stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yrjö Massa

| Yrjö Massa> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. huhtikuuta 1918 Alatornio
Kuollut: 6. helmikuuta 1983 (64 vuotta)
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1945 – 1978
Taistelut ja sodat:  Talvisota, Jatkosota
Sotilasarvo:  Majuri, Kenttäpiispa
Kunniamerkit:  VR 3 miekkojen kera   2.lk Rautaristi
Yrjö Massa (7. huhtikuuta 1918 Alatornio – 6. helmikuuta 1983) toimi Puolustusvoimien kenttäpiispana eli kirkollisen työn johtajana vuosina 1969–1978.
Massa kirjoitti ylioppilaaksi Tornion yhteislyseosta vuonna 1938. Samana vuonna hän astui varusmiespalvelukseen Pohjan Rykmenttiin. Vuosina 1943–1944 hän opiskeli luutnanttina Maasotakoulun 27. kurssilla. Massa suoritti sacri ministerii candidatus (SMK) -tutkinnon ja vihittiin papiksi vuonna 1946. Filosofian kandidaatiksi hän valmistui vuonna 1948 ja teologian kandidaatiksi vuonna 1949. Teologian lisensiaatin tutkinnon hän suoritti 1950, ja tohtoriksi hän väitteli 1954. Hän myös suoritti Yhdysvalloissa Master of Sacred Theology -tutkinnon Kirkkojen Maailmanneuvoston stipendiaattina vuonna 1949.
Talvisodassa Massa toimi ensin nuorempana upseerina ja sitten komppanianpäällikkönä 3.Prikaatissa Karjalankannaksella. Jatkosodassa hän toimi ensin nuorempana upseerina ja sitten komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 54:ssä Sallan rintamalla vuosina 1941–1942. 1942 hän toimi myös 12.Prikaatissa sotilaspastorina Maaselän suunnalla, ennen kuin komennettiin jälleen komppanianpäälliköksi ensin 12. Prikaatiin ja 1944 Erillinen pataljoona 7:aan Rukajärvelle.
Sodan jälkeen hän toimi komppanianpäällikkönä ja koulutusupseerina Jalkaväkirykmentti 3:ssa 1945–1946 ja toimistoupseerina Pääesikunnassa kenttäpiispan toimistossa 1946–1951. Tämän jälkeen hän toimi opettajana Kadettikoulussa 1951–1955 ja toimistopäällikkönä Pohjois-Uudenmaan sotilaspiirin esikunnassa 1955–1959. Vuosina 1959–1968 hän toimi ensin sotilaspastorina ja sitten kenttärovastina Ilmavoiminen esikunnassa ja Etelä-Suomen sotilasläänin esikunnassa. 1969 hänet nimitettiin puolustusvoimien kenttäpiispan virkaan. Massa jäi eläkkeelle kenttäpiispan virasta toukokuun alussa 1978.
Vanhoillislestadiolaisuuden vuoden 1960 hajaannuksessa Yrjö Massa valitsi pienemmän haaran eli elämänsanalaisuuden.
Teoksia

Massa, Yrjö: Kulttuurin ongelma Oswald Spenglerin historianfilosofiassa: Aatehistoriallinen tutkimus.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto. Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 60)  Pieksämäki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1954.
Matka keskiaikaan

| Matka keskiaikaan: Opas live-roolipelaajille > Levande rollspel: En handbok |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Hans Käll
Kieli:  ruotsi
Julkaistu:  1998
Suomennos
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1999
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Matka keskiaikaan: Opas live-roolipelaajille (ruots. Levande rollspel: En handbok) on ruotsalaisen Hans Källin kirja roolipelaamisesta. Teos ilmestyi suomeksi Otavan kustantamana vuonna 1999. Teosta on mukautettu jonkin verran Suomen oloihin, mutta se keskittyy enemmän keskiaikaharrastukseen liittyvään käsin tekemiseen kuin suomalaistyylisen larppaukseen.
Laajalahti (Espoo)

