Helmikuun manifesti
Suomalaisten reaktiot manifestiin > Ensireaktiot ja manifestin julkaiseminen

Kenraalikuvernööri Bobrikov palasi jo manifestin allekirjoituspäivänä 15. helmikuuta 1899 Pietarista Helsinkiin ja ilmoitti manifestista senaatin talousosaston varapuheenjohtajalle Sten Carl Tudeerille sekä prokuraattori Woldemar Söderhjelmille. Tieto pian julkaistavasta manifestista levisi helsinkiläisten keskuuteen torstaina 16. helmikuuta. Suomalaiset kokivat sen järkyttävänä yllätyksenä, varsinkin kun jo ennakkohuhuissa oli vihjattu jotain erityisen pahaa olevan tulossa. Venäjällä manifesti julkaistiin virallisessa tiedonantolehdessä Hallituksen sanansaattajassa 17. helmikuuta.
Senaatin tuli julkaista kaikki Suomea koskevat säädökset ja keisarilliset julistukset ennen kuin ne tulisivat voimaan. Jotkut Suomessa olivat kuitenkin sitä mieltä, että senaatilla olisi oikeus kieltäytyä julkaisemasta hallitsijan laittomia päätöksiä. Kaikki senaattorit pitivät helmikuun manifestin sisältöä laittomana ja halusivat vedota keisariin sen muuttamiseksi, mutta toisaalta pelättiin, että senaatti voitaisiin erottaa ja venäläistää, jos se uhmaisi keisaria kieltäytymällä julkaisemisesta. Senaatti neuvotteli asiasta kolmessa epävirallisessa istunnossa 16., 17. ja 18. helmikuuta. Useat senaattorit olivat aluksi epävarmoja ja muuttivat kantaansa kokousten välillä. Erimielisyys koski manifestin julkaisun viivyttämistä: joko julkaisua lykättäisiin, jotta keisariin voitaisiin vedota sitä ennen, tai sitten manifesti ensin julkaistaisiin ja keisariin vedottaisiin sen jälkeen.
Senaatin ratkaisusta keskusteltiin kolmen päivän aikana kiivaasti valtiopäivämiesten epävirallisissa klubeissa ja muualla Helsingin sivistyneistön keskuudessa. Yleinen mielipide asettui jyrkästi manifestin julkaisemista vastaan ja useat valtiopäivämiehet kävivät painostamassa senaattoreita. Mechelin kannatti aluksi manifestin välitöntä julkaisua, mutta muutti mielensä keskusteltuaan muiden valtiopäivämiesten kanssa. Helsingin Ateneumissa pidettiin perjantai-iltana 17. helmi­kuuta Arvid Neoviuksen ja Nya Pressen -lehden toimituksen aloitteesta lyhyellä varoitusajalla järjestetty suuri kansalaiskokous, johon osallistui noin 300 miestä pääasiassa akateemisista piireistä, sekä ruotsin- että suomenkielisiä. Puhetta johti professori M. G. Schybergson. Manifestin julkaisua yksimielisesti vastustanut kokous laati senaatille osoitetun vetoomuksen, jonka allekirjoitti 225 henkilöä, ja lähetti lähetystöjä prokuraattorin ja senaattorien luokse.
Senaatti päätti lopulta manifestin julkaisemisesta lauantaina 18. helmikuuta päivän toisessa istunnossa. Asiasta äänestettäessä äänet menivät tasan, jolloin Tudeerin ääni ratkaisi asian julkaisemisen hyväksi. Tudeerin ohella julkaisua kannattivat senaattorit Yrjö-Koskinen, Bergbom, Eneberg, af Nyborg, Fellman, Sohlman, Borenius, Gylling ja Langenskiöld. Välitöntä julkaisua vastustivat oikeusosaston varapuheenjohtaja Theodor Cederholm sekä senaattorit Ignatius, Schauman, Gripenberg, Nybergh, Hornborg, Charpentier, Clouberg, Hougberg ja von Troil. Suomalaista puoluetta edustaneet senaattorit yhtä lukuun ottamatta kannattivat julkaisua, ruotsalaista puoluetta edustaneet kahta lukuun ottamatta vastustivat. Ilmeisesti ulkoa tulleen painostuksen vuoksi prokuraattori Söderhjelm esitti vastalauseensa senaatin päätöksestä, vaikka oli vielä edellisenä päivänä kannattanut itsekin manifestin julkaisua.
Samassa yhteydessä senaatti hyväksyi keisarille osoitetun kirjelmän, jossa vedottiin tämän hallitsijanvakuutukseen, selostettiin manifestin perustuslainvastaista luonnetta ja toivottiin sen korvaamista perustuslakien mukaisessa järjestyksessä annettavalla säädöksellä. Procopé luki kirjelmän Nikolai II:lle 24. helmikuuta, mutta sillä ei ollut mitään vaikutusta. Sekä senaattia edustaneet Tudeer ja Söderhjelm että myös valtiopäivien kaikkien neljän säädyn puhemiehet olivat saapuneet Pietariin vedotakseen keisariin, mutta Nikolai II kieltäytyi vastaanottamasta heitä. Bobrikov oli kirjoittanut keisarille ja suosittanut, ettei suomalaisille annettaisi audienssia ja että heidän kirjelmästään pyydettäisiin lausunto suuriruhtinas Mihailin komissiolta. Nikolai II ei kuitenkaan pyytänyt edes lausuntoa. Hän oli myös loukkaantunut kirjelmän sisältämästä vihjauksesta, että hän olisi rikkonut valansa. Keisarin kieltävä vastaus ilmoitettiin virallisesti senaatille 2. maaliskuuta.
Bobrikovin vaatimuksesta manifesti oli vielä lähetettävä painettuna kaikille Suomen viranomaisille ja luettava kansalle ääneen kirkoissa kuten lait ja asetukset. Määräystä noudatettiin, joskin viivytellen.