stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Plioseeni

| Neogeenikauden jako> kausi | Neogeenikauden jako> epookki | Neogeenikauden jako> vaihe | Neogeenikauden jako> ikä (mvs) |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Kvartääri | pleistoseeni | Gela | nuorempi |  |
| Neogeeni | plioseeni | Piacenza | 2,588–3,600 |  |
| Neogeeni | plioseeni | Zancla | 3,600–5,333 |  |
| Neogeeni | mioseeni | Messina | 5,333–7,246 |  |
| Neogeeni | mioseeni | Tortona | 7,246–11,62 |  |
| Neogeeni | mioseeni | Serravalle | 11,62–13,82 |  |
| Neogeeni | mioseeni | Langhe | 13,82–15,97 |  |
| Neogeeni | mioseeni | Burdigala | 15,97–20,44 |  |
| Neogeeni | mioseeni | Akvitania | 20,44–23,03 |  |
| Paleogeeni | oligoseeni | Khatt | vanhempi |  |
Neogeenikauden jako ICS:n mukaan tammikuussa 2013.
Myöhäisplioseenin Australian pussileijona Thylacoleo, joka eli vielä 10 000 vuotta sitten.
Plioseeni oli geologinen aikakausi noin 5,3–2,6 miljoonaa vuotta sitten. Plioseenikausi on kenotsooisen maailmankauden neogeenikauden toinen epookki. Sitä edelsi mioseeni, joka ajoittui aikavälille 23,0–5,3 miljoonaa vuotta sitten. Plioseenin jälkeen seurasi kvartäärikauden jääkaudet käsittänyt pleistoseeni.
Plioseenin aikana lämpötila oli globaalisti noin 3 °C nykyistä korkeampi. Ilmasto oli yleensä hyvin lämmin, mutta viileni huomattavasti kauden kuluessa. Ilmasto kuivui ja arot ja aavikot laajenivat edellisiin kausiin verrattuna valtaviksi. Ilmaston vaihtelevuus lisääntyi. Jäätiköitä ilmestyi tihentyvästi korkeiden vuorten huipuille. Plioseenilla tapahtui ihmisapinoiden ja alkuihmisten evoluutiota Afrikassa, missä kehittyi eteläapinoita. Havumetsävyöhykkeen eteläraja kulki Keski- tai Pohjois-Lapissa. Amerikassa eli Megatherium-niminen jättiläislaiskiainen ja Euroopassa kolmivarpainen Hipparion-hevonen. Muita kauden eläimiä olivat mammutti, suorasarvinen biisoni, villasarvikuono, sapelihammaskissa ja jättimäinen lyhytkuonoinen karhu.
Kauden loppupuolella Panamankannas sulkeutui, mikä aiheutti Maan siirtymisen kylmään jääkausitilaan jo noin 2,74 miljoonaa vuotta sitten. Plioseenin loppu ja pleistoseenin alku on nykyisin sovittu 2,588 miljoonan vuoden takaiseksi. Tämän jälkeen kylmät kaudet ja lämpimät kaudet vuorottelivat. Aiemmin plioseenin yläraja katsottiin nuoremmaksi (1,8 miljoonaa vuotta), mutta geologinen yhteisö sopi uudesta rajauksesta, jota noudatetaan vuodesta 2009.
Plioseenin jako

Plioseenin yläarajan siirryttyä 2,588 miljoonaan vuoteen sen pääjako on kaksiosainen.
Piacenza-vaihe (Piacenzian) 3,60–2,59 miljoonaa vuotta sitten
Zancla-vaihe (Zanclian) 5,33–3,60 miljoonaa vuotta sitten
Hollannissa Piacenza-vaihetta vastaa Reuver (Reuverian). Englannissa sen loppuosaa vastaa Walton-vaihe (Waltonian)
Aiemmin Plioseeniin luettiin myös nykyisin pleistoseeniin kuuluva Gela-vaihe 1,8–2,6 mvs. Tuolloin Piacenzaa voitiin kutsua ”keskiplioseeniksi” tai ”varhaiseksi yläplioseeniksi”.
Geologia

