stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aminatou Haidar
Nuoruus

Aminatou Haidar syntyi Länsi-Saharassa joko vuonna 1966 tai 1967. Haidar kasvoi rauhattomalla alueella. Hänen syntyessään Länsi-Sahara oli vielä Espanjan siirtomaa. Espanja veti joukkonsa pois vuonna 1976, jolloin Polisario julisti Saharan demokraattisen arabitasavallan syntyneeksi. Marokko ja Mauritania valtasivat alueen, mutta Mauritania teki vuonna 1979 Polisarion kanssa rauhan. Marokko puolestaan varmisti tärkeimpien kaupunkien ja luonnonvarojen hallinnan.
Aktivistina > Rauhanomaisista protesteista salaiseen vankilaan

Haidar oli 17-vuotias, kun hän alkoi osallistua rauhanomaisiin mielenosoituksiin miehitystä vastaan. Marraskuussa 1987 hänet vangittiin 400 muun mielenosoittajan kanssa. Hän ja noin 70 muuta henkilöä joutui salaiseen vankilaan neljäksi vuodeksi, eikä kukaan ulkopuolinen tiennyt hänen olinpaikkaansa. Haidariin kohdistettu tahdonvastainen katoaminen on kansainvälisten lakien mukaan rikos ihmisyyttä vastaan. Haidar on kertonut, että vankila-aika avasi hänen silmänsä marokkolaishallinnon toimista. Häntä kidutettiin ja pahoinpideltiin. Vankilassa hän aloitti muiden aktivistien kanssa ensimmäisen nälkälakkonsa.
Haidar vapautettiin vuonna 1991, ja hän alkoi kampanjoida muidenkin poliittisten vankien vapauttamisen puolesta. Hän dokumentoi ihmisoikeusrikoksia lisätäkseen tietoisuutta valloittajien tekemistä rikoksista. Haidarin ja muiden ihmisoikeusaktivistien ansiosta kansainvälinen yhteisö alkoi kiinnittää huomiota Länsi-Saharan tilanteeseen.
Aktivistina > Kansainvälinen Länsi-Saharan-asioiden puolestapuhuja

Haidar pidätettiin uudelleen kesäkuussa 2005, jolloin hän oli osallistunut rauhanomaiseen mielenosoitukseen. Hän sai seitsemän kuukautta vankeutta. Haidar aloitti vankilassa kahdesti nälkälakon vastustaakseen pahoinpitelyä ja mielivaltaista vankeutta. Yhdysvaltojen painostuksen ansiosta Haidar pystyi vapautumisensa jälkeen vuonna 2006 matkustamaan Espanjaan vastaanottamaan Juan María Bandrés -palkinnon. Haidar ei palannut heti Länsi-Saharaan vaan päätti tehdä asiansa puolesta kiertueen Euroopassa, Yhdysvalloissa ja Etelä-Afrikassa. Yhdysvalloissa hänet palkittiin vuonna 2008 Robert F. Kennedyn ihmisoikeuspalkinnolla.
Marokko ei päästänyt marraskuussa 2009 Haidaria takaisin maahan, kun hän oli palaamassa Yhdysvalloista, missä hän oli saanut Civil Courage Prize -palkinnon. Haidarin passi takavarikoitiin, ja hänet karkotettiin Kanariansaarille. Espanja kieltäytyi palauttamasta passitonta Haidaria takaisin Länsi-Saharaan. Haidar meni nälkälakkoon, mikä herätti kansainvälisen median huomion. Hän oli 32 päivän nälkälakon jälkeen jo varsin huonossa kunnossa, kun Marokko antoi hänelle luvan palata Länsi-Saharaan.
Haidar oli marraskuussa 2012 palaamassa tapaamisesta YK:n pääsihteerin Länsi-Saharan henkilökohtaisen edustajan Christopher Rossin kanssa, kun poliisi pahoinpiteli hänet ja uhkasi hänen henkeään. Poliisi kävi Haidarin kimppuun uudestaan huhtikuussa 2015, jolloin hänen kotiansa kivitettiin.
Haidar sai vuonna 2019 Right Livelihood -palkinnon ihmisoikeuksien rauhanomaisesta puolustamisesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aminatou Haidar Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Alankomaat 
Haidar tapaamassa vanhaa ystäväänsä vapauduttuaan vankilasta vuonna 2006.
Zardoz

