stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Työväen pääneuvosto
Perustaminen ja kokoonpano

Suomen työväen toimeenpaneva komitea teki päätöksen kansanvaltuuskunnan ja työväen pääneuvoston perustamisesta heti sisällissodan käynnistyttyä 28. tammikuuta 1918. Molemmat oli tarkoitettu vain väliaikaisratkaisuksi, sillä lopullinen hallitusmuoto piti myöhemmin luoda kansanäänestyksen perusteella. Alustavassa suunnitelmassa pääneuvoston jäsenmäärä oli 35, joista sosialidemokraattisella puolueella, Suomen Ammattijärjestöllä ja punakaarteilla olisi kullakin ollut kymmenen ja työväenjärjestöjen eduskunnalla viisi. SDP:n puolueneuvosto ei kuitenkaan hyväksynyt paikkajakoa, koska Helsingin edustus olisi muodostunut liian suureksi ja lisäksi punakaartin pelättiin saavan liikaa valtaa. Puolueneuvostolle annettiin viisi lisäpaikkaa ja näin pääneuvoston lopulliseksi jäsenmääräksi tuli 40.
Työväen pääneuvoston kokoonnuttua punakaartit esittivät myös Tampereelle, Turulle ja Viipurille omia edustajia tai vaihtoehtoisesti HTE:n edustajista luopumista. Lisäksi vaadittiin punakaartien sekä SAJ:n edustajien määrän nostamista viiteentoista. Ehdotuksia ei hyväksytty, mutta HTE joutui luopumaan yhdestä paikastaan, jotta kaikille vaalipiireille saatiin yksi SDP:n edustaja. Lopulta myös Finlands Svenska Socialdemokrater ja Suomen Sosialidemokraattinen Naisliitto saivat oman edustajansa, kun Lappi ja Vaasan pohjoinen vaalipiiri jätettiin ilman. Pääneuvostoon valituilla oli niin sanottu imperatiivinen mandaatti eli järjestöillä oli halutessaan oikeus vaihtaa edustajansa.
Työväen pääneuvoston jäsenistä ei ole tarkkaa tietoa, sillä asiakirjat ovat pääosin kadonneet tai tuhoutuneet. Tutkija Osmo Rinta-Tassin mukaan edustajia oli ainakin 48, kun lasketaan myös poisjääneiden tilalle valitut. Pääesikunnan tiedusteluosasto julkaisi sodan jälkeen kolme listaa, jotka sisälsivät 53 pääneuvoston jäseniksi epäiltyä henkilöä. Pääneuvoston jäsenten joukossa oli muun muassa 16 entistä kansanedustajaa. Kaikki valitut eivät ottaneet tehtävää vastaan, sillä esimerkiksi Eetu Salin kieltäytyi osallistumasta pääneuvoston toimintaan ja kansanedustaja Abraham Harjula jäi valkoisten vangiksi kotiseudullaan Etelä-Pohjanmaalla.
Toiminta

