stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Krivošeino

| Krivošeino Кривошеино |
| --- | --- |
 Krivošeino
 Koordinaatit: 57°20′28″N, 83°55′45″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Tomskin alue
Piiri:  Krivošeinon piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  559,1 km²
Väkiluku (2015):  5 845
 
 Kunnan sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Krivošeino (ven. Кривоше́ино) on kylä, maalaiskunta ja Krivošeinon piirin hallinnollinen keskus Tomskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Objoen vasemmalla rannalla 170 kilometriä Tomskista luoteeseen. Kunnassa on 5 800 asukasta (vuonna 2015).
Kunnan pinta-ala on 559,1 neliökilometriä. Keskuskylän lisäksi siihen kuuluvat Novoislambulin ja Žukovon kylät.
Krivošeinon kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1740. Vuonna 1868 sinne rakennettiin kirkko. Vuonna 1920 muodostettiin Krivošeinon kyläneuvosto ja vuonna 1925 kylästä tuli piirikeskus. 1930-luvulla seudulle asutettiin karkotettuja kulakkeja.
Krivošeinon kautta kulkee Tomskin ja Kolpaševon välinen maantie. Tärkeimmät elinkeinot ovat maanviljely ja metsäteollisuus. Palveluihin kuuluvat keskikoulu, ammattikoulu, lasten harrastuskeskus, musiikkikoulu, kulttuuritalo, kaksi kirjastoa ja piirisairaala. Paikallislehtenä ilmestyy Raionnyje vesti.
Aiheesta muualla

Krivošeinon kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Philippe Hersent

Philippe Hersent (oikealta nimeltään Bernard Koevoets, 26. heinäkuuta 1912 Écommoy – 30. joulukuuta 1982 Rooma) oli ranskalainen elokuvanäyttelijä.
Hersentin elokuvaura alkoi pienistä sivuosista 1930-luvulla. Hän osallistui toiseen maailmansotaan ja siirtyi sen jälkeen Italiaan, jossa hän esiintyi lukuisissa eri lajityyppejä edustavissa viihde-elokuvissa. Niistä ehkä merkittävin on Carlo Ludovico Bragaglian Ritarit (La Gerusalemme liberata) vuodelta 1957.
Elokuvia

Marathonin sankari, 1959
Herkuleen kosto, 1960
Anno 79 – La distruzione di Ercolano, 1962
Il Colosso di Roma, 1964
Viimeinen gladiaattori, 1964
I giganti di Roma, 1964
Aiheesta muualla

International Movie Database: Philippe Hersent (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet
Kristoforos (yhtye)

Kristoforos (suom. Kristuksen kantajat) on hengellinen lauluyhtye, joka levytti 1970- ja 1980-luvuilla. Kristoforos syntyi Alajärvellä 1970-luvulla paikallista kulttuuritapahtumaa varten kootusta lauluryhmästä.
Yhtye tuli tunnetuksi vahvasta laulullisuudesta ja hengellisestä sanomasta. Äänite Oi Jeesus mestari myi 14 000 kappaletta. Kristoforos kiersi keikoilla myös Niilo Yli-Vainion tilaisuuksissa.
Kokoonpano

Maija-Liisa Kangastie
Aino Kataja
Timo Kataja
Tellervo Saukko
Hannele Palmi
Diskografia

Matkalla taivaaseen (1977)
Olen kuullut on kaupunki tuolla (1979)
Katso Jeesukseen (1982)
Oi Jeesus mestari (1987)
Aiheesta muualla

Kristoforoksen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kreikkalainen komedia

