stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Työ (fysiikka)

Pieneen punnukseen kohdistuva voima  F tekee työn  W=Fs kun punnus nousee korkeudelle  s.
Työ  on fysikaalinen suure, joka kuvaa energian siirtymistä systeemien välillä tai energialajista toiseen voiman vaikutuksesta. Työn tunnuksena käytetään kirjainta W (englannin sanasta work), ja sen SI-yksikkö on energian yksikkö joule (tunnus J).
Yksinkertaisimmillaan työ on kappaleen siirtämiseksi tehtyä mekaanista työtä, joka lasketaan kappaleeseen vaikuttavan voiman ja kappaleen siirtymän matkan tulona:
olettaen että voima pysyy koko ajan samansuuruisena ja kappaleen liikkeen suuntaisena. Työ on skalaarinen suure, joten sillä ei ole suuntaa, ainoastaan etumerkki joka ilmaisee sen pyrkiikö voima kasvattamaan vai pienentämään kappaleen liike-energiaa. Kappaleeseen tehty työ voi mennä joko kappaleen kiihdyttämiseen tai kitkan ja muiden vastusvoimien voittamiseen. Ensimmäisessä tapauksessa työ siirtyy kappaleen liike-energiaksi, kun taas jälkimmäisessä tapauksessa se siirtyy kappaleen ja sen ympäristön sisäenergiaksi, kasvattaen niiden lämpötilaa. Ensimmäisessä tapauksessa kappale jatkaa kulkuaan työn tekemisen jälkeen, kun taas jälkimmäisessä tapauksessa se jää paikalleen.
Mekaanisen siirtotyön lisäksi muita työn muotoja ovat esimerkiksi kaasun paineen tekemä tilavuudenmuutostyö sekä sähkökentän sähkövarauksen siirtämiseksi tekemä työ. Konservatiivisen voiman, kuten painovoiman, tekemä työ ei riipu kappaleen kulkemasta reitistä, vaan ainoastaan kappaleen sijainnista tarkasteltavan prosessin alku- ja loppuhetkellä.
Työn merkitys suureena perustuu työ­­–energiaperiaatteeseen, jonka perusteella systeemin liike-energian muutos vastaa siihen  tehtyä työtä. Mekaanisen energian käsitteen kautta tämä havainto yleistyy energian säilymislaiksi, johon läheisesti liittyvän termodynamiikan ensimmäisen pääsäännön mukaan suljetun systeemin sisältämän energian muutos vastaa siihen tehdyn työn ja siihen virtaavan lämmön summaa. Lämpö ja työ ovat molemmat tapoja siirtää energiaa systeemien välillä, ja niiden ero syntyy erottelusta mikroskooppisten ja makroskooppisten vapausasteiden välillä: Työllä tarkoitetaan makroskooppisten, järjestäytyneiden vapausasteiden kautta siirtyvää energiaa, kun taas lämpö on  mikroskooppisten epäjärjestäytyneiden vapausasteiden kautta siirtyvää energiaa. Termodynamiikan sovelluksista yksi merkittävin on lämpövoimakone, esimerkiksi polttomoottori, joka muuttaa lämpöä työksi. Carnot'n kierto on hyötysuhteeltaan parhaan mahdollisen lämpövoimakoneen malli.
Työn käsite vakiintui mekaniikkaan 1800-luvulla. Ranskalainen insinööri Gaspard-Gustave Coriolis otti termin ranskankielisen termin quantité de travail eli työn määrä käyttöön nykymerkityksessään 1820-luvulla. Energian säilymislaki sekä työn ja lämmön vastaavuus kehitettiin samoihin aikoihin 1800-luvun alkupuoliskolla.
Mekaaninen työ > Vakiovoiman tekemä työ

