stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Länsi-Saksa
Nato-jäsenyys

Korean sodan vuoksi Yhdysvallat vaati Saksaa rakentamaan puolustuksen puolustautuakseen Neuvostoliiton uhalta. Lähinaapurit olivat epäluuloisia Saksan historiallisen aggressiivisuuden vuoksi ja hiili- ja teräsyhteisön maat suunnittelivat muodostavansa Euroopan puolustusyhteisön (EDC) Ranskan pääministerin René Plevenin ehdotuksesta. Saksan asevoimat olisivat olleet EDC:n alaisuudessa, mutta muut maat olisivat hallinneet omaa armeijaansa. EDC:stä solmittiin sopimus toukokuussa 1952, mutta se kaatui Ranskan gaullistien vastustukseen. Tällöin Brysselin sopimuksen (1948) pohjalta muodostettiin Länsi-Euroopan unioni (WEU) ja Saksa sekä Italia saivat liittyä siihen. WEU:lla olisi oikeus rajoittaa jäsenmaidensa asevoimien kokoa, mutta näillä sopimuksen kohdilla ei kuitenkaan ole ollut käyttöä.
Liittotasavalta liittyi Natoon 9. toukokuuta 1955. Länsiliittoutuneiden joukot asetettiin Naton alaisuuteen, lukuun ottamatta Ranskan joukkoja, ja maa vetäytyi Naton komentorakenteesta vuonna 1966. Saksan uudelleenaseistautumisen vuoksi itäblokissa solmittiin Varsovan liitto.
Lontoon ja Pariisin sopimusten myötä liittotasavallasta tuli ”täysin suvereeni” 5. toukokuuta 1955, vaikka entiset miehitysjoukot jäivät maahan, kuten myös Neuvostoliiton armeija Saksan demokraattisen tasavallan alueelle. Saarin protektoraatti liittyi liittotasavaltaan vuoden 1957 alusta sen kymmenentenä osavaltiona, oltuaan sitä ennen Ranskan valvonnassa.
Saksan kristillisdemokraattinen unioni ja sen baijerilainen sisarpuolue Baijerin kristillissosiaalinen unioni hallitsivat maata lähes kaksi vuosikymmentä. Vuonna 1966 muodostettiin suuri koalitiohallitus. Ensimmäistä kertaa vuoden 1930 jälkeen Saksan sosiaalidemokraattinen puolue osallistui hallitukseen. Vuonna 1969 sosiaalidemokraatit muodostivat ensi kerran koalitiohallituksen Vapaan demokraattisen puolueen (FDP) kanssa.
Suuren koalition tarjoaman 2/3 parlamenttienemmistön myötä hyväksyttiin kiistellyt hätätilalait (Notstandsgesetze) 30. toukokuuta 1968. Lait sallivat hätätilanteessa rajoittaa liikkumisvapautta. Lain säätämistä vastustivat ankarasti opiskelijat, ammattiliitot, vapaat demokraatit ja ryhmä nimeltä Notstand der Demokratie (”Demokratia vaarassa”). Opiskelija Benno Ohnesorg ammuttiin Iranin šaahin vastaisessa mielenosoituksessa ja sosialistisen opiskelijaliiton Rudi Dutschkea ammuttiin vuonna 1968 Vietnamin sodan vastaisessa mielenosoituksessa. Radikaalit syyttivät kovista otteista Springerin konservatiivista lehdistöimperiumia. Vuodesta 1968 lähtien Saksassa toimi myös äärivasemmistolainen terroristijärjestö Punainen armeijakunta (Rote Armee Fraktion, RAF), joka sai julkisuudessa nimen Baader–Meinhof-ryhmä. Suuri osa alkuperäisen RAF:n johtajista pidätettiin 1972, jonka jälkeen RAF:n ”toinen sukupolvi” jatkoi kovemmilla otteilla saadakseen valtion vapauttamaan vangitut jäsenensä. Tämä kulminoitui vuonna 1977 niin sanottuna Saksan syksynä (Deutscher Herbst) teollisuusmies Hanns Martin Schleyerin ja Lufthansan lentokoneen kaappaukseen.
Liennytys

