stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Spede Pasanen
Aiheesta muualla

Spede Pasasen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (tilaajille)
Pertti Pasanen (1930–2001) – lyhyt englanninkielinen elämäkerta
Pertti Pasanen– Ylen Elävä arkisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Spedeä ja Jörn Donneria haastatellaan kotimaisen elokuvan julkisesta tuesta ja Spede uhkaa polttaa kolme ensimmäistä elokuvaansa – Ylen Elävä arkisto
Spede-Idea Oy – Speden keksintöjä myyvä yritys
Toiviainen, Sakari: / Pasanen, Pertti (1930–2001). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 3.4.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Mesopotamia – Speden piilopirtti Muoniossa
Millainen mies oikeasti oli Spede Pasanen? – Yle Areena, Aamu-TV 8.9.2017
| n k Betoni-Jussi elämäntyöstä |
| --- | --- |
 Teuvo Aura, Annikki Arni (1978)  Paula Talaskivi (1979)  Tapio Vilpponen (1980)  Erik Blomberg, Eino Mäkinen (1981)  Spede Pasanen (1985)  Risto Orko (1987)  Tapio Vilpponen (1989)  Tampereen elokuvajuhlat (1990)  Renny Harlin (1991)  Peter von Bagh (1992)  Jukka Mäkelä (1997)  Vesa-Matti Loiri (1998)  Åke Lindman (2008)  Lasse Pöysti (2010)  Matti Kassila (2011)  Elina Salo (2012)  Anneli Sauli (2013)  Jörn Donner (2014)  Antti Litja (2015)  Kari Sohlberg (2016)  Helena Ylänen (2017)  Maunu Kurkvaara (2018)  Hannele Lauri (2019)  Markus Selin (2020)  Pirjo Honkasalo (2021)  Heikki Nousiainen (2022)  Esko Salminen (2023)  Kati Outinen (2024) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Portugali 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Yleisradion ajanvietetoimituksen työntekijöitä vuonna 1960: Spede Pasanen, Aune Haarla ja Antero Alpola.
Spede Pasanen ja Jaakko Pakkasvirta X-Paronissa vuonna 1964.
Pasanen, Virtanen ja Kokkonen vuonna 1968.
Hirttämättömät-elokuvan tekijöitä vuonna 1971: Jukka Virtanen, Jaakko Salo ja Spede Pasanen.
Pasanen Venla-gaalassa tammikuun lopulla 1990.
Spede Pasanen ja hänen vaimonsa Pirjo Vainimäki hääpäivänään 14. heinäkuuta 1965.
Pasanen ja Riitta Väisänen Helsingin uudessa Oopperatalossa vuonna 1993.
Spede Pasasen hauta Helsingissä Hietaniemen hautausmaalla.
Karkun evankelinen opisto

| Karkun evankelinen opisto |
| --- | --- |

 Karkun evankelisen opiston päärakennus.
Sijainti:  Karkku, Sastamala
Koordinaatit:  61.428527°N, 23.032366°E
Tyyppi:  kristillinen kansanopisto
Perustettu:  1918
Perustaja:  Orpokotiyhdistys
Sitoutuneisuus:  Evankelinen herätysliike
Rehtori:  Matti Rusama
Aiheesta muualla
Sivusto
Päärakennuksen sali
Kirjastohuone
Karkun evankelinen opisto on Sastamalan Karkussa Rautaveden rannalla sijaitseva Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen (SLEY) omistama kansanopisto. Opistossa toimii peruskoululinja, lukiolinja, raamattukoulutusta, eräopaskoulutus ja useita lyhytkursseja.
Vuonna 2021 opiston rehtoriksi valittiin Matti Rusama, joka aloitti työssään 2022. Vuosina 2012–2021 rehtorina toimi Marja Koskenniemi.
Opiston historiaa

