stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koskensaari
Alueen kehitys 1800-luvun lopulta 1900-luvun alkuun

Pesonius myi 1886 koko tehdastoiminnan liikemies Johan Waltoselle ja kauppaneuvos Julius Johanssonille, ja muutaman kuukauden kuluttua tehdas siirtyi kokonaisuudessaan Waltosen omistukseen. Waltonen laajennutti manufaktuuripajaa kahdella uudella paja-ahjolla, uusi patolaitteistot ja vesirännit, perusti tehtaankaupan, rakennutti työväelle runsaasti asuntoja ja ylläpiti kansakoulua. 1888 perustettiin tiilitehdas ja lastuvillatehdas jotka toimivat 1910-luvulle saakka, sekä sirkkelisaha toimi vuosina 1889-1963. Vuonna 1889 tehtaalla aloitettiin naulojen koneellinen valmistaminen, joka on jatkunut yhtenäisenä nykypäivään saakka. Ensimmäisiä koneellisia tuotteina olivat mm. hevosenkenkänaulat. Tehtaan oheen perustettiin 1890 kihvelinvarsitehdas, jonka toiminta loppui 1912, sekä Tervaniemeen terva- ja tärpättitehdas. Sähköä alettiin käyttämään tehtaan valaisuun vuonna 1900.
Maanviljelysneuvos Alfred Kordelin osti tehtaan 1905 sekä rakennutti suuret honka- ja lankanaulatehtaat. Hänen aikanaan toiminnan pääpaino oli naulatuotannossa, puutavaran sahauksessa sekä tervan ja tärpätin tuotannossa. Raudan perinteinen ahjomellotus ja ahjotaonta lakkautettiin 1906. Kordelin rakennutti tehtaan läheisyyteen Eliel Saarisen suunnitteleman kolmekerroksisen, jugend-tyylisen, noin 800m² käsittävän päärakennuksen, joka valmistui 1909. Rakennus, "Pytinki", on ollut tehtaanjohtajien perheiden asuinkäytössä ja toiminut sen ohella myös konttorina.
Koskensaaren Oy

Vuonna 1910 tehdas siirtyi Koskensaaren Oy:lle, jonka perustivat professori Kyösti Järvinen, sahanomistaja Niilo Ahlgren ja johtaja Alwar Niklander. Rautalangan vetolaitos, lankanaulatehdas ja takomo tuhoutuivat tulipalossa täydellisesti 1911, mutta jo seuraavana vuonna valmistui uusi kivestä rakennettu rautalangan vetolaitos sekä lankanaulatehdas, johon sijoitettiin ensin 9 naulakonetta, ja myöhemmin määrää kasvatettiin 25:een. Naulojen lisäksi valmistettiin erilaisia lankatuotteita. Naulojen ja lankojen raaka-aineena käytettiin valssattua rautalankaa, joka kuljetettiin 7–10 hevosmiehen avulla tehtaan omalta rautatiepysäkiltä. Vanha pärenaulatehdas paloi 1915 ja pärenaulojen valmistusta jatkettiin lukusalirakennuksessa. Uuden terva- ja tärpättitehtaan rakentaminen aloitettiin 1917. Tehtaan maa-alueita laajennettiin vuosina 1913, 1916 ja 1920 liittämällä siihen läheisiä maatiloja. Kuljetustehtäviin tuli 1920 hevosten rinnalle kuorma-auto.
Naulakonttorin aika

