stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Svetlana Boginskaja

Svetlana Boginskaja (1990)
Svetlana Leonidovna Boginskaja (ven. Светлана Леонидовна Богинская, s. 9. helmikuuta 1973 Minsk) on valkovenäläinen, uransa huippuvuosina Neuvostoliittoa ja IVY:ä edustanut telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Soulin 1988 olympialaisissa Boginskaja voitti kultaa joukkuekilpailussa sekä pistein 19,905 hypyssä. Hopeaa hän sai permannolla pistein 19,887 ja pronssia moniottelussa pistein 79,400. Nojapuilla hän sijoittui viidenneksi (19,899) kuten myös puomilla (19,787). Barcelonan 1992 olympialaisissa Boginskaja voitti kultaa joukkuekilpailussa. Hypyssä hän sijoittui neljänneksi (9,899) ja oli viides sekä neliottelussa (39,673) että puomilla (9,862). Atlantan 1996 olympialaisissa Boginskaja sijoittui Valko-Venäjää edustaen viidenneksi hypyssä (9,712), kuudenneksi joukkuekilpailussa ja 14:nneksi neliottelussa (38,499).
Rotterdamin MM-kilpailuissa 1987 Boginskaja saavutti hopeaa joukkuekilpailussa ja pronssia puomilla. Stuttgartin MM-kilpailuissa 1989 hän voitti kultaa joukkuekilpailussa, moniottelussa ja permannolla. Indianapolisin MM-kilpailuissa 1991 hän voitti kultaa joukkuekilpailussa ja puomilla sekä saavutti hopeaa moniottelussa. Pariisin MM-kilpailuissa 1992 hän saavutti hopeaa hypyssä.
Brysselin EM-kilpailuissa 1989 Boginskaja voitti kultaa moniottelussa, permannolla ja hypyssä. Ateenan EM-kilpailuissa 1990 hän voitti kaikki viisi kultamitalia eli edellä mainittujen kolmen lisäksi puomilla ja nojapuilla. Nantesin EM-kilpailuissa 1992 hän voitti kultaa puomilla ja Birminghamin EM-kilpailuissa 1996 hän saavutti Valko-Venäjää edustaen hopeaa moniottelussa.
Zahar Dorofejev

Zahar Fjodorovitš Dorofejev (ven. Заха́р Фёдорович Дорофе́ев, 24. maaliskuuta 1890 nykyisen Mordvan tasavallan Torbejevon piirin Salazgorin kylä – 18. kesäkuuta 1952 Moskova) oli mokšamordvalainen kirjailija.
Zahar Dorofejev syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän valmistui Kazanin opettajaseminaarista, työskenteli kyläkoulun opettajana, kirjoitti runoja ja julkaisi venäjänkielisen kokoelman Pesni i dumy narodnogo utšitelja (”Kansakoulunopettajan lauluja ja mietteitä”) vuonna 1912.
Jumalaa etsineestä Dorofejevista kehittyi ensimmäisen maailmansodan vaikutuksesta vallankumouksellinen, joka liittyi bolševikkipuolueeseen vuonna 1918. Vuodesta 1923 lähtien hän työskenteli Moskovassa Venäjän SFNT:n valistusasiain kansankomissariaatissa ja NKP(b):n keskuskomitean mordvalaisen osaston sihteerinä. Dorofejev johti mordvalaisen koululaitoksen kehittämistä ja oli yksi mordvalaisten autonomisen alueen suunnittelijoista. Hän valmistui Moskovan autoliikenneinstituutista vuonna 1932 ja työskenteli sen jälkeen NKVD:n autoliikenneopiston opettajana. Vuodesta 1939 hän toimi oppikirjakustantamon toimittajana ja myöhemmin opettajana.
Dorofejev oli yksi mordvalaisen kirjallisuuden perustanlaskijoista. Hän laati mokšankielisen aapisen (1925) ja lukukirjan (1928), kirjoitti runoja, kertomuksia ja kuvauksia, muokkasi kansansatuja ja käänsi venäläisten kirjailijoiden teoksia.
Julia Kristeva

