stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anne Briand

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Anne Briand 2001 |  Anne Briand 2001 |  Anne Briand 2001 |  |
Maa:   Ranska
Naisten ampumahiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Albertville 1992 | 3x7,5 km |  |
|  Hopeaa | Lillehammer 1994 | 15 km |  |
|  Pronssia | Lillehammer 1994 | 4x7,5 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Borovets 1993 | joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Anterselva 1995 | 7,5 km |  |
|  Hopeaa | Borovets 1993 | 4x7,5 km |  |
|  Hopeaa | Anterselva 1995 | 4x7,5 km |  |
|  Hopeaa | Ruhpolding 1996 | 4x7,5 km |  |
|  Pronssia | Anterselva 1995 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Ruhpolding 1996 | joukkuekilpailu |  |
Anne Briand (s. 2. kesäkuuta 1968, Mulhouse, Ranska) on entinen ranskalainen ampumahiihtäjä ja olympiavoittaja.
Naisten ampumahiihto oli ensimmäistä kertaa olympialaisten ohjelmassa Albertvillen 1992 kisoissa. Anne Briand voitti siellä kultaa 3 x 7,5 kilometrin viestissä. Hän hiihti Ranskan joukkueen ankkurina ja lähti omalle osuudelleen kolmantena 29,9 sekuntia IVY:n ja 22,8 sekuntia Saksan jälkeen. Briand ja Saksan Petra Schaaf olivat yhtä aikaa viimeisellä ampumapaikalla ja molemmat ampuivat kaksi ohilaukausta. Briand sai pidettyä saksalaisen takanaan ja oli maalissa 22,8 sekuntia ennen kilpailijaansa.
Vuoden 1993 MM-kisoissa Briand voitti kultamitalin joukkuekilpailussa. Lillehammerin 1994 olympialaisissa Briand sai henkilökohtaisen hopeamitalin 15 kilometrillä ja pronssia viestissä, jossa hän jälleen hiihti ankkurina.
Vuoden 1995 MM-kisoissa ranskalaiset voittivat ensimmäiset henkilökohtaiset ampumahiihdon maailmanmestaruutensa. Briand oli yksi maansa kolmesta mestarista voitettuaan 7,5 kilometrin kilpailun.
Maailmancupin kokonaiskilpailun Briand voitti kaudella 1994/95.
Saavutukset > Olympiakisoissa

Kultaa 3 x 7,5 kilometrin viestissä Albertvillessa 1992
Hopeaa 15 kilometrillä ja pronssia 4 x 7,5 kilometrin viestissä Lillehammerissa 1994
Saavutukset > MM-kisoissa

Kultaa joukkuekilpailussa ja hopeaa 4 x 7,5 kilometrin viestissä 1993
Kultaa 7,5 kilometrillä, hopeaa 4 x 7,5 kilometrin viestissä ja pronssia joukkuekilpailussa 1995
Hopeaa 4 x 7,5 kilometrin viestissä ja pronssia joukkuekilpailussa 1996
Saavutukset > Maailmancupissa

Kokonaiskilpailun voitto 1994/95
Kokonaiskilpailun toinen 1991/92
Kokonaiskilpailun kolmas 1992/93 ja 1993/94
Bristol Freighter

Bristol Freighter Liverpoolin lentokentällä vuonna 1961.
Bristol Freighter oli englantilaisen Bristol Aeroplane Companyn valmistama, kahdella mäntämoottorilla varustettu ylätasoinen rahtikone. Koneen avattavan nokan kautta rahtitilaan voi ajaa esimerkiksi kaksi autoa. Kone pystyi kuljettamaan rahdista ja versiosta riippuen lisäksi 16–32 matkustajaa. Sen suurempi versio oli Bristol Super Freighter. Bristol Freighter perustui Bristol Bombay -koneeseen, jota Englanti käytti toisen maailmansodan aikana Keski-Idässä. Konetta valmistettiin vuoteen 1958 mennessä 214 kappaletta.
Vastaavanlaisia lentokoneita

