stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Korean demokraattinen kansantasavalta
Talous

Neuvostoliiton romahduksen jälkeen muut keskitetyn talouden maat valitsivat talousuudistuksen ja jonkinasteisen kaupan vapauttamisen. Pohjois-Korea ei ole varsinaisesti tehnyt niin, mutta on hyväksynyt pienen yksityisen markkinasektorin, ja uudistanut palkkoja ja hintoja vuonna 2002.
Maassa ei nimellisesti kerätä veroja, mutta kansalaiset joutuvat maksamaan erilaisia kiinteitä tai tuloihin perustuvia maksuja.
Valtio määrää työikäisille miehille työvelvoitteen. Epävirallisen käytännön mukaan he voivat ostaa itsensä siitä vapaaksi pystyäkseen työskentelemään yksityiselle yritykselle, jotka maksavat monikymmenkertaisia palkkoja valtion töihin verrattuna. Naimisissa olevat naiset välttävät työvelvoitteen rekisteröitymällä kotirouviksi. Tämä antaa heille mahdollisuuden ansaita rahaa maahantuonnilla ja markkinamyynnillä. Pohjoiskorealaisista perheistä arviolta yli 70 prosenttia hankkii lähes kaikki ansionsa markkinoilla.
Valtion tiedotusvälineet väittävät pohjoiskorealaisille kapitalistisen Etelä-Korean oloja surkeiksi. Vaikka Etelä-Korea olikin niemimaan köyhempi puolisko ennen jakoa, nyt sen vauraus on eurooppalaisella tasolla. Pohjois-Korea on nykyään Aasian kaikkein köyhimpiä maita läntisten BKT-arvioiden mukaan: CIA:n luettelossa Etelä-Korea on sijalla 44, Pohjois-Korea 194, ostovoimakorjattu BKT henkeä kohti on pienempi vain Nepalissa, Bangladeshissa, Haitilla ja Afrikan maissa.
Pohjois-Korean taloudellisesti merkittävimpiin luonnonvaroihin kuuluvat kivihiili, lyijy, volframi, sinkki, grafiitti, rautamalmi, kupari ja kulta sekä vesivoima. Merkittävimpiä vientituotteita ovat mineraalit, metalliteollisuuden tuotteet, tekstiilit ja elintarvikkeet. Vuonna 2010 puolet viennistä suuntautui Kiinaan.
Hallinto keskittyy raskaaseen sotateollisuuteen maatalouden kustannuksella. Viime vuosina taloutta on kuitenkin hieman avattu yhteistyölle eteläkorealaisten yhtiöiden kanssa ja perustettu jopa erityistalousalue, jossa ulkomaiset yritykset voivat toimia. Kaesŏngissa toimii noin 120 eteläkorealaista yritystä, joissa on pohjoiskorealaisia työntekijöitä. Suurin osa yritysten tuotteista myydään Etelä-Koreaan, pieni osa kolmansiin maihin.
Maatalous on Pohjois-Koreassa hyvin tehotonta, ja tuotannon arvo työntekijää kohti on alle viidestoistaosa Etelä-Korean luvusta. Pelloilla käytetään paljon lihastyövoimaa ja härkiä koneiden sijaan. Koska lannoitteita ei juurikaan ole, valtaosa pohjoiskorealaisista on velvoitettu keräämään omat ulosteensa talteen pelloille levitettäväksi.
Talous > Kehitysapu