Julia Kristeva
Julia Kristeva (bulg. Юлия Кръстева, Julija Krăsteva, s. 24. kesäkuuta 1941 Sofia) on bulgarialais-ranskalainen filosofi, psykoanalyytikko, feministi ja kirjailija, joka on elänyt Ranskassa 1960-luvun puolivälistä lähtien. Hänen teoksillaan on merkittävä paikka poststrukturalistisessa ajattelussa.
Elämä ja ura

Julia Kristeva syntyi vuonna 1941 Slivenissä Bulgariassa. Hänen isänsä oli lääkäri, mutta työskenteli silti seurakunnan kirjanpitäjänä. Perhe ei siksi ollut kommunistisen hallinnon suosiossa, eikä nuori Julia päässyt opiskelemaan hallituksen sponsoroimiin ranskalaisiin kouluihin. Julia kävi lopulta veljensä kanssa dominikaaninunnien pitämää koulua, missä he oppivat ranskaa.
Kristeva opiskeli Sofian yliopistossa, mistä hän valmistui kielitieteestä. Hän oli tekemässä opinnäytetyötänsä uudesta romaanista, kun hän kuuli, että Ranska tarjosi stipendiä opiskelijoille, jotka halusivat opiskella Ranskassa. Yliopiston johtaja oli kovan linjan kommunisti, ja siksi Kristevan ohjaaja vei joulukuussa 1965 tämän Ranskan-suurlähetystöön tekemään stipendikokeen, kun johtaja oli Moskovassa. Kristeva lähti etuajassa Ranskaan, koska ei halunnut jäädä odottelemaan yliopiston johtajan paluuta. Hän saapui Pariisiin jouluaattona taskussaan vain viisi dollaria. Hän asui bulgarialaisen toimittajan kanssa, kunnes sai stipendirahat.
Kristeva saapui länteen ehtiäkseen kokemaan ajoissa  strukturalismin heikkenemisen ja sen haastajien Michel Foucaultin ja Jacques Derridan antaman haasteen. Kristeva opiskeli muun muassa Roland Barthesin johdolla ja osallistui niin sanotun Tel Quel -ryhmän kirjalliseen toimintaan.
Kristeva opettaa semiotiikkaa Columbian yliopistossa New Yorkissa sekä Université Paris 7 Denis Diderot -yliopistossa. Hän on myös Institut universitaire de Francen jäsen.
Julia Kristeva on avioitunut ranskalaisen kirjailijan Philippe Sollersin kanssa.
Vuonna 2004 Kristeva sai tuotannostaan norjalaisen Holberg-palkinnon ja vuonna 2006 Hannah Arendt -palkinnon. Vuonna 2017 hänen ajattelunsa mainitaan maineikkaan Library of Living Philosophers -kirjasarjan valmisteillaselvennä olevan teoksen aiheena.
Kirjallinen ura

Kristevan varhainen työ kielen ja kielitieteen parissa johti teoksiin Semeiotikè (1969) ja La Révolution du langage poétique (1974). Jälkimmäinen teos oli myös hänen väitöskirjansa, ja sitä kehuttiin psykoanalyyttinen teorian sekä kielen ja kirjallisuuden yhdistämisestä. Kristevasta tuli 1979 myös psykoanalyytikko hänen osallistuttuaan Jacques Lacanin seminaareihin. Tätä ajanjaksoa nimitetään Kristevan teoreettiseksi vaiheeksi.
Kristevan 1980-luvun tekstit saivat vaikutteita hänen psykoanalyytikon tehtävistään. Ne käsittelivät semiotiikkaa ja symbolista kieltä. Hänen teoksiinsa tältä ajalta kuuluvat Pouvoirs de l’horreur (1980), Histoires d’amour (1984) ja Musta aurinko – masennus ja melankolia (1987). Kristeva on 1980-luvun jälkeen käsitellyt temaattisesti erilaisia aiheita, kuten uskon luonnetta ja naisneroja. Hän on kirjoittanut elämäkerrat Hannah Arendtista (1999) ja Colettesta (2002) sekä muun muassa romaanit Meurtre à Byzance (2004) ja Thérèse Mon Amour (2008).
Yllättävän aluevaltauksen Kristeva teki vuonna 1990 julkaisemalla ensimmäisen romaaninsa Les Samouraïs. Se on sekoitus omia kokemuksia ja mielikuvia. Teosta on pidetty vastinparina Simone de Beauvoirin romaanille Mandariinit (1954), koska se tuo esiin, miten 1990-luvun filosofit eroavat 1950-luvun edeltäjistään. Se on myös avainromaani, josta voi tunnistaa Jacques Lacanin, Louis Althusserin ja Jacques Derridan.
Kristevan töitä voi pitää yrityksenä muokata psykoanalyyttistä lähestymistapaa ja sen poststrukturalistista kritiikkiä. Esimerkkinä mainittakoon, että Kristevan näkemys subjektista ja sen rakentumisesta on saanut vaikutteita Sigmund Freudilta ja Jacques Lacanilta. Kristeva hylkää kuitenkin kaikki muodolliset systemaattiset tai strukturalistiset subjektin ymmärtämiset jatkuvasti ”prosessoivan” tai ”kriisissä olevan” subjektin tähden.
Teokset > Romaanit

