stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saukkokoira
Alkuperä

Saukkokoiran alkuperäiset kantarodut ovat muinainen hubertuksenajokoira, griffon vendéen ja mahdollisesti myös joitain muita griffon-rotuja - kuten bressengriffoni (griffon de Bresses)
. Historiansa saatossa siihen on risteytetty myös harrieria, vihikoiraa ja irlanninvesispanielia, sekä hieman myöhemmin myös englanninkettukoiraa, kerrynbeaglea ja englanninhirvikoiraa. 1200-luvulla kuningas Juhana Maattoman tiedetään metsästäneen saukkokoirien avulla.
John Buchanan-Jardinen mukaan vielä ennen vuotta 1880 ei ollut olemassa yhtä oikeaa saukkokoirarotua. 1800-luvun puolivälissä monien mielestä paras ajue oli Suur-Manchesterin Clayton Hall -kartanon Squire Lomaxilla. 1800-luvun lopulla rodun harrastajiin lukeutui mm. ranskalainen Tinguyn kreivi. Vuonna 1904 Britanniassa 24:stä saukkoa metsästäneestä ajueesta vain neljä oli puhdasrotuisia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saukkokoira Wikimedia Commonsissa
Savinovo

Savinovo on kylä Prääsän piirin Vieljärven kunnassa Karjalan tasavallassa Venäjällä. Aiemmin kylä oli Savinovon kylähallintoalueen (kunnan) keskus.
Kylä

Savinovon kylä sijaitsee 58 kilometriä Prääsästä länteen. Kylässä on 200 asukasta (2019). Väestö saa elantonsa lähinnä maataloudesta. Kylän läheisyydessä on ortodoksinen tsasouna.
Entinen kylähallintoalue

Savinovo oli aiemmin oman kunnallishallintoyksikkönsä, Savinovon kylähallintoalueen keskus, mutta alue yhdistettiin Vieljärveen vuonna 2006. Savinovon kylähallintoalue sijaitsi Prääsän piirin keskiosassa ja rajoittui pohjoisessa Sodderin ja Essoilan kylähallintoalueisiin, idässä Nuosjärven kylähallintoalueeseen, etelässä Vieljärven kylähallintoalueeseen ja lännessä Kolatselän kylähallintoalueeseen. Kylähallintoalueella oli 400 asukasta vuonna 1987. Savinovon alueen kyliä ovat Akimovo, Kutselkä, Kaskiselkä, Lamminselkä, Majaselkä, Pogojla, Puntšojla, Simanovanselkä, Syssoila, Hlebozero (Hetsula) ja Tšornaja Lamba.
Modest Savtschenko

Savtschenko 1960-luvun alkupuolella.
Modest Savtschenko eli Martti Savo (25. kesäkuuta 1918 Viipuri – 25. lokakuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen elokuvakriitikko, joka aloitti uransa 1950-luvulla. Hän kuului kriitikkosukupolveen, joka pyrki yleisön tietoisuuden ja maun kohottamiseen.
Savo kirjoitti kritiikkiä Maakansaan, Työkansan Sanomiin ja Kansan Uutisiin. Hän oli taustavaikuttajana elokuvakerhotoiminnan syntyessä 1950-luvun alussa ja oli perustamassa Elokuvakerho Studiota, jonka keulakuva ja puheenjohtaja oli Lasse Pöysti ja muina taustavaikuttajina Aito Mäkinen, Jörn Donner, Jerker A. Eriksson, Ritva Arvelo ja Erik Blomberg.
Teokset

