stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nuotiomustesieni

| Nuotiomustesieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Psathyrellaceae
Suku::  Tulosesus
Laji::  angulatus
Kaksiosainen nimi
 Tulosesus angulatus  (Peck) D. Wächt. & A. Melzer 
Katso myös
   Nuotiomustesieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nuotiomustesieni (Tulosesus angulatus, syn. Coprinellus angulatus tai Coprinus angulatus) on palopaikoilla viihtyvä mustesienilaji. Sen voi sekoittaa esimerkiksi on esimerkiksi palomustesieneen (Coprinopsis jonesii), joka kuuluu kuitenkin nykytiedon mukaan taksonomisesti aivan eri sukuunkin. Nuotiomustesieni kasvaa alkukesästä syksyyn. Se on Suomessa yleinen, ei uhanalainen.
Nuotiomustesienen lajinimi angulatus on kuvaava tämän lajin pienelle itiöemälle, jonka lakin läpimitta vaihtelee puolesta puoleentoista millimetriin. Siinä on uurteisuutta tai taitteisutta, hieman samettimaista päällystä, mikä kasvun myötä häiventyy. Lajinimi perustuu kuitenkin tiettävästi mikroskooppisiin tuntomerkkeihin, erityisesti itiöiden muotoon. Heltat ovat aluksi väriltään valkeat, sittemmin itiöistä aina harmaanvioletista ruskeanmustaan, kolotyviset tai jalasta kokonaan irtonaiset. Jalka itsessään on läpikuultava, ontto ja hauras ja enintään viiden senttimetrin mittainen. Maltoa voi kuvata ohueksi eikä siinä ole erityistä hajua eikä makua. Itiöemät eivät sula "musteeksi" varsinaisten mustesienten tapaan vaan niillä on taipumus hävitä kuivumalla.
Lajin itiöemiä esiintyy suurehkoina ryppäinä kannoilla ja mätänevillä lehtipuilla. Nuotiomustesienestä ei ole vähäpätöisyytensä vuoksi ruokasieneksi, eikä sen myrkyllisyydestä ole myöskään kokemuksia.
Vaikka nuotiomustesienen suvun Coprinellus on alun perin lanseerannut jo suomalainen Petter Adolf Carsten vuonna 1879, se osattiin sijoittaa varsinaisista mustesienistä Coprinus poiketen haprakkaiden heimoon Psathyrellaceae vasta 2000-luvulla.
Sahara (vuoden 1983 elokuva)

| Sahara |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Andrew V. McLaglen
Käsikirjoittaja:   Menahem Golan  James R. Silke 
Tuottaja:   Yoram Globus  Menahem Golan 
Säveltäjä:  Ennio Morricone
Kuvaaja:   David Gurfinkel  Armando Nannuzzi 
Tuotantosuunnittelija:  Luciano Spadoni
Pukusuunnittelija:  Mario Carlini
Pääosat:   Brooke Shields  Lambert Wilson  John Mills 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat  Yhdistynyt kuningaskunta 
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer Netflix
Ensi-ilta:  1983
Kesto:  111 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  $25 000 000
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sahara on vuonna 1983 ensi-iltansa saanut Andrew V. McLaglenin ohjaama seikkailuelokuva. Sen pääosia esittävät Brooke Shields, Lambert Wilson, John Mills ja Horst Buchholz. Razzies-gaalassa 1984 Shields nimettiin vuoden huonoimmaksi naispuoliseksi näyttelijäksi. 20 vuotta myöhemmin Lambert Wilson sai pääosan vuoden 2005 Saharasta, elokuvasta, joka perustui Clive Cusslerin kirjaan.
Juoni

Elokuva sijoittuu vuoteen 1927. Kun mieheksi pukeutuneen nuoren naisen (Shields) isä kuolee, hän ottaa isänsä paikan ja kisaa Saharan poikki. Hän päätyy vangiksi Rasouliin, mutta sheikki Jaffar pelastaa hänet. Monia muita vaikeuksia kuitenkin odottaa häntä ennen kuin kisa on ohi.
Rooliluettelo

