivat albumin tekemiseen. Con-Test ei juurikaan muistuttanut yhtyeen alkuaikojen tyyliä, vaan se edusti radioystävällistä popmusiikkia, mikä oli pettymys yhtyettä pitkään seuranneille faneille. Albumi sai kuitenkin myönteisiä arvosteluja, ja sillä oli pari hittiä. Singlenä ja musiikkivideona julkaistu ”Just Like You” menestyi parhaiten ja saavutti Kanadan singlelistalla sijan 38. Quality Recordsin konkurssi toi kuitenkin jälleen uusia vaikeuksia. MCA Records kiinnitti yhtyeen ja piti Con-Testin saatavilla, mutta suurempi menestys jäi kuitenkin saavuttamatta, mihin toistuvat viivytykset ja taloudelliset ongelmat saattoivat osaltaan vaikuttaa. Deller kyllästyi ja jätti yhtyeen kesällä 1986 voidakseen viettää enemmän aikaa perheensä kanssa.
Historia > Viimeiset vuodet (1986–1990)

Hawkins ja Nash the Slash päättivät jatkaa toimintaa ja pestasivat Dellerin tilalle Greg Critchleyn. Lisäksi yhtyeeseen otettiin ensimmäistä kertaa neljäs jäsen, kitaristi Simon Brierly. Uusi albumi Tonight julkaistiin vuonna 1987. Albumin materiaali oli pääasiassa Hawkinsin ja tuottaja Michael Waiten kirjoittamaa ja vei FM:n musiikkia vieläkin kaupallisempaan suuntaan, mistä Nash the Slash ei pitänyt. Hänen panoksensa albumin tekoon olikin vähäinen. Viittä Tonightin kappaletta käytettiin Friday the 13th: The New Blood -elokuvan ääniraidalla. Albumilta julkaistiin myös useita singlejä ja musiikkivideoita. Niistä parhaiten menestyi ”Dream Girl”, joka ylsi sijalle 41. Itse albumi sai kuitenkin heikon vastaanoton ja FM:n etääntyminen perinteisestä tyylistään heikensi yhtyeen uskottavuutta.
FM tuki Tonightia lähes kaksivuotisella kiertueella, jolla Randy Cooke korvasi Critchleyn rummuissa. Kiertue oli taloudellisesti erittäin menestyksekäs, ja FM oli yksi Kanadan suosituimmista live-esiintyjistä. Parhaimmillaan yhtye teki lähes 200 konserttia vuodessa. Nash the Slash erosi FM:stä vuonna 1989, mutta Hawkins ja Brierly jatkoivat vielä jonkin aikaa kahden uuden jäsenen kanssa. Mandoliinia ja viulua soitti Martin Shaw ja rumpuihin tuli Paul Marangoni. Konsertoinnit muuttuivat satunnaisiksi, ja FM lopetti toimintansa vuonna 1989 tai 1990.
Historia > Paluu (1994–1996)

Hawkins perusti vuonna 1994 itsenäisen levy-yhtiön Now See Hear, joka uudelleenjulkaisi Black Noisen CD:nä. Yhtye sai tuolloin ensimmäistä kertaa rojalteja albumin myynnin tuottamasta voitosta. Koska CBC Records oli hävittänyt vanhat masternauhat, Black Noise remasteroitiin hyväkuntoiselta vinyyliltä. Myös City of Fearin ja Surveillancen masterit olivat kadonneet. Black Noisen uudelleenjulkaisun myötä kiinnostus FM:iä kohtaan heräsi heräsi uudelleen, ja Hawkins suostutteli Dellerin ja Nash the Slashin tekemään paluun. Yhtye palasi vanhaan progressiiviseen tyyliinsä ja esiintyi aktiivisesti parin vuoden ajan. Livealbumi Retroactive: The FM Archives Vol 1 sisälsi yhtyeen vanhoja klassikoita sekä kaksi uutta kappaletta, ”Retroactive” ja ”This Lonely World”. Kesän 1996 festivaaliesiintymisten jälkeen FM hajosi jälleen.
Historia > FM 2000-luvulla

