stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lastensuojelun Keskusliitto
Keskusliiton jäsenyys

Lastensuojelun Keskusliitto voi varsinaiseksi jäsenekseen hyväksyä hallituksen päätöksellä ja sille osoitetun vapaamuotoisen kirjallisen hakemuksen perusteella kunnan, yhdistyksen tai muun yhteisön. Jäseneksi päästäkseen hakijan tulee olla lastensuojelun alalla työskentelevä ja toimialan kehittämistä edistävä rekisteröity yhdistys, säätiö tai muun oikeuskelpoinen yhteisö. Sen toiminta-alueena on oltava lisäksi joko koko maa tai jompikumpi kielialue kokonaisuudessaan. Poikkeustapauksissa voidaan varsinaiseksi jäseneksi hyväksyä edellä mainittua suppeammallakin alueella toimiva hakija, jos sen toiminnalla harkitaan olevan lastensuojelulle yleistä merkitystä.
Projektit

Perheet keskiöön! -hanke
Kaikille eväät elämään -hanke
Lapset SIB
Lapsen oikeuksien viikko
Kirjallisuutta

Paavilainen, Marko: Ristiaallokosta lapsen oikeuksiin. Lastensuojelun yhteistoiminnan historia.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012.  ISBN 978-952-222-318-0
Lauluvuoritangara

| Lauluvuoritangara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Keijumetsätangarat Cnemathraupis
Laji::  eximia
Kaksiosainen nimi
 Cnemathraupis eximia  (Boissonneau, 1840) 
Alalajit
 C. e. chloronota  C. e. cyanocalypta  C. e. eximia  C. e. zimmeri 
Katso myös
   Lauluvuoritangara Wikispeciesissä   Lauluvuoritangara Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Lauluvuoritangara (Cnemathraupis eximia) on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Lauluvuoritangara voi kasvaa 20–22 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lauluvuoritangaran päälaki on sininen, ja muuten pää, kurkku ja rinta ovat väriltään mustat. Selkä ja siivet ovat oliivinvihret ja siipien olkapäät ovat siniset. Perä on alalajista riippuen vihreä tai sininen. Lajin vatsa on kirkkaan keltainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Lauluvuoritangaran levinneisyysalue on laikuttainen ja ulottuu Venezuelasta Peruun. Lajin elinympäristöä ovat kosteat ja sammalia kasvavat vuoristometsät ja metsien reunamaat. Tyypillisimmin se liikkuu 2 700–3 800 metrin korkeudessa pareittain tai pieninä ryhminä.
Lattarikkaseppä

| Lattarikkaseppä> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 
 
Suomessa:
 Äärimmäisen uhanalainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Elateriformia
Yläheimo::  Seppämäiset Elateroidea
Heimo::  Rikkasepät Throscidae
Suku::  Aulonothroscus
Laji::  laticollis
Kaksiosainen nimi
 Aulonothroscus laticollis  Rybinski, 1897  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lattarikkaseppä, vanhemmalta nimeltään lattavalekauniainen, (Aulonothroscus laticollis) on Euroopassa harvinainen kovakuoriainen. Lattarikkaseppä havaittiin Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1865 ja seuraava havainto tehtiin Linnansaaren kansallispuistossa vuonna 2007. Vuoden 2010 kansallisessa uhanalaisarvioinnissa lattarikkaseppä on luokiteltu Suomessa äärimmäisen uhanalaiseksi (CR).
Koko ja ulkonäkö

Lattarikkaseppä on 3,2–4 millimetrin mittaisena heimonsa kookkain edustaja Suomessa. Se on pitkänomaisen soikea, tummanruskea kovakuoriainen. Verrattuna lähisukulaisiinsa lattarikkasepän silmän etureunassa on vain pieni kuroutuma tuntosarven tyven vierellä, takarinnassa on molemmilla puolilla urat, joihin keskimmäisten raajojen nilkat mahtuvat eikä pään etuosassa ole pitkittäisharjanteita.
Levinneisyys

