stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomettuminen
Itsesensuuri > Juridinen peruste

Itsesensuurilla oli myös juridinen perusteensa: vuonna 1948 rikoslakiin lisättiin kappale, jonka mukaan Suomen ja vieraan valtion suhteita vahingoittavasta materiaalista voitiin tuomita enimmillään kahdeksi vuodeksi vankeuteen. Rikokseksi määriteltiin vieraan valtion julkinen ja tahallinen halventaminen ”painotuotteella, kirjoituksella, kuvallisella esityksellä tahi muulla ilmaisuvälineellä”. Virallinen syyttäjä sai nostaa syytteen kyseisessä lainkohdassa määritellystä rikoksesta vain tasavallan presidentin määräyksestä ja ensimmäisenä oikeusasteena tällaisten tapausten käsittelyssä oli hovioikeus.
Pykälän perusteella tuomittiin sanomalehti Keskisuomalaisen päätoimittaja ja toimitussihteeri sakkoihin syksyllä 1948. Kyse oli sodan jälkeistä liittoutuneiden valvontakomissiota johtaneen Andrei Ždanovin kuolemaan liittyvästä uutisoinnista (1. syyskuuta 1948), jossa vihjailtiin hänen joutuneen Josif Stalinin terrorin uhriksi. Syytteen nostamista olivat vaatineet presidentti Paasikivi ja valtioneuvosto.
Saman pykälän nojalla presidentti Urho Kekkonen uhkasi erittäin tiukkasävyisessä myllykirjeessään toukokuussa 1975 Uusi Maailma -lehden päätoimittajaa Jussi Talvea syytteen nostamisella; kyseessä oli ainoa tämänkaltainen tapaus Kekkosen virkakaudella. Lehdessä oli julkaistu nimimerkki ”Taisto Virtasen” kirjoitus otsikolla ”Toverien kalliit neuvot − lakot”. Nimimerkki oli kirjoittanut Neuvostoliiton kommunistisen puolueen johtomiesten Boris Ponomarjovin ja Mihail Suslovin yllyttäneen Moskovassa hieman aiemmin vieraillutta SKP:n valtuuskuntaa lietsomaan Suomessa laajaa tyytymättömyyttä ja järjestämään lakkoja vallankumoukselle otollisen tilanteen aikaansaamiseksi. Kekkonen piti artikkelia ”ennenkuulumattoman törkeänä provokaationa” Neuvostoliittoa kohtaan ja yrityksenä saada aikaan kylmän sodan olosuhteet maiden välille sekä sen julkaisemista juuri ETY-kokouksen alla erittäin vaarallisena Suomen mustamaalauksena länsimaiden silmissä. Kirjoituksen oli toimittanut Uusi Maailma -lehdelle Kokoomuksen oikean laidan kansanedustaja Eero Lattula.
Kyseinen rikoslain kohta poistettiin rikoslaista vasta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen.
Itsesensuuri > Lehdistö