Aviation Traders Carvair
Armstrong Whitworth AW.660 Argosy
Sakarias Kankaanpää

Sakarias (Sakari) Kankaanpää (ven. Захар Фридрихович Канкаанпяя, Zahar Fridrihovitš Kankaanpää; 1880 Suomi – 22. syyskuuta 1938 Petroskoin lähellä) oli neuvostoliitonsuomalainen kirjailija.
Kankaanpää työskenteli Yhdysvalloissa kolmekymmentä vuotta palkkatyöläisenä. Hän toimi ennen vuotta 1914 vähän aikaa amerikansuomalaisen Työmies-lehden toimittajana ja kuului sen johtokuntaan vuosina 1925–1927.
Kankaanpää siirtyi Yhdysvalloista Neuvosto-Karjalaan vuonna 1931. Hän oli ensin vuoden rakennustöissä, keräsi sitten Venäjän sisällissodan muistelmia Karjalan tutkimusinstituutille ja siirtyi myöhemmin puusepäksi Petroskoin suksitehtaalle.
Kankaanpää julkaisi muutamia kertomuksia Rintamassa ja muissa aikakausjulkaisuissa. Hänen romaaninsa Voittamattomat ilmestyi vuonna 1934. Kaunokirjalliselta tasoltaan vaatimattoman teoksen aiheena ovat Venäjän sisällissodan tapahtumat Karjalassa. Heimosodista kertova romaani Interventio jäi kiinni sensuuriin. Kolhoosiaiheisen romaanin Vihreä lakeus oli määrä valmistua vuonna 1937. Kankaanpää hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton ehdokasjäseneksi vuonna 1936.
Kankaanpää pidätettiin kesäkuussa 1938, tuomittiin kuolemaan vakoilusta ja ammuttiin. Hänet todettiin syyttömäksi vuonna 1989.
Teoksia

Voittamattomat: Romaani. Petroskoi: Kirja, 1934.
Rentun ruusu (albumi)

| Rentun ruusu Irwin Goodman |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : heinä-elokuussa 1988
 Studio : Takomo-studiot
 Julkaistu: syyskuussa 1988 
 Formaatti: LP-levy (GDL 2082)   C-kasetti (GDK 2082)   CD-levy (FGCD 10)
 Tuottaja(t): Kassu Halonen   Vexi Salmi
 Tyylilaji: iskelmä, suomirock, poprock
 Kesto: 36.40
 Levy-yhtiö: Levytuottajat
 Levymerkki: Gold Disc   Flamingo (CD)
Listasijoitukset
  Suomi: 3. (elokuu 1988) 
Irwin Goodmanin muut julkaisut
| Dirly dirly dee 1985 | Rentun ruusu 1988 | Vuosikerta -89 1989 |
Singlet albumilta Rentun ruusu
 ”Rentun ruusu” / ”Esileikkiä” Julkaistu: 1988 (GDS 383)  ”Tule kultaiseen ankkuriin” / ”Ostoskeskus ja krouvi” Julkaistu: 1988 (GDS 384)  ”Viimeinen laulu” / ”Voi tätä elämää” Julkaistu: 1988 (GDS 386)
Rentun ruusu on suomalaislaulaja Antti Hammarbergin eli Irwin Goodmanin 23. studioalbumi, joka julkaistiin syyskuun alussa 1988. Levy sisältää monia Irwinin tunnetuimpia kappaleita, kuten nimikappaleen ”Rentun ruusu”, lähiömaailmaa kuvaava ”Ostoskeskus ja krouvi” ja levyn päättävä ”Viimeinen laulu”.
Albumilta julkaistiin kolme singleä ”Rentun ruusu / Esileikkiä”, ”Tule kultaiseen ankkuriin / Ostoskeskus ja krouvi” ja ”Viimeinen laulu / Voi tätä elämää”. Kaikki kolme singleä olivat kovassa radiosoitossa ja ”Rentun ruusu” oli Raha-automaattiyhdistyksen tilastojen mukaan loppuvuodesta 1988 ravintoloiden jukeboxien soitetuin kappale. Kappaleen suosion hiipuessa kappaleet ”Voi tätä elämää” ja ”Ostoskeskus ja krouvi” nousivat hiteiksi. ”Rentun ruusu”-single nousi lokakuussa 1988 levylistojen 1. sijalle ja oli vielä 10. sijalla marras-joulukuussa. Levy puolestaaan oli syyskuussa Suomen 9. myydin ja lokakuussa 2. myydyin albumi.
Irwin on sanonut tekijöiden ennustaneen albumin myyntimäärät noin 20 000 kappaleen tietämille. Levy ylitti kultalevyrajan jo marraskuussa 1988 100 000 kappaleen myynnillään rajan. Platinalevy- ja tuplaplatinarajat ylittyivät 1989 ja levyä on myyty vuoteen 2013 mennessä noin 125 000 kappaletta. Se on täten Irwinin myydyin albumi ja yksi kaikkien aikojen myydyimmistä albumeista. Myyntitilastoihin vaikutti hyvin paljon se, että Anttila myi levyä alennushintaan jo sen ilmestyessä. Tämä oli tosin yleistä monien Levytuottajien ja Flamingo Musicin levyjen kohdalla.
Albumi julkaistiin Gold Disc -levymerkillä vinyylilevynä ja C-kasettina sekä CD-levynä Flamingo-levymerkillä.
Tuotanto

