stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Tuomikoski

Anders (Antti) Tuomikoski (19. heinäkuuta 1842 Pyhäjoki – 1. toukokuuta 1932 Liminka) oli suomalainen valtiopäivämies ja Suomalaisen puolueen kansanedustaja.
Tuomikosken vanhemmat olivat maanviljelijä Erkki Viirret-Tuomikoski ja Anna Greeta Fors ja puoliso vuodesta 1866 Vilhelmiina Tuorila (k. 1916). Tuomikoski ei käynyt varsinaista koulua. Valtiopäivämies ja lukkari Pietari Päivärinnan tukemana hän sen sijaan opiskeli laulua ja pääsi sitten ensin lukkarin apulaiseksi 1862–1868 sekä myöhemmin vuonna 1875 lukkarin virkaan Liminkaan. Lukkarin työtään Tuomikoski arvosti suuresti ja hoiti tehtävänsä niin hyvin, että hänelle myönnettiin Director cantus -arvonimi. Kiinnostuksen yhteiskunnallisiin asioihin Tuomikoski sai varmaan ainakin osittain Päivärinnalta. Tuomikoski toimi kunnankirjurina 1865–1905 ja muissa kunnallisissa tehtävissä ennen valtiopäivämiesuraansa. Hän oli myös säästöpankin hoitaja vuosina 1882–1897 ja 1900–1919 sekä Oulun läänin talousseuran puheenjohtaja 1908–1916. Tuomikoskelle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvo 1909.
Tuomikoski toimi talonpoikaissäädyssä valtiopäivämiehenä seitsemän kertaa. Ensimmäisen kerran hänet valittiin valtiopäiville 1885 Oulun tuomiokunnan edustajana. Samaa tuomiokuntaa hän edusti 1888, 1894, 1897, 1899 ja 1900. Valtiopäivillä  1904–1905 hänet valittiin Kemin tuomiokunnan edustajaksi. Tuomikoski edusti myös Suomalaista Puoluetta vuosien  1908–1909 yksikamarisessa eduskunnassa. Kirkolliskokousten jäsen Tuomikoski oli 1886–1908 ja kuului muun muassa kirkkolakia ja uskonnonvapautta sekä tilattomien asemaa pohtineisiin valtionkomiteoihin.
Vuoden 1958 konklaavi

Vuoden 1958 konklaavi eli paavin valitseva kardinaalien kokous alkoi Sikstuksen kappelissa 25. lokakuuta 1958 ja loppui 28. lokakuuta samana vuonna. Konklaavi valitsi uudeksi paaviksi Angelo Giuseppe Roncallin, joka otti paavilliseksi nimekseen Johannes XXIII:n.
Konklaavin taustaa

Vuoden 1958 konklaavi valitsi seuraajan samana vuonna kuolleelle Pius XII:lle, joka oli ollut paavina yhdeksäntoista vuotta. Konklaavin alkaessa kardinaalikollegioon kuului 51 jäsentä, joiden keski-ikä oli jo suhteellisen korkea. Paavi Pius XII oli nimittänyt uusia kardinaaleja tehtäviinsä viimeksi viisi vuotta ennen konklaavin alkua. Useat kardinaalit olivat yli seitsemänkymmentä vuotta vanhoja, esimerkiksi jo vuoden 1939 konklaavissa ehdolla ollut kardinaali Elia della Costa oli vuoden 1958 konklaavin alkaessa jo 86-vuotias.
Konklaavin taustaa > Pääehdokkaat