Elokuva television aikakaudella / Modest Savtschenko. Otava, 1975 ISBN 951-1-01761-6
Marjane Satrapi

| Marjane Satrapi |
| --- | --- |
 Marjane Satrapi.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. marraskuuta 1969 (ikä 55) Rašt, Iran
Ammatti:  sarjakuvantekijä ja kuvittaja
Kirjailija
Salanimi: Marjane Satrapi 
Esikoisteos:  Persepolis (2000–2003)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Marjane Satrapi (pers. ‏مرجانه ساتراپی‎) (s. 22. marraskuuta 1969 Rašt, Iran) on iranilainen sarjakuvantekijä ja kuvittaja, joka asuu ja työskentelee Ranskassa. Hän eli lapsuutensa Teheranissa vauraassa ja länsimaalaistuneessa perheessä. Töissään Satrapi on käsitellyt lähinnä omaa perhettään sekä yleisemmin Iranin lähihistoriaa ja kulttuuria. Yksi hänen töidensä keskeisistä teemoista on vapaamielisten iranilaisten yhteentörmäily perinteiden ja uskonnollisten vallanpitäjien kanssa.
Vuonna 1983 Satrapin vanhemmat lähettivät 14-vuotiaan tyttärensä Itävaltaan turvaan Iranin vaikealta tilanteelta. Myöhemmin Satrapi muutti takaisin Iraniin, opiskeli ja avioitui siellä ja myöhemmin erosi miehestään. Tämän jälkeen Satrapi muutti Pariisiin, jossa hän asuu tälläkin hetkellä. Satrapin ura sarjakuvan parissa käynnistyi hänen tutustuttuaan ranskalaiseen sarjakuvataiteilija David B.:hen.
Kuuluisuuteen Satrapi nousi palkitulla omaelämäkerrallisella sarjakuvaromaanilla Persepolis (2000–2003). Alun perin neliosainen teos on julkaistu Suomessa kahtena niteenä. Suomennoksen ensimmäinen osa Persepolis: Iranilainen lapsuuteni kertoo Satrapin lapsuudesta Iranissa, jota runtelevat vuoron perään Mohammad Reza Pahlavin vihattu hallinto, sitä vastaan nouseva islamilainen vallankumous ja lopulta Irakia vastaan käytävä sota. Toinen osa Persepolis 2: Kotiinpaluu kertoo murrosikäisen Satrapin kokemuksista Wienissä ja hänen paluustaan Iraniin, jossa sota on päättynyt, mutta uskonnollinen diktatuuri jatkuu. Sarjakuvien pohjalta tehtiin myös piirroselokuva Persepolis vuonna 2007 (ohjaajina Vincent Paronnaud ja Marjane Satrapi).
Vuonna 2003 Satrapi voitti vuoden parhaan albumin palkinnon Angoulêmen sarjakuvafestivaaleilla teoksella Pistoja. Vuotta myöhemmin hän voitti saman palkinnon teoksella Luumukanaa. Ensin mainittu teos kertoo teheranilaisnaisten juoruista, jälkimmäinen erään Satrapin sukulaismiehen traagisista vaiheista 1950-luvun Teheranissa.
Vuonna 2009 Satrapi suunnitteli ja kuvitti Iggy Popin Préliminaires-albumin kannen.
Nykyisin Satrapi tekee muun muassa kolumneja The New York Times -lehdelle. Satrapi on naimisissa ruotsalaisen Mattias Ripan kanssa. Äidinkielensä persian lisäksi hän puhuu ranskaa, saksaa, englantia, ruotsia ja italiaa.
Persepolis

Sarjakuvan nimi viittaa historialliseen Persepoliin kaupunkiin. Kun islamilaiset fundamentalistit pääsevät valtaan, tyttöjen pitää käyttää huivia. Satrapi pelastuu vain täpärästi uskonnollisen poliisin käsistä. Hänen sukulaisiaan ja ystäviään joutuu vankilaan ja teloitetaan. Sodan kuvataan pönkittävän uskonkiihkoilijoiden hirmuhallintoa. Sarjakuvassa on runsaasti huumoria, joka kumpuaa esimerkiksi siitä, kuinka ihmiset vastustavat uskonnollista valtaa. Teos kuvaa myös iranilaisen kulttuurin rikkautta ja pitkää historiaa. Sitä vastoin fundamentalismin kuvaus on herättänyt kauhua ja pahoinvointia. Sarjakuvakriitikko Heikki Jokisen mukaan teoksen sanoma totalitarismin ja uskonkiihkoilun vaarasta on aina ajankohtainen.
Teoksia > Suomeksi

