stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jeesuksen taivaaseenastuminen
Taivaaseenastuminen taiteessa > Kuvataide

Kristillisessä kuvataiteessa taivaaseenastumista on kuvattu aina 400-luvulta saakka. Pääasiallisia kuvaustyylejä on kaksi. Jeesus kuvataan joko sivultapäin kiipeämässä vuorta pitkin taivaaseen tai edestäpäin, jolloin Jeesusta yleensä ympäröi mantelinmuotoinen pyhimyskehä ja usein Jeesus nousee enkelten kannattelemana ylöspäin. Maalaukset jakautuvat yleensä kahteen osaan, ylempään taivaalliseen osaan ja alempaan maalliseen osaan.
Symboliikkana tauluissa yleensä esiintyy myös Neitsyt Maria, 11 apostolia, tai ainakin Pietari, sekä Paavali, vaikka Raamatun tekstien perusteella varsinkaan Paavali tuskin oli näkemässä tapahtumaa. Hahmojen tarkasta symbolisesta merkityksestä on monia tulkintoja, mutta ainakin joidenkin hahmojen tulkitaan yleensä viittaavan kirkkoon, jonka Jeesus jätti taakseen. Jeesus tekee usein oikealla kädellä siunauseleen Luukkaan tapahtumakuvauksen mukaisesti.tarvitaan parempi lähde
Vanhimmissa läntisissä kuvituksissa 400-luvulta aina 1000-luvulle asti Jeesus kuvattiin tyypillisesti sivulta päin nousemassa vuorelle, jossa pilvestä tuleva Jumalan käsi veti Jeesuksen taivaaseen apostolien seuratessa tapahtumaa alhaalta. Itäisessä taiteessa Jeesusta kuvattiin edestäpäin jo 500-luvulla, ja kuvaustyyli yleistyi myös läntisessä taiteessa 1000-luvun jälkeen. Renessanssin aikana Jeesus kuvattiin joskus niin, että vain Jeesuksen jalat olivat näkyvissä, muun ruumiin kadotessa pilveen. Renessanssin taiteessa enkelit olivat yleensä läsnä maalauksissa esimerkiksi soittamassa jotakin soittimia tai muodostamassa pyhimyskehää Jeesuksen ympärille.
400-luvun norsun­luu­kaiverrus, sivulta­päin kuvattu tapahtuma.
Andrei Rubljov, itäisen kristin­uskon ikoni 1400-luvulta.
Dosso Dossi 1500-luku, Kristuksen ylös­nousemus, kuvassa näkyy jako ylempään taivaalliseen ja alempaan maalliseen osaan.
Andrea Mantegna 1461, ylösnousu, Kuvassa enkelit muodostavat pyhimys­kehän Jeesuksen ympärille.
Mattheis Störbel 1500-luku, Jeesuksen taivaaseen­astuminen, maalauksessa näkyvillä vain Jeesuksen jalat.
Pietro Peruginon maalaus taivaaseen­astumisesta v. 1496–1500, kuvassa renessanssi­tyylisiä musisoivia enkeleitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jeesuksen taivaaseenastuminen Wikimedia Commonsissa
Taivaaseenastumisen kappelissa sijaitseva väitetty Jeesuksen oikean jalan jälki
Jacob Epstein

| Jacob Epstein |
| --- | --- |
 Jacob Epstein kuvaaja Carl Van Vechten, 1934
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. marraskuuta 1880 New York
Kuollut: 19. elokuuta 1959 (78 vuotta) Lontoo
Kansalaisuus:  Yhdysvallat Britannia (1907-)
Taiteilija
Ala:  kuvanveisto
Palkinnot
 aatelisarvo 1954 
Jacob Epstein (1880–1959) oli Yhdysvalloissa syntynyt kuvanveistäjä joka toimi vuodesta 1905 Britanniassa. Hän oli modernin kuvanveiston edeltäjä, jonka ristiriitaiset teokset kyseenalaistivat taiteen aiheiden sopivuutta koskevia sääntöjä. Epstein oli suoran kuvanveiston pioneereja.
Epsteinin vanhemmat tulivat Yhdysvaltoihin pakolaisina Puolasta. Perhe oli keskiluokkainen ortodoksijuutalainen perhe, ja siinä oli viisi lasta, joista Jacob Epstein oli kolmas.
Epstein opiskeli Art Students Leaguessa ja George Grey Bernardin oppilaana. Hän jatkoi opintojaan Pariisissa kuvitustyöstä saamiensa tulojen turvin, ja muutti Englantiin 1905 ja sai Britannian kansalaisuuden 1907.
Epsteinin teokset olivat aikaansa nähden omaperäisiä, ja ne ovat vaikuttaneet myöhempien kuvanveistäjäsukupolvien taiteilijoihin, kuten Henry Mooreen ja Barbara Hepworthiin, jotka jatkoivat suoran kuvanveiston kehittämistä.
Julkisia teoksia