Vanhoillista linjaa edustavista kardinaaleista armenialaissyntyinen Gregorio Pietro Agagianian oli yksi pääehdokkaista. Useiden 1900-luvun konklaavien tapaan muita pääehdokkaita etsittiin Pohjois-Italian suuriempien hiippakuntien johtajien joukosta. Heistä Genovan arkkipiispa Giuseppe Siri oli 52-vuotiaana sangen nuori verrattuna muihin kardinaaleihin, mikä huononsi hänen mahdollisuuksiaan. Konklaavi haki nyt Pius XII:n seuraajaksi ns. "välikauden paavia", jonka pontifikaatin eli paavinkauden tulisi jäädä lyhyemmäksi kuin Pius XII:n yhdeksäntoista vuotta kestänyt pontifikaatti. Pohjois-Italian hiippakuntien johtajista Firenzen Elia della Costa taas oli jo erittäin iäkäs, 86-vuotias, ja useiden kardinaalien mielestä liian vanha paavinistuimelle. Bolognan Giacomo Lercaro taas tunnettiin liian edistyksellisenä, eikä hän siten kelvannut konservatiivisen linjan kannattajille. Milanon arkkipiispa Giovanni Battista Montini olisi voinut olla vahvoilla paavinvaalissa, mutta Pius XII ei ollut koskaan nimittänyt häntä kardinaaliksi, eikä hän täten ollut kelvollinen kandidaatti uudeksi paaviksi. Venetsian patriarkka Angelo Giuseppe Roncalli taas tunnettiin konservatiivisena, mutta myös sovittelunhaluisena ja iältään sangen sopivana, sillä 76-vuotiaana hän oli sopivan ikäinen välikauden paaviksi.
Konklaavin kulku

Vuoden 1958 konklaavin kulusta ei ole tarkkoja tietoja, koska konklaavi pidettiin sääntöjen mukaisesti suljettujen ovien takana, eikä kardinaalien ollut lupa tehdä muistiinpanoja äänestyksen kulusta. Saatavilla olevien vähäisten tietojen mukaan konklaavissa Agagianian ja Roncalli olivat kahdeksan äänestyskerran jälkeen tasoissa, jolloin kardinaalikollegion vanhin jäsen ehdotti kompromissiehdokkaaksi 79-vuotiasta Benedetto Masellaa. Masellan kohottaminen kompromissiehdokkaaksi vei Roncallilta ääniä, mutta ei saanut tarvittavaa kahden kolmasosan enemmistöä. Masellan siirryttyä tukemaan Roncallia, tämä lopulta voitti paavinvaalin kahdennellatoisella äänestyskierroksella.
Angelo Giuseppe Roncalli valittiin paaviksi ja hän otti paavilliseksi nimekseen Johannes XXIII. Hän hallitsi paavina vuoteen 1963 asti ja muistetaan ennen kaikkea Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen alullepanijana.
Eerik Siikasaari

| Eerik Siikasaari |
| --- | --- |
 Eerik Siikasaari esiintymässä Piirpaukkeen kanssa Turussa joulukuussa 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. lokakuuta 1957 (ikä 67)
Muusikko
Tyylilajit:  jazz
Soittimet:  kontrabasso
Yhtyeet:  Trio Töykeät
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Eerik Jari Siikasaari (s. 8. lokakuuta 1957) on suomalainen basisti. Hän on soittanut muun muassa jazzyhtye Trio Töykeissä.
Siikasaari aloitti musiikkiharrastuksen kuusivuotiaana pianonsoitolla. 12-vuotiaana hän vaihtoi sähköbassoon ja neljä vuotta myöhemmin kontrabassoon. Hän opiskeli Pop & Jazz Konservatoriossa sekä Sibelius-Akatemiassa. Trio Töykeiden lisäksi Siikasaari on soittanut muun muassa Jukkis Uotila Quartetissa, Seppo Paakkunaisen Karelia-yhtyeessä, Jukka Perkon ja Jukka Linkolan yhtyeissä, Espoo Big Bandissa, Perkon ja Severi Pyysalon Poppoossa sekä Heikki Virtasen ja Teppo Hauta-ahon kanssa Töölö Bass Trio -yhtyeessä.
Siikasaari sai vuoden 1995 Yrjö-palkinnon. Hän on Suomen Jazzlegenda nro 30. Siikasaari on opettanut bassonsoittoa Espoon pop- & jazz-opisto Ebelissä vuodesta 1996. Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2021.
Oulu (yritys)

Tehtaat rakennusaikana vuonna 1937.
Oulu Oy oli Oulun Nuottasaaressa sellunvalmistusta sulfaattisellutehtaassa harjoittanut yritys, joka toimi vuosina 1936–1986.
Tehtaan paperi- ja sellun kuivauskoneet

