stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Club de Gimnasia y Esgrima La Plata
Saavutuksia

Amatöörisarjat:
mestaruus 1929
kakkossija 1924
2. divisioonan mestaruus 1915
Ammattilaisliigan aika:
1. divisioonan kakkossija: Clausura 1995, Clausura 1996, Apertura 1998, Clausura 2002 ja Apertura 2005
2. divisioonan mestaruus 1944, 1947 ja 1952
2. divisioonan kakkossija 1946
Argentiinan jalkapalloliiton satavuotisjuhlaturnauksen voitto 1994
Aiheesta muualla

Gimnasia y Esgrima La Plata
Suomen Vapaakirkko

| Suomen Vapaakirkko |
| --- | --- |
 Suomen Vapaakirkon tunnus.
Suuntautuminen:  protestantismi
Teologia:  vapaakirkollisuus
Johtaja:  Tommi Koivunen
Yhteistyötahoja:   SVKN  SEN  IFFEC 
Toiminta-alue:  Suomi
Päätoimipaikka:  Teopolis, Tampere
Perustettu:  1923
Seurakuntia:  99 (2018)
Jäseniä:  15 867 (2018)
Julkaisut:  Suomen Viikkolehti
Kustantamo:  Päivä
Koulutus:  Suomen teologinen opisto
Avustusjärjestö:  ViaDia
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Seinäjoen vapaakirkko.
Vapaakirkko Tampereella.
Raision vapaakirkko.
Riihimäen vapaakirkko.
Helsingin vapaakirkko.
Suomen Vapaakirkko on vuonna 1923 perustettu, itsenäinen kristillinen protestanttinen kirkkokunta, johon kuuluu 15 867 jäsentä (2018). Vapaakirkko koostuu ruotsin-, suomen- ja venäjänkielisestä seurakunnista, joita on yhteensä 99. Vapaakirkon ainoa venäjänkielinen seurakunta on Helsingin Kalliossa.
Vapaakirkolla on palveluksessaan noin 150 työntekijää sekä 40 lähetystyöntekijää 12–15 lähetyskentällä. Vapaakirkko tekee merkittävää sosiaalityötä ja ylläpitää kymmentä hautausmaata. Vapaakirkon kirkkokunnanjohtajana toimii Tommi Koivunen.
Oppi ja käytänteet > Raamatun auktoriteetti ja uskontunnustukset

Vapaakirkon uskonnonvapauslain edellyttämässä tunnuksessa sanotaan: ”Me olemme kristittyjä, jotka Raamatun perustuksella yhtäpitävästi apostolisen tunnustuksen kanssa tahdomme elää ja toimia kristillisen uskonelämän herättämiseksi ja säilyttämiseksi.”lähde?
Raamattu tunnustetaan Pyhän Hengen johdossa olleiden ihmisten kirjoittamaksi. Siinä Jumala ilmoittaa itsensä ja pelastussuunnitelman ihmisille. Raamatun ilmoitus on täydellinen ja lopullinen. Pelastustapahtuma on alusta loppuun Jumalan työtä. Kuitenkin Vapaakirkollinen liike on tässä suhteessa herätysliike ja korostaa henkilökohtaisen uskonratkaisun tärkeyttä.lähde?
Oppi ja käytänteet > Kaste ja ehtoollinen

Merkittäviä eroja Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon seurakuntajärjestyksen ohella ovat kaste- ja  ehtoolliskäsitykset. Vapaakirkossa kastetaan vain uskonsa tunnustavia, henkilökohtaisen uskonratkaisun tehneitä. Vapaakirkko edustaa reformoitua ehtoolliskäsitystä, jonka mukaan Jeesus ei ole konkreettisella tavalla läsnä ehtoollisleivässä ja -viinissä poiketen luterilaisesta reaalipreesensopista. Ehtoollinen on pyhä kokoontuminen, muistoateria. Se on yhteysateria sekä Kristuksen että seurakunnan kanssa, yhteys Jeesuksen vereen ja ruumiiseen. Luterilaisen kirkon tapaan kaste ja ehtoollinen ovat kuitenkin ainoat vapaakirkon sakramentit.
Oppi ja käytänteet > Kaste ja ehtoollinen > Kaste

