stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Afrikanvilliaasi
Kuvaus

Afrikanvilliaasi on kaksi metriä pitkä. Sen säkäkorkeus on 1,25–1,45 metriä, ja sen häntä on 30–50 cm pitkä. Sen paino vaihtelee 230 ja 275 kg välillä. Sen karvapeite on lyhyt ja ohut, enimmäkseen vaaleanharmaa mutta alapuolella ja jaloissa valkoinen. Yhdellä afrikanvilliaasin alalajilla, somalianvilliaasilla on valkoisia ja mustia raitoja hieman samaan tapaan kuin seepralla. Korvat ovat suuret, reunoista mustat. Hännän päässä on musta tupsu.
Kuvaus > Nubianvilliaasi

Nubianvilliaasi (E. a. africanus) on väriltään kellertävänharmaa ja elää Nubian vuoristoisilla aavikkoaroilla Sudanin itäosissa. Hartioiden tumma ristikuvio on erittäin selvä, mutta jalkojen raidat puuttuvat usein kokonaan. Vuonna 1970 sen kannaksi arvioitiin vain 1 500 yksilöä.
Kuvaus > Somalianvilliaasi

Somalianvilliaasia (Equus africanus somalicus) tavataan ainoastaan Somaliassa, jossa se on kokonaan rauhoitettu. Sen turkki on yleensä harmaa, ja jaloissa on selvät poikkijuovat. Hartioiden risti on heikko tai puuttuu kokonaan.
Elinympäristö

Afrikanvilliaasi on hyvin sopeutunut autiomaan tai kuivan aron olosuhteisiin. Se kykee käyttämään ravinnokseen aavikon niukkaa kasvillisuutta ja tulee muutaman päivän toimeen ilman juomavettä. Suurten korviensa ansioista sillä on erittäin tarkka kuuloaisti, ja korvalehtiä se käyttää myös viilentämiseen.
Koska afrikanvilliaasin asuinalueilla on niukasti kasvillisuutta, ne elävät emoa ja poikasta lukuun ottamatta toisistaan erillään, eivät laumoina niin kuin villihevoset. Niillä on kova ääni, joka voi kuulua kolmen kilometrin päähän, minkä ansioista kaukana toisistaan olevat aasitkin voivat olla keskenään yhteydessä.
Käyttäytyminen

Afrikanvilliaasi on pääasiassa yöeläin, joka liikkuu viileänä aikana myöhäisestä iltapäivästä varhaiseen aamuun. Päivisin se lepää kallioiden varjoisissa laaksoissa. Ketteräjalkaisena afrikanvilliaasi voi juosta jopa nopeudella 50 km/h. Aikuiset urokset pitävät hallussaan noin 23 neliökilometrin laajuista reviiriä, jonka ne merkitsevät lantakasoilla. Näin laajalta alueelta se ei kuitenkaan voi karkottaa muita sinne mahdollisesti tulleita uroksia, jotka kuitenkin joutuvat alistettuun asemaan eikä niitä päästetä lähelle naaraita.
Villiaasi voi juosta lähes yhtä nopeasti kuin hevonen. Muista kavioeläimistä poiketen se ei vaaratilanteissa kuitenkaan juokse suoraan pakoon vaan tutkii tilanteen ennen kuin päättää lähteä. Tarvittaessa se voi käyttää puolustusaseena sekä etu- että takajalkojaan.
Ravinto

Afrikanvilliaasi syö pääasiassa ruohoa, heinää ja lehtiä. Aavikkoeläimenä se tarvitsee melko niukasti juomavettä, jota sen on kuitenkin saatava vähintään joka kolmas päivä.
Uhanalaisuus

