stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tieteellinen vallankumous
Muutos luonnon kuvaamisessa > Luonnon matemaattinen formalisointi > Aatteellinen kehitys

Keskiajalla luonnonfilosofien ajatukset perustuivat pitkälti Aristoteleeseen, mutta Platonin, Epikuroksen ja muiden antiikin filosofien kuten skeptikkojen, stoalaisten, uusplatonistien ja pythagoralaisten tekstien löytäminen nakersi skolastista, humanismiin ja kirjallisuuteen perustuvaa asennetta, ja aiheutti asennemuutoksen oppineiden keskuudessa. Platonin ajatukset vaikuttivat matematiikan arvon nousuun erittäin keskeisesti. Platonin mukaisesti matematiikka nähtiin tietynlaisena perustavanlaatuisena tieteenä, joka heijasteli periaatteittensa kautta kaikkein perustavanlaatuisinta (jumalallista) alkuperää. Matematiikan ajateltiin olevan siten ainoa keino, jolla luonnosta voitiin saada oikeata ja tarkkaa tietoa. Ajan matemaatikot korostivat tätä piirrettä, sillä he katsoivat matematiikan olevan täysin immuuni skeptikkojen – joiden lukumäärä Euroopassa oli kasvamassa – epäilyjä kohtaa. Platonin ja pythagoralaisten lähteiden löytö renessanssin aikana vaikutti eurooppalaiseen luonnonfilosofiaan kahdella tavalla. Yhtäältä se nosti algebran ja geometrian arvoon luonnon kuvaamisessa, mutta toisaalta se innosti kabbalistista lukumystiikkaa.
Suuri muutos matematiikan kehittymisessä tapahtui 1400-luvun puolivälissä, kun Bysantti menetti Konstantinopolin turkkilaisille 1453. Ratkaisevassa asemassa oli myös kaupan vilkastumisesta johtunut talouden virkistyminen. Tehokkaalle laskennolle tuli tarvetta. Samaan aikaan käynnissä olleille löytöretkille tarvittiin entistä parempia karttoja, joiden tekemiseen myös tarvittiin matemaattista tietoutta. Matematiikka lähti siis nousuun käytännön tarpeiden ja kaupankäynnin ansiosta. Arabian vaikutus on tässä oleellinen, sillä Fibonacci oli jo 1200-luvulla tehnyt työtä arabialaisen (tai oikeammin intialaisen) numerojärjestelmän yleistymisen eteen Euroopassa. Lukujärjestelmän muutos oli suuri edistysaskel, sillä arabialaisella järjestelmällä kyetään tehokkaampaan laskemiseen. Keskiajan ja uuden ajan taitekohdan aikaan valmistetuissa puupiirroksissa usein kuvataankin kaksi matemaatikkoa, joista toisella on käytössä helmitaulu ja toisella arabialaiset numerot. Näistä jälkimmäisellä on iloinen ja aiemmalla hyvin hapan ilme. Renessanssin aikana taas otettiin käyttöön nykyäänkin käytössä olevat merkinnät yhteen- ja vähennyslaskulle.lähde?
Jo keskiajalla oli käytetty koordinaatistoon piirrettyjä kuvaajia, joiden avulla saatettiin laskea kappaleen etenemismatkan pituus. Perinteisesti ilmiöt kuvattiin selostavasti, mutta uuden ajan kynnyksellä luonnon kuvaaminen muuttui matematiikan kielelle. Galilei oli aikanaan johtavia hahmoja luonnonilmiöiden matemaattisessa mallintamisessa. Hän näki, että matematiikan avulla tutkijan oma tulkinta kyettiin kitkemään pois. Galilei ymmärsi, etteivät luonnonilmiöt voineet olla keskenään ristiriidassa, ja hän vaati luonnontutkimiselta skeptistä ja epädogmaattista otetta. Galilei näki myös, että luonnonilmiöt ovat pohjimmiltaan matemaattisia, minkä vuoksi ilmiöiden matemaattisen mallintamisen avulla uusia ilmiöitä voidaan ennustaa.lähde?
Muutos luonnon kuvaamisessa > Luonnon matemaattinen formalisointi > Matematiikan kehitys

