stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Georges Leclerc de Buffon
Elämäkerta

Buffonin isä oli Benjamin Leclerc, joka hoiti Montbardin suolavaraston puheenjohtajan tehtävää, ja äiti oli Anne-Christine Marlin. Perheeseen syntyi Georgesin jälkeen vielä neljä lasta. Hänen useat sukulaisensa olivat kuninkaan ja Savoijin herttuan virkamiehiä.
Anne-Christine ja Georges Leclerc perivät vuonna 1717 Anne-Christinen enon, Georges-Louis Blaisot'n, kokoaman omaisuuden ja Benjamin Leclerc saattoi näin ostaa Buffonin läänitysalueen, joka sijaitsi kuusi kilometriä Montbardin kaupungista. Tilan hän osti Jean Bouhierilta, joka toimi Burgundin parlamentin puheenjohtajana. Lisäksi hän osti myös santarmiston komisarion viran, jonka hän kuitenkin muutaman vuoden kuluttua myi edelleen. Sen tilalle hän hankki Burgundin parlamentin neuvonantajan viran. Parlamentti toimi Dijonissa, joten perhe muutti sinne.
Käytyään koulunsa jesuiittojen opetuksessa Buffon aloitti oikeustieteen opiskelun ja sai loppututkinnon vuonna 1726. Suvun pettymykseksi hän kuitenkin aloitti matematiikan ja kasvitieteen opiskelun Angersissa vuonna 1728. Opiskeluaikanaan hän surmasi kaksintaistelussa nuoren kroatialaisen upseerin ja joutui lähtemään yliopistosta.
Ensyklopedisti

Buffon tuli tunnetuksi eritoten mittavasta kirjallisesta tuotannostaan, jossa keskeinen teos on Luonnonhistoria-nimellä tunnettu Histoire naturelle, générale et particulière, avec la description du Cabinet du Roy. Sen oli määrä sisältää kaikki se tieto, jota luonnontieteistä oli kirjoitushetkellä saatavana. Aloittaessaan urakan vuonna 1748 hän ilmoitti, että teos tulisi sisältämään 15 osaa, joista 9 eläinkuntaa, 3 kasvikuntaa ja 3 kivikuntaa. Teos ilmestyi 36 niteen laajuisena vuosina 1749–1789. Urakka paisui aiottua suuremmaksi: Buffon sai valmiiksi 12 nidettä nelijalkaisista, 9 nidettä linnuista ja 5 nidettä mineraaleista. Lisäksi valmistui 7 täydennysosaa. Niteistä kahdeksan ilmestyi hänen kuolemansa jälkeen, ja ne toimitti painokuntoon Bernard Lacépède. Näissä postuumeissa osissa käsitellään liskoja, kilpikonnia, krokotiilejä, käärmeitä, kaloja ja valaita. Kasvikuntaa käsitteleviä osia ei kuitenkaan valmistunut yhtään.
Buffon tunsi Carl von Linnén pyrkimyksen eliöstön systematisointiin, mutta ei halunnut noudattaa sitä. Sen sijaan hän jakoi eliöt sen mukaan, miten hyödyllisiä, tärkeitä tai merkityksellisiä ne olivat ihmiselle. “Vähäpätöiset oliot” kuten hyönteiset hän jätti teoksesta kokonaan pois ja vähätteli mikroskoopin avulla saatuja tietoja, vaikka mikroskooppia oli käytetty biologian tutkimuksissa jo sadan vuoden ajan. Teoksessaan hän toi ensimmäistä kertaa esille ihmisen ja apinan yhtäläisyyden ja niiden sukulaisuuden menneisyydessä.
Buffon ei tehnyt yksin koko teosta, vaan hänellä oli lukuisia yhteistyökumppaneita, kuten Philippe Guéneau de Montbeillard, Barthélemy Faujas de Saint-Fond, Gabriel Bexon ja Charles-Nicolas-Sigisbert Sonnini de Manoncourt.
Buffon kiinnitti paljon huomiota kirjan kuvitukseen, josta vastasivat Jacques de Sève ja François-Nicolas Martinet. Kirjassa on lähes 2 000 kuvasivua, joiden eläimet on tehty huolellisesti estetiikan ja anatomian sääntöjä noudattaen. Teos oli suunnaton menestys, ja sitä voidaan verrata lähes Denis Diderot'n samaan aikaan ilmestyneen Encyclopédien menestykseen ja suosioon. Kirjasta otettiin kolme uusintapainosta kuuden viikon aikana ja sitä ryhdyttiin kääntämään saksaksi, englanniksi ja hollanniksi melkein heti sen ilmestyttyä.
Teoksen on sanottu vaikuttaneen paljon niin biologian, geologian, antropologian kuin kosmologiankin kehittymiseen.
Teokset

