stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Amerikkalaisvastaisuus
Historia

Sivistyneistön antiamerikkalaisuus syntyi jo 1700-luvulla. Amerikassa valta oli rahvaalla ja kulttuuri sen mukaista. Demokratian pelon jälkeen antiamerikkalaisuuden sytykkeiksi nousivat kapitalismin ja modernisaation pelot. Amerikasta tulvi autoja, elokuvia ja villitsevää neekerijatsia. Siellä uskottiin arvostettavan vain rahaa, ei perinteitä ja kulttuuria.
Konservatiivifilosofit arvostelivat Ranskan vallankumousta (1789) perustuslain ja yhteiskunnan rakentamisesta luonnon ja tieteen abstrakteille periaatteille. Sama koski Ranskan vallankumouksen edeltäjää, Amerikan vallankumousta (1776). Näiden aatteiden katsottiin rappeuttaneen Yhdysvaltoja.
Rotuteorian isä Arthur de Gobineau moitti Yhdysvaltojen tasa-arvoperiaatteen johtavan rotujen sekoittumiseen ja siten älyltään ja kauneudeltaan ylivertaisen arjalaisen ja anglosaksisen (valkoisen) rodun rappeutumiseen, etenkin "roskarotuiset" maahanmuuttajat sekoittuivat näiden kanssa. Tämä johtaisi keskinkertaisuuteen kaikessa. Professori Ceaser tosin nostaa esiin Tiger Woodsin sekoittumisesimerkkinä.
Nietzschelle Yhdysvallat edusti massatuotantomentaliteettia ja henkistä tyhjyyttä. Martin Heidegger paheksui Amerikkaa modernismin ruumiillistumana. Se edusti teknologiaa, kulutuskeskeisyyttä ja keskivertoihmisen vapautta Venäjän tavoin, vain Euroopassa näitä osattiin hillitä perinteiden avulla. Kulttuurista oli tullut pelkkä kulutushyödyke. Jean-Paul Sartren kaltaiset kommunistit omaksuivat Heideggerin ajattelun muunneltuna vasemmistoälymystön aseeksi Yhdysvaltoja vastaan. Venäjää ei enää nähty uhkana.
Euroopassa ennen toista maailmansotaa vaikuttanut filosofinen koulukunta, jota edustivat muun muassa Oswald Spengler ja Heidegger, katsoi Yhdysvaltojen olevan kulttuurittoman sivilisaation ääriesimerkki. Se oli ”rakennettu” eikä ”kasvanut”, teknologisesti kehittynyt mutta ilman Saksan ja muiden ”autenttisten” kansojen luonnollista henkisyyttä ja elinvoimaisuutta. Tämä koulukunta vaikutti voimakkaasti arabimaailmassa 1930-luvulta alkaen ja se näkyy muun muassa alueen Baath-puolueiden ohjelmissa.
Amerikkalaisvastaisuuteen yllytettiin muun muassa sodan aikaisessa Japanissa, natsi-Saksassa sekä kylmän sodan aikana sosialistisissa maissa kuten Neuvostoliitossa, Kiinassa ja Pohjois-Koreassa.
Amerikkalaisvastaisuus kylmän sodan jälkeen