| Laajalahti> Bredvik |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Laajalahti korostettuna.  Espoon kaupunginosat
Kaupunki:  Espoo
Suuralue:  Suur-Tapiola
Kaupunginosa nro:  17
Pinta-ala:  5,0 km² 
Väkiluku:  3 567 (31.12.2023)
Osa-alueet:  Laajaranta, Lupauksenvuori, Ruukinranta
Postinumero(t):  02140
Lähialueet:  Pohjois-Tapiola, Otaniemi, Munkkiniemi (Helsinki), Mankkaa, Leppävaara, Kilo
Laajalahti (ruots. Bredvik) on Espoon kaupunginosa, joka kuuluu yhdessä Westendin, Tapiolan, Pohjois-Tapiolan, Otaniemen, Niittykummun, Mankkaan ja Haukilahden kanssa Suur-Tapiolan suuralueeseen. Se on saanut nimensä samannimisestä lahdesta, jonka länsirannalla se sijaitsee. Laajalahti jakautuu kolmeen osa-alueeseen: Laajarantaan, Lupauksenvuoreen ja Ruukinrantaan.
Nimi

Laajalahden ruotsinkielinen nimi Bredvik perustuu samanasuiseen talonnimeen 1540-luvulta, joka taas on saanut nimensä läheiseltä poikkeuksellisen laajalta merenlahdelta. Nimen vanhoja kirjoitusasuja ovat Bredwijkby (1540), Breed viick (1545) ja Bredwick (1592). Nimipari Laajalahti – Bredvik on ollut virallinen kaupunginosan nimi vuodesta 1976.
Maantiede ja luonto

Laajalahti on merenläheinen alue, joka on tunnettu erityisesti hyvistä lintuvesistään. Laajalahden Natura 2000 -alueeseen kuuluu 192 hehtaarin laajuinen matala, avara ja ruovikkoinen merenlahti. Avovesialueen ja ruovikon lisäksi siihen rajautuu tulvametsiä, lehtokasvillisuutta, entistä peltoa ja pensaikkoa.
Laajalahti on luokiteltu kansainvälisesti tärkeäksi lintualueeksi. Siellä pesivät muun muassa ruisrääkkä ja luhtahuitti; muuttoaikaan siellä levähtävät runsaslukuisina kaulushaikara, laulujoutsen, pikkujoutsen ja uivelo.
Länsi-Laajalahdessa, golfkentän läheisyydessä sijaitsee noin kahden hehtaarin laajuinen maakunnallisesti arvokas Muolaansuo. Luonnontilaisena säilynyt neva on osa laajaa Mankkaan Turvesuota. Muolaansuolla on pieninä laikkuina useita suotyyppejä: erilaisia rämeitä, korpia ja nevoja. Pääkaupunkiseudulla ainutlaatuisella suolla kasvaa useita huomionarvoisia kasveja, mm. tupasluikkaa. Turvesuolla sijaitsee myös Suomen ainoa tunnettu turvetorvijäkälän esiintymä. Turvetorvijäkälä on luonnonsuojelulailla erityisesti suojeltava laji. Sen 1,9 hehtaarin laajuinen esiintymispaikka on rajattu Uudenmaan ympäristökeskuksen päätöksellä vuonna 2004. Pieni osa esiintymästä suojeltiin luonnonmuistomerkkinä jo vuonna 1993.
Laajalahti ilmasta kuvattuna. Natura-alue näkyy taka-alalla. Vasemmalla Espoon Westend, etualalla Helsingin Meilahti ja Seurasaari
Laajalahden luontopolun pitkospuut johtavat Otaniemen lintutornille.
Golfkentän läheisyydessä sijaitsee rämevaltainen Muolaansuo.
Munkkiniemeen johtava silta
Historia

