Graždanskaja Oborona
Historia > Alkutaival

Graždanskaja Oboronan juuret ovat 1980-luvun alussa, jolloin Letov ystävineen yritti luoda punkin, psykedeelisen rockin ja autotallirokin yhdistävää musiikkia projektissa nimeltään Posev (Посев, Kylvö). Nimi otettiin emigranttivenäläisten  neuvostovastaista kirjallisuutta lännessä julkaisevalta kustantamolta. Jo se olisi riittänyt syyksi vaikeuksiin viranomaisten kanssa.
Yhtyeen kokoonpano vakiintui vuonna 1984, ja se otti uudeksi nimekseen Graždanskaja Oborona. Letov soitti lyömäsoittimia ja lauloi. Kitaristina oli Konstantin Rjabinov, joka siitä lähtien tunnettiin myös taiteilijanimellään Kuzja Uo (Кузя Уо) ja basistina Andrei Babenko, joka tosin jätti yhtyeen jo vuoden 1985 alussa. Pian myös Rjabinov joutui lähtemään, koska hänet passitettiin asepalvelukseen väittämistään sydänvaivoista huolimatta. Letov itse joutui psykiatriseen pakkohoitoon yritettyään itsemurhaa KGB:n sellissä. Letovin mukaan tapahtumat olivat KGB:n syytä, joka yritti estää heitä tekemästä musiikkiaan. Toisten kommenttien mukaan valeitsemurhayritys ja mielisairaalaan joutuminen olivat enemmänkin sääntö kuin poikkeus armeijaikäisten rokkareiden keskuudessa. Se kun oli keino välttää joutuminen asepalvelukseen ja sitä kautta todennäköisesti Afganistanin sotaan.
Edellä mainituista vaikeuksista johtuen vuonna 1985 aloitetut albumit Poganaja molodjož (Turmeltunut nuoriso) ja Optimizm (Optimismi) saatiin valmiiksi vasta kolmea vuotta myöhemmin. Sitä ennen Letov äänitti vuonna 1986 omskilaisen rock-muusikon Jevgeni Filatovin kanssa akustisen albumin Igra v biser pered svinjami (Lasihelmipeliä sioille). Nimi on sanaleikki, jossa yhdistyvät sanonta helmiä sioille ja Hermann Hessen romaanin nimi Lasihelmipeli. Levyn materiaalista osa oli peräisin jo vuodelta 1983, osa taas tuoretta. Monet kappaleista saivat sähköisen toteutuksen yhtyeen myöhemmillä albumeilla, erityisesti Punaisella levyllä.
Vuonna 1987 yhtye julkaisi kaiken kaikkiaan viisi albumia: Krasnyi albom (Punainen levy), Myšelovka (Hiirenloukku), Horošo!! (Hyvä!!), Totalitarizm (Totalitarismi) ja Nekrofilija (Nekrofilia). Vaikka levyjen muusikkolista oli muuten sama, siinä esiintyi outoja nimiä kuten rumpali Lukitš, joka on yksi Leninin salanimistä ja basisti Kilgor Traut, joka on venäjännös Kurt Vonnegutin kirjojen päähenkilö Kilgore Troutista. Soolokitaristina ja äänensärkijänä (englannin sanasta fuzz, joka tarkoittaa slangissa myös poliisia) toimi majuri Meškov. Myöhemmin Letov tunnusti tehneensä ja äänittäneensä yksin kaikki levyt, ja Meškovin olleen häntä ahkerasti kuulustelleen KGB-upseerin nimi. Hän myös kertoi mielisairaala-aikanaan opetelleensa soittamaan kitaraa ja bassoa, jotta pystyisi tarvittaessa tekemään musiikkia vaikka yksin.
Vuonna 1988 Letov nauhoitti jälleen yksinään kolme albumia: Tak zakaljalas stal (Näin teräs karaistui), viittaus Nikolai Ostrovskin romaaniin Kuinka teräs karkaistui ja siitä tehtyyn elokuvaan); Vsjo idjot po planu (Kaikki sujuu suunnitelmien mukaan) ja Bojevoi stimul (Taistelutahto). Äänityspaikkana oli yksi Letovin kodin huoneista, josta myöhemmin tuli kuuluisa Grob-studio. Vielä tuohon aikaan yhtye ei voinut esiintyä julkisesti missään, eikä sen levyjä julkaistu virallisesti. Levyjä oli kuitenkin saatavilla kaikkialla Neuvostoliitossa ja yhtye oli hyvin suosittu, samaa sarjaa Kinon, Alisan, Nautilus pompiliuksen ja Bravon kanssa. GrObin musiikkia saattoi kuulla salaisissa kotikonserteissa mustasta pörssistä ostetuilta tai tuttavilta kopioiduilta c-kaseteilta. Kasetteja kopioitiin edelleen omille tuttaville, jotka taas levittivät niitä eteenpäin. Olikin varsin tavallista, että musiikin tekninen laatu oli näillä magnitizdat-kopiolla hyvin kehno.