Suomen romanit
Romanikulttuuri > Romanikulttuurin kritiikki > Historiallista kritiikkiä

Suomalaisten sanomalehtien romaneja koskevien kirjoitusten todettu olleen vielä 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa sataprosenttisesti romanivastaisia. Vielä pitkin 1900-lukuakin romaneja ja heidän elämäntapaansa kritisoitiin maan lehdistössä monesti varsin estottomasti. Esimerkiksi jatkosodan aikana Siirtoväen huollon keskuksen johtaja Urho Kekkonen kirjoitti vuonna 1942 Suomen Kuvalehteen nimimerkillä Pekka Peitsi seuraavasti: ”Silloin kun maan nuorempi miesväki on siellä jossakin ja muu väki tiukasti töissä, muodostaa toimettomana kiertelevä mustalaisjoukkio räikeän epäsoinnun siinä työn ja ponnistuksen soitossa, jota maa nyt on tulvillaan.” Vielä Pekka Peistä kovasanaisemmin Suomen romaneista kirjoitti muun muassa toimittaja Veikko Ennala Hymy-lehdessä vuonna 1966: ”Suurin osa kuudesta tuhannesta mustalaisestamme on varkaita ja valehtelijoita, viinan salakauppiaita, povareita, kerjäläisiä ja työtä vieroksuvia huijareita. Kaikki mustalaisten suorittamia varkauksia koskevat oikeuden pöytäkirjat yhteen koottuina muodostaisivat stadionin tornin korkuisen pinon.”
Martti Grönforsin vuonna 1981 julkaistussa teoksessa Suomen mustalaiskansa käsitellään suomalaisten poliisien suhtautumista maan romaneihin. Poliisien käsityksiä oli selvitetty haastattelemalla 45:tä poliisimiestä Helsingistä ja 10:tä poliisia Tampereelta. Kerättyjen näkemysten Grönfors olettaa heijastavan kärjistäen myös Suomen pääväestön yleistä suhtautumista maan romaneihin. Haastatteluista on hänen mukaansa käynyt ensinnäkin ilmi, että poliisit pitivät romaneja lyhytjännitteisinä henkilöinä, jotka etsivät elämässään välitöntä tyydytystä. Poliisit kokivat romanit innottomiksi sijoittamaan järjestelmään mitään; sen sijaan maan romanien nähtiin olleen kiinnostuneita ainoastaan siitä, miten järjestelmästä saadaan irti mahdollisimman paljon mahdollisimman vähällä vaivalla. Poliisien mainitaan kokeneen romanit erityisesti sosiaaliturvajärjestelmän painolastiksi.
Haastatellut poliisit uskoivat ennen kaikkea, että kaikki romanit olivat mukana rikollisessa toiminnassa. Poliisit pitivät rikollisuutta yhtenä romanien kulttuuripiirteenä ja uskoivat, että romanit kasvattavat lapsensa tarkoituksella rikollisuuteen. Monet poliiseista kokivat romanien kaipuun yhteiskunnan säännöistä piittaamattomaan vapaaseen elämään syntyvän biologiselta pohjalta eli olevan sen romaneilla veressä. Romanien ”spontaanisen väkivaltaisuuden” poliisit kokivat koko yhteiskunnan vastaiseksi kulttuuripiirteeksi. Poliisit näkivät romanien omaehtoisen kulttuurin olevan anarkismia yhteiskuntaa vastaan. Maan romanien omintakeisen vaatetuksen poliisit sanoivat olevan ulkoisena tunnuksena yleisesti hyväksytystä elämänmuodosta poikkeamisesta. Romanien nähtiin olevan vastuuntunnottomia kansalaisia siinä suhteessa, etteivät he asennoituneet poliisien mielestä vastuuntuntoisesti työn tekemiseen. Haastatteluista tuli Grönforsin mukaan selväksi, että poliisit pitivät romaneja yhteiskunnan pohjasakkana; heidät mainittiin ryhmäksi, jonka kulttuuri oli rikollista ja jonka sosiaalinen organisaatio oli sopimaton ja rikollisuutta suosiva.
Grönforsin tutkimustulokset ovat pitkälti yhteneviä Poliisimies-lehdessä vuonna 1966 julkaistun Suomalainen rotuongelma -kirjoituksen sisällön kanssa. Tekstissä sanotaan esimerkiksi:
»Meidän omat ongelmalapsemme, mustalaiset ovat hyvin vähäisessä määrin osoittaneet taipumusta omaksua Suomen ”valkoisen” rodun kulttuuria [– –] Jokainen poliisimies tietää, että minne tahansa mustalaisperhe ”pesiytyy”, sinne kerääntyy vähitellen lisää heidän heimolaisiaan. Hyvin nopeasti alkavat usein vakavatkin järjestyshäiriöt heidän ympäristössään, laiton väkijuomien myynti kukoistaa ja ennen varsin rauhallinen seutukunta muuttuu alituisen rähinöinnin ja tappeluiden näyttämöksi. [– –] Mustalaisten kesken suoritetut joukkotappelut eivät ole mitään harvinaisuuksia ja harvalukuiset poliisit saavat henkensä kaupalla käydä niitä selvittelemässä.»