Vapaakirkon yhdyskuntajärjestyksen mukaan kristillinen kaste suoritetaan Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen veteen upottamalla. Kasteessa ihminen tunnustautuu Kristuksen seuraajaksi.
Luterilaisesta kirkosta poiketen Vapaakirkossa ei suoriteta lapsikastetta. Kastekysymys ei kuitenkaan ollut luterilaisesta kirkosta irtaantumisen syy, sillä Vapaakirkossa kastettiin lapsia. Se oli teoriassa mahdollinen käytäntö vuoteen 1974 saakka. Nykyään vain uskovia kastetaan, eikä kasteen katsota pelkkänä suorituksena pelastavan. Kastetta pidetään merkityksettömänä ihmiselle, jolla ei ole henkilökohtaista uskoa.lähde?
Oppi ja käytänteet > Kaste ja ehtoollinen > Ehtoollinen

Ehtoollista ei käsitetä armon välineeksi (ks. sakramentti), vaan armon julistajaksi ja vahvistajaksi. Vapaakirkossa puhutaan usein "Herran pöydästä," jolla tarkoitetaan sitä, että ehtoolliselle voivat osallistua kaikki jotka uskovat – ehtoollista ei siis ole rajattu seurakunnan jäsenyyteen eikä näin ollen edes kasteeseen.
Oppi ja käytänteet > Käytänteet

Vapaakirkossa on tunnusomaista myös kristittyjen samanarvoisuuden soveltaminen niin sanotuksi yleiseksi pappeudeksi. Tämä tarkoittaa teologista käsitystä, että kaikilla seurakuntalaisilla on mahdollisuus toteuttaa kristillistä kutsumustaan kertomalla uskostaan uskosta osattomille, jakamalla ehtoollista ja kastamalla. Tästä syystä Vapaakirkon naispastoreita ei voida verrata esimerkiksi luterilaisen kirkon naispappeihin, koska Vapaakirkossa ei voi näin ollen olla tehtäviä, jotka rajautuisivat sukupuolen mukaan.lähde?
Oppi ja käytänteet > Käytänteet > Seurakuntaoppi

Seurakunnan tilaisuudet ja tapahtumat ovat kaikille avoimia. Seurakunnan jäsenyys on puolestaan avoin kaikille, jotka uskovat Jeesukseen Kristukseen, tunnustavat julkisesti uskonsa ja haluavat liittyä Vapaakirkkoon.lähde?
Seurakunta on pyhä. Seurakunnan pyhyys on Kristuksen pyhyyttä ja täydellisyyttä. Jäsenet ovat epätäydellisiä ihmisiä. Seurakunta antaa hengellisen kodin uskoville ja on hengellisen elämän kasvupaikka, jossa seurakunnan jäsenet palvelevat toinen toisiaan Herralta saamillaan lahjoillaan. Vapaakirkko muodostuu itsenäisistä seurakunnista, jotka hyväksyvät Vapaakirkon tunnustuksen yhteiskuntajärjestyksen ja uskonnonharjoitusmuodon.
Historia > Tausta