Nash the Slash julkaisi vuonna 2001 ennenjulkaisematonta materiaalia Black Noisen ja Con-Testin sessioista nimellä Lost in Space. Vaikka kyseessä oli käytännössä FM-albumi, yhtyeen nimeä ei mainittu julkaisussa – sen sijaan albumin tekijäksi oli merkitty ”Nash the Slash, Cameron Hawkins & Martin Deller”. Lisäksi albumi oli julkaistu Dellerin ja Hawkinsin tietämättä. Tämä johti välirikkoon, eikä Nash the Slash sen jälkeen tehnyt yhteistyötä FM:n kanssa.
Vuonna 2006 Hawkins ja Deller kokosivat FM:n uudelleen. Viulua ja mandoliinia soitti tällä kertaa italialainen Claudio Vena. Yhtye soitti Torontossa pari konserttia ennen esiintymistä NEARFest-festivaaleilla Pennsylvaniassa. Yhtyeen repertuaariin kuului myös kaksi uutta kappaletta, Venan instrumentaali ”Planet Vega” sekä Hawkinsin säveltämä ”Trial By Fire”. Nearfestin jälkeen yhtye hajosi, vaikka suunnitelmiin oli alun perin kuulunutkin uuden materiaalin äänittäminen.
Vuonna 2011 Hawkins perusti FM:n uudelleen rumpali Paul DeLongin kanssa. Martin Deller ei ollut saatavilla, koska oli muuttanut Kööpenhaminaan. Hawkins ja DeLong aloittivat uuden materiaalin säveltämisen samana vuonna. Seuraavana vuonna yhtyeeseen liittyi viulisti Ivana Popovic, jonka kuitenkin korvasi vielä samana vuonna Aaron Solomon, joka soittaa viulua ja mandoliinia. Hawkins yhtyetovereineen aloitti uuden materiaalin kirjoittamisen heti yhtyeen uudelleen perustamisen jälkeen. Vuoden 2013 tienoilla yhtyeeseen liittyi myös alttoviulua ja mandoliinia soittava Edward Bernard, kun Solomon joutui näyttelijäntöidensä vuoksi ottamaan virkavapaata äänitysten tekemisestä. Bernard oli aikoinaan tutustunut FM:n käytyään sen konsertissa 11-vuotiaana.
Vuonna 2013 FM sai levytyssopimuksen Esoteric Recordingsilta, joka julkaisi CD:nä yhtyeen varhaisen tuotannon. Esoteric julkaisi vuonna 2014 FM:ltä livealbumin Nearfest 2006 ja seuraavana vuonna kokonaan uutta materiaalia sisältäneen studioalbumin Transformation. Äänitykset tapahtuivat muusikoiden kotistudioissa ja jäsenet tapasivat toisensa samanaikaisesti vasta promootiovalokuvien ottamisen yhteydessä.
Alkuperäisjäsen Nash the Slash kuoli toukokuussa 2014. Hawkins on kuvaillut häntä lahjakkaaksi mutta samalla itsepäiseksi ja ailahtelevaiseksi muusikoksi. Toistuvat eroamiset johtuivat Hawkinsin mukaan siitä, että Nash the Slash sekä innostui että kyllästyi FM:ssä soittamiseen nopeasti.
Vuonna 2015 rock-lehti Rolling Stone valitsi Black Noisen 48:nneksi parhaaksi progressiiviseksi albumiksi.
Diskografia

Black Noise (1977,  CBC Records)
Direct to Disc (1978,  Labyrinth)
Surveillance (1979,  Passport Records, Arista Records)
City of Fear (1980,  Passport)
Con-Test (1985,  Quality Records, MCA Records)
Tonight (1987,  Duke Street Records)
RetroActive (1995,  Now See Hear Records)
Lost in Space (2001,  Cut-throat Records)
Nearfest 2006 (2014,  Esoteric Recordings)
Transformation (2015,  Esoteric Recordings)
Jäsenet

