stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itsepuolustuslaji
Kamppailulaji

Kamppailulaji on ensisijaisesti kamppailu-urheilussa kilpailemiseen tarkoitettu laji. Sen säännöt, tekniikat ja luonne on luotu siten, että lajissa on mielekästä ja turvallista kilpailla. Niitä voi kuitenkin ylemmillä arvoilla soveltaa itsepuolustuksena.
Kamppailulajeista nyrkkeilystä, karatesta, miekkailusta, painista, taekwondosta ja judosta on tullut olympialajeja.
Kamppailulaji > Kamppailulajeja

Brasilialainen jujutsu
Judo
Jujutsu
Karate
Lukkopaini
Miekkailu
Nyrkkeily
Paini
Potkunyrkkeily
Sambo
Savate
Taekwondo
Thainyrkkeily
Wushu
Taidō
Vapaaottelu
Vaikeasti määriteltäviä lajeja

Jotkut lajeista eivät oman määritelmänsä mukaisesti sovi oikein mihinkään kolmesta luokasta, vaan muodostavat omaan filosofiaansa pohjautuvan lajin.
Eri japanilaisista kamppailu- ja itsepuolustuslajeista ja muista taistelulajeista johdetut taidot puolestaan muodostavat yhdessä oman kiinteän filosofisen näkemyksen jakavan kokonaisuutensa: budōlajit.
Muita lajeja

Capoeira
Eskrima
Kendo
Iaido
Han moo do
Kirjallisuutta

Lewis, Peter: Taistelulajien maailma.  ((The martial arts: Origins, philosophy, practice, 1987.) Suomentanut Kimmo Kankaanpää)  Hämeenlinna:  Karisto, 1998.  ISBN 951-23-3855-6
Kyllönen, Ari: Judon heittotekniikat: Harai-goshi.  Kuopio, 2010.  ISBN 978-951-842-342-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
tietoa Suomessa harrastettavista kamppailu-, itsepuolustus- ja taistelulajeista
Suomalainen virtuaaliyhteisö kamppailulajiharrastajille
Leikkuupuimuri

Kauran puintia Sampo Rosenlew SR2050 -leikkuupuimurilla.
Leikkuupuimuri on kone, jolla korjataan vilja ja erotellaan jyvät oljista ja ruumenista. Suomalaisten viljakasvien lisäksi leikkuupuimuri soveltuu herneen, härkäpavun, öljykasvien ja lisävarustettuna esimerkiksi maissin ja riisin korjuuseen.
Leikkuupuimurin rakenne

Puimurissa etummaisena on leikkuupöytä, joka katkaisee viljan ja siirtää sen syöttökuljettimella puintikoneiston käsiteltäväksi. Leikkuupöydän korkeutta säädetään hydraulisylintereillä ja siinä on yleisimmin kaasukelloon perustuva kevennysjärjestelmä, joka auttaa pöytää myötäilemään maanpinnan muotoja. Laonnostokelan avulla ohjataan korret halutulla tavalla syöttöruuville.
Jyvät irrotetaan tähkistä puintikelalla, joka iskee jyvät irti oljista alla sijaitsevan varstasillan läpi. Materiaali siirretään seulastolle, jossa puhaltimen avulla erotellaan ruumenet jyvistä. Olkikela ohjaa oljet kohlimille, jotka ottavat talteen ne jyvät, jotka eivät irronneet puintikelalla. Kohlimet ovat porrastettuja levyjä, joita heilutetaan edestakaisin. Kohlimien korvaamiseksi on esitelty useita erilaisia ratkaisuja, lähinnä erilaisia pitkittäisiä ja poikittaisia erottelurumpuja. Näitä käytetään suurimmissa puimureissa.
Oljet voidaan silputa puimurin takaosassa olevalla silppurilla lyhyiksi kynnön helpottamiseksi. Jyvät siirretään elevaattorilla ja/tai ruuvilla viljasäiliöön. Viljasäiliö tyhjennetään tyhjennysruuvin avulla perävaunuun.
Kääntyvät pyörät ovat puimurissa takapäässä. Ohjaamo on sijoitettu useimmiten koneen keskelle puintikelan yläpuolelle. 1980-luvun alkupuolelta lähtien puimureissa on yleisesti ollut umpiohjaamo, joka parantaa huomattavasti työskentelymukavuutta pölyä ja sääolosuhteita vastaan.
Ajovoimansiirto on nykyisissä puimureissa hydrostaattinen. Aikaisemmin käytettiin kiilahihnavariaattoria ajonopeuden säätämiseen. Puimurin moottori on useimmiten suuri 4- tai 6-sylinterinen ahdettu dieselmoottori. Tehot ovat yleensä 150 hevosvoimasta ylöspäin.
Leikkuupuimurin historia