Afrikanvilliaasi lajina ei ole uhanalainen, mikäli samaan lajiin kuuluvaksi lasketaan myös kesyaasit, joita maailmassa on runsaasti. Kaikki nykyisin elävät villit alalajit ovat vakavasti uhanalaisia.
Afrikanvilliaaseja on vangittu kesytettäviksi jo vuosisatojen ajan ja risteytetty kesyaasien kanssa. Tämäkin on osaltaan vähentänyt villiä populaatiota. Nykyisin niitä on jäljellä vain muutamia satoja. Niitä myös metsästetään ravinnoksi ja kansanparannuksen tarpeisiin sekä Etiopiassa että Somaliassa, joissa viimeaikaisten levottomuuksien jäljiltä ampuma-aseita on helposti saatavissa. Nykyisin se on lailla rauhoitettu kaikissa maissa, joissa sitä esiintyy, mutta kieltojen valvonta on tehotonta. Paremmin turvassa on Israeliin, Yotvata Hai Barin kansallispuistoon Eilatin pohjoispuolelle siirretty pieni somalianvilliaasipopulaatio. Kansallispuisto perustettiin vuonna 1968 eräiden uhanalaisten aavikkoeläinten suojelemiseksi.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Afrikanvilliaasi (Equus asinus)
Aasinus-aasisivut (Arkistoitu – Internet Archive) Tietoa villiaaseista
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Equus asinus (donkeys) (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Equus asinus (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Equus africanus:  Wikidata: Q208140  Wikispecies: Equus africanus  ARKive: equus-africanus  CMS: agulus-esel  ECOS: 6590  EoL: 328647  GBIF: 5787168  iNaturalist: 74315  ITIS: 926142  IUCN: 7949  MDD: 1006120  NZOR: b5999c48-d584-4f9c-a0e5-32e4d29d09ab  Observation.org: 86260  Open Tree of Life: 519153  Paleobiology Database: 239419  Paleobiology Database: 239419  Species+: 3255 
Asinus africanus:  Wikidata: Q109646818  CoL: 6866B  GBIF: 8681619  ITIS: 926089  Paleobiology Database: 239428  Paleobiology Database: 239428
Dihydropyraani

| Dihydropyraani |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3,4-dihydro-2H-pyraani
CAS-numero:  110-87-2
PubChem CID:  8080
SMILES:  C1CC=COC1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H8O
Moolimassa:  84,114 g/mol
Sulamispiste:  -70 °C
Kiehumispiste:  86 °C
Tiheys:  0,922 g/cm3
Liukoisuus veteen:  7,7 g/l (20 °C)
Dihydropyraani (C5H8O) on tyydyttymätön heterosyklinen eetteri. Yhdistettä käytetään orgaanisissa synteeseissä.
Ominaisuudet

Dihydropyraani on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä. Yhdiste liukenee veteen ja polaarisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Dihydropyraani voidaan pelkistää vedyttämällä tetrahydropyraaniksi.
Valmistus ja käyttö

Dihydropyraania valmistetaan tyypillisimmin lähtemällä tetrahydrofurfuryylialkoholista. Tetrahydrofurfuryylialkoholi reagoi kuumennettaessa 250–350 °C:n lämpötilassa muodostaen dihydropyraania. Katalyyttinä prosessissa käytetään alumiinioksidia tai alumiinioksidia, jota on seostettu fosforipentoksidilla tai metallioksideilla kuten titaanidioksidilla, divanadiinipentoksidilla tai molybdeenitrioksidilla. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on 1,5-dihydroksipentaanin kuumennus kobolttioksalaatin toimiessa katalyyttinä.
Dihydropyraania käytetään avoketjuisten 1,5-difunktionalisoitujen orgaanisten yhdisteiden synteeseissä. Tärkein käyttökohde on kuitenkin toimia alkoholien, fenolien ja tiolien suojaryhmänä. Happamissa olosuhteissa dihydropyraani reagoi näiden kanssa muodostaen tetrahydropyranyylieetterin, joka on stabiili emäksisissä olosuhteissa eikä reagoi nukleofiilien kuten organometalliyhdisteiden kanssa. Optisesti aktiivisten kiraalisten alkoholien suojaamiseen dihydropyraani soveltuu huonommin, koska tällöin tyypillisesti muodostuu diastereomeerien seos. Suojaryhmä voidaan poistaa happojen avulla.
Difluorikloorimetaani

| Difluorikloorimetaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  75-45-6
PubChem CID:  6372
SMILES:  C(F)(F)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CHClF2
Moolimassa:  86,468 g/mol
Sulamispiste:  –160 °C
Kiehumispiste:  –40,7 °C
Tiheys:  1,491 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 2,77 g/l (25 °C)
Difluorikloorimetaani eli klooridifluorimetaani tai freon 22 (CHClF2) on freoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Ainetta käytetään orgaanisessa synteesissä ja ilmanvaihto- ja jäähdytyslaitteissa. Difluorikloorimetaanin käyttöä on pyritty vähentämään sen otsonikerrokselle vahingollisten ominaisuuksien vuoksi.
Ominaisuudet ja valmistus

