stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viimeinen juna Moskovaan

| Viimeinen juna Moskovaan |
| --- | --- |

Kirjailija:  René Nyberg
Kuvittaja:  arkistokuvitus
Kansitaiteilija:  Tuula Mäkiä
Kieli:  suomi
Genre:  historia
Kustantaja:  Siltala
Julkaistu:  2014
Ulkoasu:  sid.
Sivumäärä:  221 s.
ISBN:  978-952-234-260-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Viimeinen juna Moskovaan on suomalaisen diplomaatin René Nybergin kirjoittama kirja, joka käsittelee hänen juutalaisen äitinsä Feige (Fanny) Tokazierin (Tukatsier) suvun vaiheita. Nyberg kertoo, kuinka äidin avioituminen toisuskoisen, tulevan urheilujohtajan Bruno Nybergin kanssa rikkoi välit äidinisään ja koko perheeseen. Arkistolähteiden ja sukulaisten haastattelujen perusteella hän rakentaa kuvaa äitinsä Riiassa asuneen serkun Maschan ja tämän miehen Josefin elämästä. Lisäksi Nyberg luo taustaa Baltian maiden ja Neuvostoliiton juutalaisten vaiheille aina toisen maailmansodan jälkeiseen aikaan saakka.
Israeliin vuonna 1971 muuttaneet Mascha ja Josef päätyivät 1974 Länsi-Berliiniin, jossa he saivat Saksan kansalaisuuden ja huomattavan eläkkeen. Latvian viranomaiset palauttivat restituutiona heidän tyttärelleen Lenalle vuonna 1996 Maschan vanhempien jugend-talon Riiassa.
Kirjan idea syntyi, kun Nyberg sai serkultaan Hillel Tokazierilta tiedon, että yhteinen sukulainen, Maschan tytär Lena Shatzky, tulee Suomeen. Nyberg vei Lenan tapaamaan äitiään Fannya. Sen jälkeisessä yhteydenpidossa Nyberg kokosi tietoa suvustaan, ja samalla kävi ilmi hänen oman ei-juutalaisen isänsä osuus tapahtumissa. Löytyi myös pietarilainen pikkuserkku, runoilija Aleksandr Kušner. Tarinaan kietoutuu lisäksi Nybergin eno Abraham Tokazier, jonka voittoisa juoksu jätettiin huomiotta Olympiastadionin vihkiäisissä 1938. Tulos oikaistiin vasta 2013.
Nyberg sanoo, että hän pääsi kirjoittaessaan syvälle "maailman, jota tunsin ja tunnen huonosti eli juutalaisuuteen", sillä äiti oli luopunut juutalaisuudesta eikä luterilainen lapsuudenkoti ollut erityisen uskonnollinen.
Kirjan nimi viittaa viimeiseen Riiasta Moskovaan ennen saksalaisten tuloa lähteneeseen junaan, jossa Mascha ja Josef onnistuivat pelastautumaan, kun muu suku jäi Riikaan ja tuhoutui.
Teoksessa on lähdeviitteet ja henkilöhakemisto.
Arviot

Arviot kirjasta ovat järjestään hyvin myönteisiä. Jörn Donner kirjoittaa Hufvudstadsbladetissa, että kirja "olisi välittömästi käännettävä ruotsiksi, monestakin syystä". Hän luonnehtii teosta merkittäväksi eurooppalaiseksi sukuhistoriaksi.
Paavo Lipponen esittää Suomen Kuvalehteen kirjoittamassaan arviossa, että teos on "suurella sivistyksellä kirjoitettu, järisyttävä lukukokemus - - suomalainen, juutalainen, eurooppalainen selviytymistarina".
Aiheesta muualla

Jarmo Koponen, kirja-arvio, Blogi, Image
René Nyberg, kotisivut
René Nyberg, YouTube-kanava
Savonlinnan reservikomppania

Savonlinnan reservikomppania (Suomen 6. Mikkelin tarkk'ampujakomppanian 21. Savonlinnan reservikomppania) oli Suomen autonomian ajan sotilasyksikkö.  Tämän joukko-osaston virallisen nimen lisäksi käytössä olivat nimitykset 21. Suomen reservikomppania, 21. Savonlinnan reservikomppania ja paikallisväestön käyttöön iskostunut tuttavallinen nimitys "Pääskylahden reservikomppania".
Kokoaminen palvelukseen

