stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Neuvostoliiton Suomeen tekemiä partisaani-iskuja käsittelevistä kirjoista

Tämä on luettelo Neuvostoliiton Suomeen tekemiä partisaani-iskuja käsittelevistä kirjoista:
Dashinskij, Stanislav: Neuvostopartisaanit Lapissa  rajan kummaltakin puolen nähtynä, Carelia 5 ja 6, 1995.
Erkkilä, Veikko: Vaiettu sota: Neuvostoliiton partisaanien iskut suomalaisiin kyliin.  Helsinki:  Arator, 1998.  ISBN 952-9619-16-2
Erkkilä, Veikko: Viimeinen aamu: Neuvostopartisaanien vaietut jäljet.  Helsinki:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-25025-8
Gusarov, Dmitri: Korpi ei tunne armoa.  Espoo:  Weilin+Göös, 1982.  ISBN 951-35-2075-7
Kallonen, Kari: Partisaanisota. Sotarikokset, siviiliuhrit ja toisiaan vastaan sotivat suomalaiset. Asiantuntijana Tuure Neitola. Helsinki: Readme 2022. ISBN 978-952-373-441-8.
Kyllönen, Yrjö - Kyllönen, Ari: Muistoja Viiangista.  Kuopio, 2006.  ISBN 951-842-301-6
Martikainen, Tyyne: Neuvostoliiton partisaanien tuhoiskut siviilikyliin 1941-44: Kemi-Sompion kairan Kuosku, Maggan talot, Seitajärvi ja Lokka partisaanihyökkäysten kohteina.  Savukosken-Sodankylän kunnat, 1998.  ISBN 951-97949-0-5
Martikainen, Tyyne, Loisa, Kalevi & Mäntyniemi, Meimi: Partisaanisodan Siviiliuhrit.  Värisuora-kustannus, 2002.  ISBN 952-91-4327-3
Martikainen, Tyyne (toim.): Rauha on ainoa mahdollisuutemme : Partisaanisodan kansainvälinen sovitusseminaari, Sodankylä 27.-29.09.2002.  Hautajärvi:Jatkosodan siviiliveteraanit, 2004.  ISBN 951-98964-4-9
Oksanen, Tauno & Martikainen, Paavo: Painajainen Pielisjärvellä: Neuvostopartisaanien toiminta kesällä 1944.  Lieksa:  Pieliseläinen, 1998.  ISBN 952-90-9758-1
Helge Seppälä: Neuvostopartisaanit toisessa maailmansodassa.  WSOY, 1971.
Pentti H. Tikkanen: Partisaanit hyökkäävät (2.lisäpainos).  Hämeenlinna:  Karisto, 1978.  ISBN 951-23-1193-3
Ville Tikkanen: Partisaanien uhrit.  Ville Tikkanen, omakustanne, 1997.  ISBN 952-90-7816-1
Eino Viheriävaara, Partisaanien jäljet, (omakustanne) 1981 ISBN 951-99396-6-0
Konstantin Gnetnev, Tainy lesnyi voiny, 2007 (venäjäksi)
German Tsumakov ja Aleksei Remitsov, Partizanskaja vojna v Karelii Prikaati, 2007 (venäjäksi)
Aihetta on lisäksi käsitelty Kansa taisteli -lehdessä ja kokoomateoksessa Nainen sodassa, Valitut Palat, 1995.
Aiheesta muualla

Ulla Sorvali, Kirjallisuuskatsaus (Arkistoitu – Internet Archive), JyU 2000
Kirsi Neuvonen

