stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Britannian autoteollisuus

Brittiläisen autoteollisuuden yksi symboli on vuosikymmeniä ollut loistoautomerkki Rolls-Royce.
Bedford-kuorma-autot olivat tuttu näky Suomessakin 1950–1970-luvuilla.
Britannian autoteollisuus tuottaa 2010-luvun loppupuolella noin 1,5 miljoonaa moottoriajoneuvoa ja noin 2,5 miljoonaa moottoria vuodessa ja työllistää noin 800 000 ihmistä. Maan auto­teollisuuden suuruuden aikoina pidetään 1950- ja 1960-lukuja, jolloin Britannia oli Yhdysvaltojen jälkeen maailman toiseksi suurin auton­tuottajamaa. Toisaalta vuonna 2017 ennustetaan Britanniassa valmistettavan enemmän ajoneuvoja kuin koskaan maan historiassa, mutta nyt lähes täysin ulkomaisessa omistuksessa ja usein myös muualla suunnitelluin automallein. Noin 80 prosenttia Britannian auto­tuotannosta menee vientiin, lähinnä muihin Euroopan maihin. Tästä huolimatta vuonna 2009 Britanniaan tuotiin enemmän autoja kuin sieltä vietiin.
Britannian autotuotanto oli suurimmillaan vuonna 1972, jolloin tehtiin jopa yli kaksi miljoonaa ajoneuvoa vuodessa. Vuoteen 1983 mennessä tämä luku puolittui alan monien vaikeuksien vuoksi. Maan autoteollisuus on sittemmin noussut taas kasvuun maan hallituksen avulla: vuonna 1997 vuosivolyymi oli taas kaksi miljoonaa autoa.
Vuonna 2015 Britanniassa toimi seitsemän tavallisten henkilöautojen ja kahdeksan luksus- ja urheilu­autojen valmistajaa, yhdeksän bussin­rakentajaa, seitsemän muuta hyötyajoneuvo­valmistajaa. Näiden lisäksi autoteollisuuteen luetaan mukaan Britanniassa toimivat kahdeksan Formula 1 -tallia ja muut kilpa-autovalmistajat. Yhteensä alalla toimii Britanniassa noin 3 300 yritystä.
Britannian autoteollisuus tunnetaan nykyisin parhaiten perinteisistä luksus- ja urheilu­autoistaan kuten Aston Martin, Bentley, Daimler, Jaguar, Lagonda, Land Rover, Lotus, Morgan ja Rolls-Royce. Niiden tuotannon lisäksi Britanniassa on tehtaita  japanilaisilla autonvalmistajilla kuten Honda, Nissan ja Toyota. Stellantiksen omistaman Opelin malleja valmistetaan ja myydään Britanniassa nimellä Vauxhall. Hyötyajoneuvoja valmistavat Britanniassa bussirakentaja Alexander Dennis, Ford, General Motorsin omistama IBC Vehicles, amerikkalaisen Paccarin omistama Leyland Trucks sekä perinteisiä Lontoon takseja valmistava, kiinalaisen Geelyn omistama London Taxis International. Raskaita työmaa-ajoneuvoja valmistavat Britanniassa ainakin Caterpillar, CNH, J. C. Bamford, Komatsu ja Terex. Tärkeimpiä autokomponenttien valmistajia maassa ovat Aisin, Bosch, Calsonic, Dana, Delphi, Denso, GKN, Johnson Matthey, Pilkington, Siemens VDO, TRW ja Visteon.
Historiaa > 1950-luku

