stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavo Suoranta
Ura Suomen puolustusvoimissa ja tiedustelussa > Tilastotoimiston tiedustelija

Välirauhan aikana Paavo Suoranta toimi tiedustelijana pääesikunnan Tilastotoimiston Viipurin alatoimistossa. Tuolloin hän teki siviilivaatteissa seitsemän salaista partiomatkaa Neuvostoliiton puolelle. Suoranta oli mukana tiedustelemassa joukkojen keskityskuljetuksia ja siviiliväestön evakuointia Hiitolan, Inkilän ja Kaarlahden alueella.
Hän osallistui välirauhan aikana tiedustelu-, radiosähköttäjä- ja laskuvarjohyppykursseihin.
Ura Suomen puolustusvoimissa ja tiedustelussa > Osasto Vehniäinen

Jatkosodassa Suoranta toimi päämajan kaukopartiotoiminnassa osasto Vehniäisessä. Ansioistaan Suoranta nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 31. elokuuta 1942 hänen ollessaan sotilasarvoltaan ylikersantti. Partioretkiä radistina ja partion johtajana kertyi yhteensä 17.
Noita vaiheita on kuvattu kaunokirjallisesti Esa Anttalan kaukopartioromaanissa "Partisaanit tulessa", jossa Paavo Suoranta osallistuu partisaanien vangitsemiseen Kainuussa sekä Mauri Ahtosalon (aik. Kärpänen) romaanissa "Sissejä yli Äänisen", jossa partion johtajan haavoituttua Paavo Suorannasta tulee partion johtaja.
Ura Suomen puolustusvoimissa ja tiedustelussa > Asekätkentä ja salainen tiedustelu sodan jälkeen

Siviiliin päästyään Paavo Suoranta pohti ammatinvalintaa jo varusmiesajalta tutuksi tulleen rajavartioston ja metsäalan välillä. Jälkimmäisen valittuaan Suoranta asettui Keski-Suomeen Kuohulle. Paikkakunnalle hakeutui metsätöihin muitakin entisiä kaukopartiomiehiä ja myöhemmin sinne perustettiin myös tiedustelun peiteorganisaationa toiminut puualan yritys Kuohun Pilke, jonka toimitusjohtajina olivat vuorollaan Suoranta ja Heikki Määttänen, joka katosi Neuvostoliittoon suunnatulla tiedustelumatkalla 1950. Määttäsen kadottua liike meni konkurssiin, jolloin todettiin, että osa sen käyttämästä kalustosta oli puolustusvoimien omaisuutta.
Vuoden 1946 alkupuolella Suoranta muutti Kuruun opiskellakseen metsäteknikoksi. Valmistuttuaan 1947 lopulla Suoranta siirtyi metsänhoitoyhdistyksen tehtäviin Vieremälle. Kuohun tavoin myös Vieremällä asui ja liikkui Suorannan tuntemia entisiä päämajan sissejä. Suorannasta tuli 1951 lapinlahtelaisen Savon Puuliike Oy:n toimitusjohtaja. Myös tämä yritys palveli tiedustelun etuja tarjotessaan toimitusjohtajalle mahdollisuuden työllistää entisiä kaukopartiomiehiä tiedustelun peitetehtäviin ja liikkua yhtiön asioissa huomiota herättämättä.
Vuodesta 1947 lähtien entisiä suomalaisia kaukopartiomiehiä alettiin värvätä Neuvostoliiton alueelle suunnattuun tiedustelutoimintaan. Samana vuonna oli perustettu Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA. Sen lisäksi kaukopartiomiesten palveluksista oli kiinnostunut ainakin Britannian MI6 sekä Norjan tiedustelu. Suomalaisten partiomiesten voimin tehty tiedustelu oli laajimmillaan vuonna 1951. Myös Suoranta osallistui värvärinä tähän toimintaan. Yksi hänen värväyskohteistaan oli myöhemmin kirjailija Esa Anttalana tunnettu Urpo Lempiäinen, joka ei kuitenkaan ottanut tarjousta vastaan.  Vielä 1954 Suoranta oli mukana värväämässä norjalaisten toimeksiantajien laskuun. Aiemmin häntä oli Norjan-vierailullaan myös houkuteltu muuttamaan sinne tiedusteluasiantuntijaksi.
YK-rauhanturvaaja