| Kirsi Neuvonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. tammikuuta 1960 (ikä 65) Keuruu
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  taidegraafikko
Taiteilija
Kuuluisimpia töitä:  Puku-sarja, mm. Mansikkapuku, Iltapuku ja Juhlapuku (1987)
Palkinnot
 Kuvataiteen valtionpalkinto (1987), Suomi-palkinto (1997) 
Kirsi Hannele Neuvonen (s. 20. tammikuuta 1960 Keuruu) on suomalainen kuvataiteilija ja taidegraafikko.
Neuvonen opiskeli Savonlinnan Taidelukiossa ja Oriveden opiston kuvataidelinjalla sekä Lahden taidekoulussa 1980–1984. Lisäksi hän on suorittanut yrittäjyyden ja johtamisen erikoisammattitutkinnot. Hän debytoi vuonna 1981.
Neuvosen teki 1980- ja 1990-luvulla etsaus-, akvatinta- ja kuivaneulavedoksia. Vuosituhannen vaihteessa hän yhdisti polymeerigravyyria ja kopiosyövytystä sekä perinteistä metalligrafiikkaa. Neuvonen on käyttänyt töissään myös puuta ja paperivaloksia.
Neuvosen teoksissa toistuvat muutamat perusaiheet: puvut, talot, puut, suihkulähteet, ruukut, arkkitehtoniset elementit ja historialliset naishahmot. Hän käyttää usein viitteitä taidehistoriaan ja antiikin jumaltarustoon ja yhdistää valokuvia grafiikkaan. Eräässä vaiheessa Neuvosen keskeisiä teosten elementtejä olivat kirjain- ja numeromerkit. 2010-luvulla monotypiat, joissa painolaatalle maalattu yksilöllinen teos painetaan, nousivat Neuvosen uudemmassa tuotannossa keskeiseen asemaan samalla, kun hän on jatkanut aiemmin suunnittelemiensa grafiikan teostensa vedostamista kysynnän mukaan.
Neuvonen on opettanut taidegrafiikkaa Jyväskylän Grafiikkapajalla ja Yhdysvalloissa sekä toiminut opettajana Jyväskylän yliopiston taidehistorian laitoksessa vuosina 1985-1993.
Hän on saanut Valtion kuvataidepalkinnon vuonna 1987 ja Suomi-palkinnon 1997.
Neuvonen asuu ja työskentelee Jyväskylän Nenäinniemessä. Hänellä on kaksi lasta. Harrastuksikseen Neuvonen on maininnut lukemisen ja puutarhanhoidon.
Julkaisuja

Neuvonen, Kirsi: Arkeologisia kaivauksia.  Atena Kustannus Oy, 2000.  ISBN 951-796-202-9
Neuvonen, Kirsi: Jumalaisia naisia.  Atena Kustannus Oy, 1997.  ISBN 951-796-082-4
Huovi, Hannele: Paratiisipuku ja muita naisten unia.  (Kuvat: Kirsi Neuvonen)  Helsinki:  Tammi, 1994.  ISBN 951-31-0440-0
Neuvonen, Kirsi – Huovi, Hannele: Gepardi katsoo peiliin: Faabeleita.  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2839-3
Aiheesta muualla

Taiteilijan kotisivut (kirsineuvonen.fi)
Jyväskylän Taiteilijaseura
Kuukauden taiteilija (elokuu 2021): Kirsi Neuvonen - Ohutta yläpilveä ja pieniä ihmeitä (10.8.–5.9.2021) (taidegraafikot.fi)
Kirsi Neuvonen Keuruun museon sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirsi Neuvonen Kansallisgallerian kokoelmissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Neuvostoliiton 139. jalkaväkidivisioona

Neuvostoliiton 139. jalkaväkidivisioona (ven. 139-я стрелко́вая диви́зия) oli talvisotaan osallistunut puna-armeijan jalkaväkidivisioona, joka taisteli suomalaisjoukkoja vastaan Tolvajärven–Ägläjärven alueella.
Talvisota

Taistelut Tolvajärvellä alkoivat 6. joulukuuta 1939. 139. jalkaväkidivisioona kuului Neuvostoliiton 8. armeijan alaisuuteen. Divisioonan komentajana talvisodan alussa toimi marraskuussa 1939 ylennetty prikaatinkomentaja Nikolai Beljajev. 139. Jalkaväkidivisioona ei pystynyt lyömään suomalaisjoukkoja useista hyökkäysyrityksistä huolimatta. 13. joulukuuta 1939 Neuvostoliiton tykistöhallinnon päällikkö 2. luokan armeijakomentaja Grigori Kulik vaihtoi Beljajevin pois 139. jalkaväkidivisioonan komentajan paikalta. Tilalle tuli prikaatinkomentaja Pavel Ponedelin 15. joulukuuta 1939. 
Kun Tolvajärven–Ägläjärven taistelut alkoivat 6. joulukuuta 1939 oli 139. Jalkaväkidivisioonan kokonaisvahvuus 15 362 miestä, 90  tykkiä ja 20 panssarivaunua.
8. armeijan esikunta ilmoitti tappioiksi Tolvajärven-Ägläjärven taisteluissa 30. marraskuuta 1939 – 1. tammikuuta 1940 välillä:
kaatuneita 761
haavoittuneita 1 715
kadonneita 1 076
kokonaistappiot 3 552
Myöhemmät vaiheet