L'histoire naturelle  digitaalisessa muodossa. Käyttäjätunnuksella. (ranskaksi)
Johan Leche

Johan Leche (22. syyskuuta 1704 Skåne Ruotsi – 17. kesäkuuta 1764 Turku) oli ruotsalainen tiedemies joka toimi 15 vuoden ajan Turun akatemian lääketieteen professorina ja rehtorina. Hän tutki kasveja ja eläimiä, kehitti dendrokronologiaa ja teki meteorologisia mittauksia Turussa.
Elämänvaiheet

Lechen vanhemmat olivat Baråkran seurakunnan kirkkoherra Jöns Leche  ja Kristina Paulin. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1748 Helena Elisabeth Svenonius. Pariskunnalla oli kahdeksan lasta, kaksi poikaa ja kuusi tytärtä, joista yksi tytär ja yksi poika kuolivat lapsina.
Lechellä oli monipuolinen kielitaito. Ruotsin lisäksi hän oli oppinut latinaa, hepreaa ja kreikkaa sekä  myös englantia, ranskaa ja saksaa. Suomeakin hän opetteli, jottei hänen tarvinnut vaieta maanmiestensä seurassa.
Leche aloitti opinnot Lundin yliopistossa 1724. Hän opiskeli eri aineita, mutta oli myöhemmin muutaman vuoden kotiopettajana. Vuonna 1732 hän palasi yliopistoon opiskelemaan lääketiedettä ja sai lääketieteen tohtorin arvon 1740.
Turun akatemian lääketieteen professoriksi hän siirtyi 1749. Opetusta ei Turussa annettu kaikissa tarvittavissa aineissa, joten suurin osa siellä aloittaneista valmistui Uppsalasta tai muualta.
Leche sai kesäkuun alussa 1764 tajuttomuuskohtauksen ja menetti muistinsa meteorologiaa lukuun ottamatta ja kuoli pari viikkoa myöhemmin jättäen jälkeensä lesken ja kuusi alaikäistä lasta.,
Aiheesta muualla

Forsius, Arno: / Leche, Johan (1704–1764). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 12.2.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Leche, Johan. Nordisk familjebok (1885). Runeberg.org.
Dendroclimatic investigations and cross-dating in the 1700s: the tree-ring investigations of Johan Leche (1704–1764) in southwestern Finland Canadian Journal of Forest research.
Maininta pikkunoudoista ja revontulista. New York Heritage Program.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Ruotsi 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852
Tapani Lehto

