Jihad
Sisäinen jihad

Hämeen-Anttilan mukaan valtaosalle muslimeista jihad nykyisin merkitsee ensisijaisesti henkistä kamppailua omaa sisäistä pahuutta vastaan. Tällöin kyseessä  on ”varsinainen” tai ”suurempi jihad”. Sisäinen kamppailu on jokaisen muslimin velvollisuus, jotta pahuus ei saisi yliotetta. Taistelussa ovat aseina muslimien tärkeimmät velvollisuudet eli uskontunnustus, rukous, paasto, almut ja pyhiinvaellus. Hämeen-Anttilan mukaan tämän kamppailun osaksi on 1900-luvulla noussut myös islaminuskon rauhanomainen levittäminen lähetystyönä, asia, joka tosin perinteisesti ei ole kuulunut islaminuskoon ja torjutaan usein vieläkin Koraaniin vedoten (2:256).
Jihadin  historiaa tutkinut historioitsija David Cook (2005) näkee nykyaikaisessa sisäisen jihadin korostamisessa pyrkimystä muuttaa islamia väkivaltaa korostavasta uskonnosta rauhanomaiseksi ja suvaitsevaksi. Siinä on voitu nähdä myös suhdetoimintaa myönteisemmän mielikuvan luomiseksi islamista. Käsitys sisäisen jihadin historiallisesta varhemmudesta on levinnyt myös historioitsijoiden keskuuteen, mutta Cookin mukaan klassinen islamilainen kirjallisuus ei sisällä aiheesta yhtään kirjaa vaikka uskonsodasta on olemassa satoja teoksia. Ensimmäinen islamilainen kirja suuresta jihadista on vasta 1900-luvulta. Se on Ajatollah Khomeinin teos Jihade akbar eli ”Suurempi jihad.”
Sisäisestä jihadista kirjoittivat ensimmäisen kerran islamilaiset askeetit ja heitä seuranneet suufilaiset jo 800-luvulla. Käsitettä ei kuitenkaan mainita virallisissa ja kanonisoiduissa haditheissa, mikä osoittaa, että ajatussuunta ei saanut yleistä kannatusta. ”Suurempana jihadina” sisäinen jihad tuli suufilaiskirjallisuudessa tunnetuksi 1100-luvulla teologi al-Ghazalin (k. 1111) kirjoituksissa.  Al-Ghazali venytti tarkoitusta varten Koraanin jakeen 4:95 tulkintaa. Jakeen suomennos kuuluu: "Eivät taisteluista pois jäävät uskovaiset... ole samanveroisia kuin ne, jotka kilvoittelevat Jumalan tiellä omaisuutensa ja oman henkensä uhalla" (suom. Hämeen-Anttila). Al-Ghazali tulkitsi tekstin niin, että muslimin tuli taistella omaisuuttaan ja henkeään (nafs) vastaan eikä niiden avulla. Hänen seuraajansa, kuten Ibn Arabi, korostivat myöhemmin tämän sisäisen kamppailun merkitystä ulkoiseen jihadiin nähden. Nykyinen käsitys suuremmasta jihadista nojaakin pitkälti suufilaiskirjallisuuteen.
Suurempaa jihadia  on perusteltu hadithilla, jonka mukaan Muhammedin sanoi: "olemme palanneet vähäisemmästä jihadista (al-jihad al-asghar) suurempaa jihadiin (al-jihad al-akbar)." Kun häneltä kysyttiin, mikä on suurempi jihad? hän vastasi, että "se on kamppailu itseään vastaan". Tätä hadithia  tai muitakaan lauselmia suuren jihadin puolesta ei kuitenkaan löydy arvovaltaisista kokoelmista, kuten Kutub al-Sittah, vaan pitää sananparsiin ja askeetikkojen kirjoituksiin. Toiset uskonoppineet ovat arvostelleet mainittua hadithia "heikoksi" (daif) tai jopa väärennetyksi.  Tilanne on tavanomainen islamissa. Professori Landau-Tasseron toteaa, että Pyhien kirjoitusten tulkinta on valikoivaa, ja hadithit ristiriitaisia. Ne heijastavat muslimien erimielisyyksiä ja ajan myötä tapahtunutta kehitystä. Tuloksena  on joukko vaihtoehtoisia näkemyksiä sekä loputtomat riidat, kun jokainen väittää olevansa oikeassa.