Orpokotiyhdistys Siunauksela perusti kansanopiston vuonna 1918 ensimmäiseksi evankeliseksi kansanopistoksi Suomeen. Ensimmäinen rehtori oli kirjailija ja lähetyssaarnaaja Pietari Kurvinen. Opisto toimi Nokian Maatialassa Siunaukselan orpokodin tiloissa pari ensimmäistä vuotta. Vuonna 1920 ostettiin huutokaupasta Mäkipään entinen ratsutila Karkusta, jossa opisto on toiminut vuodesta 1920 lähtien. 1920-luvun lopussa opistoa laajennettiin viereisen, kihlakunnantuomari Mikael Paqvalinin vuonna 1905 rakennuttaman Mainiemen huvilan ostolla. Opisto toimi tässä huvilassa, kunnes huvila paloi 1959. Sen entisellä paikalla sijaitsee opiston nykyinen päärakennus, joka on valmistunut 1961.
Nurmeksen evankelinen opisto toimi osana Karkun opistoa vuosina 1995–2005, minkä jälkeen Nurmeksen opisto lakkautettiin.
Rehtorit

Pietari Kurvinen 1918–1922
P. J. I. Kurvinen 1922–1949
Veikko Takala 1949–1955
Aimo Kymäläinen 1955–1973
Erkka Nurmi 1973–1975
Atso Eerikäinen 1975–1976
Sakari Virtanen 1976–1985
Lauri Parvio 1985–2001
Pentti Rantanen 2001–2011
Marja Koskenniemi 2012–2021 (vs. rehtori 2011–2012)
Matti Rusama 2022–
Aiheesta muualla

Karkun evankelisen opiston kotisivu
Kymäläinen, Aimo: Maatialasta Mainiemeen. Karkun evankelinen opisto 1918–1968. Vammala: 1968.
Marja Koskenniemi, Erkki Koskenniemi ja Tiina Laaninen: Meidän opisto: Karkun evankelinen opisto 100 vuotta. Sastamala: Karkun evankelinen opisto ja Warelia, 2017. ISBN 978-952-5940-32-9.
| n k Suomen kristilliset opistot |
| --- | --- |
Ev. Lut. kirkko:  STEP-koulutus Jaakkiman kristillinen opisto  Kristliga Folkhögskolan i Nykarleby  Lapuan kristillinen opisto  Partaharju  Seurakuntaopisto 
Lestadiolaisuus:  Kalajoen Kristillinen Opisto  Jämsän kristillinen kansanopisto  Ranuan kristillinen kansanopisto  Reisjärven kristillinen opisto 
Herännäisyys:  Kainuun opisto  Jyväskylän kristillinen opisto  Lapuan kristillinen opisto  Lieksan kristillinen opisto  Linnasmäen opisto  Portaanpään kristillinen opisto  Raudaskylän Kristillinen Opisto  Valkealan opisto 
Evankelisuus:  Evangeliska folkhögskolan i Svenskfinland  Helsingin Evankelinen Opisto  Karkun evankelinen opisto  Karstulan evankelinen opisto  Kauhajoen evankelinen opisto  Kiteen evankelinen kansanopisto  Loimaan evankelinen kansanopisto  Muurlan Opisto  Perheniemen evankelinen opisto 
Viides herätysliike:  Kansanlähetysopisto  Savonlinnan kansanopisto  Suomen Raamattuopisto 
Muut:  Eurajoen kristillinen opisto  Fria kristliga folkhögskolan  Iso Kirja  Suomen teologinen opisto  Valamon opisto
Jalmari Karjalainen

Jalmari Johannes Karjalainen
Jalmari (Hjalmar) Johannes Karjalainen (8. joulukuuta 1889 Kiiminki – 23. syyskuuta 1962 Oulu) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Simo Karjalainen ja Matilda Vesa. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1932 Hilda Elvira Tiihosen kanssa (2. helmikuuta 1901 – 1. tammikuuta 1994 Oulu).
Opinnot

Karjalainen kirjoitti ylioppilaaksi Oulun reaalilyseosta vuonna 1912 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1912–1915. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918.
Jääkärikausi

Karjalainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 10. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Kneis:in luonna ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hän suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn ta-koulun B-kurssin.
Suomen sisällissota