Suoranta osallistui YK-toimintaan 1956–1957 Siinailla Suomen ensimmäisessä YK-rauhanturvatehtäviin lähetetyssä yksikössä, komppaniassa, jonka tunnus oli YKSK (YKSK 1). Pohjosen mukaan Suorannan YK-tehtävää oli järjestelemässä pääesikunnan tutkintatoimiston edustaja, luutnantti Kaarlo Paloheimo.
Rauhanturvatehtävistä palattuaan Suoranta työskenteli metsäteknikkona Kemi Oy:n palveluksessa vuosina 1957–1977. Itsenäisyyspäivänä 1967 hänet ylennettiin yliluutnantiksi. Vuonna 1994 Suoranta kutsuttiin presidentin itsenäisyyspäivän vastaanotolle.
Oiva Polari

| Oiva Polari |
| --- | --- |
 Oiva Polari 62-vuotiaana 1974.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Oiva Olavi Nikolai Polari
Syntynyt: 23. lokakuuta 1912 Seinäjoki
Kuollut: 24. maaliskuuta 1996 (83 vuotta) Seinäjoki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  taidemaalari ja kuvataiteilija
Oiva Olavi Nikolai Polari (alun perin Pollari; 23. lokakuuta 1912 Seinäjoki – 24. maaliskuuta 1996 Seinäjoki) oli eteläpohjalainen taidemaalari ja kuvataiteilija.
Perhe ja lapsuus

Polarin vanhemmat olivat amerikansiirtolaisia, jotka palasivat Suomeen vuonna 1910. He siirrättivät Ylistarosta kodikseen kaksikerroksisen pohjalaistalon, joka tunnettiin Pollarin talona Seinäjoen Keskus- ja Koulukadun kulmassa. Vanhemmat alkoivat pitää talossa matkustajakotia. Sen lisäksi isä-Pollarilla oli piharakennuksessa pieni limonaditehdas. Oiva oli perheen viidestä lapsesta toiseksi vanhin. Taloudellisten vaikeuksien edessä perheen isä lähti ajalle tyypilliseen tapaan ansiotöihin Kanadaan vuonna 1928 palaamatta takaisin. Liiketoimintaa Seinäjoella jatkoi perheen äiti.
Taiteilijaura

Polari aloitti 1933 opiskelun Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä opettajinaan Uuno Alanko ja Werner Åström. Perheen heikko taloustilanne pakotti hänet kuitenkin keskeyttämään opintonsa jo vuoden jälkeen, palaamaan Seinäjoelle ja keskittymään itseopiskeluun.
Ensimmäisen yksityisnäyttelynsä Oiva Polari piti 1937 Seinäjoella. Näyttelyssä oli esillä 13 työtä: asetelmia, mystisiä ja symbolistisia fantasiamaalauksia, hiilipiirroksia ja lakeusmaisemia.
Sotien jälkeen Polari pyrki realismiin. Hän teki maalausmatkoja Lappiin yhdessä Nándor Mikolan ja Kaarlo Lamminheimon kanssa. Vähitellen hänen ilmaisunsa pelkistyi sekä sommittelultaan että värinkäytöltään. Taiteilijan itsensä nimeämä ruskea ja harmaa kausi väistyi, ja töihin alkoi ilmestyä puhtaita perusvärejä, erityisesti sinistä. Maalauksiin tuli myös kubistisia piirteitä paksuine kulmikkaine ääriviivoineen.
Polari kokeili myös abstraktia maalausta ja kuvanveistoa ja teki kunkin ajan yhteiskunnalliseen tilanteeseen kantaa ottavia ja elämänkatsomuksellisia teoksia, mutta varsinaiseksi tavaramerkiksi hänelle muodostuivat etenkin myöhäiskaudella raikkaan sinisävyiset, pelkistetyin vedoin tyylitellyt eteläpohjalaiset lakeusmaisemat.
Puhuja, kirjoittaja ja opettaja

