stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Israelin lippu
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Israelin lippu Wikimedia Commonsissa
Aasian valtioiden liput
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Afganistan | Arabiemiirikunnat | Armenia | Azerbaidžan | Bahrain | Bangladesh | Bhutan | Brunei |
| Etelä-Korea | Filippiinit | Georgia | Indonesia | Intia | Irak | Iran | Israel |
| Itä-Timor | Japani | Jemen | Jordania | Kambodža | Kazakstan | Kiina | Kirgisia |
| Kuwait | Laos | Libanon | Malediivit | Malesia | Mongolia | Myanmar | Nepal |
| Oman | Pakistan | Pohjois-Korea | Qatar | Saudi-Arabia | Syyria | Singapore | Sri Lanka |
| Tadžikistan | Taiwan | Thaimaa | Turkki | Turkmenistan | Uzbekistan | Venäjä | Vietnam |
Lehmäntatti

| Lehmäntatti |
| --- | --- |
 Lehmäntatti kasvamassa Heinäsaaren rannalla Saimaalla
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Boletales
Heimo::  Boletaceae
Suku::  Lehmäntatit Leccinum
Laji::  scabrum
Kaksiosainen nimi
 Leccinum scabrum  (Bull.) Gray 
Katso myös
   Lehmäntatti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehmäntatti (Leccinum scabrum) on Boletaceae-heimoon kuuluva syötäväksi kelpaava ruokasieni. Lajilla on kansanomainen nimitys löpö.
Koko ja ulkonäkö

Lehmäntatin kookas ja kupera lakki on 5–15 cm leveä ja väriltään ruskeansävyinen. Lakin pintakelmu ei ole tahmea märkänäkään. Sienen valkea malto on pehmeää ja hajutonta. Pillit ovat nuorena harmaan valkeat, mutta sienen vanhetessa siihen ilmestyy ensin ruskeita täpliä, kunnes pillistö muuttuu kokonaan likaisen ruskeaksi. Sienen pitkä ja hoikka jalka on vaaleanharmaa, ja siinä on tummia pisteitä. Vanhoilla yksilöillä lakki on toukkainen ja pehmeä.
Koko ja ulkonäkö > Samankaltaiset lajit

Valkolehmäntatti (Leccinum niveum) muistuttaa lehmäntattia, mutta sen väri on kokonaan valkoinen. Lehmäntatin voi sekoittaa myös koivun- (Leccinum versipelle), haavan- (Leccinum aurantiacum), männyn- (Leccinum vulpinum) ja lehtopunikkitattiin (Leccinum populinum). Lajia tavataan soistuneissa metsissä.
Kasvuaika ja -paikka

Lehmäntatin itiöemiä tavataan kesä-lokakuussa kaikenlaisissa metsissä koivujen seuralaisena. Lehmäntatti on koivun mykorritsasieni. Laji on yleinen koko Suomessa.
Käyttö ravinnoksi

Sienen maku on mieto, ja etenkin nuoret, vielä kiinteät yksilöt kelpaavat ruokasieneksi. Pehmeä ja vetinen malto kuitenkin estää sienen säilönnän, ja kuivaaminen tai pakastaminen sitkistää sienen.
Koko Lehmän- ja punikkitattien suvun ongelmana on ruokakäytössä se, että niitä syöneillä on tavattu toisinaan vatsanväänteitä, jotka eivät tosin ole vaarallisia. Syyksi on epäilty trehaloosi-intoleranssia tai mannitolin vaikutusta. Tähän voi auttaa vähintään 20 minuutin kypsennysaika ruokaa laittaessa.
Tutkimukset asiasta ovat kesken, mutta missään tapauksessa lehmäntattia ei pidetä myrkkysienenä.
Aiheesta muualla

