stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muinaiskarjalan kieli

Muinaiskarjala on oletettu kantakieli, josta suomen kielen itämurteiden (kaakkois- ja savolaismurteet), karjalan kielen eri muotojen sekä inkeroisen kielen voidaan selittää kehittyneen. (Terho Itkosen mukaan nimitys muinaiskarjala on otettu käyttöön suomen ja sukukielten tutkimuksessa 1940–1950-luvuilla.) Tätä kieltä arvellaan puhutun Laatokan länsirannikolla, alueella, jossa ensimmäisen vuosituhannen loppupuolella kehittyi myös arkeologisesti tunnistettava kulttuuri ja jota on vastaavasti nimitetty Muinais-Karjalaksi. Sen kukoistuskaudella 1100- ja 1200-luvuilla muinaiskarjalan kieli oli todennäköisesti varsin yhtenäinen. Kantasavo kehittyi muinaiskarjalasta, kun sitä puhuneiden nykyisen Mikkelin tienoille Savilahteen siirtyneiden asukkaiden kieleen sekoittui läntinen, luultavasti hämäläinen elementti. Aunuksenkannaksella eläneiden vepsäläisten muinaisvepsän ja muinaiskarjalan sulautumisesta puolestaan on syntynyt livvinkarjalan ja lyydin murteisto.
Pohjoiskantasuomesta kehittynyt muinaiskarjala on myös kalevalaisen runouden alkuperäinen kieli. Uusia innovaatioita muinaiskarjalassa olivat muun muassa vokaalien välisten *d:n ja *g:n katoaminen, monikkovartalo *-lOi-, jälkitavujen *e:n labiaalistuminen labiaalisten konsonanttien edellä, ä:llinen mennä-sana muodossa männä ja labiaalivokaaliset me, te ja he. Savon ja aunuksen erottua syntyneessä ydinkarjalassa muodostuivat astevaihtelusuhteet tk : t, sk : s ja st : ss sekä pronominimuodot mie/miun ja sie/siun. Uudempia muunnoksia ovat myös mahdollisesti saamelaisperäiset äänteenmuutokset aa > oa ja ää > eä.
Ritva Grönberg

Ritva Grönberg (s. marraskuu 1957) on suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja, joka on työskennellyt 1990-luvun alkupuolelta lähtien Kokkolan, Oulun ja Kuopion kaupunginteattereissa.
Hänen miehensä on Kuopion kaupunginteatterin kapellimestari ja säveltäjä Mika Paasivaara.
Rooleja

Billie Holliday, Kokkolan kaupunginteatteri 1995, ohj. Maiju Sallas – isoäiti
Hiroshima rakastettuni, Oulun kaupunginteatteri 1997, ohj. Maarit Pyökäri – nainen
Cabaret, Kuopion kaupunginteatteri 2019, ohj. Péter Forgács – Fräulein Schneider
Aiheesta muualla

Ritva Grönberg Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
YLE Savo: Laulu tuo turvaa ja herättää tunteita, Grönbergin haastattelu, audio 9 min, Yle Savo 2012.
Koronaviruspandemia Virossa

| Koronaviruspandemia Virossa |
| --- | --- |
 Vahvistetut tartunnat 10 000 asukasta kohti
Yleistä
Virus:  SARS-CoV-2
Tauti:  COVID-19
Lähtöpaikka:  Iran
Ensimmäinen tapaus
Aika:  27. helmikuuta 2020
Paikka:  Tallinna
Tapaukset
Vahvistetut:  124 901
Parantuneet:  115 699
Kuolleet:  1 195
Rokotetut:  362 865
 Tiedot päivitetty viimeksi 8.5.2021. 
Pandemian kehitys Virossa. Cases: sairastuneita. Deaths: kuolleita. Määräasteikko on logaritminen.
Koronaviruspandemia Virossa oli osa SARS-CoV-2 -viruksen aiheuttamaa maailmanlaajuista vuosien 2019–2022 koronaviruspandemiaa.
Tapahtumahistoria > Kevään 2020 aalto

