stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maanviljelyn synty Lähi-idässä
Tausta > Hedelmällinen puolikuu

Lähi-idän viljelyn ja karjanhoidon varhainen aloittaminen johtui osin siitä, että siellä oli monia villejä viljamaisia kasveja ja kesytyskelpoisia eläimiä. Osin tämä johtui siitä, että alueella on monenlaisia ympäristöjä, joista toiset ovat kuivia ja toiset kosteita. Lähi-idän pohjoisosissa on Turkista Iraniin ulottuva metsäinen vuoristo, jossa on melko kosteaa. Siellä esiintyy suurina saarekkeina Välimerelle tyypillistä, muun muassa tammea ja valkopyökkiä kasvavaa metsää. Alueella sataa yli 400 mm vuodessa, monesti yli 600 mm.
Etelämmässä on kuuma ja kuiva autiomaa. Näiden väliin jää Syyriasta Mesopotamian pohjoisosiin ja Iranin vuorten rinteille ulottuva puolikuiva alue, jolla sataa laajalti 200–400 mm. Tätä viljelyyn soveltuvaa aluetta sanotaan Hedelmälliseksi puolikuuksi. Sen eteläpuolella on puoliaavikkoa, jossa sataa noin 100–200 mm. Tämä alue soveltuu ainakin osin lampaiden ja vuohien paimentamiseen. Varsinkin lännessä, mutta osin myös idempänä tuntuu Välimeren vaikutus. Välimeren ilmastolle on tyypillistä kostea talvi ja tukahduttavan kuuma kuiva kesä, millä on oma vaikutuksensa kasvillisuuteen, eläimistöön ja ihmisten kulttuuriin.
Villin ohran ja vehnän edeltäjiä kasvoi Etelä-Israelista Libanoniin Kaakkois-Turkin ja Pohjois-Syyrian rajaseudulle ulottuvalla noin 200 kilometrin levyisellä kaistaleella. Tämä viljakaistale jatkui aivan Pohjois-Irakin ja Turkin rajalle ja Iranin Zagrosvuorille asti. Kaistale muistuttaa muodoltaan jossain määrin puolikuun sirppiä. Suuressa osassa tätä aluetta sataa yli 200 mm, paitsi Etelä-Levantissa. Vuohia ja lampaita eli samalla vyöhykkeellä, minkä lisäksi niitä tavattiin laajalla alueella Etelä-Turkissa ja Luoteis-Iranissa.
Tausta > Rajuja ilmaston muutoksia jääkauden lopussa