Lama-ajan ja kovan kilpailun aikakautena Suomen naulatehtaat solmivat keskenään sopimuksen, jonka seurauksena tehtaan tuotanto nousi. Tuotannossa olivat tuohon aikaan lanka-, honka-, tammi- ja pärekattonaulat, nupit sekä kirkas, tulistettu ja kuparoitu rautalanka. 1936 yhtiön omistuksessa oli 2 561 hehtaaria maata, ja samana vuonna ostettiin myös lisää maa-alueita. Vuosina 1937–1938 naulamarkkinat olivat hintapoljennasta johtuen rauhattomat. Uusi voimalaitos valmistui 1938. Vesi johdettiin siihen läheisestä järvestä, Kipposesta, yli 700 metriä pitkää puuputkea pitkin. Sodan aikana nauloja valmistettiin valtiolle ja tehdasalueesta muodostettiin hevossairaala suurine hevostalleineen. Yhtiö luovutti sodan jälkeen maitaan maansaantiin oikeutetuille.
Sotienjälkeinen aika

Myyntisopimus Naulakonttorin kanssa irtisanottiin vuonna 1947 ja Koskensaaren Oy alkoi itse myydä omia tuotteitaan. 1949-50 koneita ja laitteita uusittiin ja 1954 hankittiin uusi diesel-varakone energian tuottamiseen matalan veden aikoina. Vuonna 1955 raaka-ainelankojen hankinta helpottui tuonnin vapautumisen myötä ja 1962 solmittiin naulatehtaiden välinen sopimus ohjehinnoista ja tuotantorajoituksista. Vuonna 1963 pitkäaikainen isäntä G. M. Salmgren siirtyi eläkkeelle ja karjanhoito ja viljely lopetettiin. 1966 aloitettiin tehtaan automatisointi ja koneisiin investointi. Koskensaaren Oy:hyn liitettiin 1970 Helsingin Rauta Oy sekä Rautakivi Oy, ja muodostettiin Koskensaaren Oy Helsingin Rauta. Vuonna 1995 yritys jaettiin Koskensaaren Oy:ksi ja Helsingin Rauta Oy:ksi ja 2003 kyseiset yritykset yhdistettiin Helsingin Rauta Oy:ksi. Kipposesta voimalaitokseen vettä kuljettava puuputki uusittiin vuonna 2008, jolloin oman sähkön tuotanto moninkertaistui.
Kirjallisuutta

Kalpio, Olli: Ruukista naulatehtaaksi : Koskensaaren tehdasyhteisön ja ruukkilaisen elämäntavan muotoutuminen ennen toista maailmansotaa. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 1988. ISBN 951-679-927-2.
Kalle-Kustaa Korkki

| Kalle-Kustaa Korkki |
| --- | --- |
Luoja(t):  Aarne Haapakoski
Näyttelijä(t):  Radiokuunnelmissa Wilho Ilmari
Ensi- esiintyminen:  1945
Kustantaja:  Kustannus Oy Ajanviete
Henkilötiedot
Ikä:  syntynyt 3.3.1919.
Asuinpaikka:  New York
Luonteenpiirteet:  oikeudenmukainen, neuvokas, rohkea
Suhteet
Tutut:  Pekka Lipponen, Pavel Pohjola, Esko Lipponen, James B. Truss
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kalle-Kustaa Korkki on kirjailija Aarne Haapakosken luoma kuvitteellinen seikkailusankari. Korkin ensiesiintyminen tapahtui yhdessä Pekka Lipposen kanssa tammikuussa 1945 Yleisradiossa alkaneessa moniosaisessa jännityskuunnelmassa Kalle-Kustaa Korkin seikkailut. Radiokuunnelmasta tuli suosittu, samoin molemmista sen päähenkilöistä. Kumpikin sankareista sai myös oman nimikkolehden. Korkin seikkailuista kertovia kirjoja ilmestyi vuodesta 1945 eteenpäin eri kustantajien julkaisemina. Pekka Lipponen aloitti seikkailunsa omassa nimikkokirjassaan 1957.
Vuonna 1959 Haapakoski hankki avustajakseen nuoren Seppo Tuiskun, joka omaksui nopeasti esikuvansa kirjoitustyylin ja ryhtyi Korkin ja Lipposen seikkailujen toiseksi "muistiinmerkitsijäksi". Haapakosken kuoltua Malagassa vuonna 1961 Tuisku vastasi yksinään Korkin ja Lipposen seikkailujen kirjoitustyöstä.
Korkin viimeinen seikkailu Gangsterivaltio ilmestyi vuonna 1964. Seuraavan vuoden ajaksi hän siirtyi  Lipposen kanssa seikkailemaan yhteiseen nimikkolehteen Pekka Lipponen & Kalle-Kustaa Korkki. Tuolloin nykyaikaisemmat sankarit, kuten Jerry Cotton ja James Bond, olivat nousseet suosiossa ohi suomalaisten sankarimatkailijoiden ja heidän seikkailunsa päättyivät vuoteen 1965.
Kuunnelmasarjan synty

