stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John Arthur Roebuck
Elämä > Poliittisen uran alku

Roebuck valittiin ensi kertaa alahuoneeseen Bathin vaalipiiristä vuoden 1832 vaaleissa William Napierin kieltäydyttyä asettumasta ehdolle ja kannatettua Roebuckia tehtävään. Roebuck piti 5. helmikuuta 1833 ensimmäisen puheensa alahuoneessa, ja siinä hän julistautui riippumattomaksi parlamentin jäseneksi. Hän osoitti halveksuntaa kaikkia hänen kanssaan eri mieltä olevia, eritoten whigejä, kohtaan. Hän tuki Daniel O’Connellin oikeustaistelua Irlannin puolesta, kun taas irlantilaista chartisteihin kuuluvaa poliitikkoa Feargus O’Connoria hän luonnehti vuonna 1839 ”pahantahtoiseksi ja pelkurimaiseksi kansankiihottajaksi”.
Roebuck teki vuonna 1835 ehdotuksen ylähuoneen ehdottoman veto-oikeuden poistamisesta ja muuttamisesta viivyttäväksi, tosin hän itse olisi halunnut lopettaa ylähuoneen instituutiona kokonaan. Veto-oikeuden muutos toteutui lopulta vuonna 1911 Parliament Actin myötä. Hänen samana vuonna julkaisemansa Pamphlets for the People -traktaattisarjan sanomalehtiä kritisoiva osa The Stamped Press and its Morality sai The Morning Chronicle -lehden päätoimittajan John Blackin haastamaan hänet kaksintaisteluun. Kumpikaan osapuoli ei loukkaantunut, kun kaksintaistelu järjestettiin 19. marraskuuta 1835.
Roebuckia ei valittu Bathista uudestaan vuoden 1837 vaaleissa, jolloin hän lähti uudelleen joksikin aikaa Kanadaan, missä osti maatilan asuttavakseen ja harjoitti jonkin verran lakimiehen tointa. Hän palasi alahuoneeseen samasta vaalipiiristä seuraavissa vaaleissa vuonna 1841. Vuonna 1843 hänen aloitteensa sekulaarista opetuksesta maassa hylättiin alahuoneessa äänin 60 puolesta ja 156 vastaan.
Roebuck jätti Bathin vaalipiirin lopullisesti jäätyään vailla edustajanpaikkaa vuoden 1847 vaaleissa ja siirtyi Sheffieldiin, mistä hänet valittiin alahuoneeseen ilman vastaehdokkaita toukokuussa 1849.
Elämä > Krimin sota

Roebuck kannatti monen muun brittiläisen liberaalin tavoin aluksi Krimin sotaa. Sodan kääntyessä epäsuotuisaksi hän kuitenkin alkoi voimakkaasti kritisoida maan johtoa. 23. tammikuuta 1855 Roebuck vaati äänestystä epäluottamuslauseesta hallitusta kohtaan. Alahuone äänesti 29. tammikuuta 1855 äänin 305 epäluottamuslauseen puolesta ja 148 sitä vastaan, ja pääministeri George Hamilton-Gordonin hallitus erosi seuraavana päivänä. Roebuck nimitettiin johtamaan kymmenestä parlamentin jäsenestä koostuvaa komiteaa, joka tutki pääasiassa rintamaoloissa tapahtuvaan sairaanhoitoon ja sen puutteisiin liittyviä tekijöitä. Komitean haastattelemiin henkilöihin lukeutui useita kenraaleja, muun muassa John Fox Burgoyne ja lordit Raglan ja Lucan, useita alempia upseereita, lääkintähenkilöstöä sekä yksi aliupseeri. Komitean raportin ensi versio esitettiin parlamentille 18. kesäkuuta 1855 huolimatta siitä, että Hamilton-Gordonia pääministerinä seurannut lordi Palmerston oli yrittänyt saada Roebuckia ja alahuonetta yleensä luopumaan tutkimuksesta.
Vuonna 1855 Roebuck oli myös yksi lyhytaikaisen Administrative Reform Association -järjestön vaikuttajista Charles Dickensin ja Samuel Morleyn ohella. Järjestö oli Krimin sodan ja sen aristokraattiseksi mielletyn johdon vastainen ja sai inspiraationsa suurelta osin George Trevelyanin ja Stafford Northcoten vuonna 1855 julkistaman raportin johdosta. Eräs sen tärkeimpiä tavoitteita oli saada maan valtionhallinnosta selkeämmin ymmärrettävää ja sen työntekijöiden värväämisestä puhtaammin osaamiseen perustuvaa.
Joulukuussa 1855 Roebuck pyrki epäonnistuneesti Metropolitan Board of Works -paikallishallinnon puheenjohtajaksi. Asema olisi taannut hänelle mahdollisuuden vaikuttaa merkittävästi moderniin Lontooseen. Tehtävään kuitenkin valittiin 22. joulukuuta pidetyssä äänestyksessä John Thwaites Roebuckin jäädessä toiseksi.
Elämä > Krimin sodan jälkeen