Ennen 1970-lukua Saksan liittotasavallan niin sanotun Hallsteinin opin mukaan DDR:n tunnustamisesta seurasi automaattisesti välien katkaisu. Bonnin hallituksen näkemyksen mukaan se yksin edusti saksalaista kansakuntaa. Tämä oli ongelmallista muun muassa Suomelle, jolle liittotasavalta oli tärkeä kauppakumppani.
Kahden Saksan suhteet pysyivät jäätävinä, kunnes sosiaalidemokraattinen liittokansleri Willy Brandt aloitti 1970-luvulla idänpolitiikkansa (Ostpolitik), joka tähtäsi suhteiden luomiseen Itä-Euroopan kommunistimaihin. Brandtin politiikka pyrki lähentämään Saksoja ja mahdollistamaan yhteydenpidon esimerkiksi eri maihin jääneiden perheenjäsenten kesken, muttei kuitenkaan Saksojen yhdistämiseen.
Neuvostoliiton ja Saksan välillä solmittiin Moskovan sopimus 12. elokuuta 1970 sekä Puolan ja Saksan välillä Varsovan sopimus 17. toukokuuta 1970, joissa osapuolet pidättäytyivät voimankäytöstä ja tunnustivat sodanjälkeiset rajat, erityisesti Oder–Neisse-linjan, joka määritteli rajan DDR:n ja Puolan välillä. Liittoutuneiden välillä solmittiin neljän vallan sopimus Berliinistä 3. syyskuuta 1971 ja kauttakulkusopimus (Transitabkommen) toukokuussa 1972, joka määritteli Berliinin aseman.
Suhteet paranivat, ja Saksat tunnustivat toistensa olemassaolon perussopimuksella (Grundlagenvertrag) vuonna 1972. Valtioiden tunnustettua toisensa ja liittotasavallan luovuttua aluevaateistaan Puolan ja Neuvostoliiton eduksi sekä Saksan liittotasavalta että DDR otettiin Yhdistyneiden kansakuntien (YK) jäseniksi syyskuussa 1973.
Brandt joutui eroamaan vuonna 1974, kun eräs hänen henkilökunnastaan paljastui Stasin vakoojaksi. Valtiovarainministeri Helmut Schmidt muodosti hallituksen. Hän oli liittokanslerina vuosina 1974–1982 FDP:n tuella. Schmidt tuki vahvasti Euroopan yhteisöä ja Atlanttista yhteistyötä ja omaistautui Euroopan poliittiselle yhdentymiselle Yhdysvaltain partnerina.
Lokakuussa 1982 SPD–FDP-koalitio hajosi ja FDP liittoutui CDU/CSU:n kanssa valitsemaan CDU:n Helmut Kohlin liittokansleriksi. Maaliskuun 1983 vaaleissa CDU/CSU jäi kuitenkin ehdottomasta enemmistöstä ja vihreät pääsivät ensi kertaa parlamenttiin.
Saksojen yhdistyminen

Kesällä 1989 DDR:ssä tapahtui nopeita yhteiskunnallisia mullistuksia. Kasvava joukko itäsaksalaisia muutti Saksan liittotasavaltaan Unkarin kautta sen uudistusmielisen hallituksen avattua rajansa. Maastamuutto ja kiihtyvät suurmielenosoitukset tuottivat DDR:lle paineita politiikan muutokseen. DDR:n johtaja Erich Honecker oli pakotettu eroamaan lokakuussa, ja 9. marraskuuta DDR:n viranomaiset odottamatta sallivat itäsaksalaisten siirtymisen Länsi-Berliiniin ja Saksan liittotasavaltaan. Tätä hetkeä kutsutaan Berliinin muurin kaatumiseksi.
Muurin kaatumisen jälkeen Saksojen yhdistyminen järjestettiin nopeasti. Uusia rajanylityspaikkoja avattiin Berliinin muuriin ja pitkin Saksojen välistä rajaa, ja sadattuhannet ihmiset käyttivät tilaisuutta hyväkseen. Se johti kiihtyvään uudistusprosessiin DDR:ssä ja lopulta DDR:n liittämiseen Saksan liittotasavaltaan 3. lokakuuta 1990.
Miehitysvallat vetäytyivät Saksasta virallisesti 15. maaliskuuta 1991. Yhdysvalloilla ja Isolla-Britannialla on kuitenkin edelleen tukikohtia Saksan alueella Nato-yhteistyön nimissä.
Kirjallisuutta