Reservikomppanian miehet koottiin lähinnä Savonlinnan kutsunta-alueen kunnista. Savonlinnan reservikomppaniapiiri ei kuitenkaan noudattanut Mikkelin läänin kutsuntapiirikunnan aluejakoa, vaan siihen kuuluivat sen viidennen kutsunta-alueen eli Savonlinnan kuntien lisäksi kolmannesta kutsunta-alueesta Joroinen ja neljännestä kutsunta-alueesta Rantasalmen ja Sulkavan "arvonta-alueet". Kaikkien näiden samaan reservikomppaniapiiriin kuuluvien kuntien asevelvollisista erotettiin arvalla ”vakinaiseen väkeen" komennettavat. Palveluspaikkoina esiintyivät henkivartioväen 3. Suomen Kaartinpataljoona, Suomen ratsuväkirykmentti, Kuopion tarkk'ampujapataljoona ja 6. Mikkelin tarkk'ampujapataljoona. Palveluspaikka määräytyi vuosittain ja pitäjittäin eli arvonta-alueittain vaihdellen kokonaismäärältään 30-60:n välillä. Kaikki muut Savonlinnan reservikomppaniapiirin asevelvolliset astuivat palvelukseen 21. reservikomppaniaan.
Sijoittaminen

21. reservikomppania sijoitettiin Säämingin kuntaan Kaartilanrannan kylän alueelle, tilalle nro 5, noin kolme virstaa silloisesta Savonlinnan kaupungista itään. Pääskylahden rantaan oli matkaa noin puoli virstaa, joten sijoittumisen voitiin katsoa onnistuneen. Valtion 1881 lunastamalla maalla rakentaminen aloitettiin 1882 ja saatiin valmiiksi 1883 syksyyn mennessä.selvennä Reservikomppanian myötä Savonlinna palasi varuskuntapaikkakuntien joukkoon.
Komppanian päälliköt

1882      Carl Axel Charpentier
1883-1887 Nicolai Otto Willehad Stålhade
1887-1899 Rudolf Krister Schulman
1889      Vänrikki Cajander
1889-1902 Hugo Elias Backmansson
Muinaiset reenjalakset

Muinainen reenjalas on arkeologinen irtain jäännös muinaisesta reestä.  Jalakset voivat ajoittua kivikaudelta uudelle ajalle. Kovin vanhoja rekiä ei ole säilynyt, mutta jalaksia tai niiden osia on. Jalaksen voi sekoittaa muinaissukseen, koska ne muistuttavat toisiaan.
Puu säilyy huonosti happipitoisessa ympäristössä. Siksi kaikki löydetyt jalakset tavataankin soiden turvekerroksen alta mudasta, jossa happi on loppunut ja kosteus liuottaa mudasta happamia yhdisteitä, mikä säilyttää suksen puuainesta. Jalaksen pituus aiheuttaa sen, ettei se säily kovin todennäköisesti ehjänä. Useimmat jalaslöydöt ovat siksi katkelmia. Vanhin jalaslöytö on Heinolan reenjalas, joka ajoitetaan 9 000 vuotta vanhaksi. Venäjällä oli samaan aikaa käytössä muuntyyppisiä jalaksia (Vis- ja Veretje-tyypit), joten reen tai pulkan ikä on näitäkin vanhempi.
Jalastyypit ja reen rakenne

