stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Savoijin kuningashuone
Hallitsijat > Savoijin herttuat

1416–1440 Amadeus VIII (ital. Amedeo VIII)
1440–1465 Ludvig I (ital. Ludovico I)
1465–1472 Amadeus IX (ital. Amedeo IX)
1472–1482 Filibert I (ital. Filiberto I)
1482–1490 Kaarle I (ital. Carlo I)
1490–1496 Kaarle II (ital. Carlo II)
1496–1497 Filip II (ital. Filippo II)
1497–1504 Filibert II (ital. Filiberto II)
1504–1553 Kaarle III (ital. Carlo III)
1553–1580 Emanuel Filibert (ital. Emanuele Filiberto)
1580–1630 Kaarle Emanuel I (ital. Carlo Emanuele I)
1630–1637 Viktor Amadeus I (ital. Vittorio Amedeo II)
1637–1638 Frans Hyasintti (ital. Francesco Giacinto)
1638–1675 Kaarle Emanuel II (ital. Carlo Emanuele II)
1675–1720 Viktor Amadeus II (ital. Vittorio Amedeo II)
Hallitsijat > Sardinian kuninkaat

1720–1730 Viktor Amadeus II (ital. Vittorio Amedeo II), luopui kruunusta 1730
1730–1773 Kaarle Emanuel III (ital. Carlo Emanuele III), edeltäjän poika
1773–1796 Viktor Amadeus III (ital. Vittorio Amedeo III), edeltäjän poika
1796–1802 Kaarle Emanuel IV (ital. Carlo Emanuele IV), luopui kruunusta 1802, edeltäjän poika
1802–1821 Viktor Emanuel I (ital. Vittorio Emanuele I), edeltäjän veli
1821–1831 Kaarle Felix (ital. Carlo Felice), edeltäjien veli
Savoiji-Carignanon haara
1831–1849 Kaarle Albert (ital. Carlo Alberto), edeltäjien kaukainen serkku
1849–1861 Viktor Emanuel II (ital. Vittorio Emanuele II ), edeltäjän poika
Hallitsijat > Italian kuninkaat

1861–1878 Viktor Emanuel II (ital. Vittorio Emanuele II), edeltäjän poika
1878–1900 Umberto I (ital. Umberto I), edeltäjän poika
1900–1946 Viktor Emanuel III (ital. Vittorio Emanuele III), edeltäjän poika
1946–        Umberto II (ital. Umberto II), edeltäjän poika
Hallitsijat > Muiden maiden hallitsijat

1871–1873 Amadeus I (esp. Amadeo I), Espanjan kuningas, Viktor Emanuel II:n poika
1941–1943 Tomislav II (ital. Aimone d’Aosta), Itsenäisen Kroatian valtion kuningas, Amadeus I:n lapsenlapsi
Hallitsijat > Suvun päämiehet vuodesta 1946 eteenpäin

1946–1983 Umberto II
1983–2024 Viktor Emanuel, kruununprinssi (Vittorio Emanuele, Principe di Napoli)
2024–        Emanuele Filiberto
Hallitsijat > Aostan sukuhaara

Savoijin suvusta on eriytynyt Aostan sukuhaara. Yhdistyneen Italian ensimmäinen kuningas Viktor Emanuel II antoi nuoremmalle pojalleen Amadeukselle (Amedeo) Aostan herttuan arvon. Amadeus toimi vuosina 1870–1873 Espanjan kuninkaana hallitsijanimenään Amadeus I. Hänestä alkaneesta sukuhaarasta käytetään nimitystä Savoiji-Aosta (Savoia-Aosta) erotuksena suvun päähaarasta. Amadeus I:n poika, herttua Emanuele Filiberto oli ensimmäisessä maailmansodassa komentajana toiminut marsalkka. Hänen pojistaan Amadeus toimi Italian miehittämän Etiopian varakuninkaana ja Aimone Kroatian nukkevaltion hallitsijana nimellä Tomislav II. Sukuhaaran nykyinen päämies ja Aostan herttua on viimeksi mainitun pojanpoika Aimone (s. 1967).
Muuta

