stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Skandium
Esiintyminen ja käyttö

Luonnossa skandium esiintyy harvinaisten maametallien ohella ja rauta- ja magneettimineraaleissa. Norjalaiset geologit löysivät 1980-luvulla tavattoman suuria skandiummalmiesiintymiä Finnmarkista Pohjois-Norjasta. Suomessa skandiumia on Rautalammilla Kiviniemen esiintymässä.
On osoittautunut, että skandiumia voidaan käyttää joissakin lasereissa sekä mahdollisesti joidenkin keraamisten suprajohteiden valmistamisessa. Skandiumjodidia (ScI3) käytetään erityisesti päivänvalolampuissa elohopean ja natriumin ohella. Eräistä metalliseoksista saadaan kovempia, kun niihin lisätään skandiumia. Skandium on alumiinia hivenen painavampi, mutta sulamispiste on selvästi korkeampi; sitä on käytetty esimerkiksi lentokoneen osissa ja avaruustekniikassa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Periodictable: Technical data for Scandium (englanniksi)
Luettelo skandiumin isotoopeista The Isotopes Project Home Page (englanniksi)
Americanelements: Scandium Technical and Safety Data (englanniksi)
MineralPrices.com: Heavy Rare Earth Metals, Scandium metal 99.9% ja  Scandium Oxide ≥ 99.95% (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Scandium (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki 
Skandiumia
Videokamera

Sonyn Betacam SP videokamera
HDV-FX1 Sony HDV Camcorder
Videokamera monikameratuotannossa
Harrastelijakamera
Videokamera on kamera, joka tallentaa liikkuvaa kuvaa ja ääntä elektronisesti. Se voi olla analoginen, jolloin tallennusvälineenä käytetään analogista videonauhaa tai digitaalinen, jolloin tallennusvälineenä käytetään digitaalista videonauhaa, DVD-levyä, muistikorttia tai kiintolevyä.
Analoginen videokamera voidaan kytkeä televisioon SCART-, komposiittivideo- tai S-video-liitännällä. 
Digitaalinen videokamera voidaan kytkeä tietokoneeseen esimerkiksi FireWire-liitännällä; kameran FireWire-liitäntä voi olla yksisuuntainen (out) tai kaksisuuntainen (in ja out). Useissa digitaalisissa videokameroissa on myös analogiset liitännät, joiden avulla kamera on liitettävissä analogisiin laitteisiin, kuten videonauhuriin tai televisioon.
Periaatteessa kaikkia tähän päivään saakka valmistettuja elektronisia kameroitaselvennä voidaan kutsua yhteisellä nimellä videokamera, koska niiden toimintaperiaate on samanlainen. Videokamera yleistyi nimityksenä enemmän siinä vaiheessa, kun niitä alettiin valmistaa kevytrakenteisina ja niitä tuli saataville kuluttajienkin käyttöön. Tätä ennen videokameroiden ollessa raskaita ja suurikokoisia niistä käytettiin nimitystä televisiokamera, koska niitä käytettiin pääasiassa TV-tuotannossa.
Videokameran synty

Ensimmäisen täysin elektronisen videokameran kehitti ja konstruktoi venäläissyntyinen sähköinsinööri ja keksijä Vladimir Zworykin vuonna 1923. Hänen suunnittelemansa videokamera oli samalla perusta nykyisen elektronisen televisiotekniikan toiminnalle. Zworykinin videokamerassa käytettiin melko erikoisenmuotoista, lasista katodisädeputkea, jonka sisään asennettu valoherkkä kuvaelementti muutti sen pinnalle heijastuneen kuvan elektroniseksi signaaliksi. Samalla Zworykin keksi hajottaa optisen kuvan osiin eli vaakasuuntaisiin kuvajuoviin, jolloin kokonainen kuva voitiin siirtää vain yhtä sähköistä johdintietä vastaanottimeen. Katodisädeputkea alettiin kutsua kuvaikonoskoopiksi, kun Zworykinin videokameroiden teollinen tuotanto aloitettiin.
Zworykinin videokamerassa käytetyn katodisädeputken toiminta on hyvin samanlainen kuin itse TV-vastaanottimen kuvaputki. Putken elektronitykillä synnytetyllä ohuella elektronisuihkulla "piirretään" vaakajuovia valoherkkään elementtiin, joka yhdessä säteen ja siihen kohdistuvan valon kanssa tuottaa säteen kohdalla valonvoimakkuudesta riippuvaisen sähköjännitteen. Elektronisäteen liikettä ohjataan putken ulkopuolella olevilla keloilla, jonka magneettisuus muuttaa säteen kulkusuuntaa.
Katodisädeputket

