stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turkin historia
Bysantin valtakunta > Itä-Rooman synty > Justinianuksen aika

Rooman keisarikunnan länsiosista muodostui tämän romahtamisen jälkeen pienten kuningaskuntien tilkkutäkki. Konstantinopolissa tätä ei kuitenkaan tunnustettu, vaan keisari piti näiden alueiden hallitsijoita alamaisinaan. Vuosina 527-565 hallinut keisari Justinianus I pyrki alistamaan valtakunnan entiset läntiset alueet uudelleen roomalaisvaltaan. Hänen valtakautensa on hyvin tunnettu historioitsija Prokopioksen teosten ansiosta. Tämä seurasi Justinianuksen sotapäällikköä Belisariusta sotaretkillä, ja piti tapahtumista kirjaa. Belisarius saavuttikin menestystä sotaretkillään ja osia entisistä Rooman valtakunnan alueista palautettiin Bysantin valtaan.
Justinianuksen suosio omassa valtakunnassaan ei kuitenkaan ollut rikkumatonta. Hän oli lähellä menettää valtansa Nika-kapinassa vuonna 532. Hän joutui tällöin kutsumaan Belisariuksen sotaretkiltään Konstantinopoliin, ja kapinointi tukahdutettiin verilöylyyn, jonka kerrotaan vaatineen 30 000 uhria. Tapauksen jälkeen Konstantinopolin kaupunki oli raunioitunut ja aloitettiin suuri rakennusohjelma, jonka kuuluisin tuotos on edelleenkin pystyssä oleva Hagia Sofia.
Justinianuksen tavoitteet läntisten alueiden takaisinvaltaamiseksi, olivat kuitenkin aivan liian kunnianhimoisia onnistuakseen, eikä resursseja alueiden hallitsemiseksi ollut riittävästi. Justinianus kuoli vuonna 565, ja hänen seuraajansa joutuivat kokemaan uusia ulkoisia uhkia, eikä Bysantin valtakunnalla ollut keinoja pitää vallattuja alueita hallinnassaan. 560-luvun lopulla Langobardien germaaniheimo onnistui valtaamaan Italian niemimaan pohjoisosat ja avaarit valtasivat Balkanin. Samoihin aikoihin valtakunnan itärajalla käytiin sotaa Persian sassanideja vastaan, mutta itärajalla saatiin kuitenkin aikaan hatara tasapaino vuonna 582 valtaan nousseen keirari Maurikioksen aikana. Joka puolella käytävistä sodista huolimatta Bysantin valtakunnan pohjoisraja vakiintui Tonavalle.
Maurikios oli kuitenkin epäsuosiossa Balkanille sijoitetun Tonavan armeijan keskuudessa, joka oli väsynyt sotimiseen ja sotilaat katsoivat etteivät he olleet saaneet ansaitsemaansa palkkiota. Näissä olosuhteissa armeija nousi kapinaan sadanpäämies Fokasin johdolla. Armeija marssi Konstantinopoliin, Maurikios surmattiin ja Fokas huudettiin uudeksi hallitsijaksi vuonna 602. Fokasin valtaa ei hyväksytty kaikkialla valtakunnan osissa. Vuonna 610 Karthagon eksarkki Herakleios purjehti laivastoineen syöksemään Fokasin vallasta. Vallankaappaus onnistui ja Herakleios nousi keisariksi vuonna 610.
Bysantin valtakunta > Herakleioksen dynastia ja ulkoiset uhat > Persian uhka