Persepolis: Iranilainen lapsuuteni.  ((Persepolis 1–2, 2000–2001.) Suom. Taina Aarne)  Like, 2004.  ISBN 951-1-19699-5
Persepolis 2: Kotiinpaluu.  ((Persepolis 3–4, 2002–2003.) Suom. Taina Aarne)  Like, 2007.  ISBN 978-952-471-997-1
Pistoja.  ((Broderies, 2003.) Suom. Taina Helkamo)  Like, 2010.  ISBN 978-952-01-0426-9
Luumukanaa.  ((Poulet aux prunes, 2004.) Suom. Taina Aarne)  Like, 2008.  ISBN 978-952-01-0190-9
Teoksia > Ranskaksi

Persepolis (French), L'Association, Paris
Volume 1, 2000 ISBN 2-84414-058-0
Volume 2, 2001 ISBN 2-84414-079-3
Volume 3, 2002 ISBN 2-84414-104-8
Volume 4, 2003 ISBN 2-84414-137-4
Sagesse et malices de la Perse, (with Lila Ibrahim-Ouali and Bahman Namwar-Motlag), Albin Michel, Paris, 2001
Les monstres n'aiment pas la lune, Nathan, Paris, 2001
Ulysse au pays des fous (with Jean-Pierre Duffour), Nathan, Paris, 2001
Adjar, Nathan, Paris, 2002
Broderies, L'Association, Paris, 2003 ISBN 2-84414-095-5
Poulet aux prunes, L'Association, Paris, 2004 ISBN 2-84414-159-5
le Soupir, Bréal Jeunesse, Rosny-sous-Bois, 2004
Poulet aux prunes, 2004 ISBN 2-84414-159-5
Aiheesta muualla

Marjane Satrapin kolumnit The New York Timesissa. (englanniksi)
Muutama sivu Persepolis-teoksesta. (englanniksi)
Julkaisijan sivut. (englanniksi)
Simon Hattenstone: Confessions of Miss Mischief. The Guardian 29.3.2008.
Ville Hänninen: Sarjakuvasilta Iranista Ranskaan. STT/Iltalehti 2.2.2009.
Juha Mäkinen: Marjane Satrapi: Pistoja. Savon sanomat 6.4.2010.
Harri Römpötti: Iranin naiset eivät kursaile. Helsingin Sanomat 10.4.2010.
Marjane Satrapi: Pistoja. Plaza.fi 22.4.2010.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Savo-Karjalan sotilaslääni

| Savo-Karjalan sotilaslääni |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1.1.2008 – 31.12.2009
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Osa joukkoa:  Suomen puolustusvoimat
Tukikohta:  Kuopio
Marssi:  Asemies
Vuosipäivät:  24. helmikuuta
Savo-Karjalan sotilaslääni oli Itä-Suomen sotilasläänin alainen alueellinen sotilaslääni, jonka esikunta oli Kuopiossa. Sotilaslääni aloitti toimintansa 1. tammikuuta 2008 ja se lakkautettiin 31. joulukuuta 2009. Sotilasläänin ainoana komentajana oli eversti Jukka Hyttinen.
Historia

Sotilasläänin esikunta muodostettiin Kuopion sotilasläänin esikunnasta, jossa oli vuoden 2007 lopulla kahdeksan upseeria, seitsemän opistoupseeria ja 12 siviilityöntekijää. Esikuntaan perustettiin asevelvollisuusasioiden hoitamiseksi Pohjois-Savon aluetoimisto. Sotilasläänin esikunnan vastuulle jäi lopulta ainoastaan alueellisten maanpuolustuskurssien johtaminen.
Vuoden 2009 selonteko, joka julkistettiin keväällä 2009,  lakkautti alueelliset sotilasläänit ja siten myös Savo-Karjalan sotilaslääni lakkautettiin 31. joulukuuta 2009. Esikunnan tehtävät siirtyisivät Pohjois-Savon aluetoimistolle, jonka vahvuutta saman aikaisesti pienennettiin ja se liitettäisiin osastona Itä-Suomen sotilasläänin esikuntaan.
Lähde

