stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Käärmekaulat
Elintavat

Käärmekaulat ovat seurallisia lintuja, jotka elävät tavallisesti 15–20 yksilön, joskus jopa 100 linnun parvissa. Usein niiden seurassa on pelikaaneja ja haikaroita. Käärmekaulat ovat hyvin reviiritietoisia, ja etenkin koiraat sietävät toisiaan huonosti. Useimmat käärmekaulat ovat paikkalintuja, mutta levinneisyyden äärirajoilla ne voivat olla muuttolintuja. Ne pystyvät liikkumaan maalla suhteellisen nopeasti melajaloistaan huolimatta. Käynti on kuitenkin hieman huojuvaa. Ne liikkuvat taitavasti puiden oksistoissa. Laskeutuminen oksalle ja lentoonlähtö ovat kuitenkin hiukan vaivalloisia. Käärmekaulat lentävät yleensä suoraviivaisesti ja nopein siiveniskuin lähellä vedenpintaa. Joskus ne kohoavat nousevien ilmavirtausten avulla korkealle ja liitävät siipiään räpyttämättä kaula ja pyrstö suoriksi ojennettuina.
Käärmekaulat ovat voimakkaita uimareita. Niiden täytyy uida vartalo kokonaan veden alla, koska niiden höyhenet eivät ole vedenpitäviä. Linnun uidessa siitä näkyvät veden pinnan yläpuolella vain pää ja kaula. Käärmekauloilla on kaksi tapaa säädellä ominaispainoaan. Ne voivat painaa höyhenensä tiiviisti ruumistaan vasten ja puristaa siten ilmaa niiden välistä. Ilman tätä ne eivät voisi pysyä veden pinnalla. Ne voivat keventää itseään myös puristamalla ilmaa keuhkojen ilmapusseista.
Käärmekaulojen vihollisia ovat muun muassa krokotiilit, varikset, ruskosuohaukat ja aromerikotkat. Ne pulahtavat vaaran uhatessa veteen ja uivat nopeasti pakosalle. Muutoin ne menevät veteen vain ravinnonhakuun. Käärmekauloilla on erottuva ja omalaatuinen äänivalikoima, joka vaihtelee iän, sukupuolen ja lajin mukaan. Lentäessään ja istuessaan ne naksuttelevat ja kalisuttelevat. Pesivät aikuiset käärmekaulat vaakkuvat ja murahtelevat. Poikaset myös kiljuvat ja kaakattavat.
Elintavat > Ravinto

