stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
McDonnell Douglas MD-80

| McDonnell Douglas MD-80 |
| --- | --- |
 Scandinavian Airlines Systemin McDonnell Douglas MD-87 (OY-KHU) rullaamassa Münchenin lentoasemalla elokuussa 2009.
Tyyppi:  matkustajalentokone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  McDonnell Douglas
Ensilento:  25. lokakuuta 1979
Esitelty:  1980 (Austrian Airlinesin ja Swissairin kanssa)
Tila:  Käytössä
Pääkäyttäjät:  LASER Airlines Aeronaves TSM World Atlantic Airlines
Valmistusmäärä:  1 191 
Valmistusvuodet:  1979–1999
Yksikköhinta:  41,5–48,5 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria
Kehitetty mallista:  Douglas DC-9
Muunnelmat:  McDonnell Douglas MD-90 Boeing 717
McDonnell Douglas MD-80 on yhdysvaltalaisen McDonnell Douglasin valmistama koneperhe, joka pohjautuu suosittuun Douglas DC-9 -koneperheeseen. MD-80-koneperheeseen kuuluu valmistusvuosien mukaisesti nimetyt MD-81, MD-82, MD-83, MD-87 ja MD-88. MD-80-koneperheen ensimmäisen jäsenen MD-81-koneen ensilento tapahtui 25. lokakuuta 1979. Konetyyppi esiteltiin vuonna 1980 Austrian Airlinesin ja Swissairin kanssa.
MD80-koneet ovat kaksimoottorisia, kapearunkoisia ja T-pyrstöllä varustettuja. Niillä voidaan kuljettaa 130–172 matkustajaa konetyypistä riippuen. Erittäin luotettavaksi ja kestäväksi osoittautunutta konetta valmistettiin vuosina 1979–1999 kaikkiaan 1 191 kappaletta. MD80-koneperheeseen pohjautuvat myöhemmin markkinoille tulleet McDonnell Douglas MD-90 -koneperhe ja Boeing 717 -konetyyppi. Koneita oli marraskuussa 2021 käytössä vielä 151 kpl. Niiden merkittävimpiä käyttäjiä maailmanlaajuisesti olivat amerikkalaiset American Airlines sekä Delta Air Lines, jotka luopuivat laivastoistaan vuosina 2019-2020. Finnair käytti tyyppiä vuosina 1983-2006, suurimman osan ajasta vanhemman DC-9:n rinnalla.
Koneperhe

Alkuperäinen MD-80-sarjan versio oli MD-81, joka siis tuli liikenteeseen 1981. MD-82:ssa oli tehokkaammat moottorit, MD-83:ssa oli pitempi toimintamatka ja vielä tehokkaammat moottorit. Kaikissa DC-9 -sarjojen koneissa oli käytössä Pratt&Whitney JT8D -ohivirtaussuihkuturbiinit. MD-80 -sarjojen koneissa oli tehokkaammat ja suuremman ohivirtaussuhteen vuoksi taloudellisemmat JT8D-200 -moottorit. MD-87 oli lyhennetty versio aiemmista (samankokoinen kuin DC-9-30). Tämä versio sai tyyppihyväksynnän vuonna 1987. MD-87:llä ei ollut suurta kysyntää. Finnairin laivastossa oli lukuisia MD-80-sarjan versioita, mutta sekä DC-9 että MD-80 ovat jo poistuneet laivastosta Airbus A320-sarjan tieltä.
Koneperhe > MD-88