Renessanssin suuret muutokset loivat perinnettä, josta seuraavan sukupolven matemaatikot saattoivat ammentaa. Siitä versosi 1600-luvulla matematiikan historian yksi suurimmista käännekohdista. Tuolloin nimittäin brittimatemaatikko ja fyysikko Isaac Newton ja saksalaisfilosofi Gottfried Leibniz kehittivät infinitesimaalilaskennaksi kutsuttavat differentiaali- ja integraalilaskennat. Viitteitä samanlaisessa laskennasta on Arkhimedeen Metodi-teoksessa, mutta humanistien uutterasta työstä huolimatta sitä ei vielä tuolloin tunnettu. Sekä differentiaali- että integraalilaskennat ovat kumpikin korvaamattomia nykytieteen teoreettisen tutkimuksen kannaltalähde?.
Newton ja Leibniz eivät olleet ainoita keskeisiä matemaatikoita. Ranskalainen monilahjakkuus René Descartes keksi analyyttisen geometrian.
Tieteellisten laitosten synty

Tieteellisen vallankumouksen aikaan havaittiin tarve luoda yliopistojen rinnalle uusia laitoksia, joissa samanmieliset tieteilijät pääsevät keskustelemaan toistensa kanssa havaitsemistaan ilmiöistä ja keksimistään teorioista vapaamassa hengessä kuin ajan yliopistoissa muutoin oli mahdollista. Euroopan kuninkaallisia rohkaistiin rahoittamaan tällaisten laitosten perustamista. Britanniaan perustettiin vuonna 1660 Royal Society, joskin vain nimellisesti Kaarle II:n tukemana. Ranskaan taas perustettiin Jean-Baptiste Colbertin johdolla Ranskan tiedeakatemia vuonna 1666. Saksaan oli näitäkin aiemmin perustettu vuonna 1652 Academia Naturae Curiosorum (nyk. Kansallinen Leopoldina-tiedeakatemia). Euroopan ensimmäiset akatemiat perustettiin Italiassa. Euroopan ensimmäinen tieteellinen akatemia oli Accademia Segreta, joka perustettiin 1540-luvulla Napoliin. Sen ohella toimi myös padovalainen Accademia degli Infiammati, mutta se sulki ovensa toimittuaan varsin lyhyen aikaa. Seuraava, ”modernia” mallia edustanut, akatemia Accademia dei Lincei perustettiin vuonna 1603. Nämä 1500-luvun ja 1600-luvun alun tieteelliset akatemiat olivat luonteeltaan maagisempia alueita tutkivia kuin myöhemmät 1600-luvun akatemiat. Tieteentekijän asema muuttui samanaikaisesti entistä arvostetummaksi. Asennemuutos näkyy erityisen hyvin kun vertaillaan kokeellisten tutkijoita arvostusta keskiajalla ja uudella ajalla.
Kehitys tieteenaloittain > Fysiikka

1600-luvulle tultaessa aika oli kypsä uuden mekaniikan kehittämiselle aiemman aristoteelisen liikeopin tilalle. Ranskalainen Nicole Oresme oli tosin jo 1370-luvulla rohkeasti ­kyseenalaistanut aristoteelisen kuvan liikkeestä. Hänen näkemyksensä eivät kuitenkaan saanut riittävästi julkisuutta, jotta ne olisivat syrjäyttänyt Aristoteleen. Galileo Galilei oli aikansa tieteen eturintamassa kehittämässä mekaniikkaa. Hän korosti tutkimuksissaan kokeellisuutta, muttei vähätellyt teoreettisen tutkimuksen osuutta, hän pikemminkin vaati sitä. Galilei loi mekaniikalle perusteet, joiden pohjalta Isaac Newtonin oli helpompi täydentää teoriaa.
Galilei hylkäsi aristoteelisen uskomuksen, jonka mukaan kappaleen vauhti pienenee lopulta nollaan, ellei siihen kohdistu lainkaan voimia. Galilein mukaan kappale jatkaa liikettään eteenpäin suoraviivaisesti tasaisella nopeudella loputtoman kauan, ellei sitä pysäytä mikään voima, esimerkiksi kitka. Ajatus ei ollut uusi, sillä Ibn al-Haitham oli keksinyt tämän islamistisen tieteen kukoistusaikana, ilmeisesti myös Mozi oli päätynyt vastaavaan ratkaisuun. Galilein saavutukseksi tosin voidaan lukea hänen johtamansa matemaattinen ilmaisu.
Mekaniikan ohella Galileita kiinnosti aikakauden fysiikan toisen keskeisen osa-alueen, optiikan, tutkiminen. Tällä alalla hän kunnostautui yrittäessään oppilaittensa kanssa mitata valon nopeutta. Vaikka mittaus epäonnistui tavoitteessaan, ei Galilei uskaltanut varmasti sanoa oliko nopeus ääretön vai äärellinen. Hän uskoi, aivan oikein, mittauksissa käytetyn välimatkan turhan lyhyeksi ajan mittausmenetelmille. 1600-luvun taitteessa englantilainen lääkäri William Gilbert raportoi havaitsemistaan magneettisesta ilmiöstä, jonka voidaan sanoa olleen oleellinen tekijä sähkön ja magnetismin tutkimukselle.
Kehitys tieteenaloittain > Kemia ja lääketiede