Kreikkalainen teatterinaamio 100-luvulta eaa. Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.
Komedia (m.kreik. κωμωδία, kōmōdia) oli yksi antiikin kreikkalaisen teatterin kolmesta näytelmälajista tragedian ja satyyrinäytelmän ohella. Klassinen attikalainen tai ateenalainen komedia jaetaan yleensä kolmeen aikakauteen, vanhaan komediaan, keskikomediaan ja uuteen komediaan. Vanha komedia on säilynyt nykyaikaan lähinnä Aristofaneen yhdentoista jäljellä olevan näytelmän muodossa. Keskikomedian ajan näytelmät ovat enimmäkseen kadonneet; niistä on säilynyt vain suhteellisen lyhyitä katkelmia kirjailijoiden kuten Athenaios teoksissa. Uusi komedia tunnetaan pääasiassa Menandroksen teoksista säilyneiden papyrusfragmenttien kautta.
Aristoteles kirjoitti Runousopissaan noin vuonna 335 eaa., että komedia pohjautuu varhaisempiin falloslauluihin. Hän luonnehti komediaa sanoen sen olevan ”kehnompien ihmisten jäljittelyä, mutta ei kuitenkaan pahuuden kaikkien muotojen, vaan häpeään kuuluvan naurettavuuden osalta”. Komedian tarkoitus oli esittää naurettavaa, viallista ja rumaa, mutta se ei aiheuttanut katsojissa tuskaa, niin kuin tragedia.
Konstantínos Trypánis on luonnehtinut komediaa viimeiseksi niistä suurista runouden lajeista, jotka Kreikka antoi maailmalle.
Esitykset

Komedioita esitettiin Ateenassa näytelmäkilpailuissa, joita järjestettiin  Dionysoksen, viinin ja hedelmällisyyden jumalan, kunniaksi kahdesti vuodessa pidetyillä juhlilla. Maaliskuussa järjestetyn kaupunki-Dionysian osaksi komediakilpailut tulivat vuonna 487/486 eaa.; tammikuussa järjestetyssä Lenaia-juhlassa puolestaan alettiin järjestää komediakilpailuja vuodesta 432 eaa. alkaen. Esityksiä järjestettiin Dionysoksen teatterilla Akropoliin juurella.
Vaikuttaa siltä, että kullakin juhlilla viisi komediakirjailijaa on esittänyt kukin yhden näytelmän. Määrä on saatettu vähentää kolmeen peloponnesolaissodan aikana. Näytelmäkirjailijat anoivat juhlista vastaavalta arkontilta lupaa osallistua. Mikäli heidät valittiin, heille myönnettiin koregi eli varakas henkilö, jonka tehtävä oli kustantaa näytös.
Näytelmäkirjailijat kirjoittivat joskus näytelmiään uusiksi ja tekivät niistä uusia versioita kilpailuihin. Esimerkiksi Aristofaneen Pilvet on säilynyt paranneltuna versiona, joka on peräisin noin vuosilta 420-417 eaa. ja jota ei todennäköisesti koskaan esitetty. Näytelmän ensimmäinen versio kirjoitettiin Dionysia-juhlille vuonna 423 eaa. Galenos mainitsi 100-luvulla esimerkkinä Eupoliksen komedian Autolykos, jonka ensimmäinen versio kirjoitettiin noin vuonna 420 eaa., kun taas sen toinen versio esitettiin noin vuonna 418 eaa.
Aikakaudet

Aleksandrialaiset tekstikriitikot, ja erityisesti Aristofanes Byzantionlainen, vaikuttavat jakaneen ensimmäisenä kreikkalaisen komedian sen kolmeen kanoniseen aikakauteen: vanhaan komediaan (arkhàia), keskikomediaan (mese) ja uuteen komediaan (nea). Tämä jaottelu vaikuttaa olleen enimmäkseen sattumanvarainen, ja komedia kehittyi todennäköisesti yhtämittaisesti vuosien varrella.
Aikakaudet > Vanha komedia

