stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lyhtykrotit
Lajit ja anatomia

Lyhtykrottien heimoon kuuluu 1 suku ja lähteestä riippuen 5–6 lajia, muun muassa kyhmylyhtykrotti (Melanocetus johnsonii). Lyhtykrottilajien naaraat ovat huomattavasti suurempia kuin koiraat ja voivat kasvaa noin 13,5 cm pitkiksi, kun koiraat saavuttavat suurimmillan noin 3 cm:n pituuden. Naaras on ruumiinrakenteeltaan pallomainen, ja pää ja suu ovat suuret. Ensimmäinen selkäevän ruoto on pidentynyt ja sen päässä on valoa tuottava elin. Heimon kalojen hampaat ovat kookkaat ja terävät. Rintaevät ovat lyhyehköjen varsien päässä ja vatsaevät puuttuvat. Lyhtykrottien koiraat kiinnittyvät naaraaseen suullaan, mutta eivät elä naaraan loisina toisin kuin eräiden muiden krottikalojen heimojen lajit. Väriltään lyhtykrotit ovat tyypillisesti tumman ruskeita tai mustia.
Levinneisyys ja elintavat

Lyhtykrottilajeja tavataan erityisesti lämpimiltä alueilta Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne elävät yleensä yksittäin 600–4 790 metrin syvyydestä merenpinnasta.
Lyijy(IV)

| Lyijy(IV)fluoridi> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  7783-59-7
PubChem CID:  123258
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  PbF4
Moolimassa:  283,21
Ulkomuoto:  Valkoinen tai kellertävä kiteinen aine
Sulamispiste:  600 °C
Tiheys:  6,7 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Lyijy(IV)fluoridi eli lyijytetrafluoridi (PbF4) on lyijy- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää fluoraavana reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa lyijy(IV)fluoridi on valkoista tai kellertävää kiteistä ja hygroskooppista ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on tetragonaalinen. Lyijy(IV)fluoridi reagoi nopeasti veden kanssa hydrolysoituen lyijydioksidiksi ja vetyfluoridiksi. Yhdiste on Lewis-happo ja reagoi esimerkiksi fluoridi-ionien kanssa muodostaen kompleksisen pentafluoroplumbaatti(IV)ionin ([PbF5]-) tai heksafluoroplumbaatti(IV)ionin ([PbF6]2-). Aine reagoi hiilivetyjen, esimerkiksi alkeenien kanssa fluoraten ne. Lyijy(IV)fluoridi on myös voimakas hapetin ja muiden lyijy-yhdisteiden tavoin myrkyllistä.
Valmistus ja käyttö

Lyijy(IV)fluoridia valmistetaan lyijyfluoridin ja fluorin välisellä reaktiolla 250–300 °C:n lämpötilassa.
Lyijy(IV)fluoridia voidaan käyttää valmistettaessa fluorattuja orgaanisia yhdisteitä.
Luettelo Tähtien sota -kirjoista

Tämä on luettelo Tähtien sota -kirjoista. Toistaiseksi mukana ovat vain suomennetut teokset.
Legends > Imperiumin nousun aika > Jedioppilas

Dave Wolverton: Nouseva voima
Jude Watson: Musta vastustaja
Jude Watson: Salattu menneisyys
Jude Watson: Kruunun merkki
Jude Watson: Kuolleiden puolustajat
Jude Watson: Tie tuntemattomaan
Jude Watson: Uhattu temppeli
Jude Watson: Koston päivä
Legends > Imperiumin nousun aika > Petoksen seitti

James Luceno: Petoksen seitti
Legends > Imperiumin nousun aika > Darth Maul

Michael Reaves: Darth Maul – varjojen metsästäjä
Legends > Imperiumin nousun aika > Pimeä uhka (Episodi I)

Terry Brooks: Pimeä uhka
Legends > Imperiumin nousun aika > Kulkuriplaneetta

Greg Bear: Kulkuriplaneetta
Legends > Imperiumin nousun aika > Jeditehtävä

Jude Watson: Kunnian polku
Jude Watson: Kaaoksen planeetta
Jude Watson: Palkkionmetsästäjät
Jude Watson: Galaktiset kilpa-ajot
Jude Watson: Naamioitu vihollinen
Jude Watson: Pahan salaseura
Jude Watson: Varjoansa
Jude Watson: Totuuden hetki
Jude Watson: Vahdinvaihto
Jude Watson: Valheellinen rauha
Jude Watson: Ratkaisun hetki
Legends > Imperiumin nousun aika > Myrskyn merkit