Ensimmäinen tartunta todettiin Virossa kuukautta myöhemmin kuin Suomessa, ja tartuntoja on maassa määrällisesti vähemmän. Sen sijaan väkilukuun suhteutettuna tilanne on Virossa hieman pahempi: kun Suomessa oli 21. toukokuuta 1 172 tartuntaa miljoonaa asukasta kohti, niin Virossa niitä oli 1 357. Viron tautikeskittymä on Saarenmaa, jossa on tapahtunut suurin osa maan koronakuolemista. Saarenmaalle virus levisi ilmeisesti italialaisen jalkapallojoukkueen mukana, ja kun tartuntojen määrä lähti nousuun, Viron hallitus päätti eristää Saarenmaan ja Hiidenmaan maakunnat muusta Virosta.
Ensimmäiset paikalliset tartunnat todettiin 12. maaliskuuta, ja maan hallitus julisti seuraavana päivänä poikkeustilan 1. toukokuuta 2020 asti. Tällöin suljettiin kaikki koulut ja yliopistot ja kiellettiin kaikki julkiset kokoontumiset, mukaan lukien urheilu- ja kulttuuritapahtumat. Toukokuussa 2020 Viro ryhtyi muiden maiden tavoin purkamaan rajoituksia, ja koulut avattiin osittain. Uuden ohjeistuksen mukaan lähiopetuksessa saa olla korkeintaan kymmenen oppilasta kerrallaan, ja suurin osa Viron koululaisista pysyykin edelleen kotona. Kunnat ja oppilaitokset saavat itse päättää, järjestävätkö ne tänä keväänä pienryhmäopetusta lainkaan vai pysyvätkö pelkässä etäopetuksessa. Myös ryhmäkoon kunnat saavat määrittää itse, kunhan se ei ylitä hallituksen ohjeistusta; niinpä esimerkiksi Tallinnan kaupungin omistamissa kouluissa lähiopetukseen pääsee vain viisi oppilasta kerrallaan.
Tapahtumahistoria > Syksyn 2020 aalto

Syksyllä ja alkutalvesta nousi toinen koronavirusaalto. 19. marraskuuta todettiin 414 tapausta, mikä oli tuolloin ennätys. Kaksi kuoli tuona päivänä koronavirukseen. Ilmaantuvuus 100 000 asukasta ja 14 vuorokautta kohden oli 244,4. Sairaalassa oli 112, joista 7 hengityskoneessa. Tuohon päivään mennessä koronavirukseen oli kuollut 86, ja siitä parantunut 5 264.
9. joulukuuta Viro päätti sulkea kaikki koulut ja muut oppilaitokset 14. joulukuuta alkaen. Tuona päivänä Virossa oli todettu 547 uutta koronavirustartuntaa. Pahin tilanne on Itä-Virumaalla eli Narvassa ja sen ympäristössä, jossa ilmaantuvuusluku eli tartuntojen määrä kahdessa viikossa sataatuhatta asukasta kohti on yli tuhat. Toiseksi pahin tilanne on Tallinnassa. Rajoitukset ovat kovempia pääasiassa venäjänkielisellä Itä-Virumaalla kuin muualla maassa: kaikki julkiset rakennukset kirkkoja lukuun ottamatta suljettiin 12. joulukuuta alkaen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koronaviruspandemia Virossa Wikimedia Commonsissa
| n k Koronaviruspandemia 2019– |
| --- | --- |
Virus:  SARS-CoV-2  koronavirukset 
Sairaus:  COVID-19  COVID-19-näytteenotto  rokote  COVID-19 eläimillä  COVID-19:n pitkäaikaiset ja pysyvät vaikutukset 
Suomessa:  koronaviruspandemia Suomessa  aikajana  toimenpiteet  strategia  etäopetus 
Muuta:  tapahtumahistoria  M/S Diamond Princess  Zhong Nanshan  infodemia  salaliittoteoriat  raskauden aikana  matkailijan koronatesti 
Muissa maissa:  Alankomaat  Argentiina  Belgia  Benin  Brasilia  Espanja  Fidži  Islanti  Intia  Iran  Italia  Itävalta  Japani  Kiina  Kreikka  Kolumbia  Meksiko  Norja  Papua-Uusi-Guinea  Peru  Pohjois-Korea  Puola  Ranska  Ruotsi  Saksa  Tanska  Taiwan  Tšekki  Turkki  Ukraina  Valko-Venäjä  Venäjä  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta  Yhdysvallat
Christian Krötzl