Kuoriaisesta ei ole koko Euroopassakaan kuin muutamia havaintoja. Se tunnetaan Suomesta, Venäjältä, Kroatiasta, Puolasta, Espanjasta, Ranskasta ja Ruotsista. Ruotsissa laji esiintyy Itä-Götanmaalla. Suomesta lajista on yksittäishavainto Kuopiosta 1800-luvulta. Lisäksi Rantasalmella, Linnansaaren kansallispuiston eteläosan lehtometsissä elää mahdollisesti elinvoimainen populaatio.
Elinympäristö ja elintavat

Lattarikkasepän elintavat tunnetaan huonosti. Ranskalaisten havaintojen perusteella toukat elävät joko ruskolahossa puuaineksessa tai onton puun onkalon pohjalle kertyneessä, sienirihmastoisessa puukarikkeessa. Ranskassa toukkia on löydetty tammista, Ruotsissa männyistä. Suomessa kuoriaisia on löydetty ikkunapyydyksillä haapojen rungoilta. Puolassa havainnot ovat sekametsästä. Toukat eivät luultavasti jätä havaittavia syömäjälkiä ja saattavat elää karikkeessa kasvavalla sienirihmastolla. Niiden kehitys kestänee kaksi vuotta. Aikuisia kuoriaisia tavataan kesä-heinäkuussa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Lattarikkaseppä (Aulonothroscus laticollis)
Luontoon.fi: Huippuharvinainen kovakuoriainen löytyi Linnansaaren kansallispuistosta (Arkistoitu – Internet Archive)
Fauna Europaea: Aulonothroscus laticollis (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Insectoid: Aulonothroscus (Aulonothroscus) laticollis (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3996961  BioLib: 237241  EoL: 3266727  EUNIS: 235739  Fauna Europaea: 192635  Fauna Europaea (new): 085ae3ca-29c2-4202-a2c2-3c6f1e261a4e  GBIF: 4430838  iNaturalist: 986845  Laji.fi: MX.192879
Lauha (nimi)

| Lauha |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  20. huhtikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  suomen sana lauha
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lauha on suomalainen naisen etunimi. Nimi johtuu sanasta lauha, joka ihmisestä käytettynä tarkoittaa lempeää, ystävällistä tai rauhallista. Lauha on myös luontonimi tarkoittaen erästä heinäkasvia. Vuoden 2019 loppuun mennessä Suomessa oli rekisteröity 292 Lauhaa. Lauhan nimipäivä on 20. huhtikuuta.
Tunnettuja Lauhoja

Lauha Männistö (1934–2017), poliitikko (SKDL, Vasemmistoliitto)
Lauha Peltola (s. 1930), pappi, uskonnon lehtori ja oppikirjojen tekijä
Kuvitteellisia Lauhoja

Lauha MacAnkka, Roope Ankan äiti ja siten siis Aku Ankan isoäiti.
Nimen muita merkityksiä

Lauha, (Lauhanvuori), ulkoilualue ja kansallispuisto Isojoen ja Kauhajoen rajalla.
Lavian vaakuna

Lavian vaakuna (1955–2014)
Lavian vaakuna oli Lavian kunnan tunnus ja puhuva vaakuna viitaten kunnan nimeen (lavia, lavea).
Vaakuna on erittäin yksinkertainen ja sen selitys on ”sini-hopeakatkoinen kilpi.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Lavian kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 17. tammikuuta 1955. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 15. maaliskuuta samana vuonna.  Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2015, kun Lavia liittyi Porin kaupunkiin. Vaakunan käyttö- ja omistusoikeudet on siirretty kotiseutuyhdistys Lavia-Seuralle 2015 alusta.
Laulupenkojat

| Laulupenkojat |
| --- | --- |
 Huittipenkoja Psophodes olivaceus
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Laulupenkojat  Psophodidae  Bonaparte, 1854
Katso myös
   Laulupenkojat Wikispeciesissä   Laulupenkojat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Laulupenkojat (Psophodidae) on varpuslintuihin kuuluva heimo. Heimon lajien taksonomia on osittain epäselvä ja ne toisinaan luetaan kuuluvaksi viiriäispenkojien heimoon. BirdLife Suomen luokittelussa heimoon kuuluu 2 sukua ja 5 lajia. Eräissä lähteissä näiden lisäksi heimoon luetaan myös suku Sinipenkojat (Ptilorrhoa), mutta tällöin heimo ei ole monofyleettinen.
Laulupenkojia tavataan Australiasta ja Uudesta-Guineasta. Ne elävät metsien pohjakerroksessa.
Suvut ja lajit > Laulupenkojat Psophodes

