stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lauri Leander
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 varavääpeliksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi Kenttälennätinpataljoonaan, josta hänet komennettiin 26. maaliskuuta 1918 joukkueenjohtajaksi 2. Mikkelin pataljoonaan, josta hän sai siirron joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 13. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli 5. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muutettiin myöhemmin Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4:ksi, missä hän toimi eri komppanioissa joukkueenjohtajana ja ajoittain komppanianpäällikkönä. Armeijasta hän erosi 11. 2´helmikuuta 1919 ja siirtyi sihteeriksi Sotaministeriön alaiseen Jääkäritoimistoon, josta hänet siirrettiin 11. huhtikuuta 1919 Sotaministeriön intendentuuriosastolle, jossa hänet määrättiin 1. kesäkuuta 1919 osaston kanslistiksi ja 1. syyskuuta 1919 varikkojaoston päälliköksi. Edelleen hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1920 Sotaministeriön keskusosaston yleisten asiain toimiston päälliköksi ja l. toukokuuta 1920 alkaen sotaministerin nuoremmaksi adjutantiksi ja 1. tammikuuta 1922 yleisen sota-asiainosaston järjestelytoimiston sihteeriksi. Hänet nimitettiin 1. helmikuuta 1922 Sotaministeriön (myöhemmin puolustusministeriö) sota-asiainosaston järjestelytoimiston päälliköksi ja 21. marraskuuta 1935 Karjalan kaartin rykmentin komentajan apulaiseksi. Hän on hoitanut Hämeen kutsuntapiirin päällikön tehtäviä lyhyitä aikoja vuosina 1927 ja 1930 ja Saimaan kutsuntapiirin päällikön tehtäviä vuonna 1928 ja puolustusministeriön sota-asiainosaston päällikön tehtäviä ajoittain vuosina 1928–1934. Ollut varsinaisen toimensa ohella Puolustusvoimain sanomakeskuksen päällikkönä 1. tammikuuta 1935  19. helmikuuta 1936. Hän on hoitanut Karjalan kaartin rykmentin 1 pataljoonan komentajan tehtäviä 24. huhtikuuta – 9. syyskuuta 1936 ja 2. pataljoonan komentajan tehtäviä 1. lokakuuta 1937 – 23. toukokuuta 1938 väliset ajat. Hän on toiminut myös rykmentin komentajan viransijaisena vuonna 1938. Hän oli vuonna 1936 komennettuna puolustusministeriöön järjestämään sanomalehtimiesten reserviharjoituksia ja menoarvion valmistelutöihin ja Yleisesikuntaan opettajaksi hänet komennettiin vuonna 1937 tiedotushenkilöstön (sanomalehtimiesreserviläisten) kurssille sekä samana vuonna hänet komennettiin erikoistehtäviin Yleisesikuntaan.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui Jalkaväkirykmentti 31:n komentajana (nimi muutettiin myöhemmin Jalkaväkirykmentti 4:ksi), mistä tehtävästä hänet siirrettiin myöhemmin 4. Prikaatin komentajan viransijaiseksi. Talvisodassa hän osallistui taisteluihin Muolaan järvikannaksella ja Vuoksenranassa sekä Sintola-Vitsaari akselilla. Välirauhan aikana hänet komennettiin erikoistehtäviin puolustusministeriöön, josta hänet siirreettiin Jatkosodan sytyttyä samaisiin tehtäviin Puolustusvoimien pääesikuntaan. Hän toimi samalla myös Eduskunnan Puolustusasiain valiokunnan sihteerinä vuosina 1942–1945.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi Liikesivistysrahaston toimitusjohtajaksi, missä tehtävässä oli vuoteen 1963 saakka. Hänet haudattiin Tampereen Kalevankankaan hautausmaalle.
Luottamustoimet

