stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Loistoviiripyrstö

| Loistoviiripyrstö |
| --- | --- |
 Loistoviiripyrstö
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Hammaskarppikalat Cyprinodontiformes
Alalahko::  Aplocheiloidei
Heimo::  Vanhanmaailmankillit Nothobranchiidae
Suku::  Aphyosemion
Laji::  bitaeniatum
Kaksiosainen nimi
 Aphyosemion bitaeniatum  (Ahl, 1924) 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Loistoviiripyrstö (Aphyosemion bitaeniatum) on Afrikasta kotoisin oleva Nothobranchiidae-heimon hammaskarppikala. Se on helppo sekoittaa kaksijuovaviiripyrstöön (Aphyosemion bivittatum).
Koko ja ulkonäkö

Loistoviiripyrstö kasvaa noin viisi senttiä pitkäksi. Se on vartaloltaan pitkulainen, varsinkin koiraan evät ja pyrstö ovat pitkät ja liehuvaiset. Kalasta on erilaisia värimuunnoksia, jotka hohtelevat sinisen, vihreän, punaisen ja oranssin sävyissä.
Alkuperä

Loistoviiripyrstö on kotoisin Afrikasta: Togon, Beninin ja Nigerian alavilta rannikkoseuduilta.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Loistoviiripyrstö on pieni, vilkas ja varsin helppohoitoinen akvaariokala, jota kuitenkin harvoin tavataan Suomen akvaarioliikkeissä. Kala hyppää herkästi ulos akvaariosta, joten peitinlasit ovat välttämättömät.
Vesiolot ja ravinto

Loistoviiripyrstö on peto ja syö lihapitoista ruokaa, johon voi kuulua myös hiutaleita.
Lämpötilaksi suositellaan 20–22 °C. Kala pärjää lämpimämmässäkin, mutta jää lyhytikäisemmäksi. Veden tulisi olla pehmeää ja hiukan hapanta.
Aiheesta muualla

Aphyosemion bitaeniatum (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Upea valokuva harrastajan sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
piirroskuva (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirjallisuusvuosi 1974

Kirjallisuusvuosi 1974 käsittelee vuoden 1974 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Tapahtumia

Maailmanlaajuinen kohu nousi Aleksandr Solženitsynin teoksesta Gulag: Vankileirien saaristo. Teos kuvaa Neuvostoliiton gulag-vankileirijärjestelmää ja se perustuu Solženitsynin omiin 1950-luvun kokemuksiin, 227 vangin todistuksiin ja Solženitsynin omiin tutkimuksiin rankaisujärjestelmän historiasta. Solženitsyn kirjoitti teoksen jo 1960-luvun alkuvuosina, mutta salasi sen, koska arvasi, että siitä nousisi valtava kohu. Aikaisemmasta tuotannostaan Solženitsynille myönnettiin kirjallisuuden Nobel-palkinto 1970, mutta hän ei halunnut tällöin poistua maasta. Teos julkaistiin venäjäksi Pariisissa joulun 1973 jälkeen, ja Solženitsyn karkotettiin 13. helmikuuta 1974 Neuvostoliitosta ja hän menetti kansalaisuutensa. Suomessa Solženitsynin kirjoja aikaisemmin julkaissut kustantamo Tammi torjui teoksen julkaisemisen ulkopoliittisista syistä, ja se julkaistiin vuonna 1974 suomeksi ruotsalaisen Wahlström & Widstrandin kustantamana.
Julkaisuja

