stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gaius Flaminius

Gaius Flaminius (k. 217 eaa.) oli roomalainen valtiomies. Hän kuului plebeijisukuun ja oli homo novus eli sukunsa ensimmäinen senaattiin päässyt. Vuonna 232 eaa. Flaminius oli kansantribuunina, jolloin hän sai voimaan lain (lex flaminia), jonka mukaan laajoja alueita Pohjois-Italiasta voitiin jakaa köyhille roomalaisille siirtolaisille. Vuonna 227 eaa. Flaminius toimi preettorina ja Sisilian ensimmäisenä maaherrana. Vuonna 223 eaa. hän oli konsulina ja voitti kelttiläisen insubrien heimon. Flaminius vietti voitostaan triumfin senaatin vastustuksesta huolimatta. Ollessaan kensorina vuonna 220 eaa. hän pani toimeen uudistuksia comitia centuriata -kokouksissa. Hän myös rakennutti Roomasta pohjoiseen vievän sotilastien, Via Flaminian. Vuonna 217 eaa. Flaminius komensi armeijaa, joka lähetettiin Pohjois-Italiaan karthagolaista sotapäällikköä Hannibalia vastaan. Flamnius kuitenkin kukistettiin Trasimenusjärven taistelussa, ja hän sai surmansa. Hän oli kansanvaltaisena poliitikkona Gracchusten edelläkävijä.
Paddy Finucane

Paddy Finucanen Spitfire Vb. Apilanlehdet ovat ohjaamon etukulmassa
Brendan Eamonn Fergus ”Paddy” Finucane (16. lokakuuta 1920 – 15. heinäkuuta 1942) oli irlantilainen Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien hävittäjälentäjä ja ässä toisessa maailmansodassa. Hän saavutti kaikki pudotuksensa Supermarine Spitfiren eri versioilla.
Hän liittyi Britannian kuninkaallisiin ilmavoimiin toukokuussa 1938. Finucane osallistui taisteluun Britanniasta 65. laivueessa ja saavutti yhden pudotuksen Mk I -tyypillä. Laivueessa hän saavutti Mk I- ja II-versioilla neljä henkilökohtaista ja yhden jaetun voiton sekä kaksi todennäköistä pudotusta maaliskuun 1. päivään 1941 mennessä.
Huhtikuussa 1941 Finucane nimettiin kapteenina 452. laivueen lentueenkomentajaksi. Laivueen lentäjät olivat australialaisia. Lokakuussa hänellä oli 17 ilmavoittoa. 1942 Finucane nimettiin 602. laivueen komentajaksi ja edelleen hän kohosi Hornchurchin rykmentin komentajaksi. Tällöin hän oli arvoltaan everstiluutnantti.
Finuncane palkittiin DSO- (Distinguished Service Order) ja DFC- (Distinguished Flying Cross) ansioristeillä. Lisäksi hänelle myönnettiin DFC-ansioristiin kaksi solkea.
Maaliskuussa 1942 hän ampui alas neljä Focke-Wulf Fw 190 -hävittäjää. Finucane kaatui lentäessään Spitfire Mk Vb koneella ”Raparperi”-tehtävää miehitettyyn Ranskaan. ”Raparperi” oli nimitys yksinomaan hävittäjillä tehtäville iskuille maakohteita vastaan. Ilmatorjuntatulen osuttua koneeseen hänen onnistui päästä Englannin kanaalin ylle. Hänen koneensa kuitenkin putosi mereen ja upposi heti. Kaikkiaan Finucane saavutti 26 henkilökohtaista ja 6 jaettua pudotusta sekä lisäksi 8 todennäköistä pudotusta. Hän käytti koneensa henkilökohtaisena tunnuksena vihreää apilan kolmilehteä.
Aiheesta muualla

http://acesofww2.com/UK/aces/finucane/
http://www.rte.ie/radio1/doconone/finucane.html
Spitfire Paddy: the Irish ace who gave his all in Battle of Britain - BBC News
http://www.bbc.com/news/uk-northern-ireland-34246848
http://www.independent.ie/irish-news/spitfire-paddy-the-battle-of-britains-youngest-air-ace-26878317.html
http://www.rafhornchurch.thehumanjourney.net/pilot_pages/finucane.htm
http://www.century-of-flight.net/Aviation%20history/WW2/aces/Brendan%20Eugene%20Finucane.htm
http://www.bbm.org.uk/as-finucane.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Commonwealth War Graves Commission  Irlanti
Léopold Sédar Senghor

