stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dimítris Christófias

| Dimítris Christófias> Δημήτρης Χριστόφιας |
| --- | --- |
 Dimítris Christófias vuonna 2011.
Kyproksen presidentti
 28. helmikuuta 2008 – 28. helmikuuta 2013  
Edeltäjä:  Tássos Papadópoulos
Seuraaja:  Níkos Anastasiádis
AKEL:n puheenjohtaja
 22. huhtikuuta 1988 – 21. helmikuuta 2009  
Edeltäjä:  Ezekías Papaïoánnou
Seuraaja:  Ándros Kyprianoú
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. elokuuta 1946  Kyrenia, Kypros (nykyään Pohjois-Kypros)
Kuollut: 21. kesäkuuta 2019 (72 vuotta)
Puoliso:  Élsi Christófia-Chirátou
Tiedot
Puolue:  AKEL
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.christofias.com.cy
Dimítris Christófias (kreik. Δημήτρης Χριστόφιας, 29. elokuuta 1946 Kyrenia, Kypros – 21. kesäkuuta 2019) oli kyproslainen poliitikko ja Kyproksen tasavallan presidentti 29. helmikuuta 2008 – 28. helmikuuta 2013. Ennen valintaansa presidentiksi 24. helmikuuta 2008 hän toimi parlamentin puhemiehenä. Hän johti Kyproksen kommunistista AKEL-puoluetta vuodesta 1989.
Elämä ja ura

Christófias sai vuoden 2008 presidentinvaalin toisella kierroksella 53,36 % äänistä. Hänen vastaehdokkaanaan oli konservatiivien Ioánnis Kasoulídis. Ennen vaaleja Christófias lupasi aloittaa uudelleen neuvottelut jaetun Kyproksen yhdistämiseksi. Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan johtaja Mehmet Ali Talat otti heti presidentinvaalin jälkeen yhteyttä Christófiasiin ja esitti tapaamista.
Myös presidentinvaalin ensimmäinen kierros oli erittäin tasainen. Istuva presidentti Tássos Papadópoulos sai 31,79 %, Christófias 33,29 % ja Kasoulídis 33,51 % äänistä.
Christófias oli ainoa kommunistinen valtionpäämies Euroopan unionissa.
Kypros tunnusti Palestiinan valtion alkuvuodesta 2011 seuraten useiden Etelä-Amerikan maiden esimerkkiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dimítris Christófias Wikimedia Commonsissa
Kyproksen presidentit
Makarios III (1960–1974) · Gláfkos Klirídis* (1974) · Níkos Sampsón* (1974) · Makarios III (1974–1977) · Spýros Kyprianoú (1977–1988) · Geórgios Vasileíou (1988–1993) · Gláfkos Klirídis (1993–2003) · Tássos Papadópoulos (2003–2008) · Dimítris Christófias (2008–2013) · Níkos Anastasiádis (2013–2023) · Níkos Christodoulídis (2023–)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Hiippa

Fryygialainen hattu on eräs muinainen hiippalakki
Arkkipiispa Jose Palma, O.P. päällään roomalaiskatolisen piispan jumalanpalveluspuku. Päässä koristeellinen hiippa.
Tonttu tai gnoomi päässään pysty hiippalakki
Hiippa (joissain yhteyksissä hiippalakki tai piippalakki) viittaa erilaisiin teräväpäisiin päähineisiin. Hiippaa käyttävät läntisen kristillisyyden (roomalaiskatolisuus, luterilaisuus, anglikaanisuus) kirkkokuntien piispat, mistä tulee suomen kielen sana hiippakunta. Ortodoksipiispat käyttävät kruunua muistuttavaa mitraa.
Puna-armeijan sotilaiden eräs päähine oli vuosien 1919–1941 välillä jäykkä hiippalakki ns. Budjonnovka.
Monilla eurooppalaisilla ihmisen muotoisilla uskomusolennoilla on hiippalakki. Hiippalakki on varsinkin monilla pienikokoisilla uskomusolennoilla. Nykyajan joulutonttujen yleensä punaista hiippalakkia sanotaan myös tonttulakiksi.
Hippaleikki on saanut nimensä leikissä käytetystä hiippalakista. Hippa-nimisellä suomalaisella metsänhaltijalla, kuten joillakin muillakin haltijoilla, on ilmeisesti ollut hiippalakki.
Ainakin joskus hiippalakkipäisiksi kuvitellaan seuraavia olentoja:
tonttu
erilaiset haltijat
kääpiö
gnoomi
leprechaun
taikuri
velho
joulupukki
maahinen
menninkäinen
Aiheesta muualla