Mantereet olivat plioseenilla melko lähellä nykyisiä sijaintejaan, kauden alussa noin 250 kilometrin päässä nykyisistä sijainneistaan ja kauden lopussa 70 kilometrin päässä.
Välimeri ja Panamankannas syntyivät. Alaskan ja Aasian välillä oli ajoittain maasilta nykyisen Beringinsalmen kohdalla. Panamankannas alkoi mennä mannerliikunnoissa kiinni noin 4,5 miljoonaa vuotta sitten. Sulkeutuminen eteni hitaasti ja vaivalloisesti, välillä kannas näytti syntyvän, välillä aukenevan Panamankannas avautui ainakin 3,8 – 3,4–3,3 miljoonaa vuotta sitten.
Se sulkeutui väliaikaisesti 3,1 ja lopullisesti 2,74 miljoonaa vuotta sitten. Maata lämmittänyt päiväntasaajan suuntainen merivirta katkesi kokonaan. Tällöin Maa romahti kylmään jääkausitilaan, jossa jääkaudet ja lämpimät kaudet vuorottelivat. Panamankannaksen synty aiheutti eläinkannan vaihdon Pohjois- ja Etelä-Amerikan välillä. Siinä useimmat Etelä-Amerikan pussieläimet hävisivät sukupuuttoon, kun pohjoisesta tulleet pedot söivät ne. Himalaja kohosi yhä Intian törmätessä edelleen Aasiaan. Tiibetin ylänkö nousi. Yhdysvaltain Kalliovuoret kohosivat.
Ilmasto ja kasvillisuus

Plioseenin ilmasto oli tavallisesti nykyistä lämpimämpi, kosteampi ja vuodenaikavaihtelut olivat nykyistä pienempiä ainakin keskisellä Amerikan preerialla. Yleisesti ottaen ilmasto viileni ja kuivui plioseenikaudella. Arot ja aavikot laajenivat aikaisempaa mioseenia huomattavasti enemmän varsinkin kauden loppuvaiheessa. Sahara aavikoitui merkittävästi plioseenilla. Havumetsä ja tundra valtasivat samoihin aikoihin alaa.
Kauden keskivaiheessa Maa oli melko lämmin, suuren osan ajasta nykyistä lämpimämpi.. Plioseenilla oli keskilämpötila lämpimimmillään Euroopassa 4–5 °C nykyistä korkeampi ehkä huipussaan jopa 10 °C nykyistä suurempi. Lämpötila oli 10 astetta korkeampi ainakin Pohjois-Grönlanissa ja Etelämantereella. Hollannin seuduille ilmestyi eräässä vaiheessa lämpimänlauhkean lehtimetsän ja viileänlauhkean havumetsän vaihtelua. Viileinä kausina oli kuivempaa, ja lämpiminä kosteampaa. Joillain seuduilla arot ja metsät alkoivat vuorotella.
Jäätiköitä oli pohjoisella pallonpuoliskolla viimeistään 6 miljoonaa vuotta sitten. Jäätä ilmestyi Yhdysvaltain Kalifornian Sierra Nevadan, Islannin, Etelä-Amerikan, Andien ja Venäjän vuorille. Kauden alussa oli jonkin verran tai hiukan nykyistä lämpimämpää ja kuivempaa. Ilmasto kostui kauden keskivaiheilla ja kuivui taas ilmaston viiletessä kohti seuraavan kauden jääkausia. Lämpötilassa esiintyi jo huomattavia jaksollisia vaihteluja. Välimeri kuivui tällä kaudella muutamaksi miljoonaksi vuodeksi. Vielä 5 miljoonaa vuotta sitten kasvoi hetken palmuja Alppien pohjoispuolella Euroopassa. Karibianmeri alkoi viiletä noin 4,5 miljoonaa vuotta sitten, mikä liittyi Panamankannaksen alkavaan syntyyn.
Länsi-Antarktiksen jääpeite muodostui kuivattaen ja kylmentäen ilmastoa. Panamankannaksen noustua merestä noin 2,5 miljoonaa vuotta sitten Piacenzian-kaudella ehkä mannerliikuntojen, ehkä merenpinnan alenemisen takia termohaliinikierto kasvatti Atlantin suolapitoisuutta, mikä esti Golfvirran saapumisen aivan pohjoiseen. Ensimmäinen kylmäkausi oli Piacenzian-kaudella.
Plioseenilla merenpinta oli noin 3,0 miljoonaa vuotta sitten 35 metriä nykyistä korkeammalla.
Plioseenilla oli Pohjanmeressä Välimerelle tyypillisiä subtrooppisia koralleja ja nilviäisiä. 20 °C raja ulottui merivedessä noin leveysasteelle 29° ja 15 °C asteen raja leveysasteelle 40°. Varhaisplioseenilla oli Pohjanmeren rannikolla suosypressejä (Taxodium) ja tulppaanipuita (Liriodendron) ja ambrapuita (Liquidambar).
Ilmasto ja kasvillisuus > Plioseenin lopun rajusti vaihteleva ilmasto

