stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aavikko
Luonto > Kasvillisuus

Aavikoiden kasvillisuus on niukkaa, ja kasvibiomassasta jopa 90 prosenttia on maan alla. Aavikon kasvit ovat joutuneet sopeutumaan monin keinoin kuivuuteen ja aurinkoon. Niiden pitää pystyä keräämään vettä niukoista varoista, säilyttämään sitä huomattavan pitkään ja vähentämään sen haihtumista. Vaikeista olosuhteista huolimatta suurimmassa osassa aavikkoja on kuitenkin kasvillisuutta.
Mehikasvit, kuten kaktukset, tyräkit ja agaavet, ovat sopeutuneet hyvin aavikon olosuhteisiin. Ne pystyvät varastoimaan vettä mehimäisiin osiinsa, niiden juuristo on erikoistunut keräämään nopeasti nestettä ja ne käyttävät CAM-yhteyttämistä. Yhteyttämisessä vesihöyryä häviää ilmarakojen kautta, mutta CAM-kasvit pystyvät sulkemaan ilmarakonsa päivisin. Monet kasvit aukaisevat ilmarakonsa aamulla kaasujen vaihtoa varten ja sulkevat ne lämpötilan noustessa. Monien aavikon kasvien lehdissä on vähemmän ilmarakoja ja ne ovat pienempiä kuin kosteiden alueiden kasveissa. Akaasioihin kuuluva keihäsakaasia on kokonaan lehdetön, ja sillä on vain piikkimäisiä lehtiruoteja, joissa on hyvin vähän ilmarakoja. Akasian lehti on lisäksi pinnaltaan nahkamainen, mikä vähentää haihtumista. Kaktusten lehdet ovat muodostuneet piikeiksi, jotka vähentävät haihtumista ja toimivat myös puolustuskeinona.
Aavikon kasveilla on erityisen laaja juuristo. Osa kasveista kasvattaa pitkiä juuria ja osalla on laaja sateenvarjomainen juuriverkosto. Prosopis-suvun kasvien juuri laskeutuu jopa 15 metriä pystysuorassa alaspäin kosteisiin pohjakerrostumiin, ja kaktuskasveihin kuuluvan Peniocereus greggiin pääjuuri painaa yli 30 kilogrammaa. Monet kaktukset ja tyräkit kasvattavat laajan juuriverkoston, jolla ne ohjaavat sadeveden kasviin ja sitovat itsensä maaperään. Jotkin kasvit, kuten ikilehti, pystyvät keräämään pinnastaan siihen tiivistynyttä usvaa. Kasvien pitää myös pystyä säilyttämään vesi, jota ne keräävät. Monet kuivien alueiden puista ovat kehittäneet rungon, johon pystyy varastoimaan suuret määrät vettä. Apinanleipäpuun pullomainen runko, joka on koostumukseltaan pehmeää ja sienimäistä, on tästä hyvä esimerkki.
Aaloet, tyräkit, monet mehikasvit, puut ja pensaat ovat monivuotisia. Ne elävät useita vuosia, mutta epäsuotuisina aikoina ne eivät kasva ollenkaan. Sopivana aikana nämä kasvit ovat kuitenkin valmiina. Toiset autiomaiden kasvit elävät vain hyvin lyhyen aikaa. Tällaiset lajit kasvavat, kukkivat ja siementävät vain muutamassa päivässä tai viikossa sateen jälkeen. Lopulta kasvi kuihtuu ja jättää jälkeensä vain siemeniä, jotka saattavat olla lepotilassa useitakin vuosia ja odottaa uutta sadetta.
Aavikolla elää myös todellisia kuivakkokasveja, jotka ovat täysin sopeutuneet kuivaan ilmastoon. Näiden solukoissa on erityisen pieni osmoottinen paine, minkä ansiosta ne pystyvät keräämään vettä kuivemmissa olosuhteissa kuin monet muut lajit. Aavikoilla elää todella hyvin kuivuutta kestäviä sammalia ja saniaisia. Yksi tunnetuimmista kuivuutta kestävistä kukkivista kasveista on kreosoottipensas.
Ihmiset ja aavikko > Tutkimusmatkat