Budjonovka-päähine (Arkistoitu – Internet Archive)
Sokeri (Vaasa)

| Sokeri> Socker |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Sokeri korostettuna.
Kaupunki:  Vaasa
Suurpiiri:  Vaskiluodon suuralue
Kaupunginosa nro:  13
Väkiluku:  279 (31.12.2015)
Postinumero(t):  65170
Lähialueet:  Satama, Niemeläntie
Sokeri (ruots. Socker) on Vaasan 13. kaupunginosa ja tilastollinen pienalue Vaasassa, Vaskiluodon suuralueella. Alue sijaitsee saaren länsipuolella, pohjoiseen työntyvällä niemellä. Sokerissa asuu 279 asukasta (2015), eli valtaosa Vaskiluodon väestöstä. Alueella on toiminut Suomen Sokerin Vaasan tehdas 1980-luvulle asti. Nykyään tehdasrakennuksissa toimii eri yrityksiä. Sokerin asutus on pääosin matalaa kerrostaloasutusta.
Niemeläntie

| Niemeläntie> Uddnäsvägen |
| --- | --- |
 Niemeläntien huviloita Vaskiluodon sillalta kuvattuna.
 Kaupungin kartta, jossa Niemeläntie korostettuna.
Kaupunki:  Vaasa
Suurpiiri:  Vaskiluodon suuralue
Kaupunginosa nro:  14
Väkiluku:  55 (31.12.2015)
Postinumero(t):  65170
Lähialueet:  Satama, Sokeri
Niemeläntie (ruots. Uddnäsvägen) on tilastollinen pienalue Vaskiluodon suuralueella, jonka alue muodostaa myös Vaasan 14. kaupunginosan. Niemeläntie on myös kaupunginosassa sijaitseva 1,2 kilometrin pituinen tie, joka risteää etelässä E12 tien kanssa.
Alue sijaitsee Vaskiluodon itäosassa, pitkällä pohjoiseen työntyvällä niemellä ja siihen kuuluu Niemeläntien varrella olevat rakennukset sekä Vaskiluodon luontoalueet. Niemeläntiellä asui vuonna 2015 yhteensä 55 ihmistä.
Vaskiluoto on ollut 1880-luvulla huvila-aluetta. Niemeläntien alueella on säilynyt rakennuksia tältä ajalta ja siten muistuttaa saaren huvilahistoriasta. 1920-luvulla Niemeläntien merenpuoliseen varteen siirrettiin Terijoelta puolen tusinaa puuhuvilaa, jotka muodostavat alueelle leimallisen näkymän jo Vaskiluodon sillalta.
Uusia omakotitaloja kaupunginosaan on rakennettu vain vähän. Huvila-alueen imagoon kuuluvat Niemeläntien venekerhot ja vierassatama. Vuodesta 1972 Niemeläntien länsipuolella toimi matalista rakennuksista koostunut 60 huoneen hotelli Fenno, joka purettiin 2020-luvun taitteessa oltuaan pitkään tyhjillään ja tuntemattoman venäläistahon omistuksessa.
Niemeläntien alue tunnetaan virkistysalueena. Siellä on kuntorata, jalkapallokenttä, kiipeilypuisto Zip Adventure Park ja leirintäalue. Aluetta pidetään myös hyvänä lintujen tarkkailualueena.
Aleisk

Aleisk (ven. Але́йск) on kaupunki Altain aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Obiin laskevan Alei-joen rannalla 125 kilometriä Barnaulista lounaaseen. Kaupunki on Aleiskin piirin keskus. Sen läpi kulkee Barnaulin ja Semipalatinskin välinen rautatie (Aleiskajan asema). Asukkaita on 28 500 henkeä (vuonna 2008).
Vuonna 1939 perustettu kaupunki on maatalousalueen keskus, jossa on lähinnä elintarviketeollisuutta.
Aiheesta muualla

Aleiskin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Aleiskin kaupunki Altain aluepiirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Saksan Itämeren-divisioona

