stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pythagoralaisuus
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pythagoralaisuus Wikimedia Commonsissa
Huffman, Carl: Pythagoreanism The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Turner, William: Pythagoras and Pythagoreanism Catholic Encyclopedia. 1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Pythagoreanism
Antiikin filosofiset koulukunnat
| --- | --- |
Esisokraattinen filosofia:  Miletoslaiset  Pythagoralaiset  Efesoslaiset  Elealaiset  Pluralistit  Atomistit  Sofistit 
Sokraattinen filosofia:  Akatemialaiset  Peripateetikot  Kyynikot  Kyreneläiset  Megaralaiset  Dialektikot  Elisläiset 
Hellenistinen filosofia:  Epikurolaiset  Stoalaiset  Skeptikot  Uuspythagoralaiset  Uusplatonistit 
Pythagoraan rintakuva. Roomalainen kopio kreikkalaisesta alkuperäisteoksesta. Musei Capitolini, Rooma.
Monadi oli symboli, johon kreikkalaiset filosofit viittasivat nimillä ”Ensimmäinen”, ”Siemen”, ”Olemus”, ”Rakentaja” ja ”Perusta”.
Käännös suomeksi
Väinölän tila

Väinölän päärakennusta 2006
Väinölä on raahelaisen kauppiaan Henrik Gabriel Branderin 1878 Oulaisiin perustama kartano, josta muodostui paikkakunnan komein ja suurin tila. Talo oli osa Pyykölä-Pusa-tilaa, josta lohkottiin myöhemmin Pusa-Väinölän ja Pusa-Epäilys osiin jolloin  Kalle Pusa (Friis) myi Väinölän osan Branderille.
Pusa oli 1860- ja 1870-luvuilla ollut kestikievaritalo, ja Väinölä jatkoi tätä perinnettä 1880- ja 1890-luvuilla. Vuonna 1890 kyyditystaksa oli 16 penniä kilometriltä ja Pyhäjoen ylityksestä oli lisäksi proomuraha, joka vuonna 1887 oli 20 penniä.
Samassa talossa toimi Branderin aikana sekatavarakauppa ja myöhemmin myös Oulaisten ensimmäinen kirjakauppa. Kauppaa hoiti Matti Niemelä.
Väinölä toimi maatalouden edelläkävijänä ja sinne perusti Oulun läänin Talousseura vuonna 1896 yhden kolmesta läänin karjanhoitokoulusta. Koulun johtajana toimi tilan silloinen isäntä, oululainen agronomi Emil Micklin. Talossa oli palvelusväkeä eri puolilta Pohjois-Suomea.
Vuonna 1897 Väinölän navetassa oli 56 lehmää, kaksi sonnia ja viisi nuorta nautaa. 
Vuonna 1900 ruotsalainen Ab Finska Kolaffären (Suomen Sysiliike Oy) osti tilan. Vuonna 1904 Väinölän tiloissa ja pihoilla järjestettiin Oulun läänin maanviljelysnäyttely ja vuosina 1911-1918 kartanossa toimi maamieskoulu.
Tila vaihtoi usein omistajaa ja tilan sijaitessa aivan Oulaisten keskustassa, sen maat alkoivat pirstoutua asutuksen tiivistyessä ja levitessä.
Oulaisten kunta osti tilan kansakoulukäyttöön 1920 ja Oulaisten yksityinen yhteiskoulukin aloitti Väinölän tiloissa vuonna 1927. Oulaisten lukio toimi Väinölässä vuosina 1933-1937 ja kirjasto aloitti sen suojissa  vuonna 1938. Sota-aikana Väinölässä toimi lottakanttiini, puolustusvoimain harjoituskeskuksen upseeristo ja siirtoväen sairaala.
1970-luvulla tilat kunnostettiin päiväkotikäyttöön. Osa tilan päärakennuksesta on säilytetty suojelukohteena ja sen omistaa edelleen Oulaisten kaupunki.
18.3.1984 Väinölä avattiin taidetaloksi, jossa pidetään pieniä taidetilaisuuksia ja näyttelyitä.
Aiheesta muualla