Difluorikloorimetaani on väritöntä kaasua. Se on ilmaa raskaampaa ja inerttiä ainetta, joka liukenee vähäisissä määrin veteen.
Tavallisisn tapa valmistaa difluorikloorimetaania ja muita fluoria ja klooria sisältäviä hiilivetyjä on klooratun hiilivedyn fluoraus vetyfluoridilla. Yhdistettä valmistetaan yhdessä muiden fluorikloorimetaanien kanssa trikloorimetaanista. Katalyyttinä käytetään useimmiten antimonipentafluoridia tai antimonitrikloridia. On kehitetty myös jatkuvatoimisia kaasufaasiprosesseja, joissa katalyyttinä toimivat kromi- tai rautayhdisteet.
Käyttö

Difluorikloorimetaanista voidaan valmistaa pyrolyysillä platinaputkissa noin 700 °C:n lämpötilassa polymeerien raaka-aineita, kuten tetrafluorieteeniä ja heksafluoripropeenia. Yhdisteen reaktio alkoksidien tai alkyylilitiumyhdisteiden kanssa on paljon käytetty tapa muodostaa difluorikarbeenia. Yksi tärkeimmistä difluorikloorimetaanin käyttökohteista on käyttö viilennysaineena ilmastointi- ja kylmälaitteissa. Erityisesti, jos jäähdytyskapasiteetin tarve on suuri.
Difluorikloorimetaanin käyttöä jäähdytyslaitteissa on pyritty vähentämään Montrealin pöytäkirjan mukaisesti. Yhdisteen vuodot ilmakehään aiheuttavat otsonikerroksen tuhoutumista. Difluorikloorimetaani on myös kasvihuonekaasu. Vaihtoehtoina yhdisteen käytölle kylmälaitteissa ovat muun muassa fluorattuja hiilivetyjä sisältävät seokset.
Aiheesta muualla

Difluorikloorimetaanin kansainvälinen kemikaalikortti
Georgius Agricola

Georgius Agricola
Georgius Agricola (24. maaliskuuta 1494 – 21. marraskuuta 1555) oli saksalainen tiedemies,  joka tunnetaan ”mineralogian isänä”. Hän syntyi Glauchaussa Saksissa nimellä Georg Pawer mutta muutti opiskelujen myötä nimensä latinankieliseen muotoon (saks. Georg Pawer/(Bauer)) → (lat. Georgius Agricola). Hänen tärkein julkaisunsa on mineraalien louhimista ja käsittelyä käsittelevä, vuonna 1556, eli vuosi hänen kuolemansa jälkeen, julkaistu merkkiteos De re metallica.
Agricola on yksi iatrokemian uranuurtajista. Häntä pidetään myös vismutin keksijänä. Sitä tosin oli aikaisemminkin löydetty, mutta sitä ei ollut osattu erottaa lyijystä. Agricola kirjoitti myös ensimmäisen perusteellisen kuvauksen taikavarvun käytöstä, vaikka itse pitikin sitä hyödyttömänä.
De re metallica

Agricolan merkittävin teos on De re metallica libri XII. Vaikka teos julkaistiin vasta 1556, se oli omistuskirjoituksen mukaan valmis jo 1550. De re metallica oli yksityiskohtainen ja järjestelmällinen tutkielma kaivostoiminnasta sekä metallurgiasta. Se oli kuvitettu havainnollisin puupiirroksin, jotka käsittelivät kaikkia tuolloin tunnettuja malmien ja metallien louhinta- sekä jalostustapoja. Agricola kuvaa kirjassa myös malmisuonien esiintymistä kallioperässä, kehittäen osaltaan aikansa tieteellistä geologista julkaisutoimintaa. Agricola kuvailee kirjassaan myös käytännön maanmittaustoimintaa ja kaivosvaltausoikeuksia yksityiskohtaisesti, sekä kulta- ja tinamalmisuonten pesemistä metallien keräämiseksi. Kirja onkin aikansa ensimmäinen täydellinen opas kaivostoimintaan. Kirjassa esitetyt metallipelkistysmenetelmät olivat arvokkaita ja yleisesti käytössä 1900-luvulle asti.
Vuonna 1912 lontoolainen Mining Magazine julkaisi De re metallicasta englanninkielisen käännöksen. Sen oli tehnyt yhdysvaltalainen kaivosinsinööri Herbert Hoover, myöhempi Yhdysvaltain presidentti, yhdessä puolisonsa Lou Henry Hooverin kanssa.
De re metallica > De Re Fossilium