Yleisradion 25-vuotishistoriikin kirjoittajan Vilho Suomen mukaan Kalle-Kustaa Korkki -sarjan synty oli alkujaan ohjelmapäällikkö Ilmari Heikinheimon idea. Vuoden 1945 alussa Heikinheimo ehdotti, eikö radioon voitaisi saada vastaavaa kuin sanomalehtien sarjakuvat. Yleisradion pääjohtajaksi keväällä 1945 tullut Hella Wuolijoki ja uusi ohjelmapäällikkö Jussi Koskiluoma eivät erityisemmin pitäneet Kalle-Kustaa Korkista ja ensimmäinen Korkki-sarja olisi ilmeisesti jäänyt myös viimeiseksi ilman radion ajanvieteosaston uuden päällikön Antero Alpolan sitkeyttä. Wilho Ilmarin valinta Kalle-Kustaa Korkin rooliin oli Alpolan mukaan puhdas sattuma, sillä sarjan alkaessa ohjaaja oli toivonut siihen Joel Rinnettä, mutta tällä ei ollut aikaa eikä ehkä haluakaan. Tällöin oli turvauduttava ensimmäiseen käsiin saatuun näyttelijään, joka sattui olemaan Ilmari. Ohjaaja Jorma Nortimolle Kalle-Kustaa Korkki oli niin tärkeä, että vielä siirryttyään teatterinjohtajaksi Turkuun hän halusi aina ehdottomasti saapua Helsinkiin tekemään Korkki-kuunnelmia. Päiväpätkien tavaramerkiksi tuli Jalmari Rinteen jokaisen jakson lopussa persoonallisella äänellään lausuma "Jatkuu huomenna".
Kalle-Kustaa Korkki -nimen syntyhistoria

Kalle-Kustaa Korkin nimen syntyhistoria johtaa 1940-luvun Helsinkiin ravintola Savoyhin, jonne kirjailija Haapakoski seurueineen oli saapunut illanviettoon. Keskustelu siirtyi ajankohtaiseen asiaan: mikä nimeksi Pekka Lipposen seikkailutoverille? Muuan seurueen jäsenistä ehdotti etunimeksi Kalle-Kustaata oman poikansa mukaan. Ehdotus hyväksyttiin. Hetkeä myöhemmin joku salissa avasi samppanjapullon. Pullon suusta voimakkaasti poksahtanut korkki lensi kaaressa Haapakosken seurueen pöytään. Tämän yhteensattuman kautta Kalle-Kustaan sukunimeksi päätettiin antaa Korkki.
Sodanjälkeisen Suomen sankarit

