stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kangasalan matkailun historia
Näkötornit olivat aikansa turistirysiä

Taiteilijoiden Kangasala-kuvaukset houkuttelivat yhä useampia matkailijoita pitäjään. Voidakseen ihailla maisemia ihmisten oli kiivettävä korkeille paikoille, joskus jopa puuhun. Vaikka harjujen laet olivatkin 120 vuotta sitten varmasti vähäpuustoisempia kuin nykyään johtuen sahateollisuuden suuresta puuntarpeesta, näkötornien rakentaminen koettiin tarpeelliseksi matkailijamäärien lisääntyessä. Kaikki Kangasalan suosituimmat näköalapaikat Kuohunharjua lukuun ottamatta saivat oman näkötornin 1880- tai 1890-luvulla, Keisarinharju ensimmäisenä, vuonna 1881 ja Haralanharju vuonna 1895. Keisarinharjulle oli tosin rakennettu jo Aleksanteri I:n vierailun aikoihin näköalapaviljonki, mutta se oli jo hävinnyt 1850-luvulle tultaessa.
Kangasalan ja Tampereen harjut kuuluvat samaan harjumuodostumaan. Usein matkailijat vierailivat sekä Kangasalan harjuilla että Tampereen Pyynikinharjulla, jotka olivat 1800-luvulla Länsi-Suomen suosituimmat matkakohteet. Vuonna 1890 Kangasalla kävi arviolta noin 800, Pyynikillä noin 1 200–1 400 ja Imatralla, joka oli siihen aikaan maan suosituin matkailukohde, noin 5 000 turistia. Määrät vaikuttavat pieniltä, mutta 1800-luvun lopulla ei ollut huvipuistoja eikä festivaaleja, messuja tai muita massatapahtumia juuri järjestetty. Suurin osa lomamatkoista suuntautui luontoon. "Villistä luonnosta" haettiin henkistä yhteyttä isänmaahan.
Haralanharjun näkötorni
Kannushi

Kannushi, jolla on päässään ebōshi-hattu.
Kannushi yllään jōe ja seurassaan miko.
Kannushi (jap. 神主, ”kami-mestari”, alun perin lausuttu kamunushi), toinen nimitys shinshoku (jap. 神職), on šintolaisen pyhäkön (jinja) ylläpidosta vastaava ja tietyn kamin palvontaa johtava henkilö. Sanan kannushi muodostavat kirjoitusmerkit luetaan joskus myös jinshu, mutta merkitys ei muutu.
Alun perin kannushi toimi välittäjänä kamien ja ihmisten välillä, niin että tavalliset ihmiset saivat tietää kamien tahdon. Kannushi oli ihmeisiin kykenevä ihminen tai pyhä ihminen, joka puhdistautumiseen tähtäävien riittien kautta pystyi toimimaan välikappaleena kamille, mutta myöhemmin sana muuttui synonyymiksi termin shinshoku kanssa ja alkoi tarkoittaa pyhäköllä työskentelevää, uskonnollisia seremonioita johtavaa henkilöä.
Muinaisina aikoina, kun poliittinen ja uskonnollinen valta olivat keskittyneet klaanin sisälle, klaanin päämies tai joku muu virkamies johti sen jäseniä uskonnollisissa menoissa. Myöhemmin tehtävää hoitaneelle henkilölle kehittyi erillinen ja erikoistuneempi rooli. Sana kannushi esiintyy sekä Kojikissa (680) että Nihonshokissa (720). Niissä keisarinna Jingū ja keisari Suijin ryhtyvät kannushi-papeiksi. Saman pyhäkön sisällä, esimerkiksi Ise-jingūssa tai Ōmiwa-jinjassa, voi toimia erityyppisiä kannushi-pappeja samaan aikaan. Heitä voidaan kutsua muun muassa sanoin ō-kannushi (jap. 大神主), sō-kannushi (jap. 総神主) tai gon-kannushi (jap. 権神主).
Kannushit voivat mennä naimisiin ja heidän lapsensa yleensä jatkavat heidän ammattiaan. Vaikka perinnöllinen asema ei olekaan enää lailla säädelty, se jatkuu käytännössä monissa pyhäköissä. Kannushin pitämillä vaatteilla, kuten jōella, ebōshilla ja kariginulla, ei ole mitään erityistä uskonnollista merkitystä, vaan ne ovat yksinkertaisesti keisarillisen hovin aiemmin käyttämiä virallisia vaatteita. Tämä on osoitus kamien palvonnan ja keisarin hahmon läheisestä kytköksestä. Muihin kannushin käyttämiin välineisiin kuuluvat shaku-rituaalisauva ja ōnusa-niminen valkoisilla paperinauhoilla (shide) koristeltu sauva. Kannushia avustaa uskonnollisessa tai toimistotyössä mikoksi kutsuttu nainen.
Tullakseen kannushiksi noviisin täytyy opiskella šintolaisten pyhäköiden järjestön Jinja honchōn hyväksymässä yliopistossa, tyypillisesti Tokion Kokugakuin-yliopistossa, tai läpäistä pätevyytensä osoittava koe. Myös naiset voivat ryhtyä kannushi-papeiksi, ja lesket voivat seurata aviomiehiään heidän työssään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kannushi Wikimedia Commonsissa
Kanoninen injektio