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Brooke Shields   | … |   Dale   |
|  Lambert Wilson   | … |   Jaffar   |
|  Horst Buchholz   | … |   Von Glessing   |
|  John Rhys-Davies   | … |   Rasoul   |
|  Ronald Lacey   | … |   Beg   |
|  Cliff Potts   | … |   String   |
|  John Mills   | … |   Cambridge   |
|  Perry Lang   | … |   Andy   |
|  Steve Forrest   | … |   Gordon   |
|  Tuvia Tavi   | … |   Bertocelli   |
|  Terrence Hardiman   | … |   Browne   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kutsuu elokuvaa ”hajanaiseksi hiekkahentuseksi” ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Nuoliankerias

| Nuoliankerias |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahmattiankeriaskalat Saccopharyngiformes
Heimo::  Nuoliankeriaat Cyematidae
Suku::  Cyema
Laji::  atrum
Kaksiosainen nimi
 Cyema atrum  Günther, 1878 
Katso myös
   Nuoliankerias Wikispeciesissä   Nuoliankerias Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Nuoliankerias (Cyema atrum) on nuoliankeriaisiin kuuluva kalalaji. Sitä tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Koko ja ulkonäkö

Nuoliankerias voi kasvaa suurimmillaan noin 15 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan laji on pitkänomainen ja sen leuat ovat pidentyneet nokkamaiseksi kuonoksi. Kalan selkä- ja peräevät alkavat peräaukon takaa ja ulottuvat muutamasta ruodosta koostuvan pyrstöevän taakse. Nuoliankeriaalla ei ole vatsaeviä. Väriltään nuoliankerias on hyvin tumman ruskea tai musta.
Levinneisyys ja elintavat

Nuoliankeriasta tavataan kaikista valtameristä. Atlantin itäosissa sitä tavataan Islannista Etelä-Afrikkaan ja länsiosisa Grönlannista Argentiinaan. Intian valtameressä lajia esiintyy laikuttaisesti ja Tyynessämeressä Japanin, Australian ja Uuden-Seelannin lähistöllä sekä Yhdysvalloista Nuoliankeriasta tavataan kaikista valtameristä. Atlantin itäosissa sitä tavataan Islannista Etelä-Afrikkaan ja länsiosisa Grönlannista Argentiinaan. Intian valtameressä lajia esiintyy laikuttaisesti ja Tyynessämeressä Japanin, Australian ja Uuden-Seelannin lähistöllä sekä Yhdysvalloista Chileen. Nuoliankerias on syvän veden kala ja elää 610–5 100 metrin syvyydessä. Nuoliankerias on peto ja syö todennäköisesti äyriäisiä.
Leena Nurmi

| Leena Nurmi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. maaliskuuta 1994 (ikä 30) Valkeakoski
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Seura:  Kainuun Hiihtoseura
Laji:  maastohiihto
Leena Nurmi (s. 20. maaliskuuta 1994 Valkeakoski) on suomalainen maastohiihtäjä. Kauteen 2022–2023 asti hän edusti Lempäälän Kisaa ja sen jälkeen Kainuun Hiihtoseuraa.
Maastohiihdon maailmancupissa Nurmi kilpaili ensimmäisen kerran Lahdessa maaliskuussa 2014. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä Nurmi saavutti Kuusamon perinteisen hiihtotavan sprintissä marraskuussa 2014 oltuaan 25:s.
Nurmi voitti Suomen-mestaruuden perinteisen hiihtotavan sprintissä 2018.
Muhammad Nur

Muhammad Nur
Muhammad Nur (s. 26. helmikuuta 1978) on saudiarabialainen jalkapalloilija, joka pelasi pitkään Saudi-Arabian pääsarjajoukkue al-Ittihadissa. Pelipaikaltaan hän oli keskikenttäpelaaja.
Nur oli mukana joukkueensa kanssa vuonna 2005 seurajoukkueiden MM-turnauksessa, jossa al-Ittihad selvisi välieriin. Hän on pelannut Saudi-Arabian jalkapallomaajoukkueessa muun muassa vuoden 2002 ja vuoden  2006 MM-kisoissa.
Saharauskukalat

| Saharauskukalat |
| --- | --- |
 Kampasaharausku (Pristis zijsron)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Saharauskukalat  Pristiformes  Compagno, 1973
Heimo::  Saharauskut  Pristidae  Bonaparte, 1838
Katso myös
   Saharauskukalat Wikispeciesissä   Saharauskukalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saharauskukalat (Pristiformes) on rustokalalahko. Lahkoon kuuluu vain yksi heimo saharauskut (Pristidae).
Lajit

