stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ilman pakopaikkaa

| Ilman pakopaikkaa> No Place to Hide |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Robert Allen Schnitzer
Käsikirjoittaja:   Larry Beinhart  Louis Pastore  Robert Allen Schnitzer 
Tuottaja:   David Appleton  Rick Blumenthal  Robert Allen Schnitzer 
Säveltäjä:  Joseph Delacorte
Kuvaaja:  Marty Knopf
Leikkaaja:  LaReine Johnston
Pääosat:   Sylvester Stallone  Barbara Lee Govan  Rebecca Grimes  Vickie Lancaster  Jed Mills  David Orange  Tony Page  Henry G. Sanders  Dennis Tate  Roy White 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Galaxy Films
Ensi-ilta:  22 joulukuu 1970 Yhdysvallat
Kesto:  80 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ilman pakopaikkaa (No Place to Hide tai Rebel) on vuoden 1970 elokuva, jonka pääosassa on Sylvester Stallone.
Elokuva kertoo 1960-luvun lopun New Yorkista. Poliittisin perustein ryhmä opiskelijoita suunnittelee pommi-iskua yritykseen jotka tekevät yhteistyötä diktaattoreitten kanssa Keski-Amerikan maissa. Mutta kun he ottavat yhteyttä tunnettuihin terroristeihin ja pommiasiantuntijiin, FBI tulee heidän tielleen.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Roope Lehtinen moitti elokuvan etenevän piinaavasti ja jäävän radikaalikuvauksessaan puolitiehen. Hän antoi elokuvalle yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Aiheesta muualla

Ilman pakopaikkaa Internet Movie Databasessa (englanniksi)
II/JR 37 (talvisota)

II/JR 37 eli Jalkaväkirykmentti 37:n II pataljoona perustettiin Mikkelissä ylimääräisten harjoitusten yhteydessä 14. lokakuuta 1939 alkaen.
Perustaminen

Pataljoonaan kuuluviksi perustettiin seuraavat yksiköt (suluissa määrävahvuus ja miehistön pääasiallinen asuinkunta, mikäli se on tiedossa):
Pataljoonan esikunta E/II/JR 37, johon kuului komentajan lisäksi 6 henkilöä
Pataljoonan esikuntakomppania Esik.K/JR 37 (118 henkilöä)
4.Komppania/JR 37 (191 henkilöä, Pieksämäki)
5.Komppania/JR 37 (191 henkilöä, Jäppilä)
6.Komppania/JR 37 (191 henkilöä, Virtasalmi)
2.Konekiväärikomppania/JR 37 (154 henkilöä, Pieksämäki – Jäppilä)
Perustettaessa pyrittiin saavuttamaan määrävahvuudet, mutta varsinkin kaluston osalta se jäi saavuttamatta.
Komentajat

kapteeni Isak Tuominen
Keskittäminen ja alistaminen

Pataljoona keskitettiin rykmentin mukana tulevalle toiminta-alueelleen Laatokan Karjalaan Suistamon alueelle 21.–22. lokakuuta 1939 välisenä aikana.  Se toimi sodan alkuvaiheet mukaan lukien oman rykmenttinsä komentajan ja esikunnan alaisuudessa, mutta sodan aikana pataljoona oli alistettuna useallekin eri tilapäisorganisaatiolle.
Rauha 13. maaliskuuta 1940

Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
Pataljoona vetäytyi rauhansopimuksen mukaisesti IV armeijakunnan mukana uudelle valtakunnanrajalle 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään 7 kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen, vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin muun muassa maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta, vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen palvelukseen kutsuminen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Konekivääriasema talvisodassa.
Voldemar Ilja

| Voldemar Ilja |
| --- | --- |
 Voldemar Ilja luennoimassa Viron evankelis-luterilaisen kirkon teologisessa instituutissa Tallinnassa 4. marraskuuta 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. marraskuuta 1922 Misso, Viro
Kuollut: 16. joulukuuta 2010 (88 vuotta) Tallinna, Viro
Kansalaisuus:   Viro
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Kauko Pirinen
Instituutti:  Viron evankelis-luterilaisen kirkon teologinen instituutti
Tutkimusalue:  kirkkohistoria
Voldemar Ilja (13. marraskuuta 1922 Misso  – 16. joulukuuta 2010 Tallinna) oli virolainen kirkkohistorioitsija, teologian tohtori ja evankelis-luterilaisen kirkon pastori. Tutkimustyössään hän keskittyi Viron herrnhutilaisuuden historiaan.
Pako metsiin ja keskitysleirituomio