Vanhan komedian (arkhaia kōmōdia) aika käsittää 500- ja 400-luvut eaa. Attikalaisen komedian perustajana on usein pidetty 500-luvulla eaa. elänyttä Susarionia. Varhainen vuosien 480 ja 440 eaa. välille sijoittuva attikalainen komedia vaikuttaa olevan kokonaisuudessaan kadonnut. Tuon ajan merkittävimpiä komediakirjailijoita olivat Magnes, jonka teoksista on säilynyt vain joitakin katkelmia, joiden aitous on epävarmaa, sekä Kratinos, joka voitti kaupunki-Dionysian komediakilpailun todennäköisesti noin vuonna 450 eaa. Vaikka Kratinokselta ei tunneta yhtään kokonaisena säilynyttä näytelmää, hänen näytelmistään on säilynyt satoja katkelmia.
Nykyajasta katsottuna merkittävin vanhan komedian kirjailijoista on Aristofanes, jonka teokset edustavat poliittisella satiirillaan ja seksuaalisilla vihjauksillaan usein koko lajityyppiä. Aristofanes pilkkasi aikansa merkittävimpiä henkilöitä ja instituutioita, mikä näkyy esimerkiksi siinä, miten hän käsitteli Sokratesta näytelmässään Pilvet. Linnuissa hän arvosteli puolestaan Ateenan demokratiaa, Lysistratessa peloponnesolaissotaa. Aristofanes oli kuitenkin vain yksi lukuisista komediakirjailijoista, joita Ateenassa 400-luvun lopulla toimi. Hänen merkittävin aikalaiskilpailijansa oli Eupolis.
Vanha komedia vaikutti huomattavasti moniin myöhempiin eurooppalaisiin kirjailijoihin, kuten François Rabelais,  Miguel de Cervantes, Jonathan Swift ja Voltaire. He kopioivat vanhasta komediasta erityisesti sen piirteen, että poliittiset hyökkäykset naamioidaan ilveilyyn. Vanhan komedian perintö voidaan nähdä edelleen nykyaikaisessa komediassa, esimerkiksi Monty Pythonin huumorissa.
Aikakaudet > Keskikomedia

Keskikomedian (mesē kōmōdia) aika käsittää suurin piirtein 300-luvun eaa. Vanhan komedian ja keskikomedian välille ei kuitenkaan voida vetää jyrkkää rajaa. Antiikin ajan oppineet viittasivat keskikomedialla lähinnä ajanjaksoon, joka sijoittuu Aristofaneen ja hänen aikalaistensa jälkeen, mutta ennen Menandrosta. Toisaalta Aristofaneen viimeiset näytelmät Naishallitus ja Rikkaus voidaan jo lukea keskikomedian edustajiksi. Muita sen edustajia ovat muun muassa Antifanes, Anaksandrides, Kalliades ja Epikrates Ambrakialainen.
Keskikomedian nähdään yleensä eroavan vanhasta komediasta erityisesti kolmella tavalla: kuoron rooli väheni sellaiseksi, ettei sillä ollut vaikutusta näytelmän juoneen; tunnettuja henkilöitä ei enää esitetty tai imitoitu näytelmissä; ja naurettaviksi tehtiin enemmän yleinen kuin henkilökohtainen, ja kirjallinen enemmän kuin poliittinen. Mytologiset parodiat olivat suosittuja ainakin jonkin aikaa. Keskikomedian aikana kehittyi suuri joukko vakiohahmoja, kuten kurtisaani, loinen, rellestäjä, filosofi ja itserakas kokki.
Koska yhtään kokonaista keskikomediaa edustavaa näytelmää ei ole säilynyt, niiden kirjallista arvoa tai omaperäisyyttä on vaikea arvioida.
Aikakaudet > Uusi komedia

Uuden komedian (nea kōmōdia) aika ulottuu 300-luvulta eaa. 100-luvulle eaa. Sitä edustavat muun muassa Menandros, Apollodoros Karystoslainen, Makhon ja Poseidippos Kassandreialainen.
Uudesta komediasta on säilynyt paljon katkelmia, mutta ei yhtään kokonaista näytelmää. Laajimmin on säilynyt Menandroksen Ärmätti, joka löydettiin papyruskopiona vuonna 1958. Vuonna 1907 löydetty niin kutsuttu Kairon koodeksi sisältää puolestaan pitkiä jaksoja sellaisista Menandroksen näytelmistä kuin Välitystuomio, Samoksen nainen sekä Keritty kaunotar. Muutoin suuri osa siitä mitä tiedämme uudesta komediasta on peräisin Plautuksen ja Terentiuksen myöhemmistä latinankielisistä käännöksistä ja mukaelmista.
Uudessa komediassa rakkaudesta tuli ensimmäistä kertaa draaman pääelementti. Uusi komedia nojasi keskikomediaakin voimakkaammin vakiohahmoihin, kuten äkäinen vanha mies (senex iratus); dominoiva vanhempi, joka yrittää tehdä poikansa tai tyttärensä haaveet tyhjiksi, ja joka päätyy samoihin paheisiin ja hullutuksiin kuin josta yritti säästää lapsensa; sekä mahtaileva sotilas, joka on juuri palannut sodasta kovaäänisenä, rahapussi täynnä ja pää tyhjänä. Uusi komedia kuvasi ateenalaista yhteiskuntaa ja sen moraalia, mutta ei pyrkinyt kritisoimaan tai parantamaan sitä.
Uusi komedia on vaikuttanut Plautuksen ja Terentiuksen roomalaisen komedian kautta eurooppalaiseen kirjallisuuteen, erityisesti William Shakespearen, Ben Jonsonin, William Congreven ja William Wycherleyn komedioihin. Myös suuri osa nykyaikaisesta romanttisesta komediasta ja tilannekomediasta, erityisesti sukupolvikomedia, on uuden komedian perillistä.
Komediakirjailijoita > Vanha komedia