Heinäkuussa 1988 säveltäjä/sovittaja Kassu Halonen ja sanoittaja Vexi Salmi viettivät aikaa työhuoneissaan. Salmi mietti Irwinille sopivia tekstejä ja Halonen soitteli pianoa viereisessä huoneessa. Salmelle juolahti mieleen laulaja Tapio ”Tapsa” Rautavaaran 1970-luvulla kehottama kappale maitohorsmasta, joka kuitenkin oli jäänyt Salmelta tekemättä. Rautavaaran ehdottama ”Kulkurin kukka” ei oikein sopinut Irwinin imagoon, joten Salmi vahtoi sen ”rentun ruusuksi”. Salmi sanoitti kappaleen puolessa tunnissa ja vei sen Haloselle sovittamaksi. Puolen tunnin kuluttua Halosella oli valmis sävellys valmiina ja kaksikko kehitteli kappaleen kuorotoiston. Irwinin saapuessa seuraavalla viikolla Takomo-studioilla taustat olivat jo nauhoitettu. Irwinin piti vain opetella melodia ja tunnin kuluttua kappale oli valmis. Sen jälkeen tekijät kävivät kuvaamassa albumin kansikuvan Pitäjänmäessä sijainneessa liikenneympyrässä, joka oli elokuun alkupuolella täynnä horsmia.
Pian tämän jälkeen Salmi sanoitti kymmenen uutta kappaletta ja otti mukaan myös pari vuotta aiemmin sanoittamansa ”Ostoskeskus ja krouvi”-kappaleen. Irwinin levytystahti oli hiipunut ja Halonen joutui kädestä pitäen opettamaan kappaleiden laulamista Irwinille. Halonen sävelsi lähes kaikki albumin kappaleet yksin, lukuunottamatta kappaleita ”Tule kultaiseen ankkuriin” ja ”Tosi on”, mitkä hän sävelsi yhdessä Kisu Jernströmin kanssa. Elokuun aikana Irwin lauloi viimeisetkin kappaleet kahdella eri sessiolla ja levy julkaistiin syyskuun alussa.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt Kassu Halonen, ellei toisin mainita.
Kaikki kappaleet sanoittanut Vexi Salmi salanimellä Emil von Retee ja sovittanut Kassu Halonen.
Kappaleet > A-puoli

Rentun ruusu – 3.37
Makea elämä – makeat vuodet – 3.14
Tule kultaiseen ankkuriin – 2.50 (säv. Kassu Halonen – Kisu Jernström)
Esileikkiä – 2.31
Bambina, Bambina – 2.34
Voi tätä elämää – 3.34
Kappaleet > B-puoli