Kai Christian Krötzl (s. 1956) on suomalainen historiantutkija ja Tampereen yliopiston yleisen historian professori.
Krötzl väitteli Tampereen yliopistossa vuonna 1994 keskiajan uskonelämää ja arkipäivää käsitelleellä väitöskirjalla. Hän on tutkinut erityisesti keskiajan yhteiskuntaa, kulttuuria ja kirkkoa. Krötzl toimi Suomen Rooman-instituutin johtajana vuosina 2000–2003.
Julkaisuja

Krötzl, Christian & Masonen, Jaakko (toim.): Quotidianum Fennicum: Daily life in medieval Finland.  (Medium aevum quotidianum 19)  Krems:  Medium aevum quotidianum, 1989.
Krötzl, Christian (toim.): Mediaevalia Fennica.  (Historiallinen arkisto 96)  Helsinki:  Suomen historiallinen seura, 1991.  ISBN 951-8915-43-1
Krötzl, Christian: Pilger, Mirakel und Alltag: Formen des Verhaltens im skandinavischen Mittelalter (12.–15. Jahrhundert).  (Väitöskirja. Studia historica 46)  Helsinki:  Suomen historiallinen seura, 1994.  ISBN 951-8915-92-X
Linder, Marja-Liisa & Saloniemi, Marjo-Riitta & Krötzl, Christian (toim.): Ristin ja Olavin kansaa: Keskiajan usko ja kirkko Hämeessä ja Satakunnassa.  (Tampereen museoiden julkaisuja 55)  Tampere:  Tampereen museot, 2000.  ISBN 951-609-119-9
Hentilä, Seppo & Krötzl, Christian & Pulma, Panu: Pohjoismaiden historia.  Helsinki:  Edita, 2002.  ISBN 951-37-3614-8
Salonen, Kirsi & Krötzl, Christian (toim.): The Roman curia, the apostolic penitentiary and the partes in the later Middle Ages.  (Acta Instituti Romani Finlandiae 28)  Roma:  Institutum Romanum Finlandiae, 2003.  ISBN 952-5323-03-X
Krötzl, Christian: Pietarin ja Paavalin nimissä: Paavit, lähetystyö ja Euroopan muotoutuminen (500–1250).  (Historiallisia tutkimuksia 219)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-591-2
Mustakallio, Katariina & Krötzl, Christian (toim.): De amicitia: Friendship and social networks in antiquity and the middle ages.  (Acta Instituti Romani Finlandiae 36)  Roma:  Institutum Romanum Finlandiae, 2010.  ISBN 978-88-7140-442-4
Adolf Göran Mörner

| Adolf Göran Mörner |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. heinäkuuta 1773 Rinkaby, Ruotsi
Kuollut: 30. tammikuuta 1838 (64 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Ammatti:  poliitikko
Muut tiedot
Koulutus: Uppsalan yliopisto
Adolf Göran Mörner (27. heinäkuuta 1773 Rinkaby – 30. tammikuuta 1838 Tukholma) oli ruotsalainen poliitikko. Hän opiskeli Uppsalan yliopistossa ja sai vaikutteita valistusajan sekä Ranskan vallankumouksen filosofiasta. Hän oli mukana vaikuttamassa Ruotsin vuoden 1809 perustuslain syntyyn. Mörner oli lukuisia kertoja valtiopäiväedustajana ja toimi Ruotsin ulkoministerinä 1837–1838. Hänet valittiin Ruotsin akatemian jäseneksi vuonna 1819.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Adolf Göran Mörner Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Johan Wingård | Ruotsin akatemia, tuoli 6 1819–1838 | Seuraaja: Anders Abraham Grafström |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi
Musta tammikuu

