stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
M/S Viking XPRS
Käyttöhistoria

Viking XPRS myöhästyi alkuperäisestä valmistumisaikataulustaan yli kahdella kuukaudella. Aker Yards syytti myöhästymisestä moottorintoimittaja Wärtsilää. 4. maaliskuuta 2008 saadun tiedon mukaan liikenteen oli tarkoitus alkaa Helsingistä 28. huhtikuuta kello 11.30.
Alukseen tehtiin muutoksia pian valmistumisen jälkeen, sillä sen sisätilojen ratkaisut eivät olleet toimivia ja laivasta puuttui yökerho kokonaan.
Condé Nast Traveler -lehti valitsi laivan maailman parhaaksi risteilyalukseksi keskisuurten risteilyalusten sarjassa. Tulosta kritisoi Cruise Business Review, joka huomautti, että kyseessä on matkustaja-autolautta eikä varsinainen risteilyalus.
Alusta uudistettiin vuonna 2015, jolloin avattiin muun muassa uusi à la carte -ravintola Wine & Dine sekä pienempi Fashion Shop -myymälä kokousosaston yhteyteen. Lisäksi uusittiin kokousosaston aula, leikkihuone ja ravintola Red Rose. Ulkokansille tuli lisää istumapaikkoja.lähde?
Tammikuussa 2017 Viking XPRS siirtyi Landskronassa telakalle, jossa yleiset tilat ja hyttiosastot uudistettiin. Alus sai myös uudet potkurit. Telakkakäynnin ajan Helsinki–Tallinna-reitillä liikennöi M/S Rosella.
8.–24. tammikuuta 2020 Rosella tuurasi jälleen Helsinki–Tallinna-reitillä Viking XPRS:iä tämän telakkakäynnin aikana.
Käyttöhistoria > Laivan siirtäminen Viron lipun alle

Viking Line ilmoitti lokakuussa 2012, että se tekee Viking XPRS:llä mittavia kululeikkauksia siirtämällä laivan Ruotsista Viron lipun alle. Hyöty tulisi siitä, että Virossa palkat ja sosiaalikustannukset olisivat jopa 40 prosenttia alhaisemmat. Muutosaie kosketti yli kahtasataa työntekijää.
Käyttöhistoria > Laivan siirtäminen Suomen lipun alle

7. joulukuuta 2022 Viking Line Ilmoitti siirtävänsä Viking XPRS:n Suomen lipun alle. Syyksi Viking Line kertoi rekrytoinnin helpottamisen.
Ongelmat

Aluksella tapahtui 25. helmikuuta 2023 vesivahinko seitsemännellä kannella, jolloin vettä pääsi tulvimaan myös alemmille kansille aluksen takaosassa. Vesivahingosta kärsineet alueet, kuten ravintola, tyhjennettiin matkustajista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta M/S Viking XPRS Wikimedia Commonsissa
M/S Viking XPRS Viking Linen verkkosivuilla
M/S Viking XPRS -lehdistötiedote
Viking Line
| --- | --- |
Nykyiset alukset:  Gabriella  Cinderella  Viking Glory  Viking Grace  Viking XPRS 
Entiset alukset:  Amorella  Apollo (1970)  Apollo III  Athena  Aurella  Boge  Diana  Diana II  Drotten  Isabella  Kalypso  Kapella  Linden  Marella  Mariella  Olympia  Rosella  Slite  Thor Viking  Turella  Viking  Viking 1  Viking 2  Viking 3  Viking 4  Viking 5  Viking 6  Viking Saga  Viking Sally  Viking Song  M/S Ålandsfärjan  S/S Ålandsfärjan 
Tilatut alukset, joita ei koskaan toimitettu:  Viking ADCC  Europa  Hansa Express 
Entiset osakasvarustamot:  Vikinglinjen  Slite  SF Line  Sally  Ålandsfärjan 
Muuta: Ville Viking
M/S Viking XPRS:n kansikartta.
Alus alkuperäisessä värityksessään huhtikuussa 2008.
M/S Viking XPRS Katajanokan edustalla lähdössä Tallinnaan.
Viuhkaperhoset

