stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anne-Marie Adiaffi

Anne-Marie Adiaffi (21. maaliskuuta 1951 Abengourou – 1994 Abidjan) oli norsunluurannikkolainen kirjailija.
Adiaffi kävi koulunsa Norsunluurannikolla ja Marseillessa ja suoritti sihteerin tutkinnon Dakarissa. Palattuaan kotimaahansa hän työskenteli pankissa ja siirtyi vuonna 1983 Nouvelles éditions africaines -kirjakustantamoon.
Adiaffi julkaisi kaksi romaania. Une vie hypotéqué (1983) on satiiri nuoresta tytöstä, joka pakenee iäkkään ”hyväntekijänsä” luota. La ligne brisée (1989) kertoo miehestä, joka on karkotettu kotikylästään huonon onnensa takia.
Moeve

| Moeve |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  Sociedad Anónima (vastaa osakeyhtiötä)
Perustettu:  1929
Toimitusjohtaja:  Santiago Bergareche
Kotipaikka:  Madrid, Espanja
Toimiala:  öljynjalostus
Henkilöstö:  11 000
Kotisivu:  www.moeveglobal.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
CEPSAn toimistoja Madridissa.
Moeve on espanjalainen öljynjalostamoyritys. Yritys on perustettu vuonna 1929, ja sillä on 11 000 työntekijää. Vuonna 2008 CEPSA oli öljynjalostamoyritysten sijalla 35., ja Euroopan yritysten laskutuksessa 10 joukossa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto
Jean-Marie Adiaffi

Jean-Marie Adiaffi (1. tammikuuta 1941 Bettié – 15. marraskuuta 1999 Abidjan) oli norsunluurannikkolainen kirjailija.
Adiaffi kävi koulunsa Norsunluurannikolla ja Ranskassa. Hän valmistui ohjaajaksi Ranskan elokuvakoulusta ja työskenteli jonkin aikaa Norsunluurannikon televisiossa. Adiaffi palasi sitten Ranskaan ja suoritti filosofian tutkinnon Pariisin yliopistossa. Hän työskenteli sen jälkeen Norsunluurannikolla filosofian opettajana.
Adiaffin ensimmäinen runokokoelma Yalé Sonan ilmestyi vuonna 1969. Hänen pääteoksensa on keskeneräiseksi jäänyt kolmoistrilogia Assonan Attin, jonka oli tarkoitus koostua romaaneista, runoudesta ja teatterista. Sen teemoja ovat Afrikan historia ja kulttuuri-identiteetti. Adiaffi yhdistää tuotannossaan erilaisia afrikkalaisia ja eurooppalaisia vaikutteita. Hänet tunnetaan myös bossonismi-nimisen uskonnonfilosofian kehittäjänä. Adiaffi sai Mustan Afrikan kirjallisuuspalkinnon vuonna 1981 runokokoelmastaan D’éclairs et de foudres ja romaanistaan La carte d’identité.
Ilmiö (festivaali)

Ilmiö on suomalainen vaihtoehtomusiikin festivaali, jossa on esillä myös poikkitaiteellista ohjelmaa. Tapahtuma tunnetaan monipuolisesta ohjelmastaan, tee se itse -asenteesta ja kotikutoisuudesta. Tapahtuman perustajiin lukeutuvat tapahtumatuottajat Tuomas Sara ja Mikko Levón.
Tapahtuma järjestettiin ensimmäisen kerran Turussa vuonna 2009. Ilmiötä järjestettiin Turun Uittamon paviljongilla aina vuoteen 2013 saakka, kunnes tekijätiimi debytoi H2Ö-festivaalin Turun Ruissalon telakka-alueella vuonna 2014.
Ilmiö teki paluun Uittamon paviljongille heinäkuussa 2017, jossa tapahtuma järjestettiin aina vuoteen 2019 saakka. Festivaalin tuotantoryhmä ilmoitti pitävänsä taukoa vuoden 2020 ajan.
Umlaut Osuuskunta järjesti minifestivaalin Lieve-ilmiö Rettigin vanhan tupakkatehtaan sisäpihalla Turussa heinäkuussa 2021. Festivaali laajeni tuolloin useammalle päivälle. Heinäkuussa 2022 Ilmiö-festivaali järjestettiin Rettigin ja Brinkkalan kaupunkikorttelissa. Heinäkuussa 2023 ja 2024 festivaali järjestettiin Taiteen talolla.
Ilmiötä järjestävä Umlaut Osuuskunta palkittiin Suomen Kulttuurirahaston palkinnolla keväällä 2024. Vuonna 2013 perustettu Osuuskunta on vastuussa H2Ö- ja Ilmiö-festivaalien toteuttamisesta.
Aiheesta muualla