Myös lehdistössä ja kirjallisuudessa harjoitettiin itsesensuuria, eli Neuvostoliitolle vihamieliseksi katsottua ”neuvostovastaista” materiaalia ei aina suoraan julkaistu. Sanomalehti Uusi Suomi ratkaisi ongelman käyttämällä niin sanottua neulanpistotaktiikkaa eli hakemalla neuvostolehdistöstä kriittisiä Neuvostoliittoa koskevia artikkeleita ja julkaisemalla ne Suomessa. Artikkelit eivät voineet olla neuvostovastaisia, koska ne oli julkaistu Neuvostoliitossa. Yksi neuvostoajan kriittisistä lehdistä oli kulttuurilehti Literaturnaja gazeta, jossa sallittiin älyllistä, mutta periaatteisiin käyvää arvostelua.lähde?
Pääministeri Mauno Koivisto neuvoi Tšekkoslovakian miehityksen jälkeen toimittajia välttämään sellaista, mistä myöhemmin voisi tulla vaikeuksia. SKP:n pääsihteeri Arvo Aalto leimasi kaikki ne, jotka levittivät muita kuin Neuvostoliiton hyväksymiä käsityksiä, neulanpistopolitiikan harjoittajiksi.
Kaikkiaan huomautuksia annettiin 14 sanoma- ja aikakauslehdelle ja Suomen Tietotoimistolle. Suomen ulkoministeriössä merkittiin Neuvostoliiton lehtikirjoituksiin kohdistuneita huomautuksia kaikkiaan seuraavasti:
Uusi Suomi, kuusi huomautusta,
Ilta-Sanomat kolme huomautusta vuosina 1972, 1976 ja 1978 yhdessä Helsingin Sanomien kanssa,
Hymy kaksi kertaa vuosina 1971 ja 1973,
Helsingin Sanomat kaksi kertaa vuosina 1977 ja 1978,
Express kaksi kertaa vuonna 1973,
Uusi Maailma kaksi kertaa vuosina 1973 ja 1975,
Turun Sanomat vuonna 1973,
Sotilasaikakauslehti vuonna 1973,
Vasabladet vuonna 1973,
Nootti vuonna 1973,
Aamulehti vuonna 1973,
Suomen Kuvalehti vuonna 1973,
Ratto vuonna 1973,
Iltaset vuonna 1975, ja
STT vuonna 1976.
Itsesensuuri > Romaanikirjallisuus

Jatkosodan päätyttyä kirjastoista poistettiin tai siirrettiin suljettuihin varastoihin liki 300 teosta, joiden opetusministeriö katsoi voivan vahingoittaa Suomen ja Neuvostoliiton suhteita. Tässä joukossa oli muun muassa V. A. Koskenniemen, Mika Waltarin, Simo Penttilän (Uuno Hirvonen) ja Samuli Paulaharjun kirjoja, Urho Kekkosen Pekka Peitsi -nimimerkillä kirjoittamat kirjat, Kalle Väänäsen runokokoelma Runoruunalla ryssää päin, Armas J. Pullan Ryhmy ja Romppainen -kirjat sekä Ollin (Väinö Nuorteva) pakinakokoelmat Pisteet lopussa, Vot, Iivana ja Vastikekastike. Myös monet talvisotaa käsitelleet teokset, muun muassa Hjalmar Siilasvuon Suomussalmen taistelut ja Kuhmo talvisodassa, kuuluivat kyseisiin kirjoihin. Osa kyseisistä kirjoista vapautettiin yleiseen käyttöön vuonna 1958.
Kirjojen osalta Suomessa julkaistiin kyllä neuvostokriittisiä suomalaiskirjoja, mutta Nobel-palkitun Aleksandr Solženitsynin Vankileirien saariston suomennos oli kustannettava vuonna 1974 Tukholmassa. Solženitsynin teoksia siihen saakka kustantanut Tammi oli kieltäytynyt sen julkaisemisesta hallituksen kehotuksesta, minkä Tammen toimitusjohtaja Jarl Hellemann paljasti vasta yli 20 vuotta myöhemmin. Pienkustantamo Kustannuspiste julkaisi kolmiosaiseksi muodostuneen teoksen kaksi jälkimmäistä osaa. Myös kirjan ottamisesta kunnallisten kirjastojen kokoelmiin keskusteltiin kulttuurilautakunnan tasolla esimerkiksi Turussa. Vankileirien saariston kohtalo Suomessa herätti laajaa huomiota länsimaissa ja silloinen Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtaja ja ulkopoliittinen taustavaikuttaja Max Jakobson katsoi ”tapaus Solženitsynin” vahingoittaneen vakavasti Suomen kansainvälistä mainetta.
Itsesensuuri > Musiikki

Itsesensuuri sai joskus jopa koomiselta vaikuttavia piirteitä, mistä esimerkkinä on Sleepy Sleepersin julkaiseman Takaisin Karjalaan -albumin aiheuttama skandaali.
Itsesensuuri > Paljastuskirjat