Haapakosken luomat Korkki ja Lipponen sattuivat tulemaan yleisön tietoisuuteen parhaana mahdollisena ajankohtana, sillä sodan jälkeen tarvittiin kansakunnalle itsetunnon kohottajiksi uusia sankarityyppejä, joihin ihmiset voisivat samaistua ja joiden uroteoista voitaisiin olla ylpeitä.
Toistensa lähes täydelliset vastakohdat Kalle-Kustaa Korkki ja Pekka Lipponen täyttivät tämän tarpeen. He liikkuivat maailmalla kuin kotonaan ja veivät tietoa kotimaastaan hyvinkin eksoottisiin maapallon eri sopukoihin. Pekan ollessa äänekäs ja naisiin menevä savolainen, joka joutui jatkuviin kommelluksiin, oli Korkki hyvin käyttäytyvä herrasmiesseikkailija, jonka tehtäväksi jäi pelastaa Pekka milloin mistäkin pinteestä. Toistensa vastapainona pari toimi erinomaisesti. Vaikka kuva heitä ympäröivästä maailmasta ei vastannut todellisuutta, koettiin se viihdyttäväksi.
Vuosien varrella kumppanukset muuttuivat, ja kun kumpikin seikkaili omissa sarjakirjoissaan, väheni myös heidän yhteinen aikansa. Öljymiehen töittensä ohella Korkki auttoi YK:ta  maailmanlaajuisissa ongelmissa ja selvitteli joskus rikoksia, joilla ei ollut mitään tekemistä öljyn kanssa. Lontoon Scotland Yard arvosti hänen terävää päättelykykyään ja älykkyyttään. Teknologian viimeisimmät saavutukset olivat Korkille tuttuja ja hänen tekniikkaa koskeva osaamisensa olikin kehittynyt korkealle tasolle.
Taustatietoa Korkista

Kalle-Kustaa Korkki on syntynyt 3. maaliskuuta vuonna 1919, mikä käy ilmi seikkailusta Peli elämästä ja kuolemasta, jossa Korkki pelaa hengestään ruletissa. Koulutukseltaan Korkki on diplomi-insinööri. Buran öljykaupunkiin Uuteen-Guineaan sijoittuva tarina Mustan kullan joki kertoo, kuinka hänestä tuli Kansainvälisen Öljy-yhtiön palkkalainen, joka aikanaan kohosi päätarkastajaksi. Tässä tarinassa mainitaan ainoan kerran hänen teknisen alan korkeakouluopintonsa.
Korkki kuvattiin pitkäksi, leveäharteiseksi ja komeaksi. Naiset viihtyivät hänen ympärillään, mutta yleensä he vaihtuivat aina tarinan myötä. Varsinaisia heikkouksia ei Korkilla ollut itämaista taidetta lukuun ottamatta. Suomessa Korkki vieraili harvoin. Hän asui Yhdysvalloissa, jossa hänen työnantajansa Kansainvälisen Öljy-yhtiön päämaja sijaitsi. Korkin matkat suuntautuivat ympäri maailmaa, lähinnä öljyesiintymien perässä. Hän liikkui pääasiassa yksin tai Pekka Lipposen kanssa. Vaikka Korkki oli täysin kaupunkilaistunut olivat hänen juurensa todennäköisesti maaseudulla. Tähän viittaa Lipposen heitto: "Korkki on laatuisa mies vaikka onkin kotoisin Kangasniemeltä.
Rikollisuutta vastaan