Hän toimi Jääkärien kansallislahjakomitean jäsenenä ja sihteerinä vuonna 1919 ja Sotaministeriön kirjeenvaihtojärjestelmäehdotusta valmistelleen komitean jäsenenä vuonna 1919. Hän suoritti Komennusmatkan vuonna 1920 Norjaan noutamaan Salmijärven taistelun jälkeen sinne peräytyneet ja internoidut suomalaiset sotilaat kotimaahan. Jääkäriliiton sihteerinä ja rahastonhoitajana hän toimi vuosina 1922–1923 ja Puolustusrevisionin sihteerinä vuosina 1923–1926 sekä kutsuntalautakunnan sotilasjäsenen varajäsenenä vuosina 1926–1936. Puolustusministeriön ja Yleisesikunnan välisten henkilö- ym. asiain käsittelemisjärjestysehdotusta valmistelleen neuvottelukunnan jäsenenä hän toimi vuonna 1927 ja kunnostautumis- ja ansiomerkkien käyttöehdotusta suunnitelleen komitean jäsenenä vuosina 1928–1936 ja sihteerinä vuosina 1928–1929 sekä Valtioneuvoston asettamassa komiteassa, joka valmisti armeijan ja maatalouden tarkoitusperiä palvelevan hevossiittolan perustamista sekä armeijan kantaeskadroonien yhdistämistä hevossiittolan yhteyteen koskevan mietinnön, uutta armeijan hevoshuoltoasetusta suunnitelleen toimikunnan jäsenenä ja sihteerinä vuonna 1932. Hän valmisti Valtioneuvoston toimeksiannosta varatuomari E. Louhion kanssa niin sanotun sotainvaliidilaki- ja asetusehdotuksen vuonna 1931. Sotamuseolautakunnan jäsenenä hän toimi vuonna 1932 ja Valtionarkiston ja Sota-arkiston välisiä suhteita käsitelleen ja Sota-arkistolle uuden ohjesäännön laatineen komitean jäsenenä vuonna 1933. Hän valmisti vuosina 1935–1936 puolustusministerin määräyksestä ”Maanpuolustus ja propagandia-aser”-nimisen mietinnön. Sotilashallinnollisen Aikakauslehden toimituskunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1933–1939 ja Suomen ratsastajainliiton hallituksen jäsenenä vuosina 1934–1936 ja liittovaltuuston jäsenenä 1937–1945. Helsingin ratsastajat-seuran johtokunnan jäsenenä hän toimi vuonna 1934 ja puheenjohtajana vuonna 1935 sekä Helsingin ratsastusseurojen yhteistoimintalautakunnan jäsenenä ja varapuheenjohtajana vuonna 1935. Suomen ratsastajajoukkueen johtajana hän toimi 7. Pohjoismaisissa ratsastuskisoissa Oslossa vuonna 1935. Helsingissä vuonna 1937 pidettyjen 8. Pohjoismaisten ratsastuskisojen järjestelyistä huolehtineen keskustoimikunnan puheenjohtajana hän toimi vuosina 1935–1937 ja kisojen ylijohtajana vuonna 1937. Karjalan kenttäraisastajat-seuran johtokunnan jäsenenä ja varapuheenjohtajana hän toimi vuonna 1936 ja 2. Divisioonan kunniatuontioistuimen jäsenenä vuosona 1937–1939. Hän toimi Finlandia-liiton ja Finlandia-kuvan johtokunnan puheenjohtajana ja Upseerit ei vakinaisessa palveluksessa parustajajäsenenä sekä Karjalan Kaartin Prikaatin Killan perustajana ja varapuheenjohtajana vuosina 1958–1968. Hän toi  myös Kuusikodin rakennustoimikunnan jäsenenä ja Puolustusvoimien Sanomakeskuksen parustajana ja päällikkönä.
Kirjallinen tuotanto

Hän toimitti puolustusrevisionin mietinnön ja sen perusteella laaditun puolustusministeriön julkaisun "Suomen puolustuskysymys" sekä sen ruotsinkielisen painoksen "Finlands försvarsproblem", 1926.
Upseerin taskukirja, 1928.
Katsaus jääkärien keskinäisen toiminnan vaiheisiin 10-vuotiskautena, 1928.
Puolustuslaitoksen käsikirja I-II, 1931 - 1932 (yhdessä V. Merikosken kanssa)
Maanpuolustus ja sanomalehdistö, 1935
Sekä oli Joukko-osastolehti Kaartilaisen päätoimittaja vuodesta1937 alkaen.
Suomen talouselämän johtajia, 1965.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 11. huhtikuuta 1919  Luntnantti 25. helmikuuta 1920  Kapteeni 16. toukokuuta 1922  Majuri 6. joulukuuta 1926  Everstiluutnantti 16. huhtikuuta 1929  Eversti 1941 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. mmiekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 2. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Thure Georg Sahama