Rüdiger von der Goltz.
Saksan Itämeren-divisioona (saks. Die Ostsee-Division) oli saksalainen, kenraalimajuri kreivi Rüdiger von der Goltzin komentama noin 10 000 sotilaan vahvuinen yksikkö, joka Suomen sisällissodan loppuvaiheessa keväällä 1918 nousi maihin Hangossa 3. huhtikuuta alkaen ja eteni kohti Helsinkiä.
Toinen, vapaaherra ja eversti Otto von Brandensteinin komentama saksalaisyksikkö, Osasto Brandenstein 3000 miestä nousi maihin Loviisan Valkossa 7. huhtikuuta 1918 alkaen useana Tallinnasta suoritettuna kuljetuksena ja valtasi Lahden. Yhdessä tämän maihinnousuosaston kanssa Itämeren-divisioonan miesvahvuus nousi noin 13 000 mieheen.
Lisäksi Tammisaareen laivattiin 14. vahvennettu Jääkäripataljoona vahvuudeltaan n. 1000 miestä ja Helsingin valtaukseen osallistui laivaston taisteluosasto n. 400 miestä. Itämeren Divisioonan kokonaisvahvuus oli runsaat 14 000 miestä.
Itämeren divisioonan esikunnassa Suomen valkoista armeijaa edusti eversti Vilhelm Aleksander Thesleff ja hänellä oli adjutanttina Aksel Woldemar Falkenberg, joka toimi yhdysmiehenä ylipäällikkö Mannerheimin ja Thesleffin välillä.
Vaasan senaatin kutsu ja liittosopimus

Divisioona kutsuttiin Suomeen Vaasaan evakuoituneen Suomen senaatin suurlähettilään Edvard Hjeltin esittämästä pyynnöstä, joka oli saanut toimeksiantonsa senaatin puheenjohtaja Heikki Renvallilta. Korvatakseen Saksalle avun Hjelt Suomen senaatin puolesta allekirjoitti korvaussopimuksen 21. helmikuuta, mistä muut Vaasassa olleet Suomen senaatin jäsenet valtion varoista vastaava Juhani Arajärvi, puolustusasioista vastaava Alexander Frey ja maatalousasioiden varavastaava Eero Yrjö Pehkonen saivat tiedon vasta jälkikäteen 2. maaliskuuta.
Lisäksi Hjelt ja professori Erich allekirjoittivat Saksan kanssa 7. maaliskuuta rauhansopimuksen sekä kauppa- ja merenkulkusopimuksen sekä salaisen lisäpöytäkirjan, mikä sitoi Suomen ulkomaankaupan Saksan sotatalouteen protektoraatin tavoin. Pääministeriä vastaava senaatin talousosaston puheenjohtaja Pehr Evind Svinhufvud hyväksyi järjestelyn Berliinissä jälkikäteen 10. maaliskuuta. Näin Vaasassa istuva Suomen senaatin osa, ns. Vaasan senaatti, oli vahvasti poliittisesti sitoutunut Saksaan.
Maihinnousu Hankoon

