stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Francisco António de Almeida

Francisco António de Almeida
Francisco António de Almeida (n. 1702 – 1755 Lissabon?) oli portugalilainen säveltäjä.
Kuningas Juhana V lähetti Almeidan toisen säveltäjän, António Teixeiran tavoin opiskelemaan musiikkia Roomaan. Almeida palasi Portugaliin ja saavutti keskeisen aseman sen musiikkielämässä 1700-luvun alkupuoliskolla. Hänen elämästään on kuitenkin säilynyt hyvin vähän tietoa.
Almeidalta säilyneeseen tuotantoon kuuluu muun muassa motetteja, Te Deum, oratorio La Giuditta (1726) ja näyttämöteoksia. Hänen teoksensa La pazienza di Socrate (1733, sittemmin kadonnut) tunnetaan ensimmäisenä portugalilaisena oopperana. Almeida sävelsi myös kaksi koomista oopperaa, joista vain La Spinalba (1739) on säilynyt. Hänen uskotaan kuolleen Lissabonin maanjäristyksessä 1755.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Anssi Mänttäri

| Anssi Mänttäri |
| --- | --- |
 Anssi Mänttäri kesäkuussa 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. joulukuuta 1941 (ikä 82) Sippola
Ammatti:  elokuvaohjaaja elokuvakäsikirjoittaja näyttelijä elokuvatuottaja
Ohjaaja
Taiteilijanimet:  Suvi-Marja Korvenheimo
Palkinnot
 Parhaan käsikirjoituksen Jussi (1992) Muuttolinnun aika  Elokuvataiteen valtionpalkinto (kolme kertaa)  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Anssi Uolevi Mänttäri (s. 18. joulukuuta 1941 Sippola) on suomalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, näyttelijä ja tuottaja.
Lapsuus ja nuoruuden haave

Mänttäri on syntyisin Sippolasta mutta muutti myöhemmin äidin ja veljen kanssa Jokelaan. Hän katsoi ahkerasti elokuvia ja teini-ikäisenä hän haaveili tulosta näyttelijäksi. Hän harrastikin ahkerasti näyttelemistä 1950–1960-lukujen taitteessa erilaisissa harrastajateatteriryhmissä ensin Hyvinkäällä ja sitten Helsingissä Kouluteatterissa sekä Liisankadulla Kellariteatterissa. Mänttärin kiinnostus heräsi, kun hän kuuli Mikko Niskasen etsivän amatöörinäyttelijöitä sotaelokuvaansa Sissit (1962). Mänttäri osallistui koekuvauksiin. Niskanen antoi hänelle muutaman repliikin roolin sotilaana suomalaisessa sissijoukkueessa, jota Matti Oraviston näyttelemä luutnantti Takala johtaa. Mänttärin roolinimi elokuvassa oli Mänttäri. Elokuvan tuotantoyhtiö oli Fennada-Filmi, ja elokuvan jälkeen Mänttäri sai paikan tuotantoyhtiöstä kuukausipalkkaisena järjestäjänä.
1960- ja 1970-luku

Hopeaa rajan takaa jäi Mänttärin viimeiseksi Fennada-elokuvaksi. Koko 1960-luvun hän järjestäjän tehtävien lisäksi toimi myös käsikirjoittajana, äänittäjänä ja pikkuosien näyttelijänä eri tuotantoyhtiöiden, kuten Suomi-Filmi Oy:n, Elokuva Oy:n ja FJ-Filmi Oy:n palveluksessa. 1968 hän palasi vielä Fennada-Filmin palvelukseen Erkko Kivikosken ohjaaman Kesyttömät veljekset -elokuvan käsikirjoittajana ja apulaisohjaajana, ja hän myös näytteli elokuvassa pienen osan. Mänttäri kokeili 1969 ensimmäistä kertaa ohjaamista; tuloksena oli kehua saanut lyhytelokuva Ystävykset. 1970-luvulla Mänttäri meni Jörn Donner Productions Oy:n palvelukseen, jossa hän toimi pitkään tuotantopäällikkönä ja tuottajana.
Ensimmäinen ohjaustyö