Krimin sodan jälkeen Roebuck pyrki yhdistämään Britannian radikaalit liberaalit vaikuttajat yhdeksi kokonaisuudeksi, joka voisi onnistuneesti ajaa edistysmielisiä uudistuksia maassa. Edward Miall ja Thomas Milner Gibson olivat tähän halukkaita, mutta Roebuckin mukaan halajama Richard Cobden kieltäytyi, koska hänen mielestään Roebuck oli turhamainen halussaan saada aina ylimmän aseman.
Roebuck ja Milner Gibson esittivät vuonna 1858 väittelyssä parlamentin alahuoneessa, että Yhdistyneen kuningaskunnan ei pitäisi estää Ranskaa rakentamasta kanavaa Suezille. Roebuck sai asiassa vastaansa insinööri Robert Stephensonin, jonka mielestä kanavan rakentaminen oli lähtökohtaisesti mahdotonta hänen vuonna 1847 tekemänsä tutkimusretken mukaan.
Yhdysvaltain sisällissodan ollessa käynnissä Roebuck kannatti etelävaltioita ja luonnehti Unionin armeijan koostuvan ”Euroopan saastasta”, vaikka oli vuonna 1859 eräässä kirjeessään osoittanut ihailua Yhdysvaltoja kohtaan. Kesäkuussa 1863 hän esitti puheessaan, että Yhdistyneen kuningaskunnan pitäisi yhdessä tuumin Ranskan kanssa tunnustaa etelävaltioiden itsenäisyys. Roebuckin mielestä etelävaltioiden asenne mustaan vähemmistöönsä oli myös itse asiassa vähemmän sortava kuin pohjoisvaltioiden. Hän väitti, että myös pääministeri Palmerston oli hänen tapaansa etelävaltioiden kannattaja. Roebuck oli myös Itävallan keisarikunnan Italian hallinnon tukija. Vuonna 1864 hän erosi Reform Clubista, jonka jäsenenä oli ollut ennen tätä vuosikymmeniä.
Vaikka Roebuck valittiin Sheffieldistä parlamentin alahuoneeseen vuosina 1852, 1857, 1859 ja 1865, hänen jyrkkenevät mielipiteensä ja yleinen poliittinen jääräpäisyytensä olivat osana vaikuttamassa siihen, että häntä ei valittu enää vuoden 1868 vaaleissa. Hänen sijastaan Sheffieldin vaalipiiristä alahuoneeseen nousi työväenluokalle ja ammattiliitoille myötämielinen A. J. Mundella. Roebuck oli sen sijaan tehnyt selväksi kielteisen mielipiteensä ammattiliittoja kohtaan ja luonnehtinut työväenluokkaa perheväkivaltaan taipuvaisiksi ja tuhlareiksi. Hän oli myös suhtautunut vuoden 1867 vaalitavan uudistukseen epäilevästi ja varoittanut antamasta poliittista valtaa ”tietämättömien” haltuun.
Vuoden 1874 vaaleissa Roebuck valittiin konservatiivipuolueen tukemana uudestaan alahuoneen jäseneksi Sheffieldistä Mundellan rinnalle. Roebuckin kanssa paikkaa tavoitteli myös Joseph Chamberlain. Turkin sodassa hän kannatti osmanien valtakunnan tukemista Venäjää vastaan. Hänestä tehtiin Privy Councilin jäsen 14. elokuuta 1878.
Elämä > Kuolema

Roebuck kuoli sydämen vajaatoimintaan Westminsterissä Lontoossa 30. marraskuuta 1879.
Teoksia

Pamphlets for the People, 1835 (traktaattisarja)
Existing Difficulties in the Government of the Canadas.  London:  C. and W. Reynell, 1836.
Plan for the Government of English Colonies, 1849
History of the Whig ministry of 1830, to the passing of the Reform bill.  London:  J.W. Parker, 1852.
Nevskaja zastava

