stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vesa Martiskainen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 8. syyskuuta 1965 (ikä 59)
Syntymäpaikka: Helsinki, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 181 cm
Junioriseurat
: JoPS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1981 | JoPS | – | (–) |
| 1982–1986 | Karpalo | 65 | (12) |
| 1987 | KuPS | 4 | (0) |
| 1988 | SaPa | 20 | (1) |
| 1989 | KuPS | 11 | (0) |
| 1990 | Elo | 19 | (2) |
| 1991 | VPS | 17 | (2) |
| 1992–1999 | JiiPee | 139 | (30) |
| 2001 | Ratanat | 4 | (0) |
| 2008 | SC Riverball | 1 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 280 | (47) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Vesa Martiskainen (s. 8. syyskuuta 1965 Helsinki) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Karjalaisen mukaan Martiskainen lukeutuu "joensuulaisen jalkapallokoulun kärkiosaajiin kautta aikojen".
Martiskainen pelasi KuPS:ssa neljä Mestaruussarjan ottelua kaudella 1987 ja 11 ottelua kaudella 1989. Maaleja hän ei pääsarjatasolla tehnyt. I divisioonassa Martiskainen pelasi vuosina 1984–1985 yhteensä 43 ottelua Karpalossa tehden viisi maalia ja vuonna 1990 Elossa 19 ottelua tehden kaksi maalia. II divisioonassa Martiskainen edusti Karpaloa (1982–1983, 1986), SaPaa (1988), VPS:aa (1991), JiiPeetä (1993–1994, 1999) ja Ratanoita (2001). Maaleja hän teki II divisioonassa yhteensä 21.
Marlon Brando

| Marlon Brando |
| --- | --- |
 Marlon Brando elokuvassa Vihan riivaama (1961).
Henkilötiedot
Koko nimi:  Marlon Brando Jr.
Syntynyt: 3. huhtikuuta 1924 Omaha, Nebraska
Kuollut: 1. heinäkuuta 2004 (80 vuotta) Los Angeles, Kalifornia
Ammatti:  näyttelijä, elokuvaohjaaja, aktivisti
Puoliso:   Anna Kashfi  (vih. 1957; ero 1959)  Movita Castaneda  (vih. 1960; ero 1962)  Tarita Teriipaia  (vih. 1966; ero 1972) 
Lapset:  11
Näyttelijä
Aktiivisena:  1944–2001
Merkittävät roolit:  Stanley Kowalski (Viettelyksen vaunu) Terry Malloy (Alaston satama) Vito Corleone (Kummisetä)
Palkinnot
 Parhaan miespääosan Oscar  1954 Alaston satama  1972 Kummisetä 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Marlon Brando Jr. (3. huhtikuuta 1924 Omaha, Nebraska – 1. heinäkuuta 2004 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen kahdesti Oscar-palkittu näyttelijä.
New Yorkin teatterissa uransa 1940-luvulla aloittanut Brando nousi elokuvayleisön suosioon 1950-luvun alussa Elia Kazanin elokuvilla Viettelyksen vaunu ja Alaston satama. Brandon metodinäyttelemisen tyyli teki hänestä myös monen kuuluisan näyttelijän esikuvan. Brandoa on yleisesti kutsuttu elokuvahistorian merkittävimmäksi näyttelijäksi.
Nuoruus

Marlon Brando syntyi Nebraskassa vuonna 1924 myyntimies Marlon Brandon ja amatöörinäyttelijä Dorothy Pennebaker Brandon perheeseen. Hänellä oli kaksi isosiskoa. Äiti oli sukujuuriltaan hollantilainen, ja isä ilmeisesti hollantilais-irlantilais-englantilaista sukua. Suvun saksankielinen sukunimi kirjoitettiin alun perin Brandau.
Perhe muutti Evanstoniin Illinoisiin vuonna 1930. Brandon isä piti kovaa kuria, ja äiti oli alkoholisti. He erosivat vuonna 1935, mutta palasivat kahden vuoden kuluttua takaisin yhteen ja muuttivat lasten kanssa Libertyvilleen.
Brando on kuvannut lapsuutensa olleen useimmiten onneton. Epävakaassa perheessä kasvaneesta Brandosta tuli jo nuorena kapinallinen. Hän osasi imitoida ihmisten maneereja, mutta koulussa hän ei menestynyt. Hänet lähetettiin sotilaskouluun Minnesotaan. Siellä hän menestyi urheilussa ja teatteriopinnoissa mutta huonosti lukuaineissa, joten hän jätti koulun kesken.
Teatteriura