Suomen Vapaakirkon juuret ovat luterilaisen kirkon piirissä 1870-luvulla syntyneessä henkilökohtaista uskonrakaisua ja uskovien seurakunnan merkitystä korostaneesta herätyksestä. Sen kansainväliset vaikutteet ovat olleet peräisin anglosaksisen kristillisyyden piiristä, Englannista ja Yhdysvalloista ja tulleet Suomeen osittain Ruotsin kautta. Nämä  liikkeet vaikuttivat Suomessa 1870-luvulla etenkin Uudellamaalla ja Pohjanmaalla.
Eräät evankelisen liikkeen vaikutuspiirissä olleet julistajat painottivat henkilökohtaisen uskonratkaisun merkitystä ja pitivät jälkikokouksia, jotka sittemmin ovat yleistyneet evankelioimiskokouksissa. Osittain tämä oli perua myös Helsingissä ja Turussa vuonna 1879 vierailleen englantilaissen lordi G. A. Radstockin tavasta kutsua ihmisiä esiin.
Vapaakirkollisuus muodostui allianssipohjaiseksi, uudestisyntymistä ja pyhityselämää painottavaksi liikkeeksi, joka alkuaikoina pyrki uudistamaan luterilaista kirkkoa sisältä käsin. Vapaakirkolliselle tooiminnalle oli luonteenomaista myös maallikkouden korostaminen ja uusien toimintatapojen ennakkoluuloton omaksuminen. Vapaakirkollisen liikkeen keskuudessa perustettiin myös raittiusseuroja ja yömajoja. Kirkon piirissä näihin allianssipyrkimyksiin kuitenkin suhtaudututtiin kielteisesti ja vapaakirkollisten piirissä allianssiaatteesta luovuttiin 1900-luvun alussa.
Toinen vaikutusväylä tuli Ruotsista, missä alettiin vuonna 1876 viettää erillistä uskovien ehtollista. Pari vuotta myöhemmin P. P. Waldenström perusti kannattajineen Svenska Missionsförbundetin, jonka piirit kannattivat Suomessa muun muassa Constantin Boijen työtä. Vapaakirkollisuus herätti laajaa keskustelua ja toi uusia lapsi- ja nuoristyön ja sosiaalityön virikkeitä kirkon piiriin. Liike levisi ensin ruotsinkielisiin rannikkokaupunkeihin ja 1900-luvun alusta suomenkielisten jäsenten määrä kasvoi yhtä suureksi kuin ruotsinkielisten.
Historia > Liikkeen järjestäytyminen

Vuonna 1889 vapaakirkollisuus järjestäytyi Vapaaksi Lähetykseksi. Samalla liikkeen johtajat julkaisivat vapaakirkollisen ohjelman. Käytännössä Vapaan Lähetyksen perustaminen merkitsi irtautumista luterilaisen kirkon seurakunnallisesta elämästä. Liikkeen ruotsinkielinen enemmistö vaihtui suomenkieliseen 1910-luvulla. Uskonnonvapauslain tultua voimaa suomenkieliset vapaakirkolliset järjestäytyivät vuonna 1923 Suomen Vapaakirkoksi.
Perustamisestaan lähtien vapaakirkko joutui kilpailemaan suomenkielisellä kentällä helluntaiherätyksen ja myöhemmin Urho Muroman kannattajien kanssa. Kirkon kokonaisjäsenmäärä ylitti 5 000 jäsenen rajan vuonna 1932. Myös eri linjat nostivat päätään; herätys- ja nuortenlinjan rinnalle syntyivät myös uskovien kastetta ja henkeä korostavat linjat. Vapaakirkon joustavuuden ansiosta ne eivät aiheuttaneet suurempia jakoja.
1940-luvulla vapaakirkollinen työ eteni sodasta huolimatta. Vuonna 1946 vapaakirkko perusti kansanopiston Hangon Santalaan, jossa on toiminut myös saarnaajakoulu. Vuonna 1947 lakkautettiin C.E.-liitto ja nuoret liitettiin Suomen Vapaakirkon Nuoret-järjestöön. Tämä oli kiinteässä yhteydessä seurakuntiin ja oli Vapaakirkon oma työmuoto. Vuonna 1950 kirkon kokonaisjäsenmäärä oli 7 700.
1950-luvulla kehitys jatkui hiljaisena herätyksenä ja uusi polvi nousi johtotehtäviin, mikä ilmeni vähitellen muuttuneena kastekäytäntönä. Vuosikymmenen lopulla jäsenmäärä oli noin 8 800. 1960-luvulla kasvu miltei pysähtyi ja oli kasvun kannalta vaikeaa aikaa. 1970-luvun alussa alkoi uusi nousukausi. Erityisesti tällä vuosikymmenllä oli herätystä nuorten pairssa. Vuonna 1976 Vapaakirkon jäsenmäärä oli noin 10 000.
Toiminta > Seurakuntien toiminta