Rekiä on myös tehty kuivalle maalle, mutta tässä keskitytään vain lumessa liikkuviin rekiin.
Päällyskourullinen jalas on alkeellisin ja vanhin tunnettu jalastyyppi. Pitkä puu veistetään pohjastaan tasaiseksi ja yläpuolelle koverretaan koko pituudelle kouru, jolla jalas kiinnitetään reen pitkittäisen rungon alle. Heinolan reenjalas on tällainen. Pohjan pyöristyminen saattaa olla kulumista tai tahallaan tehtyä. Jalas kiinnitetään rakenteeseen köysillä sitoen. Tällaiset reet ovat ilmeisesti olleet kaksijalaksellisia. Näitä tehtiin mesoliittisella tai tyypillisen kampakeramiikan kaudella.
Vis- ja Veretje jalakset ovat lautamaiset ja niitä sidottiin mahdollisesti rinnakkain yhteen. Tuloksena oli pulkka tai leveä reki.
Keskikuurnalliset jalakset ovat kourumaisia jalaksen keskikohdalta, mutta ei jalaksen etummaiselta tai taaimmaiselta kolmannekselta. Ne ovat noin 10 cm leveitä ja 3–4 metriä pitkiä. Kourua kutsutaan kuurnaksi, sillä sen tarkoitus lienee sidereikien tekemisen helpottaminen. Jalaksen pystykepit eli kaplaat kiinnitettiin omiin reikiinsä, jota koverrettiin kuurnan viereen hieman ulospäin vinolle pinnalle. On arveltu, että kuurnallinen jalas kehittyi kourullisesta siten, että kuurna palveli samaa tarkoitusta kuin kouru, mutta kaplaita varten syntyi uusi kiinnitystapa levittämällä jalasta. Samalla jalaksen kannatteleva pinta-ala suureni. Reen rakenne oli kevyt ja se koottiin pingottamalla kaplaat tiukasti jalasta vasten hihnoilla tai rimoilla, joita kutsutaan kaustoiksi.
Kaplaiden asennoista on päätelty kuurnallisten jalasten kuuluneen yksi- tai kaksijalaksellisiin rekiin. Tyypin B reet rakennettiin yksijalaksellisiksi ja tavaratila syntyi vinojen kaplaiden väliin. Takana oli paksummat kaplaat, joista kuljettaja saattoi pitää rekeä pystyssä ja ohjata sitä suksilta tai työntäen. Tyypin A reki oli todennäköisesti kaksijalaksellinen, koska kaplaat asennettiin tiukasti pystyasentoon. Tyypin C reen kaplaat olivat vain löysästi kiinnitettynä jalaksiin. Malli saattoi olla yksi- tai kaksijalaksellinen. Tällaisia reet valmistettiin myöhäisellä kivikaudella, mikä tarkoittaa Suomessa kampakeraamisella kaudella ja sen jälkeen.
Keskiharjakkeiset jalaksen keskellä kulki pitkittäin harja tai monta rinnakkaista harjaketta. Harjan ja nauhojen avulla kaplaat kiinnitettiin rekeen. Tällaisia rekiä käytettiin kivikauden lopulla esimerkiksi Kiukaisten kulttuurin tai Pöljän keramiikan aikana sekä pronssi- ja rautakauden alussa.
Suksireki on reki, jonka jalakset saattaisivat olla suksinakin, sillä reki on niin pieni. Tämä tyyppi tunnetaan Lapista Siperiaan historialliseltakin ajalta.
Muinaisjalasten luettelo > Neoliittinen kivikausi ja metallikaudet > Päällyskourullinen jalas

