stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lahti L-39
Kehitys ja tuotanto

Kotimaisen kevyen panssarintorjunta-aseen kehitystyön alkaessa vuonna 1935 perustana oli Yleisesikunnan arvio, jonka mukaan puna-armeija käyttäisi keskitetysti suuria määriä kevyitä panssarivaunuja. Tätä taustaa vasten pidettiin 12,7-13 mm panssarintorjuntakonekivääriä ihanteellisena asetyyppinä 37 mm panssarintorjuntatykin tueksi suuren tulinopeutensa ansiosta. Seurauksena Valtion Kivääritehdas sai tehtäväkseen 13 mm panssarintorjuntakonekiväärin kehittämisen.
Kaikki eivät kuitenkaan olleet vakuuttuneita 13 mm ammuksen riittävyydestä panssarintorjuntakäyttöön. Erityisesti jalkaväen tarkastaja kenraalimajuri Erik Heinrichs kannatti sitä voimakkaasti. Sotatalouspäällikkö kenraalimajuri Leonard Grandell ehdotti 20 mm:n asetta ja vuoden 1938 kesällä suoritetut koeammunnat prototyyppiaseella tukivat tätä näkemystä, joten samalla ryhdyttiin kehittämään järeämpää 20 mm panssarintorjuntakivääriä. Molempia asetyyppejä kehitti Aimo Lahti. Panssarintorjuntakonekiväärin ammukseksi vakiintui aseen kanssa samanaikaisesti kehitetty 13,2 mm patruuna jonka läpäisykykyä yritettiin parantaa kokeilemalla erilaisia erikoisluoteja.
Järeämmän panssarintorjuntakiväärin kaliiperiksi valittiin 20 x 138 mm, jolloin ase oli yhteensopiva useiden ulkomaalaisten 20 mm ampumatarvikkeiden kanssa. Kesäkuussa 1939 asetyyppejä vertailtiin ja 20 mm panssarintorjuntakivääri havaittiin ylivoimaiseksi. Henkilöstön kitkat ja Erik Heinrichsin päättämättömyys viivyttivät valmistuspäätöstä syyskuun 6. päivään. 20 mm kivääri valittiin virallisesti armeijan kevyeksi panssarintorjunta-aseeksi nimellä ”20 mm panssarintorjuntakivääri 39”. Aseen suunnittelija Aimo Lahti antoi aseelle nimen L-39.
Valtion Kivääritehtaan suuren työtaakan takia tuotanto pääsi kunnolla alkamaan vasta vuoden 1940 puolella, ja ensimmäinen 10 kappaleen koesarja valmistui 15. huhtikuuta 1940. Aseelle kehitettiin Suomessa panssariammus, panssarikranaatti, sirpalekranaatti ja fosforisytytysammus, ja suurin osa jatkosodassa käytetyistä ampumatarvikkeista oli kotimaista tuotantoa. Normaalien avotähtäinten lisäksi aseelle kehitettiin yö- ja ilmatorjuntatähtäin sekä tähtäyskaukoputki. Aseen tuotanto jatkui kesään 1945 asti, johon mennessä Valtion Kivääritehdas oli valmistanut noin 1 900 L-39:ää.
Käyttö > Talvisota

Talvisodan aikana tarve panssarintorjunta-aseille oli suuri, mutta vain kaksi 20 mm L-39:ää ja muutama 13,2 mm L-35/36 -konekivääri saatiin rintamalle. 13,2 mm konekiväärin huomattiin nopeasti olevan kykenemätön läpäisemään neuvostopanssareja, ja lisäksi ase jumiutui talviolosuhteissa helposti. L-39 taas pystyi tuhoamaan vihollisen T-26-, T-38- ja T-28-vaunuja menestyksekkäästi.
Käyttö > Jatkosota