| Viuhkaperhoset |
| --- | --- |
 Tarhaviuhkanen (Alucita hexadactyla)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Viuhkaperhosmaiset Alucitoidea
Heimo::  Viuhkaperhoset Alucitidae  Leach, 1815
Suvut
 Alinguata  Alucita  Hebdomactis  Hexeretmis  Microschismus  Paelia  Prymnotomis  Pterotopteryx  Triscaedecia 
Katso myös
   Viuhkaperhoset Wikispeciesissä   Viuhkaperhoset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viuhkaperhoset (Alucitidae) on pieni perhosheimo. Sen noin 130 lajia elävät maapallon lauhkeilla ja subtrooppisilla alueilla.
Viuhkaperhosten keskeinen tuntomerkki ovat viuhkamaiset siivet, jotka muodostuvat ohuista, höyhenmäisistä liuskoista. Etusiipi on kapea, muodostuu kuudesta liuskasta ja sen yläpinnalla on suojaväri. Takasiipi muodostuu 6–7 liuskasta ja liittyy etusiipeen frenulumin avulla.
Toukat elävät yleensä kovertajina ravintokasvinsa varren, silmujen, kukkien tai siementen sisällä.
Lajit Suomessa

Suomessa tavataan kahta viuhkaperhoslajia.
Kuusamaviuhkanen (Pterotopteryx dodecadactyla)
Tarhaviuhkanen (Alucita hexadactyla)
Aiheesta muualla

Suomen viuhka- ja sulkaperhoset (Arkistoitu – Internet Archive)
Markku Savela: Alucitidae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q162872  Wikispecies: Alucitidae  ADW: Alucitidae  AFD: Alucitidae  BAMONA: Alucitidae  BioLib: 17220  BOLD: 33546  BugGuide: 42235  CoL: 68L  EoL: 763  EPPO: 1ALUCF  Fauna Europaea: 5325  Fauna Europaea (new): 71ba6410-6078-4643-80ee-b36c0fa8d94e  GBIF: 4542  iNaturalist: 48148  IRMNG: 108807  ITIS: 117853  NBN: NBNSYS0000159339  NCBI: 655175  Open Tree of Life: 800112  PPE: alucitidae  Plazi: 82050424-FFBD-125D-EFFB-FF49FB03AE67
Voitonjako

Voitonjako tarkoittaa yrityksen tekemän voiton jakamista yrityksen omistajille. Voitonjaon tavat riippuvat yrityksen yhtiömuodosta.
Osakeyhtiön voitonjako tapahtuu tavallisimmin osinkoina. Muita voitonjakotapoja ovat mm. pääoman palautusselvennä ja omien osakkeiden ostaminen.
Osuuskunnan voitonjako tapahtuu ylijäämän palautuksena, asiakashyvityksenä (bonus) tai osuuskorkona.
Avoimen yhtiön ja kommandiittiyhtiön voitonjako tapahtuu yksityisottoina ja voitto-osuuksien maksuina. Kommandiittiyhtiössä yksityisoton voi tehdä vain vastuunalainen yhtiömies.
Yksityisen elinkeinonharjoittajan voitonjako tapahtuu yksityisottojen muodossa. Yksityisotto tarkoittaa, että yrittäjä ottaa yrityksestä itselleen rahaa tai muuta omaisuutta.
Vodlajärven kansallispuisto