Vapaakirkon tärkeimpiä toimintamuotoja ovat erilaiset tilaisuudet, kuten jumalanpalvelukset, hengelliset kokoukset, rukouskokoukset, raamattutunnit ja pienryhmät.
Toiminta > Koulutus

Vapaakirkon pastorit ja muut työntekijät koulutetaan pääosin Suomen teologisessa opistossa Teopoliksessa Tampereella. Aikaisemmin teoloiginen opisto toimi Hangon Santalassa. Elokuussa 2016 lähtien teologinen opisto siirrettiin Tampereelle. Samassa yhteydessä myös hallinto ja kustannustoiminta keskitettiin Teopolikseen.lähde?
Vapaakirkolla on Keski-Suomessa Kiponniemen toimintakeskus, jossa järjestetään leirejä, kursseja, opintopäivä ja seminaareja sekä erilaisia yhteys-, retriitti- ja raamattutapahtumia. Toimintakeskus palvelee myös juhla- ja lomatoimintakäyttöä.
Toiminta > Nuorisotoiminta

Suomen Vapaakirkon yhteydessä toimii Suomen Vapaakirkon Nuoret (SVN), joka on valtakunnallinen nuorisojärjestö. SVN tukee ja rohkaisee nuoriso-, varhaisnuoriso- ja partiotyötä sekä järjestää koulutusta lapsi- ja nuorisotyötä tekeville vapaaehtoisohjaajille ja päätoimisille työntekijöille.
Toiminta > Lähetystyö

Suomen Vapaakirkon lähetystyö alkoi vuonna 1890 Kiinassa. Vuonna 2002 lähetystyöhön osallistui 40 työntekijää 16 maassa.
Organisaatio

Suomen Vapaakirkko on jäsen Suomen vapaakristillinen neuvosto ry:ssä, Suomen Ekumeeninen Neuvosto ry:ssä, Suomen lähetysneuvosto ry:ssä ja Suomen Evankelinen Allianssi ry:ssä.
Organisaatio > Paikallisseurakunta

Vapaakirkon seurakuntamalli on kongregationalistinen. Tämä tarkoittaa sitä, että Vapaakirkon seurakunnat ovat itsenäisiä. Ne ovat sitoutuneet yhteiseen tunnustukseen ja yhdyskuntajärjestykseen, jonka perustana on se, että Raamattu on ylin ohje. Vapaakirkossa ei ole piispallista eli episkopaalista järjestelmää.
Seurakunnan asioista päättää seurakunnan kokous, joka valitsee vanhimmiston ja sen puheenjohtajat sekä työntekijät. Vapaaseurakuntien palveluksessa on pastoreita, nuoriso-ohjaajia ja evankelistoja. Seurakuntien talous pohjautuu lähinnä jäsenten tuloistaan maksamiin vapaaehtoisiin kymmenyksiin ja muihin lahjoituksiin.
Organisaatio > Hallinto

Suomen Vapaakirkon ylin päättävä elin on Vapaakirkon kokous, joissa seurakunnilla on edustajansa. Suomen Vapaakirkon keskustoimisto sijaitsee Tampereella, jossa työskentelee muun muassa kirkon työstä kokonaisvastuussa oleva kirkkokunnan johtaja ja hänen apunaan kotimaantyöstä, kansainvälisestä työstä, nuorisotyöstä, koulutuksesta ja taloudesta vastaavat työntekijät.
Organisaatio > Jäsenyys