Nevskaja zastavan kunnallishallintoalue Pietarin kartalla.
Nevskaja zastava (ven. Не́вская заста́ва) on historiallinen kaupunginosa ja kunnallishallintoalue Pietarin Nevan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Nevan vasemmalla rannalla Obvodnyi-kanavan eteläpuolella.
Kaupunginosa on saanut nimensä vuonna 1723 rakennetun Pähkinälinnan maantien alussa sijainneesta tulliportista (ven. zastava). 1700-luvulla maantien varrelle syntyivät mm. Smolenskojen, Mihail-Arhangelin, Aleksandrovskojen, Štšemilovkan ja Murzinkan kylät. Vuosisadan loppupuolella seudulle rakennettiin hoviylimysten kartanoita. Vuonna 1744 perustettiin keisarillinen posliini- ja 1780-luvulla lasitehdas, joiden ympärille syntyi työläisasutuksia. 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa Nevskaja zastava oli yksi Pietarin teollisista esikaupungeista, jonka työläiset osallistuivat aktiivisesti vallankumousliikkeen toimintaan. Tehtaista suurimpia olivat Semjannikovin, Aleksandrovskin ja Obuhovin valimot ja konepajat.
Vuonna 1917 alue liitettiin Pietarin kaupungin Nevan piiriin. 1920-luvulta lähtien ja toisen maailmansodan jälkeen sinne rakennettiin uusia asuinalueita ja julkisia rakennuksia. Samaan aikaan uudistettiin alueen teollisuutta. Vuonna 1970 valmistui Nevan rannalla sijaitseva jokiasema. Tärkeimmät liikenneväylät ovat entistä Pähkinälinnan maantietä seuraava Obuhovskoi Oborony -prospekti sekä metrolinja, joka käsittää mm. Jelizarovskajan, Lomonosovskajan, Proletarskajan ja Obuhovon asemat.
Seudun historiasta kertoo vuonna 1967 perustettu Nevskaja zastava -museo.
Aiheesta muualla

Nevskaja zastavan kunnallishallintoalueen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| n k Pietarin hallinnollinen jako |
| --- | --- | --- |
 Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Amiraliteetti |  Kolomna  Sennoi  Amiraliteetti  Semjonovski  Izmailovskoje  6. kunnallishallintoalue  |  |
| Vasilinsaari |  7. kunnallishallintoalue  Gavan  Vasiljevski  Morskoi  Alaissaari  |  |
| Viipuri |  Levassova  Parkala  Sampsonijevskoje  Svetlanovskoje  Sosnovskoje  15. kunnallishallintoalue  Parnas  Suvala-Ozerki  |  |
| Kalinin |  Rastaala  Akademitšeski  Suomi  21. kunnallishallintoalue  Piskarjovka  Severnyi  Prometei  |  |
| Kirov |  25. kunnallishallintoalue  Uljaala  Taasnoi  Autuansaari  Narva  Krasnenkaja retška  Morskije vorota  |  |
| Kolpina |  Kolpina  Metallostroi  Petro-Slavjanka  Pontonnyi  Sapjornyi  Ust-Ižora  |  |
| Krasnogvardeiski |  Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  |  |
| Kraassela |  Kraassela  Eteläinen Primorje  Sosnovaja Poljana  Liiha  Rötsänsilta  Jugo-Zapad  Konstantinovskoje  |  |
| Kronstadt |  Kronstadt  |  |
| Kurort |  Siestarjoki  Terijoki  Valkeasaari  Kellomäki  Metsäkylä  Raavski  Kuokkala  Vammelsuu  Lautaranta  Ollila  Tyrisevä  |  |
| Moskova |  Moskovskaja Zastava  Gagarinskoje  Novoizmailovskoje  47. kunnallishallintoalue  Zvjozdnoje  |  |
| Neva |  Nevskaja zastava  50. kunnallishallintoalue  Obuhovo  Tuntia  53. kunnallishallintoalue  54. kunnallishallintoalue  Neva  Okkervil  57. kunnallishallintoalue  |  |
| Petrograd |  Korpisaari  Koivusaari  Kronverkskoje  Posadski  Tškalovski  Vvedenski  |  |
| Pietarhovi |  Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  |  |
| Primorje |  Lahti-Olkina  65. kunnallishallintoalue  Tšornaja retška  Komendantski aerodrom  Ozero Dolgoje  Juntolovo  70. kunnallishallintoalue  Revonnenä  |  |
| Puškin |  Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  |  |
| Frunze |  Volkovskoje  72. kunnallishallintoalue  Kupsila  Georgijevski  75. kunnallishallintoalue  Balkanski  |  |
| Pietarin keskusta |  Dvortsvyi  78. kunnallishallintoalue  Liteinyi  Smolninskoje  Ligovka-Jamskaja  Vladimirski  |  |
Rolls-Royce Armoured Car