Oulainen.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Pyhän Henrikin saarnahuone

| Pyhän Henrikin saarnahuone |
| --- | --- |

Osoite:  Risteentie 28, Kokemäki
Sijainti:  Ylistaron kylä, Kokemäki
Koordinaatit:  61°15′27.0″N, 022°22′12.6″E
Rakennustyyppi:  aitta
Julkisivumateriaali:  hirsi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pyhän Henrikin saarnahuone on Kokemäellä Ylistaron kylässä sijaitseva keskiaikainen hirsiaitta, jossa perimätiedon mukaan Piispa Henrik saarnasi sekä vietti elämänsä viimeisen yön noin vuonna 1156. Vaikka tutkimus onkin osoittanut rakennuksen hirret vuosisatoja nuoremmiksi, se on silti tiettävästi Suomen vanhin säilynyt puurakennus. Rakentamisajankohta ja valmistumisvuosi eivät kuitenkaan ole tiedossa.
Saarnahuonetta ympäröi arkkitehti Pehr Johan Gylichin suunnittelema uusgoottilaista tyyliä edustava tiilinen Pyhän Henrikin kappeli, joka valmistui vuonna 1857.
Saarnahuone > Sijainti ja rakenteet

Aitta – tarkemmin sanottuna luhtiaitasta säilynyt alaosa – sijaitsee Ylistaron kylässä Kokemäenjoen rannalla noin kilometrin päässä nykyisestä Kokemäen keskustasta. Samalla alueella oletetaan sijainneen Teljän rautakautinen kauppapaikka. Paikalta ei ole löydetty jäänteitä rautakautisista rakennuksista, mutta kappelin ympäristöstä on professori Unto Salon vuonna 1960 tekemissä kaivuksissa löydetty keskiaikaisen Ylistaron kylän rakennusten pohjia. Muinaisjäännökset ovat osittain tuhoutuneet tai ainakin pitkälti vaurioituneet alueen ollessa perunapeltona 1800-luvun alussa sekä myöhemmin kappelin ja sitä ympäröivän puiston rakennustöiden yhteydessä. Näiden ja muiden aihetodisteiden perusteella Teljän arvellaan sijaineen saarnahuoneen ympäristössä. Ylistaron kylä oli keskiajan lopulta alkaen Kokemäen suurin kylä.
Vaatimaton rakennus muodostuu 3,7 × 4,4 metrin levyisestä ja noin kahden metrin korkuisesta katottomasta hirsikehikosta. Seinien paksuus on noin 13 cm. Vanhimmat hirret ovat takaseinällä. Alimmat hirret on osin uusittu 1850- ja 1950-luvuilla. Seinässä on pieni ikkuna-aukko, josta piispa Henrikin kerrotaan saarnanneen ulos kertyneelle yleisölle. Aitta on alun perin ollut kaksikerroksinen, mutta sen luhti on ainakin osittain tuhoutunut tulipaloissa. Muistitiedon mukaan tuhoutuneeseen ylempään kerrokseen liittyneet välikatto ja kattoluukku olisivat olleet olemassa vielä 1800-luvulla. Nykyinen lankkulattia on tehty vasta 1950-luvulla. Nurkkasalvokset edustavat Suomessa harvinaista tyyppiä. Niilo Valonen arveli tämän kertovan hansakauppaan liittyneistä varhaisista saksalaisvaikutteista keskiajan Suomessa. Etuseinämän hirsien erikoista varholiitosta ei ole tavattu muissa vanhoissa suomalaisissa aitoissa. Seinissä on runsaasti kaiverrettuja ja lyijykynällä kirjoitettuja kävijöiden nimikirjoituksia vuosien varrelta.
1800-luvulla rakennukseen kuului myös tuntemattomana aikana tehty malkakatto ja ikkunaseinän puolella erillinen ulkokatos. Katos saattoi liittyä aitan tuolloiseen käyttöön heinälatona. Kappelin rakennuttanut Kokemäenkartanon omistaja Carl Henrik von Knorring on kertonut, että alkuperäiseen saarnahuoneeseen kuului rakenteita, joita ei enää laitettu paikalleen kun aitta koottiin uudelleen tiilirakennuksen sisään. Nämä hirret koottiin suojaan kappelin ovan läheisyyteen. Mikäli ne olisi laitettu paikalleen, olisi kulku ulko-ovesta ollut hankalaa. Vanhemmissa kuvauksissa Saarnahuoneen hirsiä kuvailtiin iästään huolimatta hyväkuntoisiksi, mutta 1900-luvulla niissä on todettu runsaasti lahoamisesta, homeesta ja hyönteisistä aiheutuneita vaurioita. Hirret kyllästettiin vuonna 1955.
Saarnahuone > Nimi