SDP, SAJ ja HTE valitsivat edustajansa jo helmikuun alkupäivinä, mutta Työväen pääneuvosto pääsi kokoontumaan ensimmäisen kerran vasta 14. helmikuuta, kun Helsingin punakaartien päälliköt olivat suorittaneet edustajavaalinsa. Helsingin Säätytalolla pidetyssä kokouksessa pääneuvoston puheenjohtajaksi valittiin SAJ:n edustaja Valfrid Perttilä. Lisäksi asetettiin perustuslaki-, laki-, valtiovarain-, sota- ja talousasiain- sekä ulkoasiainvaliokunnat. Perustuslakivaliokunta aloitti välittömästi työväen pääneuvoston perussäännön laatimisen, joka hyväksyttiin 18. helmikuuta pidetyssä istunnossa. Sen mukaan työväen pääneuvosto käytti ylintä päätäntävaltaa yhdessä kansanvaltuuskunnan kanssa. Pääneuvosto pystyi nimeämään ja erottamaan kansanvaltuuskunnan jäsenet, ja sillä oli myös oikeus muuttaa tai kumota mikä tahansa kansanvaltuuskunnan päätös. Työväen pääneuvoston jäsenillä oli lisäksi oikeus tehdä kysymyksiä kansanvaltuuskunnan jäsenille, joilla puolestaan oli velvollisuus vastata niihin. Päätökset hyväksyttiin yksinkertaisella enemmistöllä lukuun ottamatta puheoikeuteen liittyviä rajoituksia, joihin vaadittiin kahden kolmasosan määräenemmistö.
Perussäännön edellyttämä työjärjestys vahvistettiin 22. helmikuuta. Se oli suurimmaksi osaksi suora kopio eduskunnan työjärjestyksestä ja vuoden 1906 valtiopäiväjärjestyksestä. Istunnot määrättiin maantantai-, keskiviikko- ja perjantai-illoiksi. Pöytäkirjojen puuttuessa niiden määrästä tai sisällöstä ei ole tietoa, sillä ainoastaan osasta uutisoitiin lehdistössä. Pääneuvoston jäsenen Erkki Härmän mukaan se kokoontui noin kymmenen kertaa. Viimeinen varsinainen kokous oli 10. huhtikuuta Viipurin hovioikeuden talossa. Työväen pääneuvosto ei kokoontunut ilmeisesti kertaakaan täysilukuisena, eikä se aina ollut edes päätösvaltainen. Työväen pääneuvostosta ei lopulta tullut alkuperäisen tarkoituksensa mukaista tekijää punaisten päätöksenteossa, vaan todellinen valta jäi kansanvaltuuskunnalle sekä punakaartien esikunnille.
Evita (musikaali)

Evita New Yorkin Marquis-teatterissa 2012.
Evita on Andrew Lloyd Webberin säveltämä ja Tim Ricen kirjoittama musikaali, joka kantaesitettiin Lontoossa 1978 ja New Yorkin Broadwayllä vuotta myöhemmin. Webber ja Rice julkaisivat musikaalin alun perin konseptialbumina vuonna 1976, minkä olivat huomanneet hyväksi tavaksi vuoden 1972 rockoopperansa Jesus Christ Superstar lanseerauksessa.
Evita-musikaali kertoo Argentiinan entisen presidentin Juan Perónin puolisosta Eva Perónista. Sen tunnetuimmaksi lauluksi on muodostunut ”Don’t Cry for Me Argentina”, joka nousi konseptialbumilta irrotettuna Julie Covingtonin esityksenä Britannian singlelistan ykköseksi jo 1977, vuotta ennen musikaalin kantaesitystä. Musikaali sai Lontoossa Olivier-palkinnon sekä Broadwayllä kolme Tony-palkinto ja New York Drama Critics’ Circle -palkinnon näytäntökauden 1979–1980 parhaana musikaalina.
Vuonna 1996 sai ensi-iltansa musikaalin pohjalta tehty samanniminen elokuva, jonka nimiosaa esitti Madonna.
Suomessa Evitaa on esitetty ainakin Kemin kaupunginteatterissa 1986, Tampereen Teatterissa 1994, Helsingin kaupunginteatterissa 2006, Åbo Svenska Teaterissa 2008, Tampereen Työväen Teatterissa 2014 ja Seinäjoen kaupunginteatterissa 2020., Jyväskylän kaupunginteatterissa 2023
Käännös suomeksi
+Europa

| +Europa> Più Europa |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  23. marraskuuta 2017
Johtaja:  Emma Bonino
Puheenjohtaja:  Simona Viola
Puoluesihteeri:  Benedetto Della Vedova
Varapuheenjohtajat:  Piercamillo Falasca Costanza Hermanin
Ideologia:  liberalismi sosiaaliliberalismi EU-myönteisyys
Poliittinen kirjo:  keskusta
Edustajainhuone:  1 / 630
Senaatti:  0 / 315
Alueparlamentit:  3 / 897
Europarlamentti:  0 / 73
Kansainväliset jäsenyydet:  ALDE
Kotisivu:  piueuropa.eu
Infobox OKNimi-testi OK: 
Più Europa tai +Europa (suom. Lisää Eurooppaa, lyh. +E) on italialainen puolue, aiemmin listana nimellä Più Europa con Emma Bonino, joka syntyi eurooppamielisten pienpuolueiden, Radicali italiani ja Forza Europa, jäsenet tavatessa Demokraattisen puolueen johdon kanssa. Tarkoituksena oli muodostaa keskusta-vasemmistolainen vaaliliitto vuoden 2018 parlamenttivaaleihin. Vaikka Bonino ei istukaan puolueen hallituksessa, hän on edelleen keskeinen vaikuttaja puolueessa toimien sen ainoana senaattorina.
Historia