Eurooppalaiset tutkimusmatkailijat kiinnostuivat myös aavikkoalueista 1700-luvun lopussa. Autiomaita oli tosin tutkittu jo aikaisemmin. Arabi Ibn Battuta oli ensimmäinen, joka teki tarkkoja merkintöjä matkoistaan Afrikan aavikoilla, ja hän tutki muun muassa karavaanireitin Timbuktuun. Gobin autiomaassa venetsialainen Marco Polo teki merkittäviä havaintoja ja merkitsi 28 paikkaa, josta sai vettä.
Afrikassa ja Arabiassa tutkimusmatkoja tehneet eurooppalaiset olivat jatkuvassa vaarassa, sillä tuaregit, beduiinit ja muut muslimit olivat vihamielisiä muiden uskontojen edustajia kohtaan. Saksalainen Friedrich Hornemann, joka teki ensimmäisenä modernin ajan eurooppalaisena laajat muistiinpanot läntisestä Saharasta 1700-luvun lopussa, katosi matkatessaan Tšadjärvelle Saharan poikki nykyisestä Libyasta. Hänen sanotaan kuolleen Niger-joella vuonna 1801. Ensimmäinen eurooppalainen, joka pääsi Timbuktuun asti, oli skotlantilainen Alexander Gordon Laing, mutta hänet murhattiin. Ranskalainen René Caillié pääsi ensimmäisenä myös takaisin Eurooppaan todistamaan matkastaan. Alankomaalaiset tunsivat Afrikan eteläosassa sijaitsevan Kalaharin jo 1760, ja ensimmäisenä eurooppalaisena sen ylitti kuuluisa David Livingstone.
Arabian tutkimusmatkat keskittyivät monesti pyhiinvaellusretkiin muslimien pyhään kaupunkiin Mekkaan. Vasta 1800- ja 1900-luvuilla eurooppalaiset kartoittivat Arabian niemimaan sisäosia. Richard Burton toimi edelläkävijänä. Charles Montagu Doughty ja Wilfrid Scawen Blunt tutkivat Arabiaa laajalti ja asuivat beduiinien kanssa 1870-luvun lopulla. Vasta vuonna 1931 Bertram Thomas onnistui ylittämään niemimaan eteläosan Rub’ al-Khalin. Venäläiset olivat kartoittaneet Keski-Aasian arot ja aavikot valtakunnan laajentamiseksi 1700-luvulta alkaen. Ruotsalainen Sven Hedin oli kuitenkin alueen merkittävin maantieteilijä, sillä hän tutki muun muassa Taklimakanin autiomaata 40 vuoden matkoillaan, jotka alkoivat vuonna 1893. Gobin autiomaan lukuisat dinosaurusluurangot löysi Roy Chapman Andrews.
Espanjalaiset löysivät Amerikan aavikot 1500-luvulla. Pohjois-Amerikan lounasosien aavikoilla vaelsivat ensimmäisinä eurooppalaisina haaksirikkoutunut Álvar Núñez Cabeza de Vaca ja hänen kolme seuralaistaan. Heidän kuulemansa tarinat saivat espanjalaiset etsimään aarteita alueelta, mikä aiheutti samalla pueblokansojen sorron. Ensimmäisenä yhdysvaltalaisena Great Basinin ylitti Jedediah Smith vuonna 1828. Kiinnostus Australian sisämaahan kasvoi 1800-luvun alkupuoliskolla, kun länsi- ja kaakkoisrannikon siirtokuntien välille haluttiin saada yhteys mantereen poikki. Monet tutkimusretket jouduttiin keskeyttämään ja useita ihmisiä kuoli. Charles Sturt saavutti 1840-luvulla ensimmäisenä sisämaan Simpsonin aavikon. Robert O'Hara Burke ja William John Wills kulkivat ensimmäisinä Australian poikki mutta kuolivat paluumatkalla. Vuosien 1861–1862 aikana John McDouall Stuart, joka oli jo aiemmin pystyttänyt Australian keskikohtaan Yhdistyneen kuningaskunnan lipun, kulki Australian poikki Adelaidesta lähelle nykyistä Darwinia.
Ihmiset ja aavikko > Aavikot ja tiede