Ei tiedetä varmaa syytä siihen, miksi maanviljely alkoi Lähi-idässä juuri jääkauden päättymisen aikoihin. Yksi syy siihen saattoivat olla rajut ilmastonmuutokset, jotka muuttivat Lähi-idän ympäristöä välillä kuivaksi, välillä kosteaksi. Jääkauteen liittyneen kovan kuivuuden hellittäessä ilmaston lämpeni ja sade lisääntyi koko maapallolla, nimenomaan Lähi-idässä ja Etelä-Aasiassa. Sahara alkoi kuivua.
Eräiden arvioiden mukaan maanviljely alkoi ilmaston kuivuessa nuoremmalla dryaskaudella 12 800 vuotta sitten.. Nämä johtivat jollain tavoin maanviljelyn omaksumiseen Hedelmällisen puolikuun alueella. Ruista saatettiin viljellä Tell Abu Hureyrassa jo noin 11 000 eaa., mutta laajemmalle maanviljely levisi vasta joskus 9000–7500 eaa..
Noin 12500 eaa. Lähi-idässä oli rannikoilla tammimetsiä ja muualla kosteaa aroa. Arolla eli monia syötäväksi kelpaavia suuria eläimiä. Silloin riista riitti ihmisille ja he asuivat paikoillaan. Tammenterhot ja pistaasipähkinät olivat näitä kasvavilla tammimetsävyöhykkeellä eräs ravinnon lähde.
Noin 11500 eaa. ilmasto oli kosteimmillaan Lähi-idässä , ja sen takia syntyi villiviljalajeja, jotka tuottivat suuria tähkiä. Mutta noin 11 000–10 600 vuotta eaa. ilmasto viileni nuorempaan dryaskauteen, mikä kuivatti ilmastoa Lähi-idässä. Tämä vähensi riistan määrä, ajoi ihmiset vaeltamaan riistan perässä ja lisäsi villiviljan keräilyä. Noin 11 000–9 500 eaa. vallitsi kuivuus, jolloin ihmiset asuivat mm. jokien ja lähteiden lähellä. Kosteilla paikoilla kasvoi eniten syötäväksi kelpaavia kasveja, ja myös riistaeläimet viihtyivät niissä. Ilmaston kuivuminen suosi ruohokasveja joita villiviljatkin olivat. Esimerkiksi Hureyrassa hedelmät ja pähkinät hävisivät 11 000 eaa. ilmaston kuivettua, ja villiviljan ja muiden kasvien siementen keräily lisääntyi, ja noin 10 600 eaa. villit perinteiset viljakasvitkin hävisivät sieltä. Viljely alkoikin muualla noin 10 000 eaa., jolloin Hureyra hylättiin.
Uudet ilmastonmuutokset preboreaalikauden alussa noin 9600 eaa. aiheuttivat riistan vähenemistä ja maanviljelyyn siirtymisen ja asutuksen paikalleen asettumisen.
Tausta > Keidas vaiko aro

Vuonna 1908 tutkija Pumpelly väitti, että maanviljely alkoi Lähi-idän keitaissa, joissa vesi tuli pääosin pohjavedestä eikä suoraan sateesta. Tunnettu tieteen popularisoija Gordion Childe levitti ajatusta eteenpäin.
Alun perin monet tutkijatkenen mukaan? olivat sitä mieltä että maanviljely alkoi keidasalueilla, eli suurten jokien varsilla, missä jokien vesi toi viljelyn tarvitsemaa vettä ja lietettä viljakasvien ravinteeksi. Tällainen keidasalue on muun muassa Mesopotamian alanko. Kun varhaisia maatalouskyliä löytyi myöhemmin vuorilta ja niiden juurilta, väite näytti kumoutuvan. Mutta ennen sadeviljelyä maanviljely saattoi olla keidasviljelyä paikoissa, missä joki laski vuorilta kuivalle alueelle. Uusien tietojen mukaan varhaiset maanviljelyasutukset olisivat aina sijainneet Jerikon tapaan vuorilta virtaavien jokien tai luonnonlähteiden lähellä. Veden lähellä sijaitsivat Netiv Hagdud, Gilgal, Tell Aswadm Abu Hureyra ja Mureybat. Esimerkiksi Jeriko on juuri Juudean kukkuloilta Jordanin laaksoon virtaavan Wadi el-Mafjarin synnyttämän viuhkan pohjoispuolella. Itse Jerikon vieressä on luonnonlähde. Paikka sijaitsee sadeviljelylle sopivan 300 mm sademäärärajan kohdalla. Jerikon lähellä on sekä kasteluun että sadeviljelyyn sopivaa maata alle 5 km:n säteellä. Nahal Orenin lähellä on lähinnä sadeviljelyyn sopivaa maata.
Kehitys > Villiviljan keräily

Villin viljan keräily saattoi alkaa Etelä-Levantissa.
Kehitys > Tehostettu keräily

Ennen varsinaista kasvien viljelyä harjoitettiin Lähi-idässä luultavasti pitkään tehostettua kasvien keräilyä. Tehostetussa keräilyssä esimerkiksi kitketään ja raivataan rikkaruohoja pois tai muuten edistetään kasvin kasvua ja lisääntymistä, muttei viljellä. Seuraava askel oli viljellä villejä kasvilajeja. Sitten viljakasveissa alkoivat näkyä domestikaatiomuutokset. Villin viljan keräily oli Lähi-idässä laajalti tärkeää vielä noin 9000 eaa, ennen kun villiä viljaa alettiin viljellä.
Kehitys > Villiviljan viljely

