stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johannes Väisänen
Suomen sisällissota

Hän osallistui sisällissodan valmisteleviin toimiin Oulussa, jonne hän saapui marraskuussa 1917, kouluttaen paikallisia suojeluskuntalaisia. Tammikuussa 1918 hän sai tehtäväkseen noutaa suurehkon räjähdysainelähetyksen Matarengista Ouluun. Sisällissodan varsinaisesti syttyessä hän osallistui Oulun taisteluihin joukkueenjohtajana venäläistä sotaväkeä vastaan. Hän räjäytti 2. helmikuuta 1918 tärkeän rautatien Tuiran ja Kellon asemien välillä. Sisällissodan edistyttyä hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan ja edelleen 28. maaliskuuta 1918 saman komppanian päälliköksi. Hän otti osaa sisällissodassa taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella. Hän haavoittui lievästi Tampereen edustalla 3. huhtikuuta 1918 ja siirrettiin 14. huhtikuuta 1918 joukkueenjohtajaksi 12. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, jossa hän toimi komppanian päällikkönä 15. huhtikuuta - 23. huhtikuuta 1918 välisen ajan. 12. jääkäripataljoonan mukana hän otti osaa taisteluihin Kauksamossa, Kivennavalla ja Raivolassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hän palveli sisällissodan jälkeen mm. 1. komppanian päällikkönä 2. Jääkärirykmentissä, mutta hänen verensä veti takaisin taisteluihin ja hän liittyi elokuussa 1918 jääkärikapteeni Toivo Kuisman johtamaan Vienan Karjalan toiseen retkikuntaan ja toimi retkellä pioneeriosaston päällikkönä. Hänen kohtalokseen tuli kaatua Kostamuksen taistelussa 20. syyskuuta 1918, kun hän joutui joukkonsa kanssa saarroksiin ja heidän yrittäessään pelastautua vesiteitse joutui hän vihollisen ampumaksi.
Tästä hänen johtamastaan 19 miehisestä joukosta selvisi taistelusta elossa vain neljä miestä. Hänen ruumiinsa jäi viholliselle ja hänet siunattiin taistelukentälle jääneenä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Luutnantti 1918 (sisällissodan lopussa) |    |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
"Pikku-Jussi" Spalernajan vanki.
Raajarikkoisten auttamisyhdistys

Raajarikkoisten auttamisyhdistys (ruots. Föreningen för lyttas bistånd) oli vuosina 1889–1948 toiminut suomalainen hyväntekeväisyysjärjestö, joka ylläpiti Helsingissä liikuntavammaisille suunnattua työkoulua ja klinikkaa. Toiminnan kohteena olivat pääasiassa lapsi-invalidit.
Yhdistys perustettiin 27. lokakuuta 1889. Perustavan kokouksen kutsui koolle Vera Hjelt ja ensimmäiset säännöt laati vaivaishoidon tarkastaja Gustaf Adolf Helsingius tanskalaisen esikuvan pohjalta. Tarkoituksena oli antaa rammoille mahdollisuus saada koulutusta ja siten myös työtä. Perustamisessa mukana olivat myös muun muassa Rosina Heikel, Cely Mechelin ja Sofia Streng. Seuraavana vuonna aloitti toimintansa yhdistyksen perustama kaksikielinen Raajarikkoisten työkoulu Helsingin Kruununhaassa. Se oli lajissaan Suomen ensimmäinen. Toiminta kohdistettiin vain lapsiin, joille annettiin koulutusta lähinnä käsityöammatteihin. Vuodesta 1897 koulu toimi Ensimmäisellä Linjalla Kallion kaupunginosassa. Yhdistys ylläpiti vuosina 1900–1916 ortopedistä klinikkaa, jonka lääkärinä oli Hjalmar Gabriel von Bonsdorff, ja 1927–1941 ortopedistä sairaalaa, jonka johtajana oli Fabian Langenskiöld. Sairaalan toimintaa jatkoi myöhemmin Invalidisäätiö. Vuodesta 1904 toimi myös yhdistyksen ylläpitämä 4–12-vuotiaille lapsille suunnattu lastenkoti. Yhdistyksen toiminta päätettiin lakkauttaa maaliskuussa 1948 ja sen tilalle perustettiin Raajarikkojen koulusäätiö, joka toimii nykyisin nimellä Vammaisten lasten ja nuorten tukisäätiö. Koulu muutti vuonna 1952 Ruskeasuolle.
Raajarikkoisten työkoulun ja ortopedisen sairaalan entiset rakennukset Kalliossa purettiin vuonna 1980 nykyisen Kuntatalon tieltä. Sitä ennen vanhoissa puutaloissa ehti toimia Kill City -niminen yhteisö.
Kirjallisuutta