Tynkkynen, Pekka: Itä-Suomen sotilaslääni 2008-2014 - Idän lukko historiikki ISBN 978-951-25-2609-3
Lleu Llaw Gyffes

Lleu Llaw Gyffes (Lleu taitava käsi) tai lyhyemmin Lleu on walesilainen tarusankari, joka samaistetaan kelttiläiseen jumalaan Lugukseen eli Lughiin. Lleu on tuntemattoman isän ja Arianrhodin poika, joka syntyi ennenaikaisesti.
Lleun tarina kerrotaan Mabinogion-tarusikermään kuuluvassa tarussa Math, Mathonwyn poika. Arianrhod asettaa pojalleen kolme tabua heti tämän syntymän jälkeen. Ensimmäisen mukaan poikaa ei saa nimetä ennen kuin hänen äitinsä tekee sen. Toisen mukaan poika ei saa kantaa aseita ennen kuin hänen äitinsä ojentaa ne hänelle. Kolmannen mukaan poika ei saa koskaan mennä naimisiin ihmisnaisen kanssa. Lleun eno, velho Gwydion ottaa keskosen kasvatikseen, mutta aina kun hän vei lapsen Arianrhodille, jotta tämä olisi antanut pojalleen nimen sekä aseet, tämä kirosi lapsen ja jätti hänet nimettömäksi ja aseettomaksi. Arianrhod yrittää toistuvasti tuhota poikansa, mutta Gwydionin vahvat taiat suojaavat Lleuta.
Lopulta Lleu saa nimen, kun hän valepukuisena ampuu linnun, ja hänen äitinsä huudahtaa osuman nähdessään "Lleu" (varmakätinen). Lleu onnistuu myös saamaan itselleen aseet. Ensin hän usuttaa aavearmeijan hyökkäämään äitinsä linnaan, naamioituu sitten bardiksi ja saa Arianrhodilta aseet linnan puolustusta varten. Mutta yhä oli voimassa äidin kolmas kielto. Ruhtinas Math ja Gwydion kiertävät tabun luomalla loitsujen avulla nuorukaiselle naisen kukista. Nainen saa nimen Blodeuwedd. Mutta hän ottaakin itselleen rakastajan nimeltään Gronw, ja yhdessä he punovat juonen päästäkseen Lleusta eroon. Lleu on kuitenkin lähes mahdoton tappaa. Hänet voisi surmata ainoastaan jos hänen toinen jalkansa on vuohen selässä ja toinen vesivadin reunalla. Blodeuwedd onnistuu kuitenkin saamaan Lleun tähän asentoon ja Gronw lävistää hänet keihäällä. Samalla hetkellä kun keihäs iskee, päästää Lleu kauhean rääkäisyn, muuttuu kotkaksi ja lentää lumottuun tammeen. Gwydion löytää hänet sieltä ja taikoo takaisin ihmiseksi. Gronw surmataan ja Blodeuwedd muutetaan pöllöksi. Myöhemmässä elämässään Lleu kunnostautuu hyveellisenä ritarina.
Lleuhun liittyy hyvin runsaasti taikuutta ja mytologiaa, ja hän on kenties ollut alun perin muinainen brittiläinen jumala. Jo hänen neitseellinen syntymänsä on yliluonnollinen ja hänen muodonmuuttajan kykynsä on myös mahdollinen viittaus jumalalliseen alkuperään. Lleun kytkökset valoon ja tammiin sopivat kelttiläiselle taivaan jumalalle.
Loassonibba