| Zardoz |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Boorman
Käsikirjoittaja:  John Boorman
Tuottaja:  John Boorman
Säveltäjä:  David Munrow
Kuvaaja:  Geoffrey Unsworth
Leikkaaja:  John Merritt
Pääosat:  Sean Connery   Charlotte Rampling   Sara Kestelman
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Twentieth Century Fox Film Corporation
Levittäjä:  20th Century Studios Disney+
Ensi-ilta:  1974
Kesto:  105 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Zardoz on John Boormanin ohjaama post-apokalyptinen tieteiselokuva vuodelta 1974. Sen pääosassa on Sean Connery. Elokuva tehtiin noin miljoonan dollarin budjetilla.
20th Century Fox ei pitänyt elokuvan sekavuudesta, minkä vuoksi siihen lisättiin harhaanjohtavakenen mukaan? johdanto. Elokuva ei menestynyt kovin hyvin, mutta nykyisin se on saanut kulttimainetta.
Juoni

Vuonna 2293 sota tai muu ympäristötuho on lähes autioittanut maapallon. Pieni 300-vuotiaaksi elänyt eliittijoukko on pelastautunut autiomaan ulkopuolelle ja muodostanut sinne sähkömagneettisen kentän rajaaman onnelansa, Vortexin. Nämä
”kuolemattomat” eivät silti ole onnellisia, vaan ovat alkaneet kaivata kuolemaa ja seksuaalisuutta, joka on menettänyt merkityksensä lisääntymistarpeen kadottua. Vortexin ulkopuolella elävät villit ovat säilyttäneet kykynsä lisääntyä, mutta heidän johtajinaan on kivistä Zardoz-jumalaa palvelevia tyranneja, jotka haluavat tuhota myös Vortexin. Heistä etevin, Zed (Connery), onnistuu tunkeutumaan Vortexiin, missä häntä ensin tutkitaan erikoisissa laitteissa, kunnes yhteisön johtavat tiedenaiset (Sara Kestelman ja Charlotte Rampling) alkavat kiinnostua hänen persoonastaan ja kyvyistään. Tämän seurauksena Vortex-yhteisön asukkaat jakaantuvat kahteen toisiaan vastaan kapinoivaan leiriin.
Arvioita

Elokuva sai vaihtelevia kritiikkejä ja jopa fasismisyytöksiä maailmankuvastaan.
Olli Alho kirjoitti elokuvasta Helsingin Sanomiin tuoreeltaan koko sivun mittaisen esseen. Hän näki Boormanin esittävän tässäkin elokuvassa Syvän joen (1972) kaltaisen, mutta sitä älyllisemmin muotoillún ajatuksen: ihmisen ja hänen kulttuurinsa ei tule pyrkiä luonnon voittamiseen, vaan mielekkään elämän toteuttamiseen luonnon sallimissa rajoissa. Saman lehden Paula Talaskivi piti erityisesti 2001: Avaruusseikkailun kuvaajana tunnetuksi tulleen Geoffrey Unsworthin visuaalisesta näkemyksestä, jota voi ihailla vaikkei ymmärtäisi tai allekirjoittaisi kaikkia ohjaaja Boormanin filosofisia viittauksia.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Ilkka Jauhiainen kutsuu elokuvaa laahaavaksi ja näennäisfilosofiseksi fantasiaksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”. VideoHound’s Golden Movie Retriever pitää Zardozia visuaalisesti kiinnostavana mutta teeskentelevänä. DVD-oppaan Pekka Suorsa kirjoittaa tämän brit­tiläisen scifi-kult­ti­teoksen toimivan vi­suaa­li­ses­ti, mutta ei Sean Con­ne­ryn kuvausaikaisten muistelmien tavoin ihan tiedä mistä oikein on ky­sy­mys, ehkäpä si­vi­li­saa­tiom­me tu­le­vai­suu­den satirisoinnista. Hän antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä ja DVD-julkaisulle runsaine ekstroineen täydet viisi.
Kirjallisuutta

Waarala, Hannu: ”Zardoz – elokuva sielun tarpeettomuudesta”, Filmihullu 4/2009.
Tuomas Hyytiäinen

