Šaria
Šarian historiaa > Järjen porttien sulkeutuminen

Abbasidihallinnon alkuvaiheessa islamilaista lakia kehitettiin eri paikkakunnilla hieman eri suuntiin. Tällöin syntyivät myös lakikoulukunnat. Lain kehityksen seuraavana vaiheena oli uskonnollisen lain jäykistyminen eli niin sanottu "järjen (ijtihad) porttien sulkeutuminen". Se alkoi näkyä 800-luvulta alkaen. Tässä vaiheessa uskonoppineet olivat kehittäneet islamilaista lakia yksityiskohtaisesti. Käsitys siitä, että oppineiden yksimielisyys merkitsi myös erehtymättömyyttä, johti siihen, että oppirakennelma alkoi jäykistyä ja itsenäisen päättelyn alue kapeni. Lopulta periaate siitä, että järjen (ijtihad) portit olivat sulkeutuneet, merkitsi, että saavutettu yksimielisyys oli rikkomaton. Tämä periaate esti uusien lakinormien luomisen.
Joseph Schachtin mukaan šarian muovautumisvaiheessa uskonnollisen lain asiantuntijat olivat kehittäneet lakia Koraaniin sisältyvien niukkojen ohjeiden ja paikallisten tapojen pohjalta. Edes uskonoppineiden pätevyysvaatimukset eivät tällöin olleet vielä vakiintuneet, vaan mielipiteiden ilmaisuun riitti harrastuneisuus asiaan. Vielä 800-luvun puoliväliin saakka jokaisella oppineella ja lakispesialistilla oli oikeus esittää omia näkemyksiään pyhän lain sisällöstä, ja heidän mielipiteidensä arvoa mittasi vain heitä kohtaan tunnettu arvostus. Ensimmäiset merkit kriittisestä suhtautumisesta tähän tilanteeseen alkoivat näkyä al-Shafi'in mielipiteissä 800-luvun alussa. Tällöin alkoi kehittyä näkemys, että vain menneisyyden suuret imaamit olivat tarpeeksi oppineita muodostaakseen oikean mielipiteen Jumalan laista. Sen sijaan heidän myöhemmät jäljittelijänsä eivät olleet oikeutettuja käyttämään itsenäistä järkeilyä (ijtihad) muodostaakseen henkilökohtaisen mielipiteen (ra'y). Shafi'in vaikutuksesta kaikkien koulukuntien oppineet alkoivat nyt katsoa, että kaikki olennaiset kysymykset oli jo perusteellisesti keskusteltu ja ratkaistu. Alettiin katsoa, että kenelläkään ei enää ollut riittävää pätevyyttä itsenäiseen järjen käyttöön. Tämän takia tehtäväksi jäi enää vain selittää, soveltaa ja tulkita Jumalan lakia, jonka sisältö oli lopullisesti annettu siihen mennessä kootuissa kokoelmissa.
Henkilö, jolla oli oikeus ijtihadiin oli nimeltään mujtahid. Nyt ijtihad  korvautui annetun Jumalan lain ehdottomalla hyväksymisellä (taklid). Henkilö, joka on velvoitettu tähän, on mukallid. Kun taklid on voimassa, se tarkoittaa, että muslimi ei voi itsenäisesti etsiä islamin ja sen lain sisältöä Koraanista, sunnasta tai käyttämällä omaa järkeä (ijtihad). Hänen on sen sijaan käännyttävä jonkin hyväksytyn lakikoulun  puoleen saadakseen tietää, mikä on sen hyväksymä yksimielinen käsitys. Schacht jatkaa:
"Kunkin lakikoulukunnan virallinen kanta ei löydy koulukuntien omien mestareiden kirjoista, vaikka he olivat miehiä, joiden katsottiin olleen päteviä käyttämään korkeinta määrää omaa järkeään (ijtihad). Virallinen kanta löytyy kirjoista, jotka koulukunnan yleinen mielipide hyväksyy arvovaltaisiksi lähteiksi. Nykyään niitä ovat yleensä myöhäisellä keskiajalla kirjoitetut käsikirjat, ja myöhemmät teokset saavat arvovaltansa niiden kautta. Tunnustetut käsikirjat sisältävät kunkin lakikoulukunnan opin kaikkein tuoreimman kehitysvaiheen. Totuus ei kuitenkaan löydy näistä koodeista itsessään; islamilainen laki ei ole pelkkä lakikirja, vaan lainopin elävää soveltamista."
Elävä soveltaminen tarkoittaa, että muslimin on käännyttävä muftin tai imaamin puoleen uskontoa koskevissa asioissa saadakseen selville islamin kannan. Lakikirjat on tarkoitettu lähinnä näiden uskonoppineiden omaan käyttöön. Islamilaisten lakikirjojen teksti on monitasoista. Siinä alkuperäinen kirjoittaja usein vain mainitsee määräyksen, johon seuraavat kommentaattorit lisäävät määritelmiä, ympäristöehtoja ja kirjallisia viittauksia todisteisiin. Elävät šeikit antavat asioille lopullisen tulkinnan, kun he opettavat lakia oppilailleen. Nuh Ha Mim Keller kirjoittaa: "Eläviä opettajia tarvittiin ja tarvitaan selittämään käsitteellisiä vaikeuksia, poistamaan epämääräisyyksiä ja korjaamaan kirjoitusvirheitä."  Islamissa elää siten ajatus elävästä traditiosta, jossa vain suora yhteys opettajaan antaa varmuuden siitä, että lain tulkinta on oikea.
Keller toteaa kirjan Reliance of the Traveller johdantoluvussa, että mikään historian aikakausi ei ole ilman sellaisia henkilöitä, joille ijtihad on oikeutettua. Tämä oikeus itsenäiseen järkeilyyn koskee  kuitenkin vain niitä kysymyksiä, jotka ovat uusia, ja joihin pyhästä laista ei vielä löydy ohjetta. Mutta vaikka järjen portit ovat tässä suhteessa raollaan, kukaan ei ole oikeutettu täydelliseen ijtihadiin sellaisten imaamien jälkeen kuin Abu Hanifa, Malik, Shafi'i tai Ahmad ibn al-Hanbali (jotka elivät 700–800-luvuilla). Islamin nykyiset lakikoulukunnat ovat ylivertaisia myös sammuneisiin koulukuntiin nähden sen takia, että niiden kannanotot ja todisteet on eri sukupolvien kuluessa yhä uudelleen tarkistettu ja päivitetty, ja tämän ovat tehneet ensi luokan juristit.