Donnerin yhtiö tarjosi tuotannolliset puitteet Mänttärin ensimmäiselle pitkän elokuvan ohjaustyölle. 1976 valmistunut Pyhä perhe oli Claes Anderssonin samannimiseen näytelmään perustuva alkoholismin kuvaus. Lasse Pöysti näyttelee perheenisää, joka  päättää raitistua, mutta aloittaa kuitenkin juomisen uudestaan, koska perhe tuntuu sietävän häntä paremmin humalassa kuin selvänä. Jo Pyhää perhettä leimasi Mänttärin myöhemmälle tuotannolle ominainen näyttelijä- ja dialogikeskeisyys, ”kamarielokuvamaisuus”, josta Mänttäri ei juurikaan uransa aikana ole poikennut. Elokuva toi Pöystille Jussi-patsaan. Myös Birgitta Ulfssonin rooli elämäänsä turhautuneena aviovaimona huomioitiin. Vaikka Pyhä perhe saikin kiitosta, Mänttäri joutui odottamaan kuusi vuotta ennen kuin seuraavan kerran sai mahdollisuuden ohjata pitkän elokuvan.
Suvi-Marja Korvenheimo -trilogia

Seuraavaa elokuvaansa varten Anssi Mänttäri oli jo perustanut oman tuotantoyhtiön Reppufilmi Oy:n. Hän ei saanut tukea elokuvalleen Suomen Elokuvasäätiöltä omalla nimellään, joten hän käytti salanimeä Suvi-Marja Korvenheimo. Hän ohjasi elokuvan Toto (1982), joka on komediallinen tarina raveissa yllättäen suuren summan voittaneesta miehestä. Vaikka salanimi pian paljastuikin, jatkoi Mänttäri Korvenheimo-elokuviaan trilogiaksi asti. Regina ja miehet (1983) oli elokuva toimittajasta (Rea Mauranen), joka menettää elämänsä miehet, koska rakastaa liikaa itseään. Jörn Donner näytteli elokuvassa itsensä oloista kirjailijaa. Huhtikuu on kuukausista julmin (1983) oli trilogian viimeinen elokuva, ja se keskittyi irvailemaan Helsingin kulttuuripiirejä.
1980-luku

Anssi Mänttäri jatkoi ohjaajana ja käsikirjoittajana ahkerasti koko 1980-luvun ajan. Korvenheimo-trilogian jälkeen Mänttäri ohjasi vuonna 1984 elokuvat Rakkauselokuva ja Kello. Ensimmäinen on tarina pariskunnasta, joka on pitkän aikaa yrittänyt saada itselleen lasta, mutta epäonnistunut useamman kerran. Vaimo tulee kuitenkin raskaaksi syrjähypyn jälkeen. Kello on minimalistinen elokuva, joka sijoittuu lähinnä yhteen asuntoon, jossa kaksi tahoillaan naimisissa olevaa toisilleen ennestään vierasta ihmistä tekee tiliä elämästään. Pääosissa Paavo Piskonen ja Riitta Havukainen. Elokuva on nopeimmin (parissa vuorokaudessa) kuvattu kotimainen elokuva.
Vuonna 1985 Mänttäriltä valmistui jälleen kaksi pitkää elokuvaa: Ylösnousemus ja Viimeiset rotannahat. Ylösnousemus on Ilkka Kylävaaran pääosittama musta komedia miehestä, joka lavastaa oman itsemurhansa ja kuvittelee, että häntä tullaan kaipaamaan ”kuolemansa” jälkeen, mutta erehtyy. Myös Viimeiset rotannahat on komediallinen elokuva, jossa Anssi Mänttärin itsensä näyttelemä ”Valkopukuinen mies” vaeltelee paikasta toiseen ja eksyy elämässään yhä enemmän.
Vuonna 1986 Anssi Mänttäri sekä Aki ja Mika Kaurismäki perustivat yhdessä Sodankylän kunnan kanssa Sodankylän elokuvajuhlat.
Näkemiin, hyvästi (1986) on tarina eronneesta naisesta, joka käy kamppailua häntä yhä rakastavan entisen aviomiehen ja uuden miesystävän välillä. Morena (1986) on Saksassa kuvattu elokuva, jossa Mänttäri näyttelee jälleen itse pääosaa, ”Punapartaista miestä”. Samana vuonna valmistui myös Paavo Haavikon näytelmään pohjautuva Kuningas lähtee Ranskaan, joka on minimalistinen ”historiallinen seikkailuelokuva”. Anni tahtoo äidin (1989) on Mänttärin ensimmäinen ja myös viimeiseksi jäänyt musikaali ja myös hänen ainoa lastenelokuvansa. Tarinan keskiössä on pieni tyttö, joka yrittää etsiä leskeksi jääneelle isälleen uutta vaimoa.
1990-luku