Läntiset asiantuntijat ovat arvioineet vuonna 2008, että Pohjois-Korean halpa, nuori ja osaava työvoima sekä sijainti neljän suuren talousmahdin välissä mahdollistaisivat 6–7 prosentin vuosittaisen talouskasvun ”oikeilla kannustimilla ja uudistustoimilla”.
Neuvostoliiton hajoaminen vuonna 1991 katkaisi apuvirrat, joiden avulla Pohjois-Korean vanhentunut teollisuus ja alkeellinen maatalous sinnittelivät. Pohjois-Korea ei enää saanut Kiinalta tehtaisiinsa ystävyyshintaista halpaa öljyä. Tämä näivetti teollisuutta. Myös Kiinan halu tukea Pohjois-Koreaa oli laimennut. Sitä kiinnosti enemmän tuottava kauppa Etelä-Korean kanssa, minkä se tunnusti vuonna 1992. Kun vuosien 1995–1996 tuhotulvia seurasi kuivuus, ruokapula syveni vuonna 1997 nälänhädäksi, jossa menehtyi 0,5–3,5 miljoonaa ihmistä. Maan bruttokansantuote henkilöä kohti laskettuna pieneni kolmanneksen vuosina 1990–2002.
2000-luvulla maalla on ollut parempi onni ja vuosikymmenen alkuvuosina talous kohentui hieman, mutta vuosina 2006, 2007 ja 2009 talouskasvu oli negatiivista. Ruoka on yhä niukkaa ja säännösteltyä, lapsista monet ovat pahasti aliravittuja.
Vuonna 2006 Pohjois-Korea pyysi Etelä-Korealta 500 000 tonnia ruokaa ja 11. toukokuuta ilmoitti olevansa jälleen valmis ottamaan ruoka-apua myös WFP:ltä. WFP arvioi maaliskuussa 2011 kuuden miljoonan ihmisen olevan ruoka-avun tarpeessa.
Talous > Torikauppa ja talousuudistus

Kun Pohjois-Koreassa oli suuri nälänhätä 1990-luvulla, ihmiset joutuivat myymään omaisuuttaan pois saadakseen ruokaa. Keski-ikäiset naiset alkoivat myydä ruokaa. Ihmiset alkoivat myydä toreilla ruokaa jota tuli yksityispuutarhoista. Kiinasta alettiin tuoda monenlaisia tarvikkeita. Kun suuri nälänhätä hellitti, laittomat markkinat jäivät. Tämä johti maassa osittaiseen markkinatalousuudistukseen, vaikka komentotalous jäi voimaan.lähde?
Pohjois-Korea salli ruokapulaa lievittääkseen katukaupan vuonna 1999. Maan torikauppa kasvoi huomattavasti eri suurkaupungeissa 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen jälkipuoliskolla.
Hallitus teki seteliuudistuksen ja yritti kitkeä torikaupan pois rajoittamalla sitä huomattavasti vuonna 2009. Tämä nosti hinnat pilviin, ja ruokapula paheni.. Hallitus peruutti kaupan rajoitukset 2010.
Kim Jong-un salli pian valtaannousunsa jälkeen kansalaisille uusia taloudellisia vapauksia. Hän hyväksyi pienimuotoisen yksityisyritteliäisyyden, eikä valtio enää vainonnut pientä yksityistä liiketoimintaa harjoittaneita ihmisiä. Tämän seurauksena maan torikauppa vilkastui ja moni kansalainen pystyi nostamaan elintasoaan. Samaan aikaan tiukentunut rajavalvonta kuitenkin vaikeutti salakuljetusta, mikä nosti hintoja.
Pjongjangiin ja Kiinan rajan lähelle on syntynyt harmaa markkinatalous ja keskiluokka. Laaja torikauppa ja laittomat marketit välittävät monia länsimaisia tarvikkeita laittomasti. Enimmäkseen naiset myyvät toreilla tavaroita ja maksavat korruptoituneille viranomaisille veroa, koska miehet ovat töissä tuottamattomissa tehtaissa.
Talous > Matkailu ja turismi

Koska Pohjois-Korea on suurimmaksi osaksi eristäytynyt ulkomaailmasta, maassa ei esiinny massaturismia. Matkailijoilla on kuitenkin mahdollisuus hankkia käyntilupa maassa vierailuun. Etelä-Korean kansalaisia kävi aiemmin maiden välisen rajan lähellä sijaitsevalla Kŭmgang-vuorella tapaamassa sukulaisiaan valvotuissa oloissa, mutta vuoden 2008 ampumisvälikohtauksen jälkeen vierailut loppuivat. Maahantulijoilta vaaditaan viisumi ja heidän liikkumistaan junalla on rajoitettu.
Ulkomaalaiset saavat liikkua Pohjois-Koreassa vain hallituksen hyväksymien matkaoppaiden seurassa. Matkapuhelimia tai muuta elektroniikkaa (GPS) ei saanut ennen viedä maahan. Vuonna 2013 Pohjois-Korea salli turistien tuoda omat matkapuhelimet maahan. Digitaalikamerat ovat sallittuja, mutta niiden sisältö voidaan tarkastaa ja kuvia tuhota tullissa.
Väestö