Herakleios hallitsi Bysanttia pitkään, vuodesta 610 vuoteen 641. Hänen valtakautensa alussa Persia muodosti Bysantille suuren uhan, ja Syyria, Palestiina, Egypti ja Pohjois-Afrikka menetettiin persialaisille vuosina 614-618. Tämä johti valtakunnassa taloudelliseen kriisiin, sillä Egypti ja Pohjois-Afrikka olivat sen pääasialliset vilja-aitat. Lisäksi Syyria ja muut itäiset maakunnat muodostivat suurimman osan keisarikunnan verotuloista.
Myös pohjoisessa Bysantti menetti alueitaan, kun avaarit ja slaavit valloittivat suuren osan Balkanin niemimaata. Tällöin Italian niemimaalla sijainneet Bysantin sotilashallintoalueet jäivät eristyksiin langobardien hallitsemien alueiden väliin. Tämä johti Italian irtaantumiseen keisarikunnasta. Herakleios pyrki palauttamaan Bysantin suuruuden ja maa uudelleenjärjestettiin sotilaallisesti. Hän solmi rauhan avaarien kanssa, jolloin vuonna 622 saatettiin aloittaa sotaretki Persiaa vastaan. Avaarit kuitenkin mitätöivät sopimuksen ja liittoutuivat Persian kanssa vuonna 626, mutta roomalainen laivasto onnistui purkamaan Konstantinopolin piirityksen. Vastaiskuna vuonna 627 Herakleiosin joukot kukistivat persialaiset Niniven taistelussa ja sassanidien pääkaupunki Ktesifon miehitettiin. Kaikki bysanttilaiset alueet saatiin takaisin sodan päätteeksi.
Bysantin valtakunta > Herakleioksen dynastia ja ulkoiset uhat > Arabien valloitukset

Tänä aikana alkoi voimistua uusi uhka, joka uhkasi sekä Bysantin että Persian valtaa. Islaminusko syntyi Arabian niemimaalla 620-luvulla. Se yhdisti arabit yhteisen aatteen taakse. Tämä uskonnollinen kiihko, sekä kunnian ja sotasaaliiden ja aluevaltausten etsintä, sai muslimit hyökkäämään Persian ja Bysantin alueille. Heraklioksen edelleen hallitessa, hän menetti vain kymmenen vuoden aikana persialaisilta takaisin valtaamansa alueet arabeille. Vuoteen 642 tultaessa Syyria, Palestiina, Mesopotamia ja Egypti olivat joutuneet arabien valtaan. Persian valtakunta taas kukistui olemattomiin.
Bysantin valtakunta oli näin kutistunut ja köyhtynyt, ja sitä uhkasi idässä uusi voimakas vihollinen. Valtakunnan reuna-alueet joutuivat kärsimään arabien toistuvista ryöstöretkistä 640-luvulta lähtien ja ne jatkuivat aina 700-luvun alkupuolelle saakka. Tämä oli erityisen tuhoisaa raja-alueiden asukkaille. Konstantinopolia arabit eivät kyenneet valloittamaan, vaan Konstantinopolin piiritykset vuosina 674–678 ja 717–718 torjuttiin arabien kärsiessä suuria tappioita. Bysantin keisari Konstans II oli kuitenkin katsonut parhaaksi siirtää keisarillisen hovin Sisiliaan vuonna 662. Tämä siirtoyritys päättyi keisarin salamurhaan vuonna 668.
Vuosien 717-718 piirityksen torjumiseen saakka Bysantin vastarinta oli passiivista ja sen oli keskityttävä linnoitettujen kaupunkien puolustamiseen ja avoimen sodankäynnin välttämiseen. Vastarinta esti kuitenkin arabeja tunkeutumasta pysyvästi Anatoliaan, puolustusta helpotti lisäksi Taurusvuorten aiheuttama fyysinen este.
Bysantin valtakunta > Herakleioksen dynastia ja ulkoiset uhat > Ikonoklastinen kriisi

Kärsimistään tappioista huolimatta Bysantti kykeni palauttamaan sotilasmahtinsa 700-luvun ensimmäisellä puoliskolla ja Taurusvuorten muodostama eteläraja muslimikalifaattiin vakiintui. Keisarikunnan sisäinen hajaannus kuitenkin syveni ja Konstantinopoli ja Rooma ajautuivat yhä kauemmas toisistaan. Erimielisyyttä aiheuttivat kirkon määräysvalta, keisarin Italiassa harjoittama veropolitiikka ja pyhiä kuvia koskenut ikonoklastinen politiikka. Bysantin ikonoklasmin, eli kiista kuvien kieltämisen alkuperästä ei ole enää selvä. Kiistassa oli kuitenkin kyse siitä, olivatko kristityt oikeassa kunnioittaessaan Kristuksen ja Neitsyt Marian kuvia. Vuosina 717-741 hallinneen keisari Leo III:n valtakaudella uskonnollisia ikoneja poistettiin kirkoista ja luostareista. Rooman paavi Gregorius III tuomitsi ikonoklasmin ja vuoden 787 Nikean toinen kirkolliskokous julisti että ikonien kunnioittaminen on kirkon kannan mukaista. Ristiriita kuitenkin jatkui vielä sadan vuoden ajan. Nämä kiistat ajoivat bysanttilaisen taiteen kehityksen taantumaan tänä aikakautena. Tavalliselle kansalle tällä kiistalla ei ollut juuri merkitystä, mutta se syvensi kuilua keisarinvallan ja papiston, sekä Rooman ja Konstantinopolin välillä.
Bysantin valtakunta > Herakleioksen dynastia ja ulkoiset uhat > Bolgaarien uhka

