Sidi Bou Said
Historia

Vanhalla ajalla sekä puunilaisen että myöhemmin roomalaisen Karthagon esikaupungit ulottuivat nykyisen Sidi Bou Saidin kukkulalle ja sen toisellekin puolelle, La Marsaan saakka. Suuri 5 × 6 metrin kokoinen mosaiikki ja alueelta löydetyt Augustuksen aikaiset rahat osoittavat alueen olleen asuttu. Antiikin aikana paikka tunnettiin nimellä Cap Cartagena (Kartagon niemi).
Sen jälkeen kun arabit 600-luvulla valloittivat Tunisian ja koko Pohjois-Afrikan, paikka pysyi strategisesti merkittävänä, ja sinne rakennettiin linnoitus (riba). Myös almoravidit 1000-luvulla havaitsivat tämän korkean kukkulan edulliseksi Tunisian koillisrannikon puolustuksen kannalta ja rakennuttivat sinne tähystystorneja ja majakan. Tästä kukkula sai nimen Djebel El Manar, "majakan vuori".
Abou Saïd Khalaf Ibn Yahya el-Tamini el-Béji (1156–1231), joka tunnetaan myös lyhemmällä nimellä Sidi Bou Saïd, opetti Tunisissa kadulla, jonka varrella hän asui ja joka edelleen kantaa hänen nimeään. Elämänsä lopulla hän vetäytyi Djebel Menaraan, Cap Carthagoa hallitsevalle vuodelle rakennettuun ribatiin, opettamaan suufilaisuutta. Aidoksi suufiksi katsottuna hän sai liikanimen merten herra, koska lähellä purjehtineet merimiehet uskoivat hänen suojelleen heitä. Hän kuoli vuonna 1231, ja hänet haudattiin kukkulalle. Myöhemmin Tunisian hallitsija Hussen I Bey (1705–1740) rakennutti paikalle nykyisen moskeijan, johon sisältyy myös pyhimyksen hautakammio, zawiya, joka ensimmäisenä kohteena paikkakunnalla sai hänen nimensä. Arkeologiset jäänteet kukkulan pohjoisrinteellä viittaavat siihen että aikoinaan paikkaa ympäröi puolustusmuuri. Sidi Bou Saïd on edelleen hyvin kunnioitettu pyhimys..
1500-luvulla Leo Africanus mainitsi paikkakunnan kukoistavan puiden viljelyn ansiosta.
Jo 1600-luvulla kylä upeine näköaloineen houkutteli paikalle tunisialaista porvaristoa sekä Tunisian bei-sukua, husseiniitteja, joska rakennuttivat sinne ylellisiä arabialais-islamilaisen tyylin rakennuksia. Niitä ovat esimerkiksi Dar Dellagi, Dar Mohsen, Dar Thameur, Dar Arif, Dar Lasram, Dar Debbagh, Dar Chérif, Dar Bahri ja Naceur Beyn palatsi.
Vuoteen 1825 saakka paikkakunta oli suljettu muilta kuin muslimeilta.  Nimen Sidi Bou Said se sai vuonna 1893, kun se muodostettiin omaksi kunnakseen.
Sidi Bou Saïd on aivan lähellä Karthagoa, jonka Unesco vuonna 1979 julisti maailmanperintökohteeksi. Tunisin kaupunkisuunnittelu on kuitenkin joutunut ristiriitaan Unescon tavoitteiden kanssa. Tunisia ympäröivä esikaupunkiasutus ulottuu Sidi Bou Saidista, La Malgaan ja Salammbôon sakka, ja korkealle rakennetut sähkö- ja puhelinjohdot pilaavat laajalti maisemia. Kunta ei myöskään ole pystynyt hillitsemään paikallisen soukin kehitystä.
1900-luvun alussa siitä tuli rikkaiden ja taiteilijoden suosima lomanviettopaikka. Siellä ovat viettäneet lomiaan muun muassa Chateaubriand, Gustave Flaubert, Paul Klee, August Macke, Alphonse de Lamartine, Georges Duhamel, Jean Duvignaud, Max-Pol Fouchet, André Gide, Colette ja Simone de Beauvoir. Michel Foucault kirjoitti siellä teoksensa Tiedon arkeologia (ransk. L'Archéologie du savoir).
Vuonna 1909 Sidi Bou Saidiin asettui paroni Rodolphe d'Erlanger, joka teki kylän tunnetuiksi sinisestä ja valkoisesta väristään. Hänen talossaan, Ennejma Ezzahrassa,toimii nykyisin arabialaisen ja Välimeren musiikin keskus.
Vuonna 1915 annettiin asetus rakennussuojelusta paikkakunnalla. Sen mukaan rakennuksissa oli käytettävä d'Erlangerille rakkaita värejä, sinistä ja valkoista, ja kiellettiin kaikki luvaton rakentaminen, mikä teki Sidi Bou Saidista maailman ensimmäisen tällä tavoin luokitellun paikkakunnan.  Pian paikkakunnasta tuli rikkaiden ja taiteilijoiden suosima lomanviettopaikka.
12. tammikuuta 2013 Sidi Bou Saidin hautakammiossa syttyi tulipalo sen jälkeen, kun salafistit olivat kohdistaneet siihen uhkauksia. Rakennus tuhoutui kokonaan. Jälleenrakennustyöt aloitettiin pian, ja mausoleumi avattiin uudelleen 4. marraskuuta 2013, islamilaisen kalenterin mukaisena uudenvuodenpäivänä.