Sahahaikaloihin kuuluvien lajien fossiileista vanhimmat on ajoitettu liitukauden keski- ja myöhäisvaiheille. Nykyään heimoon kuuluu seitsemän lajia, jotka jaetaan kahteen sukuun. Lajit ovat:
Puukkosaharausku (Anoxypristis cuspidata)
Harmaasaharausku (Pristis pristis)
Jokisaharausku (Pristis perotetti)
Kampasaharausku (Pristis zijsron)
Pikkusaharausku (Pristis clavata)
Ruskosaharausku (Pristis microdon)
Saharausku (Pristis pectinata)
Anatomia

Saharauskukaloihin kuuluvat lajit ovat hyvin suurikokoisia ja aikuiset ovat yli kaksi metriä pitkiä. Suurin laji, kampasaharausku, voi kasvaa jopa 7,3 metriä pitkäksi ja saavuttaa yli 2 200 kilon painon. Ruumiinrakenteeltaan lajit ovat haiden ja rauskujen väliltä. Ruumis on litteä ja rintaevät hyvin kookkaat, mutta eivät ole kiinnittyneet päähän kuten muilla rauskuilla. Muiden rauskujen kanssa yhteistä ovat pään alla sijaitsevat kidusaukot ja silmien takana sijaitsevat suuret ruiskureiät. Nokka saharauskuilla on pitkä ja litteä ja suuret hampaat sijaitsevat kuonon sivuilla. Selkäeviä kaloilla on kaksi ja ne ovat kolmionmuotoiset ja kookkaat. Pyrstö on kookas ja epäsymmetrinen ja muistuttaa haiden pyrstöjä. Saharauskunaaraat ovat ovovivipaarisia eli synnyttävät eläviä poikasia. Poikasten kuonon ympärillä on pehmeä suojus, jonka tehtävänä on todennäköisesti estää naarasta loukkaantumasta synnyttäessään poikaset.
Levinneisyys ja elintavat

Saharauskukaloihin kuuluvia lajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynenmeren alueelta, tyypillisesti jokien suista ja murtovesistä. Lisäksi monet lajit elävät makeissa vesissä, esimerkiksi Mississipissä, Nicaraguajärvessä, Australian, Uuden-Guinean ja Kaakkois-Aasian suurissa joissa; jokisaharausku taas Sambesijoessa. Koska nämä elinympäristöt ovat herkkiä pilaantumiselle ja lajeja kalastetaan paljon, useat niistä ovat uhanalaisia.
Saharauskujen ravintoa ovat kalat ja selkärangattomat eläimet. Ne käyttävät litteää kuonoaan parvissa liikkuvien kalojen tainnuttamiseen ja tonkiessaan ruokaa pohjasta. Saharauskuja kalastetaan trooleilla. Lihaa syödään kuivattuna ja suolattuna, eviä ja ihoa käytetään saippuoiden valmistamiseen ja perinteisessä lääkinnässä, sekä kuonoja myydään turisteille matkamuistoina. Lajit lisääntyvät hitaasti ja monet niistä ovatkin erittäin, tai äärimmäisen uhanalaisia.
Nuori Hannibal

| Nuori Hannibal> Hannibal Rising |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Thomas Harris
Kieli:  englanti
Genre:  trilleri
Kustantaja:  Delarcorte Press
Julkaistu:  2006
Suomennos
Suomentaja:  Raimo Salminen,   Jukka Jääskeläinen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  348
ISBN:  978-951-0-33095-1

Edeltävä:  Hannibal
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Nuori Hannibal (Hannibal Rising) on Thomas Harrisin neljäs Hannibal Lecter -aiheinen teos. Kirjasta on tehty Peter Webberin ohjaama samanniminen elokuva (2007), jonka ensi-ilta Suomessa oli helmikuussa 2007. Tapahtumat sijoittuvat Hannibalin lapsuuteen ja nuoruuteen alkaen vuodesta 1944, jolloin Lecterit asuivat sukulinnassaan Liettuassa.
Juoni