Itämeren-divisioonan kuljetuksen Hankoon suoritti Saksan keisarikunnan laivaston Itämeren-erikoisryhmä. Erikoisryhmä oli jaettu kuuteen ryhmään, joista ensimmäisen tehtävä oli raivata muulle laivastolle muutaman meripeninkulman miinoista vapaa väylä. Tämä etujoukko käsitti neljä miinanetsintäpuolilaivuetta ja III saarronmurtajaryhmän saarronmurtaja Steigerwaldin johdolla, joita avusti jäänmurtaja Sampo (joutui saattamaan ensin S/S Arcturuksen Vaasaan ja palasi myöhemmin auttamaan erikoisryhmän aluksia). Tätä miinanetsintä- ja saarrostusjaostoa johdettiin miinanetsintäalukselta A 62.
Etujoukon perässä purjehti pääjoukko, joka käsitti linjalaivoja ja muutaman torpedoaluksen ja liikennelaiva S/S Vorwätsin. Pääjoukon perässä purjehtivat lippulaivana linjalaiva Westfalen ja sen sisaralus Posen, jota seurasi varsinainen kuljetuslaivasto johdossa risteilijä Koldberg, jonka perässä seurasi kolme kuljetusryhmää, joista ensimmäiseen kuuluivat kuljetusalus S/S Bahia Castillo, S/S Buenos Aires, S/S Cassel, S/S Frankfurt ja suomalaisille jääkäreillekin tuttu pieni kuljetusalus S/S Equity.
Toista kuljetusryhmää veti miinalaiva Nautilus (saapui johtamaan ryhmäänsä vasta Suomenlahden miina-alueen rajoilta, jota ennen toista ja kolmatta kuljetusryhmää veti risteilijä Möwe) ja sitä seurasivat kuljetusalukset S/S Schleswig, S/S Chemnitz ja S/S Hannover. Kolmatta kuljetusryhmää veti risteilijä Möwe perässään kuljetusalukset S/S Habsburg, S/S Altenburg ja S/S Giessen.
Erikoisryhmän viimeisenä ryhmänä oli hinaajaryhmä, joka käsitti yhden torpedoaluksen (T 155) ja sitä seurasi pumppualus S/S Norder perässään kaksi hinaajaa Vosslopp ja Schulau ja kummankin hinaajan perässä oli hinauksessa yksi viidensadan tonnin proomu. Koko joukon hännillä oli pieni kuljetusalus S/S Arnold Köpke.
Näiden lisäksi operaatiossa avusti panssarilaiva Beowulf, torpedoalus T 141 ja poijunlaskija Kiel sekä 2. miinanraivausdivisioona, joka sisälsi moottoriveneitä ja etuvartiopuolijoukkueen joiden kaikkien tuli toimia erikoisryhmän etsintäosastona.
Saksalainen Itämeren-divisioona oli saatu lastattua edellä selostettuun laivastoon Danzigissa 30. maaliskuuta mennessä, ja se lähti matkaan 1. huhtikuuta 1918 Neufahrwasserin rediltä, kun etujoukolta oli saatu tieto miinakenttään avatusta kahden meripeninkulman levyisestä väylästä. Matkalla Hankoon saattueen tuli saada Saksan ilmavoimilta tulitukea, joka suoritettaisiin Russarön linnoitussaarta vastaan. Tätä vaihtoehtoa ei kuitenkaan jouduttu käyttämään vaan linnakkeen venäläiset sotilaat antautuivat ehdoitta ilman laukaustenvaihtoa (jostain syystä linnakkeen tykeistä puuttuivat lukot). Saattue saapui Hangon redille 3. huhtikuuta, ja sen maihinnousu saatiin suoritettua divisioonan siinä määrin, että se oli marssivalmiina 4. huhtikuuta kello 17:00 ja kokonaisuudessaan kuormasto oli purettu seuraava päivänä.
Helsingin valtaus

Suomalaisten valkoisten tuella Saksan Itämeren-divisioona valloitti Helsingin 12.–14. huhtikuuta.
27. huhtikuuta Tampereen suunnasta etenevät Vaasan senaatin valkoiset joukot ja etelästä tulleet saksalaiset kohtasivat Hämeenlinnassa.
Lähtö Helsingistä ja siirtyminen Latviaan 1919

Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan marraskuussa 1918 alkoi yhteistyö Suomen ja Saksan välillä lähestyä loppuaan. Joulukuun alussa Itämeren-divisioonan kalustoa ryhdyttiin siirtämään Helsinkiin. Ne lastattiin yhdessä viimeisten joukkojen kanssa Bahia Castilloon ja Buenos Airesiin. Saksalaisten lähtöä Helsingistä 16. joulukuuta todistivat juhlallisissa tunnelmissa Suomen poliittinen ja sotilaallinen johto sekä parikymmentätuhatta kaupunkilaista.
Osa Saksan Itämeren-divisioonasta siirtyi Freikorpsiksi (VI reservijoukko) taistelemaan Viroon ja Latviaan turvaamaan baltiansaksalaisten vähemmistön etua sekä neuvostovenäläisiä että kansallisia latvialaisia ja virolaisia vastaan 1919.
12. nostoväkidivisioonan esikunta