| --- | --- |
Sijainti:  Arkangelin alueella ja Puudožin piirissä Karjalan tasavallassa Venäjä.
Pinta-ala:  5 000 km²
| --- | --- |
Nimi alkuperäiskielellä:  ven. Водлозерский национальный парк
Tyyppi:  Kansallispuisto Venäjällä, Venäjän federaation valtiolliset luonnonsuojelualueet 
Perustettu:  1991 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Vodlajärven kansallispuisto (ven. Водлозерский национальный парк, Vodlozerski natsionalnyi park) on laaja luonnonsuojelualue Arkangelin alueella ja Puudožin piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä.
Puiston pinta-ala on noin 500 000 hehtaaria (eli 5 000 km2), josta noin kolmasosa on Karjalan tasavallan alueella. Kansallispuiston alueella on yhteensä noin 100 järveä, joista suurimmat ovat Vodlajärvi ja Luusajärvi. Joista mainittakoon Vodlajoki ja Leksa.
Puiston alueella on myös kalliopiirroksia. Alueen eläimistä 47 on luokiteltu erityisesti suojeltaviksi. Alueelle voi tehdä retkiä Kuganavolokista, jossa on puiston päätoimisto sekä Kubovosta ja Vodlasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vodlajärven kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Vodlozerski natsionalnyi park - Puiston sivut (venäjäksi) tai (englanniksi) (vodlozero.ru)
Natsionalnyi park НVodlozerski (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (kartravel.ru)
Vodlajärven kansallispuisto sijaitsee osittain Karjalan tasavallan itäosissa ja osin Arkangelin alueen puolella.
Karjalan tasavallan valtakunnalliset luonnonsuojelualueet
| --- | --- |
: Aunuksen rauhoitusalue | Kalevalan kansallispuisto | Kantalahden luonnonpuisto | Kivatsun luonnonpuisto | Kižin rauhoitusalue | Kostamuksen luonnonpuisto | Laatokan saariston kansallispuisto | Paanajärven kansallispuisto | Vodlajärven kansallispuisto
| n k Venäjän kansallispuistot |
| --- | --- |
 Alania  Ala-Kama  Alkhanai  Anjuisk  Baškiria  Beringia  Bikin  Buzulukski bor  Elbrus  Hiipinä  Hvalynsk  Jugid Va  Jäämeri  Kalevala  Kenozerski  Kislovodsk  Kitaljuk  Kodar  Koigorodsk  Kuurinkynnäs  Laatokan saaristo  Lena  Leopardinmaa  Losinisaari  Marin metsä  Mešjora  Mešjorsk  Netškinsk  Orjol  Paanajärvi  Pleštšejevo-järvi  Pohjoinen  Pribaikalski  Pripyšmenskije bory  Šantarsaaret  Sajljugem  Samaranmutka  Salair  Samur  Sebež  Sengileivuoret  Smolenskin järvet  Smolni  Sotši  Šoorit  Šušenskoje Bor  Taganai  Tokinsko-Stanovoi  Tunkka  Tšikoi  Tšuvassia  Udeheitten Legenda  Ugra  Valdai  Vodlajärvi  Zabaikalski  Zavidovo  Zigalga  Zov Tigra  Zjuratkul  Ääninen
Voitonpylväs

Yksityiskohta Marcus Aureliuksen pylvääseen hakatusta reliefistä.
Voitonpylväs tai muistopylväs on sodassa saavutetun voiton tai muun merkittävän historiallisen tapahtuman muistoksi pystytetty muistomerkki, joka on muodoltaan korkea pylväs. Voitonpylväät sijoitetaan usein aukion keskelle.
Alkujaan muistopylväs oli roomalaisten kehittämä uusi kaupunkimonumentin tyyppi triumfikaarten ja ratsastajapatsaiden ohella. Muistopylväät olivat korkeita ja niiden kuvakertomukset toimivat politiikan välineenä ja historiallisina dokumentteina. Trajanuksen pylväs (113 jaa.) oli ensimmäinen roomalainen muistopylväs. Pylvästä kiertää nauhamaisena spiraalina reliefikuvat Trajanuksen sotaretkistä. Kuvissa ei pyritä hellenistisen kauden tapaan selkeyteen ja fyysiseen kauneuteen tai kokoperspektiiviin. Marcus Aureliuksen pylväs (161–180 jaa.) jatkoi kertovien muistopylväiden perinnettä.
Tunnettuja modernilla ajalla pystettyjä voitonpylväitä ovat esimerkiksi Colonne Vendôme Pariisin Place Vendôme -aukiolla (1810), Aleksanterin pylväs Pietarin Palatsiaukiolla (1832), Nelson’s Column Lontoon Trafalgar Squarella (1843) ja Siegessäule Berliinin Tiergartenissa (1873).
Ernst Haas