Hentilä, Seppo: Kaksi Saksaa ja Suomi: Saksan-kysymys Suomen puolueettomuuspolitiikan haasteena. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003. ISBN 951-746-465-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Länsi-Saksa Wikimedia Commonsissa
| n k Saksan historia |
| --- | --- | --- |
|  Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta (900-luku–1806)  Saksan liitto (1815–1866)  Saksan keisarikunta (1871–1918)  |  Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta (900-luku–1806)  Saksan liitto (1815–1866)  Saksan keisarikunta (1871–1918)  |  |
|  Weimarin tasavalta (1919–1933)  Natsi-Saksa (1933–1945)  Miehitetty Saksa (1945–1949)  Saksan demokraattinen tasavalta (1949–1990)  Länsi-Saksa (1949–1990)  Saksa (1990–)  |  Weimarin tasavalta (1919–1933)  Natsi-Saksa (1933–1945)  Miehitetty Saksa (1945–1949)  Saksan demokraattinen tasavalta (1949–1990)  Länsi-Saksa (1949–1990)  Saksa (1990–)  |  |
Mário Soares

| Mário Soares |
| --- | --- |

Portugalin presidentti
 9. maaliskuuta 1986 – 9. maaliskuuta 1996  
Pääministeri:  Aníbal Cavaco Silva António Guterres
Edeltäjä:  António Ramalho Eanes
Seuraaja:  Jorge Sampaio
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. joulukuuta 1924 Lissabon, Portugali
Kuollut: 7. tammikuuta 2017 (92 vuotta) Lissabon, Portugali
Puoliso:  Maria Barroso
Tiedot
Puolue:  Partido Socialista
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.fmsoares.pt
Mário Alberto Nobre Lopes Soares (7. joulukuuta 1924 Lissabon – 7. tammikuuta 2017 Lissabon) oli portugalilainen Sosialistipuolueen poliitikko, presidentti ja pääministeri.
Hän valmistui Lissabonin yliopistosta ja suoritti Ranskassa oikeustieteellisen tutkinnon.
Soares oli nuoruudessaan António de Oliveira Salazarin diktatuurin äänekäs vastustaja ja joutui toistuviin kahnauksiin viranomaisten kanssa. Hän liittyi demokraattiseen nuorisoliikkeeseen 1940-luvulla ja joutui vankeuteen ja maanpakoon. Vankeusvuosia Soares vietti São Tomén saarella, ja oleskellessaan vuodesta 1968 lähtien maanpaossa Ranskassa hän johti Salazarin vastaista oppositiota. Hän palasi kotimaahansa niin kutsutun neilikkavallankumouksen jälkeen vuonna 1974 ja nimitettiin uuden hallituksen ulkoministeriksi.
Hän toimi Portugalin pääministerinä vuosina 1976–1978 ja jälleen 1983–1985. Vuosien 1974–1975 ulkoministerikaudella  hän oli neuvottelemassa silloisten Portugalin siirtomaiden itsenäisyydestä, ja pääministerikaudellaan hän johti Portugalin EY/EU-jäsenyyteen. Hän oli naimisissa näyttelijä Maria Barroson kanssa vuodesta 1949 vaimon kuolemaan vuonna 2015.
Mário Soares toimi vuosina 1986–1996 Portugalin presidenttinä. Hän oli Portugalin ensimmäinen siviilipresidentti sitten 1920-luvun. Tullessaan valituksi tammikuussa 1991 uudelle virkakaudelle Soares sai yli 70 prosenttia presidentinvaalissa annetuista äänistä. Hänet on äänestetty televisiossa (Os Grandes Portugueses) historian 12. suurimmaksi portugalilaiseksi. Myös hänen poikansa João Soares on poliitikko.
Soares oli Euroopan parlamentin jäsen Euroopan sosiaalidemokraattisen puolueen ryhmässä vaalikaudella 1999–2004.