Voldemar Ilja varttui herrnhutilaisessa ympäristössä Etelä-Virossa. Herätys oli levinnyt alueelle jo 1730-luvulta alkaen.
Ilja pakeni toisen maailmansodan aikana metsiin ensin Saksan miehitysarmeijaa, sitten neuvostoviranomaisia. Hänet saatiin kuitenkin kiinni vuonna 1953, ja seurauksena oli tuomio keskitysleirille Arkangelin alueelle. Hänet vapautettiin seuraavana vuonna, kun Stalinin kuoleman jälkeen Neuvostoliitossa koittanut suojasää alkoi.
Pappina ja opettajana Neuvosto-Virossa

Ilja aloitti vapauduttuaan teologian opinnot, mutta pappispulan vuoksi hän joutui jo seuraavana vuonna papiksi Itä-Viroon. Koska Ilja osasi suomea, hän teki työtä myös Neuvostoliiton inkeriläisten keskuudessa. Myöhemmin Iljasta tuli kirkkohistorian opettaja kirkon seminaariin. Tuohon aikaan pitkälti herrnhutilaiset pitivät yllä kirkon toimintaa, ja pappisseminaarin opiskelijoista puolet tuli herätysliikkeen piiristä. Ilja kiinnostui herrnhutilaisuuden tutkimisesta.
Tallinnan ja Helsingin välinen laivayhteys avautui vuonna 1965, ja seuraavana vuonna Helsingin yliopiston kirkkohistorian professori Kauko Pirinen vei ryhmän teologian opiskelijoita Tallinnaan. Vierailun myötä Ilja tutustui ensiksikin tulevaan vaimoonsa, teologian opiskelija Elli Huuhtaseen, ja toiseksi professori Pirinen ryhtyi ohjaamaan Iljan tutkimustyötä.
Viron herrnhutilaisuuden tutkijana

Iljan tutkimustyö eteni aluksi vaivalloisesti, koska hän ei päässyt tarvitsemilleen arkisto- ja yliopistovierailuille ulkomaille ennen 1980-lukua. Päätyökseen hän toimi Tallinnan Nõmmen kirkkoherrana ja sittemmin Viron evankelis-luterilaisen kirkon teologisen instituutin johtajana. Ulkomaanyhteyksien avauduttua tutkimustyö pääsi uuteen vauhtiin, ja Ilja väitteli Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa vuonna 1995. Väitöksen myötä Viron kirkkohistorian tutkimus, joka oli ollut neuvostoaikana pysähdyksissä, sai uuden alun.
Sittemmin 2000-luvulla Ilja julkaisi viisi Viron herrnhutilaisuutta käsitellyttä teosta. Tutkimuksissaan hän päätyi herrnhutilaisuuden merkitystä koskien samaan käsitykseen kuin Viron kansallisen kirkkohistorian luoja, professori Olaf Sild. Heidän mukaansa herrnhutilaisuudella oli ollut ratkaiseva osuus Viron kristillistymisessä.
Teokset

Ilja, Voldemar: Vennastekoguduse (herrnhutluse) ajalugu Eestimaal (Põhja-Eesti) 1730–1743.  Helsinki:  Suomen kirkkohistoriallinen seura, 1995.  ISBN 952-5031-00-4
Ilja, Voldemar: Vennastekoguduse (herrnhutluse) ajalugu Eestimaal (Põhja-Eesti). II, 1744–1764.  Tallinn:  Logos, 2000.  ISBN 9985-927-44-3
Ilja, Voldemar: Vennastekoguduse (herrnhutluse) ajalugu Liivimaal (Lõuna-Eesti) 1729–1750. III.  Tallinn:  Logos, 2002.  ISBN 9949-402-15-8
Ilja, Voldemar: Vennastekoguduse (herrnhutluse) ajalugu Liivimaal (Lõuna-Eesti) 1750–1765. IV.  Tallinn:  Logos, 2005.  ISBN 978-9949-402-54-0
Ilja, Voldemar: Vennastekoguduse (herrnhutluse) ajalugu Liivimaal (Lõuna-Eesti) 1766–1817. V.  Tallinn:  Logos, 2006.  ISBN 978-9949-402-71-7
Ilja, Voldemar: Vennastekoguduse (herrnhutluse) ajalugu Eestimaal (Põhja-Eesti) : palvemajad. VI.  Tallinn:  Allika, 2010.  ISBN 978-9949-902-91-0
Imatra (elokuvateatteri)