| --- | --- |
 Susarion (n. 580 eaa.)  Epikharmos (n. 540–450 eaa.)  Formis (500-luvun loppu eaa.)  Deinolokhos (487 eaa.)  Euetes (485 eaa.)  Euksenides (485 eaa.)  Myllos (485 eaa.)  Khionides 487 eaa.  Magnes 472 eaa.  Kratinos (n. 520–420 eaa.)  Krates (n. 450 eaa.)  Ekfantides  Peisandros  Epilykos  Kallias Skhoinion  Hermippos (435 eaa.)  Myrtilos  Lysimakhos  Hegemon Thasoslainen (413 eaa.)  Sofron  Frynikhos (n. 435–405 eaa.)  Lykis (ennen 405 eaa.)  Leukon  Lysippos (434 eaa.):  Eupolis (~446–411 eaa.)  Aristofanes (n. 456–386 eaa.; voitti 12 kertaa vuosien 427–388 eaa. välillä)  Aristomenes (431–388 eaa.)  Ameipsias (n. 423–414 eaa.)  Telekleides (400-luku eaa.; Aristofaneen aikalainen)  Ferekrates (420 eaa.)  Platon (Platon Komikos; 428–391 eaa.)  Diokles Fleiuslainen  Sannyrion (407 eaa.)  Filyllios (394 eaa.)  Hipparkhos  Arkhippos  Polyzelos  Filonides  Eunikos (400-luku eaa.)  Apollofanes  Eufonios (458 eaa.)  Kantharos (422 eaa.)  Strattis (n. 412–390 eaa.)  Kefisodoros (402 eaa.)  Nikofon (388 eaa.)  Alkaios (388 eaa.)  Nikokhares (k. ~345 eaa.)
Komediakirjailijoita > Keskikomedia

| --- | --- |
 Eubulos (300-luvun alku eaa.)  Araros, Aristofaneen poika (388, 375 eaa.)  Antifanes (n. 407–333 eaa.)  Anaksandrides (300-luku eaa.)  Kalliades (300-luku eaa.)  Nikostratos, Aristofaneen poika  Filippos, Aristofaneen poika  Filetairos (n. 390–320 eaa.)  Anaksilas (343 eaa.)  Ofelion  Kallikrates  Herakleides (348 eaa.)  Aleksis (n. 375–275 eaa.)  Amfis (336 eaa.)  Aksionikos  Kratinos nuorempi  Erifos, Antifanesta plagiarisoinut:  Epikrates Ambrakialainen (300-luku eaa.)  Straton  Aristofon  Sotades  Augeas  Efippos  Heniokhos  Epigenes  Mnesimakhos  Timotheos  Sofilos  Antidotos  Ksenarkhos  Dromon  Krobylos (324 eaa. jälkeen) - mahdollisesti uuden komedian kirjailija  Timokles (324 eaa.)  Damoksenos (n. 370–270 eaa.)
Komediakirjailijoita > Uusi komedia

| --- | --- |
 Filippides (335 eaa., 301 eaa.)  Filemon Soloilainen/Syrakusalainen (n. 362–262 eaa.)  Menandros (n. 342–291 eaa.)  Apollodoros Gelalainen (n. 340–290 eaa.)  Stefanos (332 eaa.)  Apollodoros Karystoslainen (n. 300–260 eaa.)  Difilos (n. 340–290 eaa.)  Eufron  Dionysios (Arkhestratoksen jälkeen)  Theofilos (Kallimedonin aikalainen)  Sosippos (Difilloksen aikalainen)  Anaksippos (303 eaa.):  Demetrios (299 eaa.)  Arkhedikos (302 eaa.)  Sopatros (282 eaa.)  Damoksenos (Epikuroksen aikalainen)  Hegesippos (Epikuroksen jälkeen)  Filemon  Theognetos  Bathon  Diodoros  Makhon Korinttilainen/Aleksandrialainen (200-luku eaa.)  Poseidippos Kassandreialainen (n. 316–250 eaa.)
Aiheesta muualla