Viljankorjuu oli hyvin työläs tehtävä ja apuneuvoja siihen kehitettiin 1700-luvun lopusta alkaen, kun muu tekninen kehitys antoi siihen mahdollisuuksia.
Toimivan puimakoneen rakensi Andrew Meikle vuonna 1786 ja niittokoneen Patrick Bell vuonna 1826. Englannissa patentoitiin vuonna 1799 elonkorjuukone. Hiram Moore esitteli vuonna 1835 ensimmäisen hevosvetoisen leikkuupuimurin. Lyhteiden tekeminen oli käsityötä kunnes Cyrus McCormick vuonna 1870 teki koneen, joka leikkasi viljan ja sitoi sen rautalangoilla lyhteiksi.
1890-luvulla Kaliforniassa ilmestyivät hevosvetoiset leikkuupuimurit, joita saattoi vetää 24–36 hevosta. Näiden kehittäjä oli Benjamin Holtin ja hänen veljiensä yritys, joka alkujaan valmisti Kaliforniassa puisia kärrynpyöriä. Vuonna 1886 Benjamin Holt suunnitteli leikkuupuimurin, jossa voima puimurille saatiin pyöristä nivelhihnavälityksellä. Hevosten korvaaminen höyrykonetoimisilla traktoreilla ei ollut menestyksekästä, koska höyrykoneet olivat liian raskaita pehmeälle maalle.
Ensimmäinen polttomoottorilla toimiva traktori nähtiin pellolla vuonna 1904, ja Winnipegissä vuonna 1908 ollut näytöstilaisuus sai monet vakuuttuneeksi traktorin tulevaisuudesta.
Polttomoottoritoimisen itseliikkuvan leikkuupuimurin esitteli Holt Caterpillar company vuonna 1911. Caterpillar on sittemmin tullut tunnetuksi telaketjutraktoreistaan. Ensimmäinen leikkuupuimurikin perustui telaketjutraktoriin ja tähkäleikkurilaitteisto oli sen sivulla. Toinen varhainen itseliikkuva polttomoottorilla toimiva leikkuupuimuri oli vuonna 1923 esitelty Gleaner. Sen puimakone oli rakennettu Fordson F -traktorin päälle. Kolmas oli erityisesti kaupallisesti menestynyt vuonna 1937 esitelty Massey Harris n. 20 ja sitä seuranneet mallit MH 21-27, joista ensin mainittu on suunniteltu Argentiinan markkinoille ja jälkimmäinen pienempi malli Yhdysvaltojen olosuhteisiin, josta kehitettiin edelleen eurooppalaisiin olosuhteisiin sopivia malleja 1940-luvulta lähtien, kuten brittiläinen 726.
Asema tieliikenteessä

Leikkuupuimuria saa ajaa tieliikenteessä ja sitä ei tarvitse rekisteröidä. Leikkuupuimuria ei ole pakko liikennevakuuttaa.
Droonilla kuvattu video leikkuupuimurista (Viro 2022)
Leikkuupuimurin osat



