Messerschmitt Bf 109
Mallit > Messerschmitt Bf 109 G ”Gustav”

G-sarjassa oli moottorina uusi isompi ja tehokkaampi DB 605. Uusi moottori teki koneesta jonkin verran F-mallia nopeamman, mutta lisääntynyt paino teki myös koneesta kömpelömmän, ja monet lentäjät pitivätkin enemmän F-mallista. Varhaiset G-sarjan mallit poikkesivatkin F-sarjasta lähinnä moottorin suhteen.
G-6-mallissa moottorin yläpuoliset kevyet runkokonekiväärit vaihdettiin raskaisiin 13 mm:n MG 131 -konekivääreihin. Raskaampien konekiväärin lukot veivät enemmän tilaa, joten runkoon jouduttiin tekemään kuplamaiset ulokkeet. Muunnos oli samanlainen, jonka Adolf Galland oli jo aikaisemmin teettänyt F-sarjan koneeseensa. Syynä tähän oli Gallandin oma tyytymättömyys F-sarjan keveämpään aseistukseen. Samoin siipiin jouduttiin tekemään kuhmut, jotta suurentuneet laskutelineen renkaat saataisiin siiven sisälle. G-6-mallia kutsuttiin lempinimellä ”Die Beule” eli ”Kuhmu” juuri näiden lisäkuplien vuoksi. Lisäksi ohjaamon panssarointia lisättiin.
G-6-mallin myöhäisiin versioihin asennettiin korotettu sivuvakain, jolla saatiin parannettua koneen suuntavakavuutta. Osittain puurakenteinen korotettu vakain asennettiin myös kaikkiin myöhempiin Bf 109 -malleihin.
G-sarjan koneisiin valmistettiin erilaisia ”Rüstsatz”- ja ”Umrüst-Bausatz” -kenttämuutossarjoja. Näitä olivat erilaiset aseripustimet raketeille, sirpalepommeille yms. sekä siipien alle asennettavat 20 mm tykkisäiliöt, jotka lisäsivät huomattavasti koneen tulivoimaa Yhdysvaltojen raskaiden pommittajien päivähyökkäyksiä vastaan. Lisänimeksi nämä koneet saivat ”Kanonenboote” eli ”Tykkiveneet”. Tykkisäiliöt hidastivat konetta ja tekivät siitä huomattavasti kömpelömmän ilmataistelussa. Moottoritehoja saatettiin hetkellisesti nostaa erilaisilla lisälaitteilla kuten MW50, joka tarkoittaa veden ja metanolin 50 % sekoitusta, jota suihkutettiin ahtimen ilmanottoaukkoon. Aine toimi antidetonanttina ja mahdollisti suuren ahtopaineen käytön tehon nostamiseksi lyhyeksi ajaksi. GM-1-laite käytti ilokaasua, mistä se sai kutsumanimen ”Haha-Gerät”. Muita muutoksia olivat muun muassa ohjaajan päätä suojaavan panssarin vaihto läpinäkyvään panssarilasiin sekä paremman näkyvyyden tarjoava kuomumalli, joka sai nimensä Erla-tehtaan mukaan. Lisäksi kannuspyörä muutettiin kiinteäksi ja sitä korotettiin rullausominaisuuksien ja näkyvyyden parantamiseksi.
Kenttämuutossarjojen myötä hyvin suureksi paisunutta G-sarjaa pyrittiin standardisoimaan ja parantamaan eräänlaisella välivaiheen mallilla, joka sai numerokseen G-14. Malli ei kuitenkaan parantanut suorituskykyä huomattavasti G-6-malliin verrattuna, eikä olennaisesti helpottanut monimutkaista R- ja U-varianttien järjestelmää. Viimeinen ja suorituskyvyltään paras G-sarjan taistelumalli oli G-10, jossa 13 mm:n konekiväärien vaatimat kuhmut moottorinsuojuksissa oli siloteltu ilmanvastuksen pienentämiseksi. Samoja paranneltuja moottorinsuojuksia käytettiin myös suuria lentokorkeuksia varten suunnitellussa G-6/AS-mallissa, joka käytti DB 605AS -moottoria, ja myöhemmässä Kurfürst-sarjassa.
G-12 oli koneen kaksipaikkainen koulutusversio, jota rakennettiin noin 100 kappaletta. Saksassa koulutetut suomalaiset 109-lentäjät saivat harjoitella niillä, mutta tätä versiota Saksa kieltäytyi myymästä Suomeen.