Thure Georg Sahama (vuoteen 1936 Sahlstein, 14. lokakuuta 1910 Viipuri – 8. maaliskuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen akateemikko ja Helsingin yliopiston geokemian henkilökohtainen ylimääräinen professori 1945–1977. Hänen erikoisalaansa oli mineralogia, geokemia ja vulkanologia.
Jo lukiovuosinaan Helsingin suomalaisessa normaalilyseossa Sahama tutustui Helsingin yliopiston geologian laitoksella kiviin ja mineraaleihin. Ylioppilaaksi hän kirjoitti 1929, valmistui filosofian kandidaatiksi 1934 ja väitteli tohtoriksi 1938 Lapin granuliittien rakenneanalyysistä. Sahaman ensimmäinen yhdessä professori Pentti Eskolan kanssa kirjoitettu tutkimus julkaistiin jo 1930. Vuosina 1931 ja 1935 hän teki opintomatkan Innsbruckiin, jossa opettajana toimi professori Bruno Sander.
Vuonna 1933 Sahama osallistui tanskalaisen geologin Lauge Kochin retkelle Grönlantiin ja julkaisi tulokset 1935. Helsingin yliopiston petrologian ja geokemian dosentiksi Sahama nimitettiin 1938. Hän haki oppia Göttingenistä, Tukholmasta, Uppsalasta ja Oslosta ja rakensi Helsingin yliopiston geokemian laitokselle huipputarkan analyysilaboratorion. Sodan jälkeen Sahama työskenteli Yhdysvalloissa Berkeleyssä ja Washingtonissa.
Sahama innostui 1950-luvulla Itä-Afrikan hautavajoamavyöhykkeen tulivuorista ja laavakivistä. Nyiragongon tulivuoren laavakivet osoittautuivat alkalilaavoiksi ja Sahama teki niistä tunnettuja julkaisemalla 1952–1975 yhteensä 30 kirjoitusta kansainvälisissä sarjoissa. Hän teki myös tutkimusretkiä muualle Afrikkaan, Sri Lankaan ja Oseaniaan. Sahaman tutkimuksille oli tyypillistä, että niihin liittyi aina mittauksia, sillä hän viihtyi hyvin laitteiden parissa.
Oman nimikkomineraalin, sahamaliitin, Sahama sai 1953. Nimeämisen suorittivat yhdysvaltalaiset Howard Tasker Evans, Howard William Jaffe ja Robert Meyrowitz. Uusi ceriumkarbonaatti-mineraali löytyi Mountain Passista Kaliforniasta.
Emmanuel Le Roy Ladurie

Emmanuel Le Roy Ladurie, 2014
Emmanuel Le Roy Ladurie (19. heinäkuuta 1929 Les Moutiers-en-Cinglais, Calvados – 22. marraskuuta 2023) oli ranskalainen historioitsija. Professuurien lisäksi hän hoiti Ranskan kansalliskirjaston pääjohtajan virkaa.
Elämäkerta > Nuoruus

Emmanuel Le Roy Ladurie syntyi vuonna 1929 Les Moutiers-en-Cinglais’ssa tunnettuun normandialaiseen sukuun. Hänen isänsä Jacques Le Roy Ladurie oli poliitikko ja maaseudun asioiden ajaja, joka pyrki 1930-luvulla yhdistämään viljelijät maataloussyndikaatteihin ja toimi myöhemmin Pierre Lavalin hallituksen maatalousministerinä ja vastarintaliikkeessä.
Elämäkerta > Opinnot ja väitöskirja

