stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vasiljev

Vasiljev (ven. Васи́льев), naisilla Vasiljeva (Васи́льева) on yleisimpiä venäläisiä sukunimiä. Se perustuu kreikkalaisperäiseen ristimänimeen Vasili (Васи́лий), jota suomessa vastaa etunimi Pasi. Nimi voi viitata seuraaviin henkilöihin tai asioihin:
Aleksei Vasiljev (s. 1977), venäläinen jääkiekkoilija
Arkadi Vasiljev (1907–1972), venäläinen kirjailija ja käsikirjoittaja
Boris Vasiljev (1924–2013), venäläis-neuvostoliittolainen kirjailija
Dmitri Vasiljev (s. 1979), venäläinen mäkihyppääjä
Dmitri Vasiljev (s. 1962), venäläinen ampumahiihtäjä
Fjodor Vasiljev (1850–1873), venäläinen taidemaalari
Flor Vasiljev (1934–1978), udmurttilainen runoilija
Maksim Vasiljev (s. 1987), venäläinen jalkapalloilija
Mihail Vasiljev (1961–2025), neuvostoliittolainen käsipalloilija
Mihail Vasiljev (s. 1962), neuvostoliittolainen jääkiekkoilija
Mihail Vasiljev (1857–1904), venäläinen tutkimusmatkailija
Raisa Vasiljeva (1902–1938), neuvostoliittolainen lasten- ja nuortenkirjailija
Tatjana Vasiljeva (s. 1947), venäläinen näyttelijä
Valeri Vasiljev (s. 1949), neuvostoliittolainen jääkiekkoilija
Vladimir Vasiljev (1935–2003), venäläinen kilpapurjehtija
Vladimir Vasiljev (s. 1940), venäläinen balettitanssija
Vladimir Vasiljev (s. 1948), venäläinen soutaja
Vladimir Vasiljev (s. 1949), venäläinen poliitikko
Vladimir Vasiljev (s. 1951), venäläinen tieteilijä
Vladimir Vasiljev (s. 1967), venäläinen kirjailija
Vladimir Vasiljev (s. 1969), venäläinen ralliautoilija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Villakkaat

| Villakkaat |
| --- | --- |
 Villakarvajalka (Calliteara pudibunda)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Villakkaat   Lymantriidae  Hampson, 1893
Katso myös
   Villakkaat Wikispeciesissä   Villakkaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villakkaat (Lymantriidae), aikaisemmalta nimeltään villakehrääjät, on yöllä tai hämärissä lentävien, enimmäkseen keskikokoisten ja harmahtavien perhosten heimo. Se on ollut taksonomisesti hankala, eikä heimossa ole ollut lainkaan alajakoa sukutason yläpuolella. Heimoon kuuluu taloudellisesti varsin huomattavia tuholaisia, kuten havununna (Lymantria monacha).
Piirteitä