Aavikoita on käytetty tieteellisen tutkimukseen. Koska aavikot muistuttavat muiden planeettojen hedelmättömiä ja kuolleita ympäristöjä, muun muassa NASA on testannut robottejaan Pohjois- ja Etelä-Amerikan aavikoilla. Siellä olosuhteet muistuttavat Kuun ja Marsin pintaa. Tähtitieteen tutkimukselle aavikot ovat hyviä paikkoja, sillä siellä on muun muassa vähän pilviä ja saasteita. Monet suurimmista tähtitieteen laitteista onkin sijoitettu aavikoiden vuoristoalueille. Tällainen on esimerkiksi Euroopan eteläisen observatorion Very Large Telescope, joka on sijoitettu Atacaman aavikolle Paranalin observatorioalueelle.
Aavikoilta on tehty monia geologisesti, paleontologisesti ja arkeologisesti mielenkiintoisia löydöksiä. Aavikoilla on monin paikoin näkyvissä paljasta kalliopintaa, joka ei ole kasvien tai paksun maakerroksen peitossa. Kuivuuden ansiosta fossiilit eivät ole liuenneet veteen. Samoista syistä myös arkeologiset kohteet ovat helpommin löydettävissä, ja ne ovat usein säästyneet muiden ihmisten vaikutukselta. Aavikoiden paleontologisia löydöksiä ovat muun muassa Gobin aavikon liitukautiset dinosaurus- ja nisäkäsfossiilit sekä Egyptin aavikon varhaiset valas- ja sireenieläinfossiilit. Aavikoilta ovat löytyneet myös ensimmäiset aurojen jäännökset ja varhaisimmat kastelujärjestelmät, jotka ovat tukeneet laajamittaista maanviljelyä. Kuolleenmeren kääröt ovat säilyneet 2 000 vuotta kuivuuden ansiosta.
Luonnonvarat > Mineraalit

Haihtumisen ansiosta suola-aavikoille saostuu esimerkiksi kipsiä, suoloja, kuten natriumnitraattia ja natriumkloridia, ja boraatteja. Merkittäviä mineraalivaroja löytyy Yhdysvalloista Great Basinin aavikoilta. Boraatista saatava boori on tärkeä aine lasin, keramiikan, emalin, maatalouskemikaalien, vedenpehmentäjien ja lääkkeiden valmistuksessa.
Atacamassa on erityisen suuret suolavarat, ja räjähteissä ja lannoitteissa käytettävää natriumnitraattia on kaivettu Atacamasta jo 1800-luvulla. Ensimmäisen maailmansodan aikana sitä saatiin alueelta lähes kolme miljoonaa tonnia. Maailman aavikoilta löytyy paljon myös muita mineraaleja. Yli kolmasosa maailman bauksiitista kaivetaan Australian autiomaista ja yli puolet kuparista saadaan Chilen, Australian ja Meksikon kuivilta alueilta. Lisäksi aavikoilta kaivetaan timantteja, kultaa, rautamalmia, fosfaattikiveä ja uraania.
Afrikan ja Lähi-idän aavikoilla on laajat öljyvarat. Öljykentät muodostuivat aikoinaan matalissa merissä, mutta ne ovat ilmastonmuutoksen takia nykyään kuivilla alueilla.
Luonnonvarat > Maataloustuotteet