+Europa rekisteröityi vaalilistaksi 23. marraskuussa 2017, mutta päätti lopulta lähteä parlamenttivaaleihin omana listanaan ilman vaaliliittoja.
Viralliseksi puolueeksi se kuitenkin rekisteröityi vasta vaalien jälkeen ja piti ensimmäisen puoluekokouksensa tammikuussa 2019. +Europa hyväksyttiin Euroopan liberaalidemokraattisen puolueen täysjäseneksi helmikuun alussa.
Eurovaaleissa 2019 +Europa sai 3,11 % äänistä eikä saanut meppejä läpi. Etelätirolilaisen Team Köllensperger -puolue liittoutui +Europan kanssa näissä vaaleissa.
Organisaatio

Puoluevaltuuskunnassa (ital. l'Assemblea) on 100 jäsentä, joista 90 valitaan listavaaleilla jäsenistön keskuudesta ja 10 sihteeristöstä. Sen tehtävä on mm. hyväksyä puolueen budjetti sekä valita puolueen rahastonhoitaja. Sihteeristö (ital. il Segretario) tekee päätöksiä puolueen poliittisista linjauksista ja toimia linkkinä paikallisjärjestöjen ja luottamustehtäviin valittujen välillä. Johtajisto (ital. la Direzione) päättää, sihteeristön valtuuttamana, vaaliohjelmien ja ehdokkaiden hyväksymisestä sekä hyväksyy puoluevaltuustoon menevän budjettiesityksen. Edellä mainittuihin elimiin valitaan edustajat puoluekokouksessa (ital. il Congresso), joka pidetään kahden vuoden välein..
Puolueen jäsenet voivat halutessaan perustaa niin paikallisyhdistyksiä kuin jonkin tietyn poliittisen teeman ympärillä pyöriviä ryhmiä. Mikäli nämä yhdistykset toimivat Italiassa, jäseniä tarvitaan vähintään 10, muualla 5. Paikallisyhdistykset voivat toimia sekä Italiassa että ulkomailla (esim. Bryssel ja Lontoo). Temaattisia järjestöjä ovat mm. Più Ecologia Più Sostenibilità (ympäristöasiat) ja 4.0 - Innovazione, Formazione, Ricerca (tutkimus ja innovaatio)..
Näkemyksiä

Più Europa kannattaa syvempää EU-integraatiota, ja lopulta liittovaltiota, koska katsoo yhtenäisen Euroopan selviytyvän parhaiten tulevaisuuden mm. taloudellisista ja sosiaalisista haasteista.
Puolue kannattaa mm.:
Hiilen käytöstä luopumista vuoteen 2025 mennessä sekä uusiutuvalla tuotetun sähkön osuuden kasvattamista 55 % vuoteen 2030 mennessä.
Päästökaupan ja jakamistalouden kehittämistä.
Huumausaineden vapauttamista järjestäytyneen rikollisuuden vähentämisen ja yksilönvapauden nimissä.
Samaa sukupuolta olevien parien avioliiton tunnustaminen.
Italian BKT:sta 3 %:n ohjaamista tutkimuksen ja tieteen rahoittamiseen.
Tuloverotuksen yksinkertaistamista, ja veroasteen porrastamista kolmeen portaaseen (nykyisen viiden sijaan).
"Erityisten talousalueiden" perustamista Etelä-Italiaan talouskasvun luomiseksi.
Aiheesta muualla