Brando työskenteli ojankaivajana, kunnes hän muutti 18-vuotiaana äitinsä ja siskojensa perässä New Yorkiin ryhtyäkseen näyttelijäksi. Hän pääsi Stella Adlerin oppiin New Schooliin Greenwich Villagessa. Adlerin ohjauksessa Brando kehitti näyttelemistekniikan, johon kuuluivat realismi, spontaanisuus, ajattelu, tunne ja tietynlainen viipyilevästi reagoiva ja mumiseva replikointi. Brando kävi 1940-luvun lopulla myös kuuluisan The Actors Studion tunneilla, ja häntä pidetään Konstantin Stanislavskin kehittämän ”metodinäyttelemisen” kuuluisimpana edustajana. Näyttelemistekniikkansa hän oppi kuitenkin Stella Adlerilta, joka opetti Brandon rentoutumaan lavalla ja erottamaan itsensä roolihahmostaan. Tämän seurauksena Brando kykeni muuntautumaan roolihahmoikseen liikkumisensa, puheensa ja ulkonäkönsä muuttamisen kautta.
Vuonna 1944 Brando sai kaksoisroolin Gerhart Hauptmannin näytelmässä Hannele’s Way to Heaven sekä roolin Shakespearen Loppiaisaatossa. Ne johtivat hänen ensimmäiseen Broadway-rooliinsa näytelmässä I Remember Mama.
Brandon läpimurto tapahtui vuonna 1947 Broadway-näytelmässä Viettelyksen vaunu, jossa hän esitti Stanley Kowalskia. Brando sai erinomaiset arvostelut ennennäkemättömästä roolisuorituksestaan. Brando esitti Kowalskin roolia myös näytelmästä tehdyssä samannimisessä elokuvassa vuonna 1951. Brando jätti teatterin lopullisesti vuonna 1953.
Kuolema

Brando kuoli 1. heinäkuuta 2004 hengitys- ja sydänhäiriöihin. Viimeisinä vuosinaan hän oli kärsinyt diabeteksen oireista ja maksasyövästä. Brandon tuhkat siroteltiin Tahitille ja Kuolemanlaaksoon Kaliforniaan.
Yksityiselämä

Brando oli naimisissa kolme kertaa: Anna Kashfin kanssa 1957–1959, Movita Castanedan kanssa 1960–1962 ja tahitilaisen Tarita Teriipaian kanssa 1962–1972. Brando myönsi eräässä haastattelussa olleensa suhteissa myös miesten kanssa.
Brandolla oli ensimmäisestä avioliitostaan yksi poika, toisesta avioliitostaan kaksi lasta ja kolmannesta kaksi lasta. Hänellä oli lapsia myös avioliittojensa ulkopuolella. Testamentissaan Brando tunnusti yksitoista lasta. Brandon vanhin poika Christian surmasi vuonna 1990 siskopuolensa, Brandon tyttären Cheyennen poikaystävän, ja muutamaa vuotta myöhemmin Cheyenne teki itsemurhan. Tämä järkytti Brandoa niin, että hän erakoitui.
Brando rakastui Etelämerellä sijaitsevaan Tahitiin ja sen asukkaisiin ollessaan kuvaamassa Kapina laivalla -elokuvaa 1960-luvun alussa, ja osti sieltä Tetiaroan atollin itselleen. Brando vietti atollilla paljon aikaansa perheensä kanssa, kehitti sitä isolla rahalla ja omisti sen kuolemaansa asti.
Brando oli myöhempinä vuosinaan radioamatööri nimellä Martin Brandeaux. Tahitilla hänen radioamatööritunnuksensa oli FO5GJ ja Kaliforniassa Beverly Hills KE6PZH.
Yhteiskunnallinen toiminta

