stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oolannin sota
Sotatoimet Pohjanlahdella > Rauma

Brittiläinen sota-alus purjehti Rauman sataman edustalle 2. heinäkuuta 1855. Pormestari Pettersson kävi brittien kanssa neuvotteluja, mutta kieltäytyi luovuttamasta heidän vaatimiaan aluksia. Tämän jälkeen vihollinen nousi maihin viiden veneen ja noin sadan miehen voimin, alkaen miehittää satamaa. Britit sytyttivät palamaan varastorakennuksia ja laivoja, mutta joutuivat vetäytymään satamaa puolustaneiden venäläisten kasakoiden ja kaupunkilaisista koostuneen siviilikaartin avattua tulen. Ruotsalaisten sanomalehtien tietojen mukaan englantilaiset menettivät kahakassa seitsemän sotilasta kaatuneina ja kaksi loukkaantuneina. Britit ilmoittivat kuudesta loukkaantuneesta, joista kaksi myöhemmin menehtyi. Taistelun aikana britit onnistuivat sytyttämään tuleen yhden kuunarin ja kaksi kaljaasia. Maihinnousujoukon vetäytymisen jälkeen sataman edustalle ankkuroitunut sota-alus alkoi tulittaa Rauman kaupunkia. 2,5 tuntia kestäneen tykistötulen aikana laskettiin ammutun ainakin 200 laukausta, jotka kuitenkaan eivät saaneet aikaiseksi suurta tuhoa.
Brittien versio tapahtumien kulusta oli erilainen kuin raumalaisten. Kommodori A. H. Gardner väitti tulleensa pormestari Petterssonin huijaamaksi, koska oli kuvitellut, että hänen vaatimuksiinsa oli suostuttu. Gardnerin esimies kommodori Warden taas totesi vara-amiraali James Dundasille lähettämässään raportissa, että henkilötappioita aiheuttanut kahakka johtui väärinkäsityksestä ja neuvottelijoiden yhteisen kielen puuttumisesta. Myös pormestari Pettersson suuttui välikohtauksesta niin, että laati oman valituksensa Venäjän sotaministeri Vasili Dolgorukoville, joka puolestaan toimitti sen edelleen ranskankielisenä käännöksenä amiraali Dundasille ja Britannian amiraliteetille.
Brittien ja ranskalaisten kostoisku seurasi kolme viikkoa myöhemmin 24. heinäkuuta, jolloin kaksi vihollisen sota-alusta ankkuroi Rauman sataman edustalle. Seuraavana päivänä laivat alkoivat tulittaa kaupunkia ja samalla maihin nousi joukko merisotilaita, jotka sytyttivät satamarakennuksia ja puutavaravarastoja. Kaupunkialueelle ammuttiin raketteja ja kranaatteja aina kello 23 saakka, mutta nekään eivät aiheuttaneet sanottavaa tuhoa. Satamassa sen sijaan tuhoutui yhteensä 54 rakennusta sekä suuri määrä laivanrakennukseen tarkoitettua puutavaraa. Raumalaiset yrittivät vastata tulitukseen käsiasein, mutta ampumaetäisyys oli liian suuri ja luodit osuivat vain alusten kylkiin.
Sotatoimet Pohjanlahdella > Pori