Memorial to W.H. Hudson (Rima) in Hyde Park, 1925
Night and Day, 1928-9 (for St James' Underground)
Lasarus, 1947-48 (Oxford, New College Chapel)
Madonna and Child, 1950-52 (Cavendish Square, Lontoo)
Social Consciousness, 1951-3 (Fairmount Park, Philadelphia)
Christ in Majesty, 1954-5 (Llandaffin katedraali)
St Michael and the Devil, 1956-8 (Coventryn katedraali)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jacob Epstein Wikimedia Commonsissa
Itämerenvoikukka

| Itämerenvoikukka> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Alaheimo::  Cichorioideae
Suku::  Voikukat Taraxacum
Sektio::  Rantavoikukat Palustria
Laji::  balticum
Kaksiosainen nimi
 Taraxacum balticum  Dahlst. 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Itämerenvoikukka (Taraxacum balticum) on asterikasvien (Asteraceae) heimoon ja voikukkien (Taraxacum) sukuun kuuluva kasvilaji. Sen lehdet ovat syvään liuskoittuneet ja liuskoja on kolmesta viiteen paria. Liuskat ovat suorasivuisia tai kapean kolmiomaisia. Lehden päätöliuska on kolmiosainen. Kukinnon uloimpia tukilehtiä on 9–13 kappaletta, ja ne ovat 6–7,5 mm pitkiä, 3,5–4 mm leveitä sekä muodoltaan soikeita tai puikeita. Itämerenvoikukan kukkien emien luotit ovat harmahtavankeltaisia ja kukat tuottavat siitepölyä harvoin tai ei ollenkaan, joten itämerenvoikukka lisääntyy apomiktisesti.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Itämerenvoikukka (Taraxacum balticum)
Jacques Amyot

Jacques Amyot. Léonard Gaultier’n tekemä muotokuva.
Jacques Amyot (ransk: [amjo]; 30. lokakuuta 1513 – 6. heinäkuuta 1593) oli ranskalainen renessanssiaikainen piispa, antiikintutkija ja kääntäjä.
Amyot opiskeli Pariisin yliopistossa ja Bourgesissa ja valmistui latinan ja kreikan professoriksi. Valmistumisen jälkeen hän matkusti Vatikaaniin tutkimaan Plutarkhoksen tekstejä ja samalla matkalla hän osallistui myös Trenton kirkolliskokouseen. Palattuaan Ranskaan hänet nimitettiin Henrik II:n poikien opettajaksi. Näistä pojista Henrik III myönsi hänelle Pyhän Hengen ritarikunnan jäsenyyden.
Paavi Pius V nimitti hänet Auxerren piispaksi, jossa hän jatkoi piispan töidensä ohella käännösten tekemisiä. Hän kiinnitti erityisesti huomiota Plutarkhoksen tekstien kääntämiseen ja muut kirjoittajat olivat hänelle toissijaisia. Amyotin käännösten kieli ja tyyli tekivät hänestä suositun ja vaikutusvaltaisen. Montaigne ylisti hänen kielenkäyttöä ja Shakespeare käytti hänen töitään lähteenä roomalaisnäytelmiinsä (Antonius ja Kleopatra, Coriolanus ja Julius Ceasar).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jacques Amyot Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Jacques Amyot
Käännös suomeksi
Jermilän lasitehdas