Pohjois-Koreassa oli vuonna 2015 asukkaita arviolta 25,155 miljoonaa, joista miehiä 48,5 % ja naisia 51,5 %. Syntyvyys tuhatta henkeä kohti vuonna 2014 oli 14,5 ja kuolleisuus 9,2. Miesten elinajanodote oli 66,0 vuotta ja naisten 73,9 vuotta. Alle 15-vuotiaiden osuus väestöstä oli 21,5 prosenttia.
Pohjois-Korea on etnisesti yksi maailman homogeenisimmistä valtioista. Maassa on erittäin pienet kiinalais- ja japanilaisvähemmistöt.
Väestöstä 99 prosenttia on lukutaitoisia. Kaupungeissa asuu 60 prosenttia väestöstä.
Pohjois-Korean hallinnon YK:n ihmisoikeuskomitealle vuonna 2002 tekemän selvityksen mukaan Pohjois-Koreassa oli 12 000 protestanttisiin kirkkoihin kuuluvaa kristittyä, 800 katolilaista, 10 000 buddhalaista ja noin 15 000 cheondogyon seuraajaa. Korealainen šamanismin seuraajien määrää on vaikea arvioida, mutta siihen liitettyjä tapoja pidetään yleisinä. YK:n mukaan maassa on 200 000–400 000 kristittyä. Pohjois-Korean perustuslaki takaa uskonnonvapauden. YK:n paneelin vuonna 2014 julkaiseman selvityksen mukaan uskonnon- tai ajatuksenvapautta ei kuitenkaan käytännössä ole lainkaan.
Yhteiskunta

Pohjois-Korea on puolueen tiukasti kontrolloima poliisivaltio. Valtion määräämistä velvoitteista voi tosin nykyisin usein ostaa itsensä vapaaksi lahjuksilla, sillä korruptio on yleistynyt.
Pohjois-Korea on luokkayhteiskunta, jossa luokkajako (songbun) määrää yksilön aseman. Kim Il-sungin perustamassa luokkajärjestelmässä sosiaalinen nousu on hyvin hidasta, mutta eliitin jäsen voi jonkin virheen seurauksena romahtaa alimmalle asteelle, jota edustaa vankileiri. Luokka-asteita on 1960-luvun lopusta alkaen ollut 51. Luokitus on salainen ja siitä tietävät maan hallinnossa ne, jotka jakavat kansalaisille etuuksia tai velvollisuuksia. Ylimmälle luokalle annetaan parhaat asunnot, parhaat koulutuspaikat ja parhaat työpaikat sekä lievimmät rangaistukset rikoksista. Songbun-luokitus on tärkeä myös avioliittomarkkinoilla.
Valtion vallankäytön alin porras ovat asuinyhteisöjen kansanyksiköt eli korttelikomiteat (inminban), joiden kautta valtio valvoo ja ohjaa kaikkien kansalaisten elämää. Yhteen inminbaniin kuuluu keskimäärin 20–40 perhettä, kaupungeissa tavallisesti yhden porraskäytävän asukkaat ja maaseudulla samansuuruinen joukko omakotitaloja. Korttelikomiteassa on asukkaiden keskuudesta valittu johtaja sekä poliisin ja salaisen poliisin edustajat, jotka raportoivat väärinkäytöksistä. Korttelikomiteat määräävät asukkaille muun muassa kunnossapitotehtäviä, talkoita, pakollista romumetallin keräämistä sekä siisteyskilpailuja. Asukkaat hoitavat kerrostalojen kunnossapidon itse, sillä maassa ei ole huoltoyhtiöitä. Korttelikomiteat järjestävät myös yllätystarkastuksia, joissa asunnoista etsitään kiellettyjä tavaroita ja varmistetaan että asunnoissa ei asu sinne kuulumattomia ihmisiä.
Toinen ruohonjuuritason organisointi- ja valvontajärjestelmä ovat valtion työpaikkojen työyksiköt. Niiden kautta valtio muun muassa järjestää suuret juhlaparaatit ja massatanssiesitykset. Työyksikkö vastaa myös ideologisesta kasvatuksesta, johon kansalaisten tulee osallistua kahdesti viikossa. Lauantaiaamuisin työyksiköissä järjestetään kritiikkikokous, jossa osallistujat kritisoivat itseään ja toisiaan ideologisista lipsahduksista.
Valtio kontrolloi myös pohjoiskorealaisten pukeutumista ja hiustyyliä. Miehiltä vaaditaan lyhyttä hiustyyliä, ja esimerkiksi farkut ja liian lyhyet minihameet ovat kiellettyjä.
Varusmiehillä teetetään paljon palkatonta työtä valtiolle ja upseereille maatiloilla ja rakennustyömailla. Valtio teettää orjatyötä myös erilaisten työprikaatien kautta. Pohjois-Koreassa arvioidaan olevan yli 2,6 miljoonaa orjan asemassa olevaa ihmistä.
Viestintä