| Rolls-Royce Armoured Car |
| --- | --- |
 Rolls Royce 1920 Mk1 Bovingtonin panssarimuseossa.
Aseen tyyppi:  Panssariauto
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Palvelushistoria
Valtion käytössä:   Yhdistynyt kuningaskunta  Irlanti
Sodissa:  Ensimmäinen maailmansota Irlannin vapaussota Toinen maailmansota
Tekniset tiedot
Paino:  3,8 t
Miehistö:  2 tai 3
Panssarointi:  8 mm
Pääaseistus:  Vickers-konekivääri
Moottori:  Rolls-Royce 40/50 6-sylinterinen vesijäähdytteinen moottori
Toimintasäde:  noin 290 km
Huippunopeus:  60 m/t
Rolls-Royce Armoured Car (suom. ’Rolls-Royce-panssariauto’) oli brittien ensimmäisessä maailmansodassa kehittelemä panssariauto. Ensimmäiset niistä otettiin käyttöön vuonna 1914, ja ne säilyivät käytössä toiseen maailmansotaan saakka.
Suunnittelu

Ensimmäinen Rolls-Royce-panssariautoista oli yksityisomistuksessa. Royal Naval Air Servicen Dunkerqueen sijoitetu lento-osaston komentaja Charles Rumney Samson täydensi miestensä lentopalvelusta autoilla tehdyillä tiedusteluretkillä saksalaisia partioita vastaan. Näihin tehtäviin käytettiin lentäjien omia autoja. Kolmeen näistä päätettiin 4. syyskuuta 1914 asentaa panssarointi. Ajatuksen taustalla oli Charles Samsonin veli Felix, ja Charles puolestaan ajoi ajatuksen hallinnollisesti läpi. Ensimmäiset kolme autoa olivat merkiltään Mercedes, Rolls-Royce ja Wolseley. Alkuperäisenä panssarointina oli vain kuuden millimetirn paksuinen metallilevy, joka kesti kiväärin ammuksen 500:n jaardin päästä. Charles Samsonin mukaan panssaroinnin suunnitteli Felix, mutta käytännössä se oli hyvin samanlainen kuin belgialaiset panssariautot. Aseistuksena oli ensin Lewis-pikakivääri ja sittemmin Maxim-konekivääri. Ensimmäiset autot valmisti dunkerquelainen laivanvalmistaja Forges et Chantiers de France.
Charles Samsonin saatua vakuutettua esimiehensä panssariautoja päätettiin rakentaa 60 kappaletta. Autot suunnitteltiin laivastoministeriön ilmailu-osastossa, ja suunnitelmat hyväksyi Winston Churchill. Ensimmäinen versio ei saavuttanut sotilaiden suosiota. Sen matalan panssaroinnin takia ainut miehistön suojattu jäsen oli ajaja, ja muiden piti tulen alla suojaa saadakseen käydä makuulle. Ensimmäiset autot olivat keskenään erilaisia. Useimpiin tehtiin muutoksia taistelukentällä. Ensimmäiset autot järjestettiin 15 auton vahvuisiksi neljäksi ryhmäksi, jotka olivat taisteluvalmiita lokakuussa 1914. Samaan aikaan auton jatkokehittely jatkui. Tykkitornillisen mallin valmisti William Beardmore and Company Glasgow’ssa. Autoissa oli 8 millimetrin panssarointi, joka teki siitä läpäisemättömän saksalaisten panssaria läpäiseville ammuksillekin. Näissäkin autoissa oli tosin joitakin eroja toisiinsa nähden. Ensimmäiset tykkitornilliset autot luovutettiin Royal Naval Armoured Car Divisionille 15. marraskuuta 1914.
Piirteet