Taiteilijan työn ohella Oiva Polari toimi kuvaamataidon opettajana Seinäjoen lyseossa 1949–1950 ja 1952–1953 ja Seinäjoen seudun yhteiskoulussa 1956 sekä pisimpään Ilmajoen yhteiskoulussa ja lukiossa 1947–1975.
Polari tunnettiin myös inspiroivana puhujana ja keskustelijana sekä taitavana sanomalehtikirjoittajana. 1980-luvun eläkepäivinä hän kirjoitti omaa Merkintöjä-kolumnia Vaasa-lehteen, sitten vuodesta 1985 lähtien Näin sanoen -palstaa Ilkkaan. Kolumneihin liittyi yleensä myös Polarin tekemä piirros.
Kymmenen vuoden urakka Polarilta oli eteläpohjalaista kansantaidetta tutkivan kuvateoksen kokoaminen ja julkaiseminen omakustanteena vuonna 1975.
Oiva Polari perusti Seinäjoen taiteilijaseuran vuonna 1961 ja toimi yhdistyksen puheenjohtajana vuoteen 1983 saakka, jonka jälkeen hänet kutsuttiin yhdistyksen kunniajäseneksi ja myöhemmin kunniapuheenjohtajaksi. Kunnianosoituksena Polarille Seinäjoen lasten taidekoulu on nimetty taidekoulu Oivaksi.
Oiva Polarin vuonna 1943 syntynyt tytär on kuvataiteilija Tarja Polari.
Kirjallisia teoksia

Oiva Polari (toim.): Pohjalaisia kuvaamataiteilijoita.  Vaasa:  Pohjalainen taiteilijaliitto, 1959.
Oiva Polari: Eteläpohjalainen kansantaide.  Seinäjoki:  omakustanne, 1975.
Oiva Polari: Pyhä Yrjänä ja vaivaispoika – Kansanomaista kuvataidetta.  Vaasa:  Etelä-Pohjanmaan maakuntaliitto, 1990.
Aiheesta muualla

Kuvataiteilijamatrikkeli
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Pontianus

| Pontianus |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Rooma
Kuollut: 28. syyskuuta 235 Sardinia
Paavi
Paavius alkoi:  21. heinäkuuta 230
Paavius päättyi:  28. syyskuuta 235
Edeltäjä:  Pyhä Urbanus I
Seuraaja:  Anterus
Pontianus (k. 28. syyskuuta 235) oli katolisen kirkon johtaja eli paavi 21. heinäkuuta 230 – 28. syyskuuta 235. Hän kuoli Sardiniassa koettuaan marttyyrikuoleman. Hänen muistopäiväänsä vietettiin aiemmin 19. marraskuuta, mutta nykyisin sitä vietetään 13. elokuuta, jolloin on myös Hippolytos Roomalaisen muistopäivä. Katolinen kirkko on julistanut hänet pyhimykseksi.
Pontikós (Hydra)

| --- | --- |
Muut nimet:  Pontikonísi (Ποντικονήσι)
Sijainti:  37°18′29″N, 23°21′28″E, Hydra Saaret, Attika Kreikka
Saariryhmä:  Argo-Saroniset saaret
Merialue:  Myrtóonmeri, Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,025 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pontikós (kreik. Ποντικός, ”Hiiri”) eli Pontikonísi (Ποντικονήσι, ”Hiirisaari”) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Argo-Saronisiin saariin ja sijaitsee Myrtóonmeressä Hydran saaren länsipään edustalla sen ja Dokóksen saaren välissä. Saaren pinta-ala on noin 0,025 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Pontikós kuuluu Hydran kuntaan, Saarten alueyksikköön ja Attikan alueeseen. Pontikóksen itäpuolella sijaitsee Petásin saari.
The Pleasure Garden

| The Pleasure Garden |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Alfred Hitchcock
Käsikirjoittaja:  Eliot Stannard Romaani: Oliver Sandys
Tuottaja:  Michael Balcon Erich Pommer
Säveltäjä:  Lee Erwin
Kuvaaja:  Baron Ventimiglia
Leikkaaja:  Alma Reville
Lavastaja:  Ludwig Reiber
Pääosat:  Virginia Valli Carmelita Geraghty Miles Mander
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta Saksa
Tuotantoyhtiö:  Gainsborough Pictures Münchner Lichtspielkunst AG (Emelka)
Ensi-ilta:  Saksa: 3. marraskuuta 1925 Britannia: 1. maaliskuuta 1926
Kesto:  75 min
Alkuperäiskieli:  mykkä, englanninkieliset välitekstit
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Pleasure Garden (saksankielinen versio: Irrgarten der Leidenschaft) on Alfred Hitchcockin ohjaama brittiläis-saksalainen rikosdraamaelokuva vuodelta 1925. The Pleasure Garden oli Alfred Hitchcockin esikoisohjaus. Hitchcockilla oli tosin jo ohjauskokemusta keskeneräiseksi jääneestä Number 13 -elokuvasta 1922 ja kahdesta muusta elokuvasta, jotka hän oli ohjannut loppuun, koska ohjaaja ei ollut enää käytettävissä.
The Pleasure Gardenin vastaanotto oli positiivinen, mutta se ei ollut mikään arvostelu- tai yleisömenestys. Lontoolainen Daily Express tosin piti Hitchcockia mestarillisena.
Tarina