Teoksen alussa, vuonna 1941 Hannibal on kahdeksanvuotias ja joutuu pakenemaan kotilinnastaan natsi-Saksan operaatio Barbarossan vuoksi. Lecterin perhe pakenee suvun metsästysmökille, jossa perhe aikoo odottaa sodan loppumista. Kolmen vuoden päästä neuvostoliittolainen panssarivaunu osuu mökille etsiessään vettä ja pian Hannibalin vanhemmat kuolevat räjähdyksessä, kun saksalainen hävittäjälentokone pommittaa panssarivaunua. Hannibal jää sisarensa Mischan kanssa mökille, kunnes heidät yllättävät saksalaisten hyväksi toimivat liettualaiset sotilaat. Hannibalin läsnä ollessa nälkäiset sotilaat tappavat Mischan syödäkseen hänet. Myöhemmin neuvostoliittolaiset sotilaat löytävät Hannibalin vaeltamasta metsästä traumatisoituneena ja puhekykynsä menettäneenä ja vievät hänet takaisin perheen linnaan, joka toimii nyt orpokotina. Vuoden päästä Hannibalin setä, Robert kuitenkin hakee Hannibalin orpokodista asumaan luokseen Ranskaan. Yhteiseloa ei kestä kauan, sillä Robert kuolee äkillisesti, jolloin Hannibal menee asumaan japanilaisen tätinsä, Murasakin luokse. Opiskellessaan lääketiedettä Ranskassa Hannibal tappaa ensimmäisen uhrinsa, teurastajan nimeltä Paul Momund, joka on loukannut Murasakia. Häntä epäillään murhasta mutta Murasakin keskeytyksen ansiosta hän ei joudu vastuuseen teoistaan.
Murhan myötä Hannibal päättää kostaa sotilaille, jotka murhasivat hänen siskonsa tappamalla heidät mahdollisimman raa’asti.
Juoni > Henkilöitä

Hannibal Lecter: Teoksen päähenkilö.
Lady Murasaki: Hannibalin täti, jonka luona Hannibal asuu, kunnes heidän välinsä huononevat.
Robert Lecter: Hannibalin setä, joka on merkittävä taidemaalari.
Mischa Lecter: Hannibalin sisar, jonka sotilaat surmaavat syödäkseen hänet.
Pascal Popil: Poliisietsivä, joka pidättää Hannibalin. Popil on Lecterin tavoin menettänyt koko perheensä sodassa.
Martti Nurmi

Martti Nurmi
Martti August Nurmi (10. helmikuuta 1912 Kalvola – 4. syyskuuta 1985 Kalvola) oli Mannerheim-ristin ritari numero 150. 5. divisioonan 24. tykkikomppaniassa panssarintorjuntatykkijoukkueen varajohtajana toiminut Nurmi nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 23. heinäkuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä ylikersantti. Sotien jälkeen Nurmi työskenteli omistamassaan kiviveistämössä.
Nuottasaaren koulu

| Nuottasaaren koulu> Nuottasaaren kansakoulu |
| --- | --- |

Sijainti:  Nuottasaari-talo, Isokatu 94, Nuottasaari, Oulu
Koordinaatit:  65°0′7″N, 025°27′23″E
Tyyppi:  peruskoulu
Perustettu:  1965
Luokat:  1–2
Verkkosivut
Nuottasaaren koulu on Oulussa Nuottasaaren kaupunginosassa toimiva alakoulu, joka kuuluu hallinnollisesti Myllytullin kouluun. Koulun vieressä sijaitsevan Heinäpään urheilukeskuksen vaikutuksesta kouluun perustettiin Pohjois-Suomen ensimmäinen peruskoulun liikuntaluokka vuonna 1996.
Arkkitehti Uki Heikkisen toimiston suunnittelema koulurakennus valmistui vuonna 1965. Valmistuttuaan koulu oli Oulun suurin kansakoulu. Koulun valmistuttua vanha Heinätorin kansakoulu muutettiin apukouluksi. Nuottasaaren koulun ensimmäisenä rehtorina toimi Tauno Hämäläinen.
Koulurakennuksen seinässä on sijainnut kuvanveistäjä Kauko Räsäsen kuparinen reliefi Aapelus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nuottasaaren koulu Wikimedia Commonsissa
Nurmiherkkusieni