Venetsian ja Piemonten prinssi Emanuele Filiberto lähetti ainoana kuninkaallisena julkisen tervehdyksen Porin kaupungille kaupungin täyttäessä 450 vuotta vuonna 2008. Tapaus ja sen arvokkuus huomioitiin useimmissa paikallisissa tiedotusvälineissä. Prinssin yhteyksien kaupunkiin arveltiin olevan henkilötasolla, vaikka tarkkaa taustaa ei kerrottukaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuningashuoneen lyhyt historiikki (englanniksi)
Kuningashuoneen nykyisten jäsenten sukuselvitys (englanniksi)
Sardinian kuningas Kaarle Albert (1798–1849)
Italian kuningas Viktor Emanuel III
Kiuruveden kaupunginkirjasto

| Kiuruveden kaupunginkirjasto |
| --- | --- |
 Kiuruveden pääkirjasto sijaitsee kulttuuritalossa.
Sijainti:  Lähteentie 10 A, 74700 Kiuruvesi 
Tyyppi:  kaupunginkirjasto
Kokoelman koko:   99 777 (2019)
Lainauksia vuodessa:   133 170 (2019)
Asiakkaita:   3 067 (2019)
Budjetti:   0,527 milj. euroa (2019)
Työntekijöitä:   5,8 (2019)
Kotisivut
Kiuruveden kaupunginkirjasto on  Kiuruveden kaupungissa toimiva yleinen kirjasto. Sen päätoimipiste sijaitsee vuonna 2009 valmistuneessa Kiuruveden kulttuuritalossa.
Pääkirjaston ohella kaupunginkirjasto palvelee kirjastoauton ja verkkokirjaston välityksellä. Kiuruveden kaupunginkirjasto kuuluu Ylä-Savon kirjastoverkko Rutakkoon, jonka kokoelmia jäsenkuntien asukkaat voivat hyödyntää, niin fyysisiä teoksia kuin sähköisiä aineistojakin (esimerkiksi e-kirjoja, e-äänikirjoja, suoratoistoelokuvia ja ePress-palvelun sanomalehtiä).
Kirjaston naapurustossa sijaitsee esimerkiksi Kiuruveden lukio.
Kirjailijaliiton tunnustuspalkinto

Kirjailijaliiton tunnustuspalkinto on Suomen Kirjailijaliiton vuodesta 1949 myöntämä tunnustuspalkinto. Palkinnon arvo on ollut 10 000 euroa vuodesta 2008.
Palkinnon saajat

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  1949 Lauri Pohjanpää  1950–1951: palkintoa ei jaettu  1952 Väinö Linna  1953 Huugo Jalkanen  1954 Heikki Asunta  1955 Simo Puupponen (Aapeli)  1956 L. Onerva  1957 Matti Hälli  1958 Juha Mannerkorpi  1959 Elina Vaara  1960 Martti Wallenius  1961 Helvi Hämäläinen  1962 Juhani Konkka  1963 Ilmari Turja  |  1964 Toivo Lyy  1965 Alli Valli  1966 palkintoa ei jaettu  1967 Matti Hälli  1968 palkintoa ei jaettu  1969 Einari Vuorela  1970 Helvi Erjakka  1971 Jaakko Haavio  1972 Väinö Linna  1973 Sulo Karpio  1974 Erkki Vala  1975 Ilmari Turja  1976 Tuuli Reijonen  1977 Viljo Kajava  |  1978 Caj Westerberg  1979 Kaarlo Isotalo  1980 Martti Larni  1981 Timo Töyrylä  1982 Jussi Talvi  1983 Annikki Kariniemi  1984 Anja Vammelvuo  1985 Leo Kalervo  1986 Sirkka Selja  1987 Kerttu-Kaarina Suosalmi  1988 Reino Rinne  1989 Viljo Kajava  1990 Eila Pennanen  1991 Iris Kähäri  |  1992 Eeva-Liisa Manner  1993 Veikko Huovinen  1994 Helena Anhava  1995 Hannu Salama  1996 Mirkka Rekola  1997 Martti Joenpolvi  1998 Aila Meriluoto  1999 Anni Polva  2000 Jorma Kurvinen  2001 Teuvo Saavalainen  2002 Antti Hyry  2003 Eila Kivikk’aho  2004 Juhani Syrjä  2005 Veijo Meri  |  2006 Anu Kaipainen  2007 Eeva Kilpi  2008 Paavo Haavikko  2009 Kirsi Kunnas  2010 Lassi Nummi  2011 Laila Hirvisaari  2012 Risto Ahti  2013 Olli Jalonen  2014 Kaari Utrio  2015 Markku Into  2016 Marja-Leena Mikkola  2017 Kaiho Nieminen  2018 Hannu Mäkelä  2019 Sirkka Turkka |  2020 Joni Skiftesvik  2021 Riitta Jalonen  2022 Maarit Verronen  2023 Jani Saxell  2024 Leena Krohn  |
Lähde
Soreahiirihaukka