Luontoportti: Lehmäntatti (Leccinum scabrum)
Laji.fi: Lehmäntatti (Leccinum scabrum) (Arkistoitu – Internet Archive)
Rogers Mushrooms: Leccinum scabrum (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Leccinum scabrum:  Wikidata: Q628977  Wikispecies: Leccinum scabrum  AusFungi: 60026397  BioLib: 60168  CoL: 3STFC  EoL: 6669889  EPPO: LCCNSC  Fungorum: 100712  GBIF: 2524575  iNaturalist: 63232  IRMNG: 11135281  MycoBank: 100712  NatureServe: 2.911860  NBN: NHMSYS0001486545  NCBI: 121051  NZOR: 5a815337-001c-4aa7-8b2a-8a8507c6fafd  Observation.org: 15185  Laji.fi: MX.235826 
Boletus scaber:  Wikidata: Q42048228  AusFungi: 60026398  CoL: MD4J  Fungorum: 194176  GBIF: 5954849  IRMNG: 10779431  MycoBank: 194176  NZOR: 575c6c83-168d-461e-9851-10742ca83746 
Eri-ikäisiä lehmäntatteja
Wikikirjasto
Niki Lauda

| Niki Lauda |
| --- | --- |
 Lauda vuonna 1982
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. helmikuuta 1949 Wien, Itävalta
Kuollut: 20. toukokuuta 2019 (70 vuotta) Zürich, Sveitsi.
Kansalaisuus:   Itävalta
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1971–1979, 1982–1985
Talli(t):  March (1971–1972) BRM (1973) Ferrari (1974–1977) Brabham (1978–1979) McLaren (1982–1985)
Kilpailuja:  177 (171 starttia)
Maailman­mestaruuksia:  3 (1975, 1977, 1984)
Voittoja:  25
Palkintosijoja:  54
Paalupaikkoja:  24
Nopeimpia kierroksia:  24
MM-pisteitä:  420,5
Ensimmäinen kilpailu:  Itävallan GP 1971
Ensimmäinen voitto:  Espanjan GP 1974
Viimeinen voitto:  Hollannin GP 1985
Viimeinen kilpailu:  Australian GP 1985
Andreas Nikolaus ”Niki” Lauda (22. helmikuuta 1949 Wien, Itävalta – 20. toukokuuta 2019 Zürich, Sveitsi) oli itävaltalainen Formula 1 -kuljettaja, joka kilpaili MM-sarjassa vuosina 1971–1979 sekä 1982–1985. Hän voitti maailmanmestaruuden kolme kertaa, joista kaksi vuoden 1976 onnettomuuden jälkeen. Lisäksi kaudella 1976 hän oli MM-pisteissä toinen James Huntin jälkeen. Pisteitä Lauda saavutti 420,5, joka on enemmän kuin muilla 1970-luvun kuljettajilla. Hänen lempinimiään kilpauran aikana olivat ”Mouse” (hiiri) ja ”Rat” (rotta), jotka perustuivat hänen ulkoneviin yläetuhampaisiinsa, sekä ”Computer” (tietokone), joka viittasi hänen pidättyvään ja viileään olemukseensa.
Ennen kuolemaansa hän toimi Mercedeksen F1-tallin puheenjohtajana. Laudan kuoleman jälkeen erikoisvalmisteinen urheiluauto T50 nimettiin hänen mukaansa ja auton suunnitteluun otettiin mallia tuulettimella varustetusta Brabham BT46B -autosta, jolla hän voitti kauden 1978 Ruotsin osakilpailun.
F1-ura > Uran alku

Niki Lauda aloitti F1-uransa Max Mosleyn johtamassa March-tallissa vuonna 1971. Uran alkutaival sujui vaatimattomasti, ja Lauda joutui luopumaan tallipaikastaan kauden 1972 jälkeen. Seuraavana vuonna hän kilpaili BRM-tallissa ja ajoi ensimmäiset MM-pisteensä sijoittumalla Belgian GP:ssä viidenneksi. Kauden päätteeksi hän seurasi tallitoveriaan Clay Regazzonia Ferrari-talliin. Kaudella 1974 Lauda sijoittui MM-sarjassa neljänneksi kerättyään 38 pistettä ja voitettuaan Espanjan ja Hollannin GP:t. Tallitoveri Regazzoni oli sarjassa toinen, ja Ferrari síjoittui autonvalmistajien tuloksissa toiseksi.Espanjan GP:ssä Niki Lauda sai ensimmäisen kolmesta hattutempustaan (paalupaikka, nopein kierros, voitto).
F1-ura > Ensimmäinen mestaruus ja onnettomuus

