Tasankointiaanit
Kulttuuri > Kansojen väliset suhteet

Tasankojen intiaanien välillä syntyi paljon erimielisyyksiä, mutta ne eivät johtuneet kulttuurisista eroista. Lapset kasvatettiin sotaisiksi, ja soturiseurat vaalivat ja voimistivat sitä. Samaa kieltä puhuvat kansat saattoivat käydä sotaa vuosisatoja, kun taas jotkut täysin eri kulttuureita ja kieliperheitä edustavat kansat tekivät pitkäikäisiä liittoja. Jälkimmäisestä ovat hyviä esimerkkejä kiowien ja kiowa-apachien vuosisatoja kestänyt liitto ja kiowien 1600-luvun lopulla tekemä liitto crow-intiaanien kanssa. Seuraavina vuosisatoina kiowat tekivät monia ystävyyskäyntejä crowien kyliin ja saattoivat jättää pienimmät lapsensa useiksi vuosiksi näiden luo oppimaan crow-kieltä.
Tasankojen alueilta löytyneiden luolamaalausten tutkijat ovat panneet merkille jyrkän muutoksen, joka maalausten aihepiirissä ilmenee vuoden 1730 paikkeilla, kun eläinkuvat muuttuvat sotanäyttämöiksi. Tämä kertoo selvästi siitä, että hevosten saapuminen muutti maailmankatsomusta ja sodissa saatu kunnia korostui.
Hevosten valtakauden alkuvuosina shoshonit laajensivat metsästysmaitaan Kanadan puolelle eteläiseen Saskatchewaniin ja olivat ratsujensa vuoksi ylivertaisessa asemassa jalkaisin liikkuviin metsästäjiin nähden. Mustajalat olivat kauhuissaan nähdessään hevosia ensimmäisen kerran ja saivatkin kärsiä ratsastavien shoshonien ylivoimasta. Mutta samoihin aikoihin, kun hevosten leviäminen alkoi etelästä ja lännestä, tuliaseet levisivät toisesta suunnasta. Shoshonien ylivalta mureni muutamassa kymmenessä vuodessa. Kostonhimoiset mustajalat liittoutuivat assiniboiden ja creiden kanssa saadakseen näiltä tuliaseita, ja vuonna 1782 mustajalat hallitsevan heimonsa pieganien johdolla lopettivat shoshonien herruuden tasangoilla. Kalliovuorten itäpuolella asuneista shoshoniryhmistä osa hävitettiin kokonaan ja osa pakeni vuoristoon. Meni puoli vuosisataa ennen kuin shoshonit uskaltautuivat seuraavan kerran Yellowstonen pohjoisenpuoleisille tasangoille. Jälkeenpäin he ovat kertoneet tappion johtuneen siitä, etteivät espanjalaiset suostuneet myymään heille tuliaseita.
Mustajalat nousivat Montanan ja Sackatchewanin tasangoilla hallitsevaan asemaan. He kääntyivät assiniboineja ja creitä vastaan, sotivat kaikkien metsästysalueilleen pyrkivien tulokkaiden kanssa ja aiheuttivat yleistä pelkoa niin muiden intiaanien kuin myöhemmin alueille tulleiden amerikkalaisten turkismetsästäjien parissa.
Keskiset tasangot olivat lakota-siouxien monien heimojen hallinnassa, ja he ottivat yhteen myös mustajalkojen kanssa, joiden liittolaisina olivat arapahoista omaksi kansakseen erkautuneet gros ventret. Tasangoilla solmittiin useita vahvoja sotilasliittoja, jotka alun perin oli tarkoitettu muiden kansojen karkottamiseen mutta kohdistuivat myöhemmin Yhdysvaltoja vastaan. Cheyennet ja arapahot olivat tulleet idän metsistä ja puhuivat algonkinien murteita. He muodostivat kahteen eri ryhmään jakautuneina kestävän liiton niin eteläisillä kuin pohjoisillakin tasangoilla.
Eteläisiä tasankoja hallitsivat comanchet, jotka tunnettiin pitkään nimellä padoucat. He pystyivät luomaan toimivan strategian, jossa ryöstöretkin, mutta myös kaupankäynnin ja diplomatian keinoin luotiin vahva asema ja alistettiin ympäristön intiaanit ja eurooppalaisten siirtokunnat. Vaikka comanchet olivat jakaantuneet moniin kyläkuntiin, heidän heimoliittonsa toimi erinomaisesti. Kiowat sotivat ensin comancheja vastaan mutta solmivat muodollisen liiton heidän kanssaan vuonna 1790. Kummallakin kansalla oli tärkeä osuus espanjalaisten siirtokuntien pohjoiseen leviämisen estämisessä.
Tasangoilla eli myös kansoja, joita pidettiin ulkopuolisina ja jotka eivät saaneet pitkäaikaisia liittolaisia tai ystäviä. Sellaisiksi katsottiin pawneet ja tonkawat. Tonkaweita vihattiin, koska heidät tiedettiin yleisesti kannibaaleiksi. Pawneet olivat vihattuja sotaisuutensa vuoksi. Maanviljelijöihin kuuluneiden osagien on mainittu sotineen kaikkien naapuriensa kanssa ja surmanneen myös lähes sukupuuttoon ainoat liittolaisensa missouriat.
Missourin varren sotaisat hidatsat vetivät mukanaan rauhalliset naapurinsa ja liittolaisensa mandanit moniin sotiin vastoin näiden tahtoa.  Mandanit puolustivat kyliään myös lakotoja, assiniboineja, ojibwoja ja cheyennejä vastaan. Etelämpänä saman joen varrelle levittäytyneet arikarat joutuivat jättämään lähes kaikki kylänsä lakotoille, jotka 1700-luvun loppupuoliskolla kulkeutuivat idästä suuntautuneen muuttoliikkeen seurauksena Etelä-Dakotaan. Vaikka comanchien, kiowien, lakotain ja mustajalkain sotaisa maine olikin tosiasia, monet intiaanien keskinäiset kahakat olivat kuin hurjaa alkukantaista sotaleikkiä, jossa ensisijainen tarkoitus ei ollut surmata vastustajaa vaan koskettaa tätä kädellä tai erityisellä coup-kepillä. Sitä pidettiin arvostettuna urotekona. Verikoston tai siihen verrattavissa olevan vakavan erimielisyyden vuoksi turvauduttiin tilaisuuden tullen kostotoimiin, joissa saattoivat kärsiä myös naiset, lapset ja vanhukset.