Tuomas Hyytiäinen (s. 1999) on suomalainen frisbeegolfaaja. Hyytiäinen on pelannut Discmanian sponsoroimana vuodesta 2017. Kesäkuussa 2024 Hyytiäisen PDGA-rating on 1011. Hyytiäinen on julkaissut frisbeegolfaiheisia videoita YouTubeen vuodesta 2020 ja hänellä on siellä noin 35 t. tilaajaa.
Hyytiäinen saavutti frisbeegolfin EM-Pronssia Tallinnan EM-Kisoissa vuonna 2023.
Amine Gemayel

| Amine Gemayel |
| --- | --- |

Libanonin presidentti
 23. syyskuuta 1982 – 22. syyskuuta 1988  
Edeltäjä:  Elias Sarkis Bachir Gemayel
Seuraaja:  Michel Aoun
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. tammikuuta 1942 (ikä 82)
Tiedot
Puolue:  Kataeb
Uskonto:  maroniittikristitty
Amine Pierre Gemayel (arabiaksi: أمين بيار الجميٌل‎; (äännetään ranskaksi: ​[aˈmin ʒəmaˈjɛl]) s. 22. tammikuuta 1942) toimi vuosina 1982-1988 Libanonin presidenttinä maan sisällissodan aikana. Hän johtaa maroniittikristittyjen Kataeb-puoluetta, joka nojaa Gemayelin maroniittisukuun. Libanonin kansalliskokous eli parlamentti valitsi hänet presidentiksi 21. syyskuuta 1982 murhatun veljensä Bakhir Gemayelin sijaan. Itse asiassa Bakhir oli valittu presidentiksi kuukautta aiemmin, mutta hänet murhattiin ennen kuin hän ehti vannoa virkavalan.
Sukutausta ja koulutus

Maroniittikristittyihin kuuluvalla Gemayelin suvulla on pitkät perinteet Libanonissa. Suku on alun perin kotoisin Libanon-vuoriston pohjoisosasta. Suku asettui 1500-luvun puolivälissä Bikfaijan kaupunkiin 25 km:n päähän koiliseen Beirutista. Tässä kaupungissa myös Amine Pierre Gemayel syntyi. Hän on Kataeb-puolueen perustajan Pierre Gemayelin ja tämän vaimon Genevieven vanhin poika. Perheeseen kuului kaksi sisko ja veli, em. Bashir Gemayel. Hänen isoisänsä pakotettiin 1900-luvun alussa maanpakoon Egyptiin vastustettuaan ottomaanivaltaa. Gemayelin isoseta Antoine oli osallistunut Pariisin rauhanneuvotteluihin Libanonin maroniittikristittyjen edustajana vuonna 1919.
Gemayel valmistui oikeustieteestä beirutilaisesta Université Saint-Josephista vuonna 1965.
Ura

Amine Gemayel aloitti valmistumisensa jälkeen asianajajan uransa vuonna 1965. Myöhemmin hän keskittyi suvun sanomalehtibisnekseen. Vuoden 1969 täytevaaleissa hänet valittiin edesmenneen setänsä Maurice Gemayelin seuraajaksi Kansalliskokoukseen voittaen vastaehdokkaansa Fuad Lahoudin ääniosuuksin prosenttiosuuksin 54-41. Vuonna 1972 viimeisissä parlamenttivaaleissa 20 vuoteen hänet valittiin uudelleen.
Maltillisena tunnetun Aminen veljeä Bashiria pidettiin radikaalimpana, koska tämä kannatti PLO:n ja muiden palestiinalaississien karkottamista maasta sekä piti mahdollisena erillisrauhaa Israelin kanssa.
Gemayel valittiin maansa presidentiksi 21. syyskuuta 1982 kuuden vuoden kaudelle maan perustuslain mukaisesti. Presidenttikautensa jälkeen hän toimi Harvardin yliopiston kansainvälisten suhteiden tutkimuskeskuksen jäsenenä ja luennoitsijana vuosina 1988-1989). Lisäksi hänet on nimitetty Marylandin yliopiston vierailevaksi professoriksi. Vuodesta 1990 alkaen hän asui maanpakolaispoliitikkona Pariisissa ja luennoi päätyönään Libanonista ja Lähi-idästä ympäri maailmaa. Hän pääsi palaamaan Libanoniin 30. heinäkuuta 2000.
Yksityiselämä