Kanoninen injektio on algebrassa esiintyvä käsite. Olkoot  X ja  Y joukkoja sekä  f:X\to Y kuvaus. Jokaiseen  Y:n osajoukkoon  A liittyy kanoninen injektio  j:A\to Y, jolle  j(A)=A.
Kirjallisuutta

Häsä, Jokke & Rämö, Johanna: Johdatus abstraktiin algebraan.  Helsinki:  Gaudeamus, 2015.  ISBN 978-952-495-361-0
Kansainvälinen ylioppilasliitto

Ylioppilaiden kansainvälinen unioni (engl. International Union of Students, IUS) oli päämajaansa Prahassa pitänyt yliopisto-opiskelijoiden opiskelijajärjestö. IUS oli kansainvälisen kommunismin keskeinen apujärjestö. IUS:n puheenjohtajana toimi yleensä isäntämaan edustaja ja sen varapuheenjohtajana oli neuvostoliittolainen. Neuvostoliiton edustaja oli KGB:n kontrollissa. IUS oli alun perin moniarvoinen yhteisö, mutta se karkotti ei-kommunistiset opiskelijat hyökkäyksillään länttä vastaan.
Suomen ylioppilaskuntien liitto oli IUS:n liitännäisjäsen. Vuonna 1962 SYL järjesti  Nuorisofestivaalit Helsingissä.
Kannattajanikama

Kannattajanikaman rakenne ja sen muodostuminen kahdesta kaaresta.
Kannattajanikama, lat. atlas, on ensimmäinen kaulanikama ja se kiinnittää kallon takaraivoluun selkärangan muihin luihin. Lisäksi atlas kiinnittyy kaudaaliselta puoleltaan toiseen kaulanikamaan eli kiertäjänikamaan (axis). Sekä takaraivoluun ja kannattajanikaman että kiertäjänikaman ja kannattajanikaman väliltä puuttuu muusta selkärangasta poiketen nikamavälilevy. Kannattajanikama toimii pään kannattajana yhdessä lihasten kanssa.
Rakenne

Kannattajanikama poikkeaa rakenteellisesti kaikista muista selkärangan nikamista siten, että siinä ei ole nikaman solmua (corpus vertebrae) vaan se muodostuu kahdesta yhteenliittyvästä kaaresta. Selänpuolella on takakaari (arcus dorsalis), johon nikaman surkastunut okahaarake (tuberculum dorsale) on liittynyt. Mahanpuolella olevassa etukaaressa (arcus ventralis) on kuoppa, jonka avulla atlas kiinnittyy kiertäjänikamaan. Pään paino jakautuu kannattajanikaman lateraalisille paksuuntumille, massae laterales, jotka ovat etu- ja takakaaren välissä kummallakin puolella. Kannattajanikaman siipiin (ala atlantis) kiinnittyy päätä liikuttavia lihaksia. Kannattajanikaman molemmin puolin on väljät tilat, jotka mahdollistavat pään liikehdinnän.
Rakenne > Lajikohtaiset erot

Kannattajanikama eroaa eri eläinlajeilla kokonsa ja rakeenteensa mukaan. Märehtijöiltä puuttuu kokonaan foramen transversarium, joka on nikaman siivessä oleva aukko selänpuolelta vatsanpuolelle. Lihansyöjillä puolestaan on pelkkä uurre, incisura alaris, selänpuoleisessa kaaressa, kun taas muilla lajeilla on siinä aukko, foramen alare. Sialla puolestaan on muita eläinlajeja selkeämpi tuberculum ventrale eli kyhmy vatsanpuoleisessa kaaressa.
Kanjō

