stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ikebana
Historia, koulukuntia ja tyylisuuntia > Ikenobō-koulukunta

Kolmesta elementistä koostuvan asetelman periaatetta pidetään 600-luvulla eläneen buddhalaispappi Semmun aloittamana perinteenä. Semmu oli viettänyt nuoruutensa Kiinassa ja periaate saattoikin pohjautua buddhalaisen lisäksi myös kungfutselaiseen ja shinton filosofiaan; kaikki kolme kunnioittavat kolmion ja kolmen tasapainoa. Myös toinen ikebanan pääperiaate, harmonia ihmisen ja luonnon välillä, oli Semmun. Semmu vietti loppuosan elämästään uhraten kolmesta kukasta koostuvia asetelmia Ikenobō-nimisen kotinsa temppelissä. Ikebanan vanhin koulukunta ikenobō (jap. 池坊) sai tästä nimensä. Se säilyi kaiken ikebanan esikuvana pappien harjoittamana.
Historia, koulukuntia ja tyylisuuntia > Ikenobō-koulukunta > Rikka

Koulukunnan tyylisuunta on rikka (jap. 立花/立華; voidaan lausua myös tachibana; kirjaimellisesti "seisovat kukat"). Rikka-tyyli on erittäin muodollinen: asetelmassa käytetään yhdeksää eri materiaalia, joiden asennot noudattavat tarkkoja kallistuskulmia ja muotoja.
Jokainen rikka-asetelma esittää buddhalaista maailmaa symboloivaa Meru-vuorta, ja asetelman muotojen on kuvattava Merun huippua, vesiputousta, kylää ja kukkuloita. Erityisen suuria rikka-asetelmia käytettiin ennen varakkaiden asumusten koristeina, nykyisin lähinnä julkisten rakennusten auloissa.
Historia, koulukuntia ja tyylisuuntia > Ikenobō-koulukunta > Nageire

1500-luvulle tultaessa ikebana oli vakiintunut suosituksi taiteenlajiksi. Se oli hyvin muodikasta, ja ikebananäyttelyitä ja kukkienasettelukutsuja järjestettiin. Ylimystön jäsenien odotettiin taitavan ikebanaa. Sen no Rikyū oli eräs tuon ajan merkittävistä esteetikoista. Tarinan mukaan hän loi nageire-tyylin noudatettuaan oppilaansa ehdotusta asetella puutarhassa kukkivia kurjenmiekkoja: hän leikkasi muutaman varren ja laski ne huolettomasti puuastiaan. Syntynyttä asetelmaa pidettiin upeana. Yksinkertaiset ja rikka-tyyliä rennommat nageire-asetelmat (jap. 投入れ, なげいれ, "viskata johonkin") saivat nopeasti suosiota. Sitä pidettiin erityisesti naisellisena tyylinä ja sen taitaminen oli sivistyneille naisille suorastaan pakollista.
Historia, koulukuntia ja tyylisuuntia > Ikenobō-koulukunta > Shōka eli seika

Toinen tämän koulukunnan klassisista tyyleistä on vertauskuvallinen shōka- eli seika-tyyli (jap. 生花, "elävät kukat"), joka syntyi 1700-luvulla nageiren  rinnalle. Siinä yhdistyvät rikkan tarkkat säännöt ja nageiren vapaamuotoisuus. Asetelma rakentuu kolmesta pääosasta, taivaasta, ihmisestä ja maasta, joilla viestitään elämän ikuisesta kiertokulusta ja muutoksesta. Yhdeksi osaksi vakiintui kolme samasta alkukohdasta hienostuneesti ylöspäin kaareutuvaa oksaa. Shōkasta tuli erittäin suosittu koulukunta ja se oli pitkään yleisin ikebanan muoto.
Edo-kaudella (noin 1600-1850) feodaalihallinto kontrolloi tiukasti elämän kaikkia osa-alueita. Myös ikebanakoulukunnista tuli periytyviä ja hierarkkisia, ja sääntöjen noudattamista pidettiin tärkeämpänä kuin yksilöllisen maun noudattamista. Alkuperäistä luovaa ajattelutapaa noudatettiin joidenkin koulutettujen keskuudessa, ja heidän naturalistista ja itseilmaisullista tyyliään alettiin kutsua "älymystötyyliksi". Japanin modernisoitumisen myötä kaikkea vanhanaikaista alettiin vieroksua, ja älymystötyylistä tuli hyvin ihailtu.
Koulukunnan keskus on Kiotossa. Nykyisin koulutusohjelmassa on myös vapaita asetelmia, jotka ovat hyvin erilaisia kuin koulukunnan perinteiset asetelmat.
Historia, koulukuntia ja tyylisuuntia > Ohara-koulu > Moribana