Toisessa maailmansodassa 139. divisioona taisteli Ukrainassa ja tuhoutui jo kesällä 1941 operaatio Barbarossan yhteydessä Itärintamalla Umanin taistelussa.
Sodan kuluessa 139. jalkaväkidivisioona perustettiin kahdesti uudelleen.
Osmo Tiililä

| Osmo Tiililä |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. maaliskuuta 1904 Tampere
Kuollut: 16. joulukuuta 1972 (68 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  teologia (dogmatiikka)
Tunnetut työt:  Johdatus teologiaan (1968)
Osmo Antero Tiililä (3. maaliskuuta 1904 Tampere – 16. joulukuuta 1972 Helsinki) toimi Helsingin yliopiston dogmatiikan professorina 1939–1967. Hän oli paitsi professori ja tutkija myös tuottelias kirjoittaja ja suosittu kristillinen puhuja, joka kokosi suuret kuulijajoukot. Hänen kiinnostuksensa tutkijana suuntautui erityisesti herätysliikkeisiin. Hän oli pidetty luennoitsija, mutta myös vaativa opettaja ja joidenkin mielestä pelottavakin. Yleisesti häntä pidettiin aikakautensa vaikuttavimpana opettajana Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa.
Sotien jälkeisenä aikana Tiililästä tuli kirkon konservatiivisen opposition teräväsanainen johtaja, kiistelty hahmo ja kirkon ankara arvostelija. Hän arvosteli kirkkoa hengellisen tehtävän laiminlyömisestä ja keskittymisestä yhteiskunnallisiin kysymyksiin.
Tiililä vastusti voimakkaasti Suomen luterilaisen kirkon maallistumista ja kärjisti vastalauseensa eroamalla kirkosta syksyllä 1962. Tapaus herätti suurta huomiota julkisuudessa, sillä kirkkoon kuulumattomuutta dogmatiikan professorilta ja tulevien pappien opettajalta pidettiin ennenkuulumattomana.
Vuonna 1967 Tiililä yritti kuitenkin päästä katolisen kirkon jäseneksi tietyin ehdoin, joihin silloinen Helsingin katolisen hiippakunnan piispa Paul Verschuren ei kuitenkaan suostunut.
Tiililän Johdatus teologiaan (1968) on vanhauskoisen luterilaisuuden perusteoksia.kenen mukaan?
Osmo Tiililän isä oli Tampereen yhteiskoulun rehtori Kaarlo Tiililä. Hänen veljenpoikansa on Nokia Oy:n osastopäällikkö (eläkkeellä) ja taiteilija Paul Tiililä.lähde?
Tiililän nimeä kantaa Tiililä-seura, joka kokoontuu Suomen teologisessa instituutissa.
Teokset > Runoja

Syvällä kulkee väkevä virta Alea-kirja 1978 ISBN 951-9272-44-5
Etsin ja löydän, Helsinki] : Suomen Evankelisluterilainen Ylioppilaslähetys, 1969; 2. p. 1970h
Kirjallisuutta

Junkkaala, Timo: Osmo Tiililä − protestantti.  Kauniainen:  Perussanoma, 2004.  ISBN 951-888-366-1
Rauno Heikola ... et al.: Osmo Tiililä ja uskon teologia : 100-vuotisjuhlasymposiumin alustukset ja puheenvuorot.  Helsinki:  Suomen teologinen instituutti (Yliopistopaino), 2004.  ISBN 952-9857-15-2
Aiheesta muualla

Timo Junkkaala: / Tiililä, Osmo (1904–1972) (maksullinen) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 28.2.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Martti Kola, Osmo Tiililän käsitys vanhurskauttamisesta STI 10.11.2004
Osmo Tiililä : Ajatuksia saksalaisessa yliopistokaupungissa, Aamulehti, 02.06.1929, nro 148, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Mika Tiivola

| Mika Tiivola |
| --- | --- |
 Mika Tiivola vuonna 1992.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Carl Mikael Augustinus Tiivola
Syntynyt: 30. lokakuuta 1922 Lappeenranta
Kuollut: 13. huhtikuuta 1994 (71 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Arvonimi: ministeri
Muut tiedot
Yritys:  Suomen Yhdyspankki
Tutkinnot:  valtiotieteiden maisteri lainopin kandidaatti
Puoliso:  Emilie Christine Brofeldt (vih. 1944; k. 1973) Satu Taimi Irene Vuoristo (vih. 1975)
Vanhemmat:  kenttärovasti Rolf Leonard Tiivola ja Inez Maria Palmroth
Carl Mikael Augustinus ”Mika” Tiivola (30. lokakuuta 1922 Lappeenranta – 13. huhtikuuta 1994 Helsinki) oli Suomen Yhdyspankin pitkäaikainen pääjohtaja.
Elämä

