stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Noetherin teoreema
Kirjallisuutta

Noether, Emmy & Tavel, Mort (kääntäjä): Invariant Variation Problems. Transport Theory and Statistical Physics, 1971, 1. vsk, nro 3, s. 186–207.  doi:10.1080/00411457108231446  Bibcode:1971TTSP....1..186N  arXiv:physics/0503066  (englanniksi)
Noether, Emmy: Invariante variationenprobleme. Nachr. D. König. Gesellsch. D. Wiss. Zu Göttingen, Math-phys. Klasse, 1918.  Artikkelin verkkoversio. (saksaksi)
Neuenschwander, Dwight E.: Emmy Noether's Wonderful Theorem.  Johns Hopkins University Press, 2010.  ISBN 978-0-8018-9694-1
Hanca, J. & Tulejab, S. & Hancova, M.: Symmetries and conservation laws: Consequences of Noether's theorem. American Journal of Physics, 2004, 72. vsk, nro 4, s. 428–435.  doi:10.1119/1.1591764  Bibcode:2004AmJPh..72..428H  Artikkelin verkkoversio.
Montesinos, Ernesto & Flores, Ernesto: Symmetric energy–momentum tensor in Maxwell, Yang–Mills, and Proca theories obtained using only Noether's theorem. Revista Mexicana de Física, 2006, nro 52.  Bibcode:2006RMxF...52...29M  arXiv:hep-th/0602190
Sardanashvily: Gauge conservation laws in a general setting. Superpotential. International Journal of Geometric Methods in Modern Physics, 2009, 6. vsk, nro 06.  doi:10.1142/S0219887809003862  Bibcode:2009arXiv0906.1732S  arXiv:0906.1732
Aiheesta muualla

Noether's Theorem MathPages.
Noether's Theorem in a Nutshell math.ucr.edu.
Käännös suomeksi
Lapuan patruunatehtaan räjähdys

| Lapuan patruunatehtaan räjähdys |
| --- | --- |
Päivämäärä:  13. huhtikuuta 1976
Kellonaika:  7.42
Tapahtumapaikka:  Lapua, Suomi
Kuolleita:  40
Loukkaantuneita:  60
Lapuan patruunatehtaan räjähdys on yksi Suomen rauhanajan historian tuhoisimmista onnettomuuksista. Kaupunkialueella sijainneen teollisuuslaitoksen räjähdys tapahtui 13. huhtikuuta 1976 Lapualla kello 7.42. Turmassa kuoli 40 ja loukkaantui 60 henkilöä. Kuolleista naisia oli 35 ja useimmat heistä perheellisiä. Onnettomuuden seurauksena kaksi lasta menetti molemmat vanhempansa ja 64 lasta toisen vanhemman. 30 ihmistä jäi leskeksi. Onnettomuuden tarkkaa syytä ei saatu koskaan selville.
Onnettomuuspäivän tapahtumat

