stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paterson
Maantiede

Paterson sijaitsee New Jerseyn osavaltion pohjoisosassa Appalakkien ja Atlantin valtameren rannikkotasangon välissä niin sanotulla Piedmontin alueella. Alueelle ovat tyypillisiä pienet kukkulat, jotka ovat jäänteitä mannerjäätikön ja eroosion ajan kuluessa kuluttamasta muinaisesta vuorijonosta. Kaupunki on rakennettu Passaic-joen varrelle kohtaan, jolla sijaitsee Great Falls -vesiputoukset. Newark sijaitsee noin 22 kilometriä Patersonista etelään ja Hudsonjoen Manhattanille ylittävälle George Washington Bridge on matkaa noin 19 kilometriä.
Historia

Nykyisen Patersonin alueen alkuperäisasukkaita olivat delaware-intiaanit. 1620-luvulla alueelle alkoi saapua alankomaalaisia lähetyssaarnaajia ja turkismetsästäjiä. Kilpailu luonnonvaroista ja eurooppalaisten tuomat taudit alkoivat pian heikentää paikallisia intiaaneja. Vuonna 1679 alankomaalaiset ostivat maata nykyisen Patersonin alueelta, mutta paikalle kehkeytynyt siirtokunta oli pitkään varsin pieni. Paikallinen Great Falls -vesiputous oli kuitenkin tunnettu turistinähtävyys, jolla vierailivat esimerkiksi George Washington, Alexander Hamilton ja markiisi La Fayette. Kaupunkina paikka alkoi kasvaa vasta, kun valtiovarainministeri Alexander Hamilton alkoi ajaa ajatusta paikalle perustettavasta teollisuuskeskuksesta, joka käyttäisi voimanlähteenään Passaic-jokea. Perustettiin Society for Establishing Useful Manufactures, eli S.U.M. Tarkoituksena oli vähentää Yhdysvaltojen riippuvuutta tuonnista kotoperäisellä teollisella tuotannolla. Washingtonin kaupunkisuunnitelman laatinut Pierre L’Enfant suunnitteli vuonna 1794 paikan ensimmäisen vesimyllyn ja pian vesivoiman avulla Patersoniin kasvoi merkittävää tekstiiliteollisuutta. Nimensä kaupunki sai vuonna 1790 New Jerseyn kuvernööriksi valitun William Patersonin mukaan.
Paterson kasvoi 1800-luvulla ja vuoteen 1825 mennessä se oli tullut tunnetuksi lempinimellä Cotton Town of the United States. Yhdysvaltojen ensimmäinen tehdaslakko tehtiin patersonilaisella puuvillatehtaalla vuonna 1828. Lakon ohella kaupungin liikenneyhteydet paranivat. Vuonna 1831 kaupunkiin vedettiin Morrisin kanaali Pennsylvaniasta ja vuonna 1832 kaupunkiin saapui rautatie. Vuonna 1836 Samuel Colt alkoi valmistaa revolverejaan Patersonissa ja John Clark alkoi valmistaa ensimmäisiä amerikkalaisia vetureja vuonna 1837. Silkkiteollisuus saapui vuonna 1840 ja kaupunki tuli tunnetuksi lempinimellä Silk City, Vuonna 1870 kaksi kolmasosaa Yhdysvaltoihin tuodusta raakasilkistä jalostettiin Patersonissa. Kaupungin tehtaille saapui irlantilaisia, italialaisia, saksalaisia ja venäläisiä maahanmuuttajia. Vuosisadan lopulla patersonilainen John Philip Holland koekäytti maailman ensimmäistä toimivaa sukellusvenettä Passaic-joella.
Vuonna 1902 Patersonin asukasluku oli noussut lukemaan 105 000. Samana vuonna kaupunkia koetteli useampi onnettomuus. Tulipalo helmikuussa tuhosi noin 500 rakennusta ja Passaic-joki tulvi tuhoisasti maaliskuussa. Muutamaa kuukautta myöhemmin kaupunkiin iski tornado. Vuonna 1913 koettiin puolestaan Patersonin suurin lakko silkkitehtaiden työntekijöiden lakkoillessa. Lakko tosin päättyi työnantajien voittoon näiden viedessä läpi omat vaatimuksensa. Toinen lakko koettiin vuonna 1924 ja tekstiilitehtaat alkoivat lopulta siirtyä Patersonista muualle. Kaupunkiin jäi joitakin tehtaita, mutta tekstiiliteollisuuden merkitys väheni selvästi. Lakkoilu karkotti suuren osan paikallisesta teollisuudesta, mutta toisaalta työväenliike vaikutti merkittävästi lainsäädäntöön koskien esimerkiksi lapsityövoimaa, työturvallisuutta ja työaikoja. Sittemmin kaupunki on kehittynyt teollisuuskeskuksesta palvelujen tarjoajaksi ympäröivälle alueelle.
Talous