Pori joutui sotatoimien kohteeksi ensimmäistä kertaa loppukesällä 1854, jolloin vihollinen iski kaupungin ulkosatamaan Reposaarelle ja tuhosi sinne pystytetyn optisen lennättimen maston. Lisäksi paikallisilta asukkailta vietiin omaisuutta ja karjaa. Kaupungin keskustaa vihollinen lähestyi ensimmäisen kerran vasta vuoden kuluttua 9. elokuuta 1855. Brittien sota-alus Tartar oli kommodori Hugh Dunlopin johdolla purjehtinut Säpin saaresta Reposaareen kaksi päivää aikaisemmin. Porissa oli tuolloin pieni määrä venäläisiä sotilaita sekä noin 70 vapaaehtoisesta koottu joukko, mutta pormestari Claes Adam Wahlberg päätti kuitenkin paikallisten porvarien kanssa pitämänsä neuvonpidon jälkeen luopua taistelusta. Syynä oli se, että lähes koko Pori oli tuhoutunut kolme vuotta aikaisemmin suuressa tulipalossa, eikä osittain jälleenrakennettua kaupunkia haluttu asettaa vaaraan.
Luotsinmäelle sijoitetut tykit vieritettiin jokeen, ja pormestari Wahlberg lähti neuvottelemaan Kokemäenjokea pitkin kaupunkiin tunkeutuneen vihollisen kanssa. Hän saikin aikaan sopimuksen, jonka mukaan Pori säästyy tuholta, kun viholliselle luovutetaan kaupungin omistama siipirataslaiva Sovinto sekä kymmenkunta muuta jokisatamassa ollutta alusta, jotka oli purjehdittu suojaan reilun kymmenen kilometrin päähän Kokemäenjoen yläjuoksulle Haistilaan. Porilaisten toimintaa pidettiin häpeällisenä, ja eräiden tietojen mukaan kenraaliluutnantti Alexander Jakob von Wendt olisi myöhemmin kauppatorilla pidetyssä katselmuksessa alentanut Luotsinmäeltä vetäytyneen upseerin kersantiksi.
Sotatoimet Pohjanlahdella > Kristiinankaupunki

Kristiinankaupungin suojaksi oli sodan alussa sijoitettu pataljoona sotilaita sekä kaksi tykkipatteria. Sotilasosasto poistui kaupungista keväällä 1855, vieden mukanaan siviileistä muodostetulle vapaaehtoisjoukolle annetut kiväärit. Samalla myös tykit vedettiin pois asemistaan ja piilotettiin. Kesäkuun 27. päivänä Kristiinankaupungin edustalle purjehtivat brittien siipiratasalukset Firefly ja Driver, jotka tuhosivat tyhjiksi jääneet tuliasemat ja uhkasivat pommittaa myös kaupunkia, sataman suurta puutavaravarastoa ja telakkaa. Käytyjen neuvottelujen lopputuloksena pommitukselta säästyttiin, mutta korvaukseksi briteille piti luovuttaa kuunari Pallas sekä toimittaa heille muonavaroja. Firefly saapui toistamiseen hakemaan täydennyksiä muonavarastoihinsa heinäkuun puolivälissä, jolloin mukana oli myös ranskalainen sota-alus D’Assas. Tämän jälkeen vihollinen ei enää vieraillut Kristiinankaupungissa.
Sotatoimet Pohjanlahdella > Vaasa