Kylmää tuli myös 2,42 miljoonaa vuotta sitten noin 50 000 vuodeksi. Jäätiköt laajenivat ajoittaisesti pohjoisella pallonpuoliskolla erään tiedon mukaan huomattavasti ja voimakkaasti noin 2,4–2,3 miljoonaa vuotta sitten. 2,4 miljoonaa vuotta sitten hävisi subtrooppinen kasvillisuus Englannista. Viimeistään 2,4 miljoonaa vuotta sitten meren sedimenteistä päätellen jäätiköiden kielekkeet purkivat jäätä mereen ja Grönlantiin oli kasvanut valtava jääkupu. 2,4 miljoonaa vuotta sitten Alaskassa oli tundraa merenpinnan lähellä. Välimerellä yleistyi viileän ilmanalan planktoneliö Neogloboquadrina atlantica 2,4 ja 2,35 miljoonaa vuotta sitten. Väitetään, että 2,4–2,2 miljoonaa vuotta sitten olisi ollut keskisessä Pohjois-Amerikassa suuria jäätiköitä.
Calabrium-kauden alussa alkoi Italian kerrostumissa esiintyä kylmästä jääkautisesta ilmastosta kertovia simpukoita, esimerkiksi nykyään Pohjois-Norjassa viihtyvää laji Arctica islandica.
2,3–1,5 miljoonaa vuotta sitten näkyi pääasiallisena jäätiköitymisen syynä maan kaltevuudesta johtuva 41 000 vuoden vaihtelu.
Noin 2,3 miljoonaa vuotta sitten lämpötilat romahtivat Hollannissa, ja lauhkean vyöhykkeet metsät hävisivät. Samalla 2,3 miljoonaa vuotta sitten hävisivät Luoteis-Euroopasta lämpimän ilmaston lajit Pseudolarix (kultalehtikuusi), Liquidambar (ambrapuut) ja Zelkova (selkovat). Koivu ja mänty sekä leppä ja arot valtasivat alaa.
Noin 2,3–2,0 miljoonaa vuotta sitten jääkaudet heikkenivät. Luultavasti kuivumisen tai ehkä myös jonkun muun katastrofin takia hävisi 15 % Euroopan maanisäkkäistä noin 2 miljoonaa vuotta sitten. Suuria jäätiköitä oli 2,1 ja 1,9 miljoonaa vuotta sitten, pienempiä 2,2 ja hyvin pieniä 2,0 miljoonaa vuotta sitten. 1,6 miljoonaa vuotta sitten oli laajoja jääkenttiä Kanadassa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
PBS Change: Deep Time: Pliocene
UCMP Berkeley Pliocene Epoch Page
Kenotsooinen maailmankausi (66,0mvs – nykyään)
| --- | --- |
Paleogeenikausi (66,0–23,03 mvs): Paleoseeni (66,0–56 mvs) • Eoseeni (56–33,9 mvs) • Oligoseeni (33,9–23,03 mvs)
Neogeenikausi (23,03–2,588 mvs): Mioseeni (23,03–5,333 mvs) • Plioseeni (5,333–2,588 mvs)
Kvartäärikausi  (2,588 mvs – nykyään): Pleistoseeni (2,588 mvs – 11,7 tvs) • Holoseeni (11,7 tvs – nykyään)
Lämpötilan vaihteluja mitattuna merenpohjan kerrostumien happi-isotoopeista. Keskiplioseenilla oli hyvin lämmin jakso. Maapallon lämpötila kävi alhaalla jo noin 3,3 miljoonaa vuotta sitten, ja romahti kylmään jääkausitilaan 2,75 miljoonaa vuotta sitten, jolloin lämpötilakäyriin ilmestyi ensin 41 000 vuoden vaihtelujakso, joka liittyy Maan akselikallistumaan.
Plioseenin kauden kasvillisuuskartta. Grönlannin ja Etelämanteren jäätiköt olivat nykyistä pienempiä, ja Keski-Suomessa kasvoi Keski-Euroopan tyyppistä lehtimetsää.
Tietokoneella laskettu Etelämantereen jäätikkö plioseenilla.
Ensimmäiisä jääkausijaksoja merenpohjan happi-isotooppikäyrissä.
Keltajalkaviklo