+Europa (Arkistoitu – Internet Archive) (italiaksi)
| n k  Italialaiset puolueet |
| --- | --- |
Parlamenttipuolueet:  Italian veljet  Demokraattinen puolue DemoS  CD  Pohjoisen liitto Fassa  Viiden tähden liike  Forza Italia NPSI  Azione  Italia Viva  Alleanza Verdi e Sinistra EV  SI  PP  Noi moderati Me Italian kanssa  Italia al Centro  Coraggio Italia  Unione di Centro  +Europa  Südtiroler Volkspartei  Movimento Animalista  Movimento Associativo Italiani all'Estero  Sud chiama Nord  Union valdôtaine  Campobase 
Muut puolueet: Kommunistisen uudelleenperustamisen puolue · Italialaisten kommunistien puolue · Oikeisto
Mégaranlahti

| Mégaranlahti> Κόλπος Μεγάρων |
| --- | --- |
  Mégaranlahti 
Koordinaatit:  37°56′N, 23°20′E
Sijainti:  Attika
Valtio:   Kreikka
Merialue:  Saroninlahti, Egeanmeri, Välimeri
Mégaranlahti (kreik. Κόλπος Μεγάρων, Kólpos Megáron) on lahti Egeanmereen kuuluvan Saroninlahden pohjoisosassa Kreikassa. Se sijaitsee Salamiin saaren länsipuolella Mégaran kaupungin edustalla, josta se on saanut nimensä.
Lahdessa sijaitsee joitakin pieniä saaria, joista suurin on Revythoúsa.
Kreikan merialueet
| --- | --- |
Egeanmeri:  Almyróksenlahti  Argoliinlahti  Chaniánlahti  Elefsínanlahti  Epídavroksenlahti  Epídavros Limirán lahti  Eteläinen Euboianlahti  Fálironlahti  Gérakaksenlahti  Géranlahti  Ierissóksenlahti  Ikaríanmeri  Iraklioninlahti  Kallonínlahti  Kassándranlahti  Kaválanlahti  Kíssamoksenlahti  Kreetanmeri  Maliakóslahti  Málianlahti  Mégaranlahti  Mirampéllonlahti  Moúdroksenlahti  Myrtóonmeri  Pagasitikóslahti  Petaliónlahti  Pohjoinen Euboianlahti  Saroninlahti  Singitikóslahti  Siteíanlahti  Soúdanlahti  Strymonikóslahti  Thermaïkóslahti  Traakianmeri 
Joonianmeri:  Amvrakikóslahti  Antíkyranlahti  Argostólinlahti  Domvraínanlahti  Itéanlahti  Korintinlahti  Kyparissiakóslahti  Laganáksenlahti  Lakonianlahti  Messenianlahti  Mýrtoksenlahti  Navarínonlahti  Patraksenlahti 
Libyanmeri: Messaránlahti
Maliakóslahti

| Maliakóslahti> Μαλιακός Κόλπος |
| --- | --- |
 Máliakoslahden pohjukkaa ilmasta nähtynä.
  Maliakóslahti 
Koordinaatit:  38°51′N, 22°38′E
Sijainti:  Keski-Kreikka
Valtio:  Kreikka
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Maliakóslahti (kreik. Μαλιακός Κόλπος, Maliakós Kólpos) on lahti Egeanmeren länsiosassa Keski-Kreikan maantieteellisellä alueella Kreikassa.
Kaavakuva lahden rantaviivan muutoksista historian kuluessa.
Maliakóslahti erkanee Pohjoisesta Euboianlahdesta ja työntyy Fthiotiin alueyksikön alueelle. Sen pohjoisranta kuuluu Stylídan kuntaan, länsiranta eli lahden pohjukka Lamían kuntaan ja eteläranta Kaména Voúrlan kuntaan. Spercheiósjoki laskee lahteen sen länsipäässä.
Kreikan merialueet
| --- | --- |
Egeanmeri:  Almyróksenlahti  Argoliinlahti  Chaniánlahti  Elefsínanlahti  Epídavroksenlahti  Epídavros Limirán lahti  Eteläinen Euboianlahti  Fálironlahti  Gérakaksenlahti  Géranlahti  Ierissóksenlahti  Ikaríanmeri  Iraklioninlahti  Kallonínlahti  Kassándranlahti  Kaválanlahti  Kíssamoksenlahti  Kreetanmeri  Maliakóslahti  Málianlahti  Mégaranlahti  Mirampéllonlahti  Moúdroksenlahti  Myrtóonmeri  Pagasitikóslahti  Petaliónlahti  Pohjoinen Euboianlahti  Saroninlahti  Singitikóslahti  Siteíanlahti  Soúdanlahti  Strymonikóslahti  Thermaïkóslahti  Traakianmeri 
Joonianmeri:  Amvrakikóslahti  Antíkyranlahti  Argostólinlahti  Domvraínanlahti  Itéanlahti  Korintinlahti  Kyparissiakóslahti  Laganáksenlahti  Lakonianlahti  Messenianlahti  Mýrtoksenlahti  Navarínonlahti  Patraksenlahti 
Libyanmeri: Messaránlahti
Trans Europ Express