Kemian juuret ovat filosofiassa, alkemiassa ja lääketieteessä. Itsenäiseksi tieteenalaksi se erottautui kuitenkin vasta valistusajalla 1600-luvun fysiikan synnyttämän mekanistisen ajattelun myötä. Lääketiede oli keskiajalle asti niin kutsutun humoraaliopin ja Galenoksen opetusten sävyttämä. Ruumiinavausten yleistyessä aiemmat käsitykset alkoivat horjua, kun ne osoittautuivat virheellisiksi tai ainakin puutteellisiksi. Molempia tieteenaloja oli yhdistänyt renessanssin aikakautena elänyt Paracelsus ja iatrokemiana tunnettu alkemian suuntaus.lähde?
Padovan yliopiston professori, Italiassa vaikuttanut ja oppinsa Pariisissa saanut belgialainen Andreas Vesalius koetteli myöhäisantiikin suuren lääketieteentuntija Galenoksen väitteitä ihmisen anatomiasta suoraan leikkelemällä ihmisiä ja muita eläimiä. Hän oli niin tohkeissaan ruumiiden leikkelystä, että ryösteli ruumiita hautausmailta ja hirtettyjen ruumiita. Havaintojensa perusteella hän huomasi Galenoksen kirjoituksissa yli 200 virhettä, mutta virheitä hän ei itsekään kyennyt välttämään. Nämä tutkimukset jakoivat aikansa anatomistit ja kirurgit kahtia. William Harveyn ohella voidaan Vesaliuksen sanoa aloittaneen kokonaan uuden vaiheen anatomian tutkimuksessa.lähde?
Harvey oli kotoisin Britanniasta, mutta tohtorin tutkinnon hän suoritti Padovassa. Hän jatkoi Padovassa Vesaliuksen jalanjäljissä. Itse asiassa Vesaliuksen oppilaana oli Gabriele Falloppio, jonka oppilaana vastaavasti oli Harveyn opettaja Hieronymus Fabricius. Opiskeluaikana Harveyn silmiin oli osunut verenkierto, joka näytti tapahtuvan sydämen kautta. Noin 80 eläimen leikkaamisen jälkeen hänelle oli selkiytynyt ajatus verenkierron toiminnasta. Vaikka hän tunsi toiminnan jo vuonna 1616, hän julkaisi tuloksensa vasta vuonna 1628 kirjassaan Exercitatio anatomica de motu cordis et sanguinis in animalibus. Harveyn johtopäätös oli, että veri kiersi ruumiissa eräänlaista kehää ja että sydämen tehtävänä oli supistusten kautta ylläpitää veren jatkuvaa kulkua. Samaan johtopäätökseen oli tullut René Descartes. Tämä on kuitenkin hieman yksinkertaistettu kuvaus, sillä Harveyn näkemykset olivat paljon mystisempiä. Mysteerinä oli vielä se, kuinka veri pääsi valtimoista laskimoihin. Vastaus saatiin pian Harveyn kuoleman jälkeen kun Marcello Malpighi tarkkaili mikroskoopilla sammakon sydämen pintaa, jossa suonten välillä oli ohuita hiussuonia, joiden kautta veri siirtyy laskimoon. Uusi ajatus sai vastustusta, mutta se hyväksyttiin kuitenkin jo Harveyn elinaikana. Verenkierron selittämistä ei aluksi osattu soveltaa niin, että siitä olisi ollut mitään käytännön hyötyä.
Valistus ja romantiikka