Brando oli poliittisesti aktiivinen ja puolusti afroamerikkalaisten ja intiaanien oikeuksia.
Brando vieraili syksyllä 1967 Suomessa Unicefin Helsingin kaupunginteatterissa järjestämässä hyväntekeväisyysjuhlassa. Gaala televisioitiin kolmeentoista maahan. Brandon vierailun lähtökohtana oli hänen Intian Biharissa näkemänsä nälänhätä, ja hän esitti siellä kuvaamansa elokuvan lehdistölle ja kutsuvieraille. Hän puhui kehitysmaiden lasten oikeuksien ja kehitysavun puolesta. Brandoa haastatelleen Lenita Airiston mukaan suomalaismedian huomio kuitenkin keskittyi enemmän Brandoon tähtenä kuin hänen sanomaansa köyhyydestä. Brando sai juhlan jälkeen sairauskohtauksen ja hänet vietiin Helsingin Marian sairaalaan tutkittavaksi.
Vierailusta valmistui vuonna 2011 dokumentti Marlon Brando tuli Suomeen, jonka ohjasivat Jukka Kuosmanen, J. P. Pulkkinen ja Nina Stenros.
Merkitys ja jälkimaine

Brando toi näyttelemiseen uudenlaisen realismin ja spontaanisuuden. Hän esitti usein vieraantuneita kapinallisia ja loi mumisevalla replikoinnillaan nuoren amerikkalaisen arkkityypin, joka on samanaikaisesti kapinallinen ja velvollisuudentuntoinen. Brandolta ovat ottaneet näyttelemiseensä vaikutteita esimerkiksi James Dean, Robert De Niro, Al Pacino, Jack Nicholson ja Johnny Depp.
Brandoa on kutsuttu sukupolvensa merkittävimmäksi näyttelijäksi. Forbes-lehti on nimennyt Brandon Hollywoodin historian toiseksi suurimmaksi näyttelijäksi. Yhdysvaltain elokuvainstituutin listalla Brando on neljäntenä suurimpien amerikkalaisten miesnäyttelijälegendojen joukossa.
Brando kuitenkin jakoi mielipiteitä, ja osa hänen muistokirjoituksistaan oli kriittisiä. Esimerkiksi listology.com-verkkosivusto kutsui Brandoa maailman viidenneksi yliarvostetuimmaksi näyttelijäksi, ja The Wall Street Journalin teatteriarvostelija Terry Teachout kutsui Brandoa omahyväiseksi ja kurittomaksi ylinäyttelijäksi.
Brando itse vähätteli koko ikänsä näyttelemistä ja omaa uraansa. Hän rinnasti näyttelemisen putkimiehen ja leipurin työhön, eikä pitänyt näyttelijöitä lainkaan taiteilijoina. Näyttelemistä Brando kutsui lähinnä vain hyväksi tavaksi ansaita rahaa, mutta tyydytystä hän etsi mieluummin kärsivien ja voimattomien ihmisten auttamisesta.
Valikoitu filmografia

Miehet (1950)
Viettelyksen vaunu (1951)
Viva Zapata (1952)
Julius Caesar (1953)
Hurjapäät (1953)
Alaston satama (1954)
Vihan riivaama (1961)
Kummisetä (1972)
Viimeinen tango Pariisissa (1972)
Teräsmies (1978)
Ilmestyskirja. Nyt. (1979)
Don Juan DeMarco (1995)
Valtikka (2001)
Palkinnot ja palkintoehdokkuudet

Brando voitti kaksi parhaan miespääosan Oscar-palkintoa: Terry Malloyn roolista elokuvassa Alaston satama (1954) ja Vito Corleonen roolista elokuvassa Kummisetä (1971). Oscar-ehdokkuuksia hän sai niiden lisäksi viisi sekä lisäksi yhden parhaasta miessivuosasta.
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Marlon Brando Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Marlon Brando – näyttelijä ja kapinallinen: muistokirjoitus
Kuolinilmoitus Washington Post -sanomalehdessä
MSNBC:n uutinen kuolemasta
17.12. 2011 Teemalauantai: Brando! (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto: Marlon Brando Suomessa 1967
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  Emmy Awards  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC 2  IdRef 
Eva Marie Saint ja Marlon Brando elokuvassa Alaston satama.
Marlon Brando Viettelyksen vaunun trailerissa.
Brando (oik.) mustien kansalaisoikeusmarssilla Washingtonissa vuonna 1963.
Marlon Brando Helsingissä syksyllä 1967.
David Kaye