Tapani Lehto (8. tammikuuta 1962 Haukipudas) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija. Lehto kiekkoili enimmäkseen Oulun Kärpissä mestaruussarjatasolla, jossa pelasi vuosina 1983–1987, saavuttaen kolmesti pronssia ja kaudella 1986–1987 hopeaa. Lehto on edustanut myös 2. divisioonassa pelannutta Raahen Kiekko-Vesaa.
Fredrikson (hahmo)

| Fredrikson |
| --- | --- |

Luoja(t):  Tove Jansson
Näyttelijä(t):  Ilkka Merivaara (1993) Jarmo Koski (2007–2008) Jon-Jon Geitel (2017)
Ensi- esiintyminen:  Muumipapan urotyöt (1950)
Henkilötiedot
Ammatti:  keksijä
Sukupuoli:  mies
Suhteet
Sisarukset:  veli (kadonnut)
Sisarusten lapset:  Hosuli (veljenpoika), Nipsu (veljenpojanpoika), Hosuli eli Sottuli (veljenpojanpoika)
Tutut:  Muumipappa, Juksu
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fredrikson (ruots. Fredrikson) on kuvitteellinen hahmo, joka esiintyy Tove Janssonin kirjassa Muumipapan urotyöt (Muminpappans bravader, 1950) sekä animaatiosarjoissa Muumilaakson tarinoita ja Muumien maailma. Hän on Muumipapan nuoruudenystävä ja merkittävä henkilö hänen nuoruudessaan. Fredrikson on keksijä ja on rakentanut muun muassa jokilaiva Merenhuiskeen.
Hahmonpiirteet

Fredrikson on Muumipapan nuoruudenystävä ja ensimmäinen ystävä, johon Muumipappa tutustuu paettuaan orpokodista. Fredrikson on ensimmäisenä henkilönä oikeasti kiinnostunut Muumipapan asioista. Muumipapan kurjan lapsuuden jälkeen empaattinen Fredrikson tuo ilon hänen elämäänsä. Muumipapan mukaan Fredriksonilla on kyky rauhoittaa ja vakuuttaa toiset, vaikkei hän puhu isoilla kirjaimilla eikä sanoisi mitään merkittävää.
Fredriksonin elämänkokemus hämmästyttää Muumipappaa. Hän muun muassa kertoo Muumipapalle hattivateista ja sanoo lukeneensa kuvakirjan, Matka Valtameren yli. Fredrikson on etevä keksijä ja rakentaa muun muassa jokilaiva Merenhuiskeen. Myrskyn tullen hän on luottavainen valmistamaansa Merenhuiskeeseen ja itseensä: hän kertoo olleensa aiemmin myrskyssä kyseisessä kuvakirjassa.
Esiintymiset > Kirjassa Muumipapan urotyöt

Fredrikson esiintyy Muumipapan urotyöt -kirjassa sivuhahmona. Muumipapan paettua orpokodista hän kohtaa Fredriksonin ensi kertaa ihmetellessään purolla hänen rakentamaansa vesimyllyä. Fredrikson on etevä keksijä ja rakentaa muun muassa jokilaiva Merenhuiskeen, jolla hän, Muumipappa, Juksu ja Hosuli seikkailevat. Laivan nimen piti alun perin olla Merenkuiske (ruots. Havsorkester), mutta laivan maalaamisen tehtäväkseen saanut Hosuli maalasi laivan kylkeen Merenhuiske (ruots. Haffsårkester). Hosuli maalasi laivan punaiseksi ja tekstin merensiniseksi. Hosuli on Fredriksonin orpo veljenpoika, jonka vanhemmat katosivat suursiivouksessa.
Kirjassa he kohtaavat jättimäisen drontti Edvardin, jota Fredrikson keksii huijata. Ensimmäisen kerran hän huijaa saadakseen laivansa vesille: hän väittää joen pohjan olevan pehmeää hiekkaa ja saa drontin kylpemään joessa. Tällöin syntyy hyökyaalto, joka nostaa Merenhuiskeen vesille. Myöhemmin Fredrikson hämää suuttunutta dronttia antamalla sille laivaansa takertuneen pilven väittäen sen olevan haahkanuntuvilla täytetty aito dronttimakuupussi. Kolmannen kerran Fredrikson ystävineen kohtaa drontti Edvardin, kun se talloo heitä takaa ajaneen Merikoiran.
Fredriksonin osalta seikkailut päättyvät hetkeksi, kun satavuotias hallitsija Itsevaltias palkkaa Fredriksonin kuninkaalliseksi hovikeksijäkseen Yllätysten puistoa varten, mutta on taas osa porukkaa saatuaan maalla, merellä ja ilmassa kulkevan aluksensa, uuden Merenhuiskeen, valmiiksi. Animaatiosarjassa tätä lentävää Merenhuisketta sanottiin Amfibiksi. Ystävykset kohtaavat jälleen kirjan lopussa, kun Fredrikson muiden mukana tulee käymään Muumitalossa.
Esiintymiset > Animaatiosarjoissa