Vuonna 1910 syntyi ensimmäinen moderni ikebanakoulukunta, kun veistäjä Ohara otti uudestaan käyttöön vanhan tavan tehdä asetelma matalaan astiaan. Hän piti matalaa astiaa erityisen sopivana uusien länsimaista tuotujen kasvien asetteluun. Ohara nimesi tyylin moribanaksi (jap. 盛り花, "kasatut, nousevat kukat"). Moribanasta tuli hyvin suosittu, ja matalia astioita alettiin käyttää myös joissain vanhemmissa koulukunnissa.
Historia, koulukuntia ja tyylisuuntia > Sōgetsu-koulu

Vuonna 1930 joukko ikebanataiteilijoita julisti, että kaikki ikebanan säännöt ja rajoitukset olisi kumottava. Eräs näistä oli Teshigahara Sōfu, joka oli saanut opetuksen monia eri koulukuntia ja tyylisuuntia opiskelleelta isältään. Teshigahara Sofu perusti oman ikebanakoulunsa Tokioon 27-vuotiaana.
Vaikka Sōfu oli ensimmäisiä asetelmissaan kuolleita tai nuutuneita elementtejä käyttäneitä ikebanataiteilijoita, ja käytti kukkien ja kasvien rinnalla muitakin epäsovinnaisia materiaaleja, kuten kangasta, peltiä ja kuivattuja kasveja, hänen koulunsa perustuu kuitenkin vahvasti japanilaiseen perinteeseen.
Sōfun tavoitteena oli luoda nykyaikaista ikebanaa sisällyttämällä asetelmien tyyleihin länsimaisia vaikutteita. Asetelmista pyritään tekemään eläviä veistoksia. Eri materiaaleja ei vain asetella, vaan tarkoituksena on perehtyä uudella tavalla niiden antamiin mahdollisuuksiin.
Tästä syntyi Sōgetsu-koulukunta (jap. 草月, "ruoho[kasvi] ja kuu"). Vaikka se kohtasi klassisten tyylien edustajien taholta ankaraa paheksuntaa, tämä 1927 perustettu koulu on nykyisin eräs tärkeimmistä ja on saanut kannatusta kautta maailman. Sillä on virallistettuja opiskeluryhmiä ympäri maailman.
Sōgetsu-koulukunnassa ikebana opinnot aloitetaan kakei-opinnoilla, joissa opiskellaan perusasetelmat. Nämä harjoitukset ovat tarkoin ohjattuja. Suoritettuaan kakei-opinnut hyväksytysti voi opiskelija anoa neljännen tai kolmannen kyūn tasotodistusta. Nämä perusopinnot suoritettuaan voi ikebanan opiskelija siirtyä harjoittelemaan omia ideoitaan moninaisempien materiaalien ja asetelmien parissa. Nämä opinnot suoritettuaan voi opiskelija anoa nikyū tai ikkyū todistusta. Ikkyū tason jatko-opinnot suoritettuaan voi opiskelija siirtyä eteenpäin opettajaopintoihin..
Kirjallisuutta