Useimmat villakaslajit ovat sukupuolidimorfisia eli koiraat ja naaraat eroavat ulkonäöltään toisistaan. Villakkaat ovat tyypillisesti vaatimattomia, ruskeita, harmaita, vaaleita tai kellertäviä yöperhosia. Siipien kuviointi on varsin vähäistä ja keskittyy etusiipiin, takasiipien ollessa tavallisesti tasaisen yksiväriset. Heimon lajien lepoasento on tyypillinen: pitkät ja tuuheakarvaiset eturaajat on ojennettu eteenpäin ja siivet ovat ruumiin sivuilla kattolaskuisesti, mutta leveästi alustaa vasten, mitä antaa eläimelle hyvin tunnusomaisen, kolmiomaisen muodon. Naaraat ovat ruumiinmuodoltaan poikkeuksetta koiraita rotevampia ja monissa lajiryhmissä joko tynkäsiipisiä tai kokonaan siivettömiä. Naaras kutsuu koiraita luokseen erittämiensä feromonien avulla. Heimon perhoslajien siipiväli vaihtelee 15–120 mm, mutta useimmat lajit ovat keskikokoisia, siipivälin jäädessä 30 ja 50 mm:n välille.
Pistesilmät puuttuvat aina. Tuntosarvet ovat molemmilla sukupuolilla kaksoiskampamaiset, mutta naaraalla haarat ovat paljon lyhyemmät kuin koiraalla. Imukärsä on surkastunut tai puuttuu täysin, eikä aikuinen perhonen nauti lainkaan ravintoa. Kuuloelimeen liittyy erillinen resonanssikammio ja koirasperhosilla voi olla takaruumiin kolmannessa jaokkeessa äänen tuottamiseen tarkoitettu tymbaalielin. Tymbaalielimen esiintyminen on oikukasta ja vaihtelee lajeittain jopa suvun sisällä.
Monien villakaslajien naaraat eivät lennä lainkaan, eivätkä siivekkäätkään lajit lennä pitkiä matkoja. Villakkaiden leviäminen uusille elinpaikoille riippuukin usein toukista, jotka kuoriuduttuaan erittävät pitkän silkkirihman, antavat tuulen tarttua siihen ja lentävät ilmavirroissa pitkiäkin matkoja uusille esiintymispaikoille.
Toukan selkäpuolella, jaokkeissa 9 ja 10 on suppilomaisia rauhasten suuaukkoja, jotka ovat väriltään keltaisia tai punaisia. Villakastoukat ovat jokseenkin poikkeuksetta pitkien, usein kirkasväristen karvojen peittämiä. Monilla lajeilla toukan selkäpuolella, ruumiin jaokkeissa 1, 4–7 ja 11 on selvästi erottuva, tuuhea ja pensselimäinen karvatupsu. Karvat irtoavat helposti ja koska niissä on histamiineja, ne voivat aiheuttaa rajuja allergisia reaktioita. Suomalaisista lajeista tässä suhteessa merkittävä on erityisesti kultaperä (Euproctis similis).
Maailmasta tunnetaan noin 2700 villakaslajia, joskin vielä tieteelle kuvaamattomia lajeja arvellaan edelleen löytyvän. Palearktisella alueella villakkaita on noin 210 lajia ja Euroopassa 29. Suurin lajimäärä on vanhan maailman tropiikissa.
Villakkaisiin kuuluvia sukuja

Dasychira
Euproctis
Gynaephora
Leucoma
Lymantria
Orgyia
Suomessa tavatut lajit

Suomessa villakkaita on tavattu 12 lajia, joista kahta vain harhailijoina. Systemaattisessa järjestyksessä lajit ovat
Kirjotupsukas Orgyia recens
Täplätupsukas Orgyia antiqua
Pikkutupsukas Orgyia antiquoides
Rämekarvajalka Gynaephora selenitica
Tuhkakarvajalka Dicallomera fascelina
Kuusikarvajalka Calliteara abietis
Villakarvajalka Calliteara pudibunda
Pronssiperä Euproctis chrysorrhoea (harhailija, yksi yksilö Hangossa heinäkuussa 2021)
Kultaperä Euproctis similis
Valkovillakas Leucoma salicis
Hakavillakas Arctornis l-nigrum (harhailija)
Havununna Lymantria monacha
Lehtinunna Lymantria dispar (harhailija)
Aiheesta muualla

Suomen perhostutkijain seura: Suomen ja lähialueiden nokkayökköset ja villakkaat (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q162734  ADW: Lymantriidae  EPPO: 1LYMAF  GBIF: 5472  IRMNG: 101322  ITIS: 693972  NBN: NBNSYS0000160357  NZOR: d627a5bc-959f-44d4-81e3-fe0a3bd63255  Open Tree of Life: 1022119
Artturi Tiura

