Okavangon suisto
Elävä luonto > Eläimistö

Okavangon suiston alueella elää 122 nisäkäslajia, jotka kuuluvat 12 heimoon ja 34 sukuun. Alue on tunnettu suurista nisäkkäistään, jotka ovatkin kasvavan matkailun päävetonauloja. Suurin osa suiston nisäkkäistä on kuitenkin pieniä nisäkkäitä, ja melkein puolet lajeista kuuluu lepakoihin ja jyrsijöihin. Moremin riistansuojelualueen nisäkäsbiomassa on huomattavasti suurempi kuin muualla eteläisessä Afrikassa ja vastaa lähes Itä-Afrikan hautavajoaman runsaslajisia savanneja.
Suurista nisäkkäistä yleisimpiä ovat impala, liki, kafferipuhveli. Impaloita laskettiin vuonna 2002 olevan suistoalueella 140 000 yksilöä, kun kafferipuhveleita ja likejä on noin 60 000 yksilöä. Savanninorsujakin on runsaasti, noin 35 000 yksilöä. Savanninorsujen lukumäärä on kasvanut selvästi 1900-luvun lopulla, ja niiden määrä on jo niin suuri, että se saattaa aiheuttaa uhan suiston puustolle. Norsujen lisäksi myös kafferipuhveleiden ja virtahepojen lukumäärä on ollut kasvussa, kun taas monien pienempien nisäkkäiden yksilömäärät ovat olleet vähenemässä.
Kafferipuhvelia lukuun ottamatta kaikki nisäkäslajit tulevat toimeen suiston monilla elinalueilla. Impaloita on tulvatasangoilla ja ruohikkomailla, ja liki suosii kausittaisia tulvatasankoja syvien vesien läheisyydessä. Virtahevon lisäksi sitatunga, valkoposkisaukko ja täpläsaukko viihtyvät syvemmissä ja yleensä pysyvissä joissa, laguuneissa ja järvissä. Suistoalueen kosteikoilla elää huomattavasti vähemmän nisäkäslajeja kuin jokikanavia reunustavissa kuivemmissa elinympäristöissä. Näillä alueilla elää noin 110 nisäkäslajia, ja lajisto on tyypillistä itäisen ja eteläisen Afrikan savanneille.
Suiston linnusto on runsaslukuista, ja suiston suurin lintuheimo on haukat. Suistoalueella elää peräti 38 haukkalajia, ja niihin kuuluvat muun muassa tyypilliset kosteikkojen lajit kiljumerikotka ja afrikansuohaukka. Okavangon suiston ainoa lähes kotoperäinen lintulaji on ruskokurkkuhaikara. Suiston alueella elää koko maailman ruskokurkkuhaikaroista noin 85 prosenttia. Okavangon suisto on merkittävä myös uhanalaiselle helttakurjelle. Lajia elää siellä 1 200–1 450 yksilöä, ja ne muodostavat lajin suurimman yksittäisen populaation. Niiden lisäksi alueella on 20 uhanalaisen lajin merkittävä populaatio.
Normaalisti suiston linnusto noudattaa säännöllistä päivärytmiä, joka alkaa auringon noustessa. Siihen kuuluu ruokailu ennen keskipäivän lepohetkeä, ja sen jälkeen voi olla vielä toinen ravinnonetsintä, kunnes linnut rauhoittuvat yöksi turvalliseen pesäpaikkaan. Päivärytmiin tulee muutoksia lisääntymisaikana ja silloin, kun ravintoa on saatavilla poikkeuksellisen paljon. Kausittaisten soiden ja tulvatasankojen eläinplankton ja kalanpoikaset houkuttelevat paikalle massoittain haikaroita ja kattohaikaroita. Kuivuviin järviin ansaan jäävät kalat keräävät puolestaan muun muassa pelikaaneja. Ravinnon poikkeukselliset esiintymät ovat epäsäännöllisiä, mutta lisääntymisaika tulee joka vuosi suiston useissa yhdyskunnissa. Suiston 14 merkittävässä haikaroiden pesimäpaikassa pesii satoja pareja. Saksinokilla ja mehiläissyöjillä puolestaan on yhdyskuntia suistoon johtavalla jokialueella.