Presidentti Kekkosen luovuttua tehtävästään lokakuussa 1981 käynnistyivät uuden presidentin valintaspekulaatiot. Tässä tilanteessa Helsingin Sanomien toimittajat Aarno Laitisen johdolla julkaisivat potentiaalisia ehdokkaita käsitelleen pamfletin Tamminiemen pesänjakajat. Teos avasi pitkään suljettuna olleen keskustelun Kekkosen seuraajasta. Samalla aiemmin vahvimpana Kekkosen seuraajaehdokkaana pidetyn Ahti Karjalaisen asema presidenttikisassa heikkeni. Pamfletti vaikutuksineen nähtiin ensimmäisinä merkkeinä suomettuneisuuden ajan heikkenemisestä.
Itsesensuuri > Yleisradio

Vuonna 1976 ilmestyneessä ruotsalaisen Andres Küngin kirjassa Mitä Suomessa tapahtuu? kerrottiin monista Neuvostoliiton miellyttämisen episodeista, mm. ulkoministeri Ahti Karjalainen ehdotti hallituksen kokouksessa 19. joulukuuta 1973, että Yleisradion toimilupaan lisättäisiin määräys, joka velvoittaisi noudattamaan tiedottamisessa virallista ulkopoliittista linjaa. Yleisradion toimittajat ja eräät lehdet tuomitsivat jyrkin sanoin Karjalaisen ehdotuksen, joka ”unohdettiin” pian. Andres Küng arvelikin Karjalaisen pyrkineen ehdotuksellaan lähinnä lisäämään häntä kohtaan idässä tunnettavaa luottamusta. Valtioneuvosto oli kytkenyt Yleisradion toimiluvan käsittelyyn vain päätöksen, jonka mukaan ohjelmatuotannossa on otettava huomioon "Suomen pyrkimykset pitää yllä hyviä suhteita kaikkiin maihin, erityisesti naapurimaihin".
Yleisradion TV2 teki vuonna 1975 sopimuksen talvisotaa ja sen taustoja käsittelevästä dokumenttipohjaisesta näytelmäsarjasta Sodan ja rauhan miehet. Aihe oli arka silloisissa suomalais-neuvostoliittolaisissa suhteissa. Talvisodan aloittajastahan ei Neuvostoliiton näkökulmasta ollut selvyyttä. Sarjaa pidettiin hyllyllä toista vuotta ennen kuin se sai esitysluvan. Pääjohtaja Erkki Raatikaisen mukaan syynä oli estää sarjan esitys yhtä aikaa 
lokakuun vallankumouksen 60-vuotisjuhlan, Suomen itsenäisyyden 60-vuotispäivän ja YYA-sopimuksen 30-vuotisjuhlan kanssa, sillä se olisi voitu tulkita Neuvostoliiton taholta provoka­tiiviseksi. Neuvostoliiton suurlähetystö reagoi sarjaan kielteisesti. Ulkoministeriön alivaltiosihteerinä tuolloin toimineen Keijo Korhosen mukaan suurlähettiläs Vladimir Stepanov sanoi hänelle itsenäisyyspäivän vastaanotolla 1978, että ohjelma on törkeää Neuvostoliiton häpäisemistä ja Korhonen kantaa siitä vastuun.
Vuosina 1978–1985 lähetettiin Yleisradiossa Neuvostoliittoa käsittelevä radio-ohjelma Näin naapurissa. Ohjelman edeltäjä oli vuonna 1975 aloitettu viikoittainen 15 minuutin mittainen Naapurineljännes, joka vuonna 1978 päätettiin laajentaa puolituntiseksi Näin naapurissa -katsaukseksi. Muita Neuvostoliittoa myötäileviä radio-ohjelmasarjoja Yleisradiossa olivat taistolaisen Toimittajaliiton jäsenten Kaisa Karikosken ja Raini Lehtosen toimittamat Työläisen arkea ja Neuvostoihmisiä.
Yleisradion ohjelmaneuvosto hyllytti syksyllä 1985 brittiläisen dokumentin Karhu naapurina, jossa käsiteltiin Suomen ja Neuvostoliiton suhteita ohjelmaneuvoston mielestä epäedullisessa valossa. Helsinkiläinen Radio City esitti talvella 1986 ohjelman Uusnatsin muotokuva, jossa Pekka Siitoin esitteli ideologiaansa toimittaja Teppo Turkille. Yleisradio oli jo aiemmin torjunut ohjelman ja liikenneministeriö antoi sen esittämisestä Radio Citylle ankarat nuhteet.
Koulujen oppikirjat