Tosi on – 3.50 (säv. Kassu Halonen – Kisu Jernström)
Reissumiehen reppu – 3.00
Ostoskeskus ja krouvi – 2.41
Veijo, nuori eläkeläinen – 3.14
Jätkä jammailee – 2.14
Viimeinen laulu – 3.23
Tekijät > Muusikot

Irwin Goodman – laulu
Kalervo ”Kassu” Halonen – kapellimestari, kosketinsoittimet, taustalaulu
Kristian ”Kisu” Jernström ja Kim Lönnholm – taustalaulu
Vesa Aaltonen – rummut
Juha Björninen – kitarat
Heikki ”Häkä” Virtanen – basso
Tekijät > Tuotanto

Dan Tigerstedt – äänitys (Takomo-studiot)
Arto Jousi / Q-studio – valokuva
Jukka Toivonen – kannen suunnittelu
Kassu Halonen / Vexi Salmi – tuotanto
Painosluettelo

Levytuottajat julkaisi levyn ja Irwinin seuraavan studioalbumin Vuosikerta -89 samoissa kansissa CD-levynä ja C-kasettina.
| Formaatti | Levy-yhtiö ja tunnus | Julkaistu | Lähde |
| --- | --- | --- | --- |
| LP | Gold Disc GDL 2082 | syyskuussa 1988 |  |
| MC | Gold Disc GDK 2082 | 1988 |  |
| LP | Gold Disc GDL 2082 | 1988 (uusintapainos) |  |
| CD | Flamingo FGCD 10 | 1988 |  |
| CD | Levytuottajat FGCD 1425 | 1995 |  |
| MC | Levytuottajat MK 1425 | 1995 |  |
| CD | Fazer Records 8573-83385-2 | 2001 |  |
| CD | WEA 5051865556121 | 2012 |  |
Vladimir Brendojev

Vladimir Jegorovitš Brendojev (ven. Влади́мир Его́рович Бре́ндоев; 6. syyskuuta 1931 Aunuksen piirin Sammatuksen kylä – 24. lokakuuta 1990 Aunus) oli karjalainen kirjailija.
Vladimir Brendojev valmistui Belomorskin merenkulkuoppilaitoksesta, työskenteli merimiehenä ja vuodesta 1972 lähtien kalastusvalvonta-aluksen kapteenina Äänisellä. Vuodesta 1983 hän toimi Neuvostoliiton tiedeakatemian Karjalan filiaalin kielen, kirjallisuuden ja historian osastolla ja myöhemmin Karjalan kirjallisuussäätiön valtuutettuna.
Brendojeviä voidaan pitää ensimmäisenä livvinkielisenä kirjailijana. Hänen teoksiaan julkaistiin 1970-luvulla Neuvosto-Karjala ja Punalippu -lehdissä. Ensimmäinen runokokoelma Aunusrandaine ilmestyi vuonna 1980. Vuonna 1988 julkaistiin kertomuskokoelma Kyl’mil.
Brendojevin runot muistuttavat läheisesti kansanrunoutta ja niihin on sävelletty lukuisia lauluja. Hän toimi myös klassisen venäläisen kirjallisuuden kääntäjänä. Vuodesta 2001 lähtien Aunuksessa on järjestetty kirjailijan muistolle omistettu vuotuinen runojuhla.
Teokset

Anusrandaine: runoja karjalaksi. Petroskoi: Karjala, 1980.
Hiilau huoli: runoja karjalaksi. Petroskoi: Karjala-kustantamo, 1983.
Kadajikko: runot da runoelmu. Petroskoi: Karjala-kustantamo, 1986.
Kyl’mil: kertomuksia karjalan kielellä. Petroskoi: Karjala-kustantamo, 1988 (toinen painos 1990).
Sa olet armas: runot da runokiännökset. Petroskoi: Karjala, 1989.
Runoja. Petroskoi: Karjala-kustantamo, 1991.
Sana, kuultu muaman suus: Karjalažet runot lapsilla. Petroskoi: Karjala, 1991.
Jättie hyvä jälgi muale: runot da runokiännökset. Petroskoi: Karjala, 1999.
Suomennettuja teoksia