Komentaja kenraalimajuri kreivi Rüdiger von der Goltz.
1. yleisesikuntaupseeri: yleisesikuntakapteeni Karmann.
2. yleisesikuntaupseeri: yleisesikuntakapteeni Nikolaus von Falkenhorst.
Adjutantti: ratsumestari Heckmann
Ordonanssiupseerit: kapteeni von Kaisenberg, luutnantti, vapaaherra von Uckermann, luutnantti Scheufele.
Esikunnan komendantti: reservin ratsumestari Matthes.
Divisioonan intendentti: intendenttineuvos Vogel.
Divisioonalääkäri: esiylilääkäri tohtori Dannehl.
Divisioonaeläinlääkäri: esieläinlääkäri Scheferling ja sijaisena 1. esieläinlääkäri Ohm.
Divisioonasotatuomari: sotaoikeusneuvos reservin kapteeni Hauger.
Kaasu-upseeri: reservin luutnantti am Ende.
Kuormastoupseeri: luutnantti Schlüter.
Autokomennuskunta: reservin yliluutnantti Koch.
Tiedonanto-osasto: reservin luutnantti Dettmann.
Tykki-upseeri: reservin luutnantti Arnicke.
Kenttäposti 957: 1. kenttäpostisihteeri Sillus.
Divisioonapappi (ev. lut.): pastori Siebold.
Divisioonapappi (katol.): pastori Kreutz.
Kenttärautatiepäällikön edustajana: kapteeni Maenss.
Armeijan ylijohdon yhdysupseerina: yleisesikuntakapteeni Thies.
Amiraaliesikunnan yhdysupseerina: kapteeniluutnantti kreivi von Platen.
Suomen päämajan yhdysupseerina: eversti Vilhelm Aleksander Thesleff, ja adjutanttina yliluutnantti Aksel Woldemar Falkenberg.
Divisioonan esikunnan käytettävänä: majuri kreivi Hamilton.
Kirjallisuutta

Kivijärvi, Erkki (toim.): Suomen vapaussota 1918. Tapahtumat Helsingissä. S. 77-98. Kustannusosakeyhtiö Ahjo, 1919.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saksan Itämeren-divisioona Wikimedia Commonsissa
Itämeren divisionan maihinnousu Hangossa huhtikuun 3 p:nä 1918. Erään mukana olleen saksalaisen jääkärin muistelmia Helsingin Sanomille, Helsingin Sanomat, 03.04.1938, nro 90, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Saksalaiset upseerit opettavat valkokaartilaisia Johanneksen urheilukentällä.
Saksalaisten lentäjien Suomeen pudottama julistus ennen varsinaista maihinnousua.
Saksan Itämeren-divisioonan maihinnousu Hankoon 3. huhtikuuta 1918.
Saksalaisia Karjaan rautatieasemalla Karjaan valtauksen jälkeen.
Mediaetiikka

Eettinen naturalismi
Eettinen realismi
Emotivismi
Nihilismi
Sentimentalismi
Velvollisuusetiikka
Eettinen intuitionismi
Sopimusetiikka
Luonnonoikeus
Seurausetiikka
Hyve-etiikka
Bioetiikka · Lääketiede
Ympäristö · Sota
Liike-elämä · Tietokoneet
Yritysten yhteiskuntavastuu
Tilanne-etiikka
Deskriptiivinen etiikka
Moraali
Moraalipsykologia
Moraalirelativismi
n
k
Mediaetiikka on soveltavaa etiikkaa, joka käsittelee median eettisiä periaatteita ja standardeja. Se kattaa kaikki mediamuodot kuten radio- ja televisiotoiminnan, elokuvan, teatterin, taiteen, printtilehdistön ja internetin.
Historia > Kehitys sananvapaudesta

Mediaetiikan kehitys kytkeytyy vahvasti sananvapauden historiaan. 1700-luvulla valistusajattelun myötä syntyi ajatus vapaasta, keskustelevasta julkisuudesta. Immanuel Kantin mukaan eettinen järjestelmä perustuu vapaudelle: vain vapaita olentoja voidaan velvoittaa eettisesti.
Nykyaikainen mediaetiikka alkoi muotoutua 1800-luvun lopulla, kun kaupallisen median ongelmaksi nousi liiallinen sensationalismi. Tämän seurauksena kehittyi objektiivisuutta painottava ammattietiikka ja myöhemmin sosiaalista vastuuta korostavia näkemyksiä.
Keskeiset periaatteet

Mediaetiikan keskeisiä periaatteita ovat:
Universaali kunnioitus elämää ja laillisuusperiaatetta kohtaan
Vastuullisuus sisällön tuottamisessa ja jakamisessa
Totuudenmukaisuus ja objektiivisuuteen pyrkiminen
Yksityisyyden ja tekijänoikeuksien kunnioittaminen
Läpinäkyvyys ja lähdekritiikki
Nykyajan haasteet > Digitaalinen media