Loassonibba
sadepilvet väistyvät Loassonibban ympäriltä
| --- | --- |
Tyyppi:  tunturi
Sijainti:  Käsivarren erämaa-alue, Enontekiö,  Suomi
Vuoristo:  Skandit
Korkeus merenpinnasta:  1 190 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Loassonibba on Suomen viidenneksi korkein tunturi Enontekiöllä, Käsivarren Yliperällä. Useimmat lähdeteokset antavat sen korkeudeksi merenpinnasta 1190,3 metriä. Se sijaitsee Urtaslaakson ylä/ länsipään eteläpuolella, Lossujärven itärannalla, lähellä Norjan rajaa. Loassoniban länsirinne on varsin loiva ja helppokulkuinen, joskin melko kivikkoinen. Sen etelärinne on louhikkoinen ja jyrkkä. Kaikkein vaikeakulkuisimpia ovat tunturin pohjois- ja koillisrinteet, jotka ovat pystyjyrkkää pahtaa.
Lossujärvi Loassoniban rinteeltä nähtynä, pilvet roikkuvat alhaalla
Synkkiä sadepilviä itäisellä taivaalla Loassoniban takana
Ilta Liukku

Ilta Marjatta Liukku (30. tammikuuta 1923 Helsinki – 28. heinäkuuta 2003) oli suomalainen päiväkodinjohtaja ja lasten- ja nuortenkirjailija.
Liukku kävi Helsingin tyttölukion ja Ebeneser-lastentarhaseminaarin vuosina 1944–1946. Hän toimi lastentarhanopettajana Savonlinnassa vuosina 1946–1947 ja Helsingin kaupungin päiväkodeissa 1947–1958. Päiväkodinjohtajana Liukku oli Helsingissä vuodet 1958–1983. Liukku toimi lastentarhanopettajiksi opiskelevien ohjaajana useina vuosina ja toimi kurssien johtajana, ohjaajana, ja luennoitsijana vuosina 1950–1980. Liukku toimi myös lastentarhain kesäsiirtolayhdistyksen sihteerinä.
Liukku sai Helsinki-mitalin vuonna 1985. Norjassa hän osallistui lastentarhanopettajien kongressiin Lastentarha-lehden stipendin turvin. Liukku julkaisi neljä lastenkirjaa, pakinoita, askarteluohjeita, satuja, kuvituksia. Ebeneser-säätiön lastentarhamuseon esinekokoelmassa on kolme nukkea kehdoissaan, joiden yhteydessä hänet on mainittu.
Liukun vanhemmat olivat NMKY:n poikatyösihteeri ja kirjailija Alfred Liukku ja Edith Alice (o.s. Geijer). Liukun kotikunta oli Järvenpää.
Teoksia

Tiina vain. Kuva ja sana, Helsinki 1956
Pekan pilli ja muita kertomuksia lapsille ; tekijän kuvittama. Kuva ja sana, Helsinki 1957
Sirkkaniemen salaisuus. Kuva ja sana, Helsinki 1959
Tinnin unelma : kertomus pienille tytöille ja pojille. Kuva ja sana, Helsinki 1963
Eric Lock