Lahti L-39 ei pystynyt tuhoamaan uudempia neuvostoliittolaisia T-34- ja KV-1-panssarivaunuja, mutta sitä käytettiin menestyksellisesti bunkkerien ampuma-aukkojen, kevyiden kohteiden ja jopa lentokoneiden tuhoamiseen. Aseen erinomaisen tarkkuuden ansiosta hyvä ampuja saattoi ampua matalalla lentävän IL-2 Sturmovik-maataistelukoneen alas. Aseesta valmistettiin myös muutamia L-39/44-ilmatorjuntaversioita tähän tarkoitukseen. Räjähtävillä ammuksilla pystyttiin karkottamaan vihollisen tarkka-ampujia sekä ampumaan esimerkiksi auki olevasta panssarivaunun luukusta.
L-39:n huomattiin olevan kuitenkin liian kookas tehokkaaseen kuljetukseen rintamalla, ja useita kappaleita hylättiinkin perääntyessä. 50 kilogramman painoisen L-39:n vetämisessä käytettiin apuna poroja ja hevosia.
Käyttö > Sotien jälkeen

Sotien jälkeen asetyyppiä oli jäljellä noin 1650 kappaletta, ja vuonna 1951 vielä 1333 kappaletta. Vuosina 1960–1961 noin 1 000 asetta myytiin lähinnä yhdysvaltalaisille keräilijöille. Loput säilyivät Puolustusvoimien varastoissa, ja aseen käyttämistä helikoptereiden torjuntaan harkittiin. Vuonna 1986 loput aseet joko myytiin tai hävitettiin.
Kirjallisuutta

Timo Hyytinen: Arma Fennica 2 : Sotilasaseet, Arma Fennica Oy, Jyväskylä 1987 ISBN 951-99887-0-X
Timo Hyytinen: Aimo Lahden asekeksinnöt, Arma Fennica Oy, Jyväskylä 2013 ISBN 978-952-5687-21-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lahti L-39 Wikimedia Commonsissa
Jaeger Platoon: Antitank-rifles part 1: Finnish domestic designs
Cantores Minores

| Cantores Minores |
| --- | --- |
 Cantores Minores esiintyi Tuomiokirkossa Helsingin taiteiden yössä 2013.
Tiedot
Toiminnassa:  1952–
Tyylilaji:  Klassinen musiikki, nykymusiikki
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Laulukieli:  suomi, englanti, saksa, latina
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cantores Minores (”Pikkukanttorit”) on Helsingin tuomiokirkon virallinen poikakuoro. Se on Suomen suurin ja ammattimaisin poikakuoro ja kuorokoulu, joka toimii pääkaupunkiseudulla poikien ja nuorten miesten musiikillisena ja henkisenä kasvattajana. Kuorossa on 3–25-vuotiaita poikia ja nuoria miehiä lähes 500.lähde? Se on Suomen vanhin kirkollinen poikakuoro (perustettu vuonna 1952). Kuoron pysyvänä suojelijana toimii Suomen tasavallan presidentti. Cantores Minores on kuuluisa erityisesti Bachin, Händelin ja Mendelssohnin suurten kirkkomusiikkiteosten produktioistaan ja ammentaa inspiraationsa vahvasti saksalaisesta luterilaisesta poikakuorotraditiosta. Kuoro esiintyy Suomen lisäksi jatkuvasti myös ulkomaisilla kuorofestivaaleilla ja musiikkijuhlilla. Kuoro on tehnyt suuria konserttikiertueita Japaniin, Yhdysvaltoihin, Venäjälle ja kaiken kaikkiaan 22 Euroopan maahan.
Cantores Minores on saanut merkittävää tunnustusta niin musiikillisella kuin kasvatuksellisella saralla:
Suomen valtion Musiikkitoimikunta myönsi kuorolle musiikin valtionpalkinnon. vuonna 2014. Maaseudun Kukkasrahasto säätiö palkitsi kuoron helmikuussa 2015 Vuoden Kasvattaja 2014 -palkinnolla. Vuonna 2017 kuoro oli yksi viidestä ehdokkaasta Vuosisadan Kulttuuriteko -kategoriassa Vuosisadan Kulttuurigaalassa. Cantores Minores juhli 70-vuotisjuhlavuottaan vuonna 2022. 70-vuotisjuhlaviikoilla kuoro esitti Cimarosan Requiemin ja kuuluisan Leipzigin Tuomaskuoron kanssa H-mollimessun.lähde?
Cantores Minores voitti ensimmäisenä suomalaisena kuorona BBC:n järjestämän ensimmäisen kansainvälisen Let the People Sing -kilpailun vuonna 1965 ja oli Yleisradion nimeämä Vuoden Nuorisokuoro kaudella 2009–2010.lähde?
Historia