Agricola oli jo vuonna 1546 julkaissut teoksen De Re fossilium jossa hän käsitteli mineraalien aineellisia ominaisuuksia ja luokitteli mineraalit. Tätä Agricolan teosta pidetään yleisesti mineralogian lähtökohtana jonka peruskiveksi taasen muodostui De Re Metallica
De re metallica > De Veteribus et Novis Metallis

Teoksessaan De Veteribus et Novis Metallis (1546) Agricola paikantaa 1539 tehdyn Lapin varhaisimman kultalöydön Finnmarkeniin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
De Re Metallica  (Arkistoitu – Internet Archive)
Arno Forsius: Georgius Agricola (1494–1555) – ammattilääketieteen uranuurtaja (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef 
De re metallican kansilehti vuodelta 1556.
Agoge

Gymnopaidiai oli spartalainen juhla, jossa alastomat nuorukaiset esittivät sotatansseja.
Agoge (m.kreik. ἀγωγή, agōgē) on antiikin kreikkalainen termi, joka viittaa kasvatukseen, harjoitukseen, ohjaukseen ja kurinalaiseen elämäntapaan. Spartassa se tarkoitti kaikkien miespuolisten henkilöiden läpikäymää tiukkaa koulutus- ja harjoitusohjelmaa. Koulutukseen kuului muun muassa sotilastaitoja, metsästystä, tanssia, laulua ja puheiden pitämistä.
Termiä käytettiin myöhemmin myös hellenistisessä filosofiassa, ennen kaikkea stoalaisuudessa.
Historia

Legendan mukaan agogen kehitti Spartan puolimyyttinen lainsäätäjä Lykurgos. Sen alkuperän arvellaan kuitenkin olevan 600- ja 500-lukujen vaihteessa.
Järjestelmän tarkoituksena oli tuottaa fyysisesti ja henkisesti vahvoja miehiä Spartan armeijalle. Sitä käytettiin 7–29-vuotiaiden miesten harjoitukseen, lukuun ottamatta hallitsevien sukujen, Eurypontidien ja Agiadien, esikoispoikia. Järjestelmä kannusti yhdemukaisuuteen ja korosti Spartan valtion etua yksilön edun edellä. Samalla se tuotti Spartan hallitsevan eliitin. Miesten oli tarkoitus toimia ”Spartan muureina”, koska Sparta oli ainoa kreikkalainen kaupunki, jolla ei ollut kaupunginmuureja – ne oli purettu Lykurgoksen määräyksestä. Kuri oli tiukkaa, ja miehiä kannustettiin taistelemaan toisiaan vastaan määrittääkseen, kuka on ryhmän vahvin jäsen.
Järjestelmä ei ollut yhtämittaisessa käytössä enää hellenistisellä ajalla. Se oli hiipunut vähitellen 200-luvulle eaa. tultaessa, mutta Kleomenes III herätti sen uudelleen henkiin vuonna 227 eaa. Tuolloin stoalaisella filosofialla oli merkittävä rooli sen uudelleenmuotoilussa. Stoalainen filosofi Sfairos oli järjestämässä koulutusta. Vain 37 vuotta myöhemmin Filopoimen hylkäsi sen jälleen. Vuonna 146 eaa. järjestelmä otettiin jälleen uudelleen käyttöön.
Poikien koulutus