Laajojen kastelujärjestelmien avulla aavikolla voidaan harjoittaa myös maataloutta, mistä saadaan kerättyä tuotteita vientiin. Aavikoiden leudon talven ansiosta kastelujärjestelmien asentaminen on hyödyllistä, sillä satoa saadaan ympäri vuoden. Turkmenistanin ja Uzbekistanin aavikoilla tuotetaan erityisesti puuvillaa, ja Israelissa kasvatetaan taateleita, vihanneksia ja kukkia. Maanviljelyn lisäksi aavikoilla pystyy kannattavasti harrastamaan vesiviljelyä. Arizonan ja Israelin aavikoilla kasvatetaan äyriäisiä ja kaloja. Kiinassa ja Intiassa kerätään myös monia aavikon kasveja yrtteinä ja lääkekasveina.
Luonnonvarat > Energia

Aavikot ovat lupaavia paikkoja aurinkoenergian keräämisen kannalta. Aavikoilla on harvoin pilvistä ja lämpötila on usein korkea, joten sekä lämpöön että auringonsäteisiin perustuvat menetelmät ovat tehokkaita. Suuria aurinkovoimalaitoksia on jo rakennettu Lounais-Amerikkaan, Saharaan, Etelä-Afrikkaan ja Australiaan. Laitokset tuottavat energiaa sekä suoraan auringonsäteistä että kuumentamalla väliainetta keskittävällä aurinkovoimalla.
Uudenlainen aurinkoenergialaitos on aurinkotorni, jonka keskeisin elementti on korkea torni. Aurinkotornin toimintaperiaate perustuu ilman lämpenemiseen. Aurinko lämmittää maanpinnan läheisyydessä olevaa ilmaa, joka nousee ylöspäin. Ilma ohjataan torniin, jossa se pyörittää turbiineita.
Vuonna 2007 esitellyn Desertec-suunnitelman mukaan Eurooppa saisi vuoteen 2050 mennessä kuudesosan energiastaan Saharan aurinkovoimaloista. Samalla voimalat puhdistaisivat juomavettä merivedestä Saharan alueen asukkaille. Saharan aurinkoenergiaa pitäisi saada Eurooppaan vuoteen 2020 mennessä. Suunnitelman mukaan Pohjois-Afrikan rannikolle rakennettaisiin tuhat sadan megawatin laitosta. Saksalaistutkijoiden mukaan Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan aavikkoalueilla tuotettavalla energialla voitaisiin kattaa koko Euroopan, Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän sähköntarve, jos alueen pinta-alasta 0,3 prosenttia käytettäisiin sähköntuotantoon.
Aavikoituminen

Aavikoitumisella tarkoitetaan sitä, että maan laatu heikkenee kuivilla alueilla joko luonnollisen ilmastonvaihtelun tai ihmisen toiminnan seurauksena. Sillä ei kuitenkaan tarkoiteta varsinaisesti aavikoiden leviämistä. Aavikoitumista voikin tapahtua aavikkojen reuna-alueiden lisäksi esimerkiksi pelloilla, kaupunkien ympärillä ja eläinten juottopaikkojen läheisyydessä. Ihminen aiheuttaa aavikoitumista muun muassa laiduntamalla liian suuria määriä karjaa, käyttämällä kestämättömiä viljelymenetelmiä ja hakkaamalla puita.
Savannien ja kuivien pensasmaiden kasvillisuus, joka voi olla muutenkin rasittunut luonnollisesti tai ihmisen toiminnan takia, voi köyhtyä lisää pitkien kuivuusjaksojen aikana. Jos ympäristön paine pysyy pitkään samana, voi ekosysteemi muuttua pysyvästi. Näkyviä merkkejä maan köyhtymisestä ovat muun muassa kasvipeitteen väheneminen ja kasviston muutokset. Aavikoitumisen uhka on suurin Saharan eteläpuolella, Sahelissa, Afrikan itä-, etelä- ja luoteisosissa, suuressa osassa Australiaa, eteläisessä Aasiassa ja Pohjois-Amerikan keskiosissa. Yli 250 miljoonaa ihmistä elää aavikoituvassa ympäristössä, ja yli miljardi ihmistä elää riskialueilla.
Kylmyysaavikko