Muuttolinnun aika (1991) on mainittu Mänttärin parhaaksi elokuvaksi.[lähde? ] Se on tarina Antti Litjan näyttelemästä keski-ikäisestä eronneesta miehestä, joka yrittää luoda uudelleen suhdetta nyt jo myöhäisteini-ikäiseen tyttäreensä. Mestari (1992) puolestaan on ensimmäinen Matti Nykänen -ilmiöön keskittyvä elokuva. Vaikka suoraa yhteyttä Matti Nykäseen ei mainittu, yhteys on luettavissa kuvien ja rivien välistä. Elokuva ei niinkään keskity Konsta Mäkelän esittämään mäkihyppääjä Teemu Kimpilään kuin hänen ympärillään pyörivään julkisuuteen, iltapäivälehtiin ja liikemaailmaan. Kun Teemu Kimpilä erään kisan jälkeen päättää kadota, se saa Suomen liikemaailman ja politiikan sekaisin. Mustan komedian pääosaa, Kimpilää etsivää iltapäivälehden toimittajaa näytteli Kari Väänänen.
Marraskuun harmaa valo (1993) on poikkeuksellisesti rikoselokuva, joka kertoo elämänsä liiketoiminnalle omistaneen miehen tunnekylmyydestä. Se on kokonaan Tallinnassa kuvattu tarina Esko Salmisen näyttelemästä suomalaisesta liikemiehestä, joka hetken mielijohteesta päättää tilaisuuden tullen tappaa huoneeseen eksyneen epätoivoisen pankkiryöstäjän.
Vuonna 1997 valmistunut Palkkasoturi on pääosin helsinkiläiseen kapakkaan sijoittuva ja sen asiakkaista kertova elokuva. Tarinan keskiöön nousee Ilkka Heiskasen näyttelemä mies, joka päättää ryhtyä palkkasoturiksi, koska ainoastaan valta päättää toisen ihmisen elämästä saa hänet tuntemaan itsensä ihmiseksi.
Palkkasoturin jälkeen Mänttäri ohjasi vuonna 1999 Dirlandaa-nimisen komedian Espanjaan kielitaidottomaksi matkaoppaaksi päätyvästä miehestä. Elokuva ei saanut tuotantotukea elokuvasäätiöltä, ja sen rahoituksesta huolehti televisiokanava Nelonen.
2000-luku

Dirlandaan jälkeen seurasi viiden vuoden tauko ennen Mänttärin seuraavaa elokuvaa Joensuun Elli (2004), joka pohjautuu Heikki Turusen samannimiseen klassikkoromaaniin ja on siten yksi kolmesta muuhun kuin hänen omaan kirjalliseen alkuperäisaiheeseensa perustuvasta elokuvasta Pyhän perheen ja Kuningas lähtee Ranskaan -elokuvan lisäksi. Joensuun Elli on tarina kolmesta päivästä ennen juhannusta. Jenni Banerjee näyttelee nuorta Paula-nimistä naista, johon yksi jos toinen elokuvan mieshenkilöistä on ihastunut. Elokuva on varsin värikäs kokoelma erilaisia ihmiskohtaloita suomalaisessa kesässä.
2010-luku

