Astevaihtelu
Astevaihtelu nykyään

Suomen kielessä astevaihtelu ei enää ole pelkästään fonologinen (äänne-ehtoinen) ilmiö (avotavun edellä ei enää aina ole vahva aste eikä umpitavun edellä aina heikko), koska alkuperäiset tavujen avoimuus- ja umpinaisuussuhteet ovat muuttuneet. Pitkän vokaalin edellä on aina vahva aste. Esimerkiksi kotiin-sanassa toinen tavu on nykyään umpinainen, mutta alkuaan muoto on kuulunut kotihin kuten eteläpohjalaisissa murteissa vieläkin, ja siksi t on yhä vahvassa asteessa; sanassa hake on kaksois-k:n heikko aste (vrt. esimerkiksi monikkomuoto hakkeet), koska sanan lopussa on alkuaan ollut konsonantti, jonka vaikutus ilmenee yhä niin sanotussa rajakahdennuksessa (sanan­raja­kahdennuksessa).
Lisäksi monet uudemmat sanat kuten lainasanat (auto : auton), erisnimet, varsinkin etunimet (Heta : Hetan, Kauko : Kaukon), deskriptiivi- ja slangisanat (mökä : mökän) ovat astevaihtelun ulkopuolella – näin varsinkin yksinäisklusiilien osalta, geminaattaklusiilien astevaihtelua voi näissäkin ryhmissä esiintyä (hitti : hitin, Mikko : Mikon). Lisäksi etunimissäkin myös yksittäis-t saattaa mukautua astevaihteluun (Ahti : Ahdin, Raita : Raidan, Satu : Sadun, Taito : Taidon).
Astevaihtelu ei kuitenkaan ole täysin morfologinenkaan, siten, että tietyssä muodossa olisi aina vahva, tietyssä heikko aste. Ns. supistumanomineilla ja -verbeillä tavataan ns. käänteistä eli vahvistuvaa astevaihtelua: perusmuodossa on heikko aste (hake, lammas, maata), useimmissa taivutusmuodoissa vahva aste (hakkeet, lampaat, makaan). Viron astevaihtelu on morfologisempi kuin suomen.
Suomen kielessä lyhytalkuiset geminaatat ovat lyhentyneet aivan alkuperäisten yksinäisklusiilien kaltaisiksi. P:n heikkoasteisesta vastineesta on yleensä kehittynyt v, kun k:n heikkoasteinen vastine (jonka vielä esimerkiksi Agricola saattoi kirjoittaa gh:lla: lughun 'luvun') on useimmissa tapauksissa kadonnut kokonaan, mutta sanoissa luku, puku, suku, kyky ja myky sen paikalla on v (esimerkiksi luku ~ luvun, kyky ~ kyvyn) ja kun k:ta vartalossa edeltää r tai l ja seuraa e, on k:n tilalla heikossa asteessa j, esim. vartalosta kulke esim. kuljen ja kuljin ja vartalosta järke esim. järjen; joskus murteellisessa tai runollisessa kielessä myös ä:n kanssa käy näin, esimerkiksi härkä muuttuu monikossa muun muassa Seitsemässä veljeksessä muotoon härjät. Joissakin supistumanomineissa ja -verbeissä myös h:n ja e:n välissä j ja k vaihtelevat, esimerkiksi lohjeta -> lohkesi; tai pohje -> pohkeet.
On väitetty, että sanojen aika ja poika taivutus olisi poikkeuksellinen siten, että k:n heikkoasteisena vastineena olisi j, mutta todellisuudessa k:n heikkoasteinen vastine on myös näissä sanoissa kato ja j on syntynyt sen johdosta, että i on joutunut vokaalien väliin (aikaisemmin on siis sanottu poian ja aian, vertaa taika-sanan heikkoasteisiin muotoihin, jossa i on säilynyt, esim. taian). T:n heikkoasteisena vastineena esiintyi δ laajalti vielä kirjakielen syntyaikoina, mutta myöhemmin se on Länsi-Suomen murteissa muuttunut l:ksi tai r:ksi, itämurteissa taas kadonnut kokonaan.
Suomen kirjakielen syntyessä tätä äännettä ryhdyttiin merkitsemään dh:lla tai d:llä, myöhemmin vain d:llä. Vielä myöhemmin, kun alkuperäinen hankausäänne oli jo useimmille suomen puhujille käynyt oudoksi, tämä d alettiin yleiskielisessä puheessa ääntää samoin kuin ruotsissa tai kuin muissa suomalaisten yleisimmin tuntemissa vieraissa kielissä. Tähän vaikutti sekin, että 1800-luvulla, kun monet ruotsinkieliseen yläluokkaan kuuluneet opiskelivat suomea, he luonnollisesti alkoivat lukea suomen d:n samoin kuin ruotsissa. Suomen nykyinen d muistuttaakin nimenomaan ruotsin d:tä, joka eroaa t:stä soinnillisuuden lisäksi siten, että äännettäessä kieli on kauempana hampaista. D on siis suomen kirjakielessä tavallaan keinotekoinen tulokas, joka puuttuu lähes kaikista alkuperäisistä kansanmurteista.
Lisäksi heikkoasteiset klusiilien vastineet ovat voineet assimiloitua viereisten konsonanttien kanssa, mikä entisestään mutkistaa astevaihtelua:
Juuri nk:n astevaihtelun takia ns. äng-äänteestä on suomen kielessä kehittynyt itsenäinen foneemi. Muuten se voitaisiin tulkita vain n-äänteen k:n edellä esiintyväksi allofoniksi.
Konsonanttiyhtymän sk heikkona vastineena on Vienan karjalassa, suomen kaakkoismurteissa ja kaakkoisissa hämäläismurteissa ollut pelkkä s. Tämän Lönnrot jätti pois Vanhasta Kalevalasta, joka vaikutti suomen kirjakielen vakiintumiseen. (koski : kosken, vrt. astevaihtelullinen säe keskelle kosen kiveä.)
Astevaihtelu on perinteisesti määritelty tapahtuvaksi vain (lähes) soinnittomissa klusiileissa p, t ja k, mutta yksittäiskonsonantin ja geminaatan astevaihtelu on laajentunut laina­sanojen myötä voimakkaasti soinnillisiin klusiileihin b, d ja g esimerkiksi sanoissa lobata : lobbaa, digata : diggaa, blogata : bloggaa.