Käärmekaulojen pääravintoa ovat kalat, mutta niille kelpaavat myös äyriäiset, vesihyönteiset, sammakot ja salamanterit. Ne syövät joskus myös kasvisravintoa, kuten lumpeiden siemeniä.
Käärmekaulat eivät pysty saalistamaan kovin nopeita tai suuria kaloja. Saalista kaula mutkalla tähyilevät käärmekaulat uivat päästämättä värettäkään veden pintaan. Kaloja pyytävät käärmekaulat voivat tarkkailla uhriaan hiljaa paikoillaan ja iskeä, kun kala tulee tarpeeksi lähelle. Toinen pyyntitapa on ajaa kalaparvea takaa veden alla, missä käärmekaulat uivat paljon nopeammin kuin veden pinnalla. Lintu tekee uintiliikkeitä vain jaloillaan ja ohjaa uintiaan pyrstöllään. Se pitää samalla siipiään hieman koholla, jotta pystyisi houkuttelemaan kaloja näin muodostuvaan varjoon.
Käärmekaula sieppaa saaliinsa ylä- ja alanokan väliin, mutta joskus myös keihästävät nappaamansa eläimen. Suuret saaliit ne pyydystävät pään ja kaulan nopealla iskulla. Saalista lähestyessään ne heiluttavat päätään edestakaisin ja oikaisevat sen salamannopeasti eteenpäin. Nopean iskun mahdollistaa kaulan rakenne. Käärmekaulan kahdeksannen kaulanikaman molemmin puolin olevien nikamien rakenne on muuttunut niin, että kaula voi niiden kohdalta ojentua vain ojentajalihaksen avulla. Kun käärmekaula päättää iskeä, se vetää päänsä taaksepäin toiseen muuttuneeseen nikamaan kiinnittyvän pitkän lihaksen avulla. Se iskee, kun molempiin muuttuneisiin nikamiin kiinnittynyt voimakas lihas ojentaa kaulan suoraksi.
Saaliin napannut käärmekaula palaa pintaan, jossa se heittää ruokansa ilmaan ja ottaa sen uudelleen kiinni nopealla pään liikkeellä. Sitten lintu siirtää saaliinsa sopivaan asentoon ja nielee sen pää edellä. Keihästämällä saamansa saaliin käärmekaula irrottaa nokastaan ravistelemalla rajusti päätään. Hyvin tarkoituksenmukaisen ruokailutavan oppiminen on vaikeaa, joten nuorilla linnuilla on vaikeuksia siirtää keihästämänsä kala nielemisasentoon. Joskus kala luiskahtaa tämän takia karkuun. Usein kala täytyy myös tainnuttaa hakkaamalla sitä oksaan, ennen kuin lintu saa sen niellyksi. Pyynnin jälkeen käärmekaula lentää jollekin lepopaikalle kuivattelemaan höyheniään ja sulattelemaan ruokaansa. Tämän jälkeen se palaa lajitoveriensa seuraan yhteiselle oleskelupaikalle. Ruodot ja muut sulamattomat osat se oksentaa pois.
Elintavat > Lisääntyminen

Käärmekaulat pesivät pienissä yhdyskunnissa. Joillakin alueilla ne pesivät ympäri vuoden, toisilla tiettyyn aikaan vuodesta. Ne rakentavat pesänsä yleensä veden yläpuolelle puihin ja pensaisiin, joskus vain kymmenien senttien päähän vedenpinnasta, tavallisemmin 1–8 metrin korkeuteen. Samassa paikassa pesii usein myös iibiksiä, merimetsoja ja haikaroita. Käärmekaulat ovat yksiavioisia, mutta parisiteen pituutta ei tiedetä. Soidinmenot ovat monipuolisia ja eri lajien soidintavat poikkeavat toisistaan.
Pesimäyhdyskunta käyttää usein samaa pesää vuodesta toiseen, mutta usein myös koko yhdyskunta siirtyy eri osaan järveä tai joenvartta. Jos pesimäalue pysyy samana, koiraat tappelevat valtaamistaan pesistä keskenään. Koiraat yrittävät houkutella naaraita ojennellen ja sulkien siipiään hitaasti, jolloin erityiset värikuviot tulevat näkyviin. Parittelu tapahtuu pesässä.
Pariutumisen jälkeen käärmekaulat kunnostavat pesänsä. Koiraat kantavat lähipuista ja pensaista oksia, jotka naaras punoo pesään. Pesänrakennukseen kuluu 1–3 päivää. Oksista punotut ja vihreillä lehdillä pehmustetut pesät ovat melko kookkaita. Naaras munii 2–5 sinertävää munaa, joita peittää muiden melajalkalintujen tapaan valkoinen, kalkkimainen kerros. Poikaset kuoriutuvat 25–30 vuorokauden kuluttua muninnasta. Sisarukset kuoriutuvat eri aikaan, koska saman pesän poikaset on munittu 1–2 päivän väliajoin. Ne ovat kuoriutuessaan sokeita ja alastomia, mutta saavat ruskean tai valkoisen untuvan kahden päivän kuluessa. Kumpikin vanhemmista ruokkii ja hautoo poikasia. Poikaset lähtevät pesästä noin viiden viikon ikäisinä, mutta ovat jo kahden viikon ikäisinä tarpeeksi kehittyneitä pudottautuakseen vaaran uhatessa veteen pesästä ja uimaan pois. Vaaratekijän poistuttua poikaset yrittävät kiivetä takaisin pesään, mutta jos se ei onnistu, ne ryömivät kalliolle tai puunrungolle, missä vanhemmat pystyvät jatkamaan niiden ruokkimista. Kiipeämistä helpottavat vahvat kynnet ja siiventyngät. Höyhenpuku on täysin kehittynyt 7–8 viikon iässä, jolloin poikaset ovat lentokykyisiä ja jättävät pesän lopullisesti.
Käärmekaulat saavuttavat sukukypsyyden noin kahden vuoden ikäisinä. Ne voivat elää luonnossa yhdeksän vuoden ikäisiksi ja vankeudessa 16-vuotiaiksi.
Amerikankäärmekaula kuivattelemassa siipiään
Australiankäärmekaula lennossa Queenslandissä, Australiassa.
Afrikankäärmekaula eli vesikalkkuna Choben kansallispuistossa, Botswanassa.
Käärmekauloja Andhra Pradeshissa, Intiassa.
Maria Teresian taaleri