Mänttärin seuraava pitkä näytelmäelokuva, Tarkastaja (2011) sai ensi-iltansa vuoden 2011 Sodankylän elokuvajuhlilla, mutta jäi ilman elokuvateatterilevitystä. Elokuva on tragikomedia, joka kertoo Niko Saarelan esittämästä vakuutustarkastajasta, jonka tehtävänä on selvittää tietyn yhtiön kirjanpitoa.
Seuraavaksi Mänttäri ohjasi elokuvan Saunavieras (2012), joka kertoo Kari Väänäsen näyttelemästä kirjailijasta, joka saa lapissa sijaitsevalle mökilleen vieraaksi Jone Takamäen esittämän miehen, joka kertoo olevansa geologi. Saunavieras ei saanut Suomen elokuvasäätiön tuotantotukea ja se kuvattiin Sodankylän kunnan rahoittamana.
Romanssi (2014), kertoo Elina Reinikan esittämästä Liasta, joka tapaa kadulla Juha Langströmin esittämän Jannen, joka kertoo heidän yhteisistä tapaamisistaan 11 vuotta aiemmin. Lia ei muista miestä, mutta suostuu lähtemään hänen kanssaan illalliselle, jonka aikana hän muistelee elämässään kohtaamiaan miehiä.
Romanssin jälkeen Mänttäri siirtyi murhamysteerien pariin. Kuinka myöhään valvoo blues (2014) sai ensi-iltansa Sodankylän elokuvajuhlilla ja se kertoo baarin yösiivojaan murhatutkimuksesta. Yön pimeinä tunteina (2019) käsittelee puolestaan murhatapausta, jossa kuvataiteilijan kesämökin rannasta löytyy ruumiis.
Televisiotyöt

Pitkien elokuvien lisäksi Mänttäri on tehnyt useita töitä myös televisiolle. Hän on dramatisoinnut ja ohjannut vuosina 1987−1999 kaikkiaan viisi Pentti Kirstilän Hanhivaara -dekkaria televisioelokuviksi tai -sarjoiksi.
Vuosina 1996–1997 Mänttäri ohjasi pitkän, komediallisen televisiosarjan Mahdottoman tavallinen Jorma Laine, jossa Puntti Valtonen näyttelee nimihenkilöä, epätoivoisesti uutta työpaikkaa etsivää miestä.
Mänttäri on tehnyt myös muutamia dokumentteja ja lyhytelokuvia.
Filmografia > Pitkät ohjaukset

Pyhä perhe, 1976 (ohjaus, käsikirjoitus, tuotantopäällikkö)
Toto, 1982 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Regina ja miehet, 1983 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Huhtikuu on kuukausista julmin, 1983 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Rakkauselokuva, 1984 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, näyttelijä: kirurgi)
Kello, 1984 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Ylösnousemus, 1985 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Viimeiset rotannahat, 1985 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, näyttelijä: Valkopukuinen mies)
Näkemiin, hyvästi, 1986 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, muusikko)
Morena, 1986 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, näyttelijä: Punapartainen mies, muusikko, jälkiäänitysäänet)
Kuningas lähtee Ranskaan, 1986 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Anni tahtoo äidin, 1989 (ohjaus, käsikirjoitus)
Muuttolinnun aika, 1991 (ohjaus, käsikirjoitus)
Mestari, 1992 (ohjaus, käsikirjoitus, muusikko)
Marraskuun harmaa valo, 1993 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Palkkasoturi, 1997 (ohjaus, käsikirjoitus, näyttelijä: taiteilija, graafikko, puvustaja)
Joensuun Elli, 2004 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, lavastus, muusikko)
Tarkastaja, 2011 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, lavastus, puvustus, muusikko, näyttelijä: palotarkastaja)
Saunavieras, 2012 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, muusikko, näyttelijä: Tapsa)
Romanssi, 2013 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, leikkaus, muusikko, näyttelijä: vanhempi miekkailija)
Kuinka myöhään valvoo blues, 2014 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, leikkaus, näyttelijä)
Yön pimeinä tunteina, 2019 (ohjaus)
Filmografia > Pitkät elokuvat (kaikki)