Le Roy Ladurie suoritti loppututkinnon pariisilaisessa eliittikoulussa École normale supérieuressa, josta hän sai päästödiplomin vuonna 1949.
Le Roy Ladurie toimi 1955–1957 Montpellier’n lukion opettajana ja sen jälkeen kolme vuotta CNRS-tutkimuslaitoksessa ja vuodet 1960–1963 Montpellier’n yliopiston filosofisen tiedekunnan assistenttina. Montpellier’n kaudella hän antautui syvällisemmin tutkimustyölle ja jatkoi sitä toimiessaan yliassistenttina École des hautes études en sciences sociales (EHESS) -tutkimusinstituutissa.
Le Roy Ladurie väitteli tohtoriksi historiassa teoksella Les Paysans de Languedoc (1966), joka toi hänelle mainetta Ranskan maaseudun historioitsijana. Le Roy Ladurie yhdisti teokseensa sekä väestö-, talous-, yhteiskunta- että kulttuurihistoriaa. Hän tutki maavero- ja kymmenystilastoja ja selvitti niiden kautta maaseudun väestön lukumäärää sekä maanomistuksen hintojen vaihtelua. Le Roy Ladurie julkaisi jo 1967 eli vuosi Les Paysansin jälkeen teoksen Histoire du climat, joka oli ilmastohistorian pioneeriteoksia.
Elämäkerta > Professorina ja historioitsijana

Le Roy Ladurie aloitti 1967 Annales: économies, sociétés, civilisations -julkaisun toimittajana. Lehden mukaan nimettiin annalistinen koulukunta, johon myös Le Roy Ladurie lasketaan kuuluneen tukijansa ja oppi-isänsä Fernand Braudelin vaikutuksesta.lähde?
Le Roy Ladurie toimi jonkun aikaa Pariisin yliopiston ja Université de Paris VII:n professorina, ja vuonna 1973 hänestä tuli oppi-isänsä Braudelin seuraaja Collège de Francen nykyajan kulttuurihistorian professorina.
Le Roy Lauderie osallistui 1970-luvun alussa vaikuttaneen Nouvelle histoire -ryhmän toimintaan. Hän on myös yksi mikrohistoriallisen tutkimusmenetelmän pioneereista. Hän tuli kansainvälisesti tunnetuksi kahdella paikallishistoriallisella tutkimuksella, joissa hän analysoi pienyhteisön elämää kriisivaiheissa. Teokset ovat Montaillou – ranskalainen kylä 1294–1347 (Montaillou, village occitan) ja Karnevaalit: kynttelinpäivästä piinaviikolle, 1579-1580 (Le Carnaval de Romans : de la Chandeleur au Mercredi des cendres (1579–1580), Gallimard, 1979). Ne kertovat Montailloun kylän tapahtumista ja perustuvat inkvisiittori Jacques Fournierin muistiinpanoihin. Niissä Le Roy Ladurie pyrkii rakentamaan kokonaisuuden pienen Languedocin maakunnassa sijaitsevan kylän elämästä kataarien vaikutuskaudella. Hän sai myös mainetta antropologisen historian alueella, johon hän pureutui tarkastelemalla menneisyyden ihmisiä yhteydessä ympäristöönsä.
Le Roy Ladurie hoiti vuoteen 1999 Collège de Francen nykyajan kulttuurihistorian professuuria. Hän toimi 1987–1994 Ranskan kansalliskirjaston pääjohtajana. Tässä tehtävässä hän osallistui keskeisesti uuden kansalliskirjaston rakentamiseen.
Le Roy Ladurie oli nuoruudessaan Ranskan kommunistisen puolueen jäsen, mutta suhde päättyi vuonna 1956, kun Neuvostoliitto osallistui Unkarin kansannousun tukahduttamiseen. Tuotannossaan hän on eritellyt totalitarismia ja siihen sitoutumista teoksissa Les grands procès politiques ou la pédagogie infernale (2002) ja Ouverture, société, pouvoir : de l’Édit de Nantes à la chute du communisme. Jälkimmäinen teos ilmestyi yhteistyönä Guillaume Bourgeoisin kanssa vuonna 2004.
Tutkijana Le Roy Lauderie oli kiinnostunut myös Ranskan aluehistoriasta. Tästä todistaa teos Histoire de France des régions (2004). Hän toimi aktiivisesti Arkeia-nimisen Lounais-Ranskan alueen historiaa käsittelevän lehden kirjoittajana.
Kunnianosoitukset > Jäsenyydet