Smedslund, Hilkka: Ikebana: Japanilainen kukka-asettelutaide.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1965.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ikebana International (englanniksi)
Ikebana  – japanilainen kukkien ja oksien asettelun taide (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomalais-japanilainen yhdistys: Kukkienasettelutaide eli ikebana[vanhentunut linkki]
Moderni moribana-asetelma, jossa on muun muassa ruusuja.
Puupiirros rikka-tyylin asetelmasta. Hirozumi Sumiyoshi, n. 1700.
Kalevi Lahdenranta

Kalevi Johannes Lahdenranta (s. 20. maaliskuuta 1942 Kankaanpää) on suomalainen painonnostaja. Lahdenranta kilpaili yli 110 kilogramman sarjassa ja teki tempauksessa neljä maailmanennätystä vuosina 1970–1974.
Lahdenranta osallistui olympialaisiin vuosina 1968 ja 1972 sijoittuen molemmilla kerroilla seitsemänneksi. MM-kisoissa hän voitti tempauksessa kultaa 1970 ja työnnössä ja yhteistuloksessa pronssia 1970 sekä pronssia tempauksessa 1972. EM-kisoissa hän voitti tempauksessa kultaa 1970 ja työnnössä ja yhteistuloksessa hopeaa 1970 sekä pronssia punnerruksessa 1970 ja tempauksessa 1972 ja 1973. Hän voitti Pohjoismaiden mestaruuden vuosina 1971 ja 1974 ja neljä Suomen mestaruutta vuosina 1968–1973. Voimanostossa hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1976 ja 1980.
Kalevi Lahdenranta kävi keskikoulun, jonka jälkeen muutti kotiseudultaan Kankaanpäästä Porin Reposaareen, jossa teki konepajatöitä ennenkuin pääsi poliisikouluun. Kurssin jälkeen hän palasi Poriin, jossa toimi koko polisiuransa.
Lahden Palloseura

Lahden Palloseura (LaPS) oli lahtelainen jalkapalloseura.
LaPSin joukkue pelasi Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Suomensarjassa kausina 1967–1970. Kaudella 1967 se jakoi 31 pisteellään sarjan itälohkon kärkipaikan Helsingin Ponnistuksen kanssa, mutta hävisi uusintaottelun lohkovoitosta maalein 5–3 jatkoajan jälkeen. Ponnistus pääsi nousukarsintoihin ja nousi SM-sarjaan. 1970-luvun alun sarjauudistuksen jälkeen LaPSin sarjatasoja olivat I divisioona kaudella 1975 ja II divisioona kausina 1973–1974, 1976–1978 ja 1980–1982.
LaPSissa pelasi useita Lahden Reippaan SM-sarjajoukkueessa ja Suomen maajoukkueessa esiintyneitä pelaajia kuten Raimo Hukka, Keijo Hurri, Timo Kautonen, Pekka Kosonen, Olavi Litmanen ja Ismo Niskakoski.
Ladyžyn