Azerbaidžanilainen postimerkki tammikuun 20. päivän tapahtumista.
Musta tammikuu (azer. Qara Yanvar) viittaa väkivaltaisuuksiin tuolloin Neuvostoliittoon kuuluneen Azerbaidžanin pääkaupungissa Bakussa tammikuussa 1990. Väkivaltaisuudet Bakussa alkoivat mellakoitsijoiden alettua hyökätä paikallisia armenialaisia vastaan 13. tammikuuta lähtien. Yli 90 kuoli ja loput kaupungin armenialaiset evakuoitiin. Yöllä 20. tammikuuta Neuvostoliiton sotilaat vyöryivät panssarivaunujen tukemana kaupunkiin palauttamaan kommunistipuolueen valtaa. Noin 130 bakulaista kuoli neuvostojoukkojen tulituksessa.
Bakun koko armenialainen vähemmistö oli nyt kadonnut. Sotilaallinen puuttuminen tilanteeseen käänsi puolestaan yleisen mielipiteen Azerbaidžanissa Neuvostoliittoa vastaan. Bakun tapahtumat olivat ensimmäinen kerta, kun neuvostojoukot tekivät hyökkäyksen omaan kaupunkiinsa Moskovan vallan turvaamiseksi.
Tausta

Azerbaidžanin kansanrintama oli alkanut kiihdyttää toimintaansa vuonna 1989. Sen johtoon valittiin sittemmin Azerbaidžanin presidenttinä toiminut Əbülfəz Elçibəy. Kansanrintama ajoi laajempaa Azerbaidžanin autonomiaa Moskovasta ja esimerkiksi parempaa asemaa azerin kielelle. Kansallismielisessä ilmapiirissä monet alkoivat esimerkiksi luopua venäläistyylisistä sukunimistä. yksimielisyyttä poliittisten tavoitteiden toteuttamisen keinoista ei kuitenkaan ollut. Kansanrintama jakautui Neimet Panakhovin johtamiin radikaaleihin ja Leila Junusovan johtamiin maltillisiin. Vuoristo-Karabahin kärjistyvä tilanne etnisten armenialaisten ja azerienvälillä johti samana vuonna myös kasvaviin mielenosoituksiin.
Bakussa oli vanha armenialainen etninen vähemmistö, joka oli suurimmillaan käsittänyt noin 200 000 henkilöä. Vuonna 1989 suuri osa heistä oli kuitenkin jo muuttanut muualle. Poliittinen tilanne oli jo riistäytynyt Azerbaidžanin kommunistisen puolueen muodollisen johtajan Əbdürrəhman Vəzirovin käsistä. Hänen sijaansa valta oli pitkälti 2. puoluesihteeri Viktor Poljanitškon käsissä.
Tapahtumat > Armenialaisten vastaiset mellakat

Tammikuussa 1990 Vuoristo-Karabahin tilanne jakoi kiristymistään. 9. tammikuuta Armenian parlamentti äänesti Vuoristo-Karabahin sisällyttämisestä maan budjettiin. Šaumjanovskissa ja Hanlarissa Azerbaidžanissa asuneiden armenialaisten ja azerien välille syttyi yhteenottoja, joissa kuoli myös neuvostoliiton sisäministeriön joukkoja. Bakussa Kansanrintama jakautui kahtia 6.–7. tammikuuta. Sen maltillisemmat jäsenet perustivat sosiaalidemokraattisen puolueen, kun taas jäljelle jäänyt osa alkoi järjestää suuria mielenosoituksia Bakun Lenin-aukiolla. Neuvostoviranomaiset lähettivät kaupunkiin tuhansia uusia sisäministeriön ja asevoimien sotilaita.
11. tammikuuta joukko Kansanrintaman jäseniä valtasi kommunistisen puolueen tilat Lənkəranin kaupungissa. Seuraavana päivänä Viktor Poljanitško piti Kansanrintaman kanssa kokouksen, jossa julistettiin perustetuksi "kansallinen puolustuskomitea", jonka tehtävänä olisi puolustaa Azerbaidžanin rajoja armenialaisia vastaan. Sen viisihenkisestä johtajistosta neljä oli Kansanrintaman radikaalisiiven jäseniä ja samalla myös kommunistisen puolueen vastustajia. Televisiossa tehtiin lähetys, jossa puolustuskomitean jäsenet Neimet Panakhov ja Rahim Gaziev julistivat, kuinka Baku oli täyttynyt azeripakolaisista, kun kaupungin armenialaiset elivät edelleen yltäkylläisyydessä.
Armenialaisten vastaiset väkivaltaisuudet alkoivat 13. tammikuuta. Aluksi mielenosoittajia oli kerääntynyt Bakun Lenin-aukiolle, mutta illalla aukiolta alkoi hajaantua joukkoja mellakoitsijoita, jotka hyökkäsivät armenialaisia vastaan. Väkivaltaisuudet keskittyivät armenialaiseen kaupunginosaan Bakun keskustassa. Mellakoitsijoiden käsiinsä saamia armenialaisia hakattiin kuoliaaksi. Tuhansia armenialaisia pakeni kaupungin poliisiasemille, sekä suurelle Shafagin elokuvateatterille. Näillä paikoilla turvallisuutta valvoivat neuvostosotilaat. Armenialaisia alettiin evakuoida viranomaisten taholta lautoilla Kaspianmeren yli Krasnovodskiin Turkmenistanissa, josta heitä lennätettiin edelleen Armeniaan. Mellakoissa oli kuollut noin 90 armenialaista.
Tapahtumat > Neuvostojoukkojen hyökkäys