Lapinlahden reenjalas oli 523 cm pitkä ja se oli tyypiltään päällyskourullinen, jollaisia olisi ollut yksijalaksellisessa reessä. Se löytyi vuonna 1949 Koppolan kylästä. Jalaksen kanta oli 34 cm ja 115 cm pitkä kärki oli kapeimmillaan 20 cm leveä ja 1,8 cm paksu. Jalaksen keskiosa oli 3,65 cm, jossa kourun laidat olivat 3–4 cm korkeat. Tämä on suurin jalas, mitä Suomesta on löydetty ja epäilläänkin, ettei se olisi ollenkaan reen jalas. Sitä on myös ehdotettu veneen pohjan kölipuuksi eli talkaksi. Kannassa oli kaksi suurta reikää taaimmaisia suurkaplasta varten, jotka tuettiin sitomalla se takana oleviin sidereikiin. Kaplaat olivat pohjastaan kiilattu, jotta ne pysyisivät tukevammin paikoillaan ja tähän viittaavat pohjassa olevat iskun jäljet. Ruuhimaisen osan pohjalla kulkei kaksi reikäriviä, joihin istutettiin 14 kaplasta kahteen riviin. Kaplaat olivat mahdollisesti vielä tuettu kaustalla, joihin kaplaat sidottiin yläosastaan. Alun alkaen reessä olisi ollut vain 14 kaplasta, mutta näiden väliin olisi lisätty jälkeenpäin 12 kaplasta riviä kohti. Reikien koko oli noin 3  x 3 cm ja ne sijaitsivat 19–21 cm välein ja lisätyt reiät eri kokoisia ja 21–27 cm välein. Keulassa oli reikä vetoköyttä varten. Jalas löytyi 1,5 metrin syvyydestä suosta turpeen ja pohjaliejun rajapinnasta. Tämä viittaa siihen, että jalas olisi vajonnut vedessä pohjalle ja liettynyt sinne ennen maatumista. Jalaksesta otetut näytteet sisälsivät sekä suolaisen- että makean veden piileviä, joten se on voinut upota murtoveteen. Näytteiden siitepölytutkimus paljastaa havupuiden lisääntymisen kyseiseen aikaan. Jalas ajoitetaankin Litorinakauden ja atlanttisen lämpökauden loppuun, joka sijoitettiin ennen noin 2000 eaa., mutta nykyään 3000 eaa..
Keuruun Suolahdelta on löytynyt kourujalaksen peräkappale, jonka kanssa havaittiin myös osa laitarakennetta ja vajaan metrin mittainen reiällinen puu. Tämän löydön perusteella on arveltu reen olleen yksijalaksellinen ja muistuttaisi naskapi-intiaanien käyttämää toboggan-nimistä rekeä.
Laukaasta Vehniön kylästä löytyi päällyskourullinen jalas. Jalas löytyi 1920-luvulla ja siitä on kuvaus Suomen Museo 1930.
Muinaisjalasten luettelo > Suksireki

Morjärvin reki Ruotsin Lapista valmistettiin ilmeisesti suksista. Tyyppi on ollut käytössä rautakaudella Lapista Siperiaan asti.
Saarijärveltä löytyi Morjärv- tyyppinen reenjalas (KM28211), jonka tarkkaa löytöpaikkaa ei tiedetä. Jalas ajoitettiin 1790 ± 80 BP eli kalibroituna 120–380 jaa.
Kemijärven Tohmon kylästä löytyi vuonna 1938 Karvakkojängästä noin kilometrin päästä Kemijoesta 30 cm syvyydestä mäntyisen reenjalaksen, jonka pituus oli 240 cm, leveys 13,7 cm ja paksuus 3,6 cm. Keulan paksuus oli vain 1,8 cm. Jalas oli katkennut kannastaan ja sivultaan lohjennut. Jalaksella on ollut vain muutama kaplas, jotka ilmeisesti kannattelivat kuormalavaa. Osa kaplaksista on ensikäytön jälkeen hakattu metallikirveellä pois. Jalaksen kärjessä on pitkä pituussuuntainen reikä ja sen edessä pieni pyöreä reikä. Näihin kiinnitettiin ilmeisesti kaustapuu ja jalaksia yhdistävä yhdyspuu. Jalas on luetteloitu numerolla KM/kt 8225:2.
Ruotsista on löydetty Kemijärven (KM/kt 8225:2) tapaisia jalaksia muun muassa Länsipohjan Alakainuusta ja Lapinmaan Stenselestä.
Enontekiön Peltovuoman kylän läheltä löytyi vuonna 1934 nuottaa vedettäessä Peltojoessa mäntyinen siro jalas, joka oli 230 cm pitkä, 11,8 cm leveä ja 5,2 cm paksu kaplaskolojen kohdalla ja muuten 1,2–1,5 cm paksu. Jalas oli hajonnut neljään osaan, mutta yhdessä ne muodostivat lähes ehjän jalaksen. Kaplaskoloja oli kolme ja ne oli veistetty neliön muotoisiksi kuten myös kolojen kohokkeet. Kolojen mitat olivat noin 1,5 cm ja 3 cm sekä syvyys 3,1–3,5 cm. Veistojäljet olivat metalliaseella tehdyt. Kaplaskolojen etäisyydet olivat 65 cm ja 77 cm. Jalaksen pohja oli kuperaa kuorittua puun pintaa ja päällinen veistettyä pintaa. Jalas on luetteloitu numerolla KM/kt 8153.
Kelkan jalakset

