stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Odysseus (kirja)
Käännökset > Teoksen haasteet

Odysseus on käännetty kymmenille kielille, vaikka irlantilaiset itsekään eivät ymmärrä kaikkia Joycen käyttämiä sanoja. Käännökset ovat herättäneet keskustelua siitä, onko Odysseusta olemassa millään muulla kielellä kuin tekijän omaperäisellä englannilla ja ovatko käännöstyöt ainoastaan enemmän tai vähemmän onnistuneita tulkintayrityksiä.lähde? Teos käännettiin ranskaksi ensi kerran 1929, ja uusi käännös ilmestyi 2004.
Käännökset > Suomennokset

Myös suomeksi on ilmestynyt kaksi käännöstä. Pentti Saarikosken suomennos ilmestyi vuonna 1964 Tammen Keltainen kirjasto -sarjassa.
Runoilija Leevi Lehdon suomennos ilmestyi 2012 (Gaudeamus), ja se perustuu alkutekstin useista versioista vuonna 1984 julkaistuun ja vuonna 1993 tarkistettuun Gabler-editioon. Lehdon suomennos sai vuonna 2013 Mahdollisen kirjallisuuden seura (MKS) palkinnon. Palkitsemisperusteissa sitä kiitetään "viitoitetun tarkaksi, oivaltavan etäännyttäväksi ja parhaimmillaan virtuoosimaiseksi". Pauli Tapio katsoo arviossaan, että Lehdon runsain alaviittein varustettu filologisesti pikkutarkka suomennos vaikeuttaa lukemista ja syö toisin paikoin tekstiltä energiaa. Se poikkeaa Saarikosken suomennoksesta vieraannuttavana ja tulkitsemattomana. Siitä ovat kadonneet puhekielen sävyt ja tunnelataukset mutta jäljellä on syvällinen, luova ote tekstiin. Kummassakin suomennoksessa on kääntäjänsä persoona näkyvissä. Tapio nostaa esille Lehdon käyttämän 'hen'-pronominin: "Se tuntuu luonnottomalta, hyppää silmille - - ja unohtuu kääntäjältä" ainakin kerran, mutta "sopii erinomaisesti Ulysseksen henkeen - -. Niinpä on aivan tärkeää, että teos sisältää jotain tällaista, mistä joku suuttuu." Pohdittuaan viiteapparaatin tarpeellisuutta Tapio harkitsee vielä kolmannen käännöksen tarpeellisuutta.
Kirjallisuutta

Birmingham, Kevin: The Most Dangerous Book: The Battle for James Joyce’s Ulysses.  London:  Head of Zeus, 2014.  ISBN 978-1-7840-8072-3
Niskanen, Lauri A.: A Hubbub of Phenomenon: The Finnish and Swedish Polyphonic Translations of James Joyce’s Ulysses.  University of Helsinki, 2021.  ISBN 978-951-51-7248-8  Teoksen verkkoversio.
Riikonen, H. K.: James Joycen Odysseus: Kielen ja kerronnan sokkelo.  Helsinki:  Gaudeamus, 1985.  ISBN 951-662-383-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Odysseus (kirja) Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Odysseus (kirja) on Wikiaineistossa
Odysseys englanniksi ilmaisena kokotekstinä Project Gutenbergissa.
A very brief satirical summary of Ulysses with illustrations. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
A large website discussing Ulysses. (englanniksi)
Runoilija Leevi Lehdon Odysseuksen uudelleensuomentamishanke. (Arkistoitu versio.)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Muut:  MusicBrainz work  IdRef
Karkeakarvainen saksanseisoja

| Karkeakarvainen saksanseisoja |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Saksa
Määrä:  Suomessa rekisteröity 10 108
Alkuperäinen käyttö:  metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästys
Elinikä:  jopa 12–14 vuotta
Muita nimityksiä:  Deutsch Drahthaar, German Wire-haired Pointing Dog, chien d'arret allemand a poil dur, perro de muestra alemán de pelo duro, saksa karmikarvaline linnukoer
FCI-luokitus:  ryhmä 7 Seisovat lintukoirat; alajaos 1.1 Mannermaiset ”braque”-tyyppiset #98
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  urokset 61–68 cm ja nartut 57–64 cm
Väritys:  valkopohjainen ruskein merkein, valkopohjainen mustin merkein, ruskea päistärikkö, musta päistärikkö tai kokoruskea
Karkeakarvainen saksanseisoja (saks. Deutsch Drahthaar) on alun perin saksalainen koirarotu, joka on syntynyt risteyttämällä villakoirapointtereita, korthalsingriffoneita, harjaskarvaisia seisojia ja lyhytkarvaisia saksanseisojia. Karkeakarvainen saksanseisoja on laajimmalle levinnyt karkeakarvainen metsästyskoirarotu.
Ulkonäkö