Artturi Mikael Tiura (28. syyskuuta 1908 Kuru – 24. joulukuuta 1991 Kuru) oli suomalainen linja-autoliikennöitsijä ja liikenneneuvos.
Tiuran vanhemmat olivat torppari ja seppä Kalle Tiura ja Vilhelmiina Vastamäki. Tiura aloitti liikennöitsijänä Kurussa 1930-luvulla. Hän harjoitti syöttöliikennettä Näsijärvellä liikennöineiden matkustajalaivojen Kurussa sijainneille poikkeamislaitureille ja alkoi myös liikennöidä suoraan Kurusta Tampereelle sen jälkeen kun teiden kunto oli parantunut.
Jo vuodesta 1928 lähtien, jolloin maanteitä ei vielä talvisin aurattu, Tiura hoiti hankkimallaan Buick-henkilöautolla liikennettä jäätietä pitkin Kurun kirkonkylästä Tampereen Mustanlahden satamaan. Ensimmäisen, Chevrolet-merkkisen käytetyn linja-autonsa Tiura osti vuonna 1934. Matka Kurun kirkonkylästä Näsijärven länsipuolitse Tampereelle kesti siihen aikaan kolme tuntia.
Tiura liikennöi Tampereelta Ylöjärven kautta Kuruun sekä edelleen Ruovedelle ja Virroille. Hänellä oli linjoja myös Kihniöön ja Parkanoon. Vuonna 1955 Tiura osti Ylöjärven Linja Oy:n, jolloin hänen liikennekenttänsä laajeni Viljakkalaan. Tiuran linja-autoliikenne oli laajimmillaan 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa, jolloin autoja oli 35. Maaltamuuton verottaessa matkustajia myös Tiura joutui karsimaan liikennettään 1970-luvulla.
Kotiseudullaan Tiuralla oli useita luottamustehtäviä. Hän kuului muiden muassa Kurun kirkkovaltuustoon, moniin kunnallisiin lautakuntiin ja Kurun Säästöpankin hallitukseen sekä oli Kansallis-Osake-Pankin Kurun konttorin valvoja. Hänen harrastuksiaan olivat oman metsätilan hoito ja toiminta Kurun Lions Clubissa. Tiura sai liikenneneuvoksen arvon 1975, ja Kurun vuoden yrittäjäksi hänet valittiin 1977. Hän myi 30 auton yhtiönsä A. Tiura Oy:n Länsilinjoille vuonna 1979.
Aiheesta muualla

SKS Biografiakeskus : Suomen talouselämän vaikuttajat : Liikenneneuvos Artturi Tiura (1908–1991)
Bussidata : A. Tiura Oy
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Virtain pataljoona

Virtain pataljoona alias Pataljoona Hallström oli valkoisten armeijan Hjalmarsonin osastoon kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentajana oli ruotsalainen luutnantti Erik Hallström. Pataljoona liitettiin myöhemmin Pohjois-Pohjanmaan rykmentin 3. pataljoonaksi.
Pataljoonan muodostaminen

Pataljoona muodostamisen ja harjoittamisen sai tehtäväkseen entinen tsaarin armeijan ratsuväen eversti Viljo Forssell eversti Martin Wetzerin käskystä helmikuun lopulla vuonna 1918. Virroille saavuttuaan Forssell jakoi saatavilla olevan miehistön neljään komppaniaan. Erityiskomppanian aseman sai Ähtäriläisiä vaapaaehtoisia johtanut jääkäri Ahtiainen, loput kolme komppaniaa olivat koottu Virtain ja Ruoveden asevelvollisista ja vapaaehtoisista miehistä. Lisäksi pataljoona sai kolme konekivääriä joita johtamaan määrättiin komppanianpäälliköksi jääkäri Kauppinen. Eversti Forssell oli tarkoitus nimittää näin muodostamansa pataljoonan komentajaksi, mutta hän luovutti pataljoonan komentajuuden 7. maaliskuuta 1918 ruotsalaiselle vapaaehtoiselle luutnantti Erik Hallströmille, joka oli kunnostautunut aikaisemmin muun muassa Saksan armeijassa. Erik Hallström oli entuudestaan tuttu suomalaisille jääkäreille olihan hän ollut Jääkäripataljoona 27:ssä päällystö- ja ohjaustoimissa. Virtain pataljoonaa kutsuttiin myös nimellä Hallstömin pataljoona.
Joukko-osastot