Aunusrantaseni. Kääntänyt ja toimittanut Aku-Kimmo Ripatti. Pohjoinen, 1986.
Aiheesta muualla

Vladimir Brendojevin lyhyt elämäkerta ja näytteitä tuotannosta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi), (karjalaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Aleksandr Lukitš Volkov

Aleksandr Lukitš Volkov (ven. Алекса́ндр Лу́кич Во́лков; 25. joulukuuta 1928, Karjalan tasavallan nykyisen Prääsän piirin Jessoilan kylä – 4. huhtikuuta 2020) oli karjalainen runoilija.
Toisen maailmansodan aikana Aleksandr Volkov oli evakuoituna Sverdlovskin alueella. Palattuaan Karjalaan hän suoritti tutkinnon Petroskoin osuustoimintateknikumissa ja Karjalan pedagogisessa instituutissa. Hän työskenteli osuuskunta- ja ammattiyhdistystehtävissä, tasavallan kauppaministeriössä ja vuosina 1964–1991 Karellestorg-yhtiön johtajana.
Eläkkeelle jäätyään Volkov omisti aikansa kirjalliselle ja yhteiskunnalliselle toiminnalle. Vuonna 1997 ilmestyi hänen ensimmäinen runokokoelmansa Pieni Dessoilu. Hänet tunnettiin myös klassisen venäläisen runouden kääntäjänä. Karjalan lisäksi Volkov kirjoitti venäjäksi. Vuodesta 1999 hän toimi Karjalan rahvahan liiton puheenjohtajana.
Teokset

Pieni Dessoilu: runot, kiännökset. Petroskoi, 1997.
Ven’an runot livvin kielel. Petroskoi, 1998.
Večnyj ogon’ = Iguine tuli. Petrozavodsk, 2000.
Järvet Karjalan: vallitut runot. Petroskoi: Periodika, 2003.
Slovo o livah = Liivin virret. Petrozavodsk, 2004.
Aiheesta muualla

Lyhyt elämäkerta Folklorno-literaturnoje nasledije Russkogo Sever -sivustolla[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Elämäkerta Suomalais-ugrilaisten kirjailijoiden 8. konferenssin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Brenno, il nemico di Roma

| Brenno, il nemico di Roma |
| --- | --- |
 Elokuvan belgialainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Giacomo Gentilomo
Käsikirjoittaja:  Arpad De Riso, Nino Scolaro
Tuottaja:  Luigi Mondello
Säveltäjä:  Carlo Franci
Kuvaaja:  Oberdan Trojani
Leikkaaja:  Gino Talamo
Tuotantosuunnittelija:  Piero Filippone
Lavastaja:  Pietro Filipponi
Pääosat:  Gordon Mitchell, Pier Anna Quaglia, Massimo Serato, Luciano Stella
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Victory Film
Ensi-ilta:  21. joulukuuta 1963 (Italia)
Kesto:  95 min. (Italia)
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  367 430 408 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
DBCult
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Brenno, il nemico di Roma (”Brennus, Rooman vihollinen”) on vuonna 1963 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan historia-aiheista peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Giacomo Gentilomo. Sen päähenkilöä Brennusta esittää yhdysvaltalainen Gordon Mitchell. Muissa pääosissa ovat Pier Anna Quaglia alias Ursula Davis, Massimo Serato ja Luciano Stella alias Tony Kendall.
Juoni