Kirkkoherra Kustaa Aapo Santavuori sai vuonna 1952 ajatuksen kansainvälisen tason poikakuoron perustamisesta tuolloin satavuotista toimintaansa juhlineen Helsingin Suurkirkon yhteyteen. Santavuori kutsui pastori Tarmo Nuotion Helsingin eteläisestä seurakunnasta perustamaan tällaista kuoroa, jonka esikuvina olisivat Leipzigin Tuomaskuoro, Dresdenin Kreuzkuoro ja Wiener Sängerknaben. Nuotio siirtyi Suurkirkkoon helmikuun alusta 1952 ja ryhtyi kokoamaan kuoron laulajistoa saman vuoden syksyllä. Äänenmuodostuksen ohjaajaksi kutsuttiin amerikansuomalainen maisteri ja muusikko Ruth-Esther Hillilä, joka oli Suomessa stipendiaattina. Uuden poikakuoron ensimmäiset harjoitukset pidettiin joulukuussa 1952.
Toiminta lähti käyntiin myötätuulessa, ensimmäinen julkinen esiintyminen oli äitienpäivänä 1953, ja kesällä pidetyn leirin jälkeen laulajien lukumäärä nousi kolmeenkymmeneen. Vuonna 1954 alkanut itävaltalaisen Peter Lacovichin 1954–1958 ja 1960–1962 melkein kymmenvuotinen johtajankausi loi perustan toiminnalle, ja jo silloin kuoro koki monia menestyksen hetkiä. Lacovichin johtajankauden lyhyellä välikaudella Harald Andersén (1959–1960) väliaikaisena johtajana muun muassa nauhoitti CM-kuoron laulamana koko Piae cantiones -kokoelman alkuperäismuodossaan. Vuonna 1962 tuli johtajaksi saksalainen Heinz Hofmann (johtaja vuosina 1962–1987). Hänen 25 vuotta kestänyt innostunut ja dynaaminen johtajankautensa vakiinnutti Cantores Minores -kuoron koulutus- ja konserttitoiminnan muodot ja loi kuorolle mainetta myös ulkomailla.lähde?
Vuosina 1987–2004 kuoroa ja vuonna 1990 perustettua Cantores Minores -musiikkiopistoa johti saksalainen professori Christian Hauschild. Hänen kaudellaan ohjelmisto painottui suurteoksiin ja arvostus varsinkin ulkomailla kasvoi entisestään eri maanosiin suuntautuneiden pitkien kiertueiden myötä. Vuoden 2005 alussa kuoron taiteellisena johtajana ja opiston rehtorina aloitti kapellimestari Hannu Norjanen, joka on itsekin kuoron kasvatti (1974–1980). Norjanen on opiskellut kuoron- ja orkesterinjohtoa Sibelius-Akatemiassa, josta hän valmistui kapellimestariksi. Hänen kaudellaan klassista kansainvälistä repertuaaria on laajennettu ja nykymusiikin osuus on lisääntynyt entisestään. Myös Cantores Minores -musiikkiopiston opetussuunnitelmaa on kehitetty aktiivisesti. Musiikillisia raja-aitoja on rikottu tekemällä yhteistyötä muun muassa Leningrad Cowboys -yhtyeen, Haloo Helsinki! -yhtyeen, Iiro Rantalan ja Paula Koivuniemen sekä Lauri Tähkän kanssa. Norjasen kauden ensimmäinen äänite Joululauluja (2007) sai erinomaiset arvostelut, joissa kiitettiin kuoron puhdasta laulamista sekä soinnin kirkkautta ja kuulautta.lähde?
Vuonna 2014 Cantores Minores sai musiikin valtionpalkinnon. Helmikuussa 2015 Maaseudun Kukkasrahasto säätiö myönsi kuorolle Vuoden kasvattaja 2014 -palkinnon.lähde?
Kuoro

