stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Välimeri
Luonto ja luonnonsuojelu > Suojelu ja uhat

Euroopan unioni ja Yhdistyneiden kansakuntien ympäristöohjelma UNEP ovat laatineet Barcelonan pöytäkirjaksi kutsutun Välimeren suojelusopimuksen vuonna 2011. Sopimuksen nojalla määriteltyjä suojelualueita lisätään jatkuvasti, vuonna 2014 niitä oli 33 kappaletta. Alueista yksi on avomerellä − Ranskan, Italian ja Monacon yhteinen Pelagosin suojelualue, joka keskittyy merinisäkkäiden suojeluun.
Välimereen on levinnyt satoja vieraslajeja: nilviäisiä, kaloja, leviä ja äyriäisiä. Niitä tulee luonnollisesti Mustaltamereltä, Atlantilta ja Suezin kanavan rakentamisen jälkeen myös Punaiseltamereltä. Ihmisen toiminnan takia niitä tulee laivojen painolastissa, lastissa ja muissa osissa, öljynporauslautoissa, kalanviljelylaitoksista ja akvaarioharrastajilta. Esimerkiksi meriakvaarioissa suositut Caulerpa-levät, etenkin Caulerpa taxifolia ja Caulerpa cylinderica, valtaavat nopeasti kasvupaikkoja ja uhkaavat Posidonia oceanica -meriruohoniittyjä.
Tutkijat ovat havainneet, että ilmastonmuutoksen seurauksena itäisen Välimeren eliölajisto on alkanut korvautua Suezin kanavan kautta saapuvalla trooppisella tulokaslajistolla.
Talous ja liikenne

Välimeren rannikolla asuu arviolta 132 miljoonaa ihmistä. Alueen ilmasto ja kulttuuriperintö houkuttelee turismia, joka onkin monelle Välimeren maalle nykyisin kalastusta merkittävämpi elinkeino. Kalastusmäärä oli vuonna 1999 noin 1,1 miljoonaa tonnia ja pysynyt melko vakiona läpi 1990-luvun. Merkittävin kalastettava ryhmä oli sillikalat (sillit, sardiinit ja sardellit), joka kattoi 38 % kokonaiskalastuksesta. Sekalaiset rannikkokalat muodostivat 18 % ja nilviäiset 16 % saaliista. Vuonna 2007 kalastus työllisti neljännesmiljoonaa kalastajaa, ja tuotti miljoona tonnia kalaa. Samaan aikaan kalanviljely tuotti 275 000 tonnia kalaa. Tärkeimmät viljellyt kalalajit ovat meribassi, hammasahvenet ja tonnikala.
Merenalaisten fossiilisten polttoaine-esiintymien hyödyntäminen on alkamassa Adrianmerellä, Tunisiassa ja Libyassa ja Egyptissä.
Välimeri on edelleen merkittävä kauppaliikenteen reitti. Sitä pitkin kulkee 30 prosenttia maailman meriliikenteestä ja 25 prosenttia öljykuljetuksista. Välimeren rannoilla on 450 rahtisatamaa ja terminaalia, joista suurin on Marseille Ranskassa. Suurin matkustajasatama on Kreikan Pireus, jonka kautta kulkee vuosittain 11,5 miljoonaa matkustajaa lähinnä Kreikan saarille.
Historia