| Nurmiherkkusieni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Agaricaceae
Suku::  Herkkusienet Agaricus
Laji::  campestris
Kaksiosainen nimi
 Agaricus campestris  L. 
Katso myös
   Nurmiherkkusieni Wikispeciesissä   Nurmiherkkusieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Nurmiherkkusieni (Agaricus campestris) on valkoinen ruohikoissa, nurmikoilla ja niityillä viihtyvä valkoinen herkkusienilaji. Sen heltat ovat nuorilla sienillä punertavat, vanhemmilla tummanruskeat. Sieni on hyvä ruokasieni, mutta sitä ei pidä poimia teollisuuslaitosten tai liikenneväylien varrelta, koska sieni saattaa kerätä itseensä raskasmetalleja. Sieniä voi kerätä kesäkuusta lokakuuhun.
Nukkekoti

Nukkekodin olohuone. Maine, USA
Nukkekoti on pienten nukkejen kodiksi sisustettu pienoistalo. Nukkekodit mielletään pääasiassa lasten leluiksi, vaikka aikuisharrastajia on ollut alusta asti – nukkekotien sisustamisesta voi tehdä paitsi keräilyharrastuksen myös kädentaitoja ja estetiikkaa vaativan taidemuodon.
Nykyiset nukkekodit ovat suoraa jatkumoa 400 vuoden takaisiin eurooppalaisiin "kaappitaloihin". Kaapit olivat arkkitehtonisesti yksityiskohtaisia ja ainoastaan aikuisten käytössä. Tällaiset kaappitalot olivat statussymboleita, joita vain harvat rikkaat omistivat Hollannissa, Englannissa ja Saksassa. Ne olivat täydellisesti kalustettuina oikean kokoisen talon hintaisia. Ajan mittaan Euroopassa yleistyivät pienemmät nukkekodit realistisemmilla ulkokuorilla, kun rikkaat tilasivat pienoismalleja omista kodeistaan (engl. baby house, esimerkiksi Tate Baby House).
Historia > Nukkekotiharrastus Suomessa

Suomen ensimmäiset nukkekodit oli tehty kaappeihin, eivätkä ne olleet niin hohdokkaita kuin keskieurooppalaiset esikuvansa. Kuopiossa 1888–1897 toiminut Lelutehdas Suomi valmisti nukkekotikalusteita. Oy Suomalainen Lelupaja (myöh. Oy Helylä) 1909–1935 valmisti jugend-henkisiä huonekaluja ja nukkekoteja. Taiteilija Carl Magnus von Wright (1850–1898) opiskeli puunveistoa ja teki vaaleanpunaisen pienoishuvilan, jossa on kiinteä katto ja seinät - sillä ei voi leikkiä, mutta sen ikkunoista voi ihailla täydellistä sisustusta. Lasten nukkekodit yleistyivät vasta sotien jälkeen. (ref: Kauneimmat nukkekotini) Tämä huvila on nykyisin Kansallismuseossa.
Suomen Nukkekotiyhdistys on perustettu 1991, ja siihen kuuluu noin 700 jäsentä.
 Harrastajia arvioidaan olevan noin 3 000–10 0000, tosin harrastajien määrää on erittäin vaikea arvioida. Osa harrastaa lastensa kanssa tekemällä huonekaluja heidän nukkekoteihinsa, osalla taas ei ole käytössään minkäänlaista nukkekotia, vaan he tekevät yhden huoneen kokonaisuuksia, pienoishuoneita, joissa aiheena voi olla esim. keittiö tai hattukauppa.
Käänteentekeviä etappeja harrastuksen suosion kasvussa olivat Nukkekotiyhdistyksen vuonna 2003 järjestämä Nukkekoteja ja pieniä autoja -näyttely Postimuseossa ja vuonna 2005 julkaistu ensimmäinen suomalaisten nukkekotiharrastajien yhdessä kirjoittama kirja Nukkekotielämää (WSOY), jotka osoittivat, että nukkekotiharrastus sopii myös aikuisille. Vuosittain Suomessa järjestetään useita nukkekotimarkkinoita, joista vanhin on Nukkeyhdistyksen järjestämä Nukke- ja nallemarkkinat. Harrastajat kommunikoivat paljon netissä esim. keskustelupalstoilla ja blogeissa, ja kokoontuvat usealla paikkakunnalla kerhoihin. Nettiharrastukseen kuuluu oleellisena osana swapit eli tavaravaihdot, joissa nukkekotiharrastajat vaihtavat keskenään tekemiään miniatyyrejä, yleensä jonkun tietyn aiheen (esim. makuuhuone) puitteissa. Suomalaiset nukkekotisivustot ja alan tapahtumat on kerätty kattavasti Nukkekotiwikiin.
Varhaiset eurooppalaiset nukkekodit