MD-88 teki ensilentonsa 1987. Siinä oli MD-83:n moottorit ja moderni ohjaamo elektronisine näyttöineen ja uudistettu matkustamo sekä useita parannuksia.
Tekniset tiedot

|  | MD-81 | MD-82 /  MD-88 | MD-83 | MD-87 |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ohjaamohenkilöstö | Kaksi | Kaksi | Kaksi | Kaksi |  |  |
| Matkustajakapasiteetti,  tyypillinen | 172 (yksi luokka)   155 (kaksi luokkaa) | 172 (yksi luokka)   155 (kaksi luokkaa) | 172 (yksi luokka)   155 (kaksi luokkaa) | 139 (yksi luokka)   130 (kaksi luokkaa) |  |  |
| Pituus | 45,01 m | 45,01 m | 45,01 m | 39,73 m |  |  |
| Siipien kärkiväli | 32,82 m | 32,82 m | 32,82 m | 32,82 m |  |  |
| Siipien pinta-ala | 112,3 m² | 112,3 m² | 112,3 m² | 112,3 m² |  |  |
| Pyrstön korkeus | 9,02 m | 9,02 m | 9,02 m | 9,25 m |  |  |
| Rungon leveys | 3,35 m | 3,35 m | 3,35 m | 3,35 m |  |  |
| Rahtikapasiteetti | 35,5 m³ | 35,5 m³ | 31,2 m³ | 26,5 m³ |  |  |
| Paino tyhjänä | 35 300 kg | 35 400 kg | 36 200 kg | 33 200 kg |  |  |
| Suurin lentoonlähtöpaino | 63 500 kg | 67 800 kg | 72 600 kg | 63 500 kg |  |  |
Matkalentonopeus: Mach 0.76 (811 km/h)
| Kantomatka täydellä painolla | 2 910 km | 3 800 km | 4 600 km | 4 390 km |  |  |
| Kiitotien minimipituus | 2 200 m | 2 200 m | 2 400 m | 2 300 m |  |  |
| Polttoainekapasiteetti | 22 100 l | 22 100 l | 26 000 l | 22 100 l |  |  |
| Moottorit (×2) | Pratt & Whitney JT8D-200 series | Pratt & Whitney JT8D-200 series | Pratt & Whitney JT8D-200 series | Pratt & Whitney JT8D-200 series |  |  |
| Teho (×2) | 82-93 kN | 82-93 kN | 82-93 kN | 82-93 kN |  |  |
Lähteet: Official MD-80 specifications, MD-80 Airport report Detailed MD-80 specifications,
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta McDonnell Douglas MD-80 Wikimedia Commonsissa
Alitalian MD-82 rullaa Prahan lentoasemalla vuonna 2004.
Finnairin MD-82 kuvattuna Düsseldorfin lentoasemalla vuonna 1995.
Vertailussa Douglas DC-9, Boeing 717 ja erilaiset MD-80-sarjan koneet.
Väkiviina
Aiheesta muualla

Rossi, Leena: Ei tullut Suomen kansasta raitista. Kirja-arvostelu teoksesta Pulkkinen, Jonna: Kieltolaki: Kielletyn viinan historia Suomessa. Minerva Kustannus Oy, 2015. (Agricolan kirja-arvostelut, 25.6.2015)
Pilli

Vasemmalla Acme Thunderer -pilli, oikealla englantilainen poliisipilli
Jalkapalloerotuomareiden käyttämä Fox 40 -pilli.
Pilli tai vihellyspilli on soitin, joka tuottaa vain yhden sävelen, yleensä korkean vihellyksen. Ääni syntyy kun pilliin puhalletaan ja ilmavirta pakotetaan pillin läpi.
Pillejä käytetään lähinnä merkinantoon. Pillejä on monenlaisia kuten poliisin ja erotuomarin pillit tai suuremmat junan pilli ja laivan höyrypilli. Pilli sinällään ei ole kovin "musikaalinen", koska pelkällä yhdellä pillillä ei voi tuottaa melodiaa. Kuitenkin esimerkiksi uruissa useat pillit ja pillistöt mahdollistavat musiikin.
Maailman kuuluisimmat pillimallit ovat jalkapallotuomareiden käyttämä Fox 40 ja  jääkiekkotuomareiden Acme Whistles.
Sormipilli