Günzburgin rahapajan taaleri vuodelta 1776.
Maria Teresian taaleri (myös Levantin taaleri) on Itävallan keisarinnasta Maria Teresiasta nimensä saanut hopearaha, jota käytettiin pitkään varsinkin arabimaissa ja Etiopiassa.
Maria Teresian kuvalla varustettua taalerin kolikkoa lyötiin Wienin ja Hallin rahapajoissa vuodesta 1751 lähtien. Sen hopeapitoisuus oli 23,83 grammaa hienoa hopeaa. Kolikon ulkoasu pysyi muuttumattomana vuodesta 1780, vaikka sitä lyötiin Itävallan lisäksi useiden eri maiden rahapajoissa.
Maria Teresian taaleria käytettiin maksuvälineenä varsinkin Levantin, Arabian niemimaan ja Afrikan sarven alueella. Britannia, Italia, Etiopia ja Ranska yrittivät tuloksetta korvata sitä omilla rahayksiköillään. Kahdensadan vuoden aikana lyötiin 320 miljoonaa taaleria. Useimmat rahapajat lopettivat kolikon lyömisen vuonna 1935. Etiopia luopui taalereista vuonna 1950 ja Jemenin arabitasavalta vuonna 1965.
Kävely

Kävely on etenemistä jalkojen varassa syklisesti siirtämällä jalkaa toisen eteen ja liikuttamalla kehoa sen yli. Ihmisen kävelyssä toinen jaloista on aina kosketuksissa jalustaan, askelsyklin kaksoistukivaiheessa molemmat. Ihminen oppii kävelemisen normaalisti noin yhden vuoden ikäisenä. Ihminen ja muutama muu laji kävelee kahdella jalalla, moni muu neljällä tai useammalla jalalla.
Biomekaniikka > Vaiheet

Vauhdin mukaan kävely jaetaan kehittymisvaiheeseen, rytmiseen vaiheeseen ja hidastumisvaiheeseen. Kehittymisvaiheessa kävely alkaa seisovasta lepoasennosta ja vauhti kiihtyy kohti haluttua nopeutta. Rytmisessä vaiheessa nopeus pysyy tasaisena ja tapahtuu joukko syklisiä, toistuvia liikkeitä. Pysähtymiseen valmistautuminen tapahtuu hidastumisvaiheessa eli jarrutusvaiheessa. Tällöin liikkeiden rytmi muuttuu ja tasainen rytmikkyys katoaa.
Yhdessä askelsyklissä vuorottelevat tukivaihe ja heilahdusvaihe. Tukivaihe alkaa kantaiskuvaiheella kun alaraaja osuu maahan, useimmiten kantapaään ulkosyrjä edellä. Keskitukivaiheessa jalkaterä pysyy alustalla rennosti paikallaan, siinä tapahtuu lievä joustopronaatio, ja keho liikkuu eteenpäin sen yli. Tässä vaiheessa koko kehon painoa kannatetaan yhdellä raajalla. Isovarpaan tyvinivel vakauttaa asentoa ja kantaa huomattavan osan kehon painosta. Jalkaterän joustopronaatio oikenee niin, että kantapää on suorassa. Tukivaheen lopussa tapahtuu varvastyöntö- eli ponnistusvaihe jalkaterä jäykkänä. Heilahdusvaiheessa kävelijä liikkuu eteenpäin.
Biomekaniikka > Askelpituus ja -leveys