Vaasa säästyi ensimmäisenä sotakesänä 1854 englantilaisten hävityksiltä ehkäpä siksi, että sata­miin johtaneet väylät olivat vaikeakulkuisia ja englantilaiset tiesivät kaupungin tuhoutumisesta palossa kahta vuotta aikaisemmin. Syksyllä 1855, elokuun 3. päivänä korvetti Firefly ankkuroitui Palosaaren sataman edustalle. Sataman lähettyvillä ollut kauppaneuvos G.G. Wolffin omistama tyhjillään ollut talo poltettiin, sillä englantilaisten olivat saaneet kuulla, että siinä oli ollut majoitettuna venäläisiä sotilaita. Wolffin Fides-niminen laiva kaapattiin, ja toinen vastavalmistunut alus poltettiin. Lisäksi englantilaiset ottivat haltuunsa Grönbergin Preciosan sekä kaksi prikiä. Englantilaiset päättivät myös täydentää tervavarastoaan, ja aikaisemmin kaapattu kuunari Necken hinattiin satamaan. Kuormaus jäi kuitenkin kesken, sillä paikalle lähetetty venäläisosasto saapui puolustamaan satamaa. Korvetti vetäytyi tykinkantaman päähän ja ankkuroi Fjällskärin lähelle.
Merihyökkäys Palosaaren satamaan tapahtui elokuun 8. päivänä kahdella tykkibarkassilla, ja hyökkäyksen tapahtumat ovat osa Vaasan kaupunkilaissodankäynnin perimätietoa:
»Toinen barkassi tulitti Mansikkasaarta sekä tykeillä että paloraketeilla ja sai muutamia rakennuksia tuleen. Toinen asettui Hietasaaren ja mantereen väliin, mistä se tulitti sekä Mansikkasaarta että Palosaarta. Tulituksen alettua rannalle lähetettiin Vaasan pataljoonan kaksi komppaniaa. Yksiköt ryhmittyivät Palosaaren satamaan sekä rannalle vastapäätä Hietasaarta, ja tarkka-ampujien onnistui kivääritulellaan karkottaa barkassit etäämmälle. Taistelussa kunnostautui erityisesti aliupseeri Eliel Malmberg. Yhdessä parinkymmenen miehen kanssa hän kiipesi Palosaaren pakkahuoneen katolle, josta kyettiin tehokkaasti tulittamaan vihollista. Maaherra oli heti tulituksen alettua kehottanut Vaasan osastoa lähettämään nopeasti kaupunkiin vahvennusta. Kokkolasta tuli pikamarssia venäläinen raskas puolipatteri viinaanmenevän kapteeninsa johdolla. Vaasalaiset kestitsivät apuun tulleita tykkimiehiä lukuun ottamatta humalaista kapteenia, joka maaherran käskystä jätettiin ilman. Kapteenia myös pidettiin syrjässä, kun tykeillä ryhdyttiin tulittamaan. Laukaisuilla ei ammattitaitoisen johdon puuttuessa kuitenkaan saatu tulosta aikaan, joten humalainen kapteeni piti kutsua tykeille. Hän ammuttikin heti täysosuman.»
Seuraavana päivänä, 9. elokuuta, englantilainen korvetti lähti merelle hinaten mukanaan kahta kaapattua alusta. Itse satama oli kärsinyt vain pieniä vaurioita, ja muutkin tappiot olivat vähäiset. Yksi venäläinen ja yksi suomalainen sotilas kaatui. Suomalaisen signalistin hautajaiset olivat seuraavana päivänä Kappelinmäellä, jossa kaupungin asukkaat olivat seuraamassa sotilaallisin kunnianosoituksin tapahtuvaa hautaamista.
Sotatoimet Pohjanlahdella > Uusikaarlepyy

Uusikaarlepyy säästyi kokonaan sotatoimilta, vaikka vihollisen aluksia kävi kaupungin ulkosatamassa. Brittien kaappaamien alusten päälliköt antoivat virheellisiä tietoja kaupungin halki virtaavan Lapuanjoen suulle sijoitetuista tykkipattereista ja paikkakunnalle sijoitettujen sotilasosastojen määrästä, jonka vuoksi vihollinen ilmeisesti päätti olla hyökkäämättä.
Sotatoimet Pohjanlahdella > Pietarsaari

Vihollisalukset olivat liikkuneet Pietarsaaressa ensimmäistä kertaa jo heinäkuussa 1854, mutta poistettujen väylämerkkien vuoksi ne eivät päässeet satamaan saakka. Seuraavan kerran sota-aluksia nähtiin heinäkuussa 1854, jolloin korvetti Fireflyn päällikkö H. C. Otter ja Driverin päällikkö Gardner vierailivat kaupungin sisäsatamassa. He neuvottelivat pormestari Gabriel Tengströmin kanssa, joka onnistui vakuuttamaan, ettei Pietarsaaressa ollut kruunun omaisuutta. Lisäksi pormestarin uhmakas käytös sai englantilaiset uskomaan, että odotettavissa saattaa olla samanlaista vastarintaa kuin Kokkolassa. Hugh Dunlopin komentama Tartar saapui Pietarsaaren edustalle vielä marraskuussa, kaapaten yhden kauppa-aluksen ja yrittäen myös maihinnousua Tukkisaareen. Venäläinen tykkipatteri pakotti kuitenkin maihinnousua suunnitelleet veneet palaaman takaisin emoalukselleen. 13.–14. marraskuuta Pietarsaarta tulitettiin parin tunnin ajan, mutta ammukset eivät aiheuttaneet tuhoa.
Sotatoimet Pohjanlahdella > Kokkola

