Ryōan-ji
Zenpuutarha

Ryōan-jin kuuluisa zenpuutarha, joka sijaitsee hōjō-rakennuksen eteläsivulla, on tyypiltään kuivapuutarha (karesansui). Suorakulmion mallisen puutarhan leveys on noin 30 metriä, syvyys 10 metriä. Se koostuu ainoastaan haravoidusta sorakentästä, jolle on aseteltu 15 erikokoista kiveä 5 kiviryhmään. Vaaleaa soraa ympäröi graniitista leikattu kivireunus. Etelässä ja lännessä puutarhaa rajaa matala kivimuuri, jonka pinnassa on kulunut, kivenlohkareiden sävyjä lähellä oleva tekstuuri. Muurin takana on korkeita mäntyjä ja muita puita.
Keskiajalla rakennetuksi puutarhaksi Ryōan-jin puutarha on epätavanomainen, sillä kasvillisuudella ei ole siinä juuri minkäänlaista roolia. Puutarhan kiviasetelma on taidokkaasti laadittu ja muistuttaa kompositioltaan kiinalaisten taiteilijamunkkien maalauksia. Asetelmaa lienee tarkoitus seurata vasemmalta oikealle, ja tämäntyyppinen katselutapa onkin ollut japanilaisissa puutarhoissa tyypillinen 1600-luvulta lähtien. Puutarhan suunnittelijaa ei tunneta: varhaisimmat säilyneet kuvaukset puutarhasta ovat 1680-luvulta, ja niissä suunnittelijaksi mainitaan taiteilija Sōami tai Hosokawa Katsumoto itse. Näiden attribuutioiden tarkoitus lienee kuitenkin ollut välttää tuntemattomien kivenhakkaajien nimeäminen. Yhteen kivenlohkareeseen on kaiverrettu kahden 1400-luvun lopulla eläneen kivityöläisen nimet, Hikojirō ja Kotarō.
Aikojen saatossa zenpuutarhasta on esitetty erilaisia tulkintoja. Kiviä on verrattu muun muassa merestä kohoaviin saariin, taivaalle pilvien lomaan nouseviin vuorenhuippuihin, Kiinan viiteen vuoreen tai sydäntä merkitsevään kirjoitusmerkkiin (心). Tyypillisesti vastaavanlaisia kivipuutarhoja verrataan saaristomaisemaan. Jo 1600-luvun lähteissä puutarhan kiviasetelmaa kutsutaan ”tiikerinpennuiksi ylittämässä jokea” (tora no ko watashi). Kertomus tiikeriemosta, joka auttaa pentujaan joen yli, esiintyy jo varhaisissa kiinalaisissa klassikoissa. Tarinan mukaan emolla on kolme pentua, joista yksi on pahaluontoinen: koska sitä ei voi jättää yksin muiden pentujen kanssa, emon täytyy uida pentujen kanssa yksitellen joen yli oikeassa järjestyksessä.
1600-luvun lopun lähteiden kuvaukset puutarhasta sopivat nykyistä paremmin tähän tarinaan: niiden mukaan puutarhassa oli alun perin vain yhdeksän kivenlohkaretta. Myös puutarhaan liittyvä temppelirakennus oli pienempi kuin nykyään. Puutarhan läpi lienee alun perin kulkenut päähallille johtava katettu käytävä, joka on saattanut edustaa tiikerin ylittämää jokea. Todennäköisesti suurin osa puutarhan kivistä poistettiin ja aseteltiin uudelleen 1700-luvun lopun tulipalon jälkeen; palo lienee jättänyt puutarhaan myös 80 senttimetrin kerroksen ylimääräistä rakennusjätettä ja maata. Uudelleenrakennuksessa saattoi olla mukana aikakauden kuuluisin puutarhasuunnittelija Akisato Ritō. Hänen vuoden 1799 teoksessaan Miyako rinsen meishō zue on puupiirros, jossa on näkyvillä samat 15 kiveä kuin nykyäänkin. Teoksessa valitellaan myös puutarhan muurin takana liian korkeiksi kasvaneita mäntyjä, jotka peittävät aiemman avoimemman näkymän. Toisaalta kohonneen maanpinnan ja päähallin aiempaa korkeammalle rakennetun verannan myötä muurin yli näkee nykyään paremmin kuin ennen tulipaloa.
Allen S. Weissin mukaan etenkin länsimaiset modernistit ovat halunneet tulkita Ryōan-jin puutarhaa abstraktina asetelmana, jolla ei ole ikonografisia merkityksiä. Eräs heistä oli 1930-luvulla funktionalismin hengessä puutarhaa tulkinnut arkkitehti Bruno Taut. Myöhemmin Tautin jalanjälkiä seuranneen Philip Johnsonin sanotaan jopa purskahtaneen itkuun nähdessään minimalistisen puutarhan. Väärintulkintoja on edesauttanut se, että toisin kuin tyypillisessä zenpuutarhassa, Ryōan-jin kiviä ei ole nimetty, mikä jättää tilaa erilaisille merkityksille. Ranskalainen taidehistorioitsija François Berthier toteaa ”puutarhan olevan merkityksiltään niin rikas juuri siksi, että sen tarkoitus on jäänyt epäselväksi: koska puutarha on salaperäinen, se antaa runsaasti tilaa kuvitelmille”.