stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavo Valve

Paavo Kauko Juhani Valve  (25. huhtikuuta 1922 Helsinki – 30. syyskuuta 2007 Rovaniemi) oli suomalainen metsänhoitaja ja virkamies, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Valveen vanhemmat olivat pastori Juho Kauko Kalervo Valve ja Hilja Kosonen ja puoliso vuodesta 1947 Kerttu Kaarina Jutila. Valve tuli ylioppilaaksi Lahden lyseosta 1942 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1945. Hän suoritti lisäksi opintoja Teknillisen korkeakoulun maanmittauksen opinto-osastolla 1944–1946. Metsätaloudellisen virkatutkinnon Valve suoritti 1946. Hän oli kuljetuspäällikkö Helsingin yliopiston evakuoidun omaisuuden palauttamistoimistossa 1944–1945, maatalousministeriön asutusasiainosaston 74. maanlunastuslautakunnan teknillinen apulainen 1945, 73. maanlunastuslautakunnan metsänhoitaja 1946, Metsähallituksen Uudenmaan hoitoalueen harjoittelija 1946, Helsingin yliopiston maanmittauksen opetuksen avustaja 1946–1947, Metsähallituksen Pohjanmaan piirikunnan Pudasjärven ja Puhoksen hoitoalueiden avustava metsänhoitaja 1947–1949, Perä-Pohjolan piirikuntakonttorin hankintametsänhoitaja 1949–1956, vanhempi hankintametsänhoitaja 1956–1962, piiritarkastaja 1963–1967, ylimetsänhoitaja ja piirikuntapäällikön sijainen 1967–1975 sekä piirikuntapäällikkö 1975–1985. Valveella oli myös lukuisia asiantuntija- ja luottamustehtäviä.  Metsäneuvoksen arvonimen hän sai 1976.
Ormonde Winter

| Ormonde Winter |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. tammikuuta 1875 Chiswick, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 13. helmikuuta 1962 (87 vuotta) Worthing, Sussex, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  sotilas
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1895–1924 1940
Taistelut ja sodat:  ensimmäinen maailmansota Irlannin vapaussota talvisota
Sotilasarvo:  prikaatikenraali
Kunniamerkit:  KBE, DSO, CB, CMG
Ylennykset:  kapteeni (1901) majuri (1911) everstiluutnantti (1916) vt. prikaatikenraali (1918) eversti (1920)
Joukko-osasto:  Britannian armeija Suomen vapaaehtoiset
Ormonde de l'Épée Winter (15. tammikuuta 1875 – 13. helmikuuta 1962) oli brittiläinen upseeri ja poliisipäällikkö. Hän osallistui Gallipolin maihinnousuun ensimmäisessä maailmansodassa ja oli tärkeässä roolissa Irlannin itsenäisyyssodan tiedustelupäällikkönä. Myöhemmin hän osallistui myös talvisotaan vapaaehtoisena taistelijana Suomen puolella.
Elämäkerta

Winter syntyi Chiswickin kaupunginosassa länsi-Lontoossa 15. tammikuuta 1875. Hänen vanhempansa olivat W. H. Winter ja Fanny Winter. Perheeseen kuului lisäksi neljä vanhempaa lasta. Winter opiskeli Cheltenham College -sisäoppilaitoksessa ja aloitti vuonna 1892 opintonsa Royal Military Academy -upseerikoulussa Woolwichissä.
Elämäkerta > Sotilasura

Winter nimitettiin Britannian armeijan luutnantiksi vuonna 1895. Perheen sisäisen riidan vuoksi Winter ei saanut perintöä, vaan joutui elämään Ahmedabadiin Intiaan sijoitettuna tykistöupseerin palkallaan. Vuoteen 1899 mennessä hänestä oli tullut 55. patterin komentaja, ja 1901 hänet ylennettiin kapteeniksi. 55. patteri lakkautettiin vuonna 1903, jolloin Winter siirrettiin 131. patteriin, joka oli sijoitettuna Kildaren kreivikuntaan Irlantiin. Koska Winter ei tullut toimeen Irlannissa, hän pyysi, että saisi toistaiseksi siirron tehtäviin takaisin Intiaan, mikä tehtiin. Vuonna 1911 hän sai ylennyksen majuriksi. Hän pysyi Intiassa ensimmäisen maailmansodan alkuun asti.
Ensimmäisessä maailmansodassa Winter osallistui 10. patterin päällikkönä Gallipolin maihinnousuun Turkissa. Patteri nousi maihin W-rannalla 29. huhtikuuta 1915. Winteristä tuli Gallipolissa ennen pitkää esiupseeri. Hän poistui kyseiseltä rintamalta 19. joulukuuta 1915 Egyptiin.
Elämäkerta > Myöhemmät vaiheet