700-luvulle tultaessa Bysantti sai uuden vihollisen pohjoisesta, kun turkkilaissukuiset bolgaarit asettuivat alueelle, joka nykyisin tunnetaan Bulgariana. Idästä tunkeutuneet kasaarit olivat ajaneet heidät kotiseudultaan Volgan Bulgariasta, ja bolgaarit anoivat Konstantinos IV:ltä turvapaikkaa Tonavan eteläpuolelta. Tämä anomus hylättiin ja Konstantinos yritti ajaa bolgaarit alueelta armeijan voimin näiden ylitettyä Tonavan. Bysanttilaiset kuitenkin hävisivät taistelun bolgaareille ja nämä lujittivat otettaan alueesta, johon muodostui Ensimmäinen Bulgarian valtakunta, joka tuli uhkaamaan Bysanttia seuraavat kolme vuosisataa.
Vuonna 809 bolgaarit valtasivat merkittävän bysanttilaisen tukikohdan Sardikan. Keisari Nikeforos I lähti johtamaan sotajoukkoja bolgaareja vastaan hyökäten bolgaarien pääkaupunkiin Pliskaan. Kaupunki tuhottiin, mutta Nikeforos itse kaatui taistelussa. Bolgaarien kaani Krum aloitti tämän jälkeen sotaretken Bysantin Mustan meren rannalla sijaitsevia kaupunkeja vastaan ja vuonna 813 hänen joukkonsa leiriytyivät jo Konstantinopolin lähistölle. Tilanteen laukaisi Krumin yllättävä kuolema vuonna 814. Tämän seuraaja Omurtag oli halukas solmimaan rauhan Bysantin kanssa, ja tämä rauha säilyi käytännössä 80 vuotta. Omurtag katsoi, että liitto Bysantin kanssa oli hyödyllinen, sillä he saattoivat yhdessä vastustaa Dneprin alueelta saapuvaa rusien muodostamaa uhkaa.
Bysantin valtakunta > Makedonialainen dynastia