Vapaakirkon varsinaiseksi jäseneksi voidaan hyväksyä 15 vuotta täyttänyt uudestisyntynyt kristitty, joka tahtoo noudattaa Vapaakirkon periaatteita. Vapaakirkollisten vanhempien lapset ovat perhejäseniä, kunnes liittyvät varsinaisiksi jäseniksi tai eroavat Vapaakirkosta.
Organisaatio > Talous

Vapaakirkko rahoittaa toimintansa seurakunnissa kerättävien vapaaehtoisten kolehtien sekä vapaaehtoisesti maksettujen kymmenyksien avulla. Varat käytetään työntekijöiden palkkoihin ja kiinteistöjen ylläpitämiseen ja korjauksiin, sosiaaliseen työhön Suomessa ja lähetystyöhön. Suomen Vapaakirkko on saanut vuosina 2018–2023 Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustusta rekisteröityjen uskonnollisten yhdyskuntien toimintaan yhteensä noin 707 000 euroa. Keskimääräinen vuosittainen tuki on ollut laskeva ja oli vuonna 2023 noin 106 000 euroa.
Media > Kustannustoiminta

Vapaakirkollinen liike toi kirjallisuustyön Suomeen 1800-luvun lopulla. Vapaakirkolliset saarnaajat pitivät alusta asti mukanaan kirjoja, joilla vahvistettiin asian vaikutusta. Nykyisin vapaakirkollisen liikkeen kustannusyhtiönä toimii vuonna 1962 perustettu Päivä. Nykyisin Päivän tuotantoon sisätyvät kirjat, musiikkiäänitteet, seinäkalenterit, nuottikirjat, joululehdet sekä lapsille että aikuiselle suunnatut ja muut lehtiperheeseen kuuluvat lehdet. Tuotteliaita Päivän kirjailijoita ovat olleet muun muassa Vilho Rantanen, Tapio Nousiainen, Hilja Aaltonen ja Anni Korpela.
Myös monissa seurakunnissa käytössä olevan Alfa-kurssin materiaalin painattaa Päivä. Muita tunnettuja Päivän tuotteita ovat Tapio Nousiaisen Leipää ja suolaa, Yksi ainoa elämä ja Kalevi Lehtisen Sinulle sekä Tuomas Jäntin Vastauksia elämän tärkeimpiin kysymyksiin.
Media > Lehdistö

Ensimmäinen lehti ilmestyi liikkeen piirissä vuonna 1880. Heti alusta pitäen tehtiin myös lapsille suunnattua lehteä, Kristillistä kuvalehteä. Vapaakirkollisen liikkeen äänenkannattaja, Suomen Viikkolehti, aloitti ilmestymisensä vuonna 1888.
Kannatus

Vapaaseurakuntien jäsenmäärä alueittain jaettuna Suomessa (2002)
Uusimaa (18.0%)
Pohjanmaa (14.3%)
Keski-Suomi (12.7%)
Savo (12.2%)
Pirkanmaa (10.3%)
Häme (9.2%)
Varsinais-Suomi (7.1%)
Kaakkois-Suomi (5.4%)
Pohjois-Karjala (4.5%)
Satakunta (4.4%)
Lappi (1.0%)
Kainuu (0.8%)
Suomen Vapaakirkkoon kuuluu yli 15 000 jäsentä. Vapaakirkon voimakkainta kannatusaluetta ovat Keski-Suomi ja Pohjanmaa.
Johtohenkilöt

Vapaakirkon ensimmäinen hallituksen puheenjohtaja oli kouluneuvos Sulo Santeri Salmensaari. Sodan jälkeen hallintovastuuta siirrettiin entistä enemmän toimihenkilöille. Suomen Vapaakirkon johdossa on vuodesta 1974 ollut kirkkokunnanjohtaja. Ennen vuotta 1996 kirkkokunnanjohtajan nimike oli lähetysjohtaja.
Johtohenkilöt > Johtajat