Yksilön askelpituus riippuu hänen alaraajojensa pituudesta, nopeiden ja hitaiden lihassolujen jakaumasta sekä lihasvoimasta. Aikuisella miehellä askelpituus on keskimäärin 70–75 senttimetriä, naisella hieman vähemmän, mikä johtuu naisen pienemmästä koosta. Aikuisen askelpituus alkaa lyhentyä hyvin hitaasti 20–25 ikävuoden jälkeen. Seitsemänvuotiaan lapsen askelpituus on noin 48 senttimetriä, nelivuotiaan 39 senttimetriä ja yksivuotiaan 20 senttimetriä.
Askelleveyteen vaikuttavat esimerkiksi yksilön lantion leveys, reisiluun kaulan kulma, raajojen pituus, polvien tietyt poikkeamat, lonkkanivelen lihastasapaino, jalkojen vahvuus ja lihashallinta, tasapainon hallinta sekä kävelyalustan kaltevuus ja liukkaus. Ikääntyneet ihmiset kävelevät jalat etäällä toisistaan säilyttääkseen tasapainonsa paremmin. Voimailijoiden paksut reisilihakset leventävät askelta. Liian kapea askel voi olla opittu virhe tai oire liian heikoista lonkan loitontajalihaksista.
Biomekaniikka > Painopisteen muutos

Kävellessään ihmisen painopiste liikkuu sinikäyrän muotoisesti pystysuunnassa keskimäärin 2,5 senttimetriä ylös ja 2,5 senttimetriä alas kaksi kertaa yhden askelsyklin aikana. Mitä vähemmän painopiste liikkuu, sitä vähemmän kävelijä kuluttaa energiaa. Ontuminen lisää painopisteen liikkuma-alaa ja sitä kautta myös energiankulutusta. Sivusuunnassa kävelijän painopiste liikkuu tukijalan mukaan niin ikään 2,5 senttimetriä kumpaankin suuntaan, mutta vain yhden kerran askelsyklin aikana.
Jalkaterä kävellessä

Jalkaterällä on kävelyssä kolme tehtävää. Se toimii iskunvaimentimena kun kehon paino siirtyy jalalta toiselle. Jalkaterä mukautuu alustalle sen lukuisien pienten luiden, nivelten, nivelsiteiden ja lihasten muodostaman rakenteen ansiosta. Ponnistusvaiheessa jalka jäykistyy tukevaksi vipuvarreksi, jonka pohjalta kävelijä ponnistaa eteenpäin.
Jalkaterät osoittavat kävellessä normaalisti vain noin viisi astetta ulospäin eli ovat lähes suoraan eteenpäin. Tällöin jalka toimii tukevasti tasapainon perustana ja liikkeet toistuvat oikein. Jalan kääntyminen liiaksi ulospäin johtuu usein liian suuresta jalan keskiosan tai nilkan pronaatiosta.
Kävelynopeudet

Jalankulkijoiden kadunylittämisnopeutta selvittäneessä tutkimuksessa alle 65-vuotiaiden kävelynopeus oli 5,4 km/h ja yli 65-vuotiaiden kävelynopeus oli 4,5 km/h.
Kävelyn kehitys yksilöllä