800-luvulla Bysantissa valtaan nousseen Makedonialaisen dynastian aikana Bysantin valtakunta saavutti valtansa huippukohdan. Dynastian ensimmäinen hallitsija oli Basileios I, joka nousi valtaan vuonna 867 murhautettuaan keisari Mikael III:n. Makedonialaisen dynastian menestystä helpotti, että vuonna 843 Abbasidikalifaatin sisäinen hajaannus aiheutti sen, että Bysantti saattoi käyttää tilaisuutta hyväkseen ja palauttamaan sotilaallisen vaikutusvaltansa valtakunnan itäisillä alueilla, mikä pakotti arabit puolustusasemiin. Valtaan noustuaan Basileios I jatkoi valtakunnan sisäistä voimistamista taloudellisilla ja sotilaallisilla uudistuksilla. Myös itäistä Anatoliaa hallinnut paulikiaanien lahko, joka uhkasi perustaa oman itsenäisen valtionsa, kukistettiin. Tilanteen rauhoittuminen valtakunnan itäisellä rajalla, sekä rauhanomaiset suhteet bolgaareihin, mahdollistivat humanististen tieteiden pienoisrenesanssin. Aikakauden oppineisiin kuului muun muassa Leon Matemaatikko. Aikakauden merkittäviin filosofeihin kuului Mikael Psellas.
Valtakunnan läntisillä alueilla keisarikunnan sotilaallinen mahti oli alueella jo olematon, ja ikonoklastinen kiista oli edelleen erottanut valtakunnan osia toisistaan. Italian hallintoalueen viimeinen linnake Ravenna menetettiin langobardeille vuonna 751, minkä jälkeen frankit valtasivat sen. Bysantin keisari joutui tästä lähin ottamaan huomioon sen, että lännessä oli riippumaton erillinen keisarivalta, jonka edut saattoivat olla ristiriidassa Konstantinopolin kanssa. Bulgarian kanssa Bysantti ajautui jälleen sotaan, kun Simeon I Suuri nousi Bulgariassa valtaan vuonna 893. Tämä sota jatkui aina 920-luvulla saakka ja yhdessä vaiheessa Konstantinopoli joutui bulgaariarmeijan piirittämäksi. Rauha solmittiin Romanos I:n ollessa Bysantin keisarina.
900-luvun aikana Bysantti koki nousukauden myös sotilaallisen menestyksen osalta, sillä monia alueita idässä vallattiin takaisin. Valtakunta laajeni aina Syyrian pohjoisosiin saakka, ja Kreeta ja Kypros vallattiin takaisin. Basileios II:n valtakaudella 976-1025 bysanttilaisarmeija tunkeutui syvälle Bulgariaan, joka kukistui pitkän sodan jälkeen. Sodan lopputuloksena Bulgarian ensimmäinen valtakunta lakkasi olemasta ja se liitettiin maakuntana Bysanttiin. Tällöin Tonavajoesta tuli jälleen Bysantin valtakunnan pohjoisraja. Bulgaarian kukistumista seurasi hyökkäys armenialaiseen Bagratidien kuningaskuntaan, joka myös liitettiin Bysanttiin.
Basileios II:n valtakauden loppuun mennessä valtakunta oli rikastunut ja se oli saavuttanut sotamenestystä lähes kaikilla rintamilla. Basileios II:n valtakauden jälkeen tilanne muuttui. Konstantinopolin siviilihallinto piti rauhan tilaa vakiintuneena ja vähensi investointeja vakutuiseen armeijaan ja rajavaruskuntiin, estääkseen näin sotilaseliittiä saamasta liikaa valtaa. Samoihin aikoihin Bysanttia alkoivat uhata petsenegit Balkanilla, normannit Italiassa ja seldžukit Anatoliassa.
Bysantin valtakunta > Komnenos-dynastia ja ristiretkiaika > Neljäs ristiretki ja Bysantin jako

Neljäs ristiretki kokoontui Venetsiaan vuonna 1201, ja se otti tavoitteekseen Konstantinopolin valtauksen. Venetsian doge näki ristiretkessä mahdollisuuden kukistaa Bysantti, joka oli esteenä venetsialaisten kaupankäynnin menestykselle. Neljättä ristiretkeä motivoi myös, että vallasta syrjäytetyn keisari Isaakios II Angeloksen poika, Aleksios IV Angelos, oleskeli maanpaossa Venetsiassa, millä hyökkäystä Konstantinopoliin perusteltiin.
Kun ristiretkeläisarmeija lähestyi Konstantinopolia vuonna 1203, keisari Aleksios III Angelos pakeni kaupungista. Ristiretkeläiset valtasivat Konstantinopolin esikaupungin Galatan ja ryhtyivät piirittämään Konstantinopolia. Heidän onnistui nostaa Aleksios IV Angelos valtaistuimelle, yhdessä syrjäytetyn Isaak II Angelosin kanssa. Aleksios IV Angelos joutui kuitenkin toteamaan, ettei hän kyennyt palkitsemaan hänet valtaan nostaneita ristiretkeläisiä. Vuoden 1204 alussa Aleksios V Dukas murhautti Aleksios IV:n ja nousi itse valtaistuimelle. Keisarin vaihto ei pelastanut kaupunkia, vaan lopulta Konstantinopolin puolustus murtui ja ristiretkeläiset valtasivat kaupungin. Konstantinopolista ryöstettiin sotasaaliina lukematon määrä arvoesineitä, patsaita ja uskonnollisia esineistöä.
Aleksios V pakeni ristiretkeläisiä kaupungista, mutta hänet saatiin kiinni ja teloitettiin. Hänen sijastaan valtaan nostettiin latinalainen keisari Baudouin I Flanderilainen. Hänen hallittavakseen perustettiin Latinalainen keisarikunta. Bysantin keisarikunnan alueet jaettiin ristiretken voittajien kesken, Venetsia sai kauppareitin kannalta tärkeät saaret ja rannikot. Balkanin niemimaa jaettiin usean hallitsijan kesken. Sen länsiosaan perustettiin Angelos-dynastian jälkeläisten hallitsema Epeiroksen despotaatti. Itäosat ja niillä sijainneet ruhtinaskunnat liitettiin Latinalaisen keisarikunnan alaisuuteen. Mustan meren rannikolle syntyi Komnenos-dynastian hallitsema Trebizondin keisarikunta ja Anatolian länsiosaan Nikaian keisarikunta.
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Turkkilaisten alkuperä