| Keltajalkaviklo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurpat Scolopacidae
Suku::  Viklot Tringa
Laji::  flavipes
Kaksiosainen nimi
 Tringa flavipes  (Gmelin, 1789) 

Katso myös
   Keltajalkaviklo Wikispeciesissä   Keltajalkaviklo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltajalkaviklo (Tringa flavipes) on Eurooppaan harvoin eksyvä keskikokoinen kahlaajalintu. Suomessa se on nähty seitsemän kertaa: vuonna 1978 Oulussa, toukokuussa 2006 Köyliössä, kesäkuussa 2008 Lempäälässä, toukokuussa 2009 Kokkolassa ja Lempäälässä, toukokuussa 2017 Lohjalla sekä toukokuussa 2020 Porissa. Lajin nimesi Johann Friedrich Gmelin 1789.
Koko ja ulkonäkö

Pituus on 24 cm, paino 50–110 g. Linnulla on pitkät keltaiset jalat ja pitkä ohut tumma suunnilleen pään pituinen nokka. Vartalo on harmaanruskea päältä ja vaalea alta, niskassa ja rinnassa on tummia raitoja. Pyrstö on valkoinen.
Levinneisyys

Pesii Alaskassa ja Kanadassa. Maailman populaation koko on noin 650 000 täysikasvuista yksilöä ja lajin kanta on vaarantunut. Talvehtii Meksikonlahden rannalla ja Etelä-Amerikassa. Harhautuu joskus muuttomatkoillaan Eurooppaan.
Elinympäristö

Ruohostoiset niityt ja suot, harvapensaikkoiset avoimet metsät.
Lisääntyminen

Pesä maassa esimerkiksi puun tyvellä tai pensaan suojassa, tavallisesti lähellä vettä. Munia on 3 tai 4 ja haudonta-aika on 22-23 vrk.
Ravinto