Alan Dean Foster: Myrskyn merkit
Legends > Imperiumin nousun aika > Kloonien hyökkäys (Episodi II)

R. A. Salvatore: Kloonien hyökkäys
Legends > Imperiumin nousun aika > Sithin kosto (Episodi III)

Matthew Stover: Sithin kosto
Legends > Kapinan aika > Uusi toivo (Episodi IV)

Alan Dean Foster & George Lucas: Tähtien sota. – Ensimmäinen Tähtien sota -kirja oli vuonna 1976, puoli vuotta ennen elokuvaa, julkaistu Tähtien sodan romaaniversio. Kirja ilmestyi George Lucasin nimissä, mutta sen todellinen tekijä on Alan Dean Foster.
Legends > Mustan lordin paluu

Alan Dean Foster: Mustan lordin paluu: Luke Skywalkerin seikkailuja.  ((Splinter of the mind’s eye, 1978.) Suomentanut Ari Koskinen)  WSOY, 1978.  ISBN 951-0-08821-8  – Romaani perustuu George Lucasin luonnoksiin siitä, millainen olisi ollut televisiolle tehty jatko-osa siinä tapauksessa, että Tähtien sota ei olisi menestynyt elokuvateattereissa.
Legends > Mustan lordin paluu > Imperiumin vastaisku (Episodi V)

Donald F. Glut: Imperiumin vastaisku
Legends > Mustan lordin paluu > Jedin paluu (Episodi VI)

James Kahn: Jedin paluu (julkaistu teoksessa Tähtien sota -trilogia.  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-20890-6 )
Legends > Uuden tasavallan aika > Thrawn-trilogia

Timothy Zahn: Imperiumin perillinen
Timothy Zahn: Hämärän laivue
Timothy Zahn: Keisarin käsky
Legends > Uuden tasavallan aika > Jediakatemia-trilogia

Kevin J. Anderson: Jedin etsintä
Kevin J. Anderson: Pimeyden oppipoika
Kevin J. Anderson: Voiman valtiaat
Legends > Uuden tasavallan aika > Callista-trilogia

Barbara Hambly: Jedien lapset.  ((Children of the Jedi, 1995.) Suom. Ilkka Äärelä. Star wars)  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-24514-3
Kevin J. Anderson: Tuhonmiekka
Barbara Hambly: Hämärän planeetta.  ((Planet of Twilight, 1997.) Suom. Ilkka Äärelä. Star wars)  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-25711-7
Legends > Uuden tasavallan aika > Kristallitähti

Vonda N. McIntyre: Kristallitähti.  ((Light of the Jedi, 2011.) Suom. Ilkka Äärelä)  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27738-X
Kaanon > Uljas tasavalta

Charles Soule: Jedien valo.  ((Light of the Jedi, 2021.) Suom. Jukka Heiskanen)  Tammi, 2023.  ISBN 9789520447328
Cavan Scott: Nouseva myrsky.  ((Rising Storm, 2021.) Suom. Jukka Heiskanen)  Tammi, 2023.
Claudia Gray: Pudonnut tähti.  ((The Fallen Star, 2021.) Suom. Jukka Heiskanen)  Tammi, 2023.
Zoraida Córdova: Jännite.  ((Convergence, 2022.) Suom. Jukka Heiskanen)  Tammi, 2024.
Tietokirjat > Kuvitetut oppaat

David West Reynolds: Episodi 1: Pimeä uhka: Kuvitettu opas
James Luceno: Sithien kosto: Kuvitettu opas
David West Reynolds, James Luceno ja Ryder Windham: Star Wars – Episodit I–VI: Kuvitettu opas
Tietokirjat > Rakenteiden salaisuudet

David West Reynolds: Star Wars: Episodi 1: Rakenteiden salaisuudet
Curtis Saxton: Star Wars: Kloonien hyökkäys: Rakenteiden salaisuudet
David West Reynolds: Star Wars: Tähtien Sota: Rakenteiden salaisuudet
Kirjallisuutta