| Léopold Sédar Senghor |
| --- | --- |

Senegalin presidentti
 6. syyskuuta 1960 – 31. joulukuuta 1980  
Seuraaja:  Abdou Diouf
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. lokakuuta 1906 Joal,  Ranskan Länsi-Afrikka
Kuollut: 20. joulukuuta 2001 (95 vuotta) Verson, Basse-Normandie, Ranska
Ammatti:  runoilija
Puoliso:  Colette Hubert Senghor (1957-2001)
Tiedot
Puolue:  Bloc Démocratique Sénégalais
Uskonto:  katolinen
 Nimikirjoitus
Léopold Sédar Senghor (9. lokakuuta 1906 Joal, Ranskan Länsi-Afrikka   – 20. joulukuuta 2001 Verson, Ranska) oli Senegalin tasavallan ensimmäinen presidentti, senegalilainen poliitikko ja runoilija, syntyjään Joalin kaupungin kristittyjä sereerejä. Hän oli muun muassa frankofonia- ja négritude-aatteiden ajattelija ja kehittäjä.
Nuoruus

Senghor oli pikkukaupungin varakkaan kauppiaan poika, jonka haaveena oli tulla papiksi tai opettajaksi. Hän kävikin katolista pappisseminaaria, kunnes katsoi, ettei pappisura soveltunut hänelle. Hän siirtyi opiskelemaan oppikouluun Dakariin, jossa hän tottui tuleman toimeen eri heimoja ja uskontoja edustavien ihmisten kanssa. Hän myös vakuuttui afrikkalaisen kulttuurin voimasta ja mustan rodun sivistysliikkeen tarpeellisuudesta. Saamansa stipendin ansiosta Senghor saattoi jatkaa opintojaan Pariisissa muun muassa Sorbonnen yliopistossa, jossa hän ystävystyi Ranskan tulevan presidentin Georges Pompidoun kanssa. Vuonna 1935 Senghorista tuli ensimmäinen afrikkalainen, joka sai lehtoraatin Ranskan koululaitoksessa. Ranskan kansalaisena hän osallistui toiseen maailmansotaan, jossa hän joutui saksalaisten vangiksi ja kahdeksi vuodeksi keskitysleirille.
Kirjailijana

Senghor aloitti kirjallisen tuotannon vuonna 1945 runokokoelmalla Chants d'Ombre, jonka runoja hän oli kirjoittanut vankeudessa. Sen jälkeen hän julkaisi useita runokokoelmia ja négritudeaatetta käsitelleitä esseitä ja kokoelman L'Anthologie de la nouvelle poésie nègre et malgache de langue française (1948), joka toi Euroopassa tunnetuksi toisen maailmansodan jälkeisiä afrikkalaisia runoilijoita. Hänestä tuli 1983 Ranskan akatemian ensimmäinen afrikkalainen jäsen tuolille numero 16.
Poliitikko ja presidentti

Senghor valittiin toisen maailmansodan jälkeen Ranskan kansalliskokouksen jäseneksi afrikkalaisten sosialistien RDA -puolueen jäsenenä. Hän kuitenkin hylkäsi puolueen sen liiallisena pitämänsä vasemmistolaisuuden vuoksi ja perusti senegalilaispuolueen Bloc Démocratique Sénégalais (BDS). Hän esitti joulukuussa 1959 Ranskan presidentille Charles de Gaullelle kaunopuheisen anomuksen Senegalin itsenäistämiseksi.
Senghor toimi Senegalin ensimmäisenä presidenttinä vuosina 1960–1980. Senghor oli Bloc Démocratique Sénégalais’n puoluejohtaja, mutta hän kehitti itsenäistyneeseen Senegaliin monipuoluejärjestelmän. Senghor sanoitti Senegalin kansallislaulun Pincez Tous vos Koras, Frappez les Balafons’n. Vuoden 1962 lopulla Senegalin pääministeri ja Senghorin pitkäaikainen ystävä Mamadou Dia yritti kaapata vallan mutta epäonnistui. Senghor luopui presidentin tehtävästä vuonna 1980, ja hänen seuraajakseen Senegalin presidenttinä tuli Abdou Diouf. Senghor kuoli 95-vuotiaana vuonna 2001 Ranskan Versonissa. Hänet haudattiin Senegaliin synnyinkaupunkiinsa Joaliin.
Senghor sai vuonna 1975 Makedoniassa Strugan runoiltojen kultaisen seppeleen.
Poliitikko ja presidentti > Senghor ja Suomi

