stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ruohokanukka

| Ruohokanukka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Cornales
Heimo::  Kanukkakasvit Cornaceae
Suku::  Kanukat Cornus
Laji::  suecica
Kaksiosainen nimi
 Cornus suecica  L. 
Katso myös
   Ruohokanukka Wikispeciesissä   Ruohokanukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruohokanukka (Cornus suecica) on monivuotinen, matalakasvuinen ruohokasvi kanukoiden suvussa. Se kasvaa 10–25 senttimetriä korkeaksi ja sillä on vaakasuora juurakko. Sen lehdet ovat soikeat, yläpinnaltaan aluksi karvaisia ja alapinnaltaan sileitä ja sinivihreitä. Ruohokanukan kukinnon alla on neljä suurta valkoista, terälehtimäistä suojuslehteä, jotka ympäröivät pieniä mustanpunaisia sarjamaisessa ryhmässä kasvavia kukkia. Suurta kukkaa muistuttavat valkoiset suojuslehdet muodostavat valekukan, joka houkuttelee pölyttäjiä.
Ruohokanukan marjoja
Osasta mustanpunaisia kukkia syntyy puolisenttisiä loistavanpunaisia luumarjoja tiiviiksi ryppääksi. Linnut syövät marjoja mielellään. Ruohokanukka kukkii Suomessa alku- ja keskikesällä.
Levinneisyys

Suomessa ruohokanukka on yleinen saaristoissa ja merenrannoilla Suomenlahden ja Pohjanlahden rannikoilla. Kaikkein yleisimmin kasvia tavataan Lapin merellisissä pohjoisosissa. Sisämaassa ruohokanukkaa tavataan kosteikoissa, kuten lehdoissa, korvissa ja purojen varsilla. Sitä tavataan myös Keski-Pohjanmaalla ja Järvi-Suomen pohjoisissa osissa sekä Laatokan Karjalassa.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Ruohokanukan (Cornus suecica) levinneisyys Suomessa
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Ruohokanukka (Cornus suecica)
LuontoPortti: Ruohokanukka (Cornus suecica)
Valokki – nettikasvio: Ruohokanukka (Cornus suecica)
Puutarha.net: Ruohokanukka (Cornus suecica)[vanhentunut linkki]
United States Department of Agriculture (USDA): Cornus suecica (englanniksi)
Rossija 88

| Rossija 88> Россия 88 Rossiya 88 |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Pavel Bardin
Tuottaja:  Petr Fedorov Jr.
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Venäjä
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  2008
Kesto:  104 min
Alkuperäiskieli:  venäjä
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rossija 88 (ven. Россия 88, Rossiya 88) on vuonna 2008 valmistunut venäläinen elokuva, jonka on ohjannut Pavel Bardin. Se kertoo moskovalaisten uusnatsien toiminnasta. Fiktiivisellä tarinalla on todellisuuspohja. Elokuvan nimen 88 viittaa tervehdykseen "Heil Hitler": h-kirjain on aakkosten kahdeksas kirjain. Elokuva kiellettiin Venäjällä, ja ohjaaja sai syytteen ekstremismistä. Muualla se on saanut melko vähän huomiota, joskin se esitettiin Berliinin elokuvajuhlilla ja Suomessa Rakkautta ja Anarkiaa -festivaalilla. Yhdysvaltalaisessa viihdelehdessä Varietyssa elokuvaa kiitettiin sen tavasta kuvata muukalaisvihaa.
Elokuvan teon aikaan Venäjällä oli erityisesti vuosina 2004–2010 vallalla maahanmuuttovastaisuus, ja silloin syntyi skiniryhmiä. Aggressiot kohdistuivat usein keskiaasialaista syntyperää oleviin. Viranomaiset tukahduttivat toiminnan, ja Ulkopoliittisen instituutin tutkijan Jussi Lassilan mukaan ilmiö hävisi lähes täysin.
Elokuvan kieltämiseen Venäjällä saattoi Lassilan mukaan vaikuttaa se, että juuri pääministerinä aloittanut Vladimir Putin rinnastettiin siinä Adolf Hitleriin. Elokuvan kohtauksessa, jossa viranomaiset tekevät skinien tiloihin etsintää, seinällä oleva Hitlerin kuva käännetään juuri ennen miliisien tuloa toisin päin, ja esiin tulee Putinin kuva.
Aiheesta muualla