Tuula Vuolle-Selki: Kohti itsenäistä elämää: vammaisten lasten ja nuorten tukisäätiö 120 vuotta. Minerva, Helsinki 2010. ISBN 978-952-492-366-8
Hans Välimäki

Hans Välimäki
Hans Välimäki (s. 23. huhtikuuta 1970 Tampere) on suomalainen keittiömestari, joka toimi vuosina 1998–2013 pohjoismais-ranskalaisen Chez Dominique -ravintolan omistajana. Hän omistaa myös puolet vuonna 2012 aloittaneista Midhill-hampurilaisravintoloista.
Välimäki on ollut mukana Subin kokkisarjassa Top Chef Suomi päätuomarina sekä juontanut kahta muuta ohjelmaa: Hansin matkassa ja Kuppilat kuntoon, Hans Välimäki!.
Yksityiselämä

Välimäki on naimisissa Maria von Graevenitz-Välimäen kanssa. Heillä on kaksi lasta. Välimäellä on kaksi lasta myös aiemmasta avioliitostaan Teresa Välimäen kanssa.
Julkaisut

Kahden tähden keittokirja, Kaisaniemen Dynamo, 2003
Koti keittiössä, Otava, 2004 – vuoden 2004 suomalainen keittokirja. (ruoka: Hans Välimäki, kuvat: Sami Repo, teksti: Mikko Takala) uusi p. 2007 ISBN 978-951-1-22464-8
Chez Dominique, Otava, 2004 (ruoka: Hans Välimäki, kuvat: Sami Repo, teksti: Mikko Takala) ISBN 951-1-19694-4
Grillistä, Otava, 2005 (ruoka: Hans Välimäki; kuvat: Sami Repo; teksti: Mikko Takala.) ISBN 978-951-1-19808-6
P.S.: parasta sokerista, Otava, 2007 (jälkiruoat ja leivonnaiset: Hans Välimäki, Vesa Parviainen, kuvat: Sami Repo, teksti: Mikko Takala, Anu Hopia.) ISBN 978-951-1-19807-9
Välimäki, Otava, 2008 (ruoka: Hans Välimäki, valokuvat: Sami Repo, tekstit: Mikko Takala. (Reseptit julkaistu aiemmin Kauppalehti Pressossa ja teoksissa Koti keittiössä, Chez Dominique, Grillistä, P.S) ISBN 978-951-1-22995-7
Lusikka soppaan!, Otava, 2009 (ruoka: Hans Välimäki, kuvat: Sami Repo, teksti: Mikko Takala). ISBN 978-951-1-22357-3
Mummola, Otava, 2011 (ruoka: Hans Välimäki; kuvat: Sami Repo; teksti: Mikko Takala.) ISBN 978-951-1-25779-0
Poro , Readme.fi, 2010 (reseptit: Markus Maulavirta, Hans Välimäki, Kimmo Jylhä, Tero Mäntykangas, Hannu Lahtela, teksti: Mikko Takala, kuvat: Sebastian Nurmi) 978-952-220-264-2
Reindeer, Readme.fi, 2011 ISBN 978-952-220-433-2 (englanniksi)
Ruokaa Ranskasta Hansin tapaan.  (Ruoat: Hans Välimäki. Kuvat: Sami Repo. Teksti: Kenneth Nars)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36203-7
Hansin matkassa. (ruokaohjeet: Hans Välimäki, teksti: Mikko Takala, matkakuvat: Tommi Anttonen, ruokakuvat: Anton Sucksdorff.) Readme.fi, 2013 ISBN 978-952-220-683-1.
Hansin matkassa 2. (ruokaohjeet: Hans Välimäki, teksti: Mikko Takala ja Mika Remes, matkakuvat: Tommi Anttonen ja Mika Remes, annoskuvat: Tommi Anttonen.) Readme.fi, 2014 ISBN 978-952-220-901-6.
Patakuningas: Elämä lautasella. WSOY, 2018. ISBN 978-951-0-42066-9 (tulossa)
Palkinnot ja tunnustukset