Internet ja sosiaalinen media ovat tuoneet uusia haasteita mediaetiikkaan. Perinteisten medioiden ja sosiaalisen median rajat ovat hämärtyneet, mikä on luonut tarpeen päivittää eettisiä ohjeistuksia. Erityisiä haasteita ovat:
Disinformaation nopea leviäminen
Yksityisyyden suoja digitaalisessa ympäristössä
Algoritmipohjaiset sisällönsuosittelut
Kansalaisten tuottaman sisällön käyttö mediassa
Nykyajan haasteet > Journalismin erityiskysymykset

Suomessa journalismilla on oma eettinen säännöstönsä (Journalistin ohjeet), jota Julkisen sanan neuvosto tulkitsee. Vaikka journalismin etiikka on osa mediaetiikkaa, se keskittyy erityisesti uutismedian toimintaan ja journalistiseen työhön.
Nykyajan haasteet > Faktantarkistus ja luotettavuus

Luotettavuuden varmistaminen on noussut keskeiseksi mediaeettiseksi kysymykseksi. Monet mediat ovat ottaneet käyttöön erityisiä faktantarkistuskäytäntöjä ja -palveluita.
Kotkan Oikeustalo

Kotkan Oikeustalo
Kotkan Oikeustalo on Gustaf Nyströmin suunnittelema vuonna 1909 valmistunut rakennus Kotkassa Kotkansaarella osoitteessa Keskuskatu 19. Rakennus toimi Kymenlaakson käräjäoikeuden Kotkan kansliana vuoden 2018 loppuun ja käräjäoikeuden istuntopaikkana 30.10.2022 saakka.
Historia

Rakennus valmistui alun perin Suomen Pankin aluekonttoriksi. Vuonna 1993 rakennus muutettiin pankkikonttorista Helsingin yliopiston Kotkan toimitiloiksi. Helsingin yliopisto toimi rakennuksessa 15 vuotta. Kymenlaakson käräjäoikeus toimi tiloissa 1.5.2012 - 30.10.2022. Käräjäoikeuden kanslia sijaitsi aiemmin Karhulassa.
Arkkitehtuuri

Rakennus edustaa kansallisromanttista tyyliä. Entinen pankkisali tunnettiin yliopiston aikana Itämerisalina, nykyisin se ja entinen kassaholvi toimivat pääistuntosalina. Oikeustalon muutostöiden yhteydessä Eino Kaurian lasimaalaus sijoitettiin pääistuntosaliin. Rakennuksen koillispäätyyn rakennettiin hissitorni.
Aino Forsten

| Aino Forsten |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 4.4.1917–16.5.1918  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Turun läänin pohjoinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. huhtikuuta 1885 Maaria
Kuollut: 27. marraskuuta 1937 (52 vuotta) Petroskoi
Ammatti:  opettaja, kansanvalistaja
Puoliso:  Verner Forsten (1909–)
Aina ”Aino” Aleksandra Forsten (o.s. Rainio, 2. huhtikuuta 1885 Maaria – 27. marraskuuta 1937 Petroskoi) oli suomalainen kansanvalistaja ja opettaja, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1917–1918. Suomen sisällissodan jälkeen hän pakeni Neuvosto-Venäjälle, jossa hänet teloitettiin Stalinin vainojen yhteydessä vuonna 1937. Suomessa hänet tunnettiin erityisesti toiminnastaan vähävaraisten naisten ja lasten hyväksi.
Elämä > Varhaiset vuodet

Maariassa syntyneen Forstenin vanhemmat olivat itsellinen Reinhold Rainio ja Augusta Serafia Liisantytär. Kansakoulun käytyään hän liittyi sosialidemokraattiseen puolueeseen Turussa vuonna 1904 ja muutti pari vuotta myöhemmin Poriin, missä Forstenin veli Jussi Rainio oli Sosialidemokraatti-lehden toimittajana. Hänen toinen veljensä oli toimittaja Toivo Rainio. Forsten työskenteli kaupungissa aluksi myyjänä ja myöhemmin SDP:n puhujana sekä vuodesta 1909 lähtien puolueen nuorisojärjestön sihteerinä. Lisäksi hän oli Porin sosialidemokraattisen paikallisyhdistyksen johtokunnan jäsen 1907–1918. Porissa Aino myös tutustui puoluetoiminnassa mukana olleeseen postinkantajaan Kaarlo Verner Forsteniin, ja pariskunta solmi avioliiton vuonna 1909.
Porissa Forsten toimi aktiivisesti SDP:n paikallisosaston naisjaostossa. Hän oli erityisen kiinnostunut työläisnaisten ja heidän lapsiensa aseman parantamisesta. Forsten kuului muun muassa yhdistyksen kesäsiirtolatoimikuntaan, joka järjesti heille lomanviettomahdollisuuksia, virkistäytymistä ja valistusta. Hän oli myös mukana valtakunnallisen Työläisnaisten liiton toiminnassa. Eduskuntaan Forsten valittiin vuoden 1917 vaaleissa.
Elämä > Sisällissota ja aika Neuvostoliitossa