1) Laonnostokela

2) Leikkuuterä

3) Syöttöruuvi

4) Syöttökuljetin

5) Kiviloukku

6) Puintikela

7) Varstasilta

8) Kohlimet

9) Viettopinta

10) Puhallin

11) Yläseula

12) Jyväseula

13) Rajaiskierukka

14) Rajaiselevaattori

15) Jyväkierukka

16) Viljasäiliö

17) Silppuri

18) Ohjaamo

19) Moottoritila

20) Tyhjennyskierukka

21) Olkikela

 Kuvassa keltainen virta on oljet, oranssi ruumenet, sininen ilmavirta ja punainen jyvät.
Amerikkalainen hevosvetoinen leikkuupuimuri Idahon Moscow'n lähistöllä 1906.
Gleaner leikkuupuimuri 1923.
Leitha

| Leitha |
| --- | --- |
 Leitha Keinwokersdorfissa Ala-Itävallassa.
Alkulähde:  Lanzenkirchen, Itävalta
Laskupaikka:  Tonava lähellä Mosonmagyaróvária Unkarissa
Maat:  Itävalta, Unkari
Pituus:  121 km
Valuma-alue:  2138 km²

Leitha (unk. Lajta tai Lajtha) on joki eteläisessä Keski-Euroopassa. Se on Tonavan sivujoki ja pituudeltaan 121 kilometriä (168,5 km jos mukaan lasketaan sen lähdejoki Schwarza). Sen valuma-alue on 2138 km2.
Kyltti Leithan alkulähteillä.
Maantiede

Leitha saa alkunsa Ala-Itävallassa Lanzenkirchenin kaupungin luona, missä pohjoisilta Kalkki-Alpeilta virtaavat purot ja pikkujoet, tärkeimpinä Schwarza ja Pitten, yhtyvät. Se on osan matkaa Ala-Itävallan ja Burgenlandin rajajokena. Joenvarren kaupungeista tärkeimpiä ovat Wiener Neustadt, Bruck an der Leitha ja Mosonmagyaróvár.
Suuri osa Leithan vedestä ohjataan Wiener Neustadtin kanavaan, Wienin juomavedenottamoihin ja lukuisiin pienempiin kastelukanaviin ja vesivoimaloihin. Tämän takia pitkät osuudet Leithan uomasta ovat kuivia tai lähes kuivia, paitsi milloin virtaama yläjuoksulla on poikkeuksellisen suuri.
Historia

Ensimmäinen maininta Leithasta on Lithahan nimellä Itä-Frankian hallitsijan Ludvig Saksalaisen vuonna 833 antamassa lainhuudossa. Muinaisyläsaksalainen nimi lît tarkoittaa luultavasti "mutaa".
Unkarilaisten valloitettua Karpaattien altaan 800-luvun lopulla, he jatkoivat hyökkäilyä frankkien maille, kunnes Otto Suuri kukisti heidät Lechfeldin taistelussa. Leithasta tuli Itävallan markin ja unkarilaisten asuttaman Pannonian rajajoki, ja se jäi lähes tuhanneksi vuodeksi Unkarin ja Itävallan rajaksi. Itävalta-Unkarin kompromississa 1867, joka korvasi Habsburgien keisarikunnan Itävalta-Unkarilla, valtakunta jaettiin epävirallisesti Cisleithaniaan ("Leithan tämänpuoliset maat") ja Transleithaniaan ("Leithan takaiset maat"). Leitha ei kuitenkaan muodostanut koko rajaa Itävallan ja Unkarin välillä.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Trianonin rauha v. 1920 määräsi Lajtabánságin (Leithan baanaati) alueen Itävallalle, jolloin siitä muodostettiin Burgenlandin osavaltio, ja joesta tuli Itävallan sisäinen osavaltioraja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leitha Wikimedia Commonsissa
Leithan kuivaa uomaa Bad Erlachin lähellä.
Leimavero