Pääkuorossa (A-kuoro) lauloi vuonna 2021 noin 160 iältään 9–25-vuotiasta poikaa ja miestä. Kuoron kokoonpano on SSAATTBB (1. ja 2. sopraano, 1. ja 2. altto, 1. ja 2. tenori, 1. ja 2. basso). Äänenmurroksen jälkeen pojat siirtyvät poikaäänistä miesääniin. Kaikilla eri stemmoilla on omat järjestys- ja nuottiprefektinsä. Prefektit ovat kuoronjohtajan nimeämiä luottamushenkilöitä, jotka pitävät kuoron sisäisestä järjestyksestä huolen. Näiden lisäksi kuorossa on päänuottiprefekti vastaamassa kuoron nuoteista sekä pääjärjestysprefekti ja musiikillinen pääprefekti. Kuoro harjoittelee aktiivisesti useita kertoja viikossa (poikaäänet kolme ja miesäänet kaksi kertaa viikossa) ja konsertoi sekä Suomessa että ulkomailla. Matkat suuntautuvat usein Eurooppaan, mutta Cantores Minores on tehnyt myös lukuisia kiertueita Pohjois-Amerikkaan ja Japaniin sekä Intiaan.lähde?
Cantores Minores oli Yleisradion nimeämä Vuoden nuorisokuoro kaudella 2009–2010.
Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta 2011 palkitsi Stadin Slangi ry kuoron Stadin Junnu -tittelillä. Valinnan perusteet olivat: ”Cantores Minores -junnukööri on dilkannu snygii musaleesausta överille kolmelle tuussenille junnulle. Cantiksen junnut on sjungannu tosi korkeetasosta musaa Stadis ja traisannu Stadii tunnetuks ympäri boltsii. Saletti valinta Stadin Junnuks.”lähde?
Cantores Minores -kuoron entisistä laulajista koostuva CM Alumnikuoro (ent. CM Seniorikuoro) esiintyy ja konsertoi vuosittain projektiluontoisesti. Tämä noin 30 laulajan kokoonpano edustaa noin 1 %:a kuoron riveissä 70 vuoden aikana laulaneista yli 3000 cantislaisesta. Kuoro on toiminut aktiivisesti vuodesta 1993 lähtien ja se on tehnyt neljä kansainvälistä konserttimatkaa (1996 Viro, 2000 Saksa, 2004 Englanti, 2010 Italia). Kuoroa ovat johtaneet muun muassa CM-alumni Ari Häyrinen (1993–2007) ja Filip Häyrynen (2019). Tällä hetkellämilloin? kuoron johtajana toimii kapellimestari Hannu Norjanen.lähde?
Koulutusryhmät ja musiikkileikkikoulu

Kuoron yhteydessä toimii CM koulutusryhmät B-, Koraali- ja Cappellakuoro, jotka valmentavat 7–11-vuotiaita poikia esiintyvään A-kuoroon. Vuonna 2010 aloitti kuoron ensimmäinen B-valmennusryhmä Espoossa. Koulutusryhmissä opiskelee ja laulaa tällä hetkellä noin 110 poikaa. Halutessaan pojat voivat myös opiskella huilun- ja pianonsoittoa. CM-musiikkiopistossa toimii myös 3–6-vuotiaiden laulupainotteinen musiikkileikkikoulu, joissa musiikkia harrastaa tällä hetkellämilloin? noin 130 poikaa. Musiikkileikkikoulut toimivat Itäkeskuksessa, Jätkäsaaressa, Pakilassa, Perkkaalla, Pihlajamäessä, Tikkurilassa ja Meritullissa. Kuoro tekee yhteistyötä Kaisaniemen ala-asteen koulun ja Kruununhaan yläasteen kanssa.
Ohjelmisto