Ranskan instituutin moraalisten ja poliittisten tieteiden akatemian jäsen (Académie des sciences morales et politiques de l'Institut de France) vuodesta 1993
Academia Europæan jäsen (1989)
Ulkomainen kunniajäsen Yhdysvaltain kansallisessa tiedeakatemiassa (1974)
Japanin akatemian kunniajäsen (2006)
Kunnianosoitukset > Kunniamerkit

Ranskan kunnialegioonan komentaja
Ranskan ”Arts et Lettres” -ritarikunnan komentaja
Kunnianosoitukset > Kunniatohtori

Geneven yliopisto (1978)
Michiganin yliopisto (1981)
Leedsin yliopisto (1982)
Leicesterin yliopisto (1986)
Yorkin yliopisto (1986)
Carnegie Mellon -yliopisto (1987)
Durhamin yliopisto (1987)
Hullin yliopisto (1990)
Dublinin yliopisto (1992)
Montréalin yliopisto (1993)
Haifan yliopisto (1993)
Oxfordin yliopisto (1993)
Pennsylvanian yliopisto (1995)
Teokset

Les paysans de Languedoc, 1294 à 1324 (väitöskirja) SEVPEN, 1966
Histoire du climat depuis l'an mil, Flammarion, 1967
Le Territoire de l'historien, Gallimard, 1973 ja 1978
Montaillou, village occitan, Gallimard, 1975 /suom. Montaillou – ranskalainen kylä 1294–1347, suom. Marja Itkonen-Kaila 1984 ja 2003, ISBN 951-1-07649-3
Histoire économique et sociale de la France , 1976
De 1450 à 1660
Paysannerie et croissance (yhteisteos)
Le Carnaval de Romans : de la Chandeleur au Mercredi des cendres (1579–1580), Gallimard, 1979 / suom. Karnevaalit: kynttelinpäivästä piinaviikolle, 1579-1580, suom. Inkeri Tuomikoski. Art House, 1990, ISBN 951-884-027-X,
L’Argent, l'amour et la mort en pays d'oc, Le Seuil, 1980
La Sorcière de Jasmin, Le Seuil, 1980
Inventaire des campagnes (yhteisteos), 1980
Histoire de la France urbaine (yhteisteos), 1981
Pierre Prion, scribe, 1987
L’Histoire de France: l'État royal 1460-1610
Parmi les historiens, Le Seuil, 1983 et 1994
Le siècle des Platter. Tome I, Le mendiant et le professeur, Fayard, 1997
L'Historien, le chiffre et le texte, Fayard, 1997
Saint-Simon ou Le système de la Cour, Fayard, 1997 (yhteistyössä)
Histoire du Languedoc, 2000
Histoire de France des régions, 2001
Autour de Montaillou, un village occitan: histoire et religiosité d'un village au Moyen Âge, 2001
Histoire des paysans français: de la peste noire à la Révolution, 2002
Les Grands procès politiques, 2002
La dîme royale, 2002
Histoire humaine et comparée du climat, Fayard, 2004
Histoire de France des régions: la périphérie française, des origines à nos jours, 2005
Lehtohepokatti

| Lehtohepokatti |
| --- | --- |
 naaras
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Suorasiipiset Orthoptera
Alalahko::  Ensifera
Yläheimo::  Tettigonioidea
Heimo::  Hepokatit Tettigoniidae
Suku::  Tettigonia
Laji::  viridissima
Kaksiosainen nimi
 Tettigonia viridissima  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Lehtohepokatti Wikispeciesissä   Lehtohepokatti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehtohepokatti (Tettigonia viridissima) on hepokatteihin kuuluva hyönteislaji. Sitä tavataan laajalti Euroopassa sekä Pohjois-Afrikassa ja idässä aina Keski-Aasiaan ja Siperiaan asti. Lehtohepokatit ovat suhteellisen yksivärisesti vaalean vihreitä, ja ne ovat noin 30 millimetriä pitkiä. Laji viihtyy muun muassa puistoissa, lehtimetsissä ja niityillä. Lehtohepokatit eivät lennä mielellään, ja naaraat munivat munat maaperään, jossa ne talvehtivat.
Koko ja ulkonäkö