Rakennuksesta ja sen tyypistä on vanhoissa kirjallisissa lähteissä käytetty hyvin kirjavia nimityksiä. Forsius kutsui sitä ”yksinkertaiseksi talonpoikaiseksi makuupaikaksi”, Rudenschöld puhui ”puisesta puodista” – mitä nimitystä käytettiin myös Henrik Gabriel Porthanin toimittamassa Erik Tuneldin maantieteen kirjassa – ja eräässä kansantarinassa puhutaan puolestaan ”kammiosta”. Useimmat nimityksistä ovat ilmeisesti kuitenkin tarkoittaneet nimenomaan aittaa. Zachris Topelius tosin väitti 1845 sen olleen alkujaan lato tai riihi. Tavallinen kansa käytti rakennuksesta 1800-luvun alkupuolella nimitystä ”saarna-aitta”. Saarnahuone-nimitys vakiintui vasta tiilikappelin rakentamisen aikoihin lehdistössä käydyn keskustelun myötä. Kokemäellä uutta kappelia kutsuttiin aluksi ”Sant Hentrikin kirkoksi” ja myöhemmin ”Henrikin patsaaksi”.
Saarnahuone > Saarnahuone pyhiinvaelluskohteena

Tutkija Mauno Jokipii on arvellut rakennuksen liittyneen Sant Henrikin tie -nimiseen keskiaikaiseen pyhiinvaellusreittiin. Jokipiin mukaan aitta olisi ollut Pohjanmaalta, Ylä-Satakunnasta ja Hämeestä saapuneiden pyhiinvaeltajien viimeinen etappi ennen Köyliöstä alkanutta ja Nousiaisten kirkkoon päättynyttä vaellusta. Saarnahuone ei varsinaisesti olisi kuulunut pyhiinvaellusreittiin, mutta sen olemassaolo kuitenkin tuki piispa Henrikin pyhimyskulttia. Siksi rakennuksen ylläpito olisi Jokipiin mielestä jo keskiajalla annettu Turun piispan paikallisten lampuotien huoleksi. Ylistaron kylässä oli isojaon aikaan vuonna 1786 Cappeli äng -niminen niitty, jonka omisti Pyhänkorvan rälssitila. Se saattaa olla yhteydessä piispa Henrikin saarnahuoneeseen ja periytyä jo keskiajalta.
Saarnahuoneen ylläpito ei liene enää 1700-luvun puolivälin jälkeen ollut lampuotien vastuulla. Siltä vuosisadalta peräisin olevat lähteet eivät mainitse kappelin lakkauttamista. Tietoa on vain uhri- ja pyhiinvaellusperinteen loppumisesta. Se on todennäköisesti johtunut valistusajan johdosta muuttuneesta seurakuntaelämästä ja jumalkuvasta sekä samoihin aikoihin alaa vallanneiden herätysliikkeiden vaikutuksesta.
Saarnahuoneeseen on liittynyt monia yliluonnollisia uskomuksia. Rakennuksen tai ainakin sen alaosan on sanottu selvinneen pyhyytensä ansiosta useista koko Ylistaron kylän tuhonneista tulipaloista. Siinä onkin paikoin havaittavissa vanhoja palamisjälkiä. Kokemäen muinaisjäännöksiä vuonna 1876 luetteloinut Kustaa Killinen kertoi, että kansanperinteen mukaan aitan yläpuolella ollut luhti olisi palanut kahteen kertaan. Tuli olisi kuitenkin aina pysähtynyt alaosan ylimpiin hirsiin. Johan Adolf Lindströmin mukaan luhti paloi kolmesti. Rymättyläläisen kansantarinan mukaan eräs isäntä yritti ensin polttaa ja sitten purkaa aitan, mutta se oli aamulla taas koossa. Varsinkin ajalla ennen uskonpuhdistusta saarnahuoneessa on väitetty tapahtuneen ihmeparantumisia. Rakennuksen seinistä on vielä 1900-luvullakin revitty tikkuja, sillä niiden kerrottiin auttavan hammassärkyyn. Aitan alta kaivettua multaakin on aikoinaan käytetty tautien parantamiseen. Kotiseutuneuvos Esko Pertola on 1950-luvulla kertonut perinteestä, jossa saarnahuonen seinistä revittiin tikkuja ja kokeiltiin, josko ne palavat.
Saarnahuone > Iänmääritys