Välimeren merkitys koko länsimaiselle sivistykselle on ollut merkittävä antiikin ajoista lähtien. Sen kautta levisivät kauppatavaroiden lisäksi myös ihmiset ja kulttuurivaikutteet. Välimeren rannikoilla sijaitsivat monet kulttuurihistoriallisesti tärkeät alueet, kuten muinainen Egypti ja antiikin Kreikka.lähde?
Vanhalla ajalla Välimeren alueen kauppaa hallitsivat ensin foinikialaiset, myöhemmin myös kreikkalaiset. Monet suuret valtakunnat, kuten Persia ja Karthago, pyrkivät laajentamaan valtapiiriään Välimeren alueella. Kahdella viimeisellä vuosisadalla eaa. Rooma valloitti vähitellen kaikki Välimeren rannikkoalueet, ja se hallitsi koko Välimeren aluetta useiden vuosisatojen ajan. Roomalaiset kuljettivat Välimeren yli valtakunnan pääkaupunkiin kaikenlaista rahtia valtakunnan muista osista. Viljaa tuotiin Egyptistä valtavilla rahtilaivoilla, jotka ankkuroituivat Ostian kaupungin satamaan. Talvikuukausina lokakuusta maaliskuuhun Välimeren poikki ei purjehdittu. Koko Välimerellä upposi Rooman tuhatvuotisen vallan aikana arviolta noin tuhat laivaa vuodessa. Merenpohjassa makaavaan miljoonaan hylkyyn ja niiden sisältämiin taideaarteisiin ei nykymenetelmillä ole päästy käsiksi.
Rooman valtakunnan hajottua Itä-Rooma hallitsi keisari Justinianuksen aikana 500-luvulla jonkin aikaa lähes koko Välimeren aluetta, mutta seuraavalla vuosisadalla se menetti laajoja alueita arabien kalifikunnalle. Näistä ajoista lähtien Välimeri on ollut rajana länsimaisen ja arabialaisen kulttuuripiirin välillä. Keskiajan lopulla eurooppalaiset ristiretkeläiset yrittivät valloittaa Palestiinan ja osittain muutkin itäisen Välimeren maat, mikä kuitenkin onnistui vain ohimenevästi. Keskiajan lopulla Osmanien valtakunta valloitti vähitellen Välimeren itäosaa ympäröivät maat ja hallitsi niitä 1800-luvulle saakka. Tällöin muun muassa Kreikka itsenäistyi, ja osmanien alueet Pohjois-Afrikassa joutuivat Euroopan valtioiden siirtomaiksi.lähde?
1400-luvun suurten löytöretkien vaikutuksesta Välimeri pitkälti menetti asemansa maailmankaupan tärkeimpiin kuuluvana kauppareittinä. Tilanne muuttui vasta, kun Suezin kanava valmistui vuonna 1869. Silloin Välimerestä tuli jälleen osa maailmankaupan kannalta keskeistä Itä-Aasian ja Euroopan välistä meritietä.
Välimerellä on ollut uusimmalla ajallakin myös tärkeä strateginen ja geopoliittinen merkitys, ja monet suurvallat ovat pyrkineet siellä hallitsevaan asemaan. 1800-luvulta lähtien Ison-Britannian laivasto hallitsi pitkälti Välimertakin, vaikka brittiläisellä imperiumilla oli Välimeren rannikolla vain muutamia pieniä, joskin strategisesti tärkeitä alueita kuten Gibraltar, Malta ja Kypros. Osmanien valtakunnan heikentyessä Venäjä yritti useissa sodissa laajentaa alueitaan Välimeren rannikolle, mutta ei onnistunut. Mussolinin aikana myös Italia pyrki hallitsemaan Välimeren aluetta.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Välimeri Wikimedia Commonsissa
Välimeren rannikkoa Ranskassa.
Välimeren korkeussuhteet.
Vallitsevat pintavirtaukset kesäkuussa.
Delfiinejä Strombolissa.
Posidonia oceanica -meriheinän kasvustoja.
Lauri Väärä

Lauri Kalevi Väärä (22. lokakuuta 1936 Lappeenranta – 4. marraskuuta 2021 Mikkeli) oli suomalainen teatterinjohtaja, näyttelijä ja teatteriohjaaja.
Ura