Liejussa elävät selkärangattomat, madot ja nilviäiset.
Aiheesta muualla

Vuorjoki, Arto 1979: Keltajalkaviklo Tringa flavipes* ensi kertaa Suomessa. – Lintumies 4.1979 s. 186-187. LYL.
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Tringa flavipes:  Wikidata: Q28000  Wikispecies: Tringa flavipes  ABA: lesyel  ADW: Tringa_flavipes  ARKive: tringa-flavipes  Avibase: 2C7A2673444BECF0  BirdLife: 22693235  BOLD: 10219  BOW: lesyel  CoL: 58VJ3  eBird: lesyel  EUNIS: 100859  EURING: 5510  Fauna Europaea: 96847  Fauna Europaea (new): 5bd5e271-76be-4a66-8e34-335c6ca53bf7  GBIF: 2481721  GNAB: lesser-yellowlegs  IBC: lesser-yellowlegs-tringa-flavipes  iNaturalist: 3893  IRMNG: 11307819  ITIS: 176620  IUCN: 22693235  NatureServe: 2.100017  NBN: NBNSYS0000000164  NCBI: 161739  Neotropical: lesyel  NZBO: lesser-yellowlegs  NZOR: 6b6e6a1d-d3d8-4a77-ab78-e951b5107e0e  Observation.org: 920  OBIS: 159030  ODNR: lesser-yellowlegs  Paleobiology Database: 369109  Paleobiology Database: 369109  SeaLifeBase: 155064  TSA: 18085  WoRMS: 159030  Xeno-canto: Tringa-flavipes  Laji.fi: MX.27625 
Scolopax flavipes:  Wikidata: Q107055516  GBIF: 4408567  IRMNG: 10681215  WoRMS: 1457380
Keltarintavireo

| Keltarintavireo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Vireot Vireonidae
Suku::  Vireot Vireo
Laji::  flavirons
Kaksiosainen nimi
 Vireo flavifrons  Vieillot, 1808 

Katso myös
   Keltarintavireo Wikispeciesissä   Keltarintavireo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltarintavireo (Vireo flavifrons) on amerikkalainen varpuslintu. Lajin kuvaili ja nimesi Louis Jean Pierre Vieillot 1808.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 14 cm ja paino 15–21 g. Rinta ja kurkku ovat keltaiset, pää ja niska oliivinvihreät, vatsa valkoinen ja yläpuoli harmaan, mustan ja valkoisen kirjava. Tummalla siivellä on 2 valkoista siipijuováa. Silmän ympärillä on keltainen rengas. Nokka on tumma ja kerttumaisen voimakas. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Koiras laulaa myös talvehtimisalueella.
Esiintyminen

Kanadan eteläisemmistä osista läpi Yhdysvaltain itäisen puoliskon Meksikonlahdelle saakka. Lajin kanta on elinvoimainen ja maailman populaation koko on noin 1,4 miljoonaa yksilöä. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan koillisosassa. Vähäinen osa talvehtii Floridassa. Laji on tavattu myös Euroopassa.
Elinympäristö

Pesimäaikana erityyppiset metsät, pääasiassa sekametsät. Talvehtimisseuduilla trooppiset sademetsät 1 800 metrin korkeuteen saakka.
Lisääntyminen

Pesä on puussa usein melko korkealla, jopa 15 metrin korkeudella, ja se on oksanhaaraan ripustettu kasvinosista rakennettu malja. Munia on 3–5, tavallisesti 4.
Ravinto

Syö hyönteisiä, hämähäkkejä ja muita pieniä selkärangattomia. Syksymmällä syö myös marjoja ja hedelmiä.
Jaakko Kemppainen (pelisuunnittelija)

Jaakko Kemppainen (s. 1976) on suomalainen pelisuunnittelija. Hän on ensimmäinen suomalainen läänintaiteilija, joka toimii tehtävässä videopelitaiteen näkökulmasta.
Kemppainen on työskennellyt suomalaisella videopelialalla vuodesta 2002. Yhteensä Kemppainen on työskennellyt yli 20 eri peliprojektissa ja lukuisissa pelialan yrityksissä.
Kemppainen on kotoisin Sodankylästä. Hän on koulutukseltaan taiteen maisteri (New Media ja Game Design, Aalto-yliopisto) ja filosofian maisteri (digitaalinen kulttuuri, Jyväskylän yliopisto). Kemppaisen kirjoittama pelisuunnittelusta kertova tietokirja Pelisuunnittelijan peruskirja julkaistiin elokuussa 2019 Aviador Kustannuksen kautta.
Julkaisut

Pelisuunnittelijan peruskirja.  Rajamäki:  Aviador, 2019.  ISBN 9789527347096
100 peli-ideaa. [Rajamäki]: Aviador, 2022. ISBN 978-952-381-066-2
Pelit tekevät hyvää. [Rajamäki]: Aviador, 2024. ISBN 978-952-381-242-0
Aiheesta muualla