Karjalainen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä,Vuohiniemellä, Kelhossa, Kämärällä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Karjalainen palveli sisällissodan jälkeen edelleen joukkueenjohtajana 1. Jääkärirykmentissä, mistä muodostettiin myöhemmin Kaartin jääkäripataljoona. Kaartin pataljoonasta hänet komennettiin Vuoristoprikaatin esikuntaan 28. elokuuta – 6. joulukuuta 1918 väliseksi ajaksi. Myöhemmin hänet määrättiin 1. huhtikuuta 1919 alkaen pataljoonan talouspäälliköksi. Talouspäällikön paikalta hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1921 alkaen Jääkäriprikaatin virkaa tekeväksi intendentiksi ja 8. helmikuuta 1922 alkaen Keski-Suomen rykmentin talouspäälliköksi. Armeijasta Karjalainen erosi 25. huhtikuuta 1923 ja siirtyi yksityisopettajaksi, kielenkääntäjäksi ja lopulta liikealalle. Hänet määrättiin 7. kesäkuuta 1935 vakinaiseen palvelukseen Kenttätykistörykmentti 1:een, mistä hänet komennettiin samalla Oulun sotilaspiirin esikuntaan virkaa tekeväksi talouspäälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Karjalainen osallistui talvisotaan rahastonhoitajana Oulun sotilaspiirin esikunnassa, josta hän kuitenkin erosi talvisodan loputtua. Jatkosodan alettua kesällä 1941, hänet määrättiin jatkamaan jo talvisodassa tutuksi tulleessa paikassa, nyt esikunnan kutsunta-asiain toimiston ylimääräisenä talousupseerina. Sotien jälkeen hän siirtyi jälkeen tuntiopettajaksi eri oppikouluihin ja työväenopistoihin Ouluun. Hänet on haudattu Ouluun.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  jefreitteriksi 5. kesäkuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 27. toukokuuta 1918  Kapteeni 6. joulukuuta 1920 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (24.tammikuuta 1919)  Vapaussodan muistomitali soljen kera (myönnetty 1957)  Talvisodan muistomitali (Kotijoukot)  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi (21.joulukuuta 1935 Saksan suurlähetystö, Helsinki) |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Jalmari Karjalainen vuonna 1943
Kastsjukouka

| Kastsjukouka, Kostjukovka (Касцюкоўка, Костюковка) |
| --- | --- |

 Kastsjukouka, Kostjukovka
 Koordinaatit: 52°32′01″N, 30°54′56″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Homelin alue
Korkeus:  noin 120–140 m
Väkiluku (10/2009):  9 484
Aikavyöhyke:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kastsjukouka (valkoven. Касцюкоўка) eli Kostjukovka (ven. Костюковка) on noin 9 500 asukkaan teollisuustaajama Homelin suurkaupungin luoteispuolella Homelin alueella Valko-Venäjällä. Hallinnollisesti Kastsjukouka on kaupunkityyppinen työläistaajama ja osa Homelin kaupunkipiiriä.
Kastsjukoukan taajaman kaakkoisosia hallitsee teollisuusalue, jossa toimii suuri Gomelsteklo-lasitehdas (Gomelglass). Sen tuotantoa kuten ikkunalaseja käytetään erityisesti Valko-Venäjällä, Venäjällä ja Ukrainassa, mutta toimituksia on yhteensä yli 20 maahan (myös Suomeen).
Homelista Žlobinin kautta esimerkiksi pääkaupunki Minskiin ja toisaalta Mahiljoun ja Oršan suuntaan kulkevalla rautatiellä on asema Kastsjukoukassa. Myös maantieyhteydet ovat hyvät: pohjoisesta saapuvalta valtatie M8:lta (E 95) johtaa vilkkaasti liikennöity maantie (Gomelskaja Ulitsa) Homeliin Kastsjukoukan läpi.
Karvakehrääjämäiset

| Karvakehrääjämäiset |
| --- | --- |
 Luumukehrääjä (Odonestis pruni)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Karvakehrääjämäiset Lasiocampoidea  Harris, 1841
Heimot
 Anthelidae  Karvakehrääjät Lasiocampidae 
Katso myös
   Karvakehrääjämäiset Wikispeciesissä   Karvakehrääjämäiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karvakehrääjämäiset (Lasiocampoidea) on yksi perhosten yläheimo. Se lasketaan kuuluvaksi suurperhosiin. Jossain lähteissä ryhmä katsotaan osaksi kehrääjämäisten yläheimoa (Bombycoidea). Karvakehrääjämäisiä perhosia tunnetaan maailmassa yli 2000 lajia, mutta Suomessa on tavattu vain 15 lajin edustajia.
Piirteitä