Jo 14. tammikuuta Neuvostoliiton politbyroon lähetystö saapui Jevgeni Primakovin johtamana Bakuun, jossa sen tarkoituksena oli palauttaa järjestys. Neuvostojoukkojen johtoon lennätettiin myös puolustusministeri Dmitri Jazov. Tuhansia neuvostosotilaita oli varuskunnilla Bakun tuntumassa. itse kaupunkia hallitsivat kuitenkin kansallismieliset azerit. kaduille oli rakennettu tiesulkuja ja 17. tammikuuta alkaen kulkureitit Keskuskomitean rakennukselle oli suljettu mielenosoituksin. Moskovan edustajat tapasivat kansanrintaman johtoa. Primakov selitti, että Neuvostoliiton johto ei sallisi Azerbaidžanin irtautumista Neuvostoliitosta ja uhkasi Kansanrintamaa väkivallalla. Primakovilla ei kuitenkaan vielä ollut valtuuksia puuttua asioihin sotilaiden kautta, ja ilmeisesti hän ehdotti myös Mihail Gorbatšoville sotatoimien välttämistä.
Joka tapauksessa Gorbatšov kokoontui turvallisuusministeriensä kanssa ja tehtiin päätös sotilaiden lähettämisestä kaupunkiin yöllä 19.–20. tammikuuta. Azerbaidžaniin julistettiin poikkeustila alkaen keskiyöstä. Bakussa tilanteesta ei kuitenkaan tiedetty. Radio- ja televisio olivat hiljentyneet jo edellisenä iltana kello 19.30. Monet saivat tietää poikkeustilasta ensimmäisen kerran vasta kello 05.30 aamulla. Sotilaat olivat alkaneet edetä kaupunkiin jo keskiyöstä lähtien panssarivaunujen tukemana. Etelästä kaupunkiin työntyi pääasiassa paikallisia joukkoja, jotka eivät kohdanneet vastarintaa. Pohjoisessa sotilaat käyttäytyivät kuitenkin kuin kyse olisi miehityksestä. Panssarivaunut jyräsivät tiesulkuja ja ajoneuvoja Bakun kaduilla. Tapahtumien silminnäkijät kuvailivat sotilaiden ampuneen kohti pakenevia siviilejä ja surmanneen jo haavoittuneita. Tulitukseen osui esimerkiksi linja-auto, jonka sisällä kuoli useita henkilöitä. Yön aikana surmansa sai noin 130 bakulaista. Useita satoja haavoittui. Sotilaita kuoli vähintään 21. Täysin selvää ei tosin ole, minkä takia sotilaita kuoli. Kaatuneita on voinut aiheutua paikallisten vastarinnasta tai omien joukkojen harhatulesta.
Seuraukset