Ernst Haas (2. maaliskuuta 1921 Wien, Itävalta – 12. syyskuuta 1986 New York, Yhdysvallat) oli itävaltalaissyntyinen lehtivalokuvaaja ja värivalokuvauksen uranuurtaja, joka asui vuodesta 1950 alkaen New Yorkissa. 40-vuotisella urallaan Haas kuroi umpeen kuvajournalismin ja luovan valokuvauksen välistä kuilua taiteellisilla värikuvillaan, joita julkaisivat johtavat kuvalehdet kuten Life ja Vogue. Vuonna 1962 Ernst Haasista tuli ensimmäinen värivalokuvaaja, joka sai yksityisnäyttelyn New Yorkin Modernin taiteen museoon. Hän toimi Magnum Photos -kuvatoimiston johdossa, ja hänen kuvateoksensa The Creation (1971) on yli 350 000 kappaleen myynnillään yksi kaikkien aikojen suosituimmista valokuvakirjoista.
Nuoruus ja opinnot

Ernst Haas syntyi Itävallan Wienissä arvostettuun virkamiesperheeseen. Hän sai korkeakulttuuria painottavan kotikasvatuksen, joka kannusti hänen luovia pyrkimyksiään. Sen sijaan että olisi osallistunut koululaisten taidekilpailuihin, visuaalisesti lahjakas Haas sai lopulta toimia niiden tuomaristossa.
Vuosina 1935–1938 Haas opiskeli yksityisessä LEH Grinzing -taidekoulussa, kunnes sota keskeytti opinnot ja natsimiehittäjät sulkivat koulun. Juutalaissukuinen Haas joutui saksalaisarmeijan työleirille, mutta vapautui sieltä 1940. Hän palasi Wieniin ja ryhtyi opiskelemaan lääketiedettä, mutta uusi juutalaisia koskeva laki keskeytti opinnot ensimmäisen vuoden jälkeen.
Into valokuvaukseen herää

Ernst Haas ei nuorena ollut kiinnostunut valokuvauksesta, toisin kuin isänsä. Kun isä kuoli 1940, Haas otti kuitenkin haltuunsa isältä jääneen pimiön ja alkoi harjoitella vedostusta perhekuvien negatiivien avulla. Myös kuvaaminen alkoi pian kiinnostaa.
Sotaa edeltäneitä taideopintojaan lukuun ottamatta Haas oli valokuvaajana paljolti itseoppinut. Vuonna 1941, toimiessaan Max Reinhardtin elokuvakoulun valokuvaajana hän kuitenkin osallistui joihinkin filmitekniikkaa käsitteleviin kursseihin. Hän opiskeli lisää myös filosofiaa ja runoutta kehittääkseen näkemystään valokuvauksesta. Bryan Holmen ja Thomas Formanin vuonna 1949 julkaistu, runoutta ja valokuvausta yhdistävä teos Poet’s Camera oli yksi Haasin inspiraation lähteitä.
Miettiessään uravaihtoehtojaan Haas lopulta oivalsi, että valokuvauksesta hän voisi saada sekä elantonsa että taiteellisen ilmaisuvälineensä. Ensimmäisen kameransa hän hankki Wienin mustasta pörssistä vuonna 1946 vaihtamalla 10 kilogrammaa margariinia Rolleiflex-kameraan.
Vuonna 1947 Haas piti ensimmäisen valokuvanäyttelynsä Yhdysvaltojen Punaisen Ristin toimistossa, jossa hänellä oli osapäivätoimi valokuvauksen opettajana amerikkalaissotilaille. Pian Haas uskaltautui esittelemään töitään zürichiläisen du-taidelehden Arnold Küblerille, joka puolestaan näytti Haasille sveitsiläisen Werner Bischofin valokuvia sodan runtelemasta Berliinistä. Bischofin kuvilla oli Haasiin erittäin suuri vaikutus. Haas palasi Wieniin ja ryhtyi dokumentoimaan sodan jälkiä kotikaupungissaan tarkkaavaisena mutta myötätuntoisena havainnoijana.
Haasin tyyli alkoi kehittyä nopeasti. Hän alkoi tehdä juttuja muun muassa Heute-aikakauslehteen, usein yhdessä kirjeenvaihtaja Inge Morathin kanssa. Vuonna 1947, etsiessään kuvauspaikkaa eräälle muotijutulle, Haas ja Morath näkivät vapautuneita sotavankeja kuljettavan junan saapuvan Wieniin ja päättivät tehdä aiheesta aikakauslehtijutun. Tuloksena oli kuvaessee Homecoming joka julkaistiin Heuten lisäksi myös yhdysvaltalaisessa Life-kuvalehdessä.
Magnum Photos