Villiviljan viljely lienee alkanut  noin 9500–9300 eaa. Pohjois-Levantista Pohjois-Irakiin ja Länsi-Iraniin ulottuvalla alueella,  jossa aiemmin keräiltiin villiä viljaa. Tällöin villin viljan ja linssien viljely oli jo melko laajaa.. Tällöin oli PPNA-kauden alku. Tyypillinen alkava maanviljelykylä oli Jerf el-Ahmar, ja varhainen täysimittainen maatalouskylä Tell Abu Hureyra.. Ruista saatettiin viljellä Tell Abu Hureyrassa jo 11 000 eaa.
Einkorn, emmer ja ohra esiintyvät nykyään villeinä laajalti samoilla alueilla esimerkiksi Syyrian ja Turkin rajalla ja Pohjois-Irakin ja Iranin rajalla.
Emmervehnän geenitutkimukset viittaavat viljelyn alkaneen Kaakkois-Turkissa. Monia villejä viljelykasveja kasvaa nykyään varsinkin Karacadagin vuoristossa Itä-Turkissa Diyabakirin lähellä. Tämä ei todista että viljely olisi alkanut siellä, koska aiemmin ympäristö oli toinen. Mutta löydöt viittaavat villiviljan viljelyn alkaneen nykyisten Israelin, Jordanian ja Syyrian alueella Mureibatin ja Jerikon kulttuurialueilla PPNA-kaudella, ehkä keidasalueilla. Maanviljely yleistyi toden teolla vasta varhaisella tai keskisellä PPNB-kaudella. Villiviljaa on saatettu siellä viljellä jonkin aikaa, ennen kuin tähkissä näkyvät viljelystä johtuvat muutokset. Luonnonvaraisia viljoja viljeltiin pitkään ennen domestikaatiota. Luonnonvaraisissa viljoissakin esiintyy domestikoidun näköisiä jyviä. Tällöin viljelyn alun todistaminen pelkän viljalöydön pohjalta on vaikeaa.
Kehitys > Domestikoidun viljan viljely

Viljan domestikaatio olisi voinut tapahtua jopa muutaman kymmenen vuoden aikana, tai viedä vain muutamia vuosisatoja. Ohran ja vehnän domestikaatio tapahtui vuosina 10 000–6500 cal eaa. Domestikoituja lajeja viljeltiin 8500–8000 eaa. muutamassa hedelmällisen puolikuun paikassa. Noin 8500 eaa. 50 % viljellystä ohrasta ja vehnästä oli domestikoitua, loput villiä. Qaramelista on löydetty keskimäärin 20 % domestikoitua einkornia, loput villiä.selvennä
Linssi domestikoitiin  Levantissa jo PPNA-kaudella.
Varhaisin domestikoitu vilja ilmestyi noin 8400 eaa. Viljellyt lajit olivat tetraploidinen emmervehnä ja diploidinen einkornvehnä, ohra ja ruis. Pohjois-Mesopotamian-Levantin alueelle. Tällöin oli varhaisen PPNB-kauden loppu. Ensimmäisiä löytöpaikkoja olivat muun muassa Mureybat, Göbekli Tepe ja Jerf el-Ahmar.
Noin 8000 eaa. ilmestyivät tetraploidiset ja heksaploidiset vehnät, joihin nykyinen leipävehnä ja spelttivehnä kuuluvat. Ohrakin oli alussa kaksirivistä, myöhemmin kuusirivistä. Hernettä, papuja ja muita palkokasveja alettiin viljellä noin 8200 eaa. varhaisella PPNB:llä Pohjois-Syyrian- Kaakois-Anatolian seuduilla, mutta domestikoidun viljan rinnalla oli vielä tuhansia vuosia villejä kantamuotoja.
Viljely levisi noin 8200–8000 eaa. Pohjois-Irakiin ja Länsi-Iraniinkin. Domestikoidut ohra, emmervehnä ja vehnä levisivät laajalle vuoteen 7500 eaa. mennessä,
Kehitys > Kotieläinten kesytyksiä