Ilmiö -festivaalin kotisivut
Tolstoilaisuus

Tolstoilaisuudeksi nimitetään kirjailija Leo Tolstoin ajattelua. Siinä korostuvat yksinkertaiset elämäntavat ja lähimmäisenrakkaus. Myös avoin arvostelu yhteiskuntalaitoksia kohtaan (jotkut tolstoilaiset ovat eronneet kirkosta, jotkut – kuten Tolstoi itse – on erotettu), väkivallan tuomitseminen (usein myös itsepuolustuksen tapauksessa) sekä sodan ja vihan vastustaminen ovat keskeisiä osia tolstoilaisuudessa. Tolstoilaisuus on kristillistä, mutta pitää Jeesusta enemmän johdattajana ja profeettana kuin Jumalan poikana.
Tolstoilaisuuden uskonnollinen anarkismi

Tolstoi muodosti näkemyksensä pitkälti tulkitsemalla uudelleen Raamattua, erityisesti Vuorisaarnaa, ja tarkastelemalla venäläisten maatyöläisten elämänasennetta. Tolstoi luki Raamattua alkukielillä ja katsoi, että kirkon viralliset tulkinnat olivat virheellisiä. Oman tulkintansa Tolstoi esitti teoksessa Царство Божие внутри вас. Esimerkiksi ohjeen ”Älä vastusta pahaa pahalla” Tolstoi otti hyvin tiukasti, ja katsoi sen merkitsevän kaikesta väkivallasta kieltäytymistä, myös niin, ettei sortavan valtiokoneiston virkaa tai asemaa sopinut ottaa, eikä veroja maksaa. Tolstoilaisuus onkin eräänlaista anarkismia suhteessa valtioon ja kirkkoon, ja se luetaan ”kristillisen anarkismin” klassikoihin. Tolstoi piti kirkon tapaa siunata hallitsijoita ja sotia kristinuskon hengen vastaisena. Samoin hänen mukaansa kaikki mystiset ja järjenvastaiset menot, kuten ehtoollinen, vain peittävät Kristuksen todellisen sanoman, joka on lähimmäisenrakkauden toteuttaminen arjessa.
Tolstoin mukaan Jumalan tahdon noudattaminen kiteytyy väkivallattomuudessa (”älä vastusta pahaa pahalla”) ja lähimmäisenrakkaudessa. Valtio on hylättävä, koska se on väkivaltakoneisto. Kirkko puolestaan on tolstoilaisuuden mukaan hukannut Kristuksen sanoman hyväksyessään ja oikeuttaessaan maallisen väkivallan. Tolstoilaisuuden mukaan myös talouselämän monet muodot sisältävät väkivaltaa, kuten riistoa. Välimatka rikkaiden ja köyhien välillä sallii rikkaiden kuvitella, että he eivät ole henkilökohtaisesti vastuussa köyhien kärsimyksistä. Tolstoi kuitenkin korosti, että olemme vastuussa tekojemme seurauksista, tiedostimme niitä tai emme. Siksi tolstoilaisen on käytävä läpi sisäinen muutos, jossa hän yksilönä ottaa vastuun elämästään Jumalan tahdon mukaisesti.
Venäjän ortodoksinen kirkko tuomitsi Tolstoin näkemykset harhaoppisina, mutta niillä oli 1800-luvun lopulla laajaa kaikupohjaa myös Venäjän ulkopuolella. Suomessa tolstoilaisuus vaikutti paitsi yksittäisiin henkilöihin, myös rauhan- ja raittiusliikkeeseen.
Väkivallattomuuden oppi