Russia88 Elokuvan kotisivu (englanniksi, venäjäksi)
Rossiya 88 Berlinale.de (englanniksi)
Rugby Club Toulonnais

| Rugby Club Toulonnais |
| --- | --- |
Perustettu:  1908
Kotiareena:  Stade Mayol
Paikkakunta:  Toulon
Värit:  punainen - musta
Lajit:  rugby union
Mestaruudet:  Ranskan-mestari (1931, 1987, 1992, 2014) Euroopan-mestari (2013, 2014, 2015)
Rugby Club Toulonnais, tai lyhyemmin RC Toulon, on rugbyjoukkue Toulonista Etelä-Ranskasta. Se on voittanut Ranskan korkeimman sarjatason Top 14 neljä kertaa ja Euroopan mestaruuden kolme kertaa.
Stade Mayol
Seura on perustettu vuonna 1908. Oman stadionin Stade Mayolin se sai vuonna 1920. Sen lahjoitti paikallinen laulaja Félix Mayol. Ensimmäisen Ranskan mestaruuden ja Bouclier de Brennus -pokaalin se voitti vuonna 1931. Seuraavan mestaruuden se voitti 56 vuotta myöhemmin vuonna 1987. Tuohon väliin mahtui neljä hävittyä finaalia vuosina 1948, 1968, 1971 ja 1985. Vuonna 1989 hävityn finaalin jälkeen RC Toulon oli Ranskan mestari vuonna 1992. Seuraavana vuonna 1993 ja vuonna 1995 oli taas vuorossa häviö finaalissa.
Jonny Wilkinson potkaisemassa palloa.
Seura joutui taloudellisiin vaikeuksiin, ja vuonna 2000 se pudotettiin sarjatasoa alemmaksi Pro D2 sarjaan. Vuonna 2005 seura nousi takaisin ylimmälle tasolle, mutta putosi takaisin heti seuraavana vuonna 2006. Tämän jälkeen kaksi toulonilaista liikemiestä sijoittivat seuraan nostaakseen sen taas ylimmälle tasolle pysyvästi. Seuraan palkattiin suuria tähtiä, kuten uusiseelantilainen Sonny Bill Williams ja englantilainen Jonny Wilkinson. Tätä seurasi Ranskan mestaruus vuonna 2014, sekä hävityt finaalit 2012, 2013 ja 2016. Lisäksi RC Toulon voitti Euroopan mestaruudet vuosina 2013, 2014 ja 2015.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rugby Club Toulonnais Wikimedia Commonsissa
Ruohokarppi

| Ruohokarppi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Heimo::  Aasiankarpit Xenocyprididae
Suku::  Ctenopharyngodon  Steindachner, 1866
Laji::  idella
Kaksiosainen nimi
 Ctenopharyngodon idella  (Valenciennes, 1844) 
Katso myös
   Ruohokarppi Wikispeciesissä   Ruohokarppi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruohokarppi (Ctenopharyngodon idella) on noin 120 senttimetrin pituiseksi kasvava joissa elävä kala, joka on kotiseudullaan Kiinassa arvostettu ruokakala. Ruohokarppi luetaan aasiankarppien heimoon ja se on sukunsa Ctenopharyngodon ainoa laji. Se on ollut FAO:n tilaston mukaan maailmanlaajuisesti kalanviljelyssä eniten tuotettu kalalaji, ja sen kokonaistuotantomäärä vuonna 2012 oli noin viisi miljoonaa tonnia. Päätuotantoalueen Kiinan lisäksi sitä on myös istutettu ympäri maailmaa lähinnä kanaviin ja tekoaltaisiin estämään liikaa rehevöitymistä, sillä aikuiset ovat puhtaasti kasvinsyöjiä. Poikaset taas syövät vastakuoriutuneina pieniä selkärangattomia.
Suomessa Ahvenanmaalla on istutettu 1970-luvulla ruohokarppeja erääseen järveen, mutta pysyvää kantaa ei ole muodostunut.
Lisääntyminen