Kun spartalainen poika täytti seitsemän vuotta, hän aloitti agogen paidonómoksen (παιδονόμος), ”poikapaimenen”, alaisuudessa. Tämä aloitti ensimmäisen agogen kolmesta tasosta: paides (noin ikävuodet 7–17), paidiskoi (iät 18–19) ja hebontes (iät 20–29); osa antiikin ajan lähteistä antaa ymmärtää, että näiden tasojen sisällä oli lisäksi ikävuosittaiset jaot.
Pojat elivät ryhmissä (agelai, ”laumat”), joita vanhemmat pojat johtivat. Poikia kannustettiin uskollisuuteen enemmän ryhmää kuin omaa perhettä kohtaan. Pojille annettiin yksi vaateparsi vuodessa, ja he tekivät itselleen makuualustan Eurotasjoesta hakemistaan kaisloista. Poikia pidettiin tarkoituksella aliravittuina, jotta heille kehittyisi paremmat taidot varastaa ruokaa. Poikia kuitenkin rangaistiin ankarasti, jos he jäivät kiinni.
Noin 12-vuotiaana pojat alkoivat institutionalisoidun pederastisen suhteen nuoren aikuisen miespuolisen spartalaisen kanssa. Pojan oli tarkoitus pyytää suhteen aloittamista. Tarkoituksena oli, että kokeneemmat soturit ohjaavat lupaavia nuorukaisia pitkäkestoisessa suhteessa, jonka tarkoitusperät ovat pedagogiset. Se nähtiin menetelmänä siirtää tietoa ja säilyttää lojaalisuus taistelukentällä. Joidenkin antiikin kirjailijoiden, kuten Ksenofonin, mukaan spartalaiset eivät olleet seksuaalisissa suhteissa lapsiin.
Noin 18-vuotiaana, paidiskoi-tasolla, oppilaista tuli Spartan armeijan reserviläisiä. Heidät, tai ainakin pieni joukko lupaavimpia, vietiin krypteiaan, juhlalliseen siirtymäriittiin, jossa julistettiin muodollinen sota helooteille. Oppilaiden tuli murhata ne, jotka olivat yöllä ulkona, ja ottaa heidän ruokansa.
Noin 20-vuotiaana, hebontes-tasolla, oppilaista tuli täysivaltainen osa syssitiaa, yhteisateriaa, sekä Spartan armeijaa, ja he saivat mennä naimisiin. He jatkoivat kuitenkin elämistä parakeissa sekä kilpailua paikasta hippeis-luokassa, kuninkaallisessa kunniakaartissa.
Jokaiselta mieheltä, joka ei läpäissyt agogea menestyksekkäästi, kiellettiin Spartan kansalaisuus. Jossain vaiheessa tätä valintaprosessia pidettiin myös haitallisena yhteiskunnalle, varsinkin siinä vaiheessa kun vapaiden miespuolisten spartalaisten määrä väheni.
Tyttöjen koulutus

Myös tytöillä oli valtiojohtoinen kasvatus, johon kuului tanssia, voimistelua ja muuta liikuntaa, sekä lukemista, kirjoittamista ja sotataitoja. Tyttöjä kannustettiin myös auttamaan miehiä koulutuksessa loukkaamalla heitä julkisesti ja arvostelemalla heidän harjoitteluaan.
Spartalaiset naiset pukeutuivat vanhanaikaiseen peplokseen (πέπλος), joka oli avonainen sivulta. Tämän seurauksena muut kreikkalaiset laskivat leikkiä heidän kustannuksellaan, kutsuen heitä nimityksellä fainomerides (φαινομηρίδες), ”reidenpaljastajat”. Uskonnollisissa seremonioissa, juhlissa ja fyysisissä harjoituksissa tytöt ja naiset olivat alasti.
Roomalainen agoge

Roomalaisena aikana agoge rajattiin 14–19-vuotiaisiin nuoriin miehiin. Se oli tarkoitettu efebeille ja se oli järjestetty fyleittäin eli kansalaisheimoittain. Koulutukseen sisältyi voimistelua, laulua, tanssia, sotilaallista koulutusta sekä todennäköisesti myös akateemisempaa koulutusta. Oppilaita valvoivat virkamiehet joista käytettiin nimitystä bideioi (”valvojat”) ja patronomos (”lain suojelijat”). Jossain vaiheessa Flaviusten dynastian aikana roomalainen agoge sai ryhmiin perustuvan rakenteen, jossa joukko oppilaita oli ryhmänjohtajan (boagos) komennossa. Köyhät oppilaat saattoivat saada rahoitusta koulutukseen.
Käännös suomeksi
Dihydrostreptomysiini

| --- | --- |

Dihydrostreptomysiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-[(1R,2R,3S,4R,5R,6S)-3-(diaminometyylideeniamino)-4-[(2R,3R,4R,5S)-3-[(2S,3S,4S,5R,6S)-4,5-dihydroksi-6-(hydroksimetyyli)-3-(metyyliamino)oksan-2-yyli]oksi-4-hydroksi-4-(hydroksimetyyli)-5-metyylioksolan-2-yyli]oksi-2,5,6-trihydroksisykloheksyyli]guanidiini
Tunnisteet
CAS-numero: 128-46-1
ATC-koodi: S01AA15
PubChem CID: 439369
Kemialliset tiedot
Kaava: C21H41N7O12 
Moolimassa: 583,608
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa:  ?
Dihydrostreptomysiini (C21H41N7O12) on puolisynteettinen aminoglykosidiantibiootti, jota käytetään lähinnä eläinlääketieteessä.
Ominaisuudet ja käyttö