Hallinto muodostaa nykyisin Patersonin merkittävimmän työnantaja-alan. Kaupungissa sijaitsee esimerkiksi Passaicin piirikunnan korkein oikeus. Muita merkittäviä työnantajia ovat terveydenhuolto ja koulutus. Great Falls-vesiputousten alue on vetänyt puoleensa myös turismia. Kaupungin nykyinen teollisuus on monipuolistunut ja käsittää esimerkiksi tekstiili-, kone-, muovi-, kosmetiikka- ja kemikaaliteollisuutta.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Patersonissa aikavälillä 2012–2016 olivat 34 042 USD ja henkilöä kohden 16 821 USD. 29,1 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö

Patersonin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 146 199 ja vuoden 2017 arvion mukaan 148 678. Kaupungin asukkaista 33,3 % oli taustaltaan valkoisia, 29,4 % afroamerikkalaisia, 60,3 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 3,7 % aasialaisia. 61,8 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia ja 35,1 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paterson Wikimedia Commonsissa
New Jerseyn osavaltio
| --- | --- |
Alueet:   Central Jersey  Delaware Valley  Jersey Shore  Meadowlands  North Jersey  Pine Barrens  Shore Region  Skylands Region  South Jersey  New Yorkin metropolialue  Tri‑State Region 
Huomattavat kaupungit ja kunnat:   Atlantic City  Bayonne  Camden  Clifton  Edison  Elizabeth  Hackensack  Hoboken  Jersey City  Lakewood  Newark  New Brunswick  Ocean City  Paterson  Perth Amboy  Trenton (pääkaupunki)  Vineland  Woodbridge 
Piirikunnat:   Atlantic  Bergen  Burlington  Camden  Cape May  Cumberland  Essex  Gloucester  Hudson  Hunterdon  Mercer  Middlesex  Monmouth  Morris  Ocean  Passaic  Salem  Somerset  Sussex  Union  Warren 
Great Falls.
Patersonin katukuvaa vuonna 1911.
Patersonin asukkaat taustansa mukaan kartalla. Valkoiset punaisella, mustat sinisellä, latinot oranssilla ja aasialaiset vihreällä. Kukin piste vastaa 25 asukasta.
Pariisin sopimus (1951)

| Pariisin sopimus> Euroopan hiili- ja teräsyhteisön perustamissopimus |
| --- | --- |
 Euroopan hiili- ja teräsyhteisön perustamissopimus.
Allekirjoitettu:  18. huhtikuuta 1951
Allekirjoituspaikka:  Pariisi, Ranska
Voimaantulopäivä:  23. heinäkuuta 1952
Päättymispäivä:  23. heinäkuuta 2002
Osapuolet
Allekirjoittajat:    Alankomaat   Belgia   Italia   Luxemburg   Länsi-Saksa   Ranska 
Pariisin sopimus (virallisesti Euroopan hiili- ja teräsyhteisön perustamissopimus) allekirjoitettiin Pariisissa 18. huhtikuuta 1951. Sopimuksella perustettiin Euroopan hiili- ja teräsyhteisö ja sen allekirjoittajia olivat Italia, Ranska, Saksan liittotasavalta sekä Benelux-maat Belgia, Alankomaat ja Luxemburg. Sopimus tuli voimaan 50 vuoden määräajaksi alkaen 26. heinäkuuta 1952 ja päättyen heinäkuun 26. päivänä vuonna 2002.
Pariisin sopimus solmitiin toisen maailmansodan jälkimainingeissa ja sitä pidetään ensimmäisenä askeleena kohti Euroopan yhdentymistä. Sopimuksen keskeinen sisältö oli maiden yhteisen korkean viranomaisen nimittäminen. Viranomaisen tehtävänä oli valvoa markkinoita ja kilpailusääntöjen noudattamista sekä varmistaa hintojen avoimuus. Pariisin sopimuksessa luotiin nykyisen Euroopan unionin toimielimet sellaisina, kuin ne toimivat edelleen.
Pellervo