Muun muassa Suomi-Neuvostoliitto-Seura ja oppikirjat hyväksyvä kouluhallitus ehkäisivät kielteisten asioiden kertomista Neuvostoliitosta muun muassa historiankirjoissa. Tohtori Janne Holmenin mukaan oppikirjoissa myötäiltiin Neuvostoliittoa erityisen usein antamalla lukijoille seuraavia, muunneltuja käsityksiä:
”talvisota vain ’puhkesi’
maatalouden kollektivisointi Neuvostoliitossa oli tapahtunut täysin vapaaehtoisesti ja ilman konflikteja
Neuvostoliitossa toteutettiin mittavia luonnonsuojelutoimia
keskusjohtoinen suunnitelmatalous toimi kapitalismia paremmin
Neuvostoliiton valtiojärjestelmä toimi erinomaisesti eikä sosiaalisia ongelmia ollut juuri nimeksikään
Prahan kevät johtui ’vastavallankumouksen uhasta’ ja ’Länsi-Saksan uhkaavasta politiikasta’.”
”Vasta 1990-luvulla todettiin kiertelemättä, että Neuvostoliitto murskasi Itä-Euroopan reformiliikkeet sotilaallisella voimallaan.”
Esimerkiksi Markku Jokisipilä ottaa Historia ja me 8 -oppikirjassa (1977) kirjoitetut väitteet: ”Viro, Latvia ja Liettua, jotka puna-armeija vapautti saksalaisten miehityksestä, liittyivät uusina tasavaltoina Neuvostoliittoon” ja ”Tšekkoslovakian kriisi ratkaistiin rauhallisesti”. Samassa kirjassa toisaalta kerrotaan kriisin syyksi, että ”kirjailijat ja lehtimiehet olivat alkaneet vaatia lisää sananvapautta” ja että Neuvostoliiton syrjäyttämällä Alexander Dubčekillä oli ”suuri kansansuosio”. Myös Varsovan liiton joukkojen tunkeutuminen maahan mainitaan.
Toisessa samaan aikaan käytössä olleessa oppikirjassa Peruskoulun historia 4 kerrotaan, että Suomi pelkäsi Neuvostoliiton miehitystä välirauhan aikana ja ”pelkoa lisäsi Viron ja Latvian liittäminen Neuvostoliittoon kesäkuussa 1940”. Sama kirja kertoo Tšekkoslovakiasta: ”Tapahtumat huipentuivat elokuun 21. pnä jolloin Neuvostoliiton, Bulgarian ja Puolan ja Saksan demokraattisen tasavallan joukot tunkeutuivat Tšekkoslovakiaan”. Syrjäytettyä Antonin Novotnyn hallintoa kirja kutsuu ”kovaoppiseksi ja kovakouraiseksi”.
Eräs suomettumisen ajan tunnetuin kohu syntyi vuonna 1974 niin sanotusta Pirkkalan monisteesta.
Historiaa termin synnylle