| Ladyžyn (Ладижин) |
| --- | --- |
 Kaupunkia ilmasta nähtynä (2012).
 lippu:  vaakuna
 Ladyžyn
 Koordinaatit: 48.6804°N, 29.2614°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Vinnytsjan alue
Piiri:  Haisynin piiri
Väkiluku (2021):  22 593
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ladyžyn (ukr. Ладижин) on kaupunki maaseutuvaltaisessa Haisynin piirissä Vinnytsjan alueella Ukrainan keskiosassa. Kaupunki on (236 803 as., 2021) hallinnollinen keskus.
Kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 22 593 (2021). Vuonna 2015 asukkaita oli 22 778, joista etnisesti ukrainalaisia oli 82 prosenttia ja venäläisiä 16 %.
Ladyžyn sijaitsee 110 kilometriä aluekeskus Vinnytsjasta kaakkoon.
Kaupungintaloa ympärstöineen.
Öinen kaupunkinäkymä.
Vesivoimalan juoksutusta.
Ladyžynin lämpövoimalaitos.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ladyžyn Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Israel 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine
Kyösti Laasonen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kyösti Laasonen perheineen vuonna 1972. |  Kyösti Laasonen perheineen vuonna 1972. |  Kyösti Laasonen perheineen vuonna 1972. |  |
Maa:   Suomi
Miesten jousiammunta
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | München 1972 | yksilökilpailu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | 1981 | yksilökilpailu |  |
|  Hopeaa | 1971 | yksilökilpailu |  |
|  Hopeaa | 1971 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | 1973 | yksilökilpailu |  |
|  Hopeaa | 1981 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | 1973 | joukkuekilpailu |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | 1968 | yksilökilpailu |  |
|  Kultaa | 1976 | joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | 1978 | yksilökilpailu |  |
|  Hopeaa | 1968 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | 1970 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | 1978 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | 1986 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | 1970 | yksilökilpailu |  |
|  Pronssia | 1976 | yksilökilpailu |  |
|  Pronssia | 1982 | joukkuekilpailu |  |
Kyösti Kalevi Laasonen (s. 27. syyskuuta 1945 Kitee) on suomalainen jousiammunnan olympiamitalisti ja maailmanmestari. Hän on Tomi Poikolaisen ohella menestynein suomalainen jousiampuja. Myös hänen veljensä Kauko Laasonen oli olympiatason jousiampuja.
Kyösti Laasonen voitti kultaa ensimmäisissä jousiammunnan Euroopan-mestaruuskilpailuissa vuonna 1968. Maastoammunnassa hän saavutti MM-pronssia vuonna 1969 ja tauluammunnassa EM-pronssia vuonna 1970 sekä MM-hopeaa vuonna 1971. Jousiammunta oli Münchenissä 1972 ensi kertaa 52 vuoteen olympialaisten ohjelmassa. Laasonen epäonnistui ensimmäisenä kilpailupäivänä mutta nousi lopulta olympiapronssille. Hän hävisi voittajalle, maailmanennätystuloksen 2528 ampuneelle Yhdysvaltain 18-vuotiaalle John Williamsille 61 pistettä.
Laasonen saavutti jälleen MM-hopeaa tauluammunnassa vuonna 1973. Vuoden 1976 EM-kilpailuissa hän voitti henkilökohtaisen pronssin ja joukkuekilpailussa kultaa. Montrealin olympialaisissa 1976 hän jäi 15:nneksi. Vuonna 1978 hän voitti toisen henkilökohtaisen Euroopan-mestaruutensa. Moskovan olympialaisissa 1980 hän sijoittui seitsemänneksi Tomi Poikolaisen voittaessa kultaa.
Laasosen uran toinen huippuhetki oli maailmanmestaruus Italian Punta Alassa 1981. Hän ampui tuloksen 2541 ja voitti yhdysvaltalaisen, vuoden 1976 olympiavoittajan Darrell Pacen, joka voitti toisen olympiakultamitalinsa vuonna 1984, yhdellä pisteellä ja tämän maanmiehen Richard McKinneyn kahdella pisteellä. Joukkuekilpailussa Suomi sai hopeaa. Neljännen kerran Laasonen kilpaili olympialaisissa vuonna 1984, jolloin hän sijoittui 28:nneksi.
Laasonen lopetti urheilu-uransa vuonna 1987, kun hän jäi kuudenneksitoista MM-kisoissa eikä täten saanut rahoitusta olympialaisiin valmistautumiseen. Aktiiviuransa jälkeen hän on jatkanut jousiammunnan valmentajana. Hän toimi muun muassa Tomi Poikolaisen tukihenkilönä. Seuratasolla hän edustaa Porin Jousiampujia.
Saavutuksia