Paperikoneet PK1, PK2, PK3 ja PK5 ovat Veitsiluodon paperitehtaalla Kemissä.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kone | Valmistaja | Toiminnassa vuodesta | Viiraosa | Viiraleveys | Puristinosa | Nopeus | Kapasiteetti |
| Paperikone PK6 | Valmet | 1991-2020 | Kaksoisviira | 8 130 mm |  ? | 1 400 m/min | 570 000 t/a, Puuvapaat taidepainopaperit |
| Paperikone  PK7 | Valmet | 1997-2020 | Kaksoisviira | 8 130 mm |  ? | 1 600 m/min | 485 000 t/a, Puuvapaat taidepainopaperit |
| Kuivauskone 4 | Ahlström | 1984- | Tasoviira | 6200 mm | 2 nippiä |  | 285 000 t/a |
| Kuivauskone 3 |  | 196x-1984 | Tasoviira |  |  |  | Kone poistettu, halli varastona |
| Kuivauskone 2 |  | 1937-197x | Tasoviira |  |  |  | Sijaitsi samassa hallissa kuivauskone 1:n kanssa, kone poistettu, halli varastona |
| Kuivauskone 1 |  | 1937-197x | Tasoviira |  |  |  | Sijaitsi samassa hallissa kuivauskone 2:n kanssa, kone poistettu, halli varastona |
Koneiden yhteinen tuotantokapasiteetti on 1 055 000 t/a. Sellutehtaan kuivauskone on Ahlströmin vuonna 1984 toimittama. Sen leveys on 6 200 mm. Sellutehtaan tuotantokapasiteetti on 370 000 t/a ja kuivakoneen kapasiteetti noin 285 000 t/a.
Toimitusjohtajat

Aarne Linna, 1938–1939
Björn Weckman, 1939–1946
Aulis O. Kairamo, 1946–1953
Kaarlo Lehtiö, 1953–1967
Reijo Merikanto, 1967–1981
Rauno Hakkila, 1981–1986
Rautatiekalusto

Henschel 23824/1937 höyrysäiliöveturi, 0-4-0f, lahjoitettu kunnostettuna Haapamäen höyryveturipuistolle vuonna 1988
Yhtiön asunnot

Merkittävimpiä Oulu Oy:n kerrostaloasuintaloja olivat arkkitehti Erkki Huttusen suunnittelemat Ousaari 2 ja Nuottala Heinäpäässä.
Aiheesta muualla

Stora Enson Oulun tehtaat (Arkistoitu – Internet Archive)
Oululainen metsäteollisuus (Arkistoitu – Internet Archive)
Oulun historia (Arkistoitu – Internet Archive)
Oulun metsäteollisuuden historiikista (Arkistoitu – Internet Archive)
Oulu Osakeyhtiön historiaa Pörssitiedon netissä
Mahtava sulfaattiselluloosatehdas valmistuu Oulussa ensi syksynä - tuotanto myyty etukäteen, Helsingin Sanomat, 29.01.1937, nro 27, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suurta Pohjolaa syntymässä, Suomen Kuvalehti, 30.01.1937, nro 5, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pohjolan ylpeys - Oulu Oy:n jättiläistehdas valmis, Kuva, 05.01.1938, nro 1, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Oulun historia
| --- | --- |
Oulun palot:   v. 1652 palo  v. 1655 palo  v. 1705 palot  v. 1715 palo  v. 1773 palo  v. 1822 palo  v. 1882 palo 
Merenkulku:   Fregatti Toivo  Hailuotolaiva  Kiikelin hylky  Laitakarin hylky  Hinaaja Oulu II  Sophia Marian hylky 
Teollisuuden historia:   Aittokoski Oy  Katri Antell  Merijal  Oulu Oy  Pateniemen saha  Tervahovi  Toppila Oy  Toppilan Mallasjuomatehdas  Typpi Oy  Ab Uleå Oy  Veljekset Åström 
Kuntaliitokset:   1965: Oulujoen kunta  2009: Ylikiimingin kunta  2013:  Haukiputaan kunta  Kiimingin kunta  Oulunsalon kunta  Yli-Iin kunta 
Katso myös:   Kierikkikeskus  Latokankaan kivikautinen asuinalue  Oulun kasarmi  Oulun kristalliyö  Oulun linna  Oulun valtaus  Pikku-Berliini  Rekikylän kivikautinen asuinpaikka  Typpi Oy:n räjähdysturma  Ylikiimingin seurakunta 
Kekkonen tutustumassa tuotantolaitoksiin vuonna 1959.
Entisiä Oulu Oy:n tehdasrakennuksia Nuottasaaressa
Nuottasaaren tehdasrakennukset Elban saarelta kuvattuna
Stora Enson Oulun tehtaat.
Oulu Oy:n Nuottasaaren selluloosatehdas vuonna 1965.
Toppilan Mallasjuomatehdas