Jermilän lasitehdas toimi Karjalan kannaksella Uudellakirkolla niin sanotun Vanhan Suomen alueella vuosina 1783–1820. Tehdas valmisti ikkunalasia Venäjän markkinoille, ja lisäksi valmistettiin talouslasia ja pulloja.
Jermilän tehdas lopetti toimintansa vuonna 1820. Tehtaan tarvitseman puun saatavuus oli heikentynyt ja hinta kallistunut sen jälkeen kun Uudenkirkon pitäjään perustettiin myös Leistilän lasitehdas vuonna 1801 ja Jäppilän lasitehdas vuonna 1802.
Jasmin

| Jasmin |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  9. heinäkuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  2. lokakuuta
Muunnelmia:  Jasmine, Jasmiina
Vastineita eri kielissä:  Yasemin
Nimen alkuperä:  jasmiinit
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jasmin on Suomessakin viime vuosikymmeninä yleistynyt naisen etunimi, joka tarkoittaa jasmiinia. Nimestä on Suomessa käytössä useita muunnelmia, esimerkiksi Jasmine, Jasmi, Jasmina, Jasmiina, Yasmine tai Yasmin.
Jasmin viettää nimipäivää 9. heinäkuuta. Etunimi lisättiin nimipäiväkalenteriin vuonna 1995.
Digi- ja väestötietoviraston Nimipalvelun tilastojen mukaan Jasmin-nimi tuli Suomessa käyttöön aikaisintaan 1920-luvulla ja oli vielä sen jälkeen pitkään hyvin harvinainen. Kaiken kaikkiaan Suomessa on Jasmin-nimisiä naisia vuoden 2019 loppuun mennessä ollut yhteensä noin 8 470 ja miehiä alle 80. Nimestä tuli suosittu 1980- ja 1990-luvulla, jolloin nimi annettiin 4 522 lapselle. Vuosina 2000–2009 nimi annettiin noin 2 370 ja vuosina 2010–2019 noin 1480 lapselle.
Tunnettuja Jasmineja

Jasmin Andreasen (s. 2002), suomalainen pesäpalloilija
Jasmin Beloued (s. 2000), suomalainen televisiotoimittaja ja -juontaja
Jasmin Burić (s. 1987), bosnialainen jalkapalloilija
Jasmin Eder (s. 1992), itävaltalainen jalkapalloilija
Jasmin Fazlić, Jala Brat (s. 1986), bosnialainen rap-artisti ja tuottaja
Jasmin Hamid (s. 1984), suomalainen näyttelijä ja kunnallispoliitikko
Jasmin Handanovič (s. 1978), slovenialainen jalkapallomaalivahti
Jasmin Hulanmäki (s. 1995), suomalainen jääkiekkoilija
Jasmin Kiiski (s. 1997), suomalainen ringettepelaaja
Jasmin Kurtić (s. 1989), slovenialainen jalkapalloilija
Jasmin Kähärä (s. 2000), suomalainen maastohiihtäjä
Jasmin Leppioja (s. 2000), suomalainen jalkapalloilija
Jasmin Manninen (s. 1999), suomalainen taekwondoin
Jasmin Mansaray (s. 2004), suomalainen jalkapalloilija
Jasmin Saario (s. 2000), suomalainen salibandyn pelaaja
Jasmin Schwiers (s. 1982), saksalainen näyttelijä
Jasmin Selberg (s. 1999), saksalais-virolainen malli, Miss International 2022
Jasmin Showlah (s. 1989), suomalainen pikajuoksija
Jasmin Stavros (1954–2023), kroatialainen pop-laulaja
Jasmin Stowers (s. 1991), yhdysvaltalainen pika-aitajuoksija
Jasmin Tabatabai (s. 1967), iranilaissyntyinen näyttelijä ja muusikko
Jasmin Voutilainen (1995–2023), suomalainen näyttelijä ja missi
Jasmin Vähäkangas, o.s. Mäntylä (s. 1982), suomalainen malli, juontaja, laulaja ja kunnallispoliitikko
Jasmin Wagner, Blümchen (s. 1980), saksalainen laulaja, malli ja juontaja
Jasmin Weber (s. 1982), saksalainen näyttelijä  ja juontaja
Kirjallisuutta

Eero Kiviniemi: Rakkaan lapsen monet nimet, Weiling+Göös 1982
Kustaa Vilkuna: Etunimet, Otava 1990, tarkistettu painos
Italian vuoristojoukot