1950-luvun puolivälissä Britannian autotuotannosta 90 prosenttia syntyi viiden suurimman valmistajan tehtaissa: British Motor Corporationin, Fordin, Rootesin, Standard-Triumphin ja Vauxhallin. Seuraavina tulivat Rover ja Jaguar sekä kymmenkunta pientä erikoisvalmistajaa. Fordin tehdas Lontoon lähellä Dagenhamissa oli parhaimmillaan koko Britannian suurin teollisuuslaitos, joka työllisti jopa 40 000 ihmistä
1960-luvulle tultaessa Saksa, Ranska ja Japani nousivat yhä vahvemmiksi autontuottajiksi, ja brittiläisen autoteollisuuden oli pitänyt kyetä rationalisoimaan tuotantoaan paljon nopeammin kuin mitä tapahtui säilyttääkseen kilpailukykynsä. Standard-Triumph oli menossa konkurssiin, mutta sen osti kuorma-autovalmistaja Leyland. Vuonna 1966 Lordi Nuffieldin British Motor Corporation ja Jaguar muodostivat BMH:n (British Motor Holdings).  Leyland osti pian myös Roverin. Amerikkalainen Chrysler osti Rootes Groupin 1967. Seuraavana vuonna BMH ja Leyland yhdistyivät British Leyland Motor Corporationiksi (BLMC).
Historiaa > 1960-luku

1960-luvulla brittiläisen autoteollisuuden suurin menestys oli Alec Issigonisin suunnittelema Mini, joka hallitsi pikkuautomarkkinoita yhdessä Rootes Groupin Hillman Impin kanssa. Toinen Issigonisin menestystuote Morris Minor pysyi tuotannossa vuodesta 1948 vuoteen 1971. Fordin menestysmalleja 1960-luvulla olivat Anglia ja Cortina ja Escort. Vauxhallin malleja olivat Victor ja Viva. Vuonna 1963 lanseerattu Rover P6 oli ensimmäinen Vuoden Auto Euroopassa -nimityksen saanut automalli, ja siitä tuli Britannian suosituin luksusauto koko vuosikymmeneksi. Harvojen ulottuvilla ollut mutta modernin ja ”svengaavan” Britannian yhdeksi symboliksi noussut Jaguar E-Type esiteltiin 1961 ja pysyi tuotannossa vuoteen 1975 asti. Edullisempia urheiluautovaihtoehtoja olivat Triumph Spitfire , MG MGB ja Ford Capri.
Historiaa > 1970-luvun vaikeudet

1970-luvulle tultaessa Britannian suurin autonvalmistaja BLMC kärsi yhä pahemmin kyvyttömyydestään uudistaa mallistoaan ja markkinointiaan kilpailun edellyttämällä tavalla. Sen monet mallit ja merkit kilpailivat keskenään ja estivät tehokkaan sarjavalmistuksen, työntekijät lakkoilivat ja laatuongelmat pahenivat. Modernimmat ja EEC-vapaakauppasopimuksen myötä yhä edullisemmat tuontiautot kuten Datsun, Renault ja Volkswagen söivät brittiautojen markkinaosuutta myös niiden kotimaassa. Brittivalmistajat olivat Austinia lukuun ottamatta hitaita ottamaan käyttöön muun muassa etuvetoa ja hatchback-korityyppiä, mikä teki tilaa sellaisille tuontiuutuuksille kuin Renault 5 ja etenkin Volkswagen Golf.
BLMC:n automallien markkinaosuus kotimaassaan putosi 40 prosentista 32 prosenttiin vuosien 1971 ja 1973 välillä. Vaikka Morris Marina ja Austin Allegro myivät hyvin kotimarkkinoilla, ne koettiin vanhanaikaisina ja heikkolaatuisina vientimarkkinoilla. BLMC:n ja Leylandin fuusio British Leylandiksi ei sekään auttanut uudistumisessa. Chrysler vetäytyi Euroopasta, jolloin Hillman- ja Sunbeam-merkit lopetettiin. Triumph-tehdas suljettiin Coventryssä vuonna 1980.
Historiaa > 1980- ja 1990-luvut: Ulkomaiseen omistukseen