Les Samouraïs (1990)
Le Vieil homme et les loups (1991)
Possessions (1996)
Meurtre à Byzance (2003)
Teokset > Esseet

Histoires d'amour (1984)
Étrangers à nous-mêmes (1988, suom. Muukalaisia itsellemme)
La Haine et le Pardon (2005)
Le Génie féminin :
Le Génie féminin: La vie, la folie, les mots. Hannah Arendt (1999)
Le Génie féminin: Mélanie Klein (2000)
Notre Colette (2004)
Le Temps sensible: Proust et l'expérience littéraire (1994)
Teokset > Muut teokset

Le Langage, cet inconnu: Une initiation à la linguistique (1969)
Séméiotikè (1969)
Le Texte du roman: Approche sémiologique d'une structure discursive transformationnelle (1970)
Des Chinoises, Des femmes (1974)
La Révolution du langage poétique: L'avant-garde à la fin du XIXe siècle, Lautréamont et Mallarmé  (1985)
Polylogue (1977)
Desire in Language (1980)
Pouvoirs de l'horreur (1980)
Au commencement était l'amour: Psychanalyse et foi, "Textes du XXe siècle" (1985)
The Kristeva Reader (1986)
Soleil noir (1987, suom. Musta aurinko)
Étrangers à nous-mêmes (1988, suom. Muukalaisia itsellemme)
Georgia O'Keeffe (1988)
Lettre ouverte à Harlem Désir (1990)
Les Nouvelles maladies de l'âme (1993)
Le Temps sensible (1994)
Sens et non-sens de la révolte (1996)
The Portable Kristeva (1997)
La Révolte intime (1997)
Contre la dépression nationale (1998)
Le féminin et le sacré (1998)
Proust: questions d'identité (1998)
Visions capitales (1998)
L'inquiétante étrangeté (2001)
Micropolitique: première édition mercredi 8h25 2000–2001 (2001)
Notre Colette (2004)
L'amour de soi et ses avatars (2005)
Cet incroyable besoin de croire (2007)
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

Musta aurinko: Masennus ja melankolia.  ((Soleil noir: Dépression et mélancolie, 1987.) Suom. Mika Siimes, Pia Sivenius)  Helsinki:  Nemo, 1998.  ISBN 952-5180-01-8
Muukalaisia itsellemme.  ((Etrangers à nous-mêmes, 1988.) Suom. Päivi Malinen)  Helsinki:  Gaudeamus, 1992.  ISBN 951-662-542-8
Puhuva subjekti: Tekstejä 1967–1993.  (Suom. Pia Sivenius ym)  Helsinki:  Gaudeamus, 1993.  ISBN 951-662-563-0
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Sivenius, Pia: Avautua solmuun: Naisnäkökulma ja miehinen diskurssi.  Helsinki:  Gaudeamus, 1984.  ISBN 951-662-365-4
Aiheesta muualla

Julia Kristevan kotisivu. (ranskaksi)
Julia Kristeva ja hänen teoksensa Les Samouraïs. (ranskaksi)
Julia Kristeva ja Holberg-palkinto (Arkistoitu – Internet Archive). (norjaksi)
Julia Kristeva Ylen Elävässä arkistossa
Aiheesta muualla > Kirja-arvosteluja