Deutsche Bundesbahnin TEE-dieselmoottorijuna.
Sveitsiläinen RAe TEE-juna.
TEE-verkosto laajimmillaan vuonna 1974.
Trans Europ Express (lyh. TEE) oli Länsi-Euroopan maiden välisten nopeiden junayhteyksien verkosto. Laajimmillaan vuonna 1974 siihen kuului 45 junaa ja se yhdisti 130 kaupunkia. Trans Europ Express -junat liikennöivät vuosien 1957–1995 välisenä aikana.
Alku

Trans Europ Express -verkko luotiin vuonna 1957 Alankomaiden rautateiden johtajan F.Q. den Hollanderin ajatuksen pohjalta. Liikennöinnistä huolehtivat yhteistyössä Alankomaiden, Italian, Saksan liittotasavallan, Sveitsin ja Ranskan rautatieyhtiöt. Vaikka junat kulkivatkin heti alusta lähtien Belgian kautta, Belgian rautatieyhtiö liittyi mukaan vasta 1964. Myös Luxemburg liittyi myöhemmin mukaan.
Verkon perusajatus oli tarjota nopeita ja mukavia maiden rajat ylittäviä junayhteyksiä liikemiehille ja muille säännöllisesti matkustaville. Junissa oli vain ensimmäisen luokan vaunuja, ja matkustajat maksoivat normaalin lipunhinnan lisäksi matkan pituuden mukaan määräytyvän lisämaksun. Junien aikataulut pyrittiin suunnittelemaan niin, että liikematkustajat ehtivät yhden päivän aikana matkustamaan lähtöasemaltaan määränpäähänsä, hoitamaan siellä liikeasioitaan ja ehtivät paluumatkalle samana iltana. Jokaisella TEE-junalla oli yksilöllinen nimi. Muutamat nimistä olivat käytössä jo ennen TEE-verkoston luomista ja ne jatkoivat liikennöintiään sen osana vuodesta 1957 lähtien. Esimerkiksi Settebello oli liikennöinyt vuodesta 1953 ja Rheingold vuodesta 1951. TEE-verkostossa oli aluksi 13 eri reittiä. Kaikki reitit olivat rajat ylittäviä kansainvälisiä junavuoroja vuoteen 1965 saakka, jolloin alettiin liikennöidä kansallisia TEE-junia, joita olivat ranskalainen Mistral ja saksalainen Blauer Enzian.
Kalusto

Aluksi TEE-junien veturit ja moottorijunayksiköt olivat dieselkäyttöisiä, koska eri maiden rautateiden sähköistysjärjestelmissä oli huomattavia eroja ja niiden yhteensovittaminen oli tuolloin ongelmallista. Dieselkäyttöinen juna saattoi ylittää maiden rajat nopeasti, sen sijaan että olisi jouduttu vaihtamaan veturi rajalla. Sen lisäksi moni maiden rajat ylittävä rataosuus oli tuolloin vielä sähköistämättä.
Saksan rautatieyhtiö Deutsche Bundesbahn (DB) otti käyttöönsä virtaviivaisia VT 11.5 -dieselmoottorijunia sekä Alankomaat ja Sveitsi RAm/DE -dieseljunia. TEE-verkoston perustaminen antoi sysäyksen kehittää eri sähköistysjärjestelmissä liikennöimään kykeneviä sähkövetureita ja moottorijunayksiköitä. Saksan DB otti muiden tyyppien ohella käyttöönsä E 10.12- ja DB 103 -kaluston. Sveitsin SBB otti käyttöön vuonna 1961 neljässä eri sähköistysjärjestelmässä liikennöivän RAe TEE II -junayksikön. Belgian rautatieyhtiö esitteli vuonna 1962 sähköveturin, joka kykeni liikennöimään kolmessa järjestelmässä, ja vuonna 1966 neljässä. Ranskassa SNCF kehitti ja otti käyttöönsä neljää järjestelmää käyttävän CC 40100 -luokan vuosina 1964–1970.
Vuodesta 1975 lähtien kaikki TEE-junat kahta lukuun ottamatta olivat sähkövetoisia, enimmäkseen veturijunia. Dieselvetoisia olivat enää L’Arbalète ja Bavaria.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Trans Europ Express Wikimedia Commonsissa
Málianlahti