Kutu tapahtuu kesällä. Munat kelluvat pintavedessä ja poikaset tarvitsevat kehittyäkseen lämmintä vettä. Siksi ruohokarpit eivät menesty kovin kylmässä ilmastossa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Ruohokarppi - Ctenopharyngodon idella. Suomen Lajitietokeskus.
ITIS: Ctenopharyngodon idella (englanniksi)
Food and Agriculture Organization of the United Nations (FAO): Ctenopharyngodon idellus (englanniksi)
Konsta Lindqvist

| Konsta Lindqvist |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 3.7.1917–31.10.1917  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Kuopion läntinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. joulukuuta 1877 Kymi
Kuollut: 31. elokuuta 1920 (42 vuotta) Pietari
Ammatti:  veturinkuljettaja
Konstantin (Konsta) Evert Lindqvist (synt. Kraft, 26. joulukuuta 1877 Kymi – 31. elokuuta 1920 Pietari) oli suomalainen poliitikko ja ammattiyhdistysjohtaja, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuonna 1917. Hän oli myös Suomen Veturimiesten Liiton puheenjohtaja 1917–1918. Sisällissodan aikana Lindqvist toimi kansanvaltuuskunnan liikenneasiain valtuutettuna. Hän pakeni sodan loppuvaiheessa Neuvosto-Venäjälle ja sai surmansa niin sanotussa Kuusisen klubin ammuskelussa.
Elämä > Nuoruusvuodet

Konsta Lindqvist syntyi Kymin pitäjässä Ilmajoelta kotoisin olleen piian Maria Lovisa Kraftin (s. 1856) aviottomana lapsena. Kansakoulun jälkeen hän työskenteli muun muassa Valtionrautateiden palveluksessa veturinlämmittäjänä Kuopiossa. Lindqvist lähti ammattiyhdistysliikkeeseen 1903 ja liittyi sosialidemokraattiseen puolueeseen 1904. Vuonna 1908 Lindqvistiä kuulusteltiin osallisuudesta työläisaktivistien tekemään Haapaniemen rullatehtaan ryöstöön, mutta hän kielsi kuuluvansa heidän järjestöönsä tai tietävänsä tapahtumista mitään. Lindqvist joutui poliittisen aktivisminsa johdosta viranomaisten silmälläpidon alaiseksi ja myöhemmin samana vuonna hänet siirrettiin veturinkuljettajaksi Kajaaniin. Työnsä ohella hän toimi Kainuun sosialidemokraattisen piirijärjestön piirisihteerinä.
Elämä > Eduskuntaan

Palattuaan Kuopioon 1910 Lindqvist nousi kaupungin työväenliikkeen näkyvimpien hahmojen joukkoon. Hän vaikutti Kuopion työväenyhdistyksessa ja kuului muun muassa Savon Työmiehen sekä Pohjois-Savon sosialidemokraattisen piirijärjestön johtokuntiin. Heinäkuussa 1917 Lindqvist nousi varasijalta eduskuntaan tehtävänsä jättäneen Otto Piisisen tilalle. Syyskuussa hänet valittiin Suomen Veturimiesten Liitoksi nimensä vaihtaneen Suomen Kuljettaja- ja Lämmittäjäyhdistyksen puheenjohtajaksi. Yleislakon aikana Lindqvist nimitettiin Työväen Vallankumouksellisen Keskusneuvoston liikenneasioiden asiantuntijaksi.
Elämä > Sisällissota ja kuolema