Räjähdys tapahtui juuri päivän töiden aloittamisen jälkeen rakennuksessa, jossa sijaitsi tehtaan lataamo II. Lataamossa oli käynnistetty kuusi patruunoiden lataamiskonetta perinteiseen tapaan tasan aamuseitsemältä. Rakennus tuhoutui räjähdyksessä täysin. Sen betoniseinät kaatuivat, katto lensi ilmaan, räjähdyskaasut sytyttivät tulipaloja ja lattiat pirstoutuivat. Räjähdys irrotti tilan betonisista rakenteista kimpaleita, jotka sinkoilivat ympäriinsä jopa 2 800 kilometrin tuntinopeudella vahingoittaen paikalla olleita työntekijöitä. Räjähdys kuului selvästi vielä yli parinkymmenen kilometrin päässä Seinäjoella.
Räjähdys aiheutti suurta tuhoa myös ympäröiville rakennuksille. Yhteensä noin 150 lähiseudun kiinteistöä kärsi räjähdyksen aiheuttamista vaurioista. Räjähdyksen sattuessa lataamossa työskenteli 69 henkilöä, joista 58 oli naisia. Kuolonuhrien ja vammautuneiden suureen lukumäärään oli osaltaan syynä se, että tuhoutuneessa rakennuksessa tehtiin varsinaisen patruunoiden lataamisen lisäksi muitakin työtehtäviä. Onnettomuushetkellä puolustusministeriön alaisuudessa toimineen tehtaan noin 500 työntekijästä neljännes toimi räjähdysvaarallisissa töissä. Patruunatehtaan työntekijät olivat räjähdystä edeltävinä aikoina olleet huolestuneita työpaikkansa  turvallisuudesta, sillä siellä oli jo aiemmin sattunut pienempiä räjähdyksiä.
Räjähdyksen tapahduttua annettiin välittömästi suurhälytys. Lapuan paloaseman päivystäjä hälytti kaikki lähiseudun palokunnat ja sairasautot räjähdyspaikalle. Niistä ensimmäiset ennättivät perille vain nelisen minuuttia räjähdyksen jälkeen. Onnettomuuspaikalta kuljetettiin päivän aikana kolmisenkymmentä potilasta Seinäjoen keskussairaalaan. Kun tieto räjähdyksestä saapui aamulla sairaalaan, käynnistettiin siellä välittömästi katastrofitoiminta ja henkilökuntaa hälytettiin töihin lisää. Onnettomuuden uhrien hoitamista edesauttoi se, että keskussairaalan kirurgeista kaikki olivat aamulla työpaikallaan. Räjähdyspaikalla syttyneet tulipalot saatiin sammumaan puolessa tunnissa, sillä räjähdyksen synnyttämä voimakas paineaalto söi palamisen tarvitseman hapen.
Yleisradio kertoi tapahtumasta heti aamulla, mikä ruuhkautti etenkin Suomen kaukopuheluverkkoa monien yrittäessä selvittää läheistensä kohtaloa.
Puolustusministeri Ingvar S. Melin sai tiedon räjähdysonnettomuudesta kello yhdeksän jälkeen. Hallitus kokoontui heti aamupäivällä hätäistuntoon ja asetti tutkijalautakunnan tutkimaan onnettomuuden syitä. Tutkijalautakunnan tehtäviin kuului myös esitysten tekeminen vastaavanlaisten onnettomuuksien välttämiseksi. Melin lähti samana päivänä tutkijalautakunnan kanssa Lapuan onnettomuuspaikalle. Koska patruunatehdas sijaitsi Lapuan keskustassa, kehotti Melin harkitsemaan sen siirtämistä tiheän asutuksen ulkopuolelle.
Pääesikunnan mukaan tehtaalla oli räjähdyshetkellä asiaankuuluvat sammutuslaitteet ja varastot olivat maavalleilla suojattuja. Myös tupakointi oli alueella monin paikoin kiellettyä. Räjähdysainetarkastaja oli tehnyt paikalla tarkastuksen syksyllä 1975. Patruunatehtaan alueelle ei ollut asennettuna automaattista hälytysjärjestelmää.
Uhrien hautajaiset

Räjähdyksessä surmansa saaneet haudattiin 24. huhtikuuta. Surujuhlaan Lapuan tuomiokirkon pihalla osallistui yli 5 000 uhrien omaista ja ystävää, ja se myös radioitiin ja televisioitiin. Tasavallan presidentti Urho Kekkonen osallistui tilaisuuteen yhdessä maaherran ja valtioneuvoston edustajien kanssa. Vainajat siunasi Lapuan hiippakunnan piispa Yrjö Sariola avustajinaan 20 pappia. Ensin laskivat yhteisen seppeleensä omaiset, sitten presidentti Kekkonen omansa, ja hänen jälkeensä laskivat valtioneuvoston seppeleen pääministeri Martti Miettunen, kauppa- ja teollisuusministeri Eero Rantala, liikenneministeri Kauko Hjerppe ja puolustusministeri Ingvar S. Melin. Seppeltenlaskun jälkeen joukko patruunatehtaan työntekijöitä kävi laskemassa yhden kukkalaitteen kullekin arkulle edesmenneiden työtovereidensa muistoksi. Tämän jälkeen arkut saatettiin puolustusvoimien ajoneuvoilla Simpsiön hautausmaalle.
Onnettomuus herätti myös laajaa kansainvälistä huomiota. Kaikista pohjoismaista tuli surunvalitteluja Metallityöväen Liiton toimistoon. Surusähkeen lähettivät myös Kansainvälinen Metallifederaatio ja Amalgamated Metal Workers' Union Australia.
Onnettomuuden tutkinta