Senghor vieraili Suomessa presidentti Urho Kekkosen vieraana vuosina 1970 ja 1973. Kekkonen palkitsi Senghorin Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan suurristillä ketjuineen vuonna 1973. Senghor palkitsi Kekkosen Senegalin Leijonan kansallisen ritarikunnan suurristillä ja rintatähdellä vuonna 1973.
Merkitys

Senghor oli elämänvaiheiltaan paradoksaalinen: Hän oli heimoltaan sereeri ja uskonnoltaan katolilainen, hän johti maata, jonka väestön enemmistö on islamilaisia wolofeja. Hän oli huomattava intellektuelli mutta sai vahvaa kannatusta maanviljelijöiltä. Hänessä yhtyivät runoilijan ja valtionjohtajan kyvyt. Vaikka hän oli voimakkaasti oman négritudeaatteensa edistäjä, hän luotti silti yhteistyöhön eurooppalaisten kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Léopold Sédar Senghor Wikimedia Commonsissa
Ranskan akatemian elämäkertatiedosto (Arkistoitu – Internet Archive).
Senghor Ylen Elävässä arkistossa
Arvi Hurskainen, ’Negritude on mustan maailman kulttuuriarvojen summa'. Senghor ja négritude (Arkistoitu – Internet Archive) (ppt)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Antoine de Lévis-Mirepoix | Ranskan akatemian jäsen  Tuoli 16 1983-2003 | Seuraaja: Valéry Giscard d'Estaing |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Kangashapero

| Kangashapero |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Haperot Russula
Laji::  decolorans
Kaksiosainen nimi
 Russula decolorans  (Fr.) Fr. 
Katso myös
   Kangashapero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kangashapero (Russula decolorans) on haperoihin kuuluva keskikokoinen ruokasieni.
Koko ja ulkonäkö

Kangashaperon 5–15 cm leveän lakin väri voi vaihdella oranssinkeltaisesta ruskeanpunaiseen. Lakki on aluksi puolipallon muotoinen, mutta se laakenee sienen vanhetessa. Lakin värillinen pintakelmu lähtee helposti irti lakin reunoilta. Heltat ovat väriltään kellertävän valkeita, mutta ne harmaantuvat vanhemmilla yksilöillä. Jalka on muodoltaan tanakka, ja sen väri on harmahtavan valkoinen. Malto on saman väristä, tosin joskus se saattaa punertua leikkuskohdasta. Mallon maku on mieto ja heikosti kirpeä.
Koko ja ulkonäkö > Samankaltaiset lajit

Kangashaperoa muistuttavia lajeja ovat selvästi kirkkaankeltainen keltahapero (Russula claroflava) ja väriltään viininpunainen viinihapero (R. vinosa), joista kangashapero kuitenkin on erotettavissa pintakelmun värin perusteella. Myös isohapero (R. paludosa) voi joskus muistuttaa kangashaperoa, tosin sen kirkkaan punainen pintakelmu tekee siitä helposti tunnistettavan.
Kasvuaika ja -paikka

Kangashapero kasvaa tyypillisesti karuilla ja kuivilla kankailla havu- ja sekametsissä, heinä- elokuusta aina lokakuuhun asti. Laji on hyvin yleinen koko Suomessa.
Käyttö ravinnoksi

Sienen maku on lähes mieto, joten se kelpaa varsin hyvin ruoaksi vaikkapa pannulla paistettuna, eikä esimerkiksi ryöppäys ole tarpeen. Sieni voidaan myös pakastaa tai kuivata
Aiheesta muualla