Pohjois-Koreassa ei ole sanan- tai lehdistönvapautta. Mediasisällön monopoli on valtiollisilla televisio- ja radioasemilla sekä sanomalehdillä. Ne julkaisevat valtion propagandaa kuten Kimien dynastian henkilökultin pönkittämistä ja juche-ideologiaa. Korean Central Television on Pohjois-Korean työväenpuolueen televisiokanava. Sen lisäksi toimii kulttuurikanava Mansudae. Työväenpuolueella on myös radiokanava. Korealainen radiokanava Voice of Korea lähettää radio-ohjelmaa koreaksi, kiinaksi, japaniksi ja englanniksi ulkomaalaisille.
Kansalaiset seuraavat yleisesti eteläkorealaisia viestimiä, kuten radioasemia sekä rajaseudulla televisiokanavia, vaikka se on ankarasti kiellettyä. Etelä-Korean televisiosta tallennettuja ohjelmia levitetään DVD-levyillä ja USB-tikuilla. Myös eteläkorealainen popmusiikki on suosittua. Pohjoiskorealaisista yhtyeistä suosituin on Moranbong-tyttöbändi.
Pohjois-Koreassa on käytössä maan sisäinen valtiollinen intranet-verkko kwangmyong, josta ei ole yhteyttä maailmanlaajuiseen internetiin. Kwangmyongia saavat käyttää kaikki pohjoiskorealaiset, mutta normaalisti eivät maassa asuvat ulkomaalaiset. Verkossa on pohjoiskorealaisia tietokantoja ja uutissivustoja, veikkaussivuja sekä esimerkiksi kirjastojen, valtionhallinnon yksiköiden, oppilaitosten ja yritysten sivuja, yhteensä arviolta joitakin tuhansia sivustoja.
Pohjois-Korean hallinto pyrkii valvomaan digitaalista viestintää mahdollisimman tarkasti, minkä vuoksi maan tietokoneissa käytetään oman maan ohjelmistoja. Internet sekä VPN:n ja pienten USB-tallennusvälineiden yleistyminen vaikeuttavat valvontaa. Internetiin on vapaa pääsy vain korkeimmalla eliitillä. Maan verkkotunnus .kp otettiin käyttöön vuonna 2007, ja vuonna 2016 internetissä oli tiettävästi 28 pohjoiskorealaista verkkosivustoa.
Pohjoiskorealaisista matkapuhelimista ei ole yhteyttä ulkomaailmaan. Ulkomaalaiset voivat soittaa ulkomaille omasta puhelinverkostaan, josta ei ole yhteyttä pohjoiskorealaiseen verkkoon.
Kulttuuri

Kim Il-sungia, Kim Jong-iliä ja Kim Jong-unia ympäröivä henkilökultti hallitsee Pohjois-Korean kulttuuria. Merkittävä osa pohjoiskorealaisesta kirjallisuudesta, elokuvasta, musiikista ja teatterista keskittyy nykyisen ja aiempien johtajien sekä juche-aatteen ympärille.lähde?
Pohjois-Koreasta on Unescon maailmanperintöluettelossa mukana Koguryon hautakivikompleksi, joka lisättiin siihen vuonna 2004.
Merkittäviä tapahtumia Pohjois-Koreassa ovat massaliikuntatapahtumat. Massaliikuntatapahtumissa on tanssi-, voimistelu- ja koreografiaesityksiä, jotka juhlistavat Pohjois-Korean historiaa. Vuosittain järjestettäviin tapahtumiin osallistuu kerralla jopa 100 000 henkeä.
Kulttuuri > Juhlapäivät

| Pvm | Suomenkielinen nimi |
| --- | --- |
1. tammikuuta: uudenvuodenpäivä
16. helmikuuta: Kim Jong-ilin syntymäpäivä
15. huhtikuuta: Kim Il-sungin syntymäpäivä
1. toukokuuta: työn päivä
15. elokuuta: itsenäisyyspäivä
9. syyskuuta: Korean demokraattisen kansantasavallan perustamispäivä
10. lokakuuta: Korean työväenpuolueen perustamispäivä
27. joulukuuta: Sosialistisen perustuslain julistuksen päivä
Kulttuuri > Urheilu