| David Kaye |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  David V. Hope
Syntynyt: 14. lokakuuta 1964 (ikä 60)  Peterborough, Ontario
Näyttelijä
Aktiivisena:  1989–
Merkittävät roolit:  Megatron (Beast Wars) Professori X (X-Men: Evolution) Megatron (Transformers: Armada) Optimus Prime (Transformers: Animated)
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
David V. Hope (s. 14. lokakuuta 1964 Peterborough, Ontario, Kanada) on kanadalainen näyttelijä, joka sai Voicey-ehdokkuuden vuonna 2008.
Elämäkerta

Ääninäyttelijänä tunnettu David Kaye oli 16-vuotiaana kesätöissä radioasemilla, jonka myötä hän innostui pyrkimään radioääneksi ja jätti alkuperäisen suunnitelmansa opiskella psykologiksi.
Kayen ensimmäinen äänirooli animaatiossa oli kenraali Hawk G.I. Joessa vuonna 1989. Sittemmin hänet tunnetaan roolistaan Megatronina animaatiosarjassa Beast Wars: Transformers. Hän jatkoi Megatronin roolia Transformersin Unicron-trilogiassa (Armada, Energon ja Cybertron). Kaye on myös mukana oman jatkumonsa muodostavassa sarjassa Transformers: Animated Optimus Primen roolissa. Se on hänen kuudes Transformers-sarjansa. Lisäksi Kaye on ensimmäinen, joka on näytellyt sekä Optimus Primen että Megatronn ääninä.
Kayen äänirooleihin kuuluvat myös sarjat X-Men: Evolution, Ranma ½, Dragonball Z, MegaMan NT Warrior, Inuyasha ja Ihmeneloset. Peleissä hänen tunnetuimpia roolejaan on Clankin ääni Ratchet & Clank -pelisarjassa. Hän tekee lisäksi äänityötä kuuluttajana ja mainoksissa.
Ääniroolien lisäksi Kaye on ollut mukana muutamissa elokuvissa, kuten The Occultist, Susie Q, Someone Else's Child, X-Men 2 ja Convictions. Lisäksi Kaye on vieraillut televisiosarjoissa Vartija (The Sentinel) ja Salaiset kansiot.
Vuodesta 2007 lähtien Kaye on asunut Burbankissa, Kaliforniassa,, minkä myötä hän pääsi koe-esiintymään Transformers: Animatediin. Kaksi vuotta myöhemmin Kaye oli Marvel-sarjakuvista tuttujen Kapteeni Amerikan ja Nick Furyn ääninä videopelissä Marvel: Ultimate Alliance 2.
Ääniroolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ilmestymisvuosi | Elokuva / Sarja | Rooli |
| 2024 | What If...? | Arishem Tuomari |
| 2024– | Pokémon | Gibeon |
| 2021 | Eternals | Arishem Tuomari |
| 2015 | Transformers: Robots in Disguise | Slashmark, Hammerstrike |
| 2013– | Avengers Assemble | J.A.R.V.I.S., Vision, Helmut Zemo, Avaruusaaveet, Rautalegioona, Corvus Glaive, sivuäänet |
| 2012 | Transformers: Prime | Hardshell |
| 2010 | Planet Hulk | sivuäänet |
| 2009 | Up – kohti korkeuksia | uutisten kuuluttaja |
| 2007–2009 | Transformers: Animated | Optimus Prime, Grimlock, Lugnut |
| 2007 | Ihmeneloset | Tony Stark / Rautamies |
| 2006 | Fido | Kertoja |
| 2006 | Muurahaisten kauhu | Sleeper Ant |
| 2005 | Kong: King of Atlantis | Professori Ramon De La Porta |
| 2005–2006 | Transformers: Cybertron | Megatron, Galvatron |
| 2005–2006 | Lelumaan Niksu | Niksu |
| 2004–2005 | Transformers: Energon | Megatron, Galvatron |
| 2003–2005 | MegaMan NT Warrior | ProtoMan |
| 2002 | Jackie Chan seikkailee | Joulupukki, ilkeä tonttu |
| 2002–2006 | Inuyasha | Sesshōmaru |
| 2002–2003 | Transformers: Armada | Megatron, Galvatron |
| 2000–2001 | Kong: The Animated Series | Professor Ramon De La Porta |
| 2000–2003 | X-Men: Evolution | Professori X, En Sabah Nur |
| 1999–2000 | Beast Machines | Megatron, Savage/Noble |
| 1999 | Grey Digital Target | Red |
| 1998 | RoboCop: Alpha Commando | sivuäänet |
| 1998 | Brainium | Rutegar |
| 1996–1999 | Beast Wars: Transformers | Megatron |
| 1996–1998 | Dragon Ball Z | Guru, Recoom |
| 1996 | Sanctuary | Hojo |
| 1995 | G.I. Joe Extreme | kenraali Hawk |
| 1993 | Ranma ½ | Soun Tendo |
| 1989–1992 | G.I. Joe | kenraali Hawk |
Aiheesta muualla