Bakun tapahtumat olivat ensimmäinen kerta Neuvostoliiton hajoamisen aikana, kun neuvostojoukot vyöryivät Neuvostoliittoon kuuluneeseen kaupunkiin ja palauttivat järjestyksen väkivaltaisesti. Bakussa sotilaat olivat saaneet takaisin kaupungin hallinnan vain muutaman tunnin operaation aikana. Kommunistinen puolue asetettiin takaisin kaupungin johtoon ja monet Kansanrintaman jäsenet pidätettiin. Heidän joukossaan oli myös alun perin virallisen siunauksen saaneen kansallinen puolustuskomitean jäsenet. Vaikutus oli kuitenkin Moskovan hallinnan suhteen laajemmin miltei päinvastainen. Kuolleista azereista tuli marttyyrejä, joille järjestettiin suuria hautajaistapahtumia. Tuhannet kommunistisen puolueen jäsenet polttivat julkisesti puoluekirjansa. Yleinen mielipide oli kääntynyt lopullisesti Neuvostoliittoa vastaan. Mustasta tammikuusta alkoi myös pitkään lähinnä kulisseissa toimineen Heydər Əliyevin nousu valtaan Azerbaidžanissa. Əliyev tuomitsi Neuvostoliiton toiminnan 20. tammikuuta kokoon kutsumassaan lehdistötilaisuudessa.
Neuvostoliiton panssarivaunuja hotelli "Azerbaidžanin" edustalla.
Michel del Castillo

Michel-Xavier Janicot del Castillo (2. elokuuta 1933 Madrid – 17. joulukuuta 2024) oli espanjalais-ranskalainen kirjailija, joka kirjoitti tuotantonsa ranskaksi. Hän voitti teoksillaan useita palkintoja.
Romaanit

Tanguy (1957)
La Guitare (1958)
Le Colleur d’affiches (1959)
Le Manège espagnol (1960)
Tara (1962)
Les Aveux interdits : Le Faiseur de rêves (1965)
Les Aveux interdits : Les Premières Illusions (1966)
Gérardo Laïn (1967)
Le Vent de la nuit (1972)
Le Silence des pierres (1975)
Le Sortilège espagnol (1977)
Les cyprès meurent en Italie (1979)
La Nuit du décret (1981)
La Gloire de Dina (1984)
La Halte et le Chemin (1985)
Le Démon de l'oubli (1987)
Mort d'un poète (1989)
Une femme en soi (1991)
Le Crime des pères (1993)
Rue des Archives (1994)
Le Sortilège espagnol : les Officiants de la mort (1996)
La Tunique d'infamie (1997)
De père français (1998)
Les Étoiles froides (2001)
Colette en voyage (2002)
Les Portes du sang (2003)
Sortie des artistes (2004)
La Religieuse de Madrigal (2006)
La Vie mentie (2007)
Mamita (2010)
Suomennetut teokset

Tanguy, aikamme lapsi, suom. Katri Ingman-Palola, alkuteos Tanguy, 1957.
Järjestyksen yö : romaani, suom. Marjatta Ecare, Karisto 1983, alkuteos La nuit du décret
Julisteiden liimaaja, suom. Katri Ingman-Palola, WSOY 1961, alkuteos Le colleur d’affiches
Tara, suom. Katri Ingman-Palola, WSOY 1963, alkuteos Tara
Kitara, alkuteos La Guitare, 1958.
Zgharta

| Zgharta |
| --- | --- |

 Zgharta
 Koordinaatit: 34°24′N, 35°54′E 
Valtio:   Libanon
Hallintoalue:  Pohjois-Libanon
Piirikunta:  Zgharta
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Zgharta (arab. زغرتا‎, Zaġartā) on kaupunki Libanonin pohjoisosassa lähellä Tripolia. Kaupunki on pääasiassa maroniittien asuttamaa.
Maantiede

Zgharta sijaitsee Libanonin pohjoisosassa noin 89 kilometriä pääkaupunki Beirutista ja noin 11 kilometriä Tripolin kaupungista rannikolla. Zghartan kannalta tärkeä Ehdenin kylä sijaitsee noin 23 kilometrin päässä. Jonkin matkan päässä sijaitsee myös Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluva Qadishan laakso. Zgharta on Zghartan piirikunnan hallinnollinen keskus.
Historia

Zgharta on saanut alkunsa Ehdenin talvikaupunkina. Sen asukkaat siirtyivät Ehdeniin kesäisin ja päinvastoin talvisin.
Kaupungin politiikkaa hallitsivat paikalliset suvut Karam, Frangieh, Douaihy, Moawad ja Makary, joiden jäsenet vaikuttivat ajoittain myös laajemmin koko maan politiikassa. Zghartasta lähtöisin olivat esimerkiksi Libanonin presidentit Suleiman Frangieh ja René Moawad.
Libanonin sisällissodan syttyessä maan sisäiset jännitteet eri uskonnollisten ryhmittymien välillä heijastuivat myös Zghartaan, joka kilpaili maroniittien asuttamana kaupunkina viereisen pääasiassa sunnimuslimien asuttaman Tripolin kanssa. Sisällissodan aikana kaupunki oli Maradan prikaatin tukikohta. Sisällissodan jälkeen prikaati muuttui poliittiseksi järjestöksi nimeltä Marada-liike, jonka kannattajien pääosa on edelleen Zghartan ja muun Pohjois-Libanonin kristittyjä.
Väestö