Robert Arthur – Kolme etsivää ja kiljuva kello
Heinrich Böll – Katharina Blumin menetetty maine
John le Carré – Tinker, Tailor, Soldier, Spy (suom. Pappi, lukkari, talonpoika, vakooja)
Jörn Donner – Ny måste du (Nyt sinun täytyy)
Dario Fo – Ei makseta, Ei makseta (ital. Non si paga, non si paga!)
Joe Haldeman – Loputon sota
Ursula K. Le Guin – Osattomien planeetta
Reima Kampman – Et ole yksin: Tutkimuksia ihmisen sivupersoonista
Stephen King – Carrie
Patricia A. McKillip – The Forgotten Beasts of Eld
Veijo Meri – Kuviteltu kuolema
Elsa Morante – Storia
Michael Moorcock – Leviatan maan päällä
Pablo Neruda – Confieso que he vivido. Memorias (Tunnustan eläneeni, 1974)
Samuli Paronen – Maailma on sana
Anthony Price – The Labyrinth Makers
Kalle Päätalo – Täysi tuntiraha
Pentti Saarikoski – Ovat muistojemme lehdet kuolleet
Aleksandr Solženitsyn – Gulag: Vankileirien saaristo (ven. Архипелаг ГУЛАГ, Arhipelag GULAG 1973)
Palkintoja

Pentti Saarikoski
Arthur C. Clarke
Heikki Turunen
Hannu Launonen
Harry Martinson
Eyvind Johnson
Villy Sørensen
ei myönnetty
Kirjallisuusvuosi 1979

Kirjallisuusvuosi 1979 käsittelee vuoden 1979 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Tapahtumia

Peter Schafferin näytelmä Amadeus nousi suurmenestykseksi Lontoossa ja sai muun muassa Evening Standard Drama Award -palkinnon
Suomen Teatterikorkeakoulu aloitti toimintansa, kun Suomen Teatterikoulu ja Svenska Teaterskolan yhdistyivät.
Suomalainen teatterielämä oli kuohuntatilassa. Se ilmeni teatterinjohtajien irtisanoutumisina, mutta myös teatterikirjallisuuden runsautena. Turun kaupunginteatteri kieltäytyi ottamasta ohjelmistoonsa Erkki Mäkisen kirjoittamaa Turun kaupungin 750-vuotisjuhlanäytelmää.
Aleksis Kiven ja suomalaisen kirjallisuuden päivä
Prometheus-palkinto jaettiin ensimmäisen kerran Yhdysvalloissa julkaistulle yksilön vapautta korostavalle science fiction -romaanille.
Julkaisuja

Douglas Adams – Linnunradan käsikirja liftareille
Seppo Ahti & Neil Hardwick – Parempi myöhään...
Jukka Asikainen, Arto Melleri, Heikki Vuento – Pete Q
André Brink – Valkoinen, kuiva kausi
Italo Calvino – Jos talviyönä matkamies
Michael Ende – Tarina vailla loppua
Günter Grass – Kampela. Tammi
Laila Hietamies – Kuin tuuli tähkäpäissä. Otava
Matti Huurre – 9000 vuotta Suomen esihistoriaa
Anu Kaipainen – Poimisin heliät hiekat. WSOY.
Annikki Kariniemi – Tarina suuresta joesta. Otava
Stephen King – Kosketus (romaani)
Pentti Kirstilä – Jäähyväiset presidentille
Mauri Kunnas – Suomalainen tonttukirja
Christopher Lasch – The Culture of Narcissism
Thomas Mann – Faustus. Weilin+Göös
Marja-Leena Mikkola – Runoja
Arto Paasilinna – Sotahevonen
Eila Pennanen – Äiti ja poika ja muita kuunnelmia
Frederik Pohl – Jem
Isaac Bashevis Singer – Lublinin taikuri. Tammi
Sidney Sheldon – Veren perintö (Bloodline, 1977)
Solomon Volkov – Dmitri Šostakovitšin muistelmat (suomennos Seppo Heikinheimo 1980 venäjänkielisestä käsikirjoituksesta, täydennettynä jälkikirjoituksella)
Palkintoja