Väärä opiskeli Suomen Teatterikoulun ohjaajalinjalla vuosina 1962–1965, jonka jälkeen hän työskenteli ohjaajana Kotkan kaupunginteatterissa 1965–1970. Ura jatkui teatterinjohtajana Lappeenrannan kaupunginteatterissa 1971–1975 ja Kotkan kaupunginteatterissa 1975–1980. Vuosina 1980–1988 Väärä oli kiinnitetty Suomen Kansallisteatteriin näyttelijäksi. Vuonna 1988 hän aloitti pestin Kouvolan Teatterin johtajana.
Väärän dramatisointeihin lukeutuvat muun muassa Johannes Linnankosken klassikkoromaaniin pohjautuva Laulu tulipunaisesta kukasta ja Laila Hietamiehen aiheeseen perustuva Mäeltä näkyy toinen mäki. Ohjaajana hän toimi muun muassa näytelmissä Papin perhe, Anu ja Mikko, Viulunsoittaja katolla ja Kolme sisarta. Vuonna 1995 hän ohjasi musikaalin Zorbas Kouvolan Teatterissa.
Väärän rooleja olivat Higgins musikaalissa My Fair Lady, Andres  näytelmässä Varkamäki ja Zilov näytelmässä Sorsajahti. Maria Jotunin näytelmässä Miehen kylkiluu hän näytteli Tuomasta ja Serpin komediassa Katarina kaunis leski dosentti Cajalénia.
Väärä toimi opetustehtävissä Kotkan Tyttölyseossa 1967–1968 ja Katariinan lukiossa 1978–1980. Lisäksi hän antoi ohjaaja- ja näyttelijäkoulutusta kesäkursseilla.
Pitkän teatteriuransa ohessa Väärä teki sivurooleja muutamassa elokuvassa ja televisiosarjassa.
Yksityiselämä

Lauri Väärän vanhemmat olivat maanviljelijä Armas Väärä ja Miina Viiru. Hän avioitui toimittaja Teija Sopasen kanssa 1979. Liitto päättyi puolison kuolemaan 2011.
Filmografia > Elokuvat

Kun Hunttalan Matti Suomen osti (1984)
Jäähyväiset presidentille (1987)
Filmografia > Televisiotuotannot

Keisari ja senaattori (1963) televisioelokuva
Poikkeus ja sääntö (1965) televisioelokuva
Sisilian sitruunoita (1965) ohjaus, televisioelokuva
Lapsuuteni (1967) televisiosarja
Presidentti (1982) televisiosarja
Naimisissa, naimisista, naimisiin (1983) televisiosarja
Sydän toivoa täynnä (1998–1999) televisiosarja
Aiheesta muualla

Lauri Väärä Elonetissä.
Lauri Väärä Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Lauri Väärä Näytelmät.fi
Lauri Väärän muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
La Wally

La Wally on Alfredo Catalanin ooppera, nelinäytöksinen dramma lirico. Luigi Illica kirjoitti teoksen libreton, joka perustuu Wilhelmine von Hillernin romaaniin vuodelta 1875. Ooppera kantaesitettiin 20. tammikuuta 1892 La Scalassa. Metropolitan-oopperassa se esitettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1909.
Oopperasta tunnetaan etenkin sen sankarittaren ensimmäisessä näytöksessä laulama aaria ”Ebben? Ne andrò lontana”. Catalani sävelsi aarian alun perin vuonna 1878 Jules Vernen runoon ”Chanson groenlandaise”,. Runon alkuperäinen nimi on ”Chanson scandinave” (1856), ja Verne muokkasi sitä teostaan Le pays des fourrures (Turkiksien maassa, ks. tätä) varten, jossa se on siis nimellä ”Chanson groenlandaise”. Se on julkaistu myös Vernen tekstejä sisältävässä teoksessa Textes oubliés (1979, Union Général d'Éditions, Collection 10-18, No. 1294).
Västanfjärd