Eletään vuotta 391 eaa. Brennuksen johtamat gallialaiset uhkaavat Roomaa ja valloittavat Clusiumin kaupungin. Sillä aikaa senaatin kavalluksesta syyttämä sotapäällikkö Furius Camillus luopuu tehtävästään ja vetäytyy maanpakoon Ardeaan. Minervan papitar Nissia lupautuu Brennuksen vaimoksi pelastaakseen kaupungin, mutta hänen kihlattunsa Quintus Fabius sieppaa tytön. Raivostunut Brennus lyö roomalaiset Allia-joen luona ja marssii Roomaan, jonka asukkaat ovat vetäytyneet turvaan Capitoliumin kukkulalle. Gallialaiset yrittävät vallata Capitoliumin, mutta pyhät hanhet paljastavat ääntelyllään hyökkäyksen. Roomalaiset suostuvat maksamaan Brennukselle lunnaat, mutta juuri silloin apuun ryntää Quintus Fabiuksen kutsuma Furius Camillus joukkoineen. Lopuksi Quintus Fabius surmaa Brennuksen kaksintaistelussa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gordon Mitchell  | … |  Brennus   |
|  Pier Anna Quaglia  | … |  Nissia   |
|  Massimo Serato  | … |  Furius Camillus   |
|  Luciano Stella  | … |  Quintus Fabius   |
|  Erno Crisa  | … |  Decius Vatinius   |
|  Vassilli Karamesinis  | … |     |
|  Margherita Girelli  | … |  Catulla   |
|  Carla Calò  | … |  papitar   |
|  Nerio Bernardi  | … |     |
|  Andrea Aureli  | … |     |
|  Michel Gaida  | … |     |
|  Anna Maria Pace  | … |     |
|  Roland Carey  | … |     |
|  Carlo Lombardi  | … |     |
|  Lucio De Santis  | … |     |
|  Aldo Cecconi  | … |     |
|  Goffredo Unger  | … |     |
|  Pietro Tordi  | … |  Vaxus   |
|  Aldo Pini  | … |     |
|  Attilio Dottesio  | … |     |
|  Franco Morici  | … |     |
|  Claudio Catania  | … |  lapsi   |
Tuotanto ja vastaanotto

Brenno, il nemico di Roma on kuvattu Totalscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Olimpian studiolla Roomassa. Sen taistelukohtaukset ja Carlo Francin musiikki on lainattu muista elokuvista.
Giacomo Gentilomon ohjaustyö on vaatimattomasti toteutettu, mutta sujuvasti etenevä toimintaseikkailu, joka on varsin uskollinen historialliselle taustalleen. Näyttelijäsuorituksista erottuu kirveellä veistetyn Gordon Mitchellin mielipuolinen Brennus, joka roomalaisten kultaa punnittaessa heittää vaa’alle miekkansa ja lausuu kuuluisat sanat ”Voi voitettuja”. Massimo Serato esittää poikkeuksellisesti positiivista henkilöhahmoa.
Pienellä budjetilla tehty elokuva sai hyvän yleisömenestyksen tuottaen Italissa yli 367 miljoonan liiran kassatulot.
Aiheesta muualla

Brenno, il nemico di Roma Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Briksdalsbreen

Briksdalsbreen
Briksdalsbreen on laaksojäätikkö Strynin kunnassa, Länsi-Norjassa. Jäätikkö on osa suurempaa Jostedalsbreen-jäätikköä sekä Jostedalsbreenin kansallispuistoa.
Glasiologia

Briksdalsbreenin etualalla oleva laakso oli alun perin pohjalla virtaavan veden kuluttama V-laakso. Kasvaessaan jäätikkö aurasi laakson pohjaa leveämmäksi, minkä jälkeen jäätikön vetäydyttyä jäljelle on jäänyt Briksdalenin U-laakso eli ruuhilaakso.
Jäätikön pituuden muutoksiin liittyvät mittaukset Briksdalsbreenillä alkoivat vuonna 1900. Jäätikkö on kokenut useita kasvu- ja kutistumisjaksoja. Vuosien 1932 ja 1951 välillä jäätikön etureuna vetäytyi yli 800 metriä paljastaen jäätikön alla olevan Briksdalsvatnet-järven. Jäätikön viimeisin kasvujakso alkoi vuonna 1987, ja vuonna 1997 jäätikkö peitti allaan olevan järven kokonaan.
Norjan seurannassa olevista jäätiköistä useimmat ovat kutistuneet merkittävästi 2000-luvun alusta lähtien, eikä Briksdalsbreen ole ollut poikkeus. Vuodesta 1999 lähtien Briksdalsbreen on pienentynyt nopeasti, ja vuosi 2004 oli jäätikölle ennätyksellinen. Jäätikkö vetäytyi yhden vuoden aikana 96 metriä, mikä oli suurempi kutistumisvauhti vuodessa kuin yhdelläkään Norjan muista jäätiköistä vuonna 1900 aloitettujen mittausten jälkeen. Vuoden 2006 lopussa Briksdalsbreenin etureuna oli jälleen vetäytynyt järven ylävirran puoleiselle reunalle. Jäätiköiden kutistuminen johtui paitsi tavanomaista vähäisemmistä lumisateista useana peräkkäisenä talvena myös ennätyksellisen lämpimistä kesistä vuosina 2002 ja 2003.
Briksdalsbreen-jäätikkö Briksdalen-laakson perukalla elokuussa 2011.
Jäätikön kokoero vuosien 2003 ja 2008 välillä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Briksdalsbreen Wikimedia Commonsissa
Jane K. Hart, Kathryn C. Rose & Richard I. Waller: Assessing the catastrophic break-up of Briksdalsbreen, Norway, associated with rapid climate change[vanhentunut linkki]
Kalle Vento