| Málianlahti> Κόλπος Μαλίων |
| --- | --- |
  Málianlahti 
Koordinaatit:  35°18′N, 25°27′E
Sijainti:  Kreeta
Valtio:   Kreikka
Merialue:  Kreetanmeri, Egeanmeri, Välimeri
Málianlahti (kreik. Κόλπος Μαλίων, Kólpos Malíon) on lahti Egeanmereen kuuluvassa Kreetanmeressä Kreetan saaren pohjoisrannikolla Kreikassa. Se sijaitsee Málian kaupungin edustalla, josta se on saanut nimensä. Lahden länsirannalla sijaitsee Chersónisos (Liménas Chersonísou). Myös Málian palatsin arkeologinen alue on lähellä lahden rantaa.
Málianlahti.
Kreikan merialueet
| --- | --- |
Egeanmeri:  Almyróksenlahti  Argoliinlahti  Chaniánlahti  Elefsínanlahti  Epídavroksenlahti  Epídavros Limirán lahti  Eteläinen Euboianlahti  Fálironlahti  Gérakaksenlahti  Géranlahti  Ierissóksenlahti  Ikaríanmeri  Iraklioninlahti  Kallonínlahti  Kassándranlahti  Kaválanlahti  Kíssamoksenlahti  Kreetanmeri  Maliakóslahti  Málianlahti  Mégaranlahti  Mirampéllonlahti  Moúdroksenlahti  Myrtóonmeri  Pagasitikóslahti  Petaliónlahti  Pohjoinen Euboianlahti  Saroninlahti  Singitikóslahti  Siteíanlahti  Soúdanlahti  Strymonikóslahti  Thermaïkóslahti  Traakianmeri 
Joonianmeri:  Amvrakikóslahti  Antíkyranlahti  Argostólinlahti  Domvraínanlahti  Itéanlahti  Korintinlahti  Kyparissiakóslahti  Laganáksenlahti  Lakonianlahti  Messenianlahti  Mýrtoksenlahti  Navarínonlahti  Patraksenlahti 
Libyanmeri: Messaránlahti
Argoliinlahti

| Argoliinlahti> Αργολικός Κόλπος |
| --- | --- |
 Argoliinlahti satelliittikuvassa.
  Argoliinlahti 
Koordinaatit:  37°23′N, 22°54′E
Sijainti:  Peloponnesos
Valtio:  Kreikka
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Argoliinlahti (kreik. Αργολικός Κόλπος, Argolikós Kólpos; myös Argolikóslahti, Argoksenlahti) on lahti Egeanmeren länsiosassa Peloponnesoksen niemimaan itärannikolla Kreikassa. Se sijaitsee Peloponnesoksen itäosasta erkanevan Argoliin niemimaan ja Arkadian rannikon välissä.
Argoliinlahtea Ástroksen lähellä.
Argoliin niemimaa ympäröi lahden pohjois- ja itäpuolelta, lahden länsiranta kuuluu puolestaan Arkadiaan. Lahdessa ja sen suulla sijaitsee joukko Argo-Saronisten saarten saariryhmään kuuluvia saaria. Näistä suurimmat ovat Spétses, Spetsopoúla, Plateiá, Psilí ja Rómvi. Lahden pohjukassa sijaitsee Náfplion kaupunki ja sen lähellä suosittu turistikohde Tolón kylä.
Argoliinlahden ympäristö oli pronssikaudella mykeneläisen kulttuurin ydinaluetta. Rannikolla tai sen lähistöllä sijaitsivat muun muassa Asine, Tiryns, Argos ja Mykene.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Argoliinlahti Wikimedia Commonsissa
Kreikan merialueet
| --- | --- |
Egeanmeri:  Almyróksenlahti  Argoliinlahti  Chaniánlahti  Elefsínanlahti  Epídavroksenlahti  Epídavros Limirán lahti  Eteläinen Euboianlahti  Fálironlahti  Gérakaksenlahti  Géranlahti  Ierissóksenlahti  Ikaríanmeri  Iraklioninlahti  Kallonínlahti  Kassándranlahti  Kaválanlahti  Kíssamoksenlahti  Kreetanmeri  Maliakóslahti  Málianlahti  Mégaranlahti  Mirampéllonlahti  Moúdroksenlahti  Myrtóonmeri  Pagasitikóslahti  Petaliónlahti  Pohjoinen Euboianlahti  Saroninlahti  Singitikóslahti  Siteíanlahti  Soúdanlahti  Strymonikóslahti  Thermaïkóslahti  Traakianmeri 
Joonianmeri:  Amvrakikóslahti  Antíkyranlahti  Argostólinlahti  Domvraínanlahti  Itéanlahti  Korintinlahti  Kyparissiakóslahti  Laganáksenlahti  Lakonianlahti  Messenianlahti  Mýrtoksenlahti  Navarínonlahti  Patraksenlahti 
Libyanmeri: Messaránlahti
Mýrtoksenlahti