1920-luvulla Winter oli äärioikeistolaisen British Fascists -puolueen jäsen ja toimi sen Lontoon alueen päällikkönä. Hän harkitsi myös liittymistä Ranskan muukalaislegioonaan, mutta ei lopulta tehnyt niin.
Vuonna 1940 Winter lähti Suomeen vapaaehtoiseksi taistelemaan talvisodassa Neuvostoliittoa vastaan. Hän saapui Tornioon Suomessa matkustettuaan pohjoisen Norjan ja Ruotsin läpi ja jatkoi sieltä Helsinkiin, missä esiintyi olympiakisoista kiinnostuneena matkailijana.
Ennen pitkää Winter vetäytyi Worthingiin Sussexissa. Hän kuoli siellä 13. helmikuuta 1962.
Peijaksen sairaala

| Peijaksen sairaala |
| --- | --- |
 Peijaksen sairaala Vantaan Asolassa.
Sijainti
Osoite:  Sairaalakatu 1, 01400 Vantaa (postiosoite: Peijaksen sairaala, PL 900, 00029 HUS)
Koordinaatit:  60°19.875′N, 25°03.551′E
Organisaatio
Sairaanhoitopiiri:  Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiiri
Tyyppi:  aluesairaala
Erikoisala:  ympärivuorokautinen yhteispäivystys (erikoissairaanhoidon päivystys ja terveyskeskuspäivystys)
Historia
Perustettu:  1990 (1. rakennusvaihe valmistui)
Linkki
Kotisivut:  Kotisivu
Peijaksen sairaala on Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiiriin (HUS) kuuluva sairaala, joka sijaitsee Vantaan Asolassa. Vuodesta 2001 lähtien Peijaksen sairaala on ollut osa Helsingin seudun yliopistollisen keskussairaalan toimialuetta.
Ensimmäinen, arkkitehti Pekka Terävän suunnittelema rakennusvaihe valmistui 1990, ja toinen vaihe saatiin valmiiksi vuonna 1993. Sairaalan kolmas, arkkitehti Pekka Koivulan johdolla suunniteltu vaihe toteutettiin vuosina 2005–2007. Laajennus toi kolmanneksen eli 16 500 m² lisää tilaa. Laajennuksen yhteydessä sairaala sai muun muassa kappelin.
Sairaalan vuodeosastoilla on 267 potilaspaikkaa, lisäksi on 50 psykiatrista paikkaa ja Keravan Klondykessa 16 paikkaa. Työntekijöitä 1 450, joista 1 100 työskentelee Peijaksan sairaalakiinteistössä. Peijaksessa on muun muassa kirurgiset ja sisätautien osastot. Sairaalaan suunnitellaan myös laajennusta.
Peijaksen sairaalaan on hyvät joukkoliikenneyhteydet. Sitä kautta kulkee useita Vantaan sisäisiä bussilinjoja sekä linjoja Helsingistä, Keravalta ja Tuusulasta. Lisäksi kävelymatkan päässä sijaitsevat Rekolan ja Koivukylän rautatieasemat.
Peijaksen sairaalassa on Vantaan kaupungin johtokeskus.
Aiheesta muualla

Peijaksen sairaalan joukkoliikenneyhteydet (pdf) HSL. Arkistoitu 3.12.2017. Viitattu 19.4.2020.
Peijaksen sairaalan laajennus  Arkkitehtiryhmä Reino Koivula . Viitattu 19.4.2020.
Paavo Tyrväinen