Neuvostoliiton romahtaminen saattoi paradoksaalisesti lisätä amerikkalaisvastaisuutta, koska Yhdysvallat jäi ainoaksi supervallaksi ja ihmiset, jotka aikaisemmin näkivät sen suojana kommunismilta, eivät enää tunteneet tarvitsevansa sen tukea. Globalisaatio, joka joskus esitetään yhdysvaltalaisena uusliberaalina projektina, lisää kansainvälisiä kontakteja, mutta tuo myös talouskonfliktit näkyvimmiksi ja kasvattaa epävarmuutta työpaikoista.
Vaikka Yhdysvaltoja ei nähdä yleisesti epämiellyttävänä Euroopassa ja muissa läntisissä maissa, ovat antiamerikkalaiset tunteet laajalle levinneitä erityisesti Länsi-Euroopassa. Heinäkuussa 2005 tehty kysely osoitti, että enemmistöllä eurooppalaisista on kielteinen kuva Yhdysvalloista. Antiamerikkalaisilla tunteilla on tapana nousta pintaan esimerkiksi Yhdysvaltain asevoimien ollessa esillä eurooppalaisissa tiedotusvälineissä. Erityisesti Irakin sota lisäsi amerikanvastaisuutta ennen kaikkea manner-Euroopassa. Sitä vastoin esimerkiksi useimmissa Itä-Euroopan maissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Irlannissa ja nykyisin Tanskassa  suhtaudutaan Yhdysvaltoihin suhteellisen myönteisesti huolimatta siitä, että kylmän sodan aikaan asenteet olivat siellä kielteisiä. Ruotsissa ja Suomessa, jotka ovat myös olleet perinteisesti amerikkalaisvastaisia maita ja myös Naton ulkopuolella, ovat asenteet varsinkin Irakin sodan ja George W. Bushin hallintokauden päätyttyä merkittävästi pehmentyneet.lähde?
Latinalaisen Amerikan maissa on Yhdysvaltoja ihannoivien tunteiden ohella ollut pitkään myös antiamerikkalaisia tunteita. Yhdysvallat on käyttänyt useita kertoja sotilaallista voimaa (muun muassa Grenadassa ja Panamassa) ja puuttunut maiden sisäpolitiikkaan esimerkiksi aseistamalla Nicaraguan kontra-sissejä tai tukemalla Chilen ja Argentiinan sotilasjunttia. Latinalaisessa Amerikassa, kuten muuallakin maailmassa, suhtautuminen Yhdysvaltoihin on usein kaksimielistä: vaikka Yhdysvaltojen suurvaltapolitiikka vastustetaankin, suhtaudutaan usein myönteisesti maan kulttuuriin tai esimerkiksi sen talousjärjestelmään. Myös Yhdysvaltain viimeaikaisenselvennä hallituksen unilateraaliseksi väitetty ulkopolitiikka ja irtisanoutuminen joistakin kansainvälisistä järjestöistä ja sopimuksista kuten kansainvälisestä sotarikostuomioistuimesta ja Kioton sopimuksesta ovat lisänneet antiamerikkalaisia tunteita.
Amerikkalaisvastaisuutta on myös lisännyt se, että monien ihmisoikeusjärjestöjen mukaan Yhdysvallat ei nykyään yritä noudattaa ihmisoikeuksia.
»Guantanamo on jäytävä esimerkki siitä, miten George W. Bushin hallinto jatkuvasti halveksii kansainvälistä oikeutta ja jättää piittaamatta ihmisoikeuksista.» 
(Amnesty USA:n johtaja Larry Cox)
Amerikkalaisvastaisuus kylmän sodan jälkeen > Islam

Muslimien länsivastaisuus kohdistui 1950- ja 1960-luvulle saakka pääasiassa Ranskaan ja Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, jotka olivat kolonialisoineet alueen, mutta viime aikoina islamilaisista alueista on tullut amerikkalaisvastaisuuden keskipiste. Iran oli yksi ensimmäisiä maita, jossa se nousi merkittäväksi ilmiöksi ja termit ”suuri saatana” ja iskulause ”kuolema Amerikalle” ovat olleet jatkuvassa käytössä vuodesta 1979, jolloin Yhdysvaltojen voimakkaasti tukema šaahi Mohammad Reza Pahlavin hallinto syrjäytettiin islamilaisella vallankumouksella. Myös Yhdysvaltain laajamittainen tuki Israelille ja Palestiinan miehityksen pitkittyminen ja palestiinalaiskysymyksen ratkaisemattomuus on osasyynä ilmiöön. Vaikka monet länsimaiden ja Yhdysvaltojen poliittiset ratkaisut ja teot ovat vaikuttaneet islamilaisessa maailmassa ilmenneeseen länsivastaisuuteen on siihen vaikuttanut myös islamismin nousu ja sen jyrkät länsivastaiset mielipiteet. Liikkeen amerikkalaisvastaisessa propagandassa maa ja yhdysvaltalainen elämäntapa esitetään yleensä synnillisenä, degeneroituneena, ja sukupuolisesti siveettömänä ja pyritään estämään länsimaisten vaikutteiden leviäminen islamilaiseen maailmaan. Amerikkalaisvastaisuudella on monissa islamilaisissa maissa myös sisäpoliittinen ulottuvuus, koska useiden maiden, erityisesti Saudi-Arabian ja Egyptin, hallitukset ovat Yhdysvaltain läheisiä liittolaisia. Yhdysvaltojen vastustaminen on samalla myös oman korruptoituneena pidetyn hallituksen arvostelemista.lähde?
Syyskuun 11. päivän terroriteot kuten myös aikaisemmat terroristihyökkäykset Yhdysvaltoja vastaan ovat äärimmäisiä esimerkkejä ilmiöstä. Tosin samankaltaisia terrori-iskuja on tehty myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Espanjassa. CNN:n mukaan lähes puolet saudiarabialaisista pitää Osama bin Ladenin ”retoriikkaa” hyvänä. Toisaalta läheisiä suhteita Yhdysvaltoihin kannatti 41 prosenttia.
Näkemyksiä