| Västanfjärd> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Kemiönsaari |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Kunnan keskustaajama Lammala vuonna 2003.
Sijainti:  60°03′00″N, 022°40′00″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Varsinais-Suomen maakunta
Seutukunta:  Turunmaan seutukunta
Kuntanumero:  923
Hallinnollinen keskus:  Lammala
Perustettu:  1872
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Dragsfjärd Kemiö Västanfjärd
– syntynyt kunta:  Kemiönsaari
Pinta-ala:  148,92 km²  (1.1.2008)
– maa:  96,35 km²
– sisävesi:  0,75 km²
– meri:  51,82 km²
Väkiluku:  790   (31.12.2008)
– väestötiheys:  8,2 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  14,0 %
– 15–64-v.:  61,0 %
– yli 64-v.:  25,0 %
Västanfjärd (30.12.1972 asti Vestanfjärd) on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Kemiön saarella Varsinais-Suomen maakunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Västanfjärd liitettiin vuoden 2009 alussa uuteen Kemiönsaaren kuntaan, jonka muodostavat Västanfjärdin lisäksi myös Kemiön ja Dragsfjärdin kunnat. Asiasta päättivät kolmen kunnan valtuustot 26. kesäkuuta 2007. Kunnassa asui noin 800 henkeä, ja sen pinta-ala oli alle sata neliökilometriä. Kunta oli kaksikielinen. Sen asukkaista 88 prosenttia puhui äidinkielenään ruotsia ja 11 prosenttia suomea.
Västanfjärdin naapurikunnat ennen kunnan lakkauttamista olivat Dragsfjärd, Kemiö, Särkisalo ja Tammisaari. Entisiä naapurikuntia olivat Dragsfjärdiin vuonna 1969 liitetty Hiittinen ja Tenholaan vuonna 1977 liitetty Bromarv; Tenhola puolestaan liitettiin Tammisaareen vuonna 1993.
Vesta-silli on nimetty Västanfjärdin mukaan vuonna 1949.
Vuonna 2019 Västanfjärd valittiin Varsinais-Suomen vuoden kyläksi.
"Perinteikäs kunta, joka tähtää tulevaisuuteen" oli kunnan motto.
Historiaa

Västanfjärdin alueelta on löydetty vajaat 20 pronssikautista hiidenkiuasta, mutta esihistoriallisia esinelöytöjä ei ole tehty. Koska merkkejä rautakautisesta asutuksesta ei ole, on oletettu paikkakunnan saaneen ruotsalaiset uudisasukkaansa keskiajan kuluessa. Kaikki Västanfjärdin henkikirjakylät esiintyivät vuoden 1540 maakirjassa.
Västanfjärd kuului 1600-luvulla suureen Kemiön vapaaherrakuntaan, jonka kuningas Kustaa II Aadolf lahjoitti kanslerilleen Axel Oxenstiernalle. Västanvikin ratsutilan omisti Suomen sodan jälkeen Vänrikki Stoolin tarinoissa esiintyvä eversti Carl Johan von Konow, joka asui siellä vuosina 1840–1846.
Västanfjärdin aikaisempi tärkeä elinkeino jo 1600-luvulta lähtien oli kalkin louhinta ja poltto. Illon seudun maanomistajat perustivat 1880-luvulla kaivosyhtiön kalkkivarojen hyödyntämiseksi, ja kalkkiuuneja rakennettiin myöhemmin myös Bredvikiin, Brännbodaan ja Lammalaan. Särkisalolaisen Förbyn kalkkikaivoksen omistaja Karl Forsström osti 1900-luvun alkupuolella Västanfjärdin pienet kalkkiyritykset. Viimeisenä toiminut Lammalan kalkkikaivos suljettiin vuonna 1952.
Västanfjärd muodostettiin Kemiön kappeliseurakunnaksi vuonna 1693, ja ensimmäisen oman papin se sai vuonna 1779. Seurakunnasta päätettiin tehdä itsenäinen vuonna 1904, mutta päätös toteutui vasta Kemiön kirkkoherran vaihtuessa vuonna 1921.
Kylät

Billböle, Brännboda, Finsjö, Galtarby, Gräggnäs, Kobböle, Misskärr, Nivelax, Norrlammala, Pörtsnäs, Sirnäs, Söderlammala, Södersundvik, Tappo, Västanfjärd, Vesterillo, Östanå.
Tunnettuja västanfjärdiläisiä