Dihydrostreptomysiini muistuttaa rakenteeltaan streptomysiiniä ja on sen johdannainen. Se eroaa streptomysiinistä siten, että streptomysiinin sisältävä aldehydiryhmä on pelkistynyt hydroksyyliryhmäksi. Dihydrostreptomysiiniä valmistetaan streptomysiinistä pelkistämällä. Yhdiste tehoaa samoihin bakteereihin kuin streptomysiinikin, erityisesti gramnegatiivisiin bakteereihin, mutta Pseudomonas aeruginosa -kannat ovat usein sille resistenttejä. Eräät muutkin bakteerit kehittävät dihydrostreptomysiinille suhteellisen helposti vastustuskyvyn.
Kuten muutkin aminoglykosidit, dihydrostrepromysiini vaikuttaa sitoutumalla bakteerien ribosomien 30S-alayksikköön ja estävät proteiinisynteesiä. Dihydrostreptomysiini on ototoksinen ja aiheuttaa kuulovaurioita, minkä vuoksi sitä ei enää käytetä ihmisten lääkitsemiseen. Sitä voidaan käyttää vasikoiden ripuliin, vasikoiden stafylokokki-infektion hoitoon, sekä koirilla, lehmillä, sioilla ja hevosilla Leptospira-infektioiden hoitoon. Dihydrostreptomysiiniä voidaan käyttää yhdessä G-penisilliinin, muiden penisilliinien, tai kefaleksiinin kanssa.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Dihydrostreptomycin (englanniksi)
ChemBlink: Dihydrostreptomycin (englanniksi)
Dilbèr

Dilbèr (s. 2. lokakuuta 1958 Kašgar, Kiina) on sopraanolaulaja. Hän on kotoisin Luoteis-Kiinan Xinjiangin uiguurialueelta. Hän on Suomen kansalainen.
Dilbèr opiskeli Pekingin musiikkiakatemiassa ja on musiikin maisteri. Hän sijoittui toiseksi Mirjam Helin -laulukilpailussa 1984. Hän debytoi Suomen Kansallisoopperassa 1987. Roolina oli Giuseppe Verdin Rigoletton Gilda. Vuonna 1990 hän sai oopperaan vakituisen kiinnityksen.
Dilbèr opettaa Kiinan Xinjiangin Taidekorkeakoulussa ja Xinjiangin yliopistossa. Hänen aloittaessan opetuksen vuonna 2000 yliopistoon perustettiin Dilbérin vokaalimusiikin tutkimuskeskus. Kiinan musiikkiakatemian professuurin hän sai 2008.
Palkinnot ja tunnustukset

Birgit Nilsson -stipendi 1997, 1998
Golden Record Award
Paras esiintyjä (Kiina) 2003
Afganistanin islamilainen emiraatti (1996–2001)

Afganistanin islamilainen emiraatti tai Afganistanin islamilainen emiirikunta on Talibanin johtaman Afganistanin valtion nimi ja hallitusjärjestelmä tosiasiallisesti vuosina 1996–2001 ja uudestaan vuodesta 2021. Hallinto ei ole ollut kansainvälisesti tunnustettu missään kansainvälisessä järjestössä.
Afganistanin islamilainen emiraatti hallitsi suurimmillaan 90 prosenttia Afganistanin maa-alueesta. Afganistanin islamilainen emiraatti otti Afganistanin takaisin haltuunsa maan hallituksen kaaduttua 15. elokuuta 2021.
Historia