Panimon rakennuksia Oulun Toppilassa.
Tehdasalueen huvilan ulkoasu on vuodelta 1881.
Toppilan asema ja takana oleva mallasjuomatehdas. Kuva lienee 1950-luvulta.
Oy Toppilan Mallasjuomatehdas Ab on oululainen panimo, jonka lahtelainen Oy Mallasjuoma Ab osti vuonna 1967. Mallasjuoma lopetti oluen panon Toppilassa vuonna 1979.
Toppilan Mallasjuomatehtaan voidaan katsoa perustetun jo vuonna 1862, kun Isak Wilhelm Fellman perusti Toppilansalmen Oluttehtaan Oulun kauppaseuran maille. Tehdas aloitti oluen ja sahdin valmistuksella ja kolme vuotta tämän jälkeen yritys sai oikeuden valmistaa myös portteria. Nälkävuonna 1867 panimo ajautui vararikkoon. Sen osti seuraavana vuonna J. W. Snellman G:son. Panimo oli jonkin aikaa oululaisen Snellman-suvun hallinnassa, mutta myytiin Isak Åströmille vuonna 1885. Vuonna 1919 panimo fuusioitiin Mustasalmen oluttehtaan kanssa ja fuusiossa syntyneen yrityksen nimeksi annettiin Oy Toppilan Mallasjuomatehdas Ab.
Merkittäviä vuosilukuja

1857 Toppilansalmen Oluttehdas, perustaja Isak Wilhelm Fellman
1862 oluen ja sahdin valmistusta
1865 oikeus valmistaa myös portteria
1867 (nälkävuosi) panimo joutui vararikkoon ja 12.8.1868 sen osti kauppaneuvos J.W.Snellman
1879 panimon peri Raatimies Johan Georg Snellman
1885 myynti I.H. Åströmille
1919 perustettiin Oy Toppilan Mallasjuomatehdas Ab
1936 yritys myytiin M. Valtoselle
1967 Oy Mallasjuoma osti Toppilan tehtaan.
8/1979 viimeinen oluen keitto Toppilan tehtaalla
1988  Oy Hartwall Ab osti Mallasjuoman
Tuotteet

Toppilan lakkajuoma
Citroni-sima
Toppilan oluet
Panimon rakennukset

Tehdasalueella Länsi-Toppilassa on säilynyt rakennuksia panimon koko historian ajalta. Vanhin varsinainen panimorakennus on 1864 rakennettu panimon viljavarasto, jossa nykyisin toimii Allin Matala-niminen kokous- ja juhlaravintola. Rakennuksen yhteydessä on punatiilinen tehdasrakennus noin vuodelta 1889. Rakennukset ovat toimineet mallastamona ja varastona.
Toinen tiilirakennus alueella on vuonna 1900 valmistunut lämpökeskus ja sen taakse vuonna 1940 rakennettu höyrykeskus. Molempiin rakennuksiin liittyy tiilimuurattu piippu.
Tiilirakennusten väliin on valmistunut vuonna 1968 keittämö- ja pullottamorakennus. Myös viimeisimmät (vuonna 1979 suljetut) oluen keittolaitteistot olivat vielä 2000-luvulle tultaessa jäljellä kokonaisina keittämössä ja lähes käyttökunnossa (laitteisiin tulee mm. sähkö). 2010-luvun ajalla Toppilansalmeen rakennettiin kymmenittäin asumisrakennuksia, joka kohotti väestöä alueella tuhansilla. alueen rakennuksen yhteydessä purkutöitäkin tehtiin, ja nykyään vain osa Allin Matalan yhteydessä olevasta punaisesta tiilirakennuksesta on jäljellä, ja on varsin huonossa kunnossa. Rakennus edustaa tyylikästä 1960-luvun elementtirakentamista lasitiilisine ikkunoineen.
Alueen pohjoisosassa on vuonna 1980 valmistuneet aluetta hallitsevat varastorakennukset. Rakennuksissa on Mallasjuoman myöhemmin ostaneella Hartwallilla jakeluvarasto.
Huvilarakennus