Varhaisin varma merkki ihmisen oleskelusta Laajalahden alueella on röykkiöhaudat. Haudat on tehty pronssikaudella noin 3000 vuotta sitten. Nämä niin sanotut hiidenkiukaat ovat olleet lähellä silloista merenrantaa. Laajalahden Turvesuon itälaidalla olevan kumpareen huipulla on röykkiöhauta. Aikoinaan meri näkyi tältä kumpareelta. Varhaisesta asutuksesta kertovat myös kampakeraamiset löydöt muinaisen meren rannoilta.
Laajalahti on Espoon nuorimpia kyliä. Se syntyi ruotsalaisten kolonisaation seurauksena aikaisintaan 1300-luvun lopulla Haapalahden suomalaiskylien maille. Laajalahden ensimmäinen asukas on ollut ilmeisesti joku Haapalahden ruotsalaistulokkaista. Kylännimi Bredvik (vuonna 1540 nimellä Bredwijkby ja vuonna 1544 nimellä Bredwijck) pohjautuu samanasuiseen ruotsalaisen uudistalon nimeen, mikä puolestaan pohjaa nimensä sijaintiinsa samannimisen lahden rannalla. Laajalahti on poikkeuksellisen leveä ja avoin muihin seudun lahtiin verrattuna. Laajalahdessa oli vuonna 1540 kaksi taloa. Alueella oleva viljelysnimistö on erittäin nuorta ja ruotsinkielistä, mutta rajanimien joukossa on säilynyt myös suomalaisperäinen Läppnäs eli Leppäniemi. Bredvikin kylä autioitui 1600-luvun nälkävuosina tai isonvihan aikaan. Vuoden 1801 kartassa kylä on jälleen asuttuna.
Laajalahden alueelta löytyy useita ensimmäisen maailmansodan aikaisia linnoitusrakennelmia, jotka kuuluivat Helsingin maa- ja merilinnoitukseen. Suurin säilynyt tukikohta XXXI:1-2, 4-5 sijaitsee Turvesuontien pohjoispuolella Laajalahdessa. Kohteessa on yhteensä noin 1,3 kilometriä osaksi kallioon louhittuja ja harkkomuurattuja juoksuhautoja, 18 suojarakennusta, 10 kpl A-, 5 kpl B- ja 1 kpl C-tyypin asemia sekä muutama hautoihin johtava porrasrakennelma.
Laajalahden länsiosassa sijaitsevalla Turvesuolla (ruots. Torvmossen) harjoitettiin turvepehkutuotantoa vuodesta 1910 vuoteen 1962 saakka ja sitä varten rakennettiin Kilon turverata, joka johti Kilon rautatieasemalle. Tarvontien työmaa katkaisi yhteyden vuonna 1960. Turveradantie valmistui vuonna 2015 ja kulkee Laajalahden alueella Kilon turveradan linjaa. Vuosina 1957–1986 Turvesuon länsiosassa sijaitsi Mankkaan kaatopaikka. Kaatopaikka-alue otettiin myöhemmin uusiokäyttöön, kun sinne avattiin Tapiola Golf -niminen golfkenttä ja virkistysalue.
Historia > Kehittyminen toisen maailmansodan jälkeen

Laajalahti kehittyi nopeasti toisen maailmansodan jälkeen 1940-luvulla. Laajalahden asuntokanta on jakautunut melko tasaisesti eri rakennustyyppien välillä, yleisimmän tyypin ollessa erilliset pientalot. Nykyisin Turunväylänä tunnetun Tarvontien rakentaminen alkoi vuonna 1956 ja se valmistui vuonna 1962. Laajalahden pohjoispuolella kulkeva Tarvontie oli Suomen ensimmäinen moottoritie ja se kulki Helsingin Munkkiniemestä Espoon Gumböleen. Laajalahden läpi kulkeva Kehä I:n osuus Länsiväylältä Leppävaaraan rakennettiin 1960-luvulla yleiseksi tieksi.
Laajalahdessa Hagalundintien, nykyisen Kehä I:n, varrella sijaitsi aikoinaan radioasema korkeine radiomastoineen.
Osa alkuperäisestä Laajalahden alueesta luetaan nykyisin Pohjois-Tapiolan kaupunginosaan kuuluvaksi, mutta tunnetaan myös Etelä-Laajalahden nimellä.
Laajalahden ja myös Etelä-Laajalahden erikoisuus on katujen nimet, jotka on nimetty luovutetun Karjalan kuntien mukaan. Se on tehty siten, että katujen keskinäinen järjestys vastaa kuntien keskinäistä järjestystä Karjalassa. Etelässä on esimerkiksi Terijoentie ja Metsäpirtintie, pohjoisessa Jääskentie, Kirvuntie, Hiitolantie sekä Lumivaarantie.
Väestö > Väkiluvun kehitys