Lapsi konttaa ennen kuin oppii kävelemään keskimäärin noin 12 kuukauden ikäisenä. Normaalisti näkevä lapsi ei tarvitse opetusta kävelyn oppimiseen, vaan hän oppii katselemalla muita. Kaksivuotiaan lapsen kävelyssä on jo havaittavissa aikuisen normaalikävelylle tyypillisiä osia. Kolmen ja neljän ikävuoden välillä dynaaminen nivelkulmien käyttö alkaa olla kypsynyttä. Lapsen kasvaessa pituutta hänen askelpituutensa ja kävelynopeutensa kasvavat ja askeltiheys vähenee. Kouluiässä tuki-/heilahdusvaiheiden suhde on jo aikuismainen. Kahdenkymmenen vuoden iässä kävelyn rytmin, nopeuden ja liikelaajuuksien muuttujat ovat lähes stabiloituneet eivätkä normaalisti juurikaan enää muutu henkilön työiän aikana.
Kuntoilumuotona

Kävely voi olla ihmiselle hyötyliikuntaa, tai sitä voi harrastaa varta vasten kuntoilumielessä. Kävelyyn yhdistetään useita terveyshyötyjä. Erilaiset tutkimukset ovat osoittaneet kävelyn kohentavan henkistä ja fyysistä hyvinvointia, hengitys- ja verenkiertoelimistön kuntoa sekä auttavan painonhallinnassa. Ikääntyneiden on todettu säilyttävän toimintakykynsä paremmin kun he kävelevät paljon. Käveleminen on painoa kannattavaa liikuntaa ja siten ylläpitää etenkin reisiluun, lantion ja alaselän luuntiheyttä.
Tavallinen kävelyvauhti nostaa kehon perusaineenvaihdunnan kolminkertaiseksi lepotilaan verrattuna. Esimerkiksi 60-kiloinen henkilö kuluttaa tunnin reippaalla kävelyllä 300 kilokaloria ja satakiloinen henkilö 480 kilokaloria. Kestävyyskunnon kohentaminen kävelemällä edellyttää noin 60 prosentin elimistön maksimityökyvystä saavuttamista. Tämä on mahdollista keski-ikäiselle ja vähän liikkuneelle ihmiselle mutta harvoin nuorelle ja säännöllisesti jo liikkuvalle.
Tasamaalla käveleminen ei vaikuta paljonkaan lihaskestävyyteen ja lihasvoimaan. Lisää voimavaikutuksia kävelyyn saa ylämäkikävelyllä, porraskävelyllä, sauvakävelyllä ja lumikenkäkävelyllä, tai kantamalla mukana lisäpainoja.
Kävely urheiluna

Kävely on yleisurheilun kilpailumuoto. Ensimmäistä kertaa kävely oli olympiakisojen ohjelmassa Ateenan välikisoissa 1906, jossa käveltiin 1 500 metrin matka. Seuraavissa kisoissa lajista tuli virallinen olympialaji. Maantiekävely korvasi ratakävelyn Melbournen kesäkisoissa vuonna 1956. Naisten kävely oli ensimmäistä kertaa ohjelmassa vuonna 1992 Barcelonassa. Nykyään arvokisoissa miehet kävelevät 20 kilometrin ja 50 kilometrin matkat ja naiset 20 kilometriä. Vuodesta 1961 alkaen on suurin piirtein joka toinen vuosi järjestetty kävelyn maailmancup.
Kilpakävelyn erottaa tavallisesta kävelystä muun muassa suurempi etenemisnopeus ja pitempi askel, polven pitäminen ojennettuna etutukivaiheen aikana sekä käsien aktiivisempi käyttö.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kavely.com
Yksi askelsykli muodostuu yhden askelparin aikana tapahtuvasta liikkeestä. Se jaetaan tukivaiheisiin ja heilahdusvaiheisiin.
Kuntoportaat Kaakkurin liikuntamaassa Oulussa.
Mariachi