Frederick Glassen johtamat HMS Vulture ja HMS Odin saapuivat Kokkolan edustalle 7. kesäkuuta 1854, jolloin Glasse vaati satamassa olevien alusten ja materiaalin luovuttamista. Aluksilta lähetettiin maihin partio, jonka kauppaneuvos Anders Donnerin varustamat kokkolalaiset torjuivat. Ennen brittien tuloa Vaasasta oli tullut avuksi kaksi venäläistä komppaniaa.
Brittiläiset yrittivät maihinnousua Kokkolassa seuraavana vuonna uudelleen. HMS Tartar ja HMS Porcupine laskivat vesille seitsemän maihinnousuvenettä, mutta hyökkäys torjuttiin aineellisitta vahingoitta Davidsbergin kahakan jälkeen.
Sotatoimet Pohjanlahdella > Raahe ja Oulu

Osasto tuhosi laivoja ja tervavarastoja Raahessa 30. toukokuuta 1854 ja Oulussa 1. kesäkuuta. Raahessa englantilaiset nousivat maihin kenenkään estämättä kuudella haupitsein varustetulla sluupilla ja kahdeksalla pienemmällä veneellä. He polttivat rakenteilla olevat kolmetoista laivaa, Oulun kauppaseuran hallinnassa olevat tervahovin ja pikipolttimon. Lisäksi poltettiin rakennuspuita, sahatavaraa, suolaa, halkoja ja mm. 7 000 tynnyriä tervaa. Tämä kostautui rauhantulon jälkeen, koska poltettu terva oli englantilaisten kauppiaiden tilaamaa ja maksamaa.
Viimeisen kerran britit saapuivat Ouluun 3. kesäkuuta, jolloin he vaativat puita uhaten polttaa koko kaupungin. Vaikka kaikki lastiveneet oli upotettu, 12 syltä kuljetettiin tervaveneillä englantilaisille. 4. kesäkuuta jälkeen he jakautuivat Tornioon menevään ja Kokkolaan menevään kahteen osastoon.
Oulun maistraatti arvioi tuhopolttojen ja ryöstöjen aiheuttaneen kaupungille ja kaupunkilaisille 380 969 ruplan 98 kopeekan vahingot. Laivojen arvoksi arvioitiin 170 925 ruplaa, 16 460 tynnyrin tervamäärän 40 150 ruplaa, poltettujen makasiinien 22 950 ruplaa, laivavarvien 13  500 ruplaa ja laivapuiden ja -tarpeiden arvoksi 11 495 ruplaa. Suurimmat vahingot Oulussa kärsi G. Bergbom, joka menetti omaisuuttaan 101 106 ruplan verran, johon laskettiin kauppahuone G. & C. Bergbom Ab:n häviö 24 600 ruplaa. Kaikkiaan Oulussa vahinkoa ilmoitti kärsineen 53 henkeä, mutta yli 10 000 ruplan verran kärsi vain yhdeksän henkilöä.
Sotatoimet Pohjanlahdella > Kuivaniemi