Ahola, Suvi: Ihmisiä mustan auringon alla. Helsingin Sanomat 2.4.1999.
Kosonen, Päivi: Viileää puhetta toisesta (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 3/1994.
Rainio, Juha: Musta aurinko nousee. Yliopisto-lehti 14/1998.
Siltala, Pirkko: Julia Kristeva – naispsykoanalyytikko mielen hämärien, mutta ratkaisevien alueiden kartoittajana. Psykoterapia 2/2011.
Sivenius, Pia: Muukalaisia kaikki. Helsingin Sanomat 10.5.1992.
Wilhelmsson, Putte: Traagisen ajattelun älyniekka. Helsingin Sanomat 5.12.1993.
Nykyaikaiset filosofit
| --- | --- |
Analyyttiset filosofit:   William Alston  Simon Blackburn  Ned Block  J. Budziszewski  David Chalmers  Patricia Churchland  Paul Churchland  Donald Davidson  Daniel Dennett  Jerry Fodor  Susan Haack  Jaakko Hintikka  Jaegwon Kim  Saul Kripke  Thomas Kuhn  Bryan Magee  Ruth Barcan Marcus  Colin McGinn  Bradley Monton  Thomas Nagel  Robert Nozick  Martha Nussbaum  Alvin Plantinga  Karl Popper  Hilary Putnam  W. V. Quine  John Rawls  Richard Rorty  Roger Scruton  John Searle  Peter Singer  David Stove  Eleonore Stump  Charles Taylor  Nicholas Wolterstorff  Georg Henrik von Wright 
Mannermaiset filosofit:   Louis Althusser  Giorgio Agamben  Roland Barthes  Jean Baudrillard  Isaiah Berlin  Maurice Blanchot  Pierre Bourdieu  Hélène Cixous  Guy Debord  Gilles Deleuze  Jacques Derrida  Herman Dooyeweerd  Michel Foucault  Hans-Georg Gadamer  Jürgen Habermas  Werner Hamacher  Luce Irigaray  Julia Kristeva  Henri Lefebvre  Claude Lévi-Strauss  Emmanuel Lévinas  Jean-François Lyotard  Paul de Man  Jean-Luc Nancy  Antonio Negri  Paul Ricoeur  Michel Serres  Paul Virilio  Slavoj Žižek 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea 2  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  PhilPeople 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
BMP (tiedostomuoto)

| Windows / OS/2 bitmap |
| --- | --- |
Tiedostopääte:  .bmp tai .dib
Mediatyyppi:  image/x-ms-bmp (epävirallinen)
Magic:  42 4d (’BM’)
Omistaja:  Microsoft, IBM (ei patentoitu)
Tiedoston tyyppi:  Bittikarttagrafiikka
Lyhenne:  BMP tai DIB
256 värisen BMP-kuvan tarkkuutta edustava kuva
.BMP tai .DIB (Microsoft Windows / OS/2 bitmap, Device-Independent Bitmap) on, joko pakkaamaton tai RLE-pakattu tiedostomuoto bittikarttakuville. Se on Windows-käyttöjärjestelmän pääasiallinen bittikarttakuvamuoto, mutta sitä käytetään myös muissa ohjelmissa sen yksinkertaisuuden ja vallitsevuuden vuoksi.
BMP-tiedostomuodossa kuvan pikselit on talletettu tiedoston lukusuuntaan nähden "ylösalaisin". Ensimmäinen pikselitietue kertoo kuvan vasemman alareunan värin, josta pyyhkäisyviiva (engl. scan line) etenee vasemmalta oikealle, ja tästä rivin kerralla kohti yläreunaa. Viimeisenä ilmoitetaan oikean yläreunan väriarvo. Esimerkiksi selaimessa hitaasti latautuva BMP-kuva näkyy siis latautuvan alhaalta ylös.
Pikselit voidaan tallentaa joko 24-bittisenä eli 16 777 216 väriä sisältävänä, 8-bittisenä eli 256 väriä sisältävänä, 4-bittisenä eli 16 väriä sisältävänä, tai yksibittisenä ja yksivärisenä maskina, jolloin kuva tallentuu mustavalkoisena.
BMP kehitettiin Microsoftin ja IBM:n OS/2 -käyttöjärjestelmää varten, ja myöhemmin Microsoft käytti sitä Windows-käyttöjärjestelmässään. Tiedostomuoto ei ole pysynyt vakiona aikojen saatossa, vaan esimerkiksi Windows XP toi mukanaan 32-bittisen värisyvyyden ja alfakanavan. Koska erilaisia versioita on paljon, kaikenlaisten BMP-kuvien avaaminen ei ole triviaalia. Sen sijaan perusmuotoisen BMP-tiedoston teko on helppoa ja se toimii kaikissa ympäristöissä.
Aiheesta muualla