Olympialaiset
1972 München pronssia
1976 Montreal 15:s
1980 Moskova seitsemäs
1984 Los Angeles 28:s
Maailmanmestaruuskilpailut
1969 pronssia (maastoammunnan merkkiluokka)
1971 hopeaa, joukkuekilpailussa hopeaa (tauluammunta)
1973 hopeaa, joukkuekilpailussa pronssia (tauluammunta)
1980 pronssia (maastoammunnan merkkiluokka)
1981 kultaa, joukkuekilpailussa hopeaa (tauluammunta)
1982 hopeaa (maastoammunnan merkkiluokka)
1984 pronssia (maastoammunnan merkkiluokka)
Euroopan-mestaruuskilpailut
1968 kultaa, joukkuekilpailussa hopeaa (tauluammunta)
1970 pronssia, joukkuekilpailussa hopeaa (tauluammunta)
1970 hopeaa (maastoammunnan merkkiluokka)
1976 pronssia, joukkuekilpailussa kultaa (tauluammunta)
1978 kultaa, joukkuekilpailussa hopeaa (tauluammunta)
1980 pronssia (maastoammunnan merkkiluokka)
1982 joukkuekilpailussa pronssia (tauluammunta)
1982 hopeaa (maastoammunnan merkkiluokka)
1984 hopeaa (maastoammunnan merkkiluokka)
1986 joukkuekilpailussa hopeaa (tauluammunta)
Suomen-mestaruuskilpailut
Yli 60 SM-kultaa
Aiheesta muualla

Arvokisamitalisteja sport-komplett.de (saksaksi)
Lahnda

| Lahnda |
| --- | --- |
 Lahnda-kielien puhuma-alue kartalla.
Tiedot
Alue:  Pakistan
Puhujia:  82 630 000
Kirjaimisto:  arabialainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  indoiranilaiset kielet indoarjalaiset kielet luoteinen ryhmä
ISO 639-3:  lah
 Ohje 
Lahnda (pandžabiksi لیندا, lendā, ”läntinen”) on lingvisti George Abraham Griersonin antama yhteisnimitys joukolle Pakistanin itäosassa puhuttuja kieliä, jotka sijoittuvat indoarjalaisessa murrejatkumossa pandžabin ja sindhin väliin. Paikalliset käyttävät näistä kielistä useita eri nimityksiä, kuten saraiki, hindko ja pothohari, eikä niillä ole kaiken kattavaa puhujien itsensä käyttämää yhteisnimeä. Ulkopuolisten keskuudessa puhutaan joskus ”länsipandžabista”, vaikka useat lahndhan alle luokiteltavista murteista ovatkin lähempänä sindhiä kuin pandžabia.
Ethnologue luokittelee lahndan makrokieleksi, joka sisältää khetranin, mirpurinpandžabin, pohjois- ja etelähindkon, pahari-potwarin, saraikin ja länsipandžabin. Glottologissa lahnda muodostaa yhden sindhi-lahnda-kielten kolmesta alaryhmästä yhdessä sindhin ja itäpandžabin kanssa.
Lahden Sanomat

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Lahden Sanomat oli Lahdessa vuosina 1909–1913 ilmestynyt sanomalehti.
Paikkakunnan nuorsuomalaiset perustivat Lahden Sanomat äänenkannattajakseen Lahden Lehden tehtyä konkurssin. Sen päätoimittajaksi ja julkaisijaksi saatiin Kuopiosta Otavan toimitussihteeri Oskar Robert Marjanen. Kolmesti viikossa ilmestyneellä lehdellä oli vuonna 1913 noin 2 200 tilaajaa. Puolueen hajaannuksesta ja heikosta taloudesta kärsineet Lahden Sanomat ja helsinkiläinen Uusmaalainen yhdistettiin vuoden 1914 alusta Etelä-Suomen Sanomiksi.
Aiheesta muualla

