stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Chanel No. 5

Chanel No. 5 -pullo.
Chanel No. 5 on Chanel-tuotemerkin tunnetuimpia hajuvesiä. Sen kehitti venäläis-ranskalainen kemisti ja parfymisti Ernest Beaux vuonna 1921.
Chanel No 5:n tuoksu on klassinen, ja se on edelleen yksi maailman myydyimmistä hajuvesistä. Tuote sai nimensä, kun ranskalainen Coco Chanel arvioi erilaisia hajuvesiehdotuksia ja hänen suosikkinsa oli näyte pullossa numero viisi – No. 5. Suuren suosionsa kyseinen tuoksu on saavuttanut muun muassa sillä, että Marilyn Monroe kertoi tarvitsevansa ”yöpuvukseen” vain pari tippaa Chanel No. 5:sta. Parfyymin mainoskampanjoissa ovat esiintyneet muun muassa näyttelijät Catherine Deneuve ja Nicole Kidman.
Chanel No. 5:n ensituoksu koostuu aldehydeistä, bergamottista, sitruunasta ja nerolista, sydäntuoksu jasmiinista, ruususta, kielosta ja orris-juuresta, ja pohjatuoksu vetivertista, santelipuusta, vaniljasta ja meripihkasta.lähde?
Chanel No. 5 -tuoksuja on nykyään useita versiota. Eau de Parfum on 1980-luvulla modernisoitu versio, Parfum taas noudattaa alkuperäistä reseptiä. Nyös Eau de Toilette muistuttaa alkuperäistä, mutta sen tuoksupitoisuus on pienempi.
Axel Cedercreutz (professori)

Axel Cedercreutz vuonna 1922
Axel Carl Magnus Cedercreutz (31. maaliskuuta 1873 Turku – 2. lokakuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja Helsingin yliopiston professori.
Elämä

Cedercreutzin vanhemmat olivat tilanomistaja, sääntöperinnönhaltija eli fideikomissaari, vapaaherra Axel Fredrik Nikolaus Cedercreutz ja Johanna Lovisa (Louise) Mariana Björkenheim (1848–1921) Vuojoen kartanosta Eurajoelta. Hänellä oli kolme veljeä, Gustaf, Edvard ja Emil sekä sisar Karin Emilia.
Hän pääsi ylioppilaaksi 1891 ja opiskeli Helsingin yliopistossa, valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi vuonna 1894 sekä lääketieteen kandidaatiksi vuonna 1896, lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1900 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1902.
Cedercreutz toimi Helsingin yliopiston ihotautiopin dosenttina vuosina 1908–1919 sekä syfilidologian ja ihotautien ylimääräisenä professorina vuosina 1919–1940. Cedercreutz julkaisi 1910-luvulla ensimmäisiä suomalaisia allergisia sairauksia käsitelleitä kirjoituksia.
Hänet tunnettiin nimellä "Kuppaparoni" hänen syfiliksen hoidossa tekemänsä työn ansiosta. Hänen kaudellaan ihotautipotilaitten määrä oli ensimmäistä kertaa suurempi kuin sukupuolitautien potilasmäärä. Hänen veljensä oli kuvanveistäjä Emil Cedercreutz, jonka hevosveistos Äidinrakkaus vuodelta 1928 on entisen Iho- ja sukupuolitautien klinikan "Vanhan klinikan" edessä Varsapuistossa Unioninkadulla.
Axel Cedercreutz oli naimisissa vuodesta 1904 Ingrid Bergrothin kanssa.
Galleria

Köyliönkartanolla vaimonsa Ingridin ja lapsenlapsen Isabellan kanssa 1930-luvulla
Jonas Cedercreutz

Jonas Victor Axel Cedercreutz  (18. tammikuuta 1914 Helsinki – 7. maaliskuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja vapaaherra, joka kuului Cedercreutz-sukuun.
Henkilöhistoria