Leimavero oli suomalainen vero, jota kannettiin vuoteen 2001 saakka.
Leimaveroa oli maksettava muun muassa useista viranomaisten antamista luvista ja todistuksista, virallisten luetteloiden ja pöytäkirjojen otteista, kiinteistön luovutuksesta, vuokratontin ja sillä olevan rakennuksen myynnistä sekä osakeyhtiötä perustettaessa ja osakkeita myytäessä. Leimaveroa maksettiin myös asiakirjoja tuomioistuimelle jätettäessä ja tuomioistuimen kirjallista päätöstä vastaanotettaessa. Myös arvopaperin luovutuksesta sekä arvonimistä maksettiin leimaveroa.
Huvitilaisuuksien vaivaishuonemaksun leimavero korvasi 1920.
Leimaverolaki oli voimassa vuoden 2001 loppuun saakka, ja sen korvasi vuonna 1997 uusi varainsiirtoverolaki ja vuonna 2002 laki arvonimistä suoritettavasta verosta.
Kauppa- tai luovutuskirjaan liimattiin tarvittava määrä postimerkin näköisiä leimaveromerkkejä, joita sai ostaa postitoimistoista. Kuhunkin asiakirjaan tuli kiinnittää leimaveron suuruutta vastaava määrä merkkejä, jotka tämän jälkeen mitätöitiin leimaamalla. Tällä tavalla merkittiin veron suorittaminen itse asiakirjaan.
Historiaa

Asiakirjojen perusteella tapahtuva valtionverotus alkoi ensimmäisenä Hollannissa 1624. Muut maat seurasivat esimerkkiä niin, että verotus alkoi Englannissa 1671, Ranskassa 1673 ja Itävallassa 1686. Ruotsissa valtiosäädyt myöntyivät tähän verotusmuotoon 4. joulukuuta 1660, jolloin annettiin Ordning och stadga om insegladt papper eller charta sigillata. Ensimmäistä leimaveroa kannettiin seuraaviin valtiopäiviin asti. Jatkuvasti kannettavaksi tämä vero tuli 1600-luvun lopulla. Leimaveron kantoperusteesta ja suuruudesta annettiin useita asetuksia. Aluksi leimaveroa perittiin yksityisten välisistä asiakirjoista siitä riippumatta jätettiinkö asiakirja myöhemmin jollekin viranomaiselle vai ei. Myöhemmin lainsäädäntö vakiintui sellaiseksi, että ainoastaan viranomaiselle jätettävistä asiakirjoista perittiin leimaveroa.
Suomessa leimaveron perinnässä käytettiin 1800-luvulla erityistä valmiiksi leimattua paperia, jota nimitettiin karttapaperiksi. Suomeen perustettiin Karttapaperikonttori 19. toukokuuta 1816, jolloin annettiin Karttapaperi-Kontuorin Ohje-sääntö. Veron noustessa aiemmin valmistettuun käyttämättömään karttapaperiin määrättiin liimattavaksi karttamerkkejä uuden arvon saavuttamiseksi. Leimaveron nimenä 1800-luvulla oli karttasuostuntavero. Karttapaperikonttorista tehtiin 21. helmikuuta 1894 Suomen Leimakonttori. Tämän jälkeen alettiin käyttää nimitystä leimamerkki. Leimasuostunnasta eli leimasuostuntaverosta siirryttiin leimavero-nimitykseen ensimmäisen kerran 24. joulukuuta 1915 asetuksella, joka tuli voimaan vuoden 1916 ensimmäisenä päivänä.
Kirjallisuutta

Puronen, Pertti: Arvopapereiden siirtoleimaverotus.  Tampere:  Tampereen yliopisto, Julkisoikeuden laitos, 1994.  ISBN 951-44-3606-7
Aiheesta muualla