Neuvostojoukkojen vetäydyttyä Afganistanista 1989 maan johtoon jäi Mohammed Najibullahin johtama hallitus, joka nautti edelleen Neuvostoliiton tukea. Tuen katkettua vuoden 1992 alussa hallitus alkoi kuitenkin pian hajota. Huhtikuussa 1992 mujahedinit kukistivat Najibullahin hallituksen ja perustivat Afganistanin islamilaisen valtion 28. huhtikuuta 1992 presidenttinään Burhanuddin Rabbani.
Eri ryhmittymien kilpailu johti nopeasti uuteen sisällissotaan, joka vaati kymmeniätuhansia kuolonuhreja. Sotapäälliköiden taistellessa vallasta maata koetteli eri ryhmien pyssymiesten terrori, rikollisuus ja korruptio.
Pakistanissa maakunnissa Afganistanin-vastaisella rajaseudulla ja Afganistanin eteläisissä Helmandin ja Kandaharin maakunnissa syntyi madrassa-koraanikoulujen opettajien ja oppilaiden muodostama pataaneihin nojautuva opiskelijaliike Taliban, jonka aatteet perustuivat islamin radikaaliin tulkintaan. Vaikka Rabbanin hallitus oli islamistinen, oli Taliban-liike huomattavasti traditionaalisempi, sillä se vastusti kaikkea nykyaikaistamista ja länsimaalaisuutta. Taliban-liikkeen tärkeimmät lupaukset olivat maan vakauttaminen ja rikollisuuden kitkeminen.
Taliban aloitti ensimmäisen kunnon sotilasoperaationsa loka-marraskuussa 1994. Kandaharin alueelta levinneellä Talibanilla oli pian hallussaan Afganistanin 34 maakunnasta 12 eteläistä. Voitokkaat Taliban-joukot valtasivat 27. syyskuuta 1996 pääkaupungin Kabulin, jossa ne ensi töikseen veivät kotiarestissa olleen entisen presidentin Najibullahin presidentinpalatsiin ja teloittivat hänet. Teloituksen jälkeen Najibullah ripustettiin lyhtypylvääseen.
Vanha hallitus vetäytyi Burhanuddin Rabbanin johdolla pohjoisemmaksi, jossa se jatkoi taisteluaan Talibania vastaan. Kabulin uutta hallintoa ei yleensä tunnustettu, vaan Afganistanin islamilainen valtio pysyi edelleen virallisesti tunnustettuna hallintona, sikäli kuin joku valtio yleensäkään tunnusti hallinnon muutoksia. Taliban-hallinto käytti liikkeensä ja hallitsemansa Afganistanin tunnuksena täysin vitivalkoista lippua. Taliban sai toukokuussa 1997 haltuunsa pohjoisen tärkeimmän kaupungin Mazar-i-Sharifin. Samana päivänä Pakistan katsoi Talibanin olevan Afganistanin todellinen hallitsija ja tunnusti maan Taliban-hallituksen.
Mullah Mohammed Omar ilmoitti 26. lokakuuta 1997 perustavansa Talibanin johtaman Afganistanin islamilaisen emiraatin.
Ulkosuhteet

Afganistan islamilainen emiraatti ei ollut kansainvälisesti tunnustettu Yhdistyneissä kansakunnissa, joka piti Pohjoisen liiton hallitsemaa Afganistanin islamilaista valtiota virallisena Afganistanin edustajana kansanvälisessä yhteisössä, vaikka sen hallitsema alue käsitti vain 10 prosenttia koko maan pinta-alasta.
Afganistanin islamilaisen emiraatin tunnusti ainoastaan  Saudi-Arabia, Pakistan, Yhdistyneet arabiemiirikunnat sekä Itškerian tšetšeenitasavalta, joka myöhemmin perui tunnustamisen
Hallinto piti diplomaattisia suhteita myös Iraniin ja Turkmenistaniin, joilla oli virallisia tapaamisia Afganistanin islamilaisen emiraatin edustajien kanssa. Iran katkaisi suhteet hallintoon vuonna 1998, kun Taliban oli teloittanut 11 iranilaista diplomaattia Mazar-i-Sharifissa sijaitsevassa Iranin konsulaattirakennuksessa.
Elämä Talibanin Afganistanissa

Talibanin valtakaudella Afganistanista tuli ainoa maa, jossa oli käytössä puhtaasti islamilainen laki, šaria, Talibanin tulkitsemassa erityisen ankarassa muodossa. Vaikka läheskään kaikilla Taliban-hallituksen määräyksillä ei ollut perustetta Koraanissa, niitä ei sallittu arvosteltavan..