Niinimäki, Pirjo-Liisa: Peliteollisuus pyrkii taiteeksi – Alalle palkattiin jo läänintaiteilija (tilaajille) Aamulehti. 26.5.2019. Arkistoitu 20.8.2019. Viitattu 20.8.2019.
Aho, Tiina: Jaakko Kemppainen joutui päättämään raunioissa piileskelevien siviilien kohtalosta — Kouvolassa työskentelevä pelitaiteen läänintaiteilija puhuu peleistä syvinä tunne-elämyksinä (tilaajille) Kouvolan Sanomat. 20.2.2019.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Poko klassikot

Poko klassikot oli 2. marraskuuta 1987 julkaistu Poko Rekordsin artistien kokoelmalevyjen sarja. Kukin levy oli tavallisen albumin kokoinen, mutta kullakin oli vain 4-6 musiikkikappaletta. Kaikki levyjen kappaleet olivat aikaisemmin julkaistua materiaalia.
Levyjä ilmestyi 13 kappaletta ja niitä myytiin 38 markan kappalehintaan.
Ajatuksena oli markkinoida vähemmän tunnettuja artisteja tunnetumpien rinnalla. Sarjaa mainostettiin näkyvästi, mutta se tuotti runsaat tappiot.
Poko klassikot

Teddy & The Tigers
Eppu Normaali
Popeda
Hassisen kone
Mikko Saarela
Kari Peitsamo Revival
Yö
Jussi Hakulinen
Pate Mustajärvi
J. Karjalainen & Mustat Lasit
Sielun veljet
Juliet Jonesin sydän
The Nights of Iguana
Jemiina Kemppainen

Jemiina Kemppainen on fysioterapeutti sekä Tiedenaiset-yhteisön toiminnanjohtaja. Kemppainen työskentele tällä hetkellä toiminnanjohtana Tiedenaiset Oy:ssa, fysioterapeuttina Oulun yliopistollisessa sairaalassa sekä toimii yrittäjänä Tmi Jemiina Kemppainen.
Jemiina Kemppainen on julkaisut muiden Tiedenaisten kanssa esikoisteoksen To do: terveys, joka on ilmeistynyt vuonna 2021.
Teokset

To do: terveys. Tuuma-kustannus, 2021. ISBN 978-952-370-106-9
Aiheesta muualla

Jemiina Kinnusen tili Instagramissa
Kemin piiri

| Kemin piiri Кемский район |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Piirin sijainti Karjalan tasavallassa
Valtio:   Venäjä
Federaatiosubjekti:  Karjalan tasavalta
Hallintokeskus:  Vienan Kemi
Pinta-ala:  8 029 km²
Väkiluku (2002):  20 600
 – väestötiheys:  2,6 as./km²
Symbolit:  
 – Suuntanumero:  +7 81458
Piirin kunnat
Kemin piiri (ven. Кемский район, Kemski raion) on hallinnollinen alue Vienanmeren rannalla ja Vienan Kemijoen alajuoksun ympärillä Vienan Karjalassa Karjalan tasavallan pohjoisosassa Venäjällä. Piirin hallinnollinen keskus on Kemin kaupunki. Kemin piirin pinta-ala on noin 8 000 km² ja alueella oli 24 300 asukasta vuonna 1996.
Paikallishallinnolliset osat

Kemin piiriin kuuluu neljä kuntaa: yksi kaupunkikunta (ven. gorodskoje poselenije) ja kolme maalaiskuntaa (ven. selskoje poselenije).
Kaupunki:
Vienan Kemi – Kem (hallinnollinen keskus)
Maalaiskunnat:
Kuusema – Kuzema
Papinsaari – Rabotšeostrovsk
Vääräkoski – Krivoi Porog
Muita asutuskeskuksia ovat Kalkalahti, Kriitinä, Paanajärvi ja Ponkama.
Historia