Korkin seikkailuissa ja muissa rikostarinoissaan kirjailija Haapakoski käytti hyväkseen runsasta tietouttaan rikollisuudesta, sillä hän oli hankkinut laajan kirjaston kriminologiaa ja perehtynyt eri maiden rikosmuseoihin. Kansainvälisen Öljy-yhtiön päätarkastajana maailmalla matkustellessaan Korkki joutui öljygangsterien lisäksi tekemisiin myös muiden alojen rikollisten kanssa. Vaikeissakaan tilanteissa hän ei menettänyt malttiaan, vaan selviytyi neuvokkuutensa ja kylmäpäisyytensä avulla. Näillä matkoilla Korkki hankki itselleen paljon vihamiehiä, joista monet lupasivat palata kostamaan. Lähes aina vastustajat kuitenkin vaihtuivat seuraavassa seikkailussa. Yksi harvoja uuden tilaisuuden saaneita oli uhkapeligangsteri Erigo Mandell, jonka Korkki nujersi tarinassa Viesti Sargassomereltä. Vankilasta vapautunut Mandell otti Korkin vangikseen myöhemmin, mutta kuoli poliisien luoteihin Lontoossa tarinassa Peli elämästä ja kuolemasta.
Eräs Korkin pitkäaikaisista päävastustajista oli "Punainen Salamanteri" eli kansainvälinen naisrikollinen mrs Jeanella Ramiro-Oustbourgh. Hän ja Korkki törmäsivät ensi kerran nimikkotarinassa sarjan alkupuolella, jolloin kamppailun kohteeksi nousivat Kaukoidässä olevan Porto Rondan öljysataman osakkeet ja Kansainvälisen Öljy-yhtiön pääjohtaja James Trussin pojan henki. Myöhemmin Korkki kohtasi Punaisen Salamanterin uudelleen tarinassa Atomisalaisuus Kanarian saarilla. Tämän tapaamisen jälkeen rouva Ramiro-Oustbourgh häälyy monien öljykentistä käytyjen kamppailujen taustalla, mutta ei osallistu itse tapahtumiin. Muista Korkin naisvastustajista voidaan mainita Pariisissa vaikuttanut itämainen tanssijatar Sheid Aloaz, joka tunnettiin nimellä Kultainen Ristilukki. Nainen piti Korkkia vallassaan vahvan itämaisen huumeen avulla.
Jossain vaiheessa Korkki jäi eläkkeelle, mutta silti hän toimi ensi sijassa Kansainvälisen Öljy-yhtiön edun mukaan. Eläkepäivät alkoivat yllättäen jo toisessa seikkailussa Hopeinen pistoolinluoti: tässä seikkailussa Korkki sai ohimoilleen ensimmäiset harmaat hiuksensa haavoituttuaan vakavasti piilukkopistoolin hopealuodista. Myöhemmät seikkailut sijoittuivat kuitenkin Korkin aktiiviseen työaikaan, joten tarinat eivät ilmestyneet välttämättä aikajärjestyksessä.
Kaksi Outsideria

Vaikka Haapakosken ja Tuiskun kynänjälki erosikin toisistaan, eroa oli aluksi vaikea havaita. Tuisku kykeni omaksumaan edeltäjänsä tyylin, ja asiaa helpotti se, että lukijat eivät tienneet kirjailijan vaihtumisesta. Kaiken lisäksi Tuisku oli ollut mukana jo Korkki-sarjan alkutaipaleelta lähtien, sillä hän kirjoitti sekä kuudentena ilmestyneen kertomuksen Kuollut mies pelaa pokeria ja heti perään seuraavan seikkailun Öljygangsterin rippi.
Vuosien myötä Seppo Tuisku muokkasi alkuperäistä Haapakosken luomaa Korkkia hieman uuteen uskoon, mutta teki muutokset siksi pienin vedoin, etteivät lukijat juuri kiinnittäneet siihen huomiota. Kirjan Sormi liipasimella (12/61) tarina on kirjoitettu minä-muotoon niin, että Korkki itse toimii kertojana. Tyyli oli tuttu samana vuonna ilmestymään alkaneista Jerry Cottonin seikkailuista. Outsider palasi kuitenkin takaisin vanhaan tyyliin, ja seuraavat seikkailut edustivat perinteistä klassista kerrontatyyliä, kunnes numero 52 Mustan kullan joki palasi uudelleen minä-muotoon. Kun Korkki jäi uudelleen eläkkeelle kertomuksessa Vainajan alibi, kerrontatyyli muuttui lopullisesti niin, että hän toimi itse kertojana. Samalla myös itse Korkki muuttui ja hänen iästään pudotettiin kuusi vuotta.
Elokuvat

Hahmojen pohjalta tehtiin myös elokuva.
Kalle-Kustaa Korkin seikkailut 1949 ohjaus Ilmari Unho
Epävirallinen televisioelokuva.
Korkki ja Lipponen 1984 ohjaus Ere Kokkonen  Elokuvan henkilöt Pekka Korkki ja Kalle Kustaa Lipponen ovat Korkin ja Lipposen pojat, jotka isät ovat nimenneet kaverinsa mukaan.
Lehdet