1. komppania
Päällikkö: jefreitteri Karl Rafael Dahlman.
2. komppania
Päällikkö: jääkäri Kosti Johannes Pollari (siirrettiin Porin rykmentin 2. pataljoonaan).
3. komppania
Päällikkö: jefreitteri Antti Oskar Ahtiainen.
4. komppania
Päällikkö: jääkärivaravääpeli Jaakko Nikolai Rannanjärvi (kaatui 25. maaliskuuta 1918 Ylöjärvellä).
Konekiväärikomppania
Päällikkö: jääkärivänrikki Arvo Kosti Kauppinen.
Virmajuuret

| Virmajuuret |
| --- | --- |
 Rohtovirmajuuri (Valeriana officinalis)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Dipsacales
Heimo::  Kuusamakasvit Caprifoliaceae
Alaheimo::  Valerianoideae
Suku::  Virmajuuret Valeriana  L.
Katso myös
   Virmajuuret Wikispeciesissä   Virmajuuret Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Virmajuuret (Valeriana) on kasvisuku, joka kuuluu kuusamakasvien heimoon. Suvussa on noin 425 lajia, joita esiintyy maailmanlaajuisesti. Myös virmat (Centranthus) ja virmakat (Fedia) voidaan yhdistää virmajuuriin.
Aiemmin virmajuuret kuuluivat omaan heimoonsa virmajuurikasveihin. Useita virmajuurilajeja viljellään perennana. Rohtovirmajuuri tunnetaan myös vanhana lääkekasvina. Kaksi virmajuurta, rohtovirmajuuri ja lehtovirmajuuri, kasvavat Suomessa luonnonvaraisina. Lehtovirmajuuresta esiintyy kaksi eri alalajia, merivirmajuuri (Valeriana sambucifolia subsp. salina) ja luhtavirmajuuri (Valeriana sambucifolia subsp. sambucifolia).
Virmajuurilajeja

herttavirmajuuri (Valeriana alliariifolia)
pikkuvirmajuuri (Valeriana dioica)
lehtovirmajuuri (Valeriana excelsa , syn. V. sambucifolia )
karvavirmajuuri (V. excelsa subsp. excelsa)
merivirmajuuri (V. excelsa subsp. salina)
luhtavirmajuuri (V. excelsa subsp. sambucifolia)
kivikkovirmajuuri (Valeriana montana)
rohtovirmajuuri (Valeriana officinalis)
rönsyvirmajuuri (Valeriana supina)
kaukasianvirmajuuri (Valeriana tiliifolia)
kuolanvirmajuuri (Valeriana capitata)
Herttavirmajuuri.
Kivikkovirmajuuri.
Lehtovirmajuuri.
Rönsyvirmajuuri.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Valeriana
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q159559  Wikispecies: Valeriana  APDB: 195770  APNI: 165016  CoL: 85QF  EoL: 38228  EPPO: 1VALG  FNA: 134313  FoC: 134313  GBIF: 2888741  GRIN: 12618  iNaturalist: 56161  IPNI: 30000719-2  IRMNG: 1031295  ITIS: 35350  NBN: NHMSYS0000464759  NCBI: 19952  NZOR: be2f1964-60f2-48b1-a604-6c6fe0def9cf  Open Tree of Life: 393345  PLANTS: VALER  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000719-2  Tropicos: 40022656  VASCAN: 1808  WFO: wfo-4000039956
Viikinkiaika