Maineikas sotakuvaaja Robert Capa näki Haasin sotavankikuvat jo ennen kuin ne julkaistiin ja kutsui tämän kaksi vuotta aiemmin Pariisiin perustetun Magnum Photos -kuvatoimiston jäseneksi. Magnumin muita jäseniä olivat tuolloin Henri Cartier-Bresson, George Rodger, David “Chim” Seymour, Werner Bischof, ja William Vandivert. Pian myös Life-lehti tarjosi Haasille työpaikkaa, mutta Haas valitsi suurempia vapauksia antavan Magnumin.
Siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin

Tehtyään kuvareportaaseja etupäässä Lontoossa ja Wienissä Haas alkoi suunnitella seuraavaa hankettaan, jonka aiheena olisi Yhdysvallat. Viisumi järjestyi niin, että Robert Capa nimitti haasin Magnumin Yhdysvaltain-toimiston johtajaksi. Haas saapui New Yorkiin toukokuussa 1950 ja alkoi innolla kuvata jo siirtolaisten vastaanottokeskuksessa Ellis Islandilla.
Haasin näkökulma New Yorkiin oli kriitikko A. D. Colemanin mukaan sivullisempi, runollisempi ja vähemmän tunkeileva kuin kaupungista kertovilla kuvareportaaseillaan tunnetuksi tulleiden Lisette Modelin tai William Kleinin. Haas käytti tyylikeinoinaan muun muassa epätarkkuutta, ylivalotusta ja pientä syväterävyysaluetta.
Kuvia Life-lehdelle

Haas jäi loppuelämäkseen asumaan New Yorkiin ja alkoi sieltä käsin kiertää Yhdysvaltoja ja maailmaa. Vuonna 1952 Haas matkusti peukalokyydillä läpi Amerikan mantereen New Mexicoon kuvaamaan alkuperäisasukkaita. Tuloksena oli kuusisivuinen Life-lehden artikkeli ”Land of Enchantment”, jonka mustavalkoiset kuvat vakiinnuttivat Haasin asemaa ja toivat uusia toimeksiantoja lehdeltä.
New Mexicon hehkuvat värit olivat saaneet Haasin kaipaamaan värin antamia mahdollisuuksia. Palattuaan New Yorkiin Haas osti värifilmiä, joka tuolloin oli vielä harvinaista ja kallista. Hän oli kokeillut sitä jo 1949, mutta nyt hän vietti kaksi kuukautta kuvaten kotikaupunkiaan väreissä. Vuonna 1953 Life julkaisi kuvia yhteensä 24-sivuisessa jutussa nimeltä ”Images of a Magic City”, joka jaettiin kahteen peräkkäiseen lehden numeroon. Kriitikko Andy Grundbergin mukaan Haasin värikuvat toivat valokuvauksen lähelle kuvataiteen abstaktia ekspressionismia.
Värivalokuvauksen aika