G. Kock: Leimamerkit osakekirjoissa www.filatelia.fi. Viitattu 16.12.2011.
Heinrich Lenz

| Heinrich Lenz |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. helmikuuta 1804 Tartto, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 10. helmikuuta 1865 Rooma, Italia
Kansalaisuus:   Venäjän keisarikunta
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tarton yliopisto
Instituutti:  Pietarin yliopisto
Tutkimusalue:  Fysiikka
Tunnetut työt:  Lenzin laki
Heinrich Friedrich Emil Lenz (myös Emil Khristianovitš Lenz; 12. helmikuuta 1804 – 10. helmikuuta 1865) oli baltiansaksalainen fyysikko. Hänet tunnetaan kehittämästään sähködynamiikan laista, joka on nimetty hänen mukaansa Lenzin laiksi.
Käytyään peruskoulun 1820 Lenz siirtyi opiskelemaan kemiaa ja fysiikkaa Tarton yliopistoon. Hän matkusti Otto von Kotzebuen kanssa tämän kolmannella maailmanympärysmatkalla 1823–1826. Matkalla hän tutki ilmasto-oloja ja meriveden fysikaalisia ominaisuuksia.
Matkan jälkeen Lenz siirtyi työskentelemään Pietarin yliopistoon, jossa hän myöhemmin toimi matematiikan ja fysiikan dekaanina 1840–1863. Sähkömagnetismin tutkimuksensa hän aloitti 1831, ja Lenzin lain lisäksi hän tutki Joulen lakia. Venäjällä lakia kutsutaankin Joulen–Lenzin laiksi.
Lempi (nimi)

| Lempi, Lemmikki |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  Lempi, Lemmikki: 24. marraskuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  Lempi: 16. huhtikuuta, 17. syyskuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  suomalainen muinaisnimi, sana lempi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lempi on suomalainen naisen etunimi, joka perustuu rakkautta tarkoittavaan sanaan lempi. Nimi kuuluu suomalaisiin muinaisnimiin, jotka 1800-luvulla tulivat uudestaan käyttöön. Lempi monine johdannaisineen, kuten Lempiä, Lemmitty ja Lemminkäinen, on alkujaan ollut miehen nimi, mutta jo 1860-luvulla se vakiintui naisen nimeksi. Sen johdannaisena on käytössä myös nimi Lemmikki. Sekä Lempin että Lemmikin nimipäivä on 24. marraskuuta. Nimi Lempi on ollut almanakassa vuodesta 1908, Lemmikki vuodesta 1950 lähtien.
Suomessa nimi Lempi on 1800-luvun lopulta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 23 136 naiselle ja muutamalle miehelle. Heistä hieman yli puolet on syntynyt vuosien 1900 ja 1920 välisenä aikana. Nimi Lemmikki on annettu 1981 naiselle ja noin 20 miehelle.
Tunnettuja Lempi- ja Lemmikki-nimisiä

Lempi Ahla (1888–1973), kirjailija, sukututkija ja suomentaja
Lempi Alanko (1898–1978), kansakoulunopettaja ja koulunjohtaja
Lempi Alho, oik. Katri Säivä (1898–1977), kauppias ja kirjailija
Lempi Hartikka (1907–2001), varatuomari, pesäpalloilija ja urheiluvaikuttaja
Lempi Hildén (1917–2006), kauppaneuvos, leipuriliikkeen perustaja ja johtaja
Lempi Ikävalko (1901–1994), runoilija ja toimittaja
Lempi Juntunen (1888–1947), luontaishoitoloiden omistaja ja hierojien kouluttaja
Lempi Jääskeläinen (1900–1964), kirjailija
Lempi Kari (1898–1976), näyttelijä
Lempi Kepilä-Peltonen (1894–1966), kirjailija
Lempi Lehto (1896–1971), toimitsija ja SDP:n kansanedustaja
Lempi Linna (1908–1997), kirjailija
Lempi Metso (1912–1995), runoilija ja kansakoulunopettaja
Lempi Pursiainen (1919–2012), kirjailija
Lempi Pääkkönen, myöh. Siitonen (s. 1937), yleisurheilija
Lempi Rothovius (1887–2000), yksi vanhimmiksi eläneistä suomalaisista
Lempi Torppa (1890–1969), päätoimittaja
Lempi Tuomi (1882–1958), Suomen sosialistisen työväenpuolueen poliitikko
Lemmikki Kekomäki (1902–1996), juristi ja hallintoneuvos
Lemmikki Louhimies, ent. Lemmikki Valkeameri (s. 1943), televisio- ja mainoselokuvaaja, taidemaalari ja kirjailija
Lemmikki Talas (1898–1974), toimittaja ja matkakirjailija
Kuvitteellisia Lempi-nimisiä