Laji.fi: kangashapero (Russula decolorans)
Luontoportti: Kangashapero (Russula decolorans)
Martat: Kangashapero
Arktiset aromit: Kangashapero (Russula decolorans)
Sieniopas (blogi): Kangashapero
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Russula decolorans:  Wikidata: Q2028199  BioLib: 60062  CoL: 799H3  EoL: 187960  Fungorum: 217638  GBIF: 2551479  iNaturalist: 194427  IRMNG: 10388762  IUCN: 122090737  MycoBank: 217638  NatureServe: 2.881383  NBN: NBNSYS0000038378  NCBI: 152956  Observation.org: 14470  Open Tree of Life: 760937  Laji.fi: MX.73235 
Agaricus decolorans:  Wikidata: Q96738869  Fungorum: 228052
Kannuksen linnavuoren kalliomaalaus

| Kannuksen linnavuoren kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Kannuksen linnavuoren kalliomaalaus
Koordinaatit:  61°10′16.6065″N, 27°53′37.0535″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kannuksen linnavuoren kalliomaalaus sijaitsee Taipalsaarella Etelä-Karjalassa Etelä-Saimaan Riutanselän luoteisosassa. Järveen rajoittuvassa kalliossa on tiheämpi kuviokohta ja joitakin punaväriläikkiä. Paikan nimitys johtuu myöhäisrautakautisen puolustusvarustuksen jäännöksistä, joita löytyy mäen päältä. Hajonneen vallin jäänteitä on ollut vielä vuonna 1975 nähtävissä noin 20 metrin matkalla.
Löytyminen ja tutkimus

Kalliomaalauksen löysivät vuonna 1997 Kaarlo Katiskoski, Teemu Mökkönen ja Risto Kesseli, jotka on myös merkitty maalauksen tarkastajiksi.
Maalaukset

Pieni maalaus  sijaitsee pienessä vedenrajaan laskevassa ja lounaaseen aukeavassa kalliossa, jota voi lähestyä ainoastaan järveltä päin. Maalaus on pahoin sään haalistamia ja hieman suttaantunut. Digitalivalokuvan värinkäsittelyllä voidaan punavärejä korostaa niin paljon, että maalauksessa olevia kuvioita pystyy erottamaan (valokuvia ).
Maalauksen ilme muistuttaa Kolmiköytisienvuoren maalausta, jossa on myös tiiviisti maalattu erilaisia hahmoja. Kannusvuoren maalaukset sijaitsevat 80 metriä merenpinnan yläpuolella eli noin 4 metriä järvenpinnan yläpuolella. Kuvakentän, jonka koko on noin puolimetriä halkaisijaltaan, aihe jää epäselväksi. Vasemmalla reunalla erottuu ihmishahmo kädet kohollaan. Oikealla reunalla vaikuttaisi olevan sivulta päin kuvattu ihminen. Näiden väliin saattaa jäädä jopa neljä ihmishahmoa, joiden piirteet puuroutuvat punaväriin. Näiden alapuolella olisi vasemmalle katsova hirvi.
Kuvakentästä erottuu vielä geometrisia kuvioita. Vasemman reunan yläpuolella olisi kolme aaltoilevaa viivaa, jotka kohtaavat poikittain kuutta ylöspäin nousevaa rinnakkaista linjaa.
Aiheesta muualla

Retkipaikka: 2. kannuksen linnavuori ihmishahmo (2) (Arkistoitu – Internet Archive)
Retkipaikka: Kannuksen linnavuoren sivukuva
Taipalsaaren kylät: Vitsain seutu (Arkistoitu – Internet Archive)
Luettelo Suomen kalliomaalauksista ja ns. punamultaläikistä Suomen muinaistaideseura ry. Arkistoitu 30.10.2013. Viitattu 1.5.2011.
Luukkainen, Ismo: Suomen kalliomaalauksia, valokuvia
Kivikäs, Pekka: Suomen kalliomaalaukset (Arkistoitu – Internet Archive), Kulttuurin Keski-Suomi
Firenzen lumoojatar

| Firenzen lumoojatar> The Enchantress of Florence |
| --- | --- |
 Alkukielisen painoksen kansikuva.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Salman Rushdie
Kieli:  englanti
Genre:  romaani
Kustantaja:  Random House
Julkaistu:  2008
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  352
ISBN:  0375504338
Suomennos
Suomentaja:  Arto Häilä
Kansitaiteilija:  Marjaana Virta
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2010
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  382
ISBN:  978-951-035346-2
Sarja: Aikamme kertojia
Edeltävä:  Shalimar, ilveilijä
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Firenzen lumoojatar (engl. The Enchantress of Florence) on Salman Rushdien vuonna 2008 ilmestynyt romaani. Arto Häilän suomennos ilmestyi vuonna 2010 WSOY:n Aikamme kertojia -sarjassa.
Aiheesta muualla