Lahden Sanomat digitoituna kansalliskirjastossa
Lahonnut kauppala

Lahonnut kauppala (engl. Rotten borough) oli Englannissa käytetty nimitys ennen vuoden 1832 vaalipiiriuudistusta olemassa olleista mitättömistä tai lähes asumattomista vaalipiireistä. Ne olivat alueita, joiden asukasluku ja merkitys oli vuosisatojen saatossa laskenut, mutta jotka olivat säilyttäneet vanhat oikeutensa lähettää edustajia parlamentin alahuoneeseen. Esimerkiksi Wightsaarella sijainnut Newtown oli ollut kauppakaupunki keskiajalla, mutta kutistunut vuoteen 1832 mennessä 14 taloa käsittäväksi kyläksi. Sitä vastoin monilla uusilla, suurillakaan teollisuuskaupungeilla ei ollut parlamentissa lainkaan edustajia. ”Lahonneet” vaalipiirit olivat yleensä yksittäisen vaikutusvaltaisen henkilön (usein lordin) hallinnassa, sillä niissä oli hyvin vähän äänestäjiä. Koska tuohon aikaan Englannissa ei ollut vaalisalaisuutta, äänestäjien ostaminen oli helppoa. Yksittäisen henkilön kontrolloimista vaalipiireistä käytettiin yleisesti nimitystä pocket borough (”taskukauppala”).
Halventavan termin rotten borough ottivat käyttöön vaaliuudistuksen kannattajat 1800-luvun alussa. Ennen vuoden 1832 reformia alahuoneen 658 edustajasta yli 140 valittiin tällaisista vaalipiireistä ja 50:ssä niistä oli vähemmän kuin 50 äänestäjää. Jotkut vaalipiireistä olivat suorastaan surkuhupaisia tapauksia: Dunwich Suffolkissa oli eroosion seurauksena vajonnut lähes kokonaan mereen ja siellä asui vuonna 1831 vain 32 äänestäjää. Wiltshiren Old Sarumissa oli samaan aikaan vain kolme taloa ja 11 äänestäjää. Kaikilla mainituilla vaalipiireillä oli oikeus kahden edustajan lähettämiseen ja yksittäinen suojelusherra pääsi määräämään vaalien lopputuloksen.
HMCS La Hulloise

| HMCS La Hulloise |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Canadian Vickers, Quebec
Kölinlasku:  10. elokuuta 1943
Laskettu vesille:  29. lokakuuta 1943
Palveluskäyttöön:  20. toukokuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  16. heinäkuuta 1965
Loppuvaihe:  romutettu 1966
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 468 t (standardi) 2 140 t (max)
Pituus:  91,82 m (kokonaispituus)
Leveys:  11,13 m
Syväys:  2,74 m
Koneteho:  5 500 ihp
Nopeus:  20 solmua (37 km/h)
Miehistöä:  157
Aseistus
Aseistus:  2 × 4"/L45 Mk XVI -tykkiä kaksiputkisena HA/LA Mk XIX -asennuksena 1 × QF 12 naulan/L50 12 cwt Mk V -tykki HA/LA Mk IX -asennuksena 8 × Oerlikon 20 mm -ilmatorjuntatykkiä kaksiputkisina Mk V -asennuksina Hedgehog-sukellusveneentorjuntaheitin 150 syvyyspommia
HMCS La Hulloise (viirinumerot K668 ja FFE 305) oli Kanadan laivaston vuonna 1944 palvelukseenotettu River-luokan fregatti toisessa maailmansodassa. Alus on ollut ainoa näin nimetty Kanadan laivastossa.
Palvelus

Alus tilattiin lokakuussa 1941 Canadian Vickersiltä Quebecistä ja sen köli laskettiin 10. elokuuta 1943. Alus laskettiin vesille 29. lokakuuta ja se otettiin palvelukseen 20. toukokuuta 1944.
Kanadan laivasto