Suomen sisällissodan aikana Forsten valittiin punaisen Suomen parlamentaarisen elimen Työväen pääneuvoston jäseneksi. Hänen puolisonsa Verner Forsten puolestaan oli Porin punakaartin johtohahmoja. Sodan jälkeen he pakenivat Neuvosto-Venäjälle, jossa pariskunta heinäkuussa 1918 asettui Pietariin.
Forsten työskenteli aluksi Moskovassa perustetun SKP:n keskuskomitean kirjanpitäjänä. Kesällä 1920 Forsten sai puolisonsa kanssa työmääräyksen Neuvosto-Karjalaan, jossa hän toimi vuoteen 1923 saakka Petroskoin kansanvalistusosastossa, 1923–1930 Uhtuan piirin kulutusosuuskunnan johtajana sekä 1930–1936 Petroskoin suomalaisen tyttökoulun johtajana. Forstenin viimeiseksi työpaikaksi jäi valistusministeriön tilastotietojen käsittelijän tehtävä. Verner Forsten puolestaan toimi muun muassa Neuvosto-Karjalan talousministerin sijaisena sekä Uhtuan piiritoimikunnan puheenjohtajana.
Aino ja Verner Forsten vangittiin heinäkuussa 1937 syytettynä vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta. Verner tuomittiin kahdeksaksi vuodeksi työleirille Siperiaan, mutta Aino sai marraskuun lopulla kuolemantuomion ja hänet teloitettiin välittömästi. Pariskunta rehabilitoitiin Stalinin kuoleman jälkeen heinäkuussa 1955.
Serbian tasavalta (1992–2006)

Serbian tasavalta (serb. Република Србија, Republika Srbija) oli Serbian ja Montenegron osavaltio vuosien 1992 ja 2006 välillä. Montenegron itsenäisyysjulistuksen jälkeen vuonna 2006 molemmista valtioista tuli itsenäisiä valtioita.
Käännös suomeksi
1888

| --- | --- |
Vuosisadat: 1600-luku · 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku · 2000-luku
Vuosikymmenet: 1790-luku · 1800-luku · 1810-luku · 1820-luku · 1830-luku · 1840-luku 1850-luku · 1860-luku · 1870-luku · 1880-luku · 1890-luku · 1900-luku
Vuodet: 1790 · 1791 · 1792 · 1793 · 1794 · 1795 · 1796 · 1797 · 1798 · 1799 1800 · 1801 · 1802 · 1803 · 1804 · 1805 · 1806 · 1807 · 1808 · 1809 1810 · 1811 · 1812 · 1813 · 1814 · 1815 · 1816 · 1817 · 1818 · 1819 1820 · 1821 · 1822 · 1823 · 1824 · 1825 · 1826 · 1827 · 1828 · 1829 1830 · 1831 · 1832 · 1833 · 1834 · 1835 · 1836 · 1837 · 1838 · 1839 1840 · 1841 · 1842 · 1843 · 1844 · 1845 · 1846 · 1847 · 1848 · 1849 1850 · 1851 · 1852 · 1853 · 1854 · 1855 · 1856 · 1857 · 1858 · 1859 1860 · 1861 · 1862 · 1863 · 1864 · 1865 · 1866 · 1867 · 1868 · 1869 1870 · 1871 · 1872 · 1873 · 1874 · 1875 · 1876 · 1877 · 1878 · 1879 1880 · 1881 · 1882 · 1883 · 1884 · 1885 · 1886 · 1887 · 1888 · 1889 1890 · 1891 · 1892 · 1893 · 1894 · 1895 · 1896 · 1897 · 1898 · 1899 1900 · 1901 · 1902 · 1903 · 1904 · 1905 · 1906 · 1907 · 1908 · 1909
Vuosi 1888 oli karkausvuosi, joka alkoi sunnuntaista.