Vuonna 1979 British Leyland aloitti yhteistyön japanilaisen Hondan kanssa. Sen ensimmäisiä tuloksia olivat sisarmallit Triumph Acclaim ja Honda Ballade 1981 sekä Rover 800 -sarja ja Honda Legend 1986. Nissan avasi ensimmäisen Euroopan-tehtaansa Englannin Sunderlandissa 1986 valmistaakseen siellä ensin Nissan Bluebirdiä ja myöhemmin Primeraa ja Micraa. Vuonna 1992 Toyota avasi tehtaan Burnastonissa lähellä Derbyä. Ranskalainen Peugeot otti 1986 käyttöönsä entisen Rootes Groupin tehtaan Rytonissa, mutta sulki sen 2006 siirtääkseen tuotannon Slovakiaan.
Kun Rover Group myytiin saksalaiselle BMW:lle, Britanniassa ei enää ollut brittiomisteista suurten volyymien automallien valmistajaa. BMW alkoi kuitenkin elvyttää ja modernisoida perinteisiä brittimerkkejä Roveria, Land Roveria, MG:tä ja Miniä. Vuonna 2000 BMW kuitenkin myi Land Roverin Fordille ja Roverin sekä MG:n merkit Phoenix Consortiumille. Näin syntynyt MG Rover Group, viimeinen brittiomistuksessa ollut henkilöautojen massatuottaja, ajautui kuitenkin konkurssiin 2005. Rover-yhteistyön päätyttyä Honda jatkoi omien malliensa tuotantoa Britanniassa.
Historiaa > 2000-luku

Vuosituhannen vaihteen monimutkaisissa järjestelyissä Rolls-Royce ajautui BMW:n omistukseen ja saman yrityksen Bentley-merkki Volkswagenille.
Vuonna 2000 Ford ilmoitti lopettavansa henkilöautojen valmistuksen Britanniassa, mutta on sittemmin lisännyt moottoreidensa tuotantoa maassa. Maaliskuussa 2003 Vauxhall sulki tehtaansa Lutonissa ja jäljelle jäi vain kokoonpanotehdas Ellesmere Portissa. General Motors jatkoi kuitenkin Opelin pakettiautojen valmistusta Lutonissa.
Jaguar ja Land Rover ovat vuodesta 2008 olleet intialaisen Tata Motorsin omistuksessa. Kauppaan sisältyivät myös  Rover-, Daimler- ja Lanchester-tuotemerkit. MG on nykyisin Shanghai Automotive Industry Corporationin (SAIC) tytäryhtiön Nanjing Automobilen omistuksessa. Mini ja Rolls-Royce -merkit omistaa BMW, Bentley-merkin Volkswagen Group. Myös monet tällä hetkellä ”kassakaapissa” olevat brittiläiset automerkit, kuten Austin, Riley ja Triumph ovat ulkomaisessa omistuksessa.
Analyysiä

Teollisuushistorioitsija Timothy R. Whislerin mielestä Britannian oma autoteollisuus kaatui kyvyttömyyteen suunnitella, valmistaa ja markkinoida tarpeeksi hyviä autoja. Kilpailijamaihin verrattuna Britannialla oli neljä ratkaisematonta ongelma-aluetta: insinöörityö, tuotteiden suunnittelu, laatu ja jakelu. Tärkeimpänä syynä Whisler pitää autoteollisuuden jähmettyneitä toimintatapoja ja rakenteellista jäykkyyttä, joka esti sopeutumista uusiin markkinaolosuhteisiin. Autoja valmistettiin liian lyhyinä sarjoina, huonolla katteella ja liiaksi käsityönä. Autoyhtiöiden tuotekehitystä johtivat koulutettujen insinöörien ja liikkeenjohtajien sijasta pikemminkin pitkän linjan teknikot ja mekaanikot, jotka olivat tottuneet työskentelemään ”kädet piessä” yksityiskohtien kanssa. Yhdessä valtionhallinnon ja konsulttien kanssa he tukeutuivat vanhoihin toimintatapoihin, keskittyivät kotimarkkinoihin ja ottivat Henry Fordin alulle panemat sarjatuotanto-opit käyttöön liian myöhään jos ollenkaan. Siksi tuotanto oli työvoima- ja käsityövaltaista, laadunvalvonta heikkoa ja työväki aiheutti lakoillaan isoja menetyksiä. Malleja kehitettiin yrityksen ja erehdyksen menetelmin ilman kunnon markkinatutkimusta ja ennakkotestausta. Automerkkejä oli liikaa ja ne olivat usein päällekkäisiä.
Kirjallisuutta