Cantores Minoresin vakituiseen repertuaariin kuuluvat muun muassa Johann Sebastian Bachin suurteokset (Matteus-passio ja Johannes-passio, jotka esitetään vuorovuosin, Jouluoratorio sekä H-mollimessu), kuten myös säveltäjän motetit. Muista merkittävistä kuoroteoksista voidaan mainita esimerkiksi Brahmsin ja Mozartin Requiemit. Kuoron a cappella -ohjelmisto on läpileikkaus koko klassisen kuoromusiikin historiasta, aina Orlando di Lassosta Olli Kortekankaaseen. Suomalainen kuoromusiikki on ohjelmistossa luonnollisesti vahvasti edustettuna (säveltäjinä muun muassa Einojuhani Rautavaara, Jukka Linkola, Joonas Kokkonen ja Leevi Madetoja). Jouluaikaan kuoro laulaa perinteisiä joulusävelmiä kymmenissä konserteissa. Kuoro oli mukana levyttämässä Lähetysseuran 150-vuotisjuhlalevyä Maailman kauneimmat joululaulut syksyllä 2009 yhdessä muun muassa Jari Sillanpään ja Tarja Turusen kanssa.lähde?
Kuoron viimeaikaisista musiikillisista aluevaltauksista voidaan mainita J. S. Bachin Magnificatin esittäminen vuonna 2007 ja Suomen kantaesityksensä lokakuussa 2008 saanut Robert D. Levinin täydentämä ”Suuri” C-mollimessu. Syksyllä 2009 Cantores Minores esitti muutaman vuoden tauon jälkeen Mozartin Requiemin. Keväällä 2010 olivat ensi kertaa ohjelmistossa Bernsteinin Chichester Psalms ja Andrew Lloyd Webberin Requiem. Syksyllä 2010 oli vuorossa Brahmsin Ein deutsches Requiem, joka oli samalla kuoron edellisen johtajan professori Christian Hauschildin muistokonsertti. Teos esitettiin myös Dresdenissä yhdessä Dresdenin Kreuzkuoron kanssa marraskuussa 2010. Lokakuussa 2012 Dresdenin Kreuzkuoro saapui Cantores Minores -kuoron 60-vuotisjuhlille, joiden yhteydessä kuorot esittivät yhdessä F. Mendelssohn Bartholdyn Elias-oratorion. Lokakuussa 2014 esitettiin kahdentoista vuoden tauon jälkeen Felix Mendelssohn Bartholdyn Paulus-oratorio. Lokakuussa 2015 kuoro järjesti XI Helsingin Bach-viikon, jonka päätöskonsertissa esitettiin J. S. Bachin Messu h-molli. Marraskuussa 2015 kuoro esitti yhdessä Kaartin Soittokunnan kanssa John Rutterin Requiemin. Pyhäinpäivän aaton konsertin ohjelmassa marraskuussa 2016 oli kuorohistorian ensimmäisen kerran G. F. Händelin Messias-oratorio ja vuonna 2019 Joseph Haydnin oratorio Luominen. Kesäkuussa 2019 kuoro esitti Felix Mendelssohn Bartholdyn teoksen Lobgesang (Sinfonia nr. 2). Vuonna 2021 järjestetyllä XII Helsingin Bach-viikolla kuoro esitti säveltäjämestarin Johannes-passion ja h-mollimessun. Syyskaudella 2022 oli ohjelmassa yli 40 vuoden tauon jälkeen Domenico Cimarosan Requiem, jonka kuoro kantaesitti Suomessa vuonna 1971. Kuoro esitti vuonna 2012 ensimmäisen kerran Iiro Rantalan Jouluoratorion.lähde?
Pienyhtyeet

Cantores Minores -poikakuoron yhteydessä toimii useita pienyhtyeitä kuten CM Vokaaliyhtye (SATB), CM Swing sekä jouluisin CM Tiernapojat (SATB sekä SA, TB). Lauluyhtyeet laulavat perusohjelmiston lisäksi myös kevyempää a cappella -ohjelmistoa. Myös A-kuoro esiintyy pienemmissä kokoonpanoissa (esimerkiksi noin 40 laulajan favoriittikuorona). CM-kuorolaisia esiintyy jatkuvasti myös yksityistilaisuuksissa kuten häissä ja hautajaisissa, yhtiöiden konferensseissa sekä muissa tilaisuuksissa.lähde?
Kuoron johtajia