| Laajalahden väestönkehitys 1975–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1975 | 1975 |    | 2 683 | 2 683 |
| 1980 | 1980 |    | 2 930 | 2 930 |
| 1985 | 1985 |    | 3 175 | 3 175 |
| 1990 | 1990 |    | 3 201 | 3 201 |
| 1995 | 1995 |    | 3 454 | 3 454 |
| 2000 | 2000 |    | 3 598 | 3 598 |
| 2005 | 2005 |    | 3 512 | 3 512 |
| 2010 | 2010 |    | 3 587 | 3 587 |
| 2015 | 2015 |    | 3 620 | 3 620 |
| 2020 | 2020 |    | 3 550 | 3 550 |
Lähde: Helsingin seudun avoimet tilastotietokannat.
Palvelut

Suurin osa alueen yrityksistä ja palveluista sijaitsee Laajalahden liikekeskittymässä Pohjois-Laajalahdessa. Sen naapurustossa palveleva Laajalahden kirjasto toimi Espoon pääkirjastona kymmenisen vuotta (1963–1973).
Ruukinrannassa on kahvila- ja ravintolatarjontaa sekä venesatama.
Läntisessä Laajalahdessa sijaitsee kauppakeskus Bredis. Laajalahden länsiosassa sijaitsee myös links-tyyppinen golfkenttä Tapiola golf.
Nähtävyydet

Laajalahdessa sijaitsevat muun muassa Akseli Gallen-Kallelan museo, Villa Elfvikin luonnonsuojelualue, Laajalahden luontopolku, Anja Pankasalon puisto, Elfvikin graniittikaivos, Ruukinrannan venesatama ja Kivennavanpuiston tykistötukikohta.
Laajalahden rhodorendron-ja atsaleapuiston kukinnasta voi nauttia pitkään, kesäkuun alusta aina heinäkuuhun saakka johtuen eri aikoina kukkivasta lajikevalikoimasta. Rhodorendronien eli alppiruusujen kukinnan päätyttyä alkaa tuhansien harvinaisten maariankämmeköiden kukinta.
Rhodorendronpuiston on rakentanut Laajalahti ry:n vihertekoryhmä Espoon viidennen kotiseutukummin Anja Pankasalon johdolla. Puisto nimettiin Anja Pankasalon puistoksi vuonna 2016 pidetyssä seremoniassa.
Vapaaherra Emil Standertskjöldin rakennuttamaa Elfvikin kartanoa ympäröivässä metsässä on laaja graniittinen kalliomuodostuma. Paikalle perustettiin kaivos 1900-luvun alussa, josta louhittiin haluttua tummanpunaista ja verenpunaista Laajalahden graniittia. Tummanpunaista kiveä käytettiin muun muassa maa- ja merilinnoitusten, kuten Suomenlinnan rakentamiseen, Kansallismuseon kivirakennelmiin ja Elfvikin kartanon omiin tarpeisiin. Harvinaista ja arvokasta granaattipitoista, verenpunaista graniittia käytettiin raaka-aineena esimerkiksi koruihin. Suuri määrä tätä myös Bredan punaiseksi kullaksi kutsuttua kiveä on kaivettu sijainniltaan tuntemattomaan holviin Elfvikin kartanon metsiin.selvennä
Kaivosalueella on myös muutamia lampia.
Laajalahden itäosassa meren rannalla sijaitsee arkkitehtonisesti erikoinen Villa Åkerblom.
Tunnettuja asukkaita