Karvakehrääjämäiset perhoset vaihtelevat melko pienistä hyvin suurikokoisiin. Aikuisilla perhosilla on roteva, tuuheakarvainen ruumis ja leveät siivet. Väritys vaihtelee tyypillisesti kellanruskeasta harmaaseen ja siipikuviot ovat yksinkertaisia. Sukupuolidimorfia on hyvin yleistä ja naaraat voivat olla huomattavasti koiraita suurikokoisempia. Naaraan tuottamien feromonien haistamiseksi koirailla on pitkät, leveästi kaksoiskampahampaiset tuntosarvet. Useimmat lajit lentävät yöllä tai hämärässä.
Yläheimoon kuuluu kaksi heimoa. Suurempi Lasiocampidae, sekä indoaustralialaisella alueella tavattava pieni Anthelidae. Yläheimon keskeisinä yhdistävinä piirteinä ovat siipisuonituksen rakenne sekä toukkatuntomerkit. Etu- ja takasiipi tarttuvat toisiinsa ampleksiformisesti eli laaja osa takasiivestä koskettaa etusiiven alapintaa. Äänen tuottamiseen tarkoitettua tympanaalielintä ei ole. Myös imukärsä on joko surkastunut tai puuttuu kokonaan eikä aikuinen perhonen nauti ravintoa.
Toukat ovat useimmiten tuuheakarvaisia.
Aiheesta muualla

Eurooppalaisten lajien levinneisyys
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1139185  Wikispecies: Lasiocampoidea  BugGuide: 44015  CoL: 622ZP  EoL: 767  Fauna Europaea: 6727  Fauna Europaea (new): d8813d3e-4c2b-4782-a55a-6a0359852d01  GBIF: 1809  iNaturalist: 56583  ITIS: 693943  NBN: NHMSYS0021143804
Pesäero

Pesäero oli ennen vuotta 1930 solmittuja avioliittoja koskeva menettely, jossa tuomioistuimen päätöksellä lakkautettiin puolisoiden yhteisomistus pesään. Samalla pesään kuulunut omaisuus jaettiin ja  kumpikin puoliso sai oman osuutensa vallintaansa. Siitä lähtien puolisot olivat vastuussa vain omista veloistaan. Pesäerotuomion jälkeen kumpikin puoliso saattoi vaatia pesänositusta, vaikka puolisot vielä elivät. Myöhemmin solmituissa avioliitoissa asumuserolla on vastaavia varallisuusoikeudellisia vaikutuksia.
Pesäeroa käytettiin esimerkiksi konkurssin yhteydessä, jotta toisen puolison omaisuus ja pesäosuus eivät olisi joutuneet toisen puolison velkojen maksuun. Pesäero tuli mahdolliseksi vuoden 1869 alussa, kun vuoden 1734 lain naimiskaarta täydennettiin asetuksella 32/1868. Säännöstöstä tehtiin yksityiskohtaisempi laissa aviopuolisoiden omaisuus- ja velkasuhteista (17/1889).
Uuden, vuoden 1930 alussa voimaan tulleen avioliittolain (234/1929) aikana rekisteröity ja kuulutettu pesäero oli menettely, jolla vanhan lain aikana solmittu avioliitto voitiin siirtää uuden lain mukaiseen varallisuusjärjestelmään (laki avioliittolain voimaanpanosta, 235/1929, 4 §).  Pesäero voitiin toimittaa toisen puolison vaatimuksesta samoissa tapauksissa kuin aikaisemmankin lain mukaan, sekä myös, jos molemmat puolisot olivat asiasta yksimieliset.
Oskar Karlsson