1952–1954 Ruth-Esther Hillilä
1954–1958 Peter Lacovich
1959–1960 Harald Andersén
1960–1962 Peter Lacovich
1962–1987 Heinz Hofmann
1987–2004 Christian Hauschild
2005–     Hannu Norjanen
Levytyksiä

Cantores Minores (LP) (1971)
Jouluyö, juhlayö (LP) (1972)
Cantores Minores (LP) (1972)
Joulukertomus (LP) (1986)
Cantores Minores (LP) (1990)
In Dulci Jubilo (1993)
Kaunis ääni Suomesta (1995)
Jauchzet! (1995)
Kruunajaismessu (1996) (CD-versio vuoden 1954 alkuperäisestä live-äänitteestä)
Suomelle (1997)
Stratovarius: Destiny (1998)
Puer Natus in Betlehem (2000)
Joululauluja- Christmas carols (2007)
Iiro Rantala: Jouluoratorio (2013)
CREDO (2015)
Matkat

Kuoro on tehnyt historiansa aikana 66 ulkomaille suuntautuvaa konserttikiertuetta, joihin kuoron johtaja valitsee nykyään kuoron joukosta 60 hengen matkakuoron, johon kuuluu n. 20 miesääntä ja 40 poikaääntä.
| --- | --- |
 1957 Ruotsi  1964 Itä-Saksa  1967 Itä-Saksa  1968 Ruotsi, Tanska, Länsi-Saksa, Hollanti  1969 Norja  1970 Länsi-Saksa, Ranska, Iso-Britannia, Sveitsi  1972 Itä-Saksa, Sveitsi, Ruotsi  1974 Ruotsi  1974 Länsi-Saksa, Unkari, Itävalta  1976 Länsi-Saksa, Belgia, Ranska, Sveitsi  1978 Itä-Saksa  1980 Puola  1980 Länsi-Saksa, Ranska, Belgia  1981 Länsi-Saksa, Sveitsi  1982 Italia  1982 Yhdysvallat  1984 Ruotsi, Länsi-Saksa  1985 Itä-Saksa  1986 Länsi-Saksa  1988 Yhdysvallat  1989 Länsi-Saksa, Itä-Saksa  1990 Ruotsi  1990 Länsi-Saksa  1991 Saksa  1991 Viro  1992 Saksa  1993 Yhdysvallat  1994 Belgia, Ranska  1995 Japani  1996 Ruotsi, Tanska, Saksa  1996 Belgia, Saksa  1997 Japani  1998 Yhdysvallat :  1999 Venäjä  2000 Saksa  2000 Ruotsi  2000 Japani  2001 Latvia  2001 Unkari  2002 Saksa  2002 Saksa, Tšekki, Itävalta, Sveitsi  2003 Venäjä  2004 Saksa  2004 Norja  2005 Ruotsi, Tanska  2006 Ruotsi  2006 Yhdysvallat, Kanada  2007 Venäjä  2008 Intia  2008 Saksa  2009 Ruotsi  2010 Slovakia, Unkari, Kroatia, Slovenia, Itävalta, Saksa  2010 Saksa  2011 Saksa, Tanska  2012 Italia, Vatikaani  2013 Norja  2014 Sveitsi, Saksa  2015 Ruotsi (Let the Future Sing 2015 -festivaali, Tukholma), Latvia, Liettua, Viro  2016 Espanja (San Lorenzo de El Escorial, Madrid, Valencia, Barcelona, Montserrat, Mallorca)  2017 Saksa (Halle, Leipzig (Bach Woche), Berliini, Dresden, Regensburg), Tšekki, Sveitsi, Italia (Ravenna Festival)  2018 Unkari (Con Spirito -kirkkomusiikkifestivaali: Pècs, Békéscsaba, Nyíregyháza)  2018 Itävalta (Graz, Wien, Salzburg), Saksa (Merkendorf, Göttingen)  2019 Saksa (Hannover, Hamburg), Tanska (Vejle), Ruotsi (Malmö)  2020 Italia (Rooma)
Kirjallisuutta