Jonas Cedercreutzin vanhemmat olivat varatuomari Gustaf Cedercreutz ja Gerdrud Ek. Kauppaneuvos Magnus Cedercreutz oli Jonas Cedercreutzin veli. Hänen setänsä oli puolestaan kuvanveistäjä Emil Cedercreutz. Jonas Cedercreutz oli naimisissa Rita Ignatiuksen kanssa. Heidän tyttärensä Mariana Cedercreutz on myös arkkitehti.
Valmistuttuaan 1930-luvulla Cedercreutz työskenteli jonkin aikaa Ruotsissa. Vuosina 1945–1963 Cedercreutzilla oli Helsingissä arkkitehtitoimisto yhdessä Helge Iivari Railon kanssa, jonka jälkeen hän piti omaa arkkitehtitoimistoaan.
Töitä

Ahvenanmaan merenkulkumuseo, Maarianhamina (toteutettu 1949)
Keski-Suomen keskussairaala, Jyväskylä (1954)
Kuusisaarenpolku 7:n pientalot, Munkkiniemi (1957)
Juurikkaniemen sairaala, Keuruu (1958)
Palvelutalo Betania, Turku
Keski-Uudenmaan B-mielisairaala (1959, Helge Railon kanssa)
Lääninhallituksen lisärakennus, Hämeenlinna (1962)
Keski-Suomen sairaanhoitaja-terveyssisarkoulu  (1963)
Emil Cedercreutzin museon lisärakennukset, Harjavalta (1963, toteutettu 1971, 1977 ja 1996)
Eräjärven sankarimuistomerkki, paljastettu 4. heinäkuuta 1948.
Suomen Brasílian-suurlähetystö, Brasília (1974)
Cedercreutzin suunnittelema Eräjärven sankarimuistomerkki Orivedellä (1948).
Carola

| Carola |
| --- | --- |
 Carola vuonna 1965
Henkilötiedot
Koko nimi:  Carola Christina Standertskjöld-Liemola
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1941 Helsinki
Kuollut: 12. marraskuuta 1997 (56 vuotta) Kirkkonummi
Muusikko
Taiteilijanimi:  Carola 
Tyylilajit:  popmusiikki, jazz ja soul 
Levy-yhtiöt:  RCA ja Decca Records 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Carola Christina Standertskjöld-Liemola (o.s. Standertskjöld, 23. maaliskuuta 1941 Helsinki – 12. marraskuuta 1997 Kirkkonummi) oli 1960-luvun suosituimpia suomalaisia laulajia. Hän esitti jazzahtavaa iskelmämusiikkia, jossa oli usein myös blues- ja soul-vaikutteita. Hän oli suomenruotsalaisesta Standertskjöldin sukuun kuuluvasta aatelisperheestä, puhui viittä kieltä ja pystyi esiintymään yhdeksällä kielellä.
Ura

Carolan säännölliset esiintymiset alkoivat vuonna 1962, kun hänestä tuli solisti Esa Pethmanin yhtyeeseen, jonka mukana laulaja kävi keikoilla kotimaan lisäksi myös Puolassa ja Tšekkoslovakiassa. Hänellä oli omia televisio-ohjelmia Saksassa ja Sveitsissä. Vuonna 1963 Carola kierteli laajemminkin Euroopassa Hazy Osterwaldin yhtyeen kanssa, ja samana vuonna ilmestyi ensimmäisenä singlenä juutalainen kansansävelmä ”Hava Nagila”.
Vuonna 1965 Carola oli mukana televisio-ohjelmassa Lumilinna, joka voitti Montreux’n Kultaisen ruusun.
Ensimmäinen suuri menestyskappale oli vuonna 1966 ilmestynyt ”Kielletyt leikit” ja sitä seurasivat 1960-luvulla muun muassa ”Jerusalem” (1968), ”Nuori tumma” (1968), ”Ei aina käy niin kuin haaveillaan” (1967), ”Mä lähden stadiin” (1967) (duetto Lasse Mårtensonin kanssa) sekä ”Rakkauden jälkeen” (1968). 1960-luvulla Carola osallistui euroviisukarsintoihin vuonna 1965 Lasse Mårtensonin sävellyksellä "Ge mig en grabb" ja vuonna 1966 kappaleella "Meren laulu". Vuonna 1965 Carola esiintyi elokuvissa Vaaksa vaaraa sekä vuonna 1966 Topralli. Carolan esityksiä taltioitiin myös Yleisradion kantanauhoille.
1970-luvun alussa Carola levytti muun muassa kappaleet ”Penkki, puu ja puistotie” (1971), ”Herrojen kanssa pellon laidalla” (1971), ”Rakastan saavuthan” (1972) ja ”Yksin” (1972). Vuonna 1971 hän osallistui euroviisukarsintoihin yhdessä Aarno Ranisen kanssa kappaleella ”Ei koskaan”, joka oli Ranisen säveltämä.
1970-luvun puolivälissä Carola siirtyi töihin miehensä liikeyritykseen vihannestukkuun. Esiintymislavoille hän palasi 1980-luvulla jazz-ohjelmistolla. Carola levytti vuonna 1980 Aarno Ranisen tuottaman albumin Maria, Maria ja vuonna 1985 Kassu Halosen tuottaman Sydämeen jäi soimaan blues. 1980-luvun lopulla Carola konsertoi muun muassa UMO:n ja Iiro Rantalan kanssa. Viimeiseksi levytykseksi jäi kappale ”Sydämeni jäi Sorrentoon” (1988), joka ilmestyi kokoelmalevyllä Ciao ciao bambina.
Vasta vuonna 2004 julkaistiin postuumisti albumi, joka sisälsi Carolan ominta jazz-ohjelmistoa; Carola & Heikki Sarmanto Trio -albumin äänitykset tehtiin jo vuonna 1966, mutta niitä ei tuolloin julkaistu.
Carola ei tehnyt paljoakaan tavallisia tanssikeikkoja, vaan esiintymiset keskittyivät konserttilavoille, televisioon ja yökerhoihin.
Tuija Wuori-Tabermann on kirjoittanut Carolasta elämäkertateoksen Sydämeen jäi soimaan blues.
Yksityiselämä

Carola oli vuosina 1971–1981 naimisissa liikemies Georg Liemolan kanssa. Carola sairastui alle 50-vuotiaana Alzheimerin tautiin ja kuoli siihen 56-vuotiaana. Vuodesta 1992 lähtien hän oli laitoshoidossa.
Diskografia > Studioalbumit

Kielletyt leikit (1970)
Carola (1975)
Maria, Maria (1980)
Sydämeen jäi soimaan blues (1985)
Carola & Heikki Sarmanto Trio (2004)
Diskografia > Kokoelma-albumit

Parhaat palat (1980)
Kielletyt leikit (1993)
20 suosikkia – Rakkauden jälkeen (1997)
20 suosikkia – Kielletyt leikit (1997)
20 suosikkia – Ota tai jätä (2000)
Musiikin tähtihetkiä (2001)
Parhaat: Tulkitsijan taival (2004)
Parhaat: Tulkitsijan taival 2 (2005)
Rakkauden jälkeen – Kaikki levytykset ja arkistojen aarteita 1963–1988 (2011)
Rakkauden jälkeen – 40 hittiä ja harvinaista helmeä (2011)
Aiheesta muualla

Hauru, Jukka: Carolan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. 12.11.1997.
Carolaa seitsemällä kielellä. Ylen Elävä arkisto.
Carola sai tehdä tiliä lemmenlurituksista ja liiasta eläytymisestä. Ylen Elävä arkisto.
Ikimuistoinen: Carola. (Arkistoitu – Internet Archive) Yleisradio.
Standertskjöld, Carola hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Uppslagsverket Finland 
Muut:  Europeana
Imre Lakatos

Imre Lakatos.
Imre Lakatos [ˈimrɛ ˈlɒkɒtoʃ]  (9. marraskuuta 1922 – 2. helmikuuta 1974) oli unkarilaissyntyinen tieteen- ja matematiikanfilosofi, joka teki merkittävän osa urastaan Britanniassa.
Elämä

Lakatos syntyi juutalaiseen perheeseen Debrecenissä, Unkarissa nimellä Imre Lipschitz. Hän opiskeli matematiikkaa, fysiikkaa ja filosofiaa Debrecenin yliopistossa ja valmistui vuonna 1944. Välttääkseen natsien juutalaisvainot hän muutti nimensä kokonaan unkarinkieliseksi ja muutenkin paremmin massaan hukkuvaksi: Imre Molnár (sukunimi Lipschitz oli saksankielinen). Hänen äitinsä ja isoäitinsä kuolivat Auschwitzissa.
Lakatosista tuli aktiivinen kommunisti toisen maailmansodan aikana. Hän vaihtoi sukunimen Molnár (”mylläri”) edelleen nimeen Lakatos (”lukkoseppä”) heijastaakseen kommunistisia arvoja ja kunnioittaakseen Géza Lakatosia. Sodan jälkeen hän jatkoi opintojaan Budapestissa muun muassa György Lukácsin ohjaamana. Hän opiskeli myös Moskovan valtionyliopistossa Sofja Janovskajan ohjauksessa. Palattuaan Unkariin Lakatos työskenteli Unkarin opetusministeriössä. Hän kuitenkin huomasi edustavansa tiedepolitiikassa eri arvoja kuin Unkarin kommunistisen puolueen enemmistö. Lopulta hänet vangittiin vuosiksi 1950–1953 syytettynä revisionismista.
Vapauduttuaan Lakatos palasi akateemisiin piireihin ja teki matemaattista tutkimusta sekä käänsi unkariksi George Pólyan teoksen Ratkaisemisen taito. Lakatos pysyi edelleen nimellisesti kommunistina, mutta hänen mielipiteensä olivat muuttuneet radikaalisti. Hänellä oli yhteyksiä ainakin erääseen toisinajattelevaan opiskelijaryhmään Unkarin kansannousun vuonna 1956 aikoihin.
Kun Neuvostoliitto miehitti Unkarin marraskuussa 1956, Lakatos pakeni Wieniin ja muutti myöhemmin Englantiin. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Cambridgen yliopistosta vuonna 1961. Lakatos ei koskaan saanut Ison-Britannian kansalaisuutta ja oli näin käytännössä vailla mitään kansalaisuutta.
Vuonna 1960 Lakatos sai viran London School of Economicsissa. Siellä hän kirjoitti matematiikan filosofiasta ja tieteenfilosofiasta. Koulun tieteenfilosofian laitoksella vaikuttivat tuohon aikaan myös Karl Popper ja John Watkins. Lakatos toimitti Alan Musgraven kanssa teoksen Criticism and the Growth of Knowledge (the Proceedings of the International Colloquium in the Philosophy of Science, London, 1965). Teoksissaan Lakatos vastasi Thomas Kuhnin The Structure of Scientific Revolutionsissa esittämiin ajatuksiin.
Lakatos toimi London School of Economicsissa, kunnes kuoli 51-vuotiaana äkilliseen sydänkohtaukseen. Koulu perusti Lakatos Awardin hänen muistonsa kunniaksi.
Filosofia

Lakatosin matematiikanfilosofia sai vaikutteita Hegelin ja Marxin dialektiikasta, Karl Popperin tietoteoriasta ja matemaatikko George Pólyan töistä.
Tieteenfilosofian alalla Lakatos käsitteli erityisesti Kuhnin tiedekäsitystä. Hän syytti sitä irrationaalisuudesta, koska Kuhn ei selittänyt tarpeeksi sitä, mikä tieteen paradigma tulee milloinkin valituksi ja millä perusteilla. Jos paradigmat ovat yhteismitattomia, niiden vertaileminen on mahdotonta. Lakatos pyrki rationaalistamaan mallia.
Kirjallisuutta > Lakatosin teoksia

Lakatos, Musgrave (toim.) (1970). Criticism and the Growth of Knowledge. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-07826-1
Lakatos (1976). Proofs and Refutations. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-29038-4
Lakatos (1977). The Methodology of Scientific Research Programmes: Philosophical Papers Volume 1. Cambridge: Cambridge University Press
Lakatos (1978). Mathematics, Science and Epistemology: Philosophical Papers Volume 2. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-21769-5
Kirjallisuutta > Suomennoksia

Lakatos, Imre: ”Tiede ja näennäistiede kriittisen filosofian valossa”, Kriittisen rationalismin julkaisusarja, s. 4–13.  Suomentanut Kimmo Pelttari. Kriittisen rationalismin seura, 1974.  julkaisusarja 4/74  Finna:helka.9913776063506253
Kirjallisuutta > Muu kirjallisuus

Brendan Larvor (1998). Lakatos: An Introduction. London: Routledge. ISBN 0-415-14276-8.
John Kadvany (2001). Imre Lakatos and the Guises of Reason. Durham and London: Duke University Press. ISBN 0-8223-2659-0.
Aiheesta muualla

Science and Pseudoscience – Lakatosin puhe aiheesta BBC Radion Open Universityssä vuodelta 1973. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Jean-Claude Carrière

| Jean-Claude Carrière |
| --- | --- |
 Jean-Claude Carrière luennoi Ranskan kansalliskirjastossa käsikirjoituksen teosta.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. syyskuuta 1931 Colombières-sur-Orb, Hérault, Ranska
Kuollut: 8. helmikuuta 2021 (89 vuotta)
Ammatti:  käsikirjoittaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Jean-Claude Carrière (17. syyskuuta 1931 Colombières-sur-Orb, Hérault, Ranska – 8. helmikuuta 2021 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen käsikirjoittaja ja näyttelijä. Hän valmistui École normale supérieure de Saint-Cloudista ja työskenteli paljon yhteistyössä Luis Buñuelin kanssa. Hän oli kymmenen vuotta Ranskan valtion elokuvakoulun La Fémisin johtaja.
Carrière kirjoitti romaanin 23-vuotiaana ja tutustui Jacques Tatiin, joka pyysi häntä kirjoittamaan elokuviensa pohjalta lyhyet romaanit Les Vacances de monsieur Hulot ja Mon Oncle. Tatin välityksellä Carrière tutustui Pierre Etaixiin, jonka kanssa hän käsikirjoitti ja ohjasi muutamia elokuvia, muun muassa Onnea hääpäivänä, josta heille myönnettiin parhaan lyhytelokuva-aiheen Oscar. Yhdeksäntoistavuotinen yhteistyö Buñuelin kanssa alkoi elokuvasta Kamarineidon päiväkirja (1964). Hän kirjoitti käsikirjoituksen Buñuelin kanssa ja näytteli kyläpapin osan. Carrière ja Buñuel tekivät yhteistyössä käsikirjoitukset melkein kaikkiin Buñuelin sen jälkeisiin elokuviin, kuten Päiväperhoon (1967), Linnunrataan (1969), Porvariston hillitty charmiin (1972), Vapauden aaveeseen (1974) ja Tämän intohimon hämärään kohteeseen (1977).
Carrière teki urallaan myös librettoja ja laulutekstejä. Hänen televisiotöitään oli Suomessakin nähty sarja Robinson Crusoe (1964), joka on ranskalais-länsisaksalaista yhteistuotantoa.
Suomennetut kirjat

Einsteinin luona (Einstein, s'il vous plait); suomentanut Sirkka Aulanko, Helsinki: Tammi 2006 ISBN 951-31-3499-7
Filmografia > Näyttelijänä

Kamarineidon päiväkirja – kirkkoherra, 1964
Linnunrata – Priscillian, 1969
L'alliance – Hugues, 1971
Un peu de soleil dans l'eau froide – François, Nathalien puoliso, 1971
Sérieux comme le plaisir – Le chef d'étage (kreditoimaton), 1975
Le jardin des supplices, 1976
Le jeu du solitaire – Luc, 1976
Chaussette surprise – Fournier, 1978
Julie pot de colle – marokkolainen kunnanvaltuutettu, 1977
Ils sont grands, ces petits – psykiatri (kreditoimaton), 1979
L'associé – mies testamentin lukutilaisuudessa (kreditoimaton), 1979
L'amour nu – professori, 1981
Vive les femmes!, 1984
The Night and the Moment – kuvernööri, 1995
Jaya Ganga – professori, 1998
Buñuel y la mesa del rey Salomón – David Goldman, 2001
Les Thibault (television minisarja) – Me Roubiot, 2003
Avida – Le riche paranoîaque, 2006
Tajnata kniga – Pierre Reymond, 2006
Iltapäivä Toscanassa – mies aukiolla, 2010
Kirjallisuutta

Rosma, Juha: ”Carrière – mietteitä”. Filmihullu 2/2021.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Cephalocleistocactus chrysocephalus

| Cephalocleistocactus chrysocephalus> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Trichocereeae
Suku::  Cephalocleistocactus F.Ritter (1959)
Laji::  chrysocephalus
Kaksiosainen nimi
 Cephalocleistocactus chrysocephalus  F.Ritter (1959) 
Synonyymit
 Cleistocactus chrysocephalus (F.Ritter) Mottram 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cephalocleistocactus on kaktuskasvisuku, jossa on vain yksi laji, C. chrysocephalus.
Ulkonäkö ja koko

Kasvi on pensasmainen, tyvestään haarova, jopa viiden metrin korkuiseksi kasvava. Tummanvihreät varret ovat ohuita, joskus kaartuvia. Niissä on 11–14 uurretta, ja piikkiryhmissä (areoleissa) on kuusi kellertävää keskuspiikkiä ja noin 15 hentoa säteittäispiikkiä. Kukat sijaitsevat kellertäväpiikkisissä kefalioissa, jotka ovat aluksi lateraalisia, myöhemmin varren kärkeä ympäröiviä. Kukat ovat putkimaisia, keltaisia tai punaisia, enintään viiden sentin pituisia. Hedelmä on punertava ja siemenet ovat pieniä ja kiiltävän mustia.
Levinneisyys

Laji kasvaa Boliviassa.
Castres

| Perustiedot |
| --- | --- |
Valtio::  Ranska
Région:: Oksitania
Departementti:: Tarn
Pinta-ala:: 98,17 km²
Asukasluku:: 43 300 (2005)
Asukastiheys:: 443 as./km²
Alueen matalin paikka:: -
Alueen korkein paikka:: -
Kaupunginjohtaja:: Pascal Bugis   2001–2008
Kotisivu:: 
motto:: Debout!

Castres [kastr] (oksitania: Castras) on ranskalainen kaupunkikuntaselvennä, joka sijaitsee Oksitanian alueella Tarnin departementissa. Castres on erityisesti tunnettu sosialistisen poliitikon Jean Jaurèsin synnyinkaupunkina, ja kaupungin museo on omistettu taidemaalari ja kuvanveistäjä Francisco Goyalle.
Maantiede

Castres sijaitsee Monts du Sidobren, erikoislaatuisen graniittiesiintymän, läheisyydessä, kuin myös ”Mustan vuoriston", jonka korkeus on 172 metriä merenpinnasta. Castres sijaitsee 24 kilometrin etäisyydellä Albista, joka on departementin hallintokaupunki, ja 72 kilometrin etäisyydellä Toulousesta. Castresin kaupungin halki virtaa pohjoisesta etelään Agoûtjoki, joka laskee Tarnjokeen.
Historia