Panimon konttorina toiminut huvila on alueen rakennuksista vanhin. Se on myös vanhin koko Toppilansalmen ja Hietasaaren alueen huvilarakennuksista. Huvilan rakennutti Henrik Tornberg vuonna 1856. Huvila sai nykyisen uusrenessanssityylisen ulkoasunsa näköalatorneineen vuonna 1881, jolloin Johan Georg Snellman rakennutti ja sisusti huvilan uudelleen. Huvila myytiin panimon ohella Isak Åströmille. Åströmin aikana huvilaan rakennettiin rakennusmestari W. Linderoosin piirustusten mukaan suuri avoin veranta ja verannan päälle parveke. Veranta on sittemmin lasitettu 1960-luvulla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toppilan Mallasjuomatehdas Wikimedia Commonsissa
Allin Matala (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvia (Arkistoitu – Internet Archive)
Toppilan Mallasjuomatehdas (Pörssitiedon yhtiöesitys)
Oulun historia
| --- | --- |
Oulun palot:   v. 1652 palo  v. 1655 palo  v. 1705 palot  v. 1715 palo  v. 1773 palo  v. 1822 palo  v. 1882 palo 
Merenkulku:   Fregatti Toivo  Hailuotolaiva  Kiikelin hylky  Laitakarin hylky  Hinaaja Oulu II  Sophia Marian hylky 
Teollisuuden historia:   Aittokoski Oy  Katri Antell  Merijal  Oulu Oy  Pateniemen saha  Tervahovi  Toppila Oy  Toppilan Mallasjuomatehdas  Typpi Oy  Ab Uleå Oy  Veljekset Åström 
Kuntaliitokset:   1965: Oulujoen kunta  2009: Ylikiimingin kunta  2013:  Haukiputaan kunta  Kiimingin kunta  Oulunsalon kunta  Yli-Iin kunta 
Katso myös:   Kierikkikeskus  Latokankaan kivikautinen asuinalue  Oulun kasarmi  Oulun kristalliyö  Oulun linna  Oulun valtaus  Pikku-Berliini  Rekikylän kivikautinen asuinpaikka  Typpi Oy:n räjähdysturma  Ylikiimingin seurakunta
Venla Karttunen

| Venla Karttunen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. syyskuuta 2002 (ikä 22)
Kansalaisuus:   Suomi
Sukulaiset:  Isä, Jukka Karttunen
Pesäpalloilija
Aktiivisena:  2018-
Ulkopelipaikka:  kolmospolttaja tai ykkösvahti
Sisäpelirooli:  numero 2 tai jokeri
Seura:  Kirittäret
Sarja:  Naisten Superpesis
Venla Karttunen (s. 18. syyskuuta 2002) on suomalainen pesäpalloilija. Hän edustaa kasvattajaseuraansa Jyväskylän Kirittäriä.
Karttunen debytoi naisten Superpesiksessä kaudella 2018 ja löi toisessa ottelussaan kunnarin. Karttunen pelaa ulkopelissä kolmospolttajana tai ykkösvahtina ja sisäpelissä numerolla 2 tai jokerina. Venla Karttunen palkittiin vuoden 2020 parhaana tyttöpesäpalloilijana. Karttunen valittiin vuoden 2022 Itä-Länsi-otteluun. Hänet valittiin Itä-Länsi-otteluun myös vuonna 2023 ja 2024.
Hänen isänsä Jukka Karttunen toimii miesten Superpesiksessä pelaavan Kankaanpään Mailan pelinjohtajana ja isoveljensä Aleksi pelaa miesten Suomensarjassa Jyväskylän Lohen riveissä.
Saaristonkatu