Uroksen säkäkorkeus on 61–68 cm ja nartun 57–64 cm. Pää on melko pitkä, kallo leveä ja kuono voimakas. Silmien tulee olla tummat ja kirkkaat, korvien keskipitkät ja riippuvat. Rintakehä on syvä ja melko leveä. Karkeakarvainen saksanseisoja on neliömäinen, korkeintaan 3 cm korkeuttaan pitempi. Suomessa hännän typistäminen ei ole sallittua. Typistämättömänä häntä ulottuu kintereeseen asti. Karvan tulee olla karkeaa, rungonmyötäistä ja sormilla koettaessa selvästi kierteistä. Karvanpeitteen tulee olla peittävää. Koiralla tulee olla pohjavillaa. Karkeakarvaisen saksanseisojan rodullisia tuntomerkkejä ovat myös tuuhea parta ja kulmakarvat. Väri on joko valkopohjainen ruskein merkein, valkopohjainen mustin merkein, ruskea päistärikkö, musta päistärikkö tai kokoruskea.
Luonne ja käyttäytyminen

Metsästysvietti on erittäin voimakas, siksi rotu soveltuu yleensä huonosti pelkäksi seurakoiraksi. Se on luonteeltaan ystävällinen ihmisille, toimelias ja tarmokas. Rodulla esiintyy jonkin verran myös vartioimis- ja puolustusviettiä, mutta niistä pyritään jalostusvalinnoin määrätietoisesti eroon.
Saksanseisojat ovat melko jääräpäitä ilman kunnon koulutusta ja kuria. Joskus myös iän myötä jääräpäisyys alkaa tulla esiin. Saksanseisojat ovat myös paikoin todella ns. ”hellyydenkipeitä”, eli niitä pitäisi olla silittämässä ja rapsuttamassa.
Metsästyskäyttö

Karkeakarvainen saksanseisoja on saanut mainetta uupumattomana ja rohkeana metsästäjänä kaikenlaisessa maastossa. Se on monipuolinen metsästyskoira, joka sopii hyvin kaiken riistan metsästykseen.
Vesilintujahdissa rotu on mainio. Se noutaa pudotetun riistan ja kerää usein talteen myös muiden sorsastajien haavoittamat tai löytämättä jääneet linnut. Karkeakarvaista saksanseisojaa käytetään myös jälkikoirana haavoitetun riistan etsimisessä. Rodun haku käy myös laajuudeltaan ja vauhdiltaan tulokselliseen riekonpyyntiin tunturimaastossa sekä peltopyy- ja fasaanijahtiin peltomaastossa.
Alkuperä

Rotu on vielä nuori: se sai nykyisen ulkonäkönsä 1900-luvun alussa. Suomessa rotukirjat suljettiin vasta 1938; tämä tarkoittaa sitä, että rotuun ei sen jälkeen hyväksytä muita kuin puhdasrotuisista esivanhemmista polveutuneita eläimiä. Siihen asti lyhytkarvaisia ja karkeakarvaisia saksanseisojia astutettiin ristiin ja pennut rekisteröitiin niiden karvan laadun mukaan jompaankumpaan rotuun. Rodun alkuperämaassa rotukirjaa ei ole suljettu kokonaan vieläkään.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, pdf)
| n k Saksalaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  Apinapinseri  Baijerinvuoristovihikoira  Bokseri  Dobermanni  Eurasier  Grosspitz  Hannoverinvihikoira  Harjaskarvainen saksanseisoja  Hovawart  Isomünsterinseisoja  Karkeakarvainen saksanseisoja  Kleinspitz  Kromfohrländer  Kääpiöpinseri  Kääpiösnautseri  Landseer  Leonberginkoira  Lyhytkarvainen saksanseisoja  Mittelspitz  Mäyräkoira  Pienimünsterinseisoja  Pinseri  Pitkäkarvainen saksanseisoja  Pomeranian  Rottweiler  Saksanajokoira  Saksanmetsästysterrieri  Saksanpaimenkoira  Saksanpystykorva  Snautseri  Suursnautseri  Tanskandoggi  Viiriäiskoira  Villakoirapointteri  Weimarinseisoja  Westfälische dachsbracke 
Harvinaiset:  Ardennienajokoira  Biewerterrieri  Elo  Heideterrieri  Marxdorfinsusikoira  Paimenpystykorva  Ranskanbolonka  Schwarzwaldinvihikoira  Titaaniterrieri  Vanhasaksanpaimenkoira  Westfaleninterrieri  Wäller 
Sukupuuttoon kuolleet:  Bullenbeisser  Haidinajokoira  Harlekiinipinseri  Harzinajokoira  Holsteininajokoira  Pommerinpaimenkoira  Pommerinsusikoira  Silkkipinseri  Sollinginvihikoira  Steinbracke  Württemberginseisoja 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Israel
Hakka-kiina