Sissit, 1963 (näyttelijä: Mänttäri)
Hopeaa rajan takaa, 1963 (järjestäjä)
Onnelliset leikit, 1964 (järjestäjä)
Käyntikorttini..., 1964 (järjestäjä)
Vaaksa vaaraa, 1965 (järjestäjä, äänittäjä)
Tunteita, 1966 (käsikirjoitus, näyttelijä: parrakas viettelijä)
Punahilkka, 1968 (järjestäjä)
Kuuma kissa?, 1968 (casting)
Asfalttilampaat, 1968 (tuotantopäällikkö)
Kesyttömät veljekset, 1969 (näyttelijä: Ekin kaveri, käsikirjoittaja, apulaisohjaaja)
Päämaja, 1970 (näyttelijä: sotamies junassa, tuotantopäällikkö)
Naisenkuvia, 1970 (näyttelijä: pornosynkkatehosteidentekijä)
Jussi Pussi, 1970 (näyttelijä: Öykky)
Sensuela, 1972 (järjestäjän apulainen)
Haluan rakastaa Peter, 1972 (järjestäjä)
Mommilan veriteot 1917, 1973 (tuotantopäällikkö)
Laukaus tehtaalla, 1973 (tuotantopäällikkö)
Karvat, 1974 (näyttelijä: Michael, tuotantopäällikkö, apulaisohjaaja)
Pyhä perhe, 1976 (ohjaus, käsikirjoitus, tuotantopäällikkö)
Runoilija ja muusa, 1978 (näyttelijä: hovimestari, tuotantopäällikkö)
Miestä ei voi raiskata, 1978 (tuottaja)
Kainuu 39, 1979 (järjestäjän apulainen)
Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti, 1979 (tuottaja)
Yö meren rannalla, 1981 (tuottaja)
Toto, 1982 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Regina ja miehet, 1983 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Huhtikuu on kuukausista julmin, 1983 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Rakkauselokuva, 1984 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, näyttelijä: kirurgi)
Klaani – tarina Sammakoitten suvusta, 1984 (tuottaja)
Kello, 1984 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Aikalainen, 1984 (tuottaja)
Ylösnousemus, 1985 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Viimeiset rotannahat, 1985 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, näyttelijä: Valkopukuinen mies)
Pimeys odottaa, 1985 (tuottaja)
Calamari Union, 1985 (näyttelijä: sidottu mies)
Näkemiin, hyvästi, 1986 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, muusikko)
Morena, 1986 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, näyttelijä: Punapartainen mies, muusikko, jälkiäänitysäänet)
Kuningas lähtee Ranskaan, 1986 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Anni tahtoo äidin, 1989 (ohjaus, käsikirjoitus)
Muuttolinnun aika, 1991 (ohjaus, käsikirjoitus)
Mestari, 1992 (ohjaus, käsikirjoitus, muusikko)
Marraskuun harmaa valo, 1993 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Palkkasoturi, 1997 (ohjaus, käsikirjoitus, näyttelijä: taiteilija, graafikko, puvustaja)
Eros ja Psykhe, 1998 (tuottaja)
Dirlandaa, 1999 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, muusikko, puvustus)
Joensuun Elli, 2004 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, lavastus, muusikko)
Tarkastaja, 2011 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, lavastus, puvustus, muusikko, näyttelijä: palotarkastaja)
Saunavieras, 2012 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, muusikko, näyttelijä: Tapsa)
Nöyryydestä, 2012 (näyttelijä: karaokeasiakas)
Danse Macabre, 2012 (näyttelijä: rauhoitteleva mies)
Romanssi, 2013 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, leikkaus, muusikko, näyttelijä: vanhempi miekkailija)
Kuinka myöhään valvoo blues, 2014 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, leikkaus, näyttelijä)
Yön pimeinä tunteina, 2019 (ohjaus)
Filmografia > Lyhytelokuvat