Muumilaakson tarinoita -animaatiosarjassa Fredrikson esiintyy jaksoissa Muumipapan muistelmat I, Muumipapan muistelmat II ja Muumipapan muistelmat III (jaksot 60–62), joissa Muumipappa kertoo nuoruuden seikkailuistaan. Jaksot mukailevat melko tarkasti Muumipapan urotyöt -kirjaa. Hänen roolissaan ääninäyttelijänä toimii Yleisradion dubbauksessa Ilkka Merivaara ja MTV:n dubbauksessa Jon-Jon Geitel. Fredrikson esiintyy myös Muumien maailma -animaatiosarjan jaksoissa, jotka kertovat Muumipapan nuoruudesta.
Perintö

Fredrikson on monen muun Muumi-hahmon tapaan Naantalin Muumimaailmassa. Hän kuuluu tosin harvemmin nähtäviin hahmoihin, joten hän ei ole tavattavissa joka päivä. Muumimaailmaan on lisäksi rakennettu isokokoinen Merenhuiske-laiva. Lisäksi Muumimaailmalla oli aikoinaan käytössään Merenhuiske-niminen vesibussi. Merenhuiskeesta on valmistettu avattava lelu, joka sisältää myös Muumeista tuttuja hahmoja.
Fredriksonin suomenkieliset ääninäyttelijät

| Vuosi | Elokuva / Sarja / Peli | Näyttelijä |
| --- | --- | --- |
| 1993 | Muumilaakson tarinoita | Ilkka Merivaara |
| 2007–2008 | Muumien maailma | Jarmo Koski |
| 2017 | Muumilaakson tarinoita | Jon-Jon Geitel |
| 2021 | Muumipapan urotyöt – Erään nuoren Muumin seikkailut | Markus Bäckman |

Merenhuiske Naantalin Muumimaailmassa.
Terho Lehtimäki

| Terho Lehtimäki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1964 (ikä 60–61)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kliinisen kemian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tampereen yliopisto (LkT 1992)
Instituutti:  Tampereen yliopisto
Palkinnot:  Vuoden tiedeteko -palkinto (TaY, 2013), Highly Cited Researcher (Clarivate Analytics, 2018)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Terho Juhani Lehtimäki (s. 1964) on suomalainen Tampereen yliopiston kliinisen kemian professori ja ylilääkäri. Hän toimii myös Pirkanmaan sairaanhoitopiirin Fimlab Laboratorioiden ylilääkärinä.
Lehtimäki valmistui lääkäriksi ja lääketieteen tohtoriksi Tampereen yliopistolta vuonna 1992. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirja (1992) tarkasteli ihmisen rasva-aineenvaihdunnassa tärkeää apolipoproteiini E:tä suomalaisilla lapsilla ja nuorilla aikuisilla. Tällä rasvaa sitovalla proteiinilla on vaikutuksensa sydän- ja verisuonitautien kehittymiseen. Väitöskirja oli otsikoitu Apolipoprotein E phenotypes in Finnish children and young adults.
Vuonna 2013 professori Lehtimäki sai Tampereen yliopiston Vuoden tiedeteko -palkinnon. Vuonna 2018 Lehtimäki nousi arvostetulle viitatuimpien tutkijoiden 2018 Highly Cited Researchers -listalle molekyylibiologian ja genetiikan aihepiiristä. Maailmanlaajuisesti tällä alansa viitatuimpien (siteeratuin 1 %) listalla on kaikki aihealueet mukaan luettuna runsas 4 000 tutkijaa 21 tieteenalalta ja noin 2 000 tieteenrajat ylittävää tutkijaa. Tutkijoista 33 työskentelee ensisijaisesti Suomessa.  Tämä ohella professori Lehtimäki oli noussut Google Scholar -hakupalvelun aineistoon pohjautuvassa, lokakuun 2018 alun espanjalaisessa tutkijatilastossa koko uran kattavien viittausten perusteella sijalle 2 409 maailman 3 160 korkeimman h-indeksin tutkijoista. Tämän tilaston mukaan Lehtimäki on eräs kaikkein viitatuimmista suomalaisista. Hänen koko uran julkaisuja koskeva h-indeksinsä oli tämän luettelon aineistossa 107. Hänen julkaisuihinsa on viitattu erityisen runsaasti vuodesta 2013 lähtien.
Aiheesta muualla