Bengtsson, Niklas: Klooneja ja muukalaisia: Ulkomaisia nuorten scifi-sarjoja.  Helsinki:  BTJ Kirjastopalvelu, 2005.  ISBN 951-692-591-X
Aiheesta muualla

Marko Ahonen: Tähtien sota -trilogia. Aikakone (1996).
Lütjens-luokka

| Lütjens-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  4 720 t
Pituus:  133,2 m (kokonaispituus)
Leveys:  14,3 m
Syväys:  6,1 m
Koneteho:  70 000 shp
Nopeus:  33 solmua
Miehistöä:  337
Aseistus
Meritorjunta:  2 × 127 mm/54 Mk42 mod 10 -tykkiä 8 × Boeing Harpoon -ohjusta 6 × 324 mm torpedoputkea 1 × ASROC-heitin
Ilmatorjunta:  2 × 20 mm Rheinmetall Rh202 -ilmatorjuntatykkiä
Lütjens-luokka eli tyyppi 103 oli Saksan laivaston kolmen aluksen muodostama hävittäjäluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Lütjens | Bath Iron Works | 1. maaliskuuta 1966 | 11. elokuuta 1967 | 22. maaliskuuta 1969 | poistettu palveluksesta 18. joulukuuta 2003 romutettu Turkissa 2012 |
| Mölders | Bath Iron Works | 12. huhtikuuta 1966 | 13. huhtikuuta 1967 | 23. helmikuuta 1969 | poistettu palveluksesta 28. toukokuuta 2003 museolaivana Wilhelmshavenissa |
| Rommel | Bath Iron Works | 22. elokuuta 1967 | 1. helmikuuta 1969 | 2. toukokuuta 1970 | poistettu palveluksesta 30. syyskuuta 1998 romutettu Turkissa 2004 |

Alukset sijoitettiin valmistuttuaan Kieliin 1. hävittäjälaivueeseen (saks. 1.Zerstörergeschwader).
Lyhyttöyhtönapsija

| Lyhyttöyhtönapsija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Tupsunapsijat Uromyias
Laji::  agilis
Kaksiosainen nimi
 Uromyias agilis  (P. L. Sclater, 1856) 
Synonyymit
 Anairetes agilis 
Katso myös
   Lyhyttöyhtönapsija Wikispeciesissä   Lyhyttöyhtönapsija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lyhyttöyhtönapsija (Uromyias agilis) on tyranneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Lyhyttöyhtönapsija on voi kasvaa 13–14 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lyhyttöyhtönapsijan päälaella on musta töyhtö, jonka se voi nostaa pystyyn, mutta yleensä se on litteänä. Päässä on valkoinen silmäkulmajuova. Lajin selkä on ruskea ja siinä on harmaita raitoja, siivet ovat harmahtavanruskeat. Linnun posket, kurkku ja rinta ovat pohjaväriltään vaaleanruskeat ja niissä on tiheästi tummemmanruskeita juovia. Lyhyttöyhtönapsijan vatsa on väriltään vaaleankeltainen. Lajin pyrstö on pitkä ja sen pää on haarautunut.
Levinneisyys ja elinympäristö

Lyhyttöyhtönapsijaa tavataan Venezuelasta Ecuadoriin. Lajin elinympäristöä ovat vuoristometsät ja metsien reunamat sekä bambutiheiköt useimmiten 1 800–3 500 metrin korkeudella. Runsain se on puurajan tuntumassa. Lintu liikkuu pieninä ryhminä ja liittyy muiden ajien kanssa sekaparviksi.
Lyijykammiomenetelmä

Lyijykammiomenetelmä eli lyijykammioprosessi on teollinen menetelmä rikkihapon tuottamiseen. Menetelmän kehitti brittiläinen lääkäri John Roebuck vuonna 1746. Nykyään lyijykammiomenetelmän on korvannut parempisaantoisempi kontaktimenetelmä.
Historiaa