Ystävykset, 1969 (ohjaus, tuottaja, käsikirjoitus)
Debyytti, 1981 (tuottaja)
Jotkut tiestä ovat ehkä kuulleet minusta, 1985 (ohjaus, käsikirjoitus, näyttelijä)
Amor ampuu ohi, 1990 (näyttelijä: taiteilija Kurhonen)
Siihen aikaan kun isä lipputangon osti, 1995 (ohjaus, käsikirjoitus, puvustus)
Varpunen jouluyönä, 2005 (käsikirjoitus, ohjaus, tuottaja, lavastus, näyttelijä: 4. pukki)
Jeanne d'Arc, 2009 (näyttelijä: kanta-asiakas)
Jos mulla ois pillu, 2011 (näyttelijä: mies baarissa)
Laupeuden laitapuolella, 2012 (näyttelijä: Joulupukki)
Hoitotestamentti eli 7 inhimillistä tapaa kuolla, 2013 (näyttelijä: potilas # 6)
Les Voitures, 2014 (näyttelijä: Tauno)
Filmografia > Televisiotyöt

Tyttö ja bassokitara, 1987 (ohjaus, käsikirjoitus)
Isku suoneen, 1988 (tv-sarja Pentti Kirstilän dekkarista; ohjaus, käsikirjoitus)
Jumalia ei uhmata, 1988 (tv-elokuva Pentti Kirstilän dekkarista; ohjaus, käsikirjoitus)
Isku vasten kasvoja, 1988 (tv-elokuva Pentti Kirstilän dekkarista; ohjaus, käsikirjoitus
Annabel Lee, 1990 (tv-elokuva, ohjaus, käsikirjoitus)
Lumisade, 1990 (tv-elokuva, ohjaus, käsikirjoitus)
Petterin parempi elämä, 1991, (tv-sarja, ohjaus, käsikirjoitus)
Kake 40 v., 1994 (tv-elokuva, ohjaus, käsikirjoitus)
Jäähyväiset ilman suudelmia, 1995 (tv-sarja Pentti Kirstilän dekkarista; ohjaus, käsikirjoitus)
Mahdottoman tavallinen Jorma Laine, 1996–1997 (tv-sarja, ohjaus, käsikirjoitus)
Jäähyväiset ilman kyyneleitä, 1999 (tv-sarja Pentti Kirstilän dekkarista; ohjaus, käsikirjoitus)
Dirlandaa, 1999 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, muusikko, puvustus)
Filmografia > Dokumentit

Metsurit, 1979 (tuottaja)
Salama, 1986 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja, muusikko)
Romana, 1996 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Vaalit, 1997 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Kuubalainen serenadi, 1997 (ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja)
Kaksi viikkoa vieraassa kaupungissa eli näin tehtiin Dirlandaa, 1999 (ohjaus, tuottaja)
Kulttuurikolari Mosambikissa, 2000 (ohjaus [yhdessä Bert Sonnenscheinin kanssa])
Sata vuotta, tuhat taistelua, 2005 (ohjaus)
Hellsinki Street, 2012 (ohjaus, tuottaja)
Palkinnot

1977 Esikoisohjaajan palkinto San Remon elokuvajuhlilla
1990 Aleksis Kiven Seuran Eskon puumerkki -palkinto
1991 Jussi-palkinto Muuttolinnun ajan käsikirjoituksesta
Elokuvataiteen valtionpalkinto (kolme kertaa)
Aiheesta muualla

Jan Erola: Pienelokuvan yksinäinen susi. Ylioppilaslehti 19.3.1999.
Eero Tammi: Saunavieras. Lopussa lyhyt Mänttärin henkilökuva.
Kirjallisuutta