Kanjō (jap. 勧請) tarkoittaa šintolaisuudessa prosessia, jossa osiin jaettu kami kutsutaan asumaan uuteen paikkaan ja pyhitetään sinne.
Termi ”kanjō”

Kanjō oli alun perin buddhalainen termi, joka omaksuttiin myöhemmin šintolaiseen sanastoon. Kanjō tarkoitti aluksi saarnan pyytämistä Buddhalta puhtain sydämin, ja myöhemmin se alkoi merkitä buddhalle tai bodhisattvalle osoitettua kehotusta pysyä tässä maailmassa saarnaamista ja muiden ihmisten pelastamista varten. Käsite kehittyi sittemmin edelleen tarkoittamaan itse rituaalia (ja sanoja), jossa buddhaa tai bodhisattvaa pyydettiin laskeutumaan alttarille buddhalaisten palvontamenojen aikana. Japanissa sana sai vähitellen nykyisen merkityksensä, buddhan tai kamin pyhittämisen johonkin rakennukseen ensimmäistä kertaa.
Kanjō-rituaali

Ennen kuin kami voidaan siirtää uuteen paikkaan, se täytyy jakaa osiin. Jakoprosessia ja jaettua kamia itseään kutsutaan sanoilla bunrei (jap. 分霊), go-bunrei (jap. 御分霊) tai wakemitama (jap. 分霊). Jakamisprosessi, joita papit vertaavat toisen kynttilän sytyttämiseen sellaisella kynttilällä, joka on jo liekissä, jättää alkuperäisen kamin ehjäksi omalle paikalleen eikä siten vaikuta sen ominaisuuksiin. Wakemitamalla on kaikki alkuperäisen hengen ominaisuudet ja se on siten ”elossa” ja pysyvä. Prosessi suoritetaan usein, esimerkiksi šintolaisten festivaalien (matsuri) aikana tuomaan eloon väliaikaisia pyhäköitä (jap. 神酒所, mikisho) ja niiden kannettavia mikoshi-pyhäköitä.
Kanjō-rituaali > Inari-kamin kanjō

Inari-kami on käynyt läpi kanjō-prosessin useammin kuin mikään muu kami, joten se on hyvä esimerkki prosessin käytöstä.
Siirtoa ei välttämättä tehdä toisesta pyhäköstä toiseen, vaan uusi paikka kamille voi olla yksityisomistuksessa oleva esine tai yksityiskoti. Tunnetaan tapaus, jossa Inari on pyhitettu uudelleen ketunkoloon (kettu on Inarin symboli). Ensimmäisessä tunnetussa Inarin kanjō-seremoniassa vuonna 842 kami siirrettiin Ono no Takamuran valtikkaan. Sen jälkeen valtikan omistaja kuljetti kamin Mutsu no kuniin (Aomoriin), mutta palasi muutamia vuosia myöhemmin Kiotoon. Aomorilaiset pyysivät häntä jättämään kamin Aomoriin, ja niin syntyi Takekoma Inarin pyhäkkö.
Vuonna 1194 keisari Go-Toba päätti, että vain Fushimi Inari-taishan pyhäkkö sai suorittaa Inarille edes mitään kanjō-prosessin osia, mutta väärinkäytöksiä esiintyi niin usein, että pyhäkkö alkoi myöntää aitoustodistuksia jaetuille kameille. Rituaali kiellettiin lyhyeksi aikaa koko maassa Meiji-kaudella, mutta se aloitettiin uudelleen kansan vaatimuksesta ja nykyisin suurin osa isoista Inari-pyhäköistä suorittaa rituaalin maksua vastaan. Joskus maksusta määrää pyhäkkö ja joskus sen maksaminen jätetään palvojan omantunnon varaan. Vuonna 1990 Fushimi Inari-taisha oli suorittanut rituaalin 80 000 kertaa yksityishenkilöille. Palvojille annetaan usein mahdollisuus antaa omalle kamilleen henkilökohtainen nimi. Toyokawa Inarissa palvoja voi ostaa patsaan ja osallistua sitten kaigen-seremoniaan sen tuomiseksi eloon.
Kun yksi Inarin muodoista pyhitetään uudelleen eri nimellä, sitä voidaan myös palvoa tietyssä tarkoituksessa. Kaikkia uusia tarkoitusperiä pidetään sen jälkeen kamin erityispiirteinä, etenkin jos uudelleenpyhittäminen onnistuu hyvin, vaikka uudet toiminnat olisivatkin hyvin kaukana kamin alkuperäisestä luonteesta, kuten esimerkiksi Inarin tapauksessa kalastus.
Kansai