Pohjois-Korean joukkue on osallistunut kesä- ja talviolympialaisiin vuodesta 1964 alkaen yhteensä 16 kertaa. Eniten mitaleja on saanut judoka Kye Sun-Hui. Pohjois-Korean jalkapallomaajoukkue on selviytynyt kaksi kertaa MM-kilpailujen lopputurnaukseen, 1966 ja 2010. Joulukuussa 2017 se oli Fifan rankingissa sijalla 126.
Pohjois-Korean jääkiekkomaajoukkue pelaa MM-tasolla 3. divisioonassa. Vuonna 2011 se oli kansainvälisen jääkiekkoliiton rankingissa sijalla 45.
Kirjallisuutta

Demick, Barbara: Suljettu maa: Elämää Pohjois-Koreassa.  ((Nothing to envy: Ordinary lives in North Korea, 2009.) Suomentanut Antti Immonen)  Jyväskylä:  Atena, 2011.  ISBN 978-951-796-751-8
Harden, Blaine: Leiri 14 – pako Pohjois-Koreasta.  Gummerus, 2013.  ISBN 978-951-20-9334-2
Hokkanen, Jouni: Pohjois-Korea – Siperiasta itään.  Johnny Kniga, 2014.  ISBN 978-951-039-946-0
Kurvinen, Juha: Sirkus Pjongjang – keikka Pohjois-Koreaan.  Revontuli, 2013.  ISBN 978-952-6665-03-0
Martin, Luther; Bach, Eugene: Takaisin idän Jerusalemiin – kertomus Pohjois-Korean maanalaisesta seurakunnasta.  Aikamedia, 2012.  ISBN 978-951-606-995-4
Myrberg, Kai: Pohjois-Koreassa vain porsaat ovat onnellisia.  Minerva, 2021.  ISBN 978-952-375-221-4
Mäkeläinen, Mika: Kimlandia: Silminnäkijänä Pohjois-Korean kulisseissa.  Atena, 2019.  ISBN 978-952-300-496-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
YLE Elävä arkisto: Kim Jong-il (Arkistoitu – Internet Archive).
Areena: Pohjois-Korea. Näkymiä suljettuun maahan (Arkistoitu – Internet Archive)
https://www.korea-dpr.com/
Korean historian itsenäisyysajanjaksot
- Korean dynastiat (–1300)
- Choson (n. 1300–1910)
- Japanin miehitykset
- Korean kansantasavalta (PRK)
Nykyiset:
- Korean demokraattinen kansantasavalta (DPRK)
- Korean tasavalta
| n k Aasian valtiot |
| --- | --- | --- |
| Itsenäiset valtiot |  Afganistan  Armenia1  Azerbaidžan1  Bahrain  Bangladesh  Bhutan  Brunei  Etelä-Korea  Filippiinit  Georgia1  Indonesia  Intia  Irak  Iran  Israel  Itä-Timor  Japani  Jemen  Jordania  Kambodža  Kazakstan1  Kiina  Kirgisia  Kuwait  Kypros1  Laos  Libanon  Malediivit  Malesia  Mongolia  Myanmar  Nepal  Oman  Pakistan  Pohjois-Korea  Qatar  Saudi-Arabia  Syyria  Singapore  Sri Lanka  Tadžikistan  Thaimaa  Turkki1  Turkmenistan  Uzbekistan  Venäjä1  Vietnam  Yhdistyneet arabiemiirikunnat  |  |
| Kiistanalaiset valtiot |  Abhasia1  Etelä-Ossetia1  Palestiina  Pohjois-Kypros1  Vuoristo-Karabah1  Taiwan  |  |
| Erityisalueet |  Akrotíri ja Dekéleia  Brittiläinen Intian valtameren alue  Hongkong  Joulusaari  Kookossaaret  Macao  |  |
1Lasketaan kuuluvaksi myös Eurooppaan.
Pohjois-Korean topografinen kartta.
Pohjois-Korean hallinnolliset alueet.
Pohjois-Korean Työväenpuolueen 75-vuotisjuhlan paraati vuonna 2015.
Pohjoiskorealainen vartija Etelä- ja Pohjois-Korean vastaisella rajavyöhykkeellä, joka on maailman tarkimmin valvottua aluetta.
Korean niemimaa öisessä satelliittikuvassa. Pohjois-Korean energiavarat ovat hyvin vähäiset ja sähköä on vain rajoitetusti.
Pohjois-Korean väestönkehitys 1960-luvulta 2000-luvulle.
Pohjoiskorealaisia lapsia.
Loikkarien suosimia reittejä Etelä-Koreaan.
Sergei Kovaljov