| Hakka-kiina |
| --- | --- |
 Hakka-kiinan levinneisyys Manner-Kiinassa
Oma nimi:  客家話 / 客家话 hak-kâ-fa
Tiedot
Alue:  Kiina, Malesia, Taiwan, Japani, Singapore, Filippiinit, Indonesia, Mauritius ja seudut, minne hakka-kiinalaiset ovat muuttaneet.
Virallinen kieli:   Taiwan
Puhujia:  48,5 miljoonaa
Sija:  34.
Kirjaimisto:  Kiinalainen kirjaimisto latinalaiset aakkoset
Kielenhuolto:  Guangdongin maakunnan opetusvirasto
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  Sinotiibetiläiset kielet
Kieliryhmä:  Kiinalaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  zh
ISO 639-2:  chi (B), zho (T)
ISO 639-3:  hak
 Ohje 
Hakka-kiina (yksink.: 客家话; perint.: 客家話) on kieli, jota puhuvat pääasiallisesti hakka-kiinalaiset eteläisessä Kiinassa ja heidän maanpaossa asuvat jälkeläisensa Itä- ja Kaakkois-Aasian alueella. Sitä puhuu noin 48,5 miljoonaa ihmistä, minkä vuoksi se on maailman 34. puhutuin kieli. Heidän joukossaan on noin seitsemän miljoonaa maastamuuttajaa, ja huomattavia hakka-kiinaa puhuvien yhteisöjä on muun muassa Thaimaassa, Malesiassa, Indonesiassa, Yhdysvalloissa, Ranskan Guayanassa, Mauritiuksella ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Taiwanilla toimiva HakkaTV on osa maan yleisradioyhtiötä ja tuottaa ohjelmaa niin hakka-kiinaa puhuville kuin vieraskielisillekin.
Nimi hakka tulee kiinankielisistä merkeistä 客家, jotka tarkoittavat "vierasta perhettä". Ne äännetään hakka-kiinaksi hak-kâ, kantoninkiinaksi haak3 gaa1, ja mandariinikiinaksi kèjiā, josta sekä kansan että sitä kautta myös kielen nimi on peräisin. Hakka-kiinalaisten uskotaan olleen alun perin Pohjois-Kiinasta, josta nämä vaelsivat etelään 1200-luvulle mennessä.
Kieltä kirjoitetaan kiinalaisin merkein, sekä perinteisin että yksinkertaistetuin, mutta Taiwanissa käytetään toisinaan myös latinalaisia aakkosia.
Puhuma-alue ja murteet

Hakka-kiinasta on useita eri muunnoksia ja murteita, joita puhutaan Guangdongin, Fujianin, Jiangxin, Guangxin, Sichuanin, Hunanin ja Guizhoun maakunnissa sekä Hainanin saarella ja Taiwanissa. Mandariinikiinaa, kantoninkiinaa, min-kiinaa ja muita kiinan kielen päämuunnoksia puhuvat ja hakka-kiinaa puhuvat eivät ymmärrä toisiaan.
Hakka-kiinan murteista Guangdongin maakunnan koillisosassa Meixianissa puhuttua murretta pidetään hakka-kiinan edustusmurteena.
Hakka-kiinaa puhutaan myös osissa Taiwania, ja se sai siellä virallisen kielen aseman vuoden 2017 lopulla.
Fonologia > Konsonantit