Terho Lehtimäki (englanniksi) (researchgate.net)
Jorma Huovinen (20.3.2018) Uusi verinäytteestä tehtävä testi ennakoi aiempaa paremmin sydäninfarktin tai -kuoleman riskin (Arkistoitu – Internet Archive) (aamulehti.fi)
Maakuntasarjaa vai maailman huippua? (Aikalainen, 3.5.2013) (Arkistoitu – Internet Archive) (uta.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Tieteilijät:  DBLP  ORCID
Leeliat

| Leeliat |
| --- | --- |
 Kirjoleelia (Laelia rubescens)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kämmekkäkasvit Orchidaceae
Suku::  Leeliat Laelia  Lindl.
Katso myös
   Leeliat Wikispeciesissä   Leeliat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leeliat (Laelia) on suku, joka kuuluu heimoon kämmekkäkasvit (Orchidaceae). Sen lajeja käytetään koristekasveina, huonekasvina ja leikkokukkana.
Leelioihin kuuluu noin 50 lajia ikivihreitä, epifyyttisiä tai maassa kasvavia orkideoita. Niitä esiintyy luonnossa Amerikan mantereella, Meksikosta, Brasiliaan ja Argentiinaan. Kasvavat usein tammimetsissä, rannikoilta 2600 metrin korkeuteen.
Viljellyt leeliat viihtyvät viileässä. Niitä kasvatetaan epifyyttiorkideojen ruukkuseoksessa tai pieninä kaarnalevyn päällä. Leelioita on risteytetty suvun katleijat (Cattleya) lajien kanssa.
Lajeja

Laelia jongheana – rusoleelia
Laelia lobata – rusettileelia
Laelia rubescens – kirjoleelia
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Laelia
ITIS: Laelia (englanniksi)
UniProt, Taxonomy: Laelia (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q133101  Wikispecies: Laelia (Orchidaceae)  BOLD: 196623  CoL: 8VYPD  EoL: 29124  GBIF: 2819033  GRIN: 6456  iNaturalist: 141525  IPNI: 325605-2  IRMNG: 1373938  ITIS: 894604  NCBI: 123155  Open Tree of Life: 691900  PLANTS: LAELI2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:325605-2  Tropicos: 40001020  WFO: wfo-4000020408
Lehtolehväsammal

| Lehtolehväsammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Elinvoimainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Bryales
Heimo::  Lehväsammalet Mniaceae
Suku::  Metsälehväsammalet Plagiomnium
Laji::  affine
Kaksiosainen nimi
 Plagiomnium affine  (Blandow ex Funck) T. J. Kop. 
Katso myös
   Lehtolehväsammal Wikispeciesissä   Lehtolehväsammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehtolehväsammal (Plagiomnium affine) on lehtisammallaji lehväsammalten heimossa (Mniaceae). Sitä esiintyy Euroopassa lauhkealta vyöhykkeeltä havumetsävyöhykkeen eteläosaan. Suomen alueella se on maan eteläisimmässä osassa melko yleinen ja kasvaa useimmiten lehdoissa ja lehtomaisissa kangasmetsissä.
Laji on pienikokoinen ja muistuttaa metsälehväsammalta (Plagiomnium cuspidatum), johon verrattuna sen lehdet ovat pyöreät. Itiöpesäkkeet ovat lajilla harvinaisia ja itiöt melko pienikokoisia.
Anna-Liisa Lehessaari

| Anna-Liisa Lehessaari> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1960 
Kansalaisuus:  Suomi
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto FT 1996 
Instituutti:  Helsingin yliopisto 
Tutkimusalue:  fonetiikka 
Anna-Liisa Lehessaari (s. 1960 ) on puheanalyysin kehittäjä Helsingin yliopistosta. Tunnetaan myös nimellä Anna-Liisa Nieminen. Hän väitteli Helsingin yliopistossa 1996 ensimmäisenä professori Antti Iivosen oppilaista.
Teokset

Lehessaari, Anna-Liisa: Alkoholin vaikutus puheen prosodiikkaan. The Effects of Alcohol in Speech Prosody. Publications of the Department of Phonetics University of Helsinki. HY:n fonetiikan laitoksen julkaisuja 40. 215 sivua. 1996. ISBN 951-45-7517-2. Väitöskirja.
Nieminen, Anna-Liisa: Suomen yksisanalausumien intonaatiosta – havaintokokeita synteettisellä puheella. Helsingin yliopiston fonetiikan laitos. 1985. Lisensiaattityö.
Nieminen, Anna-Liisa: Suomen yksisanaisten myöntövastausten intonaatiosta. Helsingin yliopiston suomen kielen laitos. 1984.
Nieminen, Anna-Liisa: Suomen intonaation identifiointi ja diskriminointi. Helsingin yliopiston fonetiikan laitos. 1983. Pro gradu.
Julkaisut

Lehessaari, Anna-Liisa & Toivonen, Raimo:  Kuulonmalli: uuden vuosituhannen puheentutkimusta. Kielitieteen päivät Jyväskylässä 17.−19.5.2001, Esitelmäabstraktit, Jyväskylän yliopisto 2001.
Lehessaari, Anna-Liisa & Toivonen, Raimo: Kuulonmalli: uuden vuosituhannen puheentutkimusta. Vokologiaa, puheviestintää ja muuta puheentutkimusta – Juhlakirja Timo Leinolle. Toim. Laukkanen Anne-Maria ja Välikoski Tuula-Riitta. Tampereen yliopisto. Puheopin laitos. Raportteja 2/2001. s. 77−83. ISBN 951-44-5111-2.
Lehessaari, Anna-Liisa & Toivonen, Raimo: Suomen kielen lause- ja tekstiprosodiikkaa. Kielitieteen päivät Turussa 14.−15. toukukuuta 1999, Esitelmien tiivistelmät, Turun yliopisto 1999.
Lehessaari, Anna-Liisa, Yli-Luukko, Eeva: Lausepainotutkimuksen foneettisia perusteita ja validiteettikysymyksiä, Helsingin yliopiston fonetiikan laitoksen monisteita 20, HY 1999.
Lehessaari, Anna-Liisa & Toivonen, Raimo: Panorama − Prospect − Profile: On the Computer-Aided Description of Prosodic Quality of Speech, Proceedings of the Finnic Phonetics Symposium, August 11−14 1998. Pärnu. Estonia. pp. 325−328, Linguistica Uralica XXXIV 1998 3. Edited by Einar Meister. ISSN 0868-4731.
Lehessaari, Anna-Liisa & Toivonen, Raimo: Puhenopeus ja puhujan identiteetti tietokoneavusteisen puheentutkimuksen mahdollisuuksia. Kielitieteen päivät Tampereella 15.−16. toukukuuta 1998, Esitelmien tiivistelmät,  Tampereen yliopisto 1998.
Lehessaari, Anna-Liisa: The Effect of Alcohol in Speech Prosody, Meeting of the Finnish and Russian Phoneticians, October 17−18 1997, University of Helsinki, Poster.
Sanni Lehtinen