Vuonna 1975 Lauda voitti uransa ensimmäisen maailmanmestaruuden 26-vuotiaana. Hän voitti kauden 14 osakilpailusta viisi: Monacon, Belgian, Ruotsin, Ranskan ja Yhdysvaltain GP:t. Hän keräsi 64,5 pistettä ja voitti toiseksi sijoittuneen Emerson Fittipaldin lähes 20 pisteellä. Ferrari voitti valmistajien mestaruuden.
Kauden 1976 yhdeksästä ensimmäisestä osakilpailusta Lauda voitti viisi: Brasilian, Etelä-Afrikan, Belgian, Monacon ja Britannian GP:t. Nürburgringillä 1. elokuuta hän joutui vakavaan onnettomuuteen: hän sinkoutui kostealta radalta ulos yli 200 km/h:n nopeudella, osui pylvääseen ja lensi ratapenkereeltä takaisin radalle auton syttyessä palamaan. Auton polttoainetankki oli lähes täynnä, koska tuolloin ajettiin vasta kilpailun toista kierrosta. Kanssakilpailijoiden Arturo Merzarion ja Guy Edwardsin avustuksella Lauda saatiin ulos palavasta autosta. Lauda ei menettänyt onnettomuudessa tajuntaansa, mutta hänen saamansa palo- ja hengitystievammat olivat siinä määrin vakavat, että hänelle annettiin sairaalassa viimeinen voitelu. Lauda selvisi hengissä ja palasi takaisin radalle vain 42 päivää onnettomuutensa jälkeen. Kauden 1976 mestariksi nousi James Hunt yhden pisteen erolla Laudaan tämän vetäydyttyä kahden ajokierroksen jälkeen kaatosateessa ajetusta kauden päätöskisasta, Japanin GP:stä.
F1-ura > Toinen mestaruus ja poistuminen kilparadoilta

Kaudella 1977 Lauda voitti mestaruuden ylivoimaisesti, vaikka hän voitti vain kolme kilpailua: Etelä-Afrikan, Saksan ja Hollannin GP:t. Hän varmisti mestaruuden 2. lokakuuta Watkins Glenin GP:ssä, kun hän ajoi neljänneksi ja nousi 72 pisteeseen.. Kahteen viimeiseen osakilpailuun hän ei enää lähtenyt mukaan.
Kaudeksi 1978 Lauda siirtyi Brabham-talliin. Hän voitti Ruotsin ja Italian GP:t ja sijoittui lopputuloksissa neljänneksi 44 pisteellä, 20 pistettä Lotus-kuljettaja Mario Andrettille hävinneenä. Italian GP:n voitto oli poikkeuksellinen, sillä Lauda ei johtanut yhtään kierrosta. Vastaavanlainen tilanne on sattunut vain seitsemän kertaa F1:sen historiassa. Kaudella 1979 Lauda keräsi vain neljä MM-pistettä. Hän turhautui kilpailemiseen ja ilmoitti Kanadan osakilpailun vapaiden harjoitusten jälkeen lopettavansa uransa kesken kauden. Hän vetäytyi formuloista ja perusti keräämällään omaisuudella lentoyhtiön.
F1-ura > Paluu maailmanmestariksi

Vuonna 1982 Lauda oli jälleen mukana Formula 1 -sarjassa kauden avauskilpailusta lähtien. Hän ajoi McLaren-autoa solmittuaan rahakkaan sopimuksen. Hän voitti jo kolmannen paluunsa jälkeisen kilpailun Long Beachillä. Kauden toisen voittonsa hän ajoi Britannian GP:ssä ja sijoittui kauden lopputuloksissa viidenneksi 30 pisteellä. Kaudella 1983 Lauda keräsi McLarenillaan vain 12 pistettä ja sijoittui MM-sarjassa kymmenenneksi.
Kaudella 1984 Lauda voitti uransa kolmannen mestaruuden puolen pisteen erolla tallitoveriinsa Alain Prostiin. Hän on Prostin ohella ainoa vähintään kauden pituisen kilpailutauon jälkeen paluun tehnyt kuljettaja, joka on voittanut maailmanmestaruuden. Lauda voitti kauden aikana Etelä-Afrikan, Ranskan, Britannian, Itävallan ja Italian GP:t. Mestaruus ratkaistiin Portugalin GP:ssä Estorilissä, jossa Prost voitti, mutta Laudan nousu toiseksi Nigel Mansellin keskeytyksen jälkeen riitti tuomaan hänelle mestaruuden. McLaren voitti luonnollisesti myös valmistajien mestaruuden.
Lauda jatkoi Formula 1:ssä vielä vuoden 1985 mutta keskeytti suurimman osan kilpailuistaan ja voitti vain Hollannin GP:n, jossa hän oli 0,23 sekuntia tallitoveriaan Prostia nopeampi. Lauda keräsi viimeisenä kautenaan 14 pistettä ja sijoittui MM-tuloksissa kymmenenneksi, mutta McLaren voitti valmistajien mestaruuden.
Lauda ajoi urallaan 171 GP-kilpailua, joissa hän saavutti 25 voittoa, 24 paalupaikkaa ja 25 kilpailun nopeinta kierrosta. MM-pisteitä Lauda keräsi urallaan 420,5, minkä ennätyksen ohitti Alain Prost vuonna 1988.
F1-ura > F1-uran jälkeen