Tiivola oli koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri ja lainopin kandidaatti. Hän oli suorittanut aktiiviupseerin tutkinnon Kadettikoulussa vuonna 1943 ja oli sotilasarvoltaan majuri. Hän sai ministerin arvon vuonna 1988.
Suomen Yhdyspankin toimitusjohtajana hän toimi vuosina 1966–1970 ja pääjohtajana vuosina 1970–1988. Suomen suurimman pankin, Yhdyspankin, pääjohtajana Tiivola toimi pankkihistorian suurimman muutoksen aikana 1980-luvulla, jolloin rahoitusmarkkinat vapautettiin ja pankkiliiketoiminta muutti muotoaan ulkomaisen kilpailun vyöryessä Suomeen. 1980-luvulla Tiivola oli myös Nokia Oyj:n hallituksen puheenjohtaja SYP:n ollessa yhtiön suurin omistaja.
Tiivolan pääjohtajakaudella Yhdyspankki pääsi ensimmäisenä suomalaisena pankkina harjoittamaan varsinaista pankkitoimintaa Amerikan mantereella hankkiessaan huhtikuussa 1985 entisen New Yorkissa Yhdysvalloissa toimineen osakkuuspankkinsa kokonaan omistukseensa. Marraskuussa 1985 Yhdyspankki nousi Suomen suurimmaksi pankiksi ostaessaan Helsingin Osakepankin ja sulauttaessaan sen itseensä.
Tiivola osallistui Elinkeinoelämän valtuuskunnan (EVA) perustamiseen ja toimi sen varapuheenjohtajana vuosina 1975–1976 ja puheenjohtajana vuosina 1976–1988. Syksyllä 1981 Tiivola ja EVA:n toimitusjohtaja Max Jakobson ajoivat läpi päätöksen, jonka mukaan EVA ei asettuisi tulevassa presidentinvaalissa tukemaan ketään tiettyä ehdokasta. Linjanvetoa vastusti EVA:n sisällä voimakas ”punaisten vuorineuvosten” ryhmittymä, joka ajoi uudeksi presidentiksi Suomen Pankin virkaatekevää pääjohtajaa Ahti Karjalaista. Tiivolan ja Jakobsonin linjaukseen vaikutti toisaalta pääministeri Mauno Koiviston ylivoimainen kansansuosio, toisaalta Jakobsonin ministerineuvos Viktor Vladimirovilta saama tieto, jonka mukaan Neuvostoliitto ei tulisi puuttumaan presidentin valintaan.
Yksityiselämä

Tiivola pelasi nuoruudessaan jääpalloa Helsingin IFK:ssa. Maalivahtina pelannut Tiivola kuului joukkueeseen, kun HIFK voitti Suomen mestaruuden vuosina 1939 ja 1941.
Tiivola menehtyi nopeasti edenneeseen haimasyöpään vuonna 1994. Tiivolan toinen puoliso vuodesta 1975 oli kauppaneuvos Satu Tiivola.
Kunniamerkit

Suomen Leijonan ritarikunnan suurristi
Vapaudenristin ritarikunnan 4.luokan risti miekkojen ja tammenlehvien kera.
Ruotsin Kuninkaallisen Pohjantähden ritarikunnan 1. luokan komentajamerkki
Norjan Pyhän Olavin ritarikunnan 1. luokan komentajamerkki
SPR:n ansiomitali
VSS ansioristi
Kirjallisuutta

Anttinen, Pekka & Hoppu, Tuomas: Vuosisata jääpalloa.  Multiprint, 2011.
Poukka, Pentti: Ei ainoastaan rahasta: Pankkimies muuttuvassa Suomessa. Helsinki: Otava, 1987. ISBN 951-1-09193-X.
Aiheesta muualla