Duettopenkoja Psophodes cristatus
Huittipenkoja Psophodes olivaceus
Lymypenkoja Psophodes occidentalis
Mustakurkkupenkoja Psophodes nigrogularis
Suvut ja lajit > Lajit, joilla on oma sukunsa

Papuanvuoripenkoja Androphobus viridis
Tamara Lazakovitš

Karin Janz, Ljudmila Turištševa ja Tamara Lazakovitš Münchenin olympialaisissa vuonna 1972.
Tamara Vasiljevna Lazakovitš (ven. Тамара Васильевна Лазакович, 14. maaliskuuta 1954 Gusev, Kaliningrad – 1. marraskuuta 1992 Vitebsk, Valko-Venäjä) oli neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Lazakovitš voitti Münchenin 1972 olympialaisissa kultaa telinevoimistelun joukkuekilpailussa ja saavutti hopeaa puomilla pistein 19,375 sekä pronssia moniottelussa (76,850) ja permannolla (19,450). Hypyssä hän sijoittui kuudenneksi 19,050 pisteellä.
Parhaisiin henkilökohtaisiin saavutuksiinsa Lazakovitš ylsi Minskin EM-kilpailuissa 1971. Tuolloin hän voitti kultaa moniottelussa, puomilla ja nojapuilla sekä saavutti hopeaa hypyssä ja permannolla. Kahdella viimeksi mainitulla telineellä vain hänen maannaisensa Ljudmila Turištševa oli häntä parempi, ja moniottelussa nämä kaksi naista jakoivat voiton.
Luce Irigaray

Luce Irigaray (s. 3. toukokuuta 1930 Blaton, Belgia) on ranskankielinen kielitieteilijä, kulttuuriteoreetikko, psykoanalyytikko ja filosofi. Hän on merkittävä feministisen filosofian teoreetikko. Anglo-amerikkalaisessa ja suomalaisessa tutkimuksessa on korostettu Irigarayn sijoittuvan filosofisella kentällä erityisesti saksalaiseen ja ranskalaiseen filosofiseen perinteeseen. Näissä tulkinnoissa häntä määrittävät erityisesti Edmund Husserlin fenomenologia ja sen eksistentialistiset muotoilut mutta myös Jacques Derridan dekonstruktio. Eksistentialistista fenomenologiaa ovat aiemmin luoneet muun muassa Martin Heidegger, Maurice Merleau-Ponty ja Emmanuel Lévinas, jotka ovat myös vaikuttaneet Irigarayn ajatteluun vahvasti. Toisaalta Irigarayta määrittelee vahvasti lacanilainen psykoanalyysi ja sen kritiikki. Irigaray on vaikuttanut vahvasti esimerkiksi filosofien Elizabeth Groszin ja Rosi Braidottin ajatteluun.
Kysymys sukupuolierosta (eli sukupuolten välisestä erilaisuudesta) on Irigarayn mukaan aikakautemme merkitsevin kysymys niin filosofisesti, poliittisesti kuin eettisesti. Yleensä esitetään, että Irigarayn tuotannon ymmärtämiseksi ja käyttämiseksi on muotoiltava kysymyksiä naiseudesta, sen merkityksestä ja potentiaalista, mutta samalla pitää huomata, että Irigarayn on katsottu kieltäytyvän antamasta naiseudelle tiettyä, pysyvää määritelmää. Poliittisessa mielessä Irigarayn tuotannon kannalta keskeinen kysymys on myös, onko nykyisen kaltainen tasa-arvo-ajattelu riittävää. Hän sanoo, että sosiaalisten ja konkreettisten muutosten (kuten palkkatasa-arvo) vaatiminen on välttämätöntä, mutta sukupuolten epätasa-arvo on syvemmällä, ja siksi pitää kyseenalaistaa sosiaalinen ja kulttuurinen ajattelemisen tapa, joka asettaa naisen ja miehen hierarkkiseen suhteeseen.
Ajattelu