Kylmyysaavikoiksi sanotaan alueita, joilla sataa alle 250 millimetriä vuodessa ja lämpimimmän kuukauden keskilämpötila on alle 10 astetta. Kylmyysaavikoita on sekä etelän että pohjoisen korkeilla leveysasteilla tundraa kuivemmilla alueilla. Niiden alhaisen lämpötilan ja sademäärän sekä pitkien ja pimeiden talvien vuoksi kasvillisuus on vähäistä. Kylmyysaavikoilla elää vain muutamia kukkivia kasveja, ja ne ovat pääasiassa pieniä heinä- ja sarakasveja. Puita ja korkeita pensaita ei ole ollenkaan, ja pääosan kasvillisuudesta muodostavat sammalet ja jäkälät. Vähäisen kasvillisuuden takia kylmyysaavikoilla tuuli pääsee muokkaamaan ympäristöjä samalla tavalla kuin varsinaisillakin aavikoilla, ja siitä syystä kylmyysaavikoillakin on samantapaisia pinnanmuotoja.
Kylmyysaavikoita ei pidetä kuitenkaan varsinaisina aavikkoina, vaikka niissäkin sataa vähän ja kasvillisuuspeite on pieni. Alhaisen lämpötilan ansiosta veden kokonaishaihdunta on pieni, ja siksi kasvit saavat lumen sulamisvesistä ja sateista enemmän vettä käyttöönsä kuin kuumilla aavikoilla, joilla vettä haihtuu maaperästä huomattavasti enemmän.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
UNEP: Global Deserts Outlook (englanniksi)
Kartta napa-alueiden ulkopuolisista aavikoista
Kasvillisuusvyöhykkeet
aavikko
aro
havumetsä
kylmyysaavikko
lauhkean vyöhykkeen sademetsä
lehtimetsä
monsuunimetsä
nahkealehtinen kasvillisuus
sademetsä
savanni
tundra
vuoristokasvillisuus
Maapallon kuivat ilmastot   Aavikkoilmasto
  Savanni-ilmasto
  Tundrailmasto
  Jäätikköilmasto
Kuivaa maata Sonoran aavikolla
Atacama, Chile
Nebraskan Sand Hillsin muinaisaavikon dyynit ovat nykyään kasvillisuuden peitossa.
Ilmakehän kiertoliikkeen seurauksena hepoasteille syntyy kuiva ja kuuma sää, mikä aiheuttaa aavikoita.
Taklimakanin aavikko satelliittikuvassa. Tasankoaluetta ympäröivät vuoristot joka suunnasta.
Sadekuuro aavikolla
Hiekkamyrsky iskemässä armeijan tukikohtaan Irakissa.
Veden kasaama alluviaalikeila Kuolemanlaaksossa.
Tähtidyyni oikeassa reunassa.
Kuiva jokiuoma, eli wadi, Israelissa.
Keidas Libyassa
Suuret kaktukset, kuten jättikaktus, ovat vieneet Pohjois-Amerikan aavikoilla puiden ekologisen lokeron.
Sateiden jälkeen aavikko saattaa puhjeta kukkaan.
Kameli on klassinen esimerkki aavikon eläimestä. Sillä on useita sopeutumia aavikon olosuhteisiin. Esimerkiksi sen tuuheat silmäripset, karvapeitteiset korvat ja nenän rakenne suojaavat hiekalta.
Maailman ainoat myrkylliset liskot kuuluvat varaanien (Varanidae) ja myrkkyliskojen (Helodermatidae) heimoon, joista jälkimmäiset elävät aavikoilla. Kuvassa on gilalisko.
Tuaregimiehiä
Perinteinen beduiiniratsastaja
Tyypillinen pueblo-keskus
René Caillié oli ensimmäinen eurooppalainen, joka selvisi Timbuktusta elävänä takaisin.
NASAn Desert RATS -ryhmä testaa mahdollisia Kuu- ja Mars-tutkimuksen välineitä Arizonan aavikolla.
Tällaisilla muulien vetämillä vaunuilla kuljetettiin boraatteja Kuolemanlaaksosta.
Aurinkotornin periaatekuva
Aavikoitumisen uhka merkittynä karttaan. Harmaalla on merkitty maapallon kuivat alueet ja punaisella alueet, joilla on suurin uhka aavikoitua.
Sotajumala