Mäkipirtti, Markku: Brittiautot (Ajoneuvot Suomessa 3).  Tampere:  Apali, 2010.  ISBN 978-952-5026-98-6.
Aiheesta muualla

The British Motor Industry Heritage Trust (englanniksi)
The History of British Cars (video 51 min) (englanniksi)
Jeremy Clarksonin viihteellinen dokumentti Clarkson's Car Years - Who Killed The British Motor Industry? (BBC 2000, video 23 min) (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Automotive industry in the United Kingdom
Brittiläinen 8 hevosvoiman Albion vuodelta 1902.
Riley Kestrel vuodelta 1936.
Alec Issigonisin suunnittelema vuoden 1959 Morris Minor.
Brittiläisiä urheiluautoja, etualalla Jaguar E-Type.
Hillman Hunter GLS vuodelta 1974.
2010-luvun menestyksekkäisiin brittiautomalleihin kuuluu Range Rover Evoque.
Käännös suomeksi
DEC Alpha

| Alpha> Perustietoja |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Digital Equipment Corporation
Valmistaja:  Digital Equipment Corporation, Compaq, Hewlett-Packard
Julkaistu:  1992
Arkkitehtuuri ja luokitus
Arkkitehtuurityyppi:  RISC
Osoiteavaruus:  64-bit
DEC Alpha -prosessori
Alpha AXP (myös DECchip, DEC Alpha tai pelkkä Alpha) on Digital Equipment Corporationin 1990-luvulla kehittämä RISC-suoritinarkkitehtuuri, joka suunniteltiin VAX-arkkitehtuurin seuraajaksi DEC:n työasema- ja palvelinkoneisiin. DEC:n UNIX- ja VMS -koneiden lisäksi Alphaa käytettiin useimmissa Crayn 1990-luvun supertietokoneissa. Alpha kilpaili myös X86-arkkitehtuurin kanssa työasemissa.
Historia