Paavo Veikko Olavi Tyrväinen (s. 23. tammikuuta 1952 Hankasalmi) on suomalainen yhteiskuntatieteiden maisteri, joka toimi usean eri kunnan johtajana sekä Paimion ja Kurikan kaupunginjohtajana.
Paavo Tyrväinen syntyi maanviljelijä Eino Tyrväisen ja emäntä Aili Koivumäen perheeseen. Tyrväinen valmistui merkantiksi 1970, tuli ylioppilaaksi 1981 ja suoritti yhteiskuntatieteiden maisterin tutkinnon Jyväskylän yliopistossa 1988. Hän toimi verohallinnon palveluksessa 1971–1988 ja kunnanjohtajana Kestilässä 1988–1990, Sonkajärvellä 1990–1996, Liperissä 1996–2002 ja Luumäellä 2004–2008. Paimion kaupunginjohtaja Tyrväinen oli 2002–2004, Kurikan kaupunginjohtajaksi hän tuli vuonna 2009. Kurikan kaupunginvaltuuston valitessa kaupunginjohtajan vuonna 2008 hän sai 22 ääntä 43:sta. Vuonna 2014 Tyrväinen valittiin Suomen kuntajohtajat ry:n hallituksen puheenjohtajaksi.
Tyrväisen piti jäädä eläkkeelle maaliskuussa 2015, mutta  hänen sopimustaan jatkettiin vuoden 2015 loppuun. Tyrväisen seuraajaksi  valittiin Anna-Kaisa Pusa.
Paavo Valkonen

Paavo Valkonen on suomalainen hiihtosuunnistuksen valmentaja. MM-tason urheilujoista hän on aiemmin valmentanut Raino Pesua ja tytärtään Hannele Tonnaa. Valkonen on suorittanut A-valmentajan tutkinnon. Suomen Suunnistusvalmentajat ry:n Vuoden valmentajaksi hänet nimitettiin 1996.
Työuransa Valkonen teki Joutsassa, jossa hän toimi liki 40 vuotta historian ja yhteiskuntaopin lehtorina. Joutsan lukion rehtorina hän toimi vuodet 1998–2003. Nykyisin Paavo Valkonen on eläkkeellä ja asuu Hankasalmella Keski-Suomessa. Seuratasolla hän on edustanut aina Hankasalmen Hankaa ja on edelleen mukana myös seuran hallinnossa.
Peter Göbl

Peter Göbl (24. toukokuuta 1851 – 15. helmikuuta 1916) oli saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 29. kesäkuuta 1877 ja nimitettiin Augsburgin hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Sinopen titulaaripiispaksi 28. helmikuuta 1911. Piispaksi konsekroinnin suoritti 2. huhtikuuta Maximilian von Lingg.
Göbl toimi piispana loppuikänsä.
Pascal Devoyon

Pascal Devoyon (s. 1953) on pianisti.
Devoyon opiskeli varhain Blanche Bascourret de Gueraldin johdolla. Hän valmistui vuonna 1971 ensipalkinnon saamisen kera Pariisin konservatoriosta, jossa hänen opettajanaan oli toiminut Lélia Gousseau. Vuonna 1972 hän sai esiintyvän taiteilijan diplominsa École Normale de Musique de Parisista. Devoyon tuli palkituksi muiden muassa Viotti-, Busoni- ja Leeds-kilpailuissa. Kansainväliseen maineeseen hän nousi vuonna 1978 Tšaikovski-kilpailussa saamansa hopeamitalin myötä. Devoyon on esiintynyt muiden muassa Lontoon filharmonikkojen, Orchestre de Parisin, Rotterdamin filharmonikkojen, Helsingin kaupunginorkesterin, Montrealin sinfoniaorkesterin ja NHK-sinfoniaorkesterin kanssa. Resitaaleja hän on pitänyt esimerkiksi Carnegie Hallissa, Concertgebouwissa, Philharmonie-salissa ja Queen Elizabeth Hallissa. Kamarimuusikkona hänen yhteistyökumppaneihinsa ovat kuuluneet viulistit Dong-suk Kang ja Philippe Graffin sekä sellistit Steven Isserlis ja Tilmann Wick. Vaimonsa Rikako Muratan kanssa hän aloitti säännöllisen esiintymisen pianoduona vuonna 2006.
Devoyonin ohjelmistoon kuuluvat muiden muassa kaikki Ludwig van Beethovenin sonaatit, 1900-luvun teoksia sellaisilta säveltäjiltä kuin Béla Bartókilta ja Olivier Messiaenilta sekä nykysäveltäjien musiikkia. Devoyonin levytysten joukossa on musiikkia Pjotr Tšaikovskilta, Edvard Griegiltä, Robert Schumannilta, Maurice Ravelilta, Franz Lisztiltä, César Franckilta, Gabriel Faurélta, Camille Saint-Saënsilta, Francis Poulencilta, Franz Schubertilta, Arthur Honeggerilta, Ernest Chaussonilta, Pierre de Brévilleltä, Joseph Canteloubelta, Johannes Brahmsilta, Messiaenilta, Paul Hindemithiltä ja Bohuslav Martinůlta.
Devoyon on tehnyt opetustyötä muun muassa Pariisin konservatoriossa ja Berliinin taideyliopistossa. Vuonna 2001 hänestä tehtiin Ordre National du Mériten ritari. Vuonna 1999 Devoyon aloitti Dong-suk Kangin kanssa toiminnan MusicAlp-festivaalin taiteellisena johtajana.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi), (japaniksi)
Peter Hagendorf