Sormipilli on pilli, jota käyttävät pääasiassa erotuomarit. Sormipillissä on metalli- tai muovikahvat, joiden avulla pilliä pidellään etu- ja keskisormin. Muovipillejä käytetään yleensä pienemmissä tiloissa (esim. salibandy tai koripallo), kun metallipillejä käytetään esimerkiksi jääkiekossa tai amerikkalaisessa jalkapallossa.
Hästhagen

| Hästhagen |
| --- | --- |
 Hästhagen
 Koordinaatit: 59°17′54″N, 18°09′21″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Tukholman lääni
Maakunta:  Upplanti
Kunta:  Nacka
Väkiluku (31.12.2023):  535
Hästhagen on taajama Nackan kunnassa Tukholman läänissä Upplannin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 535 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hästhagen Wikimedia Commonsissa
Aurinkovuori (tähtitieteellinen käsite)

Aurinkovuori on Maan pinnan kohoama (vuori, tunturi, vaara tms.), jonka laelta voi nähdä keskiyön auringon, vaikka paikka on pohjoista napapiiriä etelämpänä ja eteläistä pohjoisempana. Suomessa aurinkovuoria ovat esimerkiksi Aavasaksa ja Ounasvaara.
Zuikaku

| Zuikaku |
| --- | --- |
 Zuikaku vesillelaskun jälkeen Kōbessa 25. syyskuuta 1941.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Kawasaki, Kōbe
Kölinlasku:  25. toukokuuta 1938
Laskettu vesille:  27. marraskuuta 1939
Palveluskäyttöön:  25. syyskuuta 1941
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 25. lokakuuta 1944 Leytenlahden taistelussa
Tekniset tiedot
Uppouma:  29 800 t (standardi) 32 000 t (kuormattu)
Pituus:  257,5 m
Leveys:  26 m
Syväys:  8,9 m
Koneteho:  Kampon-turbiinimoottorit: 160 000 shp
Nopeus:  34,5 solmua (63,9 km/h)
Miehistöä:  1 660
Aseistus
Aseistus:  16 × 127 mm/40 type 89 36 × 2,5 cm type 96 18 × Mitsubishi A6M Reisen 27 × Aichi D3A 27 × Nakajima B5N
Zuikaku (jap. 瑞鶴) oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1941 palvelukseenotettu Shōkaku-luokan lentotukialus toisessa maailmansodassa. Alukselta toimineet lentokoneet hyökkäsivät Pearl Harboriin, minkä jälkeen alus osallistui moniin Tyynenmeren taisteluihin, kunnes se tuhoutui Leytenlahden taistelussa.
Valmistus

Alus tilattiin Kawasakin Kōben telakalta, missä köli laskettiin 25. toukokuuta 1938. Alus nimettiin 30. syyskuuta 1939 Zuikakuksi ja laskettiin vesille 27. marraskuuta, jolloin kansirakenteiden rakennustyöt ja varustaminen alkoivat. Varustelupäälliköksi nimettiin 15. marraskuuta 1940 Yokokawa Ichibei. Alus otettiin palvelukseen 25. syyskuuta 1941, jolloin Ichibeistä tuli aluksen ensimmäinen päällikkö. Alus liitettiin Kuren laivastotukikohtaan 1. ilma-armeijaan.
Palvelus