Ennen lyijykammiomenetelmän kehittämistä rikkihappoa valmistettiin hauraisiin lasiastioihin. Ne Roebuck korvasi puurakenteisilla kammioilla, joiden sisäseinät oli päällystetty lyijylevyillä, mistä tuli prosessin nimitys. Lyijy oli tuohon aikaan yksi harvoista rikkihappoa sietävistä halvoista materiaaleista.
Alkuperäisessä Roebuckin lyijykammiomenetelmässä rikkihaponvalmistuksessa tarvittavat kaasut rikkidioksidi ja typen oksidit saatiin aikaan kuumentamalla rikin ja nitraattisuolojen seosta. Kammion lattialla oli vettä, johon reaktiossa syntyvät kaasut liukenivat. Tällä menetelmällä saatiin aikaiseksi rikkihappoliuosta, joka oli väkevyydeltään 35–45-prosenttista. Väkevämpää rikkihappoa tuotettiin haihduttamalla.
Lyijykammiomenetelmää parantelivat monet henkilöt. Ranskalaiset Charles Bernard Desormes ja Nicolas Clément osoittivat vuonna 1793, että tarvittavaa nitraattimäärää voitiin huomattavasti pienentää päästämällä reaktiokammioon myös happea. Vuonna 1803 Charles Tennant rakensi reaktiotilasta erillisen rikinpolttouunin.  Tärkeimmät tekniset parannukset tekivät Joseph-Louis Gay-Lussac ja John Glover. Gay-Lussac suunnitteli vuonna 1827 nimeään kantavan tornin, jota käytetään reaktiossa syntyvien typen oksidien keräämiseen ja niiden käyttämiseen uudelleen. Keksintö ei levinnyt laajalle ennen vuotta 1859, jolloin Glover rakensi toisen tornin, jossa voitiin ottaa talteen vielä enemmän typen oksideja. Tämä vähensi edelleen reaktiossa tarvittavan nitraattien määrää.  Myöhemmin typen oksidit tuotettiin lähinnä polttamalla ammoniakkia. Vuodesta 1818 alkaen rikin poltto korvattiin pyriitin ja muiden rikkiä sisältävien mineraalien kuumentamisella. Malmit olivat alkuainerikkiä halvempia ja lisäksi niistä syntyvä metallijäte voitiin käyttää hyödyksi muun muassa raudan ja kuparin valmistuksessa.
Menetelmä

Lyijykammiomenetelmässä tapahtuvat reaktiot ovat monimutkaisia, eikä kaikista reaktiomekanismeista ole täyttä yksimielisyyttä. Rikkidioksidi ja typen oksidit johdetaan 6–8 metriä korkeaan Glover-torniin. Torni on puoliksi täynnä rikkihappoa kestäviä kiviä ja tiiliä. Tornin huipulla on järjestelmä, josta torniin ruiskutetaan korkeamman Gay-Lussacin tornin pohjalta tulevaa erittäin väkevää rikkihappoa. Rikkihappo sisältää prosessissa välituotteena syntyvää nitrosyylirikkihappoa. Tornissa rikkidioksidi reagoi nitrosyylirikkihapon ja veden kanssa muodostaen rikkihappoa ja typpimonoksidia. Osa typpimonoksidista reagoi rikkidioksidin ja hapen sekä veden kanssa muodostaen uudelleen nitrosyylirikkihappoa. Lämpötila tornissa on 130 °C
Kaasut johdetaan Gloverin tornista kahteen tai kolmeen lyijylevyseinäiseen reaktiokammioon. Kammioissa oleva kaasuseos sisältää rikkidioksidia, happea, typpimonoksidia ja typpidioksidia. Lämpötila kammioissa ei ole reaktioiden aikana vakio ja se vaihtelee 30–65 asteen välillä. Kammiossa tapahtuvat reaktiot ovat:
Syntyvä reaktio kerääntyy kammioiden pohjalle, josta se poistetaan. Kaasumaiset aineet johdetaan 12–15 metriä korkeaan Gay-Lussacin torniin. Torni on täytetty rikkihappoa kestävillä kivillä ja tiilillä. Tornin huipusta ruiskutetaan Gloverin tornista tulevaa rikkihappoa. Tornissa tapahtuu kaksi reaktiota:
Näin muodostuu seos, joka sisältään rikkihappoa, typpihappoa ja nitrosyylirikkihappoa. Tämä seos johdetaan Gloverin torniin, jossa vapautuu reaktioissa tarvittavaa typpimonoksidia. Typpimonoksidi on siis prosessissa katalyytti. Kaikki typen oksidi ei kuitenkaan täysin kierrä reaktioissa vaan typen oksideita täytyy lisätä polttamalla ammoniakkia ja johtamalla kaasut Gloverin torniin.
Lyijykammiomenetelmällä voidaan tuottaa rikkihapon vesiliuosta, jonka happopitoisuus on 62–77 prosenttia. Hapossa on usein epäpuhtauksina arseenitrioksidia, lyijysulfaattia, seleenihapoketta ja typpihapoketta sekä lisäksi pieniä määriä metalleja. Kontaktimenetelmällä voidaan tuottaa 99,5-prosenttista rikkihappoa, josta tehdään laimeampia vesiliuoksia.
Piirros Lyijykammiomenetelmässä hyödyntävästä tehtaasta.Tehdas on 1800-luvun loppupuoliskolta
Lyijy(IV)