Peter Hagendorf oli palkkasotilas, joka taisteli kolmikymmenvuotisessa sodassa Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan puolella protestantteja vastaan. Erityisen kuuluisan hänestä tekee hänen päiväkirjansa, joka on säilynyt nykypäiviin asti.
Pekka Kyöttinen

Pekka Kyöttinen (2. syyskuuta 1883 Repola, Vienan Karjala – 26. huhtikuuta 1961 Polvijärvi) oli vienankarjalainen maanviljelijä, joka oli keskeisesti mukana 1917–1923 Itä-Karjalan itsehallintopyrkimyksissä.
Repolan Omelian kylästä kotoisin ollut Pekka Kyöttisen isä oli runonlaulaja Konoi Kyöttinen. Pekka Kyöttinen sai innostuksen kansallisiin pyrkimyksiin Aleksei Mitron puheista ja luettuaan Karjalaisten Paginat- ja Karjalan Heimo-lehtiä. Hänen sedällään oli kauppa Joensuun lähellä Utrassa ja Kyöttinen oli 14-vuotiaana kaupassa oppipoikana jonkin aikaa. Hän piti sittemmin itsekin kauppaa Repolassa. Kesällä 1918 Repola ja Porajärvi pyrkivät ja pääsivät Suomen suojelukseen. Suomen mallin mukainen kunnallishallinto järjestettiin ja Pekka Kyöttinen valittiin Repolan kunnanvaltuuston puheenjohtajaksi. Hänet valittiin myös Repolan ja Porajärven yhteisen itsenäisyystoimikunnan puheenjohtajaksi.
Vuonna 1920 perustettiin Karjalan Keskushallitus, johon kuuluivat Aleksanderi Samulinen ja Jaakko Andreijev Rukajärveltä, Vuokkiniemeltä opettaja Vasili Keynäs, Uhtualta Ahti Vierma sekä Repolasta Pekka Kyöttinen ja Pekka Homanen. Kyöttinen valittiin keskushallituksen puheenjohtajaksi ja Keynäs sihteeriksi maisteri Toivo Kaukorannan ollessa teknisenä sihteerinä. Karjalan Keskushallituksen toimisto oli Helsingissä Töölönkatu 9:ssä ja Suomeen muuttanut Kyöttisen perhe asui Helsingin lähellä Pakinkylässä. Keskushallitus hankki varoja yksityisiltä lahjoittajilta sekä myymällä Akseli Gallen-Kallelan piirtämää postimerkkiä, jossa oli kuvattuna Karjalan karhu.
Tarton rauhansopimuksen solmisen jälkeen Suomen suojelus lakkasi Repolassa ja Porajärvellä 14. helmikuuta 1921. Karjalan Keskushallitus päätti tällöin perustaa 50 miehen vahvuisen miliisilaitoksen Repolaan ja Porajärvelle. Kyöttinen toimi sitten Karjalan Keskushallituksen edustajana Itä-Karjalan asian tullessa esille Kansainliiton neuvostossa tammikuussa 1922 alkaneella istuntokaudella. Hän matkusti Geneveen tammikuun puolivälissä 1922 yhdessä professori E. N. Setälän kanssa pyytääkseen Kansainliiton neuvostoa ottamaan Itä-Karjalan suojelukseensa ja pääsi tapaamaan Kansainliiton edustajia. Kansainliitto ei voinut kuitenkaan tehdä päätöksiä asiassa koska Neuvosto-Venäjä ei ollut tuolloin järjestön jäsenenä ja piti Itä-Karjalaa sisäisenä asianaan.
Suomi koetti pitää edelleen Itä-Karjalan itsehallintoasiaa esillä Kansainliitossa mutta Kansainliiton pysyvä tuomioistuin kieltäytyi 1923 antamasta lausuntoa asiasta vaikka Kansainliitto tunsikin mielenkiintoa asiaan ja halusi kerätä lisää tietoa kysymyksestä. Karjalan Ulkomainen Valtuuskunta lopetti sitten toimintansa 1926.
Viimeksi Pekka Kyöttinen asui pienellä maatilalla Polvijärven Viitalahdella Liperin ja Polvijärven rajamailla. Hän kuoli huhtikuussa 1961 ja hänen hautajaisensa pidettiin Polvijärven Sotkuman kylän ortodoksisella rukoushuoneella 3. toukokuuta 1961.
Aiheesta muualla