David Kaye
Exquisite (Arkistoitu – Internet Archive)
TV.com (Arkistoitu – Internet Archive)
CrystalAcids
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
Batura Muztagh

Batura Muztagh on Karakorum-vuoriston osa Pakistanin alueella. Tässä vuoriston osassa on useita jäätiköitä ja jääpeitteisiä huippuja. Karambarin jäätikön seudulla on useita yli 6 000 metriä korkeita huippuja ja yksi yli 7 000 metriä korkea huippu, Kampire Dior.
Ytterbium(III)

| Ytterbium(III)fluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  13760-80-0
PubChem CID:  83711 ja 21694467
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  YbF3
Moolimassa:  230,035 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoista kiteistä ainetta
Sulamispiste:  1 157 °C (1 430 K)
Kiehumispiste:  2 380 °C (2 653 K) (ennustettu)
Tiheys:  8,2 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene
  
Ytterbium(III)fluoridi tai ytterbiumfluoridi (YbF3) on harvinaisen maametallin ytterbiumin epäorgaaninen yhdiste fluorin kanssa. Yhdisteessä fluori esiintyy hapetusluvulla −I ja ytterbium +III. Jos metallista ytterbiumia käsitellään vetyfluoridilla, sen pinnalle muodostuu hapolta suojaava ytterbiumfluoridikerros.
Ytterbiumfluoridia on tutkittu käytettäväksi muovisissa hammaspaikoissa, koska se vapauttaa jatkuvasti pieniä määriä kariesta ehkäisevää fluoria. Lisäksi röntgensäteily ei läpäise ytterbiumfluoridia, joten se antaa hyvän kontrastin hammaslääketieteellisissä kuvantamistutkimuksissa.
Aiheesta muualla

PubChem: Ytterbium Trifluoride (englanniksi)
Prinz-Heinrich-Fahrt

Prinz-Heinrich-Fahrt oli intohimoisesti autourheiluun suhtautuneen Preussin prinssi Henrikin vuonna 1907 perustama, vakioautoille tarkoitettu kilpailu. Tapahtuman järjestäjänä toimi Keisarillinen Automobiiliklubi (Kaiserlicher-Automobil-Club, KAC).
Historia

Prinssi Henrik -ralli järjestettiin kolmasti, vuosina 1908–1910. Kilpailu muodostui matka- eli luotettavuusajosta, jonka väliin oli sovitettu nopeuskilpailuja. Tasamaalla ajetut nopeuskilpailut järjestettiin suljetuilla tieosuuksilla ja autot lähtivät niille yksi kerrallaan.
Kilpakalustona sallittiin ainoastaan nelipaikkaiset, tourer-koriset vakioautot, joissa matkusti kolme henkilöä. Kilpa-autojen ei sallittu osallistua. Jokaisessa autossa matkusti koko kilpailun ajan virallinen valvoja.
Prinssi Henrik oli kustantanut kilpailun kahdesti voittaneelle luovutettavan palkinnon, joka oli 13,5 kilon painoinen, puhtaasta hopeasta valmistettu tourer-auton pienoismalli. Voittajat eri vuosina olivat: 1908 Fritz Erle, 1909 Wilhelm Opel ja 1910 Ferdinand Porsche. Koska kilpailu järjestettiin ainoastaan kolmena vuotena, eikä kukaan ollut voittanut sitä kahdesti, päätettiin palkinto arpoa kolmen kärkinimen kesken. Arpaonni suosi Ferdinand Porschea, josta tuli näin Prinssi Henrik -rallien kokonaiskilpailujen voittaja. Vuonna 1910 Porschen työnantajana toimi itävaltalainen Austro-Daimler ja tällä merkillä hän otti yleiskilpailun voiton saman vuoden kisassa.
1. Prinz-Heinrich-Fahrt 1908