Gemayel avioitui Joyce Tyanin kanssa joulukuussa 1967. Heillä on tytär Nicole ja kaksi poikaa Pierre ja Sami. Pierre Gemayel valittiin Libanonin parlamenttiin vuonna 2000 ja tuli tunnetuksi maltillisena oppositiopoliitikkona ennen valintaansa ministeriksi vuonna 2005. Hänet murhattiin Beirutin Jdeiden lähiössä 21. marraskuuta 2006. Amine Gemayel on syyttänyt Syyriaa hänen poikansa murhasta.
Gemayel puhuu sujuvasti ranskaa ja englantia sekä tunnetaan klassisen arabian oppineena.
Julkaisut

1986: Peace and Unity (Colin and Smythe)
1988: L'Offense et le Pardon (Gallimard), kommentaariteos Libanonin tapahtumiin
1990: Méditations d'espoir (JC. Lattès), kokoelma Yhdysvalloissa vuonna 1989 pidettyjä luentoja.
1992: Rebuilding Lebanon's Future, julkaisija Harvard University (C.F.I.A.).
Amine Gemayel (oik.)
Raja-Karjala

Raja-Karjala korostettu punaisella
Korpiselän kirkonkylä Raja-Karjalassa
Raja-Karjala oli historiallinen Suomeen kuulunut alue. Tavallisimmin sillä käsitetään itäisintä osaa Laatokan Karjalasta, joka oli ennen vuosien 1939–1944 sotia Salmin kihlakunnan ortodoksiväestön asuma-aluetta luovutetussa Karjalassa. Raja-Karjalaan kuuluivat Salmin kihlakunnan kunnat, joita olivat Impilahti, Suistamo, Soanlahti, Salmi, Suojärvi ja Korpiselkä. Alueeseen luetaan usein myös Ilomantsin kaakkoisosa. Nimeen on toisinaan liitetty myös vanhan valtakunnanrajan takaisia kyliä. Raja-Karjala oli osa Laatokan Karjalaa. Raja-Karjalassa puhuttiin yleisesti karjalan kieltä, suomea sekä venäjää. Merkittävä osa väestöstä oli ortodokseja. Raja-Karjalan kulttuuri oli voimakkaan venäläisvaikutteista, ja kieleen sekä kulttuuriin tuli venäläisvaikutusta uskonnon sekä kulttuurivaihdon välityksellä. Nykyisin entinen Raja-Karjalan alue kuuluu Venäjän Karjalan tasavallan Suojärven ja Pitkärannan piireihin.
Historia

Raja-Karjalan alue kuului alkujaan Novgorodille ja sittemmin Venäjälle kuuluneeseen Käkisalmen lääniin ja siirtyi sen mukana Ruotsille Stolbovan rauhassa vuonna 1617. Ruotsi menetti alueen suuressa Pohjan sodassa Venäjälle vuonna 1721, jonka jälkeen alue tuli kuulumaan Viipurin kuvernementtiin. Vuonna 1812 alue liitettiin muun Vanhan Suomen mukana Suomen suuriruhtinaskuntaan.
Vuonna 1940 Suomi luovutti alueen miltei kokonaan Neuvostoliitolle talvisodan päättäneessä Moskovan rauhansopimuksessa. Jatkosodan alussa vuonna 1941 suomalaisjoukot valtasivat alueen takaisin ja väestö palasi koteihinsa. Suomi vetäytyi alueelta kesällä 1944 ja väestö evakuoitiin uudelleen muualle Suomeen. Nyky-Suomeen Raja-Karjalasta kuuluu ainoastaan vain niin kutsuttu Tynkä-Korpiselkä, joka on nykyään osa Joensuun kaupunkia.
Sodan jälkeen Raja-Karjala venäläistyi, koska alkuperäiset asukkaat evakuoitiin talvisodan aikana ja uudelleen jatkosodan lopulla muualle Suomeen, pääasiassa Pohjois-Karjalaan ja Pohjois-Savon pohjoisosiin sekä Kainuun eteläosaan ja Pohjois-Pohjanmaalle. Entisen Raja-Karjalan alueelle tuli pääasiassa venäläisiä, mutta jonkin verran myös karjalaisia ja muita kansallisuuksia.
Raja-Karjalan väestö kuului suurelta osin Suomen Karjalan karjalankieliseen vähemmistöön ja heidän jälkeläisensä muodostavat edelleen enemmistön Suomen karjalankielisestä vähemmistöstä.
Raja-Karjalan entiset suomalaiset kunnat

Impilahti
Korpiselkä
Salmi
Soanlahti
Suistamo
Suojärvi
Aiheesta muualla

Tävvel kielel: rajakarjalaismurteiden näytteet Kotimaisten kielten keskuksen verkkosivuilla
Broadcasters