Tolstoin väkivallattomuuden ajatus, jonka hän esitti myös kirjoituksessa A Letter to a Hindu, joka oli osoitettu Intian vapauden tavoittelijoille, vaikutti suuresti Mahatma Gandhin oppiin. Väkivalta ei heille tarkoittanut vain fyysistä vahingoittamista, vaan elämäntavan kokonaisuutta, sen vaikutuksia muihin ihmisiin ja usein myös eläimiin. Tyypillisesti Tolstoismiin kuului myös kasvissyönti. Sekä Tolstoi että Gandhi korostivat yksinkertaisen elämäntavan merkitystä, erityisesti että ihmisen ei tulisi elää toisten työstä, vaan Arvid Järnefeltin sanoin ”kiivetä alas talonpojan harteilta”.
Suomalaisia tolstoilaisia

Emil Cedercreutz
Akseli Isohiisi
Eelo Isohiisi
Maria Jotuni
Arvid Järnefelt
Ilmari Kianto
Kirjallisuutta

Turtiainen, Minna ja Tuila Wahlroos (toim.) Maaemon lapset: Tolstoilaisuus kulttuurihistoriallisena ilmiönä Suomessa. Suomalaisen kirjallisuuden seura: Helsinki, 2010.
Nokkala, Armo: Tolstoilaisuus Suomessa: Aatehistoriallinen tutkimus.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto)  Tammi:  Helsinki, 1958.
Megálo Livádi

| --- | --- |
Sijainti:  36°54′30″N, 26°09′58″E, Léros Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Liádia, Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,333 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Megálo Livádi (kreik. Μεγάλο Λιβάδι, myös Megálo Liádi, Μεγάλο Λιάδι) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja tarkemmin Liádian saariin, ja sijaitsee Amorgóksen saaren itäpuolella. Saaren pinta-ala on 0,333 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Megálo Livádi kuuluu Léroksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Saint-Étienne-de-Tinée

| Saint-Étienne-de-Tinée |
| --- | --- |
 Yleiskuva kunnasta
 vaakuna
 Saint-Étienne-de-Tinée
 Koordinaatit: 44°15′28″N, 6°55′31″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Provence-Alpes-Côte d’Azur
Departementti:  Alpes-Maritimes
Arrondissementti:  Nizza
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  173,8 km²
Väkiluku (2021):  1 341 
 – Väestötiheys:  7 as./km²
Kunnan numero:  06120
 
 Kunnan kotisivut 
Saint-Étienne-de-Tinée on kunta Kaakkois-Ranskassa Alpes-Maritimesin departementissa Provence-Alpes-Côte d’Azurin alueella. Se sijaitsee Tinéejoen varrella, noin 92 kilometriä Nizzan kaupungista pohjoiseen.
Saint-Étiennen kirkko
Kunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1066 nimellä Castrum Sancti Stephani Tiniensis. Vuonna 1388 kunta joutui Savoijin hallinnon alle. Alueesta tuli osa Nizzan kreivikuntaa vuonna 1526. Kunnan syrjäinen sijainti säästi sen saraseenien ja muslimien hyökkäyksiltä, samoin kuin valtaa pitävien verotukselta. 14. kesäkuuta 1860 Nizzan kreivikunta liitettiin Ranskaan. Vuodesta 1900 lähtien kylä on kehittynyt autoistumisen ja teiden parantamisen ansiosta. Vuonna 1929 tulipalo tuhosi osan kylästä, joka rakennettiin uudelleen 1930-luvulla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saint-Étienne-de-Tinée Wikimedia Commonsissa
Karstimaa