| --- | --- |
 Alkuperäinen kokoonpano (1976–1977) Cameron Hawkins: laulu, syntetisaattori, basso  Nash the Slash: laulu, syntetisaattori, viulu, mandoliini, kellopeli Klassinen kokoonpano (1977, 1984–1986, 1994–1996) Cameron Hawkins: laulu, syntetisaattori, basso  Nash the Slash: laulu, syntetisaattori, viulu, mandoliini, kellopeli  Martin Deller: rummut, syntetisaattori 1977–1983 Cameron Hawkins: laulu, syntetisaattori, basso  Ben Mink: viulu, mandoliini  Martin Deller: rummut, syntetisaattori 1986–1988 Cameron Hawkins: laulu, syntetisaattori, basso  Nash the Slash: laulu, syntetisaattori, viulu, mandoliini, kellopeli  Greg Critchley: rummut  Simon Brierly: kitara 1988 Cameron Hawkins: laulu, syntetisaattori, basso  Nash the Slash: laulu, syntetisaattori, viulu, mandoliini, kellopeli  Randy Cooke: rummut  Simon Brierly: kitara 1989 Cameron Hawkins: laulu, syntetisaattori, basso  Martin Shaw: viulu, mandoliini  Paul Marangoni: rummut  Simon Brierly: kitara :  2006 Cameron Hawkins: laulu, syntetisaattori, basso  Claudio Vena: viulu, mandoliini  Martin Deller: rummut, syntetisaattori 2011 Cameron Hawkins: laulu, syntetisaattori, basso  Paul DeLong: rummut, syntetisaattori 2012 Cameron Hawkins: laulu, syntetisaattori, basso  Ivana Popovic: viulu, mandoliini  Paul DeLong: rummut, syntetisaattori 2012–2013 Cameron Hawkins: laulu, syntetisaattori, basso  Aaron Solomon: viulu, mandoliini  Paul DeLong: rummut, syntetisaattori Nykyinen kokoonpano (2013–) Cameron Hawkins: laulu, syntetisaattori, basso  Aaron Solomon: viulu, mandoliini  Edward Bernard: alttoviulu, mandoliini  Paul DeLong: rummut, syntetisaattori
HMS Piteå (T138)

| HMS Piteå |
| --- | --- |
 HMS Piteån vaakunakilpi

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronavarvet
Laskettu vesille:  12. toukokuuta 1975
Palveluskäyttöön:  12. syyskuuta 1975
Poistui palveluskäytöstä:  2003
Tekniset tiedot
Uppouma:  230 t
Pituus:  43,6 m
Leveys:  7,1 m
Syväys:  2,4 m
Koneteho:  3 x Rolls-Royce Proteus -kaasuturbiinia, 12 750 hv
Nopeus:  40 solmua
Miehistöä:  30
Aseistus
Aseistus:  1 x Bofors 57 mm allmkan 7101 2 x ksp M/58 6 x 53,3 cm M/70 torpedoputkea tyypin 613 torpedoille  30 x miinaa 2 x 57 mm lysraketställ
HMS Piteå (runkonumerot T138 ja R138) oli Ruotsin laivaston Norrköping-luokan torpedovene, joka myöhemmin muutettiin ohjusveneeksi.
Valmistus

Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Se laskettiin vesille 12. toukokuuta 1975 ja liitettiin laivastoon neljä kuukautta myöhemmin 12. syyskuuta.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 2003.
HMS Polaris (1909)

| HMS Polaris |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bergsunds Mekaniska Verkstads, Tukholma
Laskettu vesille:  1. joulukuuta 1909
Palveluskäyttöön:  13. toukokuuta 1910
Poistui palveluskäytöstä:  13. kesäkuuta 1947
Loppuvaihe:  romutettu 1947
Tekniset tiedot
Uppouma:  119 t
Pituus:  40,2 m (kokonaispituus)
Leveys:  4,4 m
Syväys:  2,7 m
Koneteho:  2 000 hv
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  18
Aseistus
Aseistus:  2 x 45,7 cm M/04 torpedoputkea 2 x 57 mm kan M/95D -tykkiä
HMS Polaris (runkonumerot 47 ja V47) oli Ruotsin laivaston Plejad-luokan torpedovene, joka luokiteltiin myöhemmin yhteysalukseksi.
Valmistus

Alus tilattiin Tukholmasta Bergsunds Mekaniska Verkstads AB:lta. Alus laskettiin vesille 1. joulukuuta 1909 ja liitettiin laivastoon 13. toukokuuta 1910.
Palvelus

Alus luokiteltiin 1928 yhteysveneeksi runkonumerolla V47, jolloin sen torpedoaseistus korvattiin miinanraivauskalustolla. Alus poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1947 ja romutettiin 1947.
HMS Sprightly