Pellervo voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Sampsa Pellervoinen, kalevalaisessa runoudessa ja suomalaisessa mytologiassa pellon haltia, sadon ja pellon suojelija
Pellervo, suomenkielinen miehen etunimi
Osuustoimintakeskus Pellervo, suomalainen osuustoimintaa edistämään tarkoitettu yhdistys. Tähän liittyvät:
Pellervo-lehti, Pellervo-seuran julkaisema, vuosina 1899–1999 ilmestynyt maatalousalan aikakauslehti, Maatilan Pellervon ja Kodin Pellervon edeltäjä. Tähän liittyvät:
Kodin Pellervo, vuodesta 1999 ilmestynyt aikakauslehti, Pellervo-lehden seuraaja
Maatilan Pellervo, vuodesta 1999 ilmestynyt aikakauslehti, Pellervo-lehden seuraaja
Pellervon taloustutkimus (aiemmin Pellervon taloudellinen tutkimuslaitos), Pellervo-seuran ja MTK:n (= Maa- ja metsätaloustuottajain Keskusliitto) perustama tutkimuslaitos
Pellervon koulu, tamperelainen ala-aste joka toimii nykyään Sammon koulun tiloissa
Pellervo, vuosina 1881–1884 Mikkelissä ilmestynyt sanomalehti.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Pellervo”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Oulu on kaupungin nimi

| Oulu on kaupungin nimi Radiopuhelimet |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Lihapolar, Oulu, joulukuu 1999
 Julkaistu: maaliskuu 2000
 Formaatti: CD
 Tyylilaji: alternative rock, hardcore
 Kesto: 42.50
 Levy-yhtiö: Bad Vugum
Radiopuhelimien muut julkaisut
| Hiljaista! 1998 | Oulu on kaupungin nimi 2000 | Tänään! 2002 |
Oulu on kaupungin nimi on vuonna 2000 ilmestynyt Radiopuhelimet-yhtyeen yhdeksäs studioalbumi. Yhtyeen edellisen levyn tapaan sen äänittivät Riku Mattila sekä Pentti Dassum ja miksauksesta vastasi Mikko Karmila. Musiikillisesti Oulu on kaupungin nimi palaa osittain Radiopuhelimien energisiin alkuaikoihin ja se sai ilmestyessään parhaat arvostelut sitten vuoden 1995 Maasäteilyä-albumin. Soundin kriitikon mukaan yhtye kuulosti levyllä jopa paremmalta kuin ikinä aikaisemmin. Verkkomedia Nuorgam puolestaan valitsi vuonna 2012 albumin päätöskappaleen Hailuoto 2000-luvun parhaiden suomalaisten kappaleiden listalla sijalle 32.
Helsinkiläinen indie-levy-yhtiö If Society julkaisi albumin tuplavinyylinä maaliskuussa 2014.
Kappaleet

Syvemmälle – 4.49 (säv. Mällinen, san. Mäki, sov. Radiopuhelimet, Tapio Wiik)
Eläintarhaan! – 2.17 (säv. Mällinen, sov. Radiopuhelimet)
1986/2000/? – 6.06 (säv. Mällinen, Radiopuhelimet, san. Mäki, sov. Radiopuhelimet, Tapio Wiik)
Seuraavassa sodassa – 4.37 (säv. Mällinen, san. Mäki, sov. Radiopuhelimet)
Oulu on kaupungin nimi – 5.57 (säv. Mällinen, san. Mäki, sov. Radiopuhelimet, Tapio Wiik)
Hullun opetus – 4.40 (säv. Mällinen, san. Mäki, sov. Radiopuhelimet)
Vaisto vie – 5.37 (säv. Mällinen, san. Mäki, sov. Radiopuhelimet)
Sama tarina – 2.57 (säv. Mällinen, san. Mäki, sov. Radiopuhelimet, Pentti Dassum)
Hailuoto – 5.45 (säv. Mällinen, Mäki, san. Mällinen, sov. Radiopuhelimet, Jimi Tenor)
Kokoonpano

Antti Annunen – basso
Ray Katz – kitara
J. A. Mäki – laulu
Jarno Mällinen – kitara
Jyrki Raatikainen – rummut
Kokoonpano > Vierailijat

Herra D – kitara (#8)
Jimi Tenor – puhaltimet ja syntetisaattori (#9)
Tapio Wiik – urut
Arvostelut