Lempi, Jorma Pitkäsen luoma sarjakuvahahmo
Leijonanmetsästys

| Leijonanmetsästys> Løvejagten |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Viggo Larsen
Käsikirjoittaja:  Arnold Richard Nielsen
Tuottaja:  Ole Olsen
Kuvaaja:  Axel Sørensen
Pääosat:  Knud Lumbye, Viggo Larsen, William Thomsen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Tanska
Tuotantoyhtiö:  Nordisk Films Kompagni
Levittäjä:  Nordisk Film
Ensi-ilta:  11. marraskuuta 1908 (Tanska) 24. syyskuuta 1907 (Suomi)
Kesto:  215 metriä (11 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leijonanmetsästys (tansk. Løvejagten) on vuonna 1907 valmistunut tanskalainen mykkäelokuva. Viggo Larsenin ohjaama lyhytelokuva oli yksi Nordisk Films Kompagnin ensimmäisistä kansainvälisistä menestyksistä.
Juoni

Kaksi metsästäjää ja heidän alkuasukaspalvelijansa jahtaavat suurristaa viidakossa. He näkevät seeproja, strutsin ja virtahevon sekä pyydystävät pienen apinan. Miehet leiriytyvät, mutta vuohen tappanut leijona herättää heidät. Toinen leijona tappaa metsästäjien hevosen. Miehet ampuvat leijonat, nylkevät niiden nahat ja panevat tupakaksi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Knud Lumbye  | … |  metsästäjä   |
|  Viggo Larsen  | … |  metsästäjä   |
|  William Thomsen  | … |  musta palvelija   |
Tuotanto ja vastaanotto

Nordisk Films Kompagnin omistaja Ole Olsen oli ostanut Leijonanmetsästystä varten Hampurin Hagenbeckin eläintarhasta kaksi leijonaa, jotka ammuttiin pienellä Elleoren saarella Roskildenvuonossa. Eläinsuojelujärjestö yritti estää elokuvan tekemisen ja oikeusministeri Peter Adler Alberti kielsi leijonien tappamisen, mutta Olsen toteutti suunnitelmansa ja levitti elokuvan ulkomaille Ruotsista käsin. Olsen menetti elokuvateatterilupansa ja Leijonanmetsästys sai ensi-iltansa Tanskassa vasta marraskuussa 1908, kun Olsenin eläinrääkkäyssyyte ja elokuvan esityskielto oli kumottu.
Leijonanmetsästys oli Nordiskin kansainvälinen läpimurto ja yhtiön suurimpia myyntimenestyksiä. Elokuvan suosio perustui paljolti sen aiheuttamaan skandaaliin, mutta sen ansioiksi on mainittu myös kehittynyt kerrontatekniikka ristiinleikkauksineen ja lähikuvineen.
Suomessa Olsenin leijonajahdista kerrottiin tuoreeltaan elokuussa 1907 ja elokuvaa esitettiin Helsingissä neljänä kopiona syyskuun lopulla. Sen suomenkielisiä nimiä olivat Jalopeuranmetsästys Roskildessa, Jalopeurajahti Roskilden luona, Leijonajahti, Jalopeuran ajo Roskildessa ja Jalopeurametsästystä Afrikassa, esitettynä Köpenhaminassa. Hufvudstadsbladetin mukaan kyseessä oli ”päivän puhutuin ja kirjoitetuin elokuva” ja Åbo Underrättelser laski sen tuoneen Olsenille yli 48 500 markkaa puhdasta voittoa. Elokuvan aiheuttamaa skandaalia ja oikeusministeri Albertin muista syistä johtunutta eroa seurattiin Suomen lehdistössä vielä myöhemminkin.
Leijonanmetsästys on nähtävissä Tanskan elokuvainstituutin sivustolla.
Aiheesta muualla