Laajalahdessa on asunut kuvataiteilija Akseli Gallen-Kallela ja kuvanveistäjä Ville Vallgren. Akseli Gallen-Kallelan ateljee toimii nykyisin museona.
Laajalahdessa asuvia tai asuneita julkisuuden henkilöitä ovat esimerkiksi kirjailija-kuvittaja Mauri Kunnas, muusikko Jore Marjaranta, Radion sinfoniaorkesterin pianisti Jouko Laivuori, kansanedustaja Jyrki Kasvi sekä uutislukija Leena Kaskela. Matti Vanhanen on käynyt Laajalahden koulua.
Laajalahti ry

Laajalahden kattojärjestö on vuonna 1950 perustettu Laajalahti ry. Sen toiminnan tarkoituksena on kehittää Laajalahtea ympäristöltään ja palveluiltaan laadukkaan korkealaatuiseksi ja viihtyisäksi asuinalueeksi sekä tiedon lisääminen ja aidon Espoo-hengen ylläpitäminen. Laajalahti ry toimii yhdessä Suur-Tapiolan asukasfoorumin kanssa.
Liikenneyhteydet

Kehä I kulkee Laajalahden kautta pohjois-eteläsuunnassa. Koska ranta-alue on pääosin rakentamatonta, suurin osa Laajalahden asutuksesta on tien länsipuolella.
Laajalahtea palvelevat seuraavat bussilinjat
113 Tapiola - Leppävaara kulkee koko Laajalahden läpi.
113N Kamppi - Leppävaara kulkee koko Laajalahden läpi
212 Kamppi - Meilahti - Laajalahti – Kauniainen kulkee Pohjois-Laajalahden läpi.
213N Kamppi – Laajalahti - Kauklahti kulkee Pohjois-Laajalahden läpi.
Runkolinjan 550 korvanneen Raide-Jokerin reitti kulkee Laajalahden kautta. Laajalahden alueella on kaksi asemaa, Laajalahti Hiitolantien länsipuolella ja Lahdenpohja Kehä I:n itäpuolella Sakkolantiellä.
Virkistys

Laajalahden alueella sijaitseva luonnonmuistomerkki on Turvetorvijäkälä, joka sijaitsee golfkentän pohjoislaidalla Sinimäentien varrella. Hyvin harvinainen jäkälä on rauhoitettu luonnonmuistomerkiksi vuonna 1993.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Luontotalo Villa Elfvik Visit Espoon sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Laajalahti ry
Luontoon.fi: Laajalahden luonnonsuojelualue
| n k Espoo |
| --- | --- | --- |
 Uusimaa  Helsingin seutukunta  Pääkaupunkiseutu 
| Pohjois-Espoo |  Bodom  Kalajärvi  Lahnus  Lakisto  Luukki  Niipperi  Perusmäki  Röylä  Vanhakartano  Velskola  |  |
| Suur-Espoonlahti |  Espoonlahti  Kaitaa  Latokaski  Nöykkiö  Saunalahti  Soukka  Suvisaaristo  |  |
| Suur-Kauklahti |  Espoonkartano  Kauklahti  Kurttila  Vanttila  |  |
| Suur-Leppävaara |  Karakallio  Kilo  Laaksolahti  Leppävaara  Lintuvaara  Lippajärvi  Sepänkylä  Viherlaakso  |  |
| Suur-Matinkylä |  Henttaa  Matinkylä  Olari  |  |
| Suur-Tapiola |  Haukilahti  Laajalahti  Mankkaa  Niittykumpu  Otaniemi  Pohjois-Tapiola  Tapiola  Westend  |  |
| Vanha-Espoo |  Espoon keskus  Gumböle  Högnäs  Järvenperä  Karhusuo  Karvasmäki  Kaupunginkallio  Kolmperä  Kuurinniitty  Muurala  Nupuri  Kunnarla  Nuuksio  Siikajärvi  Vanha-Nuuksio  Ämmässuo  |  |
Jugendtyylinen huvila Villa Elfvik
Laajalahden liikekeskus toukokuussa 2014
Taiteilija Akseli Gallen-Kallelan ateljee Laajalahden rannalla
Laajalahti on saanut nimensä samannimisestä merenlahdesta. Kuvassa Ruukinrannan ympäristöä, jossa Akseli Gallen-Kallela asui vuosina 1926–31.
Kehä I ja Raide-Jokeri
Tarmo Manni