Turkkilaiset seldžukit kuuluivat ensimmäiseen Anatoliaan vaeltaneeseen turkkilaiskansojen aaltoon. He olivat keskiaasialaista alkuperää, ja he asettuivat Syrdarja-joen varrelle 900-luvulla. Vuonna 1055 seldžukkikaani Toğrul Beg valtasi Bagdadin ja saman vuosisadan aikana heidän valtansa laajeni Anatoliaan. Laajeneva Seldžukkien valtakunta muodosti suuren uhan Bysantille, kun turkkilaiset ryöstelivät valtakunnan reuna-alueita. Vuonna 1071 valtakuntien välillä käytiin Manzikertin taistelu, mitä seuraavien kymmenen vuoden aikana seldžukit olivat saaneet haltuunsa suurimman osan Anatoliasta. Seldžukit perustivat alueelle useita valtioita, jotka toimivat Bagdadin nimellisen ylivallan alaisina. Vahvin näistä Anatolian valtioista oli Rumin sulttaanikunta, jonka pääkaupunki oli Konya.
Seldžukit korvasivat bysanttilaiset virkamiehet uudella turkkilaisella ja islamilaisella eliitillä. Anatolian maaseudulla pysyivät yhteiskunta ja talous muuttumattomina. Islamiin kääntyminen ja turkkilaisten kielen ja tapojen käyttöön ottaminen eteni tasaisesti maaseudulla seka-avioliittojen myötä. Mongolit valloittivat Bagdadin ja suuren osan Seldžukkien valtakuntaa 1200-luvulla. Anatoliassa sijainnut Rumin sulttaanikunta säilyi mongolien vasallivaltiona 1300-luvun alkuun asti. Mongolien vaikutusvalta Anatoliassa oli kadonnut 1330-luvulle tultaessa, mikä jätti jälkeensä turkkilaisten gazi-sotilaiden kilpailun ylivallasta alueella.
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Laajeneva valtakunta > Mehmed Valloittaja

Murad II:n jälkeen valtaan nousi hänen poikansa Mehmed II, joka tunnetaan myös nimellä Mehmed Valloittaja. Hän nousi valtaan vuonna 1451, ja ensimmäisenä toimenaan hän murhautti kaikki veljensä, jotta mahdollisia kilpailijoita valtaistuimelle ei olisi. Tämä toimi myös ennakkotapauksena, joka vakiintui käytännöksi uuden sulttaanin noustessa valtaistuimelle.
Mehmedin noustessa valtaistuimelle Bysantin valtakunnasta oli jäljellä enää sen pääkaupunki Konstantinopoli, sekä hajallaan sijaitsevia etuvartioasemia nykyisen Kreikan alueella. Mehmed II otti tavoitteekseen Konstantinopolin valloituksen, jonka myötä hän voisi nostaa itsensä islamilaisen maailman johtajaksi. Vuonna 1453 osmanit aloittivat Konstantinopolin piirityksen, jonka aikana osmaniarmeija toi sota-aluksensa maitse ohi linnoitusten, jotka estivät sisäänkäynnin Konstantinopolin satamaan. 50 päivän piirityksen jälkeen osmanijoukot murtautuivat kaupungin porttien läpi ja valtasivat Konstantinopolin.
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Laajeneva valtakunta > Suleiman Suuri