Alpha suunniteltiin korvaamaan Digitalin käyttämät MIPS-suorittimet ja Digitalin aiempi VAX-arkkitehtuuri. Se suunniteltiin käytettäväksi pitkälle ajalle siinä ei ole erikoiskäyttöisiä rekistereitä.
Alpha-suorittimet olivat ilmestymisensä aikaan vuonna 1992 maailman nopeimpia mikroprosessoreita. Ne olivat alusta alkaen 64-bittisiä ja voimakkaasti käskytasolla rinnakkaistavia, ja ne toimivat suhteellisen korkealla kellotaajuudella: esimerkiksi ensimmäinen Alpha-suoritin, 21064 (joka esiteltiin marraskuussa 1992) oli tarkoitettu käytettäväksi 200 MHz taajuudella, kun Intelin nopein suoritin tuolloin oli 66 MHz:n i486. Alphaa pidettiinkin merkittävimpänä haastajana Intelin suorittimille. Vuonna 1999 Alpha ylitti ensimmäisenä suorittimena 1 GHz:n kellotaajuuden haamurajan.
Alphalle oli saatavilla Digitalin VMS-käyttöjärjestelmä ja Unix-tyyppisiä käyttöjärjestelmiä kuten System V, OSF/1 ja BSD. DEC 3000 -työasemat Alpha-suorittimella maksoivat 14 995 dollarista ylöspäin.
Windows NT:n ja VMS:n yhtäläisyyksien vuoksi Microsoft maksoi Digitalille 65 – 100 miljoonaa dollaria ja NT:lle lisättiin tuki Alpha-suorittimelle sekä osapuolet tekivät promootio- ja koulutussopimuksia.
Windows NT 4.0 käännettiin Alphalle ja DEC valmisti suorittimen pohjalta halpoja PC:n korvaajaksi tarkoitettuja tietokoneita, kuten DEC Multian. Laitteet eivät kuitenkaan menestyneet, koska suorittimet eivät emuloineet X86-koodia kovin nopeasti.
DEC:n ja Intelin välillä oli myös pitkä oikeudenkäynti patenteista. Syksyllä 1997 yhtiöt päätyivät sopimukseen, jonka mukaan ne ristiinlisensoivat patenttinsa ja Intel ostaa DEC:n Alphoja valmistavan Fab 6 -tehtaan. Yhdysvaltain kilpailuviranomaiset kuitenkin puuttuivat kauppaan ja pakottivat DEC:n lisensoimaan Alphan tekniikan muille yrityksille (esimerkiksi Samsung Electronicsille, AMD:lle ja IBM:lle). DEC:lle jäi Alphan tuotekehitys, lisensointi ja sertifiointi ilman omaa valmistuskapasiteettia.
Compaq osti DEC:n vuonna 1998 ja Hewlett-Packard puolestaan Compaqin vuonna 2002. HP lopetti Alphan kehittämisen ja markkinoinnin kuten se teki myös oman PA-RISC-suorittimensa suhteen, tarkoituksenaan siirtyä HP:n ja Intelin kehittämään IA-64- tai Itanium-prosessoriarkkitehtuuriin. Kaikki Alphan tekniikka ja oikeudet (piireistä ja kääntäjistä suunnitteluryhmään asti) myytiin Intelille. Osa Alphaa kehittäneistä insinööreistä siirtyi AMD:lle Compaqin ostettua DEC:in. Alphan peruja olivat AMD Athlon E6:n väylä sekä monisäikeistys, joka otettiin käyttöön myös Pentium 4:ssa ja AMD Opteronissa.
Viimeiset Alpha-suorittimet julkaistiin vuosina 2003 (21364 eli EV7) ja 2004 (1,3 GHz:n EV7z).
Alpha-prosessorimallit

Suoritinmalleissa ensimmäinen numero on arkkitehtuuriversio ja toinen (jos annettu) koon pienennys (kuten EV4, EV67..).
21064 (EV4), 2 liukuhihnaa, 128-bittinen väylä.
21064A (EV45), 21064 valmistettuna uudemmalla valmistustekniikalla, suurempi kellotaajuus
21066, halvempi versio 21264A-prosessorista. 64-bittinen väylä. Integroitu muistiohjain.
21164 (EV5), toisen sukupolven alpha. 4 liukuhihnaa, 8+8 kiB L1-välimuisti, 96 kiB L2-välimuisti piirillä
21164A (EV56), 21164 valmistettuna uudemmalla valmistustekniikalla, suurempi kellotaajuus
21164PC, halvempi versio 21164-prosessorista. Sisäinen L2-välimuisti poistettu, L1-datavälimuisti suurennettu 16 kibitavuun.
21264 (EV6), kolmannen sukupolven alpha. 4+2 liukuhihnaa, käskyjen uudelleenjärjestely. vain 64+64 kiB L1-välimuisti piirillä, iso ulkoinen L2 prosessorikortilla
21264A (EV67), 21264 valmistettuna uudemmalla valmistustekniikalla, suurempi kellotaajuus
21264B (EV68), 21264 valmistettuna vielä uudemmalla valmistustekniikalla, suurempi kellotaajuus
21264E, 21264B prosessoripiirille integroidulla L2-välimuistilla
21364 (EV7), neljännen sukupolven alpha. Perustuu samaan prosessoriytimeen kuin EV6, mutta uudisti väylärakenteen täysin. Sisältää 8-kanavaisen RDRAM-muistiohjaimen, integroidun L2-välimuistin ja nopeat linkit prosessorin yhteenkytkemiseksi.
21464 (EV8) oli tuleva malli, joka peruttiin Compaqin ostettua Digitalin.
Käskykannan ominaisuuksia