Sanni Lehtinen (s. 1993) on suomalainen opiskelija- ja mielenterveysvaikuttaja. Koulutukseltaan hän on yhteiskuntatieteiden kandidaatti ja opiskelee kansainvälistä politiikkaa Tampereen yliopistossa. Vuonna 2019 hän toimi Suomen ylioppilaskuntien liiton puheenjohtajana ja 2018 Tampereen yliopiston ylioppilaskunnan puheenjohtajana. Lehtinen on Helsingin yliopiston hallituksen jäsen kaudella 2022–2025.
Vuosina 2020-2021 Lehtinen toimi opiskelijoiden mielenterveyttä ja opiskelukykyä edistävän Nyyti ry:n puheenjohtajana. Hän työskentelee Mielenterveyspoolin hankepäällikkönä. Lehtisen mukaan mielenterveyden palveluihin hakeutumisesta on tärkeää puhua ääneen, jotta apua tarvitsevat uskaltaisivat hakea sitä.
Lehtinen oli vuoden 2021 kuntavaaleissa vihreiden ehdokkaana Helsingissä, mutta jäi valitsematta.
Lehtinen on kirjoittanut yhdessä Amanda Pasasen ja Silja Uusikankaan kanssa teoksen Huijareiden vallankumous — Huijarisyndrooman yhteiskunnallisilla juurilla.
Teokset

Huijareiden vallankumous — Huijarisyndrooman yhteiskunnallisilla juurilla, Vastapaino (2021). Muut tekijät Amanda Pasanen ja Silja Uusikangas. ISBN 9789517689021
Anni Lehtonen

Anna (Anni) Lehtonen myöh. Malinen (o.s. Karjalainen; 1866 Vuokkiniemen Vuonninen – kesällä 1943 Arkangeli, Venäjä) oli vienankarjalainen runonlaulaja ja perinteentaitaja. Hän hallitsi tuhansia säkeitä loitsuja, itkuvirsiä, eeppisiä runoja, sananlaskuja ja muuta suullista perinnettä.
Lehtosen vanhemmat olivat Siitari (Sidor) Simananpoika Karjalainen (Bogdanov) ja Okahvie (Agafia) Vasilintytär Malinen. Hänen noin vuonna 1905 kuollut puolisonsa oli nimeltään Kliimo (Kliment) Ivaninpoika Lettijev (Lehtonen). Anni Lehtonen kuului äitinsä puolelta tunnettuun tietäjä- ja laulajasukuun, jonka jäseniä olivat muun muassa hänen setänsä Lonkan Martiska ja isoisoisänsä Ontrei Malinen. Lehtonen jäi leskeksi ja monen lapsen yksinhuoltajaksi noin vuonna  1905 ja kova kohtalo teki hänestä itkuvirsien esittäjän. Silti ei tiedetty hänen säilyttäneen paljon muutakin kansanperinnettä. Samuli Paulaharju keräsi häneltä 1911–1916 noin 450 kansanrunoa ja loitsua sekä peräti noin 8 000 sananlaskun lisäksi taikoja ja itkuvirsiä. Lehtoselta taltioitu aineisto onkin laajimpia Larin Parasken jälkeen ja siihen sisältyy huomattava noin 250 loitsun kokoelma. Loitsuista oli aikoinaan käsitys, että vain lähinnä miehet osasivat niitä.
Lehtonen avioitui myöhemmin vuoden 1921 tienoilla Hotatta (Feodot) Ivanov Malisen kanssa, jonka kanssa hän muutti Venäjän vallankumouksen tieltä Suomen puolelle, Puolangalle 1920-luvun alussa. Vienan Karjalaan he palasivat vuoden 1925 lopussa. Kalevalan Kommunisti -lehden toimittaja Darja Sahtarina kirjoitti henkilökohtaisesti tuntemansa pariskunnan myöhemmistä vaiheista Punalippu-lehdessä: Raskas elämä oli jättänyt naiseen jälkensä: viimeisinä vuosinaan Anni valitti päänsärkyä. Hän kuoli kesällä vuonna 1943 ollessaan evakkomatkalla Arkangelin alueen Vilegotskin piirissä. Samalla matkalla sammui myös mainion runotaiturin Hotatta Malisen elämä. Hän kuoli joulukuussa vuonna 1942. Maliset on haudattu Vilegotskin piirin Karataihan kylään. Annin, Kliimon ja Hotatan suku jatkuu nykypäivänä ainakin lapsenlapsissa ja näiden jälkeläisissä Puolangalla, Uhtualla, Kepalla ja Luusalmessa.
Lavansaaren kirkko