Soundi:
Aiheesta muualla

Oulu on kaupungin nimi -albumi Radiopuhelimien kotisivuilla
Radiopuhelimet
| --- | --- |
Studioalbumit:   Rokkiräjähdys  K.O.  Pian, pian  Jäämeri  Maalla  Maasäteilyä  Avaruus  Hiljaista!  Oulu on kaupungin nimi  Tänään!  Viisi tähteä  Radiopuhelimet rakastaa sinua  Ei kenenkään maa  Saastan kaipuu  Kosminen tiedottomuus  Radiopuhelimet 
EP:t:   Sinappia ja ketsuppia  Tyhjä on täysi  Hygiene 
Kokoelmat:   2 ½  Varmaa hapuilua 1987–2002 
Singlet:   ”Vitsit vähissä” / ”Olen pommikone”  ”Palaan pohjoiseen” / ”Sahatkaa!”  ”Nahkajeesus” / Pian, pian”  ”Joose Ryti tapettiin” / Taas ja taas”  ”Jäämeri” / ”Edelläkävijä”  ”Tänä iltana” / ”Kahvila Keidas” 
DVD:t:   Radiopuhelimet Plays Kansanturvamusiikkikomissio  Olkaa hyvä!
Petri Mikkola

Petri Mikkola (synt. Kotkassa) on suomalainen koripallovalmentaja. Hän aloitti valmentamisen juniori-ikäisenä vuonna 1984 Kotkan Työväen Palloilijoiden (KTP) juniorijoukkueissa. KTP:ssa hän valmensi juniorijoukkueiden lisäksi miesten II-joukkuetta TeePeetä sekä naisten SM-sarjajoukkuetta.
Kaudella 1988–1989 hänen valmentamansa KTP:n B-poikajoukkue voitti Suomen mestaruuden. Kaudella 1991–1992 hän toimi SM-sarjajoukkueen apuvalmentajana, Erkki Hiltusen toimiessa päävalmentajana. Kaudelle 1992–1993 hänet valittiin KTP:n naisten SM-sarjajoukkueen päävalmentajaksi. Valmennustehtävissä apunaan hänellä oli Sakari Hartonen, Jukka-Pekka Laakkonen. Joukkueenjohtajana toimi Esa Lanki.
KTP:n lopetettua menestyksekään naiskoripalloilun, Mikkola siirtyi Kouvolaan.
Kausina 1993–1995 hän toimi Kouvot ry:n junioripäällikkönä ja valmentajana eri juniorijoukkueissa. Kauden 1994–1995 hän oli Kouvojen mestaruuden voittaneet miesten edustusjoukkueen apuvalmentajana, Risto Piiparin toimiessa päävalmentajana ja Jukka Seppälän vastatessa joukkueen fyysisestä valmennuksesta.
Vuonna 1995 toukokuussa hänet nimettiin (kaudella 1994–1995) SM-sarjaan nousseen Peli-Karhujen naisten koripallojoukkueen päävalmentajaksi. Joukkue saavutti SM-pronssia. Apuvalmentajana toimi Mauri Laiho (siirtyi joukkueen päävalmentajaksi seuraavana kautena 1996–1997). Kausina 1996–1998 Mikkola valmensi mm. KTP:n A-poikia ja Peli-Karhujen A-tyttöjä.
Kaudella 1998–1999 hän palasi Peli-Karhujen naisten SM-sarjajoukkueen päävalmentajaksi. Valmennuksessa apuna toimi mm. Harri Forss, Antti Horto ja Minna Asplund.
Kaudella 1999–2000 hän siirtyi Kouvolan Kouvojen miesten SM-sarjajoukkueen apuvalmentajaksi, Timo Niemisen toimiessa päävalmentajana. Mikkola toimi myös seuran junioripäällikkönä kaudella 1999–2000 ja 2004–2007.
Seuravalmennuksen lisäksi hän on toiminut valmentajana ja ohjaajana Työväen Urheiluliiton (TUL) ja Suomen Koripalloliiton aluejoukkueissa ja kesäleireillä.
Ennen koripalloilun pariin siirtymistä Mikkola kokeili eri harrastusmahdollisuuksia Kotkan Reippaan liikuntakerhoissa (yleisurheilu/lentopallo), KTP:n jalkapallo- sekä Kotkan Voimamiesten (KVV) painikoulussa.
Palkinnot