Vanha tiilirakennus tuhoutui lähes perustuksiaan myöten, mikä vaikeutti tutkintaa, mutta räjähdysjälkien perusteella räjähdyksen alkupiste ja tapahtumien eteneminen pystyttiin selvittämään. Valtioneuvoston asettama tutkijalautakunta totesi räjähdyksen saaneen alkunsa panosnaulaimen ("pulttipistoolin") patruunoiden latauskoneesta, jota tehtaalla nimitettiin "robotiksi". "Robotti" oli rakennettu tehtaalla itse vanhasta kiväärinpatruunoiden latauskoneesta, ja se oli ollut todistajien mukaan epäluotettava ja altis toistuville toimintahäiriöille. Panosnaulaimen patruunoiden valmistamisessa oli kohdattu paljon hankaluuksia, ja onnettomuushetkellä erilaiset kokeilut latauskoneen parissa jatkuivat edelleen. Räjähdyksen alkupiste oli tutkinnan mukaan tämän latauskoneen ruudittaja, josta räjähdys oli levinnyt edelleen ylös ruudin syöttöjärjestelmää pitkin ruutiullakolle ja taas sieltä alas muiden latauskoneiden syöttöjärjestelmää pitkin. Tutkimuksissa ei voitu varmuudella osoittaa, mikä koneessa oli aiheuttanut ruudin syttymisen. Räjähdyksen aiheuttajana saattoi olla esimerkiksi ruutipölyn, nallimassapölyn ja nitroglyseriinin kertyminen tiviisterengasuriin tai vieraan esineen joutuminen koneeseen.  Tiivisterengasuraa pidettiin todennäköisimpänä alkukohtana.
Onnettomuutta pahentaneena seikkana pidettiin liian monen työntekijän ja työvaiheen keskittämistä samaan rakennukseen. Lisäksi rakennuksessa oli liian paljon syttymisherkkiä materiaaleja ja vanhanaikaiset sähköjärjestelmät. Ruutiullakolla oli ollut tuotannon tarpeisiin nähden hyvin suuri määrä ruutia, arviolta 680–770 kg.
Lataamorakennuksen ja sen naapurirakennusten välillä ei ollut modernien säännösten mukaisesti räjähdykseltä suojaavia maavalleja eikä varoetäisyyksiä.
Tutkijalautakunta kiinnitti huomiota myös siihen, että tehtaan työläisten saama turvallisuusopastus oli ollut epätäsmällistä ja suullista ja että tehtaan johdolla oli asiantuntemusta lähinnä konetekniikasta, ei räjähdysaineista. Räjähtäneessä koneessa käytetty ruuti oli ollut herkempää laatua kuin tehtaalla oli aiemmin totuttu käsittelemään. Puolustusministeriön alaisena laitoksena patruunatehdas oli myös toiminut räjähdysaineita yleensä koskevan lainsäädännön ulkopuolella.
Oikeudenkäynti

Oikeudenkäynti patruunatehtaan johtohenkilöitä vastaan aloitettiin vuonna 1978. Syytteitä oli useita erilaisia, ja niistä raskaimmat koskivat 40 kuolemantuottamusta ja 44 vammantuottamusta. Tehtaalla ei kuitenkaan todettu rikotun sen toimintaa koskevia ohjeita ja määräyksiä, ja korkein oikeus vapautti vuonna 1982 kaikki syytetyt syytteistä.
Avustustoiminta

Perheiden konkreettinen avustaminen käynnistyi yhden sosiaalityöntekijän voimin onnettomuuspäivänä. Seuraavana päivänä onnettomuudesta kärsineitä koteja lähti kiertämään viisi Suomen Punaisen Ristin ja Lapuan sosiaalitoimen edustajista muodostettua työparia. Työparien tehtävänä oli sekä tietojen kerääminen että välittömän rahallisen avun jakaminen SPR:n katastrofivaroista. Myös pappeja sekä toimittajia vieraili uhrien kodeissa.
Räjähdyksessä loukkaantuneiden ja kuolleiden henkilöiden perheenjäsenten avustamiseksi perustettiin Lapualle avustusrahasto, johon kertyi 7,6 miljoonaa markkaa. Hallitus varasi 300 000 markkaa perheiden avustamiseen sekä saman summan hautauskulujen ja vahinkojen ennakkokorvausten kattamiseen.
Avustusten jakoa koordinoi aluksi järjestöjen edustajista muodostettu yhteistyötoimikunta. Myöhemmin avustusten jakamista varten perustettiin Lapuan räjähdysonnettomuuden sosiaalisen katastrofiavun toimikunta sekä Lapuan räjähdysonnettomuuden opintotukitoimikunta. Avustusohjelman päätyttyä 23 vuotta räjähdyksen jälkeen siirrettiin jäljelle jääneet puoli miljoonaa markkaa SPR:n katastrofirahastoon.
Muuta