|  |  | Labiaali | Dentaali | Retrofleksi | Palataali | Velaari | Glottaali |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nasaali | Nasaali | m | n |  | ɲ | ŋ |  |
| Klusiili | tav. | p | b | t |  | c | k |  |
| Klusiili | asp. | pʰ | tʰ |  | cʰ | kʰ |  |
| Affrikaatta | tav. |  | ts | tʂ | tɕ |  |  |
| Affrikaatta | asp. |  | tsʰ | tʂʰ | tɕʰ |  |  |
| Frikatiivi | Frikatiivi | f | v | s | ʂ | ʐ | ɕ |  | h |
| Approksimantti | Approksimantti |  | l |  | j |  |  |
Lähde:
Fonologia > Vokaalit

|  | Etinen | Keskinen | Takainen |
| --- | --- | --- | --- |
| Suppea | i |  | u |
| Puoliavoin | ɛ |  | ɔ |
| Avoin |  | a |  |
Lähde:
Sanasto

Lukusanat 1–10 hakka-kiinaksi:
| 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| jit | ngi | sam | si | ng | liuk | cit | bat | giu | ship |
Wikipedia, vapaa tietosanakirja
Aiheesta muualla

Hakka text-to-speech (englanniksi)
Hakka People Online (englanniksi)
Classification of Hakka Dialects (englanniksi)
Meixian/Moiyen Romanisation Scheme (englanniksi)
Aspects of Meixian/Moiyen Dialect of Hakka Phonology (englanniksi)
Information about Hakka (englanniksi)
Siniittiset kielet
mandariinikiina
jin-kiina
wu-kiina
huizhou-kiina
gan-kiina
xiang-kiina
min-kiina
hakka-kiina
kantoninkiina
dungaani
Hakka-kiinan levinneisyys Taiwanissa.
Puhuttua hakka-kiinaa.
Terhi Ainiala

Terhi Tuulikki Ainiala (s. 4. heinäkuuta 1967 Pukkila) on suomalainen kielitieteilijä ja nimistöntutkija. Hän toimii Suomen kielen professorina Helsingin yliopistossa.
Ainiala on valmistunut filosofian maisteriksi 1991 ja väitellyt filosofian tohtoriksi 1997 Helsingin yliopistosta suomen kielen alalta tutkimuksellaan Muuttuva paikannimistö.
Ainiala on työskennellyt Helsingin yliopistossa suomen kielen professorina vuodesta 2024 ja yliopistonlehtorina vuodesta 2012. Sitä ennen hän oli Kotimaisten kielten keskuksessa vuosina 1991–2011 tutkija, erikoistutkija, tutkimusosaston johtaja sekä virkavapaalla sieltä Suomen Akatemiassa tutkimusassistenttina 1995–1997 ja ollut suomen kielen dosentti 2003 Helsingin yliopistossa.
Palkinnot ja tunnustukset

Kotikielen Seuran väitöskirjapalkinto 1998
Vuoden 2005 paras kaupunkikirjoitus: Urbaanin paikannimistön haasteita – kielitieteen ja maantieteen tieteenalatraditioista arkiseen käyttönimistöön Helsingin metropolialueella. Jani Vuolteenaho & Terhi Ainiala, julkaistu: Alue ja ympäristö 34, 2005.
Dyos Prize for the best article submitted to Urban History (Cambridge University Press) in 2008. Article Industrial urbanization, working-class lads and slang toponyms in early twentieth-century Helsinki by Heikki Paunonen, Jani Vuolteenaho and Terhi Ainiala.
Opettajian Akatemian jäsen: palkitsemisvuosi 2015
Julkaisut