Broadcastersin tunnus
Broadcasters oli suomalainen tuotantoyhtiö. Se on tuottanut monia suosittuja ohjelmia, esimerkiksi vuodesta 2006 alkaen esitettyä Tanssii tähtien kanssa -ohjelmaa. Broadcasters omisti Media-Active Oy:n, joka tuotti useita ohjelmia 1990-luvulla. Nimen käyttö kuitenkin lopetettiin ja sillä julkaistut ohjelmat julkaistiin jatkossa Broadcastersin nimellä. Broadcasters omisti myös Intervisio-tuotantoyhtiön yhdessä MTV:n kanssa. Broadcastersin perustivat vuonna 1990 Saku Tuominen ja Juha Tynkkynen, jotka toimivat myös yhtiön vastaavina tuottajina. Molemmat jättivät yrityksen vuonna 2009. Yhtiön toimitusjohtajana toimii Teea Hyytiä, joka toimi aikaisemmin Jarowskij Suomi Oy:n toimitusjohtajana. Broadcastersin liikevaihto vuonna 2000 oli 3 miljoonaa euroa.
Monet Broadcastersin ohjelmista perustuvat ulkomaisiin formaatteihin. Alkuperäisistä ohjelmaformaateista Far Out, Tilt.tv ja W-tyyli on myyty myös ulkomaille. Keväällä 2005 ruotsalainen Zodiak Television osti Broadcastersin. Zodiakin yhdistyttyä Banijay Entertainmentin kanssa Broadcasters-nimen käytöstä luovuttiin vuonna 2016, ja ohjelmatuotanto jatkui nimellä Banijay Finland.
Broadcastersin logo on myös tunnettu. Siinä kaksi valokeilaa muodostaa sydämen, savu nousee ja nainen nauraa. Nauruäänen on esittänyt Minna von Reiche.
Ohjelmia

All Stars
Far Out
Frank Pappa Show
Giljotiini
Huuma
Hyvät, pahat ja rumat
K-70
Kokkisota
Maailman ympäri
Mahdoton tehtävä
Mediapeli
Nevada
NoTV
Popstars 2
SF-studio
Sillä silmällä
Suomen parhaat
Suomen Robinson
Talo Espanjassa
Talo Italiassa
Tanssii tähtien kanssa
Tupla tai kuitti
Uutisvuoto
Vain elämää
W-tyyli
Äidit ja tyttäret
Ohjelmia > Media-Activen ohjelmia

Isänmaan toivot (1998)
Noutajat.net
Popstars
Tilt
Verkossa
Ohjelmia > The End Productionin ohjelmia

Divaani
Ohjelmia > Intervision ohjelmia

Ruokala (aikaisemmin Ruokala.com ja Ruokala.tv)
Staraoke (voitti ensimmäisenä suomalaisohjelmana Emmyn – valittiin parhaaksi vuorovaikutteiseksi ohjelmaksi, myytiin 2009 Cartoon Networkille näytettäväksi 6 Euroopan maassa Suomen tv-historian suurimmassa formaatti-kaupassa)
Tilt.tv
Aiheesta muualla

Broadcastersin viralliset sivut Web Archivessa
Zodiak Television YTJ - Yritys- ja yhteisötietojärjestelmässä.[vanhentunut linkki]
Yhdistynyt arabitasavalta

Yhdistynyt arabitasavalta (arabiaksi:الجمهورية العربية المتحدة
al-Jumhūriyya al-ʿarabiyya al-muttaḥida) oli Egyptin ja Syyrian tasavaltojen muodostama liittovaltio, joka oli olemassa vuosina 1958–1961. Liittovaltio hajosi Syyriassa tapahtuneeseen sotilasvallankaappaukseen, mutta silti Egypti käytti itsestään Yhdistyneen arabitasavallan nimeä aina vuoteen 1971. Sana "arabitasavalta" sisältyy tänäkin päivänä Egyptin ja Syyrian virallisiin nimiin.
Liittovaltion perustamisen syyt