Vuoden 2022 syyskuussa sai Seinäjoen kaupunginteatterissa ensi-iltansa Lapuan patruunatehtaan räjähdyksestä kertova näytelmä, jonka ohjasi Panu Raipia. Räjähdyksestä on valmistunut myös tositapahtumiin perustuva, mutta fiktiivisistä henkilöistä kertova Toni Kurkimäen ohjaama elokuva Lapua 1976. Elokuvan kuvaukset alkoivat vuonna 2022 ja sen ensi-ilta oli syyskuussa 2023.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Lapuan patruunatehtaan räjähdys
Yle Arkivet: Lappo patronfabrik jämnades med marken 1976
Harju, Heidi-Maria: Lapuan patruunatehtaan varjossa salamurha ja tuhoisa räjähdys Yle Uutiset.  23.5.2015.
Ruska, Henrik: Patruunateollisuuden musta tiistai. Ruotuväki, 2019, nro 12, s. 9.  Artikkelin verkkoversio.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Eino Leino (patsas Helsingissä)

Lauri Leppänen, Eino Leinon patsas, 1953. Esplanadin puisto, Helsinki.
Eino Leino on Lauri Leppäsen veistämä Eino Leinon patsas Esplanadin puistossa Helsingissä. Se sijaitsee Teatteriesplanadin koillisnurkassa, lähellä Pohjoisesplanadin ja Mikonkadun risteystä.
Patsas paljastettiin 26. syyskuuta 1953, jolloin tuli kuluneeksi päivälleen 63 vuotta siitä, kun Leino oli julkaissut ensimmäisen runonsa Hämeen Sanomissa. Eino Leinon Seura, Suomen kulttuurirahasto ja kustannusyhtiö Otava olivat julistaneet vuonna 1948 muistomerkkikilpailun, joka ratkesi vuonna 1951 toisella kierroksella Leppäsen hyväksi. Leppänen oli henkilökohtaisesti tuntenut Leinon tämän eläessä. Leppänen toivoi patsaan sijoittamista Taka-Töölöön Eino Leinon kadun ja Topeliuksenkadun kulmaan, mutta se sijoitettiin Esplanadille.
Patsas jalustoineen on 4,2 metriä korkea. Patsaan jalustaan on kaiverrettu säe Leinon runosta Väinämöisen laulu: ”Yksi on laulu ylitse muiden: ihmisen aattehen hengen ankara laulu”. Kiintoisa yksityiskohta patsaassa on sen käsi, johon on valettaessa asetettu viiden markan kolikko. Tämä liittyy tarinaan, jonka mukaan Leino lausui eläessään, ettei ole köyhä niin kauan kuin hänellä on markan lantti kädessään.lähde?
Arvo Turtiainen kirjoitti Esplanadin puiston patsaista runon, jossa hän surkutteli, että Leino on sijoitettu puolimatkaan kahden ravintolan välille ja vielä selin Topeliuksen patsaan tyttöihin.
Vuonna 1965 Eino Leinon patsaalla alkoi kokoontua folk- ja pasifismihenkinen nuorisojengi Eikan pumppu.
Eino Leino (patsas Kajaanissa)

Eino Leino on Alpo ja Nina Sailon vuonna 1980 tekemä patsas Kajaanissa Rantapuistossa Eino Leinon muistoksi. Kuvanveistäjä Nina Sailo toteutti veistoksen miehensä Alpo Sailon luonnosten ja pienoisveistoksen pohjalta.
Katupoikien laulu

Katupoikien laulu on  George de Godzinskyn säveltämä ja Turo Karton sanoittama laulu. Se kuultiin ensi kertaa Birgit Kronströmin esittämänä elokuvassa Onnellinen ministeri (1941). Laulun sanat kertovat helsinkiläisistä katunuorista, ja siinä käytetään vihellystä. Laulu on liitetty myös jääkiekkoseura Jokerien kotipeleihin, ja Problems?-yhtye on käynyt esittämässä sitä joukkueen kotiotteluissa Hartwall Areenalla.
Muita levyttäjiä