Selim I:n jälkeen valtaan nousi hänen poikansa Suleiman Suuri. Tämä nousi valtaistuimelle ilman vastustajia, sillä Selim I oli surmauttanut veljensä, veljenpoikansa ja kaikki poikansa, lukuunottamatta Suleimania. Hänen aikanaan osmanivaltaan alistui Belgrad vuonna 1521 ja vuonna 1522 hän piirityksen jälkeen pakotti Johanniittain ritarikunnan hylkäämään Ródoksen saaren. Vuonna 1526 käydyn Mohácsin taistelun jälkeen osmanit valtasivat Unkarilta Tonavan varrella sijainneen Budan. Habsburgien monarkian nousu toi Osmanien valtakunnalle ensimmäistä kertaa vertaisensa vastustajan. Wienin piiritys vuonna 1529 päättyi osmanien tappioon, estäen turkkilaisvallan leviämisen syvemmälle Keski-Eurooppaan. Sen sijaan Afrikassa osmanien valta ulottui nykyisen Marokon rajoille 1520-1530 -lukujen aikana. Osmanisulttaanin nimeämät kuvernöörit asetettiin Algeriin, Tunisiin ja Tripoliiin. Suleiman Suuren kaudella käytiin jälleen sotaa persialaisia vastaan, minkä lopputulemana Kurdistan ja osia Mesopotamiasta joutui osmanivaltaan. Tämä valloitus toi Osmanien valtakunnan Persianlahden rannalle, mikä ajoi heidät konfliktiin Portugalin kanssa.
Suleiman Suuri kuoli vuonna 1566. Hänen kuollessaan Osmanien valtakunta oli noussut suurvallaksi, jonka hallussa oli suurin osa islamin suurista kaupungeista: Mekka, Medina, Jerusalem, Damaskos, Kairo, Tunis ja Bagdad. Sulttaani hallitsi suoraan Anatoliaa, Tonavan eteläpuoleisia Balkanin maakuntia, Syyriaa, Palestiinaa ja Mesopotamiaa. Pohjois-Afrikan alueita, Egyptiaä ja Mekkaa hallittiin erityissäännösten alaisina, samoin kuin Arabiassa, Kaukasiassa ja Krimillä sijainneita satelliiittialueita. Lisäksi Valakian, Moldavian, Transilvanian ja Ragusan hallitsijat olivat sulttaanin vasalleja.
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Vallan muodonmuutos > Köprülü-kausi

Uudeksi sulttaaniksi nostettiin Mehmed IV, joka oli valtaan noustessaan 6-vuotias, jolloin valtaa pitivät sijaishallitsijat. Hänen valtakautensa alussa valtaa piti janitsaarien johtaja, Ağa. Valtaa pitävät kykenivät manipuloimaan hovin virkamiehiä, ja sijaishallinnon aikana inflaatio ja nälänhätä nostivat levottomuuksia. Tämä johti siihen, että suurvisiiriä vaihdettiin usein, tai hänet teloitettiin. Vuonna 1656 janitsaarit nousivat suureen kapinaan protestoidakseen palkkaansa ja he hirttivät 30 virkamiestä Sinisen moskeijan edessä. Samaan aikaan valtakunnan itäosassa nousi Celali-kapinoita, jonka nimi on johdettu ensimmäisen kapinajohtajan nimestä. Kapinointi oli saanut vauhtia maanviljelyn ja talouden rappeutumisesta. Tällä hetkellä suurvisiiriksi nostettiin Köprülü Mehmed pašša. Hän oli taustaltaan devşirme-poika ja noussut palatsin hierarkiassa merkittävään asemaan. Kuningataräidin luottamuksen saavuttaneet virkamiehet nostivat hänet suurvisiiriksi. Suurvisiirinä Köprülü Mehmed pašša ryhtyi häikäilemättömiin takavarikkoihin ja teloituksiin, ja kapinat tukahdutettiin verilöylyllä, jossa kuoli noin 18 000 kapinallista.
Köprülü Mehmed paššan poika, Köprülü Fazıl Ahmed pašša, jäi historiaan henkilönä, joka onnistui päättämään Venetsiaa vastaan käydyn Kreetan sodan. Sodan lopputuloksena Kreeta joutui osmanien valtaan vuonna 1669. Köprülün suvun johdolla Osmanit aloittvat myös uuden hyökkäyksen Habsburgeja vastaan. Vuonna 1664 käyty Saint Gotthardin taistelu päättyi osmanien tappioon. Osmanit yrittivät vallata Wienin uudelleen Kara Mustafa paššan johdolla vuonna 1683, mutta puolalaisen sotapäällikkö Jan Sobieskin johdolla osmaniarmeija kukistettiin. Osmanien epäonnistuminen avasi eurooppalaisille mahdollisuuden ajaa turkkilaiset takaisin Anatoliaan. Suuressa Turkin sodassa Venäjä ja eurooppalaisvaltojen muodostama Pyhä Liiga, ajoivat osmanit takaisin Tonavan eteläpuolelle ja Karpaattien itäpuolelle. Osmaniarmeija lyötiin uudelleen Zentan taistelussa vuonna 1697, ja kaksi vuotta myöhemmin solmitussa Karlowitzin rauhassa osmanit pakotettiin vetäytymään Euroopasta. Unkari, Transilvania ja Kroatia siirtyivät Habsburgien hallintaan, Puola sai Podolian takaisin ja Dalmatia ja Morea luovutettiin Venetsialle. Seuraavana vuonna solmitussa erillisessä rauhassa Azov luovutettiin Venäjälle.
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Vallan muodonmuutos > Tulppaanikausi