Toimittaja Saska Saarikosken mielestä Donald Trump näyttäisi toteuttavan amerikanvastaisten toiveet, koska hän vetäisi Yhdysvaltojen sotilastuen pois muilta mailta ja vastustaa vapaakauppaa. Pohjois-Korea iloitsikin Trumpin toteuttavan iskulauseen "jenkit, menkää kotiin"selvennä. Suomalaisen antiamerikkalaisuuden erityispiirre on halu pitää Yhdysvaltoja yhtä pahana kuin Venäjää.
Filosofi Jean-Francois Revelin mukaan "Äärioikeiston antiamerikkalaisuutta ruokkii sama demokratian ja liberaalin talouden viha, joka innostaa äärivasemmistoa." Professori Alan McPhersonin näkemyksen mukaan antiamerikkalaisuus on ”Yhdysvaltojen kansainvälistä vaikutusvaltaa vastustavan mielipiteen ilmentymä”.
Britannian entisen EU-asioiden ministerin Denis MacShanen mukaan antiamerikkalaisuus on ”poliittinen ja kulttuurinen normi Euroopan älymystön keskuudessa ja suuressa osassa muslimimaailmaa”.
Professori Jean-François Lyotardin mukaan antiamerikkalaisuus on pääasiassa itsepäistä haluttomuutta nähdä Yhdysvalloissa vallitseva poliittinen, sosiaalinen ja taloudellinen vapaus ja demokratia sekä hämmennystä, jota yhä edelleen pohjimmiltaan epäliberaaleille tai jopa totalitaarisille doktriineille omistautuneet ihmiset Euroopassa ja muualla maailmassa kokevat.
USAn presidentin hallinto

Maaliskuussa 2025 BBC uutisoi, että Yhdysvallat on lähettänyt YK:n avustusjärjestöille kyselylomakkeita, joissa pyydetään ilmoittamaan, onko niillä "amerikkalaisvastaisia" uskomuksia tai yhteyksiä. Yhdysvaltain hallinto- ja budjettitoimiston (OMB) lähettämän ja BBC:n näkemän lomakkeen 36 kysymyksen joukossa on yksi, jossa kysytään, onko heillä yhteyksiä kommunismiin. Kyselylomake on lähetetty joillekin maailman suurimmista humanitaarisista järjestöistä, kuten YK:n pakolaisjärjestölle ja Punaisen Ristin kansainväliselle komitealle. Donald Trumpin hallinto on käynnistänyt Elon Muskin johtaman kustannusten leikkauksen Yhdysvaltojen hallinnossa ja sulkenut suuren osan ulkomaisesta avustaan. YK-ryhmät pelkäävät, että OMB:n kysely olisi merkki siitä, että Yhdysvallat suunnittelee luopuvansa humanitaarisesta työstä kokonaan - tai jopa itse YK:sta.
Kyselyn eräs kysymys on: "Voitteko vahvistaa, että organisaationne ei työskentele kommunistisiin, sosialistisiin tai totalitaarisiin puolueisiin liittyvien tahojen tai minkään amerikkalaisvastaisia ​​uskomuksia kannattavan puolueen kanssa?" Toisessa pyydetään virastoja vahvistamaan, että he eivät saa rahoitusta Kiinasta, Venäjältä, Kuubasta tai Iranista. Vaikka nämä maat erivät ole Yhdysvaltain liittolaisia, ne rahoittavat humanitaarisia asioita, kuten kiakki muutkin YK:n jäsenmaat. Muissa kysymyksissä avustusjärjestöjä pyydetään varmistamaan, että mikään hanke ei sisällä moninaisuuteen, yhdenvertaisuuteen ja osallisuuteen tai mitään ilmastonmuutokseen liittyvää.
Erään asiantuntijan mukaan avustusjärjestöt pannaan epäonnistumaan: "Päätös on jo tehty. On erittäin todennäköistä, että Yhdysvallat lopettaa osallistumisensa mihin tahansa YK-järjestelmään." "Kyseessä on kirjon kaksi päätä: monenvälisyys vastaan ​​Amerikka ensin." Eräs turhautunut avustustyöntekijä sanoi: "Ikäänkuin sinulta kysyttäisiin, oletko lopettanut lapsesi hakkaamisen, kyllä ​​vai ei?".
YK:n ihmisoikeusjärjestö on päättänyt olla täyttämättä lomaketta. Sen tiedottaja kertoi BBC:lle: "Koska ne olivat enimmäkseen kyllä/ei-kysymyksiä, joissa oli hyvin vähän tarkennustavaraa, ja koska osa kysymyksistä ei koskenut YK:ta, emme pystyneet vastaamaan suoraan online-kyselyihin", tiedottaja kertoi BBC:lle. "Sen sijaan annoimme vastaukset sähköpostitse ja selitykset niihin kysymyksiin, joihin voisimme vastata."
Jotkut kysymyksistä kuvastavat myös presidentti Trumpin hallinnon taloudellisia etuja. On kysytty hankkeista, jotka saattavat vaikuttaa "pyrkimyksiin vahvistaa Yhdysvaltojen toimitusketjuja tai turvata harvinaisten maametallien mineraalit".
Kirjallisuutta