Ernst Haas alkoi tästä pitäen kuvata yhä enemmän värifilmille, joista hänen suosikikseen nousi Kodachrome-diafilmi. Jo 1940-luvun lopulla Haas oli siirtynyt ison negatiivikoon Rolleiflexistä 35 millimetrin kinofilmiä käyttävään Leicaan. Hänen tunnistettaviksi tyylikeinoikseen muodostuivat pieni syväterävyysalue ja kohteen liikkeen aiheuttama harkittu epäterävyys.
Haas rahoitti omaehtoista valokuvatuotantoaan mainostoimistojen toimeksiannoilla ja toimimalla Hollywoodin elokuvatuotantojen stillkuvaajana. Kun aikakauslehtien kuten Lifen neliväripainatus kehittyi, Haas alkoi kiertää maailmaa kuvaten näyttävästi julkaistuja värikuvareportaasejaan. Taidegalleriat suhtautuivat kuitenkin pitkään nihkeästi räikeänä pidettyyn värivalokuvaukseen taidemuotona, koska värin käyttö oli saanut alkunsa mainosalan tarpeista.
Magnumin johtoon

Vuonna 1954 Robert Capa sai surmansa ollessaan kuvaamassa Kaakkois-Aasian sota-alueella. Samana vuonna myös Werner Bischof kuoli auto-onnettomuudessa Andien vuoristossa. Haas nimitettiin heidän tilalleen Magnum Photos -toimiston johtajistoon, ja kun myös David Seymour sai surmansa Suezin kriisialueella 1959, Haasista tuli Magnumin ylin johtaja.
Yksityiselämä

Vuonna 1951 Haas avioitui unkarilaisen kreivittären Antoinette Wenckheimin kanssa. Heidän erottuaan Haas meni naimisiin yhdysvaltalaisen toimittaja Cynthia Buehr Senequen kanssa, ja he saivat kaksi lasta. Myöhemmin Haasin elämänkumppaneita olivat saksalaissyntyinen Gisela Minke ja japanilainen Takiko Kawai.
Palkintoja ja tunnustuksia

Vuonna 1958 amerikkalainen Popular Photography -lehti listasi Ernst Haasin maailman kymmenen suurimman valokuvaajan joukkoon. Muut yhdeksän olivat Ansel Adams, Richard Avedon, Henri Cartier-Bresson, Alfred Eisenstadt, Philippe Halsman, Yousuf Karsh, Gjon Mili, Irving Penn ja W. Eugene Smith. Vuonna 1986 Haas sai Hasselblad-säätiön elämäntyöpalkinnon, vain vuotta ennen kuolemaansa.
Valokuvakirjoja

The Creation. New York: The Viking Press, 1971, uudistettu painos 1983.
In America. New York: The Viking Press, 1975.
In Germany. New York: The Viking Press, 1977.
Himalayan Pilgrimage, teksti Gisela Minke. New York: The Viking Press, 1978.
Kirjallisuutta