| Mýrtoksenlahti> Κόλπος Μύρτου |
| --- | --- |
 Mýrtoksenlahtea, etualalla Mýrtoksen ranta.
  Mýrtoksenlahti 
Koordinaatit:  38°21′N, 20°29′E
Sijainti:  Kefaloniá, Jooniansaaret
Valtio:   Kreikka
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Mýrtoksenlahti (kreik. Κόλπος Μύρτου, Kólpos Mýrtou) on lahti Joonianmeressä Kefalonián saaren pohjoisrannikolla Kreikassa. Se on toinen saaren kahdesta suuresta lahdesta etelärannikon Argostólinlahden ohella.
Lahdella on Mýrtoksen ranta, joka on yksi Kefalonián tunnetuimpia rantoja ja suosituimpia turistikohteita. Se sijaitsee pienemmässä lahdelmassa Mýrtoksenlahden keskivaiheilla. Rannan pohjoispuolella Mýrtoksenlahteen työntyy pieni Ásoksen saarimainen niemi, jossa on linnoitus (Froúrio).
Mýrtoksen ranta.
Akrotírinlahti

| Akrotírinlahti> Κόλπος Ακρωτηρίου |
| --- | --- |
 Akrotírinlahti (Akrotiri Bay) sijaitsee Akrotírin tukikohdan vierellä.
Koordinaatit:  34°35′31″N, 32°58′28″E
Sijainti:  Kypros
Valtio:  Kyproksen tasavalta Akrotíri ja Dekéleia
Merialue:  Välimeri
Akrotírinlahti (kreik. Κόλπος Ακρωτηρίου, Kólpos Akrotiríou, kreik. Limasol Körfezi) on lahti Välimeressä Kyproksen saaren etelärannikolla. Sen pohjoisrannikolla sijaitsee Limassolin kaupunki. Lahden länsirannikon muodostaa Akrotírin niemi, jolla sijaitsee Yhdistyneen kuningaskunnan tukikohta Akrotíri.
Eila Hiltunen

| Eila Hiltunen |
| --- | --- |
 Eila Hiltunen ja Otso Pietinen vuonna 1944.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. marraskuuta 1922 Sortavala Suomi
Kuollut: 10. lokakuuta 2003 (80 vuotta) Helsinki
Taiteilija
Ala:  kuvanveisto
Kuuluisimpia töitä:  Sibelius-monumentti (1967)
Eila Vilhelmina Hiltunen (22. marraskuuta 1922 Sortavala, Suomi – 10. lokakuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hiltunen tunnetaan ennen kaikkea hitsatuista teräsveistoksistaan, joista tunnetuin on Sibelius-monumentti (1967) Helsingissä. Nuoruudentuotantonsa hän teki pronssista ja marmorista. Myöhemmin hän on soveltanut hitsaustekniikkaa teräksen lisäksi muun muassa kupariin ja alumiinipronssiin.
Suurten töiden ohella Eila Hiltunen tunnetaan muotokuvistaan, mitaleistaan ja koruistaan.
Elämä ja ura