Kaupungin nimi tulee latinan sanasta castrum, joka merkitsee linnoitettua aluetta. Kaupunki kehittyi Saint Benoît’n benediktiiniluostarin ympärille; luostarin perustamisajankohdaksi ounastellaan vuotta 647, ja se sijaitsi vanhan roomalainen linnoituksen kohdalla. Kaupungista kehittyi keskeinen kauttakulkuetappi pyhiinvaeltajille, jotka matkasivat Santiago de Compostelaan Espanjaan, sillä kaupungin luostarin kirkossa säilytettiin Pyhälle Vincentin jäännöksiä.
Castres oli myös 1100-luvulla merkittävässä asemassa, toiseksi tärkein, kun tehtiin albigenssiristiretki alueen harhaoppisia vastaan.
Kaupungin lähes itsenäinen asema taattiin 1100-luvulla, kun sen hallinto järjestettiin. Castresin valloitti Simon de Montfort albigenssiristireken aikana, ja se liitettiin osaksi Ranskan valtakuntaa vuonna 1271 Pariisin rauhan jälkeen. Koko 1300-luku olikin kaupungille taantumisen ja rappion aikaa, ja vuonna 1375 kaupungissa oli vain noin 4000 asukasta.
Castresin asukkaat kääntyivät protestanteiksi noin vuosina 1530–1560, ja protestantit valloittivat kaupungin viidennen uskonsodan aikana vuonna 1575. Seuranneiden sotien aikana kaupunkilaiset kävivät kaupaa protestanttien kanssa ja vaurastuivat nopeasti ja kaupungistä nuodostui itsenäinen kaupunkitasavalta. Näin Castres oli välimerellisen Ranskan suurin protestanttiyhdyskunta.
Ranskan vallankumous otettiin Castresissa vastaan pääsääntöisesti myönteisenä tapahtumana, eritoten protestanttisten kauppiaiden ja yrittäjien puolelta. Suurin osa kaupunkilaisista pysyi kuitenkin maltillisina koko vallankumouskauden.
Tunnettuja kaupunkilaisia

Pierre de Fermat (1601–1665, kuollut Castresissa), ranskalainen juristi ja matemaatikko.
Marc David Lasource (1763–1793), protestanttipappi, perustuslakia säätävän kokouksen puheenjohtaja 18. huhtikuuta – 2. toukokuuta 1793.
Paul de Rapin de Thoyras (1661–1725), ranskalainen historioitsija ja tunnettu anglofiili.
Jean Jaurès (1859–1914, syntynyt Castresissa), ranskalainen sosialistipoliitikko.
Marcel Briguiboul (1837–1892), taidemaalari
Roger Peyrefitte (1907–2000), kirjailija.
Pierre Rivemale (1910–1945), taidemaalari
Frédérick Tristan (1931–), kirjailija.
Claude Puel (1961-), jalkapallovalmentaja
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Castresin viralliset sivut
Nuorkauppakamari (Arkistoitu – Internet Archive)
Kauppakamari (Arkistoitu – Internet Archive)
Castres Ranskan Institut Géographique Nationalin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Castres Quid-tietosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Castres Google Localissa
Rakennuksia Castresissa, Agoûtjoen rantamalla.
Cerveteri

| Cerveteri |
| --- | --- |
Valtio:   Italia
Alue:  Latium
Metropolikaupunki:  Rooma
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  134,3 km²
Korkeus:  0–480 m
Väkiluku (31.12.2015):  37 441
 – Väestötiheys:  279 as./km²
 
 www.comune.cerveteri.rm.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Cerveteri on kunta Italiassa Latiumin alueella lähellä Roomaa. Kunnassa on vajaat 40 000 asukasta.
Hautakammio.
Cerveteri tunnettiin alun perin nimellä Caere tai Caere Vetere eli vanha Caere. Cerveteri on tunnettu etruskien haudoista. Necropoli della Banditaccia on etruskien hauta-alue, joka on yhdessä läheisen Tarquinian kanssa hyväksytty Unescon maailmanperintölistalle. Necropoli della Banditaccia on 400 hehtaarin laajuinen, Välimeren seudun laajin nekropoli. Vierailijoita päästetään kymmenen hehtaarin osaan. Alueella on yli tuhat hautakammiota, useimmat niistä etruskeille tyypillisissä hautakummuissa.
Nekropoli on kehittynyt 900-luvulta eaa. Sitä laajennettiin 600-luvulta eaa. alkaen tarkan suunnitelman mukaan.