Kalle-Kustaa Korkin seikkailuja (eri kustantajia)
1. Ben Huronin testamentti (1945), Lehtiyhtymä
2. Kaksihuippuisen vuoren salaisuus (1945), Lehtiyhtymä
3. Valkoinen Lama (1946), Lehtiyhtymä
4. Pyramidin vihreä nainen (1947), Mantere
5. Kallosaaren Robinsonit (1947), Mantere
6. Rauniokaupungin vanki (1948), Mantere
7. Huuhkalinnan kaviomarssi (1949), Mantere
8. Haaremin sankarit (1949), Mantere
9. Kenraali Korkki ja prinssi Lipponen (1949), Mantere
10. Kuolleessa kaupungissa kummittelee (1951), Mantere
11. Paksu-Bertta ja viidakon veijarit (1951), Mantere
12. Sammakkosaaren sokkeloissa (1952), Mantere
13. Salaisten paperien jäljillä (1953), Marjamaa
14. Pirskatti vieköön, sanoi muumio (1954), Pohjola
15. Saparomäen saunasta Battikalaon palatsiin (1955), Pohjola
| --- | --- |
Kalle-Kustaa Korkin seikkailuja (Kustannus Oy Ajanviete) 1958 1. Mies Pirunsaarelta  2. Hopeinen pistoolinluoti  3. Pullopostia hirtettyjen saarelta  4. Kaksihuippuisen vuoren salaisuus 1959 5. Mauser 13 - 13 - 13  6. Kuollut mies pelaa pokeria  7. Öljygangsterin rippi  8. Koputuksia kummitustalossa  9. Punainen salamanteri  10. Taxi numero 333B  11. Salaisuus tai henki  12. Fregatti Rosen salaisuus  13. Murha Casablancassa 1960 14. Kohtaus Timbuktussa  15. Kuolette kello 23.13  16. Jesuiitan jälkisäädös  17. Atomisalaisuus Kanarian saarilla  18. Kultainen ristilukki  19. Viesti Sargassomereltä  20. Apua, Kalle-Kustaa!  21. Peli elämästä ja kuolemasta  22. Naurava muumio  23. Kuoleman suudelma  24. Laukaus Villa Rosan parvekkeelta  25. Keltaisen Ametistin kirous 1961 26. Kuollut mies karkasi  27. Mies palaa Pirunsaarelle  28. SOS, kuuleeko Morrison?  29. Kolmesta poikki  30. M/S Mona-Lisa saapuu Dakariin  31. Seitsemän naurun geisha  32. Kamppailu keksinnöstä  33. Pirunvuoren salaisuus  34  Kuoleman arpa  35. Bumerangimurhaaja  36. Aleksanterinkatu 13  37. Sormi liipasimella:  1962 38. Kuolema näkee pimeässä  39. Keisaripyövelin onnenraha  40. Öljyvakooja erehtyy  41. Operaatio "Tulimaa"  42. Merirosvorannikon orjalaivuri  43. Musta Kameleontti  44. Kuningaskunta myytävänä  45. Rikos Oy:n kassakriisi  46. Hauta meren rannalla  47. Kostaja Sierra Negrosta  48. Kiinalaiset kaksoset  49. Aavikon hyeenat 1963 50. Kuolema Huippuvuorilla  51. Teloitetun paluu  52. Mustan kullan joki  53. Pimeyden ruhtinas  54. Tee testamenttisi, Korkki  55. Kova kovaa vastaan  56. Kuolemankauppiaat  57. Hälytys Scotland Yardissa  58. Tuomittu laiva  59. Vainajan alibi  60. Pandoran lipas  61. Junarosvojen jäljillä 1964 62. Murhaloukku  63. Broken Hillin laki  64. Laukaus ilman luotia  65. Teloitus kello 06.00  66. Merirosvot  67. Kulkurien kuningaskunta  68. West-Bankin ryöstäjien jäljillä  69. Nora Millerin salaisuus ratkeaa  70. Pirskatti, sanoi muumio  71. Päätön mies pitää päänsä  72. Öljy palaa  73. Gangsterivaltio
Pekka Lipponen & Kalle-Kustaa Korkki
1965
1. Tohtori Capran robotti
2. Jäätynyt yö
3. Tuliaisia tuonelasta
4. Viikingin aarre
5. Lento ikuisuuteen
6. Kuolemalla on kuusi silmää
7. Vaarallinen mr. Korkki
8. Kello käy taaksepäin
9. Murhatehdas
10. Sateenkaaren salaisuus
11. Vaarallista valuuttaa
12. Maan pimeällä puolella
Aiheesta muualla