Zghartan asukkaat ovat pääasiassa maroniitteja. Kaupungin asukkaat puhuivat aikanaan syyrian kieltä, jota opetettiin esimerkiksi kouluissa aina 1900-luvun puolivälille saakka. Nykyisin sen asukkaat puhuvat arabiaa syyriasta vaikutteita saaneella murteella.
Periplus (Pseudo-Skylaks)

| Periplus> Περίπλους |
| --- | --- |
 Näköispainos vuodelta 1855 teoksen käsikirjoituksesta 1200-luvulta.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Pseudo-Skylaks
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  maantiede, periplus
Julkaistu:  n. 338/337 eaa.?
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Periplus (m.kreik. Περίπλους, Periplūs tai Periplous; ”Ympäripurjehdus”), koko nimeltään Euroopan, Aasian ja Libyan asutun merenpiirin ympäripurjehdus (Περίπλους τῆς θαλάσσης οἰκουμένης Εὐρώπης καὶ Ἀσίας καὶ Λιβύης, Periplūs tēs thalassēs oikūmenēs Eurōpēs kai Asias kai Libyēs), ​on antiikin kreikkalainen maantieteellinen teos, jonka kirjoittajasta käytetään nimitystä Pseudo-Skylaks. Se yhdistettiin aiemmin Skylaks Karyandalaiseen, mutta ajoitetaan nykyisin 300-luvulle eaa.
Historia > Teoksen synty

Pseudo-Skylaksin Periplus on varhaisin tunnettu esimerkki kreikkalaisesta periplus-kirjallisuudesta eli rannikkojen ympäripurjehdusten kuvauksista, mikä oli antiikin aikana yleinen maantieteellisen kirjallisuuden lajityyppi. Teoksen kirjoittajaksi esitetyn ”Skylaksin” nimi viittaa oletettavasti tutkimusmatkailija Skylaks Karyandalaiseen, joka suoritti purjehduksen Intiasta Indus-joelta Intian valtamerelle ja Punaisellamerelle Persian kuningas Dareioksen toimeksiannosta 500-luvun eaa. lopulla. Varhaisemmassa tutkimuksessa Periplus laitettiin tämän Skylaksin nimiin. Jotkut tutkijat taas laittoivat sen 100-luvulla eaa. eläneen Skylaks Halikarnassoslaisen nimiin.
Teoksen ajoitus kuitenkin kumoaa kummatkin tulkinnat. Sisäisen todistusaineistonsa perusteella teos on selvästi ainakin nykyaikaan säilyneeltä sisällöltään 500/400-lukujen eaa. taitetta myöhäisempi. Toisaalta se ei mainitse Aleksanteri Suuren perustamia kaupunkeja, edes Egyptin Aleksandriaa, ja näin sen täytyy olla tätä varhaisempi. Siksi teos ajoitetaan nykyisin 300-luvulle eaa. Graham Shipley katsoo, että teos olisi kirjoitettu Ateenassa tai sen lähellä noin vuonna 338/337 eaa.
”Skylaks” ei oletettavasti ole tuolloin eläneen kirjoittajan oma nimi, vaan hän on mahdollisesti laittanut teoksensa Skylaks Karyandalaisen nimiin tämän tutkimusmatkailijan maineen vuoksi. Toisaalta on mahdollista, että teos on myöhemmin liitetty Skylaksin nimeen siksi, että hänet tunnettiin periplus-purjehtijana. On kuitenkin esitetty myös, että teoksen ydin voisi perustua Skylaks tekemään kirjoitukseen, jota olisi myöhemmin muokattu hyvin paljon. Tutkimuksessa kirjoittajasta käytetään nimitystä Pseudo-Skylaks (engl. Pseudo-Scylax, lyhennettynä Ps.-Scylax).