Joel Andreas: Koukussa sotaan – Miksi Yhdysvallat ei pääse irti militarismista? (Like, 2006) ISBN 952-471-423-X
William Blum: Kuoleman imperiumi: kirjoituksia Vapaudenpatsaan varjosta (Sammakko, 2006) ISBN 952-483-018-3 (nid.)
Julia Sweig, Friendly Fire: Losing Friends and Making Enemies in the Anti-American Century (Arkistoitu – Internet Archive), PublicAffairs, 2006 ISBN 1-58648-300-5
Brendon O’Connor, "A Brief History Of Anti-Americanism: From Cultural Criticism to Terrorism", Australasian Journal of American Studies, Vol. 23, No. 1, July 2004, p. 82.
Gerrit-Jan Berendse; "German Anti-Americanism in Context" Journal of European Studies, Vol. 33, 2003
Ian Buruma and Avishai Margalit, Occidentalism: The West in the Eyes of Its Enemies
James W. Ceaser, "A genealogy of anti-Americanism," The Public Interest (Summer 2003).
Richard Z. Chesnoff, The Arrogance of the French : Why They Can't Stand Us--and Why the Feeling Is Mutual, Sentinel, April, 2005 ISBN 1-59523-010-6
John Dean and Jean-Paul Gabilliet; European Readings of American Popular Culture Greenwood Press, 1996
J. L. Granatstein, Yankee Go Home? Canadians and Anti-Americanism. (1996)
Paul Hollander, Anti-Americanism
Chalmers Johnson, Blowback: The Costs and Consequences of American Empire
Eric V. Larson, Norman D. Levin, Seonhae Baik, Bogdan Savych; Ambivalent Allies? A Study of South Korean Attitudes toward the U.S Rand, 2004
Brendon O’Connor, "A Brief History Of Anti-Americanism: From Cultural Criticism to Terrorism", Australasian Journal of American Studies, Vol. 23, No. 1, July 2004, pp. 82+
Richard Pells; Not like Us: How Europeans Have Loved, Hated, and Transformed American Culture since World War II Basic Books, (1997)
Jean-Francois Revel, Anti-Americanism
Philipe Roger, The American Enemy: The History of French Anti-Americanism
David Strauss; Menace in the West: The Rise of French Anti-Americanism in Modern Times Greenwood Press, 1978
Charles J. Swindells; "Anti-Americanism and Its Discontents" New Zealand International Review. Volume: 30. Issue: 1. 2005. pp 8+.
Frank Trommler and Joseph McVeigh; America and the Germans: An Assessment of a Three-Hundred-Year History - Vol. 2  University of Pennsylvania Press, 1990
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Understanding Anti-Americanism by Chris Fleming and John O'Carroll; Anthropoetics vol. 9, no. 2
Vihamielisyys kansallisuusryhmittäin
amerikkalaisvastaisuus
arabivastaisuus
juutalaisvastaisuus
kiinalaisvastaisuus
neuvostovastaisuus
romanivastaisuus
ruotsalaisvastaisuus
saksalaisvastaisuus
suomalaisvastaisuus
venäläisvastaisuus
virolaisvastaisuus
Graffiti Tukholmassa, Ruotsissa
Marcus Antonius Pallas