Sähköiset käynnistysmoottorit tulivat Rolls-Roycen panssariautoihin vuonna 1919. Sitä ennen moottori käynnistettiin käynnistyskahvalla. Rolls-Roycen 8 mm:n panssarointi peitti auton sisätilat ja sen moottorin. Auton etuosan jäähdytintä suojasi kaksi saranallista panssarilevyä, jotka suljettiin ja avattiin vivulla ajajan paikalta käsin. Ne suljettiin vain auton ollessa tulen alla, sillä ne häiritsivät ilman ottoa. Auton renkaat olivat kokonaan suojaamatta. Aseistuksena oli ensin vesijäähdytteinen Maxim-konekivääri ja sittemmin Vickers-konekivääri. Konekivääri oli auton tykkitornissa.
Käyttö > Ensimmäinen maailmansota

Kun tykkitornillisia Rolls-Roycen autoja alkoi saapua Flanderiin, asemasota juoksuhautoineen esti jo niiden tehokkaan käytön. Samson kutsuttiin vuonna 1915 lentokoneineen takaisin Britanniaan, ja takaisin tuotiin myös suurin osa panssariautoista. Ranskaan jääneitä autoja käytettiin lähinnä tykkien vetämiseen. Britanniassa autot järjestettiin uudelleen neljän auton pattereihin, ja niistä kolme palasi Ranskaan maaliskuussa 1916. Autoja yritettiin käyttää ainakin Sommessa ja Guillemountissa, mutta on jäänyt epäselväksi, missä määrin niitä taisteluissa lopulta käytettiin. Arrasin taistelussa kahdella panssariautolla varustettu osasto valtasi saksalaisten miehittämän Roiselin kylän. Autojen tarkemmasta toiminnasta ei tiedetä juuri mitään, paitsi että ne on valokuvien perusteella sijoitettu melko lähelle etulinjoja. Autot vedettiin jälleen takaisin Britanniaan lokakuussa 1917.
Gallipolin taistelussa niemimaalle tuotiin neljä panssariautoa. Niitä käytettiin ainakin yhteenotoissa 4. kesäkuuta 1915. Kaikki ei mennyt aivan nappiin, ja yksi autoista suistui tieltä, toinen auto ajoi töyssyn yli ja tykkitorni irtosi, ja muiden renkaat kärsivät vahinkoja kovassa vihollistulituksessa. Mikäli autot selvisivät, ne vietiin pois Gallipolista myöhemmin samana vuonna. Panssariautoja käytettiin myös Afrikan ja Lähi-idän rintamilla. Maaliskuussa 1916 Hugh Grosvenor johti komentamansa panssariautojoukon Mersah Matruhista käsin ja autojen tehtyä 300-mailin pituisen retken aavikolla pelasti 91 brittivankia. Autoja käytettiin tehokkaasti senuseja vastaan, kun niillä pystyttiin estämään vihollisen pako aavikolle. Autoja oli myös T. E. Lawrencen ja arabikapinallisten tukena Lähi-idässä.
Käyttö > Irlannissa

Rolls-Roycen panssariautoja lähetettiin Irlantiin vuonna 1916 pääsiäiskapinan jälkeen. Suojauksensa takia ne sopivat hyvin Irlantiin, jossa tasavaltalaiset järjestivät Irlannin vapaussodan aikana väijytyksiä brittijoukkoja vastaan. Irlannissa solmittiin aselepo vuonna 1921, ja seuraavan vuoden joulukuussa perustettiin Irlannin vapaavaltio. Britit vetäytyivät Pohjois-Irlantiin ja jättivät Irlannin armeijan käsiin yli tuhat kulkuneuvoa, niiden joukossa 13 Rolls-Roycen panssariautoa. Autot säilyivät Irlannin armeijan käytössä toisen maailmansodan lopulle saakka, mutta niiden ylläpito alkoi lopulta käydä vaikeaksi, sillä niihin tarvittuja Michelinin renkaita ei enää saatu. Sittemmin autot poistettiin käytöstä, niiden panssarointi purettiin ja ne myytiin yksityishenkilöille.
Käyttö > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan syttyessä Rolls-Royce-panssariautot olivat jo tulossa elinkaarensa päähän. Niitä käytettiin sotatoimissa italialaisia vastaan Egyptissä. Egyptissä alkuperäisen aseistuksen tilalle asennettiin Bren-pikakivääri tai Boys-panssarintorjuntakivääri. Niillä häirittiin italialaisten rajalinnakkeita, mutta sittemmin Italian ilmavoimat tuottivat niille suuret tappiot. Myöhemmin ne korvattiin eteläafrikkalaisilla Marmon-Herrington panssariautoilla. Britteinsaarilla niitä käytettiin kodinturvajoukoissa maan rannikon partioinnissa saksalaisten maihinnousun varalta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rolls-Royce Armoured Cars (Arkistoitu – Internet Archive) first published in issue No 1 of The Rolls-Royce Owner October 1963,
Rolls-Royce panssariauto Dunkerquessa vuonna 1915.
Rolls Royce Megiddon taistelussa vuonna 1918.
Rolls Royce läpäisemässä italialaisten piikkilanka-aitaa Pohjois-Afrikassa 1940.
Ródos (kaupunki)