Soares kommentoi Suomen vuoden 2011 eduskuntavaalien tulosta ja perussuomalaisten vaalivoittoa sanoen Suomen olevan ”äärikonservatiivinen”. Soares arvosteli Suomea solidaarisuuden puutteesta Portugalin velkajärjestelyn yhteydessä.
Suomen pitkäaikaisin pääministeri Kalevi Sorsa kuului Soaresin läheisiin ystäviin.
Soares joutui sairaalahoitoon joulukuun puolivälissä 2016, vajosi koomaan tapaninpäivänä ja kuoli 7. tammikuuta 2017.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mário Soares Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Mario Soares Inter Press Service - IPS. Arkistoitu 7.12.2018. Viitattu 7.12.2018 (englanniksi).
Lahti, Pauli: Portugalin "nykydemokratian isä" Mario Soares on kuollut Yle Uutiset. 7.1.2017. Viitattu 7.12.2018 (englanniksi).
Mário Soares Encyclopædia Britannica. 3.12.2018. Viitattu 7.12.2018 (englanniksi).
Portugalin kolmannen tasavallan presidentit
António de Spínola (1974) | Francisco da Costa Gomes (1974–1976) | António Ramalho Eanes (1976–1986) | Mário Soares (1986–1996) | Jorge Sampaio (1996–2006) | Aníbal Cavaco Silva (2006–2016) | Marcelo Rebelo de Sousa (2016–)
| n k Portugalin pääministerit |
| --- | --- | --- |
| Ensimmäinen tasavalta |  Braga  Pinheiro Chagas  Vasconcelos  Leite  Costa  Machado  Azevedo Coutinho  Pimenta de Castro  sotilasjuntta  Pinheiro Chagas  J. Castro  Costa  Almeida  Costa  Pais  Canto e Castro  Tamagnini Barbosa  Relvas  Leite Pereira  Sá Cardoso  Fernandes Costa  Sá Cardoso  Leite Pereira  Baptista  Ramos Preto  Silva  Granjo  A. Castro  Pinto  Machado  Barros Queirós  Granjo  Coelho  Maia Pinto  Cunha Leal  Silva  Ginestal Machado  A. Castro  Rodrigues Gaspar  Domingues dos Santos  Guimarães  Silva  Leite Pereira  Silva  |  |
| Toinen tasavalta |  Mendes Cabeçadas  Gomes da Costa  Carmona  Freitas  Ivens Ferraz  Oliveira  Oliveira Salazar  Caetano  |  |
| Kolmas tasavalta |  kansallisen pelastuksen juntta  Palma Carlos  Gonçalves  Pinheiro de Azevedo  Almeida e Costa  Soares  Nobre da Costa  Mota Pinto  Pintasilgo  Sá Carneiro  Freitas do Amaral  Pinto Balsemão  Soares  Cavaco Silva  Guterres  Durão Barroso  Santana Lopes  Sócrates  Passos Coelho  Costa  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5  6  7  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  MEP-hakemisto  Trove 
Muut:  IdRef
Smaragdilurikki

| Smaragdilurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Smaragdilurikit Neopsittacus
Laji::  pullicauda
Kaksiosainen nimi
 Neopsittacus pullicauda  (Hartert, 1896) 
Katso myös
   Smaragdilurikki Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Smaragdilurikki (Neopsittacus pullicauda) on Papua-Uudessa-Guineassa elävä kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Smaragdilurikin pituus on noin 18 cm ja paino 28–40 g. Sen höyhenpuvun pääväri on vihreä, alapuolelta kellanvihreä. Päälaki, naama ja posket ovat keltaviiruiset. Alapuoli on laajalti punainen, samoin siiven alapeitinhöyhenet ja kyynärsulkien alapinnalla oleva leveä juova. Pitkähkö pyrstö on vihreä. Nokka on oranssi, iiris punainen ja koivet harmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori yksilö on himmeämmän värinen ja sen iiris on ruskehtava.
Esiintyminen