HMCS La Hulloise liitettiin heinäkuussa 1944 Halifaxissa 16. saattajaryhmään, mistä se siirrettiin lokakuussa 25. saattajaryhmään. Alus siirtyi marraskuussa ryhmän mukana Londonderryyn. Alus oli Euroopan sotatoimien päättymiseen asti sijoitettuna joko Londonderryyn tai Rosythiin. Alus upotti 7. maaliskuuta 1945 St. George's salmessa yhdessä HMCS Strathadamin ja HMCS Thetford Minesin kanssa Saksan laivaston sukellusveneen U-1302. Alus palasi toukokuun lopulla Kanadaan ja se poistettiin palveluksesta 6. joulukuuta Halifaxissa ja se siirrettiin reserviin.
Alus palautettiin palvelukseen 24. kesäkuuta 1949 itärannikon kadettien ja palvelukseen otettujen koululaivana. Alukselta oli poistettu taaempi tykkitorni ja sille oli rakennettu koulutustilat. Alus poistettiin palveluksesta helmikuussa 1953 ja se siirrettiin telakalle muutettavaksi Prestonian-luokan fregatiksi. Alus otettiin muutostöiden päätyttyä palvelukseen 9. lokakuuta 1957 viirinumerolla FFE 305. Alus poistettiin palveluksesta 16. heinäkuuta 1965 ja se romutettiin La Speziassa Italiassa vuonna 1966.
Kanadan laivasto > Aluksen päälliköt

Aluksen päällikköinä palvelivat:
John brock 10. huhtikuuta 1944 - 16. elokuuta 1945
Aiheesta muualla

Lavery, Brian: River-class Frigates and the Battle of the Atlantic - A Technical and Social History.  Lontoo, Englanti:  National Maritime Museum, 2006.  ISBN 0-948065-73-7  (englanniksi)
Lahden Lehti

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Lahden Lehti oli Lahdessa vuosina 1900–1909 ilmestynyt sanomalehti.
Paikkakunnan opettajien perustama Lahden Lehti oli puoluepoliittisesti neutraali, mutta Venäjän-politiikassaan perustuslaillinen. Vuonna 1906 sen kilpailijaksi tuli vanhasuomalainen Lahti, jolloin kaupungin nuorsuomalaiset hankkivat Lahden Lehden omistukseensa. Taloudellisesti kannattamaton lehti teki konkurssin toukokuussa 1909 ja lakkasi ilmestymästä. Sen tilalle nuorsuomalaiset perustivat saman vuoden syksyllä Lahden Sanomat.
Lehti ilmestyi aluksi kahdesti, vuodesta 1905 lähtien kolmesti ja vuodesta 1906 neljästi viikossa. Sen levikki oli 3000 kappaletta vuonna 1904. Päätoimittajina työskentelivät Viljo Koskinen (1900), Antti Rytkönen (1900–1906), Rudolf Holsti (1906–1907), Eino Railo (1907–1908) ja Vilho Jämsén (1908–1909).
Aiheesta muualla

Lahden Lehti digitoituna kansalliskirjastossa
Impedanssi

Impedanssi (tunnus Z) on sähköopissa suure, joka kuvaa virtapiirin vaihtovirralle aiheuttamaa vastusta. Impedanssin SI-järjestelmän mukainen yksikkö on ohmi, jota merkitään symbolilla Ω.  Virtapiirin impedanssi riippuu yleensä virran/jännitteen taajuudesta.
Impedanssin teoriaa