Heath, Malcolm: Aristotle on Comedy (Arkistoitu – Internet Archive) University of Leeds (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ancient Greek comedy
Orja näytelmässä. Yksityiskohta punakuvioisesta krateerista noin vuodelta 350-340 eaa.
Näyttelijä, jolla on kaljupäistä miestä esittävä naamio. 100-luku eaa.
Käännös suomeksi
Hervor

| Hervor |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  muinaisskandinaavinen nimi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hervor on muinaisskandinaavinen naisen etunimi. Sen alkuosa Her- merkitsee ’sotajoukkoa’. Loppuosa -vor on useissa naisennimissä esiintyvä nimielementti, joka on liitetty merkityksiin ’olla varuillaan’ ja ’puolustaa’.
Suomessa Hervor on ollut erittäin harvinainen nimi. Digi- ja väestötietoviraston etunimitilastoon on vuoteen 2021 mennessä kirjattu noin 10–20 tämännimistä naista.
Nimipäivät

Hervor-nimi sisältyi suomenruotsalaiseen almanakkaan vuosina 1950–1994. Nimipäivä oli 18. syyskuuta.
Ruotsin almanakassa Hervorin nimipäivä on 1. huhtikuuta.
Herra Bliss

| Herra Bliss> Mr. Bliss |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  J. R. R. Tolkien
Kuvittaja:  J. R. R. Tolkien
Kieli:  englanti
Genre:  lastenkirja
Kustantaja:  George Allen & Unwin (Iso-Britannia) Houghton Mifflin Company (Yhdysvallat)
Julkaistu:  syyskuu 1982 (Iso-Britannia) tammikuu 1983 (Yhdysvallat)
Suomennos
Suomentaja:  Panu Pekkanen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1983
Sivumäärä:  102
ISBN:  951-0-11723-4

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Herra Bliss (engl. Mr. Bliss) on Tarun sormusten herrasta kirjoittajana tunnetun englantilaisen J. R. R. Tolkienin kirjoittama ja kuvittama lasten kuvakirja omalaatuisen herra Blissin kommelluksista uuden autonsa kanssa. Kirja julkaistiin postuumisti vuonna 1982, yhdeksän vuotta Tolkienin kuoleman jälkeen. Suomeksi se ilmestyi 1983 Panu Pekkasen kääntämänä.
Alkuperäinen Herra Bliss on huolellisesti suunniteltu, paperikansien väliin kirjaksi sidottu käsikirjoitus, jonka kuvitukset on luonnosteltu lyijy- tai mustekynällä ja väritetty sitten puuväreillä ja paikoitellen myös musteväreillä. Julkaistu teos on näköispainos Tolkienin käsikirjoituksesta.
Suomennoksessa kunkin aukeaman oikealla sivulla on Tolkienin kuvasivut sellaisenaan englanninkielisine tekstauksineen ja vasemmalla suomennetut tekstit ilman kuvia. Tolkienin käsialan ajoittaisesta vaikeaselkoisuudesta johtuen myös alkuteoksessa vasemmalle on ladottu vastakkaisen sivun tekstit painokirjaimin.
Tarina