Patsy ja Jill ovat naiiveja kuorotyttöjä Pleasure Garden -teatterissa. Patsy nai Levettin, Jillin sulhasen ystävän. Italiassa vietetyn kuherruskuukauden jälkeen Levett lähtee siirtomaihin. Lontooseen palattuaan Patsy huomaa Jillin hurvittelevan monien miesten kanssa. Patsy lähtee miehensä perässä siirtomaihin ja löytää tämän sängystä alkuasukasnaisen kanssa. Patsy ilmoittaa jättävänsä Levettin. Levett lavastaa alkuasukasnaisen murhan itsemurhaksi. Paikallinen lääkäri ampuu Levettin ennen kuin Levett ehtii murhata myös Patsyn. Lopussa Jillin hylkäämä sulhanen ja Patsy huomaavat tarvitsevansa toisiaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Virginia Valli  | … |  Patsy Brand   |
|  Carmelita Geraghty  | … |  Jill Cheyne   |
|  Miles Mander  | … |  Levet   |
|  John Stuart  | … |  Hugh Fielding   |
|  Ferdinand Martini  | … |  Mr. Sidey   |
|  Florence Helminger  | … |  Mrs. Sidey   |
|  Georg H. Schnell  | … |  Oscar Hamilton   |
|  Karl Falkenberg  | … |  Prince Ivan   |
|  Lewis Brody  | … |     |
Näyttelijät > Hitchcockin cameorooli

Alfred Hitchcockilla ei ole cameoroolia tässä elokuvassa.
Taustaa

Hitchcock oli aloittanut elokuvauransa 1921 välitekstien suunnittelijana. Seuraavana vuonna hän oli edennyt lavastajaksi ja vuodesta 1923 hän toimi apulaisohjaajana ja käsikirjoittajana Graham Cuttsin ohjaamissa elokuvissa. Hitchcockin ensimmäinen yritys ohjaajana oli Number 13 (1922). Tuotantoyhtiön rahavaikeuksien takia se jäi kuitenkin keskeneräiseksi. Toinen ohjausmahdollisuus oli Always Tell Your Wife (1923), jonka Hitchcock ohjasi loppuun ohjaajan sairastuttua. Kolmas ohjaustyö oli Die Prinzessin und der Geiger -elokuvan ohjaaminen loppuun Alma Revillen kanssa sen jälkeen kun ohjaaja oli karannut virolaisen tanssijattaren kanssa.
1924 Hitchcock lähti Saksaan elokuvan Die Prinzessin und der Geiger kuvauksia varten. Sen kuvaukset eivät kuitenkaan sujuneet hyvin. Naimisissa olevalla ohjaaja Graham Cuttsilla oli suhde virolaiseen tanssijattareen ja kuvausten loppupuolella he karkasivat. Hitchcock ja Alma Reville joutuivat ohjaamaan elokuvan loppuun. Elokuvan jälkituotanto tehtiin Englannissa (paluumatkalla Hitchcock oli kosinut Alma Revilleä ja saanut myöntävän vastauksen). Seuraavan elokuvan The Prude's Fall kuvausten aikana Hitchcock oli huomannut, että ohjaaja Cuttsin suhtautuminen häneen oli muuttunut pahansuopaiseksi. Cutts ilmoittikin, ettei hän halunnut Hitchcockia seuraavaan elokuvaansa.
Gainsborough oli tässä vaiheessa laajentumassa ja tuottaja Michael Balcon ehdotti Hitchcockille oman elokuvan ohjaamista. Balcon oli tarkkaillut Hitchcockin työskentelyä vuosien ajan ja oli vakuuttunut, että Hitchcock pystyisi ohjaamaan elokuvan. Cutts, joka oli myös yhtiön osakas, vastusti sitä. Balconin perusteluina oli, että tuotannon laajentuessa Cutts ei mitenkään voinut ohjata kaikkia Gainsborough'n elokuvia ja lisäksi oli halvempaa käyttää jo palkkalistoilla olevaa työntekijää kuin palkata joku ulkopuolinen. Balcon sai tahtonsa läpi ja Hitchcock sai ensimmäisen elokuvan ohjattavakseen.
Tuotanto > Alkuteos