1. helmikuuta 1958 otettiin ensimmäiset askeleet kohti ensimmäistä panarabialaista valtiota, kun syyrialaiset poliitikot ja sotilashenkilöt ehdottivat Egyptin presidentille Gamal Abdel Nasserille näiden kahden valtion yhdistämistä. Nämä kaksi valtiota muodostaisivat alun yhdelle suurelle Panarabialle, johon muutkin arabivaltiot liittyisivät. Panarabialaisuudella oli suurta kannatusta Syyriassa, jossa arabinationalistit olivat Syyrian itsenäistymisestä 1943 lähtien tavoitelleet vanhaa Suur-Syyriaa tai suurta yhteistä arabien muodostamaa arabitasavaltaa. Syy siihen, minkä takia syyrialaiset halusivat yhteen Nasserin Egyptin kanssa, oli se, että Nasser oli vuoden 1956 Suezin kriisin jälkeen koko arabimaailman suuri sankari.
Tuon hetken reaalipoliittiset syyt olivat kuitenkin tärkeimmät. Khalid Bakdashin johtaman Syyrian kommunistisen puolueen kasvava valta huoletti muita poliittisia ja sosiaalisia ryhmiä Syyriassa. Samoin Syyrian Baath-puolue kärsi sisäisestä kriisistä, josta poispääsyyn puolueen lupaavat jäsenet olivat halukkaita löytämään keinon. Syyrialla oli ollut demokraattinen hallitus Adib al-Šišaklin sotilasjuntan kaatamisesta 1954 lähtien ja yhteiskunnasta nousevat paineet arabien yhtenäisyyteen näkyi parlamentin koostumuksesta. Tämä vahva yhteiskunnan panarabialainen henki pakotti kommunistisen puolueen ja Muslimiveljeskunnan hyväksymään liittovaltion huolimatta siitä, että kummatkin puolueet olivat joutuneet Egyptissä Nasserin tukahduttamiskeinojen kohteiksi. Lisäksi Syyrian eliitti toivoi löytävänsä Egyptistä uusia markkinoita.
Liittovaltion perustaminen

Egyptin presidentti Gamal Abdel Nasser ja Syyrian presidentti Šukri al-Quwatli solmivat liittovaltion 22. helmikuuta 1958, molemmissa maissa pidetyn kansanäänestyksen jälkeen. Liittovaltion presidentiksi valittiin Gamal Abdel Nasser ja pääkaupungiksi Kairo. Samoin otettiin käyttöön uusi liittovaltiollinen perustuslaki.
Liittovaltion perustaminen > Liittovaltion perustuslaki

Maaliskuussa 1958 luotiin uusi 74-kohtainen tilapäinen liittovaltion perustuslaki, joka vahvisti kunnolla 22. helmikuuta 1958 tehdyn liittovaltiosopimuksen. Se jakoi vallan tasavallan presidentille, lainsäädäntövallan kansalliskokoukselle, toimeenpanovallan hallitukselle, johon myös presidentti kuului, ja oikeusviranomaisille.
Perustuslain mukainen uusi kahden valtion yhdistetty kansalliskokous perustettiin. Siinä 400 edustajaa oli Egyptistä ja 200 Syyriasta. Yhdistyneen arabitasavallan kansalliskokous kokoontui ensi kerran 21. heinäkuuta 1960 ja viimeisen kerran 22. kesäkuuta 1961. Egyptiläisten kaksinkertainen edustajamäärä syyrialaisiin vahvisti liittovaltion Egypti-johtoisuutta.
Arabitasavallan rakenne

Liitto yhdisti kaksi valtiota yhdeksi valtioksi ja helmikuusta 1958 lähtien Nasserin johdolla. Tasavalta oli yhtenäinen ja jakamaton valtio. Nasserin johto ja sekä Egyptin maantieteellinen että poliittinen hallitseva asema tarkoittivat sitä, että uusi valtio oli voimakkaasti egyptiläisissä käsissä, mikä tulikin viilentämään liittovaltion osapuolten välejä huomattavasti. Egyptiläinen kaikkien muiden puolueiden kuin Nasserin Arabisosialistisen liiton toiminnan kieltäminen yletettiin myös Syyriaan, jossa Baath-puolue ja Syyrian arabinationalistinen liike sulauttivat itsensä uuteen valtapuolueeseen. Liittovaltioon kriittisesti suhtautuvat vaimennettiin kovaotteisesti: sen jälkeen, kun Khlaid Bakdash oli ehdottanut joulukuussa 1958 löysempää liittovaltiota, Syyrian kommunistinen puolue tukahdutettiin brutaalisti, samoin islamistiset liikehdinnät.
Ironisesti uutta valtiota alkoikin tukea valtio, jonka aatteen vallan kasvun tukahduttamiseksi liittovaltio oli perustettu. Neuvostoliitto, joka tavoitteli Kylmän sodan aikana erityisesti Lähi-idästä liittolaisia, alkoi pian myydä aseita nuorelle tasavallalle, ja jatkoi tätä toimintaa vielä senkin jälkeen, kun Yhdistynyt arabitasavalta oli jo hajonnut.
Yhdistynyt arabitasavalta otti käyttöön perinteisen panarabialaisen punavalkomustalipun, jonka keskelle laitettiin kaksi islamin vihreää tähteä symboloimaan liittovaltion osapuolia Egyptiä ja Syyriaa. Lipun musta symboloi siirtomaamenneisyyttä, punainen vapaustaistelun uhreja ja valkoinen saavutettua rauhaa. Sittemmin vuodesta 1972 lähtien Syyria on käyttänyt lippunaan tätä Yhdistyneen arabitasavallan lippua.
Yhteenotto Jordanian kanssa