Tarina kertoo korkeita hattuja käyttävästä herra Blissistä, jolla on lemmikki nimeltä Kirahkani (engl. Girabbit): kaniinia muistuttava erikoinen olento, jolla on pitkä kaula kuin kirahvilla. Eräänä päivänä herra Bliss ostaa päähänpiston seurauksena auton, kirkkaankeltaisen punaisilla pyörillä. Koska hän on unohtanut ottaa lompakkonsa mukaan lähtiessään ostoksille, hän joutuu jättämään polkupyöränsä pantiksi autokauppaan.
Herra Bliss päättää lähteä ajelulle tapaamaan ystäviään Dorkinseja. Heti ensimmäisestä mutkasta käännyttyään hän törmää kuitenkin suoraan kaalikärryjä työntävään herra Dayhin ja pian sen jälkeen rouva Knightin banaanikuormaan. Koska sekä herra Dayn että rouva Knightin kulkuvälineet ovat särkyneet, herra Bliss joutuu ottamaan heidät lasteineen kyytiinsä. Tie kulkee metsän läpi, ja siellä herra Blissin ohjaaman auton eteen asettuu kolme karhua: Archie, Teddy ja Bruno. Karhut ryöväävät kaalit ja banaanit ja tulevat sitten hekin kyytiin.
Auto on niin täysi, ettei herra Bliss saa painettua jarrua Dorkinseille viettävässä alamäessä. Niinpä auto rysähtää muuriin ja koko joukkio lentää puutarhaan, suoraan siellä piknikillä istuvien Dorkinsien päälle. Dorkinsien toivuttua pahastuksestaan he tarjoavat vieraille lounasta, mutta karhut ahmivatkin puutarhan antimet lähes loppuun ja karkaavat. Herra Blissin vastusteluista huolimatta heidän peräänsä päätetään lähteä: herra Day haluaa takaisin kaalinsa ja rouva Knight banaaninsa, ja Dorkinsit ovat muuten vain vihaisia karhuille.
Herra Blissin ja muiden saapuessa karhujen metsään on jo pimeää, ja itsensä hohtavan valkeiksi värjänneet karhut säikyttävät kaikki perinpohjaisesti. Herra Bliss pakenee kauhuissaan, mutta muut jäävät sijoilleen huvittuneiden karhujen ratketessa nauruun. Loppujen lopuksi karhut tarjoavat herra Daylle, rouva Knightille ja Dorkinseille runsaan illallisen ja yösijan. Herra Bliss puolestaan rämpii metsän halki, kunnes löytää itsensä aamun sarastaessa kotikylänsä laidalta.
Herra Bliss päättää hakea polkupyöränsä autokauppias Binksin varastosta – aikoen palata haettuaan lompakkonsa –, mutta hänen puuhansa huomataan ja herra Binks vaatii ylikonstaapeli Boffinia pidättämään hänet. Samaan aikaan karhut, Dorkinsit, herra Day ja rouva Knight saapuvat kylään herra Blissin hylkäämällä autolla, ja heilläkin on omat velkavaatimuksensa herra Blissille esitettäväksi.
Kun herra Bliss palaa kotiinsa, hän saa huomata ruokkimatta jääneen Kirahkanin tunkeutuneen hänen kotiinsa ja syöneen tiensä kerrosten läpi niin, että sen pää pilkottaa ulos savupiipusta. Tämä koituu kuitenkin herra Blissin onneksi, sillä Kirahkani säikyttää karhuja lukuun ottamatta kaikki hänen velkojansa pakosalle. Kirahkani puolestaan säikähtää karhuja ja karkaa. Lopulta herra Bliss joutuu maksamaan velkansa ja elämä palaa uomiinsa. Herra Day ja rouva Knight menevät naimisiin ja herra Bliss antaa autonsa heille häälahjaksi. Kesken hääjuhlien Kirahkanikin palaa ja paljastuu, että se on poissa ollessaan syönyt karhujen ruokavarastot typötyhjiksi ja puraissut Dorkinsien puutarhan kaikista puista latvat poikki.
Vastaanotto