Itä-Karjalan asian käsittely Kansainliiton neuvostossa Genevessä 13.1.1922, kuvassa aivan keskellä Rafael Erich ja Carl Enckell. Ruksilla merkitty on repolalainen maanviljelijä Pekka Kyöttinen. Museovirasto, Historian kuvakokoelma (Finna)
Paralía (Akhaia)

| Paralía Παραλία |
| --- | --- |
 Paralían kaupunkia.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Paralía
 Koordinaatit: 38°11′53″N, 21°41′57″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos,Länsi-Kreikka jaJooniansaaret
Alue:  Länsi-Kreikka
Alueyksikkö:  Akhaia
Kunta:  Patras
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  370104
Väkiluku (2011):  9 987
 – Kaupunki­yhdys­kunta:  6 336
 – Kaupunki:  6 336
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  263 xx, 264 xx, 265 00
Suuntanumero(t):  2610
Rekisterikilpi:  ACh
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Paralía (kreik. Παραλία) on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Patraksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Παραλίας, Dimotikí Enótita Paralías) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Akhaian alueyksikössä Länsi-Kreikan alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 9 987 ja varsinaisen Paralían kaupungin väkiluku 6 336 (vuonna 2011).
Paralían kaupunki, suomeksi ”Ranta”, sijaitsee Patraksenlahden rannalla noin kuusi kilometriä Patraksen kaupungin keskustasta etelään, ja se on Patraksen esikaupunkeja. Paralía oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Patraksen kuntaan yhdessä Messátidan, Ríon ja Vrachnaíikan kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat

Paralían kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä- tai kaupunki­yhdys­kunta | Kylä, kaupunki tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Mintilógli | Chantziliáko | 243 |
| Mintilógli | Mintilógli | 2 120 |
| Paralía | Paralía | 6 336 |
| Rogítika | Rogítika | 1 288 |
Yhteensä: 9 987
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paralía Wikimedia Commonsissa
Pei Cobb Freed & Partners

Pei Cobb Freed & Partners LLP on yhdysvaltalainen, kansainvälisesti toimiva arkkitehtitoimisto, jonka pääkonttori sijaitsee New Yorkin kaupungissa. Toimisto on toiminut suunnittelijana erilaisissa rakennushankkeissa yli sadassa kaupungissa eri puolilla maailmaa. Pei Cobb Freed & Partners on saanut lukuisia palkintoja suunnitelmistaan (mm. 24 American Institute of Architects -instituutin myöntämää palkintoa ja Chicago Architecture Award).
Yritys, alun perin nimeltään I. M. Pei & Partners, perustettiin vuonna 1955, ja sen perustajana toimivat arkkitehdit I. M. Pei, Eason H. Leonard ja Henry N. Cobb. Toimistossa työskentelee nykyisin noin 80 suunnittelijaa.
Toimiston suunnittelemia rakennuksia

John F. Kennedy Presidential Library and Museum (1977), Boston
John Hancock Tower (1976), Boston
Bank of China Tower (1990), Hongkong
Aon Center (1973), Los Angeles
200 West Street (2010), New York
Aiheesta muualla