Michelin-tähti Chez Dominique: yksi tähti vuosina 2001–2002, kaksi tähteä 2003–2009
Helsinki-mitali
Restaurateur of The Year 2003, International Food & Beverage Forum
Aiheesta muualla

Emilia Tykki: Huippukokki Hans Välimäeltä suorasanainen vastaus kritiikkiin August von Trappesta. (Arkistoitu – Internet Archive) Aamulehti 30.9.2016
Hans Välimäen sivusto.
Chez Dominiquen sivusto.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Raahen vankileiri

Vankileirinä toimineen Raahen Porvari- ja Kauppakoulun päärakennus.
Raahen vankileiri oli yksi Suomen sisällissodan vankileireistä. Se toimi maalis-kesäkuussa 1918 Raahen Porvari- ja Kauppakoulun alueella. Yhteensä leirillä oli vangittuna 772 punakaartilaista, joista Suomen sotasurmat -tiedoston mukaan kuoli 139. Joidenkin lähteiden mukaan kuolleita olisi ollut yli 160.
Ensimmäiset vangit Raahen vankileirille sijoitettiin heti 7. helmikuuta tapahtuneen Raahen valtauksen jälkeen. Valkoisten joukot ottivat heitä kiinni myös lähipitäjistä, kuten Siikajoelta, jossa vangiksi jäi vankileirikokemuksistaan myöhemmin muistelmateoksen kirjoittanut Yrjö Jääskelä. Toukokuun aikana Raaheen tuotiin vankeja myös Tampereelta.
Raahen vankileiri oli tunnettu huonoista oloistaan, jonka vuoksi kuolleisuus nousi suureksi. Raahessa menehtyi noin 18% vangeista, kun esimerkiksi Oulussa sijainneessa Raatin vankileirissä lukema oli vain 4–5%. Raahea suurempi kuolleisuus oli vain Tammisaaren, Hämeenlinnan ja Lappeenrannan vankileireillä. Sotasurmatiedoston mukaan lähes kaikki vankileireillä kuolleet menehtyivät nälkään tai erilaisiin kulkutauteihin, teloitettuja on joukossa vain muutamia. Jääskelän vuonna 1978 ilmestyneen Henkipattona Suomessa -kirjan mukaan päivittäinen ruoka-annos Raahen leirillä käsitti vain parin sentin paksuisen leivänpalan ja keittoa, jossa saattoi olla pelkkiä kalanruotoja. Tampereelta tulleiden vankien Jääskelä kertoo syöneen nälkäänsä käpyjä, ruohoa ja käymälän ulosteiden seasta löytämiään kalojen perkuujätteitä. Jääskelän mukaan Raahessa syyllistyttiin myös julmaan kidutukseen. Vankeja pakotettiin piiskaamaan toisiaan jopa kuolemaan saakka tai heitä saatettiin rangaistukseksi seisottaa koko päivän ajan ulkona.
Raahen vankileiri tyhjennettiin kesä-heinäkuun aikana kun vangit kuljetettiin kahdessa erässä Tammisaaren vankileirille. Ensimmäiset 400 vankia vietiin Tammisaareen kesäkuun alussa ja viimeiset 70 kuukautta myöhemmin. Raahen vangit olivat Tammisaareen saapuessaan niin heikossa kunnossa, että elokuun puoliväliin mennessä heistä oli kuollut yli 40%.
Kirjallisuutta

Jääskelä, Yrjö: Henkipattona Suomessa, Kansankulttuuri Oy, Helsinki/Pori 1978. ISBN 951-615-179-5.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Raahen vankileiri (Q18661572)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: sotavankileiri
valtio: Suomi
koordinaatit: 64°42′N 24°30′E﻿ / ﻿64.7°N 24.5°E﻿ / 64.7; 24.5
Välimerenritari

| Välimerenritari |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Ritariperhoset Papilionidae
Alaheimo::  Ritariperhoset Papilioninae
Tribus::  Papilionini
Suku::  Papilio
Laji::  alexanor
Kaksiosainen nimi
 Papilio alexanor  Esper, 1800 
Katso myös
   Välimerenritari Wikispeciesissä   Välimerenritari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Välimerenritari eli etelänritari (Papilio alexanor) on Välimeren alueella ja Lähi-idässä tavattava kookas ritariperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Monien sukulaistensa tapaan etelänritarikin on kookas kelta-musta perhonen, jonka takasiipien takareunassa on pitkä kannus. Musta väri muodostaa siiville kolme taaksepäin kapenevaa, leveää poikkiraitaa. Muista suvun Euroopassa tavattavista lajeista poiketen etelänritarin siipisuonten kohdalla ei ole nähtävissä tummia juovia. Sekä etu- että takasiipien ulkoreunan tuntumassa on leveä tumma poikkiraita, jonka alueella etenkin takasiivessä näkyy sinistä väriä. Takasiiven takareunassa on punainen silmätäplä. Ruumis on kelta-musta, pitkittäisraidallinen. Tuntosarven kärki on valkoinen.
Hieman samannäköinen laji on purjeperhonen (Iphiclides podalirius).
Levinneisyys ja lentoaika