Zuikaku lähti palvelukseenottopäivänään Kōbesta ja saapui seuraavana päivänä Kureen. Lokakuun alus oli koeajoissa ja miehistökoulutuksessa Kuren, Ōitan ja Saekin alueilla. Alus liittyi 13. marraskuuta 5. lentotukialusviirikköön ja seuraavana päivänä viirikönkomentaja kontra-amiraali Hara Chuichi siirtyi Shōkakulta alukselle. Alus siirtyi 19. marraskuuta viirikkönsä johdossa Hitokappunlahteen, jonne se saapui 22. marraskuuta. Aluksella oli 18 Mitsubishi A6M-, 27 Aichi D3A- ja 27 Nakajima B5N -lentokonetta, ja niiden lisäksi reservinä 12 kutakin konetta siivet irrotettuna.
Alus lähti 26. marraskuuta liikkuvan laivaston (jap. Kido Butai) mukana Hitokappunlahdelta iskeäkseen Pearl Harboriin. Aluksen lentokoneet nousivat 7. joulukuuta kahtena aaltona iskeäkseen Oahun sotilaskohteisiin. Ensimmäisen aallon kuuden hävittäjän suojaamat 25 syöksypommittajaa hyökkäsivät Wheelerin lentotukikohtaan ja hävittäjät hyökkäsivät Kaneohen lentotukikohtaan. Toisen aallon 27 pommein aseistettua torpedokonetta hyökkäsivät Hickamin lentotukikohtaan. Laivaston komentaja määräsi laivaston vetäytymään lentokoneiden palattua lentotukialuksille. Alus saapui 23. joulukuuta Hashirajimaan.
Alus lähti 8. tammikuuta 1942 Hiroshimasta Trukille tukemaan Rabaulin valtausta. Se saapui 14. tammikuuta Trukille, mistä se lähti kaksi päivää myöhemmin liittyäkseen Uuden-Britannian valtaukseen (operaatio R) koottuun osastoon. Aluksen lentokoneet iskivät 20. tammikuuta 1942 Australian asevoimien puolustamaan Rabauliin sekä vuorokautta myöhemmin Laelle ja Salamaualle Uuteen-Guineaan. Aluksen lentokoneet suojasivat 23. tammikuuta maihinnousua.
Palvelus > Syöksy Intian valtamerelle

Alus lähti 17. maaliskuuta 1942 Yokosukasta Shōkakun kanssa Araren, Kagerōn ja Akigumon suojaamana Staring Bayhin liittyäkseen operaatio C:hen koottuun laivastoon. Alukset saapuivat 24. maaliskuuta Staring Bayhin, mistä ne lähtivät kaksi päivää myöhemmin osaston mukana Intian valtamerelle. Alukselta nousi 5. huhtikuuta 19 syöksypommittajaa ja yhdeksän hävittäjää, jotka  hyökkäsivät Colomboon. Hyökkäyksessä tuhoutui viisi syöksypommittajaa.
Alukselta lähti 9. huhtikuuta 18 torpedopommittajaa ja 10 hävittäjää, jotka hyökkäsivät Trincomaleehen. Hyökkäyksestä jäi palaamatta kaksi hävittäjää. Myöhemmin samana päivänä aluksen koneet osallistuivat
Britannian kuninkaallisen laivaston lentotukialus HMS Hermeksen upottamiseen. Seuraavana päivänä alus lähti takaisin Tyynellemerelle.
Palvelus > Port Moresbyn valtaus

Alus lähti 1. toukokuuta Trukilta sisaraluksineen osallistuakseen laivaston mukana operaatio MO:hon eli Port Moresbyn valtaukseen. Osaston tehtävänä oli eliminoida Australian ilmavoimien lentotukikohdat ja suojata maihinnousuun matkaavia saattueita. Lisäksi lentotukialusten koneiden tuli estää Yhdysvaltain laivaston pääsy alueelle.
Yhdysvaltain purettua sotatoimeen liittyvää viestiliikennettä lähetettiin alueelle laivasto-osaston TF17. Seuranneessa Korallimeren taistelussa 7.-10. toukokuuta Shōkaku vaurioitui pahoin, USS Lexington upposi ja USS Yorktown vaurioitui pahasti. Zuikaku selvisi taistelusta vahingoittumattomana, mutta menetti lähes kaikki lentokoneensa. Japanilaisten yhdistetyn laivaston komentaja sai 14. toukokuuta tiedon alusten tilanteesta, mikä esti niiden osallistumisen operaatio MI:hin. Seuraavana päivänä Zuikaku palasi Trukille, mistä se jatkoi Kureen Ushion ja Akebonon saattamana.
Palvelus > Guadalcanal