Videokameroissa käytettiin hyvin pitkään katodisädeputkia kuvanottokomponenttina. Luonnollisesti niiden tuottama videokuva oli aluksi mustavalkoista. Ajan kuluessa niitä kehiteltiin yhä pienempikokoisiksi, jolloin voitiin valmistaa myös kohtuukokoisia valvontakameroita teollisuuden käyttöä varten.
Kuvaikonoskoopista seuraava yleinen katodisädeputkimalli oli kuvaortikon, jonka lasiputki oli malliltaan täysin suora. Pituutta ortikonputkella oli noin puoli metriä.
Kun televisiokuvaan tuli värit mukaan, tarvittiin videokamerassa yhden putken sijasta kolme erillistä kuvaelementtiputkea, jokaiselle RGB-perusvärille omansa. Se aiheutti TV-kameroiden koon kasvamista, vaikka perustarkoituksena olikin saada niistä entistä pienempiä.
Viimeisin versio kameraputkista oli Vidicon-putki, jolla oli pituutta vain tulitikkurasian verran. Sen tuottama kuva ei ollut kuitenkaan verrattavissa kuvaortikonin laadukkaaseen videokuvaan, joten siksi Vidicon-putkia käytettiinkin enemmän pienikokoisissa valvontakameroissa ja kannettavissa kotivideokameroissa. Värillistä videokuvaa varten Vidiconista kehiteltiin kotivideokameroihin Saticon- ja Plumbicon-kameraputkia.
Katodisädeputkien käytössä oli puutteensa. Sen valoherkkä elementti oli usein hidas reagoimaan nopeisiin liikkeisiin, joista näkyvin esimerkki on kuvassa kirkkaan valopisteen vaelluksesta perään jäävä pyrstö. Niiden häipyminen kuvasta kesti muutaman sekunnin. Mustavalkoisissa ortikonputkissa suora vastavalo aiheutti ympärilleen mustan alueen ja pitkään kuvaaminen samaa liikkumatonta kohdetta kuvan "kiinnipalamisen", joka näkyi videokuvassa negatiivisena ennen palautumista. Kaikilla katodisädeputkilla oli yhteistä se, että niillä ei saanut koskaan kuvata suoraan aurinkoa kohti. Kirkas ja voimakasta lämpösäteilyä sisältävä auringonvalo poltti kameraputken kuvaelementtiin jäljen välittömästi ja pysyvästi.
CCD-kenno

1980-luvulla videokameroissa alkoivat yleistyä puolijohdetekniikalla valmistetut CCD-kennot, joilla vanhanmalliset katodisädeputket voitiin korvata. Kameraputkiin verrattuna CCD-kennot reagoivat nopeasti liikkeisiin jättämättä kuvaan häntiä. Lisäksi ne ovat käyttövalmiita välittömästi ilman kameraputkien vaatimaa hehkutusaikaa, tarvitsevat huomattavasti vähemmän sähkövirtaa ja pienempää jännitettä sekä pystyvät kuvaamaan huonommassakin valaistuksessa.
Ammattitason videokameroissa käytetään edelleen kolmea erillistä kennoa jokaista perusväriä varten, jolloin videokuvan värientoistossa saadaan värikontrasti syvemmäksi ja värisävyt enemmän todellista vastaaviksi. Kuluttajakäyttöön myytävissä kameroissa kennoja on yleensä yksi, jossa jokaista perusväriä kuvaavat kuvapiste-elementit ovat yhdistettynä samassa kennossa. Nykyään harrastelijatason videokameroissakin on ryhdytty käyttämään ammattilaisten tapaan kolmea kuvakennoa.
Nykyisellä CCD-kennojen valmistustekniikalla yksikenno- ja kolmikennokameroiden värien toistossa on hyvin vähäisiä silmin havaittavia eroja. Kolmen erillisen kennon käytössä kuvapisteiden määrää voidaan käyttää enemmän ja kuvan yksityiskohdat saadaan terävimmiksi. Sen lisäksi värillinen videokuva hämärässä valaistuksessa kuvattuna on yksikennokameraa selkeämpi.
Kameranauhurit