Sisällissodan käynnistyttyä Lindqvist nimitettiin kansanvaltuuskunnan liikenneasiain valtuutetuksi. Liikenneasiain osasto oli vallankumoushallinnon laajin organisaatio, joka vastasi sodankäynnin ja elintarvikehuollon kannalta elintärkeistä rautatiekuljetuksista. Vallankumousteorioiden sijaan hän keskittyi toimessaan niiden käytännölliseen hoitamiseen. Ammattiyhdistystaustansa ansiosta Lindqvistillä oli rautatieläisten keskuudessa suuri vaikutusvalta. Sosialisoinnista äänestettäessä Lindqvist edusti kansanvaltuuskunnan enemmistön tavoin pidättyväistä kantaa. Maaliskuussa liikenneasiain osasto sekä posti- ja tiedotusasiain osasto yhdistettiin Lindqvistin johtamaksi uudeksi liikenneosastoksi. Hänen avukseen toiseksi valtuutetuksi tuli posti- ja tiedotusasiain osastoa johtanut Emil Elo. Lindqvist jatkoi liikenneosaston johdossa myös kansanvaltuuskunnan Viipuriin siirtymisen yhteydessä tehdyn uudelleenorganisoinnin jälkeen. Huhtikuun puolivälissä Lindqvist käväisi lyhyesti Venäjällä, mutta palasi Viipuriin ennen valkoisten hyökkäystä. Kansanvaltuuskunnan äänestäessä rauhanneuvotteluista Lindqvist ja Elo olivat ainoat, jotka kannattivat Lauri Letonmäen esitystä kaikista rauhanpyrkimyksistä pidättäytymisestä. Viipurin taistelun aikana Elo pakeni viimeisten kansanvaltuuskunnan jäsenten joukossa Pietariin yöllä 25. huhtikuuta.
Neuvosto-Venäjällä Lindqvist hoiti punapakolaisten asioita Buin siirtolassa ja osallistui syksyllä 1918 Moskovassa pidettyyn SKP:n perustavaan kokoukseen. Myöhemmin hän työskenteli SKP:n teollisuuskomitean palveluksessa ja toimi viimeksi SKP:n sotilasjärjestössä. Lindqvist oli myös VKP(b):n jäsen. Hän kuoli elokuussa 1920 Pietarissa tapahtuneessa ampumavälikohtauksessa, jossa joukko SKP:n ”revolveriopposition” jäseniä hyökkäsi suomalaisten kommunistien kokoontumispaikkaan ja surmasi kahdeksan henkilöä. Silminnäkijäkertomusten mukaan Lindqvistiä ammuttiin selkään. Uhrit haudattiin Pietarin Mars-kentälle 12. syyskuuta 1920. Uritskinaukiolla pidettyyn muistotilaisuuteen kerrotaan osallistuneen lähes 100 000 saattajaa. Joukkohaudalla on muistomerkki, jossa on myös Lindqvistin nimi.
Perhe

Konsta Lindqvistin puoliso oli Anna Siviä Backman, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1903. Pariskunnalla oli kaksi lasta. Heidän tyttärensä Lahjan (1904-1974) puoliso oli kauppaneuvos Akseli Antikainen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konsta Lindqvist Wikimedia Commonsissa
Kuusisen klubilla surmattujen muistomerkki Pietarin Mars-kentällä.
Roberto Farinacci

Roberto Farinacci vuonna 1930.
Roberto Farinacci (16. syyskuuta 1892 Isernia, Italia – 28. huhtikuuta 1945 Vimercate, Italia) oli italialainen poliitikko ja fasistisen Partito Nazionale Fascista -puolueen merkittävimpiä jäseniä.
Elämä > Nuoruus

Roberto Farinacci syntyi Iserniassa köyhään italialaisperheeseen. Hänet erotettiin jo nuorena koulusta, ja 17-vuotiaana vuonna 1909, Farinacci muutti Cremonaan voidakseen työskennellä rakennusmiehenä läheisellä rautatiellä. Näihin aikoihin hän alkoi kiinnostua politiikasta ja liittyi Italian sosiaalidemokraattiseen puolueeseen. Farinacci osallistui ensimmäiseen maailmansotaan, ja sodan päätyttyä hän erosi puolueesta voidakseen osallistua Benito Mussolinin Fasci Italiani di Combattimento -järjestön toimintaan.
Elämä > Fasistipuolue