Kinkin seutu tummennettuna Japanissa
Kansai (jap. 関西地方, Kansai-chihō) eli Kinki (近畿地方, Kinki-chihō) on alue Japanin pääsaaren Honshūn keskiosassa. Alueen merkittävimmät kaupungit ovat Japanin historiallinen pääkaupunki Kioto, talouskeskus Osaka ja tärkeä satama Kōbe. Kansain alueella ei ole tarkasti määriteltyjä rajoja, mutta tyypillisesti siihen lasketaan kuuluviksi Kioton, Osakan, Hyōgon, Naran, Mien, Shigan ja Wakayaman seitsemän prefektuuria. Tämän alueen pinta-ala on noin 33 000 neliökilometriä ja siellä on yli 22 miljoonaa asukasta.
Nimi Kansai tarkoittaa ’tulliportin (kan) länsipuolta (sai)’ ja muodostaa vastaparin Kantōn alueelle, jonka nimi tarkoittaa vuorostaan ’tulliportin itäpuolta (tō)’. Kinki on Japanissa ensisijaisempi nimitys. Kinai (畿内) on puolestaan historiallinen termi, joka tarkoitti Kioton ja Naran ympäristön viittä historiallista provinssia: Izumi, Kawachi, Settsu, Yamashiro ja Yamato. Kinki viittaa alun perin tämän alueen (ki) viiteen provinssiin ja lähialueiden (kin) kymmeneen provinssiin.
Kansain alue on japanilaisen kulttuurin kehto ja ennen Meiji-restauraatiota ja pääkaupungin siirtoa Tokioon myös maan poliittinen keskus. Nykyisinkin se on Länsi-Japanin ydinaluetta paitsi väestönsä myös taloutensa suhteen, ja sisältää Kioton, Osakan ja Kōben muodostaman Keihanshinin metropolialueen. Perinteisesti alue on jaettu sisäosan teollistuneempaan seutuun, johon kuuluvat Kioton, Osakan ja Hyōgon prefektuurit, ja maaseutumaisempaan ulko-osan seutuun, johon kuuluvat Shigan, Naran ja Wakayaman prefektuurit. Nykyisin tällä jaolla on vähemmän merkitystä Kioton ja Hyōgon pohjoisosien taantuessa ja Shigan eteläosien kaupungistuessa. Pohjoisessa Kansain alue rajautuu Japaninmereen, etelässä Tyyneenmereen. Shigan prefektuurissa sijaitsee Biwajärvi, Japanin suurin järvi, ja alueen eteläosassa laaja Kiin niemimaa, josta suuri osa on luonnontilaista ja taloudellisesti kehittymätöntä aluetta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansai Wikimedia Commonsissa
| n k Japanin prefektuurit ja alueet |
| --- | --- | --- |
| Hokkaidō |  Hokkaidō  |  |
| Tōhoku |  Aomori  Iwate  Miyagi  Akita  Yamagata  Fukushima  |  |
| Kantō |  Ibaraki  Tochigi  Gunma  Saitama  Chiba  Tokio  Kanagawa  |  |
| Chūbu |  Niigata  Toyama  Ishikawa  Fukui  Yamanashi  Nagano  Gifu  Shizuoka  Aichi  |  |
| Kansai |  Mie  Shiga  Kioto  Osaka  Hyōgo  Nara  Wakayama  |  |
| Chūgoku |  Tottori  Shimane  Okayama  Hiroshima  Yamaguchi  |  |
| Shikoku |  Tokushima  Kagawa  Ehime  Kōchi  |  |
| Kyūshū · Ryūkyū |  Fukuoka  Saga  Nagasaki  Kumamoto  Ōita  Miyazaki  Kagoshima  Okinawa  |  |
Kangaskylä (Reisjärvi)

Kangaskylä on Reisjärven kylä, joka sijaitsee kunnan keskustaajamasta noin 10 kilometriä Sieviin päin, seututien 760 varrella. Vuonna 2004 kylässä oli noin 250 asukasta ja 104 taloutta. Kylä sijaitsee Kangaspäänjärven ja Norssinjärven ympärillä, jotka ovat myös tärkeitä kesäasuntoalueita. Kylän viljelymaisema on luokiteltu Suomessa valtakunnallisesti arvokkaaksi kulttuurimaisemaksi.
Historia