Smaragdilurikki elää Papua-Uusi-Guinean vuoristoseuduilla. Lajin elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä ja sen populaation koko on yli 30 000 yksilöä. Lajista tunnetaan kolme alalajia: pullicauda, alpinus ja socialis.
Elinympäristö

Smaragdilurikit elävät korkealla vuoristometsissä 1 750–3 800 metrin korkeudella. Yleensä ne liikkuvat puiden latvustoissa pareittain tai äänekkäinä pikku parvina. Ne ovat usein hyvin kesyjä. Smaragdilurikki on harvinainen lemmikkilintuna.
Lisääntyminen

Pesintä tunnetaan vankeudessa eläneiden lintujen osalta. Munia on tavallisesti kaksi.
Ravinto

Smaragdilurikit syövät kukkia ja niiden siitepölyä ja mettä sekä hedelmiä, marjoja ja siemeniä.
Snorri Hjartarson

| Snorri Hjartarson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1906 Borgarfjörður, Islanti
Kuollut: 27. joulukuuta 1986 (80 vuotta) Reykjavík, Islanti
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: islanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Snorri Hjartarson (22. huhtikuuta 1906 Borgarfjörður, Islanti – 27. joulukuuta 1986 Reykjavík, Islanti) oli islantilainen runoilija. Hän oli merkittävimpiä toisen maailmansodan jälkeisen ajan islantilaisia lyyrikoita. Hän työskenteli Reykjavíkin kaupunginkirjaston ylikirjastonhoitajana 1943–1966.
Snorri luopui uransa loppuvaiheessa sidotusta mitasta, ja samalla runojen sävy muuttui tummemmaksi.
Palkinnot ja tunnustukset

1981 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto kokoelmasta Hauströkkrið yfir mér (1979).
Suomennettuja runoja

Runoja antologiassa Ja tunturin takaa kuulet –: Islannin sodanjälkeistä lyriikkaa , suom. ja toim. Maj-Lis Holmberg, Espoo: Weilin + Göös 1977 ISBN 951-35-1521-4
Gnitaheiði-nummella
Ilta
Kenties; myös antologiassa: Tämän runon haluaisin kuulla 2, Helsinki: Tammi 1987 ISBN 951-30-6580-4
Kuulin heidän lähestyvän; myös antologiassa: Minä olen sukua hevosille, toim. Tuula Korolainen ja Riitta Tulusto, Helsinki: Otava 1996 ISBN 951-1-14413-8
Laulu
Laulujen alkukoti
Maisema
Matka
Pyhäinkuva
Syysmetsässä
Talo Roomassa
Teräsmetsä
Tiivistelmiä
Runoja julkaisussa Parnasso , 1982; nro 6, suom. Maj-Lis Holmberg
Ajautunutta
Erämaata
Jälleennäkeminen
Kalvakkuuttta
Muisto
Rauha
Taivaanvuohi
Valaanniemellä
Valkeat pilvet
Putoilevat lehdet, suom. Maj-Lis Holmberg antologiassa: Parantava runo, Helsinki: Tammi, 1982
Länsiarmeijan reservi