Nykyfeminismi on yleisesti ottaen siirtynyt pois naiseuden essentialisoimisesta, eli epähistoriallisesta ja universalisoivasta tavasta käsittää naisen tai miehen olemus, joka niputtaa kaikki samaan kielelliseen, biologiseen tai sosiaaliseen kategoriaan kuuluvat ihmiset tai asiat samanlaisiksi tai yhteisiä määrääviä ominaisuuksia omaaviksi. Naisen kohdalla määräävien piirteiden on usein länsimaisessa historiassa ajateltu perustuvan biologiaan tai anatomiaan. Tällainen naissubjekti on kuitenkin koettu monoliitiksi ja kykenemättömäksi tunnistamaan vivahteita: naissubjektin on sanottu edustavan vain keski-ikäistä, valkoista ja keskiluokkaista heteronaista. Irigarayn ajattelu kuitenkin kyseenalaistaa tämän suuntauksen siinä mielessä, että Irigarayn mukaan sukupuolten välinen ero on ensisijainen ero ja tärkein feministisen tutkimuksen kohde, sillä tämä on hyvin ongelmallinen kysymys, jota ei ole ratkaistu. Irigarayn tuotanto koostuu suurimmalta osin psykoanalyysia ja filosofiaa (varhainen tuotanto) sekä yksinomaan filosofiaa (keski- ja myöhempi tuotanto) koskevista teoksista. Tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä, onko hänen ajattelussaan tapahtunut selkeä siirtymä, eli voidaanko puhua varsinaisista erilaisista kausista, mutta painopisteen muutos pois psykoanalyyttisesta tutkimuksesta on hänen ajattelussaan tapahtunut 1980-luvulla.
Ajattelu > Naissubjekti

Irigaray esittää että naiseus ei ole tähän mennessä ollut toimiva poliittinen identiteetti, koska naisidentiteettiä tai -subjektia ole ollut olemassa, sillä nainen on aina ymmärretty ainoastaan miehen näkökulmasta, ja mieheyteen nähden toissijaisena. Hän esittääkin, että naista ei ole vielä koskaan ollut olemassa, viitaten naiseen sinänsä, ja esimerkiksi naiseen poliittisena toimijana tai ajattelijana. Irigaray ei esitä, että nainen olisi miehen kääntöpuoli, tai että koko ajattelu pitäisi kumota ja luoda uudestaan, vaan hän haluaa paljastaa, että neutraalina ymmärretty subjekti on aina ollut miespuolinen, ja tähän on liittynyt naisen sulkeminen ajattelun ja normaaliuden ulkopuolelle. Sukupuoliero on tiedostamatta ja piiloisesti toiminut länsimaisen filosofian "polttoaineena".  Irigarayn mukaan naiselliseksi ymmärretyt asiat kuten tunteet ja aistisuus ovat yhtä lailla miessubjektin ominaisuuksia, vaikka ne onkin yleensä kielletty. Irigarayn kohdalla onkin huomioitava hänen fenomenologinen kontekstinsa. Kyseenalaistamalla naissubjektin toimivuuden Irigaray tahtoo kysyä uudelleen, mitkä ovat feminismin ehdot ja päämäärät.
Ajattelu > Psykoanalyysi