Kilpauransa päätyttyä Lauda ei jättänyt Formula 1 -piirejä. Hän toimi muun muassa Ferrari-tallin neuvonantajana ja Jaguar-tallin tallipäällikkönä. Hän toimi myös saksalaisen RTL-kanavan Formula 1 -asiantuntijana. Hän jakoi värikkäitä lausuntoja autoista, talleista ja persoonattomina pitämistään kuljettajista.
Lauda toimi Mercedeksen Formula 1 -tallin puheenjohtajana vuoden 2012 syksystä lähtien.
Niki Laudan poika Mathias Lauda ryhtyi myös kilpa-autoilijaksi. Kauden 2005 Mathias Lauda ajoi GP2-sarjassa. Kaudella 2006 hän kilpaili DTM-sarjassa. Lisäksi hän on ajanut A1-sarjassa, Speedcar Seriesissä ja Porsche Supercup -sarjassa. Nykyisin hän ajaa FIA WEC -sarjassa.
Kuolema

Laudalle tehtiin keuhkonsiirtoleikkaus elokuussa 2018. Lauda kuoli 20. toukokuuta 2019 Zürichin yliopistollisessa sairaalassa, jossa hän oli dialyysihoidossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Niki Lauda Wikimedia Commonsissa
Kirjallisuutta

Hamilton, Maurice: Niki Lauda — Formulalegendan elämäkerta, s. 381.  Suomentanut Ukskoski, Petri. Minerva Kustannus, 2020.  ISBN 9789523751057
Formula 1 -luokan kuljettajien maailmanmestarit
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef 
Lauda Saksan GP:n harjoituksissa kaudella 1976.
Lauda voitti kolmannen maailmanmestaruutensa McLarenilla kaudella 1984.
Isäntä

Isäntä Laviasta. Emäntä taka-alalla.
Isäntä on sosiaalihistoriallisessa mielessä vapaa mies, jolla on palvelusväkeä. Antiikin Roomassa isäntä saattoi omistaa epävapaata palvelusväkeä, mutta tällä saattoi olla myös vapaita suojatteja klienttejä. Latinankielisestä sanasta patron on puhekieleen tullut sana patruuna, jolla useimmin viitataan teollisuuslaitoksen tai kartanon omistajaan. Tavallisimmin isäntä on maalaistalon miespuolinen haltija, tilallinen eli talollinen.
Yleiskielessä isäntä-sanalla on myös muita merkityksiä: (miespuolinen) omistaja, haltija, käskijä; tilaisuuden toimeenpanijana toimiva mies tai laitos; tarustossa miespuolinen haltija kuten Tapio, metsän isäntä.
La leggenda di Enea

| La leggenda di Enea |
| --- | --- |
 Elokuvan ranskalainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Giorgio Venturini, Albert Band
Käsikirjoittaja:  Ugo Liberatore, Luigi Mangini, Arrigo Montanari, Nino Stresa
Perustuu:  Vergiliuksen Aeneis-teokseen
Tuottaja:  Albert Band, Giorgio Venturini
Säveltäjä:  Giovanni Fusco
Kuvaaja:  Angelo Lotti
Leikkaaja:  Antonietta Zita
Tuotantosuunnittelija:  Arrigo Equini
Lavastaja:  Arrigo Equini
Pääosat:  Steve Reeves, Carla Marlier, Gianni Garko
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia, Ranska
Tuotantoyhtiö:  Mercury Film, Sirius Film
Ensi-ilta:  28. marraskuuta 1962 (Italia) 15. maaliskuuta 1963 (Ranska)
Kesto:  105 min. (Italia)
Alkuperäiskieli:  italia ja muita kieliversioita
Tuotto:  480 421 418 liiraa (Italia)
Edeltäjä:  Troijan urhot
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
La leggenda di Enea (”Aineiaan taru”, ransk. La légende d'Enée ja Les conquérants héroïques, ”Sankarilliset valloittajat”) on vuonna 1962 valmistunut italialais-ranskalainen seikkailuelokuva. Lajityypiltään mytologisaiheista peplumia edustavan elokuvan ohjaajaksi on merkitty Giorgio Rivalta alias Giorgio Venturini. Sen päähenkilöä, Troijan sodan sankaria Aineiasta esittää yhdysvaltalainen kehonrakentaja Steve Reeves.
Juoni