Parkanosta löysi E. Huhdanpää Vähä-Venesjärven eteläpäästä 1930-luvulla noin 40 cm syvyydestä kelkan jalaksen, neljä kaplasta, kaksi kaustaa ja muutamia liisteiden kappaleita. Jalas oli veistetty kummastakin päästään nousevaksi ja siihen oli koverrettu kahdet kaplaskolot. Kolojen väliin oli jätetty korvake, jossa oli poikittainen reikä sitomista varten. Jalaksen päissä oli veistetty kolot kastan sitomista varten. Jalaksen pituus oli 194 cm ja koottuna kaustan korkeus maasta oli 30 cm. Jalakset sijaitsivat 70 cm ja kaustat 53 cm:n päässä toisistaan. Samanlaiset kelkat on tavattu Norjassa Osebergista (vuoden 1936 lähteen mukaan), jotka ovat kauniita viikinkiajan työnäytteitä. Parkanon kelkka on uudempi ja vaatimaton ulkonäöltään ja rakenteeltaan. Kelkka on osa Kansallismuseon kansatieteellisen osaston kokoelmia numerolla KM/kt 7800.
Hävinneet tai tuhoutuneet jalakset

Sallasta löytyi vuonna 1939 suosta 4 metriä pitkä ja 12–15 cm leveä jalas. Sen pohja oli kuperapintainen ja mukana nousi myös kaplaita ja kausta. Esineet jätettiin Sallan kirkon torniin, mutta ovat voineet hävitä sodan aikana sieltä.
Aiheesta muualla

Elävä kivikausi: Liikkumisvälineet, Museovirasto
Kivikauden esineistö: Liikkuminen, Helsingin yliopisto
Heinolan reenjalas.
Pafos

| Pafos> Πάφος |
| --- | --- |
 Nea Pafoksen arkeologista aluetta.
Sijainti
 Pafos
Koordinaatit:  34°45′28″N, 32°24′19″E
Valtio:  Kypros
Paikkakunta:  Páfos, Páfos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kypros
 Unescon maailmanperintökohde nimellä Pafos 
Aiheesta muualla
  Pafos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pafos (m.kreik. Πάφος, lat. Paphos/Paphus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kyproksen saarella. Nimi viittaa itse asiassa kahteen erilliseen kaupunkiin tai kaupungin historialliseen vaiheeseen saaren lounaisrannikolla. Alkuperäinen Vanha Pafos eli Palaipafos (Παλαίπαφος, myös Pafos palaia, Πάφος παλαιά, lat. Palaepaphos/Palaepaphus) sijaitsi nykyisen Koúklian kylän lähellä, noin 16 kilometriä itään nykyisestä Páfoksen kaupungista (34°42′27″N, 32°34′25″E). Uusi Pafos eli Nea Pafos (Νέα Πάφος, myös Pafos Nea, Πάφος Νέα) perustettiin 300-luvulla eaa. ja sijaitsi nykyisen Páfoksen kaupungin Káto Páfoksen paikalla (34°45′28″N, 32°24′19″E).
Palaipafoksen ja Nea Pafoksen arkeologiset alueet kuuluvat Unescon maailmanperintöluetteloon yhteisnimellä Pafos.
Maantiede

Palaipafos sijaitsi hieman sisämaassa nykyisen Koúklian kylän länsipuolella. Kaupunki oli noin 10 stadioninmitan eli 1,7 kilometrin päässä rannikosta, jossa oli satamapaikka. Rannikolla kaupungin lähellä sijaitsi Zefyrion-niemi ja pienen Bokaros-joen suu. Nea Pafos sijaitsi rannikolla lähellä saaren länsipäätä, ja sillä oli hyvä satama. Se on kehittynyt nykyiseksi Páfoksen kaupungiksi ja sijaitsi sen uudemman kaupungin Káto Páfoksen eli ”Alemman Páfoksen” paikalla, noin 2,5 kilometriä lounaaseen Páno Páfoksesta eli ”Ylemmästä Páfoksesta”, Páfoksen vanhastakaupungista.
Pafoksen kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen suurikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu yli 500 neliökilometriä.
Historia > Esihistoriasta klassiselle kaudelle