Vaihtovirtapiirissä impedanssi on piirin yli vaikuttavan jännitteen U amplitudin ja saman piirin läpi kulkevan virran I amplitudin suhde.  Impedanssi voidaan esittää yhtälönä muodossa
Vaihtovirtapiirin impedanssi riippuu piirin resistanssin R lisäksi sen kapasitanssin C ja induktanssin L aiheuttamasta reaktanssista X:
Koska vaihtosähkössä virralla ja jännitteellä on vaihekulma ne esitetään piiriteoriassa kompleksilukujen avulla.  Siten niiden suhde, impedanssi, on myös kompleksisuure eli impedanssilla on reaaliosa (resistanssi R) ja imaginääriosa (reaktanssi X).  Usein kuitenkin riittää pelkästään impedanssin itseisarvon |Z| tunteminen.   Se lasketaan resistanssista R ja reaktanssista X seuraavasti:
Impedanssi, kuten muutkin kompleksisuureet, voidaan vaihtoehtoisesti esittää polaarimuodossa vaihekulman ja amplitudin avulla.
Koska kapasitanssin C ja induktanssin L sähkölle aiheuttama vastus riippuu vahvasti taajuudesta, reaktanssi X on taajuusriippuva ja siten myös impedanssi Z on taajuusriippuva.
Impedanssin käytännön sovelluksia > Kaiuttimen impedanssi

Kaiuttimen impedanssilla kuvataan kuormaa, jonka kaiutin muodostaa vahvistimelle. Mitä pienempi on kaiuttimen impedanssi sitä enemmän vahvistimelta vaaditaan virranantokykyä. Tavallisia nimellisarvoja kaiuttimille ovat 4 ja 8 ohmia.
Vahvistimille ilmoitetaan yleensä siihen kytkettäviltä kaiuttimilta vaadittava minimi-impedanssi.  Kaiuttimien impedanssin tulee olla vähintään minimi-impedanssin suuruinen, mutta se voi olla suurempikin.  Tällöin vahvistimesta ei saada täyttä tehoa.
Impedanssin käytännön sovelluksia > Elektronisten laitteiden tulo- ja lähtöimpedanssit

Hifi-laitteiston tuloliitännät (AUX IN, TAPE IN) ovat yleensä suhteellisen suuri-impedanssisia, luokkaa 100 kΩ, ja lähtöliitännät (AUX OUT, TAPE OUT) pienempi-impedanssisia, muutamia kilo-ohmeja.  Kaiutinliitännän lähtöimpedanssi on hyvin pieni, joten kaiutinlähtöä on varottava oikosulkemasta - muuten virta voi kasvaa hyvin suureksi ja rikkoa vahvistimen.
Impedanssin käytännön sovelluksia > Kaapelin impedanssi

Radiotaajuuisia signaaleita siirrettäessä tärkeäksi muodostuu käytetyn koaksiaalikaapelin tai parikaapelin impedanssi.  Signaali siirtyy mahdollisimman vähä-häviöisenä ja puhtaana kun kaapelin ja sen päihin liitettyjen laitteiden impedanssit on sovitettu yhteen, eli on toteutettu impedanssisovitus.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Sähkö- ja magneettikentät.  (Moniste 381)  Espoo:  Otakustantamo, 1987.  ISBN 951-672-038-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Impedanssi Wikimedia Commonsissa
La Tène (kunta)

| La Tène |
| --- | --- |
 vaakuna

 La Tène
 Koordinaatit: 47°1′N, 7°1′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Neuchâtel
Hallintoalue (Région):  Littoralin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  5,32 km²
Korkeus:  429–470 m
Väkiluku (31.12.2022)  (vakituiset asukkaat):  5 379
 – Väestötiheys:  989 as./km²
 
 www.commune-la-tene.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
La Tène on kunta Luoteis-Sveitsissä Neuchâtelin kantonissa. Siellä on vajaat 5 000 asukasta.
Historiaa

Rautakautinen La Tènen kulttuuri on nimetty paikkakunnalta vuonna 1857 tehtyjen arkeologisten löytöjen perusteella. La Tènen kunta perustettiin vuoden 2009 alussa, kun Marin-Epagnierin ja Thielle-Wavren kunnat yhdistyivät.
Sijainti

La Tène sijaitsee Neuchâtelinjärven pohjoispäässä Zihlkanalin varrella Juravuoriston kaakkoispuolella. Neuchâtelin kaupunki sijaitsee La Tènestä viitisen kilometriä länteen.