Kalle Vento (ven. Карл Эвертович Венто, Karl Evertovitš Vento, salanimi Kalle Karjalainen; 9. tammikuuta 1897 Someron Pitkäjärven kylä – 28. joulukuuta 1937 Sandarmoh Karhumäen lähellä) oli neuvostoliitonsuomalainen lehtimies ja kirjailija.
Neuvostoliittoon siirryttyään Kalle Vento kirjoitti artikkeleja, kertomuksia ja arvosteluja Leningradin ja Petroskoin suomenkielisiin lehtiin. Joulukuussa 1930 hänet valittiin Leningradin proletaarikirjailijoiden yhdistyksen suomalaisen jaoston hallituksen jäseneksi. Vuonna 1933 Vento opiskeli Leningradin punaprofessuurin instituutissa. Elokuusta 1934 lähtien hän työskenteli Petroskoissa Punainen Karjala -lehden vastaavana sihteerinä ja vuosina 1935–1936 myös kirjallisuuslehti Rintaman päätoimittajana.
Vuonna 1937 Vento erotettiin Punaisen Karjalan päätoimittajan tehtävästä, minkä jälkeen hän työskenteli sekatyömiehenä. Hänet pidätettiin 26. lokakuuta 1937, tuomittiin kuolemaan vakoilijana ja ammuttiin. Vento todettiin syyttömäksi vuonna 1956.
Yrjö Kivimäki

Yrjö Kivimäki, oikea sukunimi Rissanen (ven. Георгий Андреевич Риссанен, Georgi Andrejevitš Rissanen; 21. marraskuuta 1902 Juankoski – 31. elokuuta 1942 Gorkin alue) oli neuvostoliitonsuomalainen kirjailija ja lehtimies.
Kansakoulun jälkeen Yrjö Rissanen teki puusepän ja kivenhakkaajan töitä. Vuonna 1923 hän siirtyi Neuvostoliittoon, jossa työskenteli Petroskoin puusepäntehtaassa, Seesjärven piirin kivilouhimoilla ja Lohijoen kombinaatissa. Vuosina 1933–1935 hän työskenteli Punainen Karjala -lehden toimituksessa ja sitten piirilehtien toimittajana ja Kustannusliike Kirjan kääntäjänä. Elokuusta 1936 lähtien hän teki töitä Petroskoin suksitehtaalla ja lelutehtaassa.
1930-luvun alussa Rissanen julkaisi runoja, kertomuksia ja kuvauksia Punakantele-lehdessä sekä kokoomateoksissa tekijänimellä Yrjö Kivimäki. Kirjoittajan ensimmäinen teos oli Suomen sotilaselämää käsittelevä kertomus Kenttäelämän ensitervehdys. Vuonna 1933 ilmestyivät erillisinä kirjoina runokokoelma Piirtoja ja Karjalan metsätöille omistettu runoelma Alkoi korjuu vihreän viljan.
Yrjö Rissanen pidätettiin 27. joulukuuta 1937 ja tuomittiin vakoilijana kymmeneksi vuodeksi vankileirille. Hänet lähetettiin Gorkin alueen Unžan vankileirille (Unžlag), jossa hän kuoli viiden vuoden kuluttua. Vuonna 1958 Rissanen todettiin syyttömäksi.
Teoksia