Kilpailu käytiin 9. – 17. kesäkuuta vuonna 1908, reitillä Berliini – Stettin – Kiel – Hampuri – Hannover – Köln – Trier – Frankfurt am Main. Matkaan starttasi 129 autoa.
Yhdeksän kilometrin mittainen tasamaan nopeuskilpailu ajettiin Itzehoen kaupungin tuntumassa. Sen voitti Benzillä ajanut Fritz Erle, ajalla 4 min. 42 sek,. Toiseksi tuli Mercedesillä ajanut Willy Pöge. Hänen aikansa 4 min. 24 sek. oli parempi kuin Erlen, mutta jostain syystä hänet rankattiin kakkoseksi. Kuuden kilometrin mittainen mäkikilpailu ajettiin Bacharach am Rheinin kaupungin tuntumassa. Myös sen voitti Erle, ajalla 4 min. 27 sek., toisena Pöge, ajalla 5 min. 15 sek.
Kokonaiskilpailun voitti Fritz Erle.
2. Prinz-Heinrich-Fahrt 1909

Kilpailu käytiin 10. – 18. kesäkuuta vuonna 1909, reitillä Berliini – Breslau – Altschmecks (sk: Starý Smokovec) – Budapest – Wien – Salzburg – München (1857 km). Matkaan starttasi 108 autoa.
Ensimmäinen, kuuden kilometrin mittainen tasamaan kilpailu ajettiin Gubenin tienoilla, toinen, viiden ja puolen kilometrin mittainen nopeuskoe, Münchenin Forstenrieder Parkin alueella. Gubenin kilpailun voiton otti Opelilla ajanut kauppaneuvos Wilhelm Opel, ajalla 3 min. 39 sek. Toiseksi sijoittui Laurin & Klementillä ajanut kreivi A. Kolowrat, ajalla 3 min. 10 sek. Myös tässä on nopeamman ajan saavuttanut kuljettaja rankattu kakkostilalle.
Kokonaiskilpailun voiton otti kauppaneuvos Wilhelm, toiseksi tuli Mercedesillä ajanut Willy Pöge.
3. Prinz-Heinrich-Fahrt 1910

Kesäkuun 2. – 8. 1910 ajettiin kolmas, 1945 kilometrin mittainen kilpailu. Kisa oli tarkoitettu pitkäiskuisilla ja suhteellisen nopeasti kiertävillä moottoreilla varustetuille isoille autoille. Pienillä autoilla ei siellä ollut sijaa. Vaikka kilpailu oli tarkoitettu vakioautoille, osallistujien kalusto muistutti korimalliltaan enemmänkin puhdasverisiä kilpa-autoja.
Torstai 2. kesäkuuta: Berliini – Braunschweig (247,8 km). Ensimmäinen, kuuden kilometrin mittainen nopeuskoe pidettiin Genthinin kaupungissa. Startti tapahtui 500 metrin kiihdytyksen jälkeen lentävä lähtönä, josta siis matkaa maaliin viisi ja puoli kilometriä.
Perjantai 3. kesäkuuta: Braunschweig – Kassel (322,1 km).
Lauantai 4. kesäkuuta: Kassel - Nürnberg (334,0 km).
Sunnuntai 5. kesäkuuta: lepopäivä Nürnbergissä.
Maanantai 6. kesäkuuta: Nürnberg – Straßburg (fr: Strasbourg) (356 km).
Tiistai 7. kesäkuuta: Straßburg – Metz (334,8 km). Toinen, kuuden kilometrin mittainen nopeuskilpailu ajettiin Elsassin Heiligkreuzissa (fr: Sainte-Croix-en-Plaine). Lähtö tapahtui samalla tavoin kuin ensimmäisessäkin nopeuskilpailussa, eli ensin 500 metrin vauhdinotto, jonka jälkeen lentävä lähtö ja viiden ja puolen kilometrin matka maaliin.
Keskiviikko 8. kesäkuuta: Metz - Homburg vor der Höhe (349,8 km).
Torstai 9. kesäkuuta: Homburgissa juhlabanketti ja palkintojen jako.
4. Prinz-Heinrich-Fahrt 1911