Marcus Antonius Pallas (n. 1–63) oli merkittävä roomalainen libertus eli vapautettu orja. Hän toimi suojelijansa, keisari Claudiuksen taloussihteerinä vuosina 37-54 sekä jonkin aikaa keisari Neron taloussihteerinä vallanvaihdoksen jälkeen. Hän onnistui taloussihteerin virassa nousemaan imperiumin rikkaimpien joukkoon erinomaisilla sijoittajantaidoillaan.lähde?
Elämä

Pallas aloitti uransa Antonia nuoremman orjana. Antonia nuorempi oli keisariperheen vaikutusvaltainen jäsen. Antonia vapautti Pallaan joskus 30-luvulla, jolloin Antoniasta tuli Pallaan suojelija, patrona. Kun Antonia kuoli, suojelussuhde siirtyi keisari Claudiukselle, joka oli Antonian poika. Pallaan ja Antonian välit olivat olleet hyvät, sillä Antonia ilmeisesti jätti Pallaalle perinnöksi maata Egyptistä.lähde?
Keisari Claudius luotti kotitalouteensa ja lähipiiriinsä enemmän kuin valtansa menettäneeseen Rooman senaattiin, jolloin hänen libertuksellaan Pallaalla oli mahdollisuus nousta merkittävään asemaan. Claudius nimitti Pallaan hänen henkilökohtaisen budjettinsa hoitajaksi. Virka oli äärimmäisen tärkeä, sillä keisarin budjetti oli paitsi valtion budjettia suurempi, myös huomattavasti paremmassa kunnossa. Perintönsä myötä Pallas oli jo valmiiksi varakas, mutta imperiumin keskuksessa työskennellessään hänestä tuli äärimmäisen rikas: hänen omaisuutensa kohosi jopa kolmeen miljoonaan sestertiukseen. Vaikka hän oli erittäin ovela sijoittaja ja osasi toimia suurten summien kanssa, hän ei missän vaiheessa sortunut epärehellisyyteen tai laittomuuksiin, minkä takia vallasta kateellinen senaatti ei voinut horjuttaa hänen asemaansa. Hänen asemaansa yritettiin suojata myös tekaistulla sukuselvityksellä, jonka mukaan hän polveutui Krekan Arkadian kuninkaista.lähde?
Pallaan tärkeä yhteistyökumppani oli kreikkalainen Narcissus, joka oli Pallaan tapaan entinen orja. Myös Narcissus oli rikastunut suuresti valtion palveluksessa. Heidän maineensa oli vailla vertaa ja sanottiin, että he voisivat ratkoa koko valtion talousongelmat, jos he vain ottaisivat Claudiuksen kumppanikseen. Kun Claudius kohtasi myrskyisän avioeron itsetuhoisesta vaimostaan Messalinasta, Pallas ja Narcissus huolehtivat valtakoneiston vakauttamisesta ja Messalinan teloittamisesta. Pallas jopa vaikutti uuden vaimon, Claudiuksen sisarentyttären Agrippinan valintaan, jonka kanssa Pallaalla huhuttiin olevan suhde. Messalinan kuoleman hämärät olosuhteet pakottivat Claudiuksen luovuttamaan suuren osan vallastaan Agrippinalle joksikin aikaa ja tämä auttoi Pallasta nousemaan entistä merkittävämmäksi. Uusi avioliitto auttoi Pallasta selviämään vallanvaihdoksesta, kun keisari Claudius myrkytettiin 13. lokakuuta 54. Narcissus kuoli vallanvaihdoksen myötä ja Pallas oli hetken aikaa entistä vaikutusvaltaisempi. Tämä ei kuitenkaan kestänyt kauaa, sillä Agrippinan vaikutusvalta uutta keisaria, Neroa kohtaan väheni. Koska Pallaalla oli Claudiuksen kuoleman jälkeen vain muutamia tärkeitä henkilökohtaisia ystäviä ja hänet tunnettiin ylimielisyydestään ja temperamentistaan, hänen asemansa heikkeni nopeasti.lähde?
Pallasta syytettiin maanpetoksesta pian vallanvaihdoksen jälkeen, mutta Neron toinen neuvonantaja Seneca puolusti häntä ja hän vältti tuomion. Seurauksena Pallas vetäytyi julkisuudesta kuolemaansa asti vuonna 63. Yleisesti uskottiin keisari Neron myrkyttäneen hänet, sillä Pallaan patronuksena hänellä oli oikeus periä osa Pallaan suunnattomasta omaisuudesta.lähde?
John Macleod Campbell Crum