Sqn. Ldr. Eric S. Lock, 611. lentolaivueesta.
Eric Stanley Lock (19. huhtikuuta 1919 – 3. elokuuta 1941) oli brittiläinen lentäjä sekä hävittäjä-ässä. Lock katosi lento-operaation aikana Ranskan yläpuolella vuonna 1941. Hänellä oli tällöin 26 pudotusta, eli lennossa tuhottua vihollisen lentokonetta. Lisäksi 8 konetta oli todennäköisiä, mutta varmistamattomia voittoja. Lock lensi Supermarine Spitfire-hävittäjäkonetta.
Eric Lock osallistui Taisteluun Englannista 41. laivueessa ollen sotilasarvoltaan vänrikki. Hän sai sinä aikana tililleen 23 ilmavoittoa, joista 15 oli Messerschmitt Bf 109 E - hävittäjiä. Eric Lock ylennettiin suorituksistaan luutnantiksi.
Lock ammuttiin alas 17. marraskuuta 1940, jolloin hän haavoittui pahoin. Toivuttuaan vammoistaan toukokuussa 1941 ja kertauskoulutuksen jälkeen hän lensi Spitfire Mark V -hävittäjää. Lock toimi lentueenpäällikkönä 611. hävittäjälaivueessa, joka oli sijoitettu Hornchurchiin. Hän saavutti vielä 3 pudotusta.
Lock katosi 3. elokuuta 1941 tapahtuneella lennollaan Ranskaan palvellessaan 611. laivueessa. Hän oli tuolloin suorittamassa "Raparperi" -kooditunnuksella (engl. Rhubarb) varustettua lentotehtävää maamaaleja vastaan. Lockin lentämä kone putosi ilmeisesti Englannin kanaaliin, mahdollisesti ilmatorjunnan tulesta osuman saatuaan.
Eric Lockin muistokatu Bayston Hillissä, Shropshiressä.
Käännös suomeksi
Jean-Paul Sartre

| Jean-Paul Sartre |
| --- | --- |
 Sartre vuonna 1967.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. kesäkuuta 1905 Pariisi, Ranska
Kuollut: 15. huhtikuuta 1980 (74 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  filosofi, kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Jacques Guillemin 
Tuotannon kieli: ranska
Tyylilajit:  eksistentialismi
Esikoisteos:  Inho (1938)
 Nimikirjoitus
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 1964 (kieltäytyi) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jean-Paul Charles Aymard Sartre (21. kesäkuuta 1905 Pariisi, Ranska – 15. huhtikuuta 1980 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen filosofi, kirjailija ja yhteiskuntakriitikko. Hän oli eksistentialismin tunnetuimpia edustajia.
Sartren esikoisromaani on pohdintaa olemassaolon tarkoituksettomuudesta sisältävä romaani Inho (ransk. La nausée, 1938, suom. 1947). Hänen kirjalliseen tuotantoonsa kuuluu romaanien, novellikokoelmien ja näytelmien lisäksi filosofisia teoksia, esseitä ja lehtiartikkeleita. Sartrelle myönnettiin vuonna 1964 Nobelin kirjallisuuspalkinto, josta hän kuitenkin kieltäytyi.
Elämä

Vuonna 1924 Sartre opiskeli pariisilaisessa École Normale Superieure -eliittikorkeakoulussa. Hänen tavoitteenaan oli filosofian opettajan tutkinto. Loppututkinnossa vuonna 1929 Sartre sijoittui ensimmäiseksi, toinen oli Sartren tuleva elämänkumppani Simone de Beauvoir (1908–1986).
Vuonna 1931 Sartre määrättiin filosofian opettajaksi Le Havreen. Vuonna 1933 hän opiskeli Berliinissä Martin Heideggerin ja Edmund Husserlin fenomenologista filosofiaa. Sartre oli vaihtanut lukuvuoden ajaksi paikkaa opiskelutoverinsa Raymond Aronin kanssa. Vuonna 1937 Sartre siirtyi filosofian opettajaksi Pariisiin.
Vuonna 1938 julkaistiin Sartren esikoisromaani, jolle tekijä oli ehdottanut muun muassa nimeä Melankolia. Kustantaja Gaston Gallimard keksi teokselle nimen Inho. Seuraavana vuonna Sartre julkaisi novellikokoelman Muuri. Vuonna 1944 esitettiin Sartren näytelmä Suljetut ovet ja vuonna 1948 Likaiset kädet. Vuonna 1964 Sartre julkaisi omaelämäkerrallisen Sanat-teoksen.
Sartre adoptoi vuonna 1965 sihteerinsä Arlette Elkaimin. Tämä oli myös Sartren johtaman lehden Temps Modernes elokuva-arvostelija ja Sartren pitkäaikainen rakastajatar. Sartre halusi näin varmistaa, että hänen kirjallinen jäämistönsä ja tekijänoikeudet eivät joudu vääriin käsiin.
Sartren ajattelu