Kotieläimet sika, lammas, nauta ja vuohi kesytettiin noin 11000–7500 eaa. samoihin aikoihin kun viljaa alettiin viljellä. Tarkoista ajoista on erilaisia arvioita. Domestikaatioalue oli Itä-Anatoliasta Iranin Zagrosvuorille ulottuvalla alueella, ja eteläisen tasangon lähialueilla. Monet seikat viittaavat siihen, että kotieläimet olisi tunnettu Lounais-Turkissa ja lähialueilla noin  8500–8000 eaa..
Lammas noin 11000–8000 eaa. Mesopotamialähde? tai 8500 eaa. Lounais-Anatolia. Levisi Lähi-idässä jo noin 8000–7700 eaa. alkaen.
Villi vuohi ehkä jo 8500 kalenterivuotta sitten Euftratin latva, Kaakkois-Anatolia. Zagrosvuorilla 7900–7500 eaa. lähde?, ehkä jo aiemmin. Domestikaatiomuutoksia vuohessa  8000 eaa.
Sika ehkä ennen 9400 eaa. Tigriksen allaslähde? tai 8500 eaa.
Nauta noin 8500 eaa. Keski-Anatolia-Levantti-Länsi-Iran.lähde?
Sotanorsu

Karthagolaisten sotanorsujen hyökkäystä Zaman taistelussa esittävä Henri-Paul Motten piirros 1800-luvulta.
Sotanorsu oli merkittävä muttei laajalle levinnyt asejärjestelmä antiikin sodankäynnissä. Norsuja käytettiin pääasiallisesti rynnäköissä, joissa ne talloivat ja mursivat syöksyhampaillaan sekä ruumiillaan vastapuolen rintamaa. Luultavasti sotanorsuja käytettiin ensimmäistä kertaa Intiassa, missä norsuosastot toimivat yhtenä Intian armeijan neljästä klassisesta osastosta.
Hellenistisen Kreikan diadokit käyttivät norsuja torjumaan ratsuväen hyökkäyksiä. Sotanorsujen kuuluisimmat käyttäjät Välimeren alueella olivat kuningas Pyrrhos ja karthagolainen sotapäällikkö Hannibal. Välimeren armeijoiden taktiikan kehittyminen vähensi norsujen taistelukäyttöä samaan aikaan, kun niiden saatavuus heikkeni. Intiassa tykin käyttöönotto lopetti norsujen sotilaallisen käytön muuna kuin työjuhtana raivaus- ja kuljetustehtävissä. On yleisesti uskottu, että kaikki sotanorsut olivat uroksia niiden aggressiivisemman luonteen vuoksi, mutta tämä on todettu paikkansapitämättömäksi. Sen sijaan uroksia käytettiin taistelussa, koska naaras olisi pelästynyt urosta kohdatessaan sen taistelussa. Naaraita käytettiin lähinnä logistiikassa.
Historia > Antiikki

Norsujen kesyttäminen – ei kuitenkaan täysi kotieläimeksi kouluttaminen, sillä eläimet vangittiin luonnosta – saattoi alkaa kolmelta eri alueelta. Ensimmäinen mahdollisuus on induskulttuurin keskuudesta noin 4 500 vuotta sitten. Toinen vaihtoehto sekä vanhin todiste kesytetyistä norsuista on mesopotamialaisesta reliefistä, joka oli luotu samaan aikaan. Vaihtoehtona ensimmäiseksi sotanorsujen käyttäjäksi on myös Kiina, jonka villinorsujen populaatio Shang-dynastiassa Keltaisenjoen pohjoispuolella on nostanut maanosan erääksi vaihtoehdoksi. Ensimmäinen kesytetty norsulaji oli aasiannorsu, jonka alkuperäinen käyttötarkoitus oli avustaa maataloudessa.
Historia > Antiikki > Intia