John Macleod Campbell Crum (12. lokakuuta 1872 Mere Old Hall, Che­shire, Englanti – 19. joulukuuta 1958 Farnham, Sur­rey, Englanti) oli englantilainen anglikaaninen pappi ja virsirunoilija.
Crum opiskeli Oxfordin New Collegessa ja suoritti tutkintonsa 1901. Hänet vihittiin diakoniksi 1897 ja papiksi 1900. Hän hoiti useita papinvirkoja, mm. Darlingtonissa, Wisdorissa, Ledburnissa. Hän toimi Oxfordin piispan Francis Pagtin kappalaisena 1901–1910 ja Canteburyn kaniikkina 1928–1943.
Crum oli myös virsirunoilija, hänet on tunnettu etenkin lapsille tarkoitettujen virsien kirjoittajana. Tunnetuin hänen kirjoittamista virsistään on teksti ”Now the green blade risteth”, joka ilmestyi 1928 ”The Oxford Book of Carols” -kokoelmassa.
Tämä virsi tunnetaan myös suomennoksen "Vehnänjyvä nukkuu alla paksun jään", Anna-Maija Raittilan 1995 tekemänä suomennoksena. Se on julkaistu mm. Suomen ev. lut. kirkon virsikirjassa, virsi 941, Ruotsin kirkon virsikirjassa, virsi 204, Cantemus, Helsingin katolisen hiippakunnan laulukirjassa, laulu 288 sekä Siionin kannel -kirjassa, laulu 450. Sen sävelmänä on ranskalainen kansansävelmä 1400-luvulta ”Noel nouvelet”.
Suomi kesäolympialaisissa 1980

Suomi osallistui Moskovan kesäolympialaisiin 1980 108 urheilijan joukkueella 15 urheilumuodossa. Suomen joukkue saavutti kesäolympialaisissa 1980 yhteensä kahdeksan mitalia, joista kolme oli kultaa, yksi hopeaa ja neljä pronssia. Kisojen mitalitilastossa Suomi sijoittui 12. sijalle.
Suomalaisurheilijat valittiin neljässä eri vaiheessa touko-kesäkuun 1980 aikana. Valintamalli oli lajiliittojen toivoma. Ensimmäinen valintakokous 20. toukokuuta nimesi yhteensä 20 urheilijaa, joista seitsemän oli painijoita, neljä nyrkkeiljöitä, viisi painonnostajia, kolme judokoita ja yksi maratonjuoksija. Toinen valintakokous oli 10. kesäkuuta toi 19 uutta olympiaurheilijaa, joista yksi oli painija, yksi nyrkkeilijä, kaksi painonnostajia, yhdeksän ampujia, viisi miekkailijoita ja yksi ratsastaja. Kolmas valintatilaisuus oli 25. kesäkuuta, jossa 12 urheilijaa sai olympialipun. Heistä kahdeksan oli purjehtijoita, neljä nykyaikaisen 5-ottelun edustajia sekä yksi ratsastaja. Viimeinen valintakokous oli 8. heinäkuuta, jossa valittiin 24 yleisurheilijaa, yksi uimari, yksi soutaja, neljä melojaa, neljä jousiampujaa, viisi pyöräilijää ja 17 jalkapalloilijaa.
Suomen miesten jalkapallojoukkue ei selviytynyt suoraan kisoihin, mutta olympiaboikotin seurauksena vapautuneen paikan Olympiakomitea ja Palloliitto ottivat vastaan. Vastaava tilanne oli tarjolla miesten maahockeyssä, mutta Olympiakomitea ei katsonut aiheelliseksi lähettää joukkuetta. Maahockeyliitto olisi ollut valmis maahockeyjoukkueen lähettämiseen. Viimeisessä valintakokouksessa annettiin vielä kahdeksalle yleisurheilijalle lisänäyttömahdollisuus. Heistä kolme urheilijaa lunasti paikkansa saavuttamillaan tuloksilla. Eniten heistä julkista keskustelua herätti 5 000 ja 10 000 merin juoksuihin valittu Kaarlo Maaninka. Joukkueeseen valittiin kaikkiaan 110 kilpailijaa sekä 55 johdon, valmennuksen ja huoltoportaan edustajaa. Kilpailijoista estejuoksijaksi valittu Tapio Kantanen jätti matkustamatta Moskovaan iskiasvaivan vuoksi. Lisäksi viisiottelija Pasi Hulkkonen oli kotiinjäävä varamies.
Suomi saavutti mitaleita viidessä eri urheilumuodossa. Soudussa Pertti Karppinen uusi neljän vuoden takaisen olympiavoittonsa. Esko Rechardt voitti Suomelle kaikkien aikojen ensimmäisen purjehduksen olympiakullan, ja Tomi Poikolainen teki samalla tavalla historiaa jousiammunnassa. Poikolainen oli vasta 18-vuotias ja on yhä kaikkien aikojen nuorin suomalainen kesäolympialaisten kultamitalisti.
Mitalistit > Kultaa