Alphaa pidetään eleganttina yhdistelmänä ominaisuuksia ilman selkeitä rajoitteita myöhemmälle suorituskyvylle. Siinä ei ole juurikaan käytetty oikoteitä hyvän suorituskyvyn saamiseksi vain suorittimen kullakin versiolla, vaan käskykanta on suunniteltu alusta lähtien myös tulevaisuuden suorittimille hyvin sopivaksi.
Esimerkki Alphasta poisjätetyistä oikoteistä on viivästetty hyppy, joka löytyy kaikista muista saman aikakauden RISC-suorittimista. Tehokkaammilla suorittimilla hyppyä pitää viivästää enemmän, ja viiveen määrä on aina kompromissi, joka hidastaa hitaampia suorittimia ja tekee nopeammista suorittimista vaikeampia toteuttaa. Alphassa osa haarautumisista voidaan välttää hyppykäskyjen tavoin ehdollisella move-käskyllä (cmov).
Alpha suunniteltiin ilman käskyä jakolaskulle koska se on vaikea liukuhihnalla toteutettavaksi.
Alphassa on tuki PALcode (Privileged Architecture Library) kutsuille, jotka ovat joukko makroja Alphan käskykannalla toteututettuna mikrokoodia vastaavalla tavalla.
Alphassa on 32 yleiskäyttöistä sekä 32 liukulukurekisteriä. Liukulukuyksiköllä on VAX-yhteensopivuustila.
Käskykantalaajennukset > Motion Video Instructions (MVI)

Motion Video Instructions (MVI) on SIMD-tyyppinen laajennus käskykantaan.
Käyttöjärjestelmätuki

Prosessoria tukevat mm. seuraavat käyttöjärjestelmät:
OpenVMS
Linux
Tru64 UNIX
BSD Unix
Windows NT
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alpha-mikroprosessorit Wikimedia Commonsissa
Dokumentaatiota bitsavers.org-palvelussa (englanniksi)
Alpha AXP Architecture[vanhentunut linkki] (PDF) (englanniksi)
Crash Team Racing Nitro-Fueled

| Crash Team Racing Nitro-Fueled |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Beenox
Julkaisija:  Activision
Jakelija:  Microsoft Store, Nintendo eShop ja PlayStation Store
Pelisarja:  Crash Bandicoot
Julkaistu:  21. kesäkuuta 2019
Lajityyppi:  ajopeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  PEGI: 7
Alusta:   PlayStation 4  Nintendo Switch  Xbox One 
Jakelumuoto:  Blu-ray
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK  : 
Crash Team Racing Nitro-Fueled (tyylitelty CTR: Crash Team Racing Nitro-Fueled) on Beenoxin kehittämä ja Activisionin julkaisema ajopeli, joka on uudistettu versio Crash Bandicoot -videopelisarjan ajopelistä Crash Team Racing, jonka Naughty Dog kehitti alun perin PlayStationille, ja sisältää sisältöä myös Crash Nitro Kartista ja Crash Tag Team Racingistä, jotka Vicarious Visions ja Radical Entertainment kehittivät alun perin PlayStation 2:lle, Xboxille ja Nintendo GameCubelle.
Crash Bandicoot N. Sane Trilogyn julkaisun jälkeen spekuloitiin, että tulevaisuudessa julkaistaisiin uusi versio Crash Team Racingistä, ja lopulta peli julkistettiin virallisesti joulukuun 2018 The Game Awards -tapahtumassa. Se julkaistiin maailmanlaajuisesti Nintendo Switchille, PlayStation 4:lle ja Xbox Onelle 21. kesäkuuta 2019.
Pelaaminen