Irigarayn varhaisempi tuotanto perustuu lacanilaisen psykoanalyysin kritiikkiin ja Jacques Derridan dekonstruktioon. Irigaray otti 1960-luvulla osaa psykoanalyytikko Jacques Lacanin seminaareihin ja valmistautui analyytikoksi, mutta hänet erotettiin vuonna 1974 monumentaalisen väitöskirjassa Speculum de l'autre femme – se voidaan suomentaa vaikkapa nimellä "Toisen naisen spekula", mutta myös "Speculum toisesta naisesta" tai vain ”Speculum. Toinen nainen" – esittämien kerettiläisten näkemystensä vuoksi Lacanin perustamasta Vincennesin yliopistossa sijaitsevasta Pariisin freudilaisesta koulusta. Irigarayn väitöskirjan nimi viittaa gynekologin spekulaan, jolla katsotaan naisen vaginaan laajentaen sitä. Toisaalta spekulan metalista pintaa vastaan gynekologi näkee omat kasvonsa kuin vääristyneestä peilistä – Lacanin peilivaihetta mukaillen. Norjalainen kirjallisuuden tutkija Toril Moi huomauttaa jo Irigarayn väitöskirjan muodon muistuttavan spekulan/emättimen koveraa pintaa. Keskimmäistä jaksoa ympäröi kaksi massiivista Sigmund Freudia ja Platonia käsittelevää jaksoa, joiden väliin pirstoutuneempi keskijakso ikään kuin uppoaa. Niin ikään keskimmäisessä osassa Irigaray esittää oman diskurssinsa ensimmäisenä ja viimeisenä, kun taas ensimmäisessä ja viimeisessä osassa Irigrarayn oma diskurssi on sijoitettu miesajattelijoiden väliin. René Descartes uppoaa teoksen syvimpään onteloon.
Irigarayn varhaisen tuotannon toinen merkkiteos on  Ce sexe qui n'en est pas un. Verrattuna Speculumiin se on helppotajuisempi, runollisempi, puoliteoreettinen, sillä Irigaray pyrkii siinä vastaamaan Speculumin herättimiin kysymyksiin, ja selittämään teosta. Irigaray kirjoittaa siinä paljon suhteestaa psykoanalyyttiseen teoriaan, esimerkiksi hän kritisoi Freudin näkemystä lasten sukupuoli-identiteetin ja seksuaalisuuden kehittymisestä siten, että hänen mukaansa Freud ottaa huomioon ainoastaan yhden sukupuolen, miehen, ja maskuliinisen seksuaalisuuden. Pieni tyttö on psykoanalyyttisen näkemyksen mukaan ainoastaan "epäonnistunut mies", ja tytön sukupuolisuus muodostuu sen kautta, että häneltä puuttuu miehen sukupuolielin. Irigaray kirjoittaakin, ettei Freudin mukaan ole olemassa tyttölapsia, ainoastaan poikia, ja vaillinaisia poikia. Lacania näkemystä Irigaray kritisoi samasta asiasta, siis että Lacanin teorian mukaan sukupuolia on aidosti vain yksi, ja toinen ymmärretään puutteellisena, mutta Irigarayn mukaan Lacanin kieleen ja diskursiivisuuteen painottuva psykoanalyyttinen teoria on osittain vielä Freudin käsitystä ongelmallisempi, esim. siksi että sukupuolten erilaisuus ymmärretään vain kielestä johtuvaksi.
Ce sexe qui n'en est pas un-teoksessa Irigaray korostaa naisen seksuaalisuuden moninaisuutta sanomalla, että naisen sukupuolielimiä on ympäri kehoa; nainen kokee nautintoa ja mielihyvää lähes joka puolella kehoaan. Naisen nautinto on vaihtelevampaa, eroissaan moninaisempaa ja herkempää kuin yleensä kuvitellaan, koska naisella ei ole yhtä sukuelintä eikä kiinteää seksuaalisuutta. Naisen seksuaalisuutta sellaisenaan ei mikään teoria voi kuvata ja käsitteellistää muuten kuin epäsuorasti.
Ajattelu > Kieli

Kieli on Irigarayn ajattelussa tärkeä teema hänen psykoanalyyttisen ja kielitieteellisen koulutuksensa takia. Hän on samaa mieltä Jacques Lacanin kanssa siitä, että yksilön pitää tulla kielen piiriin voidakseen tulla subjektiksi. Tämän takia on tarpeen kielenkäytön maskuliinisuuden paljastaminen ja sen muuttaminen, niin että myös naisella voi olla ongelmaton suhde kieleen ja sen käyttöön. Irigarayn 1970-luvun tuotannon keskeisenä tavoitteena oli pyrkiä selvittämään kielen ja symbolisen järjestyksen merkitystä erityisesti naisen seksuaalisuuden ja sukupuoli-identiteetin määräytymisessä. Hänen tavoitteenaan oli osoittaa kielen maskuliinisuus ja purkaa miehisen diskurssin rakennelmaa tuomalla esiin tapa, jolla diskurssi määrittää feminiinisen ja samalla torjuu sen. Kieli on hänen mukaansa ainoastaan näennäisesti neutraali ja sukupuoleton. Irigarayn mukaan diskurssin vankina nainen tulee määritellyksi miessubjektin kääntöpuolena, miehestä eroavana sukupuoliolentona, ei itsenäisenä toimijana. Sen sijaan nainen toimii heijastuspintana, josta mies voi peilata itseään kokonaisena subjektina.
Ajattelu > Filosofien uudelleenlukeminen