| Lyijy(IV)kloridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  13463-30-4
PubChem CID:  123310
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  PbCl4
Moolimassa:  349,01 g/mol
Ulkomuoto:  Kellertävä neste
Sulamispiste:  -15 °C
Kiehumispiste:  150 °C
Tiheys:  3,18 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Lyijy(IV)kloridi eli lyijytetrakloridi (PbCl4) on lyijyn ja kloorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Se on suhteellisen epästabiili ja sillä on vähäistä käyttöä orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Lyijy(IV)kloridi on huoneenlämpötilassa väriltään vaaleankeltaista nestettä. Yhdiste hajaantuu veden vaikutuksesta muodostaen klooria ja vetykloridia, minkä vuoksi se savuaa kosteassa ilmassa. Kuumennettaessa se alkaa hajota lyijy(II)kloridiksi ja klooriksi yli 50 °C:n lämpötilassa ja reaktio voi tapahtua räjähdysmäisesti. Lyijy(IV)kloridi ei liukene rikkihappoon, mutta liukenee väkevään vetykloridiliuokseen muodostaen kompleksisia heksakloroplumbaatti(IV)ioneja ([PbCl6]2-]. Yhdiste muodostaa näitä ioneja reagoidessaan myös muiden kloridien kanssa. Yhdiste on vahva hapetin. Dikloorioksidin kanssa aine reagoi muodostaen lyijyoksodikloridia, joka muistuttaa rakenteeltaan fosgeenia.
Valmistus ja käyttö

Lyijy(IV)kloridia valmistetaan johtamalla klooria lyijy(II)kloridin vesisuspensioon. Reaktioseokseen lisätään ammoniumkloridia, jolloin saostuu ammoniumheksakloroplumbaattia keltaisena kiteisenä aineena ((NH4)2[PbCl6]). Tämä yhdiste reagoi kylmän väkevän rikkihapon kanssa muodostaen ensin heksaklorolyijyhappoa, joka hajoaa lyijy(IV)kloridiksi ja vetykloridiksi. Yhdistettä muodostuu myös väkevän vetykloridin reagoidessa lyijydioksidin kanssa.
Lyijy(IV)kloridia voidaan käyttää niin kutsutussa Criegeen glykolinhajotusreaktiossa.
Lyrkeia

| Lyrkeia> Λύρκεια.Sijainti |
| --- | --- |
 Lyrkeia
Koordinaatit:  37°41′11″N, 22°38′35″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Schinochóri, Árgos-Mykínes, Argolis, Peloponnesos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Argolis
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lyrkeia (m.kreik. Λύρκεια, myös Lyrkeion, Λυρκεῖον, lat. Lyrceium) oli antiikin aikainen kaupunki Argoliissa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Árgos-Mykíneen kunnan alueella lähellä nykyistä Schinochórin kylää.
Maantiede

Lyrkeia sijaitsi Argoliissa luoteeseen Argoksen kaupungista sen ja Orneain kaupungin puolivälissä, 60 stadioninmitan päässä kummastakin. Sen kautta kulki Argoksesta luoteeseen päin lähtenyt tie nimeltä Klimaks, joka seurasi Inakhos-jokea.
Historia