Museoissa ympäri maailmaa on näytteillä upeita entisaikojen nukkekoteja. Joissakin niistä jokapäiväinen elämä on kuvattu niin yksityiskohtaisesti, että katsoja pääsee kurkistamaan sen aikaiseen elämäntapaan.
Baijerin ruhtinas Albrecht V keräsi miniatyyrejä äitinsä Jacoban kanssa ja rakennutti ensimmäisen tunnetun nukkekodin tyttärelleen 1557–1578, mutta koska siitä tulikin niin hieno, hän ottikin sen omiin kokoelmiinsa. 4-kerroksinen pienoispalatsi tuhoutui tulipalossa 1674, mutta tiedot esineistöstä ovat säilyneet. Talossa oli mm. kylpyhuone, keittiö, juhlasali, ompeluhuone, makuuhuone, palvelijoiden huone, puutarha suihkulähteineen, pieni hopeakaivo, viinikellari, kappeli, talli, navetta ja vaunuvaja.
Vanhinta säilynyttä nukkekotia (1611) säilytetään Saksan kansallismuseossa Nürnbergissä. Tämä saksalainen nukkekoti on 217 cm korkea ja siinä on kolme kerrosta.
Hollantilaisista nukkekaapeista (poppenhuizen) tunnetuimman omisti Petronella Oortman (noin 1686–1705). Hän kulutti Alankomaiden kansallismuseon arvion mukaan ”mallitaloonsa” 20 000–30 000 guldenia, mikä vastasi aikanaan oikean talon hintaa Amsterdamin kanaalin ympäristössä. Oortmanin nukkekodissa on ajan kuuluisien taiteilijoiden seinämaalauksia ja jopa Kiinasta asti tilattuja miniatyyrejä. Talossa on yksityiskohtaiset pesuhuone, salonki, lastenhuone, keittiö, kirjasto, suuri eteishalli, liinavaatevarasto, kellari ja makuuhuoneet.
Englantilaisista nukketaloista on kuuluisa esimerkiksi Tate House (1760), joka on Lasten museon näyttelyssä Lontoossa.
Standardimittakaavat