Antti Majander: Tärkeimmät päätökset perustuvat kuvitelmiin. Helsingin sanomat 17.1.2010.
Teppo Kulmala: Firenzen lumoojatar[vanhentunut linkki]. Keskisuomalainen 24.1.2010.
Katariina Norontaus: Satu idästä ja lännestä[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 31.1.2010.
Tommi Aitio: Salman Rushdien tarinat menevät sotkuun kuin köysivyyhti[vanhentunut linkki]. Kauppalehti 18.2.2010.
Seppo Turunen: Kellä tarinat, sillä valta[vanhentunut linkki]. Kainuun sanomat 15.2.2010.
Tero Tähtinen: Keisarin uudet aatteet[vanhentunut linkki]. Parnasso 2/2010.
Olli Mäkinen: Tuhatta ja yhtä yötä. Pohjalainen 1.4.2010.
Juhani Ruotsalo: Räväkkä satu idän ja lännen historiasta. Uutispäivä Demari 20.4.2010.
Flavanonit

Flavanonien yleinen rakenne
Flavanonit ovat flavonoideihin kuuluvia aromaattisia heterosyklisiä orgaanisia yhdisteitä. Flavanoneja esiintyy useissa eri kasveissa erityisesti sitruksissa, asterikasveissa ja hernekasveissa. Erilaisia flavanoneja tunnetaan yli 300.
Flavanonien rakenne koostuu bentseenirenkaasta, johon on fuusioitunut pyranonirengas. Pyranonirenkaan niin kutsuttuun 2-asemassa sijaitsevaan hiiliatomiin on sitoutunut bentseenirengas. Bentseenirenkaan konfiguraatio on tyypillisesti S. Kasvit muodostavat flavanoneja kalkoneista kalkoni-isomeraasientsyymin katalysoimana. Flavanonin perusrakenne esiintyy kasveissa usein glykosideissa. Kasvit muodostavat flavanoneista edelleen muita flavonoideja kuten flavoneja ja isoflavoideja. Flavanoneihin kuuluvia yhdisteitä ovat muun muassa naringeniini, hesperetiini, pruniini ja eriodiktyoli
Flaviinit

Flaviineille tyypillinen 7,8-dimetyyli-isoalloksatsiinirakenne
Flaviinit ovat orgaanisia yhdisteitä, joiden rakenteessa on 7,8-dimetyyli-isoalloksatsiinirakenne. Useat ryhmän yhdisteistä ovat hapettuneessa muodossaan väriltään keltaisia ja pelkistyneinä värittömiä. Biologisesti tärkeitä flaviineja ovat muun muassa riboflaviini, lumiflaviini, flaviinimononukleotidi ja flaviiniadeniinidinukleotidi. Ne ovat tyypillisiä kofaktoreita useille entsyymeille, jotka katalysoivat hapetus- ja pelkistysreaktioita. Näitä proteiineja kutsutaan flavoproteiineiksi.
Flaviinien hapettunut muoto vasemmalla ja pelkistynyt muoto oikealla
Synteettisesti flaviineja voidaan valmistaa o-fenyleenidiamiinijohdannaisten ja alloksaanin välisellä reaktiolla. Synteettisiä flaviineja käytetään muun muassa antioksidantteina ja UV-säteilyä absorboivina aineina.
Kannusfrankoliini

| Kannusfrankoliini |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kanalinnut Galliformes
Heimo::  Aitokanat Phasianidae
Suku::  Afrikanfrankoliinit Pternistis
Laji::  bicalcaratus
Kaksiosainen nimi
 Pternistis bicalcaratus  (Linnaeus, 1766) 
Synonyymit
 Pternistis bicalcaratus 
Alalajit
 P. bicalcaratus ayesha  P. bicalcaratus bicalcaratus  P. bicalcaratus ogilviegranti  P. bicalcaratus thornei 
Katso myös
   Kannusfrankoliini Wikispeciesissä   Kannusfrankoliini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pternistis bicalcaratus ayesha
Kannusfrankoliini (Pternistis bicalcaratus) on kanalintu.
Tuntomerkit