Oskar Amatus Karlsson (13. syyskuuta 1895 Saltvik – 20. huhtikuuta 1927) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat rakennusmestari Karl Johan Jansson ja Mathilda Hägglund.
Opinnot

Karlsson kävi viisi luokkaa Maarianhaminan reaalioppilaitosta ja kauppakoulun.
Jääkärikausi

Karlsson työskenteli kauppa-apulaisena ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 6. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Karlsson astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 kirjoitettuaan palvelusitoumuksen ja vannottuaan sotilasvana hänet ylennettiin varavääpeliksi. Hän saapui 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan, mistä hänet komennettiin sähköttäjäksi Vaasan radioasemalle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Karlsson siirrettiin sisällissodan jälkeen 17. kesäkuuta 1918 alkaen Santahaminan radioaseman päälliköksi. Armeijasta hän erosi 17. kesäkuuta 1919 vain liittyäkseen 26. kesäkuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, jossa hän toimi Rajakonnun erillisen komppanian päällikkönä 1. heinäkuuta - 10. syyskuuta 1919 välisen ajan. Retkikunnalla hän otti osaa Hongin kylän taisteluun. Aunuksesta palattuaan hän liittyi 2. lokakuuta 1919 Pohjois-Inkerin vapaajoukkoihin, missä hän toimi 2. pataljoonan komentajana ja otti osaa taisteluihin Lehtokylässä, Sahannotkossa, Lukkarinmäellä, Lempaalassa ja Grusinassa. Myöhemmin hän toimi rykmentin esikunnassa tiedustelutoimiston päällikkönä. Sotaretkiltään palattuaan hän siirtyi keskuspoliisin palvelukseen ensin Maarianhaminaan 15. tammikuuta 1920 - 15. toukokuuta 1923 väliseksi ajaksi ja Helsinkiin 1. huhtikuuta 1924 – 1926 väliseksi ajaksi.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. lokakuuta 1916  Varavääpeli 7. helmikuuta 1918  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 4. maaliskuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Kardinaalinepos

Pietro Ottoboni, viimeinen "virallinen" kardinaalinepos.
Kardinaalinepos (lat. cardinalis nepos; ital. cardinale nipote) oli kardinaali, jonka nimittänyt paavi oli tämän sukulainen. Yleensä kyseessä oli juuri eno tai setä.
Paavien tapa nimittää sukulaisiaan kardinaalinepoksiksi sai alkunsa keskiajalla, ja huippunsa tapa saavutti 1500- ja 1600-luvulla. Paavien Avignonin vankeudesta aina Innocentius XII:n vuonna 1692 julkaistuun nepotisminvastaiseen Romanum decet pontificem -bullaan saakka hallinneet paavit ilman kardinaalinepoksia olivat selvä poikkeus. Samoin kaikki renessanssin aikana hallinneet kardinaaleja nimittäneet paavit käyttivät kardinaalinepoksia, jotka yleensä olivat heidän veljen- tai sisarenpoikiaan.
Kardinaalinepokset olivat aikanaan hyvin vaikutusvaltaisia henkilöitä kirkon sisällä, ja kardinaalinepos olikin kardinaalikollegion epävirallinen johtohenkilö. Nepotismiin perustunut kardinaalineposten nimittäminen osoittautui myöhemmin järjestelmänä epäkohdaksi, ja siksi se lopetettiin asteittain 1600-luvulla. Viimeinen kardinaalinepos oli Pietro Ottoboni – jota ei pidä sekoittaa paavi Aleksanteri VIII:een, jolla oli sama nimi. Ottobonin kuoltua kardinaalineposten nimittäminen lopetettiin, ja kardinaalineposten paikan kardinaalikollegion johtajana otti kardinaalivaltiosihteeri.lähde?
Historia