Paavo Oinonen: Pitkä matka on Tippavaaraan. Suomalaisuuden tulkinta ja Yleisradion toimintaperiaatteet radiosarjoissa Työmiehen perhe, Kalle-Kustaa Korkin seikkailuja ja Kankkulan kaivolla 1945–1964. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004. ISBN 951-746-554-8.
Lauri Koskinen

Lauri Kustaa Koskinen (22. syyskuuta 1889 Janakkala – 31. tammikuuta 1951) oli suomalainen jääkäri ja vauhdittoman korkeushypyn suomenmestari.
Perhetausta

Lauri Koskisen vanhemmat olivat paperimestari Vihtori Koskinen ja Loviisa Vilhelmiina Tasala. Koskinen vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Katri Maria Jussilan kanssa.
Opinnot

Koskinen kävi Helsingin teollisuuskoulun ja Tampereen teknillistä opistoa, missä hän suoritti sähköteknillisen osaston kurssin vuonna 1919. Opintojaan hän jatkoi teknillisessä opinnoissa Saksassa vuosina 1912–1913.
Jääkärikausi

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 5. helmikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Hän sai myös jääkäriaikanaan lentäjä koulutuksen niiden muutaman jääkärin ohella Schaulenissa vuonna 1917. Hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 18. joulukuuta 1917 ja laskettiin edelleen siviilitöihin Saksaan. Hän työskenteli Siemensin tehtaiden palveluksessa joulukuuhun 1918 saakka.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeinen aika

Koskinen palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 11. joulukuuta 1918. Hän työskenteli 1. heinäkuuta 1919 – 8. marraskuuta 1920 välisen ajan Hämeen sähkö oy:n ja 15. marraskuuta 1920 – 9. toukokuuta 1921 välisen ajan Keskusosuusliike Hankkija r.y:n palveluksessa sekä 15. syyskuuta 1921 – 16. syyskuuta 1922 välisen ajan Lammin sähkölaitoksen teknillisenä johtajana. Näiden toimiensa jälkeen hän perusti oman tehdasyrityksen ja toimi sen muututtua nimensä Oy Hiihtovälineeksi sen toimitusjohtajana 13. maaliskuuta 1927 saakka, jonka jälkeen hän työskenteli 1. huhtikuuta 1928 – 31. toukokuuta 1931 välisen ajan Helsingissä Voima- ja polttoainetaloudellisen yhdistyksen palveluksessa ja 1. syyskuuta 1931 – 18. helmikuuta 1935 välisen ajan Iitin sähkö oy:n toimitusjohtajana sekä 19. marraskuuta 1934 alkaen uudelleen Voima- ja polttoainetaloudellisen yhdistyksen palveluksessa.
Urheilijaura

Koskinen oli kova urheilumies ja hän teki Suomen ennätyksen vauhdittomassa korkeushypyssä vuonna 1910 sekä vauhdittomassa pituushypyssä vuonna 1911 sekä oli Suomen mestari vauhdittomassa korkeushypyssä vuonna 1915. Hän osallistui useisiin Saksassa vuosina 1912–1913 pidettyihin kansainvälisiin urheilukilpailuihin. Hänet haudattiin Kangasalan Huutijärvelle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Jääkäri 1916 |    |  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Raholan seisake