Kaappitalot ovat peräisin 1600- ja 1700-luvuilta ja lelunukkekodit 1800-luvulta. Vielä 1900-luvullakin yleisesti käytössä olevat mittakaavat olivat harvinaisia, oli tavallista, että mittakaavat vaihtelivat jopa yksittäisessä talossa sen irtaimistojen ja nukkejen osalta. Kuitenkin osa valmistajista teki joitain linjauksia miniatyyrileluille jo 1800-luvulla, vaikka heidän tuotteensa eivät noudattaneetkaan mittakaavoja millintarkasti.
Vuosien varrella nukkekodeille on ollut useita mittakaavoja. Lasten leikkitalot 1900-luvulla noudattivat kolmeneljäsosakaavaa (1 jalka kuvautuu 3/4 tuumaksi), tunnettu myös 1:18 (1” vastaa 18”), jota käyttivät muun muassa suositut brändit Lundby Ruotsista, amerikkalaiset Renwall, Plasco, Marx, Petite Princess ja T. Cohn sekä englantilaiset Caroline's Home, Barton, Dol-Toi ja Triang.
Lundbytä lukuun ottamatta 3/4-mittakaavan huonekalut oli tehty useimmiten muovista. Talot oli tehty useista erilaisista materiaaleista (metallia, lasikuitua, muovia ja puuta).
Saksassa tuli 1900-luvun puolivälissä suosituksi 1:10-mittakaava. Se perustuu metriseen järjestelmään, jossa metri, 100 senttiä, kuvataan 10 sentillä. Edelleenkin saksalaiset lelukaupat pitäytyvät mieluummin 1:10-mittakaavassa kuin muualla suositussa 1:12-mittakaavassa.
1970-luvulla aikuisten keräilijöiden standardimittakaavaksi tuli 1:12 (kutsuttiin myös 1” tai tuumamittakaavaksi). Rakennussarjat ja valmiiksi rakennetut nukkekodit on tavallisesti tehty vanerista tai MDF-levyistä. Nämä ovat kaksi päätyyppiä. Liuska-ura-rakennussarjoissa on ohuempaa vaneria, ja ne on kiinnitetty yhteen urilla ja rivoilla sekä liimalla. Nämä talot ovat yleensä kevyitä ja halpoja ja tarvitsevat lisätoimenpiteitä näyttääkseen paremmilta. Paksummasta vanerista tai MDF:stä tehdyt rakennussarjat on kiinnitetty nauloilla ja liimalla. Amerikkalaisissa nukkekodeissa on usein avoin tausta, kun taas englantilaisissa nukkekodeissa on avoin edusta.
Niille, jotka haluavat haasteellisempia nukkekoteja tai joilta loppuu tila kesken, on olemassa puolen tuuman mittakaava 1:24 (1 jalka kuvautuu 1/2 tuumaksi), neljäsosatuuman mittakaava 1:48 (1 jalka kuvautuu 1/4 tuumaksi, pienoisrautatieharrastajat kutsuvat mittakaavaa nimellä O scale) ja "nukkekoti nukkekodissa" (1:144). Puolen tuuman mittakaava oli suosittu Marxin nukkekodeissa 1950-luvulla, mutta tuli laajemmin keräilijöiden saataville vuoden 2002 jälkeen, samoin kuin muut pienemmät mittakaavat. Nämä pienemmät mittakaavat ovat huomattavasti yleisempiä Yhdysvalloissa kuin Englannissa. On myös olemassa ”muotinukkemittakaava” (engl. play scale) 1:6, joka on sopiva koko Barbie-nukeille ja vastaaville muotinukeille ja niiden kodeilleen.
Nukkekodit voivat olla historiallisesti tarkkoja tai persoonallisella maulla tehtyjä fantasiamaailmoja, ja mittakaavoja voi soveltaa halunsa mukaan.
Harrastuksen aloittaminen

On monta tapaa hankkia nukkekoti. Jotkut ostavat tai tilaavat valmiiksi rakennetun ja somistetun nukkekodin ja täydentävät sitä vähitellen. Toiset ostavat rakennussarjan, kasan valmiiksi leikattuja ja maalattuja mdf-levyjä, ja kasaavat niistä mieleisensä nukkekodin, jonka voivat itse tapetoida ja sähköistää. Jotkut taas suunnittelevat ja rakentavat itse oman nukkekotinsa alusta asti. Tyypillisesti harrastus alkaa kuitenkin keräämällä miniatyyrejä esim. seinälokerikkoon. Pienoishuoneen avulla voi myös kokeilla riittää riittääkö kärsivällisyys tähän harrastukseen.
Tehdasvalmisteisia miniatyyrejä voi ostaa kaupoista, mutta ne eivät aina ole kovin laadukkaita. Monet tekevätkin itse osan nukkekotinsa irtaimistosta, eivät vain säästääkseen rahaa vaan myös saadakseen persoonallisia, käsintehtyjä esineitä, joita voi valmistaa lähes mistä tahansa kotoa löytyvästä materiaalista. On tavallista myös tuunata valmiita minejä tai vaikka Kinder-yllätyksiä esim. maalaamalla. Internetistä, esimerkiksi Ebaysta ja Etsysta löytyy nukkekoteihin erikoistuneita artesaaneja, jotka myyvät kerääjille laadukkaita miniatyyrejä. Maailmassa on myös olemassa tuhansia miniatyyrijärjestöjen järjestämiä nukkekotimarkkinoita, joissa muotoilijat ja myyjät esittelevät ja myyvät miniatyyrituotteitaan. Usein niiden yhteydessä järjestetään myös seminaareja ja työpajoja.
Tarvikkeita voi myös hankkia internetin verkkokaupoista. 1:12-mittakaavan nukkekotien hinnat alkavat noin 50 eurosta.