Otonkoski, Pirkko-Leena: Cantores Minores: Helsingin Tuomiokirkon poikakuoron viisi ensimmäistä vuosikymmentä 1952–2002. Cantores Minores -kannatusyhdistys 2003. ISBN 9529164300.
Aiheesta muualla

Cantores Minoresin kotisivut
Laikkukenttämittari

| Laikkukenttämittari |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Kenttämittarit Larentiinae
Suku::  Xanthorhoe
Laji::  fluctuata
Kaksiosainen nimi
 Xanthorhoe fluctuata  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Laikkukenttämittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Laikkukenttämittari (Xanthorhoe fluctuata) on mittareihin lukeutuva, erittäin yleinen perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Väritykseltään hieman vaihteleva, harmaansävyinen perhonen. Siipien pohjaväri on valkoinen, mutta sävy vaihtelee puhtaanvalkoisesta kellertävään ja vaaleanharmaaseen. Etusiiven tyvisarka on tummanharmaa ja keskisaran tummanharmaa vyö ulottuu siiven etureunasta likimain siiven puoliväliin. Lisäksi siiven etureunassa on tumma laikku lähellä kärkeä. Takasiivet ovat vaaleat, yleensä ulospäin harmaantuvat. Molempien siipien ulkoreunassa on ohut, katkonainen, musta viiru. Siipiväli 23–28 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Laikkukenttämittaria tavataan Länsi-Euroopasta Venäjän poikki Japaniin. Suomessa lajia tavataan koko maassa. Perhoset lentävät kahtena sukupolvena toukokuusta heinäkuuhun ja heinäkuusta syyskuuhun.
Elinympäristö ja elintavat

Laikkukenttämittaria tavataan jokseenkin kaikissa ympäristöissä. Perhoset ovat aktiivisia hämärän laskeuduttua ja tulevat valolle. Kotelo talvehtii ohuen seitin suojaamana lähellä maanpintaa.
Ravintokasvi

Toukka syö monia ristikukkaiskasveja, puutarhoissa ne voivat olla kaalien (Brassica) tuholaisia.
Aiheesta muualla

kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q765903  BioLib: 52587  BOLD: 100497  CoL: 5C7XB  EoL: 293974  EPPO: LAREFL  EUNIS: 308214  Fauna Europaea: 445306  Fauna Europaea (new): 689f7ec6-fd14-4f02-9875-5e3972ce943c  GBIF: 1986157  iNaturalist: 243705  LoB: 5028  MaBENA: XanthFluct  NBN: NBNSYS0000005803  NCBI: 934902  Observation.org: 1454  Open Tree of Life: 136885  Laji.fi: MX.61821
Otto Carius

| Otto Carius |
| --- | --- |
 Otto Carius
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. toukokuuta 1922  Zweibrücken, Saksa
Kuollut: 24. tammikuuta 2015 (92 vuotta)
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksa
Palvelusvuodet:  1940–1945
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Oberleutnant
Otto Carius (27. toukokuuta 1922 Zweibrücken – 24. tammikuuta 2015) oli saksalainen panssarivaununjohtaja ja sotilasarvoltaan luutnantti. Hän tuhosi Tiger I -vaunullaan yli 150 vihollisen panssarivaunua toisessa maailmansodassa. Carius oli yksi kaikkien aikojen menestyksekkäimmistä panssarivaunujohtajista.
Carius aloitti rintamapalveluksensa panssarimiehenä Saksan 20. panssaridivisioonan 21. panssarirykmentissä kesäkuussa 1941, jolloin hän toimi PzKpfw 38 (t)-panssarivaunun lataajana. Elokuun ensimmäisenä päivänä 1941 Carius ylennettiin alikersantiksi. Vuoden 1943 alussa Carius siirrettiin 502. raskaaseen panssarivaunupataljoonaan, joka oli varustettu Tiger I -panssareilla. Carius osallistui pataljoonan mukana Leningradin rintaman taisteluihin ja kesällä 1944 Narvan ratkaisutaisteluihin muun muassa Sinimäillä. Luutnantti Carius haavoittui vakavasti 24. heinäkuuta 1944 Daugavpilsin suunnalla Latviassa. Toivuttuaan hänet määrättiin järeillä Jagdtiger-panssarintorjuntavaunuilla varustetun 512. raskaan panssarintorjuntapataljoonan 2. komppanian päälliköksi. Cariusin komppania osallistui keväällä 1945 taisteluihin muun muassa Siegburgissa ja Reinillä. Cariusin sota päättyi hänen komppaniansa antautumiseen yhdysvaltalaisjoukoille 15. huhtikuuta 1945.
Carius palkittiin muun muassa ensimmäisen ja toisen luokan rautaristeillä, rautaristin ritariristillä tammenlehvin ja hopeisella panssaritaistelumerkillä.
Sodan jälkeen Carius kouluttautui apteekkariksi ja perusti Herschweiler-Pettersheimiin, Rheinland-Pfalziin, apteekin nimeltä Tiger-Apotheke. Hän kirjoitti 1960 myös kirjan Tiger im Schlamm: Die 2./schw.Pz.-Abt.502 vor Narwa und Dünaburg (”Tiikerit mudassa: 2. raskas panssariosasto 502 Narvassa ja Daugavpilsissä”) sotakokemuksistaan. Kirjan käänsi suomeksi vuonna 2015 Raimo Malkamäki.
Kirjallisuutta