Jan-Erik Enestam (s. 1947), ministeri ja kansanedustaja
Karl Lindblom (1927–2003), kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, talous- ja kauppaneuvos
Kulttuuri > Murre

Västanfjärdin alue on historiallisesti ruotsinkielistä ja nykyisin kaksikielistä aluetta. Västanfjärdin ruotsinkielinen murre luetaan turunmaanruotsin Itä-Turunmaan murteisiin.
Kulttuuri > Nähtävyydet

Västanfjärdin uusi kirkko
Västanfjärdin vanha kirkko
Purjelaiva Eugenia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Västanfjärd Wikimedia Commonsissa
| n k Västanfjärd |
| --- | --- |
Taajamat:  Lammala 
Rekisterikyliä Västanfjärdissä:  Billböle  Brännboda  Finsjö  Galtarby  Gräggnäs  Kobböle  Misskärr  Nivelax  Norrlammala  Pörtsnäs  Sirnäs  Söderlammala  Södersundvik  Tappo  Västanfjärd  Vesterillo  Östanå 
| n k Varsinais-Suomen maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Aura  Kaarina  Kemiönsaari  Koski Tl  Kustavi  Laitila  Lieto  Loimaa  Marttila  Masku  Mynämäki  Naantali  Nousiainen  Oripää  Paimio  Parainen  Pyhäranta  Pöytyä  Raisio  Rusko  Salo  Sauvo  Somero  Taivassalo  Turku  Uusikaupunki  Vehmaa 
Entiset kunnat:  Alastaro  Angelniemi  Askainen  Dragsfjärd  Halikko  Hiittinen  Houtskari  Iniö  Kakskerta  Kalanti  Karinainen  Karjala  Karuna  Kemiö  Kiikala  Kisko  Korppoo  Kuusisto  Kuusjoki  Lemu  Loimaan kunta  Lokalahti  Maaria  Mellilä  Merimasku  Metsämaa  Mietoinen  Muurla  Naantalin maalaiskunta  Nauvo  Paattinen  Paraisten maalaiskunta  Perniö  Pertteli  Piikkiö  Pyhämaa  Rymättylä  Somerniemi  Suomusjärvi  Särkisalo  Tarvasjoki  Uskela  Uudenkaupungin maalaiskunta  Vahto  Velkua  Västanfjärd  Yläne
Wahunsunacock

Wahunsunacock, yksityiskohta John Smithin piirtämästä kartasta vuodelta 1612
Wahunsunacock (1545–1618) oli Virginiassa asuneiden powhatan-intiaanien päällikkö ja powhatanien liiton perustaja. Hänet tunnetaan myös nimellä Powhatan, josta hänen johtamansa intiaanit ovat saaneet nimensä. Wahunsunacock oli Pocahontasin isä.
Elämä

