Max Weber
Elämä ja ura

Max Weber syntyi Erfurtissa, Saksassa vanhimpana seitsemän lapsen perheestä. Hänen isänsä, Max Weber vanhempi, oli merkittävä poliitikko ja virkamies, joka oli naimisissa Helene Fallenstenin kanssa. Hänen nuorempi veljensä Alfred Weber oli myös sosiologi ja taloustieteilijä.
Koska hänen isänsä oli yhteiskunnallisesti merkittävässä asemassa, Weber varttui politiikantäyteisessä kodissa, jossa vierailivat usein merkittävät oppineet ja julkiset hahmot. Samalla tuli selväksi, että Max Weber oli älyllisesti erittäin lahjakas. Hänen lahjansa vanhemmilleen vuonna 1876 koostui kahdesta esseestä, joiden otsikot olivat ”Saksan historian kulku erityisesti viitaten keisariin ja paaviin” sekä ”Rooman keisarillinen aika Konstantinus Suuresta kansainvaelluksiin”.
Vuonna 1882 Weber kirjoittautui Heidelbergin yliopistoon lakitiedon opiskelijaksi palvellen samalla toisinaan Saksan armeijassa. 1886 Weber läpäisi testin, joka oikeutti hänet harjoittamaan lakia nuorempana asianajajana. 1880-luvun ajan Weber jatkoi historian opiskelua. Hän sai tohtorinarvon lakitiedossa 1889 kirjoittamalla keskiajan liikeorganisaatioita käsittelevän oikeushistoriallisen teoksen. Kaksi vuotta myöhemmin Weber sai valmiiksi teoksensa Die Römische Agrargeschichte in ihrer Bedeutung für das Staats- und Privatrecht. Tämä takasi Weberille oikeuden täyteen akateemiseen arvoon.
Näinä vuosina Weber kuitenkin keskittyi erityisesti yhteiskuntapolitiikkaan. Hän liittyi vuonna 1888 Verein für Sozialpolitikiin, eräänlaiseen itsenäiseen oppineiden aivoriiheen, joka pohti yhteiskunnallisia asioita. Vuonna 1890 tämä aivoriihi käynnisti tutkimushankkeen, joka pohti ”Puolan ongelmaa” eli ulkomaalaisten maatyöläisten muuttoliikettä itäiseen Saksaan samalla kun paikalliset maatyöläiset muuttivat teollistuviin kaupunkeihin. Weber asetettiin tutkimushankkeen johtoon ja tämän takia hän kirjoitti suurimman osan tutkimuksesta. Lopullista raporttia pidettiin laajalti erinomaisena empiirisen tutkimuksen esimerkkinä ja Weberin maine asiantuntijana maatalouspolitiikassa lujittui.
Weber saavutti suurta menestystä 1890-luvulla. Vuonna 1893 hän meni naimisiin kaukaisen sukulaisensa Marianne Schnitgerin kanssa, joka oli intellektuelli ja feministi, itsekin tunnettu kirjoittaja. Seuraavana vuonna Weber toimi lyhytaikaisesti taloustieteen professorina Freiburgin yliopistossa, ennen kuin otti vastaan viran Heidelbergissä 1896. Hän joutui vähentämään ja lopulta kokonaan lopettamaan säännöllisen akateemisen työnsä vuonna 1897 sairauden takia, josta ei toipunut ennen vuotta 1901. Sairaus oli todennäköisesti hermoromahdus, joka aiheutui hänen isänsä kuolemasta.
Vuonna 1903 Weberistä tuli aikakauslehti Archiv für Sozialwissenschaft und Sozialpolitikin toimittaja. Hänestä tuntui kuitenkin, ettei hän voinut jatkaa normaalia opetustyötä ja toimi siitä lähtien yksityisenä oppineena. Tätä auttoi hänen vuonna 1907 saamansa perintö. Vuonna 1904 hän vieraili Yhdysvalloissa ja osallistui taiteiden ja tieteiden kongressiin, joka pidettiin St. Louisin maailmannäyttelyn yhteydessä.
Weberin laajimmin tunnettu teos, Protestanttinen etiikka ja kapitalismin henki (saks. Die protestantische Ethik und der ’Geist’ des Kapitalismus), julkaistiin vuonna 1904 (suomennettu 1980). Siinä hän tarkasteli kapitalismin ’henkistä’ eli eettistä pohjaa. Weber katsoi, että kapitalismin syntyyn vaikutti kalvinismin ennaltamääräämisoppi, jonka mukaan taivaaseen pääsyyn ei voinut itse vaikuttaa. Kalvinistit tarvitsivat varmuuden pelastumisestaan, joten he ajattelivat, että maallinen menestys oli osoitus kuulumisesta pelastuvien joukkoon. Tämä Weberin mukaan osaltaan synnytti taloudellisen järjestelmän, joka myöhemmin jatkoi olemassaoloaan epäuskonnollisena, irronneena syntytaustastaan. Weber ei toisaalta tarkoittanut, että kalvinismi olisi ollut välttämätön pohja kapitalismin syntymiselle, vaan sanoi, että kapitalismi olisi ilman kalvinismia syntynyt jossain muussa muodossa.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Weber toimi hetken aikaa sairaaloiden johtajana Heidelbergissä. Vuonna 1918 hän toimi asiantuntijana Saksan aselepokomissiossa solmittaessa Versailles'n rauhansopimusta. Hän oli mukana myös Weimarin tasavallan perustuslain luonnostelleessa komiteassa.
Vuodesta 1918 Weber jatkoi opettamista, ensin Wienin yliopistossa ja vuodesta 1919 Münchenin yliopistossa, jossa hän johti ensimmäistä saksalaista sosiologian instituuttia.
Max Weber kuoli keuhkokuumeeseen Münchenissä 14. kesäkuuta 1920.