Asutuksensa puolesta Kangaskylä ei ole tyypillinen pohjalainen kylä, vaan se on saanut vaikutteita sekä Savon että Pohjanmaan kulttuurialueilta. Ensimmäiset savolaiset uudisasukkaat asuttivat Reisjärven aluetta 1550-luvulta alkaen. Antti Pesoinen asettui asumaan nykyisen Kangaspäänjärven alapäähän ja hänen lähistölleen asettui asumaan myös tämän veli Paavo Pesoinen. Paavo Pesoisen talon nimeksi tuli Puurula 1600-luvulla tuolloisen isännän nimen mukaan. Molemmat talot, Pesola ja Puurula, ovat kylällä olemassa edelleen samannimisinä.
Kangaskylän mäkiasutuksen tyyli on itäsuomalaista, kun taas alun perin toisiaan lähelle, rivikylämäisesti rakennetut talot liittyvät enemmän länsisuomalaiseen perinteeseen. Vuonna 1844 toimeenpantu isojako sääteli asutuksen leviämistä ja sen aikana kylään määriteltiin kuuluvaksi 33 kantataloa. Kokonaisuudessaan asutuksen ryhmittely jäi muistuttamaan länsisuomalaista rivikylää, jossa rakennukset ryhmittyivät yhtenäisiksi ja usein tiiviiksi riveiksi joen ja tien varsille. Isojaon määrittelemät 33 kantataloa jakautuivat edelleen pienemmiksi tiloiksi ja niistä erotettiin usein itsenäisiksi tiloiksi rinnastettavissa olevia palstatiloja. Tiloja asutti talollinen suurperheineen, johon saattoi kuulua kaksikin veljestä vaimoineen, lapsineen, vanhempineen, renki, piika ja jopa taloon majoitettua irtainta väkeä.
1900-luvulle tultaessa kylän kokonaisväkiluku oli 811, josta talollisia oli 500, torppareita 57, mäkitupalaisia 104 ja muuta "irtainta väkeä" 150 henkeä. Tilaton väestö oli enimmäkseen työtöntä ja kylältä, muun Keski-Pohjanmaan tapaan, muutti paljon väkeä Pohjois-Amerikkaan. 1900-luvun alussa Amerikkaan muuttaneita oli 91 henkilöä, seuraavien kymmenen vuoden aikana 107 ja vuosina 1911–1920 siirtolaisiksi kylältä lähti 142 henkeä.
Vuoden 1918 laki sekä vuoden 1922 Lex Kallio oikeuttivat irtaimen väestön saamaan maata, mutta torpparien ja mäkitupalaisten itsellistyminen jatkui kylällä pitkään, jopa 1930-luvulle saakka. Vuokraviljelmien itsenäistyttyä kylän sosiaalinen rakenne muuttui tasa-arvoisemmaksi. Vuonna 1940 kylällä asui 934 henkeä ja suurin osa asukkaista asutti omia pienviljelmiään. Maatalouden lisäksi pientiloilla harjoitettiin lukuisia sivuelinkeinoja ja kyseisenlaista monitoimitaloutta kesti seuraavat 20 vuotta.
Kangaskylän väestömäärä kääntyi laskuun 1960-luvulla maatalouden kannattavuuden heikkenemisen myötä. Muuttoliike suuntautui tällä kertaa Etelä-Suomeen sekä Ruotsiin. Vuonna 1986 kylällä asui enää 555 asukasta, joista kaksi kolmannesta harjoitti maa- ja metsätaloutta. Vuonna 1916 toimintansa aloittanut Kangaskylän koulu lakkautettiin lukuvuoden 2009–10 alusta lähtien Reisjärven kunnan 20.5.2008 tekemällä päätöksellä ja sen 25 oppilasta siirrettiin Leppälahden ala-asteelle.
Maisema ja luonto

Reisjärven keskikylältä Kangaskylälle tultaessa keskikylän harjuselänne alkaa mataloitua ja maisemakuvassa alkaa korostua järvien ranta-alueiden viljelysmaiden ja asutuksen muodostuma kulttuurimaisema. Kangaskylän vesiluonnolle ja maisemalle tärkeitä elementtejä ovat Norssinjärvi ja Kankaanpäänjärvi, josta lähtevä pieni Kotijoki laskee Kiljanjärveen. Järviä ympäröivät suoalueet, ja soilta ja niillä olevilta lammilta laskee järviin useampiakin puroja. Kylän alueella sijaitsevat myös Pesokankaan pohjavesialue sekä Paavolanharjun vedenottamo.
Elinkeinot