Carius, Otto: Tigerit mudassa. Koala-kustannus, 2015. ISBN 978-952-229-164-6.
Lakagigar

Lakagigar heinäkuussa 2004.
Lakin sijainti Islannissa.
Lakagigar eli Laki on rakotulivuori Islannissa. Halkeama saa alkunsa Grímsvötn-tulivuoresta. Laki kuuluu vulkaaniseen alueeseen, jonka keskuskraatteri on Katla ja johon kuuluu myös viikinkiaikoina noin vuonna 935 purkautunut Eldgjá. Laki on nimetty 818 metriä korkean halkeaman jakaman vuoren mukaan.
Vuoden 1783 purkaus

Tulivuoren vuonna 1783 tapahtunut purkaus on suurin laavavirtapurkaus historiallisella ajalla. Purkauksessa basalttista laavaa purkautui tulivuoresta seitsemän kuukauden ajan. Purkautuneen laavan määräksi on arvioitu 12–15 km³. Seuranneet satovahingot ja ruokavarastojen hävikit aiheuttivat nälänhädän, jossa kuoli 10 000 ihmistä eli viidesosa Islannin väestöstä. Suuren tuhkamäärän ohella purkauksessa vapautuneet runsaat fluorivety- ja rikkidioksidimäärät olivat tuhoisia. Ne saastuttivat laitumet, minkä seurauksena Islannin karjasta 11 000 nautaa, 28 000 hevosta ja 190 000 lammasta menehtyi. Niin ikään rannikkovedet pilaantuivat ajaen kalat syviin vesiin, mikä esti kalastuselinkeinon.
On arvioitu, että rikkidioksidin kyllästämä sumu surmasi Britteinsaarilla 23 000 ihmistä. Monien muiden ohella Yhdysvaltojen lähettiläs Ranskassa, Benjamin Franklin, havaitsi rikkikaasujen vaikutuksen Pariisissa hengityksen vaikeutumisena ja silmien kirvelynä. Hän arveli lähteeksi islantilaisen Hekla-tulivuoren purkautumista.
Ilmaston jäähtymisen vaikutukset muun muassa sadekausien rytmiin Aasiassa ja Afrikassa sekä myrkytykset surmasivat arviolta kuusi miljoonaa ihmistä.
Pohjois-Amerikassa oli kylmin talvi koskaan ja lumimyrsky iski jopa Yhdysvaltojen eteläosiin: Mississippi jäätyi New Orleansissa ja Meksikonlahdella oli jäätä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lakagígar (pdf-esite) (englanniksi)
BBC News: The eruption that changed Iceland forever (englanniksi)
Science Daily: Icelandic Volcano Caused Historic Famine In Egypt, Study Shows (englanniksi)