Vuonna 2007 Kymenlaakson Liikunta (Kymli ry) palkitsi hänet Kouvolan kaupungin vuoden liikuttaja-palkinnolla. Kauden 1998–1999 päätteeksi Suomen Koripalloliitto valitsi Mikkolan koripallokauden vuoden valmentajaksi, naisten SM-sarjassa.[lähde? ]
PZL P.11

| PZL P> 11 |
| --- | --- |
 PZL P.11c Puolan ilmailumuseossa
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Puola
Valmistaja:  PZL
Suunnittelija:  Zygmunt Pulawski
Ensilento:  elokuu 1931
Valmistusmäärä:  325 
PZL P.11 Jedenastka oli puolalainen, Państwowe Zakłady Lotnicze -tehtaan valmistama yksimoottorinen ja yksipaikkainen, ylätasoinen hävittäjälentokone, joka teki ensilentonsa vuonna 1931. Syksyllä 1939 se oli ainut puolalainen lentokone, jolla oli edes vähäisiä mahdollisuuksia saksalaisia syöksypommittajia vastaan Puolan offensiivissa. Se oli kuitenkin auttamattomasti vanhentunut, ja niitä oli käytössä vain vähäisiä määriä.
Kehitys

Konetyyppi oli kehitelty 1920-luvun loppupuolen P.7-mallista, ja se teki ensilentonsa elokuussa vuonna 1931. Koneen tunnistaa helposti rungon yläpuolelle kiinnitetyistä ”lokinsiivistä”, jotka olivat jo P.7-koneista lähtien suunnittelija Zygmunt Puławskin käsialaa. Konetyyppi oli edistyksellinen, koska se yhdisti kaksitasokoneiden rakenteellista lujuutta, mutta oli kuitenkin yksitasoisena näitä nopeampi.
Toinen Bristol Mercury IVA -moottorilla varustettu prototyyppi lensi ensi kertaa joulukuussa 1931. Se saavutti 346 km/h nopeuden. Kesäkuussa 1932 ranskalainen Gnome-Rhône-moottorivalmistaja tarjosi koneeseen käytettäväksi sen Mistral 9Kcr -moottoria, jolla varustettua mallia P.11b valmistettiin vuonna 1932 Romanian käyttöön 49 kappaletta. Keväällä 1933 valmistettiin Puolan ilmavoimille 50 Mercury IVS2 -moottorilla varustettuja P.11a-konetta.
Malliin P.11c yritettiin parantaa näkyvyyttä ohjaamosta. Tämä saatiin aikaan madaltamalla moottorin paikkaa ja siirtämällä pilottia taaksepäin ja hieman ylös. Malliin asennettiin myös kaksi lisäkonekivääriä siipiin (P.11a:ssa oli kaksi konekivääriä rungossa). Puolan ilmavoimat tilasivat 175 konetta, jotka toimitettiin kahdessa erässä 1934–1936. Ensimmäisessä erässä käytössä oli Bristol Mercury VS2 -moottori, toisessa VIS2. P.11c:n prototyyppiin sovitettiin myös Gnome-Rhône-moottori ja toimitettiin Romaniaan, joka valmisti lisenssillä vuosina 1936–1938 käyttöönsä 70 P.11f-nimellä kulkenutta konetta IAR:n tehtailla Brașovissa. Konetyypistä edelleen kehitellyn PZL P.24 -mallin oli tarkoitus tulla Puolan ilmavoimien käyttöön syyskuussa 1939. Mallia ei ehditty kuitenkaan ottaa käyttöön Saksan hyökättyä maahan 1. syyskuuta.
Ilmataistelut Puolassa 1939