Olavi Virta (1942)
Anja Piipponen (1960)
Katri Helena (1967)
Johnny Forsell (1971)
Esa Katajavuori (1976)
Esko Könönen (1976)
Kai Warner (1976)
Jörgen Petersen (1977)
Annikki Tähti (1978)
Pentti Puntti Band (1980)
Problems? (1980)
Katupojat (1981)
Juliska Koka (1983)
Jorma Matikainen (1985)
Alan Miehet (1987)
Modern Fox (1989)
Margareta Haverinen (1991)
Maarit Hurmerinta (1991)
Primus (1998)
Liljan Loisto (2012)
Costello Hautamäki (2024)
Umberto II

| Umberto II |
| --- | --- |
 Umberto II kruununprinssinä vuonna 1944.
Italian kuningas
Valtakausi:  9. toukokuuta – 12. kesäkuuta 1946
Edeltäjä:  Viktor Emanuel III
Seuraaja:  monarkia lakkautettu(Enrico De Nicola presidenttinä)
Pääministeri:  Alcide De Gasperi

Syntynyt:  Umberto Nicola Tommaso Giovanni Maria di Savoia 15. syyskuuta 1904 Racconigi, Italian kuningaskunta
Kuollut:  18. maaliskuuta 1983 (78 vuotta) Geneve, Sveitsi
Puoliso:  Marie-José
Lapset:  prinsessa Maria Pia Napolin prinssi Vittorio Emanuele prinsessa Maria Gabriella prinsessa Maria Beatrice
Koko nimi:  Vittorio Emanuele Ferdinando Maria Gennaro
Suku:  Savoiji
Isä:  Viktor Emanuel III
Äiti:  Elena Petrović-Njegoš
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Umberto II (15. syyskuuta 1904 Racconigi, Italian kuningaskunta – 18. maaliskuuta 1983 Geneve, Sveitsi) oli viimeinen Italian kuningas hiukan yli kuukauden ajan 9. toukokuuta – 12. kesäkuuta 1946. Hän sai lempinimen Re di Maggio, ’toukokuun kuningas’.
Suku ja koulutus

Umberto oli kuningas Viktor Emanuel III:n ja kuningatar Elenan kolmanneksi vanhin lapsi ja ainoa poika. Hänellä oli neljä sisarta, joista Giovannasta tuli Bulgarian tsaari Boris III:n puoliso.
Piemonten prinssiksi syntynyt Umberto valmistui Torinon sotilasakatemiasta vuonna 1923.
Avioliitto ja jälkeläiset

Isänsä pyynnöstä hän nai vuonna 1930 Belgian prinsessa Marie-José Charlotte Sophie Amélie Henriette Gabriellen (1906–2001), joka oli Belgian kuningas Albert I:n ja Baijerin herttuatar Elisabeth Gabriellen tytär.
Heille syntyi neljä lasta:
Maria Pia (s. 1934)
Maria Gabriella (s. 1940)
Maria Beatrice (s. 1943)
Viktor Emanuel (Vittorio Emanuele) (1937–2024)
Kuningas

Viktor Emanuel III luopui kruunusta Umberton hyväksi vuonna 1946 vain muutamaa viikkoa ennen kansanäänestystä monarkiasta ja matkusti Egyptiin. Umberto II hallitsi kuninkaana 35 päivää, kunnes monarkia lakkautettiin. Pääministeri Alcide De Gasperi otti tuolloin aseman Italian väliaikaisena johtajana.
Maanpako

Umberto siirtyi maanpakoon Sveitsiin ja Portugaliin. Maanpaossa hän asui vaimostaan erillään ja eli elämäänsä homoseksuaalina. Italian vuoden 1947 perustuslaki kielsi Savoijin kuningassuvun miespuolisia jälkeläisiä enää saapumasta maahan. Laki kumottiin vasta vuonna 2002.
Umberto kuoli maanpaossa Sveitsissä vuonna 1983. Yksikään Italian hallituksen edustaja ei osallistunut hänen hautajaisiinsa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Umberto II Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Viktor Emanuel III | Italian kuningas 1946 | Seuraaja: monarkia lakkautettu |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Portugali  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  NARA  RISM  SNAC  IdRef
Giánnis Anastasíou