Sartre lainasi paljon ajatuksia muun muassa Max Stirneriltä, Søren Kierkegaardilta, Martin Heideggerilta ja Edmund Husserlilta.
Ajattelussaan Sartre korostaa äärimmäisyyksiin asti ihmisen väistämätöntä vapautta ja vastuuta. Jumalaa ei ole olemassa, eikä mikään muukaan ihmisen ulkopuolinen voi asettaa arvoja tai päämääriä yksilön elämälle. Arvojen luominen ja tavoitteiden asettaminen on ihmisen tehtävä. Ihminen valitsee itsensä jonkinlaisena jokaisena hetkenä uudestaan ja luo omat arvonsa ja toimii niiden mukaisesti, mutta on silti vapaa valitsemaan ne uudestaan. On itsepetosta ajatella, ettei itseään tai omaa suhtautumistaan mihin tahansa voi muuttaa. Maailma on mieletön paikka. Millään ei ole oikeutusta olla olemassa.
Vuosina 1947 ja 1948 niin Vatikaani kuin Neuvostoliittokin tuomitsivat Sartren ajattelun yksilökeskeiseen olemassaoloon keskittyvänä ja yleispätevän totuuden kieltävänä. Sartren näkemys oli vastakkainen katolisen kirkon uustomismille ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen materialistiselle historiankäsitykselle.
Sartre ja politiikka

Sartre kapinoi jo nuorena vanhoillisuutta vastaan ja tämä ajoi hänet lähelle vasemmistoa. Toisen maailmansodan aikana hän toimi sosialistisessa vastarintaliikkeessä. Vuonna 1943 hän ystävystyi Albert Camus’n kanssa, joka myöhemmin vieraantui kommunismista. Sartre riitaantui Camus’n kanssa vuonna 1951. Sartre ei kuitenkaan koskaan liittynyt kommunistiseen puolueeseen, ja Unkarin miehityksen myötä hänen luottamuksensa neuvostokommunismiin romahti lopullisesti. Hän kirjoitti pitkän esseen ”Le Fantôme de Staline”(suom. Stalinin haamu)  jossa arvosteli ankarasti paitsi Neuvostoliittoa, myös sitä ymmärtävää Ranskan kommunistista puoluetta. Itse sosialismista Sartre ei kuitenkaan luopunut, vaan pyrki luomaan oman riippumattoman ”sartrelaisen sosialisminsa”, jota hän yritti sovittaa eksistentialismin kanssa yhteen teoksessaan Critique de la raison dialectique (1960).
Vuonna 1958 Sartre, Camus ja useat muut kirjailijat vaativat Ranskan hallitusta tuomitsemaan Algerian sodassa käytetyn kidutuksen. Algerian itsenäistymistä vastustava OAS-järjestö teki vuosina 1961 ja 1962 kaksi pommi-iskua Sartren asuntoon.
Historioitsija Michel Winockin mukaan Sartren perintö 2000-luvulle on ”ennen kaikkea hänen kestävä moraalinen asenteensa: kieltäytyminen hyväksymästä minkäänlaista epäoikeudenmukaisuutta.”
Suomennetut teokset