HMS Sprightly on ollut kahdeksan Britannian Kuninkaallisen laivaston aluksen nimenä.
HMS Sprightly (1777), 10-tykkinen Sprightly-luokan kutteri
HMS Sprightly (1778), 10-tykkinen Sprightly-luokan kutteri
HMS Sprightly (1805), 14-tykkinen kutteri
HMS Sprightly (1818), 6-tykkinen kutteri
HMS Sprightly (1837), alus
HMS Sprightly (1900), Lively-luokan hävittäjä
HMS Sprightly (1942), Bat-luokan pelastushinaaja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”HMS Sprightly”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
HMS Lord Nelson (1906)

| HMS Lord Nelson |
| --- | --- |
 HMS Lord Nelsonin 1908 koeajojen aikana

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Palmers Shipbuilding and Iron Company, Jarrow
Kölinlasku:  18. toukokuuta 1905
Laskettu vesille:  4. syyskuuta 1906
Palveluskäyttöön:  1. joulukuuta 1908
Poistui palveluskäytöstä:  toukokuu 1919
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 4. kesäkuuta 1920
Tekniset tiedot
Uppouma:  15 358 t (tyhjänä) 16 090 t (kuormattu)
Pituus:  135,2 m
Leveys:  24,2 m
Syväys:  7,9 m
Koneteho:  16 750 shp
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  750-817
Aseistus
Aseistus:  4 × BL 12" (304,8 mm)/45 Mk X -tykkiä kaksoistorneissa 10 × BL 9,2" Mk XI 24 × QF 12 naulan 18 cwt 2 × QF 3 naulan merkinantotykkiä 5 × 18" (457 mm) torpedoputkea
HMS Lord Nelson oli Britannian kuninkaallisen laivaston Lord Nelson -luokan taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin osana vuosien 1904-1905 laivasto-ohjelmaa Palmers Shipbuilding and Iron Companyltä Jarrowista, missä köli laskettiin 18. toukokuuta 1905. Alus laskettiin vesille 4. syyskuuta 1906 ja valmistui lokakuussa 1908.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa joulukuussa 1908 alus liitettiin Kotilaivaston Noreen sijoitettuun osastoon, mutta alukselle sijoitettiin ainoastaan vähimmäismiehistö. Toukokuussa 1912 alus liitettiin 2. taistelulaivueeseen ja syyskuussa 1913 tilapäisesti 4. taistelulaivueeseen.
Kanaalin laivaston lippulaivaksi alus määrättiin  ensimmäisen maailmansodan syttyessä, jolloin laivaston tehtävänä oli suojata Britannian siirtoarmeijan kuljetuksia Ranskaan.
Alus siirrettiin Välimerelle, jossa se otti osaa Dardanellien taisteluun helmikuussa 1915. Aluksesta tehtiin vara-amiraali Wester Wemyssin lippulaiva 22. joulukuuta 1915 saakka, jolloin siitä tuli Sir John de Robeckin lippulaiva kesäkuuhun 1916. Sodan lopun Lord Nelson oli Itäisen Välimeren ja Aegean meren laivaston komentajan lippulaivana.
Alus lähetettiin Dardanellien läpi Mustallemerelle, jossa se oli edelleen lippulaivana huhtikuuhun 1919. Toukokuussa alus palasi Englantiin ja poistettiin palveluksesta Sheernessissä. Se myytiin romutettavaksi 4. kesäkuuta 1920.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maritimequestin kuvagalleria HMS Lord Nelson (englanniksi)
Ensimmäisen maailmansodan meritaistelut (englanniksi)
Lord Nelson -luokan taistelulaivat
Glaxo Smith Kline

| GlaxoSmithKline plc |
| --- | --- |
 Glaxo Smith Klinen pääkonttori Lontoon Brentfordissa.
Yritysmuoto:  pörssiyhtiö
Osake:  LSE: GSK NYSE: GSK
ISIN:  GB0009252882
Perustettu:  2000
Toimitusjohtaja:  Emma Walmsley
Puheenjohtaja:  Philip Hampton
Kotipaikka:  Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Toimiala:  lääketeollisuus
Tuotteet:  ihmislääkkeet
Liikevaihto:  25 602 mrd. USD (2013)
Henkilöstö:  99 000 (2013)
Kotisivu:  gsk.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Glaxo Smith Kline (GSK, virallisesti GlaxoSmithKline plc) on kansainvälinen lääketeollisuudessa toimiva pörssiyhtiö. Sen pääkonttori sijaitsee Lontoossa, Isossa-Britanniassa. Yhtiö muodostettiin vuonna 2000, kun lääkeyhtiöt Glaxo Wellcome ja SmithKline Beecham yhdistyivät. Glaxo Smith Kline kehittää ja valmistaa alkuperäislääkkeitä sekä rokotteita. Yrityksen pääalueita ovat hengitystie-, keskushermosto-, aineenvaihdunta-, syöpä- ja infektiosairaudet.
Yhtiön hallituksen puheenjohtaja on Philip Hampton ja toimitusjohtaja Emma Walmsley (4/2018 tilanne).
Glaxo Smith Kline on listautunut New Yorkin pörssiin ja Lontoon pörssiin (LSE: GSK, NYSE: GSK).
Historia