| Soreahiirihaukka |
| --- | --- |
 Joseph Smitin piirros vuodelta 1869.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Alaheimo::  Buteoninae
Suku::  Rupornis
Laji::  magnirostris
Kaksiosainen nimi
 Rupornis magnirostris  (Gmelin, 1788) 
Synonyymit
 Buteo magnirostris 
Alalajit
 R. m. alius  R. m. conspectus  R. m. gracilis  R. m. griseocauda  R. m. magniplumis  R. m. magnirostris  R. m. nattereri  R. m. occiduus  R. m. petulans  R. m. pucherani  R. m. saturatus  R. m. sinushonduri 
Katso myös
   Soreahiirihaukka Wikispeciesissä   Soreahiirihaukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Soreahiirihaukka (Rupornis magnirostris) on pienikokoinen omaan Rupornis-sukuun kuuluva haukkalaji. Sitä tavataan Amerikassa Yhdysvalloista Argentiinaan ulottuvalla alueella. Soreahiirihaukat munivat vuosittain kaksi munaa, ja molemmat vanhemmat osallistuvat poikasten hoitoon. Laji käyttää vaihtelevaa ravintoa hyönteisistä pieniin nisäkkäisiin. Soreahiirihaukkoja on alle 10 000 sukukypsää yksilöä. Soreahiirihaukan tyypillinen ääni on kovaääninen, kimeä ja venytetty huuto.
Koko ja ulkonäkö

Soreahiirihaukan ruumiinpituus on 33–41 senttimetriä ja siipien kärkiväli noin 75 senttimetriä. Aikuinen koiras painaa noin 250 grammaa ja naaras 300 grammaa.
Soreahiirihaukan jalat ovat oranssit. Vatsa on vaalea, rinta raidallinen ruskean ja harmaan väreissä. Nokka on ruskea ja nokan ympärys oranssi. Silmien pupillit ovat ruskeat ja muu osa oranssia. Pää ja niska ovat kastanjanruskeat. Pyrstö on tummanruskea.
Levinneisyys ja elinympäristö

Soreahiirihaukka elää Etelä- ja Väli-Amerikassa. Sitä on tavattu Argentiinassa, Belizessä, Brasiliassa, Kolumbiassa, Costa Ricassa, Ecuadorissa, El Salvadorissa, Guatemalassa, Hondurasissa, Meksikossa, Paraguayssa, Perussa, Yhdysvalloissa ja Uruguayssa.
Laji elää puoliavoimilla alueilla, kuten metsien laitamilla, tienvarsilla ja viljelyksillä. Laji välttelee sekä tiheitä metsiä että laajoja avoimia tai puuttomia alueita.
Lisääntyminen

Soreahiirihaukka rakentaa pesänsä puuhun. Pesä on koottu oksista ja vuorattu puunkuorilla ja sammalella, ja sen halkaisija on yleensä 45 x 20 senttimetriä. Naaras munii pesään kaksi vaaleaa, noin 35 gramman painoista munaa. Molemmat vanhemmat osallistuvat poikasten hoitoon, sillä naaras hautoo ja koiras hankkii ravintoa. Poikaset lähtevät pesästä hieman alle 40 vuorokauden ikäisinä. Soreahiirihaukka rakentaa joka vuosi uuden pesän.
Ravinto