Nykyiset videokamerat ovat poikkeuksetta varustettuja myös videonauhurilla niiden pienentyneen rakenteen ansiosta. Nauhuriosa voi olla integroituna kameran rakenteeseen tai kuten ammattitason Betacam-kameroissa toisiinsa yhteen liitettäviä erillisosia. Digitaalisissa videokameroissa käytetään nykyisin enemmän integroitua 
rakennetta. Aluksi kameran ja nauhurin yhdistelmästä käytettiin nimitystä kameranauhuri, mutta nykyään puhutaan pelkästä videokamerasta.
Kirjallisuutta

Leponiemi, Kari: Videokuvaus: Taitoa ja tekniikkaa.  Jyväskylä:  Docendo, 2010.  ISBN 978-951-0-36094-1
Ortikon-kameraputki. Putken vasemmassa päässä elektronitykki ja oikeassa päässä kuvaelementti.
Vidicon-kameraputki.
Skotlantilainen keittiö

Haggis-lautasellinen Burnsin päivällisellä käytettävällä hopeatarjottimella.
Skotlantilainen keittiö on syntynyt Skotlannin karuissa luonnonoloissa, missä luonnon antimet ovat niukat ja ne on opittu käyttämään tarkasti hyväksi. Vanhan skotlantilaisen sanonnan mukaan "Joka ruokaa halveksii, on hullu". Perinteinen skotlantilainen keittiö on ollut yksinkertainen ja perustunut kauraan, ohraan, juureksiin sekä karjankasvatukseen ja kalastukseen. Skotlannin tunnetuimpia ruokia ja juomia ovat lampaan sisälmyksistä valmistettava haggis, skottiviski ja kaurapuuro. Skotlantilaisesta Aberdeen Angus -karjarodusta saatavaa naudanlihaa pidetään yhtenä maailman parhaimmista.
Haggis on skotlantilaisten kansallisruoka. Se on makkarankaltainen täytetty lampaan mahalaukku, johon laitetaan lampaan sisälmyksiä (kuten maksaa, sydäntä ja keuhkoja), lampaan talia, sipulia, karkeita kaurajauhoja sekä mausteita, joskus myös sian mahalaukkua ja kylkeä. Haggista syödään vuoden ympäri mutta erityisesti uudenvuodenaattona sekä seremoniallisesti Burnsin päivällisellä (Burns' Night) 25. tammikuuta kansallisrunoilija Robert Burnsin syntymäpäivänä.
Viski keksittiin luultavimmin Irlannissa. Sen valmistus kuitenkin levisi pian myös Skotlantiin, missä juoman valmistusaineita oli hyvin saatavilla ja viileä ilmasto sopi sen valmistukseen. Nykyisin juuri skottiviskiä pidetään viskin perikuvana.
Kaura oli skottien perusruokaa ennen perunan saapumista, sillä kaura soveltuu viljoista parhaiten Skotlannin Ylämaiden olosuhteisiin. Yleisimpiä skotlantilaisia kauraruokia ovat kaurapuuro, kaurakakkuset ja murokakut. Kaurapuuro on yhä suosittu aamiainen Skotlannissa. Lammaspaimenet keittivät sitä perinteisesti viikoksi kerrallaan ja leikkasivat jähmettyneestä puurosta viipaleita, jotka he paistoivat. Puuron kanssa on syöty kylmää maitoa tai kermaa sekä suolaa ja joskus sokeria.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Skotlantilainen keittiö Wikimedia Commonsissa
Timo Vihavainen