Laillistettu kommunistipuolue SKP saavutti SKDL:n tunnusten alla neljänneksen kannatuksen eduskuntavaaleissa ja kommunistit nousivat hallitusvastuuseen. Myöhemmin vuosia 1944–1948 on kutsuttu vaaran vuosiksi. Myöhemmin on kuitenkin todettu, ettei Stalin halunnut geopoliittisen tilanteen vuoksi tukea suomalaisia kommunisteja, joten vallankaappauksen uhka oli pieni.
Presidentit Mannerheim, Paasikivi ja Kekkonen saivat neuvostojohtajien luottamuksen. Pitkään Suomi oli Neuvostoliiton suurin läntinen kauppakumppani, mikä vaurastutti Suomea merkittävästi. Kylmän sodan aikana oli vallalla ”joko puolesta tai vastaan” -ilmapiiri suhteessa Neuvostoliittoon. Välivaihtoehtoja ei ymmärretty muualla maailmassa. Suomalaisen politiikan tapa puhua Suomesta ja Neuvostoliitosta ”ystävällisinä naapurivaltioina” toi lännessä hämmennystä, koska termi oli lännessä Neuvostoliiton vasallivaltioiden synonyymi.
Neuvostoliitto piti presidentti Urho Kekkosta takuuna sille, ettei parlamentaarisista syistä Suomen ulkopoliittinen puolueettomuuslinjaus muutu. Kriittisesti YYA-sopimukseen ja sen ulkopoliittisena takaajana toimineeseen tasavallan presidenttiin suhtautuneet poliitikot leimautuivat vähitellen myös kekkosvastaisiksi. Suomettumista ja Kekkosen linjaa vastustivat näkyvästi muutamat kekkosvastaisiksi leimautuneet poliitikot, kuten kokoomuksen Tuure Junnila, Eero Lattula ja Pentti Mäki-Hakola, Perustuslaillisen kansanpuolueen Georg C. Ehrnrooth ja Kullervo Rainio, SMP:n Veikko Vennamo ja J. Juhani Kortesalmi sekä Itsenäisyyden Puolesta ry:n puheenjohtaja Heikki Eskelinen.
Suomettuminen ja itsesensuuri selviytymisstrategiana

Suomettuminen voidaan nähdä myös erikoistapauksena yleisempää reaalipoliittista selviytymisstrategiaa, jota on Suomessa sovellettu tilanteessa jossa Suomen olemassaolo on ollut (esimerkiksi) Venäjän uhkaama.
Tärkein kilpaileva selviytymisstrategia on Suomen historiassa ollut legitimiteettisuuntaus eli laillisuuden ja kansallisen itsemääräämisoikeuden kompromissiton puolustaminen. Sortokaudella strategiaa kutsuttiin laillisuuslinjaksi eli perustuslaillisuudeksi. Vasta tsaarinvallan viimeisinä vuosina syntyi väkivaltainen aktivismisuuntaus.
Turun yliopiston yleisen historian professori Kalervo Hovi löytää kirjassaan Puolan Historia hyvin samantapaisia yleisiä selviytymisstrategioita Puolan suhteessa Venäjään.
Nykymuodossaan suomettuminen ilmenee poliittisesta näkökannasta riippuen itä- tai länsisuuntaisena. Vähän ennen lähtöään Yleisradiosta erikoistoimittaja Pekka Ervasti kutsui  nykysuuntausta nimellä ”suomettuminen 2.0” tarkoittaen Suomen itsesensuuria ja virallista linjaa suhteessa länsivaltoihin.
Kritiikki

Suomettumisen käsitettä on myös kritisoitu. Urho Kekkosen elämäkerran kirjoittaja Juhani Suomi sanoi 80-vuotishaastattelussaan hymähtävän väitteille kekkoslaisesta suomettuneisuudesta.
”Ulkopolitiikkamme kelpaa malliesimerkiksi siitä, miten sodan hävinnyt pieni maa voi tulla toimeen suuren aggressiivisen naapurin kanssa. Suomettuminen kulki maailmalla herjasanana, jota myös suomalainen oikeisto juoruilullaan ruokki.”
Kirjallisuutta