Italian vuoristojoukkoja harjoituksissa Spike-ohjuksen kanssa vuonna 2016.
Italian vuoristojoukot eli vihreät liekit tai alpinistit syntyivät vuonna 1872, jolloin kapteeni Giuseppe Perrucchetti ehdotti niiden perustamista sotilaslehteen kirjoittamassaan artikkelissa. Jo saman vuoden aikana muodostettiin kuninkaallisella määräyksellä 15 komppanian suuruinen Alppien puolustamiseen sopiva sotilasyksikkö, vuoristojoukot. Ne saivat tulikasteensa vuonna 1896 Abessinian sodassa. Etiopialaiset joukot tuottivat vuoristojääkäreille kovan mieshukan: jääkärit menettivät viidestäsadasta miehestään 450 ja näiden mukana kaatui myös joukkojen komentaja.
Vuoristojoukot maailmansotien aikana > Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan aikana vuoristojoukot taistelivat Itävalta-Unkarin vastaisella rajalla. Sodan aikana tuhannet sotilaat saivat surmansa Alppien lumivyöryissä. Tappioluvut osoittavat, ettei vuorilla sotiminen ollut helppoa: vuoristojoukot menettivät tappioina yli neljäsosan. Vuorilla taisteltaessa etulyöntiasemassa on yleensä se osapuoli, jonka asemat sijaitsevat korkeammalla. Niinpä sekä italialaiset että itävaltalaiset alkoivat kaivaa tunneleita vuorten alle ja täyttivät niitä räjähteillä. Vuori puolustajineen voitiin räjäyttää sananmukaisesti ilmaan.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen suurin osa Alpini-rykmenteistäselvennä hajotettiin, mutta fasistien noustua 1920-luvulla valtaan niitä alettiin muodostaa uudelleen.
Vuoristojoukot maailmansotien aikana > Toinen maailmansota

Toisessa maailmansodassa vuoristojoukot taistelivat Ranskassa, Albaniassa, Jugoslaviassa, Neuvostoliitossa ja Kreikassa. Suurimmat tappiot muodostuivat kolmen divisioonan (Tridentina, Julia ja Cuneense) taisteluissa itärintamalla, tosin vuoristojoukkoja ei sijoitettu Kaukasuksen vuorille vaan arolle. Ne joutuivat sellaisiin taisteluihin, joihin niitä ei ollut koulutettu, kuten panssarintorjuntaan ja kamppailuun avoimella taistelukentällä. Tammikuussa 1943 italialaiset joutuivat mottiin itärintaman puolustuksen murtuessa. Osa joukoista onnistui suurin tappioin murtautumaan motista. Esimerkiksi Tridentina-divisioonasta palasi omille linjoille kolmasosa ja Juliasta ainoastaan kymmenesosa. Cunensee tuhottiin täydellisesti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italian vuoristojoukot Wikimedia Commonsissa
Vuoristojoukkoja Monte Cornossa ensimmäisen maailmansodan aikana.
Vuoristojoukkojen sotilas toisen maailmansodan aikaisessa univormussa noin vuonna 1940.
Jermaine Seoposenwe

Jermaine Seoposenwe (s. 2. lokakuuta 1993 Kapkaupunki, Etelä-Afrikka) on eteläafrikkalainen jalkapalloilija. Hän on kuulunut Etelä-Afrikan naisten jalkapallomaajoukkueeseen vuodesta 2010. Pelipaikaltaan hän on hyökkääjä. Hänellä ja hänen maannaisellaan Nothando Vilakazilla on ammattilaissopimus Liettuan Šiauliaissa toimivan naisten jalkapallojoukkueen Gintra-Universitasin kanssa.
Jasmikkeet

| Jasmikkeet |
| --- | --- |
 Puistojasmikkeen kukkia.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Cornales
Heimo::  Hortensiakasvit Hydrangeaceae
Suku::  Jasmikkeet Philadelphus  L.
Katso myös
   Jasmikkeet Wikispeciesissä   Jasmikkeet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jasmikkeet (Philadelphus) on kasvisuku, johon kuuluu noin 60 lajia 1–6 metriä korkeita pensaita. Useimmat lajit ovat kotoisin Pohjois- ja Keski-Amerikasta, jotkut Aasiasta ja Etelä-Euroopasta. Monia lajeja viljellään koristekasveina. Pohjois-Euroopassa näistä tunnetuimpia ovat pihajasmike, hovijasmike ja puistojasmike.
Jasmikkeiden lehdet ovat yksinkertaiset, soikeat ja kevyesti hammaslaitaiset. Kukat ovat valkoiset, usein hyväntuoksuiset. Suku on saanut suomenkielisen nimensä hovijasmikkeen jasmiinia muistuttavasta tuoksusta. Sitä kutsutaan myös joskus valejasmiiniksi.
Lajeja ja risteymiä