Lyrkeian kaupungin arvellaan olleen olemassa arkaaisella ja klassisella kaudella. Sitä ei ole luettu nykytutkimuksessa polisten eli itsenäisten kaupunkivaltioiden joukkoon, mutta on arveltu, että se olisi saattanut olla Argoksen alainen polis jossakin vaiheessa historiaansa. Kaupungin sanotaan olleen alun perin nimeltään Lynkeia, ja saaneen nimensä Lynkeuksesta, joka pakeni sinne sen jälkeen kun Danaoksen tyttäret olivat murhanneet kaikki hänen veljensä hääyönään. Hän ilmoitti uskolliselle vaimolleen Hypermnestralle turvallisesta saapumisestaan perille sytyttämällä soihdun, ja Hypermnesta ilmoitti samoin olevansa turvassa pitämällä soihtua ylhäällä Larissalla, Argoksen akropoliilla. Myöhemmin kaupungin nimeksi tuli Lyrkeia Lyrkoksesta, Lynkeuksen pojan Abaan pojasta. Pausaniaan aikana kaupunki oli raunioina.
Orneain raunioita luultiin aiemmin virheellisesti antiikin Lyrkeian kaupungin jäänteiksi. Siksi niiden lähellä sijaitseva nykyinen Lýrkeian kylä, aiempi Káto Bélesi, on nimetty Lyrkeian mukaan vuonna 1928.
Lyyrameriahven

| Lyyrameriahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Meriahvenet Epinephelinae
Suku::  Variola
Laji::  louti
Kaksiosainen nimi
 Variola louti  (Forsskål, 1775) 
Synonyymit
 Perca louti Forsskål 1775  Labrus punctulatus Lacepède, 1801  Serranus flavimarginatus Rüppell, 1830  Serranus roseus Valenciennes in Cuvier & Valenciennes, 1828  Serranus luti Valenciennes in Cuvier & Valenciennes, 1828  Serranus phaenistomus Swainson, 1839  Serranus (Variola) longipinna Swainson, 1839  Serranus melanotaenia Bleeker, 1857  Serranus cernipedis Miranda-Ribeiro, 1915 
Katso myös
   Lyyrameriahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lyyrameriahven (Variola louti) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja meriahventen (Epinephelinae) alaheimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji. Se on sukunsa Variola tyyppilaji.
Lyyrameriahvenen pituus on tavanomaisesti 75 senttimetrin luokkaa ja voi maksimissaan olla noin 83 senttimetriä. Se voi painaa jopa 12 kilogrammaa. Pää, ruumis sekä selkä-, pyrstö- ja peräevä ovat kellertävän ruskeita ja niissä on pyöreitä tai pitkänomaisia vaaleanpunaisia, sinisiä tai laventelinvärisiä pilkkuja. Pyrstöevä on puolikuun muotoinen. Lajilla on kylkiviivallaan 66–77 suomua. Ne ovat pään alueella on pyörösuomuja ja ruumiin alueella kampasuomuja. Selkäevässä lyyrameriahvenella on yhdeksän piikkiruotoa ja 14–17 pehmeää ruotoa, peräevässä kolme piikkiruotoa ja kahdeksan pehmeää ruotoa.
Lyyrameriahvenen levinneisyys ulottuu Punaiseltamereltä Tyynenmeren länsi- ja keskiosiin. Se elää yleensä yli 15 metrin syvyydessä vedenpinnasta. Lyyrameriahvenen ravintoa ovat pääasiassa kalat ja äyriäiset. Se saavuttaa sukukypsyyden keskimäärin 47,6 senttimetrin mittaisena.
Lutsit

| Lutsit Lutsi maarahvas |
| --- | --- |
 Eteläviron historiallinen puhuma-alue, lutsit Latvian itäosassa
Väkiluku:  ei tiedossa
Asuinalueet:   Latvia
Kielet:  eteläviro, latgalli
Uskonnot:  Katolilaisuus
Lutsit ovat Latviassa sijaitsevassa Ljutsynin maakunnassa Latgalen alueella asuvia virolaisia, jotka ovat nykyisin lähes täysin sulautuneet alueen muihin etnisiin ryhmiin. Lutsien nimi tulee alueen maakuntakeskuksesta Ludzasta. Itseään lutsit nimittivät nimellä Lutsi maarahvas. He ovat yhdessä leivujen kanssa toinen Latvian historiallisista virolaisryhmistä. Lutsit monesti tietävät että heillä on lutsalainen tausta lutsalaisissa kylissä ja monilla on yhä virolaisia nimiä. Varsinkin Lutsan kaupungin eteläpuolella lähellä Nirzaa monet ovat tietoisia lutsalaisesta taustastaan. Ruotsissa syntynyt ja Yhdysvalloissa varttunut latvialainen kielitieteilijä Uldis Ivars Jānis Balodis julkaisi vuonna 2020 lutsin kielen aapisen. Hänellä itsellään on myös lutsijuuria.
Historia