Länsiarmeijan reservi oli valkoisten länsiarmeijaan kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa.
Länsiarmeijan reservinä oli N:o 6. Vaasan jalkaväkirykmentti. Rykmentti koottiin huhtikuun 4. päivänä 1918 seuraavista joukko-osastoista:
Vaasan pataljoonasta, komentaja jääkärikapteeni Carl Lennart Nordensvan
9. Vaasan komppania, päällikkö jääkärikapteeni Yrjö Johannes Könni
10. Vaasan komppania, päällikkö Torkko
11. Vaasan komppania, päällikkö Lindström
Pohjanmaan pataljoonasta, päällikkö jääkärikapteeni Lauri Taavetti Tiainen
1. komppania, päällikkö jääkäriluutnantti Gabriel Viitaharju täydennettynä 14. Ekströmin komppanialla.
5. komppania, päällikkö Lindström
2. reservikomppania, päällikkö jääkärikapteeni Johan Wilhelm Snellman
12. Pietarsaaren komppania, päällikkö V. Burman täydennettynä raahelaisilla 13. komppaniasta.
4. komppania, päällikkö V. Kaatiala täydennettynä Alavuslaisilla 13. komppaniasta.
8. komppania, päällikkö Einar Mäkinen
Keski-Pohjanmaan pataljoona, päällikkö majuri G. A. Bäckman
Vaasan rykmentin siirryttyä Karjalaan muodostettiin länsiarmeijan reservi Lindsénin, Sjöströmin ja Lilliérin pataljoonista.
Yrjö Länsipuro

Yrjö Länsipuro osallistumassa paneelikeskusteluun vuonna 2012.
Yrjö Juhani Länsipuro (s. 18. huhtikuuta 1940 Lapua) on suomalainen diplomaatti, joka on toiminut Suomen ulkoasiainministeriössä osastopäällikkönä ja ulkoasiainneuvoksena. Vuoteen 1991 hän oli Yleisradion toimittajana, ja toimi muun muassa uutistoimituksen toimituspäällikkönä ja ulkomaankirjeenvaihtajana muun muassa Moskovassa (1981–1987) ja Kaukoidän kirjeenvaihtajana asemapaikkanaan Hongkong (1988–1991). Koulutukseltaan hän on yhteiskuntatieteiden kandidaatti.
Vuosina 1992–1997 Länsipuro oli lehdistöneuvos Suomen Washingtonin-suurlähetystössä, josta siirtyi ulkoasiainministeriön lehdistö- ja kulttuuriosastolle (nykyinen viestintä- ja kulttuuriosasto) osastopäälliköksi vuosiksi 1997–2005. Hän on seurannut ulkoministeriössä tietoyhteiskuntaan liittyviä kansainvälisen hallinnon kysymyksiä ja oli vuosina 2007–2009 internetin nimi- ja osoitejärjestelmää ylläpitävässä ICANN-järjestössä sen presidentin strategiakomitean jäsenenä. Euroopan Kulttuurisäätiön Suomen osaston (EKSO) valtuuskunnassa hän oli 2006–2009.
Yrjö Länsipuron poika on suomalainen vihreä poliitikko ja puutarhayrittäjä Janne Länsipuro.
Richard Wilson