Campbell, Bryn: Ernst Haas. The Great Photographers. London: Collins, 1983. ISBN 0004119363.
Ernst Haas Color Photography. New York: Abrams, 1989.
Haas, Alexander Haas ja Hughes, Jim (toim.): Ernst Haas in Black and White. Boston: Little, Brown, 1992.
Ernst Haas. Lontoo: Thames & Hudson 2010. ISBN 9780500411018.
| n k Hasselblad-palkinto |
| --- | --- |
1980-luku:  Lennart Nilsson (1980)  Ansel Adams (1981)  Henri Cartier-Bresson (1982)  Manuel Álvarez Bravo (1984)  Irving Penn (1985)  Ernst Haas (1986)  Hiroshi Hamaya (1987)  Édouard Boubat (1988)  Sebastião Salgado (1989) 
1990-luku:  William Klein (1990)  Richard Avedon (1991)  Josef Koudelka (1992)  Sune Jonsson (1993)  Susan Meiselas (1994)  Robert Häusser (1995)  Robert Frank (1996)  Christer Strömholm (1997)  William Eggleston (1998)  Cindy Sherman (1999) 
2000-luku:  Boris Mihailov (2000)  Hiroshi Sugimoto (2001)  Jeff Wall (2002)  Malick Sidibé (2003)  Bernd ja Hilla Becher (2004)  Lee Friedlander (2005)  David Goldblatt (2006)  Nan Goldin (2007)  Graciela Iturbide (2008)  Robert Adams (2009) 
2010-luku:  Sophie Calle (2010)  Walid Raad (2011)  Paul Graham (2012)  Joan Fontcuberta (2013)  Miyako Ishiuchi (2014)  Wolfgang Tillmans (2015)  Stan Douglas (2016)  Rineke Dijkstra (2017)  Oscar Muñoz (2018)  Daidō Moriyama (2019) 
2020-luku:  Alfredo Jaar (2020)  ei jaettu (2021)  Dayanita Singh (2022)  Carrie Mae Weems (2023) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  Museum of Modern Art  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Vitalismi

Vitalismi on käsitys, jonka mukaan kaikkeudessa on olemassa erityinen elämänvoima (vis vitalis). Tämä voima voi olla energiaa tai ainetta. Vitalismissa ajatellaan, että kemia ja fysiikka eivät riitä selittämään eliöiden elämää, vaan lisäksi tarvitaan jokin pelkästään elämälle kuuluva ominaisuus. Tätä ominaisuutta voitaisiin kuitenkin periaatteessa tutkia tieteellisesti. Tällaisen ominaisuuden olemassaolosta ei kuitenkaan ole tieteellisiä todisteita.
1800-luvun puolivälin jälkeen vitalismi väistyi mekanististen käsitysten tieltä, mutta on sittemmin uudelleen esiintynyt uusvitalismin nimellä. Vitalismin uuteen elpymiseen on vaikuttanut kehitysmekaniikan tutkiminen.
Vitalismi kemiassa

Kemian historiassa vitalismilla tarkoitetaan varsinkin 1800-luvun alussa vallinnutta käsitystä, että orgaanisia yhdisteitä voi syntyä vain elävissä kasveissa ja eläimissä elävän voiman vaikutuksesta. Käsityksen on usein katsottu tulleen kumotuksi, kun Friedrich Wöhler vuonna 1828 onnistui keinotekoisesti muuttamaan ammoniumsyanaattia (NH4CNO) ureaksi (NH2CONH2). Wöhler itse ei kuitenkaan väittänyt kumonneensa vitalismia, ja lisäksi hänen käyttämänsä ammonium­syanaatti oli valmistettu elollisen luonnon aineista. Vakavamman iskun vitalismi sai vuonna 1844, kun Hermann Kolbe onnistui valmistamaan etikkahappoa epä­orgaanisista lähtöaineista. Vielä 1800-luvun lopulla kuitenkin oletettiin, että vitalismi piti paikkansa käymisen kaltaisten bio­kemiallisten reaktioiden osalta.
Vitalistisia ajattelutapoja ovat edustaneet esimerkiksi Hans Driesch ja Henri Bergson.
Erilaisia vitalistisia näkemyksiä

Kiina: qi
Japani: ki
Intia: prana
Franz Anton Mesmer: animaalinen magnetismi
Carl Jung: psyykkinen energia
Luonnonmystiikka: bioenergia
Spiritismi: ektoplasma
Henri Bergsonin vitalistinen idealismi
Elämänfilosofia tunnetaan myös nimellä saksalainen vitalismi.
Aiheesta muualla