The Pelasure Garden perustuu Oliver Sandysin romaaniin.
Tuotanto > Esituotanto ja tuotantoryhmä

The Pelasure Garden -elokuvan rahoitus tuotti ensimmäiset ongelmat, sillä englantilaiset levittäjät eivät halunneet sijoittaa tuntemattoman ohjaajan elokuvaan. Balcon oli kuitenkin Saksassa paljon tunnetumpi ja sai elokuvan rahoittajaksi saksalaisen Emelka-yhtiön. Se puolestaan tarkoitti, että ulkokuvauksia lukuun ottamatta elokuva kuvattaisiin Münchenissä Saksassa. Balconin ohella elokuvan tuottajana oli Erich Pommer.
Elokuvan tuotantoryhmä oli kansainvälinen. Sopimuksen mukaan naispääosissa olivat yhdysvaltalaiset näyttelijät, käsikirjoittaja oli englantilainen, kuvaaja italialainen ja lavastajat englantilaisia ja saksalaisia. Apulaisohjaajana toimi Hitchcockin kihlattu Alma Reville.
Tuotanto > Kuvaukset

Varsinaiset kuvaukset olivat sarja pieniä katastrofeja, jotka useimmiten johtuivat kroonisesta rahapulasta. Elokuvan ulkokuvaukset tehtiin Genovassa, San Remossa ja Comojärvellä. Kun Hitchcock, kuvaaja Ventimiglia ja päänäyttelijä Miles Mander olivat lähdössä junalla Genovaan, Mander oli myöhästyä junasta, koska hän oli unohtanut meikkausvälineensä taksiin. Italian rajaa lähestyttäessä kuvaaja Ventimiglia kertoi Hitchcockille, että heidän olisi salakuljetettava elokuvakamera ja -filmi, koska muuten siitä pitäisi maksaa tullia. Hitchcock on tunnettu kammostaan poliisia kohtaan ja hänen kauhukseen Ventimiglia piilotti kameran ja filmin Hitchcockin vuoteen alle. Tullimies löysi kuitenkin vain filmin ja takavarikoi sen.
Kuvausryhmä saapui Genovaan ilman filmiä ja lisäksi Genovasta ei löytynyt mistään filmiä. Hitchcock joutui lähettämään paikallisen apulaistuottajan Milanoon ostamaan filmiä 20 punnalla. Kun filmi oli vihdoin saatu ostettua, Hitchcock joutui vielä lunastamaan tullin takavarikoiman filmin. Kuvausbudjetti oli nyt jo huvennut niin paljon (ja lisäksi Hitchcockin viimeiset 10 puntaa oli varastettu hotellissa), että Hitchcock joutui lainaamaan rahaa kuvaajalta ja pääosan esittäjältä, jotta pääsisi kuvaamaan elämänsä ensimmäisen kohtauksen itsenäisenä ohjaajana.
Genovasta kuvauksia jatkettiin San Remossa, missä Hitchcock kohtasi aivan uudenlaisen ongelman. Hukkuvaa naista esittävä näyttelijä ilmoitti, ettei hän voi mennä veteen, koska hänellä on ”ne päivät”. 26-vuotias, vasta kihlautunut Hitchcock oli täysin ymmällään, kunnes hän sai perusteellisen luennon naisen anatomiasta ja kuukautiskierrosta. Äkkiä paikalle hankittu sijaisnäyttelijä oli kuitenkin hieman alkuperäistä näyttelijää tukevampi ja siinä kun hukkumiskohtaus vedessä onnistui vielä jotenkin, Manderin yritykset raahata nainen rannalle epäonnistuivat täysin. Vasta lukuisten otosten jälkeen – ja satapäisen yleisön riemuksi – kohtaus saatiin kuvattua.
Seuraavan kohtauksen kuvaukset Comojärvellä tuottivat jälleen uusia ongelmia. Siellä Hitchcock tapasi Alma Revillen, joka oli tuonut amerikkalaiset naistähdet sinne Pariisin kautta – jossa elokuvan budjetti oli huvennut entisestään tähtien vaateostoksiin. Virginia Valli oli tuolloin yksi Universalin suurimmista tähdistä, joka Comojärvelläkin vaati sen mukaista kohtelua paikkakunnan parhaimmassa hotellissa. Hitchcock oli saanut tuotantoyhtiöltä lisää rahaa, mutta sekin riitti juuri ja juuri hotellilaskuihin ja junalippuihin – mukaan lukien amerikkalaistähtien matkatavaroista johtuneet ylimääräiset rahtikustannukset. Hitchcock oli äärimmäisen helpottunut, kun hän pääsi vihdoinkin studioon kuvaamaan hallittavissa olevissa olosuhteissa, ja kuvaukset sujuivatkin ongelmitta tämän jälkeen.
Tuotanto > Jälkituotanto