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 8. toukokuuta 1960 (ikä 64)
Syntymäpaikka: Orpington, Englanti, Iso-Britannia
Pelipaikka: oikea laitahyökkääjä hyökkääjä
Pituus: 165 cm
Junioriseurat
1975–1979: Chelsea
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1979–1980 | Charlton Athletic | 17 | (1) |
| 1981–1982 | HIK | 39 | (15) |
| 1983–1985 | PPT | 67 | (31) |
| 1986 | Haka | 21 | (4) |
| 1987–1989 | Jaro | 66 | (21) |
| 1990 | Mjølner | 18 | (6) |
| 1991 | KPV | 18 | (5) |
| Yhteensä | Yhteensä | 246 | (83) |
Valmennusura
1987–1989: Jaro
1990: Mjølner
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Richard Wilson (s. 8. toukokuuta 1960) on uransa lopettanut englantilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Wilson oli pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä tai hyökkääjä.
Wilson edusti kotimaassaan Chelsean juniori- ja reservijoukkueita vuosina 1975–1979. Varsinaisen sarjadebyyttinsä hän teki 2. divisioonassa pelanneessa Charlton Athleticissa, jossa pelasi 17 ottelua ja teki yhden maalin kaudella 1979–80. Tämän jälkeen Wilson siirtyi Suomeen II divisioonassa pelanneeseen Hangö Idrottsklubbiin.
HIK:ssa pelaamiensa kahden kauden jälkeen Wilson siirtyi I divisioonaan nousseeseen Porin Pallo-Toverien joukkueeseen vuonna 1983. Hän oli PPT:n paras maalintekijä karsintasarjassa, jonka päätteeksi seura nousi SM-sarjaan. Wilson oli PPT:n paras maalintekija myös vuotta myöhemmin seuran kaikkien aikojen ensimmäisellä pääsarjakaudella. Vuosina 1987–1989 Wilson toimi Pietarsaaren Jaron pelaajavalmentajana, nostaen seuran kahdessa vuodessa II divisioonasta SM-sarjaan. Hänet erotettiin valmentajan tehtävistä kesken kauden 1989 Jaron pudotessa lopulta SM-sarjasta.
Kaudella 1990 Wilson toimi pelaajavalmentaja Norjan toisella sarjatasolla Mjølnerissä. Hän päätti uransa Suomessa vuonna 1991 I divisioonassa Kokkolan Palloveikkojen riveissä. Kaiken kaikkiaan Wilson pelasi 84 SM-sarjaottelua tehden niissä 23 maalia. Jalkapallouransa jälkeen Wilson on työskennellyt rikoskomisariona Southallissa Lontoon lähistöllä.
Škoda 100

Škoda 100L.
Škoda 100/110 (tai Š100/Š110) oli tšekkoslovakialaisen AZNP:n valmistama auto, joka korvasi syksyllä 1969 sitä edeltäneen 1000MB-mallin. Uusi malli ei teknisesti eronnut kovin paljon edeltäjästään, muutokset olivat enimmäkseen kosmeettisia, vaikkakin pieniä parannuksia oli tehty. Mallin alkutaipaleella siihen tuli eteen vakiovarusteeksi Dunlopin lisenssillä tehdyt kaksimäntäiset levyjarrut. Paremmin varustelluissa malleissa oli vaihtovirtalaturilla varustettu sähköjärjestelmä.
Vuonna 1971 esiteltiin urheilullisen linjakas 2+2-paikkainen Š110R Coupé -malli. Sen pohjalevy, moottori ja voimansiirto vastasivat sedan-malleja, mutta korin ulkomuoto oli etupään peltiosia lukuun ottamatta täysin erilainen. Coupé-mallit koottiin erillisessä tehtaassa Kvasinyssa.
Kaksi ensimmäistä Š110R-kappaletta lähetettiin automiehenä tunnetulle Neuvostoliiton johtajalle Leonid Brežneville, mutta ne eivät hänelle kelvanneet vaan autot toimitettiin takaisin Kvasinyyn. Vaikka coupé oli selvästi kalliimpi kuin henkilömalli, siitä tuli suosittu useissa Länsi-Euroopan maissa. Suomeen päätyi tiettävästi alle 300 autoa.
Mallisarjan korvasi vuonna 1976 esitelty Škoda 105/120 A-sarja. Coupén valmistus jatkui kuitenkin aina vuoteen 1980 asti.
Muunnelmat