The Sunday Timesissa 19. syyskuuta 1982 ilmestynyttä laajaa artikkelia lukuun ottamatta Herra Blissin ensijulkaisu ohitettiin lehdistössä pääosin vain lyhyin uutismaininnoin. Marraskuun lopulla ilmestyneen Times Literary Supplementin arvostelussa Tom Shippey kiinnitti erityistä huomiota teoksen kieleen: Herra Blissin hahmot puhuvat toinen toistaan kansanomaisemmin. Shippeyn mukaan teos ”ylistää joka vaiheessaan kadonnutta kansanomaista Englantia, missä kaikki kaikki tekivät – ja puhuivat – juuri niin kuin heidän mielensä teki”. Teoksessa on runsaasti vanhahtavia piirteitä rahayksiköistä kielivitseihin ja luokka-ajatteluun, mutta hän ei näe niitä ongelmaksi, eiväthän ne ole haitanneet monen muunkaan lastenkirjallisuuden klassikon menestystä: ”kyseessä on klassikko jonka kaltaisia ei enää kirjoiteta”.
Tolkien Societyn Amon Hen -lehdessä Jessica Yates vertasi Herra Blissiä Beatrix Potterin tuotantoon. Yhtymäkohdiksi hän näki niin maalaisympäristön tapahtumapaikkana kuin sekä eläimistä että ihmisistä koostuvan hahmojoukon, mutta myös ylipäänsä lapsia väheksymättömän tyyliin. Tolkienin elämäkerrassa Humphrey Carpenterkin vertaa Herra Blissin ironista huumoria Beatrix Potteriin. Kuvituksessa hän näkee vaikutteita Edward Learin tyylistä, joskin ”Tolkienin lähestymistapa on vähemmän groteski ja hienostuneempi kuin Learin”.
Näyte Tolkienin kuvitus- ja tekstaustyylistä. Vasemmassa laidassa kuvittaja kapinoi: ”Autokin on siellä (samaten ponit ja aasi), mutta en jaksa piirtää niitä.”
Herralahti

| Herralahti> Herreviken |
| --- | --- |
 Koivulantietä Herralahden kaupunginosassa.
Kaupunki:  Pori
Suuralue:  Itäinen Maa-Pori
Kaupunginosa nro:  14
Väkiluku:  711 (2013)
Herralahti (ruots. Herreviken, aikoinaan myös Kungsviken, Kronoviken ja Fiskviken) on Porin kaupunginosa, joka sijaitsee keskustan itäpuolella.
Se käsittää nauhamaisesti Paanakedonkadun ja siitä risteävän Pohjanmaantien varrella sijaitsevaa teollisuus- ja liikealuetta, joka pohjoisessa rajoittuu Aittaluodon tehdasalueeseen. Lisäksi Herralahteen kuuluu Pohjanmaantien eteläpuolella oleva asuinalue sekä Paanakedonkadun keskustanpuoleisessa päässä sijaitseva Herralahden urheilukenttä sitä ympäröivine puistoineen. Herralahden länsipuolella on Kuninkaanhaan kaupunginosa, jossa Herralahden ala-aste nimestään huolimatta toimi vuoteen 2015 saakka.
Herralahden lahti

Vielä 1900-luvun alussa nykyisen Herralahden kentän ympäristössä oli matala Kokemäenjoen lahti nimeltään Herre Viken eli Herran lahti. Sen erotti joesta kapea salmi, jonka ylitse oli rakennettu Aittaluotoon johtava silta vuonna 1781. Herralahden ja Kokemäenjoen välisellä niemellä nykyisen Linnansillan kohdalla toimi pitkään laivaveistämö eli varvi. Se perustettiin jo vuonna 1572 ja oli toiminnassa aina 1900-luvun alkupuolelle saakka.
Maatunut ja soistunut Herralahti täytettiin 1920-1930-luvuilla, niin että vuonna 1935 paikalle avattiin urheilukenttä.
Herralahden urheilualue

Yleisurheilu- ja jalkapallokentän lisäksi alueelle rakennettiin myös hiekkapintainen jalkapallokenttä, joka talvisin jäädytettiin luistinradaksi. Kenttää käyttivät kesäisin jalkapalloseurat ja talvisin jääpalloseurat. Kenttä oli Porin jalkapallon ykköskenttänä vuoteen 1965 asti, jolloin Porin Stadion valmistui. Jääpalloilijat muuttivat myös urheilukeskukseen 1970-luvulla.
Vuonna 1949 avattiin Juhannuslehdon jääkiekkokenttä. Porilaiset jääkiekkoseurat käyttivät sitä vuoteen 1964 asti, jolloin nykyisen Isomäen jäähallin paikalle rakennettiin tekojääkaukalo. Jääkiekkokenttä sai nimensä Herralahden länsilaidalla sijainneesta puistosta.