Jo 1800-luvulla paikalla käyneet tutkijat kiinnittivät huomiota saarnahuoneen eri ikäisiin hirsiin. Aittaan vuonna 1807 tutustunut luutnantti Carl Gustaf Ramsay mainitsi, että ”Henrikin ladon” ylimmät ja alimmat hirsikerrat olivat uusia. Vuonna 1860 saarnahuonetta tutkinut J. A. Lindström kertoo myös eri-ikäisistä hirsistä. Hänen mukaansa aitassa oli myös yksi kuusinen hirsi, kun kaikki muut olivat mäntyä.
Vuosina 1990 ja 2003 Joensuun yliopistossa tehdyt hirsien vuosilustojen tutkimukset ovat osoittaneet, että vanhimmat rakennuksessa käytetyt puut on kaadettu 1470-luvulla. Vuonna 1990 ajoitetuista hirsistä kaksi on kaadettu talvella 1472–1473, yksi talvella 1509/1510, yksi 1530-luvulla sekä kolme 1570- ja kolme 1620-luvuilla. Vuonna 2003 ajoitetusta kolmesta hirrestä vanhin oli talvelta 1578–1579, toinen talvelta 1732–1733 ja kolmas 1780-luvulta. Kolmea tutkittua hirttä ei saatu ajoitettua. Ajoituksista päätellen Piispa Henrik ei olisi todellisuudessa voinut yöpyä rakennuksessa, vaikka hän olisikin oikeasti elänyt. Toisaalta kaikkia hirsiä ei saatu ajoitettua ja koska ajoitetut olivat pitkältä aikaväliltä 1500–1700-luvuilta, on hirsiä ilmeisesti vaihdettu useaan kertaan. Näin ollen saarnahuoneen alkuperäistä rakennusajankohtaa ei voida varmasti selvittää, mikä periaatteessa jättää avoimeksi mahdollisuuden, että se voisi sittenkin olla jo Henrikin ajalta.
On kuitenkin yhtä lailla mahdollista, että piispasta kertova perimätieto voi liittyä johonkin samalla paikalla aiemmin olleeseen toiseen rakennukseen. Useimmat hirret olivat alun perin kuuluneet johonkin toiseen rakennukseen eli hirsiä uusittaessa valittiin jo valmiiksi vanhan näköisiä, jotta rakennuskin säilyisi iäkkään näköisenä. Tämä tehtiin mahdollisesti pyhiinvaeltajia silmällä pitäen. On myös mahdollista, että rakennus on koottu tulipalon jälkeen kokonaan uudelleen ja siihen olisi käytetty hirsiä eri-ikäisistä vanhoista rakennuksista. Saarnahuoneen on joka tapauksessa yleensä sanottu olevan Suomen vanhin säilynyt puurakennus.
Kappeli

| Pyhän Henrikin kappeli |
| --- | --- |

Rakennustyyppi:  suojarakennus, kappeli
Valmistumisvuosi:  1857
Suunnittelija:  Pehr Johan Gylich
Julkisivumateriaali:  tiili
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK:
Kappeli > Rakennus

Pyhän Henrikin kappeli on rakennettu punatiilestä ja se edustaa uusgotiikkaa. Se on kahdeksankulmainen ja jokaisessa kulmassa on jykevä pilari. Kappelissa on seitsemän suippokaarista ikkunaa. Suippokatto on kuparipeltiä ja sen huipulla on risti. Rakennuksen läpimitta on 8,4 metriä.
Kappeli > Vihkimistilaisuus