Valkonen, Martti: Suomettaminen jatkuu yhä: Moskovan-kirjeenvaihtajan näkökulma Suomen ja itänaapurin suhteisiin kolmannesvuosisadan ajalta.  Helsinki:  Tammi, 1998.  ISBN 951-31-1355-8
Jakobson, Max: Pelon ja toivon aika: 20. vuosisadan tilinpäätös II.  Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-16581-X
Jakobson, Max: Tilinpäätös.  Helsinki:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18856-9
Seppinen, Jukka: Suomettumisen syövereissä.  (Docendo)  Helsinki Jyväskylä:  WSOYpro, 2011.  ISBN 978-951-038-127-4
Stewen, Kaarle: ”Ninotchkasta Silkkisukkiin – elokuvan ulkopolitiikkaa Suomessa kuumasta kylmään sotaan”, Filmihullu 6/2006.
Tarkka, Jukka: Karhun kainalossa: Suomen kylmä sota 1947–1990.  (Otava)  Helsinki:  Otava, 2012.  Isbn 978-951-1-26823-9
Salminen, Esko: Suomettumisen uusin aalto: Suomen haasteelliset naapurisuhteet 1990–2010. Minerva, Helsinki 2011
Aiheesta muualla

Leitzinger, Antero: Voiko suomettumisen saunoa pois. Kirja-arvostelu teoksesta Luukkanen, Arto; Mallinen, Jukka; Puukko, Martti ja Virkki, Pekka (toim.): Lustraatio. Viestintätoimisto CRE8 Oy, 2015. (Agricolan kirja-arvostelut 12.6.2015)
Liimatainen: Suomestuuko Länsi-Saksa? Doria.fi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Saksa  Puola 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Suomettumisen ajan ilmentymä: Vladimir Leninin syntymän 100-vuotispäivän ja silloin Tampereella pidetyn Lenin-symposiumin kunniaksi julkaistiin huhtikuussa 1970 suomalainen posti­merkki. Merkki oli ensimmäinen ulkomaalaisesta henkilöstä julkaistu suomalainen postimerkki.
Urho Kekkonen
Suomettumisen aikaa elettiin syvimmillään, kun vuonna 1973 julkaistiin YYA-sopimuksen 25-vuotisen voimassaolon kunniaksi suomalainen posti­merkki.
Suomettumisen aikaan liittyy myös vahvasti yhteistyöelokuva Luottamus, jota käytettiin osana YYA- ja ETYK-opetusta suomalaisissa kouluissa.
Ahti Karjalainen
Talvisotaa käsitellyt dokumenttipohjainen näytelmäsarja Sodan ja rauhat miehet aiheutti jännitettä 1970-luvun lopun suhteissa.
Vuonna 1990 paljastettiin Hakaniemenrannassa Moskovan kaupungin Helsingin kaupungille antama lahja Maailman rauha-patsas. Patsasta pidettiin ilmentymänä suomettuneisuuden ajasta.
Sylvester I