| Tarmo Manni |
| --- | --- |
 Tarmo Manni 1950-luvun alussa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. heinäkuuta 1921 Saarijärvi
Kuollut: 24. syyskuuta 1999 (78 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1944–1989
Merkittävät roolit:  Mielipuolen päiväkirja Tuntematon sotilas Gabriel, tule takaisin
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Tarmo Manni (30. heinäkuuta 1921 Saarijärvi – 24. syyskuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli valtaosan 44 vuotta kestäneestä urastaan Suomen Kansallisteatterissa. Tarmo Manni tunnettiin muuntautumiskykyisenä ja vahvasti omaleimaisena näyttelijänä. Teatteritaiteessa Manni oli tietoisesti diiva, yleisöään järkyttävä ja esityksen varastava loistelias ilmaisija. Hänen näyttelijänlaatunsa määritteenä oli yleensä hullu nero, klovni tai narri.
Keski-Suomen maaseudulla varttunut Manni kävi Suomen Teatterikoulun vuosina 1943–1945. Yleissivistävässä opinahjossa hänen arkaainen lähtökohtansa painui taka-alalle, ja persoonallinen lahjakkuus ja luonne nousivat näkyviksi. Manni sai ensimmäisen kiinnityksensä Helsingin Kansanteatteriin kaudeksi 1945–1948. Sen jälkeen hän sai Eino Kalimalta kutsun Suomen Kansallisteatteriin, jossa hän näytteli uransa loppuun vuoteen 1986 asti.
Mannin viimeinen ja tunnetuin näyttämötyö oli Aksenti Ivanovits P. Nikolai Gogolin näytelmässä Mielipuolen päiväkirja. Mannin rooligalleriaan kuului myös muun muassa useita Anton Tšehov -tulkintoja. Jäähyväisnäytännössään Kansallisteatterissa Manni ainoastaan istui näyttämölle kannetulla tuolilla musiikkia kuunnellen.
Manni esiintyi teatterin ohella myös useissa elokuva- ja televisiorooleissa. Hänen elokuvarooleistaan tunnetuimpia ovat pääosa Valentin Vaalan komediassa Gabriel, tule takaisin (1951) sekä Honkajoen rooli Edvin Laineen Tuntemattomassa sotilaassa (1955). Mannille myönnettiin professorin arvo vuonna 1982. Pro Finlandia -mitalin hän sai 1973.
Lapsuus ja nuoruus