Kappeli vihittiin lopulta käyttöön ”Kesä-Heikkinä” 18. kesäkuuta 1857, jolloin oletettiin kuluneen tasan 700 vuotta kristinuskon tulosta Suomeen. Juhlavuotta vietettiin erilaisin tapahtumin myös muualla Suomessa. Kappelin vihkiäisiin osallistui Kokemäellä jopa 5 000 henkeä. Kyseessä oli Suomen ensimmäinen kulttuurihistoriallinen museo.
Kahdeksalta aamulla alkaneessa tilaisuudessa kappelin pyhitti kirkkoherra Fredrik Grönholm, joka oli ollut yksi hankkeen alkuunpanijoista. Turun tuomiokapituli lahjoitti tilaisuudessa kappelin maa-alueen luovuttaneelle leskirouva Malmille kiitokseksi arvokkaan Raamatun. Vihkimistilaisuuden jälkeen järjestettiin jumalanpalvelus Kokemäen kirkossa. Tapaus herätti mielenkiintoa myös pitäjän ulkopuolella ja vihkiäisjuhlasta raportoivat myöhemmin muun muassa Sanomia Turusta, Helsingfors Tidningar ja Wiborg -sanomalehdet.
Kappelin oven yläpuolelle kiinnitetyssä graniittilaatassa oleva runomuotoinen teksti perustui ehdotukseen, jonka 25-vuotias August Ahlqvist oli vuonna 1851 jättänyt senaatille. Se kuuluu seuraavasti:
Tässä saarnasi sanaa, lunastusta lausui kerran pyhä hurskas Henrikimme, Suomen pispa ensimmäinen. Sana tuotti siunauksen, kantoi kaunihin hedelmän jost’ on Herralle ylistys, Henrikille muistopatsas.
Kappeli > Ilkivaltaa ja muita ongelmia

Kappelin vihkimisen jälkeen ongelmaksi muodostui sen ylläpito. Kaupungeissa, kartanoissa ja pappiloissa oli totuttu puistojen ja erilaisten monumenttien hoitamiseen, mutta maaseutupitäjässä sellainen oli outo asia. Ylläpitoon ei voitu kirkon ja kruunun säädösten perusteella velvoittaa ketään, koska kappeli oli pystytetty vapaaehtoisilla lahjoituksilla ja yksityisillä varoilla. Sen ympäristö muuttuikin nopeasti joutomaaksi, josta ei kukaan pitänyt huolta.  Jo kaksi vuotta vihkimisen jälkeen sanomalehti Hämäläinen kirjoitti puiston olevan häpeäksi koko pitäjälle. Lehti raportoi pensaiden olleen kuolleita ja maan täynnä rikkaruohoja. Puiston hoitamiseen havahduttiin kuitenkin seuraavalla vuosikymmenellä. Kesällä 1862 kappelin ruostuneet rautaosat maalattiin, samoin kuin rakennuksen ovet. Samalla siistittiin ja raivattiin villiintynyt puisto. 1860-luvun jälkipuoliskolta lähtien kappeli ympäristöineen tuli Kokemäen seurakunnan hoidettavaksi, vaikka asiasta ei virallista sopimusta tuomiokapitulin kanssa tehtykään.
Toisen ongelman alkuaikoina muodostivat ilkivallantekijät ja varkaat. Kappeli sijaitsi vilkkaalla paikalla neljä kaupunkia yhdistävän maantien varrella ja sen luona olleeseen rahalippaaseen kertyi säännöllisesti rahaa. Ensimmäisen kerran rahalahjoitukset varastettiin vuonna 1858. Vuoden 1866 syksyyn mennessä lippaseen oli murtauduttu ainakin neljä kertaa, jonka jälkeen lukot viimein vaihdettiin vahvempiin ja lipas päätettiin tyhjentää useammin.
1930-luvulla kiinnitettiin huomiota jo 1800-luvun alusta peräisin olevaan saarnahuoneessa vierailevien tapaan kaivertaa nimikirjaimensa sen hirsiseiniin. Kappelin seinille ripustettiinkin kieltotauluja ja paikalle tuotiin vieraskirja nimikirjoituksia varten. Myöhemmin kaiverruksia on kuitenkin alettu arvostamaan ja nykyään niiden katsotaan kasvattavan rakennuksen historiallista arvoa.
Kappelia on 1900-luvun alusta asti vaivannut hidas kallistuminen Kokemäenjoen rantatöyrästä kohti, mikä on aiheuttanut myös halkeamia sen seiniin. Heikko maaperä ei ole kestänyt raskaan tiilirakennuksen painoa. Tilannetta ovat pahentaneet rantapengertä kuluttaneet vedenjuoksutukset Kokemäenjoessa, jotka aloitettiin Kolsin voimalaitoksen valmistuttua 1940-luvulla vain hieman kappelista ylävirtaan. Vuonna 1975 kallistuman suuruudeksi mitattiin 21,5 cm. Sortumavaaraa pelättiin, mutta korjaushankkeita hankaloitti havainto, ettei kappeli ollut virallisesti kenenkään omaisuutta. Sitä korjattiin ensi kerran Museoviraston johdolla vuonna 1976. Myöhemmin on tehty lisää korjauksia ja alkuperäinen rautapeltikatto vaihdettiin kupariseen vuonna 1989. Nyttemmin kallistumaa on mitattu säännöllisesti; vuonna 2006 se oli 25,1 cm.
Saarnahuone ja kappeli nykypäivänä