Lehtohepokatti on väriltään vaalean vihreä ja jokseenkin yksivärinen ilman mainittavaa kirjailua. Selkäpuolella on ruskea pitkittäisjuova. Siivet ovat kapeat ja ulottuvat aikuisella yksilöllä huomattavasti takaraajojen polvia pitemmälle. Myös takaruumis on selvästi siipiä lyhyempi, joskin naaraan miekkamainen, hieman alaspäin kaartuva munanasetin saattaa yltää lähes siivenkärkien tasalle. Takaruumiin kärjen perälisäkkeistä ylemmät ovat alempia pidemmät. Tuntosarvet ovat siimamaiset ja pitkät. Koiraan pituus on 25–34 mm, naaraan 26–37 mm.
Samannäköinen laji on etenkin idänhepokatti, mutta joskus myös niittyhepokatti.
Levinneisyys

Lehtohepokattia tavataan laajalti Euroopassa sekä Pohjois-Afrikassa. Idässä levinneisyysalue jatkuu Keski-Aasiaan ja Siperiaan asti. Lajin levinneisyysalue Suomessa käsittää lounaissaariston ja Ahvenanmaan sekä eteläisen rannikkoalueen suurin piirtein Espoosta Uuteenkaupunkiin. Etelärannikon saarilla lajia tavataan ainakin Pyhtäälle asti.
Elinympäristö ja elintavat

Lehtohepokatti viihtyy niityillä, pensaikoissa, lehtimetsissä, puistoissa ja puutarhoissa. Etenkin koiraat kiipeävät mielellään korkealle lehtipuuhun tai pensaaseen. Vaikka joskus harvoin onkin tavattu lentäviä parvia, lehtohepokatti ei lennä mielellään vaan siirtyy jopa puusta toiseen kävellen. Se lentää yleensä vain pieniä matkoja. Kovaäänisestä sirityksestään huolimatta yksilöitä voi olla vaikeaa löytää niiden hyvän suojavärin vuoksi. Häirittynä hepokatti lopettaa sirityksen ja kääntyy oksan ympäri pois näkyvistä. Laji on kaikkiruokainen ja syö sekä kasveja että muita hyönteisiä.
Hepokattien sirityksen voimakkuudessa ja äänensävyssä on huomattavia yksilöllisiä eroja. Lajin soidinääntä kuullaan pääasiassa iltapäivästä keskiyöhön heinäkuun puolivälistä syyskuuhun. Soidinääni on tyypillisesti noin kymmenen sekuntia kestävä yhtäjaksoinen siritys, joka voi kuulua jopa 100 metrin päähän.
Naaras munii munat maaperään, jossa ne talvehtivat. Nymfit kuoriutuvat loppukeväästä, ja niistä muodostuu aikuisia yksilöitä heinäkuun lopulla.
Aiheesta muualla

ZipcodeZoo: Tettigonia viridissima (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q261181  Wikispecies: Tettigonia viridissima  BioLib: 147  BOLD: 104246  CoL: 55WDR  EoL: 859567  EPPO: LOCUVI  EUNIS: 94637  Fauna Europaea: 403652  Fauna Europaea (new): 2ab56a8b-44be-4397-ab82-d179f9853783  GBIF: 1692898  iNaturalist: 133250  IRMNG: 10657585  NBN: NHMSYS0001387471  NCBI: 62794  Observation.org: 1708  Open Tree of Life: 847476  Orthoptera Species File (old): 1142807  Orthoptera Species File (new): 805907  Paleobiology Database: 262554  TSA: 17613  Xeno-canto: Tettigonia-viridissima  Laji.fi: MX.43175
VeePee Lehto