Soreahiirihaukan ruokavalio on hyvin vaihteleva. Se syö usein hyönteisiä, matelijoita kuten liskoja ja käärmeitä, pieniä nisäkkäitä kuten jyrsijöitä ja joskus lintuja ja kaloja.
Soreahiirihaukka saalistaa väijymällä melko matalalla oksalla, josta se saaliin havaittuaan syöksyy alas nappaamaan saaliin. Haukka osaa hyödyntää myös metsäpaloja saalistuksessaan.
Taksonomia

Soreahiirihaukka on yleisesti luokiteltu hiirihaukkojen sukuun. Se on kuitenkin 2000-luvun tutkimusten perusteella sijoitettu omaan Rupornis-sukuunsa, eikä sillä tiedetä olevan selviä lähisukulaisia. Soreahiirihaukka on edelleen jaettu 12 alalajiin, mutta joidenkin tutkijoiden mukaan lajilla olisi useampikin alalajeja.
Soreahiirihaukan ääntelyä, äänitetty Brasiliassa.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Brasiliassa kuvattu soreahiirihaukka.
Kibalen kansallispuisto

| --- | --- |
Sijainti:  Uganda
Lähin kaupunki:  Fort Portal
Pinta-ala:  776 km²
| --- | --- |
Tyyppi:  Ugandan kansallispuisto 
Perustettu:  1993
Hallinto:  Uganda Wildlife Authority
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kibalen kansallispuisto on 776 neliökilometrin laajuinen kansallispuisto Länsi-Ugandassa. Vuonna 1993 perustettu kansallispuisto suojelee alueen sademetsiä. Kibale on tunnettu simpansseistaan, mutta siellä esiintyy myös 12 muuta kädellislajia sekä yli 320 lintulajia. Kansallispuistossa elää nykyisin noin 1 450 simpanssia . Kansallispuistoa lähimpänä oleva kaupunki on Fort Portal.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kibalen kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Puiston kotisivut (englanniksi)
Kirsty Hawkshaw

Kirsty Hawkshaw
Kirsty Hawkshaw (s. lokakuu 1969 Lontoo) on brittiläinen laulaja ja lauluntekijä.
Hawkshaw tunnetaan parhaiten elektronisen musiikin taustalyriikoiden laulajana. Hänen ääntään on kuultu muun muassa Opus III:n, Orbitalin lukuisissa eri Halcyon-sarjan kappaleissa ja Solar Questin levyillä.
Soolourallaan hän on julkaissut yhden albumin.
Kirsty McGuinness

Kirsty McGuinness (s. 4. marraskuuta 1994) on pohjoisirlantilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Pohjois-Irlannin naisten maajoukkueessa ennen vuoden 2022 EM-kilpailuja 57 maaottelua ja tehnyt niissä 14 maalia. Hän pelasi ensimmäisen maaottelunsa heinäkuussa 2010.
McGuinness on edustanut kotimaassaan Linfieldiä, Glentorania ja vuodesta 2020 Cliftonvillea.
Kirsty McGuinnessin pikkusisko Caitlin McGuinness on myös maajoukkuejalkapalloilija.
Kauko Rummukainen

Kauko Hannes Rummukainen (22. elokuuta 1921 Liperi – 7. syyskuuta 2008 Joensuu) oli Väinö Linnan rintamatoveri ja Tuntematon sotilas -romaanin Rahikaisen esikuva.
Rummukainen asui Joensuussa. Hän oli sotainvalidi; hän menetti toisen kätensä sodan loppuaikoina 1944.
Aiheesta muualla