Joseph Nathan & Co perustettiin Uudessa-Seelannissa vuonna 1873. 1900-luvun alussa yhtiö alkoi valmistaa maitojauhetta, jolle rekisteröitiin nimi Glaxo. Yhtiön tytäryritykseksi perustettiin Glaxo Laboratories vuonna 1935. Se oli merkittävä penisilliinin tuottaja toisen maailmansodan aikaan.
Vuonna 1880 yhdysvaltalaiset apteekkarit Henry Wellcome ja Silas Burroughs perustivat Lontoossa Burroughs Wellcome & Company -nimisen yhtiön. Wellcome-yhtiön Henry Dale sai vuonna 1936 lääketieteen Nobel-palkinnon hermoimpulssien kemiallista välittymistä koskevista tutkimuksistaan. Vuosikymmeniä myöhemmin vuonna 1982 Wellcome-yhtiö sai toisen Nobelinsa, kun John Vane palkittiin yhdessä kahden muun tutkijan kanssa tutkimuksistaan, jotka koskivat kipuaistimuksia välittäviä prostaglandiineja.
Glaxo ja Wellcome yhdistyivät vuonna 1995, ja syntyi GlaxoWellcome.
SmithKline Beecham sai alkunsa vuonna 1830, kun John K. Smith avasi ensimmäisen lääkekauppansa Philadelphiassa. 1800-luvun lopulla yritysoston yhteydessä tuli uudeksi nimeksi Smith Kline & French. Vuonna 1843 Thomas Beecham toi Englannissa markkinoille Beecham Pills -nimisen ulostuslääkkeen, mistä alkoi syntyä Beecham Group. Vuonna 1943 perustettiin kokonaan lääketutkimukseen keskittynyt Beecham Research Laboratories.
Vuonna 1963 Smith Kline & French Laboratories osti belgialaisen RIT:n (Recherche et Industrie Thérapeutiques), joka valmisti rokotteita. Yhtiö laajeni myöhemmin muun muassa ostamalla laboratorioita Kanadasta ja Yhdysvalloista. SmithKline yhdistyi Beckman Instruments -yhtiön kanssa vuonna 1982. Yhtiön nimeksi tuli SmithKline Beckman.
Vuonna 1988 SmithKline BioScience Laboratories osti International Clinical Laboratories, Inc.:n. Sekä Smith Kline & Frenchin että Wellcome-yhtiöiden tutkimuslaitoksissa työskennellyt James Black sai yhdessä George Hitchingsin ja Gertrude Elionin kanssa lääketieteen Nobelin tutkimuslöydöksistään, jotka koskivat tärkeitä lääkehoidon periaatteita. Seuraavana vuonna SmithKline Beckman ja Beecham Group päättivät yhdistää voimansa. Syntyi yksi maailman suurimmista tutkivista lääkeyhtiöistä nimeltään SmithKline Beecham. Vuosikymmentä myöhemmin vuonna 2000 Glaxo Wellcome ja SmithKline Beecham yhdistyivät, ja syntyi GlaxoSmithKline eli lyhyemmin GSK.
Glaxo Smith Kline haki 4. heinäkuuta 2006 patenttia lääkkeelle, josta todettiin olevan hyötyä narkolepsian hoidossa. Patentti hyväksyttiin Euroopassa 12. toukokuuta 2010, ja se tuli lainvoimaiseksi Suomessa 31. elokuuta 2010.
Vuonna 2010 Glaxo Smith Kline tuomittiin maksamaan sakkoja ja korvauksia yhteensä 750 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria Puerto Ricossa sijainneen tehtaansa ongelmien vuoksi. Lääkkeissä oli havaittu valmistusvirheitä, ja niiden mikrobiologisen laadun valvonta oli ollut riittämätöntä. Tuotteita oli myös sekoittunut tehtaassa, ja yksittäisiin pakkauksiin oli päätynyt useamman tyyppisiä lääkevalmisteita. Tehdas suljettiin vuonna 2009.
Kesällä 2012 Glaxo Smith Kline tuomittiin ennätyssuuriin 3 miljardin dollarin sakkoihin ja korvauksiin luvattomasta markkinoinnista ja tietojen pimittämisestä viranomaisilta.
Kritiikkiä

