Suomalaiset pohjoisen Tyynenmeren alueella
Suomalaiset siirtokunnat Vladivostokin alueella

1860-luvun Suomea koetteli ankara nälänhätä. Noin kymmenen prosenttia väestöstä kuoli ravinnon puutteeseen ja kulkutauteihin. Tällöin keisari Aleksanteri II lupasi ilmaiseksi maata ja verovapauden 24 vuodeksi niille, jotka lähtisivät uudisasukkaiksi Siperian itäisimpään kolkkaan, Amurinmaalle.
Huhtikuussa 1869 Nahodkanlahdelle saapui noin 50 turkulaisen joukko. Heidän muuttoonsa Venäjän Kaukoitään osallistui suomalainen virkamies Harald Furuhjelm, joka toimi keisarin perintömaiden käskynhaltijana Amurinmaalla, ja toimiessaan alueen kuvernöörinä edesauttoi retkikunnan syntymistä. Suomalaisena hän halusi Amurinmaalle nimenomaan maanmiehiään. Turkulaiset lähtivät alueelle maanviljelijöiksi.
Toista retkikuntaa, johon kuului satakunta suomalaista, johti Tammisaaresta kotoisin oleva merenkulkija Fridolf Höök, joka tunsi Venäjän Kaukoitää, sillä hän oli työskennellyt alueella venäläis-suomalaisen valaanpyyntiyhtiön palveluksessa. Höök perusti kumppaniensa kanssa “Amurin yhtiön”, jonka nimiin otettiin 30 000 Venäjän hopearuplan laina. Rahoilla oli tarkoitus ostaa laiva ja kattaa perille päästessä alkuaikojen juoksevia kuluja.
Aiemmin alueelle tulleet turkulaiset olivat maanviljelijöitä. Höökin retkikunnassa taas oli edustettuna insinööri, proviisori, maanviljelijä, tynnyrintekijä, viinuri, puutarhuri, seppä, turkkuri ja kaksi kauppiasta. Lisäksi mukaan otettiin nuoria poikia, joille oli tarkoitus opettaa merenkulkutaitoja, sekä muutama Helsingin köyhäinhoitohallituksen luovuttama tyttö, joiden oli tarkoitus toimia ruoanlaittajina ja pyykinpesijöinä miesvaltaiselle joukolle.
Turkulaiset asettuivat Nahodkanlahteen laskevan Sutšan-joen varrelle ja keskittyivät viljelemään maata. Maa oli hedelmällistä, mutta luonnonolosuhteet ja ilmasto suomalaisille oudot. Tiikereiltä suojautuakseen siirtokuntalaisten piti rakentaa asujaimistojensa ympärille korkeat aidat. Höökin ryhmä valitsi asuinpaikakseen Strelok-lahden rannan 80 kilometrin päässä Nahodkasta. Yhteisö jakautui kahtia valaanpyytäjiin ja maanviljelijöihin.
Ensimmäinen talvi oli ankara, ja leipää oli lähdettävä hakemaan siirtokunnan keskuspaikasta, Nahodkan suomalaisesta kauppapaikasta eli Faktorista. Käskynhaltija Furuhjelm oli rakentanut Faktoriin toimivan yhteisön, jossa oli 15 kauppaa, yleinen sauna, sepänpaja, mylly ja saha. Furuhjelm auttoi maanmiehiään hankkimaan elintarvikkeita, joten siirtokuntalaiset selvisivät hengissä ensimmäisestä talvesta. Furuheimin ansiosta suomalaiset selvisivät myös toisesta talvesta, vaikka saalista oli yritetty hakea Ohotanmereltä asti.
1871 käskynhaltija Furuhjelm kuoli äkillisesti verenmyrkytykseen ja Nahodkan virkamiehet siirrettiin Vladivostokiin. Valtakunnan pääkaupungissa Pietarista tuli käsky lopettaa siirtokunnan toiminta. Siirtokunta lakkautettiin 23.5.1873. Suomalainen yhteisö ja kauppapaikka ehti toimia Venäjän Kaukoidässä kuusi vuotta. Sutšan ja Strelok tyhjenivät nopeasti ja suomalaiset muuttivat Vladivostokiin.
Siirtokunnan johtaja Höök jäi Venäjän Kaukoitään. Höök oli sittemmin Turussa toimineen Venäläis-suomalaisen valaanpyyntiyhtiön palveluksessa valaanpyytäjänä Venäjän Tyynenmeren rannikon vesillä ja hän kartoitti tässä tehtävässä samalla Kamtšatkan niemimaan ja Tšuktšien niemimaan rannikkoalueita. Höök toimi myös alueen kansanperinteen kerääjänä ja hänen keräämälleen esineistölle perustettiin oma osastonsa Vladivostokissa sijainneen Arsenjev-museon etnografiselle osastolle.
Höök ampui itsensä laivansa kajuutassa Vladivostokissa kesällä 1904. Hänet on haudattu Vladivostokiin ja hänen haudalleen pystytettiin vuonna 1990 muistopatsas Arsenjevin museon ja Höökin jälkeläisten toimesta. Höökin mukaan on nimetty useita lahtia ja niemiä Kaukoidässä. Hänen mukaansa on nimetty myös useita Škiper Gek (Шкипер Гек, ”Kippari Höök”) -nimisiä venäläisiä rahtilaivoja.