| Saaristonkatu> Skärgårdsgatan |
| --- | --- |
 Saaristonkatu keskustassa länteen päin.
Maa:  Suomi
Tieluokka:  katu
Omistaja:  Oulun kaupunki
Tienpitäjä:  Oulun kaupunki
Pituus:  1 km
Alkupiste:  Oulun kauppatori
Päätepiste:  Kainuuntie, Ratakatu, Leevi Madetojan katu (1 km)
Päällyste:  asfaltti, noppakivi
Kaistaluku:  kaksi- ja nelikaistainen
Saaristonkatu (ruots. Skärgårdsgatan) on yksi Oulun keskustan alueen liikenteellisesti merkittävistä kaduista. Se alkaa Oulun kauppatorin eteläreunalta ja johtaa itäkaakkoon halki kaupungin ruutukaavakeskustan ja Pohjanmaan radan alitse ja päättyy Raksilan urheilukeskuksen luona. Siitä alkaa valtatie 22. Katu yhdistää valtatien 4 kaupungin keskustaan.
Saaristonkadun liikennejärjestelyt muuttuivat 22. syyskuuta 2007 samassa yhteydessä, kun Torikatu muutettiin joukkoliikennekaduksi. Tällöin Uusikadun ja Torikadun välinen osuus muuttui muun kuin joukkoliikenteen osalta yksisuuntaiseksi siten, että katua saa ajaa vain Torinrantaan (länteen) päin ja itään päin kulkeva liikenne siirrettiin viereiselle Albertinkadulle. Torikadun ja Aleksanterinkadun välinen osuus muuttui kokonaan yksisuuntaiseksi.
Saaristonkatu itään kohti Raksilaa Karjasillalla.
Historiaa

Syksyllä 1963 Saaristonkadun ja Uusikadun risteykseen asennettiin Oulun ensimmäiset liikennevalot. Valot oli hankittu silloisesta Saksan liittotasavallasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saaristonkatu Wikimedia Commonsissa
Oulun liikenne ja logistiikka
| --- | --- |
Liikenne:   Oulun liikenne  Oulun seudun liikenne  Potnapekka 
Liikennekeskukset:   Kivisydän  Oritkarin yhdistettyjen kuljetusten terminaali  Oulun lentoasema  Oulun asemakeskus  Oulun rautatieasema  Oulun satama  Pikkaralan rautatieasema  Toppilan rautatieasema  Tuiran rautatieasema 
Oulu kautta kulkevat tiet:   Valtatie 4  Valtatie 20  Valtatie 22  Seututie 815  Seututie 816  Seututie 834  Seututie 836  Seututie 847  Seututie 849  Yhdystie 8300  E8  E75 
Oulun kautta kulkevat rautatiet:   Pohjanmaan rata  Oulu–Tornio-rata  Oulu–Kontiomäki-rata 
Katuja:   Aleksanterinkatu  Isokatu  Kauppurienkatu  Kirkkokatu  Pakkahuoneenkatu  Rantakatu  Rautatienkatu  Saaristonkatu  Torikatu  Uusikatu  Yliopistokatu 
Sillat:   Erkkolan silta  Kiskopolun silta  Joutsensilta  Möljän silta  Rautasilta  Sangin silta  Tuiran sillat 
Muut kaupungin sisäiset tiet:   Hetekyläntie  Joloksentie  Merikoskenkatu  Raitotie  Poikkimaantie  Seututie 833  Seututie 848  Valtatie 
Risteykset välillä Raksila–Torinranta
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Nro | Km |   Nimi |   Tie |   Viitoitus |
 : Katu (2+2 – erotettu viherkaistalla)
|  |   |  |  |       Kainuuntie Teuvo Pakkalan katu Nokelantie |  Kajaani, Jyväskylä Raksila Karjasilta |
|  |   |  |  | Ratakatu Leevi Madetojan katu |  Linja-autoasema, Autojuna-asema Mäntylä, Höyhtyä, Madetojan sali |
|  |  |   | Eteläinen alikulku | Oulun ratapiha |  |
|  |   |  |  | Rautatienkatu |  Rautatieasema Etu-Lyötty |
|  |   |   | (yhteys vain länteen meneviltä kaistoilta) | Koulukatu |  |
|  |   |   |  |  Kevyen liikenteen väylä | Vilkas kevyen liikenteen väylä, suojatiellä huomiovalot |
|  |   |  | Lyötynpuisto | Mäkelininkatu Kansankatu |  |
 : Katu (2+2)
|  |   |  | Autosaari |   Uusikatu Uusikatu | Kuusamo  Limingantulli |
|  |   |  |  | Isokatu |  |
 : Katu (2+1), itään päin sallittu vain joukkoliikenteelle
|  |   |  |  | Kirkkokatu (Rotuaari) Kirkkokatu |  |
|  |   |  |  | Torikatu |  |
 : Katu (3+0), yksisuuntainen länteen päin
|  |   |  |  |   Aleksanterinkatu         Aleksanterinkatu |  Tuira    Limingantulli |
 : Katu (2+2)
|  |   |  | Kauppahalli | Rantakatu Kiikelinsilta |  |
Nobel (suku)