Tyypillistä karstimaastoa Yorkshire Dalesin kansallispuistosta, Englannissa
Paljaiden karbonaattikallioiden esiintyminen maailmalla
Karstimaa on maisemamuoto, joka syntyy usein vuorisuola-, kalkkikivi-, kipsi- tai jopa dolomiittikallioon sadeveden liuottaessa sen pinnasta pois vesiliukoista ainesta, joka voi olla kalliotyypistä riippuen suolaa, kalsiumkarbonaattia, muita karbonaatteja tai kipsiä. Sana ”karsti” tulee Balkanin Karst-vuoristosta.
Selitys

Vuorisuola on aina vesiliukoista ja se liukenee pinnalle tulevaan veteen suoraan. Karbonaatteja sisältävät mineraalit eivät sen sijaan liukene suoraan veteen. Sadevesi muuttuu luonnostaan happamaksi, kun ilmakehän hiilidioksidi (CO2) liukenee satavaan veteen suoraan ilmasta ja tekee sadevedestä laimeaa hiilihappoliuosta (H2CO3). Veden hiilihappo reagoi kemiallisesti kallion karbonaattien kanssa muodostaen uusia yhdisteitä. Alempi yhtälö esittää kalsiumkarbonaatin (CaCO3) reaktiota:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| H2O | + | CO2 | → | H2CO3 | H2CO3 | H2CO3 |
| CaCO3 | + | H2CO3 | → | Ca2+ | + | 2 HCO3− |
Koska ilmakehästä voi veden mukana tulla muitakin happoja, ovat reaktiot aina erilaisia kullekin hapolle ja niiden reaktiotuotteet ovat samoin erilaiset. Oleellista on se, että reaktiot kuorivat kiven pintaa ja että reaktiotuotteet poistuvat virtaavan veden mukana. Kiven pintaan syöpyy pitkien aikojen kuluessa koloja ja uurteita, jota pitkin syövyttävät sadevedet virtaavat syvemmälle kiveen. Uurteet ja kolot syvenevät, koska myös syövyttävä vesi kulkeutuu syvälle.
Karstimaan piirteitä

Tällainen rapautuminen ei jätä kovin paljon maannosta, joka lopulta peittäisi kallion pinnan. Sen sijaan uurteen syvenevät ja porautuvat kallion pintaa syvemmälle ja ne alkavat yhdistyä kanavien verkostoksi, jota pitkin sadevesi virtaa alemmaksi. Lopulta kanavat puhkaisevat maanalaisia yhteyksiä toisiinsa ja syntyy maanalaisia puroja ja jokia. Niitä kanavia, jotka tunkeutuvat kallioon maanpinnalta pystysuoraan alas pohjaveden tasolle kutsutaan doliineiksi. Veden saavutettua pohjaveden sen paine suuntautuu sivullepäin. Siten voi syntyä vaakasuoria luolia joko pohjaveden alle tai sen yläpuolelle.
Mikään ei estä maanalaista jokea syövyttämästä tunnelia suuremmaksi. Pohjaveden alapuolella veden virtaus syövyttää luolan lattiaa, seiniä ja kattoa tasaisesti. Luolat tulevat silloin pyöreän muotoisiksi. Jos joki virtaa pohjaveden yläpuolella, kuluttaa joki vain luolan lattiaa ja alaseiniä. Tällöin luolan korkeus kasvaa koko ajan. Korkealla maan pinnalta kalkkikiven läpi tihkuva vesi on karbonaateista kylläinen ja karbonaatit voivat saostua luolissa takaisin mineraaleiksi. Näin syntyvät esimerkiksi tippukivet (stalaktiitti ja stalagmiitti). Vesi muuttuu sitten pohjavedeksi ja jokien vedeksi. Alavilla mailla maanalainen vesi tihkuu tai virtaa lopulta takaisin maan pinnalle joko karstilähteinä tai luolista purkautuvina karstipuroina, taikka vesi laskee järveen tai mereen vedenalaisista lähteistä.
Maanalaiset luolat vaikuttavat myös karstimaisemaan. Kun luola on kasvanut riittävän suureksi, voi sen katto romahtaa, ja luolasta syntyy maanpinnalle aukko. Doliinit ja maanalaisten jokien suuaukot toimivat tulvissa myös päinvastoin. Tulvaveden täyttäessä maanalaiset onkalot, alkaa vesi tunkeutua aukoista ylös maanpinnalle. Tällöin joki saattaa virrata koko matkan sekä maan alla että maanpinnalla ja notkelmiin voi nousta karstijärviä. Maanalaiset luolastot kuitenkin tyhjenevät lopulta, ja silloin pinnalla vedenpinta laskee ja vesi painuu takaisin doliineihin.
Eroosion vaiheita