Tiivola, Mika hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
The Strangers (yhtye)

The Strangersissa soittivat kitaristit Jussi Itkonen ja Jorma Tuominen, basisti Kari Bergström ja rumpali Antero Päiväläinen
The Strangers on suomalainen rautalankayhtye, joka toimi vuosina 1961–1964 ja teki paluun vuonna 1996. The Strangersia on kutsuttu Suomen ensimmäiseksi rautalankayhtyeeksi.
Historia > Ulkomaan keikat ja hajoaminen

The Strangers esiintyi myös Ranskassa. Eräs saksalainen manageri tarjosi yhtyeelle ensin töitä kesäksi 1963 Saksasta. Sopimusehdot olivat kuitenkin niin huonot, että yhtye jätti Saksan väliin ja jatkoi pakettiautollaan Pariisiin. Siellä se esiintyi Ranskan rockin pyhäkössä Le Golf Drouot -kerhossa. Ensiesiintyminen melkein epäonnistui, kun kitaravahvistimet eivät toimineet väärän verkkojännitteen takia. Muuntajien avulla keikka kuitenkin onnistui, ja heti seuraavana päivänä yhtye sai useita soittotarjouksia Rivieralta.
Yhtyeen matka jatkui Juan-les-Pinsiin Cannesin lähelle, jossa yhtye aloitti soitot Club 63 -nimisessä paikassa. Pian kadun toisella puolella sijainneen Las Vegasin omistaja halusi yhtyeen omaan paikkaansa ja vielä kolmaskin paikka, Sweet Club, kiinnostui. Yhtye päätyi sopuratkaisuun ja soitti illan mittaan kaikissa paikoissa. Kerhojen lisäksi yhtye esiintyi suuressa rock-konsertissa Ranskan nimibändien kanssa Annecyssä lähellä Sveitsin rajaa sekä Monte Carlon TV:ssä. The Strangers pääsi myös soittamaan yksityistilaisuuksiin. Yhtye soitti esimerkiksi juhlissa, joissa Brigitte Bardot ystävineen joi shampanjaa uima-altaan reunalla "Kolmen kitaran" tahdissa. The Strangersin menestys Ranskassa ei ollut aivan vaatimatonta, sillä vielä 1977 Itkonen sai Ranskasta sikäläisiä teostopalkkioita.
Yhtyeelle tarjottiin kesän jälkeen jatkosopimusta vuoden loppuun, mutta he joutuivat palaamaan kotiin koulujen alettua. Syksyllä 1963 yhtye jatkoi keikkailua Suomessa. Rautalankamusiikin laskukausi oli kuitenkin alkanut, ja monet yhtyeet siirtyivät laulettuun musiikkiin The Beatlesin vaikutuksesta. Myös The Strangers käytti joskus keikoillaan laulusolistina Timo Jämseniä sekä Ann-Christineä. Itkonenkin lauloi, mutta hän ei kuitenkaan halunnut tehdä The Strangersista lauluyhtyettä ja erosi helmikuussa 1964. Vähän myöhemmin yhtye hajosi. Päiväläinen kävi keväällä 1964 The Islandersissa, sitten The Esquiresissa ja päätyi myöhemmin Pepe & The Paradiseen. Bergström tienasi opiskelurahoja soittamalla eri esimerkiksi Erkki Liikasen ja Jukka Kuoppamäen yhtyeissä.
Historia > 1970-luvun kokoonpano

The Strangers oli tarkoitus kasata uudelleen alkuperäisellä kokoonpanolla 1975, mutta Itkonen kieltäytyi, sillä hän oli ollut soittamatta kymmenen vuotta. Päiväläinen toteutti kuitenkin idean, ja syksyllä 1977 "The New Strangers" aloitti harjoittelun. Yhtyeeseen kuului Päiväläisen lisäksi aikaisemmin The Scaffoldsissa rautalankaa soittaneet Mårten Enqvist ja Kicke Bergholm sekä The Needlesin Eero Lupari. Huhtikuussa 1978 ilmestyi yhtyeen LP In the Night, ja kesällä kokoonpano teki muutamia keikkoja. In the Night sisältää vanhaan rautalankatyyliin tehtyjä sovituksia tunnetuista sävelmistä, mutta mukana on myös neljä omaa tuotantoa edustavaa kappaletta. 1980 ilmestyi The New Strangersin toinen albumi Ave Caesar.
Rautalangan noustua 1970-luvun lopulla uudelleen huomion kohteeksi yhtyeen vanhat äänitteet kaivettiin esiin. Unto Torniainen kokosi The Strangersin levytyksistä albumin The Strangers Story. Se sisältää aiemmin julkaistun materiaalin lisäksi myös ennen julkaisemattomia nauhoituksia, jotka ovat peräisin samalta ajalta kuin 1963 äänitetyt singlet.
Historia > Back to the Sixties (BTS) -aikakausi (1996–)