Erkki Verkkonen (1975–1990)
Jorma Kuusinen (1991–2001)
Olavi Rintala (2001–2009)
Hannu Vuorinen (2009–2024)
Tommi Koivunen (2024–)
Johtohenkilöt > Hallituksen puheenjohtajat

Sulo Santeri Salmensaari (1923–1954)
Usko Waismaa (1954–1974)
Tapio Nousiainen (1974–1977)
Veikko Korhonen (1977–1985)
Seppo Kolehmainen (1985–1991)
Jorma Niemelä (1992–1999)
Reino Alho (2000–2007)
Markku Almgren (2008–2015)
Jaakko Pihlajamäki (2016–2023)
Kaj Grönqvist (2024–)
Vladimir Kirillovitš Romanov

| Vladimir Kirillovitš |
| --- | --- |
 Venäjän suuriruhtinas
 Vladimir  Romanov  Champs-Élysées'llä Pariisissa vuonna 1938
Syntynyt:  Vladimir Kirillovitš Romanov 30. elokuuta 1917 Porvoo, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut:  21. huhtikuuta 1992 (74 vuotta) Miami, Florida, Yhdysvallat
Hautapaikka:  Pietari-Paavalin linnoitus, Pietari
Puoliso:  Leonida Georgijevna (vih. 1948)
Lapset:  Suuriruhtinatar Maria Vladimirovna
Suku:  Romanov
Isä:  Kirill Vladimirovitš
Äiti:  Viktoria Fjodorovna
Uskonto:  Venäjän ortodoksi
Vladimir Kirillovitš Romanov (ven. Влади́мир Кири́ллович Рома́нов; 30. elokuuta 1917 Porvoo, Suomen suuriruhtinaskunta – 21. huhtikuuta 1992 Miami, Florida, Yhdysvallat) oli venäläinen suuriruhtinas ja Romanov-suvun päämies vuodesta 1938 kuolemaansa asti. Häntä pidettiin perimysjärjestyksen mukaisena keisarillisen Venäjän kruununtavoittelijana.
Suku

Vladimir Kirillovitšin vanhemmat Kirill Vladimirovitš Romanov ja Victoria Melita Saksi-Coburg-Gotha pakenivat Venäjän vallankumouksen tieltä vuonna 1917 turvaan Suomeen, Haikon kartanoon. Vladimir Kirillovitš syntyi Porvoossa ja hänet kastettiin Haikossa. Suomesta Romanovin perhe muutti vuonna 1919 Coburgiin, Saksaan ja lopulta vuonna 1925 Ranskaan, missä hänen vanhempansa asuivat koko loppuelämänsä.
Avioliitto ja jälkeläiset

Hän avioitui ruhtinatar Leonida Georgijevna Bagration-Muhranskin kanssa 13. elokuuta 1948. Puoliso oli myös venäläistä aatelissukua, jonka juuret ovat Georgiassa.
Heille syntyi yksi lapsi:
Maria Vladimirovna Romanova (s. 1953)
Elämä eri puolilla Eurooppaa

1930-luvulla Vladimir Kirillovitš asui Englannissa, jossa hän työskenteli autotehtaassa. Toisen maailmansodan aikana hän asui Saint-Brieuc'ssä, Bretagnessa. Vuonna 1944 Saksan armeija vaati häntä lähtemään, koska pelättiin vihollisen maihinnousua. Hän asui vanhimman sisarensa Maria Kirillovnan puolison, Emich-Leningenin prinssi Karlin linnassa Amorbachissa, Baijerissa vuoteen 1945 asti.
Saksan tappion jälkeen suuriruhtinas pelkäsi jäävänsä neuvostoliittolaisten vangiksi ja siirtyi Itävaltaan ja sitten Liechtensteinin rajalle. Kuitenkaan Liechtenstein ja sen paremmin Sveitsikään ei antanut hänelle viisumia, joten hän palasi takaisin Itävaltaan missä hän asui kuukauden ajan amerikkalaisten miehitysvyöhykkeellä.
Vladimirin täti Orleans y Borbónin herttuatar Beatrice, herttua Alfonso de Orleans y Borbónin puoliso hankki hänelle Espanjan viisumin. Vladimir asui San Lucarissa. Espanjasta Vladimir muutti Yhdysvaltoihin. Loppuelämänsä Vladimir Kirillovitš Romanov asui lähinnä Madridissa, mutta vietti paljon aikaa myös Bretagnessa, jossa hän omisti maa-alueita sekä Pariisissa.
Viimeiset vuodet, paluu Venäjälle