Vuoden 1910 toisen nopeuskilpailun yhteydessä kilpa-ajaja Franz Heines joutui Colmarin kaupungissa vakavaan onnettomuuteen. Tämän johdosta ei viimeistä Prinsi Henrik -rallia enää järjestetty kilpailuna, vaan se muutettiin retkeilyajoksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
100 Jahre Prinz Heinrich Fahrt - Teaser -video
Prinz Heinrich Fahrt 2012 -video
Vuoden 1910 kilpailun maali Homburg vor der Höhessä. Kuvassa prinssi Henrikin valkoinen Benz 35/60 Sport Phaëton
Patrik Hersley

| Patrik Hersley |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. kesäkuuta 1986 (ikä 38) Malmö, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  191 cm
Paino:  95 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2004–2022
Seurat:  Malmö Redhawks (SEL/Allsv.) Reading Royals (ECHL) Manchester Monarchs (AHL) Philadelphia Phantoms (AHL) MODO Hockey (SEL) Leksands IF (Allsv./SHL) Sibir Novosibirsk (KHL) Lokomotiv Jaroslavl (KHL) SKA Pietari (KHL) Spartak Moskova (KHL) Malmö Redhawks (SHL) Krefeld Pinguine (DEL)
NHL-varaus:  139. varaus, 2005 Los Angeles Kings
Patrik Hersley (s. 23. kesäkuuta 1986 Malmö, Ruotsi) on ruotsalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkopuolustaja. Hersley pelasi ammattilaisurastaan puolet Ruotsissa ja puolet Venäjällä. Hän voitti KHL-liigan mestaruuden kaudella 2016–2017 pelatessaan SKA Pietarissa.
Isokokoisen Hersleyn vahvuuksiin kuuluivat kahden suunnan pelaaminen, laukaus, kiekonhallinta ja pelikäsitys. Hän osasi tarvittaessa pelata myös varsin hyvää fyysistä peliä. Hersley laukoo oikealta.
Ura > Maajoukkueura

Hersley pelasi U-18 Junior World Cupissa vuonna 2003. Ruotsin A-maajoukkueessa hän on pelannut yhteensä 24 ottelua tehopistein 7+5=12. Hersley putosi viimeisten joukossa vuoden 2014 MM-joukkueesta. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä 19. joulukuuta 2013 Channel One Cupin avausottelussa Sotšissa Venäjää vastaan. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa Hersley teki 9. huhtikuuta 2014 Rapperswil-Jonassa ylivoimalla Sveitsiä vastaan.
Tuure Kilpeläinen

| Tuure Kilpeläinen |
| --- | --- |
 Tuure Kilpeläinen lokakuussa 2018
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. kesäkuuta 1970 (ikä 54) Kouvola
Ammatti:  muusikko, säveltäjä, sanoittaja
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1994-
Tyylilajit:  pop, rock, rytmimusiikki, iskelmä
Soittimet:  laulu, kitara
Yhtyeet:  Salamanteri, Luksus, Kaihon Karavaani, Kaiffarit
Levy-yhtiöt:  FinalMix, Megamania, RCA, Grandpop Records, WEA, Kaiho Republic
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Tuure Eerik Kilpeläinen (s. 29. kesäkuuta 1970 Kouvola) on suomalainen muusikko ja laulaja-lauluntekijä. Hän on julkaissut yksitoista albumia ja tehnyt kappaleita myös muille artisteille, esimerkiksi Jonna Tervomaalle, Jipulle, Vuokko Hovatalle, Anna Puulle, Vesa-Matti Loirille, Jorma Kääriäiselle, Kari Tapiolle ja Johanna Kurkelalle. Ensimmäisen kerran Kilpeläinen levytti omia laulujaan Luksus-yhtyeensä albumille vuonna 1999.