Vergiliuksen Aeneis-teokseen perustuva elokuva on edellisenä vuonna valmistuneen Troijan urhojen jatko-osa. Aineiaan johtamat Troijan pakolaiset saapuvat Tiberjoen suuhun, jonne Latiumin kuningas sallii heidän asettuvan. Rutulien päällikkö Turnus kilpailee Aineiaan kanssa Latiumin prinsessasta Laviniasta, mikä johtaa lopulta sotaan ja miesten väliseen kaksinkamppailuun.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Steve Reeves  | … |  Aineias   |
|  Carla Marlier  | … |  Lavinia   |
|  Gianni Garko  | … |  Turno   |
|  Giacomo Rossi Stuart  | … |  Eurialo   |
|  Mario Ferrari  | … |  kuningas Latino   |
|  Enzo Fiermonte  | … |  Acate   |
|  Liana Orfei  | … |  Camilla   |
|  Nerio Bernardi  | … |  Drance   |
|  Luciano Benetti  | … |  Sergeste   |
|  Roberto Bettoni  | … |  Pallante   |
|  Maurice Poli  | … |  Masenzio   |
|  Lula Selli  | … |  Amata   |
|  Pietro Capanna  | … |  Bisia   |
|  Benito Stefanelli  | … |  Niso   |
Tuotanto ja vastaanotto

La leggenda di Enea on kuvattu Euroscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Incir De Paolisin studiolla Roomassa sekä ulkokuvien osalta Jugoslaviassa. Elokuvan ohjaajaksi on merkitty taiteilijanimellä Giorgio Rivalta esiintynyt Giorgio Venturini, mutta todellisuudessa sen on ohjannut yhdysvaltalainen Albert Band. Troian sodan takaumat on lainattu edellisestä elokuvasta.
Aineiaan värittömän henkilöhahmon ympärille kyhätty elokuva on halvalla tehty tylsähkö pukudraama, joka noudattaa melko uskollisesti Vergiliuksen tekstiä. Sen kohokohta on Aineiaan ja Turnuksen kaksintaistelu, jossa huomion varastavat miesten mielikuvitukselliset päähineet. Elokuvauraansa lopetellut Steve Reeves pitää tällä kertaa vaatteensa yllään ja italowesterntähti Gianni Garko esiintyy yhdessä varhaisista rooleistaan. Naispääosassa nähdään ranskalaisen uuden aallon elokuvista tunnettu nuori Carla Marlier. Läsnä ovat myös eurokulttitähti Giacomo Rossi Stuart sekä Sergio Leonen vakituinen sijaisnäyttelijä Benoti Stefanelli.
Steve Reeves on maininnut heikosti ohjatun ja tuotetun La leggenda di Eneaan huonoimmaksi italialaisista elokuvistaan. Tästä huolimatta se tuotti varsin kohtuulliset 480 miljoonan liiran pääsylipputulot (toisen tiedon mukaan 331 miljoonaa) ja oli Italiassa kauden 31. katsotuin elokuva. Ranskassa sen näki 865 000 ja Espanjassa 750 000 katsojaa.
DVD-julkaisut

Elokuva on saatavilla useina laadultaan välttävinä DVD-julkaisuina. Yhdysvaltalaiset public domain -julkaisut ovat erittäin heikkotasoisia.
Aiheesta muualla

La leggenda di Enea Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Isoverenimijä

| Isoverenimijä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Heimo::  Leikot Phyllostomidae
Alaheimo::  Verivampyyrit Desmodontinae
Suku::  Desmodus
Laji::  rotundus
Kaksiosainen nimi
 Desmodus rotundus  (E. Geoffrey, 1810) 
Katso myös
   Isoverenimijä Wikispeciesissä   Isoverenimijä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isoverenimijä eli vampyyri (Desmodus rotundus) on yleisin kolmesta verivampyyrien eli verenimijöiden alaheimon (Desmodontinae, vanh. Desmontidae) jäsenestä.
Anatomia