Iissä sijaitsevan Kuivaniemen nimismies Braxeen raportoi 24. heinäkuuta 1855 kahakasta, joka käytiin edellisenä ja raportointipäivänä Kuivajokisuussa. Englantilaisia sotalaivoja ilmestyi jokisuuhun ja yritti viedä kuivaniemeläisten halkojähtejä ilmeisesti höyrylaivojensa polttoaineeksi. Joukko kuivaniemeläisiä oli kuitenkin asettunut rannalle ja ampui kanuunaveneitä, jolloin nimismiehen raportin mukaan kaatui useita englantilaisia. Seuraavana päivänä englantilaiset yrittivät uudelleen mutta joutuivat nytkin luopumaan aikeistaan, mutta polttivat jahteja.
Sotatoimet Pohjanlahdella > Kemi ja Tornio

Tuhottuaan useita Pohjalahden rannikkokaupunkeja englantilaisen laivasto-osasto saapui Tornion edustalle kesäkuussa 1854. Sitä ennen Tornion kaupunkilaiset ja kaupungissa ollut venäläinen sotilasosasto päättivät purkaa juuri valmistuneen kasarmirakennuksen ja siirtää venäläisten irtain omaisuus turvaan sisämaahan. Kasarmirakennus purettiinkin kolmessa päivässä, sillä työhön osallistui venäläisten lisäksi 130 alatorniolaista ja toistakymmentä kaupungin työmiestä. Venäläiset itse siirtyivät Tornionjokivartta ylemmäs Kukkolaan. Torniolaiset kauppaporvaritkin siirsivät omaisuuttaan turvaan Raumolle, Vojakkalaan ja Kukkolaan eli noin 10–20 kilometrin päähän Suensaarella sijainneesta Tornion kaupungista ja purjealuksensa puolueettomalle maaperälle Haaparannalle. Samanaikaisesti pidettiin vahtia kirkontornissa. Aseistettu 20 miehen englantilaisosasto saapui 6. kesäkuuta 1854 Suensaareen. Sotilaat tutkivat kaupungin löytämättä mitään epäilyttävää. Englantilaisten vierailu kesti vain tunnin. Näin kaupunki säästyi hävitykseltä.
Seuraavana purjehduskautena syyskuussa 1855 englantilaisten laivasto-osasto saapui Haaparannan edustalle. Pidettiin ilmeisenä, että englantilaiset laskeutuvat maihin Tornionjoen suistossa sijainneessa Röyttässä ja ehkä myös Tornion kaupungissa, joka sijaitsi 10 kilometriä suistosta ylös Tornionjokea. Näin ei kuitenkaan käynyt, vaan 29. syyskuuta yksi englantilaisfregatti ankkuroi Röyttän ja Haaparannan väliselle vesialueelle ryhtyen käymään kuitenkin kauppaa ostaen mm. voita ja lohta torniolaisilta. Sen jälkeen englantilaisia sota-aluksia liikkui vielä lokakuun puoleenväliin Tornion ympäristön merialueella käynnistämättä vihollisuuksia.
Sotatoimet Suomenlahdella

Suomenlahdella laivasto-osasto tulitti kaksi vuorokautta Viaporiksi silloin kutsuttua Suomenlinnaa, ja helsinkiläiset katselivat tapahtumia rannalta. Suomen meriekipaasi miehitti Santahaminan rannikkopatterit. Brittilaivasto ampui Suomenlinnaan myös raketteja, ja tämä oli tiettävästi ensimmäinen kerta kun näitä käytettiin sodankäynnissä Suomessa (yksi raketti on näytteillä Sotamuseossa Helsingissä). Loviisan eteläpuolella tulitettiin Svartholmaa. Kymiin (nykyinen Kotka) rakennettu Ruotsinsalmen merilinnoitus, joka oli jätetty ilman puolustajia, tuhottiin sotatoimissa lähes kokonaan.
Sodan päättyminen