| Timo Vihavainen |
| --- | --- |
 Timo Vihavainen Helsingin kirjamessuilla 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. toukokuuta 1947 (ikä 77) Sulkava
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  Venäjän tutkimus
Timo Juhani Vihavainen (s. 9. toukokuuta 1947 Sulkava) toimi Helsingin yliopiston Venäjän tutkimuksen professorina vuosina 2002–2015. Hän on tutkinut myös Suomen historiaa, jossa hän on keskittynyt erityisesti niin sanotun suomettumisen aikaan 1960-luvulta 1980-luvulle. Hän on julkaissut muun muassa kirjat Kansakunta rähmällään: Suomettumisen lyhyt historia (1991), Länsimaiden tuho (2009) ja Itäraja häviää (2011).
Timo Vihavainen valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1970, opiskeli Moskovan yliopistossa lukuvuoden 1972−73 ja työskenteli sen jälkeen peruskoulun yläasteen ja lukion historian ja yhteiskuntaopin lehtorina Vantaalla. Vuosina 1980−98 hän toimi Helsingin yliopiston assistenttina, vuosina 1998−2000 Suomen Pietarin-instituutin johtajana sekä vuosina 2000−2002 Suomen Akatemian tutkijana. Hän valmistui filosofian lisensiaatiksi vuonna 1983 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1988.
Kunnianosoitukset

Ystävyyden kunniamerkki (2014)
Teoksia

Hyvinvointi-Suomi, osio teoksesta Suomen historian Pikkujättiläinen. Porvoo: WSOY 1987.
Suomi neuvostolehdistössä 1918–1920 (väitöskirja).  Helsinki:  Suomen historiallinen seura (Helsingin yliopiston historiallisia tutkimuksia 147), 1988.  ISBN 951-8915-09-1
Marssi Helsinkiin: Suomen talvisota neuvostolehdistössä.  Helsinki:  Tammi, 1990.  ISBN 951-30-9396-4
Kansakunta rähmällään: Suomettumisen lyhyt historia.  Helsinki:  Otava, 1991.  ISBN 951-1-11397-6
Eino Lyytinen ja Timo Vihavainen: Yleisradion historia, osa 1 (1926–1949).  Helsinki:  Yleisradio, 1996.  ISBN 951-43-0709-7
Stalin ja suomalaiset.  Helsinki:  Otava, 1998.  ISBN 951-1-26797-3
Irina Takala ja Timo Vihavainen: Yhtä suurta perhettä: bolševikkien kansallisuuspolitiikka Luoteis-Venäjällä 1920-1950-luvuilla.  Helsinki:  Aleksanteri-instituutti, 2000.  ISBN 951-45-9275-1
Härmänmaa, Marja & Vihavainen, Timo (toim.): Kivettyneet ihanteet? Klassismin nousu maailmansotien välisessä Euroopassa.  Jyväskylä:  Atena, 2000.  ISBN 951-796-214-2
Otto Wille Kuusinen ja Neuvostoliiton ideologinen kriisi vuosina 1957–1964.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-538-6
Silloin kun minä suometuin, artikkeli teoksessa Entäs kun tulee se yhdestoista? − Suomettumisen uusi historia (toim. Johan Bäckman). Porvoo: WSOY, 2003.
Venäjän kahdet kasvot: Venäjä-kuva suomalaisen identiteetin rakennuskivenä.  Helsinki:  Edita, 2004.  ISBN 951-37-3954-6
(toim.): Opas venäläisyyteen.  Helsinki:  Otava, 2006.  ISBN 951-1-20924-8
Länsimaiden tuho.  Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23884-3
Timo Vihavainen, Andrei Saharov ja Maija Dahlgren: Tuntematon talvisota: Neuvostoliiton salaisen poliisin kansiot.  Helsinki:  Edita, 2009.  ISBN 978-951-37-5598-0
Itäraja häviää: Venäjä ja Suomen kaksi vuosisataa.  Helsinki:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-24709-8
Ryssäviha: Venäjä-pelon historia.  Helsinki:  Minerva Kustannus, 2013.  ISBN 978-952-492-778-9
Timo Vihavainen, Marko Hamilo & Joonas Konstig (toim.): Mitä mieltä Suomessa saa olla: suvaitsevaisto vs. arvokonservatiivit.  Helsinki:  Minerva, 2015.  ISBN 978-952-312-123-2
Barbarian paluu: Euroopan auringon laskiessa.  Helsinki:  Otava, 2017.  ISBN 978-951-1-30872-0
Aiheesta muualla