Yhdistynyt arabitasavalta koettiin Jordaniassa suurena uhkana. Syyria nähtiin kiihotuksen lähteenä ja salajuonia Jordanian kuningasta Husseinia vastaan punovien salaliittolaisten pesänä. Lisäksi Egyptin asema länsimaiden vaikutusta alueella uhkaavana loi paineita Jordanian kannalta. Samalla Jordaniasta katsottuna Egypti uhkasi Jordanian ja Irakin kuningashuoneiden suhteita erityisesti britteihin. Husseinin vastaus Egyptille ja Syyrialle oli hänen ehdotuksensa Irakin kuninkaalle Faisal II:lle jordanialais–irakilaisen liiton muodostamisesta Yhdistyneen arabitasavallan vastapainoksi. Tämä vastapaino solmittiinkin 14. helmikuuta 1958. Sopimuksena oli muodostaa kahden valtion välinen yhtenäistetty armeija yhdistetyllä sotilasbudjetilla; Irak vastasi 80 prosentista armeijan varustuksesta ja hankinnoista ja Jordania loput 20 prosentista. Molempien maiden joukot olivat vastavuoroisia järjestelyissä.
Heinäkuun alussa 1958 paljastettiin Jordanian kuningasta Husseinia ja Irakin kuningasta Faisalia vastaan suunnitellut salajuonet. Yksi salaliittolaisista paljasti Egyptin salaisten agenttien mukanaolon suunnitelmassa ja juoni hylättiin. 14. heinäkuuta kuningas Faisal, kruununprinssi Abdulilah ja muut hašemiittien hallitsijasuvun jäsenet surmattiin vallankaappauksessa. Irakin pääministeri Nur as-Said ammuttiin myös yrittäessään paeta. On epätodennäköistä, että Egypti tai Yhdistynyt arabitasavalta olisi aktiivisesti ollut Irakin vallankaappauksen takana. Kuitenkin kaappauksen aikana Yhdistynyt arabitasavalta antoi tukensa Irakin vallankaappaajille, tunnusti uuden hallinnon ja sulki Jordanian vastaisen rajansa, jossa myös Syyrian joukot asetettiin hälytysvalmiuteen.
Nämä tapahtumat antoivat kuningas Husseinille hyvän syyn pelätä. Vuonna 1962 hän sanoi, että Yhdistyneellä arabitasavallalla "ei ollut enempää eikä vähempää kuin halunaan, uskon, ottaa haltuunsa koko arabimaailma". Tässä tilanteessa kaappauksen jälkeen Jordanian kauppareitit olivat poikki. Irak oli ollut Jordanian tärkein öljyntuoja. Hussein pyysi Yhdysvaltojen apua perustaakseen kauppareittejä läpi Israelin, jonka hallitukselta amerikkalaiset kykenivät saamaan asiaan suostumuksen.
Tilanne jatkui pahentuen, kun Damaskoksen radio lähetti Jordaniassa ohjelmaa, jossa jordanialaisia kutsuttiin nousemaan kapinaan "hašemiittityranniaa" vastaan. Lopulta Hussein oli pakotettu kääntymään vanhan liittolaisensa Ison-Britannian puoleen. Israelin, Britannian ja Yhdysvaltojen muodostaman trion tuki Jordanian hallinnolle oli erittäin tärkeää Jordanian ja Yhdistyneen arabitasavallan mahdollisen konfliktin estämiseksi.