Koska on epäselvää, missäpäin norsuja ensimmäistä kertaa käytettiin, on myös sotanorsujen historia näiltä osin selvittämätön. Ensimmäiset sotilastoimet norsuja käyttäen sijoittuvat noin 1100 eaa. vedalaisen kulttuurin aikaan Intiassa, mikä mainitaan useissa Veda-hymneissä tältä aikakaudelta. Tästä huolimatta Mesopotamia ja Shang-Kiina ovat voineet jo samoihin aikoihin käyttää alkukantaisia muotoja sotanorsuista sodankäynnissä jopa niinkin aikaisin kuin 1500 eaa.
Historia > Antiikki > Varhainen Mesopotamia ja Kiina

Toisin kuin Intiassa, Mesopotamian ja Kiinan norsujen populaatiot vähenivät dramaattisesti metsien vähetessä ja väestön kasvaessa noin vuonna 850 eaa. Huonontuneiden elinolosuhteiden vuoksi Mesopotamian norsut kuolivat sukupuuttoon vuoteen 500 eaa. mennessä. Myös kiinalaisten norsupopulaatiot olivat huomattavasti pienentyneet ja rajoittuivat Keltaisen joen eteläpuolelle. Tästä huolimatta ensimmäinen varma dokumentoitu sotanorsujen käyttö Kiinassa sijoittuu vuodelle 506 eaa., jolloin Wu-kuningaskunta hyökkäsi Chuta vastaan. Wu käytti harvinaista taktiikkaa, jossa norsujen häntiin sidottiin soihtuja, minkä jälkeen ne usutettiin vihollisarmeijan sotilaita kohti.
Historia > Antiikki > Persia ja Aleksanteri Suuri

Intiasta sotilasdoktriini sotanorsujen käytöstä kulkeutui Persiaan, missä norsuja käytettiin useissa kampanjoissa. Gaugamelan taistelu 1. lokakuuta 331 eaa. Aleksanteri Suuren joukkoja vastaan oli luultavasti ensimmäinen kohtaaminen sotanorsujen ja eurooppalaisen armeijan välillä. Viisitoista norsua persialaisen armeijan keskellä vaikuttivat ennen taistelua niin voimakkaasti makedonialaisiin joukkoihin, että Aleksanteri päätti tehdä uhrauksen pelon jumalalle. Gaugamela oli Aleksanterin suurin voitto, mutta vihollisten sotanorsut tekivät Aleksanteriin lähtemättömän vaikutuksen. Niinpä hänen valloittaessaan Persiaa lisättiin useita saaliiksi saatuja sotanorsuja Aleksanterin joukkoihin. Viisi vuotta myöhemmin Hydaspesjoen taistelussa Porosta vastaan Aleksanteri tiesi jo hyvin, kuinka taistellaan tätä yksikköä vastaan. Punjabin, joka on nykyisin alue Pakistanissa, hallitsija Poros oli varustettu 85 sotanorsulla tarjoten Aleksanterille suunnattoman haasteen, joka kuitenkin esti Poroksen Pyrrhoksen voitolla. Toisaalla sotanorsujen yksiköt olivat samaan aikaan jo huomattavasti suurempia. Magadhan imperiumi kauempana idässä Gangeksen varrella omisti 6 000 sotanorsua, kun Chandragupta Maurya vuosia myöhemmin hankki 9 000. Nämä lukumäärät olivat monta kertaa suuremmat kuin persialaisten tai kreikkalaisten reservit, jotka alkuun hidastivat ja lopulta pysäyttivät Aleksanterin miehistön tunkeutumisen Intiaan.
Historia > Antiikki > Egypti ja Karthago