Lutsien esi-isät tulivat luultavasti Viron eteläosista. Heikki Ojansuun teorian mukaan he olivat Boris Šeremetevin Latviaan suuren Pohjan sodan aikana tuomien 500–600 virolaisen vangin jälkeläisiä. Lutsit olivat alun perin luterilaisia, mutta he kääntyivät ajan myötä katolilaisuuteen katolilaisvaltaisessa Latgalessa. Ensimmäinen lutseja tutkinut oli Oskar Kallas, jonka mukaan lutseja oli vuonna 1893 arviolta 4 387. Näistä 800 puhui viroa, muut puhuivat latgallia tai venäjää. Kallaksen mukaan lutsit eivät kuitenkaan mieltäneet itseään virolaisiksi vaan liiviläisiksi.
Murre

Lutsit puhuivat omaa murrettaan (mākīļ 
'maakieli'), joka oli lähellä setojen puhumaa murretta ja itäistä võron murretta. Lutsien murteessa oli noin 180 lainasanaa latgallista ja muutamia venäjästä. Kieli oli ollut luultavasti lähinnä kotikäytössä, ja esimerkiksi kirkonmenot pidettiin latviaksi tai puolaksi. Latviasta lainattujen kieliopillisten piirteiden takia lutseilla oli vaikeuksia ymmärtää viron kirjakieltä. Murteella oli vielä 1970- ja 1980-luvuilla parikymmentä ymmärtäjää, mutta se on luultavasti nykyisin jo kuollut. Tiettävästi viimeinen murteen puhuja kuoli vuonna 2006. Lutsit käyttävät murretta enää hyvin vähän, esimerkiksi tervehtiessä tai muissa lyhyissä lauseissa. Heidän kielitaitonsa on parempi lähellä Nirzaa etelässä ja huonompi Lutsan kaupungin pohjoisessa. Balodisin vuoden 2020 aapisessa lutsin kieltä kirjoitetaan 51:llä eri kirjoitusmerkillä. Määrä on suuri, sillä esimerkiksi pitkiä vokaaleita merkitään kuten latvian kielessä, eli viivalla kirjaimen päällä, kuten ā 'aa'.
Murre > Kielinäytteitä

Tereq ['Terve'] ydagust 'Hyvää iltaa'
Mis um suq nimi? 'Mikä on sinun nimesi?'
Kādzaq ummaq pikäq 'Housut ovat pitkät'
Kātsu pain um tümbe 'Housujen väri on tumma'
Miheq kandvaq kātsu '[Miehet kantavat housuja/]Miehillä on yllään housut'
Kost tulliq lutsilaseq? '[Kusta/]Mistä tulivat lutsilaiset?'
Aiheesta muualla

Latvian metsävirolaiset, Suomen Kuvalehti, 17.10.1936, nro 42, s. 32, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Eteläviron murteiden tai kielten kehitys fennougristi Petri Kallion mukaan vironkielisessä puussa.
Juha Lyytikäinen

Juha Pekka Lyytikäinen (13. toukokuuta 1938 – 11. kesäkuuta 1990) oli suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Lyytikäinen edusti urallaan HIFK:a 1959 ja 1963–1966 sekä Kiffeniä 1960–1962. Aktiiviuran jälkeen Lyytikäinen pelasi vielä muutamia vuosia 2. divisioonassa ja alemmilla tasoilla. Hän voitti HIFK:ssa Suomen mestaruuden 1959. Kaikkiaan Lyytikäinen pelasi kahdeksan pääsarjakauden aikana 103 ottelua, joissa hän teki 53 maalia. Hän oli myös mestaruussarjan paras maalintekijä 16 maalillaan kaudella 1963.
Lyytikäinen pelasi maajoukkueessa vuonna 1963 yhden maaottelun, joissa hän myös teki maalin.
Risto Luukkonen

Risto Valter Luukkonen (13. heinäkuuta 1931 Tuusula – 12. elokuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen nyrkkeilijä. Hän voitti kahdesti ammattilaisten Euroopan-mestaruuden.