Sergei Kovaljov
Sergei Adamovitš Kovaljov (ven. Серге́й Ада́мович Ковалёв; 2. maaliskuuta 1930 – 9. elokuuta 2021) oli venäläinen ihmisoikeusaktivisti ja poliitikko, joka oli  Neuvostoliiton aikaan toisinajattelija ja poliittinen vanki.
Uran alku ja pidätys

Kovaljov syntyi ukrainalaisessa Seredina-Budan kaupungissa lähellä Sumya. Vuonna 1932 hänen perheensä muutti Podlipkin kylään lähelle Moskovaa. Hän valmistui 1954 Moskovan valtionyliopistosta. Kovaljoville kertyi yli 60 biofysiikan alan tieteellistä julkaisua. 1950-luvun puolivälistä alkaen hän vastusti Trofim Lysenkon teorioita, joita Neuvostoliiton kommunistinen puolue kannatti.
1969 Kovaljov oli mukana perustamassa Neuvostoliiton ensimmäistä ihmisoikeusjärjestöä  nimeltään Aloiteryhmä ihmisoikeuksien puolustamiseksi NL:ssa (ven. Инициативная группа по защите прав человека в СССР, Initsiativnaja gruppa po zaštšite prav čeloveka v SSSR). Sittemmin hänestä tuli keskeinen yhteyshenkilö Liettuan toisinajattelijoihin. Kovaljov oli aktiivisesti mukana toimittamassa samizdat-lehtiä.
Hänet pidätettiin 8. joulukuuta 1974 ja tuomittiin Vilnassa neuvostovastaisesta kiihotus- ja propagandatoiminnasta (rikoslain 70 pykälä). Kovaljov vietti seitsemän vuotta työleireillä Permin alueella ja Tšistopolin vankilassa, ja myöhemmin hänet pakotettiin muuttamaan kolmeksi vuodeksi Kolymaan. Sittemmin hän palasi Kolymasta ja asettui Kalininiin (nykyinen Tver).
Perestroikan aika

Mihail Gorbatšovin noustua valtaan ja aloitettua perestroika-uudistuspolitiikkansa Kovaljovin sallittiin palata Moskovaan vuonna 1986. Hän jatkoi aktivistin työtään ja oli mukana perustamassa useita keskeisiä humanitaarisia järjestöjä ja aloitteita:
Memorial-järjestöä, joka pyrkii vaalimaan Neuvostoliiton poliittisen vainon uhrien muistoa ja edistämään heidän rehabilitointiaan. Kovaljov on toiminut yhtenä Memorialin puheenjohtajista vuodesta 1990;
Amnesty Internationalin Moskovan-toimistoa;
kansainvälistä humanitaarista konferenssia (joulukuussa 1987);
Glasnost-pressiklubia.
Itsenäisen Venäjän aika