Farinacci alkoi julkaista Cremona Nuova -nimistä fasistista sanomalehteä ja johti mustapaitojen ryhmiä pelotellakseen paikallisia asukkaita liittymään fasisteihin. Hän osallistui fasistien marssiin Roomaan, minkä päätteeksi kuningas Viktor Emanuel III joutui nimittämään Mussolinin pääministeriksi. Vuonna 1922 Farinacci julistautui Cremonan pormestariksi.
Mussolinin noustua valtaan Farinaccista tuli yksi vaikutusvaltaisimmista fasistipuolueen jäsenistä. Hän keräsi ympärilleen tuhansia kannattajia. Radikaaleista ja äärioikeistolaisista mielipiteistään tunnettu Farinacci piti Mussolinia liian vapaamielisenä johtajana, kun taas Mussolini itse piti Farinaccia väkivaltaisena ja arvaamattomana. Joka tapauksessa Farinaccia pidettiin yhtenä Il Ducen innokkaimmista kannattajista, ja vuonna 1925 hänestä tuli fasistipuolueen pääsihteeri. Mussolini antoi hänelle tehtäväksi johtaa Italian militarisointia, mutta Farinacci alkoi pian riitelemään diktaattorin kanssa, minkä seurauksena hänet erotettiin puolueen pääsihteerin virasta. Uudeksi pääsihteeriksi tuli Augusto Turati, ja militarisoinnin johtaminen annettiin Achille Staracelle.
Vuonna 1935 kenraaliluutnantiksi ylennetty Farinacci osallistui Etiopian sotaan, jonka aikana hän menetti kätensä käsikranaatin räjähdyksessä. Samana vuonna hän liittyi fasistien suureen neuvostoon. Vuonna 1937 hän osallistui Espanjan sisällissotaan Francisco Francon johtamien kansallismielisten puolella.
Elämä > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan alkaessa Farinaccista oli tullut yksi Mussolinin luotetuimmista neuvonantajista. Juuri hän ehdotti Mussolinille Italian osallistumista sotaan Saksan liittolaisena. Vuonna 1941 hänet siirrettiin italialaisten miehittämään Albaniaan.
Vuonna 1943 Farinacci osallistui fasistien suuren neuvoston hätäkokoukseen, joka johti Mussolinin syöksemiseen vallasta. Farinacci ei uskaltunut äänestää Mussolinin syrjäyttämisen puolesta, minkä seurauksena hän joutui pakenemaan Saksaan välttyäkseen marsalkka Badoglion johtaman uuden hallituksen julistamalta pidätysmääräykseltä. Saksassa kansallissosialistit asettivat Farinaccin Pohjois-Italiaan perustetun "Salòn sosiaalisen tasavallan" hallituksen jäseneksi. Hän kuitenkin joutui saksalaisten vapauttaman Mussolinin epäsuosioon ja vetäytyi takaisin Cremonaan osallistumatta enää poliittiseen toimintaan.
28. huhtikuuta 1945 Farinacci joutui kommunististen partisaanisissien teloittamaksi Vimercatessa.
Kevyt nelipyörä