Elokuvateatteri Imatran palossa kuolleiden muistomerkki.
Elokuvateatteri Imatra oli Tampereella Kyttälän kaupunginosassa Hämeenkatu 12:ssa sijainnut elokuvateatteri, jossa syttyi 23. lokakuuta 1927 tuhoisa tulipalo, jossa sai surmansa 21 ihmistä.
Teatteri oli rakennettu vanhaan varastomakasiiniin. Rakennuksen ulkoseinät olivat tiilestä, mutta sisärakenteet oli tehty puusta ja niiden pintamateriaalina oli ohut vaneri. Teatterin sisätilat olivat ahtaat. Parvekkeelle johtaneiden kierreportaiden alin askelma oli osittain salin oviaukon tiellä. Salin keskikäytävä oli leveydeltään vain hieman yli metrin. Takimmaisen penkkirivin käytävän puoleinen istuin ulottui salin oviaukon puoliväliin niin, että oviaukon leveys oli vain 65 senttimetriä. Parvekeportaat olivat kapeat ja jyrkät. Teatterissa ei ollut varauloskäyntejä.
Sunnuntai-iltana 23. lokakuuta 1927 teatterissa oli meneillään yhdysvaltalaisen mykkäelokuvan Muukalaislegioonan tytär esitys. Salissa ja parvekkeella oli yhteensä 225 katsojaa,jotka olivat enimmäkseen vapaapäivää viettäneitä tehtaiden työläisiä. Palo alkoi kello 19.40 elokuvateatterin konehuoneesta, jossa säilytettiin erittäin tulenarkoja nitraattifilmejä. Konehuone oli parvekkeelle johtaneiden portaiden alla. Projektorin käyttäjä yritti tukahduttaa palavaa filmirullaa takillaan siinä onnistumatta. Palo levisi konehuoneen auki jääneestä ovesta parissa minuutissa muihin rakennuksen osiin. Suurin osa parvella istuneista pelastautui hyppäämällä alas salissa olleiden ihmisten päälle. Osa yleisöstä jäi loukkuun rakennuksen sisälle. Palokunnan tullessa paikalle rakennuksen sisäosat olivat jo kokonaan tulen vallassa.
Onnettomuudessa kuoli 20 ja loukkaantui 28 henkilöä. Loukkaantuneita kuljetettiin Hatanpään sairaalaan ja Tampereen yleiseen sairaalaan. Viimeiset uhrit siirrettiin ulos teatterista puolen yön aikaan. Kaikki surmansa saaneet olivat olleet teatterin parvella. Loukkaantuneista yksi kuoli myöhemmin sairaalassa. Myös teatterin irtaimisto tuhoutui kokonaan.
Tulipalon uhrien muistomerkki paljastettiin 1928 Tampereen Kalevankankaan hautausmaalla.
Elokuvateatterin paikalla sijaitsee nykyään Tampereen Säästöpankin talo.
Aiheesta muualla

Yli 20 ihmisuhria vaatinut elokuvateatteripalo, Aamulehti 24.10.1927 nro 287, s. 1, Kansalliskirjaston Digitoidut aineistot
Imatran onnettomuuden syynä kaikkia paloteknillisiä vaatimuksia tyydyttämätön huoneusto?, Aamulehti 25.10.1927 nro 288, s. 4, Kansalliskirjaston Digitoidut aineistot
Tämänpäiväinen surujuhla, Aamulehti, 30.10.1927, nro 293, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Imatran uhrien hautaus oli täällä ennennäkemätön surujuhla, Aamulehti, 31.10.1927, nro 294, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Elokuvateatteri Imatran tulipalosta on tänään kulunut 10 vuotta. Palossa sai surmansa 21 ihmistä ja 25 loukkaantui, Aamulehti, 23.10.1937, nro 286, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Jukka Lankinen: Tampereelle - elokuva-alalle, Määtän elokuvadynastia.
Imeni Morozova