Kannusfrankoliini on 30–33 cm pitkä. Sillä on punaruskea päälaki ja niska ja vaalea silmäkulmanjuova. Alapuolella on voimakasta, mustaa pystyjuovitusta. Pyrstö on tasaisenruskea. Jalat ja nokka ovat vihertävät tai kellanharmaat. Sukupuolet ovat muuten samannäköiset, mutta koiraalla on jaloissaan pienet kannukset.
Kannusfrankoliinin kutsuääni on kaksitavuinen ”i-tek”. Sen lauluääni on matala ”kroarr kroarr”, jota se laulaa yleensä hämärässä joltain korkealta paikalta.
Levinneisyys

Kannusfrankoliineja elää Länsi-Afrikassa Saharan eteläpuolella sekä pohjoisempana Marokossa. Lajin kokonaispopulaatiota ei ole arvioitu, mutta lajin on raportoitu olevan paikallisesti yleinen. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi, mutta sen kannankehitys on laskeva. Marokon kantaa pidetään isolaattina.
Elinympäristö

Mustafrankoliini pesii avoimissa metsissä, hakamailla, palmuviljelmillä, jokivarsien pensaikoissa ja rehevissä vadeissa. Laji on arka ja sitä on vaikea havaita maassa. Linnulla on tapana yöpyä puissa.
Kankareenjärvi

| Kankareenjärvi |
| --- | --- |
 Kankareenjärvi nähtynä pohjoisesta läheltä järven luusuaa.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Halikko
Koordinaatit:  60°26′28″N, 22°57′40″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Purilanjoki
Järvinumero:  82.028.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  77,7 m
Rantaviiva:  1,53 km
Pinta-ala:  0,11 km²
 fiKankareenjärvi 
Kankareenjärvi on pieni 11 hehtaarin järvi Kankareen kylässä entisen Halikon kunnan länsiosassa. Järvi on Halikon ainoa.
Rannat

Järven rannat vaihtelevat karusta kangas- ja kalliomänniköstä märkään nevaan. Osa männikköisistä ja kallioisista rannoista järven länsipäässä on mökki- tai uimarantakäytössä. Järvellä on suultaan soinen laskuoja luoteeseen, ja siihen laskee lounaasta, pohjoisesta ja koillisesta eri kokoisia ojitettuja suopainanteita, joiden korkeus rannassa on lähellä järven pintaa.
Valuma-alue

Järven luusuassa luoteessa sekä järven luonaiskulmassa, jossa on järveen laskeva suopainanne, on rämeitä, joiden nevareunukset ovat luhtaisia ja rahkasammalta kasvavia.
Kolmas alava, rannassa nevasta ja sisemmällä puustoisesta suosta muodostuva  suopainanne on järven koilliskulmassa. Siihen laskee idästä kallioselänteiden välisestä noin kilometrin pituisesta ja parisataa metriä leveästä painanteesta ojitettu Isossuo, jonka keskiosassa vielä on hiukan mäntyrämettä.
Pohjoisesta järveen laskee lisäksi korkeudeltaan lähellä järven pintaa oleva erillinen pieni avosuo, jota yhdistää järveen alava puustoinen suopainanne.
Vesistösuhteet

Järven laskuojasta muodostuu Kankareenjärven laskujoki Purilanjoki. Se on pienen rannikkovesistön muodostava joki, joka laskee Halikonlahteen hiukan Halikonjoen ja Uskelanjoen suitten länsipuolella.
Historia

Paleobotanisten tutkimusten mukaan Kankareenjärveä on käytetty vuosisatojen ajan pellavan liotuspaikkana.
Nina Baldytševa