Aixam A.741 Super Luxe
Ligier X-Too
Grecav EKE -mopoauto, jonka kori on alumiinia. Voimanlähteenä siinä on  kaksisylinterinen 505-kuutioinen Lombardini-dieselmoottori.
Kevyeksi nelipyöräksi (ajoneuvoluokka L6e) luokitellaan nelipyöräinen ajoneuvo, jonka suurin rakenteellinen nopeus on 45 km/h ja jonka massa on enintään 425 kg, johon ei lasketa mukaan sähkökäyttöisen ajoneuvon akkujen massaa. Polttomoottorilla varustetun kevyen nelipyörän moottorin suurin sallittu sylinteritilavuus on 50 cm³. Dieselmoottorin suurin sallittu sylinteritilavuus on 500 cm³.
L-ajoneuvoluokkiin kuuluvista ajoneuvoista ei peritä Suomessa autoveroa, käyttömaksua (ajoneuvoveron perusosaa) eikä dieselveroa (dieselautoille määrättyä käyttövoimaveroa). Dieselkäyttöisessä moottorissa ei polttoaineena saa ilman polttoainemaksua käyttää polttoöljyä, vaan ainoastaan dieselpolttoainetta.
Mopoauto (L6e-B) on EU-direktiivin L6e-luokan mukainen ajoneuvo, jossa on suljettu kuljettajan ja matkustajan tila, johon kulku enintään kolmen kyljen kautta. Tähän ajoneuvoluokkaan kuuluvan ajoneuvon moottorin suurin jatkuva nimellisteho tai nettoteho on enintään 6 kW. Mopoauto on varustettu enintään kahdella istumapaikalla, mukaan lukien kuljettajan istumapaikka.
Mopoauton ajoneuvoluokka on jaettu kahteen alaluokkaan L6e-BP, joka on henkilökuljetukseen tarkoitettu ajoneuvo ja L6e-BU, joka on yksinomaan tavaroiden kuljetukseen tarkoitettu ajoneuvo.
Kevyt maantiemönkijä (L6e-A) on ajoneuvo, joka ei täytä L6e-B -luokan luokitusperusteita, ja jonka moottorin suurin jatkuva nimellisteho tai nettoteho on enintään 4 kW.
Etymologia

Suomen kieleen sana "mopoauto" vakiintui vuoden 1996 tietämillä, jolloin MMM kirjasi sen vuoden uudissanana vuoden 1997 painokseensa. Nykyisin mopoautosta käytetään myös lyhennettä mauto tai moppe.
Valmistajat

Tunnettuja mopoautovalmistajia ovat ranskalaiset Bellier, Aixam, Ligier, JDM, Chatenet ja Microcar sekä italialaiset Casalini ja Grecav. Aixam (Aixam-Mega) oli Euroopan ensimmäinen mopoautovalmistaja (vuodesta 1983). Sen tehtaat ovat Ranskan Aix-les-Bains'ssa entisen Arolan tiloissa. Ligierin juuret ovat autourheilussa: sen perusti entinen formula-ajaja Guy Ligier. Ligier valmistaa edelleen myös kilpa-autoja omistamansa Martini-yhtiön kautta ja on yhä Ligier-perheen omistuksessa. Microcar aloitti mopoautojen valmistuksen vuonna 1984 ja avasi uuden tehtaan Ranskan Nantesissa vuonna 2000. Microcar on osa Bénéteau-yhtymää, joka on tunnettu purjeveneistään.
Kevyitä nelipyöriä myydään eniten Ranskassa, Italiassa ja Espanjassa. Euroopan kokonaismyynti oli vuonna 2004 noin 30 000 ajoneuvoa vuodessa.
Käyttäjät

Ranskassa tehdyn tutkimuksen mukaan kevyttä nelipyörää käytetään eniten maaseudulla ja pikkukaupungeissa. Valtaosa kuljettajista on täyttänyt 50 vuotta ja jo vetäytynyt eläkkeelle. Omistajista suurin osa kuuluu pienituloisiin. Kaksi kolmesta mopoautolla ajavasta on miehiä. Suomessa kevyet nelipyörät ovat keskittyneet ruuhka-Suomeen Uudellemaalle, Varsinais-Suomeen ja Satakuntaan sekä Pirkanmaalle ja manner-Euroopasta poiketen käyttäjäkunta koostuu suureksi osaksi alle 18-vuotiaista. Suhteessa asukaslukuun kevyitä nelipyöriä on eniten Satakunnassa ja Pirkanmaalla.  Vuonna 2018 kevyitä nelipyöriä oli eniten Porissa, jossa niitä oli rekisteröitynä 360 kappaletta, ja toiseksi eniten niitä oli Tampereella, 341 kappaletta. Seuraavina kuntina järjestyksessä olivat Seinäjoki, Turku, Espoo, Salo, Vantaa, Ylöjärvi, Nokia ja Lahti. Toisaalta 59 Suomen kunnassa ei vuonna 2018 ollut rekisteröitynä yhtäkään kevyttä nelipyörää. Maakunnista vähiten kevyitä nelipyöriä oli Kainuussa, jossa niitä oli rekisteröitynä vain 12 kappaletta. Liikenne- ja viestintävirasto Traficomin mukaan koko Suomessa kevyitä nelipyöriä oli vuonna 2018 rekisterissä 7 097.
Historia