Britannian petostentorjuntavirasto SFO käynnisti helmikuussa 2007 tutkimukset epäillessään Glaxo Smith Klinen maksaneen lahjuksia Saddam Husseinin hallinnolle Irakissa. Esitettyjen väitteiden mukaan GSK maksoi miljoonan dollarin edestä voitelurahoja saadakseen yhdeksän lääketoimituksiin liittyvää sopimusta itselleen.
Yhdysvaltain kongressin perustama tutkintalautakunta julkaisi marraskuussa 2007 raportin, jonka mukaan Glaxo Smith Kline oli painostanut Pohjois-Carolinan yliopiston professori John Busea olemaan hiljaa GSK:n valmistaman diabeteslääke rosiglitatsonin (kauppanimi Avandia) sydämeen ja verisuoniin liittyvistä riskeistä. GSK:n edustajat painostivat Busen allekirjoittamaan dokumentin, jossa hän peruu aiemmat puheensa lääkkeen mahdollisista riskeistä. Tutkintalautakunnan raportin perusteella yksi painostajista oli Glaxo Smith Klinen pääjohtaja Jean-Pierre Garnier. Lautakunnan arvion mukaan Glaxo Smith Klinen kauppaama diabeteslääke Avandia aiheutti markkinoille tultuaan noin 83 000 sydänkohtausta, joista ainakin osa olisi voitu välttää, mikäli lääkkeen riskit olisivat olleet yleisesti tiedossa.
Euroopan lääkevirasto suositti Avandian vetämistä pois markkinoilta, samoin Avandmetin ja Avaglimin, jotka sisältävät samaa vaikuttavaa ainesosaa. Lääke on ollut GSK:n toiseksi myydyin lääke.
Lääkkeiden saatavuus

Yhtiö ilmoitti maaliskuussa 2016, että se vapauttaaselvennä lääkkeiden rinnakkaisvalmistuksen köyhimmissä ja vähiten kehittyneissä maissa. Lisäksi se myöntää vapaammin lisenssejä lääkkeiden valmistajille pienituloisissa maissa. Sen lisäksi se pyrkii julkaisemaan patenttien sisällön vapaasti saataville. Parempituloisissa maissa haetaan edelleen normaali patenttien suoja. GSK oli ensimmäisenä liikkeellä vapauttamassa lääkkeiden saatavuutta köyhimmille Yhdistyneiden kansakuntien toiveesta.  Kansalaisjärjestö Knowledge Ecology International piti päätöstä tärkeänä ja toivottuna. Se toivoi, että muut lääkeyhtiöt seuraisivat esimerkkiä, erityisesti koskien syöpälääkkeitä. GSK totesi, että järjestely toimii heille muttei kenties toisille lääkkeiden valmistajille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Glaxo Smith Kline Wikimedia Commonsissa
Glaxo Smith Klinen kotisivut
HMS Invincible (1765)

| HMS Invincible |
| --- | --- |
 Justen ja HMS Invinciblen taistelu

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John & William Wells, Deptford
Kölinlasku:  joulukuu 1761
Laskettu vesille:  9. maaliskuuta 1765
Palveluskäyttöön:  marraskuu 1776
Poistui palveluskäytöstä:  haaksirikkoutunut 1801
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 630 59/94 bm
Pituus:  51,36 m (tykkikansi) 41,85 m (köli)
Leveys:  14,4 m
Syväys:  6,02 m
Koneteho:  täystakiloitu purjealus
Miehistöä:  550
Aseistus
Aseistus:  74 tykkiä
HMS Invincible oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1765 vesillelaskettu Ramillies-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin 4. marraskuuta 1761 John & William Wellsiltä Deptfordista, missä köli laskettiin joulukuussa. Se laskettiin vesille 9. maaliskuuta 1765 ja siirrettiin Sheernessiin 6. huhtikuuta. Alus valmistui Chathamissa helmikuussa 1777, jolloin valmistuskustannukset olivat 26 675 puntaa 18 shillinkiä ja kahdeksan pennyä. Kokonaiskustannukset nousivat 30 879 puntaan 19 shillinkiin ja kahteen pennyyn, minkä lisäksi varustaminen maksoi 11 743 puntaa ja seitsemän shillinkiä.
Palvelus

Alus haaksirikkoutui 1801.