Morozovin kunta Seuloskoin piirin kartalla.
Imeni Morozova (inkerinsuomeksi myös Pähkinän Ruuttehas, ven. посёлок и́мени Моро́зова, posjolok imeni Morozova) on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Nevan oikealla rannalla Pähkinälinnaa vastapäätä. Taajamassa on 10200 asukasta (vuonna 2010).
Morozovin kunnan pinta-ala on 111 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Rahjan, lännessä Sieklovan ja lounaassa Rosmittalan kuntiin. Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu Tuunainsuon (ven. Дунай, Dunai) taajama sekä Kanneinpalon (Ганнибаловка, Gannibalovka), Koskinan (Кошкино, Koškino), Mustilan (Чёрная Речка, Tšornaja Retška), Rezvyhin (Резвых) ja Seremetan (Шереметьевка, Šeremetjevka) kylät.
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1884 perustetusta Pähkinälinnan ruutitehtaan työläisasutuksesta. Vuonna 1922 se nimettiin Nikolai Morozovin mukaan. Toisen maailmansodan aikana seudulla käytiin ankaria taisteluita. Sodan jälkeen entinen ruutitehdas muutettiin kemian tehtaaksi.
Taajaman kautta kulkee Pietarista Tuprovaan johtava rautatie (Petrokrepostin asema). Entisen kemian tehtaan pohjalle on syntynyt uusia yrityksiä. Nähtävyyksiä ovat kotiseutumuseo ja sotamuistomerkit. Vladimir Pokrovskin vuonna 1907 rakentama uusvenäläinen Pietarin ja Paavalin kirkko räjäytettiin toisen maailmansodana aikana. Vuonna 1993 sen paikalle rakennettiin uusi kirkko.
Aiheesta muualla

Morozovin kunnan sivusto (venäjäksi)
Morozovin kunta Seuloskoin piirin sivustolla (venäjäksi)
Morozovin taajama Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
| n k Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Antrea  Boksitogorsk  Enso  Hatsina  Ivangorod  Jaama  Kiriši  Koivisto  Kommunar  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Laukaa  Lotinapelto  Lomkka  Lupana  Olhava  Pella  Pikaljovo  Pähkinälinna  Seuloskoi  Sierattala  Sjasstroi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Uuras  Uusi-Laatokka  Viipuri  Volossova  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Budogoštš  Haisevaisi  Imeni Morozova  Imeni Sverdlova  Jefimovski  Johannes  Jääski  Kaarlahti  Kuismala  Lepäsi  Naasia  Namkku  Nikolski  Orinansavotta  Paulova  Priladožski  Punaporu  Rahja  Raivola  Rjabovo  Siiverska  Svirstroi  Taaitsa  Toksova  Tolmatšovo  Tuprova  Uljana  Vaaseni  Vahriselkä  Viiritsa  Vornasuo  Voznesenje  |  |
Ilomantsin ortodoksinen kappeliseurakunta

| Ilomantsin ortodoksinen kappeliseurakunta |
| --- | --- |
 Profeetta Elian kirkko Ilomantsissa
Suuntautuminen:  ortodoksisuus
Kirkkokunta:  Suomen ortodoksinen kirkko
Hiippakunta:  Kuopion ja Karjalan metropoliittakunta
Perustettu:  1500-luvulla
Kirkkoherra:  Tuomas Järvelin
Pääkirkko:   Profeetta Elian kirkko
Jäseniä:  903 (31.12.2019)
Aiheesta muualla
ort.fi/ilomantsi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ilomantsin ortodoksinen kappeliseurakunta on Joensuun ortodoksiseen seurakuntaan kuuluva kappeliseurakunta, jonka alue kattaa Ilomantsin kunnan. Se on maan vanhin samanuskoisena pysynyt seurakunta ja toiminut jo yli 500 vuotta. Ilomantsissa noin 17 % kunnan väestöstä kuuluu ortodoksiseen kirkkoon. Kyseessä on Suomen ainoa ortodoksinen seurakunta, joka kattaa vain yhden kunnan alueen. Seurakunnan alueeseen kuului myös Tuupovaara vuoteen 2005 asti, jolloin Tuupovaaran ortodoksit siirtyivät kuntaliitoksen myötä Joensuun ortodoksiseen seurakuntaan.
Kappeliseurakunnan pappina toimii Ioannis Lampropoulos ja kanttorina Darja Potkonen. Seurakunnan keskuspaikka on Ilomantsin kylässä sijaitseva Pyhän profeetta Elian kirkko, jonka lisäksi seurakunnalla on tsasounat Hattuvaarassa, Mutalahdella, Parppeinvaaralla, Huhuksessa ja Sonkajassa. Ilomantsin ortodoksinen kappeliseurakunta oli aiemmin itsenäinen seurakunta, kunnes se 1.1.2021 tuli osaksi Joensuun ortodoksista seurakuntaa sen kappeliseurakuntana.
Kirjallisuutta