Alus palasi 16. elokuuta Japanin 3. laivaston lentotukialusdivisioona 1:een, jonka lippulaivana oli Shōkaku. Samana iltana alus lähti laivaston mukana Hashirajimasta Guadalcanalille, jonka liittoutuneet olivat vallanneet 7. elokuuta. Zuikakun lentokoneet vaurioittivat 24. elokuuta Itäisten Salomonsaarten taistelussa pahasti USS Enterprisea. Alus palasi 5. syyskuuta Trukille.
Alus lähti 11. lokakuuta vara-amiraali Nagumon laivaston mukana Trukilta. Laivaston tehtävänä oli suojata täydennysten toimittaminen Guadalcanalille. Aluksen koneet osallistuivat 15. lokakuuta hävittäjä USS Meredithin upottamiseen. Laivasto kohtasi 26. lokakuuta Santa Cruz -saarten taistelussa Yhdysvaltain laivaston lentotukialusosaston. Zuikakun lentokoneet vaurioittivat jälleen Enterprisea ja aiheuttivat mittavat vauriot USS Hornetille, joka upotettiin. Alus palasi 30. lokakuuta Trukille.
Alus palasi 23. tammikuuta 1943 Japanista Trukille, mistä se lähti 29. tammikuuta laivaston mukana operaatio KE:hen. Operaatiossa oli tarkoitus evakuoida Guadalcanalilla olevat joukot. Aluksen lentokoneet suojasivat evakuointia, mistä palattiin vielä samana päivänä Trukille.
Alus saapui 7. toukokuuta 1944 Linggaan, mistä se lähti 12. toukokuuta Taihōn ja Shōkakun kanssa Tawi-Tawille. Osasto saapui 15. toukokuuta Tawi-Tawille, mistä se lähti 13. kesäkuuta Filippiinienmerelle suojaamaan Saipania. Osasto osallistui 18.-20. kesäkuuta Filippiinienmeren taisteluun, jossa Yhdysvaltain laivaston sukellusveneet upottivat Taihōn ja Shōkakun. Zuikakuun osui ainoastaan yksi 250 kilogramman pommi. Se vastaanotti upotettujen alusten selvinneet lentokoneet. Alus saapui 22. kesäkuuta Okinawalle, mistä se jatkoi seuraavana päivänä Japaniin.
Alus lähti 20. lokakuuta 1944 Oitasta operaatio Sho:hon Ozawan syöttiosastossa. Aluksella oli 26 Mitsubishi A6M4 Zekeä, 16 Mitsubishi A6M hävittäjäpommittajaa, seitsemän D4Y2 Judyä ja 14 Nakajima B6N2 rynnäkkökonetta.
Alus osallistui 25. lokakuuta 1944 Cape Engañon taisteluun, jossa siihen osui seitsemän torpedoa ja yhdeksän pommia. Aluksen miehistölle annettiin käsky jättää laiva kello 13.58. Alus kääntyi ympäri ja upposi kello 14.14 perä edellä vieden mukanaan laivan kapteeni Kaizuka Takeon, 48 upseeria ja 794 miestä. Hävittäjät Wakatsuki ja Kuwa pelastivat vedestä 47 upseeria ja 815 miestä. Alus poistettiin laivastoluettelosta 26. elokuuta 1945.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zuikaku Wikimedia Commonsissa
Shōkaku-luokan lentotukialukset
Oikea sektori

| Oikea sektori |
| --- | --- |
  
Perustettu:  marraskuu 2013
Johto:   Dmytro Jaroš 
Ideologia:  ukrainalainen nationalismi
Toimisto:  Kiova, Ukraina
Jäsenmäärä:  10 000
Kansanedustajia:  1/423 (11/2014–)
Kotisivu:  pravyysektor.info
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oikea sektori (ukr. Пра́вий се́ктор, Pravyi sektor) on ukrainalainen nationalistinen poliittinen puolue. Se käyttää punamustaa lippua, joka oli sotien välisenä aikana Ukrainan nationalistien järjestön tunnus.
Äärioikeistolaisten ryhmien liitto