Myöhemmässä tuotannossa Irigaray on keskittynyt lukemaan länsimaisten miesfilosofien tekstejä. Vuonna 1980 kirjoittamassaan teoksessa Amante marine de Friedrich Nietzsche Irigaray esittää runollisteoreettisen tulkinnan Nietzschen vesikuvastosta väittäen alkuaineista veden olleen hänelle vierain. Niin ikään teoksessa L'Oubli de l'air chez Martin Heidegger Irigaray väittää Heideggerin torjuvan tuotannossaan ilmakuvastot. Heideggerin diskurssista tulee lähtökohta Irigarayn omalle analyysille, jonka mukaan ilma on miehiseen ajatteluun kuuluva yksinkertaistava jaottelua purkava naiselementti. Myöhemmin hän arvostelee myös Freudia siitä, ettei tämä ota huomioon lapsen ratkaisevan tärkeää suhdetta ilmaan.
Ajattelu > Tieteenkritiikki

Irigaray on kirjoituksissaan kritisoinut tiedettä sen sukupuolittuneisuudesta. Hänen mukaansa E=mc² on sukupuolittunut yhtälö, koska se pitää valonnopeutta tärkeämpänä kuin muita nopeuksia, jotka ovat ihmisille elintärkeitä. Hän on myös kritisoinut fysiikkaa nestemekaniikan vähäisestä tutkimuksesta, mikä hänen mukaansa kielii "maskuliinisten fyysikoiden" suosivan jäykkiä, kiinteitä asioita. Tämä johtuu hänen mukaansa tieteen kyvyttömyydestä käsitellä "feminiinisiä" virtauksia. Miesten sukuelimelle on ominaista jäykistyminen kun taas naisilla on kuukautisverta ja emätinnesteitä vuotava aukko. Tästä näkökulmasta katsottuna Irigarayn mielestä ei ole ihme, ettei tiede ole kyennyt kehittämään onnistunutta turbulenssin mallia. Turbulentin virran ongelma ei ole ratkaistavissa, koska nesteiden ja naiseuden käsitteet on muotoiltu puutteellisesti.
Irigarayn ajatuksia on esitelty kriittisessä valossa Alan Sokalin ja Jean Bricmontin kirjassa Impostures intellectuelles, jossa niille on omistettu oma lukunsa. Sokalin ja Bricmontin teoksessa kritisoidaan ankarasti myös Jacques Lacania sekä erinäisiä psykoanalyyttisiä koulukuntia ylipäätään.
Katso myös: Tieteiden sota
Kritiikkiä

Feministisessä teoriakeskustelussa Irigarayta on syytetty essentialismista eli olemusajattelusta. Hän kun näyttäisi ajattelevan, että sukupuolet ovat olemukseltaan erilaisia esimerkiksi rinnastaen naisen ja nesteet keskenään (väite siitä, että nestemäisyys muistuttaisi alitajuisesti naisesta/äidistä palautuu ajatukseen, että kukin meistä viettää elämänsä ensimmäiset 9 kk äidin vatsassa, minkä vuoksi nestemäisyys ja naiseus subjektin mielessä kietoutuisivat toisiinsa jo eräänlaisena alkukokemuksena; ajatus esiintyy lukuisilla psykoanalyytikoilla, vrt. Jung, Bachelard, Kristeva jne...) tai väittäessään feminiinisyyden löytävän itsensä mystisessä kokemuksessa. Toisaalta Irigaray korostaa kyseessä olevan ironisen eron; rinnastaessaan esimerkiksi naisen ja nesteet, hän vain jäljittelee hysteerikon roolia, jota patriarkaalinen yhteiskunta naisilta olettaa ja johon miesfilosofit ovat naiset ajaneet. Vaikka feministisessä teoriakeskustelussa Irigaraylle on annettu tunnustusta sukupuolieron merkityksen pohtimisesta ja sen uudelleenkäsitteellistämisestä, on mimesistä mielekkäänä poliittisena strategiana epäilty. Essentialismin lisäksi Irigarayta on kritisoitu historiattomuudesta ja filosofisesta idealismista, tarkoittaen, että hän unohtaa naisten elämän materiaaliset lähtökohdat.
Teoksia > Ranskaksi