Välimerenritaria tavataan Kaakkois-Euroopassa Balkanin niemimaalla ja Kreikan saaristossa sekä Lähi-idässä aina Iraniin ja Afganistaniin saakka. Sillä on myös muusta levinneisyydestä irrallinen esiintymä Luoteis-Italian ja Kaakkois-Ranskan alueella. Perhoset lentävät yhtenä pitkäkestoisena sukupolvena kesä-heinäkuussa, mutta kuumimmilla paikoilla jopa huhtikuusta alkaen.
Elinympäristö ja elintavat

Välimerenritari viihtyy harvalukuisena kuumilla ja kuivilla avoimilla rinteillä tai harvakseltaan puustoisilla paikoilla. Lentotapa on liitelevä, ja laskeutuessaan juomaan mettä eläin lepattelee siipiään. Laji vierailee mielellään ohdakkeiden kukilla.
Ravintokasvi

Toukka elää monilla sarjakukkaiskasveilla.
Aiheesta muualla

Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q311658  Wikispecies: Papilio alexanor  BioLib: 51301  BOLD: 33261  CoL: 4CK2K  EoL: 131356  Fauna Europaea: 440673  Fauna Europaea (new): 58b354ff-89ad-4fd4-8af3-b774826c9b65  GBIF: 1938131  iNaturalist: 362809  IRMNG: 10275810  LepIndex: 167810  MaBENA: PapilAlex  NBN: NHMSYS0000516590  NCBI: 77249  Observation.org: 79720  Open Tree of Life: 192002
Yrjö Välikangas

Matti Yrjö Välikangas (9. lokakuuta 1894 Kuopio – 20. elokuuta 1929) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä joukkueenjohtajana ja Viron vapaussotaan Viron armeijan luutnanttina.
Perhetausta

Välikankaan vanhemmat olivat taiteilija Aapo Välikangas ja Hilda Gustava o.s. Rönkä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Vieno Mannosen kanssa.
Opinnot

Välikangas kävi viisi luokkaa Tampereen klassillista lyseota ja suoritti seitsemän luokkaa Haapamäen yhteiskoulussa vuonna 1923.
Jääkärikausi

Välikangas toimi sähköalan harjoittelijana Tampereella ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 5. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Polangenissa vuonna 1917 järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Välikangas saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin konekiväärikomppaniaan Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella, jonka jälkeen hänet siirrettiin 12. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan ja otti osaa taisteluihin Kauksamossa, Kivennavalla ja Raivolassa sekä Inon saartoon.
Sisällissodan jälkeinen aika

Välikangas palveli sisällissodan jälkeen edelleen 2. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Porin jalkaväkirykmentti 2. Hän toimi joukkueenjohtajana III pataljoonan konekiväärikomppaniassa. Armeijasta hän erosi 11. helmikuuta 1919. Armeijasta eronsa jälkeen hän matkusti Viroon ja osallistui Viron vapaussotaan luutnanttina 11. helmikuuta–22. maaliskuuta 1919. Virossa hän toimi Ensimmäisen suomalaisen vapaajoukon (Ekströmin rykmentti) 1. konekiväärikomennuskunnassa ja myöhemmin rykmentin aliupseerikoulun opettajana Rakveressä.
Virosta palattuaan Välikangas määrättiin 26. kesäkuuta 1919 nuoremmaksi upseeriksi palvelukseen Keski-Suomen rykmentin 3. konekiväärikomppaniaan. Armeijasta hän erosi toistamiseen 21. syyskuuta 1921 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön, missä hänet sijoitettiin topografian ja sotalaitosopin opettajaksi Suojeluskuntain päällystökouluun, missä tehtävässä hän toimi 1. tammikuuta–1. marraskuuta 1922. Suojeluskuntain ylipäällikön toisena adjutanttina hän toimi 1. marraskuuta–1. joulukuuta 1922. Hänet määrättiin 28. helmikuuta 1923 uudelleen palvelukseen Keski-Suomen rykmenttiin, missä hän toimi nuorempana upseerina ja komppanianpäällikön viransijaisena. Kolmannen kerran hän erosi armeijasta 6. syyskuuta 1927 ja työskenteli sen jälkeen autonmyyjänä Tampereella vuoteen 1928 saakka.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 7. huhtikuuta 1918  Luutnantti 1919 (Viron armeija)  Vänrikki 26. kesäkuuta 1919  Luutnantti 6. joulukuuta 1920 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Viron Vapaussodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Emil Vähäpassi