Viimeinen Köprülü-hallitsija syrjäytettiin, kun kapinoivat janitsaarit syrjäyttivät papiston johtajan Şeyhülislamin suostumuksella suurvisiiri Hüssein paššan, ja sulttaani Mustafa II:n. Vuonna 1703 sulttaaniksi nousi Ahmed III. Hänen vuoteen 1730 asti kestänyttä valtakauttaan kutsutaan nimellä tulppaanikausi, koska tänä aikana tulppaanien viljely oli Istanbulissa hyvin suosittua. Ajalle oli ominaista myös länsimaisten vaikutteiden leviäminen Turkkiin. Tätä edesauttoi vuonna 1718 suurvisiiriksi nousseen İbrahim paššan johdolla solmitut lähentyneet välit eurooppalaisten ja Venäjän kanssa. Vuonna 1718 solmittiin Passarowitzin rauha, joka määritteli Osmanien valtakunnan ja Habsburgien valtakunnan väliset rajat. Tämä valistuskausi jatkui seuraavan sulttaanin, vuosina 1730-1754 hallinneen Mahmud I:n aikana. Hänen aikanaan maahan perustettiin kirjastoja ja kirjapainoja.
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Ulkoiset uhat ja sisäiset muutokset > Taistelu Venäjää vastaan

Osmanien valtakunta oli Karlowitzin rauhan solmimisen jälkeen heikompi verrattuna läntisiin valtoihin, ja 1700-luvun loppua kohti mentäessä Osmanivaltakuntaa alettiin pitää mahdollisena lohkomisen kohteena. Tähän kilpailuun tuli 1700-luvun aikana mukaan Venäjän keisarikunta. Vuonna 1710 Osmanit ajautuivat sotaan Venäjää vastaan, kun Pietari Suuri pyrki kukistamaan osmanivallan Mustan meren pohjoisrannalta, avatakseen myöhemmin vesireitin Bosporinsalmen läpi Välimerelle, mutta näitä tavoitteita Pietari Suuri ei saavuttanut. Samasta syystä maiden välillä käytiin jälleen sotaa 1730-luvulla.
Venäjää vastaan käydyt sodat jatkuivat entistä kovempina, kun Katariina Suuri päätti valloittaa osmaneilta Kreikan, joka Venäjän tapaan oli ortodoksinen maa. Venäjä lietsoi osmanivastaisia kapinoita Balkanilla ja Morealla noustiin kapinaan 1771. Venäläisjoukot tulivat nopeasti avuksi ja Khioksen saaren lähellä käyty Çeşmen taistelu päättyi osmanien tappioon, mikä avasi Venäjälle tien Välimerelle. Vuotta myöhemmin Venäjä valtasi Krimin niemimaan, mikä pakotti osmanit pyytämään rauhanneuvotteluja. Maiden välillä solmittiin Kutšuk Kainardžin rauha vuonna 1774, missä Krimin kaanikunta julistettiin itsenäiseksi. Sota maiden välillä syttyi kuitenkin pian uudelleen ja Venäjä liitti Krimin itseensä vuonna 1779, mikä vahvistettiin Jassyn rauhansopimuksella vuonna 1792.