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
 Giánnis Anastasíou vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntymäaika: 5. maaliskuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Árta, Kreikka
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 185 cm
Seura
Seura:  Panetolikos
Tehtävä: Päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1990–1991 1991–1996 1996–1998 1998–2000 2000–2004 2004–2006 2006–2007 2007–2008 |  Preveza FC  Ethnikos Piraeus  OFI Kreeta  RSC Anderlecht  Roda JC  AFC Ajax  Sparta Rotterdam  Almere City FC | 32(13) 106(25) 82(22) 23(9) 114(48) 32(7) 16(1) 11(2) |
Maajoukkue
| 1998–1999 |  Kreikan maajoukkue | 5 (0) |
Valmennusura
2008–2009 2011–2012 2013 2013–2015 2016–2017 2017 2018–2019 2019 2021–:  Panathinaikos (apuv.)  Jong Ajax  Reading (apuv.)  Panathinaikos  Roda JC  KV Kortrijk  Omonia  Atromitos  Panetolikos
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Giánnis Anastasíou (kreik. Γιάννης Αναστασίου, joskus Yannis Anastasiou; s. 5. maaliskuuta 1973) on kreikkalainen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä. Kesästä 2021 lähtien hän on toiminut Panetolikosin päävalmentajana.
Ura pelaajana

Anastasíou aloitti jalkapallouransa Prevezassa vuonna 1990. Yhden kauden jälkeen hän siirtyi Ethnikosiin, jossa pelasi viiden kauden ajan. Anastasíou pelasi seurassa yli 120 ottelua joukkueen vaeltaessa Kreikan Superliigan ja Beta Ethnikin välillä. Vuosina 1996–1999 hän edusti OFI Kreeta. Ulkomaille Anastasíou siirtyi vuonna 1999 ja seurana oli RSC Anderlecht. Hän pelasi belgialaisseurassa vain yhden kauden voittaen maan mestaruuden.
Kesällä 2000 Anastasíou siirtyi Rodaan, jossa pelasi neljä Eredivisie-kautta tehtaillen 48 maalia. Hyvät esitykset Rodassa toivat kreikkalaiskärjelle sopimuksen AFC Ajaxiin. Peliaika suurseurassa jäi kuitenkin vähiin, eikä hän pelannut Alankomaiden cupin finaalissa keväällä 2006, kun Ajax voitti mestaruuden. Ajax-kausien jälkeen hän edusti vielä Alankomaissa Sparta Rotterdamia ja Almere Cityä, kunnes lopetti uransa vuonna 2008.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Belgian mestaruus: 2000
Alankomaiden cup: 2006
Ura valmentajana

Anastasíou aloitti valmennusuransa Panathinaikosin apulaisvalmentajana kesäkuussa 2008. Hän toimi Henk ten Caten apuvalmentajana ja joutui jättämään tehtävänsä joulukuussa 2009. Tammikuussa 2011 hän palasi valmentajaksi AFC Ajaxin organisaatioon, jossa toimi juniorivalmentajana kesäkuun loppuun 2012 saakka.
Tammikuussa 2013 Anastasíousta tuli englantilaisseura Readingin apulaisvalmentaja. Pesti jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä Anastasíou sai päävalmentaja Brian McDermottin tavoin potkut jo maaliskuussa.
Toukokuussa 2013 Anastasíou nimettiin Panathinaikosin päävalmentajaksi. Debyyttikaudellaan Anastasíou luotsasi seuran Kreikan cupin mestariksi neljän vuoden tauon jälkeen. Kreikan Superliigassa Panathinaikos sijoittui Anastasíoun alaisuudessa neljänneksi. Kaudella 2014/15 joukkue oli liigassa toisena, mutta hävisi mestaruuden vieneelle Olympiakosille peräti 12 pistettä. Europeleissä Panathinaikos eteni kaudella 2014/15 Eurooppa-liigan lohkovaiheeseen, mutta 2015/16 pelit katkesivat jo karsintoihin, kun azerbaidžanilainen Qəbələ FK pudotti Anastasíoun miehistön 2–2 vierastasapelillä. Seura purki Anastasíoun sopimuksen marraskuun alussa 2015.
Kesäkuussa 2016 Anastasíousta tuli Eredivisiessä pelanneen Rodan päävalmentaja. Kausi sujui heikosti ja Roda sijoittui hänen alaisuudessaan Eredivisien toiseksi viimeiseksi ja joutui sarjakarsintoihin. Seurajohto erotti Anastasíoun ennen kahta viimeistä karsintaottelua.
Huhtikuun lopulla 2017 Anastasíou allekirjoitti sopimuksen belgialaisen KV Kortrijkin kanssa ja siirtyy seuran valmentajaksi kaudeksi 2017/18. Joukkueen kausi lähti liikkeelle kangerrellen ja juuttuminen liigan häntäpäähän johti Anastasíoun potkuihin marraskuun alussa 2017.
Marraskuussa 2018 Anastasíousta tuli kyproslaisen Omonian päävalmentaja. Hän valmensi seuraa kauden 2018/19 loppuun saakka. Kauden jälkeen hän siirtyi yhden vuoden sopimuksella Atromitosin päävalmentajaksi. Hän sai kuitenkin potkut jo marraskuussa 2019.
Kesällä 2021 Anastasíousta tuli Panetolikosin päävalmentaja.
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