Matelijalajeja Okavangon suistossa on löydetty yhteensä 64. Niistä neljä Pelomedusidae-heimon kilpikonnalajia, niilinvaraani, niilinkrokotiili ja käärmelaji Crotaphopeltis barotseensis elävät vedessä tai sen lähettyvillä ja kalliokäärme ja neljä tarhakäärmelajia suoalueilla. Loput ovat maaeläimiä. Pääosa lajeista on keskisen ja eteläisen Afrikan lajeja, mutta seitsemän lajeista elää suistossa levinneisyysalueensa etelärajalla. Sammakkoeläinlajistoon kuuluu 33 lajia. Suurin osa niistä elää lähellä vettä, ja vain 3–5 lajia on pääosin maaelämään sopeutuneita. Täysin vesielämään sopeutuneita lajeja on vain kaksi, afrikankynsisammakko ja sen lähisukulainen Xenopus muelleri.
Okavangon valuma-alue on ollut yhteydessä Sambesijokeen, joten Okavangon suiston kalastoa voidaan pitää osana Sambesin kalastoa. Okavangon suiston alueelta Popan putousten eteläpuolelta on löytynyt 71 lajia, mutta yhtään kotoperäistä kalalajia suistossa ei elä. Koko Okavangon valuma-alueelta ei ole löytynyt myöskään vieraslajeja, mikä on poikkeuksellista eteläisen Afrikan vesistöissä. Moniin muihin vesistöihin verrattuna kalatiheys on melko pieni. Kausittaisilla tulvatasangoilla tiheys on huomattavasti suurempi kuin pysyvissä soissa ja joissa. Avointen ja puoliavointen vesien nopeista uimareista Okavangossa elää linjatiikeritetra sekä muita tetrakaloja ja joitakin särkilajeja. Avoimissa vesissä viihtyy myös haukitetra, joka, toisin kuin Hydrocynus vittatus, elää erityisesti hitaasti virtaavissa kanavissa ja laguuneissa. Puoliavoimissa vesissä elää myös hitaasti liikkuvia kalalajeja, joihin kuuluu kaksi tilapialajia suvusta Oreochromis ja kolme suvusta Tilapia. Matalassa vedessä elää pinnalla muutamia hammaskarppeihin kuuluvia Aplocheilichthys-lajeja. Pohjaolosuhteisiin sopeutuneista kalalajeista Okavangossa elää kuusi ankeriasmonnilajia. Lähes kaikkiruokaisilla ankeriasmonneilla on merkittävä ekologinen asema, ja jättikonnamonnia voi pitää jopa avainlajina. Muita pohjalajeja ovat muun muassa ripsimonneihin kuuluvat Chiloglanis fasciatus ja kuusi Synodontis-lajia sekä pienet Leptoglanis-sukuun kuuluvat lajit. Tiheään papyruskaislakasvillisuuteen on tottunut erityisesti käärmemäinen ohjaspuikkokala. Lisäksi afrikkalaisesta norsukalojen heimosta Okavangon suistossa elää kuusi tiheään kasvillisuuteen tottunutta lajia.
Okavangon suiston selkärangattomat tunnetaan melko huonosti. Entomologi Elliot Pinheyn tutkimusten ansiosta suiston sudenkorento- ja perhoslajisto on tutkittu hyvin. Löydetyistä sudenkorentolajeista 33 kuuluu hentosudenkorentoihin ja 61 aitosudenkorentoihin. Monet lajeista on keskisen Afrikan sudenkorentoja, ja ne elävät suistossa levinneisyysalueensa etelärajalla. Pinhey kokosi tietonsa sudenkorennoista useiden 1967–1976 tekemiensä matkojensa aikana. Jens Kipping tutki vuonna 2003 sudenkorentoja uudelleen ja löysi Pinheyn löytämistä lajeista vain 70. Lajiston häviämiseen on mahdollisesti vaikuttanut tulvien pienentyminen 1970-luvulta lähtien ja toisaalta tsetsekärpästen takia tehdyt myrkytyslennot. Perhoslajeja Okavangon suistoalueelta on löytynyt 115, mutta niitä ei ole tutkittu laajamittaisesti vuoden 1976 jälkeen. Täpläperhoset ja sinisiipiset ovat runsaslukuisimmat perhosheimot. Päiväperhosista erityisesti Belenois aurota ja Catopsilia florella ovat runsaita keskikesällä, jolloin ne vaeltavat alueen halki koilliseen.
Eläinplanktonia elää suistossa kolmella erilaisella asuinalueilla, pysyvissä järvissä, kausittaisilla tulvatasangoilla ja väliaikaisissa sadealtaissa. Kausittaisilla tulvatasangoilla on monimuotoisin eläinplankton, ja korkeimman tulvan aikaan raakkuäyriäisten, hankajalkaisten ja vesikirppujen määrä voi kasvaa huomattavasti.