Artjärven murretta, Terhi Ainiala; julkaisija: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus. Painatuskeskus, 1993. – (Suomen kielen näytteitä, ISSN 0356-6900; 35.). – (Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja, ISSN 0355-5437; 70.). ISBN 951-37-1047-5
Jaalan murretta, Terhi Ainiala; julkaisija: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus. Painatuskeskus, 1995. – (Suomen kielen näytteitä, ISSN 0356-6900; 40.). – (Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja, ISSN 0355-5437; 82.). ISBN 951-37-1744-5
Muuttuva paikannimistö, Terhi Ainiala. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1997 – (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, ISSN 0355-1768; 667.). ISBN 951-717-976-6 – Väitöskirja Helsingin yliopisto.
You name it: perspectives on onomastic research, toim. Ritva Liisa Pitkänen, Kaija Mallat; kirjoittajat Terhi Ainiala ym.; käännökset Susan Sinisalo, Gillian Fellows-Jensen, Roderick Fletcher ym. Finnish Literature Society , 1997 – (Studia Fennica, ISSN 1235-1938; 7.). ISBN 951-717-921-9
Nimien maailmasta, toimittaneet Kaija Mallat, Terhi Ainiala, Eero Kiviniemi. Helsingin yliopiston suomen kielen laitos, 2001 – (Kieli, ISSN 0782-8519; 14.).
Kaupungin nimet: kymmenen kirjoitusta kaupunkinimistöstä, toimittanut Terhi Ainiala. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005 – (Kotimaisten kielten tutkimuslaitoksen julkaisuja, ISSN 0355-5437; 134.). ISBN 951-746-712-5
Nimistöntutkimuksen perusteet, Terhi Ainiala, Minna Saarelma ja Paula Sjöblom. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008 – (Tietolipas, ISSN 0562-6129; 221.). ISBN 978-951-746-992-0 – Julkaistu englanniksi nimellä Names in focus: an introduction to Finnish onomastics, käännös: Leonard Pearl. Finnish Literature Society, 2012 – (Studia Fennica, ISSN 1235-1938; 17.). ISBN 978-952-222-387-6
Kaakkuri

| Kaakkuri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kuikkalinnut Gaviiformes
Heimo::  Kuikat Gaviidae
Suku::  Kuikat Gavia
Laji::  stellata
Kaksiosainen nimi
 Gavia stellata  (Pontoppidan, 1763) 
   lisääntymisalue  talvehtimisalue
Katso myös
   Kaakkuri Wikispeciesissä   Kaakkuri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ääninäyte
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Kaakkuri (Gavia stellata) on kuikkien sukuun kuuluva karujen sisävesien lintulaji. Sen kanta on Suomessa vähentynyt, joten se kuuluu alueellisesti silmälläpidettäviin lajeihin. Murteellisesti kaakkuriksi voidaan nimittää myös kuikkaa tai kuovia.
Koko ja ulkonäkö

Kaakkuri on pienin kuikkalinnuista. Sen pituus on 55–67 ja siipien kärkiväli 91–110 senttimetriä. Paino on noin 1 600 grammaa.lähde?
Lisääntyvillä aikuisilla on harmaa pää, punainen kurkku, valkoinen vatsa ja tumma selkä. Kaakkurin nokka on harmaa tai valkeahko ja se kaartuu hieman ylöspäin, mikä on ainutlaatuista sukeltajilla.lähde?
Vanhin suomalainen rengastettu kaakkuri on ollut vähintään 14 vuotta 4 kuukautta 1 päivää vanha. Euroopan vanhin kaakkuri on ollut ruotsalainen, iältään vähintään 23 vuotta 7 kuukautta.
Ääni

Pesimäpaikoillaan kaakkuri päästelee helposti tunnistettavia, pitkälle kantavia yksisävyisiä voihkaisuja. Lentoääni on luonteenomainen ka-ka-ka-ka-ka-ka. Ennen parkuvaa kuorohuutelua KARR-gorlii KARR-gorrlii..., kuuluvat ooh -äänet.lähde?
Levinneisyys

Kaakkuri on levinnyt melko laajalle alueelle, sillä se pesii pohjoisessa Euraasiassa ja arktisessa Kanadassa. Suomessa pesi 1990-luvun tietojen mukaan 900–1 100 kaakkuriparia. Laji talvehtii Länsi-Euroopan ja Välimeren rannikoilla, mutta kanta on pienentynyt siitä, ja BirdLifen vuoden 2010 arvion mukaan pesiviä pareja on 600–750. Kanta on vähentynyt huomattavasti koko 1900-luvun ajan. Syynä pidetään nykyisin ensisijaisesti muutto- ja talvehtimisaikaisia oloja, kuten Tanskan kalaverkkoja ja myrkkyjä.
Levinneisyys > Muutto