Tärkein elinkeino on maa- ja metsätalous, joista elantonsa saa yli puolet kyläläisistä. Aktiivisia maatiloja kylällä oli 15 vuonna 2004. Maatilat keskittyvät enimmäkseen maidon- ja lihantuotantoon. Työväestöstä lähes kolmannes saa elantonsa palveluammateista ja teollisuuden palveluksessa työskentelee noin viisi ja kaupan, liikenteen ja rakennustoiminnan parissa kolmisen prosenttia. Suurin osa työskentelee Reisjärvellä, mutta työssä käydään myös muun muassa Sievissä, Ylivieskassa, Toholammilla ja Nivalassa. Kylällä on myös pari kolme pienyritystä.
Harrastus- ja virkistystoiminta

Tärkein kylällä toimiva virkistys- ja kylätoimintayhdistys on Kangaskylän Maaseutuseura, jossa toimivat myös Maaseutunaiset-jaosto, maatalousjaosto sekä ympäristöjaosto. Yhdistyksessä on 104 jäsentä, ja se järjestää erilaista virkistys- ja vapaa-ajan toimintaa sekä kylän kehittämiseen liittyvää hanketoimintaa. Kylässä on myös Ranta-Puurulan kotiseutumuseo, jonka kokoelmissa on Reisjärven, Kangaskylän sekä Puurulan suvun esineistöä 1700-luvulta lähtien. Kylän läpi kulkee myös Kalajokivarren pyöräily- ja patikointireitti.
Kirjallisuus

Anneli Meriläinen: Reisjärven Kangaskylä 1900-luvulla, s. 95–145.  ((toim.) Juha Maijala, Reisjärven kirja; JYY:n kotiseutusarja N:o 26)  Jyväskylä/Reisjärvi:  Reisjärven kunta, 1987.  ISBN 951-99843-2-1
Aiheesta muualla

Kangaskylän sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Kannila

Kannila oli kylä Muolaan kunnan itäosassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Kylä sijaitsi Kirkkojärven pohjoispäässä noin kolme kilometriä Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta pohjoiseen. Kannilan naapurikyliä olivat pohjoisessa Ala-Kuusaa ja Peippola, idässä ja etelässä Peikola sekä lännessä Koirala Nykyisin kylä on asumaton eikä sillä ole venäläistä asutusnimeä.
Kyläkuva

Vuonna 1936 Kannilan kylän pinta-ala oli 3,43 neliökilometriä, josta oli peltoa 127 hehtaaria, niittyä yhdeksän hehtaaria ja metsää 207 hehtaaria. Kirkkojärvestä Äyräpäänjärveen laskeva Kannilanjoki muodosti kylän Koiralan vastaisen länsirajan. Kannilan kyläkeskus sijaitsi Koiralasta Punnukseen johtavan kylätien varrella. Kylän pellot sijaitsivat Kirkkojärven rannalla ja Kannilanjoen varsilla. Kylän peltopinta-ala lisääntyi huomattavasti Kirkkojärven laskun myötä. Maanviljelyksen ohella monet kyläläiset harjoittivat kalastusta kalarikkaalla Kirkkojärvellä. Kannilan kylä kuului Peikolan koulupiiriin.
Historia

Kannilan väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle, jossa Kannilan asukkaat asutettiin Koijärvelle.
Kangastus

Fata Morgana -kangastus Kiuruvedellä joulukuussa 2004.
Kangastus on valon taittumisesta ilmakehän erilämpöisissä 
kerroksissa aiheutuva ilmiö, joka saa kaukaiset kohteet näkymään muualla kuin ne todellisuudessa
ovat. Valon taittuminen aiheuttaa vaikutelman esimerkiksi autiomaassa olevasta järvestä, asfaltilla olevasta vesilammikosta tai merellä horisontin yläpuolella leijuvasta saaresta tai kaupungista.
Toisin kuin hallusinaatio, kangastus on todellinen optinen ilmiö, joka voidaan valokuvata, sillä
valonsäteet todella taittuvat niin, että ne muodostavat kaukaisista kohteista havaittavissa olevia
optisia kuvia.  Miltä kuva katsojan mielestä näyttää, riippuu kuitenkin myös siitä, miten ihmismieli subjektiivisesti havainnon tulkitsee. Esimerkiksi maassa näkyvät taivaan sinen heijastuskuvat tulkitaan herkästi veden pinnaksi.
Kangastukset jaetaan alapuolisiin ja yläpuolisiin kangastuksiin. Yläpuolisen kangastuksen 
erikoislaji on Fata Morgana, joka muodostuu useista toistensa yläpuolella olevasta 
saman kohteen kuvasta, jotka yhdessä muodostavat nopeasti muuttuvan kangastuksen.
Synty