Brittiläinen tuottaja Michael Balcon oli hämmästynyt lopputuloksesta nähtyään valmiin elokuvan. Häntä hämmästytti eniten se, että elokuva oli – valmistumismaastaan huolimatta – hyvin amerikkalainen eikä lainkaan saksalaistyylinen elokuva. Saksalaiset tuottajat olivat kuitenkin toista mieltä. Loppukohtauksessa kuolettavasti ammuttu murhaaja palaa juuri ennen kuolemaansa hetkeksi normaaliksi ja sanoo: ”Ai, päivää tohtori.” Saksalaisten mielestä kohtaus oli epäuskottava ja liian brutaali. Kohtaus jäi kuitenkin elokuvaan.
Ajan tavasta poiketen elokuvan alkuteksteissä oli ohjaajan nimen kohdalla Hitchcockin allekirjoitus. Hitchcock perusteli tätä itsevarmasti: "Näyttelijät tulevat ja menevät, mutta ohjaajan nimen tulisi jäädä katsojien mieleen."
Vastaanotto > Aikalaisvastaanotto

The Pleasure Garden sai Saksan ensi-iltansa 3. marraskuuta 1925. Britannian ensi-iltaa saatiin kuitenkin odottaan maaliskuuhun 1926 asti, sillä levittäjät eivät olleet vakuuttuneita elokuvan potentiaalista. Sen vastaanotto oli myönteinen muttei mitenkään ylitsevuotava. Lontoolainen Daily Express tosin piti Hitchcockia mestarillisena. Elokuvaa ei esitetty paljon ja se pääsikin kunnolliseen levitykseen vasta, kun Hitchcockin Vuokralaisesta (ensi-ilta syyskuussa 1926) oli tullut menestys.
Vastaanotto > Myöhempiä arvioita

The Pleasure Garden on jäänyt elokuvan historiaan ennen kaikkea Alfred Hitchcockin ensimmäisenä ohjaustyönä.
Restaurointi

Britannian filmi-instituutti aloitti 2010 rahankeruun Hitchcockin yhdeksän ensimmäisen elokuvan – mukaan lukien The Pleasure Garden – restauroimiseksi. Kaikkien yhdeksän elokuvan restauroinnin arvioidaan maksavan 1,8 miljoonaa euroa. BFI uskoo myös, että kampanjan ansiosta Hitchcockin ainut kadonnut ohjaustyö The Mountain Eagle (1926) saattaisi löytyä. BFI:n mukaan nämä Hitchcockin yhdeksän ensimmäistä elokuvaa ovat Britannian elokuvahistorian kannalta erittäin merkittäviä.
Aiheesta muualla

The Pleasure Garden Internet Movie Databasessa (englanniksi)
1000 kuvakaappausta The Pleasure Garden -elokuvasta
The Pleasure Gardenin välitekstit (englanniksi)
Alfred Hitchcockin allekirjoitus elokuvan alkuteksteissä
Polyhydroksialkanoaatit

Poly-3-hydroksibutyraatti (PH3B), polyhydroksivaleraatti (PHV) ja polyhydroksibutyraattivaleraatti (PHBV) ovat esimerkkejä polyhydroksialkanoaateista
Polyhydroksialkanoaatit ovat polyestereihin kuuluvia bakteerien tuottamia polymeereja. Ryhmän polymeerit ovat suoraketjuisia hydroksihappojen johdannaisia. Polyhydroksialkanoaatteja voidaan käyttää mahdollisesti biomuovina muun muassa pakkauksissa ja niiden ominaisuudet muistuttavat paljon petrokemianteollisuuden tuotteista valmistettavien polymeerien ominaisuuksia.
Biosynteesi