Tieteellisen vallankumouksen aikaansaama kehitys luonnontieteissä loi pohjaa edistysuskolle ja positivismille. Valistusfilosofit näkivät tieteen parhaana tapana ratkaista ongelmia ja saavuttaa tietoa ja saavuttaa valaistus. Se tarkoitti samalla uskonnon vähättelyä. Ateisteja valistusfilosofien keskuudessa oli hyvin vähän, useimmat olivat deistejä, mutta heitä yhdisti yhteinen viha perustettuja uskontoja kohtaan, erityisesti eurooppalaisessa yhteiskunnassa näkyvintä, katolisuutta. Valistusfilosofit kokivat kenties olevansa jonkinlaisia vapaustaistelijoita, jotka pyrkivät korvaamaan uskonnon paremmalla keinolla Jumalan lähelle pääsemiseksi. Heille se oli tiede.
Tieteellinen vallankumous kiinnosti myös 1800-luvulla elänyttä Auguste Comtea, joka teoretisoi ihmisen maailmankatsomushistorian koostuvan kolmesta vaiheesta: ensimmäisenä olisi uskonnollinen maailmankuva, joka korvautui metafyysisellä, joka taas johtaisi ”positivistisen” (tieteeseen perustuvan) maailmankuvan syntymiseen. Comten mukaan tieteellinen vallankumous tarkoitti maailmankatsomusmuutosten viimeistä vaihetta, ja hän kutsui silloisia tieteilijöitä positivismin perustajiksi.lähde?
Valistus ei ollut ainoastaan tiedeihannoinnin aikaa. Valitukseen kuului avoin kritisointi, joten filosofeilla ja kirjailijoilla oli lupa kritisoida myös tiedettä. Eräs esimerkki on Jonathan Swiftin satiirisen Gulliverin matkojen kolmannen osan kertomus, jossa Gulliver haaksirikkoutuu Laputan saarelle. Saarella oli taiteille ja tieteille pyhitetty kuningaskunta, jossa ei kuitenkaan osattu hyödyntää tieteellistä osaamista käytännön tarpeisiin. Samalla hän näkee, että tällainen yhteiskunta on tuomittu tuhoutumaan. Swift ei vastustanut tiedettä täysin vaan ainoastaan kyvyttömyyttä hyödyntää sitä ihmisen tarpeisiin. Swiftin näkemykseen kuului myös se, että tiede on eettisesti neutraali: tieteen keinoin voidaan tehdä sekä pahaa että hyvää.
Usein valistukselle vastakohtaisena suuntauksena nähty romantiikka arvosteli voimakkaasti valistuksen korostamaa tiedeihannetta. Sen sijaan he korostivat tunteita ja mielikuvitusta unohtamatta kuitenkaan luontoa. Maalaustaiteessa eräs tiedettä arvosteleva romantiikan ajan teos on William Blaken Newton (1795). Maalauksessa kivellä istuva Isaac Newton tutkii geometrian avulla luonnon perimmäisyyttä mutta unohtaa samalla ympäröivän runsaan luonnon.lähde?
Historiankirjoitus > Tieteellisten vallankumousten rakenne