Kemin piiri perustettiin 29. elokuuta 1927, jolloin siihen liitettiin Ponkaman ja Usmanan kunnat, Kemin kaupunki, sekä osia Paanajärven ja Vitsataipaleen kunnista.
Vuonna 1963 suoritettiin hallintouudistus, jonka myötä Louhen, Kiestingin ja Uhtuan piirit liitettiin Kemin piiriin. Kuitenkin jo vuonna 1965 Kemin piiri jaettiin taas pienempiin osiin, perustamalla uudelleen Louhen ja Kalevalan (aik. Uhtuan) piirit.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kemin piiri Wikimedia Commonsissa
Справка об исторических, культурных, демографических и национальных особенностях Кемского района (Tietoja piiristä, mm. kansallisuusjakauma vuonna 2002) Virallinen Karjala. Karjalan tasavallan valtiovaltaelinten virallinen palvelin. Arkistoitu 9.12.2012. Viitattu 11.5.2013. (venäjäksi)
| n k Kemin piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Kuusema  Papinsaari  Vienan Kemi  Vääräkoski
Kemigrafia

Valokuvan välinegatiivin rasteripisteiden tarkastusta ennen sinkkilevylle syövytystä The New York Times -lehdessä 1942.
Kemigrafia (sanoista kemia ja kreik. graphein, piirtää) on yhteis­nimitys metallien syövytystä käyttäville menetelmille, joilla valmistetaan paino­laattoja valo­kuvien ja piirrosten painamiseksi kohopaino- ja syväpaino­tekniikoilla. Kemigrafiset menetelmät kuten auto­typia (rasterikuva), foto­typia ja helio­gravyyri olivat yleisesti käytössä kuvien painatuksessa läpi 1900-luvun alku­puolen, kunnes 1950-luvulta alkaen kirja­paino­tekniikka alkoi siirtyä offsetpainoon. Siinä painatus ei enää perustunut eri korkeudella oleviin paino­pinnan kohtiin, vaan rasvan ja veden toisiaan hylkivään vaikutukseen. Syväpaino­tekniikassa kemi­grafian korvasi tieto­kone­ohjattu paino­pinnan kaiverrus timantilla tai laserilla. Myös sävykuvien rasterointi ja erottelu osaväreihin (kuten CMYK) eri painomenetelmiä varten tehdään nykyisin ohjelmallisesti tietokoneella.
Historiaa

Syövytys­menetelmiä piirrosten painamiseksi alettiin kehittää 1800-1uvun alku­puolella, jolloin tehtiin kokeiluja eri happojen vaikutuksista eri metalli­levyjen pintaan. Metalli­levylle piirrettiin jollain happoa kestävällä aineella niin, että levyä sitten syövytet­täessä happoa kestäväksi käsitellyt kohdat eli piirros­viivat jäisivät hieman koholle. Sinkki osoittautui lopulta parhaaksi metalliksi, ja ensimmäinen sitä menestyksellä syövyttänyt kokeilija oli ranskalainen Firmin Gillot (1819–1872). Hän kutsui menetelmäänsä aluksi pan­ikono­grafiaksi (ransk. pan­icono­graphie), ja myöhemmin sitä kutsuttiin sinko­grafiaksi tai keksijänsä mukaan ranskalais­nimellä gillotage. Hänen poikansa Charles Gillot (1853–1903) kehitti menetelmästä edelleen valo­kuvien syvä­paino­menetelmän, foto- eli helio­gravyyrin.
1870-luvulla Gillot’n ”ranskalaisen syövytys­menetelmän” kilpailijaksi oli noussut ”wieniläinen kuiva­telaus­menetelmä” (saks. Wiener Trocken­walz­methode), jonka kehitti Gillot’n opissa ollut itä­valta­lainen Carl Angerer (1838–1915). Hän avasi vuonna 1871 kuvalaatta­laitoksen nimeltä Chemi­graphie, josta kemigrafia-sana kulkeutui suomen kieleenkin.
Sekä ranskalainen että wieniläinen menetelmä kykenivät vain mustalla tussilla piirrettyjen viiva­piirrosten jäljentämiseen. Sävy­kuvien kuten valo­kuvien ja maalausten jäljentämisen painamalla ratkaisi müncheniläinen kupari­kaivertaja Georg Meisenbach (1841–1912), joka keksi vuonna 1882 nykyisinkin käytössä olevat pienet rasteri­pisteet eri väri­sävyjen ilmentämiseksi. Yhdys­valtalainen Max Levy sai Philadelphiassa vuonna 1893 patentin sävy­kuvien mekaaniselle rasteroinnille eli auto­typialle, mikä aloitti valo­kuvien ja taide­jäljennösten ajan sanoma- ja aikakaus­lehdissä ja muissa paino­tuotteissa. Eri asentoihin asetettuihin rasteri­piste­riveihin perustui myös pian kehitetty väri­valokuvien moniväri­painatus.
Historiaa > Kemigrafian alku Suomessa

