Black metal
Historia > Kolmas aalto

Väkivaltaiset tapahtumat loivat black metalille maineen äärimmäisenä musiikinlajina. Monien silmissä rikokset oikeuttivat lajityyppiä leimanneen saatanallisen kuvaston ja pahuuden, kun ulkomusiikilliset teot vastasivat sanoitusten ja imagon antamaa viestiä. Tuoreemmat black metal -yhtyeet ovat loitontuneet varhaisten norjalaisyhtyeiden aatteista ja ulkomusiikillisesta toiminnasta. Väkivallan leima on kuitenkin seurannut genreä ja sitä on ollut mahdollista hyödyntää kaupallisesti, kun itse musiikki on muuttunut salonkikelpoisemmaksi.
Yleisimmin black metalista erotetaan ensimmäinen ja toinen aalto. Toisinaan puhutaan kolmannesta aallosta, jolla viitataan vuosituhannen taitteessa tapahtuneeseen monipuolistumiseen. Varhaista black metalia leimasi voimakas jako ”meihin ja muihin”, mutta kolmannen aallon myötä ideologinen puhdasoppisuus karisi. Black metal alkoi ottaa vaikutteita melodisemmista tyylilajeista, soittoteknisen osaamisen arvostus nousi ja äänitysstudion mahdollisuuksia hyödynnettiin aiempaa vapaammin. Musiikki tavoitti yhä laajemman yleisön, ja nykyään black metalia kuuntelevat muutkin kuin hevarit.
Black metalin ympärille alkoi vuosituhannen vaihteessa syntyä merkittävää liiketoimintaa. Norjalainen Dimmu Borgir oli vuoteen 2000 mennessä yltänyt arviolta 400 000 kappaleen levymyyntiin, ja englantilainen Cradle of Filth oli vielä suositumpi. Kumpikin esitti perinteistä black metalia valtavirtaisempaa musiikkia. Dimmu Borgir otti vaikutteita klassisesta musiikista ja oopperasta ja yhtyeen äänimaailma lainasi industrialin piirteitä. Vuoden 2003 albumilla Death Cult Armageddon yhtyettä säesti Prahan filharmoninen orkesteri. Cradle of Filth haki vaikutteita sinfonisesta- ja goottimetallista. Norjalaisen Faro Journalenin toimittaja Asbjørn Slettemark arvioi, että 1990-luvun lopulla black metal oli ”hilkulla tulla todella isoksi kansainvälisen kiinnostuksen myötä. Jos olisi löytynyt lisää Dimmu Borgirin tai Kovenantin kaltaisia bändejä, black metalista olisi hyvin voinut tulla jälleen uusi esimerkki undergroundista mainstreamiksi nousseesta musiikkityylistä.”
Black metaliin kytkeytyviä rikoksia on noussut julkisuuteen vielä 2000-luvun puolellakin. Gorgorothin laulaja Kristian ”Gaahl” Espedal tuomittiin pahoinpitelystä vuonna 2005. Rikoksia tehtiin myös Pohjoismaiden ulkopuolella. Pohjoismaiden rikoksissa poikkeuksellista on se, että niihin syyllistyneet ovat usein olleet black metal -piirien tunnetuimpia jäseniä.
Käytännössä black metal -alakulttuuri valtavirtaistui ja keskiluokkaistui 2000-luvun ensikymmenelle mennessä. Myös tiedotusvälineiden suhtautuminen muuttui, kun black metal -muusikoiden harrastamaa provosointia ja liioittelua alettiin tarkastella lähdekriittisemmin eikä heidän väitteitään enää toisteltu tiedotusvälineissä sellaisinaan. Brittiläisen Venomin keulahahmo Cronos pohdiskeli ilmapiirin muutosta:
»Kyllähän ennen olimme sensuurin hampaissa, mutta emme enää. Nyt tämä on vain äärimmäistä musiikkia, ei muuta. Meillä on lapsia, olemme itse aikuisia, ja ihmiset ovat kaiketi ymmärtäneet tämän. Me emme polta kirkkoja tai tapa ihmisiä. Päinvastoin, me olemme nykyään suuren vastuun kantajia, sillä Venomhan työllistää managereita, roudareita ja muuta porukkaa. Äärimusiikki voi siis nykyään olla ihmiselle ura ja tulonlähde.» 
(Conrad ”Cronos” Lant, 2007)
Lajityyppi kukoisti varsinkin Pohjoismaissa, missä kulttuuri ja nuorten harrastetoiminta sai merkittävää taloudellista tukea valtiolta ja järjestöiltä. Keith Kahn-Harrisin (2007) mukaan on ”herkullista ironiaa”, että juuri näissä sosiaalidemokraattisissa valtioissa tehtiin ”väkivaltaista, järjestelmän vastaista musiikkia”. Norjan 1990-luvun black metal oli yritys irtautua tästä ristiriidasta ja olla ”täysin kumouksellinen”, mutta muutamaa vuotta myöhemmin tilanne oli jo palannut entiselleen. Black metal -muusikot tekivät epätavallista musiikkia, mutta elivät muutoin tavallista elämää.
Vuonna 2018 ilmestyi näytelmäelokuva Lords of Chaos, joka kertoo Aarsethin ja muiden Mayhemin jäsenten vaiheista. Elokuva sai enimmäkseen myönteisiä arvioita kriitikoilta, mutta monet elokuvan esittämät henkilöt ovat kritisoineet sitä ja väittäneet sen vääristelevän historiaa. Seuraavina kuukausina eri puolilla maailmaa tapahtui viisi tuhopolttoa, joiden kohteeksi valikoitui kirkkoja ja seurakuntataloja. Metallimusiikkilehti Kerrang! pohdiskeli, oliko elokuva mahdollisesti innoittanut tuhopolttoja: ”Loppujen lopuksi kaikki sankarit kuolivat, joutuivat vankilaan tai ryhtyivät rasistisiksi folkmuusikoiksi. Kun metallifani polttaa kirkon, se kertoo vain siitä, ettei hän oppinut mitään tarinasta musiikin taustalla.”