Yksinkertaisimmillaan työ on voiman kappaleen siirtämiseksi tekemää mekaanista työtä. Vakiosuuruisen voiman  F kappaleeseen tekemä työ sen siirtyessä suoraviivaisesti pisteestä A pisteeseen B on
missä  {\Delta }r on kappaleen siirtymä matka. Mitä pidempi matka kappaletta siirretään, tai mitä suurempaa voimaa kappaleen siirtämiseksi käytetään, sitä suurempi on tehty työ.
Työtä voidaan tehdä esimerkiksi kappaleen nostamiseksi. Jos punnuksen massa on 1 kilogramma, siihen vaikuttavan painovoiman suuruus on noin 10 newtonia. Kun punnus nostetaan 2 metrin korkeudelle, on painovoiman voittamiseksi tehtävä työtä vähintään
missä energian yksikkö joule vastaa yhtä newtonmetriä. (1 J = 1 N·m). Saman kappaleen nostamiseksi kaksinkertaiselle korkeudelle tai kaksi kertaa painavamman kappaleen nostamiseksi samalle korkeudelle täytyy tehdä kaksinkertainen työ.
Kappaleen pitämiseksi paikoillaan tietyllä korkeudella ei tarvitse tehdä työtä sanan fysikaalisessa merkityksessä. Niinpä esimerkiksi punnuksen roikkuessa köyden varassa, köysi ei tee siihen työtä. Ihminen kuitenkin väsyy pitäessään raskasta punnusta paikoillaan ilmassa käsiensä varassa, sillä käsien lihassäikeet eivät pysy staattisena, vaan tekevät työtä jatkuvasti supistuessaan ja rentoutuessaan. Tämä työ ei kuitenkaan kohdistu punnukseen, vaan käden osasta toiseen.
Yllä voiman oletettiin olevan siirtymän suuntainen. Jos näin ei ole, lasketaan työ pistetulona
missä  {\boldsymbol {F}} on kappaleeseen vaikuttava voimavektori,  \Delta {\boldsymbol {r}} on sen siirtymä alkupisteestä  {\boldsymbol {r}}_{A} loppupisteeseen  {\boldsymbol {r}}_{B}, ja  \alpha  on voiman ja siirtymän välinen kulma. Voimalle, joka on samansuuntainen kappaleen liikesuunnan kanssa,  \cos \alpha >0 ja työn etumerkki on positiivinen: voima tekee tällöin positiivista työtä, pyrkien kasvattamaan kappaleen liike-energiaa. Kappaleen liikesuunnan kanssa vastakkainsuuntaiselle voimalle sen sijaan  \cos \alpha <0, jolloin voima tekee negatiivista työtä ja jarruttaa kappaletta.
Sen sijaan voima, joka vaikuttaa liikettä vastaan kohtisuoraan, ei tee työtä, sillä  \cos \alpha =0. Esimerkiksi tukivoimat eivät tee työtä kappaleen liikkuessa tasoa pitkin. Vaikka voima ei tekisikään työtä, se voi kuitenkin muuttaa kappaleen liikesuuntaa: ympyräradalla liikkuvaan kappaleeseen vaikuttava keskihakuvoima ei tee työtä jos radan säde pysyy vakiona.
Mekaaninen työ > Työ–energiaperiaate yhdelle hiukkaselle

Työn määritelmä voidaan perustella tarkastelemalla yksittäiseen hiukkaseen vaikuttavan voiman aikaansaamaa liike-energian muutosta. Hiukkasella tarkoitetaan tässä kappaletta, jolla ei ole minkäänlaista sisäistä rakennetta, joka voisi varastoida tai vapauttaa energiaa, vaan jonka energia määräytyy yksinomaan sen nopeuden ja paikan perusteella. Hiukkasen liike-energia on
missä  m on hiukkasen massa ja  v on sen nopeus. Liike-energian muutos pienellä aikavälillä  {\rm {d}}t vastaa differentiaalia
missä toisessa vaiheessa käytettiin dynamiikan peruslakia,  m\,{{\rm {d}}{\boldsymbol {v}}}/{{\rm {d}}t}={\boldsymbol {F}}, ja tunnistettiin  {\rm {d}}{\boldsymbol {r}}={\boldsymbol {v}}\,{\rm {d}}t hiukkasen differentiaaliseksi siirtymäksi. Yllä  {\boldsymbol {F}} on hiukkaseen vaikuttava kokonaisvoima, ja  {\boldsymbol {v}} on hiukkasen nopeusvektori. Integroimalla tämä lauseke hiukkasen kulkeman polun yli, saadaan työ–energiaperiaate,
jonka mukaan hiukkasen liike-energian muutos vastaa siihen vaikuttavan kokonaisvoiman tekemää työtä. Tässä  T_{A} ja  T_{B} ovat kappaleen liike-energiat prosessin alku- ja loppuhetkellä, ja kokonaisvoiman tekemä työ määritellään viivaintegraalina
Jos vaikuttava voima pysyy vakiona koko prosessin ajan, integraalimääritelmä pelkistyy tuloksi  W={\boldsymbol {F}}\cdot \Delta {\boldsymbol {r}}, missä  \Delta {\boldsymbol {r}} on hiukkasen siirtymävektori.
Samoin kuin voimia, voidaan töitä laskea yhteen: Jos hiukkaseen vaikuttaa useita voimia, siten että kokonaisvoima on  {\boldsymbol {F}}={\boldsymbol {F}}_{1}+{\boldsymbol {F}}_{2}+\dots , voidaan hiukkaseen tehty työ laskea yksittäisten voimien tekemän työn summana:
missä  W_{i} on  i:nnen voiman hiukkaseen tekemä työ.
Mekaaninen työ > Työ–energiaperiaate yhdelle hiukkaselle > Konservatiiviset ja dissipatiiviset voimat

Yllä annettu muoto työ–energiaperiaatteesta ei ole ainoa mahdollinen, vaan se voidaan esittää eri muodossa jakamalla hiukkaseen vaikuttavat voimat kolmeen luokkaan: konservativiisiin, dissipatiivisiin ja ulkoisiin voimiin. Kokonaistyö saadaan näihin luokkiin kuuluvien voimien summana:
Voimaa, jonka tekemä työ ei riipu kappaleen kulkemasta polusta kutsutaan konservatiiviseksi voimaksi. Konservatiivisen voiman tekemä työ voidaan ilmaista yksinkertaisesti hiukkasen loppu- ja alkupaikkaan liittyvien potentiaalienergioiden erotuksena
Konservatiivinen voima on potentiaalin  V gradientin vastaluku:
Yhtäpitävästi yllä annetun määritelmän kanssa oltaisiin voitu määritellä että voima, joka ei tee työtä suljetun polun yli, on konservatiivinen. Konservatiivisia voimia ovat esimerkiksi painovoima, sähköstaattinen voima ja Hooken lain mukainen jousivoima. Kaikki perusvuorovaikutukset ovat konservatiivisia. Potentiaaliin liittyvää energiaa kutsutaan hiukkasen potentiaalienergiaksi.
Systeemissä, jossa ei ole kitkavoimia ja johon ei vaikuta mikään ulkoinen voima, potentiaalienergia voi muuttua liike-energiaksi, ja takaisin. Vapaasti heiluvassa heilurissa tämä prosessi tapahtuu edestakaisin niin kauan kunnes kitkavoimat pysäyttävät sen: ylä-asennossa sillä ei ole lainkaan liike-energiaa, kun taas potentiaalienergia on silloin suurimmaan. Ala-asennossa heilurin potentiaalienergia puolestaan on pienimmillään ja liike-energia suurimmillaan. Heilurissa liike- ja potentiaalienergiat muuttuvat jatkuvasti, mutta sen mekaaninen energia eli liike-energian ja potentiaalienergian summa
pysyy vakiona.
Kun hiukkaseen vaikuttaa dissipatiivisia voimia, voidaan työ–energiaperiaate esittää muodossa
Dissipatiiviset voimat ovat kitkavoimia ja muita vastusvoimia, jotka kuluttavat systeemin mekaanista energiaa. Kitkavoimien johdosta mekaaninen energia muuttuu lämpöenergiaksi.
Mekaaninen työ > Monen hiukkasen systeemi

Yllä on käsitelty tapausta, jossa yksittäinen hiukkanen liikkuu ulkoisessa potentiaalissa. Työ-energiaperiaate yleistyy suoraviivaisesti myös usean hiukkasen systeemeihin, jolloin systeemin kokonaisliike-energia on systeemin kaikkien hiukkasten liike-energioiden summa:
missä   T_{i} on  i:nnen hiukkasen liike-energia. Kokonaisliike-energia koostuu kahdesta osasta, hiukkasten massakeskipisteen liike-energiasta, sekä yksittäisten hiukkasten suhteellisesta liike-energiasta massakeskipisteen suhteen.
Monen hiukkasen systeemissä potentiaalienergia  V sisältää hiukkasiin vaikuttavan ulkoisen potentiaalin lisäksi myös ne hiukkasten väliset vuorovaikutukset, jotka voidaan esittää potentiaalin avulla. Näin määriteltynä työ–energiaperiaate pätee yllä annetussa muodossa.
Kirjallisuutta

Steven C. Frautschi, Richard P. Olenick, Tom M. Apostol, David L. Goodstein: The Mechanical Universe : Introduction to Mechanics and Heat.  Cambridge University Press, 1985.  ISBN 978-0-521-30429-0  Lainattavissa Internet Archivesta.
Frederick Reif: Fundamentals of Statistical and Thermal Physics.  McGraw-Hill, 1963.  ISBN 0-07-051800-9  Lainattavissa Internet Archivesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Työ (fysiikka) Wikimedia Commonsissa
Energia Opetus.tv.  10.9.2015. Viitattu 14.6.2022.
Vol. I Ch. 13: Work and Potential Energy (A) The Feynman Lectures on Physics. Viitattu 12.6.2022.
Vol. I Ch. 14: Work and Potential Energy (conclusion) The Feynman Lectures on Physics. Viitattu 12.6.2022.
Frankensteinin morsian

| Frankensteinin morsian> Bride of Frankenstein |
| --- | --- |

Ohjaaja:  James Whale
Käsikirjoittaja:   William Hurlbut  John L. Balderston 
Tuottaja:  Carl Laemmle Jr.
Säveltäjä:  Franz Waxman
Kuvaaja:  John J. Mescall
Leikkaaja:  Ted J. Kent
Tuotantosuunnittelija:  Charles D. Hall
Pääosat:   Boris Karloff  Colin Clive  Valerie Hobson  Ernest Thesiger  Elsa Lanchester 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios Netflix Fandango at Home
Ensi-ilta:   22. huhtikuuta 1935  Suomi: 30. heinäkuuta 1976 
Kesto:  75 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Edeltäjä:  Frankenstein
Seuraaja:  Frankensteinin poika
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Frankensteinin morsian (The Bride of Frankenstein) on vuonna 1935 valmistunut James Whalen ohjaama kauhuelokuva ja jatko-osa elokuvalle Frankenstein (1931). Frankensteinin hirviötä elokuvassa esittää Boris Karloff, ja hänen morsiantaan esittää Elsa Lanchester. Nimikkohahmo tunnetaan hiuksissaan olevasta valkoisesta raidasta.
Juoni

Elokuva alkaa siitä, mihin edellinen osa jäi. Frankensteinin hirviö ei kuollut tuulimyllyn palossa vaan pakeni. Hirviö harhailee metsässä ja herättää kauhua, kunnes saa ystävän sokeasta miehestä, joka opettaa hänet puhumaan. Siitä huolimatta hirviö ei saa hyväksyntää ihmisiltä.
Samaan aikaan Henry Frankensteinin (Colin Clive) luokse saapuu omaperäinen tohtori Pretorius (Ernest Thesiger), joka pyytää Frankensteinia jakamaan tietonsa elämän luomisesta. Tähän Frankenstein ei kuitenkaan suostu.
Sattumalta Pretorius tapaa hirviön mausoleumissa ja lupaa rakentaa hirviölle morsiamen. Siihen hän tarvitsee kuitenkin Frankensteinin apua ja käyttää hirviötä suostuttelukeinona. Hirviö kaappaa Frankensteinin puolison (Valerie Hobson) ja Frankenstein ei voi muuta kuin auttaa Pretoriusta luomaan morsiamen hirviölle.
Näyttelijöitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Boris Karloff  | … |  hirviö   |
|  Colin Clive  | … |  Henry Frankenstein   |
|  Valerie Hobson  | … |  Elizabeth   |
|  Ernest Thesiger  | … |  lääkäri Pretorius   |
|  Elsa Lanchester  | … |  Mary Wollstonecraft Shelley   |
|  Gavin Gordon  | … |  lordi Byron   |
|  Douglas Walton  | … |  Percy Bysshe Shelley   |
|  Una O'Connor  | … |  Minnie    |
Muita Frankenstein-elokuvia

Frankenstein (1931)
Frankensteinin poika (1939)
Frankensteinin haamu (1942)
Frankenstein Meets the Wolf Man (1943)
House of Frankenstein (1944)
Draculan talo (1945)
Abbott and Costello Meet Frankenstein (1948)
Aiheesta muualla

Frankensteinin morsian Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Lyhyt videonäyte elokuvasta.
Kari Glödstaf: Frankensteinin morsian (Arkistoitu – Internet Archive). Filmgoer.fi 2004.
Marylandin provinssi

Marylandin provinssi (engl. Province of Maryland) oli Englannin ja myöhemmin Britannian siirtokunta Pohjois-Amerikassa vuodesta 1632 vuoteen 1776, jolloin se ja kaksitoista muuta brittiläistä siirtokuntaa julistautuivat itsenäisiksi, perustaen Amerikan yhdysvallat. Marylandista tuli tämän jälkeen osavaltio.
Perustaminen

Marylandin siirtokunnan perustivat lordi Baltimoren johdolla Englannin kirkkojärjestykseen tyytymättömät katoliset, jotka olivat lähteneet meren yli Uuteen maailmaan. Marylandin provinssi nimettiin Englannin kuningatar Henrietta Marian mukaan ja sen suurin kaupunki lordi Baltimoren mukaan.
Aiheesta muualla

The Charter of Maryland : 1632 Yale Law School
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Province of Maryland
Käännös suomeksi
Fritz Wunderlich

| Fritz Wunderlich |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. syyskuuta 1930
Kuollut: 17. syyskuuta 1966 (35 vuotta)
Ammatti:  lyyrinen tenori
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera 
Levy-yhtiöt:  Deutsche Grammophon 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Friedrich "Fritz" Karl Otto Wunderlich (26. syyskuuta 1930 – 17. syyskuuta 1966), oli saksalainen tenori.
Wunderlich syntyi Kuselissa Rheinland-Pfalzissa musikaaliseen perheeseen. Hänen äitinsä oli viulisti, ja hänen isänsä, joka kuoli kun Wunderlich oli vasta viisivuotias, oli sellisti, kapellimestari ja kuoronjohtaja. Perhe eli taloudellisesti ahtaissa oloissa, ja kerrotaan että Wunderlich toimi leipurina ja aloitti laulunopinnot naapureiden ja ohikulkijoiden kannustamana, kun hänen luontainen musikaalisuutensa ja kaunis äänensä herättivät huomiota. Hän sai stipendin Freiburgin musiikkiakatemiaan, jossa hän opiskeli käyrätorvensoittoa ja laulamista. Lisäansioita hän ansaitsi tanssimuusikkona.
Oopperalavalla Wunderlich esiintyi ensi kerran vuonna 1954 musiikkiakatemian esityksessä Mozartin Taikahuilun Taminon roolissa. Jo vuonna 1955 hän sai kiinnityksen Württembergin valtionoopperaan, jossa hän nousi nopeasti tähtikaartiin päästyään sairastuneen kollegan tilalle lavalle Taminon rooliin. Vuosina 1960–1963 Wunderlich kuului Baijerin valtionoopperan solistikaartiin. Vuodesta 1963 aina kuolemaansa asti Wunderlich oli Wienin valtionoopperan solisti. Vuodesta 1959 hän esiintyi myös säännöllisesti Salzburgin musiikkijuhlien solistina. Hänen uransa oli edelleen nousussa, kun hän kuoli tapaturmaisesti vuonna 1966 kaaduttuaan portaissa.
Uransa alussa Wunderlich tunnettiin ennen kaikkea esimerkillisenä Mozart-tenorina. Hän kuitenkin laajensi aluettaan kattamaan koko lyyrisen tenorifakin alueen. Hänen loistelias, kristallinen äänensä ja taloudellinen, harkittu tulkintatyylinsä tekivät hänestä myös erinomaisen lied-laulajan varsinkin Schubertin ja Schumannin laulusarjojen tulkkina.
Wunderlich äänitti elinaikanaan paljon materiaalia, jota on julkaistu lukuisina levyinä hänen kuolemansa jälkeen.
Aiheesta muualla

Fritz-Wunderlich-Gesellschaftin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Laaja Wunderlich-sivusto (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Theveninin menetelmä

Theveninin teoreeman mukaan kuormavastuksen  \scriptstyle R_{L} kannalta mitä tahansa tehonlähteitä ja vastuksia sisältävä piiri voidaan korvata sarjaan kytketyllä ideaalisella jännitelähteellä  \scriptstyle V_{th} ja vastuksella  \scriptstyle R_{th}.
Theveninin menetelmä on Theveninin teoreemaan pohjautuva piirianalyysimenetelmä.  Theveninin teoreeman mukaan mikä tahansa kaksinapainen piirielementti voidaan palauttaa (muokata) ideaalisen jännitelähteen ja impedanssin sarjaankytkennäksi.
Pelkästään vastuksista ja ideaalisista jännite- ja virtalähteistä koostuva piiri voidaan esittää jännitelähteen ja vastuksen sarjaankytkentänä. Tätä muodostettua piiriä kutsutaan Theveninin ekvivalenttipiiriksi tai Theveninin lähteeksi.
Jos Theveninin ekvivalenttipiirille tehdään lähdemuunnos, saadaan Nortonin ekvivalentti.
Theveninin lähteen määrittäminen

Määritetään tyhjäkäyntijännite ilman kuormaa ja joko
määritetään navoista näkyvä resistanssi, kun kaikki riippumattomat lähteet on sammutettu tai
määritetään piiristä saatava virta, kun napojen väliin kytketään oikosulku.
Esimerkki Theveninin lähteen muodostamisesta

Kuvassa on kaksi piiriä: a ja b. Mikäli valitsemme piiriin b sopivat arvot Rt ja Et, voidaan piiri b saada käyttäytymään ulkoapäin katsoen kuten piiri a. Mikäli tarkastelemme katkoviivan ulkopuolelta pelkästään suorittamalla mittauksia navoista A ja B, emme voi tietää, kumpi piireistä on katkoviivan sisällä.
Esimerkki Theveninin lähteen muodostamisesta > Théveninin jännitteen määrääminen

Jotta piiri b käyttäytyisi samalla tavalla kuin piiri a, täytyy molempien piirien navoissa A ja B olla sama jännite, kun piiriä ei kuormiteta. Tästä seuraa, että Et voidaan määrittää selvittämällä piirin a tyhjäkäyntijännite (= jännite, kun napoihin A ja B ei ole kytketty kuormaa).
Vastusten R1 ja R2 läpi kulkee virta
I={\frac {E}{R_{1}+R_{2}}}
ja pisteiden A ja B välinen tyhjäkäyntijännite saadaan Ohmin laista
U_{\mathrm {AB} }=R_{2}I=E{\frac {R_{2}}{R_{1}+R_{2}}}.
Koska molemmilla piireillä täytyy olla sama tyhjäkäyntijännite, niin
E_{\mathrm {T} }=E{\frac {R_{2}}{R_{1}+R_{2}}}.
Esimerkki Theveninin lähteen muodostamisesta > Théveninin resistanssin määrääminen

Théveninin resistanssin voi määrittää joko oikosulkuvirran avulla tai lähteen sammuttamismenetelmällä. Riippuu tilanteesta, kumpi menetelmä on helpompi. Jos piiri sisältää vain riippumattomia lähteitä, lähteensammuttamismenetelmä voi olla nopeampi käyttää.
Esimerkki Theveninin lähteen muodostamisesta > Théveninin resistanssin määrääminen > Resistanssin määrääminen oikosulkuvirran avulla

Koska molemmat piirit käyttäytyvät samalla tavalla, tulee niiden käyttäytyä samalla tavalla myös silloin, kun solmujen A ja B välille kytketään oikosulku. Jos piiriin a kytketään oikosulku, kaikki jännitelähteeltä tuleva virta kulkee resistanssin R1 kautta. Oikosulkuvirta saadaan Ohmin laista
I_{\mathrm {S} }={\frac {E}{R_{1}}}.
Theveninin lähteen eli piirin b tulee antaa sama oikosulkuvirta. Kun piiri b oikosuljetaan navoista A ja B, oikosulun läpi kulkee virta
I_{\mathrm {S} }={\frac {E_{\mathrm {T} }}{R_{\mathrm {T} }}}.
Tämän tulee olla sama kuin piirille a laskettu oikosulkuvirta. Saadaan yhtälö
{\frac {E}{R_{1}}}={\frac {E_{\mathrm {T} }}{R_{\mathrm {T} }}}.
Sijoittamalla äsken laskettu ET paikalleen yhtälö ratkeaa
{\frac {E}{R_{1}}}={\frac {E{\frac {R_{2}}{R_{1}+R_{2}}}}{R_{\mathrm {T} }}}\qquad \Leftrightarrow \qquad R_{\mathrm {T} }={\frac {R_{1}R_{2}}{R_{1}+R_{2}}}.
Esimerkki Theveninin lähteen muodostamisesta > Théveninin resistanssin määrääminen > Resistanssin määrääminen sammuttamalla riippumattomat lähteet