| Sotajumala |
| --- | --- |
 Sotajumala esiintymässä Jalometalli Festivalissa Oulussa vuonna 2008.
Tiedot
Toiminnassa:  1998–2017
Tyylilaji:  death metal, war metal
Kotipaikka:  Jyväskylä
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Mynni Luukkainen,  laulu   Tomi Otsala,  basso, taustalaulu   Pete Lapio,  kitara   Kosti Orbinski,  kitara   Timo Häkkinen,  rummut  
Entiset jäsenet:  Harri Lastu,  laulu (Sotajumala -demolla)  Arttu Romo,  rummut (1998–2002)  Jyrki Häkkinen,  kitara (1998–2002)  105 (Teijo Hakkola),  laulu  
Levy-yhtiö:  Cobra Records, 2010   Woodcut Records, 2003–2007  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sotajumala oli suomalainen, suomenkielistä death metalia soittava yhtye, joka perustettiin vuonna 1998. Yhtye ilmoitti 31.12.2016 Facebook-sivuillaan lopettavansa toimintansa. Yhtye soitti viimeisen hautajaiskeikkansa kotikaupungissaan Jyväskylän Lutakossa 13.5.2017. Yhtyeen solisti Mynni Luukkainen sanoi, että keikka oli ensimmäinen kerta, kun Sotajumala esiintyi loppuunmyydylle Lutakolle.
Vaiheet

Sotajumala perustettiin vuonna 1998. Yhtye koki jonkin verran miehistönvaihdoksia, joskin bändin kokoonpano säilyi vuodesta 2004 lopettamiseen asti samana. Sotajumala soitti suomenkielistä death metallia, sekä sotametallia, jonka sanoitukset kertovat sodasta. Yhtye sai levytyssopimuksen ensimmäisen, bändin nimeä kantavan, demon jälkeen Woodcut Recordsilta, jonka nimissä he tekivät yhden MCD:n, kaksi pitkäsoittoa sekä yhden split-julkaisun Torture Killerin kanssa. Viimeiseksi jääneen albuminsa yhtye julkaisi oman Sotajumala-Yhtiöt Oy:n kautta.
Yhtyeen suomenkieliset sotaa käsittelevät sanoitukset ovat luoneet osaan kuulijakuntaa mielleyhtymiä äärioikeistolaisuudesta. Entinen laulaja 105 on sanonut Imperiumi.netin haastattelussa, että bändi on isänmaallinen, muttei missään nimessä natsistinen eikä ihannoi sotaa. Levy-yhtiö Woodcut Recordsin esittelytekstin mukaan Sotajumalan sanoitusten ei ole tarkoitus levittää fasismia eikä yhtye ota kantaa poliittisiin tai muihinkaan ideologioihin.
Viimeinen tunnettu kokoonpano

Mynni Luukkainen – laulu
Tomi Otsala – basso, taustalaulu
Pete Lapio – kitara
Kosti Orbinski – kitara
Timo Häkkinen – rummut
Entiset jäsenet
Harri Lastu – laulu (Sotajumala -demolla)
Arttu Romo – rummut (1998–2002)
Jyrki Häkkinen – kitara (1998–2002)
105 (Teijo Hakkola) – laulu
Diskografia