| Sylvester I |
| --- | --- |
 Sylvester I ja keisari Konstantinus keskiaikaisessa freskossa Rooman Santi Quattro Coronatin basilikassa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Sylvester
Syntynyt: Saint'Angelo a Scala, Avellino 
Kuollut: 31. joulukuuta 335 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  31. tammikuuta 314
Paavius päättyi:  31. joulukuuta 335
Edeltäjä:  Pyhä Miltiades
Seuraaja:  Pyhä Markus
Sylvester I (k. 31. joulukuuta 335) oli katolisen kirkon paavi 31. tammikuuta 314 – 31. joulukuuta 335.
Sylvester I oli paavina kristinuskoa ensimmäisenä Rooman keisarina tunnustaneen ja tukeneen Konstantinus Suuren valtakaudella. Hänen toimikautensa oli kirkkohistorian tärkeimpiä käännekohtia, mutta silti hänestä tiedetään varsin vähän.  Katolisen kirkon virallisessa paavien luettelossa (Liber pontificalis) hänestä kertovat kohdat ovat varsin niukkasanaisia, eikä niissä sanota paljon muuta kuin että hän sai lahjoituksia keisari Konstantinukselta ja että hänen isänsä nimi oli Rufinus.
Sylvester I:n paavikautena Roomaan rakennettiin suuria kirkkoja, kuten Lateraanikirkko eli San Giovanni in Laterano ja Konstantinuksen basilika eli Vanha Pietarinkirkko nykyisen Pietarinkirkon paikalla sekä lisäksi joukko kirkkoja marttyyrien haudoille.
Sylvester ei itse ollut läsnä Nikean kirkolliskokouksessa 325, mutta hän lähetti sinne kaksi edustajaa, joiden nimet olivat Vitus ja Vincentius. Hänet tunnetaan kirkolliskokouksen aikaan areiolaisuutta vastaan käymästään kamppailusta.
Ei tiedetä, missä määrin Sylvester I vaikutti Konstantinuksen kääntymykseen ja kristinuskon tuloon valtionuskonnoksi, mutta asiasta on useita legendoja. Myöhemmän perimätiedon mukaan Sylvester I olisi kastanut Konstantinuksen. Kuitenkin hänen aikalaisensa Eusebios Kesarealainen kirjoitti, että kasteen toimeenpani Nikomedeian piispa Eusebios Nikomedeialainen.
Sylvesterin nimeä käytettiin useita satoja vuosia myöhemmin väärennetyssä niin sanotussa Konstantinuksen lahjakirjassa.
Sylvester I on haudattu Rooman Priscillan katakombiin. Sekä katolinen että ortodoksinen kirkko kunnioittavat häntä pyhimyksenä. Hänen muistopäivänsä on katolisessa kirkossa 31. joulukuuta, joka on Suomessakin Sylvesterin nimipäivä, ortodoksisessa kirkossa 2. tammikuuta.
Fürst

Fürst tai Fyrst on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Carl Magnus Fürst (1854–1935), ruotsalainen lääkäri ja anatomian professori
Christian Fürst (1860–1910), norjalainen arkkitehti
Gebhard Fürst (s. 1948), saksalainen roomalaiskatolinen piispa
Sigge Fürst (1905–1984), ruotsalainen näyttelijä, laulaja ja radiojuontaja
Walter Fyrst (1901–1993), norjalainen elokuvaohjaaja.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Swakop (joki)

| Swakop |
| --- | --- |
 Niin sanottu Kuunmaisema Swakopjoen uomassa lähellä Richthofenia, Swakopmundista hieman sisämaahan päin.
Alkulähde:  Erosvuori lähellä Otjozonjatia
Laskupaikka:  Swakopmund, Atlantin valtameri
Maat:  Namibia
Pituus:  460 km
Alkulähteen korkeus:  1 560 m
Valuma-alue:  30 100 km²
Swakopjoki tulvii n. 20 km Swakopmundistä itään 15.2.2008.
Swakop (naman kielellä Tsoaxaub) on joki Namibian länsiosassa. Se virtaa mereen Swakopmundin kaupungin etelälaidalla. Joessa on vettä vain ajoittain, ja mereen saakka sitä pääsee vain erittäin harvoin, ehkä kerran, pari vuosikymmenessä. Viimeksi joki on saavuttanut meren vuosina 2011 ja 2022. Yläjuoksulla kuitenkin virtaa noin 40 miljoonaa kuutiometriä vettä vuosittain.
Swakop on yksi Namibian suurimmista sellaisista joista, joissa on vettä vain ajoittain. Se on 460 km pitkä, ja sen valuma-alue on laajuudeltaan 30 100 km². Valuma-alue sijoittuu keskisen Namibian keski- ja länsiosiin. Joen alkuperäinen nimi Tsoaxaub on naman kieltä, ja tsoa tarkoittaa ’peräaukkoa’ ja xaub ’ulostetta’. Nimi on peräisin siitä, että Swakopin vesi on ruskeaa mudan, hiekan, kasvinjäänteiden ja kuolleiden eläinten raadoista, jotka kulkeutuvat sen mukana valtamereen.
Swakopjoen suun alueella ja sen vieressä olevalla dyynialueella on runsaasti lintuja ja joitakin erikoisia kasveja, kuten ikilehti (Welwitschia mirabilis), jotka käyttävät hyväkseen mereltä säännöllisesti tulevaa sumua, kun muuta kosteutta ei yleensä ole saatavilla.
Swakopin pohjavesi on näillä seuduilla laskenut 0,3 m entistä syvemmälle, johtuen siitä, että joen yläjuoksulle on rakennettu kaksi suurta patoa.
Vaikka joessa ei olekaan aina vettä, on Swakopjoen laaksoon syntynyt jonkin verran maataloutta, ja seutu tunnetaan tuoreista vihanneksista, tomaateista, parsasta ja oliiveista. Viljelijät ovat jossain määrin huolissaan siitä, että suola ja uraani (joka saattaa olla alueella luontaisesti esiintyvää, tai sitten peräisin Rössingin uraanikaivoksesta saattaa vaarantaa maatalouden Swakopin alajuoksulla.
Hydrologia