Vitalismi Ihmeellinen maailma, Skepsis
Vitalism Skeptic's Dictionary (englanniksi)
Vitebskin rautatieasema (Pietari)

| Vitebskin rautatieasema   Витебский вокзал |
| --- | --- |
 Vitsebskin asema Pietarissa
Perustiedot
Sijainti:  59°55′11.8″N, 030°19′43.8″E
Osoite:  Zagorodnyi Prospekt 52, Pietari 
Kunta:  Pietari
Valtio:  Venäjä
Etäisyydet:  Pihkova 284 km, Daugavpils 545 km, Riika 679 km, Vilna 718/981 km, Varsova 1292/1555 km, Kaliningrad 1292/1555 km, Vitsebsk (Vitebsk) 568 km, Kiova 1259 km, Smolensk 709 km, junia myös kauemmaksi Keski-Eurooppaan, Valko-Venäjälle, Ukrainaan ja Venäjän eteläosiin
Avattu:  1837 (1. puinen asemarakennus)
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Venäjän rautatiet
Vaihtoyhteydet:   Pietarin metrolinjojen 1 ja 5 asemat Puškinskaja (Пушкинская) ja Zvenigorodskaja; johdinautolinjat 3, 8, 15 17, raitiovaunu 16.
Asemarakennus
Rakennettu:  (1852), 1904
Lipunmyynti:  24 h (lippumyymälä nro 12), mutta tauot klo 12-13 ja 02-03 
 Vitebskin aseman laitureita
Vitebskin rautatieasema (ven. Витебский вокзал, Vitebski vokzal) on Pietarin kaupungin ydinkeskustan eteläosassa sijaitseva kauko- ja lähiliikenteen rautatieasema.
Liikenne

Vitebskin asema on Venäjän rautateiden Pietarista etelään ja lounaaseen suuntautuvan henkilöjunaliikenteen pääteasema. Täältä liikennöidään mm. Pihkovaan, Venäjän eteläosiin ja Kaliningradin alueelle sekä kansainvälisillä reiteillä Latviaan, Liettuaan, Valko-Venäjälle, Ukrainaan ja Keski-Euroopan maihin. Kaukojunien ohella Vitebskin asemalta lähtee lähiliikenteen junia Pietarin eteläisiin kaupunkeihin kuten Puškiniin ja Pavlovskiin, sekä Novgorodiin.
Sijainti ja yhteydet

Vitebskin asema sijaitsee Pietarin Baltian aseman (liikenne Tallinnan suuntaan) ja Moskovan aseman puolivälissä, noin 2 km:n päässä molemmista.  Pietarin metrolinjan 1 asema Puškinskaja on aseman vieressä. Tämän metroaseman koillispuolella sijaitsee myös linja 5:n metroasema Zvenigorodskaja. Aseman editse kulkevaa valtatietä liikennöivät johdinautolinjat 3, 8, 15 ja 17 sekä raitiovaunu 16. Aseman edustalla on myös linjataksien K258 ja K338 päätepysäkki.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tietoa asemasta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (vokzalinfo.ru)
Vitsebskin aseman kaukojunavuoroja (yandex.ru) (venäjäksi)
Vitsebskin aseman lähijunavuoroja (yandex.ru) (venäjäksi)
Lähijunia Vitsbskin asemalta (venäjäksi)(electrichki.spb.ru)* Venäjän rautateiden matkustajaliikenteen sivut, sis. aikatauluhaku (venäjäksi) (rzd.ru)
Aikatauluhaku Pietarin Vitsbskin asemalle (englanniksi) (poezda.net)
Pietaria ympäröivän alueen rataverkon kartta ja kattava interaktiivinen kuvagalleria rataosuuksia klikkaamalla (venäjäksi) (railwayz.info)
Valokuvia asemasta (englanniksi) (enlight.ru)