Vonda N. McIntyre
Pia Hattara
Pentti Siimes
Jorma Eronen
Arto Melleri
Seppo Loponen
Odysseas Elytis
Ivar Lo-Johansson
F. Paul Wilson
John Cheever
Michael Moorcock
Kangaslampi (Mäntyharju, Voikoski)

| Kangaslampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mäntyharju
Koordinaatit:  61°17′06″N, 26°48′10″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Vuohijärven alue (14.91)
Laskuoja:  Kangasoja Sarkaveteen 
Järvinumero:  14.913.1.012
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  79,8 m  
Pituus:  930 m  
Leveys:  310 m  
Rantaviiva:  2,512 km  
Pinta-ala:  16,385 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKangaslampi 
Kangaslampi  on Etelä-Savossa Mäntyharjulla  Voikosken lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 930 metriä pitkä, 310 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 16,4 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 2,5 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Vuohijärven alueella (14.91), jonka Juolasveden–Lahnaveden alueeseen (14.913) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 79,8 metriä mpy.
Loistovilkuttaja

| Loistovilkuttaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Huulikalat Labridae
Suku::  Paracheilinus
Laji::  carpenteri
Kaksiosainen nimi
 Paracheilinus carpenteri  Randall & Lubbock, 1981 
Katso myös
   Loistovilkuttaja Wikispeciesissä   Loistovilkuttaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Loistovilkuttaja  (Paracheilinus carpenteri) on  koralliriuttojen pienikokoinen huulikala.
Koko ja ulkonäkö

Loistovilkuttaja kasvaa noin 8 cm pitkäksi. Se on pohjaväriltään oranssinsävyinen, pään ja pyrstön lähellä on punaisia sävyjä. Nuoret yksilöt ovat punaisempia kuin aikuiset. Koiraan selkäevässä on pitkiä ruotoja. Kutuasuisen koiraan värit korostuvat ja esille tulee hohtavanvaaleansinisiä vaakajuovia ja pilkkuja.
Alkuperä

Loistovilkuttaja elää luonnossa Tyynenmeren länsiosissa Filippiinien, Taiwanin ja Balin välisellä alueella.
Käyttäytyminen

Vilkuttajien suku on saanut nimensä koiraiden soidinkäyttäytymisestä. Kutuvalmis koiras tekee nopeita syöksyjä pitkin riutan pintaa ja vilkuttelee upeita soidinvärejään.
Loistovilkuttaja saattaa hypätä ulos akvaariosta, joten kansi tai hyppysuoja on tarpeen. Ne tarvitsevat sekä vapaata uimatilaa että koloja piiloutumiseen.
Ravinto

Loistovilkuttaja syö  luonnossa planktonia, akvaariossa lihapitoista ruokaa.
Aiheesta muualla

ITIS: Paracheilinus carpenteri (englanniksi)
Komoé

| Komoé |
| --- | --- |
 Komoén yläjuoksua lähellä Folonzoa.
Alkulähde:  Sikasson ylänkö
Laskupaikka:  Guineanlahti
Maat:  Burkina Faso, Norsunluurannikko
Pituus:  813 km
Valuma-alue:  82 408 km²
Komoé on joki Länsi-Afrikassa. Se alkaa Burkina Fasosta 25 kilometriä Bobo Dioulassosta lounaaseen. Joki virtaa Norsunluurannikkoa kohti ja sen rajana ja sitten kääntyy etelään Norsunluurannikon rajojen sisäpuolelle laskeakseen Guineanlahteen. Joen pituus on 813 kilometriä, ja sen valuma-alue on 82 408 neliökilometriä.
Kirjallisuusvuosi 1981

Kirjallisuusvuosi 1981 käsittelee vuoden 1981 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Tapahtumia

Jouko Turkka nimitettiin Teatterikorkeakoulun näyttelijäntyön professoriksi ja seuraavana vuonna koulun rehtoriksi. Opiskelu muutettiin rankkaan fyysisyyteen perustuvaksi.
Julkaisuja

Claes Andersson – Ihminen, sielunsa kaltainen
Clive Cussler – Aavejuna
Colin Dexter – The Dead of Jericho (rikosromaani, suom. Rantakadun surmat)
Dick Francis – Twice Shy (rikosromaani)
Alasdair Gray – Lanark
Heikki Hietamies – Everstin näköinen hevonen ja muita tuttuja
Annika Idström – Isäni, rakkaani
Martti Innanen – Frank Armoton
John Irving – Kaikki isäni hotellit (The Hotel New Hampshire, suom. 1981)
Matti Yrjänä Joensuu – Harjunpää ja poliisin poika
Tracy Kidder – Koneen henki
“Lauantaiseura” (Aarno Laitinen ym.) – Tamminiemen pesänjakajat
Lennart Meri – Hopeanvalkea
Michael Moorcock – Teräksinen tsaari
Arto Paasilinna – Ulvova mylläri
Salman Rushdie – Keskiyön lapset
Martin Cruz Smith – Gorky Park (suom. Gorkin puisto)
Anja Kauranen – Sonja O. kävi täällä (esikoisromaani)
Palkintoja