Isoverenimijä on keskikokoinen, harmaanruskea hännätön lepakko, jonka ruumiin pituus on 7,5–9 cm, kyynärvarren pituus 5–6,3 cm ja paino 18–42 g.
Levinneisyys ja elintavat

Isoverenimijää tavataan Keski- ja Etelä-Amerikassa, Meksikosta Pohjois-Chileen, Pohjois-Argentiinaan ja Uruguayhin asti sekä Isla de Margaritalla ja Trinidadissa. Ne piileskelevät päivät luolissa 100–1000 yksilön yhdyskunnissa ja lähtevät yöllä saalistamaan. Ravintonaan isoverenimijät käyttävät pääasiassa isojen nisäkkäiden verta, jota ne voivat juoda yhdessä yössä omaa painoaan enemmän. Ne purevat uhriinsa pienen haavan, josta ne litkivät verta. Isoverenimijän syljessä oleva aine estää verta hyytymästä.
Isoverenimijöiden lisääntymisaika jatkuu läpi vuoden. Naaras saa kerrallaan yhden poikasen.
It’s a Long Way to Tipperary

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | It’s a long way to Tipperary,  It’s a long way to go.  It’s a long way to Tipperary  To the sweetest girl I know!  Goodbye Piccadilly,  Farewell Leicester Square!  It’s a long long way to Tipperary,  But my heart’s right there.  – kappaleen kertosäe | ” |

”It’s a Long Way to Tipperary” on englantilainen varieteelaulu, joka tuli suosituksi ensimmäisessä maailmansodassa. Nimi viittaa irlantilaiseen Tipperaryn kaupunkiin.
Marssin kirjoittivat Jack Judge ja Harry Williams (Henry James Williams) vuonna 1912. Sen tekivät kuuluisaksi irlantilaisrykmentti Connaught Rangersin sotilaat, kun he marssivat Boulognen läpi 3. elokuuta 1914. Tapahtuman todisti Daily Mailin kirjeenvaihtaja George Curnock, joka raportoi siitä kaksi viikkoa myöhemmin. Kappaleen suosio kasvoi myös muun brittiarmeijan keskuudessa.
Suomalaisen version kappaleesta sanoitti Aune Ala-Tuuhonen nimellä ”Pitkä matka on Tippavaaraan”. Oke Tuuri esitti laulun Tippavaaran isännän roolihahmossa radiohupailussa Kankkulan kaivolla ja lauloi sen myös levylle Kullervo Linnan Humppa-Veikkojen solistina vuonna 1961.
Myöhemmin ”It’s a Long Way to Tipperary” on tullut tunnetuksi elokuvasta Sukellusvene U-96 (1981).
Lehdesniitty

Lehdesniittyä Jungfruskärillä Houtskarissa Paraisilla. Lehdesniityllä on puita harvakseltaan tai ryhmissä.
Lehdesniittyjen puut ovat latvomisen seurauksena monihaaraisia ja kynttelikkömäisiä. Kuvassa vanha, latvottu pyökki Essexissä, Englannissa.
Perinteisen karjatalouden lakattua lehdesniittyjen hoitoon saatetaan käyttää myös nykyaikaisia työvälineitä. Kuvassa puiden latvomista moottorisahalla lehdettömään aikaan Hollannissa.
Lehdesniitty on lehdestämisen, niiton ja laiduntamisen synnyttämä perinnebiotooppi. Lehdesniityt ovat harvapuustoisia ja niillä vaihtelevat avoimet niittylaikut lehdestyksen kynttelikkömäisiksi haaroittamien puuryhmien ja pensaiden kanssa. Yhdessä hakamaiden ja metsälaidunten kanssa lehdesniityt kuuluvat puustoisiin perinnebiotooppeihin. Lehdesniityt ovat myös yksi Suomen luonnonsuojelulaissa määritellyistä suojeltavista luontotyypeistä.
Lehdesniittyjen esiintyminen

Suomessa lehdesniittyjä on lounaisimmassa Suomessa Varsinais-Suomen saaristossa, missä niitä sisältyy muun muassa Saaristomeren kansallispuistoon, sekä Ahvenanmaalla. Muualla pohjois-Euroopassa lehdestystä on harjoitettu ainakin Ruotsissa, Norjassa ja Englannissa, ja lehdesniittyjä on esiintynyt ainakin Englannissa ja Ruotsissa ja Virossa.
Lehdesniityt perinteisessä karjataloudessa