Juho Emil Vähäpassi (29. toukokuuta 1885 Kauhava – 27. syyskuuta 1950) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä komppanianpäällikkönä.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Vähäpassi ja Iida Albertina Perälä. Ensimmäinen vaimo Elma Kivelä(s.1899) kuoli keuhkotautiin vuonna 1925. Toisen vaimon Rakel Maria Tannerin(k.1984) kanssa hänet vihittiin vuonna 1927.
Opinnot

Vähäpassi kävi kansakoulun ja vuosina 1911 - 1912 yhden lukukauden Vaasan kauppakoulua. Suoritti yksityisesti keskikoulukurssin Iin yhteiskoulussa 1930. Hän kävi Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1928.
Jääkärikausi

Vähäpassi työskenteli maanviljelijänä Kauhavalla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 7. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet siirrettiin pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen 7. kesäkuuta 1917 alkaen pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin erikoistehtäviin Suomeen, mihin hän salakuljetti mukanaan saksalaisia käsiaseita, jotka hänen tuli jakaa Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntien johtohenkilöille. Tällä komennuksellaan hän osallistui suojeluskuntien koulutustyöhön Kauhavalla, Lapualla ja yleensäkin Etelä-Pohjanmaalla. Vuoden 1917 lokakuussa hän sai tehtäväkseen olla vastassa aselaiva S/S Equityä, joka saapui 31. lokakuuta 1917 mukanaan aselasti Pohjanmaan suojeluskunnille, jotka hän toimittikin sitten perille.
Suomen sisällissota

Sisällissodan aseellisentoiminnan alettua Vähäpassi otti osaa Kauhavan suojeluskunnan mukana venäläisten aseistariisumiseen Lapualla, Seinäjoella, Kokkolassa ja Raahessa sekä taisteluihin Oulusta. Myöhemmin hän toimi Hämeen ryhmän IV Vilppulan pataljoonan 2. eteläpohjalaisen komppanian päällikkönä, josta hänet siirrettiin myöhemmin V Mäntän pataljoonan 3. eteläpohjalaisen komppanian päälliköksi Mäntän rintamalohkolle. Hän otti Mäntän pataljoonan mukana osaa taisteluihin Riihiniemellä, Lylyssä, Hirsilässä, Juupajoella, Aitolahdessa, Takahuhdissa, Messukylässä, Uudessakylässä, Tampereella ja Lempäälässä. Tampereen valtauksen jälkeen hänet määrättiin 9. huhtikuuta 1918 alkaen Vaasan rykmentin II pataljoonan konekiväärikomppanian päälliköksi ja otti sen mukana osaa Viipurin valloitukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika

Vähäpassi palveli sisällissodan jälkeen edelleen Vaasan rykmentissä, josta hänet siirrettiin 27. heinäkuuta 1918 alkaen 3. konekiväärikomppanian päälliköksi Itämeren jalkaväkirykmentti 1:een, joka tunnettiin myöhemmin nimellä Porin rykmentti. Seuraavaksi hänet siirrettiin 25. heinäkuuta 1924 alkaen 7. Erillisen konekiväärikomppanian päälliköksi, josta hänet määrättiin 27. kesäkuuta 1928 Pohjanmaan jääkäripataljoonan konekiväärikomppanian päälliköksi. Pohjanmaan jääkäripataljoonasta hänet komennettiin 6. joulukuuta 1933 Tampereen rykmenttiin, mutta sai pian komennuksen adjutantiksi Pohjois-Pohjanmaan sotilasläänin esikuntaan. Hän erosi armeijasta saavutettuaan vaaditun eroamisiän 29. toukokuuta 1935. Eronsa jälkeen hän toimi liikemiehenä Helsingissä talvisotaan saakka.
Talvi- ja jatkosota