Tarmo Mannin vanhemmat olivat suutari Jussi Manni ja Emma Manni (o.s. Honkonen). Hän oli vanhempiensa viides lapsi ja sai nimensä jäänmurtaja Tarmon mukaan. Tarmo syntyi kotisaunassa Kalmarin kylässä Saarijärven pitäjässä. Kaikkiaan perheeseen syntyi yksitoista lasta. Mannin perheen mökki oli kansakoulun portin vieressä, mutta siitä huolimatta lapset eivät päässeet kouluun varsinkaan talvisin — heillä kun ei ollut kenkiä. Mannin perhe oli köyhälistöä, ja pienessä mökissä oli ahdasta ja riitaisaa. Lapset ajettiin pois kotoa niin pian kuin mahdollista. Paikalliset pitivät omalaatuista nuorta Tarmoa ”kylähulluna”, mutta jo varhain huomattiin, että hän oli esiintyjänä luonnonlahjakkuus.
Tarmo teki lapsena paimenen töitä. 13-vuotiaana hänet pestattiin rengiksi Soljalaan, Jalmari Iso-Aholan maatilalle Kalmarin kylässä. Tarmo päätyi kuitenkin sisätöihin Soljalan emännän, Helmi Iso-Aholan avuksi. Pariskunnasta tuli Tarmolle läheiset isä- ja äitihahmot. Iso-Aholat myös huomasivat nopeasti hänen taiteelliset lahjansa. Rengin töiden ohessa Manni oli mukana Lannevedellä toimineen nuorisoseura Sammon näyttämötoiminnassa. Iso-Aholan lisäksi Tarmon näyttelijänuraa avittivat paikallinen isäntä Markku Oksanen ja tehtailija Eeti Hänninen. Heiltä Manni sai taloudellisen tuen lisäksi Krishnamurtin tyylisen teosofisen maailmankatsomuksensa. Lausuntaopettaja Terttu Pajunen-Kivikäs näki Tarmon nuorisoseuran lavalla lausumassa Uuno Kailaan runoa ja kysyi: ”Kuka tämä ihme on?”. Tarmo alkoi käydä Jyväskylässä lausuntatunneilla; tammikuussa 1939 hän voitti ensimmäisen palkinnon Keski-Suomen nuorisoseurojen kulttuurikilpailujen lausuntakilpailussa.
Ura > Teatterikoulua sodan varjossa

Pajunen-Kivikäs järjesti Tarmo Mannin vastaperustetun Suomen Teatterikoulun pääsykokeisiin vuonna 1943. Opinahjo oli ensimmäinen teattereista riippumaton näyttelijäkoulu. Kahdenkymmenen valitun joukossa oli Mannin lisäksi vain muutama mies. He olivat rintamalla haavoittuneita kuten Ekke Hämäläinen, tai alaikäisiä kuten Matti Tapio. Muuten koulun ensimmäisen vuosikurssin oppilaskunta oli sangen naisvoittoista. Mannin kurssitovereita olivat muun muassa Ritva Arvelo, Pia Hattara ja Marja Korhonen. Manni poikkesi useimmista hakijoista siinä, että hän tuli syvältä maaseudulta eikä ollut käynyt edes kansakoulua loppuun. Aukot koulusivistyksessä Manni paikkasi luontevalla käytöksellään. Hänen erityisiä bravuurejaan jo Teatterikoulussa olivat kehonkielen hallinta sekä improvisaatio. Tilanteita ja tunteita Manni ilmensi taitavasti koko olemuksellaan. Varsinaisen näyttelijäntyön opettajan, Wilho Ilmarin tunneilla Manni ei niinkään loistanut. Hän halusi jo koulussa olla muiden ylitse loistava diiva, eikä vain yksi osa esityksen kokonaisuutta. Tämä oli Mannin kantavana pyrkimyksenä koko hänen uransa ajan.
Manni oli aseistakieltäytyjä, hänen Oksaselta ja Hänniseltä perittyyn teosofiseen elämänkatsomukseensa kuului elämän puolustamisen periaate. Hän oli myös kommunisti, muttei koskaan liittynyt kommunistiseen puolueeseen tai sen sisarpuolueisiin. Enemmän kommunismi merkitsi hänelle ideana oikeudenmukaisuuden toteutumista. Jatkosodan syttyessä aseistakieltäytyminen vei Mannin kuulusteluihin ja sitä myöten vankilaan, josta hänet siirrettiin mielisairaalaan. Manni luokiteltiin mielisairauden perusteella armeijaan kelpaamattomaksi.
Ura > Kolme vuotta Kansanteatterin riveissä