Toisen maailmansodan alkaessa Puolan ilmavoimilla oli käytössä 129 P-11- ja kolmekymmentä P-7-hävittäjää. 70 % koneista oli varustettuna vain kahdella konekiväärillä. Puolalaispilotit itse asiassa suosivat kevyemmin aseistettua versiota sanoen lisäpainon vaikuttavan haitallisesti suorituskykyyn, eritoten nousunopeuteen. Puolalaisversion erityispiirteinä oli irrotettava polttoainetankki, mutta lentäjää ei ollut suojattu minkäänlaisella panssaroinnilla. Etuna oli myös koneen käyttömahdollisuus lyhyiltä, tilapäisiltä kiitoteiltä.
Saksalaiset käyttivät pääosin Junkers Ju 87 ”Stuka” -syöksypommittajia, Messerschmitt Bf 110- ja Messerschmitt Bf 109 -hävittäjiä sekä Heinkel He 111- ja Dornier Do 17 -pommikoneita. P-11 ei kyennyt lainkaan kilpailemaan Messerschmittien kanssa nopeudessa. Se oli kuitenkin ketterä ja kestävä, ja koneesta oli hyvä näkyvyys. Kaksimoottoriset Bf 110 -hävittäjät kykenivät kuitenkin hyökkäämään pitkän toimintasäteensä ansiosta kaikille puolalaiskentille, ja ne olivat suuremman nopeutensa lisäksi myös paremmin aseistettuja, mikä lopulta teki puolalaislentäjien asetelmasta toivottoman. Lisäksi puolalaiskoneita ei ollut juurikaan mahdollista korjata ja varaosat olivat vanhoja, mikäli lainkaan saatavilla.
Kaikesta huolimatta P.11-pilotit saivat saksalaisia vastaan lähes 120 varmistettua ilmavoittoa, joista 10 Bf 109- ja 13 Bf 110 -hävittäjiä vastaan. Vain 26 P.11-hävittäjää tuhottiin ilmataisteluissa – valtaosa tuhottiin kentille.
P.11 käyttö 1939 jälkeen

Puolan ilmavoimien jäljelle jääneet 116 konetta, joukossa P.11 hävittäjiä, lennätettiin Romaniaan, missä ne internoitiin. Romanialaiset P.11c- ja P.11f-hävittäjät osallistuivat taistelutoimiin Saksan rinnalla itärintamalla 1941.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&07.05500007,55 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&010.072000010,72 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&02.08500002,85 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&016.020000016,2 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01147.&&&&001 147 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&01800.&&&&001 800 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Bristol Mercury VI S.2 9-sylinterinen ilmajäähdytteinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0481.&&&&00481 kW (&&&&&&&&&&&&0645.&&&&00645 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0390.&&&&00390 km/h (5 500 m)
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&08000.&&&&008 000 m (käytännöllinen), 11 000 m (absoluuttinen)
Nousuaika: 5 000 m 6 min
Aseistus
4 × 7,7 mm KM Wzor 37 -konekivääriä (2 rungossa, kumpaankin 500 patruunaa, 2 tasoissa, kumpaankin 300 patruunaa)
4 × 12,2–12,5 kg pommia
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
PZL P.11 - fighter
Polish Aviation Museum Cracow
PZL P-11 (venäjäksi)
PZL P.11 kiitotiellä ennen lentoonlähtöä.
PZL P.11c
Paphiopedilum coccineum

| Paphiopedilum coccineum |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kämmekkäkasvit Orchidaceae
Alaheimo::  Tikankonttikasvit Cypripedioideae
Tribus::  Cypripedieae
Alatribus::  Paphiopedilinae
Suku::  Venuksenkengät Paphiopedilum
Laji::  coccineum
Kaksiosainen nimi
 Paphiopedilum coccineum  Perner & Herrmann 
Synonyymit
 Paphiopedilum barbigerum var. lockianum (Averyanov 2002) 
Katso myös
   Paphiopedilum coccineum Wikispeciesissä   Paphiopedilum coccineum Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paphiopedilum coccineum on pienikokoinen vietnamilainen venuksenkenkiin kuuluva kämmekkälaji.
Historia

P. charlesworthiin kuvasivat Perner ja Herrman vuonna 2000 julkaisussa Die Orchidee.
Kuvaus

P. coccineum on pienikokoinen venuksenkenkä. 8-14 cm pitkiä ja 0,5-1,5 cm leveitä lehtiä on neljästä kuuteen kappaletta. Väritys on vihreä. Kukkavana on 14-18 cm pitkä, väriltään ruskeanvioletti, lyhyen ja pehmeän ruskean nukan peittämä. Kukkavanan kärkeen kehittyy yksi kukka, joka on 6-10 cm leveä. Laji kukkii syyskuusta lokakuuhun.
Elinympäristö