Vladimir Kirillovitš vieraili Venäjällä ensimmäistä kertaa marraskuussa vuonna 1991 tuolloisen Pietarin kaupunginjohtajan Anatoli Sobtšakin kutsusta. Matkan aikana hän tapasi myös Venäjän ortodoksisen kirkon johtajan, patriarkka Aleksei II:n. Tämä matka jäi hänen ainoakseen Venäjälle. Vladimir kuoli puhuessaan espanjankielisten pankkiirien ja sijoittajien kanssa Northern Trust Bankissa, Miamissa Yhdysvalloissa 21. huhtikuuta 1992.
Perintö

Suuriruhtinas Vladimir haudattiin vuonna 1992 suurin juhlallisuuksin Pietari-Paavalin linnoitukseen suuriruhtinaalliseen mausoleumiin Pietariin. Samassa  mausoleumissa lepäävät vuodesta 1995 lähtien myös hänen vanhempansa ja nykyään kaikki Venäjän keisarikunnan hallitsijat aina Aleksanteri Nevskistä Nikolai II:een. Vladimir Kirillovitšin kuoleman jälkeen hänen tyttärensä Maria Vladimirovna Romanova julistautui Romanov-suvun johtajaksi ja Venäjän kruununtavoittelijaksi; perimysjärjestyksestä on myös muita tulkintoja.
Keisari Paavali I:n vuonna 1797 säätämän kruununperimysjärjestyksen mukaan Venäjän keisarikunnan kruunu periytyisi vain mieslinjaa pitkin eli naiset eivät olisi oikeutettuja perimykseen. Tämän lain oletetaan juontuvan Paavalin äärimmäisen vaikeasta suhteesta äitiinsä Katariina Suureen.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vladimir Kirillovitš Romanov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Euro

| Euro |
| --- | --- |
 Nykyisennäköiset toisen sarjan eurosetelit
ISO 4217 -koodi:  EUR (nro 978)
Keskuspankki:  Euroopan keskuspankki (EKP)
Symboli:  €
Käyttäjät:  Euroalue (Alankomaat, Belgia, Espanja, Irlanti, Italia, Itävalta, Kreikka, Kroatia, Kypros, Latvia, Liettua, Luxemburg, Malta, Portugali, Ranska, Saksa, Slovakia, Slovenia, Suomi ja Viro) eli 20 EU:n 27:stä maasta, 7 EU:n ulkopuolista maata
Inflaatio:  1,3 %, elokuu 2018
Jaettava yksikkö:  sentti (snt, c)
Euro (symboli €, lyhenne e, kansainvälinen valuuttatunnus EUR) on Euroopan unionin yhteinen valuutta, joka otettiin käyttöön tilivaluuttana 1. tammikuuta 1999 ja käteisvaluuttana kahdessatoista EU-maassa 1. tammikuuta 2002. Euro otettiin käyttöön Euroopan talous- ja rahaliiton maissa, joiden valuuttakurssit kiinnitettiin toisiinsa ja jotka sitoutuivat harjoittamaan yhteistä raha- ja valuuttakurssipolitiikkaa.
Euro korvasi 2002 kansallisen valuutan 12 Euroopan unionin jäsenvaltiossa, joihin kuuluvat Alankomaat, Belgia, Espanja, Irlanti, Italia, Itävalta, Kreikka, Luxemburg, Portugali, Ranska, Suomi ja Saksa. Euroalueeseen ovat liittyneet Slovenia (2007), Kypros ja Malta (2008), Slovakia (2009), Viro (2011), Latvia (2014), Liettua (2015) ja Kroatia (2023). Ennen euro-nimen vakiintumista yhteisestä valuutasta käytettiin lyhennettä ECU (European Currency Unit).
Viralliseen euroalueeseen kuuluu 20 EU-valtiota, neljä EU:n ulkopuolista Euroopan kääpiövaltiota sekä eräät Ranskan merentakaiset alueet. Euro on toinen maailman merkittävimmistä kansainvälisistä valuutoista Yhdysvaltain dollarin ohella. Euron sadasosa on nimeltään sentti (lyhenne snt tai c ).
Euro on monien muiden valuuttojen, esimerkiksi Yhdysvaltain dollarin, tavoin fiat-valuutta, jonka arvo perustuu säännöksiin tai lakeihin.
Käteisrahat