Ymmärrys norsujen käyttökelpoisuudesta taisteluissa levitti niiden käyttöä. Aleksanterin kuoltua niin sanotut diadokit jakoivat hänen valtakuntansa. Diadokit käyttivät satoja intiannorsuja sodissaan, ja niiden haluttavuus johti Seleukoksen jopa myymään valloitettuja maitaan Intiasta Chandraguptalle viidestä sadasta sotanorsusta.. Egyptiläiset ja karthagolaiset aloittivat afrikannorsujen kasvattamisen samoista sotilaallisista syistä, samoin kuin numidialaiset ja kushit. Suosituin laji oli metsänorsu, mutta mahdollisesti myös erästä savanninorsun alalajia (Loxodonta africana pharaohensis) käytettiin. L. a. pharaohensiksen lajin arvellaan kuolleen lopulta sukupuuttoon niiden liiallisen hyödyntämisen takia. Nämä eläimet olivat pienempiä (säkäkorkeus oli 2,5-3,5 metriä) kuin aasiannorsut, joita seleukidit käyttivät ja joita hankittiin erityisesti Syyriasta (Elephas maximus asurus).
Karthagon afrikannorsujen ei tiedetä kantaneen howdahs-tornia selässään, ja niitä pidettiin usein liian säikkyinälähde? ollakseen hyödyksi sodankäynnissä. Toisaalta Hannibalin vaikuttavaksi ilmestykseksi kuvailtu suosikkinorsu oli nimeltään Sarus ("Syyrialainen"), ja on luultavaa, että ainakin muutamia syyrialaisia norsuja kaupattiin ulkomaille. Afrikkalainen savanninorsu (Loxodonta africana oxyotis), joka on suurempi kuin afrikan metsänorsu tai aasiannorsu, tuli tunnetuksi hankalana kesytettävänä sodankäyntiä varten ja jota tästä syystä ei käytetty yleisesti tähän tarkoitukseen.lähde? Egyptiläisten käyttämät norsut Raphian taistelussa 217 eaa. olivat pienempiä kuin aasialaiset lajikumppaninsa, mutta eivät varmistaneet voittoa Syyrian Antiokhos III Suurelle.
Historia > Antiikki > Sri Lanka

Sri Lankan historiassa kuvaillaan norsujen olleen hallitsijoiden kuninkaallisia ratsuja johtaessaan armeijoitaan taisteluun. Esimerkkejä ovat norsu nimeltä Kandula, joka oli kuningas Dutugamunun ratsu sekä Maha Pabbata, kuningas Elaharan valinta heidän kohdatessaan taistelukentällä vuonna 200 eaa.
Historia > Antiikki > Roomalaiset

Yksi Rooman suurista historioitsijoista Plinius vanhempi kirjoitti vuonna 45 kuudennessa kirjassaan 37. niteessä sotanorsuista. Siinä hän mainitsee Megastenesen tallentaneen mielipiteen Onesikritokselta, jonka mukaan Sri Lankan norsut olivat suurempia, julmempia ja parempia sodankäynnin kannalta kuin muut sukulaisensa. Tämä ylivoimaisuus taisteluissa sekä norsujen helppo saatavuus läheisten satamien avulla teki Sri Lankan norsuista tuottavan kauppatavaran niiden omistajille.
Euroopassa sotanorsuja käytettiin pääasiassa Karthagon armeijassa Rooman valtakuntaa vastaan. Ennen kuin Rooma oppi taistelemaan tätä uutta yksikköä vastaan, sotanorsut olivat vaikea vastus valtakunnalle. Ensimmäinen kohtaaminen sotanorsujen kanssa päättyi kuningas Pyrrhoksen voittoon Heraclean taistelussa 280 eaa.
Niiden seuraava esiintyminen oli Hannibalin johtaessa sotanorsunsa kuuluisassa marssissaan Alppien ylitse toisen puunilaissodan aikana luoden kauhua Rooman legioonien keskuudessa. Kuten Aleksanteri, roomalaiset kehittivät lopulta ajan kuluessa strategioita norsujen vaarallisten rynnäköiden torjumiseen. Hannibalin lopullisesti kukistuessa (Zaman taistelussa 202 eaa. hänen norsujensa rynnäkkö oli jo tehoton, koska roomalaiset manipulit yksinkertaisesti väistivät vastaantulevat sotanorsut.
Yli vuosisata myöhemmin Thapsuksen taistelussa 6. helmikuuta 46 eaa. Julius Caesar yhdessä viidennen legioonansa kirveiden kanssa johti armeijansa hyökkäämään norsujen jalkoja vastaan. Legioona kesti sotanorsujen rynnäkön ja norsusta tuli tapauksen johdosta yksikön symboli. Thapsus oli viimeinen huomattava taistelu, jossa norsuja käytettiin läntisen sivistyksen alueella.
Historiallisten lähteiden mukaan tehokas norsujen vastainen ase oli sotasika. Plinius vanhempi raportoi "norsujen pelästyvän jo pienimmästä siankiljaisusta". Diadokkisotien aikainen Megaran piiritys murrettiin niiden avulla. Megarian asukkaat kaatoivat öljyä sikalauman päälle, sytyttivät ne palamaan ja ajoivat siat kohti vihollisen sotanorsuja. Norsut joutuivat pakokauhun valtaan kiljuvan sikalauman edessä.
Historia > Antiikki > Sassanidien Persia