Viikinkien retket ja heidän asuttamansa alueet.
Viikinkiaika (n. 793–1066) on Pohjoismaiden esihistoriaan liittyvä ajanjakso, jota leimasivat viikinkien ryöstöretket, valloitukset ja kaupankäynti. Viikingit tekivät monia löytöretkiä käyden Grönlannissa, ja he olivat ensimmäisiä eurooppalaisia Pohjois-Amerikassa. Viikingit asuttivat Färsaaret ja Islannin sekä osia Britanniasta, Irlannista ja Normandiasta. Viikingit perustivat myös useita kuningaskuntia, kuten Jorvikin, Dublinin sekä Kiovan Rusin. Viikinkiaikana pohjoismaiset valtiot alkoivat vähitellen muodostua, ja aikakauden kuluessa kristinusko levisi pohjoismaihin heikentäen vähitellen alueen perinteisiä uskontoja. Viikinkiajan alkuna on usein pidetty tanskalaisviikinkien tekemää ryöstöretkeä Northumbriassa sijainneelle Lindisfarnen luostarisaarelle vuonna 793.
Aikakauden päättymisajankohtana pidetään vuonna 1066 käytyä Stamford Bridgen taistelua, jossa Norjan kuningas Harald Ankara sai surmansa. Myös hänen liittolaisensa Tostig Godwininpoika kaatui tuossa taistelussa. Tutkijat ottivat viikinkiajan käsitteen 1870-luvulla.
Lähdeaineisto

Viikinkiyhteiskunnassa tunnettiin kirjoitustaito ja käytettiin riimukirjoitusta, joka oli kehitetty pohjoisgermaanisessa kulttuuripiirissä jo ennen viikinkiaikaa. Riimukirjoitusta käytettiin kuitenkin lähinnä uskonnollisiin tarkoituksiin sekä laskenta- ja kalenterimerkintöihin; asiakirjoja tai muistiinpanoja ei tiedetä laaditun. Yhteiskunta toimi suullisella pohjalla, joten viikingit eivät jättäneet itsestään juuri mitään kirjallista jälkeä.
Viikinkiajasta kertoviin suullisiin tarinoihin pohjautuva saagakirjallisuus syntyi Islannissa vasta vuosisatoja viikinkiajan päättymisen jälkeen. Saagat ovat tästä huolimatta paras viikinkien yhteiskuntaa ja kulttuuria kuvaava kirjallinen aineisto, vaikka monet niiden ajan- ja paikanmäärityksistä ovatkin epämääräisiä. Tietoa on säilynynyt myös kuninkaiden palkkaamien hovirunoilijoiden eli skaldien runoista.
Saagoja ajallisesti ja paikallisesti tarkempia lähdeaineistoja ovat länsimaiset kronikka- ja annaalimerkinnät, jotka tosin kuvaavat lähinnä viikinkien ryöstö- ja hävitysretkien tuhoja. Tietoa on säilynyt Britteinsaarilta, frankkivaltakunnasta ja esimerkiksi Fuldan ja Xantenin benediktiiniluostarien vuosikirjoissa. Näiden merkintöjen lisäksi viikingeistä on säilynyt muutamia historiankirjoitukseksi luonnehdittavia tekstejä, joista laajin ja merkittävin on Adam Bremeniläisen kirjoittama Hampurin piispojen historia (Gesta Hammaburgensis Ecclesiae Pontificum) vuodelta 1075. Merkittävä on myös 1100-luvulla koottu venäläinen Nestorin kronikka, jossa kuvataan viikinkien osuutta venäläisvaltioiden synnyssä. Näiden lisäksi on myös muutamia itämaisia lähteitä, kuten vuosina 913–959 eläneen Bysantin keisarin Konstantinos VII:n valtionhallintoa käsittelevä kirja De Administrando Imperio, jossa kuvataan viikinkien retkiä Venäjän joilla. Kirjallisten lähteiden tieto on jo pitkälti hyödynnetty, mutta arkeologia paljastaa jatkuvasti uutta tietoa viikinkien yhteiskunnasta.
Yleiskatsaus historiaan