Piirtoja: Runoja. Petroskoi: Kirja, 1933.
Alkoi korjuu vihreän viljan: Runoelma. Petroskoi: Kirja, 1933.
Väinö Aalto

Väinö Aalto (ven. Вяйне Иванович Аалто, Väinö Ivanovitš Aalto; 12. syyskuuta 1899 Pori – 27. tammikuuta 1938 Leningrad) oli suomalaissyntyinen Neuvostoliitossa asunut lehtimies, kirjailija ja kirjallisuudentutkija.
Elämäkerta

Väinö Aalto syntyi kuorma-ajurin perheeseen. Kansakoulun jälkeen hän opiskeli kauppaopistossa ja työväenopistossa. Vuonna 1916 Aalto liittyi Suomen sosialidemokraattisen puolueen jäseneksi. Huhtikuussa 1918 hän taisteli punaisten puolella Suomen sisällissodassa, jäi vangiksi ja tuomittiin kolmen vuoden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. Tuomion jälkeen hän palasi Poriin.
Vuoden 1920 alussa Aalto liittyi Suomen Sosialistiseen Työväenpuolueeseen. Syyskuusta 1920 lähtien hän toimi Savon Kansan toimittajana Kuopiossa. Vuoden 1921 alussa hän sai tuomion kommunistisen propagandan levittämisestä, minkä jälkeen hän siirtyi Neuvostoliittoon.
Vuonna 1921 Aalto liittyi Venäjän kommunistisen puolueen jäseneksi. Vuosina 1921–1924 hän työskenteli Komsomolin läänikomitean vastuullisena sihteerinä ja vuosina 1924–1926 Vapaus-lehden toimitussihteerinä. Vuosina 1926–1927 hän toimi Leningradin suomalaisen valistustalon puolueosaston sihteerinä ja suomenkielisen Nuori kaarti -komsomolilehden vastaavana toimittajana. Hän työskenteli myös Kustannusliike Kirjan toimittajana, Luoteisten vähemmistökansojen kommunistisen yliopiston suomalaisen osaston opettajana, kirjailijana ja kirjallisuuskriitikkona sekä Leningradin proletaarikirjailijoiden yhdistyksen suomalaisen osaston sihteerinä.
Vuodesta 1931 lähtien Aalto harjoitti jatko-opintoja Punaprofessuurin instituutissa, Taiteentutkimuksen instituutissa ja vuodesta 1935 Venäjän tiedeakatemian kirjallisuuden instituutissa. Vuonna 1937 hän väitteli August Strindbergin tuotannosta.
Vuonna 1937 tiedeakatemian Leningradin puoluekomitea erotti Aallon NKP(b):sta. Häntä syytettiin ”yhteydenpidosta kansanvihollisiin ja suursuomalaisen vastavallankumouksellisen fašistisen teorian soveltamisesta kirjallisissa töissään”. Lokakuun 6. päivästä hän työskenteli revolverisorvaajana Engelsin tehtaalla. NKVD pidätti Aallon 25. lokakuuta 1937. Hänet tuomittiin vakoojana kuolemaan ja teloitettiin. Aalto todettiin syyttömäksi vuonna 1955.
Teoksia

Sisu vaa’alla: Kertoelma. Leningrad–Petroskoi: Kirja, 1930.
Na dybah. Iz žizni v belogvardeiskom kontsentratsionnom lagere. Perevod s finskogo N. Roždestvenskogo. Leningrad–Moskva: GIHL, 1932.
Rintamain välillä: Punakaartilaisnovelli. Leningrad: Kirja, 1933.
Naturalistitšeski period v tvortšestve A. Strindberga. Moskva–Leningrad, 1936.