Thomas S. Kuhn julkaisi 1960-luvulla vaikutusvaltaisen kirjan tieteellisten vallankumousten kehityksestä. Teos on käännetty suomeksi nimellä "Tieteellisten vallankumousten rakenne". Kuhn käyttää esimerkkiaineistonaan runsaasti myös 1600- ja 1700-lukujen tapahtumia ja kuvaa tieteen kehitystä tasaisen evoluution asemesta prosessina, jossa "normaalitieteen" rauhallista vaihetta seuraavat vallankumoukselliset hyppäykset, joissa tieteen perusteet järkkyvät uuden "paradigman" astuessa ohjaamaan tieteellisen toiminnan kysymyksenasettelua ja olettamuksia.
Hän ymmärsi tieteen kehittymisen perustuvan vallitseviin paradigmoihin, etenkin niiden muutoksiin. Paradigmalla tarkoitetaan sen hetkisen näkemyksen mukaista oikeaksi todettua teoriaa tai tietoa. Esimerkkinä paradigmasta voidaan antaa se, kuinka 1800-luvun alkuun saakka luultiin aurinkokunnassa olevan seitsemän planeettaa. Urbain Le Verrierin laskelmien ansiosta nykyisin tiedetään, että on olemassa kahdeksaskin planeetta, Neptunus (kun Plutoa ei lasketa planeetaksi). Kuhnia siteeraten paradigma on ”universaalisti tunnustettu tieteellinen saavutus, joka tuottaa jonkin aikaa tieteenharjoittajien yhteisön malliongelmat ja niiden ratkaisut”.
Paradigman rinnalle Kuhn kehitti normaalitieteen käsitteen. Sillä tarkoitetaan tilaa, jossa uutta tietoa tuotetaan vallitsevan paradigman ehdoilla. Vallitsevia teorioita kumoavia tai haastavia teorioita ei niinkään kehitetä. Normaalitiede ei ole Kuhnin mukaan stabiili tila, vaan tutkimuksen takia esiin nousee normaalitieteen paradigmasta poikkeavia ilmiöitä, anomalioita. Näitä ilmiöitä lopulta kasautuu niin paljon, että anomalioita selittäviä ja vanhan paradigman oikeellisuutta haastavia teorioita kehitetään. Lopulta vanha näkemys on pakko hylätä ja tilalle otetaan uusi paradigma. Tätä muutosta vanhasta uuteen Kuhn kutsuu tieteelliseksi vallankumoukseksi. Termillä saatetaan siis viitata yleisempään käsitteeseen kuin 1500–1700-lukujen tieteen tilaan. Vallankumousta ei pidä ymmärtää yksittäisen tieteilijän saavutukseksi, vaan normaalitieteen edustajien töiden summaksi. Kuhn myös huomauttaa, että vallankumousten kestotkin saattavat olla useita sukupolvia. Tätä selittää Planckin periaate.lähde?
Kuhnin kuvaama muutos tapahtui hyvin selvästi tieteellisen vallankumouksen aikana: viimeistään nyt Aristoteleen opit korvautuivat uudemmilla tutkimuksilla ja käsityksillä.lähde?
Kirjallisuutta

Kearney, Hugh: Origins of the Scientific Revolution.  Longmans, 1964.
Debus, Allen G.: Man and Nature in the Renaissance.  Cambridge University Press, 1978.  ISBN 978-0-521-29328-0
Lindberg, David C. & Westman, Robert S.: Reappraisals of the Scientific Revolution.  Cambridge University Press, 1990.  ISBN 978-0-521-34804-1
Porter, Roy & Teich, Mikuláš: The Scientific Revolution in National Context.  Cambridge University Press, 1992.  ISBN 978-0-521-39699-8
Applebaum, Wilbur: Encyclopedia of the Scientific Revolution: From Copernicus to Newton.  Routledge, 2000.  ISBN 978-0-8153-1503-2
Dear, Peter: Revolutionizing the Sciences: European Knowledge and Its Ambitions, 1500–1700.  Princeton University Press, 2001.  ISBN 978-0-691-08860-0
Hellyer, Marcus: The Scientific Revolution.  Blackwell Publishing, 2003.  ISBN 978-0-631-23630-6
Tarinan mukaan Galileo Galilei pudotteli eri massaisia kuulia Pisan kaltevasta tornista koetellakseen Aristoteleen väitettä, jonka mukaan painavimmat kappaleet putoavat nopeammin maahan. Galilei ei huomannut mainittavaa eroa, joten hän tuli kokeellisin keinoin kumonneeksi Aristoteleen väitteen.
Ajalle hyvin tyypillinen piirros uuden arabialaisen numerojärjestelmän ja vanhan järjestelmän hyödyllisyyden välillä. Huomaa henkilöiden ilmeet. Kaiverrus Gregor Reischin teoksesta Margarita Philosophica (1503).
William Blaken maalaus Newton.
Miekkojen kakkonen