Bändi saatiin kootuksi Vuokatin Katinkullassa järjestettyyn Back to the Sixties -tapahtumaan 1996. Uuden tulemisen myötä yhtye teki 1997 autotalliäänityksen CD:n Nimeni on Cox.  Levyllä esiintyy myös Hector, joka tulkitsee kappaleet "Meikäläinen vaan" ja "Kolmonen ja mä". Toiseksi kitaristiksi tuli Hasse Walli (1996–2000), joka korvasi Tanskassa asuvan Jorma "Yki" Tuomisen.
Bändi esiintyy nykyisin kokoonpanolla Antero Jakoila (2000–), Nono Söderberg (2008–), Kari Bergström ja Antero Päiväläinen lähinnä BTS:n järjestämissä tilaisuuksissa. Jussi Itkonen asuu Espanjassa ja on mukana satunnaisesti.
Diskografia > Albumit

In the Night (nimellä The New Strangers) (1978, PL 40083)
Ave Caesar (nimellä The New Strangers) (1980, PL 40176)
Nimeni on Cox (mukana Hector) (1997, ARCCD 001)
Diskografia > Kokoelma-albumit

The Strangers Story (1979)
Diskografia > Singlet ja EP:t

"SRP-003 / Vaara" (1963, KS 476) (kappaleet ovat elokuvasta Vaarallista vapautta (1962) johon The Strangers teki musiikin)
"Kolme kitaraa / Castle Mood" (1963, KS 477)
"Yyterin Twist" -EP (A-puolella Timo Jämsen and the Strangers, B-puolella The Strangers) (1963, SEP 19
Diskografia > Kokoelmilla

BTS Anniversary (mukana kaksi uutta The Strangers -kappaletta) (2010, BBCD 013)
BTS The Beat Goes On and On (mukana kaksi uutta The Strangers -kappaletta) (2012)
BTS Come Together 1 (2019)
BTS Sixties original (mukana kaksi The Strangers -kappaletta ja kaksi Hectorin kanssa) (1999)
Kokoonpanot

Ensimmäinen (1960–1961)
Jussi Itkonen – soolokitara
Jorma Tuominen – komppikitara
Matti Valtonen – basso
Antero Päiväläinen – rummut
Toinen (1962–1964)
Jussi Itkonen – soolokitara
Jorma Tuominen – komppikitara
Kari Bergström – basso
Antero Päiväläinen – rummut
Kolmas (New Strangers 1977–1978)
Antero Päiväläinen – rummut
Eero Lupari – soolokitara
Mårten Enqvist – komppikitara
Kicke Bergholm – basso
Neljäs (1996–2000)
Jussi Itkonen – soolo/komppikitara
Hasse Walli – soolo/komppikitara
Kari Bergström – basso
Antero Päiväläinen – rummut
Viides (2001–2008)
Jussi Itkonen – soolo/komppikitara
Antero Jakoila – soolo/komppikitara
Kari Bergström – basso
Antero Päiväläinen – rummut
Kuudes (2008–)
Jussi Itkonen – soolo/komppikitara (satunnaisesti)
Antero Jakoila – soolo/komppikitara
Nono Söderberg – soolo/koppikitara
Kari Bergström – basso
Antero Päiväläinen – rummut
Timo Jämsen & The Strangers (1962–1963)
Timo Jämsen – laulu
Jussi Itkonen – soolokitara
Jorma Tuominen – komppikitara
Kari Bergström – basso
Antero Päiväläinen – rummut
Tämä kokoonpano teki huhtikuussa 1963 singlen "Eilen vasta Liisan näin / Yyterin twist", jolla urkuja soitti Jaakko Salo. Pian levyn teon jälkeen yhtye lähti Ranskan-kiertueelle. Jämsen kuitenkin jäi Suomeen ja liittyi lokakuussa 1963 The Esquiresiin.
Aiheesta muualla