Timo Vihavainen 375 humanistia -sivustolla 14.6.2015. Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.
Arto Luukkanen: puhe professori Timo Vihavaiselle tämän jäähyväisluennon jälkeen pidetyllä vastaanotolla 6.5. 2015
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
J. V. Viheriälaakso

Juho Verner Viheriälaakso (vuoteen 1906 Grönlund, 1880 Tampere – 1935 Riihimäki) oli suomalainen sosialisti, joka toimi sosialidemokraattisen puolueen kiertävänä puhujana 1900-luvun alkuvuosina. Hän oli myös Ilmari Kiannon teoksessa Punainen viiva esiintyneen agitaattori Puntarpään esikuva. Varsinaiselta ammatiltaan Viheriälaakso oli kirvesmies.
J. V. Viheriälaakson esiintymistä on verrattu herätyssaarnaajille ominaiseen tyyliin, johon oli sekoitettu mukaan sosialismin keskeisiä ajatuksia sekä puoluehallinnon iskulauseita. Hänen kiivaat puheensa sisälsivät myös paljon karkeaa kielenkäyttöä. Viheriälaakson kerrotaan innoissaan hyppineen pöydille puhumaan ja onnistuneen saamaan köyhälistön puolelleen tyylillä, jota ei esimerkiksi Kainuussa ollut ennen nähty. Hänen puhetilaisuuksillaan sanotaan myös olleen merkittävä vaikutus kuulijoina olleiden vähäosaisten yhteiskunnallisen itsetunnon nousuun.
Elämä

Helsinkiläinen Viheriälaakso liittyi vuoden 1905 suurlakon aikana punakaartiin. Hän kuitenkin kertoi eronneensa siitä jo vuodenvaihteessa ja liittyneensä Helsingin Perustuslailliseen Työväenyhdistykseen, koska kannatti laillisia menettelytapoja. Tämän vuoksi Viheriälaakso väitti joutuneensa punakaartilaisten uhkailujen kohteeksi. Elokuussa 1906 hän kuitenkin oli mukana Viaporin kapinassa, jonka jälkeen Viheriälaakso muutti perheineen Vesilahdelle.
Vuoden 1907 eduskuntavaalien alla hän toimi kahden kuukauden ajan sosialidemokraattien Kajaanin kihlakunnan kiertävänä puhujana. Tammi–helmikuun aikana hän piti kaikkiaan 18 puhetilaisuutta eri puolilla Kainuuta. Viheriälaakso puhui Kajaanin lisäksi Paltamossa, Hyrynsalmella, Ristijärvellä, Suomussalmella ja Kuhmossa. Ainakin Ristijärvelle perustettiin hänen puhetilaisuutensä jälkeen oma työväenyhdistys. Lisäksi eri puolilla Kainuuta järjestettiin useita mielenosoituksia. Porvarillisten puolueiden kannattajat yrittivät myös estää ja häiritä Viheriälaakson puhetilaisuuksia.
Kainuusta Viheriälaakso palasi Vesilahdelle, jossa hän asui vuodenvaihteeseen saakka ja muutti sen jälkeen takaisin Helsinkiin, saatuaan paikan Fazerin makeistehtaan rakennustyömaalta. Hän vieraili myös puhujana Viipurin läänissä ja samalla hoiti työläisaktivisteihin kuuluneen insinööri Severi Alanteen asioita. Talvella 1909 Viheriälaakso vangittiin Pohjois-Amerikkaan muuttaneen J. A. Mustosen julkaisemien työläisaktivisteja koskevien paljastusten johdosta. Hänen epäiltiin syyskuussa 1906 sekaantuneen Lappeenrannan rautatieasemalla tapahtuneeseen asevarkauteen, jonka ilmeisesti teki Heikki Torvisen johtama paikallisten työläisaktivistien ryhmä. Viheriälaakso vpautettiin elokuussa, kun mitään raskauttavia todisteita häntä vastaan ei löytynyt.
Vuoden 1918 tapahtumia muistellut kuusankoskelainen Lauri Mankki kertoi 1970, kuinka Viheriälaakso saapui juuri ennen sisällissodan alkua Valkealan Kymintehtaalle, jossa hän vaikutti sodan loppuun asti. Mankki kuvaili Viheriälaaksoa lyhyeksi, tanakaksi mieheksi, joka oli pukeutunut sarkapukuun, villapaitaan ja karvalakkiin. Jaloissaan hänellä oli pitkävartiset lapikkaat ja vyöllä roikkuivat venäläinen ratsuväen miekka sekä pistooli. Viheriälaakso ei kuitenkaan lähtenyt Kymintehtaalta rintamalle. Hänen myöhemmistä vaiheistaan ei ole tietoa, mutta mahdollisesti Viheriälaakso katosi sodan loppuvaiheessa tai sen jälkiselvittelyjen aikana.
Puntarpään esikuva