Kardinaalinepoksien instituutio kesti yli seitsemän vuosisataa aina 1000-luvulta 1700-luvulle. Kardinaalinepoksien historia liittyi läheisesti paaviuden historiaan, ja kardinaalinepoksien tilanne heijasteli yleensä myös silloista paaviuden tilannetta. Esimerkiksi vahvojen kardinaalinepoksien aikana voitiin vakuuttavasti todeta, että hallitseva paavi oli vallaltaan heikko ja siten kardinaalinepoksensa ohjailtavissa. Vuodesta 1566 vuoteen 1692 kardinaalinepokselle kuului myös voimakkaan paavin kuurian viraston johto, minkä kautta kardinaalinepokset olivat paaviin vaikuttavien taustavaikuttajien lisäksi myös virallisessa asemassa kirkon sisällä. Vasta 1700- ja 1800-luvuilla kardinaalinepoksien valta alkoi huomattavasti laskea samalla kun vastaavasti kardinaalivaltiosihteerien valta nousi. Viimeistään paaviuden maallisen vallan kadotessa nepotistisuus hävisi paavien toiminnasta.lähde?
Historia > Ennen vuotta 1566

Vuonna 1059 annettu paavi Nikolaus II:n säädös In Nomine Domini oli perustana kardinaalien keskinäiselle hierarkialle, jossa kardinaalit jakautuivat kardinaalipiispoihin, kardinaalidiakoneihin sekä kardinaalipappeihin, ja se myös mahdollisti kardinaalineposten ja muiden kardinaalien väliset eriarvoisuudet. Ensimmäinen tunnettu kardinaalinepos oli vuoden 1015 tienoilla kardinaaliksi nimitetty Lotario-niminen mies, joka oli nimittäjänsä paavi Benedictus VIII:n serkku. Benedictus VIII ei nimittänyt ainoastaan yhtä sukulaistaan kardinaaliksi, vaan hän myös teki veljestään Giovannista, josta myöhemmin tuli paavi Johannes XIX, sekä serkustaan Teofilattosta – myöhemmin Benedictus IX – kardinaalidiakoneita. Ensimmäisten kardinaalineposten joukkoon kuuluu myös Anselmo da Baggio Luccasta, josta hänen veljensä tai mahdollisesti setänsä tai enonsa paavi Aleksanteri II teki kardinaalinsa.
Vuosina 1342–1352 hallinnut paavi Klemens VI rikkoi edeltäjiensä ennätykset kardinaalineposten nimittämisessä nimittäen 20. syyskuuta 1342 viisi sukulaistaan kardinaaleiksi samana päivänä.lähde? Kardinaalineposten määrää hillitäkseen vuonna 1464 pidetty kirkolliskokous päätti asettaa rajan, jonka mukaan kardinaalinepoksen virkoihin sai nimittää vain yhden kerrallaan. Viides lateraanikonsiili taas julisti vuonna 1514, että sukulaisista huolehtiminen oli suositeltavaa ja että kardinaalineposten nimittäminen oli yleensä myös suositeltavaa, ja joissakin tapauksissa sen katsottiin olleen oikeutettua, jotta perheenjäsenistä voitaisiin pitää huolta.
Esimerkkinä paavien harjoittamasta nepotismista kardinaalinimityksissä ja käytännöstä seuranneesta paavinistuimen turmeluksesta voidaan pitää 1400-luvulla hallinneen paavi Calixtus III:n toimintaa. Tämä Borgian sukuun kuulunut paavi teki kahdesta veljenpojastaan kardinaalin. Toisesta nepotistisesti nimitetystä kardinaalista tuli myöhemmin Aleksanteri VI, joka tuli myöhemmin tunnetuksi yhtenä historian huonomaineisimpana paavina, ja hänen aikanaan paavius oli selvässä alennustilassa. Paavi Aleksanteri VI harjoitti itsekin nepotismia, ja hän jopa suunnitteli Kirkkovaltion antamista pojalleen. Aleksanteri VI nosti myös rakastajattarensa veljen Alessandro Farnesen kardinaaliksi, ja tästä tuli myöhemmin paavi Paavali III. Paavali III jatkoi perinteitä valitsemalla kaksi veljenpoikaansa – iältään 14 ja 16 vuotta – kardinaaleiksi.lähde?
Kardinaalineposten nauttimasta vallasta kertoo vuosina 1555–1559 hallinneen paavi Paavali IV:n vanhoina päivinään antama lausunto, jonka mukaan hän oli "langennut lähes täydellisesti kardinaalinepostensa vaikutusvallan alle". Toinen kardinaalinepoksensa vallassa ollut paavi oli vuosina 1559–1565 paavina toiminut Pius IV joka vuosina 1561–1565 siirsi yli 350 000 silloista Italian scudia sukulaisilleen.
Kardinaalinepoksien rooli konklaaveissa