Britit suunnittelivat kolmanneksi kesäksi edellistä suuremman, jopa yli 250 aluksen suuruisen Itämeren laivaston kokoamista, mutta Krimin sota päättyi ennen kuin siihen ehdittiin ryhtyä.
Krimin sodan päättymisestä oli Oolannin sodan osalta seurauksena se, että britit räjäyttivät Bomarsundin linnoituksen, jota olivat ensin tarjonneet Ruotsille kiitokseksi siitä, että se oli pysynyt puolueettomana Venäjän tulevia reaktioita peläten. Britit vaativat Pariisin rauhansopimuksessa vuonna 1856, että Venäjä pitää Ahvenanmaan linnoittamattomana ja neutralisoituna.
Ahvenanmaan demilitarisointi jatkui ensimmäisen maailmansodan jälkeenkin, kun Ahvenanmaa vahvistettiin lopullisesti Kansainliiton päätöksellä kuuluvaksi historiallisten dokumenttien perusteella Suomelle. Perusteena sillä oli, että sitä on hallittu myös Ruotsin vallan aikana kahdeksan Ruotsin maakuntaa käsittävän Suomen suuriruhtinaskunnan kautta Turusta, ei Tukholmasta. Vastineeksi siitä, että Suomi sai vahvistetuksi alueen itselleen, tuli Suomen taata ahvenanmaalaisille laaja itsehallinto sekä kulttuuriset oikeudet.
Myös demilitarisointi jatkui. Ahvenanmaan linnoittaminen nousi esille myöhemmin 1938–1939 käydyissä neuvotteluissa, joissa Neuvostoliitto pyrki suojaamaan omia Itämeren alueitaan Saksan mahdollisia hyökkäyksiä vastaan. Myös toisen maailmansodan jälkeen Ahvenanmaa pysyi demilitarisoituna alueena.
Briteille ja ranskalaisille Bomarsundin linnoitus oli Krimin sodan aikana Ruotsinkin pääkaupungin turvallisuuteen vaikuttava venäläisen ekspansionismin vertauskuva. Linnoituksen tarjoaminen Ruotsille ja sitten sen hävittäminen olivat näyttö kyvystä puskuroida Venäjän oletetut laajentumispyrkimykset.
Krimin sodan aiheuttamista kokemuksista Venäjällä alkoi uudistushenki, mikä Aleksanteri II:n aikana synnytti suuria yhteiskunnallisia uudistuksia Venäjän nykyaikaistamiseksi ja teollistamiseksi.
Sotilaspoliittisesti Venäjä ryhtyi 1800-luvun lopulla laivastokilpaan Britannian ja Saksan kanssa. Tsušiman meritaistelun tappiossa Venäjä menetti huomattavan osan Tyynellemerelle vahvistukseksi vietyä Itämeren laivastoa. Korvaavan laivaston rakentamiseen tarvittavan ajan säästämiseksi Venäjä joutui keskittymään voimakkaan rannikkotykistön kehittämiseen Pietari Suuren merilinnoitus -periaatteen mukaisesti.
Englannin laivaston Suomen rannikolla sodan aikana siviiliomaisuudelle aiheuttamien vahinkojen hyvittämiseksi englantilainen kveekari John Foxin vuonna 1647 perustettu Society of Friends-seura järjesti rahankeräyksen ja toimitti avustuksia Suomessa vuonna 1857 tapahtuneen katovuoden seurausten lievittämiseksi. Seuran puheenjohtaja Joseph Sturges (1793–1859) ja seuran jäsen George Baker vierailivat kesä-heinäkuussa 1857 Suomessa tutustuen erityisesti niihin Pohjois-Savon ja Oulun läänin seutuihin, jotka olivat pahiten kärsineet kadosta. Seuran lähettämiä avustuksia käytettiin muun muassa suonraivaustöiden työpalkkojen maksamiseen.
Taistelujärjestys