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   Nina Fjodorova Innsbruckin talviolympialaisissa 1976 |   Nina Fjodorova Innsbruckin talviolympialaisissa 1976 |   Nina Fjodorova Innsbruckin talviolympialaisissa 1976 |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Naisten hiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Innsbruck 1976 | 4 × 5 km |  |
|  Hopeaa | Lake Placid 1980 | 4 × 5 km |  |
|  Pronssia | Innsbruck 1976 | 5 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Vysoké Tatry 1970 | 3 × 5 km |  |
|  Kultaa | Falun 1974 | 4 × 5 km |  |
|  Pronssia | Vysoké Tatry 1970 | 5 km |  |
Nina Viktorovna Baldytševa (o.s. Fjodorova, ven. Нина Викторовна Балдычева, 18. heinäkuuta 1947 – 27. tammikuuta 2019) oli Neuvostoliittoa edustanut maastohiihtäjä. Hän kilpaili 1970- ja 1980-luvuilla ja voitti kolme mitalia talviolympialaisissa. Ensimmäisissä olympialaisissaan Sapporossa 1972 hän kilpaili vain 5 kilometrillä ja sijoittui kymmenenneksi. Innsbruckissa 1976 hän voitti kultaa 4 × 5 kilometrin viestissä ja saavutti henkilökohtaisen pronssin 5 kilometrillä. Lisäksi hän sijoittui 10 kilometrillä neljänneksi. Vuoden 1980 talviolympialaisissa Lake Placidissa hän saavutti hopeaa 4 × 5 kilometrin viestissä sekä sijoittui viidenneksi 5 kilometrillä ja kuudenneksi 10 kilometrillä.
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa hän sai myös kolme mitalia. Vuoden 1970 maailmanmestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa 3 × 5 kilometrin viestissä ja saavutti henkilökohtaisen pronssin 5 kilometrin matkalla. Vuoden 1974 maailmanmestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa 4 × 5 kilometrin viestissä ja sijoittui viidenneksi 5 kilometrillä.
Aiheesta muualla

Nina Baldytševa Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Nina Baldytševa Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Nina Fyodorova
Käännös suomeksi
Flavius Sulpicianus

Titus Flavius Sulpicianus (kuoli ehkä 197) oli roomalainen poliitikko. Hän kuului keisarilliseen Flavius-sukuun. Hän oli yksi ehdokkaista Rooman keisariksi vuonna 193.
Sulpicianuksen tytär Flavia Titiana meni naimisiin tunnetun kenraalin Pertinaxin kanssa. Pertinax nousi keisariksi sen jälkeen kun Commodus murhattiin loppuvuonna 192. Pertinax teki apestaan Rooman kaupungin prefektin. Hallittuaan vain kolme kuukautta Pertinax murhattiin 28. maaliskuuta. Ennen kuolemaansa Pertinax oli lähettänyt appensa pretoriaanikaartin tukikohtaan lepyttelemään sotilaita.
Saatuaan kuulla Pertinaxin kuolemasta Sulpicianus lupasi sotilaille palkkion, jos hänet valittaisiin uudeksi keisariksi. Tarkoituksena oli luultavasti, että Sulpicianus toimisi sijaishallitsijana ja Pertinaxin pojan Publiuksen holhoojana niin kauan kuin tämä oli alaikäinen. Paikalle saapui kuitenkin myös Didius Julianus, joka myös havitteli keisariutta. Julianus ja Sulpicianus tarjosivat sotilaille vuoron perään enemmän ja enemmän rahaa. Kun Sulpicianus tarjosi sotilaille 20 000 sesteriusta, nosti Julianus oman tarjouksensa 25 000 sesteriukseen ja sai sotilaat puolelleen. Sotilaat pelkäsivät myös, että Sulpicianus kostaisi heille Pertinaxin kuoleman.
Julianuksen hallituskausi jäi kuitenkin lyhyeksi, kun häntä vastaan nousivat Septimius Severus ja Pescennius Niger. Sisällissodan voittajaksi nousi Severus, josta tuli uusi keisari. Sulpicianus selvisi tästä kaikesta hengissä noin vuoteen 197 asti, mutta lopulta hänet teloitettiin. Rangaistuksen syynä oli luultavasti, että hän oli tukenut Severuksen vihollista Clodius Albinusta.