Huronit
Historia > Wyandotit

Wyandoteiksi sulautuneet huronit ja heihin liittyneet muiden heimojen pakolaiset siirtyivät vuosina 1680–1690 jesuiittapappi Jacques Marquetten johdolla Michiganiin. Seuraavan vuosisadan alussa wyandotit asettuivat Ohioon ja molemmin puolin Eriejärveä. Fort Ponchantrainin kauppa-aseman (nykyinen Detroit) perustanut ranskalainen Antoine de la motte Cadillac onnistui solmimaan hyvät kauppasuhteet wyandotien kanssa. Vähäisestä määrästään huolimatta (noin 1 500 henkeä, joista 300 sotureja) wyandotit pystyivät läsnäolollaan rauhoittamaan tulehtuneita suhteita ranskalaisten ja muiden Ohion intiaanien välillä. wyandotit hyödynsivät Detroitin ympäristön hyvät vesiyhteydet Suurille järville ja saivat kaupankäynnin intiaanien ja valkoisten välillä yltämään yhä laajemmille alueille.
Wyandotit jakoivat Ohion maaseudun shawneiden, delawarien ja mingojen kanssa. Ohion asukkaat, sen enempää intiaanit kuin ranskalaisetkaan, eivät pitäneet englantilaisten siirtolaisten lisääntyvistä määristä Ohiolaaksoon. Tästä seuranneet yhteenotot johtivat vuonna 1755 alkaneeseen sotaan, joka levisi kauas Eurooppaan Ranskan ja Britannian välille. Sotatila tunnettiin nimellä seitsenvuotinen sota. Pohjois-Amerikassa olleet brittien siirtokunnat olivat aluksi suurissa vaikeuksissa ja Ranskan joukot ottivat haltuunsa koko Ohiolaakson. Brittien huono intiaanipolitiikka sai monet alun perin heidän puolellaan sotineet heimot vaihtamaan puolta. Vuoden 1757 aikana yli 2 000 intiaanisoturia siirtyi markiisi Montcalmin johtamiin ranskalaisjoukkoihin.
Britannian silloinen pääministeri William Pitt päätti lopettaa ranskalaisten herruuden Pohjois-Amerikassa lähettämällä valtavat sotalaivastot Euroopasta läntiselle Atlantille. Osa laivoista saartoi ranskalaisten muona- ja asekuljetukset osan kiiruhtaessa Amerikan rannikolle. Brittien sotavoimien vahvuus murskasi Ranskan hetkellisen ylivoiman nopeasti. Intiaaniliittolaiset, wyandotit mukaan lukien, vetäytyivät taistelukentiltä taka-alalle huomatessaan tilanteen saaman käänteen. Sodan ratkaisuhetket käytiin valkoisten armeijoiden välillä. Montreal ja Quebec antautuivat 1759. Muualla maailmassa sotatila päättyi Pariisin rauhaan.
Ranskan kärsimä tappio merkitsi Suurten Järvien alueen intiaaneille erään aikakauden vääjäämätöntä loppua. Nopeasti kasvava brittiläisten siirtokuntien puristus pienensi intiaanien elintiloja. Wyandotit ja naapuriheimot olivat huolissaan maittensa kohtalosta. Siirtolaiset eivät piitanneet rajalinjoista ja väkivaltaisuudet heidän ja intiaanien välillä lisääntyivät. Britannian hallitus koetti puuttua asiaan, mutta ei onnistunut pitämään siirtokuntiaan kurissa. Vuonna 1775 tilanne riistäytyi avoimeksi sodaksi. Britannia sai vastaansa kolmetoista omaa siirtokuntaansa. Wyandotit eivät päällikkönsä Duquadin (engl. Half-King) johdolla tukeneet sodassa sen kumpaakaan osapuolta, mutta tekivät kuitenkin muutamia sotilaallisia iskuja Britannian imperiumin puolesta.
Useissa sodissa niin siirtolaisia kuin Yhdysvaltoja vastaan wyandotit aiheuttivat vastustajilleen katkeria tappioita. Vielä vuonna 1812 wyandotit osallistuivat brittien ja Yhdysvaltain armeijan väliseen sotaan kummallakin puolen rintamaa. Päällikkö Tarhe sotureineen taisteli Yhdysvaltain puolella, kun taas Walk-in-the-waterin johtamat wyandotit tukivat Britanniaa.
Seuraavien vuosikymmenien aikana  Yhdysvaltain asutus levisi yli intiaanien viimeisten alueiden. Vuoden 1843 aikana wyandotit joutuivat luopumaan lopuista maistaan Ohiossa. He siirtyivät sekä Kansasiin että Oklahomaan Yhdysvaltain hallituksen määrääminä. Samalla he olivat viimeiset Ohiosta lähteneet intiaanit. Yli sata vuotta myöhemmin wyandotien jälkeläiset saivat Yhdysvaltain |hallitukselta korvauksia maistaan, joista heidän esi-isänsä olivat joutuneet pakotettuja luopumaan.