Aristoteles
Vaikutus ja kritiikki > Myöhäisantiikki ja keskiaika

Toisella ja kolmannella vuosisadalla alkoi Aristoteleen teosten laaja kommentointityö, joka kesti 500-luvulle saakka; monet näistä kommentaattoreista olivat uusplatonilaisia. Työhön osallistuivat useat myöhäisantiikin merkittävimmät filosofit, muun muassa Porfyrios, Iamblikhos, Simplikios ja Boëthius. Tällä työllä oli suuri merkitys Aristoteleen myöhemmän maineen muodostumisessa. Boëthius otti työkseen myös teosten kääntämisen kreikasta latinaksi, sillä kreikkaa ei enää opetettu lännessä tuolloin. Boëthiuksen käännökset ja kommentaarit sekä Porfyrioksen Eisagoge olivat käytännössä ainoat aristoteeliset teokset, jotka lännessä tunnettiin vuosisatoihin.
Jotkut varhaiset kristityt ajattelijat, kuten Tertullianus, hylkäsivät filosofian kokonaisuudessaan pakanallisena ja evankeliumeiden syrjäyttämänä. Kirkkoisä Augustinus käytti 400-luvulla teologiansa pohjana platonilaista ja uusplatonilaista filosofiaa, mutta ei löytänyt käyttöä Aristoteleelle, vaikka kehuikin tätä Jumalan valtiossa yhtenä Platonin lahjakkaimmista ja ahkerimmista oppilaista.
Lännessä ei ollut 500- ja 1200-lukujen välillä Aristoteleen teoksia saatavilla eivätkä ne näin ollen olleet tunnettuja. Aristotelesta kuitenkin tutkittiin edelleen bysanttilaisessa maailmassa sekä islamilaisessa kulttuuripiirissä, sillä antiikin Kreikan filosofinen perintö päätyi muslimien haltuun heidän valloitettuaan Aleksandrian, Syyrian ja Sassanidien valtakunnassa sijainneen Gundishapurin akatemian. Aristoteleen teoksia käännettiin arabian ja syyrian kielille, ja islamilaiset oppineet, tunnetuimpina Averroës (Ibn Rušd) ja Avicenna (Ibn Sina), kommentoivat teoksia laajasti pyrkien yhdistämään ne islamilaisen teologian kanssa. Aristotelismin harrastus levisi myös islamilaisen maailman juutalaisten oppineiden keskuuteen, jotka puolestaan pyrkivät yhdistämään Aristoteleen opetukset oman uskonsa kirjoituksiin. Aikakauden tunnetuin juutalainen Aristoteles-oppinut oli rabbi Maimonides.
Kiinnostus Aristoteleen filosofiaa kohtaan heräsi kristityssä Euroopassa uudelleen 1200-luvulla. Kaksi merkittävintä hahmoa Aristoteleen uudessa tulemisessa lännessä olivat Wilhelm Moerbekelainen, joka käänsi Aristoteleen teokset latinaksi sekä kreikan että arabian kielistä; sekä Tuomas Akvinolainen, joka kommentoi hänen teoksiaan laajasti ja hyödynsi niitä muun muassa suurteoksessaan Summa theologiae.
Tuomaan pyrkimys yhdistää aristotelismi oikeaoppiseen kristilliseen teologiaan kohtasi ensin vastustusta kirkon auktoriteettien taholta, mutta hyväksyttiin lopulta. Tuomaan lähestymistavasta, tomismista, tuli sydän- ja myöhäiskeskiajan skolastiikan tavallisin filosofinen lähestymistapa ja suorastaan katolisen kirkon vakiintunut dogmi. Aristotelesta pidettiin niin arvossa, että Tuomas ja muut kutsuivat häntä yksinkertaisesti nimellä "Filosofi", ikään kuin koko filosofian henkilöitymänä. Dante puolestaan kutsui Aristotelesta "viisasten mestariksi" ja sijoitti hänet Jumalaisessa näytelmässä Limbukseen, Helvetin esipihalle, joka oli varattu "hyveellisille pakanoille". Samasta paikasta löytyivät myös monet muut antiikin filosofit, kuten Sokrates ja Platon.
Aristoteleen arvovalta filosofisissa ja luonnontieteellisissä asioissa oli 1300-luvulla monin paikoin jo lähes kiistaton, ja häntä pidettiin useiden alojen auktoriteettina. Uudet yliopistot muun muassa Prahassa, Wienissä, Kölnissä ja Heidelbergissä olivat aristoteelisia. Samaan aikaan kehittyi kuitenkin myös aristotelismin vastaisia liikkeitä muun muassa Oxfordin ja Pariisin yliopistoissa, eikä vastustus nyt perustunut enää vain teologisiin vaan myös esimerkiksi tietoteoreettisiin ja luonnonfilosofisiin syihin. Eräs askel poispäin aristoteelisesta fysiikasta oli impetusteoria.