Tammi, Eero: ”Valkopartainen mies”, Anssi Mänttärin haastattelu, Filmihullu 3/2012.
Flashlight

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Flashlight voi tarkoittaa seuraavia asioita:
The Flashlight, yhdysvaltalainen mykkäelokuva vuodelta 1917
Musiikisa > Albumit

Flash Light, vuonna 1987 julkaistu Tom Verlainen viides studioalbumi
Flashlights, vuonna 2007 julkaistu Y-O-U-yhtyeen kolmas studioalbumi
Musiikisa > Kappaleet

Flash Light, funk-yhtye Parliamentin 1977 julkaisema kappale
Flashlight, englantilaisen DJ Freshin 2014 julkaisema kappale
Flashlight, R3habn ja Deorron 2014 julkaisema kappale
Flashlight, englantilaisen Jessie J:n 2015 julkaisema kappale
Flashlight, puolalaisen Kasia Mośin vuoden 2017 Euroviisukappale
Beagle (täsmennyssivu)

Beagle tarkoittaa seuraavia:
Beagle, brittiläinen koirarotu
Beagle, kraatteri Marsissa
Beagle 2, Mars Express -luotaimen mukana ollut englantilainen laskeutuja
656 Beagle, Aurinkoa kiertävä pikkuplaneetta
Beaglensalmi, salmi Etelä-Amerikan Tulimaassa
HMS Beagle (1804), Cruizer-luokan prikisluuppi
HMS Beagle (1820), 10-tykkinen Cherokee-luokan prikisluuppi
HMS Beagle (1854), Arrow-luokan tykkivene
HMS Beagle (1872), 1-tykkinen Beagle-luokan kuunari
HMS Beagle (1889), Beagle-luokan teräksinen potkurisluuppi
HMS Beagle (1909), Beagle-luokan hävittäjä
HMS Beagle (H30), B-luokan hävittäjä
HMS Beagle (A319), Bulldog-luokan vedentutkimusalus.
Sukunimi

Jay Beagle (s. 1985), kanadalainen jääkiekkoilija
Peter S. Beagle (s. 1939), yhdysvaltalainen fantasiakirjailija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Beagle”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Bernardo O’Higgins

Gil de Castron maalaama muotokuva Bernardo O'Higginsistä.
Bernardo O’Higgins (20. elokuuta 1778 Chillán, Chile – 24. lokakuuta 1842 Lima, Peru) oli chileläinen vapaustaistelija ja itsenäisen Chilen ensimmäinen valtionpäämies vuosina 1817–1823.
Elämäkerta