| Nobel |
| --- | --- |
 Immanuel Nobel nuoremman neljä lasta ylhäältä myötäpäivään: Robert, Alfred, Ludvig ja Emil (vauva)
Kotipaikka:  Ruotsi
Aktiivisena:  1600-luvulta alkaen
Ala:  teollisuus
Perustaja:  Petrus Olai Nobelius
Jäseniä:  Alfred Nobel Robert Nobel Ludvig Nobel
Nobel on ruotsalainen suku, jonka tunnetuin edustaja on Alfred Nobel. Suvun juuret tunnetaan 1600-luvulle. Alkujaan suvun nimi ei ollut Nobel vaan Nobelius, mikä on latinankielinen muoto Skånessa sijaitsevasta Nöbbelövin pitäjästä. Ensimmäinen henkilö, jonka on tiedetty käyttäneen kyseistä sukunimeä, oli vuosina 1655–1707 elänyt Petrus Olai Nobelius.
Suvun alkuperä

Petrus Nobelius kuului "Pohjolan Leonardo da Vinci" -lisänimen saaneen yleisneron Olof Rudbeckin ystäväpiiriin. 1696 Nobelius meni naimisiin Rudbeckin tyttären Wendela Rudbeckin kanssa. Petrus Nobeliuksen kuoltua 50-vuotiaana 1707 Rudbeckin suku otti tehtäväkseen huolehtia tämän pojista Peteristä ja Olofista. Molemmat otettiin poikkeuksellisesti yliopiston kirjoihin jo kahdeksanvuotiaina. Peteristä tuli lakimies ja lopulta tuomari, kun taas Olof toimi kotiopettajana ja maalarina. Kuollessaan Olofilla oli kolme poikaa ja kaksi tytärtä. Yksi hänen pojistaan oli Immanuel Nobelius vanhempi, Alfred Nobelin isoisä.
Immanuel Nobel vanhempi

Alfred Nobelin isoisä Immanuel Nobelius vanhempi vaihtoi sukunimensä Nobelliksi ja myöhemmin Nobeliksi.  Immanuel toimi aliupseerina Upplandin rykmentissä, ja sen nimiluettelossa vuodelta 1786 sukunimi esiintyy ensimmäisen kerran muodossa Nobel. Immanuel Nobel vanhempi meni 1878 naimisiin Anna Rosellin kanssa. Seuraavana vuonna Immanuel Nobel vanhempi muutti vaimoineen Uppsalaan. Vuonna 1800 hänet nimitettiin Gävlen apulaiskunnanlääkäriksi. Jäätyään leskeksi 1795 Immanuel Nobel vanhempi meni naimisiin Brita Ahlbergin kanssa, joka synnytti 1801 pojan. Poika sai nimen Immanuel Nobel nuorempi, ja myöhemmin hänestä tuli Alfred Nobelin isä.
Immanuel Nobel nuorempi perheineen