Kreikan cup: 2014
Aiheesta muualla

Giánnis Anastasíoun profiili Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Fabri | Panathinaikosin päävalmentaja 2013–11/2015 | Seuraaja: Andrea Stramaccioni |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Darije Kalezić | Rodan päävalmentaja 2016–5/2017 | Seuraaja: Huub Stevens |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Karim Belhocine | KV Kortrijkin päävalmentaja 6–11/2017 | Seuraaja: Glen De Boeck |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Juan Carlos Oliva | Omonian päävalmentaja 11/2018–2019 | Seuraaja: Henning Berg |
Nándor Mikola

Nándor Jozsef Mikola (ent. Mikolajcsik; 27. marraskuuta 1911 Budapest, Itävalta-Unkari – 3. toukokuuta 2006 Vaasa) oli unkarilaissyntyinen suomalainen akvarellitaiteilija. Hän opiskeli grafiikkaa ja maalausta synnyinmaassaan mutta muutti Suomeen 1935. Hän oli leimallisesti pohjalainen taiteilija, jonka useat työt liikkuvat esittävän ja abstraktin rajamailla. Useista teoksista voi tunnistaa niiden aiheen – maiseman tai luonnon yksityiskohdan – mutta aiheen käsittely ei ole luonnon jäljentämistä vaan oman kokemuksen ja tunnelman välittämistä.lähde?
Elämä

Mikola opiskeli Budapestin taideteollisuuskoulun litografialuokalla (1928–1932), Wienin graafisessa instituutissa (1935) ja Budapestin vapaassa taideakatemiassa. Hän muutti Suomeen vuonna 1936. Mikola asui ja työskenteli Lapualla, Ilmajoella ja Vaasassa. Hän oli kahdesti naimisissa ja jäi leskeksi. Toisen maailmansodan aikana hän joutui unkarilaisuutensa takia internointileirille Lempäälään.lähde?
Ura

Mikolan töille on olennaista pelkistäminen. Tämä on nähtävissä sekä asetelmien ja maisemien kuvauksessa että abstrakteissa valo- ja väritutkielmissa. Hänen aiheensa ovat usein lakeusmaisemia, joenuomia, pihapiirejä ja koivikkomaisemia. Toisaalta hänen aihepiirejään olivat myös karut saaristomaisemat ja jyvevät, hiljaiset Lapin maisemat. Mikolan unkarilainen luonne näkyy temperamenttina ja dynamiikkana taiteessakin.lähde?
Akvarellimaalauksen ohella Mikola teki öljyväritöitä 1950-luvulle saakka. 1960-luvun informalistisessa vaiheessa hän yhdisti öljyväri- ja akvarellimaalauksen. 1970-luvulla Mikola palasi jälleen akvarellimaalaukseen. Tyypillistä hänen akvarellitöissään on runsas veden käyttö. 1980-luvulla Nándor Mikola kiinnostui Huippuvuorten valosta. Vuosikymmenen loppupuolella hän käytti töissään myös akvarelliliitua. 1990-luvulla hänen taiteensa oli enimmäkseen abstraktisia kokeiluja. Mikolan taiteessa on nähtävänä akvarellitaiteen klassisia aiheita, kuten asetelmia, maisemia ja luontoa eri vuodenaikoina.lähde?
Mikola suunnitteli Karjalaan jääneiden vainajien muistoristin ja Sonni-patsaan Ilmajoelle.
Mikolalle myönnettiin professorin arvonimi 1979.
Kirjallisuutta

Palm, Eeva: Nándor Mikola ja meri.  Vaasa:  Mikola-museo, 2003.  ISBN 952-91-5891-2
Salin, Anne-Maj (toim.): Nandor Mikola.  Oulu:  Pohjoinen, 1991.  ISBN 951-749-148-4