Kevyt nelipyörä on alun perin hyvin eurooppalainen ja välimerellinen ilmiö. Mopoautokäsite kehitettiin 1980-luvulla Ranskassa, jossa ajoneuvotyyppiä kutsutaan nimellä voiturette. Englanniksi ajoneuvotyyppiä kutsutaan nimellä light quadricycle. Vaikka pienitehoisia automaisia kulkuvälineitä oli ollut jo aiemminkin varsinkin toisen maailmansodan jälkeen (kääpiöautot), edusti kevyt nelipyörä aivan uudenlaista ajattelua. Tarkoituksena oli suoda liikkumisen vapaus ajokortittomille syrjäseutujen asukkaille ja helpottaa suurkaupunkien ruuhkia. Ranskan tahdosta EU:ssa otettiin käyttöön uusi ajoneuvoluokitus kevyttä nelipyörää (L6e) varten 30. kesäkuuta 1992 (direktiivi 92/61/ETY).
Suomessa kevyistä nelipyöristä tuli yleisen direktiivin mukaisesti sallittuja liikennekäyttöön 17. kesäkuuta 1998, mutta autovero oli aluksi suuri kaupan este. Autovero poistettiin mopoautoilta vuoden 2003 alusta, mikä laski selvästi mopoautojen jälleenmyyntihintoja Suomessa. Mopoautot ovat kuitenkin edelleen kalliita, koska valmistussarjat ovat pieniä autoihin verrattuna. Mopoautot ovat halvimpien henkilöautojen hintaisia (10 000–18 000 €).
Vuonna 2006 Euroopan kevytnelipyöräkanta oli noin 305 570 ajoneuvoa, josta pelkästään Ranskassa 140 000 kappaletta. Seuraavaksi suurimmat kevytnelipyöräkannat olivat Espanjassa (50 676) ja Italiassa (49 120) sekä Benelux-maissa (17 633) ja Itävallassa (16 303). Suomessa kevyitä nelipyöriä oli vuoden 2011 loppuun mennessä rekisteröity 8 366 kappaletta (1 258 kappaletta vuonna 2006). Liikenteen turvallisuusviraston (Trafi) mukaan Suomen kevytnelipyöräkanta on 2000-luvulla kasvanut 20–30 prosentin vuosivauhdilla.
Ajolupakirja

Eu-direktiivin 91/439 mukaan kevyen nelipyörän kuljettamiseen ei tulisi vaatia ajolupakirjaa, mutta useimmissa Euroopan maissa sellainen on pakollinen. Ranskassa, Belgiassa ja Alankomaissa ajolupakirjavaatimus on sidottu kuljettajan syntymäaikaan. Näissä maissa määrätyn päivämäärän jälkeen syntyneiltä vaaditaan ajokortti. Kevyen nelipyörän kuljettamiseen vaadittava ikärajakin vaihtelee maittain ja on 14–18 vuotta. Italiassa jo 14-vuotiaat voivat lain mukaan kuljettaa kevyttä nelipyörää. Yleisin ikäraja on 15 tai 16 vuotta. Suomessa mopoautoa saa kuljettaa 15 vuotta täyttänyt henkilö tai sitä vanhempi, jolla on A1- (kevytmoottoripyörä), A- (moottoripyörä), B- (henkilöauto) tai AM121-luokkaan (kevyt nelipyörä) oikeuttava ajo-oikeus.
Ominaisuudet