The Strangersin tuotanto Suomen äänitearkistossa (Arkistoitu – Internet Archive)
The Strangers Suomen Rock'n'Roll -arkistossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirja: Arto Vilkko, Emmaa etsimässä / Suomalaisen rautalangan lyhyt historia, ISBN 978-952-93-1705-9
Kirja: Hannu Nyberg, Rockista rautalankaan, ISBN 951-1-07718-X
Kirja: Back to The Sixties – Suurella tunteella, Markku Veijalainen, Readme.fi Oy, ISBN 978-952-373-081-6
Kirja: Sadoin sähkökitaroin, Jari Nyberg, GTJ, ISBN 978-952-69325-0-7
Kirja: Emman perilliset, Janne Örnberg, Aviador kustannus, ISBN 9789527347348
Neulakaktukset

| Neulakaktukset |
| --- | --- |
 Utahinneulakaktus (Pediocactus despainii).
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  versokasvit, Embryophyta
Alakaari::  putkilokasvit, Tracheophyta
Luokka::  siemenkasvit, Spermatophyta
Alaluokka::  koppisiemeniset, Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  kaktuskasvit, Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Cacteae
Suku::  Pediocactus Britton & Rose 1913
Infobox OKNimi-testi OK: 
Neulakaktukset (Pediocactus) on kaktuskasvisuku. Tieteellinen nimi on johdannainen kreikankielisestä tasankoa tarkoittavasta sanasta. Ne ovat läheistä sukua siilikaktuksille (Echinocactus).
Tuntomerkit

Neulakaktukset ovat pienikokoisia, yksivartisia tai mätästäviä, enintään 20 cm korkeita. Varret ovat lieriömäisiä tai pallomaisia, joskus päältä painuneita, vihreitä tai harmahtavia, kyhmyisiä ja uurteettomia. Tiheä piikkipeite tavallisesti piilottaa varren alleen; piikit ovat vaihtelevia määrältään, väriltään ja suunnaltaan. Kaikkiaan piikkejä voi olla yhdessä areolissa jopa 45 kpl. Kukat sijaitsevat varren kärjessä ja ovat kellomaisia, keltaisia, magentanpunaisia tai valkoisia. Kukkapohjus on paljas. Hedelmä on lieriömäinen tai pallomainen, vihertävä, myöhemmin punertavan ruskea ja kuiva. Sen pinnassa voi olla muutama suomu ja se avautuu pystysuoralla raolla. Kuihtunut kehä saa hedelmän näyttämään kannelliselta. Siemenet ovat mustanruskeita ja munamaisia tai päärynämäisiä.
Levinneisyys

Neulakaktukset ovat kotoisin Yhdysvaltain länsiosista: Koloradon tasangolta Kolumbia-joen laaksoon, Suurille tasangoille ja Kalliovuorille ulottuvalta alueelta. Monet lajit ovat kärsineet laittomasta keräilystä.
Lajit

Neulakaktuksia (Pediocactus) tunnetaan kahdeksan lajia:
P. bradyi - arizonanneulakaktus
P. despainii - utahinneulakaktus
P. hermannii
P. knowltonii - pikkuneulakaktus
P. paradinei - hapsineulakaktus
P. peeblesianus - navajonneulakaktus
P. simpsonii
P. winkleri
Neue Wache

| Neue Wache |
| --- | --- |
 Neue Wache vuonna 2009.
Osoite:  Unter den Linden 4
Sijainti:  Berliini, Saksa
Rakennustyyppi:  muistomerkki
Valmistumisvuosi:  rakennus 1818,   muistomerkiksi 1931
Suunnittelija:  Karl Friedrich Schinkel
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Neue Wache on rakennus Berliinin keskustassa Unter den Linden -puistokadun varrella. Se toimi alkujaan sotilasvartiona, mutta on sittemmin muutettu muistomerkiksi. Karl Friedrich Schinkelin suunnittelema rakennus muutettiin 1930–1931 Heinrich Tessenowin suunnitelmien pohjalta ensimmäisessä maailmansodassa kaatuneiden muistomerkiksi. Vuodesta 1993 Neue Wache on ollut ”Sodan ja hirmuvallan uhrien muistomerkkinä”. Rakennus sijaitsee osoitteessa Unter den Linden 4, Zeughausin ja Humboldt-yliopiston päärakennuksen välissä.