Toimiston virallinen sivusto (englanniksi)
Palettitangara

| Palettitangara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Tangarat Tangara
Laji::  fastuosa
Kaksiosainen nimi
 Tangara fastuosa  (Lesson, 1831) 
Katso myös
   Palettitangara Wikispeciesissä   Palettitangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Palettitangara (Tangara fastuosa) on tangaroihin kuuluva varpuslintu, joka elää endeemisenä Brasiliassa, Etelä-Amerikassa. Laji on luokiteltu vaarantuneeksi.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan palettitangara on noin 14 cm. Koiraspalettitangara on varsin värikäs lintu. Pää ja niska on väriltään sinivihreät, nokan sekä silmien ympärillä on musta alue. Selkä on musta ja kainalot sinivihreät. Siipisulat ovat tummemman siniset ja siivissä on myös oranssinkeltaisia sulkia. Yläperä on oranssi ja pyrstö tumma ja sinireunainen. Rinta on vaaleansininen ja väri on tummempi vatsassa. Naaras on väriltään koirasta vaaleampi, mutta höyhenpuvun kuviot ovat samanlaiset. Palettitangaran nokka on suurikokoinen ja tukevahko.
Levinneisyys ja elinympäristö

Palettitangaraa tavataan paikoittain Brasilian koillisrannikolta Alagoasin, Pernambucon ja Paraíban osavaltioista. Linnun elinympäristöä ovat Atlantin rannikon kosteat metsät. Levinneisyysalueensa pohjoisosassa sitä tavataan myös cerrado-savannialueilta.
Elintavat

Palettitangarat syövät siemeniä ja hedelmiä sekä hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia eläimiä. Ravintoaan ne etsivät puiden lehvästön keskiosista ja liittyvät usein muiden lintulajien kanssa sekaparviksi. Pesimäkausi kestää lokakuulta maaliskuulle. Palettitangaran pesä sijaitsee päällyskasviston joukossa usein suuressa ananaskasvissa.
Palettitangarakannan kooksi arvioidaan 2 500–10 000 yksilöä. Suurin lajiin kohdistuva uhka on rannikkometsien kaataminen laidunmaiksi ja sokeriruokoplantaaseiksi. Alkuperäisestä metsästä on Koillis-Brasiliassa jäljellä vain kaksi prosenttia. Lisäksi lajia uhkaa pyydystäminen sen värikkään höyhenpuvun vuoksi.
Papukaijapeippo

| Papukaijapeippo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peipot Fringillidae
Suku::  Pseudonestor
Laji::  xanthophrys
Kaksiosainen nimi
 Pseudonestor xanthophrys  Rothschild, 1893 
Katso myös
   Papukaijapeippo Wikispeciesissä   Papukaijapeippo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Papukaijapeippo (Pseudonestor xanthophrys) on äärimmäisen uhanalainen Mauin saarella Havaijilla elävä varpuslintu.
Kooltaan papukaijapeippo on noin 14 cm. Koiras on vatsastaan keltainen ja selkä on oliivinvihreä. Päässä on keltainen silmäkulmajuova. Linnun nokka on suurikokoinen ja muistuttaa papukaijojen nokkaa. Nokan yläosa on tumma ja alaosa vaaleanpunainen. Naaras on väriltään vaatimattomampi. Lajin laulu koostuu vihellyksistä .
Papukaijapeipon elinympäristöä ovat metsät 1 200–2 100 metrin korkeudessa. Laji syö lähinnä puita ja hedelmiä kaivavien kovakuoriaisten toukkia. Linnut saavat yleensä ainoastaan yhden poikasen pesimisaikana. Papukaijapeippokannan kooksi arvioidaan noin 500 yksilöä. Suurimmat lajiin kohdistuvat uhkat ovat metsien kaataminen sekä hyttysten levittämä veritauti. Lisäksi papukaijapeipot joutuvat kilpailemaan saarelle saapuneiden lintulajien kanssa.
Petro Holota

| Petro Holota> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 12. heinäkuuta 1902 Balašivka
Kuollut: 8. marraskuuta 1949 (47 vuotta) Snjatyn, Stanyslavivin alue, Ukrainan SNT
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: ukraina
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Petro Holota, ukr. Петро Голота, oikea nimi: P. Melnyk, (12. heinäkuuta 1902 Balašivka (kuuluu nyk. Kropyvnytskyihin) – 8. marraskuuta 1949 Snjatyn, Stanyslavivin alue, Ukrainan SNT) oli ukrainalainen kirjailija.
Holota kuului kirjailijaryhmiin Molodnjak (1926–1927) ja Avanhard (1928–1929). Hänen ensimmäinen runokokoelmansa Ternystyi šliakh do voli i osvity ('Vaikea polku vapauteen ja oppiin') ilmestyi 1921 ja proosateos V dorozi zmahan ('Taistelujen tiellä') 1925. Niiden jälkeen ilmestyi muutamia proletaarirunouden kokoelmia, proosakokoelma Brud ('Tomua', 1929) ja kaksi pienoisromaania Dni junosty (1930 'Nuoruuden päivät') ja Sh'odylo sontse (1930, 'Aurinko nousi'). 1930-luvulla hän joutui vainon kohteeksi, mutta rehabilitoinnin jälkeen hän asettui 1945 Snjatyniin ja työskenteli paikallislehden päätoimittajana.
Osmo A. Wiio