Alkuperäisen Crash Team Racingin tavoin, Nitro-Fueled on ajopeli, jossa kilpaillaan Crash Bandicoot -sarjasta tutuilla hahmoilla. Pelaajien on välteltävä esteitä ja ajettava läpi useiden eri ratojen, käyttäen aseita ja tehosteita omaksi edukseen tai vastustajien hidastamiseen, ylittääkseen ensimmäisenä maaliviivan. Peli sisältää seikkailutilan (Adventure), uusien alueiden, hahmojen ja pomotaisteluiden avautuessa pelin etenemisen mukaan.
Nitro-Fueled lisää peliin useita uusia ominaisuuksia, joita alkuperäisessä Crash Team Racingissä ei ollut, verkkomoninpelaaminen, mahdollisuus valita eri autoja ja muokata hahmojen asusteita, autojen väriä tai renkaita. Nitro-Fueled lisää peliin sisältöä myös muista Crash Bandicoot -ajopeleistä, kuten Crash Nitro Kartista ja Crash Tag Team Racingistä tuttuja autoja, autonrenkaita sekä uudet versiot Nitro Kartin radoista ja taisteluareenoista. Alkuperäisistä versioista poiketen Nitro-Fueledin versioissa näistä radoista ei ole antigravitaatiotekniikalla ajettavia osia. Osa pelihahmoista, hahmojen ulkoasuista, autoista, autonrenkaista, automaalipinnoista ja koristetarroista on avattavissa pelin päävalikon kautta löytyvältä ”varikolta” (engl. Pit Stop), jossa käytetään maksuvälineinä pelaamisesta ansaittavia wumpa-kolikoita.
Nitro-Fueled sisälsi heinäkuusta 2019 maaliskuuhun 2020 asti kahdeksan rajoitetun ajan kestävää Grand Prix -tapahtumaa, jotka lisäsivät peliin ilmaispäivityksinä kokonaan uudet radat: ”Twilight Tour”, ”Prehistoric Playground”, ”Spyro Circuit”, ”Nina’s Nightmare”, ”Koala Carnival”, ”Gingerbread Joyride”, ”Megamix Mania” ja ”Drive-Thru Danger”. Pelaajat voivat suorittaa Grand Prix’n erikoishaasteita kerätäkseen Nitro-pisteitä. Keräämällä Nitro-pisteitä riittävästi voi avata uusia hahmoja, ulkoasuja, autoja, renkaita ja uusia koristetarroja. Kaikki Grand Prix -tarvikkeet tulivat myöhemmin lunastettaviksi varikolle Grand Prix -ominaisuuden poistuttua, kuten myös kaikki Grand Prix -tapahtumien jälkeen peliin lisätyt uudet hahmot, ulkoasut, autot ja koristekuviot. Erikoishaasteet pidettiin ominaisuutena pelissä, mutta Nitro-pisteiden sijasta niistä kerätään wumpa-kolikoita.
Pelaaminen > Hahmot