Palaipafos oli Pafoksen kuningaskunnan keskus. Se tunnettiin erityisesti koko kreikkalaisen maailman tärkeimpänä Afroditen kulttipaikkana. Kreikkalaisessa mytologiassa Pafos oli paikka, jossa Afrodite nousi maihin synnyttyään meren vaahdosta. Paikka yhdistettiin Bokaros-joen suuhun. Afroditen kultin uskotaan olleen foinikialaista alkuperää. Pausanias esitti sen kuitenkin alkuperältään assyrialaisena. Varhaisin maininta Afroditen pyhästä lehdosta ja alttarista Pafoksesta on Homeroksen Odysseiassa. Pafoksessa kerrotaan näytetyn jopa Afroditeen hautaa.
Erään myyttiversion mukaan Pafoksen Afroditen kultin olisi perustanut Kinyras, joka esiintyy Pafoksen ja koko Kyproksen kuninkaana, ja jota pidettiin Adoniksen isänä. Tätä pidetään alkuperältään foinikialaisena. Pafoksen, jolla varhaisessa historiassa viitataan aina Palaipafokseen, perustajana mytologiassa pidettiin Agapenoria, Arkadian Tegean kuningasta, joka johti arkadialaisia Troijan sodassa. Tämän laivojen kerrotaan paluumatkalla sodasta ajautuneen Kyprokselle. Myös Herodotos mainitsee, että Kyproksella oli arkadialaisia siirtokuntia.
Pafoksen nimen sanottiin tulleen samannimisestä eponyymistä heeroksesta, joka oli Pygmalionin poika. Pygmalion sai pojan veistämänsä ja Afroditen eläväksi naiseksi muuttaman kauniin naispatsaan kanssa. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Pafios (Πάφιος). Assyrialaisissa lähteissä kaupunki esiintyy ilmeisesti nimimuodossa Pappa.
Historiallisestikin Pafoksen tiedetään olleen olemassa jo mykeneläisen kauden eli myöhäisen pronssikauden lopulla. Afroditen kulttia paikalla on harjoitettu viimeistään 1100-luvulta eaa. lähtien. Arkaaisella ja klassisella kaudella Pafos oli kaupunkivaltio eli polis. Kaupunkia hallitsi Pafoksen pappiskuninkaiden Kinyradai-suku, joka katsoi olevansa Kinyraksen jälkeläisiä, aina hellenistisen kauden alkuun saakka. Kinyradailla oli kaupungissa suuri valta, mutta ilmeisesti nämä olivat kuitenkin kaupungin neuvoston ja kansankokouksen valvonnassa. Kaupungissa tiedetään olleen myös oraakkeli. Pafos löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. lähtien. Kaupungin kuninkaiden nimet tunnetaan suhteellisen kattavasti piirtokirjoituksista ja rahoista alusta aina 400-luvulle eaa. saakka.
Pafos liittyi Joonian kapinan Persian valtaa vastaan vuosina 499–498 eaa., ja persialaiset valtasivat sen takaisin vuonna 498 eaa. Tämän jälkeen Pafos joutui osallistumaan laivoillaan Kserkseen hyökkäykseen Kreikkaan vuonna 480 eaa. Vuonna 332 eaa. Pafos oli liitossa Aleksanteri Suuren kanssa.
Historia > Hellenistiseltä kaudelta myöhäisantiikkiin