Björn, Ismo: Ryssät ruotsien keskellä: Ilomantsin ortodoksit ja luterilaiset 1700-luvun puolivälistä 1800-luvun puoliväliin.  Joensuu:  Joensuun yliopisto, Karjalan tutkimuslaitos, 1993.  ISBN 951-708-142-1
Aiheesta muualla

Seurakunnan kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Ilotyttöjen rupatteluja

| Ilotyttöjen rupatteluja> Ἑταιρικοὶ Διάλογοι.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Lukianos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  satiiri
Julkaistu:  100-luku
Suomennos
Suomentaja:  Ernst Lampén (osa), Kaarle Hirvonen (osa)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ilotyttöjen rupatteluja (m.kreik. Ἑταιρικοὶ Διάλογοι, Hetairikoi dialogoi; lat. Dialogi Meretricii) on Lukianoksen kirjoittama satiiri, joka koostuu hetairoiden keskusteluista.
Keskusteluja on viisitoista. Ne kuvaavat hetairoiden elämää, ammattia ja urakehitystä realistisesti. Suurimmassa osassa hetairat keskustelevat keskenään tai äitinsä kanssa. Keskusteluista on suomennettu neljä teoksessa Terve, Lukianos! (Otava 1924; merkitty tähdellä) ja viisi teoksessa Jumalatarten kauneuskilpa ja muita satiireja (Littera 1983; merkitty kahdella tähdellä).
Keskusteluihin kuuluvat seuraavat:
| --- | --- |
 I. Glykera ja Thais II. Myrtion, Pamfilos ja Doris III. Filinna ja hänen äitinsä */** IV. Melitta ja Bakkhis V. Klonarion ja Leaina VI. Krobyle ja Korinna ** VII. Musarion ja hänen äitinsä ** VIII. Ampelis ja Khrysis */**:  IX. Dorkas, Pannykhis, Filostratos ja Polemon X. Khelidonion ja Drose ** XI. Tryfaina ja Kharmides XII. Ioessa, Pythias ja Lysias * XIII. Leontikhos, Khenidas ja Hymnis * XIV. Dorion ja Myrtale XV. Kokhlis ja Parthenis
Kirjallisuutta

Lukianos: Hetairain juttuja. Teoksessa Lampén, Ernst: Terve, Lukianos!.  (Sisältää osittaisia ja kokonaisia suomennoksia Lukianoksen teoksista)  Helsinki:  Otava, 1924.
Lukianos: Ilotyttöjen rupatteluja. Teoksessa Jumalatarten kauneuskilpa ja muita satiireja.  (Suomennos ja selitykset Kaarle Hirvonen)  Espoo:  Littera, 1983.  ISBN 951-9356-01-0
Aiheesta muualla

Lucian: Dialogues of the Hetaerae (englanniksi)
Ilta kaupungilla

| Ilta kaupungilla> Adventures in Babysitting |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Chris Columbus
Käsikirjoittaja:  David Simkins
Tuottaja:   Debra Hill  Lynda Obst 
Säveltäjä:  Michael Kamen
Kuvaaja:  Ric Waite
Leikkaaja:   Fredric Steinkamp  William Steinkamp 
Pääosat:   Elisabeth Shue  Keith Coogan  Anthony Rapp  Maia Brewton 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Touchstone Pictures  Silver Screen Partners 
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures Disney+
Ensi-ilta:  3. kesäkuuta 1987
Kesto:  102 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  USD 7 milj.
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ilta kaupungilla (Adventures in Babysitting) on Chris Columbuksen ohjaama elokuva vuodelta 1987. Humoristisen seikkailuelokuvan pääosaa esittää Elisabeth Shue.
Vuonna 2015 Intrada Records julkaisi soundtrackin elokuvalle.
Tarina