Parthian dynastiassa Persiassa käytettiin silloin tällöin sotanorsuja taistelussa Rooman imperiumia vastaan, mutta erityisen tärkeitä armeijalle ne olivat Sassanidien dynastiassa. Sassanidit käyttivät norsuja useissa kampanjoissa läntisiä vihollisiaan vastaan, ja Vartanantzin taistelu oli yksi muistettavista taisteluista, joissa heidän norsunsa kauhistuttivat armenialaisia joukkoja. Toinen esimerkki on Qādisiyyan taistelu.
Historia > Antiikki > Sotanorsu Mahmut Koraanissa

Koraanissa oleva Norsun suura (105) kertoo islamilaisen tarinaperinteen mukaan siitä, että Jemenin varakuningas Abraha hyökkäsi vuonna 570 Mekkaan armeijan kanssa, jossa oli myös Mahmut-niminen norsu. Suomalaisessa islamin oppikirjassa norsuja kerrotaan olleen kymmenen. Joissakin tarinoissa norsuja oli jopa tuhat. Koraanin suuralle on löydetty myös muita selityksiä: erään teorian mukaan suura todellisuudessa kertoo sassanidien vuonna 591 käymästä norsutaistelusta. Uskonnollinen mieteruno olisi sitten joutunut osaksi Koraania.
Historia > Antiikki > Kiina 500-600 -luvuilla

Muinaisen Kiinan aikaisessa sodankäynnissä on, yllä olevan lisäksi, muutama muukin kerta, kun norsut esiintyvät sotajoukoissa. Tämä oli Jianglingin taistelu joulukuussa vuonna 554.  Läntisen Wei-dynastian armeija oli valloittamassa Liang-dynastian aluetta, jossa Liangin komentajat ottivat käyttöön kaksi panssaroitua sotanorsua Lingnanin alueelta joita ohjasivat malesialaiset orjat. Norsujen selässä oli rakennettu puinen torni ja niiden syöksyhampaisiin oli kiinnitetty miekkoja. Kuitenkin Läntisen Wein jousiampujien nuolet karkottivat norsut. Lisäksi vuonna 602 Sui-dynastia valloitti Pohjois-Vietnamin kolmannen kerran Kiinan historiassa ja eteni kohti Champan aluetta eteläisessä Vietnamissa, jolloin Champan armeija käytti norsuja Suin kiinalaisarmeijaa vastaan. Suin joukoilla oli juoni, jossa Champan norsut houkuteltiin näytellyn pakokauhun johdattelemina syviin kiinalaisten kaivamiin hautoihin. Kiinalaiset käyttivät myös jalkajousia, joiden nuolet aiheuttivat norsujen joutumisen paniikkiin, jolloin niiden pako murskasi Champan omia joukkoja
Historia > Nykyaikana