Sir Charles Napierin komentaman brittien laivasto-osaston muodostivat:
HMS Duke of Wellington 131 tykkiä, vara-amiraali C. Napier, kontra-amiraali Michael Seymour, George Thomas Gordon
HMS Royal George 120 tykkiä, Henry John Codrington
HMS St. Jean d'Acre 101 tykkiä, Henry Keppel
HMS Princess Royal 91 tykkiä, Clarence Edward Paget
HMS Edinburgh 74 tykkiä, kontra-amiraali Heury Ducie Chads, Richard Strode Hewlett
HMS Blenheim 60 tykkiä, Frederick Thomas Pelham
HMS Hogue 60 tykkiä, William Ramsay
HMS Ajax 60 tykkiä, Frederick Warden
HMS Imperieuse 51 tykkiä, Rundle Burges Watson
HMS Arrogant 46 tykkiä, Hastings Reginald Yelverton
HMS Amphion 34 tykkiä, Astley Cooper Key
HMS Leopard 18 tykkiä, kontra-amiraali James Hanway Plumridge, George Giffard
HMS Tribune, 31 tykkiä, Swinfen Thomas Carnegie
HMS Valorous 16 tykkiä, Claude Henry Mason Buckle
HMS Dragon 6 tykkiä, James Willcox
Myöhemmin osastoon liittyivät:
HMS Caesar 91 tykkiä, John Robb
HMS James Watt 91 tykkiä
HMS Nile 91 tykkiä
HMS Cressy 81 tykkiä, Richard Laird Warren
HMS Majestic 81 tykkiä
HMS Euryalus 51 tykkiä
HMS Odin 16 tykkiä
HMS Hecla 6 tykkiä, William Hutcheon Hall
HMS Vulture 6 tykkiä
HMS Driver 6 tykkiä
HMS Gorgon 6 tykkiä
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Oolannin sota on Wikiaineistossa
Krimin sota "Oolannin sota" Oulussa saunalahti.fi. Viitattu 3.8.2011.
Bythesean elämäntarina (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Martti Raukko : "Ja Suomen pojat ne ampuivat". Sotaisia muistoja Kokkolassa v:lta 1854, Hakkapeliitta, 23.01.1934, nro 4, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ensimmäinen veripisara. Tammisaaren kahakka, Itämaisen sodan alkunäytös Suomen rannikolla, Hakkapeliitta, 15.05.1934, nro 20, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pietarsaaren pieni kahakka Hakkapeliittain päivänä. Itämaisen sodan viimeinen ottelu Suomen rannikolla, Hakkapeliitta, 05.11.1935, nro 45, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Liian kova pähkinä purtavaksi, Hakkapeliitta, 12.11.1935, nro 46, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Itämaisen sodan muistot puhuvat, Hakkapeliitta, 04.04.1939, nro 14-15, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Autonomiseen Suomeen vaikuttaneet sodat (1809–1917) |
| --- | --- |
 Suomen sota (1808–1809)  Krimin sota (1853–1856)  tammikuun kansannousu (1863–1865)  Turkin sota (1877–1878)  Venäjän–Japanin sota (1904–1905)  ensimmäinen maailmansota (1914–1918) 
Ruissalon kahakkaa esittävä R. W. Ekmanin maalaus Väkivaltainen tiedustelu Turun seudulla, kohtaus Oolannin sodasta vuodelta 1854.
Ilmari Kärki (dosentti)