kaukasianjasmike (Philadelphus caucasicus)
pihajasmike (Philadelphus coronarius)
kalliojasmike (Philadelphus hirsutus)
lännenjasmike (Philadelphus lewisii )
puistojasmike (P. lewisii var. gordonianus)
hovijasmike (Philadelphus pubescens)
japaninjasmike (Philadelphus satsumi)
siperianjasmike (Philadelphus schrenkii)
harmojasmike (Philadelphus subcanus)
amurinjasmike (Philadelphus tenuifolius)
Risteymiä:
pikkujasmike (Philadelphus × lemoinei)
kameliajasmike (Philadelphus × virginalis)
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Jasmikkeet – Philadelphus
Jasmikkeet (Philadelphus) Life
United States Department of Agriculture (USDA): Philadelphus (englanniksi)
Flora of China: Philadelphus (englanniksi)
Jack Connolly

| Jack Connolly |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. elokuuta 1989 (ikä 35) Duluth, MN, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  173 cm
Paino:  77 kg
Pelinumero:  20
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2012–
Aik. seurat:  Färjestad BK (SHL) Leksands IF (SHL) Rögle BK (Allsv./SHL) Luleå HF (SHL)
Jack Connolly (s. 15. elokuuta 1989 Duluth, Minnesota, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Ura > Seuraura

Sioux Falls Stampede varasi Connollyn seitsemäntenä pelaajana USHL:ään vuonna 2007. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2007–2008 ja jakoi tehoilla 26+46=72 koko liigan pistepörssin voiton Indiana Icen John Kempin kanssa. Connolly oli kuitenkin pistepörssin varsinainen voittaja suuremmalla maalimäärällä. Hänet valittiin kauden päätteeksi USHL:n vuoden tulokkaaksi, ensimmäiseen tähdistökentälliseen ja tulokkaiden tähdistökentälliseen. Connolly valittiin myös Yhdysvaltain vuoden junioripelaajaksi.
Vuodet 2008–2012 Connolly kävi Minnesota-Duluthin yliopistoa. Hänen ensimmäinen kautensa 2008–2009 päättyi WCHA:n mestaruuteen. Kaikkina kolmena seuraavana ja viimeisimpinä yliopistovuosinaan Connolly oli joukkueensa paras pistemies ja syöttäjä. Hänet valittiin myös kaikkina noina kausina WCHA:n ensimmäiseen sekä akateemiseen tähdistökentälliseen. Kaudella 2010–2011 Connollystä tuli UMD:n (University of Minnesota Duluth) varakapteeni ja hän sijoittui tehoilla 18+41=59 koko NCAA:n pistepörssissä kolmanneksi. Connolly voitti NCAA:n mestaruuden ja oli ehdolla Hobey Baker Awardin saajaksi, mutta palkinto meni kuitenkin Miamin yliopiston Andy Mielelle. Hän voitti palkinnon kuitenkin viimeisen yliopistokautensa 2011–2012 päätteeksi. UMD:n kapteenina toiminut Connolly valittiin myös WCHA:n vuoden pelaajaksi ja palkittiin myös Lowe's Senior CLASS Awardilla. Hän sijoittui NCAA:n pistepörssissä toiseksi edellään vain Mainen yliopiston Spencer Abbott.
Huhtikuussa 2012 Connolly teki kaksivuotisen sopimuksen Elitserien-joukkue Färjestad BK:n kanssa. Hän oli European Trophy -harjoitusturnauksessa joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 3+8=11. Runkosarjassa Connolly pelasi loukkaantumisten takia vain 34 ottelua, joissa syntyi tehot 8+11=19. Kauden 2013–2014 päätteeksi hän voitti SHL:n mestaruuden.
Kaudeksi 2014–2015 Connolly siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Leksands IF:n paitaan. Hän pelasi siellä vain kahdeksan ottelua ilman tehopisteitä, kunnes Connolly siirtyi lokakuussa 2014 loppukaudeksi sarjatasoa alemmas HockeyAllsvenskan-joukkue Rögle BK:hon. Hän oli kauden päätteeksi nostamassa joukkuetta SHL:ään. Maaliskuussa 2015 Connolly teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Röglen kanssa.
Connolly voitti kaudella 2015–2016 Röglen sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 9+28=37. Tammikuussa 2016 hän teki kolmivuotisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Kaudella 2016–2017 Connolly jakoi tehoilla 4+24=28 Röglen sisäisen syöttöpörssin voiton Cade Fairchildin kanssa ja sijoittui sisäisessä pistepörssissä neljänneksi. SHL:n karsintasarjassa hän voitti joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +6. Kaudeksi 2018–2019 Connolly siirtyi jatkamaan SHL-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Luleå HF:n riveihin.
Ura > Maajoukkueura