Elefantteja pidetään nykyään armeijoille enemmän norsunluun takia arvokkaampana kuin kuljetusvälineenä, ja tuhansia eläimiä on tapettu siviilikonfliktien aikana salametsästyksen takia. Norsut luokiteltiin kuormaeläimeksi Yhdysvaltojen erikoisjoukkojen (U.S. Special Forces) kenttämanuaalissa vielä vuonna 2004, mutta niiden käyttöä Yhdysvaltain armeijoiden henkilökunnan osalta on kehotettu välttämään, koska norsut on määritelty uhanalaiseksi lajiksi.
Sotanorsut populaarikulttuurissa > Kirjallisuudessa

Rudyard Kiplingin Viidakkokirja sisältää kaksi sotanorsuja sisältävää kertomusta: Elefantti Toomai ja Hänen majesteettinsa palvelijat. J. R. R. Tolkienin kirjassa Taru sormusten herrasta esiintyvät kuvitteelliset mûmakil-eläimet eli olifantit perustuvat sotanorsuihin.
Sotanorsut populaarikulttuurissa > Elokuvissa

Soranorsut ovat pääkohtauksessa vuoden 2001 thai-elokuvassa The Legend of Suriyothai. Ne esiintyvät myös tärkeässä kohtauksessa Oliver Stonen vuoden 2004 elokuvassa Aleksanteri. Vuoden 2006 animaatioelokuva Khan Kluay kertoo tarinan nuoresta elefantista, josta tulee sotanorsu kuningas Naresuanille. Thai-elokuvassa Tom-Yum-Goong (The Protector) Tony Jaan henkilöhahmo on kasvattanut sotanorsuja. Sotanorsut sekä sarvikuonot esitettiin elokuvassa 300 osana Persian armeijaa, joka taisteli spartalaisia vastaan Thermopylain taistelussa, vaikkei se olekaan historiallisten todisteiden valossa todennäköistä.
Sotanorsut populaarikulttuurissa > Peleissä

Intialainen shakki tšaturanga sisältää sotanorsun eräänä pelinappulana: lähetti oli alun perin sotanorsu (Gaja). Venäjän kielessä lähettiä kutsutaan yhä norsuksi (Слон). Kiinalainen shakki sisältää sotanorsun (象 Xiàng) pelattavana nappulana, ja myös lähetti oli alun perun norsu. Strategiapelissä Age of Empires sotanorsut kuvataan hitaana ja panssaroituna ratsuväen yksikkönä. Sotanorsut ovat uniikki yksikkö Persian sivilisaatiossa pelissä Age of Kings. Strategiapelissä Rome: Total War norsut ovat sotilasyksikkö jota muut sotilasjoukot pelkäävät, ja jonka ongelmana on mahdollinen vauhkoontuminen. Pelaaja voi tarvittaessa tappaa norsun historiallisesti ja oikeaoppisesti katkaisemalla sen selkäytimen taltalla.
Kirjallisuutta

Ebrey, Patricia Buckley, Anne Walthall, James Palais (2006). East Asia: A Cultural, Social, and Political History. Boston: Houghton Mifflin Company. ISBN 0-618-13384-4.
Schafer, Edward H. "War Elephants in Ancient and Medieval China," Oriens (Volume 10, Number 2, 1957): 289–291.
Alexander the Great, by Robin Lane Fox, Penguin (2004) ISBN 0-14-102076-8
History of Warfare, by John Keegan, Pimlico (1993) ISBN 0-679-73082-6
The Fall of Carthage: The Punic Wars 265-146 BCE, by Adrian Goldsworthy, Orion (2003) ISBN 0-304-36642-0
Pekka T. Heikura: Norsuvoimaa! Elefantit antiikin ajan sodankäynnissä. Tieteessä tapahtuu, 2004, nro 3, s. 24–29.  Artikkelin verkkoversio. (PDF) (Arkistoitu – Internet Archive)