Kevätmuutto alkaa keskimäärin 10. huhtikuuta, on suurimmillaan 1. toukokuuta ja päättyy 15. toukokuuta. Syysmuutto alkaa 1. syyskuuta, on suurimmillaan 1. lokakuuta ja päättyy 30. marraskuuta. Syysmuutto voi pesinnän epäonnistuessa alkaa jo heinäkuun lopulla. Suomen yli muuttaa pääasiassa Suomenlahden ja Kaakkois-Suomen yli toukokuussa ja syys–lokakuussa Luoteis-Venäjällä pesiviä yksilöitä 50 000 – 70 000. Suomessa pesivät talvehtivat lähinnä Tanskan salmista Englannin kanaaliin yltävällä alueella. Suomessa voi talvehtia 20–100 yksilöä.
Vuonna 2014 uusimaalainen naaraskaakkuri varustettiin lähettimellä, josta saatiin vuoden mittaan tietoa sen talvenaikaisista liikkeistä. Sen pesintä onnistui vasta toisella yrittämällä, ja se lähti muuttomatkalla 11. syyskuuta. Kolmen päivän kuluttua se oli Tanskan salmissa. Se viipyi Tanskan luona Pohjanmerellä, mutta siirtyi vuoden viime päivinä Englannin kanaaliin, jossa se oli tammi-helmikuun. Kevätmuuton naaras aloitti maaliskuun alussa ja oli Suomessa 23. maaliskuuta 2015.
Lukurenkaiden avulla on havaittu, että Suomesta lähtenyt kaakkuri on talvehtinut Biskajanlahdella.
Elinympäristö

Pienet runsaskasvustoiset ja -kalaiset metsälammet sekä suolampareet ovat kaakkurin pesimäpaikkoja, joista se käy isommilla vesillä kalastamassa.lähde?
Lisääntyminen

Kaakkuri munii touko–kesäkuussa 1–2 munaa, jotka ovat tummanruskeita ja mustatäpläisiä. Naaras hautoo noin neljä viikkoa. Poikaset lentävät 40–45 vuorokauden ikäisinä.lähde?
Ravinto

Kaakkuri käyttää ravinnokseen kalaa, joita se pyydystää jopa yli 750 metrin sukelluksillaan. Laji syö myös äyriäisiä ja hyönteisiä.lähde?
Ohjeellinen arvo

Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Lisäksi Maa- ja metsätalousministeriön asetuksella 824/2001 (27.9.2001) määritellään riistalinnuille ohjeellinen arvo. Kaakkurin ohjeellinen arvo on 1 682 euroa.
Kirjallisuutta

Tuomo Björksten: Kaakkurin tarina.  Docendo, 2012.  ISBN 978-951-0-37841-0
Aiheesta muualla

Kaakkuri Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Kaakkuri (Gavia stellata)
BirdLife Suomen kuikka- ja kaakkurityöryhmät
ITIS: Gavia stellata (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26691  Wikispecies: Gavia stellata  ABA: rethlo  ADW: Gavia_stellata  Avibase: 6C50988A5445ED76  BioLib: 8331  BirdLife: 22697829  BOLD: 9526  BOW: retloo  BTO: bob20  CoL: 3FFP8  CMS: gavia-stellata  eBird: retloo  EoL: 45508995  EUNIS: 1063  EURING: 20  Fauna Europaea: 96566  Fauna Europaea (new): fb75487b-7f39-47cb-af8a-0df5d202f819  Featherbase: stellata  GBIF: 2481958  GNAB: red-throated-loon  IBC: red-throated-diver-gavia-stellata  iNaturalist: 4627  IRMNG: 10855603  ITIS: 174474  IUCN: 22697829  NatureServe: 2.106180  NBN: NBNSYS0000000218  NCBI: 37040  Neotropical: retloo  Observation.org: 314  OBIS: 137188  Open Tree of Life: 1057044  Paleobiology Database: 368750  Paleobiology Database: 368750  SeaLifeBase: 155256  WoRMS: 137188  Xeno-canto: Gavia-stellata  Laji.fi: MX.25836 
Talvipukuinen kaakkuri Yhdysvaltain itärannikolla.
Kaakkuri pesii pienillä ja syrjäisillä lammilla.
Kaakkuri vastikään kuoriutuneen poikasensa kanssa.
Kaakkurin munia
Jääkäripataljoona 27