Connolly pelasi alle 19-vuotiaiden World Junior A Challengessa vuonna 2007, jolloin hän voitti pronssia.
Muuta

Connollyn isoveli Chris on entinen ammattilaisjääkiekkoilija. Veljekset pelasivat samaan aikaan Leksands IF:n SHL-joukkueessa kaudella 2014–2015.
J. V. Lehtonen

Johannes Vihtori (J. V.) Lehtonen, suomentajana Vihtori Lehtonen (8. joulukuuta 1883 Hollola – 23. toukokuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuudentutkija ja professori. Hän tutki erityisesti Aleksis Kiven elämää ja tuotantoa.
Elämä

Lehtosen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Lehtonen ja Kustaava Sivenius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1903 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1906 ja lisensiaatiksi sekä tohtoriksi 1913.
Lehtonen toimi saksan ja ranskan lehtorina Savonlinnan lyseossa vuoteen 1920 saakka ja Turun klassillisessa lyseossa 1921–1922. Hän oli Helsingin yliopiston kirjallisuudenhistorian dosentti 1923–1935 ja kirjallisuudenhistorian henkilökohtainen ylimääräinen professori 1935–1948.
Lehtonen oli valtion filmitarkastamon puheenjohtaja 1924–1935, Suomen kirjailijaliiton puheenjohtaja 1924–1927, Suomalaisen kirjallisuuden edistämisrahaston kaunokirjallisuuden osaston puheenjohtaja 1927–1932, Suomen näyttämöiden 1iiton puheenjohtaja 1942–1947, Kansallisteatterin johtokunnan puheenjohtaja 1942–1947 ja Kordelinin säätiön kirjallisuuden jaoston varapuheenjohtaja 1932–1938 sekä puheenjohtaja 1938–1948.
Lehtonen oli naimisissa historiantutkija Eino Jutikkalan sisaren Elsa Maria Rinteen kanssa. Heidän tyttärensä oli Helsingin yliopiston kirjallisuustieteen professori Maija Lehtonen (1924–2015). J. V. Lehtosen veli oli lakimies, poliitikko ja pankinjohtaja Oskari Lehtonen.
Lehtonen suomensi ennen yliopistouraansa nimellä Vihtori Lehtonen ranskan- ja englanninkielistä kirjallisuutta. Viljo Tarkiainen kiitti Valvojassa (1909. s. 520) hänen Juan Valeran Kiusaus-romaanin suomennostaan sujuvaksi ja tyylikkääksi.
Teokset

Tutkimuksia Theophile Gautiern runo-aiheista 1, väitöskirja. Helsinki 1913
Benjamin Franklin. Kansanvalistusseuran elämäkertoja 28. Kansanvalistusseura, Helsinki 1918
Yhdeksännentoista vuosisadan kirjallisuus ja taide: eurooppalaisen kirjallisuuden päävirtaukset. Yhdeksännentoista vuosisadan kulttuurikehitys 3. Tietosanakirja Oy, Helsinki 1921
Aleksis Kivi taiteilijana: eräitä piirteitä. WSOY 1922
Rajan lasten hyväksi, kirjoittajat J. V. Lehtonen ja Mikko V. Erich. Kenraali Mannerheimin lastensuojeluliiton julkaisuja 13. Otava 1924
Runon kartanossa: johdatusta Aleksis Kiven runouteen. Otava 1928
Aleksis Kivi: Valitut teokset; toimittanut J. V. Lehtonen. Otava 1928, 4. painos 1951
Bellman Suomessa: ynnä muita tutkielmia; toim. J. V. Lehtonen, Rafael Koskimies. Kirjallisuudentutkijain seuran vuosikirja 1. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1929
Aleksis Kivi aikalaistensa arvostelemana. Otava 1931
Suomen Runotar: valikoima suomalaista runoutta koteja ja kouluja varten; toimittanut Suomen kirjailijaliiton asettama toimituskunta J. V. Lehtonen ym. Suomen kirjailijaliiton julkaisuja 22. WSOY 1931, 2. tarkistettu ja täydennetty painos 1945, 3. painos 1947, 4. tarkistettu ja täydennetty painos 1951
Ihmissusi kirjallisena aiheena. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1933
Toivioretki Nurmijärvelle y.m. lukuja Aleksis Kivestä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Tampere 1933
Aleksis Kiven runo "Ikävyys". Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1934
Faire la compaignie Tassel. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1934
Nuori karhunamupuja ja Esko. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1934
Nurmijärven poika: kuvia Aleksis Kiven elämästä. Otava 1934
Suomalaiset kertojat: valikoima suomalaista kertomakirjallisuutta; toim. Suomen kirjailijaliiton asettama toimituskunta J. V. Lehtonen ym. Suomen kirjailijaliiton julkaisuja 26. WSOY 1937
Juhlakirja V. Tarkiaisen täyttäessä 60 vuotta 18.IV.1939: kirjallisuudentutkijain seuran vuosikirja V; toim. J. V. Lehtonen, Rafael Koskimies, Vilho Suomi. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1939
Suomennoksia