| Osmo A>  Wiio |
| --- | --- |
 Osmo A. Wiio vuonna 1977.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. helmikuuta 1928 Porvoo
Kuollut: 20. helmikuuta 2013 (85 vuotta) Kauniainen
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tampereen yliopisto
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  viestintä
Osmo Antero (Osmo A.) Wiio (4. helmikuuta 1928 Porvoo – 20. helmikuuta 2013 Kauniainen) oli suomalainen viestinnän professori, toimittaja ja kansanedustaja. Wiio oli tunnetuimpia suomalaisia organisaatioviestinnän tutkijoita ja opettajia. Hän tuli tunnetuksi myös tulevaisuudentutkijana, tieteen kansanomaistajana ja käytännön viestinnän edistäjänä.
Elämä ja ura

Wiion vanhemmat olivat näyttelijä Ivar Fredrik Wiio ja ompelija Jaana Erika Sanelma Aariainen. Hän avioitui vuonna 1954 kotitalousopettaja Leena Marjatta Warosen (1928–2012) kanssa. He saivat kaksi lasta (Antti Juhani s. 1955 ja Juha Jaakko s. 1957).
Wiio valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteen maisteriksi 1954, mutta suoritti lehdistöopin laudatur-opinnot Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa Helsingissä. Yhteiskuntatieteiden tohtoriksi hän väitteli Tampereen yliopistossa vuonna 1968. Wiion väitöskirja käsitteli tekstin ymmärrettävyyttä. Valmistuttuaan tohtoriksi Wiio meni aluksi Sitran palvelukseen. Hän ideoi yhdessä professori Eino Tunkelon kanssa Univac 1108 -suurtietokoneen hankinnan Sitran varoilla Suomen yliopistojen käyttöön. Kone palveli yliopistoja yli kymmenen vuotta 1970–1982.
Wiio toimi Helsingin kauppakorkeakoulun professorina vuosina 1973–1975, liberaalisen kansanpuolueen kansanedustajana 1975–1979 sekä Helsingin yliopiston viestinnän professorina ja viestinnän laitoksen esimiehenä 1978–1991.
Wiio kirjoitti lukuisia viestintää käsitteleviä oppi- ja tietokirjoja. Tekniikkaa ja tietotekniikkaa käsitteleviä yleistajuisia artikkeleita Wiio kirjoitti useisiin lehtiin 1950-luvulta lähtien. 1950- ja 1960-luvuilla Wiio toimi toimittajana radiossa ja lehdistössä ja perusti Tekniikan Maailma -lehden vuonna 1952. Hän myi lehden vuotta myöhemmin.
Wiio harrasti radioamatööritoimintaa (kutsu OH2TK) ja hän oli Suomen Radioamatööriliitto ry:n kunniapuheenjohtaja. Wiio sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon vuonna 1970, International Communication Associationin (ICA) teollisuuspalkinnon vuonna 1974 ja vuoden 2000 Nokia-palkinnon.
Wiion lait

Wiio kehitti joukon Wiion laeiksi kutsuttuja lakeja viestinnästä ja tulevaisuudesta. Esimerkkejä laeista ovat:
Viestinnän ensimmäinen laki: ”Viestintä yleensä epäonnistuu, paitsi sattumalta.”
Viestinnän viides laki: ”Joukkoviestinnässä ei ole tärkeätä se, miten asiat ovat vaan miten asiat näyttävät olevan.”
Viestinnän kuudes laki: ”Uutisen tärkeys on kääntäen verrannollinen etäisyyden neliöön.”
Wiion laki tulevaisuuden ennustamisesta: ”Lähitulevaisuus yliarvioidaan ja kaukainen tulevaisuus aliarvioidaan.”