Nitro-Fueledissa on hahmoja sekä Crash Team Racingistä että Crash Nitro Kartista. Aluksi pelissä oli 26 hahmoa, joista valmiiksi avattuina ovat ainoastaan Crash Team Racingin kahdeksan perushahmoa: Crash Bandicoot, Coco Bandicoot, tohtori Neo Cortex, tohtori N. Gin, Tiny Tiger, Dingodile, Polar ja Pura. Lopuista Crash Team Racingin hahmoista Ripper Roo, Papu Papu, Komodo Joe, Pinstripe Potoroo, Fake Crash sekä pelin päävihollinen Nitros Oxide ovat avattavissa seikkailutilan kautta, tohtori Nefarious Tropy aika-ajotilan kautta ja Penta Penguin päävalikon kautta näppäinkoodilla, kun taas Crash Nitro Kartista tutut hahmot Crunch Bandicoot, Zem, Zam, N. Trance, todellinen Velo, Krunk, Nash, pieni Norm, iso Norm ja Geary ovat avattavissa varikolta. Pelistä julkaistussa Oxide Edition -erikoisversiossa Oxide, Crunch, Zem ja Zam ovat kuitenkin valmiiksi avattuina hahmoina.
Grand Prix -tapahtumissa oli mahdollista ostaa wumpa-kolikoilla tai avata joko Nitro-pisteillä näiden tapahtumien myötä peliin lisättyjä uusia hahmoja tai seikkailutilaan piilotetuilla uusilla yksityiskohdilla, useimman ollessa ensimmäistä kertaa pelattavana ajopeleissä. Grand Prix -tapahtumien päättymisen jälkeenkin uusia hahmoja lisättiin varikolle. Mukaan liittyivät Tawna, Tri. Nitrus Brio, Koala Kong ja laboratorioassistentti alkuperäisestä Crash Bandicootista, Komodo Moe Cortex Strikes Backistä, Baby T ja rautainen C-laatikko (engl. Iron Checkpoint Crate) Warpedista, palkinnonjakajatytöt Ami, Megumi, Liz ja Isabella alkuperäisestä Team Racingistä, Rilla Roo Crash Bashistä (kaksi eri versiota, joista myöhemmin julkaistu muistutti enemmän Crash Bashin versiota), Megamix Crash Bandicoot XS:stä, keisari Velo XXVII robottivaleasussaan Nitro Kartista, Nina Cortex Twinsanitystä, Pasadena O’Possum, Ebenezer von Clutch sekä pelissä jo CTR TV -mainoksia juontaneet Chick Gizzard Lips ja Stew Tag Team Racingistä, Yaya Panda Crash Nitro Kart 2 -mobiilipelistä, vauvaversiot Crashistä, Cocosta, Cortexista ja N. Tropysta, Spyro-pelisarjasta itse Spyro sekä Hunter ja Gnasty Gnorc, sekä aivan uudet hahmot: kruunupäinen kana King Chicken ja mutanttihirvi Hasty.
Ääninäyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jess Harnell  | … |  Crash Bandicoot, Vauva-Crash, Laboratorioassistentti   |
|  Debi Derryberry  | … |  Coco Bandicoot, Vauva-Coco, Nina Cortex, Pasadena O’Possum   |
|  Lex Lang  | … |  Tri. Neo Cortex, Megamix, Vauva-Cortex   |
|  Corey Burton  | … |  Tri. N. Gin, Tri. Nefarious Tropy, Nitros Oxide, Megamix, Vauva-N. Tropy   |
|  John DiMaggio  | … |  Tiny Tiger, Uka Uka, Ebenezer von Clutch, Megamix   |
|  Fred Tatasciore  | … |  Dingodile, Komodo Joe, Penta Penguin, Komodo Moe, Koala Kong, King Chicken, Megamix   |
|  Misty Lee  | … |  Polar, Pura, Tawna   |
|  Greg Eagles  | … |  Aku Aku   |
|  Andrew Morgado  | … |  Ripper Roo, Fake Crash, Zam, Krunk, Rilla Roo   |
|  Dwight Schultz  | … |  Papu Papu, Nash, Geary   |
|  Robbie Daymond  | … |  Pinstripe Potoroo, Pieni Norm, Hunter, Hasty   |
|  Ike Amadi  | … |  Crunch Bandicoot, Baby T   |
|  André Sogliuzzo  | … |  Zem, Todellinen Velo, Iso Norm, Keisari Velo XXVII   |
|  Michael Gough  | … |  N. Trance, Gnasty Gnorc   |
|  Cissy Jones  | … |  Ami   |
|  Stephanie Sheh  | … |  Megumi, Yaya Panda   |
|  Victoria Atkin  | … |  Liz   |
|  Melanie Minichino  | … |  Isabella   |
|  Tom Kenny  | … |  Spyro, Tri. Nitrus Brio   |
|  Roger Craig Smith  | … |  Chick Gizzard Lips   |
|  Kevin Michael Richardson  | … |  Stew   |
|  Gregg Berger  | … |  sivuäänet   |
Huomioita

↑  Alkuperäisen pelin kehitti Naughty Dog. Crash Nitro Kartista otetun sisällön kehitti alun perin Vicarious Visions ja Crash Tag Team Racingistä otetun sisällön Radical Entertainment.
↑  Pelin lopputeksteissä on virheellisesti merkitty Jess Harnell Pinstripen ääninäyttelijäksi.
Aiheesta muualla

Crash Team Racing Nitro-Fueled Internet Movie Databasessa (englanniksi)