Jos karstikallion päällä on maannosta, ei kalkkikiven rapautumista huomaa, ennen kuin siihen syntyy doliineja tai sen pinta muuten kuluu. Jos jokivesi tai vesistön aallokko huuhtoo kalkkikivipinnan esille tai se on ollut jo jääkaudelta saakka paljaana, voi nähdä kalkkikivikiveyksen. Siinä kallion pinta on syöpynyt kuopille ja syville uurteille.
Seuraava vaihe on vaikeampikulkuinen karrenmaasto. Siinä ei ole enää tasaista kallionpintaa, vaan pinta on täynnä ihmisen kokoisia uurteita ja syviä koloja sekä maan alle vajoavia doliineja. Maasto voi olla laiduntaville eläimille vaarallinen, koska koloihin pudonneet eläimet eivät pääse enää pois tai syöpyneet viisteet ovat liukkaita ja eläimet putoavat niiltä alas.
Maasto muuttuu vaikeammaksi, kun maanalaiset luolat sortuvat ja maahan syntyy suuria aukkoja. Aukot voivat olla syviä tai ne ovat täynnä seisovaa tai virtaavaa vettä. Rinteet aukkojen lähettyvillä voivat sortua aukkoihin. Aukot ovat alkua maaston romahtamiselle. Silloin törröttämään jää kovempi kiviaines, jonka ympäriltä maat vajoavat yhä alemmaksi. Karstipylväiksi tai -mäiksi kutsutaan jyrkkärinteisiä mäkiä, joita ympäröi tasainen virtaavan veden tasoittama ja hedelmällinen maannos. Tämän tyyppisiä maisemia tunnetaan ympäri maailmaa.
Jääkauden paljaaksi puhdistamaa kalkkikivikiveystä Irlannin Burrenissa, jonka pinta on vielä varsin sileää.
Erodisoitunutta karstialuetta Ranskan Länsi-Alpeilla Dent de Crolles'issa.
Romahtanut luola Espanjassa Madridin lähellä Chinchónissa.
Karrenmaastoa, jota kutsutaan ”piikkikarreniksi”, jollaista esiintyy Kroatian Velebitin pohjoispuolella sijaitsevassa kansallispuistossa.
Aikoinaan tasainen kalkkikallio on pahasti erodisoitunut ja romahtanut, muodostaen kallion huipun Espanjan Andalusiassa El Torcal de Antequerassa.
Kun karsti on syöpynyt alla olevien omien sedimenttien tasalle, niin niiden jäänteet ovat kuin pylväitä eli pannacleja.
Kalkkikallion jäänteet voivat olla kuin vuoria. Näin on Lijiangjoella Kiinan Guanxin maakunnassa.
Aiheesta muualla

Limestone Pavements: Geology and geomorphology (Arkistoitu – Internet Archive)
Limestone Pavements: Valokuvia (Arkistoitu – Internet Archive)
Karstiaiheinen sanakirja (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Karstimaan piirteitä ja engalnninkielistä nimistöä.
Jakokosken laiturivaihde