Ilmari Kärki vuonna 1965
Ilmari Kärki  (15. helmikuuta 1925 Töysä – 4. tammikuuta 1996 Turku) oli suomalainen assyriologi. Hänen etunimensä oli alkujaan Ilo, mutta hän vaihtoi inhoamansa nimen heti kun sen mahdollistava laki tuli voimaan.  Kärki oli nuorin seitsenpäisestä sisarussarjasta, vanhemmat olivat Frans Kärki ja Ester o.s. Kurvinen. Yksi hänen isoveljistään oli Toivo Kärki.
Ilmari Kärki vietti nuoruutensa Laihialla, jossa hänen isänsä toimi kappalaisena. Kärki kirjoitti ylioppilaaksi Vaasan Lyseosta vuonna 1943. Hän ryhtyi opiskelemaan lääketiedettä Helsingin yliopistossa ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1955. Lääkärin tointa hän ei harjoittanut vaan toimi usean vuoden ajan lääke-esittelijänä.
1960-luvulla Kärki vaihtoi alaa, ryhtyi opiskelemaan assyriologiaa Adam Falkensteinin johdolla Heidelbergin yliopistossa. Hän väitteli Helsingin yliopistossa filosofian tohtoriksi vuonna 1967 sumerin kielen alalta, vastaväittäjänä oli professori Armas Salonen. Kärki omisti väitöskirjansa syksyllä 1966 kuolleelle Falkensteinille.
Väiteltyään Kärki toimi sumerologian dosenttina Helsingin yliopistossa ja Suomen Akatemian tutkijana. Eläkepäivänsä hän vietti Turussa.
Kärki oli kiinnostunut jazzista ja soitti pianoa.
Ilmari Kärki oli kolmesti naimisissa, puolisoinaan  Naimi o.s. Arve, Marjatta o.s. Särkisilta ja Irja o.s. Parviainen. Jokainen avioliitto oli lapseton.
Julkaisut

Die Sprache der sumerischen Königsinschriften der frühaltbabylonischen Zeit, väitöskirja  (Studia Orientalia edidit Societas Orientalis Fennica 35), Helsinki 1967
Karin Kock

| Karin Kock |
| --- | --- |

Ruotsin huoltovarmuusministeri
 Erlanderin hallitus 1948–1949  
Edeltäjä:  Gunnar Sträng
Seuraaja:  John Ericsson i Kinna
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. helmikuuta 1891 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 28. heinäkuuta 1976 (85 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  ekonomisti, poliitikko
Puoliso:  Hugo Lindberg
Tiedot
Puolue:  Sosiaalidemokraattinen puolue
Tutkinnot:  Tukholman korkeakoulu
Karin Kock (virallisesti Kock-Lindberg; 7. helmikuuta 1891 Tukholma – 28. heinäkuuta 1976 Tukholma) oli ruotsalainen kansantaloustieteen professori, sosiaalidemokraattinen poliitikko ja Ruotsin ensimmäinen naispuolinen ministeri Tage Erlanderin hallituksessa vuosina 1947–1949.
Kock valmistui ylioppilaaksi Anna Whitlockin johtamasta  yhtenäiskoulusta vuonna 1910 ja hakeutui Tukholman korkeakouluun opiskelemaan tilastotiedettä ja kansantaloutta. Hän väitteli tohtoriksi 1929. Väitöskirjassaan hän vertaili englantilaisten, yhdysvaltalaisten ja ruotsalaisten lainamarkkinoiden korkoja. Vuonna 1938 hän oli mukana valtion asettamassa komiteassa, joka teki selvityksen nasten asemasta työmarkkinoilla. Kock osoitti siinä tilastollisesti, että vastoin yleistä käsitystä miehet ja naiset eivät kilpailleet samoista työpaikoista. Selvityksen tuloksena Ruotsi kielsi ensimmäisenä maana Euroopassa naisten irtisanomisen kihloihin menon, avioitumisen tai raskauden johdosta.
Kock nimitettiin professoriksi vuonna 1945 ja kaksi vuotta myöhemmin hän nousi Tage Erlanderin hallitukseen salkuttomaksi ministeriksi. Vuosina 1948–1949 hänen vastuualueenaan oli huoltovarmuus. Tämän jälkeen hän toimi Ruotsin tilastokeskuksen johtajana vuosina 1950–1957.
Kock on haudattu Tukholman Skogskyrkogårdeniin.
Karin Kock, Alva Myrdal ja Kerstin Hesselgren Yrkeskvinnornas samarbetsförbundin perustamiskokouksessa vuonna 1944.
Karin Kock ja Tage Erlander vuonna 1947.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karin Kock Wikimedia Commonsissa
Elämäkerta Tukholman yliopiston verkkosivuilla (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef