stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pier Paolo Pasolini
Kirjallisuutta

Pasolini-teemanumero, Filmihullu 2/1993
Chiesi, Roberto: ”Italian rappiotilan pahanlaatuinen kasvain — Pasolini ja televisio (1958-1975)”, Filmihullu 2/2007.
Timonen, Lauri: ”Pasolini – otteita”. Filmihullu 5/2015.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pier Paolo Pasolini Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Nuori Pier Paolo Pasolini äitinsä seurassa vuonna 1925.
Pier Paolo Pasolini (keskellä) ystäviensä kanssa Bolognassa vuonna 1937
Pier Paolo Pasolini Casarassa 1940-luvun alkupuolella
Aleksi Ek

| Aleksi Ek> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. lokakuuta 1998 (ikä 26) Heinola, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  189 cm
Paino:  94 kg
Seura
Seura:  ei joukkuetta
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2017–
Aik. seurat:  Pelicans (SML) Peliitat (Mestis) SaPKo (Mestis) KeuPa HT (Mestis)
Aleksi Ek (s. 21. lokakuuta 1998 Heinola) on suomalainen jääkiekkopuolustaja.
Ura

Ek on Heinolan Kiekon kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Pelicansiin, jonka B2-nuorten varakapteenina Ek toimi kaudella 2014–2015. Hän voitti kauden päätteeksi B2-nuorten SM-pronssia. Kaudeksi 2015–2016 Ek siirtyi Vierumäki Unitedin U20 Mestisjoukkueeseen, mutta hän pelasi kauden aikana myös yhden ottelun Päijät-Häme Unitedin B2-nuorissa. Kaudella 2016–2017 Ek pelasi Vierumäen lisäksi myös seitsemän ottelua lainalla sarjatasoa ylempänä Pelicansin A-nuorten SM-liigajoukkueessa.
Kaudeksi 2017–2018 Ek siirtyi Pelicansin A-nuoriin, joiden kapteenistoon hän nousi. Ek nousi jo harjoituskaudella seuran SM-liigarinkiin ja pelasi joukkueessa harjoitusotteluita. Hän teki liigadebyyttinsä 20. lokakuuta 2017 KooKoota vastaan. Ek merkittiin Pelicansin seitsemänneksi puolustajaksi. Hän sai ottelussa jääaikaa lopulta 4.41 minuuttia. Ek keräsi ottelussa teholukeman –1. Hän pelasi kauden aikana SM-liigassa kaikkiaan kymmenen runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Ek pelasi valtaosan kaudestaan myös lainalla Mestis-joukkue Heinolan Peliitoissa tehden 18 runkosarjaottelussa kolme syöttöpistettä.
Tammikuussa 2018 Ek teki Pelicansin kanssa vuoden mittaisen SM-liigasopimuksen. Kaudella 2018–2019 hän kärsi loukkaantumisista. Ek pelasi alkukaudella kolme SM-liigaottelua sekä yhdeksän ottelua Pelicansin A-nuorissa ja viisi ottelua Peliittojen Mestis-joukkueessa, kunnes SM-liigan siirtotakarajalla, helmikuussa 2019 hänen vahvistettiin pelaavan loppukausi lainalla Peliitoissa. Kauden 2019–2020 Ek pelasi suurimmaksi osaksi Pelicansin A-nuorissa. SM-liigassa hän pelasi 15 runkosarjaottelua tehden yhden syöttöpisteen. Ek pelasi noista kymmenen ottelua loppukaudella, kun joukkueen puolustuksen oli jättänyt useampi pelaaja. Hän pelasi myös yhden Mestarien liigan ottelun tehden yhden syöttöpisteen. Ek pelasi myös viisi runkosarja- ja Suomen Cupin ottelua lainalla Peliitoissa. Hän oli Suomen Cupissa joukkueen paras maalintekijä neljällä osumallaan.
Kaudeksi 2020–2021 Ek siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Savonlinnan Pallokerhoon. Helmikuussa 2021 hän siirtyi loppukauden sopimuksella KeuPa HT:hen, kun SaPKo keskeytti Mestis-kautensa koronavirusrajoitusten vuoksi. Kaudeksi 2021–2022 Ek palasi vuoden mittaisella sopimuksella Heinolan Peliittoihin. Hänet nimettiin joukkueen kapteeniksi.
Aleksander Einseln

| Aleksander Einseln> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. lokakuuta 1931 Tallinna, Viro
Kuollut: 16. maaliskuuta 2017 (85 vuotta)
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Viro/ Yhdysvallat
Palvelusvuodet:  1950–1985 (USA) 1993–1995 (Viro)
Komentajuudet:  Viron puolustusvoimien komentaja 1993–1995
Taistelut ja sodat:  Korean sota Vietnamin sota
Sotilasarvo:  kenraali (Viro) eversti (USA)
Kunniamerkit:  Kotkaristin ritarikunnan 2.lk komentajamerkki
Aleksander Einseln (25. lokakuuta 1931 Tallinna – 16. maaliskuuta 2017) oli virolainen kenraali, joka toimi Viron itsenäisyyden palauttamisen jälkeen ensimmäisenä Viron puolustusvoimien komentajana vuosina 1993–1995. Viron tasavallan historiassa hän oli järjestykseltään kolmas puolustusvoimain komentaja. Pakolaisvirolainen Einseln oli ennen komentajuuttaan tehnyt 35-vuotisen uran Yhdysvaltain armeijassa saavuttaen everstin arvon.
Elämä ja ura

Aleksander Einseln syntyi 1931 Viron tasavallan pääkaupungissa Tallinnassa ja pakeni 21. syyskuuta 1944 äitinsä Linda Benita Einselnin kanssa maan toista neuvostomiehitystä vain muutama tunti ennen neuvostojoukkojen saapumista pääkaupunkiin. Hän päätyi pakolaisleirille Saksaan ja vietti siellä 13-vuotispäivänsä.
Saksan antauduttua toukokuussa 1945 Einselnin perhe joutui eri miehitysvyöhykkeille. Hänen vanhempansa olivat eronneet, ja hänen isänsä suutari Gustav-Rudolf Einseln oli brittiläisellä vyöhykkeellä, kun taas hän itse oli amerikkalaisvyöhykkeellä Augsburgissa. Isä oli jo ensimmäisen miehityksen aikana liittynyt metsäveljiin ja kyyditetty Siperiaan, josta oli löytänyt tiensä lopulta Saksaan.
Aluksi 17-vuotias Einseln halusi lähteä Kanadaan. Hänen äitinsä kuitenkin rohkaisi häntä muuttamaan Yhdysvaltoihin, jonne jo hänen enonsa oli aiemmin lähtenyt siirtolaiseksi. Maahan jääminen oli mahdollista armeijapalveluksen kautta, ja vuonna 1949 Einseln muutti äitinsä kanssa Yhdysvaltoihin. Laiva ohitti New Yorkin Vapaudenpatsaan aamulla 6. elokuuta 1949.
Vakaumuksellisena antikommunistina, pakolaisvirolaisena ja Neuvostoliiton vastustajana Einseln oli vakuuttunut, että taistelu Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä olisi väistämätön. Hänen mukaansa "Yhdysvaltain väestö oli tarpeeksi älykästä tajuakseen millainen syöpä se [kommunismi] oli".
Elämä ja ura > Yhdysvaltain armeijassa

Einseln liittyi Yhdysvaltain armeijaan 6. maaliskuuta 1950. Peruskoulutuskausi päättyi kesäkuussa, ja lomalla ollut Einseln sai kuulla Pohjois-Korean kommunistien hyökänneen Etelä-Koreaan ja Korean sodan syttyneen. Einseln järjesti itsensä heti Koreaan, jonka sodasta palattuaan hän aloitti kadettikoulun West Pointissa. Vain 22-vuotiaana sotaveteraanina Einseln sai komennuksen ensin tykistöön, mutta hän siirtyi sittemmin Fort Benningiin jalkaväkeen.
Einseln lähetettiin Eurooppaan, jossa hän Berliinin muurin pystyttämisen hetkellä toimi Frankfurtissa ollen täydessä valmiudessa konfliktin syttymisen varalta. Hän toimi Yhdysvaltain yleisesikunnan Euroopan-osaston sotilaspoliittisten asioiden 20-henkistä asiantuntijaryhmää johtaneena esikuntaupseerina Brysselissä.
Vietnamin sodan sytyttyä Einseln toimi taistelutehtävissä laskuvarjoupseerina vihollisen selustassa tiedustelu- ja erikoisoperaatioissa. Sodan jälkeen hän toimi Nato-yhdysupseerina Brysselissä 1980–luvun alussa, ja viimeisenä komennuksenaan ennen eläköitymistä vuonna 1985 Einseln toimi Havaijilla USPACOMin apulaispääsotilastarkastajana.
Elämä ja ura > Paluu Viroon

Viron palautettua itsenäisyytensä 20. elokuuta 1991 Viron ensimmäinen presidentti Lennart Meri pyysi tuloksetta henkilökohtaisesti tuntemaansa Einselniä ottamaan uudelleen perustettavan Kaitseväen komentajuuden. Einseln kieltäytyi kahdesti, koska Yhdysvaltain ulkoministeriö uhkasi viedä häneltä evp. everstin eläkkeen ja kansalaisuuden, koska komentajuus ministeriön tulkinnan mukaan olisi rikkonut lakia, joka estää amerikkalaisupseerin palvelemisen toisen valtion asevoimissa. Lisäksi Yhdysvallat pelkäsi Einselnin komentajuuden kärjistävän sen suhteita Venäjään.
Lopulta maaliskuussa 1993 Einseln otti vastaan Kaitseväen komentajuuden ja heinäkuussa Yhdysvallat jäädytti hänen eläkkeensä. Viro halusi komentajan lännestä, jossa taas ei ollut mitenkään suuresti tarjolla vironkielisiä korkeita upseereita. Lopulta useiden senaattoreiden asetuttua tukemaan Einselniä hän sai hyväksynnän. Komentajuuden vastaanottamisen myötä hän sai ylennyksen kenraaliluutnantiksi Viron tasavallalta.
Viron puolustusvoimain komentajana Einseln pyrki puhdistamaan Viron armeijan päällystön neuvostoleimasta, mutta ajautui siten myös yhteenottoihin elämänsä ja uransa neuvosto-Virossa tehneiden virolaisten kanssa.
Einseln erotti puolet Viron neuvostotaustaisesta upseerikunnasta ja yritti kovin ottein poistaa neuvostojärjestelmän jättämät jäljet Viron puolustushallinnosta ja armeijasta.
Einseln sanoi vuonna 1994, että hän ei aio johtaa mitään "totalitaristisen marxilais-leninistisesti ajattelevien upseerien joukkiota".  Einselnin komentajuuden aikana Venäjä veti pois viimeiset joukkonsa Virosta elokuussa 1994.
Tammikuussa 1995 Toisen Tšetšenian sodan alettua Einseln julkaisi asetuksen, jossa hän julisti Viron armeijan vastustavan ilman presidentin määräystäselvennä kaikkia Viron maarajan ylittäviä ulkomaalaisia joukkoja. Tämä asetus on edelleen voimassa.
Lopulta syksyllä 1995 Einseln ajautui yhteenottoon puolustusministeri Andrus Öövelin kanssa, joka syytti Einselnin "alkavan pitää itseään Jumalana". Presidentti Lennart Meri vahvisti omien sanojensa mukaan "raskain mielin" Aleksander Einselnin eroanomuksen 4. joulukuuta 1995, mutta ylensi tämän kiitoksenosoituksena kenraaliksi. Einselnistä tuli näin ollen ensimmäinen täyskenraali Viron historiassa yli 50 vuoteen. Einseln syytti myöhemmin, että Venäjä oli painostanut hänen erottamiseensa.
Einseln kuoli 85-vuotiaana 16. maaliskuuta 2017. Hänen tuhkansa haudattiin 2. huhtikuuta 2018 Arlingtonin sotilashautausmaalle Washingtonin ulkopuolelle.
Perhe

Vuonna 1956 Einseln avioitui toisen virolaispakolaisen Heili Veetõusmen (engl. Hayley Veetousme) kanssa. Pari sai kolme lasta, mutta avioliitto päättyi eroon 25 avioliittovuoden jälkeen. Vuonna 1982 hän avioitui Lee-nimisen psykologin kanssa, joka myös oli virolaisemigrantti. Eläkkeelle jäänyt Einseln asui uuden vaimonsa kanssa Palo Altossa, Kaliforniassa.
Kaneliperämaluri

| Kaneliperämaluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiaismalurit Acanthizidae
Suku::  Tiaismalurit Acanthiza
Laji::  pusilla
Kaksiosainen nimi
 Acanthiza pusilla 
Katso myös
   Kaneliperämaluri Wikispeciesissä   Kaneliperämaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kaneliperämaluri (Acanthiza pusilla) on Australiassa elävä tiaismalurien (Acanthizidae) heimoon kuuluva lintulaji. Se on 13,5–16 senttimetrin mittainen ja painaa 7 grammaa. Kaneliperämaluri pelottelee saalistajiaan matkimalla itseään suurempien lintujen ääniä.
Piano

| Piano |
| --- | --- |
 Flyygeli (vasemmalla) ja pystypiano (oikealla)
Soitinryhmä:  kielisoittimet, kosketinsoittimet
Soittimen ääniala:  
Liittyvä musiikin tyylilaji:  Pianoa käytetään lukuisissa eri musiikkityyleissä.
Piano on kosketinsoitin, jossa ääni syntyy huopapäällysteisten vasaroiden lyödessä soittimen sisälle jännitettyjä metallikieliä. Kielten värähtely siirtyy puiseen kaikupohjaan, joka vahvistaa ja värittää ääntä sekä muuttaa värähtelyn ilman liikkeeksi, joka aistitaan äänenä. Vasaroiden liikettä hallitaan koskettimistolta.
Näkökulman mukaan pianoa voidaan pitää kielisoittimena, kosketinsoittimena tai jopa lyömäsoittimena. Sachs-Hornbostel-soitinluokituksen mukaan piano on kordofoni eli kielisoitin, tarkemmin  sanottuna laatikkositra (Kastenzither 314.122), jossa on koskettimisto.
Pianolla on tärkeä asema länsimaisessa, erityisesti klassisessa musiikissa soolo- ja säestyssoittimena, kamarimusiikissa sekä suosittuna työkaluna säveltämisessä, musiikkiesitysten harjoittamisessa ja musiikin opiskelussa. Piano on tärkeä soitin myös populaarimusiikissa. Piano on yleinen kotisoitin.
Historia

Pianon kehitys sai alkunsa dulcimer-tyyppisistä soittimista, joihin keskiajalta lähtien yritettiin lukuisia kertoja liittää koskettimisto ja koneisto. Tämän kehityksen tuloksena eriytyivät ensin klavikordi ja cembalo. Modernin pianon kehittäjänä ja jopa keksijänä pidetään italialaista Bartolomeo Cristoforia (1655–1731).  Kolme hänen 1720-luvulla rakentamaansa soitinta on säilynyt, ja niiden koneiston toimintaperiaate on sama kuin modernissa konserttiflyygelissä. Cristofori kutsui rakentamiaan soittimia nimellä clavicembalo [tai gravicembalo] col piano E forte eli sananmukaisesti cembalo, jolla voi soittaa hiljaa (ital. piano) ja voimakkaasti (ital. forte) (cembalolla, toisin kuin pianolla, äänenvoimakkuus ei vaihtele sen mukaan, kuinka suurella voimalla koskettimia painetaan). Tämäntyyppisiä soittimia ryhdyttiin pian kutsumaan nimillä fortepiano, josta on tullut suomenkielinen nimitys piano. Pianon rakenne on Christoforin jälkeen merkittävästi kehittynyt. Tärkeitä merkkipaaluja ovat mm. valuraudasta valmistettu tukikehikko, jolloin soittimen kokoa ja kielten jännitystä voitiin huomattavasti lisätä, huovan käyttöönotto nahan sijaan vasaroiden päällysteenä sekä koneiston monet kehitysvaiheet. Kehityksen tuloksena pianon ääni on voimistunut ja tullut kantavammaksi.
Modernin mekaanisen, akustisen pianon tekninen rakenne on peräisin 1900-luvun alusta. Sen jälkeen kehitys on ollut vähäistä. Kosteusvaihteluihin reagoivan puun korvaaminen muovilla erityisesti edullisimman hintaluokan pianojen koneistossa, mikä on samalla alentanut valmistuskustannuksia, on viime aikojen muutoksista ehkä merkittävin.
Kokonaan uusille urille pianon kehitys lähti elektroniikkaan perustuvien syntetisaattorin ja digitaalipianon kehityksen myötä. Niiden ääni tuotetaan sähköisesti.
Nykyaikainen piano

Nykyisin valmistetaan ja käytetään kahden tyyppisiä pianoja: pystypianoja ja flyygeleitä.
Nykyaikainen piano > Pystypiano

Pystypiano – jota kutsutaan vain nimellä piano, jos sekaannuksen vaaraa ei ole – on yleinen koti- ja koulusoitin. Rakenne on kompakti ja tilantarve vähäinen. Pystypiano on yleensä hinnaltaan halvempi kuin flyygeli.
Kielet ovat pystysuorassa ja koneisto on soittajasta katsoen kielten edessä. Kaikupohja on vastaavasti kielten takana. Vasarat liikkuvat likimain vaakasuorassa ja palautuvat lepoasentoonsa koneiston jousien voimasta.
Pianon koon mitta on sen korkeus; tällä hetkellä valmistettavien mallien korkeus on yleensä 109–132 cm. Yleensä katsotaan pianon korkeuden kasvaessa saavutettavan etuja äänen laadussa ja kantavuudessa. Suomessa ei ole tapana kutsua pystypianoja niiden korkeuden mukaan eri nimillä, toisin kuin anglo-amerikkalaisessa maailmassa.
Nykyaikainen piano > Flyygeli

Flyygelin nimitys tulee soittimen muodosta, joka muistuttaa siipeä (saks. der Flügel 'siipi').
Flyygelin kielet ovat vaakatasossa, kaikupohja on niiden alla ja vasarat lyövät kieliin altapäin. Vasarat palautuvat lepoasentoon painovoiman vaikutuksesta, eli säädettäviä ja kuoleutuvia jousia ei ole. Flyygelin koneistossa on ominaisuus, joka mahdollistaa saman sävelen nopean toistamisen eli repetition. Flyygelin kielet ovat yleensä pidemmät kuin pystypianon kielet ja kaikupohja on suurempi.
Konserttisoittimena käytetään yksinomaan flyygeliä.lähde? Flyygeli on myös ammattilaisen ja vaativan harrastajan soitin, sillä flyygelin koneisto on nopeampi kuin perinteisen pystypianon.  Flyygeli on kuitenkin tilaa vievä ja usein hyvin kallis. Pienimmät flyygelit ovat noin 150 cm pitkiä. Konserttiflyygelinä yleisen Steinway & Sonsin D-mallin pituus on 274 cm ja paino 480 kg. Tämän kokoista flyygeliä kutsutaan täysmittaiseksi.
Tekniikka > Ääniala

Nykyään valmistettavien ja käytettävien pianojen ääniala on liki poikkeuksetta 7 ¼ oktaavia eli 7 oktaavia ja pieni terssi. Koskettimia on vastaavasti 88, joista 52 valkoista ja 36 mustaa. Matalin sävel, joka pianolla voidaan soittaa, on subkontraoktaavin A (A2) ja korkein viisiviivainen c (c5).
Pianon historian aikana ääniala kasvoi pitkän ajan sisällä nykyiseen laajuuteensa. Cristoforin soittimien, siis ensimmäisten pianojen, ääniala oli 4 tai 4 ½ oktaavia. Gottfried Silbermann – joka esitteli soittimiaan aluksi huonolla menestyksellä Johann Sebastian Bachille – rakensi meille tunnettuihin soittimiinsa yleensä vajaat viisi oktaavia. Mozartin käyttämät soittimet vaihtelivat, mutta kaikki hänen säveltämänsä pianokonsertot ja pianosonaatit voidaan soittaa äänialaltaan 5 ½ oktaavin soittimella, joka 1700-luvun lopulla olikin tavallisin. Beethovenin aikaisissa wieniläisissä soittimissa oli 6 ½ oktaavia. Lontoon maailmannäyttely vuonna 1851 merkitsi 7 oktaavin läpimurtoa: ääniala alkoi kaikilla soittimiaan näytteille asettaneilla valmistajilla subkontraoktaavin A:sta. Kaikki merkittävät valmistajat laajensivat 1870-luvun kuluessa diskantin viisiviivaiseen c:hen ja näin oli päädytty nykykäytäntöön.
Kokeiluja äänialan laajentamiseksi on tehty, mutta se ei ole yleistynyt. Itävaltalainen Bösendorfer-tehdas valmistaa flyygeliä, malli 290 Imperial (mallimerkintä viittaa soittimen kokonaispituuteen), jossa on yhdeksän ylimääräistä bassokosketinta. Alin soitettava sävel on siis subkontraoktaavin C (C2), jonka perustaajuus on noin 16,5 Hz. Ääni on niin matala, että yksittäiset värähdykset kuuluvat. Sekaannusten välttämiseksi ylimääräiset "valkoiset" koskettimet ovat väriltään mustia tai laajennus voidaan haluttaessa peittää kannella.
Tekniikka > Kielet

Pianon keskialueella ja diskantissa jokaista säveltä kohden on kolme jäykästä teräslangasta, ns. pianolangasta, valmistettua kieltä, jotka viritetään samalle taajuudelle. Kolmen kielen ryhmää kutsutaan kielikuoroksi tai lyhyemmin vain kuoroksi. Bassoaluetta kohti siirryttäessä kuoron kielien määrä vähenee ensin kahteen, ja alimpia säveliä vastaa vain yksi kieli.
Jännitetyn kielen perustaajuus f saadaan Mersennen kaavasta:
kun L on kielen värähtelevän osan pituus; T voima, jolla kieltä jännitetään, ja m kielen massa pituusyksikköä kohden.
Jännitys ja massa ovat neliöjuuressa, mikä osoittaa, että kielen pituuden muutoksella on värähtelytaajuuden kannalta olennaisesti suurempi merkitys kuin jännityksen tai massan muutoksilla. Pianon ääniala on kuitenkin niin laaja, että jos koko ääniala katettaisiin suhteessa samanmassaisilla ja samassa jännityksessä olevilla kielillä,  matalimman ja korkeimman kielen pituuksien suhde olisi noin 150:1, mikä olisi käytännössä mahdotonta. Siksi kielilangan paksuus kasvaa siirryttäessä diskantista bassoon. Basson kielet tulisivat homogeenisesta teräslangasta valmistettuina liian paksuiksi, minkä vuoksi bassoalueella kielet tehdään kiertämällä teräslangan ympärille tiukka kuparilankaspiraali. Alimmissa kielissä kuparilankaa saatetaan lisätä vielä toinenkin kerros.
Viisiviivaisen c:n kielien pituus on kaikissa pianoissa noin 54 mm. Matalimpien sävelten kielten pituus määräytyy soittimen koon asettamien rajoitusten mukaan. Konserttiflyygelin A2:n  pituus on 2010 mm (Steinway & Sons D-malli). Pystypianon pisimmät kielet ovat tästä enimmillään noin puolet, matalissa soittimissa vielä vähemmän.
Tekniikka > Koneisto

Koskettimia painettaessa pianon koneisto välittää soittajan sormien energian vasaraan. Koneisto on monimutkainen vipu- ja jousijärjestelmä, jonka toiminta on niin nopea, ettei sitä pysty ihmissilmällä seuraamaan.  Seuraava selostus kuvaa vain keskeiset vipujen liikkeet.
Tekniikka > Koneisto > Pystypianon koneiston toiminta

Pystypianon koneisto
| --- | --- |
  :  (1) Viritystukki  (2) Viritystappi  (3) Agraffi eli kieliruuvi (pystypianossa harvoin)  (4) Koneiston kiinnitysruuvi  (5) Kieli  (6) Sammuttaja  (7) Sammuttajan varsi  (8) Vasaran istukka  (9) Koneistopalkki  (10) Sammuttimien nostovipu  (11) Lusikka  (12) Kosketin  (13)  Pilotti  (14)  Pääjäsen  (15)  Työntäjän mutka  (16)  Löysäysnuppi  (17)  Työntäjä  (18)  Koppari  (19)  Kannus  (20)  Vasaralista  (21) Vasara 
Soittajan painaessa pystypianon kosketinta (12) sen takapäässä oleva pilotti (13) kohottaa pääjäsentä (14) ja siihen akseloitua työntäjää (17) ylöspäin. Työntäjän yläpää kääntää vasaran istukkaa (8)  jolloin istukkaan varrella kiinnitetty vasara (21) lähtee liikkeelle kohti kieliä (5).
Koskettimen ja koneiston ollessa noin liikkeensä puolivälissä kohtaa pääjäsenen lusikka (11) sammuttimen varren (7) ja sammuttaja (6) nousee irti kielistä, jotka siis voivat nyt värähdellä vapaasti siihen saakka kunnes kosketin vapautetaan.
Kosketin, koneisto ja vasara jatkavat liikettään, kunnes vasara on muutaman millimetrin päässä kielistä. Sillä hetkellä työntäjän alapäässä oleva mutka kohtaa löysäysnupin (16), joka pääjäsenen jatkaessa edelleen nousuaan pakottaa työntäjän yläpään luistamaan pois vasaran istukan alta. Kuvassa työntäjän yläpää siirtyy oikealle. Yhteys koskettimen ja vasaran välillä katkeaa; tätä tapahtumaa kutsutaan löysäykseksi tai irrotukseksi.
Vasara jatkaa liikettään oman liike-energiansa voimasta, iskeytyy kieliin ja kimpoaa kielen jousivoiman voimasta takaisin. Kosketin on tässä vaiheessa edelleen alas painettuna ja pääjäsen siis yläasennossaan, näin  vasara ei pääse palautumaan kokonaan lepoasentoonsa, vaan jää kannuksen (19) varassa kiinni koppariin (18). Kun kosketin vapautetaan, pääjäsenen ja työntäjän mutkan väliin viritetty kierrejousi siirtää työntäjää niin, että työntäjän yläpää kääntyy takaisin vasaran istukan alle (kuvassa vasemmalle) ja koneisto on valmis uuteen iskuun.
Jos uusi isku tapahtuu välittömästi, ei vasara ehdi palautua lepoasentoonsa vasaralistan (20) varaan vaan liike kohden kieliä alkaa heti kopparin vapautettua vasaran istukan. Tämä helpottaa saman sävelen nopeaa toistoa (repetitiota), joskaan pystypianon repetitio ei ole likikään niin varma, täsmällinen ja nopea kuin flyygelissä. Jos samaa kosketinta ei isketä heti uudelleen, vasara palautuu lepoasentoonsa oman jousensa (kaareva lattajousi kuvassa vasaran istukan ja sammuttajan varren välissä; ei numeroitu) voimasta ja istukkaan kiinnitetyn nykäisijän nauhan (kuvassa kopparin alapuolella) vetämänä. Samalla sammutin palautuu jousensa voimasta takaisin kieliin kiinni ja tukahduttaa kielten värähtelyn: ääni sammuu.
Tekniikka > Toimintaperiaatteen seurauksia

Pystypianon ja flyygelin koneisto on rakennettu siten, että vasaran iskeytyessä kieliin (äänen syntyhetki, kontaktihetki) yhteyttä koskettimen ja vasaran välillä ei ole. Yhteyttä ei siis ole liioin soittajan ja kielen välillä. Tämä on välttämätöntä, jotta vasara pääsee kimpoamaan irti kielistä ja kielet voivat jatkaa värähtelyään vapaasti.  Jos vasara iskun jälkeen jäisi kontaktiin kielten kanssa, ääni sammuisi heti alukkeen jälkeen.
Tärkein seuraus tästä rakenneperiaatteesta on, että vasaran nopeus kontaktihetkellä (vasaran loppunopeus vasaran koskettaessa kieltä) on ainoa ääneen (äänen laatuun tai voimakkuuteen) vaikuttava parametri, johon soittaja voi soittaessaan vaikuttaa. Tässä yhteydessä tietoisesti jätetään huomiotta pedaalit, muut mahdollisesti vapaana olevat kielet ja niiden resonanssi ja muut vastaavat seikat. Pianossa ei esimerkiksi ole vibratoa (toisin kuin klavikordissa) tai viulun jousitekniikkaan verrattavia sävytysmahdollisuuksia.
Tästä huolimatta käsite kosketus on pianonsoiton keskeisiä käsitteitä. Puhtaan fysikaalisesti ajatellen sillä seikalla, miten soittaja ja koneisto yhdessä soitettaessa toimivat, ei kuitenkaan ole muuta merkitystä kuin se, kuinka suuren liike-energian vasara on löysäyshetkellä koskettimen ja koneiston välityksellä soittajan sormesta saanut eli, koska tietyn soittimen tietyn vasaran massa ja koneiston muut ominaisuudet ovat vakiot, mikä on vasaran loppunopeus.