Jakokosken laiturivaihde (lyhenne Jos., ratakm 648,102) on lakkautettu rautatieliikennepaikka Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla Joensuu–Kontiomäki. Liikennepaikka sijaitsi Kontiolahden kunnassa, lähellä Jakokosken kyläkeskusta ja Jakokosken kanavaa.
Jakokosken laiturivaihde koostui laiturista ja vaatimattomasta laiturirakennuksesta. Alkuperäinen laiturirakennus siirrettiin kuitenkin jo vuonna 1932 Ulvilaan, jonka jälkeen asemarakennuksena toimi tähän käyttöön muokattu tavaramakasiini. Se oli miehitetty laituri vuoteen 1970 ja tavaraliikenne päättyi vuonna 1981, minkä jälkeen se toimi vuoteen 1990 asti seisakkeena. Liikennepaikkana Jakokoski lakkautettiin vuonna 1999, jolloin tehdyssä rataosan perusparannuksessa sen sivuraide purettiin.  Vuoden 2015 tietojen mukaan laiturirakennus on kuitenkin edelleen pystyssä.
Myyräkuume

| Myyräkuume> Luokitus |
| --- | --- |
ICD-10:  A98.5
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Myyräkuume eli epideeminen nefropatia (nephropathia epidemica, NE) on munuaisoireisiin verenvuotokuumeisiin kuuluva sairaus. Myyräkuumetta aiheuttaa hantaviruksiin, Bunyaviridae-heimoon kuuluva Puumala-virus, joka leviää ihmiseen useimmiten hengitysteitse, kun metsämyyrän ulostetta joutuu hengitysilmaan aerosolina pölyn kautta. Usein näin tapahtuu esimerkiksi puuliitereissä tai ladoissa.
Myyräkuumeessa itämisaika on noin kolme viikkoa mutta voi vaihdella viikosta kahdeksaankin viikkoon. 80 %:lle tartunnan saaneista ei tule oireita lainkaan tai ne ovat vain lieviä. Myyräkuume ei tartu ihmisestä toiseen. Myyräkuumeeseen tulee elinikäinen vastustuskyky sairauden jälkeen, joten sen voi sairastaa vain kerran.
Puolet sairastuneista potilaista on iältään 30–49-vuotiaita. Myyräkuumetta esiintyy myös lapsilla.
Tauti johtaa harvoin kuolemaan. Suomessa kuolemaanjohtaneet tapaukset ovat harvinaisia. Israelilainen myyrätutkija kuoli siihen elokuussa 2014.
Etelä-Savossa kuoli yksi henkilö myyräkuumeen aiheuttamaan jälkitautiin syksyllä 2008.
Oireet

Taudin oireita ovat:
Äkillisesti alkava kuume
Pahoinvointi ja/tai oksentelu
Päänsärky
Selkäkivut
Vatsakivut
Virtsan erityksen väheneminen tai lakkaaminen
Useimmat eivät saa taudista oireita.
Harvemmin esiintyviä oireita (alle 30 prosentilla) ovat ohimenevät näköhäiriöt, huimaus, yskä, ripuli, kurkkukipu, nivelkipu, nenäverenvuoto, verivirtsaisuus, turvotukset ja verenpurkaumat iholla. Oireet vaihtelevat tapauskohtaisesti paljonkin, joten myyräkuumetta epäiltäessä on syytä käydä verikokeessa. Tällöin määritetään veressä olevat vasta-aineet ja selvitetään, onko kyseessä todella myyräkuume.
On myös esitetty epäilyä siitä, että myyräkuume saattaisi altistaa jossain määrin lymfoomalle, mutta näyttö ei ole ainakaan toistaiseksi kovin vakuuttava.
Hoito

Myyräkuume on virustauti, joten siihen ei ole erityistä hoitoa tai lääkettä. Useimmiten myyräkuumeeseen sairastunut henkilö joutuu sairaalahoitoon, mutta lievemmissä tapauksissa kotihoitokin onnistuu. Sairaalassa potilaan olo tehdään mukavammaksi, hänen vointiansa seurataan, häntä nesteytetään ja hänelle annetaan kivunlievitystä. Noin viisi prosenttia sairastuneista joutuu taudin vakavuuden johdosta turvautumaan keinomunuaishoitoon.
Levinneisyys Suomessa