Bernardo O’Higgins oli Ambrose O’Higginsin (1720–1801) avioton poika. Ambrose O’Higgins oli syntyjään irlantilainen, mutta oli siirtynyt Espanjan kuninkaan palvelukseen, koska uskoltaan katolilaisena hänellä ei ollut brittien hallitsemassa Irlannissa menestymisen mahdollisuuksia. Ambrose O’Higgins menestyikin lopulta loistavasti Espanjan hallitsemassa Etelä-Amerikassa, ja vuonna 1796 hänet nimitettiin Perun varakuninkaaksi (virallinen titteli oli ”Virrey y Capitán General del Reino del Perú y Presidente de la Real Audiencia de Lima”).
Ambrose O’Higginsin poika Bernardo vietti lapsuutensa Chilessä äitinsä Isabel Riquelmen kanssa, joten isä näki poikaansa harvoin. Hän päätti kuitenkin rahoittaa pojalleen hyvän koulutuksen Englannin yliopistoissa. Bernardo O’Higgins sai Englannissa opiskellessaan vapaamielisiä ja vallankumouksellisia ajatuksia. Myöhemmin hän tapasi Espanjassa José de San Martínin ja ystävystyi tämän kanssa.
Palattuaan vuonna 1802 Chileen O’Higgins ryhtyi johtamaan isältään perimiään maatiloja. Kun Chilessä alkoi vuonna 1810 Espanjan siirtomaavallan vastainen liikehdintä, hän otti siihen osaa innokkaasti. Hänet valittiin Chilen kansalliskongressiin, jossa hän vaati Chilelle täyttä itsenäisyyttä. Varakkaana miehenä hän kykeni varustamaan ratsuväkiyksiköitä. Hän myös asettui itse niiden johtoon.
Aseellinen kamppailu Chilen vapauttamiseksi Espanjan ylivallasta alkoi vuonna 1813, ja O’Higgins osoittautui taitavaksi ratsuväen johtajaksi. Alun menestys vaihtui kuitenkin pian tappioon, kun Espanjan kuninkaalle uskolliset joukot saivat täydennysjoukkoja Euroopasta. O’Higgins joutuikin vuonna 1814 pakenemaan Argentiinaan.
Argentiinassa O’Higgins käytti kolme vuotta uuden armeijan rakentamiseen. Lopulta hän lähti yhdessä kenraali José de San Martínin kanssa valloittamaan Chileä. Armeija joutui matkalla ylittämään Andien vuoriston. Tuota riskialtista ylitystä on usein verrattu kuuluisaan Hannibalin Alppien ylitykseen vuonna 218 eaa.
O’Higginsin ja José de San Martínin armeija selvisi Andien ylityksestä taistelukykyisenä ja saavutti helmikuussa 1817 suuren voiton Espanjan kuninkaan joukoista Chacabucon taistelussa. Voiton jälkeen O’Higginsille annettiin ylin valta Chilessä ja hänen johdollaan maa julistautui itsenäiseksi 12. helmikuuta 1818. Pari kuukautta myöhemmin kuninkaan joukot lyötiin Maipún taistelussa, millä Chilen itsenäisyys käytännössä varmistettiin.
O’Higgins yritti valtakaudellaan ajaa läpi erinäisiä vapaamielisiä uudistuksia muun muassa maanomistusoloihin ja uskonnonvapauteen. Tämä johti konfliktiin vaikutusvaltaisten suurmaanomistajien ja katolisen kirkon kanssa. Lopulta O’Higgins syrjäytettiin vallankaappauksessa vuonna 1823 ja hänet lähetettiin maanpakoon Peruun, missä hän vietti loppuelämänsä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bernardo O’Higgins Wikimedia Commonsissa
Ayo-Maria Atoyebi

Ayo-Maria Atoyebi (s. 3. joulukuuta 1944) on nigerialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin dominikaanipapiksi 17. joulukuuta 1978 ja nimitettiin Ilorinin hiippakunnan piispaksi 6. maaliskuuta 1992. Piispaksi vihkiminen seurasi 17. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Peter Yariyok Jatau, jota avustivat John Olorunfemi Onaiyekan ja Felix Alaba Adeosin Job.
Flashback (Pink Fairiesin albumi)

| Flashback Pink Fairies |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1971-1973
 Julkaistu: 1975
 Tuottaja(t): Pink Fairies Neil Slaven David Hitchcock
 Tyylilaji: psykedeelinen rock underground
 Levy-yhtiö: Polydor
Pink Fairiesin muut julkaisut
| Kings of Oblivion 1973 | Flashback 1975 | Live at the Roundhouse 1975 1982 |
Flashback on Pink Fairiesin kokoelma, joka sisältää kappaleita yhtyeen kolmelta studioalbumilta sekä singleiltä.
Kappaleet

"The Snake"
"City Kids"
"War Girl"
"Portobello Shuffle"
"Heavenly Man"
"Do It"
"Pigs Of Uranus"
"Well, Well, Well"
"Chromium Plating"
"I Went Up, I Went Down"
"Say You Love Me"
"Street Urchin"
Muusikot

John "Twink" Alder: rummut, laulu
Paul Rudolph: kitara, laulu
Duncan Sanderson: basso, laulu
Russell Hunter: rummut
Mick Wayne: kitara, laulu
Larry Wallis: kitara, laulu