P. coccineum kasvaa kevyessä varjossa hajanaisesti tai pienissä ryhmissä rapautuneiden kalkkikivisten vuorten huipuilla tai halkeamissa 600-1000 metrin korkeudella ohuessa maaperässä ja lehtiroskassa. Lajin luontainen levinneisyysalue sijoittuu Punaisenjoen etelähaaran alueelle Pohjois-Vietnamissa. Alueen lämpötila vaihtelee 12 ja 23 celsiusasteen välillä. Ilmasto on talvisin kuiva, kesäisin kostea.
Patagotitan

| Patagotitan |
| --- | --- |

 Varhaisliitukausi Alba-vaihe  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Ylälahko::  Dinosaurukset Dinosauria
Lahko::  Liskonlantioiset Saurischia
Alalahko::  †Sauropodomorpha
Osalahko::  †Sauropodit Sauropoda
Kladi::  †Neosauropoda
Kladi::  †Titanosauria
Suku::  †Patagotitan  Carballido et al., 2017
Laji::  mayorum
Kaksiosainen nimi
 † Patagotitan mayorum  Carballido et al., 2017 
Katso myös
   Patagotitan Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Patagotitan on sukupuuttoon kuollut titanosaureihin kuuluva sauropodisuku. Se löydettiin Argentiinan Patagoniasta, Chubutin maakunnassa sijaitsevasta Cerro Barcinon muodostumasta. Patagotitan sisältää vain lajin Patagotitan mayorum, joka kuvattiin vuonna 2017. Patagotitanin jäänteet koostuvat ainakin kuudesta yksilöstä, ja se on yksi suurimmista ja parhaiten säilyneistä sauropodeista.
Taiteilijan näkemys
Koko

Kun Patagotitan kuvattiin vuonna 2017, sen uutisoitiin olleen suurin tunnettu dinosaurus ja maaeläin; sen pituudeksi ilmoitettiin 37 metriä ja painoksi 62 tonnia. Tällaisille väitteille ei ole kuitenkaan tieteellistä tukea, ja tarkempien arvioiden mukaan titanosaureista ainakin Argentinosaurus oli huomattavasti Patagotitania suurempi. Vuonna 2019 Gregory S. Paul arvioi Patagotitanin pituudeksi noin 31 metriä ja painoksi 50–55 tonnia, kun taas Argentinosaurus oli noin 35 metriä pitkä ja painoi 65–75 tonnia. Vuonna 2021 tutkijaryhmä arvioi Patagotitanin painoksi 42–71 tonnia, keskiarvon ollessa 57 tonnia. Vaikka Patagotitan ei ollut suurin tunnettu maaeläin, se on suurin elänyt maaeläin, jonka luuranko tunnetaan suhteellisen hyvin.
Paphiopedilum armeniacum

| Paphiopedilum armeniacum |
| --- | --- |
 Paphiopedilum armeniacum
Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kämmekkäkasvit Orchidaceae
Alaheimo::  Cypripedioideae
Tribus::  Cypripedieae
Alatribus::  Paphiopedilinae
Suku::  Venuksenkengät Paphiopedilum
Alasuku::  Parvisepalum
Laji::  armeniacum
Kaksiosainen nimi
 Paphiopedilum armeniacum  S.C.Chen & F.Y.Liu 
Katso myös
   Paphiopedilum armeniacum Wikispeciesissä   Paphiopedilum armeniacum Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Paphiopedilum armeniacum on hyvin harvinainen kiinalainen, venuksenkenkiin kuuluva kämmekkälaji. Kaikkien venuksenkenkälajien tavoin sen luonnosta kerättyjen yksilöiden myynti on kielletty CITES-sopimuksessa.
Kuvaus

P. armeniacum kasvattaa jopa 25 cm maavarsia, joista kasvaa noin 15 cm välein 5-7 lehden ruusukkeita. Hienojakoisen sahareunaiset lehdet ovat paksut ja mehevät, väriltään päältä vaaleanvihreän ja tummanvihreän kirjavat ja alta tummanvioletin läikikkäät. Kukkavarsi on jopa 60 cm korkea, violettipilkkuinen ja ruskeiden karvojen peittämä. Kukkavarteen kehittyy yksi suuri kukka.
Rikinkeltainen kukka ovat noin 10 cm leveä; suuren pyöreän huulen sisäpinnassa on punaisia pilkkuja. Laji kukkii myöhäisestä syksystä varhaiseen kevääseen.
Historia

P. armeniacum kuvattiin vasta vuonna 1982. Ensimmäinen muodollisesti kuvattu yksilö oli kerätty Yunnanin Bijiangista. Laji sai nimen "armeniacum" yksilön aprikoosinoranssin värin mukaan, joskin melkein kaikki muut lajin tunnetut yksilöt ovat olleet kirkkaankeltaisia.