Eila Hiltunen oli autoalan yrittäjä Usko Hiltusen ainoa lapsi. Hän teki ensimmäiset hitsauskokeilunsa kahdeksanvuotiaana salaa toisen tytön kanssa isän metalliverstaassa Haminassa. Isän työn perässä perhe muutti Lahteen ja sitten Helsinkiin, jossa Eila kävi Tyttönormaalilyseossa. Hän pääsi ylioppilaaksi keväällä 1942, sota-ajan vuoksi ilman ylioppilaskirjoituksia. Hänet valittiin Ateneumiin opiskelemaan kuvataidetta muun muassa Aale Hakavan johdolla. Eila Hiltunen sai vuonna 1948 osallistua Salzburgin seminaariin, amerikkalaiseen kesäyliopistokurssiin Itävallassa. Samana vuonna hän osallistui pohjoismaiseen naistaiteilijoiden näyttelyyn Tukholmassa. Kahta vuotta myöhemmin hän piti ensinäyttelynsä Suomessa ja vuonna 1952 Kööpenhaminassa. Hiltusen teoksia ovat myös Pusulan vuonna 1947 ja Simpeleen vuonna 1953 julkaistut sankarimuistomerkit.
1950-luvun lopulla Eila Hiltunen alkoi työskennellä muovailun ja valamisen sijasta suoraan metalliin. Vaikka hän itse perehtyikin hitsaukseen, Hiltunen alkoi käyttää hitsaaja-avustajaa. Vuonna 1967 paljastetun Sibelius-monumentin lisäksi Hiltusen tunnettuja julkisia teoksia ovat muun muassa suihkukaivo Veden alla Tampereella (1960), Suomen Pankin suihkukaivo Kuparikonstruktio (1961) – ensimmäinen abstrakti julkinen veistos Helsingissä –, kiistelty Sibelius-monumentti (1967), Ihmisiä aikojen saatossa Helsingin kaupungintalolla (1971) sekä Polyfonia Porin Etelärannassa (1984). Ulkomailla Hiltusen julkisia teoksia on muun muassa Montrealissa, New Yorkissa, Berliinissä, Roomassa, Teheranissa ja Jeddassa.
Palkintoja

Eila Hiltunen sai Pro Finlandian 1966 ja professorin arvonimen 1973. Vuonna 2000 Hiltuselle myönnettiin Suomi-palkinto ja seuraavana vuonna Taiteen valtionpalkinto. Samana vuonna 2001 Didrichsenin taidemuseo järjesti Eila Hiltusen töiden retrospektiivisen näyttelyn. Ulkomaisia tunnustuksia olivat Italian tasavallan komentajamerkki 1982, Pariisin kaupungin hopeamitali ja Jeddan kaupungin kultamitali 1980.
Perhe

Vuonna 1944 Eila Hiltunen avioitui leskeksi jääneen valokuvaajan Otso Pietisen kanssa, ja he saivat kaksi lasta. 1950-luvulla valmistui ateljeetalo Helsingin Munkkiniemeen. 1960-luvun lopulla perhe hankki toiseksi asunnokseen keskiaikaisen linnoitustornin Monticchiellon kylästä Italian Toscanasta.
Hiltunen kuoli pitkän sairauden uuvuttamana vuonna 2003, hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Kuvia teoksista

Pusulan sankarimuistomerkki, 1947, Lohja.
Simpeleen sankarimuistomerkki, 1953, Rautjärvi.
Veden alla 1960, Tampere, Metso.
Eila Hiltunen Sibelius-monumentin pienoismallin kanssa vuonna 1965.
Sibelius-monumentti, 1967, Helsinki.
Palmulehto, 1974, Park Mellat, Tehran.
Auringonkukkapelto, 1975, Helsinki.
Kasvu ja liekki, 1981, Helsinki.
Der Wuchs der Flammen, 1981, Berliinin Tiergartenissa.
Crescendo, 1982, Helsinki.
Crescendo (tausta), 1982, Helsinki.
Polyfonia, 1987, Pori.
Torsten Carlander-Reuterfeltin muistomerkki, 2000, Tuusula.
Menneet ritarit, 2006, Helsinki.