Tyypillinen mariachiorkesteri.
Mariachi on meksikolaista kansanmusiikkia.
Perinteisiä mariachisoittimia ovat harppu, viulut, kitarat, vihuela ja guitarrón. Nykyaikana harpun ovat korvanneet trumpetit. Mariachia lauletaan rauhallisella tyylillä nasaaliäänellä. Mariachiorkesteri on pukeutunut charro-asuun, johon kuuluu leveä sombrero, nilkkasaappaat sekä tiukat ja koristellut housut ja takki.
Mariachilaulujen sanoitukset vaihtelevat rakkaudesta politiikkaan ja vallankumoukseen. Tunnetuimpia mariachikappaleita ovat ”Cielito lindo” ja ”Jalisco”.
Mariachin alkuperästä ja nimen merkityksestä ei ole varmuutta. Mariachi perustuu meksikolaiseen son-musiikkiin, jossa on espanjalaista, intiaani- ja afrikkalaista vaikutusta 1700-luvulta. Mariachi syntyi Jaliscon osavaltiossa ja levisi muualle Meksikoon 1800-luvun alkupuolella. Musiikillisesti mariachi omaksui 1800-luvun lopulla sonin lisäksi myös valsseja, polkkia ja boleroita.
Mariachin suosion huippu ajoittuu 1900-luvun alkupuolelle, jolloin sitä kuultiin paljon meksikolaisissa elokuvissa. Sen jälkeen sen maailmansuosio laski, ja nykyisin mariachi on suosittua lähinnä Meksikossa ja Yhdysvaltain puolella rajaa.
Kyytilaitos Suomessa

Kyytilaitos tarkoitti aiemmin Suomessa valtion ylläpitämää järjestelmää matkustajien ja postin kuljettamista varten. Kyytilaitoksista säädettiin vuoden 1918 kyytilaissa, joka oli voimassa vuoteen 1955 saakka. Sitä ennen kaikki manttaaliin pantu maa, jota ei erikseen ollut vapautettu, oli velvollinen tekemään hollikyytiä ja pitämään voimassa kyytilaitosta maalla.
Historia

Aiemmin kaikki manttaaliin pantu maa, jota ei erikseen ollut vapautettu, oli velvollinen tekemään hollikyytiä ja pitämään voimassa kyytilaitosta maalla. Vuoden 1920 alusta alkaen astui voimaan kyytilaki, joka siirsi kyyditysrasituksen valtion varoilla ylläpidettäväksi itsekannattavuuden pohjalta.
Säännökset kyytilaitoksesta

Vuoden 1920 alusta voimaan astuneen kyytilain mukaan kyytilaitoksen järjesti Suomessa pääasiallisesti valtio.
Säännökset kyytilaitoksesta > Kyytilaitosten perustaminen

Lain mukaan Suomessa piti matkustajien ja postin kuljetusta varten olla tarpeelliset kyytilaitokset, jotka olivat joko kestikievaritaloja, kyytiasemia tai kyytipysäkkejä. Ne erosivat toisistaan niillä tarjottujen palvelujen mukaan. Matkustajan tuli maksua vastaan saada:
Kyytilaitokset määrättiin ja kyydinpito niissä järjestettiin vähintään kolmeksi vuodeksi kerrallaan. Kyytilaitosten voimassa pitäminen ja kyyditys tarjottiin urakalle myös kolmeksi vuodeksi.
Säännökset kyytilaitoksesta > Kyytilaitosten perustaminen > Ehdotukset kyytilaitoksista

Kyydinpitokautta edeltävänä vuonna, syyskuun kuluessa, piti kruununvoudin yhdessä jokaiseen kihlakuntaan kuuluvan kunnan tai kunnan osan valitseman edustajan ja asianomaisten kruununnimismiesten kanssa kokoontua siellä, missä maaherra määräsi, tekemään ehdotusta kyytilaitosten sijoittamisesta ja kyydityksen järjestämisestä.
Säännökset kyytilaitoksesta > Kyytilaitosten perustaminen > Ehdotukset kyytilaitoksista > Ehdotuksen tekeminen