Perus bmp-muodon kuvaus
| n k Kuvatiedostomuodot |
| --- | --- |
Bittikartta:  ANI  ANIM  APNG  ART  AVIF  BEF  BMF  BMP  BPG  BSAVE  CAL  CIN  CPC  DPX  ECW  EXR  FITS  FLIC  FLIF  FPX  GIF  HDRi  ICER  ICNS  ICO  ICS  ILBM  JBIG  JNG  JPEG  JPEG 2000  JPEG-LS  JPEG-HDR  JPEG XR  MNG  MIFF  ORF  PBM  PCX  PFG  PGM  PICT  PICtor  PNG  PPM  PSP  RAD  RGBE  SGI  TGA  TIFF  WBMP  WebP  XBM  XCF  XPM 
Raw:  CIFF  DNG 
Vektori:  AI  CDR  CGM  DXF  EMF  EVA  IGES  PGML  SVG  VML  WMF  XAR 
Yhdistelmä:  DjVu  EPS  PDF  PS 
Aiheeseen liittyvä:  Exif  XMP 
  Luokka   Commons
Bloods

Bloods-jengin käsimerkki.
Bloods on yhdysvaltalainen katujengi, joka perustettiin Los Angelesissa 1970-luvun alussa.
Historia

Bloods syntyi usean losangelesilaisen mustan katujengin yhdistyttyä Crips-katujengiä vastaan. Crips oli yrittänyt aggressiivisesti sulauttaa pienemmät jengit itseensä tai alistaa ne. Bloodsin muodostaneista jengeistä suurimpia olivat Pirus, Brims ja Bishops. Vuonna 1971 Pirus oli vielä liittoutunut Cripsin kanssa, mutta pian jengit riitaantuivat. Vuonna 1972 Pirus liittoutui muiden paikallisten jengien kanssa Crips-jengiä vastaan; tästä liittoutumisesta muodostui Bloods-jengi.
Bloods laajeni 1970-luvulla pienten jengien liityttyä siihen oma-aloitteisesti saadakseen suojaa. 1980-luvulla Bloods aloitti jäsenten aktiivisen värväyksen. Bloodsit ovat perustaneet ryhmiä myös muihin kaupunkeihin, kuten New Yorkiin, ja Bloods-jengejä toimii myös ulkomailla, kuten Uudessa-Seelannissa ja Englannissa. Bloods ja Crips tekivät lyhytaikaisen tulitauon vuonna 1992 Los Angelesin mellakoiden jälkeen.
Rakenne ja toiminta

Bloods on pienten ja itsenäisten mutta keskenään liittoutuneiden katujengien löyhä verkosto. Bloodsit käyttävät toisista ryhmistään nimitystä hood, joka tarkoittaa kulmakuntaa. Jokainen hood jaetaan ”setteihin”, jotka hallitsevat omia kortteleitaan ja ottavat nimensä hallitsemastaan alueesta, kuten kadusta, puistosta tai kerrostalolähiöstä. Setit voidaan jakaa edelleen vanhempien ja nuorempien muodostamiin ryhmiin.
Bloodsin tunnusväri on punainen, ja he ottivat punaisen tunnuslippunsa Brims-jengiltä. Bloodsit pitävät punaista huivia housujensa oikeassa takataskussa ja pukeutuvat joskus kokonaan punaisiin vaatteisiin. Verta tarkoittava nimi tarkoittaa etelän mustien slangissa alun perin verisukulaista, mistä se laajeni yleiseksi tervehdykseksi. Eri setit saattavat käyttää eri tunnusvärejä ja merkkejä sekä kannattaa erilaisia poliittisia aatteita.
Bloodsin liittolaisia ovat People Nation, vihollisia taas Latin Kings, Folk Nation ja Sureños.
Tärkeä osa Bloodsien kulttuuria on vastakkainasettelu Cripsin kanssa. Bloodsit käyttävät usein Calvin Kleinin vaatteita, sillä niissä näkyvät nimikirjaimet ”CK” voidaan lukea ”Crips Killer”, ‘Cripsien tappaja’. He myös välttävät C-kirjaimen käyttöä. Bloodsit kävelevät ja tanssivat erityisellä Bloods-walk-tyylillä.
Bloodsilla ei ole kirjallista peruskirjaa eikä muodollisia normeja tai sääntöjä. Jäsenet oppivat säännöt muilta jäseniltä suullisesti. Eri Bloods-settien jäsenet voivat liittyä toisiin setteihin tai viettää muuten vain aikaa niiden seurassa.
Tunnettuja jäseniä