| Ródos Ρόδος |
| --- | --- |
 Ródoksen vanhaakaupunkia sekä Suurmestarin palatsi.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Ródos
 Koordinaatit: 36°26′N, 28°13′E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Egea
Alue:  Etelä-Egean saaret
Alueyksikkö:  Ródos
Kunta:  Ródos
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  690101
Väkiluku (2011):  50 636
 – Kaupunki­yhdys­kunta:  50 636
 – Kaupunki:  49 541
 – Metropolialue:  86 199
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  851 00
Suuntanumero(t):  2241
Rekisterikilpi:  PO,PK,PY
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ródos (kreik. Ρόδος) on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Ródoksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Ρόδου, Dimotikí Enótita Ródou) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Ródoksen saarella, Ródoksen alueyksikössä Etelä-Egean saarten alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 50 636 ja varsinaisen Ródoksen kaupungin väkiluku 49 541 (vuonna 2011). Ródoksen kaupunki on Ródoksen saaren pääkaupunki sekä Ródoksen kunnan kuntakeskus. Se on myös Dodekanesian saariryhmän perinteinen keskuskaupunki ja toimi lakkautetun Dodekanesian prefektuurin pääkaupunkina.
Ródoksen kaupunki perustettiin antiikin aikana. Antiikin Rhodoksessa sijaitsi yksi maailman seitsemästä ihmeestä, Rhodoksen kolossi. Johanniittain ritarikunnan rakentama linnoitettu Ródoksen vanhakaupunki kuuluu Välimeren alueen parhaiten säilyneisiin keskiaikaisiin kaupunkeihin. Unesco liitti Ródoksen keskiaikaisen kaupungin maailmanperintöluetteloon vuonna 1988.
Ródos oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä uudeksi Ródoksen kunnaksi yhdessä Afántoun, Archángeloksen, Attávyroksen, Ialysóksen, Kallithéan, Kámeiroksen, Líndoksen, Nótia Ródoksen ja Petaloúdesin kanssa.
Historia ja kaupunkikuva > Antiikin Rhodos

Ródoksen saari, antiikin aikaisessa nimimuodossa Rhodos, sijaitsi lähellä Lähi-itää ja Vähää-Aasiaa merkittävien kauppareittien varrella itäisellä Välimerellä, minkä ansiosta saaresta kehittyi jo antiikin ajalla tärkeä kaupallinen keskus ja merivalta. Rhodoksen kaupunki perustettiin saaren pohjoiskärkeen vuonna 408 eaa., ja nimettiin saaren mukaan. Kaupunki perustettiin saaren vanhojen kaupunkien Lindoksen, Ialysoksen ja Kameiroksen yhteisestä sopimuksesta. Perustamiseen päädyttiin, koska vanhojen kaupunkien satamat eivät enää kyenneet hoitamaan kasvanutta merenkulkua ja kaupankäyntiä. Rhodoksen kaupungissa oli kolme suurikokoista luonnonsatamaa, jotka ratkaisivat ongelmat. Lisäksi kaupungin sijainti oli edullinen myös siksi, että saaren ohittaneet laivat saattoivat pysähtyä sen satamissa riippumatta siitä, kumman puolen rannikkoa pitkin ne kulkivat.
Uusi Rhodoksen kaupunki kukoisti erityisesti hellenistisellä kaudella, kun taas Kameiros ja Ialysos pitkälti syrjäytyivät. Rhodoksen kaupungissa otettiin käyttöön miletoslaisen arkkitehti Hippodamoksen suunnittelema ruutukaava. Yhä nykyäänkin useat sekä vanhan- että uudenkaupungin pääkaduista noudattelevat tätä ruutukaavaa. Kaupungissa sijaitsi suuri Helios-jumalan patsas, joka tunnetaan Rhodoksen kolossina. Se luettiin yhdeksi maailman seitsemästä ihmeestä. Patsas ei ole säilynyt nykyaikaan, eikä sen sijaintipaikkaa tunneta. Aiemmin sen esitettiin usein seisseen sataman suulla hajareisin, mutta todellisuudessa näin ei ollut.
Antiikin Rhodoksen kaupungin jäänteitä on nähtävillä erityisesti kaupungin akropoliilla eli yläkaupungin kukkulalla, joka tunnetaan nykyisin myös nimellä Monte Smith. Se sijaitsee nykyisen keskustan länsipuolella noin kaksi kilometriä kaupunginmuurista. Akropoliin arkeologisella alueella sijaitsevat muun muassa Apollonin temppelin, Rhodoksen stadionin sekä Odeionin rauniot, jotka ovat peräisin kaupungin kukoistuskaudelta 200–100-luvuilta eaa. Vanhassakaupungissa sijaitsevat muun muassa Afroditen temppelin rauniot, jotka ovat 200-luvulta eaa.
Historia ja kaupunkikuva > Keskiaikainen vanhakaupunki