Ruotsissa tehtyjen tutkimusten mukaan lehdesniittytalouden etuihin kuului, että niiltä saatiin hyvin pitkiä aikoja jatkuvasti laadultaan hyvää rehua, kun puut ottivat ravinteita syvältä maasta ja putoavat lehdet lannoittivat pintamaata. Näin lehdesniittyjen tuotavuus pysyi parempana kuin puuttomien niittyjen. Näin etenkin viljavat maat saatiin parhaiten hyödynnetyiksi. Avoimiin niittyihin verrattuna heinäsato oli lisäksi varmempi myös kuivina vuosina, kun heinä kasvoi paremmin puiden varjoon muodostuvissa katveissa.
Lehdesniityt perinnebiotooppeina

Lehdesniityillä yhdessä muiden perinteisen karjatalouden käytäntöjen kuten laidunnuksen, niiton, kaskeamisen kanssa harjoitettu lehdestys on omalta osaltaan lisännyt perinnebiotooppien lajidiversiteettiä.
Ravinteet kiertävät lehdesniityllä tehokkaasti, kun avoimet ja puustoiset alueet vaihtelevat, ja puut kierrättävät ravinteita syvemmältä maaperästä putoavien lehtien mukana pintamaahan. Puut myös vähentävät pienilmaston äärevyyttä tarjoamalla tuulensuojaa ja estämällä ruohoa kuivumasta auringon paahteessa, samalla kun puiden lehdennys ja harvennus ovat eduksi valoa ja lämpöä vaativille lajeille.
Lehdestyksestä hyötyvät kasveista muiden muassa kevätesikko, lehtomaitikka, mäkimeirami, verikurjenpolvi ja sikoangervo sekä monet hyönteiset. Etenkin hitaasti kasvavien ja monihaaraisten, usein jo nuorena lahoamaan alkavien latvottujen puiden rungoille ja latvuksiin muodostuu myös monenlaisia ääreviä mikrohabitaatteja. Siksi lehdestetyissä puissa menestyvät hyvin jäkälät, sammalet ja hyönteisistä etenkin kovakuoriaiset, ja niistä löytyy turvapaikkoja monille uhanalaisille, etenkin eteläisille lajeille sekä pesimä- ja ruokailupaikkoja myös linnuille.
Vaikka latvotut puut lahoavatkin jo nuorina ja saattavat olla onttoja, ne elävät silti vanhemmiksi kuin latvomattomat puut, koska niiden latvus on pienempi ja painopiste alempana, jolloin ne kestävät paremmin tuulta eivätkä ole yhtä alttiita myöskään salaman iskuille. Näin niiden säilyminen parantaa myös vanhoilla puilla elävien lajien elinmahdollisuuksia. Tällaisia havaintoja on tehty latvotuilla puilla niin Englannissa, Ruotsissa kuin Norjassakin.
Lehdesniittyjen hoito

Koska lehdestys maatalouden tuotantotapana on nykyään pitkälti lakannut, lehdesniittyjen uhanalaisten eliöiden säilyminen vaatisi vanhojen lehdestettyjen puiden säilyttämistä, niittyjen umpeenkasvun ehkäisemistä ja niillä kasvavien nuorten puiden lehdestämisen aloittamista uudelleen. Lehdesniittyjä on Suomessa kunnostettu muun muassa Saaristomeren kansallispuistossa. Arvokkaita hoidettuja lehdesniittyjä on Saaristomeren alueella esimerkiksi Houtskarin Jungfruskärissä ja Nauvon Berghamnin Boskärissä.
Lehdesniityn hoitoa varten maanomistaja ja alueellinen Elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus voivat tehdä hoitosopimuksen, ja lehdesniityn hoitoon voi saada maatalouden ympäristötukea.
Aiheesta muualla

Luoto, Keijo: Lehdesniittyjen hoito Saaristomeren kansallispuistossa Keijo Luoto. Viitattu 1.2.2012.
Pääkkönen, Pilvi & Aulikki Alanen: Luonnonsuojelulain luontotyyppien inventointiohje.  (Suomen ympäristökeskuksen moniste 188)  Helsinki:  Suomen ympäristökeskus, 2000.  ISBN 952-11-0738-3