Eila Kivikk’aho
Joan D. Vinge
Eila Pehkonen
Jussi Jurkka
Annika Idström
Harri Sirola
Oili Suominen
Elias Canetti
Snorri Hjartarson
John Kennedy Toole
Gene Wolfe
Kirjallisuusvuosi 1978

Kirjallisuusvuosi 1978 käsittelee vuoden 1978 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Tapahtumia

Punk-tyyli Suomeen: Helsingin Sanomat julkaisi toimittaja Raija Forsströmin jutun Työväentalolle esiintymään tulossa olleesta englantilaisesta punk rock -yhtye Sex Pistolsista, jonka musiikin hän totesi olevan ”rääväsuisen riiviölauman räkäistä raakkumista”. Yhtyeelle ei myönnetty työlupaa.
Julkaisuja

Jukka Asikainen & Arto Melleri & Heikki Vuento – Nuorallatanssijan kuolema eli kuinka Pete Q sai siivet
Andrei Bitov – Puškinski dom (suom. Puškinin talo, 1983)
Charles Bukowski – Naisia
Will Eisner – A Contract With God (suom. Talo Bronxissa)
Gerald Green – Polttouhrit
John Irving – The World According to Garp (suom. Garpin maailma, 1980)
Paula Gosling – A Running Duck : Fair Game
Anne Hänninen – Yön tina sulaa aamuun (esikoisrunokokoelma)
Matti Yrjänä Joensuu – Harjunpää ja pyromaani
Stephen King – Tukikohta (romaani)
Jaan Kross – Keisarin hullu
Björn Kurtén – Musta tiikeri
Amos Oz – Mieheni Mikael, (hepreaksi Mikha’el shelli, 1968)
Amos Oz – Maailmassa kaikki muuttuu, (lastenkirja)
Juhani Peltonen – Elmo
William Luther Pierce – The Turner Diaries
Eino Pietola – Korpisoturit
Wilbur Smith – Ahne kuin meri
Heikki Turunen – Hupeli
Palkintoja

Antti Hyry
Frederik Pohl
Hannu Aho
Matti Pulkkinen
Ulla-Liisa Heino
Isaac Bashevis Singer
Kjartan Fløgstad
James Alan McPherson
Fritz Leiber
Kléber (jalkapalloilija, 1990)

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Kléber Laude Pinheiro
Syntymäaika: 2. toukokuuta 1990 (ikä 34)
Syntymäpaikka: Estância Velha, Brasilia
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 188 senttimetriä
Paino: 81 kilogrammaa
Seura
Seura: Porto
Pelinumero: –
Junioriseurat
2007–2009: Atlético Mineiro
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2009–2011 | Atlético Mineiro | 13 | (1) |
| 2009–2011 | → Marítimo (laina) | 38 | (15) |
| 2011– | Porto | 26 | (9) |
| 2013–2014 | → Palmeiras (laina) | 7 | (2) |
| 2014–2015 | → Estoril (laina) | 21 | (8) |
Maajoukkue
| 2011– | Brasilia | 2 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 11. heinäkuuta 2015.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 19. helmikuuta 2013.
Kléber Laude Pinheiro, yleensä vain Kléber (s. 2. toukokuuta 1990 Estância Velha, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija. Hän edustaa portugalilaista Portoa ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seurajoukkueura