Ehdotusta valmisteltaessa oli pidettävä huolta siitä, että kyytitoimi oli, mikäli mahdollista, saatava itsekannattavaksi. Ehdotukseen oli merkittävä:
ne tiet, joiden varrella kyytilaitoksia on pidettävä;
kunkin tien varrelle tarvittavien kyytilaitosten lukumäärä ja laatu sekä ilmoitus niiden välisestä likimääräisestä matkasta ynnä niistä kylistä tai yksinäisistä taloista, joihin kyytilaitoksia, mikäli mahdollista, oli sijoitettava, ottaen huomioon, ettei kyytilaitosten välinen matka ollut pitempi kuin 22 kilometriä, elleivät erityiset asiainhaarat antaneet aihetta tästä poikkeamaan;
niiden asuin- ja ulkohuoneiden luku, joita kussakin kyytilaitoksessa oli pidettävä saatavana;
niiden varsinaisten kyytien luku, mitkä vuorokaudessa kustakin kyytilaitoksesta oli tehtävä, sekä kuinka monta hevosta sitä tarkoitusta varten oli pidettävä. Kyytien lukumäärän perusteeksi oli pantava se kyytimäärä, joka kolmena edellisenä vuotena keskimäärin vuorokaudessa oli tehty, lisättynä korkeintaan 25 prosentilla, elleivät paikkakunnan liikenneolot rakennetun rautatien vuoksi tai muista syistä antaneet aihetta poiketa tästä laskentaperusteesta;
niiden ylimääräisten kyytien lukumäärä, mitkä tarpeen vaatiessa kyytilaitoksista oli vuorokaudessa tehtävä, sekä minkä ajan kuluessa matkustaja oli oikeutettu saamaan ylimääräisen kyydin, mitä aikaa ei ollut lupa määrätä kahta tuntia lyhyemmäksi luettuna siitä, kun kyytihevosta oli pyydetty;
hevoskyytimaksu sekä odotusmaksun suuruus;
ne kyytilaitokset, mistä venekyytiä oli tehtävä, sekä vuorokaudessa suoritettavien venekyytien luku ynnä kyytimaksun suuruus kussakin tällaisessa kyytilaitoksessa;
ne kyytilaitokset, joista talviaikana oli saatava porokyytiä ja kesäaikana kantajia, sekä kuinka monta kyytiä ja kantajaa vuorokaudessa tuli olla saatavana ja mitä sellaisesta kyydityksestä oli maksettava;
mihin hintaan majoitusta ja muita tarpeita kestikievaritalossa oli matkustajille annettava; ja
ne eri vaatimukset, jotka toimituksessa esitettiin.
Jos kyytilaitosta tarvittiin ainoastaan jonakin vuodenaikana tai jos tehtyjen kyytien määrä vaihteli melkoisesti eri vuodenaikoina, oli ehdotus tämän mukaan soviteltava. Yhden tai useamman kokoukseen kutsutun poissaolo ei estänyt ehdotuksen tekemistä. Kaupungissa ehdotuksen tekeminen kuului maistraatin tehtäviin.
Säännökset kyytilaitoksesta > Kyytilaitosten perustaminen > Ehdotukset kyytilaitoksista > Ehdotuksen käsittely ja urakkatarjoukset

Kokouksen jälkeen 45 päivän kuluessa ehdotus asiakirjoineen oli lähetettävä maaherralle. Kun maaherra oli tutkinut yhdellä kertaa kaikki hänelle lähetetyt ehdotukset, hän antoi asiassa päätöksensä, josta piti viipymättä toimittaa kuhunkin kuntaan tieto.
Kun maaherran päätös oli saanut lainvoiman, oli maalaiskunnassa kruununnimismiehen ja kaupungissa maistraatin tarjottava kyytilaitosten pitäminen ja kyyditys huutokaupalla urakalle kussakin kunnassa viimeistään kesäkuun kuluessa urakan alkamista edeltävänä vuonna.
Kun huutokauppa oli pidetty ja asianomaisen kunnan lausunnon tehdyistä tarjouksista saatu, huutokaupan toimittaja lähetti huutokaupassa pidetyn pöytäkirjan ja kunnalta saadun lausunnon sekä oman lausuntonsa maaherralle, joka urakkatarjoukset tutkittuaan otti kyytilaitoksiin hoitajat ja kyytiurakoitsijat sen mukaan kuin urakkatarjouksia voitiin hyväksyä.
Säännökset kyytilaitoksesta > Kyytilaitosten perustaminen > Kyytilaitosten menot