Immanuel Nobel nuorempi meni 1827 naimisiin Andriette Ahlsellin kanssa. Avioiduttuaan Immanuel ja Andriette vuokrasivat asunnon Tukholmasta. Heidän ensimmäinen poikansa Robert syntyi asunnossa 1829. Vuonna 1831 syntyi perheen toinen poika, Ludvig. Immanuel Nobel nuoremmasta oli samalla tullut suosittu rakennusmestari, minkä vuoksi hän sai useita hyviä urakoita hoitaakseen. Urakoiden onnistumisesta johtuen Nobelien perheen talous pysyi vakaana. Immanuel epäonnistui monessa rakennusurakassa, kuten sillan rakentamisessa, jonka yhteydessä kolme rakennusaineita kuljettanutta proomua tuhoutui. Lisäksi Immanuelin kunnostaessa erästä taloa ilmeni, että talon perustuksessa oli painumia. Talon omistaja vaati Immanuelia rakentamaan yhden siipirakennuksen kokonaan uudelleen. Näiden epäonnistumisien lisäksi Nobelien Långholmenilta ostama talo paloi uudenvuodenaattona vuonna 1832. Näistä onnettomuuksista johtuen Immanuel Nobelin oli hakeuduttava konkurssiin. Lisäksi Nobelien perhe joutui muuttamaan entistä kotiaan vaatimattomampaan asuntoon Norrlandsgatan 11:een. Nobelien huonon taloudellisen tilanteen ollessa pahimmillaan perheeseen syntyi kolmas poika 1833. Lapsi ristittiin Alfred Nobeliksi. Vuonna 1843 syntyi vielä Emil Nobel, joka jäi perheen viimeiseksi lapseksi.
Immanuel jatkoi kuitenkin yhä tilaisuutensa odottamista. Hän ei halunnut vaihtaa ammattia vaan seurasi tarkasti tekniikan uusia keksintöjä toivoen pystyvänsä hyödyntämään niitä. Kuultuaan skotlantilaisen Charles Macintoshin keksimästä kumitetusta kudonnaisesta, josta valmistettiin sadetakkeja, Nobel sai ajatuksen. Hän keksi valmistaa sotilaille vedenkestäviä selkäreppuja, joihin voitaisiin myös puhaltaa ilmaa ja joita voitaisiin käyttää ilmapatjoina vesistöjen ylityksissä ja rakennuselementteinä ponttonisilloissa. Immanuel Nobelin onnistui saada rahoittaja hankkeelleen, ja hän ryhtyi valmistamaan sotilasviranomaisia varten koekappaleita. Sotilasviranomaiset eivät olleet kiinnostuneita Immanuel Nobelin keksinnöstä, joten tämä yritti soveltaa keksintöään lääketieteen ja teollisuuden tarpeisiin siinä kuitenkaan onnistumatta. Nobel sai uuden ajatuksen, sillä hän osasi hyödyntää kumitettua ja joustavaa kangasta polkumiinoissa. Hän esitteli jälleen sotilasviranomaisille suunnitelmiaan, mutta näiden kiinnostus ei vieläkään herännyt.
Vaikka Ruotsin sotilasviranomaiset eivät olleet kiinnostuneita Immanuel Nobelin keksinnöstä, tämän onnistui löytää sopiva yhteistyökumppani. Venäjän Tukholmassa oleskelevan lähettilään, suomalaisen Lars Gabriel von Haartmanin, kehotuksesta Nobel jätti perheensä Ruotsiin ja siirtyi Turkuun kehittelemään keksintöään tarjotakseen sitä Venäjän keisarikunnan armeijalle.
Muita jäseniä

Muita suvun tunnettuja jäseniä Alfred Nobelin ja hänen veljiensä lisäksi on Emanuel Nobel, ruotsalais-venäläinen öljyparoni, joka oli Ludvig Nobelin vanhin poika. Emmanuel Nobel eli vuosina 1859–1932.