Mopoautoissa käytetään useimmiten dieselmoottoreita kuutiotilavuudeltaan 400–635 cm³. Kubota, Lombardini ja Yanmar ovat yleisimmät moottorivalmistajat. Painon vähentämiseksi kantava runko on alumiinia ja peitteet muovia, alumiinia tai lasikuitua. Mopoautoja varten on kehitetty samasta syystä uusia eksoottisia materiaaleja kuten hyliitti. Vaihteisto on automaattinen variaattori. Turvavyöt ovat samanlaiset kuin autoissa. Edessä on kaksi istuinta ja takana tavaratila. Mopoautojen ohjaamoon kantautuva käyntimelu on yleensä autoja voimakkaampi. Polttoaineenkulutus on 3–5 litraa / 100 km.[lähde? ] Vuosikatsastusvelvollisuus koskee myös mopoautoja.
Liikenteessä kevyttä nelipyörää kuljetetaan ajoradalla, ei pientareella, eikä sillä saa ajaa pyörätiellä. Pysäköintimaksu on myös maksettava kuten mopostakin. Mopoautolla ei saa ajaa moottoritiellä eikä moottoriliikennetiellä, joissa alin sallittu nopeus on 50 km/h. Syyskuussa 2006 mopoautoihin tuli Suomessa pakolliseksi hitaan ajoneuvon kolmio, joka vaaditaan myös traktoreissa ja niihin kytkettävissä hinattavissa ajoneuvoissa. Ranskassa ja Saksassa on käytössä pyöreä merkki, jossa keskellä on osoitettu ajoneuvon suurin sallittu nopeus 45 km/h samaan tapaan kuin Suomessa 80 km/h -tarrassa.
Ranskalaisten onnettomuustilastojen mukaan kevyt nelipyörä on melko turvallinen (ajoneuvojen määrään suhteutettuna kuolleiden ja vakavasti loukkaantuneiden osuus on 0,24 prosenttia (autoilla 0,42 prosenttia, mopoilla 1,40 prosenttia ja moottoripyörillä 1,83 prosenttia)), mutta suomalaisen liikennevahinkokeskuksen mukaan vahinkotiheys on lähes kolminkertainen (mopoautoilla tapahtuu vuodessa 8,6 vahinkoa per 100 mopoautoa kun henkilöautoilla vastaava luku on 3,0/100 autoa).[lähde? ]
Mopoautojen korjaaminen on usein vaikeampaa ja kalliimpaa kuin henkilöautojen ja niitä lunastetaankin todella usein kolarin jälkeen.
Onnettomuustietoinstituutin (OTI) mukaan Suomessa sattui vuosina 2013–2017 noin 1 100 onnettomuutta, joissa oli osallisena kevyt nelipyörä ja joiden perusteella suoritettiin korvauksia liikennevakuutuksesta. Tällä ajanjaksolla onnettomuuksissa kuoli neljä kevyen nelipyörän kuljettajaa ja matkustajaa. Onnettomuuksissa loukkaantuneiden vammat olivat useimmiten lieviä. Noin puolet kevyille nelipyörille sattuvista onnettomuuksista on peräänajoja ja peruutusvahinkoja, ja noin joka kymmenes tapaus liittyy risteysajoon. Kaikista onnettomuuksista noin kolmannes sattuu pihoilla ja pysäköintialueilla. Vuosina 2013–2017 kaikista kevyille nelipyörille sattuneista onnettomuuksista noin viidennes sattui Pirkanmaan maakunnassa, ja seuraavina olivat Uusimaa, Satakunta ja Varsinais-Suomi kukin noin 15 prosentin osuudella. Vuonna 2018 poliisi sai koko Suomessa kiinni 104 juopunutta kevyen nelipyörän kuljettajaa.