Oikea sektori oli aiemmin löyhästi järjestäytynyt äärioikeistolaisten ryhmien liitto. Sillä oli ratkaiseva rooli talven 2013–2014 Kiovan mielenosoituksissa. Mielenosoituksissa oli nuoria miehiä eri äärioikeistolaisista järjestöistä; he käyttivät naamioita, kypäriä ja erilaisia astaloita väkivaltaisissa yhteenotoissa mellakkapoliisi Berkutin kanssa. Venäjä rinnasti järjestöä natseihin.
Järjestön johtohahmoihin kuulunut, etsintäkuulutettu Oleksandr Muzytško sai surmansa laukaustenvaihdossa poliisin kanssa maaliskuussa 2014. Samassa kuussa Venäjä antoi järjestön johtajasta Dmytro Jarošista kansainvälisen etsinkuulutuksen terrorismin ja ekstremismin takia.
Puolueeksi, syksyn 2014 parlamenttivaalit

Järjestö rekisteröitiin poliittiseksi puolueeksi toukokuussa 2014. Se sai syksyn 2014 ylimääräissä parlamenttivaaleissa 1,80 prosentin kannatuksen valtakunnallisesti annetuista äänistä (284 943 ääntä), mikä ei riittänyt valtakunnallinen 5 prosentin äänikynnyksen takia parlamenttipaikkoihin. Vaalipiirikohtaisten äänten perusteella puoluejohtaja Dmytro Jaroš valittiin kuitenkin Ukrainan parlamenttiin hänen voitettuaan paikan yhdestä Dnipropetrovskin alueen vaalipiiristä.
Toiminta

Oikea sektori järjesti joulukuussa 2017 mielenosoituksen Suomen suurlähetystön edessä Kiovassa protestoiden aateveljikseen kutsumansa Pohjoismaisen vastarintaliikkeen vainoa Suomen viranomaisten toimesta.
Aseellinen siipi

Puolueen aseellinen siipi oli Vapaaehtoinen ukrainalainen armeijakunta (ukr. Добровольчий український корпус «Правий сектор», ДУК ПС, Dobrovoltšyi ukrajinskyi korpus «Pravyi sektor», DUK PS). Se liitettiin marraskuussa 2022 Ukrainan maavoimiin 67. erillisenä prikaatina.
Joukon taistelijoista Dmytro Kotsjubailo palkittiin Ukrainan sankarin arvonimellä.
Puolueen puheenjohtaja, kansanedustaja Dmytro Jaroš
Käännös suomeksi
Hiljaiset seinät 2

| Hiljaiset seinät 2> If These Walls Could Talk 2 |
| --- | --- |

Ohjaaja:   Jane Anderson (1961)  Martha Coolidge (1972)  Anne Heche (2000) 
Käsikirjoittaja:   Jane Anderson (1961)  Sylvia Sichel (1972)  Anne Heche (2000) 
Tuottaja:  Mary Kane
Säveltäjä:  Basil Poledouris
Kuvaaja:   Paul Elliott (1961)  Robbie Greenberg (1972)  Peter Deming (2000) 
Leikkaaja:   Priscilla Nedd-Friendly (1961 ja 2000)  Margaret Goodspeed (1972) 
Pääosat:   Vanessa Redgrave  Chloë Sevigny  Michelle Williams  Ellen DeGeneres  Sharon Stone 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   HBO Pictures  Team Todd 
Ensi-ilta:   2000-3-55. maaliskuuta 2000 (Yhdysvallat)  
Kesto:  96 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Edeltäjä:  Hiljaiset seinät
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
   