Minän ulkoisuus. Fenomenologisen kuvauksen hahmotelma.  ((La transcendance de l’ego, 1934.) Suomentanut Antti Kauppinen)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2004.  ISBN 952-5169-32-4
Inho.  ((La nausée, 1938.) Suomentanut Juha Mannerkorpi)  Helsinki:  Tammi, 1947.  – 6. painos 1999, ISBN 951-31-1451-1.
Muuri.  ((Le mur, 1939.) Suomentaneet Maijaliisa Auterinen ja Jorma Kapari)  Helsinki:  Otava, 1966.
Esseitä 1. Eksistentialismikin on humanismia; Juutalaiskysymys.  ((L’Existentialisme est un humanisme, 1945; Réflexions sur la question juive, 1946.) Suomentaneet Aarne T. K. Lahtinen ja Jouko Tyyri)  Helsinki:  Otava, 1965.
Mitä kirjallisuus on? Esseitä 2.  ((Qu’est-ce que la littérature?, 1947.) Suomentaneet Pirkko Peltonen ja Helvi Nurminen)  Helsinki:  Otava, 1967.  – Uusi painos 1976, ISBN 951-1-02442-6.
Likaiset kädet; Suljetut ovet.  ((Les mains sales, 1948; Huis clos, 1944.) Suomentaneet Toini Kaukonen, Marja Rankkala)  Helsinki:  Otava, 1966.
Altonan vangit. 5-näytöksinen näytelmä.  ((Les Séquestrés d’Altona, 1959.) Suomentanut Raili Moberg)  Helsinki:  Otava, 1965.
Sanat.  ((Les mots, 1964.) Suomentanut Raili Moberg)  Helsinki:  Otava, 1965.
Kirjallisuutta

Aronson, Ronald: Jean-Paul Sartre. Philosophy in the World. London, New Left Books, 1980. (englanniksi)
Churchill, Steven & Reynolds, Jack (toim.): Jean-Paul Sartre. Key Concepts.  Durham:  Acumen, 2013.  ISBN 978-1-84465-634-9  (englanniksi)
Cohen-Solal, Annie: Sartre 1905–1980.  ((Sartre, un penseur pour le XXIe siècle, 1985.) Suomentanut Jukka Mannerkorpi)  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-17863-2
Lassila, Olli-Pekka: Vapaa ihminen. Etiikan filosofinen perustelu Jean-Paul Sartren ajattelussa.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1987.  ISBN 951-9111-63-8
Lehtinen, Torsti: Eksistentialismi. Vapauden filosofia.  Helsinki:  Kirjapaja, 2002.  ISBN 951-625-723-2
Saarinen, Esa: Sartre. Pelon, inhon ja valinnan filosofia.  Tampere:  Fanzine, 1983.  ISBN 951-9287-02-7
Subra, Leena: Jean-Paul Sartre. Teoksessa Kanerva, Jukka (toim.): Politiikan teorian moderneja klassikkoja.  Helsinki:  Gaudeamus, 1989.  ISBN 951-662-474-X
Thody, Philip & Read, Howard: Sartre vasta-alkaville ja edistyneille.  ((Introducing Sartre, 1998.) Suomentanut Sari Vähänen)  Helsinki:  Jalava, 2001.  ISBN 951-887-209-0
Mikko Savolainen

Mikko Eino Viljami Savolainen (28. lokakuuta 1933 Hämeenlinna – 19. tammikuuta 2022 Joensuu) oli pohjoiskarjalainen valokuvaaja, joka tunnetaan yhteiskunnallisesti kantaa ottavista, dokumentaarisista kuvistaan.
Valokuvaajana itseoppinut Mikko Savolainen toimi parikymmentä vuotta (1955–1974) poliisina ja rikostutkijana Helsingin rikospoliisissa. Vuonna 1974 hänet valittiin silloisen Pohjois-Karjalan läänin läänintaiteilijaksi, jona toimi vuoteen 1982 saakka kunnes jättäytyi vapaaksi valokuvataiteilijaksi.
Mikko Savolaisen kuvausmatkat ovat suuntautuneet paitsi Suomeen ja lähialueille, myös kaukaisiin maailmankolkkiin. Hän havainnoi kameroineen vuonna 1966 Kiinassa kulttuurivallankumousta ja sen vaikutuksia. Itäinen Eurooppa kiinnosti häntä 1990-luvulla: Transilvania 1990, Inkerinmaa 1997, Vepsä 1998, Unkari 1999 ja Tverin Karjala 2000 on nähty Savolaisen silmin monina näyttelyinä ja valokuvateoksina.