Vähäpassi osallistui talvisotaan koulutusupseerina Helsingin suojeluskuntapiirissä, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan komentajaksi 21. divisioonaan ja edelleen Jalkaväenkoulutuskeskus 5:een. Välirauhan aikana hän toimi sota-arkiston palveluksessa.
Jatkosodan puhjettua Vähäpassi komennettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 13:sta päälliköksi ja pataljoonan komentajaksi. Hänet siirrettiin myöhemmin vuonna 1941 Jalkaväenkoulutuskeskus 1:een, missä hän toimi samassa tehtävässä. Vuonna 1942 hänet siirrettiin sota-arkiston palvelukseen ja oli sen palveluksessa vuoteen 1946 saakka. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Luutnantti 3. maaliskuuta 1918  Kapteeni 24. joulukuuta 1919  Majuri 1940 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista.
Vuoronnus

Vuoronnus eli skedulointi (engl. scheduling) tarkoittaa tietotekniikassa seuraavaksi suoritettavan työn, prosessin tai säikeen valintaa. Valinnan tekee vuorontaja eli skeduleri (engl. scheduler).
Vuoronnuksen eri tasoja

Vuoronnus tapahtuu varsinkin isoissa järjestelmissä usealla eri tasolla. Ylin taso, jota henkilökohtaisissa järjestelmissä ei yleensä ole tai sitä ei käytetä, on työn valinta ajoon. Työ (engl. job) tarkoittaa tässä ennalta valmisteltua ohjelman ajoa. Tällöin käyttäjä ei ohjaa ohjelman toimintaa, vaan ohjelma käynnistetään automaattisesti joko haluttuna aikana tai koneen kuormituksen sen salliessa. Ohjelman lähtötiedot annetaan työn kuvauksessa, samoin ohje siitä, minne tulokset talletetaan. Tämäntyyppisiä ohjelmia käytetään nykyään lähinnä ajastettuina ohjelmina, jolloin haluttu toiminto (esimerkiksi varmuuskopion otto massamuisteilta) halutaan tapahtuvan automaattisesti aina tiettynä aikana. Suurteholaskennassa voidaan käyttää myös kuormituksen perusteella tapahtuvaa jonon purkamista.
Kun käyttäjä käynnistää ohjelman tai työ on valittu ajoon, siitä tulee prosessi. Prosessien (tai säikeiden) vuorontaminen on se vuoronnustaso, johon tavallisesti viitataan. Tämäkin taso voidaan jakaa osiin siten, että käyttöjärjestelmän ytimessä on algoritmi, joka päättää, mikä on seuraava ajettava prosessi, mutta toinen, harvemmin ajettava prosessi voi muuttaa ajossa olevien prosessien prioriteetteja jonkin algoritmin mukaan. Tyypillisesti järjestelmässä on tällöin prosesseja, joiden prioriteetti on vakio, ja niitä, joiden prioriteettia voidaan muuttaa. Esimerkiksi laiteajurit ja prioriteetinlaskentaohjelma ovat sellaisia, joiden prioriteetin muutos voisi sekoittaa koko järjestelmän.
Säikeiden vuoronnus voidaan hoitaa joko käyttäjän tai käyttöjärjestelmän tasolla. Mikäli säikeitä vuoronnetaan käyttäjän tasolla, käyttöjärjestelmä vuorontaa prosesseja, ja prosessin sisällä oleva rutiini vuorontaa sen sisäisiä säikeitä. Tämän tavan varjopuolena on mm. se, että jos yksikin säie jää odottamaan oheislaitetta, koko prosessi jää odottamaan sitä, jolloin mikään säie ei pääse jatkamaan, ennen kuin oheislaite on vastannut. Toisaalta, jos prosessin sisäinen vuoronnus ei ole irrottavaa (engl. pre-emptive), tällä tavalla voidaan välttää monia rinnakkaisuuden tuomia ongelmia kuten poissulkeminen ja lukkiutuminen. Jos säikeitä vuoronnetaan käyttöjärjestelmän tasolla, ei prosesseja enää vuoronneta, vaan jokaisen prosessin sisällä on vähintään yksi säie. Tässä vaihtoehdossa säikeen tekemä oheislaitekutsu ei pysäytä koko prosessia. On myös mahdollista käyttää molempia tapoja yhtä aikaa.
Näiden lisäksi vuoronnukseen vaikuttaa se, miten muistinhallinta toimii.