18. tammikuuta 1907 Viheriälaakso oli puhumassa Suomussalmella, jossa tilaisuutta oli seuraamassa myös Ilmari Kianto. Hänen vastineensa Viheriälaakson puheeseen ilmestyi Kajaanin Lehdessä jo kolme päivää myöhemmin. Nimimerkillä kirjoittanut Kianto syytti tekstissään sosialidemokraatteja vihanlietsonnasta. Hänen mukaansa Viheriälaakson puheesta ei pahemmin saanut sydämen tai järjen ravintoa, mutta hän arveli sen uponneen ”raaimpiin” kuuntelijoihin. Kianto itse oli nuorsuomalaisten paikallisia puuhamiehiä ja näin myös Viheriälaakson poliittinen vastustaja.
Vaikka Viheriälaakson Suomussalmella pitämän puheen sisältöä ei tarkkaan tunneta, aikalaiskuvauksista on päätelty, että Kianto kopioi sen lähes sanatarkasti kirjaansa agitaattori Puntarpään pitämäksi vaalipuheeksi. Myöhemmin se tuli tunnetuksi vuonna 1959 Matti Kassilan ohjaamassa elokuvaversiossa, jossa puheen esitti Puntarpäätä näytellyt Jussi Jurkka. Hän sai roolistaan myös Jussi-palkinnon.
Aiheesta muualla

Agitaattori Puntarpään puhe Punainen viiva -elokuvassa. Youtube.
Skyytin kieli

Skyytin kieli (usein käytetään myös nimitystä skyyttiläis-sarmaattilaiset murteet) on muinaisten skyyttien ja sarmaattien puhuma kuollut iranilainen kieli. Sen puhujat asuivat Mustanmeren pohjoispuolella 700–600-luvuilta eaa. aina 300–400-luvuille saakka.
Skyytti tunnetaan Mustanmeren kreikkalaisista siirtokunnista löytyneiden piirtokirjoitusten sekä antiikin historioitsijoiden ja maantieteilijöiden teoksissa ja nykyisessä paikannimistössä esiintyvien erisnimien perusteella. Ne edustavat kahta murretta: rakenteeltaan arkaaista ”skyyttiä” ja kehittyneempää ”sarmaattia”. Molemmat kuuluvat iranilaisten kielten koillisryhmään.
Skyytin myöhempiä jatkajia ovat keskiaikainen alaanin kieli ja nykyinen osseetti.
Skræling