Eurosta on käytössä käteisrahana seteleitä ja kolikoita. Setelit ovat nimellisarvoiltaan yhtäläiset ja samannäköiset koko euroalueella, mutta kolikoissa vain klaava- eli arvopuoli on yhteinen ja kruunapuolen kuviointi vaihtelee.
Käyttösetelien ja -kolikkojen sarjassa toistuvat säännöllisesti arvojen 1, 2 ja 5 kerrannaiset: rahojen nimellisarvot ovat 0,01 €, 0,02 €, 0,05 €, 0,10 €, 0,20 €, 0,50 €, 1 €, 2 €, 5 €, 10 €, 20 €, 50 €, 100 €, 200 € ja 500 €.
500 euron setelien liikkeellelasku keskuspankeista lopetettiin vuonna 2019. Seteleitä voi yhä käyttää maksuvälineenä, mutta uusia eriä ei ole laskettu liikkeelle.
Käteisrahat > Setelit

Eurosetelien suunnittelemiseksi järjestettiin 1990-luvun puolivälissä EU-maissa kilpailu, johon kutsuttiin osallistumaan useita kuvataiteilijoita. Kilpailun voitti itävaltalainen setelitaiteilija Robert Kalina, jonka voittotyö päätettiin joulukuussa 1996 ottaa euroseteleiden ulkoasun pohjaksi.
Vuodesta 2013 alkaen vähitellen liikkeelle laskettavan toisen setelisarjan suunnittelija on saksalainen Reinhold Gerstetter.
Toisin kuin eurokolikoissa, euroseteleissä ei ole kansallisia kuva-aiheita eikä tekstejä, vaan niissä korostetaan eurooppalaisille yhteisiä arvoja. Pääasiasiallisena kuvituksena ovat eri aikakausien ja tyylisuuntien ikkunat, ovet ja sillat, jotka kuvastavat avautumista kohti muita ihmisiä ja yhteyksiä heihin. Sekä ensimmäisen että toisen setelisarjan setelien suuruudet eli nimellisarvot ja kuva-aiheiden tyylisuunnat ovat seuraavat:
5 euroa: klassinen aikakausi
10 euroa: romaaninen tyyli
20 euroa: goottilainen tyyli
50 euroa: renessanssi, 4. huhtikuuta 2017 uusi seteli, joka julkaistiin 5. heinäkuuta 2016.
100 euroa: barokki ja rokokoo
200 euroa: teräs- ja lasiarkkitehtuurin aikakausi
500 euroa: 1900-luvun moderni aika.
Seteleiden mitat heijastavat niiden arvoa, niin että 5 euron seteli on pienikokoisin ja koko on sitä suurempi, mitä arvokkaampi seteli on kyseessä. Tämä yhdessä setelien suurten numeroiden ja nimellisarvon mukaan vaihtelevien kohokuviointien kanssa tekee setelien tunnistamisen mahdolliseksi myös näkövammaisille.