Leijonanmetsästys Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Leofantos

Leofantos Gorsias eli Leofantos Lebedoslainen tai Efesoslainen (m.kreik. Λεώφαντος Γορσιάς; 500-luku eaa.?) oli antiikin kreikkalainen henkilö, jonka jotkut lukivat antiikin aikana Kreikan seitsemän viisaan joukkoon.
Diogenes Laertioksen mukaan Leofantos oli kotoisin joko Lebedokselta tai Efesoksesta. Hän sanoo, että Leofantoksen luki viisaiden joukkoon Leandrios, joka sijoitti tämän yhdessä Epimenideen kanssa luettelossa useammin esiintyvien Kleobuloksen ja Mysonin paikalle. Lisäksi myös Hermippos mainitsee Leofantoksen kreikkalaisten viisaiden joukossa. Diogenes ei kuitenkaan kerro Leofantoksesta enempää, eikä kuvaa tämän ansioita.
Diogeneen antamia tietoja lukuun ottamatta Leofantoksesta ei tiedetä mitään varmaa.
Leidenin pullo

Leidenin pullo
Leidenin pullo (tai Leydenin pullo) on vanhin kondensaattorin muoto, joka on nimetty Leidenin kaupungin mukaan. Leidenin pullossa on kaksi metallilevyä asetettuna eroon toisistaan lasiastian (esimerkiksi pullon) sisä- ja ulkopinnalle. Lasi toimii eristeenä. Leidenin pulloilla on suuri jännitteenkestokyky, ja ne ovat siten etenkin korkeajännitteille tarkoitettuja kondensaattoreita. Ensimmäisenä kondensaattorina Leidenin pullo mahdollisti energian varastoinnin sähkön muodossa, ja merkitsi varsinaista alkua sähkön tutkimukselle 1700-luvun puolivälissä.
Keksintö

Leidenin pullon periaatteen löysivät toisistaan riippumatta kaksi tutkijaa, 1745 Ewald Jürgen Georg von Kleist, joka työskenteli Pommerin Camminissa, sekä 1745 tai 1746 Leidenissä fyysikko Pieter van Musschenbroek, kun he kumpikin omilla tahoillaan saivat aikaan laboratoriokokeissa vastaavilla lasien ja metalliosien asetteluilla sähköiskuja.
Erinäisissä dokumenteissa mainitaan myös Andreas Cunaeus Musschenbroekin ystävänä ja kanssalöytäjänä, joissakin toisissa Cunaeus esitetään varsinaiseksi löytäjäksi Musschenbroekin nimen ollessa kanssalöytäjän paikalla.
Syntyhistoriastaan johtuen Leidenin pulloon voidaan viitata myös nimellä Kleistin pullo tai puolueettomasti kondensaatiopullo. Suomessa on joskus käytetty myös epätarkkaa nimitystä Leidenin ruukku, ja nimen Leiden tilalla kaupungin vanhempaa nimitystä Leyden.
Rakenne