Neuvostoliiton luhistuttua Kovaljov alkoi toimia virallisesti politiikassa. Tammikuussa 1991 hän oli mukana kirjoittamassa Venäjän ihmisoikeusjulistusta, ja antoi merkittävän panoksen Venäjän federaation perustuslain 2 artiklan (”Ihmis- ja kansalaisoikeudet ja -vapaudet”) laadintaan.
1990–1993 hän oli Venäjän kansanedustajien kongressin jäsen ja kuului Venäjän federaation korkeimman neuvoston puheenjohtajistoon. Hän oli presidentti Boris Jeltsinin ihmisoikeuskomission puheenjohtaja ja duuman ihmisoikeusvaltuutettu.
1993–2003 Kovaljov oli duuman jäsen. 1996–2003 hän osallistui myös Euroopan neuvoston parlamentaarisen yleiskokouksen työhön Venäjän duuman edustajana sekä oikeusasiain ja ihmisoikeuksien valiokunnan jäsenenä.
1993 hän oli perustamassa liikettä ja sittemmin poliittista puoluetta nimeltään Venäjän valinta (ven. Выбор России, Vybor Rossii), jonka nimeksi muutettiin myöhemmin Venäjän demokraattinen valinta (ven. Демократический выбор России, Demokratitšeski vybor Rossii).
Vuoden 1994 jälkeen Kovaljov vastusti Venäjän sotatoimia Tšetšeniassa, teki yhteistyötä kapinallisten kanssa ja kehotti Venäjän sotilaita antautumaan. Hän oli itse Groznyissa todistamassa ensimmäistä Tšetšenian sotaa. Hänen päivittäinen raportointinsa puhelimen ja television välityksellä edesauttoi Venäjän julkisen mielipiteen kääntymistä sotaa vastaan. Kovaljovin toiminta johti siihen, että hän menetti ihmisoikeusvaltuutetun asemansa duumassa 1995.
Kovaljov kritisoi avoimesti Boris Jeltsinin ja Vladimir Putinin hallintojen autoritaarisia taipumuksia. Kovaljov erosi 1996 presidentin ihmisoikeuskomission johdosta julkaistuaan Jeltsinille suunnatun avoimen kirjeen, jossa hän kritisoi presidenttiä demokratian periaatteiden pettämisestä. 2002 hän organisoi julkisen tutkintakomitean, joka pyrki selvittämään Moskovan kerrostaloräjäytykset 1999 (ns. Kovaljovin komissio). Komission työt jäivät kesken, koska sen jäsen Sergei Jušenkov murhattiin, toinen jäsen Juri Štšekotšihin kuoli äkillisesti (väitteiden mukaan tallium-myrkytykseen) ja sen oikeudellinen neuvonantaja ja tutkija Mihail Trepaškin pidätettiin.
Kovaljov sai lukuisia palkintoja ja tunnustuksia. Vuonna 2005 hän esiintyi He valitsivat vapauden (Они выбирали свободу) -nimisessä neliosaisessa tv-dokumenttisarjassa, joka kertoo Neuvostoliiton toisinajattelijaliikkeestä.
Kirjallisuutta

Emma Gilligan. Defending Human Rights in Russia: Sergei Kovalyov, Dissident and Human Rights Commissioner, 1969-96 (BASEES/Curzon Series on Russian & East European Studies) RoutledgeCurzon. 2003. ISBN 0-415-32369-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sergei Kovaljov Wikimedia Commonsissa
Kovaljov  Amnesty Internationalin sivuilla
Putin critic loses post, platform for inquiry
Kovalev is one of recipients of 1995 Democracy Award
Kovaljovista hrights.ru-sivustolla (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Sergei Kovalev
Käännös suomeksi
Reiki

Reikihoitoa
Reiki (jap. 霊気) on näennäistieteellinen luontaishoitomenetelmä, jonka kehitti japanilainen Mikao Usui 1920-luvun alussa. Usui tarkoitti menetelmän fyysisten, emotionaalisten ja henkisten sairauksien hoitoon sekä yleisen hyvinvoinnin edistämiseen ja ylläpitämiseen.
Reiki on yksi uskomuslääkintään kuuluvista hoitomuodoista. Reikiin viitataan usein myös käsitteillä ”vaihtoehtoinen hoitomuoto” sekä ”täydentävä hoitomuoto”. Suomessa reiki-menetelmää on opetettu vuodesta 1985 lähtien. Monet harrastajat pitävät reikiä myös henkisenä elämänasenteena.
Reikiä on kritisoitu siitä, että siltä puuttuu tieteellinen pohja ja että se on näennäistiedettä. New age -piireissä reiki on kuitenkin suosittua. Tieteellisten tutkimusten mukaan reikihoidoista ei ole hyötyä.