Hiljaiset seinät 2 (engl. If These Walls Could Talk 2) on vuonna 2000 ensiesityksensä saanut yhdysvaltalainen televisioelokuva, jonka pääosissa ovat Vanessa Redgrave, Chloë Sevigny, Michelle Williams, Ellen DeGeneres ja Sharon Stone. Romanttinen draama on kolmen naisohjaajan, Jane Andersonin, Martha Coolidgen ja Anne Hechen, yhteinen episodielokuva. Kolmelle eri vuosikymmenelle sijoittuvat kolme tarinaa kertoo lesbopareista. Elokuva on jatko-osa aborttiaiheiselle televisioelokuvalle Hiljaiset seinät vuodelta 1996.
Vanessa Redgrave palkittiin roolisuorituksestaan sekä Primetime Emmyllä, Golden Globella että Screen Actors Guild -palkinnolla.
Juoni

Kol­mes­ta itsenäisestä ta­ri­nas­ta koostuva elokuva kuvaa lesboutta Yhdysvalloissa 1960-luvulta 2000-luvulle asti. En­simmäi­nen, Jane Andersonin ohjaama ta­ri­na sijoittuu vuoteen 1961 ja ker­too elämänkumppanin­sa me­nettä­neestä iäkkäästä nai­ses­ta. Martha Coolidgen ohjaama toinen tarina sijoittuu vuoteen 1972 ja seuraa kah­den opis­ke­li­ja­tytön ro­mans­sia. Kolmannen ja viimeisen tarinan ohjasi Anne Heche, ja se kuvaa kes­ki-ikäi­sen pa­ris­kun­nan äi­tiys­hank­etta vuonna 2000.
Näyttelijät

1961
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Vanessa Redgrave  | … |  Edith Tree   |
|  Marian Seldes  | … |  Abby Hedley   |
|  Paul Giamatti  | … |  Ted Hedley   |
|  Elizabeth Perkins  | … |  Alice Hedley   |
|  Jenny O’Hara  | … |  Marge Carpenter   |
|  Marley McClean  | … |  Maggie Hedley   |
|  Donald Elson  | … |  Sam   |
|  Susan Mosher  | … |  June   |
|  Lisa Welti  | … |  Trish   |
|  Jill Brennan  | … |  Betty   |
|  C. J. Bates  | … |  Murphy   |
1972
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Michelle Williams  | … |  Linda   |
|  Chloë Sevigny  | … |  Amy   |
|  Nia Long  | … |  Karen   |
|  Natasha Lyonne  | … |  Jeanne   |
|  Heather McComb  | … |  Diane   |
|  Amy Carlson  | … |  Michelle   |
|  Lee Garlington  | … |  Georgette   |
|  Rashida Jones  | … |  feministi   |
|  Kirk Trutner  | … |  naapuri   |
2000
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sharon Stone  | … |  Fran   |
|  Ellen DeGeneres  | … |  Kal   |
|  Regina King  | … |  Allie   |
|  Kathy Najimy  | … |  lääkäri   |
|  Mitchell Anderson  | … |  Arnold   |
|  George Newbern  | … |  Tom   |
|  Lucinda Jenney  | … |  Ellan äiti   |
|  Steffani Brass  | … |  Ella   |
Tuotanto > Kuvaukset

Hiljaiset seinät 2 kuvattiin Los Angelesissa.
Ensiesitys ja vastaanotto

Hiljaiset seinät 2 sai ensiesityksensä HBO-televisiokanavalla Yhdysvalloissa 5. maaliskuuta 2000. Suomessa elokuva sai ensiesityksensä Yle TV1 -televisiokanavalla 8. marraskuuta 2002, mutta jo ennen sitä Future Film oli julkaissut sen suoraan videolle vuonna 2000.
Televisioelokuva on saanut sekä kriitikoilta että katsojilta myönteisiä arvioita. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 60 prosenttia kriitikoista on antanut elokuvalle myönteisen arvosanan 5/10 keskiarvolla. Keräys perustuu viiteen arviointiin, joista kolme on ”tuoreita” ja kaksi ”mätiä”. Yli 10 000 käyttäjästä 83 prosenttia on antanut elokuvalle myönteisen arvosanan 4,1/5 keskiarvolla.
Ensiesitys ja vastaanotto > Palkinnot ja ehdokkuudet