Raholan seisake (lyh. Ral, ratakm 196+323)  oli rautatieliikennepaikka Tampere–Pori-radalla Ristimäen kaupunginosassa Tampereella. Seisake avattiin 1937 ja korotettiin miehitetyksi laituriksi 1952. Miehitys kuitenkin kesti vain kolme vuotta. Henkilöliikenne lopetettiin 1983 ja liikennepaikka lakkautettiin seuraavana vuonna.
Laiturirakennus tehtiin vuonna 1951 sen ajan vaatimattomien asemarakennusten, kuten Jaatilan ja Törmän rautatieasemien tapaiseksi. Rakennus purettiin 2001.
Hyvin lähelle Raholan seisakkeen entistä sijaintipaikkaa avattiin Tampereen seudun lähijunaliikennettä palveleva Tesoman seisake vuonna 2021.
Kotiseurakuntaliike

Kotiseurakuntaliike (englanniksi: house church, organic church, simple church) on kansainvälinen uskonnollinen, uuskarismaattinen kristinuskoon pohjautuva liike, joka sijoittuu perinteisten tunnustuskuntien ulkopuolelle. Sen, kuten useiden uusien uskonnollisten liikkeiden, suhde kansallisvaltioihin on jännitteinen. Yhtenä sen voimakkaan leviämisen taustatekijänä on globalisoituminen. Liikkeen merkittävä edustaja on yhdysvaltalainen Neil Cole.
Kotiseurakuntaliike on helluntailaisuuden tavoin ekstaattinen kokemushakuinen liike, jolle on ominaista uskonnollinen individualismi, joka korostaa yksilön kääntymiskokemusta, mutta myös voimakas yhteisöllisyys, jossa korostuvat voimakas johtajuus ja yhteisesti noudatettavat normit. Sillä on yhteyksiä myös evankelikaalisuuteen, ja se on lähellä molempia.
Yhdysvaltalaislähtöisen liikkeen levinneisyydestä ei saa helposti kuvaa, koska toisaalta kyse on nuoresta liikkeestä ja toisaalta rekisteröimättömyydestä. Euroopassa ryhmien synty ajoittuu 2000-luvun alkuun. Seurakuntaverkostossa on yleensä noin yhdeksän seurakuntaa, joissa on yhteensä alle sata jäsentä. Kussakin ryhmässä on keskimäärin yksitoista jäsentä. Kaikkiaan jäseniä arvioidaan Euroopassa olevan noin 140 000. Suomessa on viisi erillistä kotiseurakuntaverkostoa. Suomessa liikettä ei ole tutkittu, mutta siitä on joitakin mainintoja Kimmo Ketolan teoksessa Uskonnot Suomessa vuodelta 2008.
Aiheesta muualla

Marko Jauhiainen, Seurakunta_kotona, (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Kotiseutuyhdistys

Kotiseutuyhdistykset ovat paikallisia yhdistyksiä, joiden tehtävänä on pitää huolta paikallisista erityispiirteistä ja kotiseudun omaleimaisuudesta ja kehittää niitä ja seudun viihtyvyyttä.
Yhdistykset toimivat kaupunginosan, kylän, kotikunnan ja kotimaakunnan tasolla, ja niiden yhteiselin on 1949 perustettu Suomen Kotiseutuliitto. Yhdistyksiä on perustettu etenkin 1950-luvulla, jolloin päätoimintana oli yleisen kansankulttuurin tallentaminen ja luonnon ja ympäristön vaaliminen. Sittemmin on toiminta ollut kokonaisvaltaisempaa, kotiseudun kehittäminen laajemmin. Vanhin suomalainen kotiseutuyhdistys on Lohjan Kotiseuduntutkimuksen Ystävät. Sen perusti Robert Boldt vuonna 1894.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Kotiseutuliitto (Arkistoitu – Internet Archive)