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Miekkojen kaksi
Miekkojen kaksi on tarot-pakan pienen arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakan kortissa on nainen, joka on pukeutunut valkoiseen kaapuun ja jolla on kaksi ristissä olevaa miekkaa. Side silmillä kuvastaa, että nainen on hämmentynyt ahdingostaan ​​ja että hän ei näe ongelmaa tai ratkaisua selvästi. Miekat ovat täydellisessä tasapainossa, mikä viittaa siihen, että hän punnitsee ajatuksiaan ja käsittelee tilanteen molempia puolia löytääkseen parhaan ratkaisun.
Taustalla on vesistö, joka on täynnä kivisiä saaria. Vesi edustaa tunteita, ja vaikka miekat perinteisesti liittyy mieleen ja älykkyyteen, sen läsnäolo osoittaa, että naisen on käytettävä sekä päätään että sydäntään vaihtoehtojensa punnitsemiseen. Saaret edustavat esteitä hänen tiellään ja viittaavat siihen, että hänen päätöksensä ei ole yksiselitteinen. Tilannetta on pohdittava  kokonaisuutena. Puolikuu on merkki siitä, että naisen on luotettava intuitioonsa tehdessään valintansa.
Juhani Ojala (pesäpalloilija)

Juhani Ojala (s. 15. syyskuuta 1992) on suomalainen pesäpalloilija. Ojala edustaa Superpesiksessä pelaavaa Kempeleen Kiriä. Hänen sopimuksensa Kempeleen Kirin kanssa ulottuu kauden 2023 loppuun saakka. Ojalan kasvattajaseura on Kankaanpään Maila. Hän pelaa ulkokentällä kolmoskopparina. Ojala on pelannut 167 Superpesiksen runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hän on lyönyt seitsemän kunnaria ja 57 tavallista juoksua, tuonut 36 juoksua ja kerännyt 320 kärkilyöntipistettä. Ojala on pelannut kolme Superpesiksen ylempien pudotuspelien ottelua. Näissä otteluissa hän on kerännyt kaksi kärkilyöntipistettä. Ojala on pelannut kolme Superpesiksen alempien pudotuspelien ottelua. Näissä otteluissa hän on kerännyt viisi kärkilyöntipistettä. Ojala on pelannut 11 Superpesiksen karsintasarjan ottelua. Näissä otteluissa hän on lyönyt kaksi kunnaria ja kuusi tavallista juoksua, tuonut kuusi juoksua ja kerännyt 33 kärkilyöntipistettä. Ojala on pelannut yhden uusintaottelun sarjapaikasta. Tässä ottelussa hän keräsi kaksi kärkilyöntipistettä.
Gumbinnenin taistelu

Gumbinnenin taistelu käytiin Saksan ja Venäjän joukkojen välillä 20. elokuuta 1914 ensimmäisen maailmansodan aikana. Taistelu alkoi saksalaisten hyökkäyksenä, mutta se muuttui heidän perääntymisekseen venäläisten saavuttaman torjuntavoiton jälkeen. Gumbinnen eli nykyinen Gusevin kaupunki sijaitsi tuolloin Saksaan kuuluneessa Itä-Preussissa.
Tausta

Ensimmäisen maailmansodan alussa Saksan joukot olivat lukumääräisesti selvästi alakynnessä itärintamalla. Saksan itäistä armeijaa johtaneen Maximilian von Prittwitzin suunnitelmana oli vetäytyä rajalta 160 kilometriä länteen ja johdattaa venäläisjoukot näin syvälle Itä-Preussiin. Tällöin maastontuntemus olisi saksalaisten puolella, eivätkä venäläiset voisi huoltaa joukkojaan rautateitä pitkin, sillä Venäjällä käytettiin eri raideleveyttä. Tähän vetäytymiseen oltiin jo ryhtymässä kun saksalaisten tiedustelu sai tietää venäläisiä johtaneen Paul von Rennenkampfin käskystä pysäyttää joukkonsa Gumbinnenin kaupungin eteläpuolelle lepoa ja huoltoa varten. Tällöin von Prittwitzin alainen ja yhtä armeijakunta johtanut Hermann von François ilmoitti von Prittwitzille aikovansa hyökätä venäläisjoukkoja vastaan. Von Prittwitz hyväksyi tämän suunnitelman.
Taistelu