Suomessa myyräkuumetta esiintyy eniten Kaakkois- ja Keski-Suomessa sekä Pohjanmaalla, mutta se on levinnyt koko maahan. Tautia levittää metsämyyrä (Myodes glareolus), ja myyräkuumetapausten määrä vaihtelee myyräkannan mukaan 3–4 vuoden jaksoissa. Myyräkuumetta esiintyy enemmän miehillä kuin naisilla. Eniten tapauksia todetaan vuoden syyspuolella, noin 2000 vuodessa. Suomessa taudilla on maailman suurin esiintyvyys suhteessa väestömäärään.
Aiheesta muualla

Myyräkuume Terveysportti.fi
Metsäntutkimuslaitos (Metla): Perustiedot myyräkuumeesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Kasvainvirus

Kasvainvirus, onkovirus tai onkogeeninen virus on virus, joka voi aiheuttaa kasvainten muodostumista ja syöpää.
Maailman terveysjärjestön vuoden 2002 arvion mukaan virustartunnat aiheuttivat 17,8 % kaikista syövistä ihmisillä.
Syöpää aiheuttavia viruksia voidaan torjua ennalta rokottamalla niitä vastaan. Muun muassa seksin kautta tarttuvaa ihmisen papilloomavirusta (HPV) vastaan voidaan rokottaa HPV-rokotteella. HPV:n tyypit 16 ja 18 liittyvät syöpiin, 6 ja 11 sukupuolielinten syyliin. HPV aiheutti vuoden 2011 arvion mukaan vuosittain noin 530 000 kohdunkaulan syöpätapausta, joista noin 70 % johtui HPV:n tyypeistä 16 ja 18. Lisäksi HPV tiettävästi aiheuttaa 90 % anaalisyövistä ja 50 % peniksen, emättimen ja suunielun syövistä. Maksasyöpää aiheuttavaa hepatiitti B:tä (HBV) vastaan voidaan rokottaa muun muassa hepatiittien A ja B yhdistelmärokotteena (esimerkiksi kauppanimi Twinrix). Hepatiitti C:tä (HCV) vastaan ei voida rokottaa, mutta sitä voidaan hoitaa viruslääkkein. Maailmanlaajuisesti kuolleisuus HBV:hen ja HCV:hen olivat 2013 määrällisesti lähes yhtä suuret myös muidenkin komplikaatioiden kuin maksasyövän osalta.
| Virus | Aiheuttajana ihmisten kaikista syövistä | Virukseen liittyvät syöpätyypit ihmisillä |
| --- | --- | --- |
| Ihmisen papilloomavirukset (HPV) | 5,2 % | HPV:n tyypit 16 ja 18 liittyvät kohdunkaulan, anuksen, peniksen, emättimen ja suunielun syöpiin. |
| Hepatiitti B (HBV) | 4,9 % (yhteensä) | Hepatokarsinooma (maksasyöpätyyppi). |
| Hepatiitti C (HCV) | 4,9 % (yhteensä) | Hepatokarsinooma. |
| Epstein–Barrin virus (EBV) | 1 % | Burkittin lymfooma (imusolmukesyöpätyyppi), Hodgkinin lymfooma, elinsiirron jälkeinen lymfoproliferatiivinen tauti (PTLD) ja nenänielun karsinooma. |
| Kaposin sarkoomaan liittyvä herpesvirus (HHV-8) | 0,9 % | Kaposin sarkooma (ihosyöpätyyppi), Castlemanin tauti ja primaarinen effuusiolymfooma. |
| Ihmisen T-soluleukemiaviruksen tyyppi 1 (HTLV-1) | 0,03 % | Aikuisten T-soluleukemia/lymfooma (ATLL). |
| Merkelinsolupolyoomavirus (MCV eli MCPyV) |  | Merkelinsolukarsinooma (ihosyöpätyyppi). |
| Ihmisen sytomegalovirus (CMV tai HHV-5) |  | Mykoepidermoidinen karsinooma (mm. sylkirauhasen tai kyynelpussin syövän tyyppi). |
Léon-Gontran Damas