Hannu Jarva: Viimeinen mohikaani. Karjalainen 27. lokakuuta 2006
Soreahiirenporras

| Soreahiirenporras |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Alakaari::  Saniaiset Pteridophytina
Luokka::  Polypodiopsida
Lahko::  Polypodiales
Heimo::  Hiirenporraskasvit Athyriaceae
Suku::  Hiirenportaat Athyrium
Laji::  filix-femina
Kaksiosainen nimi
 Athyrium filix-femina  (L.) Roth 
Alalajit
 Athyrium filix-femina subsp. angustum  Athyrium filix-femina subsp. asplenioides  Athyrium filix-femina subsp. cyclosorum 
Katso myös
   Soreahiirenporras Wikispeciesissä   Soreahiirenporras Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Soreahiirenporras eli hiirenporras (Athyrium filix-femina) on yleinen saniainen.
Ulkonäkö ja koko

Soreahiirenportaan pystyhköstä maavarresta nousee kimppuina 30–100 senttimetriä pitkiä lehtiä. Lehtiruoti on suomuinen ja on noin 1/8–1/4 lehtilavan pituudesta. Lapa on kapeanpuikea tai kapean vastapuikea ja kahteen kertaan parilehdykkäinen. Pikkulehdykät ovat ruodittomia, kapeanpuikeita, sahalaitaisia tai pariliuskaisia. Lehdyköitten tyvipuoliskon pikkulehdykät ovat vastakkain ja tylppätyvisiä. Lehdyköitten alapinnalla olevat itiöpesäkeryhmät ovat soikeita, usein kaarevia ja katesuomuisia. Suomessa soreahiirenportaan itiöt kypsyvät heinä–elokuussa.
Laji muistuttaa eniten monia suurikokoisia alvejuurilajeja, kuten etelänalvejuurta (Dryopteris dilatata), isoalvejuurta (Dryopteris expansa) ja kivikkoalvejuurta (Dryopteris filix-mas).
Levinneisyys

Soreahiirenporrasta ja sen alalajeja kasvaa laajalla alueella Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Lajia tavataan koko Euroopassa Ukrainan ja Venäjän kaakkoisia aroalueita ja Pohjois-Euroopan arktisia alueita lukuun ottamatta. Levinneisyysalue jatkuu laikuttaisena läpi Keski-Aasian ja Siperian Pohjois-Kiinaan ja -Japaniin asti. Pohjois-Amerikassa laji on levittäytynyt toisaalta mantereen itä- ja keskiosiin, ja toisaalta mantereen länsiosiin Kaliforniasta Alaskaan. Vähäisempiä havaintoja soreahiirenportaasta on myös muun muassa Pohjois-Afrikasta ja Turkista. Suomessa soreahiirenporras on hyvin yleinen laji maan etelä- ja keskiosissa, mutta harvinaistuu pohjoiseenpäin mennessä. Tunturi-Lapissa laji on jo varsin harvinainen. Pohjois-Lapissa tavataan toista hiirenporraslajia, tunturihiirenporrasta (Athyrium distentifolium).
Elinympäristö

Soreahiirenporras kasvaa kosteissa metsissä, etenkin purojen varsilla lehtometsässä. Tyypillisiä kasvupaikkoja ovat saniaislehdot, rantalehdot, soistuvat lehdot, lehto- ja lähdekorvet ja tunturien alapaljakan rehevät niityt. Lajia voi tavata myös ojissa ja kivikasojen liepeillä.
Käyttö

Soreahiirenporrasta käytetään puutarhojen koristekasvina, ja siitä on jalostettu useita lajikkeita.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Soreahiirenportaan levinneisyys Suomessa.
Pohjolan kasvien pauloissa: Athyrium-filix-femina - soreahiirenporras
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Soreahiirenporras (Athyrium filix-femina)
Valokki - nettikasvio: Soreahiirenporras (Athyrium filix-femina)
Puutarha.net: (Sorea)hiirenporras (Athyrium filix-femina)
ITIS: Athyrium filix-femina (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Athyrium filix-femina (englanniksi)
Soreahiirenportaan lehden alapinta itiöpesäkeryhmineen.
Keväällä soreahiirenportaan uudet lehdet ovat aluksi kiertyneet kerälle.
Kauko Roine