Von Prittwitzin tarkoituksena oli vahvistaa von Françoisin hyökkäystä kahdella muulla armeijakunnalla, mutta malttamaton von François ei odottanut vahvistuksia vaan hyökkäsi venäläisten suurempaa joukkoa vastaan aamuneljältä 20. elokuuta. Saksalaiset näyttivät aluksi menestyksekkäiltä saavuttamansa yllätyksen ansiosta. Venäläiset työnnettiin taaksepäin ja luullen saavuttaneensa suuren voiton von François yllytti muita armeijakuntia yhtymään taisteluun. Kaksi muuta armeijakuntaa saapuivatkin paikalle samana päivänä. Todellisuudessa von François oli kuitenkin vain lyönyt venäläisten heikon etuosaston ja saksalaiset kohtasivat edetessään venäläisten ensimmäisen armeijan pääosan. Saksalaisten armeijakunnat joutuivat nyt taistelemaan toisistaan erillään paljon suurempaa vihollista vastaan. Yksi armeijakunnista lähtikin päivän päättyessä vetäytymään kahden muun seuratessa hieman myöhemmin.
Seuraukset

Saksalaisten tappiot olivat raskaat ja venäläiset ottivat muun muassa 6 000 sotavankia. Tappion jälkeen von Prittwitz pelkäsi venäläisten seuraavan ja hajaantuneiden joukkojensa joutuvan saarretuiksi. Tästä syystä hän suunnitteli ennen hyökkäystä suunniteltua vetäytymistä vieläkin suurempaa vetäytymistä Veikselin taakse, joka olisi tarkoittanut käytännössä koko Itä-Preussin jättämistä venäläisten armoille. Saksan yleisesikuntapäällikkö von Moltke raivostui ja määräsi pysäyttämään vetäytymisen sekä otti von Prittwitzin ja tämän esikunnan pois armeijan johdosta. Armeijan johtoon nousi Paul von Hindenburg, jonka johdolla saksalaiset voittivat venäläiset myöhemmin käydyssä Tannenbergin taistelussa.
Maximilian von Prittwitz.
Hermann von François ja hänen alaisiaan taistelun aikana.
Otto Paajanen

| Otto Paajanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. syyskuuta 1992 (ikä 32) Loppi, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Patti
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  87 kg
Seura
Seura:  KooKoo
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  13
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2011–
Aik. seurat:  HPK (SML) HIFK (SML) Leksands IF (SHL)
Otto Paajanen (s. 13. syyskuuta 1992 Loppi) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue KooKoossa. Hän toimii joukkueen kapteenina. Paajanen on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös laidassa. Hän on pelityyliltään kahden suunnan sentteri. Häntä on verrattu nuorempana pelityyliltään Niko Kapaseen hänen puolustus- ja alivoimapelaamisensa osalta.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Valko-Venäjä 2010 | jääkiekko |  |
Paajanen pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2012 sekä alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2010, jolloin hän voitti pronssia. Yhteensä Paajanen on pelannut 22 nuorten ja 13 poikien maaottelua.
Suomen A-maajoukkueessa Paajanen on pelannut kahdeksan ottelua ilman tehopisteitä. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Euro Hockey Challengessa 7. huhtikuuta 2016 Porissa Slovakiaa vastaan. Paajanen merkittiin Suomen nelosketjun vasempaan laitaan Joel Mustosen ja Max Wärnin viereen.
Saavutuksia

Suomen-mestaruus (2019)
SM-liigan pudotuspelien arvokkain pelaaja (Jari Kurri -palkinto) (2019)
Muuta

Paajasen isoveli Mikko ja pikkuveli Jussi ovat pelanneet myös jääkiekkoa.
Salminen

Salminen on suomalainen sukunimi. Se kuuluu ns. Virtanen-tyyppiin, 1800-luvun loppupuolella yleisiksi tulleisiin lähinnä länsisuomalaisiin sukunimiin, jotka on muodostettu liittämällä vanhojen itäsuomalaisten sukunimien mallista saatu johdin -nen- johonkin kansallisromanttista luontosanastoa edustavaan luontoaiheiseen sanaan, joka ei ole eläinlajin nimi. Nimen taustalla on osassa tapauksista jokin salmi-alkuinen talon tai torpan nimi. Harvinaisempana nimi Salminen, kuten osa muistakin Virtanen-tyypin nimistä oli olemassa jo ennen nimien yleisiksi tuloa.
Miekkojen seitsemän

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Miekkojen seitsemän
Miekkojen seitsemän on tarot-pakan pienen arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakan kortin kuvassa on varpaillaan hiippaileva hahmo, joka kantaa sylissään viittä miekkaa. Hän katsoo taakseen, siellä näkyy kaksi maahan iskettyä miekkaa sekä värikkäitä telttoja. Kortin vasemmassa reunassa näkyy ihmisjoukko.