Tunnettuja Bloodseja ovat muun muassa levymoguli Suge Knight sekä rap-artistit Mack 10, Cardi B ja DJ Quik.
Johannes Blaskowitz

| Johannes Blaskowitz |
| --- | --- |
 Johannes Blaskowitz vuonna 1944
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1883  Peterswalde, Itä-Preussi, Saksa
Kuollut: 5. helmikuuta 1948 (64 vuotta)  Nürnberg, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1901–1945
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Kenraalieversti
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi tammenlehvin ja miekoin
Gerd von Rundstedt, Johannes Blaskowitz ja Walter von Reichenau vuonna 1939
Johannes Blaskowitz (18. heinäkuuta 1883 Peterswalde, Itä-Preussi – 5. helmikuuta 1948 Nürnberg, Baijeri) oli Wehrmachtin kenraalieversti natsi-Saksan aikana.
Varhaiset vaiheet

Blaskowitz oli ammattisotilas jo ennen ensimmäistä maailmansotaa. Hän kävi kadettikoulua ja liittyi armeijaan vänrikkinä marraskuussa 1901. Hän palveli aluksi 18. jalkaväkirykmentissä, kunnes jatkoi upseerinopintoja Engersin sotakoulussa, armeijan lukiossa ja viimein sotakorkeakoulussa 1908–1911. Valmistuttuaan hän kuului hetken 17. husaarirykmenttiin, kunnes sai siirron 170. jalkaväkirykmenttiin. Kapteeniksi hänet ylennettiin helmikuussa 1914.
Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan syttyessä 22. heinäkuuta 1914 hän toimi 28. divisioonaan kuuluneen 111. jalkaväkirykmentti Markgraf Ludwig Wilhelmin henkilöstöupseerina ja saman vuoden elokuusta komppanianpäällikkönä. Tässä tehtävässä hän toimi vuoden. Tänä aikana hänen yksikkönsä osallistui taisteluihin länsirintamalla muun muassa Nancyssa, Lothringenissa, Arrasissa, Flanderissa ja Artoisissa sekä Lillessa.
Elokuussa 1915 Blaskowitz siirrettiin vasta perustetun Alpenkorpsin 2. Kuninkaallisen baijerilaisen jääkäriprikaatin 3. jääkärirykmenttiin vuoristojääkärikonekiväärikomppanian päälliköksi. Lokakuussa hänestä tuli pataljoonankomentaja samaan rykmenttiin. Alpenkorps taisteli lähinnä Serbiassa ja palasi Ranskaan keväällä 1916, jolloin Blaskowitz sai siirron esikuntatehtäviin aluksi X armeijakuntaan, sitten maavoimien pääesikuntaan ja lopuksi 75. reservinjalkaväkidivisioonaan. Esikuntatehtävien ohella Blaskowitz kävi eri sota- ja johtamistaidon kursseja joulukuusta 1916 sodan loppuun saakka.
Sotien välinen aika

Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä Blaskowitz jäi esikuntaupseeriksi typistettyyn Reichswehriin. Majuriksi hänet ylennettiin 1922, everstiluutnantiksi 1926 ja everstiksi 1929. Kenraalikuntaan hän pääsi 1932. Vuotta myöhemmin hänet ylennettiin jo kenraaliluutnantiksi. 1935 seurasi ylennys täydeksi jalkaväenkenraaliksi ja vuotta myöhemmin hän sai Saksan toisen sotilaspiirin (Wehrkreis) komennon. Maaliskuussa 1939 Hitler miehitti Tšekkoslovakian. Blaskowitz osallistui operaatioon 3. armeijan komentajana.
Toinen maailmansota

Puolan offensiivissa Blaskowitz johti 8. armeijan sitomaan Poznańissa olleet puolalaiset joukot. Täällä hän antoi myös väliaikaisen vetäytymiskäskyn Adolf Hitlerin suureksi harmiksi, sillä Hitler katsoi kaiken vetäytymisen merkitsevän maanpetosta.
Kun Puola oli vallattu syyskuun lopulla 1939, Blaskowitz sai Puolan miehitysarmeijan päällikkyyden huolimatta aikaisemmasta riidasta Hitlerin kanssa. Hän sai jopa ylennyksen kenraalieverstiksi lokakuussa. Hän kuitenkin riitaantui myös SS:n ja Saksan poliisin johdon kanssa, sillä hän yritti estää näiden julmuuksia puolalaisia ja Puolan juutalaisia kohtaan. Hän myös lähetti SS:n käytöksestä varoittavan muistion Hitlerille. Muistio kulki virkateitse ylemmän kenraalin von Brauchitschin kautta, mutta katosi matkalla. On mahdollista, että von Brauchitsch kadotti muistion suojellakseen toveriaan.
Blaskowitz osallistui myös taisteluun Ranskasta Pohjois-Ranskassa kesäkuussa 1940. Lokakuusta 1940 hän toimi 1. armeijan päällikkönä vuoden 1944 toukokuuhun asti, jolloin hänestä tuli armeijaryhmä G:n päällikkö. Syyskuussa hän joutui Führer-reserviin , mutta sai komennuksen samaan tehtävään jouluaattona. Alkuvuodesta 1945 Blaskowitz toimi armeijaryhmä H:n päällikkönä ja maalis–huhtikuun vaihteessa lyhyesti 25. armeijan päällikkönä. 7. huhtikuuta hän oli ”Hollannin linnakkeen” komentaja ja tässä tehtävässä hän toimi sodan loppuun asti.
Vuonna 1944 Blaskowitzin alaisia osallistui epäonnistuneeseen heinäkuun 20. päivän salaliittoon Hitleriä vastaan. Vaikka esimerkiksi Erwin Rommel joutui tekemään itsemurhan samanlaisten olosuhteiden vuoksi, Blaskowitz kuitenkin säästyi raskauttavilta epäilyiltä. Samana syksynä hän johti armeijaryhmä G:tä kenraali Gerd von Rundstedtin alaisuudessa. Vuoden 1945 alussa hän komensi miehitysjoukkoja Hollannissa.
Sodan lopun lähestyessä Blaskowitz antautui briteille 5. toukokuuta 1945. Hän joutui Nürnbergin oikeudenkäyntiin, epäiltynä pienemmän luokan sotarikoksista. Vuonna 1948 hän teki itsemurhan vankilassa Nürnbergissä. Huhun mukaankenen mukaan? aikanaan SS:ään kuuluneet luottovangit olisivat tappaneet Blaskowitzin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johannes Blaskowitz Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Niccolò Machiavelli

| Niccolò Machiavelli |
| --- | --- |
 Santi di Titon maalaus Machiavellista 1500-luvulta.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. toukokuuta 1469 Firenze, Firenzen tasavalta
Kuollut: 21. kesäkuuta 1527 (58 vuotta) Firenze, Firenzen tasavalta
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Firenzen yliopisto
Tutkimusalue:  politiikka poliittinen filosofia historia
Tunnetut työt:  Ruhtinas (1513) Valtiollisia mietelmiä (1517)
 Nimikirjoitus
Niccolò di Bernardo dei Machiavelli (3. toukokuuta 1469 Firenze – 21. kesäkuuta 1527 Firenze) oli firenzeläinen renessanssiajan filosofi ja valtiomies. Hänet muistetaan parhaiten teoksestaan Ruhtinas, jossa hän esittelee hallitsijan ihannemallinsa.