Vielä 1700-luvulla kardinaalinepoksien osuus paavinvaaleissa eli konklaaveissa oli huomattavaa. Kardinaalin lähisukulaisena olleen paavin kuoleman jälkeen nämä olivat oletettuja ehdokkaita jatkamaan sukulaistensa politiikkaa paavinistuimella. Historiasta tunnetaan esimerkiksi asiakirja nimeltä Ricordi dati da Gregorio XV al cardinale Lodovisio suo nipote eli Gregorius XV:n muistoadressi kardinaalinepokselleen Lodovisiolle. Asiakirjassa paavi tarjosi sukulaiselleen ohjeita siitä, miten toimia tulevassa konklaavissa.
Analysoimalla viittä paavillista konklaavia välillä 1605 ja 1644 huomataan, etteivät kardinaalinepokset huolimatta vaikutusvallastaan juurikaan saaneet valitsemiaan kandidaatteja nostettua paavinistuimelle. Huolimatta kardinaalinepoksien asteittaisesta epäonnesta konklaaveissa, kuitenkin osa heistä nousi itse piispanistuimelle sukulaisensa kuoleman jälkeen. Esimerkiksi kaksi veljenpoikaansa kardinaalinepoksiksi kohottanut paavi Paavali III oli itsekin aikanaan nimitetty kardinaaliksi nepotismin kautta, ja hänet kardinaaliksi nimittänyt paavi oli myös astunut kardinaaliksi sukulaisensa ansiosta.lähde?
Jälkivaikutukset

Nepotismia tunnetaan useissa eri muodoissa, ja sitä esiintyy usein erilaisten vaikutusvaltaisten historiallisten instituutioiden yhteydessä. Paavallisen nepotismin liittyminen juuri veljen- tai sisarenpoikien käyttöön johtui pääosin katolisen kirkon selibaattisäännöistä, ja jatkaakseen politiikkaansa kuolemansa jälkeen monet paavit turvautuivat jälkeläistensä puutteessa muihin lähisukulaisiinsa. Kardinaalinepokset olivat siten yksi keino säilyttää "paavillinen dynastia" suvun hallussa ja kontrolloida kardinaalikollegiota vielä paavin kuoleman jälkeen. Samoin kardinaalinepos oli yksi keino huolehtia, että paavin suku pääsi nauttimaan viran tuomista etuoikeuksista vielä paavin kuolemankin jälkeen.lähde?
Kardinaalineposjärjestelmää kritisoitiin jo 1600-luvulla, esimerkkinä Gregorio Letin kirja Papal Nepotism, or the True Relation of the Reasons Which Impel the Popes to make their Nephews Powerful vuodelta 1667. Kritiikkiä ei kuitenkaan siedetty kirkossa, ja kaikki Letin kirjat joutuivat kiellettyjen kirjojen indeksiin Index Librorum Prohibitorumin. Vielä vuoden 1913 Catholic Encyclopedia puolusti kardinaalineposjärjestelmää.lähde?
Kardinaalinepoksien menettäessä valtansa ja kyseisen instituution kadotessa korvaavaksi viraksi kirkon sisällä nousi kardinaalivaltiosihteeri. Kardinaalivaltiosihteeri oli kuurian sihteeri sekä valtiosihteeristön johtaja. Nykypäivänä kardinaalivaltiosihteeri on korvannut kokonaan kardinaalinepoksen tehtävät, ja valtiosihteeristö onkin paavillisen kuurian tärkein virasto. Nykyisin se vastaa pääosin maallisten hallitusten ulkoministeriötä. Joidenkin paavien, esimerkiksi vuosina 1566–1572 hallinneen Pius V:n, aikana kardinaalinepos ja kardinaalivaltiosihteeri olivat yksi ja sama.