Maanpinnan lähellä ilmassa on erilämpöisiä kerroksia, jotka toimivat kuten linssit ja peilit. 
Kylmä ilma on tiheämpää kuin lämmin, ja sen vuoksi sillä on suurempi taitekerroin. Tämä taitekertoimen vaihtelu eri tiheyksisissä kerroksissa aiheuttaa valon taittumista ja heijastumista. Kun valo taittuu Snellin lain mukaisesti kohti tiheämpää ja kylmempää ilmaa ja heijastuu kerrosten rajapinnoilta, syntyy kangastus.
Alapuolinen kangastus

Alapuolinen kangastus syntyy, kun kylmän kerroksen alapuolella on lämmin kerros, eli kun maa tai meri on ilmaa lämpimämpi. Tällöin maa lämmittää läheisyydessään olevaa alinta ilmakerrosta. Valon saapuessa tähän lämmenneeseen kerrokseen tapahtuu kokonaisheijastus, jolloin tämä kerros toimii peilin tavoin ja heijastaa kohteen kuvan ylöspäin.
Ehkä tunnetuimmat alapuoliset kangastukset esiintyvät tasaisilla hiekka-aavikoilla, mutta aurinkoisella säällä ne ovat muuallakin yleisiä asfaltoiduilla maanteillä. Sekä hiekka että asfaltti kuumenevat tehokkaasti auringon paisteessa, jolloin maan tai tien pinnan lämpötila voi olla jopa 10 astetta korkeampi kuin ilman lämpötila metrin korkeudessa, mikä riittää saamaan aikaan kangastuksen.
Autiomaassa tämä heijastuskuva näyttää usein kaukaiselta järveltä tai lammikolta. Todellisuudessa kyseessä on taivaan sinen tai jonkin kaukaisen ja sen vuoksi sinertävältä näyttävän kohteen heijastuskuva. Samasta syystä maanteillä näyttää auringon paisteessa usein siltä kuin edessä olisi vesilätäköitä. Samaan tapaan myös maantien kuuma asfaltti voi kuumentaa heti yllään olevaa ilmaa, jolloin siihen taivaalta tuleva valonsäde heijastuu tien pinnasta poispäin ja näyttää katsojan silmässä kimmeltävältä vedenpinnalta. Tällaiset kangastukset näkyvät selkeimmin, kun silmä on lähellä maan pintaa, jolloin valon taittuminen on tehokkainta. Tällaiset tiellä näkyvät kangastukset häviävät näkyvistä tai siirtyvät kauemmaksi, kun niitä lähestytään.
Merellä alapuolisena kangastuksena voi näkyä saari horisontin alapuolella, joskus yhtä aikaa todellisen saaren kanssa, joka näyttäisi leijuvan ilmassa. Tällaisia kangastuksia merellä esiintyy etenkin syksyllä ja talven alussa, kun meri on yllä olevaa ilmaa lämpimämpi.
Alapuoliset kangastukset eivät yleensä näy kovin kauan. Kuuma ilma kohoaa vähitellen, ja kylmä ilma laskeutuu, jolloin lämpötilaerot tasaantuvat, mikä voi aiheuttaa turbulenssia. Tällöin kangastuskuva muuttaa muotoaan: se voi värähdellä taikka venyä vaaka- tai pystysuorassa suunnassa. Jos ilmassa on useita erilämpöisiä kerroksia, eri kangastukset voivat yhdistyä ja saada kohteen näkymään kahtena. Alapuoliset kangastukset harvoin ovat näennäiseltä kooltaan yhtä astetta eli suunnilleen auringon tai kuun näennäistä läpimittaa suurempia, ja kohteet, joiden kuvina ne syntyvät, ovat enintään muutaman kilometrin päässä.