Skræling oli viikinkien Grönlannin thulelaisista eskimoista ja Vinlandin alkuasukkaista eli luultavasti Newfoundlandin beothukien esi-isistä käyttämä nimitys. Skraelingi tarkoittaa nykyislannin kielessä barbaaria ja nykynorjassa heikkoa ihmistä. Alkujaan nimitys skraeling on saattanut viitata alkuasukkaiden käyttämiin nahkavaatteisiin, skrá tarkoitti keskiajan islannissa nahkaa ja (nahalle) kirjoittamista. Toisaalta skandinaavinen skral, islannin skrælna vihjaa nimitykseen ohut, laiha, mutta tämä tulkinta ei välttämättä sovi tähän yhteyteen. Skrælna tarkoittaa kasvien tms. kutistamista tai kuivattamista. Grönlannin kansan nimi Kalaalleq saattaa pohjautua Norjan sanaan skræling tai vaatetta tarkoittavaan klæði-sanaan. Eskimoiden kielessä ei esiinny skr-yhdistelmää, ja skraeling ääntyisi kaeling.
Aiheesta muualla

Online etymology dictionary
Native Languages of the Americas
Skræling norjan kielten sanakirjassa[vanhentunut linkki] (norjaksi)
Den Store Danske: skrællinger (tanskaksi)
Diamond, Jared: Romahdus: Miten yhteiskunnat päättävät tuhoutua tai menestyä.  ((Collapse: How societies choose to fail or succeed, 2005) Suomentanut Kimmo Pietiläinen. 2. painos 2007)  Helsinki:  Terra cognita, 2005.  ISBN 952-5202-84-4
Marita Skogum

Marita Skogum (s. 3. tammikuuta 1961) on entinen ruotsalainen suunnistaja.
Marita Skogum on voittanut suunnistuksen MM-kisoissa kymmenen mitalia. Henkilökohtaisen maailmanmestaruuden Skogum voitti 1989 ja 1993, ja lisäksi hänellä on neljä viestimestaruutta.
Suunnistuksen maailmancupin kokonaiskilpailun Skogum voitti 1992.
Saavutukset > MM-kisoissa

Zalaegerszeg 1983
Kultaa viestissä
Hopeaa henkilökohtaisella matkalla
Gérardmer 1987
Hopeaa viestissä
Kymmenes henkilökohtaisella matkalla
Skövde 1989
Kultaa henkilökohtaisella matkalla
Kultaa viestissä
Mariánské Lázně 1991
Kultaa viestissä
Pronssia lyhyellä matkalla
Viides normaalimatkalla
West Point 1993
Kultaa normaalimatkalla
Kultaa viestissä
Hopeaa lyhyellä matkalla
Saavutukset > PM-kisoissa

Bornholm 1982
Kultaa viestissä
Tromssa 1984
Hopeaa viestissä
Halmstad 1988
Pronssia viestissä
Rena 1992
Kultaa lyhyellä matkalla
Kultaa normaalimatkalla
Kultaa viestissä
Saavutukset > Muita saavutuksia

Maailmancupin kokonaiskilpailun voitto 1992
Skione

| Skione> Σκιώνη.Sijainti |
| --- | --- |
 Skione
Koordinaatit:  39°56′20″N, 23°34′29″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Loutrá, Kassándra, Chalkidikí, Keski-Makedonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Pallene, Traakia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Skione (m.kreik. Σκιώνη, Skiōnē, myös m.kreik. Σκιώνα, Skiōna; lat. Scione) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Pallenen niemellä Traakiassa, nykyisellä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Kassándran kunnan alueella noin kolme kilometriä itään nykyisestä Néa Skiónin kylästä.
Maantiede

Skione sijaitsi Pallenen niemen (nyk. Kassándra) etelärannikolla itään Menden kaupungista. Niemi on läntisin nykyisin Chalkidikína tunnetun niemimaan niemistä, mutta antiikin aikana se ei kuulunut Khalkidiken alueeseen, josta koko niemimaa on saanut nykyisen nimensä. Kaupunki oli rakennettu lähellä merenrantaa sijainneelle kukkulalle.
Skionen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä. Skionesta pohjoiseen sijaitsi Neapolis, koilliseen Aige ja itään Therambos.