100/110-sarjasta oli varustelultaan erilaisia muunnelmia. Moottorit olivat 1- ja 1,1-litraisia, joista jälkimmäistä oli kahta eri teholuokkaa. Tehdastekoisia muunnelmia oli viisi, ja sen lisäksi eri maahantuojat tekivät omia, paikallisille markkinoille varusteltuja versioitaan. Näistä mainittakoon esimerkkinä Suomessa lyhyen aikaa myynnissä ollut 110LS Sport, ja Britanniassa myyty Checkmate.
Teknisesti mallit erosivat toisistaan seuraavasti:
| TEKNISIÄ TIETOJA | 100, 100L | 110L | 110LS, 110R COUPÉ |
| --- | --- | --- | --- |
| Moottorin iskutilavuus, cm³ | 988 | 1107 | 1107 |
| Sylinterin halkaisija / iskunpituus, mm | 68 / 68 | 72 / 68 | 72 / 68 |
| Suurin teho, hv / rpm, DIN (SAE) | 42/4650 (48/4750) | 48/4900 (53/5000) | 52/4650 (62/5500) |
| Suurin vääntömomentti, kpm | 7,5 / 3000 | 8,6 / 3200 | 8,8 / 3500 |
| Puristussuhde | 8,3:1 | 8,8:1 | 9,5:1 |
| Massa; netto (brutto), kg | 800 (1200) | 800 (1200) | 810 (1210) |
| Huippunopeus, km/h | 125 | 135 | 145 |
| Kiihtyvyys 0-100 km/h, s | 24 | 20 | 18,5 |
| Polttoaineenkulutus, l/100 km | 7,0 | 7,7 | 8,5 |

Varusteluissa näkyvimpänä erona olivat etuvalot. Malleissa 100, 100L ja 110L oli kaksi etuvaloa, kun taas 110LS:ssä ja 110R Coupéssa neljä. Tästä poikkeuksena Suomessa myydyt 110L-mallit oli varustettu neljällä etuvalolla. 110R-mallia oli saatavana vaihtoehtoisesti joko kangas- tai keinonahkaverhoilulla.
Eri variaatioiden valmistusmäärät näkyvät alla.
| VERSIO | TYYPPI | VALMISTUSVUODET | VALMISTUSMÄÄRÄ |
| --- | --- | --- | --- |
| Škoda 100 | 722 | 1969–1977 | 602 020 |
| Škoda 100 L | 722 | 1969–1977 | 217 767 |
| Škoda 110 L | 717 | 1969–1977 | 219 864 |
| Škoda 110 LS | 719 | 1971–1977 | 40 057 |
| Škoda 110 R | 718 | 1970–1980 | 56 902 |
| Škoda 120 S | 728 | 1971–1974 | 100 |
| Škoda 130 RS | 735 | 1977–1982 | 100 (62 + 38) |



Näistä kaksi jälkimmäistä oli yksinomaan moottoriurheilukäyttöön tehtyjä. Suomessa myynnissä olleet sarjatuotantomallit olivat 100, 110L ja 110R. 110LS-mallia myytiin vain lyhyen aikaa 1970-luvun alussa, eikä niitä ole Suomessa säilynyt ajokuntoisena tiettävästi yhtään kappaletta.
Škoda 100/110 ralleissa > Škoda 120S Rallye

Mallisarjan ensimmäinen ralliversio oli sedan-mallin koriin rakennettu, 1971 luokiteltu ja vuoteen 1974 valmistuksessa ollut Škoda 120S Rallye, joka tehtaan kilpailuversiona antoi tehoa lähes 100 kW (136 hv). Erona tuotantomalliin, moottori oli varustettu niin sanotulla 8-reikäisellä sylinterinkannella ja valurautaisilla runkolaakerin kansilla. Joissakin tehtaan tiedoissa mainittiin auton huippunopeudeksi yli 200 km/h. Tätä mallia ei valmistettu kuin 100 kpl, joista 60 kpl jäi silloisen Tšekkoslovakian sisäasiain ministeriön turvallisuuspalvelun käyttöön ja 40  kpl lähti kilpa-autoiksi ympäri maailmaa, pääosa luonnollisesti jäi valmistajamaahan. Suomeen ajautui autoja epävirallisten tietojen mukaan 2–3 kpl. Yksi niistä alkuperäisistä tehdasautoista (ABC-120) on nykyisin Forssan seudulla. Tehdas valmisti 120 S Rallyyn luokiteltuja erikoisosia, joilla eri maahantuojat ja yksityiset kilpailijat rakensivat vastaavia autoja. Suomessa on yksi vastaavista osista tehty auto, jolla kilpaillaan rallin Historic-luokissa Matti J. Tarvaisen kuljettamana.