Viikinkiaika määrittyi joukosta yhteiskunnallisia, kulttuurisia, taloudellisia, sotilaallisia ja poliittisia kehitysprosesseja ja tapahtumasarjoja. Nämä kehittyivät vähitellen 700- ja 800-lukujen kuluessa ja hiipuivat pois osittain 900-luvulla, loput vasta 1000- ja 1100-luvuilla. Tällaisia viikinkiajan ilmiöitä olivat esimerkiksi:
Ryöstöretket ja valloitukset Britteinsaarilla ja Pohjanmeren ympäristössä: Satunnaista ryöstelyä 700-luvulla, 860-luvulta 900-luvun alkuun asti pyrkimystä pysyviin valloituksiin. Britteinsaarille tehtiin uusi valloituskausi 1000-luvun alussa, Irlannissa ja Skotlannissa norjalaisten hyökkäyksiä 1100-luvullakin.
Kaupankäynnin vilkastuminen: Skandinaviassa syntyi 700-luvulla kaupunkeja, kuten Birka Keski-Ruotsissa. Useimmat näistä muinaiskaupungeista autioituivat 900-luvulla. 900-luvun lopulla oli uusien kaupunkien perustamisaalto, jolloin perustettiin muun muassa Lund ja Sigtuna. Nämä kuninkaanvallan ja kirkon tukikohdiksi perustetut kaupungit ovat säilyneet nykypäivään saakka.
Viikinkien idäntie: Skandinaaveja oli Laatokan ympäristössä jo 700-luvulla, jonne he perustivat nyky-Venäjän vanhimman kaupungin Aldeigjuborgin. 800-luvulta on tietoja skandinaaveista Bysantin keisarikunnassa kauppiaina ja ryöstöretkillä. Ruotsin viikingit perustivat Venäjän edeltäjän eli Kiovan Rusin valtakunnan 880-luvulla. Viikingit perustivat siellä useita kaupunkeja, mutta he sulautuivat siellä paikalliseen väestöön 900-luvun puoliväliin mennessä, minkä vuoksi viikinkien vilkas idänkauppa hiipui 900-luvun lopulla, mutta tiiviit suhteet Ruotsin ja venäläisten ruhtinaskuntien välillä säilyivät tämän jälkeenkin.
Yhtenäisten kuningaskuntien synty: Tanskan alueella muodostui jonkinlainen yhtenäinen valtio ehkä jo 600- tai 700-luvulla, mutta selkeämmin 900-luvun lopulla. Samantapaista kehitystä tapahtui myös Norjassa ja vuoden 1000 tienoilla hajanaisemmassa Ruotsissakin.
Kristinuskon leviäminen: toden teolla 900-luvun lopulta lähtien, mutta jossain määrin jo aikaisemmin.
Löytöretket: Islannin ja Färsaarten asuttaminen 800-luvulla. 1000-luvulla siirtokuntia perustettiin Grönlantiin ja jopa Kanadan itärannikolle.
Viikinkiajalle ominainen esinekulttuuri: parhaiten tunnetaan ase- ja korutyypit sekä koristetyylit arkeologisten löytöjen perusteella.
Viikinkien asutus ja retket

Viikinkejä ajoivat retkilleen samat syyt jotka ovat aina motivoineet seikkailijoita: uudet maat, rikkaudet ja kuuluisuus. Viljelysmaan vähyys muodostui helposti ongelmaksi Skandinaviassa, varsinkin Norjassa, mikä ajoi ihmisiä siirtolaisiksi myös 1800- ja 1900-luvuilla. Usein onkin arveltu, että tyypillinen viikinkiretkille lähtijä oli hyvin ravittu perheen nuorempi poika, joka oli jäänyt osattomaksi perinnöstä vanhimman pojan periessä perhetilan, ja joka toivoi löytävänsä itselleen omaa maata ja omaisuuden.
Viikinkien asutus ja retket > Ruotsin alueen asukkaat eli itäskandinaavit

Ruotsin alueen asukkaat, kuten göötalaiset ja svealaiset, tekivät sota- ja verotusretkiä Itämeren rannikkoseuduille ehkä 500-luvulla. Heidän kulkunsa suuntasi Itämeren yli ja Venäjälle kahta isoa jokea seuraten. He perustivat Laatokan rannalle Aldeigjuborgin hallitsemaan  Olhavanjoen vesireittiä. Joen yläjuoksulle he perustivat Ilmajärven rannalle Rurikinlinnan  ja tekivät siitä kahden etelään johtavan valtaväylän hallitsevan kauppakeskuksen. Toinen reitti kulki Dnepriä pitkin Kiovaan, jonne perustettiin toinen keskus, ja siitä eteenpäin Mustallemerelle. Reitin päässä sijaitsi Bysantin pääkaupunki Konstantinopoli, jota viikingit nimittivät Miklagårdiksi. Toinen reitti, Volgan-Itämeren jokireitti, kulki lähes 4 000 kilometrin matkan Volgaa Kaspianmerelle, jonka takaa kulkivat karavaanireitit Bagdadiin.
Etelään skandinaaveja veti erityisesti hopea, jota saatiin islamilaisen maailman hopeakaivoksista. Vastineeksi he vaihtoivat turkiksia ja orjia, joita saatiin saaliina tai lahjana slaavilaiskansoilta. Vaihtokauppa muuttui helposti ryöstelyksi. Viikingit tekivät sotaretkiä jopa mahtavaa Konstantinopolia vastaan vuonna 860 ja uudelleen 907. Vaikka molemmat hyökkäykset torjuttiin, jälkimmäinen niistä sai Bysantin keisarin tarjoamaan kauppaoikeuksia pohjanmiehille vastineeksi rauhasta. Myöhemmin keisarin palveluksessa toimi myös skandinaavinen henkivartiosto, kuuluisa varjagikaarti.
Viikinkien asutus ja retket > Tanskan alueen asukkaat eli eteläskandinaavit

Kun Ruotsin alueen viikingit suuntasivat itään, Tanskan alueen viikingit eli daanit katsoivat etelään. Heidän vaikutuksensa tuntui voimakkaimmin Englannissa ja Kaarle Suuren hallitsemassa Frankkien valtakunnassa. Frankit olivat ensi alkuun tarpeeksi voimakkaita torjuakseen hyökkäykset, mutta vuonna 843 valtakunta jaettiin kolmen kilpailevan perillisen kesken, ja pohjanmiehet tarttuivat tilaisuuteen. Pääsiäispäivänä vuonna 845 viikingit hyökkäsivät Pariisiin matkattuaan 160 kilometriä ylävirtaan Seinejokea pitkin.
Vuodesta 850 eteenpäin daanit muuttivat taktiikkaansa nopeista iskuista valloitustyyppiseksi sodankäynniksi. He alkoivat talvehtia valloittamillaan mailla, ja toimivat jokisuille perustamistaan tukikohdista käsin. Seuraava vaihe kehityksessä oli laaja asutus, ja vuonna 865 ensimmäinen monista tanskalaisarmeijoista saapui Englantiin. Tuohon aikaan maa oli jakaantunut puoleen tusinaan kilpailevaan kuningaskuntaan, eivätkä olleet tarpeeksi vahvoja vastustamaan tunkeilijoita. Vuoteen 880 mennessä vain Wessexin eteläinen valtakunta kuninkaansa Alfred Suuren johdolla oli jäljellä vastustamassa laajentumispyrkimyksiä. Siihen mennessä yli puolet Englannista oli daanien hallinnassa, ja he jättivät alueen kieleen ja lakiin pysyvät jälkensä.
Daanien valloitukset Englannissa toimivat pysyvänä tukikohtana ryöstöretkille Ranskaan, kunnes vuonna 911 kuningas Kaarle III päätti tarjota viikinkien johtajalle Rollolle (Hrolf) maata Seine-joen suulta vastineeksi kilpailevien viikinkijoukkojen torjumisesta. Rollo piti kiinni sopimuksesta, ja lyhyessä ajassa pohjanmiehistä tuli normanneja, jotka kääntyivät kristinuskoon ja puhuivat ranskaa. Normandian herttua Vilhelm Valloittaja, Rollon jälkeläinen kuudennessa polvessa, valloitti vuonna 1066 Englannin.
Viikinkien asutus ja retket > Norjan alueen asukkaat eli länsiskandinaavit