Teatterikoulun ensimmäinen vuosikurssi valmistui sodan päättymisen kynnyksellä keväällä 1945. Manni aloitti uransa Helsingin Kansanteatterissa, joka toimi tuohon aikaan kahdessa paikassa, Ylioppilastalolla sekä Koiton talon juhlasalissa. Teatteritaiteella oli selkeä sosiaalinen tilaus suursodan murjomassa Suomessa. Mannin kolmivuotisen Kansanteatterin-kauden rooleista mieleenpainuvin oli nimiosa Sirkka Seljan esikoisnäytelmässä Eurooppalainen. Lavastukseen kuuluneet jääkimpaleet sulivat näyttämölle ja kastelivat ”jäätikön” reunalla istuneen Mannin, minkä seurauksena hän sai keuhkokuumeen. Se oli tuolloin tappava tauti, mutta Tukholmasta tuotiin lentoteitse vastakeksittyä penisilliiniä, mikä pelasti Mannin hengen.
Tuohon aikaan teatteria tekivät ennen kaikkea näyttelijät, ohjaajien merkitys oli vähäisempi. Mannilla oli ominaisuudet, joita ajan teatteri ihannoi: hän oli liikunnallisesti lahjakas, pitkä ja hoikka. Hän oli myös ehdoton diiva. Kansanteatterissa Manni kohahdutti yleisöä ensimmäisen kerran Petruchion roolissa Shakespearen näytelmässä Kuinka äkäpussi kesytetään. Tässä hän osoitti itselleen ominaista tyylitajua sekä eläytymiskykyä. Manni tulkitsi Petruchion erään arvion mukaan ”poikamaisen ilkamoivasti”. Johtaja Arvi Kivimaa alkoi etsiä Kansanteatteriin ohjelmistoa modernista amerikkalaisesta näytelmäkirjallisuudesta. Näytöskappaleeksi valittiin Maxwell Andersonin New Yorkin nukkuessa, jossa Manni esitti keskeisen Garthin roolin. Näytelmä oli Edvin Laineen ohjausvoitto. Helsingin Sanomien kriitikko Toini Havu arvioi Mannin suoritusta niin ikään Laineen ohjaamassa Leo Tolstoin Elävässä ruumiissa, jossa Mannilla oli Ivan Petrovitšin osa: ”– – siinä hänen korkeajännitteinen, pateettinen ja laajoja ulkonaisia eleitä rakastava laatunsa oli oikealla paikallaan.”
Ura > Armoitettu esiintyjä

Manni esiintyi mielellään myös teatterin ulkopuolella: kahvikutsuilla, raitiovaunuissa ja jopa Elannon maitokaupassa. Kaikki tilanteet olivat hänelle potentiaalisia esiintymistilaisuuksia. Ystävänsä Rauha Puntin kanssa Manni harrasti ”reklaamikävelyjä” Helsingin Aleksanterinkadulla. He pyrkivät esiintymään mahdollisimman huomiota herättävästi julkisella paikalla. Manni osasi ja halusi sekoittaa sovinnaisia kuvioita. Toisaalta epäviralliset esiintymiset antoivat hänelle mahdollisuuden hallita tilanteita. Kahden kesken Manni oli rauhallinen ja luotettavan tavallinen; kun seuraan liittyi kolmas, Manni aloitti välittömästi esiintymisen. Teatterin pitkät kesälomat saattoivat olla Mannille hankalia, ellei ollut teatterikiertueita tai elokuvatöitä — silloin hän halusi tapansa mukaisesti herättää huomiota spontaaneilla esiintymisillä.
Kuusi vuotta kestäneen hiljaisen kauden aikana 1950-luvulla, jolloin Manni oli oman näkemyksensä mukaan ”hyllytettynä” Kansallisteatterista, hän oli kotonaan passissa eli valmiina esiintymään pikkurooleissa silloin kun tarvittiin. Manni ei tosin pitänyt sivuosia minkäänlaisina osina. Tuona kautena hän esiintyi jonkin verran Radioteatterissa, teki muutaman elokuvaroolin sekä näytteli Oblomovin televisiolle taltioidussa näytelmässä.