| Palkinto | Kategoria | Ehdokas | Tulos | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Primetime Emmy | Paras televisioelokuva | Mary Kane, Suzanne Todd, Jennifer Todd ja Ellen DeGeneres | Ehdokkuus |  |
| Primetime Emmy | Paras käsikirjoitus minisarjassa tai televisioelokuvassa | Jane Anderson | Ehdokkuus |  |
| Primetime Emmy | Paras roolitus minisarjassa, televisioelokuvassa tai erikoisjaksossa | John Papsidera | Ehdokkuus |  |
| Primetime Emmy | Paras naissivuosa minisarjassa tai televisioelokuvassa | Vanessa Redgrave | Voitto |  |
| Golden Globe | Paras naissivuosa sarjassa, minisarjassa tai televisioelokuvassa | Vanessa Redgrave | Voitto |  |
| Screen Actors Guild | Paras naisnäyttelijä televisioelokuvassa tai minisarjassa | Vanessa Redgrave | Voitto |  |
| Satellite | Paras naispääosa minisarjassa tai televisioelokuvassa | Vanessa Redgrave | Ehdokkuus |  |
| Directors Guild of America | Paras ohjaus minisarjassa tai televisioelokuvassa | Martha Coolidge | Ehdokkuus |  |
| Producers Guild of America | Paras pitkän televisio-ohjelman tuottaja | Mary Kane, Suzanne Todd, Jennifer Todd ja Ellen DeGeneres | Ehdokkuus |  |
Aiheesta muualla

Hiljaiset seinät 2 Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Järvihirviö

Järvihirviöt ovat myyteissä ja kansantaruissa esiintyviä järvissä asuvia hirviöitä.
Yhteistä hirviöille on se, että niitä havaitaan vain harvoin. Olentojen väitetään useimmiten muistuttavan jättiläismäistä ankeriasta, käärmettä tai sukupuuttoon kuolleita joutsenliskoja.lähde? Järvihirviöiden olemassaolosta ei ole todisteita.
Järvihirviötaruja maanosittain > Amerikka

Yhdysvaltojen länsiosassa sijaitsevalla Tahoejärvellä kerrotaan Tessiksi nimetystä olennosta. Sille on jopa perustettu oma museo.
Läntisessä Kanadassa, Brittiläisen Kolumbian King Islandilla elävästä Yukista on kerrottu nähdyn sen vedenpinnan yläpuolelle kohonneet pyrstöevä ja käärmemäinen pää. Hieman enemmän väitettyjä havaintoja on tehty Okanaganjärven Ogopogosta. Huhujen mukaan Manitobajärvessä piileskelee Manipogo. Kanadan ja Yhdysvaltojen rajalla sijaitsevassa Eriejärvessä väitetään elävän Bessieksi kutsuttu käärmeen näköinen, 9-12 metriä pitkä järvihirviö. Se havaittiin ensimmäisen kerran 1817, ja sen pyydystäjälle on luvattu 100 000 dollarin palkkio. Kanadan viides järvihirviö on Champlainjärven hevosenpäinen Champ.
Etelä-Amerikassa, Argentiinan Patagoniassa elää tarinan mukaan Nahuelito-niminen vesieläin 824 km² laajuisessa Nahuel Huapi-järvessä vuoriston juurella. Intiaanien kertomista tarinoista innostuneet tutkijat alkoivat etsiä sitä vuonna 1922, kun järven rannalta oli löytynyt valtavat jalanjäljet.