Kyytilaitoksista ja kyydityksistä johtuneet menot suoritettiin valtion varoista. Jollei maalla kyytilaitosta varten ollut saatavissa tarpeellisia asuin- ja ulkohuoneita, maaherran tuli, hankittuaan kustannusarvion ja muun tarpeellisen selvityksen, valtioneuvoston päätettäväksi alistettava, pitikö huoneet rakentaa yleisillä varoilla. Maanomistaja tai -haltija oli velvollinen antamaan rakentamiseen tarvittavan maan niin kuin kiinteän omaisuuden pakkolunastuksesta oli säädetty.
Kyytilaitoksen isännälle ja kyytiurakoitsijalle tulevat korvaukset oli maalla kruununvoudin toimitettava ja kaupungissa asiasta huolehti maistraatti. Korvaukset oli maksettava puolivuosittain.
Säännökset kyytilaitoksesta > Osapuolten oikeudet ja velvollisuudet > Huoneet

Kyytilaitosta varten rakennetut huoneet oli pidettävä kunnossa kyytilaitoksen isännän kustannuksella sitten kun ne täysin valmiina oli annettu kyytilaitoksen isännän haltuun.
Kestikievaritalossa piti matkustajien tarpeeksi aina olla varalla siistit ja lämpimät sekä ilmanvaihtolaitoksilla varustetut huoneet, sänkyjä makuuvaatteineen, liinavaatteita ja pöytäkaluja ynnä muita tarvittavia talouskaluja, ruoka-aineita, kynttilöitä ja polttopuita, kauroja tai ohria, heiniä ja olkia sekä talli ja kalustovaja. Taksa matkustajan suoritettavista hinnoista oli pidettävä vierashuoneessa esillä.
Säännökset kyytilaitoksesta > Osapuolten oikeudet ja velvollisuudet > Ajokalut

Kyyditsevillä tuli kyydityksen toimittamista varten olla tarvittava määrä kelvollisia linjaalirattaita, tyynyjä ja jalkapeitteitä, rekiä lämpimine vällyineen sekä muita ajokaluja ja, silloin kuin venekyytiä tehtiin, kelvollisia veneitä.
Säännökset kyytilaitoksesta > Osapuolten oikeudet ja velvollisuudet > Kyyditys

Jokaisella oli oikeus määrätystä kyytimaksusta saada kyytilaitoksesta kyyditys itselleen ja matkatavaroilleen kulkeakseen joko samaan tai seuraavaan kyytilaitokseen sekä muuhun paikkaan, jonne tie oli kulkukelpoinen eikä matka kyyditsijälle tullut olemaan enempää kuin kolme kilometriä sitä pitempi, mikä ensin mainitusta kyytilaitoksesta oli siitä etäisimpänä olevaan kyytilaitokseen, johon kyyditystä oli suoritettava.
Jos kyydittävä vaati, oli kyyditsijä velvollinen kyyditsemään häntä kolmen kilometrin matkan seuraavan kyytilaitoksen ohi, mutta ei kuitenkaan yhteensä pitempää matkaa kuin edellisessä kappaleessa sanottiin.
Kaupunkilainen ei ollut oikeutettu saamaan kyyditystä kulkeakseen kaupungista, ellei hän matkustanut maalla olevaan kyytilaitokseen taikka virka-asioissa.
Yksinomaan tavaroiden kuljettamiseen ei kyyditystä tarvinnut antaa, eikä myöskään juopuneella henkilöllä ollut oikeutta sitä saada.
Jos matkustaja lähti matkalle muulta kuin kyytilaitokselta ja hänen kulkemansa matka oli lyhyempi kuin välimatka kyytilaitoksen ja sen paikan välillä, jonne matkustaja kyyditään, lasketaan kyytimaksu kyytilaitoksesta, mutta vastaisessa tapauksessa noutopaikasta saakka.