Bakteereissa polyhydroksialkanoaatit esiintyvät veteen liukenemattomina rykelminä ja polyhydroksialkanoaattien massa voi vastata jopa 90 % bakteerisolujen kuivapainosta. Bakteereissa niiden tehtävä on toimia hiili- ja energiavarastoina. Polyhydroksialkanoaatteja bakteerit valmistavat fermentaation avulla muun muassa sokereista, rasvahapoista ja aminohapoista. Polyhydroksialkanoaatit voidaan jakaa kahteen luokkaan monomeerien hiiliketjun pituuden perusteella. Lyhytketjuiset polyhydroksialkanoaatit koostuvat monomeereista, joissa on 3–5 hiiliatomia ja keskipitkien polyhydroksialkanoaattien monomeereissa on 6–16 hiiliatomia. Yleensä bakteerit tuottavat joko lyhytketjuisia tai keskipitkiä polyhydroksialkanoaatteja ja näiden biosynteesiin ovat omat erikoistuneet entsyyminsä. Eräissä tapauksissa bakteerit voivat muodostaa myös hybridejä, joissa on sekä lyhyitä että pidempiä monomeereja.
Bakteerit muodostavat hiilenlähteistä karboksyylihappoja ja niiden koentsyymi-A-johdannaisia, joita ne hyödyntävät polyhydroksialkanoaattien biosynteesissä. Tyypillisiä polyhydroksialkanoaattien biosynteesin lähtöaineita ovat muun muassa asetyylikoentsyymi-A, propionyylikoentsyymi-A, valeryylikoentsyymi-A, rasvahappojen koentsyymi-A-johdannaiset, sekä hydroksialkanoyylikoentsyymi-A-johdannaiset. Bakteerit kondensoivat näitä karboksyylihappo-koentsyymi-A-johdannaisia polyhydroksialkanoaateiksi. Esimerkiksi (R)-3-hydroksibutyryylikoentsyymi-A-molekyylien kondensoiminen itsensä kanssa johtaa poly-3-hydroksibutyraattiin ja (R)-3-hydroksibutyryylikoentsyymi-A-molekyylien kondensoituminen 3-hydroksivaleryylikoentsyymi-A:n kanssa johtaa polyhydroksibutyraattivaleraattiin.  Polyhydroksialkanoaattien teollisessa valmistuksessa käytettäviä bakteereja ovat muun muassa Escherichia coli, Alcaligenes eutrophus ja Cupriavidus necator. Polyhydroksialkanoaattien biosynteesin on havaittu olevan aktiivista silloin, kun soluissa on runsaasti hiilenlähteitä mutta typen, fosforin ja hapen määrä on vähäinen. Fermentaation jälkeen polyhydroksialkanoaatit erotetaan hajottamalla bakteerisolut ja tämän jälkeen esimerkiksi liuotinuutolla.
Ominaisuudet ja käyttö

Tunnetuimmat polyhydroksialkanoaatit ovat polyhydroksibutyraatti, polyhydroksivaleraatti ja polyhydroksibutyraattivaleraatti. Tyydyttyneistä monomeereista muodostuneet polyhydroksialkanoaatit ovat ominaisuuksiltaan tyypillisesti kiteisiä ja termoplastisia. Esimerkiksi polyhydroksibutanoaatin sulamispiste ja vetolujuus ovat hyvin lähellä polypropeenin vastaavia arvoja, mutta se ei ole yhtä elastista. Polyhydroksialkanoaatteja on useita erilaisia ja niiden ominaisuudet vaihtelevat huomattavasti. Polyhydroksialkanoaattien elastisuus kasvaa monomeerien koon kasvaessa. Mikäli osa monomeereista on tyydyttymättömiä, ovat polyhydroksialkanoaatit kumimaisia tai geelimäisiä. Polyhydroksialkanoaateille tyypillistä on niiden biohajoavuus. Eräät polyhydroksialkanoaatit, esimerkiksi polyhydroksibutyraatti, ovat optisesti aktiivisia.
Polyhydroksialkanoaatteja on tutkittu muun muassa pakkausmateriaaleina sekä lääketieteellisiin sovelluksiin. Niiden käytössä ongelmaksi on osoittautunut monien polyhydroksialkanoaattien hauraus ja se, että prosessointi tuotteeksi on vaikeaa. Lisäksi polyhydroksialkanoaattien tuotantokustannukset ja sitä kautta hinta ovat merkittävästi korkeampia verrattuna maaöljystä valmistettaviin polymeereihin.
Aiheesta muualla

American Oil Chemists Society (AOCS):  Polyhydroxyalkanoates (englanniksi)