Kun Tanskan alueen viikingit valloittivat kuningaskuntia, Norjan alueen viikingit keskittyivät tutkimaan vähemmän kartoitettuja alueita. Suurin osa heidän ryöstelystään keskittyi Skotlantiin ja erityisesti Irlantiin, jossa heidän rannikkotukikohdistaan kehittyi vähitellen maan ensimmäiset kaupungit: Dublin, Wexford, Waterford ja Limerick ovat pohjanmiesten perustamia. He myös asuttivat Mansaaren, Orkneysaaret, Shetlandinsaaret ja Färsaaret.
Perimätiedon mukaan vuonna 860 kaksi erillistä ryhmää, joista toinen oli matkalla Hebrideille ja toinen Färsaarille, ajautuivat pois kurssiltaan ja löysivät ennestään tuntemattoman saaren. Uutinen levisi nopeasti, ja pian vuosikymmenen kuluessa uudisasukkaat alkoivat saapua vallatakseen tyhjän maan. Seuraavan vuosisadan kuluessa Islannista kehittyi itsenäinen valtakunta, jolla oli allting-niminen kansankokous. 1000-luvun lopulla Islannissa oli jo 60 000 asukasta, neljännes Norjan asukasmäärästä.
Kun kaikki käyttökelpoinen laidunmaa oli Islannista vallattu, alkoivat uskaliaimmat etsiä uusia maita asutettavaksi. 900-luvun lopulla Norjassa ja Islannissa murhasta tuomittu Erik Punainen matkusti 725 km länteen etsiäkseen maata, jonka olemassaolosta oli huhuttu useiden vuosien ajan. Maata löytyi, ja houkutellakseen uudisasukkaita hän antoi luotaantyöntävälle maamassalle vetoavan nimen Grönlanti ('vihreä maa'). Skandinaavien varhaisissa Grönlannin siirtokunnissa eli vuoteen 980 mennessä useita satoja siirtolaisia maata viljellen ja valaita sekä mursuja pyytäen.
Eräs reitiltään harhautunut uudisasukas havaitsi niin ikään horisontissa matalia kukkuloita, jotka sijaitsivat liian etelässä ollakseen Grönlantia. Hänen tarinansa innoitti Erik Punaisen poikaa, Leif Erikssonia etsimään tätä salaperäistä maata. Lopulta vuonna 1001 eurooppalaiset nousivat Amerikan mantereelle luultavasti ensimmäistä kertaa, kun Leif saapui ensin Baffininsaarelle ja sitten L’Anse aux Meadowsiin lähelle Newfoundlandin pohjoisinta kärkeä. Alueelle annettiin nimi Vinland (muinaisnorjassa vin tarkoitti peltoa tai ketoa). Leifin jälkeen saapuneet asuttajat saivat kuitenkin alkuperäisasukkailta (mahdollisesti inuiitteja tai algonquin-intiaaneja) vihamielisen vastaanoton, ja kaikki 250 uudisasukasta ajettiin takaisin Grönlantiin kolmen vuoden jälkeen. Sen jälkeen grönlantilaiset tekivät lyhyitä puunetsintämatkoja alueelle. Viimeisin muistiinkirjoitettu retki tehtiin vuonna 1347.