Saarnahuone on ollut pitkään Kokemäen suosituin matkailunähtävyys ja kappeli puistoineen yleinen tapahtumien järjestämispaikka, mutta sen suosio on vähitellen laskenut. Nykyään kappeli on joka kolmas vuosi Pyhän Henrikin tiellä järjestettävän ekumeenisen pyhiinvaelluksen päätepiste.
Kappelin ovi on suljettu riippulukolla, jonka avainta säilytettiin pitkään naapuritaloissa. 2000-luvun alussa tehdyn päätöksen mukaan avaimen saa noutaa kaupungintalolta ja kirkkoherranvirastosta. Kesäaikaan avain on saatavana myös Kokemäen Seuratalon läheisyydessä olevasta kahvilasta. Ilman avainta kappeliin on mahdollista päästä heinäkuisin, jolloin paikalla on myös opastus. Saarnahuoneen puistoon on vapaa pääsy ympärivuotisesti.
Museovirasto teki 1983 opetusministeriölle esityksen, että saarnahuone ja kappeli otettaisiin kansallisena muistomerkkinä viraston hallintaan. Kokemäen kaupungin ja seurakunnan vastuulle jäi ympäröivän alueen hoito sekä kohteen matkailukäyttö. Nykyään Pyhän Henrikin saarnahuone ja sen historiallinen ympäristö on Museoviraston luokittelema valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö. Puistoalue on Satakunnan vanhimpia suunniteltuja puistoja.
Vuonna 2002 kappelin puistoon pystytettiin piispa Henrikin pronssinen rintakuva, joka on kopio Kokemäen kirkossa olevasta kuvanveistäjä Emil Cedercreutzin terrakottaveistoksesta. Kyseessä oli Emil Cedercreutzin säätiön lahjoitus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhän Henrikin saarnahuone Wikimedia Commonsissa
Pyhän Henrikin saarnahuone (YouTube-video), Coyotefilm
Rakennusperintö: Piispa Henrikin saarnahuone kallistuu (Arkistoitu – Internet Archive)
Saarnahuoneen oviaukko sisäpuolelta kuvattuna.
Piispa Henrikin rintakuva kappelin puistossa. Emil Cedercreutzin veistoksen kopio vuodelta 2002.
Saarnahuoneen takaseinää ja pöydällä vieraskirja.
Vanhoja kaiverruksia saarnahuoneen hirsissä.
Kappelin kallistuminen kohti jokea on selvästi havaittavissa.
Välillinen tekeminen

Välillinen tekeminen on Suomessa rikosoikeudellinen nimitys, joka tarkoittaa rikoksen tekemistä sellaisen henkilön välityksellä, jota ei voida teosta rangaista. Tällaiseen välittömään tekijään ei kohdisteta rikosoikeudellista seuraamusta, jos hän on tehnyt rikoksen
syyntakeettomana
rangaistavuuden poistavan pakon alaisena (esimerkiksi hätävarjelutilanne)
ilman tahallisuutta, jos teon rangaistavuus edellyttää tahallisuutta
käskyn nojalla, kun hänen on lain mukaan toteltava
ilman aikomusta, kun rikos vaatii tiettyä aikomusta ja aikomus on määräävällä henkilöllä
Toista henkilöä välikappaleena käyttävä välillinen tekijä saa välittömän tekijän rikkomaan lakia esimerkiksi erehdyttämällä, käskemällä, yllyttämällä tai käyttämällä hyväkseen tämän heikkoa älyä. Välitön tekijä voidaan jättää rankaisematta, mutta välillinen tekijä tuomitaan varsinaisena tekijänä rangaistukseen.
Välillisen tekemisen vastakohta on omakätinen rikos. Välillisestä tekemisestä säädetään rikoslain 5 luvun 4 pykälässä.
Vuoriraitakaija

| Vuoriraitakaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Raitakaijat Psittacella
Laji::  brehmii
Kaksiosainen nimi
 Psittacella brehmii  Schlegel, 1873 
Katso myös
   Vuoriraitakaija Wikispeciesissä   Vuoriraitakaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vuoriraitakaija (Psittacella brehmii) on keskikokoinen Papua-Uudessa-Guineassa elävä kaijalaji. Laji on nimetty Christian Ludwig Brehmin kunniaksi.
Koko ja ulkonäkö