Death Metal Finland (2004,  Woodcut Records, special edition 2007)
Teloitus (2007,  Woodcut Records)
Kuolemanpalvelus (2010,  Cobra Records)
Raunioissa (2015,  Sotajumala-Yhtiöt Oy)
EP:t
Panssarikolonna (2003,  Woodcut Records)
Sotajumala/Torture Killer (2005,  Woodcut Records)
Sotajumala/Deathchain (2010,  Cobra Records)
Sotajumala (2001,  omakustanne)
Kuolinjulistus (2007,  Woodcut Records)
Videografia

Slaughter at Lutakko (2010,  Cobra Records, Survivors Zero-split)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sotajumalan virallinen sivusto
Sotajumala Last.fm:ssä (englanniksi)
Sotajumala Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Sotajumala Myspacessa (englanniksi)
Panssarikolonna (Arkistoitu – Internet Archive) Sotajumalan fanisivusto
Sotajumala
| --- | --- |
Studioalbumit:   Death Metal Finland  Teloitus  Kuolemanpalvelus  Raunioissa 
EP:t:  Panssarikolonna
Split-albumit:   Sotajumala/Torture Killer  Sotajumala/Deathchain 
Demot:  Sotajumala
Singlet:  Kuolinjulistus
Videografia:  Slaughter at Lutakko
Ráches (Arkadia)

| Ráches Ράχες |
| --- | --- |
 Ráches
 Koordinaatit: 37°42′57″N, 21°50′34″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos,Länsi-Kreikka jaJooniansaaret
Alue:  Peloponnesos
Alueyksikkö:  Arkadia
Kunta:  Gortynía
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  4003081001
Korkeus:  424 m
Väkiluku (2021):  66
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  220 08
Suuntanumero(t):  2797
Ráches (kreik. Ράχες, kath.kreik. Ράχαι, Ráchai) on Kreikan kylä, joka kuuluu hallinnollisesti Gortynían kuntaan, Arkadian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen. Kylän väkiluku on 66 (2021).
Ráchesin kylä sijaitsee vuoristossa Peloponnesoksen niemimaan sisäosissa Ládonas-joen länsipuolella noin 85 kilometriä luoteeseen Trípolista. Se on rakennettu noin 424 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Kylän pääkirkko on omistettu Pyhälle Kolminaisuudelle (Agía Triáda). Kylässä on kansanperinnemuseo.
Ráches muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Δημοτική Κοινότητα Ραχών, Dimotikí Koinótita Rachón), johon kuuluu varsinaisen Ráchesin kylän lisäksi Toumpítsin kylä. Koko yhdyskunnan väkiluku on 136 (2021).
Laura Lepistö

| Laura Lepistö |
| --- | --- |
 Laura Lepistö Tallinnan EM-kisoissa 2010.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Laura Anneli Lepistö
Syntynyt: 25. huhtikuuta 1988 (ikä 36) Espoo
Taitoluistelija
Pituus:  164 cm
Valmentaja(t):  Virpi Horttana
Luisteluseura:  Espoon Jäätaiturit
Henkilökohtaiset parhaat pisteet (ISU)
Pisteet yhteensä:  187,97 Vancouverin olympialaiset 2010
Lyhytohjelma:  64,30 MM-kilpailut 2010
Vapaaohjelma:  126,61 Vancouverin olympialaiset 2010
Aiheesta muualla
Kotisivut
| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Laura Lepistö (keskellä) vuoden 2009 EM-kilpailuissa. |  Laura Lepistö (keskellä) vuoden 2009 EM-kilpailuissa. |  Laura Lepistö (keskellä) vuoden 2009 EM-kilpailuissa. |  |
Maa:  Suomi
Naisten taitoluistelu
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Torino 2010 | yksinluistelu |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Helsinki 2009 | yksinluistelu |  |
|  Hopeaa | Tallinna 2010 | yksinluistelu |  |
|  Pronssia | Zagreb 2008 | yksinluistelu |  |
Laura Anneli Lepistö (s. 25. huhtikuuta 1988 Espoo) on suomalainen kilpa­uransa päättänyt taito­luistelija. Hän on Suomen kaikkien aikojen menestynein taitoluistelija yksin­luistelussa.
Lepistö voitti kultaa Helsingin EM-kisoissa 2009, hopeaa Tallinnan EM-kisoissa 2010 ja pronssia Zagrebin EM-kisoissa 2008 sekä Torinon MM-kilpailuissa 2010. Hän saavutti henkilö­kohtaisessa kilpailussa MM-mitalin ensimmäisenä suomalaisena nais­taito­luistelijana. Lepistö edusti Espoon Jää­taitureita ja häntä valmensi Virpi Horttana.
Ura