Swakopjoen valuma-alue on laajuudeltaan 30 100 km², ja se ulottuu joen suulta Atlantin valtamereltä sisämaahan Otjimbingwen kautta idässä aina 50 km Okahandjasta itään ja etelässä Khomasin ylängölle Windhoekin ulkopuolelle. Valuma-alueen korkein kohta on 2 480 metrin korkeudella merenpinnasta. Vuotuinen sademäärä vaihtelee joensuun nollasta millimetristä Khomasin ylängön 475 millimetriin. Valuma-alueesta 39 % saa sadetta enemmän kuin 300 mm vuodessa ja 80 % enemmän kuin 100 mm vuodessa.
Von Bach -pato Okahandjan lähellä ja Swakoppoort-pato Gross Barmenin länsipuolella joen yläjuoksulla ovat tärkeitä koko keskisen Namibian vesihuollon kannalta. Swakopjoella on myös lähteitä ja kosteikkoalueita joen alajuoksulla. Siellä pohjavesi kuitenkin on suolaista maan suolaantumisen vuoksi.
Joen alajuoksulla tulvat ovat yleistyneet, koska joen galleriametsiä käytetään yhä enemmän maatalouteen. Tämän vuoksi veden virtausnopeus on aiempaa suurempi ja näin ollen eroosio on joen uomassa kasvanut.
Kasvillisuus ja eläimistö

Swakopjoki virtaa hyvin erilaisten kasvillisuusalueiden läpi. Valuma-alueesta 29 % on korkealla sijaitsevaa ruohosavannia, 28 % on pensassavannia, 34 % puoliaavikon ja savannin välistä siirtymäaluetta ja 9 % kuuluu keskiseen Namibin aavikkoon.
Korkeammilla seuduilla esiintyy enemmän tai vähemmän tiivistä pensaskasvillisuutta. Kuivemmalla alajuoksulla kasvillisuuden esiintyminen rajoittuu itse joen uomaan, jonka tyypillisiä kasveja ovat Faidherbia albida, tamariskit (Tamarix), kirahviakaasia (Acacia erioloba), Salvadoraceae-heimon kasvit, erilaiset viikunat, Euclea-lajit, tupakat (Nicotiana spp.), hulluruohot, meskitet (Prosopis), joista monet ovat ns. vieraslajeja.
Villieläimiä esiintyy Swakopjoen juoksulla käytännöllisesti katsoen ainoastaan vähän asutetulla alajuoksulla. Näitä ovat eri antiloopit, pienet saalistajaeläimet ja linnut. Suuria nisäkkäitä, kuten elefantteja, sarvikuonoja, leijonia ja muita suuria kissaeläimiä ei tämän joen varrelta enää löydy. Muualla valuma-alueella on kuitenkin useita villieläinfarmeja turisteja varten, ja niissä pidetään suuria kissapetoja.