Vuoriraitakaija on noin 24 cm pitkä ja painaa 94–120 g. Lajista tunnetaan neljä alalajia ja muotojen välillä on värieroja. Koiraan höyhenpuku on selkäpuolelta ja yläperästä vihertävä keltaisin raidoin, myös rinnassa on sama kuvionti. Vatsa on vihreä, alaperä punainen ja pää ruskea. Nokka on siniharmaa ja valkokärkinen, iiris punainen ja jalat harmaat. Naaras muistuttaa koirasta mutta sen alapuoli kurkusta alaspäin on kokonaan vihreä. Nuoret linnut muistuttavat naarasta, niiden rinnassa on kapeaa himmeänkeltaista raidoitusta.
Linnut elävät yksittäin tai pareittain, ja ovat hyvin arkoja. Vuoriraitakaija on hyvin harvinainen lemmikkinä, sillä se on arka ja vaikeahoitoinen, ja yritykset ovat yleensä päättyneet linnun nopeaan kuolemaan.
Esiintyminen

Vuoriraitakaija elää Papua-Uusi-Guinean keskiosien vuoristoalueilla. Sen populaatio on kooltaan noin 100 000 yksilöä ja elinympäristön ala 50 000–100 000 neliökilometriä.
Elinympäristö

Laji elää vuoristometsissä ja pensaikoissa 1 700–3 600 m:n korkeudella merenpinnasta.
Lisääntyminen

Lajin pesintä tunnetaan puutteellisesti. Luonnossa pesä lienee puun kolossa.
Ravinto

Vuoriraitakaija syö hedelmiä, siemeniä ja marjoja.
Volosovon kulttuuri

Volosovon kulttuuri (ven. Волосовская культура, Volosovskaja kultura, engl. Volosovo culture, saks. Volosovokultur) on Keski-Venäjällä Volga- ja Okajokien välisellä alueella ollut kivikautista keramiikkaa valmistanut kivikautinen kulttuuri. Sen ryhmät olivat subneoliittisia metsästäjä-keräilijöitä, jotka jatkoivat seudulla Ljalovon kulttuurin perinteitä. Kulttuuri tunnistetaan omasta Volosovon keramiikastaan, joka kuuluu kampakeramiikan keskiseen ryhmään. Sen valmistaminen alkoi noin 3650 eaa., kun Ljalovon keramiikkaa valmistaneet ryhmät muuttivat tyylinsä niin sanotuksi Volosovon keramiikaksi. Kulttuurin loppukaudella eneoliittisella kaudella tutustuttiin kuparin käyttöön ja valmistukseen, jolloin näiden ryhmien voidaan katsoa siirtyneen kalkoliittiseen kauteen, joka päättyi pronssikauden alkuun noin 1900 eaa..
Elinympäristö

Volosovon kulttuurin keski- ja loppuvaiheen levinneisyysalue rajasi sisälleen Ylä-Volgan ja Okan jokilaaksot. Idässä se ei yltänyt aivan Kamalle asti, mutta etelässä se seurasi Volgaa ja Okan päähaaraa aron ja metsäarovyöhykkeen reunassa. Okan latvoilla se kiersi Donin, Dneprin ja Väinäjoen latvojen kautta Valdain ylängölle, jossa myös Lovat ja Ilmajärvi kuuluivat sen levinneisyysalueelle. Sen pohjoisraja kiersi Volgan kauempana pohjoisessa.
Elinympäristö > Merkittäviä asuinpaikkoja

Volosovon kulttuurin asuinpaikkoja tunnetaan runsaasti. Niiden joukosta voidaan merkittävinä nostaa runsaiden löytöjen takia muun muassa Volosovo, Sahtyš (ven. Сахтыш), Nikolo-Perevoz, Volodary, Iberdus, Tšernaja Gora, Vladytšino, Šagara-2, Akhmylovski-2, Jazykovskaja (ven. Языковская), Repištse (ven. Репище), Kontsanskoje (ven. Кончанское), Volodar (ven. Володары) ja Vladytsinskajan ranta (ven. Владычинская-Береговая).