Kokeissaan Kleist oli laittanut naulan alkoholilla täytettyyn pulloon ja liittänyt sen alkeelliseen sähköistäjäkoneeseen. Ottaessaan naulaa myöhemmin pois sai hän voimakkaan iskun. Alankomaalainen Musschenbroek teki samantapaisen kokeen yhtäläisin tuloksin. Lukuisat oppineet uusivat näitä kokeita ja muuttelivat osien asetteluja. Johann Heinrich Winckler asetti johtimen kulkemaan keskeltä pullon sisäpintaan, ympäröi sen metallivaipalla ja kokeili kaikenlaisilla nesteillä kuten vedellä, sulalla voilla ja viinillä. Lopullisen muodon Leidenin pullolle antoivat 1748 lontoolaiset lääkärit William Watson ja John Bevis. He luopuivat nesteistä ja päällystivät pullon sisältä ja ulkoa metallisella foliolla. Danzigilainen fyysikko Daniel Gralath kytki ensimmäisenä useita Leidenin pulloja rinnakkain ja sai näin korotettua tehoa.
Leidenin pullon voi valmistaa itsekin, täyttämällä lasi- tai muovipullon vedellä tai mieluiten suolavedellä ja päällystämällä ulkopinnan alumiinifoliolla. Veden suhteellisen hyvän sähkönjohtavuuden ansiosta riittää yhteyteen metallilangan ripustaminen pulloon. Ylhäältä esiinpistävä langanpää tulisi taivuttaa suurelle silmukalle, jotta purkaukset pysyisivät heikompina. PET-muovipulloilla on 60 000 voltin läpilyöntikestokyky. Riittävän purkaustien säilyttämiseksi voidaan se täyttää vain noin 3/4 korkeuteensa. Myös öljykerroksen lisääminen veden pinnalle sopii tähän tarkoitukseen. Tämänkaltaisissa kokeissa on mitä suurin varovaisuus tarpeen: myös heikkojen korkeajännitelähteiden (kuten nauhageneraattori) kanssa käytettynä voidaan tällä tavoin varastoida huomattavia energioita, jotka saattavat olla hengenvaarallisia.
Ensisovellukset

Leidenin pullo oli ensimmäisenä kondensaattorina myös ensimmäinen sähkön varastointiin tarkoitettu laite. 1740-luvulla ei sähkön tuottaminen ainakaan pienessä määrässä ollut enää ongelma, sen sijaan varastointi oli. Sitä pystyttiin kyllä jonkin verran varastoimaan sähköä johtaviin esineisiin, käytännössä raskaisiin rautaputkiin, mutta häviöt olivat suuret ja esineiden käsittely vaikeaa. Pieni ja kätevä Leidenin pullo ratkaisi tämän ongelman, ja niitä saattoi kytkeä rinnakkainkin. Tosin hyötysovelluksia sähkölle saatiin odottaa vielä vuosikymmeniä.
Tuohon aikaan suosituissa sähkön ja sen vaikutusten julkisissa esityksissä havainnollistettiin myös Leidenin pullon (nimellä "Kleistin sysäys", saks. "Kleistsche Stoß") vaikutuksia, jossa ihmisketjulle annettiin siitä isku, jonka seurauksena koehenkilöt kaatuivat nykivinä. Georg Christoph Lichtenberg kirjoitti aiheesta fysiikan oppikirjassa, että "Pariisissa luultiin joitakin vuosia todetuksi sysäyksen tekevän 'frigidiksi ja impotentiksi'", mutta että "Artois'n kreivi tämän kuultuaan kutsui oopperan kastraatit ja havainto todettiin vääräksi", ja vielä että "näin ollen sähköistyskone on saanut kunnian tulla aikanaan hyödylliseksi apuvälineeksi konsistorien ja avioliitto-oikeuksien kokoussaleissa".
Aluksi Leidenin pulloa käytettiinkin enimmäkseen kansalle järjestetyissä näytöksissä, mutta sittemmin ymmärryksen sähkön luonteesta kasvaessa myös virranlähteenä kehittyneemmille kokeille: Benjamin Franklin yhdisti sen metallilangalla leijaan, jonka antoi nousta taivaalle. Hänen onnistui tällä vaarallisella kokeella siirtää ukkospilvistä varaus Leidenin pulloon todistaen täten, että ukkonen on sähköilmiö. Jo Franklin käytti käsitettä "sähkön kondensaattori".
Kondensaattoreissa Leidenin pulloa seurasi parannettu levykondensaattori, jonka Alessandro Volta valmisti 1783, aiemmin kehittämänsä elektroforin pohjalta. Volta selitti myös syyn eläinsähköön, jonka Luigi Galvani oli aiemmin löytänyt ja verrannut sitä Leidenin pullon purkauksiin.