Léon-Gontran Damas vuonna 1972.
Léon-Gontran Damas (28. maaliskuuta 1912 Cayenne – 22. tammikuuta 1978 Washington) oli ranskanguayanalainen runoilija, joka tunnetaan yhtenä négritude-liikkeen perustajista.
Damas syntyi eurooppalais-, afrikkalais- ja intiaanitaustaiseen kaupunkilaisperheeseen. Hän jäi varhain orvoksi ja kasvoi tätinsä luona. Damas kävi lukion Martiniquella, jossa hän tutustui Aimé Césaireen. Hän jatkoi opintojaan Pariisissa, työskenteli eri ammateissa ja harrasti kirjallisuutta.
Damas, Césaire ja Léopold Sédar Senghor perustivat vuonna 1934 L’Étudiant noir -lehden, josta tuli négritude-liikkeen airut. Damasin ensimmäinen runokokoelma Pigments  (1937) sai paljon kiitosta, mutta joutui sittemmin siirtomaaviranomaisten kieltämäksi. Omaelämäkerrallinen essee Retour de Guyane ilmestyi vuonna 1938.
Toisen maailmansodan alussa Damas toimi sensorina Toulousessa ja Lyonissa. Hän osallistui vastarintaliikkeen toimintaan ja työskenteli radiossa. Vuonna 1944 ilmestyi kertomuskokoelma Veillées noires, vuonna 1947 Damasin laatima siirtomaarunoilijoiden antologia Poètes d’expression française ja seuraavina vuosina runokirjat Poèmes nègres sur des airs africains (1948), Graffiti (1952) ja Black-Label (1956). Damasia pidetään négritude-runoilijoista omaperäisimpänä länsi-intialaisten ja afrikkalaisten aiheiden käyttäjänä. Hänen tyylinsä heijastaa afrikkalaisen laulun ja tanssin toistoa, pyörivää liikettä ja polyfoniaa.
Damas oli René Jadfardin Guayanan renessanssi -liikkeen jäsen. Jadfardin kuoltua lento-onnettomuudessa hänet valittiin vuonna 1948 Guayanan edustajaksi Ranskan kansalliskokoukseen. Damas oli ehdolla myös vuosien 1951 ja 1956 vaaleissa, joissa valituksi tuli Edouard Gaumont. Poliitikkona hän kannatti sosialismia ja Guayanan itsenäisyyttä.
Damas työskenteli 1960-luvulla kustannustoimittajana ja Unescon virkailijana ja matkusteli paljon tutkien afrikkalaista kulttuuria. Tänä aikana häneltä ilmestyi pessimismiä huokuva kokoelma Névralgies (1964) ja mustien runoilijoiden antologia Nouvelle somme de poésie du monde noir (1966). Vuodesta 1970 lähtien Damas asui Yhdysvalloissa opettaen Georgetownin ja Howardin yliopistoissa. Hänet haudattiin suurin juhlallisuuksin Cayenneen.
Lassakuume

Lassakuume on arenaviruksen aiheuttama verenvuotokuume. Sen isäntänä on rotta, jonka virusta sisältävä virtsa leviää pölyn ja elintarvikkeiden välityksellä ihmiseen.
Lassakuume tarttuu myös sekundäärisesti ihmisestä ihmiseen.
Tautia esiintyy endeemisenä Länsi-Afrikassa. Tautiin ei ole rokotetta (tilanne 2018).
Lassakuumeen kuolleisuus on nykyään noin kaksi prosenttia.
Etymologia

Nimensä lassakuume on saanut nigerialaisesta Lassan kaupungista, jonka ympäristössä diagnosoitiin taudin ensimmäiset tieteellisesti todennetut tapaukset vuonna 1969.
Esiintyvyys

Lassakuumetta esiintyy Länsi-Afrikassa arviolta 100 000–300 000 tartuntaa vuodessa. Arvioiden tekeminen tosin on hankalaa muun muassa tilastoinnin ja terveydenhuollon puutteellisuuksien takia. Esimerkiksi Nigerian tautikeskus pyrkii osaltaan seuraamaan tautia.