John Locke: Muutamia mietteitä kasvatuksesta; englanninkielestä suomentanut sekä johdannolla ja selittävillä huomautuksilla varustanut J. V. Lehtonen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1914
James Fenimore Cooper: Viimeinen mohikaani: kertomus vuodelta 1757; täydellisen alkuperäispainoksen mukaan suom. J. V. Lehtonen. WSOY 1914, 2. painos 1932, 14. painos 1998 (alkuteos The Last of the Mohicans)
Yrjö Hirn: Diderot. Merkkimiehiä n:o 6. Porvoo 1917
Yrjö Hirn: Leikkiä ja taidetta: muutamia lukuja lasten leluista, lauluista, tansseista ja pikku teattereista. WSOY 1918
Jean-Jacques Rousseau: Yhteiskuntasopimuksesta, eli, Valtio-oikeuden johtavat aatteet; suomentanut ja johdannolla varustanut J. V. Lehtonen. Kariston klassillinen kirjasto 5. Karisto 1918, 2. painos 1988, 3. painos 1997, 4. painos 1998 (alkuteos Du contrat social ou principes du droit politique)
Montesquieu: Persialaisia kirjeitä; suomentanut ja johdannolla sekä selityksillä varustanut J. V. Lehtonen. Kariston klassillinen kirjasto 10. Karisto 1919, 2. painos 1955, 3. painos 1988 (alkuteos Lettres Persanes)
Numa Denis Fustel de Coulanges: Vanhan ajan kaupunkivaltio: Kreikan ja Rooman uskonnollisia tapoja, oikeuskäsityksiä ja yhteiskuntajärjestystä käsittelevä tutkimus; alkuteoksen 24. painoksesta suomentanut J. V. Lehtonen. Otava 1920
Gottfried Keller: Viheriä Heikki 1-4 osa; alkuteoksen Der Grüne Heinrich 95. painoksesta suomentanut J. V. Lehtonen. WSOY 1921-1922
François de La Rochefoucauld: Mietteitä; suomentanut ja esipuheen laatinut J. V. Lehtonen. Kariston klassillinen kirjasto 24. Karisto 1924, 2. tarkistettu ja täydennetty painos Tammi 1961, 3., tark. painos Tammi 1973, 2. painos Karisto 1994 (alkuteos Réflexions ou sentences et maximes morales)
Victor Hugo: Kurjat (Les Misérables) 1 (Fantine) ja 2 (Cosette). Helsinki:  Suomalainen Kustannusosakeyhtiö Kansa 1908 ja 1909.
Juan Valera: Kiusaus (Pepita Jiménez). Tampere: K. Kaatra 1908.
Walter Raleigh: Shakespeare. WSOY 1908
Werner von Heidenstam: Kansa ja sen kuninkaat: kertomuksia nuorten ja vanhain luettavaksi (Svenskarna och deras hövdingar). WSOY 1909
John Ruskin: Luonto ja ihminen: poimintoja eri teoksista. WSOY, 1911
Walter Scott: Kenilworth. Otava 1912
James Fenimore Cooper: Viimeinen mohikaani. WSOY, 1914 (myöhemmät painokset nimellä J. V. Lehtonen)
Stanley M. Bligh: Keskustelutaito (The ability to converse). WSOY, 1917