Jääkärimerkki.
Jääkäripataljoona 27, virallisesti Kuninkaallinen preussilainen jääkäripataljoona 27 (saks. Königlich Preussisches Jägerbataillon Nr. 27), oli Saksan armeijassa ensimmäisen maailmansodan aikaan vuosina 1915–1918 toiminut yksikkö, joka koostui suurimmaksi osaksi suomalaisista jääkäriliikkeen vapaaehtoisista. Pataljoona muodosti jatkon ja laajennuksen "partiolaiskursseille" (Pfadfinderkursus) ja Lockstedtin harjoitusjoukolle (Ausbildungstruppe Lockstedt), joilla oli annettu sotilaskoulutusta Suomen itsenäistymistä ajaville vapaaehtoisille. Jääkäripataljoona 27:ssä palvelleiden sotilasarvon edessä käytettiin myöhemmin Suomen puolustusvoimissa määriteosaa jääkäri (esim. jääkärimajuri). Viimeisenä heistä puolustusvoimia palveli jalkaväenkenraali Kaarlo Heiskanen (puolustusvoimain komentaja 1953–1959). Viimeinen jääkäri, jääkärikenraali Väinö Valve kuoli vuonna 1995.
Partiolaiskurssista jääkäripataljoonaksi

"Partiolaiskurssiin" osallistui 200 ylioppilasta, "pfadfinderiä" (partiolaista), joista tuli myöhemmin jääkärien suomalaista päällystöä. Salaamissyistä osasto myös puettiin aluksi partiolaisasuihin. Kurssia ja myöhemmin pataljoonaa ryhtyi johtamaan majuri Maximilian Bayer. Osastoa koulutettiin Lockstedter Lagerin leirialueella, nykyisessä Hohenlockstedtissa.
Osasto laajennettiin 31. elokuuta 1915 annetulla käskyllä Lockstedtin harjoitusjoukoksi (Ausbildungstruppe Lockstedt), johon kuului tavanomaisen saksalaisen jääkäripataljoonan kokoonpanosta poiketen myös mm. tykistö- ja pioneeriyksiköitä. Joukon vahvuudeksi kaavailtiin noin 1 200:aa miestä.
Miehistöä muodostuvaan joukkoon hankittiin Suomesta ns. suurella värväyksellä syksyn 1915 ja kevään 1916 välisenä aikana. Tämä merkitsi jääkäriliikkeen tuloa yleisemmin tunnetuksi ja suurta ilmitulon vaaraa.
Kolmannes värvätyistä oli itsenäisiä tilallisia, lopuista suurin osa työväestöä. Jääkäriliikkeen osana työväestö tuki näin Suomen itsenäistymistä porvarillisemman kansanosan rinnalla. Suomesta värvättyjen lisäksi pataljoona sai miehistöä Saksasta, vankileireiltä, joihin oli internoitu muun muassa suomalaisia merimiehiä.
Viimeistään suuren värväyksen myötä oli selvää, ettei jääkäreiden enemmistöllä ollut tullessaan saksankielen taitoa. Koulutusta varten alettiin luoda suomenkielistä sotilaskirjallisuutta saksasta kääntämällä ja soveltamalla. Saksan jalkaväen harjoitusohjesääntö jaettiin miehille vuoden 1916 alkaessa. Samalla alkoivat hahmottua suomenkieliset komentosanat ja muut ajanmukaiset sotilaalliset termit.
9. toukokuuta 1916 ilmoitettiin pataljoonalle nimitys Jääkäripataljoona 27 (Königlich Preussisches Jägerbataillon Nr. 27). Merkkinä uudesta asemasta pataljoona sai käyttöönsä vihreät jääkäripuvut. Pataljoonassa oli saksalainen päällystö, jolla oli suomalaiset apulaiset, korkeimpana pääjoukkueenjohtaja (Hauptzugführer) Erik Jernström. Jääkärien sotilasarvot muodostivat oman järjestelmänsä, joka sijoittui periaatteessa kokonaan saksalaisten arvojen alapuolelle.
Jääkärien sosiaalinen tausta

Jääkäripataljoonaan oli hyväksytty yhteensä 1895 miestä, joista 1145 eli 60,4 % oli lähtöisin maalaiskodeista (648) ja työläiskodeista (497). Kaikista jääkäreistä 946 eli 49,9 % oli ilmoittanut käyneensä vain kansakoulun joko kokonaan tai osittain, 270 eli 14,2 % oli suorittanut ylioppilastutkinnon ja 52 eli 2,7 % akateemisen loppututkinnon. Kansakoulun joko kokonaan tai osaksi suorittamatta jättäneitä oli joukossa 366 eli 19,3 %.
Jääkäripataljoonan miehistöluetteloon on merkitty myös kaksi naista, vapaaehtoiset suomalaiset sairaanhoitajattaret Ruth Munck ja Saara Rampanen. Pataljoonassa heistä käytettiin nimiä Schwester Ruth ja Schwester Saara.