Lepistö aloitti lajin harrastamisen neli­vuotiaana vuonna 1992. Lepistö saavutti ensimmäisissä aikuisten arvo­kisoissaan, Zagrebin EM-kisoissa 2008, yllättäen pronssia Carolina Kostnerin ja Sarah Meierin vietyä kirkkaammat mitalit. Hän oli samalla sijalla jo lyhyt­ohjelman jälkeen. Göte­borgin MM-kisoissa 2008 Lepistö oli kahdeksas. Hän oli lyhyt­ohjelman jälkeen 21:s, mutta sai vapaa­ohjelmassa seitsemänneksi parhaat pisteet. Keväällä 2008 Lepistö oli Kansainvälinen luisteluliitto ISU:n maailman ranking­listalla kuudes.
Lepistö voitti Euroopan mestaruuden Helsingissä 2009 pistein 167,32. Hän johti kilpailua jo lyhyt­ohjelman jälkeen. Saman vuoden MM-kilpailuissa Los Angelesissa hän sijoittui kuudenneksi uusilla ennätys­pisteillään 170,07. Vuonna 2010 hän saavutti Tallinnasta EM-hopeaa Carolina Kostnerin voitettua kilpailun. Vancouverin talvi­olympialaisissa 2010 Lepistö luisteli ennätys­pisteensä 187,97 ja sijoittui parhaana eurooppalaisena kuudenneksi. Saman vuoden MM-kilpailussa tuloksena oli MM-pronssi pistein 178,62.
Kaudella 2006–2007 Lepistö sai SM-hopeaa. Seuraavana talvena hän voitti Suomen-mestaruuden pistein 164,76. Kaudella 2008–2009 hän sijoittui hopealle pistein 150,34. Lepistö voitti toisen Suomen-mestaruuden kaudella 2009–2010 pistein 167,79. Junioreiden MM-kilpailuissa hän oli yhdeksäs vuonna 2006 ja seitsemäs 2007.
Vuoden 2011 MM-kisoihin Lepistö ei osallistunut, sillä loukkaantuminen varjosti kautta. Hän ei osallistunut myöskään EM- ja SM-kisoihin. Maalis­kuussa 2012 Lepistö ilmoitti lopettavansa kilpa­uransa.
Ura > Urheilu-uran jälkeen

Urheilu-uransa jälkeen Lepistö opiskeli kauppa­tieteiden maisteriksi. Hän on toiminut Yleisradion taito­luistelu­lähetysten asiantuntijana ja työskennellyt urheilu­markkinoinnin parissa.
Lepistö on muiden entisten huippu-urheilijoiden kanssa perustanut Sport Fund -rahaston, joka sijoittaa urheilija­osake­yhtiöihin.
Vuonna 2022 Lepistö esiintyi kaikkien aikojen suurimmassa koti­maisessa jääs­howssa Lumi­kuningattaressa, joka perustuu H.C. Andersenin saman­nimiseen klassikko­satuun.
Yksityiselämä

Laura Lepistö meni naimisiin Tommi Huovisen kanssa kesällä 2015. Lepistö osallistui televisio-ohjelmaan Tanssii tähtien kanssa syksyllä 2019. Hän eteni semi­finaaliin asti ja tuli siten koko kilpailussa neljänneksi.