Palaipafos tuhoutui maanjäristyksessä vuonna 325 eaa. Pafoksen kuningaskunnan viimeinen kuningas Nikokles perusti tämän jälkeen Nea Pafoksen valtakuntansa uudeksi keskukseksi. Ptolemaios I tuhosi Marionin kaupungin vuonna 312 eaa. ja siirrätti sen asukkaat Pafoksen, mikä viittaa todennäköisesti Nea Pafokseen. Nikokles oli sodissa Ptolemaioksen puolella, ja on todennäköistä, että asukkaat siirrettiin asuttamaan juuri perustettua uutta kaupunkia.
Nea Pafoksesta tuli Pafoksen poliksen uusi keskus. Palaipafos säilyi kuitenkin olemassa ainakin Afroditen kulttipaikkana aina 300-luvulle jaa. saakka. Nea Pafos kukoisti sen perustamista seuranneella hellenistisellä kaudella Ptolemaiosten aikana. Siitä tuli saaren hallintokeskus ja merkittävin kaupunki, ja se ohitti merkityksessä Salamiin. Viimeistään 100-luvulta eaa. lähtien nimi Pafos viittaa yleensä aina Nea Pafokseen Palaipafoksen sijasta. Pafos nautti suhteellisen vapaasta asemasta, ja sillä oli edelleen oma neuvosto ja kansankokous. Se löi edelleen omaa rahaa Salamiin ja Kitionin ohella. Kaupunki oli myös merkittävä laivanrakennuskeskus, jossa varustettiin Ptolemaiosten laivastoa. Pafos oli osa Kyproksen liittoa (Koinon Kypriōn).
Pafos säilytti asemansa saaren hallintokeskuksena roomalaisella kaudella aina siihen saakka, kun hallinto siirrettiin Salamiihin 300-luvulla jaa. Varhaisin maininta Pafoksesta saaren pääkaupunkina on Apostolien teoissa. Roomalaisaikana Pafos oli saaren ainoa kaupunki, joka löi omaa rahaa. Nea Pafos oli Palaipafoksen tavoin Afroditeen kulttipaikka, ja siellä oli useita tälle omistettuja temppeleitä. Strabon ja Pausanias selvästi sekoittavat Palaipafoksen ja Nea Pafoksen, ja viittaavat Nea Pafokseen Agapenorin perustamana.
Afrodite-yhteytensä vuoksi Pafos on yksi antiikin runouden ylistetyimpiä kaupunkeja. Antiikin ajan kirjailijat käyttivät nimeä Pafos yhtä lailla Palaipafoksesta kuin Nea Pafoksestakin. Runoilijoilla nimi viittaa kuitenkin useammin Palaipafokseen ja liittyy sen rooliin Afroditen kulttikeskuksena, ja proosakirjailijoilla puolestaan Nea Pafokseen. Myös piirtokirjoituksissa kummastakin kaupungista käytetään nimeä Pafos.
Senecan mukaan kaupunki tuhoutui maanjäristyksessä, mutta on mahdoton sanoa, kumpaan Pafokseen tämä viittaa. Dio Cassiuksen mukaan Augustus rakennutti kaupungin uudelleen, ja se sai tämän kunniaksi uuden nimen Augusta, mutta nimi ei jäänyt käyttöön. Apostolit Paavali, Johannes, Markus ja Barnabas kävivät kaupungissa vuonna 45 jaa. Paavalin kerrotaan tuolloin käännyttäneen saaren prokonsulin Sergius Pauluksen kristinuskoon.
Pafos kärsi maanjäristyksistä vuosina 332 ja 342 jaa. Hallinto siirrettiin Salamiihin mahdollisesti tämän jälkeen. Pafos rakennettiin uudelleen, muttei enää noussut entiseen kukoistukseensa. Varhaiskristillisellä kaudella Pafos toimi piispanistuimena.
Historia > Myöhempi historia

Kaupunki selvisi 600-luvun arabivalloituksista, ja on kehittynyt nykyiseksi Páfoksen kaupungiksi. Bysanttilaisella kaudella rannalle antiikin aikaisen Pafoksen paikalle rakennettiin linna, joka uusittiin frankkivallan aikana noin 1200. Se tuhoutui maanjäristyksessä jo vuonna 1223. Linna tunnetaan nimellä Saránta Kolónes eli ”40 pylvästä”.
Arkeologiset tutkimukset Palaipafoksessa alkoivat vuonna 1887. Laajempia kaivauksia on suoritettu 1960- ja 1970-luvuilla. Nea Pafoksen laajimmat kaivaukset suoritettiin vuonna 1962. Pafoksen arkeologiset kohteet liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1980.