Kléber on Atlético Mineiron kasvatti, jonka edustusjoukkueessa hän teki ensiesiintymisensä 21. helmikuuta 2009 ottelussa Rio Brancoa vastaan.
Kesällä 2009 hän siirtyi kotimaastaan portugalilaiseen Marítimoon lainasopimuksella. Ensiesiintymisensä Portugalin pääsarjassa Primeira Ligassa hän teki 20. syyskuuta 2009 vierasottelussa Nacionalia vastaan, jonka Marítimo hävisi numeroin 1–2. Kléber pelasi kokonaisuudessaan ensimmäisellä kaudellaan 20 ottelua, joissa hän teki kahdeksan maalia.
Ennen seuraavan kauden 2010–2011 alkua Portugalin suurseura Porto ilmoitti olevansa kiinnostunut Kléberistä. Hän itse toivoi myös siirron toteutuvan ja kieltäytyä näin aloittamasta alkavaa kautta madeiralaisseuran riveissä, vaikka hänellä oli vielä vuosi jäljellä sopimuksestaan joukkueen kanssa. Lopulta kuitenkin Kléber pelasi kauden Marítimossa ja teki seitsemän sarjaosumaa 18 ottelussa.
4. heinäkuuta 2011 Kléber siirtyi 2,3 miljoonan euron siirtokorvauksella Portoon. Hän teki joukkueen harjoituskaudella viidessä pelaamassaan ottelussa viisi maalia.
Maajoukkueura

Kléber teki ensiesiintymisensä Brasilian maajoukkueessa 10. marraskuuta 2011 ystävyysottelussa Gabonia vastaan.
Aiheesta muualla

Kléberin esittely FC Porton virallisella sivustolla (portugaliksi)
Knud Bergslien

Knud Larsen Bergslien (15. toukokuuta 1827 Voss, Vestland, Norja – 27. marraskuuta 1908 Kristiania) oli norjalainen taidemaalari. Hän opetti myös maalausta Kristianissa sijainneessa maalauskoulussaan.
Birkebeinerne, 1869. Maalauksessa birkebeinien kapinaliikkeen miehet Torstein Skeivla ja Skjervald Skrukka kuljettavat turvaan nuorta Haakon IV Haakoninpoikaa 1206.
Bergslienin veli oli kuvanveistäjä Brynjulf Bergslien, ja Knud oli myös taidemaalari ja kuvanveistäjä Nils Bergslienin setä. Bergslien opiskeli Antwerpenissa 1844–1852, Pariisissa 1850–1851 ja Düsseldorfissa 1855–1869. Hänen esikuvanaan toimi Adolf Tidemand. Bergslien tunnetaan erityisesti töistään Birkebeinerne (1869) ja Oscar 2s kroning (1875), joiden lisäksi hänellä on kaksi työtä edustettuna Norjan kansallismuseossa. Bergslienin oppilaita olivat muiden muassa Christian Skredsvig, Edvard Munch, Harriet Backer, Lauritz Haaland ja Halvdan Egedius.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Knud Bergslien Wikimedia Commonsissa
Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö

| Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö |
| --- | --- |
  International Organization for Migration  Organisation internationale pour les migrations  Organización Internacional para las Migraciones  

Perustettu:  1951
Tyyppi:  kansainvälinen järjestö
Toimiala:  siirtolaisuus
Päämaja:  Le Grand-Saconnex, Geneven kantoni, Sveitsi
Jäsenet:  157 jäsenvaltiota 10 tarkkailijavaltioita (vuonna 2015)
Viralliset kielet:  ranska, englanti, espanja
Pääjohtaja:  William L. Swing
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö (IOM) työskentelee ihmisläheisen ja hallitun siirtolaisuuden puolesta. Se avustaa toimillaan niin valtioita kuin siirtolaisiakin. Järjestö ei erottele siirtolaisia siirtolaisuuden syyn perusteella, vaan pyrkii auttamaan kaikkia, olivat he sitten pakolaisia tai olosuhteiden vuoksi kotiseudultaan pois siirtyneitä ihmisiä (pakkosiirtolaisuus). Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö ottaa huomioon kaikki erilaiset siirtolaisuuden syyt kuten taloudelliseen hyötyyn, sosiaaliseen tai kulttuuriseen kehitykseen liittyvät vaikuttimet, ja näin hyödyntää ja turvaa ihmisten oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen.
IOM:n toimintaan kuuluu kehitysyhteistyö, vapaa liikkuvuus, siirtolaisuuden kehittäminen, ja pakkosiirtolaisuuden ennaltaehkäisy. Näitä toimia se pyrkii toteuttamaan mm. kansainvälisen maahanmuuttosäädännön avulla, lobbaamalla, ohjaamalla sekä suojelemalla siirtolaisten oikeuksia, terveyttä ja sukupuolten tasapainoa. Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö on myös järjestänyt siirtolaisille mahdollisuuden äänestää kotimaansa vaaleissa, kuten 2004 Afganistanin vaaleissa ja 2005 Irakin vaaleissa. Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö toimii läheisessä yhteistyössä hallitusten, valtioiden ja kansalaisjärjestöjen kanssa.
Heinäkuussa 2016 IOM:sta tuli YK:hon "sidoksissa" oleva järjestö.
Historia

Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö
perustettiin vuonna 1951 Euroopan hallitusten välisenä siirtolaiskomiteana (Provisional Intergovernmental Committee for the Movement of Migrants from Europe PICMME) auttamaan sodan jaloista siirtyneiden ihmisten uudelleenasuttamisessa. Toisen maailmansodan jälkeen arviolta 11 miljoonaa ihmistä oli joutunut lähtemään kotoaan; 1950-luvulla Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö järjesti paluukuljetuksen lähes miljoonalle kodittomalle siirtolaiselle.
Euroopan kasvavia työmarkkinoita silmällä pitäen järjestön luonne muuttui sodan jälkeen kotiinpaluiden järjestäjästä uusien siirtolaisten maahanmuuton hallinnoijaksi. Järjestön muuttunutta luonnetta ja mandaattia kuvastavat myös sen nimet:
vuonna 1952 nimeksi tuli Intergovernmental Committee for European Migration (ICEM),
vuonna 1980 nimeksi muutettiin Intergovernmental Committee for Migration (ICM), ja
vuonna 1989 järjestön nimeksi tuli nykyinen International Organization for Migration (IOM). Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö IOM:n  toiminta on keskittynyt niin ihmisten kuin luonnonmullistuksien aiheuttamien hävitysten seurausten korjaamiseen. IOM onollut mukana avustamassa  mm. seuraavissa humanitaarisissa katastrofeissa:
Unkari 1956,
Tšekkoslovakia 1968,
Chile 1973,
Vietnamin venekansa 1975,
Kuwait 1990,
Somalia 1990,
Kosovo ja Timor 1999,
Afganistan 2002 ja
Irak 2003, 2014.
Myös luonnontuhot ovat
aiheuttaneet siirtolaisuutta, kuten Aasian tsunami 2004 ja Pakistanin maanjäristykset 2005 sekä taifuuni Haiyan 2014. Järjestön työsarka on kasvanut nopeasti ja suhteellisen pienestä järjestöstä on kasvanut 8 400 toimihenkilön järjestö, joka toimii yli 150 maassa.
Hallinto ja päätöksenteko

Kansainvälisen siirtolaisuusjärjestön
pääjohtajana toimii William Lacy Swing (2008-), apulaisjohtajana Laura Thompson (2009-). Järjestön toimielimiä ovat neuvosto ja hallinto; neuvostolla on korkein päätäntävalta järjestössä ja  jokaisella jäsenvaltiolla on yksi ääni. Hallinto koostuu pää- ja apulaisjohtajasta sekä muista virkamiehistä, joita neuvosto hallintoon nimittää. Hallinto vastaa järjestön hallinnollisista asioista peruskirjan (Arkistoitu – Internet Archive) asettamien sääntöjen ja neuvoston tekemien päätösten mukaisesti. Neuvosto valitsee järjestön pää- ja apulaisjohtajat viiden vuoden toimikausiksi virkoihinsa.
Vuonna 2013 järjestön toimeenpaneva neuvosto lakkautettiin. Neuvostoon kuului viimeisessä kokoonpanossa 33 jäsenvaltiota, jotka valittiin kahdeksi vuodeksi kerrallaan. Lakkautuspäätös oli osa vuoden 1998 peruskirjaan tehtyjä muutoksia.
Rahoitus

Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö saa
suurimman osan rahoituksestaan vapaaehtoisten lahjoitusten kautta. Järjestön hallinnointirahoitus tulee jäsenvaltioilta. Vuonna 2013 97 % järjestön rahoituksesta tuli vapaaehtoisista lahjoituksista; loput 3 % saatiin jäsenvaltioilta.
Järjestön kokonaismenot ovat kasvaneet dollaria 242,2 miljoonasta (1998) US$ 1,3 miljardiin (2013); samalla aktiivisten hankkeiden määrä on kasvanut 686:sta (1998) yli 2 600 hankkeeseen. Myös jäsenvaltioiden määrä on lisääntynyt: vuonna 1998 jäsenvaltioita oli 67, vuonna 2014 niitä oli 156.
Kritiikkiä

Kansainvälinen siirtolaisjärjestöön on kohdistunut myös siirtolais- ja kansalaisjärjestöjen rasismin vastaista kritiikkiä siksi, että järjestö on aktiivisesti osallistunut siirtolaisten palauttamiseen, rajatarkastuksiin ja työhön siirtolaisten pidätyskeskuksissa - kaikki käytäntöjä, joita pidetään inhimillisyyden vastaisina. Kuitenkaan nämä eivät kuulu Kansainvälinen siirtolaisjärjestön toimialueeseen. Järjestö tekee kuitenkin parhaansa hylättyjen pakolaisuutta etsivien ihmisten ja viisuminsa menettäneiden statuksen tunnustamiseksi. Toimiakseen järjestyn siirtolaisuuden puolesta Kansainvälinen siirtolaisjärjestö pyrkii aktiiviseen keskusteluun siirtolaisuuden ja sen säätelyyn liittyvien ongelmien johdosta ja vapaan siirtolaisuuden puolesta.
Kansainvälinen yleissopimus

Vaikka Euroopassa asuu noin 13 miljoonaa unionin ulkopuolisen maan kansalaista, ja se on siirtolaisten merkittävimpiä kohdealueita, YK:n Kansainvälinen yleissopimus siirtotyöläisten ja heidän perheenjäsentensä oikeuksista on kuitenkin vielä ratifioimatta. Se on ainoa YK:n ihmisoikeussopimuksista, jota Suomi ei ole allekirjoittanut . Yleissopimuksessa määritellään siirtolaisten perusoikeudet ilman maantieteellisiä, sukupuoleen tai ikään liittyviä rajoituksia. Euroopan maat ovat olleet haluttomia allekirjoittamaan sopimusta, koska se asettaa niin lailliset kuin laittomatkin siirtolaiset tasavertaiseen asemaan. Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö IOM, Kansainvälinen työjärjestö ILO, Punainen Risti, ihmisoikeus- ja kansalaisjärjestöt ovat kuitenkin aktiivisesti ajaneet sopimuksen ratifiointia.
Kansainvälinen siirtolaisjärjestö Suomessa

Suomi on ollut IOM:n jäsenvaltio vuodesta 1991. Vuodesta 2011 lähtien IOM:n Suomen-toimisto on ollut vastuussa useista siirtolaisuuteen liittyvistä aktiviteeteista Suomessa sekä valvonut Tanskan ja Viron IOM-toimistojen toimintaa.
Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö IOM on Suomessa mukana monissa hankkeissa, jotka käsittelevät vapaaehtoista paluuta, kotoutumista, siirtolaisuutta ja kehitystä sekä ihmiskaupan vastaista työtä. IOM:n Suomen-toimiston projektit keskittyvät viidelle eri osa-alueelle:
Vapaaehtoinen paluu (AVRR)
Siirtolaisuus ja kehitys (MIDA FINNSOM)
Nuorisoprojekti (ACCESS)
Uudelleensijoittaminen
Kiintiöpakolaisten matkajärjestelyt
Ihmiskaupan vastainen toiminta