Theveninin lähteen resistanssi voidaan määrätä myös selvittämällä navoista A ja B näkyvä resistanssi, kun kaikki piirin riippumattomat lähteet on sammutettu. Esimerkkipiirissä on vain yksi lähde, ja jos se sammutetaan eli korvataan oikosululla (nollan voltin jännitelähde = oikosulku), vastukset R1 ja R2 ovat rinnan. Tällöin navoista A ja B näkyvä resistanssi on
R_{\mathrm {AB} }=R_{\mathrm {T} }={\frac {1}{{\frac {1}{R_{1}}}+{\frac {1}{R_{2}}}}}={\frac {R_{1}R_{2}}{R_{1}+R_{2}}}.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Virtapiirit ja verkot.  Helsinki:  Otatieto, 2001 (1976).  ISBN 951-672-082-X
Martti Valtonen & Anu Lehtovuori: Piirianalyysi osa 1: tasa- ja vaihtovirtapiirien analyysi.  Helsinki:  Unigrafia Oy, 2011.  ISBN 978-952-92-8720-8
Kimmo Silvonen: Elektroniikka ja sähkötekniikka.  Otatieto, 2018.  ISBN 978-951-672-377-1
Vesa Linja-aho: Sähkötekniikan ja elektroniikan harjoituskirja korkeakouluille.  Avoimet oppimateriaalit ry, 2014.  ISBN 978-952-7010-04-4
Nigel P. Cook: Introductory DC/AC Circuits.  (Sixth Edition)  Pearson Prentice Hall, 2005.  ISBN 0-13-114006-X  (englanniksi)
Charles K. Alexander & Matthew N. O. Sadiku: Fundamentals of Electric Circuits.  (Seventh Edition)  McGraw-Hill Education, 2021.  ISBN 978-1-260-57079-3  (englanniksi)
Theveninin lähteen muodostaminen
Magersfonteinin taistelu

Magersfonteinin taistelu oli toisen buurisodan aikana 11. joulukuuta 1899 käyty taistelu buurien ja brittien välillä. Yöllä alkaneessa taistelussa buurit saivat yllätettyä heidän asemiaan Magersfonteinin kukkulalla vastaan marssineet britit, jotka menettivät satoja miehiään.
Tausta

Britit olivat ottaneet kalliiksi osoittautuneen voiton buureista Moderjoen taistelussa 28. marraskuuta 1899. Buurit olivat tappionsa jälkeen vetäytyneet kohti Kimberleytä pohjoisessa. Heidän tarkoituksenaan oli aluksi ottaa puolustusasemat lähellä Scholtz Nekiä Spyfonteinissa, mutta kenraali Koos de la Rey määräsi heidät uusiin asemiin etelämpänä Magersfonteinin kukkulalla. Buurit uskoivat näin olevansa paremmassa suojassa brittien tykeiltä, minkä lisäksi asema helpotti pitkän kantaman Mauser-kiväärien käyttöä. Buurien mukana oli myös varakomentajana Piet Cronjé. Buureja oli noin 8 000. Joukkoihin kuului vapaaehtoisia Skandinaviasta. Heidän muodostamaansa pohjoismaisen komennuskunnan yksikön mukana oli myös suomalaisia.
Brittejä komentanut kenraaliluutnantti Paul Methuen sai vahvistuksia komentamalleen 1. divisioonalle Moderjoen taistelun jälkeen. Hänen joukkojensa koko oli nyt noin 13 000. Hänen alaisensa Andrew Wauchope komensi Ylämaan prikaatia. Britit päättivät hyökätä buureja vastaan yöllä läpi avoimen tasangon. Wauchope vastusti ajatusta, eikä briteillä ollut hyvää tiedustelutietoa buurien aikeista. Methuen päätti kuitenkin toteuttaa oman suunnitelmansa.
Britit saapuivat iltapäivällä 10. joulukuuta pienelle kukkulalle ja heidän tykistönsä alkoi tulittaa Magersfonteinia kello 4.30. Tykistön tuli jäi tehottomaksi. Vain kolme puolustajaa haavoittui, mutta buurit osasivat nyt varautua tulevaan hyökkäykseen.