Ródoksen kaupunki taantui keskiajalle tultaessa, mutta säilyi olemassa. Se nousi uuteen kukoistukseen, kun Johanniittain ritarikunta saapui saarelle vuonna 1309 ja teki kaupungista keskuspaikkansa. Kaupungin vanhakaupunki on vanhimmilta osiltaan peräisin tuolta ajalta. Kaupunkiin rakennettiin muun muassa ritarikunnan Suurmestarin palatsi. Kaupungin ympärille rakennettiin neljä kilometriä pitkä linnoitusmuuri. Muurit ovat yhä nykyisinkin alkuperäisessä asussaan yhtä porttia, joka rakennettiin 1900-luvulla, lukuun ottamatta. Italialaiskauden aikana, vuonna 1924, portteihin tehtiin muutoksia, että niistä mahtui kulkemaan autoilla.
Historia ja kaupunkikuva > Keskiaikainen vanhakaupunki > Ritarikortteli Collachium

Johanniittain ritarikunnan hallinto- ja asuintilat sijaitsivat Collachiumissa, vanhankaupungin pohjoisosassa. Sen tärkein rakennus oli ritarikunnan päämaja, Suurmestarin palatsi. Lisäksi jokaisella ritarikunnan kansallisuudella oli Collachiumissa omat talonsa. Collachiumin läheisyydessä sijaitsee Plateía Sýmis -aukio, jossa sijaitsevat Afroditen temppelin rauniot. Temppelin raunioiden takana sijaitsee Plateía Argyrokástrou -aukio, jonka laidalla sijaitsee 1500-luvulla valmistunut Auvergnen talo. Auvergne oli yksi ritarikunnan kansallisuuksista. Aukiolla on myös 1300-luvulta peräisin oleva rakennus, Armeria, joka todennäköisesti toimi ritarikunnan ensimmäisenä sairaalana. Sittemmin rakennuksessa säilytettiin aseita ja nykyisin rakennuksessa toimivat koristetaiteen museo sekä Dodekanesian arkeologisen instituution arkisto.
Vanhankaupungin Plateía Musiou -aukiolla sijaitsee Englannin talo, joka alun perin rakennettiin 1400-luvulla, mutta rakennettiin uudelleen italialaiskaudella. Myös Englanti oli yksi ritarikunnan kansallisuuksista. Aukiolla on myös Ródoksen arkeologinen museo, alun perin johanniittain sairaala, sekä esimerkiksi Panagía tou Kástrou -kirkko, jonka rakennustyöt aloitettiin bysanttilaisella kaudella, mutta valmiiksi kirkko tuli johanniittain kaudella. Kirkko oli alun perin roomalaiskatolinen, mutta osmanien otettua saari haltuunsa, tehtiin rakennuksesta moskeija. Nykyisin kirkossa toimii jälkibysanttilaisen kauden uskonnollisen taiteen museo. Ritarikunnan taloista Italian, Ranskan, Espanjan ja Provencen talot sijaitsevat Odós Ippotón -kadun eli Ritarien kadun varrella, joka lukeutuu maailman parhaiten säilyneiden keskiaikaisten katujen joukkoon.