Kuten muustakaan powhatanien historiasta, ei Wahunsunacockin elämästä ennen siirtolaisten tuloa tiedetä paljoa. Hän syntyi luultavasti vuoden 1545 tienoilla ja johti aluksi 4–6 heimon liittoa. Eurooppalaiset saapuivat vuonna 1607, jolloin liitto oli jo laajentunut käsittämään yli 30 eri heimoa, jotka oli liitetty liittoumaan voimalla ja diplomatialla. Powhataneihin kuului luultavasti 10 000–15 000 intiaania.
Vuonna 1607 Wahunsunacockin veli Opechancanough vangitsi englantilaisen löytöretkeilijä John Smithin. John Smithin kertomuksen mukaan intiaanit aikoivat nuijia hänet kuoliaaksi, mutta hänet pelasti Wahunsunacockin tytär Pocahontas, joka heittäytyi hänen suojakseen. Tätä tarinaa on myöhemmin epäilty sepitykseksi, sillä John Smithin tiedetään kertoneen samanlaisia tarinoita, joissa kaunis nainen pelastaa hänet kuolemasta, jo aiemminkin. John Smith rakennutti Wahunsunacockin silloiseen pääkaupunkiin Werowocomocoon saksalaistyylisen talon päällikön asumapaikaksi vaihtokauppana ruuasta Jamestownin asukkaille.
Powhatanien välit siirtolaisiin olivat jonkin aikaa kylmät mutta rauhalliset. Wahunsunacock piti eurooppalaisia hyödyllisinä kauppakumppaneina, sillä hän sai ostettua heiltä tuliaseita sodankäntiin muita intiaaneja vastaan. Rauha muuttui kuitenkin sodaksi vuonna 1610, kun englantilaiset hyökkäsivät powhatanien pääkaupunkiin tuhoten talot ja maissipellot. Siirtolaiset kaappasivat Pocahontasin vuonna 1613, minkä jälkeen Wahunsunacock pyysi rauhaa. Rauha saatiin aikaiseksi Pocahontasin mentyä naimisiin tupakanviljelijä John Rolfen kanssa. Seuraavien vuosien aikana Wahunsunacockin terveys heikkeni, ja Opechancanough sai yhä enemmän valtaa. Wahunsunacockin kuoltua vuonna 1618 Opechancanoughista tuli powhatanien päällikkö.
Muuta

Wahunsunacockin uskotaan olevan haudattu tumulukseen nykyisen pamunkey-heimon reservaatin alueella Virginiassa. Jäännökset siirsi sinne tiettävästi hänen veljensä Opechancanough. Wahunsunacock on esiintynyt hahmona elokuvissa, joita ovat esimerkiksi Pocahontas, jossa Wahunsunacockin ääninäyttelijänä toimi Russell Means, sekä elokuvassa The New World, jossa häntä esitti August Schellenberg.
Kari Walden

Kari Risto Walden (s. 1941 Kemi) on suomalainen Los Angelesissa ja Hangossa asuva taidemaalari. Hän herätti huomiota 1980-luvun puolivälissä jättämällä yritysjohtajauransa ja kouluttautumalla yli 40-vuotiaana kuvataiteilijan ammattiin.
Kari Waldenin isoisä oli jalkaväenkenraali, sotaministeri ja Yhtyneiden Paperitehtaiden perustaja Rudolf Walden ja setä vuorineuvos Juuso Walden. Hänen äitinsä oli englantilainen, ja poika kävi Suomessa englantilaisen koulun. Kari Walden valmistui kauppatieteiden maisteriksi Helsingin kauppakorkeakoulusta ja toimi opintojensa ohella 1960-luvun puolivälissä Suomen ylioppilaskuntien liiton kansainvälisten asioiden sihteerinä. Hän toimi 1980-luvun alussa ydinvoimayhtiö Teollisuuden Voiman talousjohtajana.
Walden opiskeli Vapaassa taidekoulussa 1981–1983, Taideteollisessa korkeakoulussa 1983–1984 ja valmistui Kuvataideakatemiasta 1988. Yhdysvalloissa hän on opiskellut 1980-luvun loppupuolella kuvataidetta San Francisco Art Institute- ja New Yorkin School of Visual Arts -oppilaitoksissa ja elokuvaa 1990-luvulla New Yorkin Film Academyssä ja Kalifornian yliopiston elokuvaosastolla Los Angelesissa.
Yhdysvalloissa Walden harjoitti 1990-luvun alussa kiinteistösijoittamista New Yorkissa pyrkien saneeraamaan erään SoHon vanhan tekstiilitehtaan ”The Walden House” -toimistohotelliksi ja toisen kiinteistön konferenssi- ja kulttuurikeskukseksi. Hän kuitenkin joutui vaikeuksiin laman ja paikallisen mafian kourissa ja joutui kertomansa mukaan tappouhkausta paetakseen muuttamaan Los Angelesiin. 1990-luvun puolenvälin paikkeilla Walden asui ja työskenteli pari vuotta Pariisissa, kunnes palasi Los Angelesiin. Siellä hän on maalaamisen ohella tehnyt elokuvakäsikirjoituksia ja voittanut kunniamaininnan UCLA:n ja Dreamworks-yhtiön kilpailussa. Hän on myös suunnitellut taidelasia muun muassa Muurlan Lasille vuosina 2007–2011. 1990-luvun loppupuolella hän teki muutamia tv-ohjelmia Yleisradiolle.
Kari Walden asuu osan vuodesta Hangossa.
Aiheesta muualla