Veli-Pekka Juhani "VeePee" Lehto  (s. 7. toukokuuta 1948 Turku) on suomalainen iskelmälaulaja, sanoittaja ja säveltäjä. Lehdolta on ilmestynyt kaikkiaan yhdeksän sooloalbumia . Lisäksi Lehto on tehnyt paljon sanoituksia myös muiden artistien esitettäväksi. Lehdon Euroviisuihin sanoittamat kappaleet kuten Vicky Rostin esittämä "Sata salamaa" ja Sonja Lummeen "Eläköön elämä" ovat olleet kärkijoukossa useaan otteeseen valittaessa Suomen kaikkien aikojen parasta Euroviisukappaletta.
Turkulainen Lehto on sanoittanut myös valtaosan Matin ja Tepon kappaleista. Hänen Matille ja Tepolle tekemiä sanoituksiaan ovat mm. "Et voi tulla rajan taa", "Näitä polkuja tallaan", "Mä joka päivä töitä teen", "Missä sitä ollaan oltu", "Kaiken takana on nainen", "Minä rakastan sua", "Näin se kesäloma toimii", "Pöytä täyteen ja "Pohjan poika".
Lehto on tehnyt paljon työtä Turun murteen hyväksi ja kääntänyt Turun murteelle mm. Aku Ankan murrealbumin "Kui, sanos Aku" (julkaistu 1999) .
Lehdolle myönnettiin valtion taiteilijaeläke 2013. Hän keikkailee edelleen laulajana, juontajana ja tilannekoomikkona. Koulutukseltaan Lehto on ekonomi.
Diskografia

Kuule sie amigoski (1978)
Kyl se on niin väärin (1980)
Mää myännän kaike (1981)
Haave toteutuu (1983)
Veepee (1986)
Kertakäyttöelämää (2003)
Huvia ja kaihon kuulokuvia (2015)
Diskografia > Kokoelma-albumit

Parhaat (1987)
20 suosikkia – Älä tuamitte minu (1998)
Kirjat

Lehto, Veepee: Matti ja Teppo – Kaiken takana on. Helsinki: Readme.fi, 2024.
Lehto, Veepee & Elo, Kristiina: Putosik Akrikola Aurajokke? Turku: Kustannusosakeyhtiö Sammakko, 2019. ISBN 9789524833769
Kui, sanos Aku.  (Kaikkest paremppi Ankka-jutui Turu murttel. Turu murttel kääntäny Veepee Lehto)  Helsinki Media, 1999.  ISBN 951-32-0838-9
Aiheesta muualla

Kotisivut: www.veepeelehto.com
VeePee Lehdon esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
VeePee Lehdon sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
VeePee Lehdon sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
VeePee Lehto ja Jaakko Teppo väittelevät vuonna 1985 Ylen Tänään iltapäivällä -ohjelmassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Jean-Marie Gustave Le Clézio

| Jean-Marie Gustave Le Clézio |
| --- | --- |
 Jean-Marie Gustave Le Clézio 2008
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1940 (ikä 84) Nizza, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska/Mauritius
Ammatti:  kirjailija, esseisti, kääntäjä
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tyylilajit:  kritiikki
Aiheet:  maanpakolaisuus, maahanmuutto, lapsuus, ekologisuus
Esikoisteos:  Raportti Aatamista (1963)
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto (2008) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jean-Marie Gustave Le Clézio (s. 13. huhtikuuta 1940 Nizza, Ranska) on ranskalainen kirjailija, joka on julkaissut kolmisenkymmentä kirjaa, romaaneja, novelleja, satuja ja esseitä. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 2008.
Le Clézio on saanut myös muun muassa Renaudot-palkinnon. Se myönnettiin hänelle vuonna 1963 ensimmäisestä kirjastaan Raportti Aatamista. Ranskan akatemian myöntämän Paul Morand -palkinnon hän sai vuonna 1980 teoksestaan Autiomaa. Vuonna 1994 hänet valittiin elävistä ranskalaisista kirjailijoista merkittävimmäksi. Vaikka Le Clézion nimi tunnetaan, hän ei ole suuren yleisön kirjailija eivätkä ”hänen herkkävireiset romaaninsa ole koskaan nousseet myyntitilastojen kärkeen”.
Hänen tuotantonsa on kaksivaiheinen. Alkuun hän käsitteli kieltä, kirjoittamista ja mielenterveyden ongelmia, myöhemmin 1970-luvulta lähtien tyylin muuttuessa teemoiksi tulivat lapsuus, nuoruus ja matkustaminen. Teos Alkusoitto (2008) käsittelee sodan aiheuttamaa syyllisyyttä.