Vuonna 1891 saksalainen kivipainaja Ferdinand Tilgmann perusti paino­taloonsa Helsinkiin kemi­grafisen laitoksen. Hänen poikansa Ernst (1864–1938) perehtyi Saksassa ja Itävallassa foto­kemiallisiin menetelmiin ja toimi vuodesta 1887 Suomen Pankin setelipainon teknisenä johtajana. Kolmas Suomen kemi­grafian pioneerina toiminut veljes­sarjan edustaja oli kirjailijanakin tunnettu Knut Tilgmann, joka ryhtyi vuonna 1895 perustetun perhe­yrityksen Aktie­bolaget F Tilgmanns Bok- och Sten­tryckeri samt Kemi­grafi tekniseksi johtajaksi, ja veli Ernst toimitus­johtajaksi. Asiantuntijaksi yritykseen tuli Saksasta Michael Wagner, jota pidetään suomalaisen kemigrafian isänä. 1900-luvun alussa Tilgmannin tarjoamat kuvan­jäljennys­muodot olivat autotypia, fototypia, duplex-autotypia, kolmiväri­painatus, kromo­typia, alumiini­painatus, foto­litografia, väri­litografia, karto­grafia, lito­grafia, helio­gravyyri ja syövytys.
Kirjallisuutta

Hämäläinen, Eero: Kuvanvalmistuksen tekniikka. Otava 1979. ISBN 951-1-02494-9.
Nieminen, Hj.: ”Kemigrafia” (tms.), kirjassa Kirja ja kirjapainotaito, toim. Lauri Hendell ja V. A. Vuorio, Otava 1942.
Vilja, Y. E.: Kemigrafia & sen tekijät. Kemigraafi Klubin 50-vuotisjuhlajulkaisu 1909–1959. Kemigraafi Klubi 1959.
Pojanluoma

Pojanluoman kylänraittia.
Pojanluoma on Ilmajoen kunnan kylä Etelä-Pohjanmaalla vajaan 20 kilometrin päässä Seinäjoesta. Kylällä sijaitsee mm. Neiron koulu ja Pojanluoma-seuran kylätalo Seurala. Pojanluoman asukasluku on yli 400. Pojanluoman vanhalla koululla toimii kansainvälinen laulukoulu. Luomuliitto on valinnut vuoden 2008 luomuyrittäjäksi Ilmajoen Makkaramestarit, joka toimii Pojanluoman kylässä.  Pojanluomalta on alle 5 kilometriä Seinäjoen lentoasemalle.
Kylän nimessä esiintyvä luoma-sana on maastotermi, joka tarkoittaa jyrkkäreunaista puroa tai notkelmaa.
Aiheesta muualla

Kyläseuran verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Metsä-Ketelä, Esa ym. (toim.): Pojanluomaa ennen ja nyt. Pojanluoma-seura, cop. 2008. ISBN 978-952-92-3795-1.
Soini, Eija: Pojanluoman osuusmeijeri : kylän kermaa. Omakustanne, 2008. ISBN 978-952-92-3950-4.