Ibn Arabi
Filosofia ja suufilainen tie

Suufilaisen ajattelun keskeisimpiä käsitteitä on ma’rifa, jolla tarkoitetaan sisäistettyä viisautta. Sisäistetystä viisaudesta erotetaan tradition, kirjaviisauden ja itsereflektion kautta tuotettu tieto aql. Arabian kielen sana aql juontuu ibn Arabin mukaan etymologisesti kahletta merkitsevästä sanasta "iqal". Todellinen, sisäistetty viisaus perustuu ibn Arabin mukaan yksilön omakohtaiseen ja välittömään kokemukseen todellisuudesta. Sisäistettyä viisautta on mahdollista saavuttaa ainoastaan mielen täydellisen tyhjentämisen avulla. Traditio ja itsereflektio ovat ibn Arabin mukaan este tämän omakohtaisen ja kokemuksellisen viisauden saavuttamiseksi.
Reflektoiva ajattelun ja tradition kautta saavutettu tieto ei ole ibn Arabin käsityksen mukaan pahasta. On kuitenkin tärkeää ymmärtää, että niiden kautta ei pystytä saavuttamaan ymmärrystä elämän kannalta tärkeimmistä asioista. Ibn Arabin mukaan filosofin tehtävä on osoittaa järki yksin riittämättömäksi. Reflektoivan järjen avulla on mahdollisuutta saavuttaa tieto siitä, mitä todellisuus ja Jumala ei ole. Tieto siitä, mitä Jumala ei ole, eli tieto negaatiosta johtaa kuitenkin ihmisen vain ahdistukseen.
Suufilainen tie (tariqa) on menetelmä, jonka pyrkimyksenä on kuvata, kuinka sisäistetty viisaus on mahdollista saavuttaa. Suufit liittävät sisäistetyn viisauden etsinnän sielunoppiinsa. Perinteisen suufilaisen käsityksen mukaan mystikon tie on aina kahden tilan: paljastumisen (bast) ja peittymisen (qabad) välistä vaihtelua. Näiden kahden tilan kautta hän etenee kohti mielen rauhaa. Peittymisen tilassa mystikko kokee kaiken negaatioiden kautta. Peittymisen tilassa mystikko on masentunut ja ahdistunut. Hän näkee kaiken ympärillään vieraana itselleen. Avautumisen tilassa mystikko näkee Jumalan ja itsensä kaikkialla ympärillään kokien olevansa yhtä maailman kanssa.
Suufilaisen käsityksen mukaan sielu jakaantuu kolmeen osaan. Sielu jakaantuu kahteen alemman sielun osaan (nafs) ja yhteen ylempään (ruh). Alemman sielun ensimmäinen osa on vaistojen ja viettien tyyssija. Alemman sielun kehittyneempi osa on moittiva sielu. Viettien ja vaistojen tyyssija voi kehittyä moittivaksi sieluksi, kunhan sen katumus (tauha) on herätetty. Saavuttaakseen levollisen sielun, joka on sielun kehittynein muoto, suufilaisen filosofin, on hiottava itsestään pois moittiva sielu, jonka seurauksena myös kaikki katumus katoaa. Moittiva sielunosa synnyttää ahdistuksen. Vasta moittivasta sielusta luovuttuaan ihminen voi saavuttaa levollisen sielun, joka on tie mielenrauhaan.
Suufit erottelevat kahden tilan eli paljastumisen (bast) ja peittymisen (qabad) lisäksi myös muita tiloja. Nämä tilat ovat pysähdyspaikkoja suufilaisen tien varrella, joka johtaa sisäistettyyn viisauteen (ma’rifa). As-Sarrajille (k. 988) pysähdyspaikat tien varrella ovat: itsetarkkailu, läheisyys, rakkaus,  pelko, toivo, kaipaus, tuttavallisuus, luottava rauhallisuus, ja komtemplointi eli Jumalan suora näkeminen sekä varmuus.  Ensimmäisen tilan kautta ihminen pystyy kehittymään kohti varmuutta, joka on suufilaisen tien päämäärä. Suufit ajattelevat Profeettojen ja suurten pyhimysten käyneen läpi kaikki erilaiset tilat tien varrella.
Ibn Arabille eri profeetat edustavat erilaisia hyveitä. Samaistumalla profeettoihin saavutetaan yksi etappi matkalla kohti Jumalaa. Näin ihminen voi realisoida itsessään potentiaalisena olevan jumaluuden. Tämä jumaluus ihmisessä on ihmisen alkuperäinen olemus. Täydellinen ihminen omaa kaikkien profeettojen kaikki puolet ja heijastaa näin Jumalaa täydellisimmillään. Ibn Arabi luettelee Viisauden sinettikivet (Fusus al-hikam) -kirjassa mm. seuraavanlaisia hyveitä: Eliaan läheisyys, Aaronin johtajuus, Davidin olemisen viisaus ja Muhammadin ykseys. Suufilaisen tien seuraaminen merkitsee profeettojen hyveiden opettelua.