Pertti Karppinen (soutu - yksiköt)
Esko Rechardt (purjehdus - Finnjolla-luokka)
Tomi Poikolainen (jousiammunta)
Mitalistit > Hopeaa

Kaarlo Maaninka (10 000m juoksu)
Mitalistit > Pronssia

Kaarlo Maaninka (5 000 m juoksu)
Mikko Huhtala (Kreikkalais-roomalainen paini, sarja 74 kg)
Jouko Lindgren ja Georg Tallberg (Purjehdus - 470)
Päivi Meriluoto (Jousiammunta)
Joukkue

Moskovan kesäolympialaisissa Suomella oli 15 lajiryhmässä kilpaillut 108 urheilijan joukkue. Suomen vanhin olympiaurheilija Moskovassa oli 43-vuotias purjehtija Peter Tallberg ja nuorin 18-vuotias jousiampuja Tomi Poikolainen.  Maan lipunkantajana kisojen avajaisissa toimi viidensiin kisoihin osallistunut, Kansainvälisen olympiakomitean (KOK) jäsen purjehtija Peter Tallberg.
Joukkue > Valinnoista

Valinnat tehtiin 20. toukokuuta – 8. heinäkuuta neljässä valintakokouksessa. Valinnan teki Olympiakomitean hallitus lajiliittojen ehdotusten perusteella. Viimeiset yleisurheilijavalinnat tehtiin kuitenkin vielä 13. heinäkuuta. Lopullinen urheilijamäärä oli 108. Lajiliittojen ehdotuksista jäi valitsematta toisella valintakerralla judoka Markku Airio, nyrkkeilijät Petri Kilpinen ja Arto Kolehmainen. Painijoista jätettiin rannalle kreikkalais-roomalainen painija Ilpo Seppälä ja vapaapainija Jukka Rauhala äänestyksen jälkeen. Kolmannella valintakerralla olympiapistooliampuja Teemu Anttila ja trap-ampuja Matti Nummela jäivät valitsematta. Nummelan valinta kaatui äänestyksessä. Purjehduksessa karsinta oli suurempaa, sillä Flying dutchman-pari Mikko Brummer ja Rudi Biaudet sekä soling-kolmikko Matti Jokinen-Matti Paloheimo-Kari Kähkönen jätettiin valitsematta. Viimeisessä valinnassa melojista karsittiin kajakkinelikkö. Soudussa lajiliitto ehdotti kaksikkoon Esa Salmelaa ja Esko Hirvistä, jonka olympiakomitea kuitenkin hylkäsi ilman äänestystä. Yleisurheilijoiden suureen ryhmään jäivät valitsematta 400 metrin juoksija Hannu Mykrä, 800 metrin juoksija Jorma Härkönen, kolmiloikkaaja Hannu Puhakka, kiekonheittäjät Ari Huumonen ja Juhani Tuomola sekä maileri Ari Paunonen. Naisten yleisurheilujoukkueeseen jäivät valitsematta pitkän viestin joukkue ja kuulantyöntäjä Tuula Kivi.  Kokouksessa annettiin valitsematta jääneille yleisurheilijoille vielä mahdollisuus osoittaa kuntonsa Helsingin maailmankisoissa. Niissä kisamatkan ansaitsivat estejuoksijat Tommy Ekblom ja Vesa Laukkanen. Kaarlo Maaningan, 5 000 ja 10 000 metrin juoksijan, valinta oli monimutkaisempi ja aiheutti julkista keskustelua. Lopulta 13. heinäkuuta Kouvolan 5 000 metrin voitto toi olympiamatkan viimeisenä valittuna urheilijana.