Lavansaaren kirkko
Lavansaaren luterilainen kirkko sijaitsi entisessä Lavansaaren kunnassa Suomenlahdella luovutetussa Karjalassa.
Alkuperäinen asu

Lavansaaren kirkko valmistui vuonna 1783 Pohjakylään Kirkonmäelle, saaren korkeimmalle paikalle. Kirkon rakentaja oli eräs mies Seiskarilta, sen enempää hänestä ei tiedetä. Lavansaaren kirkko oli tasavartinen ristikirkko, jonka sakarat kapenivat ulospäin. Sakasti oli itäisen ja pohjoisen ristivarren välissä. Hirrestä rakennettu kirkko oli ulkoa vuorattu vaakalaudoituksella. Kirkossa oli jyrkkä aumakatto. Ikkunat olivat kooltaan pienet.
Valmistuessaan kirkkoon ei kuulunut kellotornia, vaan sen viereen rakennettiin erillinen viisikulmainen kellotorni vähän ennen itse kirkkoa. Kellotornia kutsuttiin kirkonjaloiksi, koska sen kautta kuljettiin itse kirkkoon.
Korjaustyöt

Kirkon sisätiloissa tehtiin pieniä korjauksia vuosina 1787 ja 1864. Seuraavan kerran kirkkoa korjattiin 1910. Tällöin purettiin erillinen kellotorni ja kirkon läntisen ristivarren päähän rakennettiin uusi kellotorni ja eteinen. Myös kahteen muuhun ristivarteen rakennettiin uudet eteiset. Kirkon ikkunoita suurennettiin. Kirkko myös maalattiin ulkoa vaaleaksi ja paanukatto korvattiin pellikatolla. Sisällä korjattiin alttaria ja lehtereitä.
Sisätilat

Kirkkosali oli yksinkertainen, mutta sisälsi myös koristeellisia yksityiskohtia. Kirkon kaksiosainen alttaritaulun oli Daniel Bergmanin maalaama ja sen yläosan aiheena oli "Kristus ristillä" ja alaosan "ehtoollisen asettaminen". Alttarin yläpuolella olevaa ylälistaa kannattivat pylväät. Alttaritaulu oli korvannut todennäköisesti 1400-luvulta peräisin olevan Madonna-puuveistoksen. Alttarin yläpuolella oli Anders Chierdin maalama aurinko. Hän oli myös koristellut saarnastuolin Jeesuksen ja apostolien kuvilla. Saarnastuolin yläpuolella oli suuri kattokruunu. Kirkossa oli myös kynttiläkruunu. Urkuja kirkossa ei ollut, vaan säestämiseen käytettiin urkuharmonia. Kirkkosalin katosta roikkui myös Juho Piensohon tekemä kirkkolaiva.