Shuen esittämä lapsenvahti luulee voivansa viettää hiljaisen illan lapsen kotona. Hän joutuukin ottamaan tytön ja tämän isoveljen mukaansa kun kaveri on asemalla. Mukaan liittyy isoveljen kaveri. He seikkailevat ympäri kaupunkia esimerkiksi paetessaan rikollisia.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antoi elokuvalle yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”. Rotten Tomatoesin käyttäjien arvosana elokuvalle on 77 %.
Illyricum (provinssi)

| Illyricum Provincia Illyricum> Rooman provinssi |
| --- | --- |

Valtio:  Rooman valtakunta
Nykyinen valtio/alue:  Albania, Bosnia-Hertsegovina, Kroatia, Montenegro, Serbia, Slovenia
Perustettu:  27/16 eaa.
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Aquileia ja Salona
Illyricum (lat. Provincia Illyricum) oli Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti alueen Illyriassa Adrianmeren koillis- ja itärannikolla. Loppuvaiheessaan provinssi oli jaettu kahdeksi provinssiksi, jotka olivat Illyricum superius (”Ylä-Illyria”) ja Illyricum inferius (”Ala-Illyria”).
Maantiede

Illyricumin provinssi käsitti historiallisten Illyrian ja Pannonian alueet. Siihen kuului alueita nykyisissä Albaniassa, Bosnia-Hertsegovinassa, Kroatiassa, Montenegrossa, Serbiassa ja Sloveniassa. Provinssin länsipuolella sijaitsi Gallia cisalpinan provinssi ja kaakkoispuolella Macedonian provinssi. Provinssin hallinnollinen keskus oli alussa Aquileia ja myöhemmin Salona.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Illyricum Wikimedia Commonsissa
Vanha kartta Rooman Balkanin provinsseista. Illyricumin provinssi käsitti suunnilleen karttaan merkittyjen Pannonian ja Dalmatian provinssien alueet.
Ilmoittelu

Palmolive-saippuailmoitus The American Magazine -aikakauslehdessä vuonna 1915.
Ilmoittelu on mainontaa, jota julkaistaan maksua vastaan sanoma- tai aikakauslehdissä tai muissa säännöllisesti ilmestyvissä tai kertaluonteisissa painotuotteissa, kuten puhelinluetteloissa, yrityshakemistoissa, vuosikirjoissa, tapahtumien käsiohjelmissa jne. Ilmoittelu ja ilmoitus alkavat olla vanhentuneita termejä. Esimerkiksi Julkisen sanan neuvosto suosittelee nykyisin mainos-sanan käyttöä ilmoitus-sanan sijasta kun puhutaan sanomalehdissä tapahtuvasta ilmoittelusta (siis esim. sanomalehtimainos, sanomalehtimainonta), jotta tavallinen lukija kykenee ymmärtämään paremmin ilmoittelun ja toimituksellisen aineiston eron..
Ilmoittelu koostuu yleensä tekstiä ja kuvaa yhdistävistä eri kokoisista ilmoituksista, mutta siinä voidaan käyttää myös painotuotteen mukana tai välissä jaettavia, erikseen painettuja liitteitä. Hieman laajempi käsite on printtimainonta, johon ilmoittelun lisäksi luetaan usein myös erityiset mainospainotuotteet kuten esitteet, suoramainonta, julisteet ja painettu ulkomainonta.
Sanomalehdissä ilmoittelu jaetaan sen sijainnin mukaan perinteisesti ennen tekstiä oleviin (et), tekstin joukossa oleviin (ts) ja tekstin jälkeisiin ilmoituksiin (tj). Lisäksi sanomalehdissä julkaistaan aiheen mukaisiin osastoihin luokiteltuja ilmoituksia useimmiten tekstin jälkeen. Luokitellut ilmoitukset ovat yleensä pieniä tekstipainotteisia ilmoituksia työpaikoista, asunnoista, perhetapahtumista yms. Sanomalehtien liitteet voivat olla monisivuisia suurten vähittäiskauppaketjujen tarjouslehtisiä tai erillisiä, sanomalehtipaperia paksummalle materiaalille painettuja ja lehden väliin kirjapainossa syötettäviä mainosliitteitä.
Aikakauslehdissä ilmoittelu (aikakauslehtimainonta) koostuu useimmiten näyttävistä ja värikkäistä kokosivun tai aukeaman kokoisista ilmoituksista, mutta pienempiäkin ilmoituskokoja on yleensä tarjolla. Aikakauslehtien liitteet voivat olla pelkkää mainontaa tai toimituksen laatimia teemaliitteitä, joissa sekä jutut että ilmoitukset nivoutuvat tietyn teeman kuten matkailun tai muodin ympärille.