Kari Waldenin verkkosivusto
Waldenin tv-ohjelma lasten mielenterveydestä (1997) Ylen Elävässä arkistossa
Vätsärin erämaa-alue

Vätsäri sijaitsee Inarinjärven lähialueella (kuva Inarinjärven länsiosasta, ei Vätsäristä).
Vätsärin erämaa-alue (inarinsaameksi Vääččir meccikuávlu, koltansaameksi Vä′ččer poostvu′vdd) sijaitsee Suomen Ylä-Lapissa Inarin kunnassa.
Vätsärin Natura-alue perustettiin erämaalain nojalla vuonna 1991. Erämaa-alue sijaitsee Inarinjärven itä- ja koillispuolella. Se on pinta-alaltaan 1 550 neliökilometriä.
Maastonpiirteet

Vätsärin maisemat ovat yleispiirteiltään karuja männikköjä, mutta järviä, lampia, jokia ja puroja eli vesistöjä on runsaasti. Hiekkamaiden niukkamineraaliset eli niukkaravinteiset vedet (Littorelletalia uniflorae) muodostavat neljänneksen alueen luontotyypeistä. Yksi alueen erikoisuus on sen rikkonaisuus.
Kasvillisuus

Soita  alueella on vain vähän, vaikka se on alavaa Inarin järvimaata. Vätsärin koillisosa on pääosin puutonta ja hyvin kivistä tunturiylänköä. Aluetta leimaa myös osaltaan Inarijärvi rantoineen ja saarineen, joihin kuuluu sekä männikköisiä suurempia saaria että tunturimaisia pikkuluotoja.
Männyn metsänraja kulkee alueen keskivaiheilla. Vätsärin eteläosissa tehtiin laajoja metsänhakkuita 1920-luvulla ja 1930-luvulla. Vanhimmat ja järeimmät männyt kaadettiin ja kuljetettiin Norjaan. Hakkuumäärä oli noin puoli miljoonaa tukkirunkoa. Kessi sijaitsee erämaa-alueen eteläosassa, Vätsäri pohjoisempana. Tunturimittari aiheutti vuonna 1965 laajaa tuhoa Vätsärin alueen tunturikoivuille.
Linnusto

Vätsärin runsaimmat pesimälinnut ovat järripeippo, pajulintu, urpiainen ja niittykirvinen.
Muuta

Petsamon nikkelisulattojen vaikutukset näkyvät Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen mukaan Suomen puolella selvästi vain Vätsärin alueen itäosissa. Tutkimuksessa selvitettiin vuonna 2007 sulattojen päästöjen vaikutuksia pienimpien vesistöjen veden laatuun ja kalastoon Suomen, Norjan ja Venäjän raja-alueella. Verrattuna aikaisempiin tutkimuksiin Vätsärin alueen vesistöjen puskurointikyky päästöille oli kuitenkin paranemassa ja myös alueen herkimmät vesistöt toipumassa.
Aiheesta muualla

Vätsäri Luontoon.fi-sivustolla
Ylen Elävä arkisto: Surnu-Pekka elää erakkona Lapin erämaassa
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Tynys, T. 2000. Vätsäri - erämaa järven takana. Kustantaja: Metsähallitus, Helsinki. 331 s. ISBN 9524462036
Erämaa-alueet
Hammastunturi
Kaldoaivi
Kemihaara
Käsivarsi
Muotkatunturi
Paistunturi
Pulju
Pöyrisjärvi
Tarvantovaara
Tsarmitunturi
Tuntsa
Vätsäri
Kapperijoki alueen keskiosissa.
Lapintiainen Vätsärissä
Kulturbund