Le langage des déments (1973)
Speculum de l'autre femme (1974)
Ce sexe qui n'en est pas un (1977)
Et l'une ne bouge pas sans l'autre (1979)
Amante marine: De Friedrich Nietzsche (1980)
Le Corps-à-corps avec la mère (1981)
Passions élémentaires (1982)
L'Oubli de l'air chez Martin Heidegger (1983)
Sukupuolieron etiikka (Éthique de la différence sexuelle, 1984)
Parler n'est jamais neutre (1985)
Sexes et parentés (1987)
Le Temps de la différence: Pour une révolution pacifique (1989)
Je, tu, nous: Pour une culture de la différence (1990)
Sexes et genres à travers les langues: éléments de communication sexuée (1990)
J'aime à toi: esquisse d'une félicité dans l'histoire (1992)
La democrazia comincia a due (1994)
Essere due (1994)
Entre Orient et Occident: De la singularité à la communauté (1999)
The Way of Love (2004)
Sharing the World: From Intimate to Global Relations  (2008)
Teoksia > Käännöksiä englanniksi

This sex which is not one.  ((Ce sexe qui n’en est pas un, 1977.) Translated by Catherine Porter with Carolyn Burke)  Ithaca, New York:  Cornell University Press, 1985.  ISBN 0-8014-1546-2  (englanniksi)
Teoksia > Käännöksiä suomeksi

Irigaray, Luce: Sukupuolieron etiikka.  ((Éthique de la différence sexuelle, 1984.) Suomennos ja esipuhe Pia Sivenius. Eurooppalaisia ajattelijoita)  Helsinki:  Gaudeamus, 1996.  ISBN 951-662-655-6
Irigaray, Luce "Kauppatavaranaisia", ("Des marchandises entre elles", 1975.) Suomennos Aura Sevón. Megafoni-aikakausjulkaisu, 2008.
Kirjallisuutta

Anttonen, Anneli, Kirsti Lempiäinen & Marianne Liljeström (toim.): Feministejä: Aikamme ajattelijoita.  Tampere: Vastapaino, 2000.  ISBN 951-768-066-X
Heinämaa, Sara: Ele, tyyli ja sukupuoli: Merleau-Pontyn ja Beauvoirin ruumiinfenomenologia ja sen merkitys sukupuolikysymykselle.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Gaudeamus, 1996.  ISBN 951-662-652-1
Moi, Toril: Sukupuoli/teksti/valta.  Tampere:  Vastapaino, 1990.  ISBN 951-9066-38-1
Oksala, Johanna & Werner, Laura (toim.): Feministinen filosofia.  Helsinki:  Gaudeamus, 2005.  ISBN 951-662-953-9
Sivenius, Pia: Avautua solmuun. Naisnäkökulma ja miehinen diskurssi.  Helsinki:  Gaudeamus, 1984.  ISBN 951-662-365-4
Sokal, Alan D. & Bricmont, Jean: Fashionable nonsense: Postmodern intellectuals' abuse of science.  New York:  Picador, 1998.  ISBN 0-312-19545-1  (englanniksi)
Tzelepis, Elena – Athanasiou, Athena (toim.): Rewriting Difference: Luce Irigaray and "the Greeks".  Albany:  SUNY Press, 2010.  ISBN 978-1-4384-3100-0
Whitford, Margaret: Luce Irigaray: Philosophy in the Feminine.  New York:  Routledge, 1991.  ISBN 978-0415059695  (englanniksi)
Whitford, Margaret (toim.): The Irigaray Reader.  Wiley-Blackwell, 1992.  ISBN 978-0631170433  (englanniksi)