Kulturbundin logo
Kulttuuriliitto (saks. Kulturbund, lyh. KB) oli Saksan demokraattisessa tasavallassa toiminut kulttuurijärjestö. Järjestö perustettiin kesäkuussa 1946 Neuvostoliiton miehityshallinnon käskystä nimellä Kulturbund zur demokratischen Erneuerung Deutschlands ("Kulttuuriliitto Saksan demokraattiseksi uudistamiseksi"). Alun alkaen kulttuuriliitto oli ilmeisesti tarkoitettu myös läntisillä miehitysvyöhykkeillä toimivaksi, puoluerajat ylittäväksi kulttuurijärjestöksi, jonka tarkoituksena oli tukea miehitetyn Saksan kulttuurielämän elvyttämistä ja ohjata sitä "demokraattiseen" ja "antifasistiseen" suuntaan. Käytännössä Kulttuuriliitto toimi kuitenkin vain DDR:n alueella. Jo vuonna 1947 järjestön jäsenyys sidottiin tiukemmin Sosialistisen yhtenäisyyspuolueen alaisuuteen. Puolueen jäseniä oli mukana Kulttuuriliiton kaikilla tasoilla, ja se huolehti Kulttuuriliiton poliittisista linjauksista. Liiton ensimmäisenä puheenjohtajana toimi DDR:n kansallislaulun sanoittaja ja maan myöhempi kulttuuriministeri Johannes R. Becher.
Verrattuna muihin DDR:ssä toimineisiin kansalaisjärjestöihin Kulttuuriliiton toiminta oli kuitenkin suhteellisen vapaata politiikasta. Sen jäsenille taattiin edes jossain määrin "taiteellista vapautta", eikä jäsenistön sitoutuminen liiton poliittisiin tavoitteisiin ollut kovin suurta. Suurin osa jäsenistöstä mielsi Kulttuuriliiton ensi sijassa yhteistoimintaelimeksi ja edunvalvojaksi, ei niinkään poliittiseksi toimintafoorumiksi.
Kulttuuriliitto oli mukana Kansallisessa rintamassa, ja se lähetti 22 edustajaa DDR:n parlamenttiin, Kansankamariin.
Kulturbundin kokous vuonna 1948.
Vuonna 1985 Kulttuuriliitossa oli 260 000 jäsentä. Suurin osa heistä oli kulttuurista kiinnostuneita kansalaisia, harrastelijakirjoittajia, keräilijöitä ja paikallishistorian tutkijoita. Toisaalta mukana oli myös DDR:n kulttuurielämän eliitti. Esimerkiksi muistomerkkien suojelu ja paikallishistorian tallentaminen oli organisoitu Kulttuuriliiton kautta. 1980-luvun alussa Kulttuuriliiton toimintapiirit itsenäistyivät. Näin syntyivät Kulttuuriliiton esperantoyhdistys, kotiseutuyhdistys, valokuvausyhdistys ja kulttuuriympäristöyhdistys.
Saksojen yhdistymisen jälkeen Kulttuuriliitto jatkoi toimintaansa yhdistyspohjalta (Kulturbund e.V.).
Aiheesta muualla

Kulttuuriliiton nykyiset sivut (saksaksi)
Bokusui Wakayama

| Bokusui Wakayama |
| --- | --- |
 Bokusui Wakayama
Henkilötiedot
Syntynyt: 1885 Miyazakin prefektuuri, Japani
Kuollut: 1928 (42–43 vuotta) Numazu, Japani
Kansalaisuus:  Japani
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: japani
Aiheesta muualla
www.bokusui.jp
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Bokusui Wakayama (1885 Miyazakin prefektuuri, Japani – 1928 Numazu, Japani) oli japanilainen runoilija. Hän kirjoitti alkuun romanttisia tankoja mutta siirtyi myöhemmin naturalistiseen tyyliin.