Kauko Pellervo Roine (3. lokakuuta 1935 Pukkila – 30. elokuuta 1982) oli suomalainen eläinlääkäri ja professori. Roine oli Eläinlääketieteellisen korkeakoulun 1975–1979 obstetriikan ja gynekologian sekä ambulatorisen klinikan dosentti ja 1967–1979 obstetriikan ja gynekologian yliassistentti sekä 1979–1982 professori
Julkaisut

Studies on reproduction in female reindeer : with special reference to morphological and physiological conditions and foetal development, omakustanne, 1974. Väitöskirja Eläinlääketieteellinen korkeakoulu.
Kemianliitto

| Kemianliitto |
| --- | --- |

Perustettu:  1993
Toimiala:  kemianteollisuus
Jäsenmäärä:  48 000 (2008)
Jäsenlehti:  Kiteet Reaktio
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kemianliitto oli suomalainen vuosina 1993–2009 toiminut SAK:lainen ammattiliitto. Järjestö perustettiin, kun Kemian Työntekijäin Liitto (KTL) ja Kumi- ja nahkatyöväen liitto (KNL) yhdistyivät. Vuonna 2009 Kemianliitto päätti fuusioitua Viestintäalan ammattiliiton kanssa Teollisuusalojen ammattiliitoksi (TEAM) ja uusi liitto aloitti vuoden 2010 alussa.
Perustettaessa Kemianliiton hallitukseen valittiin kahdeksan entistä KTL:n ja viisi KNL:n edustajaa. Puheenjohtajaksi valittiin KTL:ää johtanut sosialidemokraatti Heikki Pohja. Uuteen liittoon kuului 32 000 jäsentä. Vuonna 1994 Kemianliittoon yhdistyi Lasi- ja Posliinityöväen Liitto (LPL) ja 2004 Tekstiili- ja vaatetustyöväen liitto Teva. Vuonna 2004 Kemianliittoon kuului noin 50 000 työläistä. Liitto julkaisi lehteä Reaktio. Vuoden 2004 alussa lehden nimeksi vaihtui Teva-fuusion myötä Kiteet.
Kemianliiton valtuustopaikat jaettiin 1990-luvulla sopuisasti osuuksin 60–40 sosialidemokraateille ja vasemmistoliittolaisille. Ensimmäiset valtuustovaalit käytiin vuonna 2000. SDP sai 28 paikkaa (57,9 % äänistä), Vasemmistoliitto 15 (40,1 %) ja KTP yhden (2,0 %). Äänestysaktiivisuus oli poikkeuksellisen korkea, 62,3 prosenttia. Neljä vuotta myöhemmin ryhmät päättivät jättää vaalit käymättä. Valtuustoa täydennettiin 21 Tevan edustajalla. Vuoden 2008 vaaleissa sosialidemokraattien lista (Vaaliliitto A Vastuulliset vaikuttajat – demarien ja sitoutumattomien vaaliliitto) sai 38 valtuustopaikkaa ja 68 prosenttia äänistä. Vasemmistoliittolaiset (Vaaliliitto B Kemia 2000 – Vasemmisto ja sitoutumattomat) saivat 15 paikkaa (31 %).
Kemianliitto solmi työehtosopimuksia seuraavilla aloilla: autonrengasala, kemian perusteollisuus, kenkä- ja nahkateollisuus, kumiteollisuus, lasikeraaminen teollisuus, lasitus-, rakennuslasitus- ja lasijalostusala, muovituote- ja kemian tuoteteollisuus, tekstiilihuoltoala, tekstiili- ja vaatetusteollisuus sekä öljy- maakaasu- ja petrokemianteollisuus.
Puheenjohtajat

Heikki Pohja 1993–1994
Hilkka Häkkilä ?–1996
Timo Vallittu 1996–
Liittosihteerit

Ralf Sund 1993–1995
Sulo Korhonen –2003
Harto Laine 2003–
Roger Svanfors ?–2004
Seppo Wikström 2004–?
Spino degli iblei

| Spino degli iblei |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Italia
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Rodun syntyaika:  viimeistään 1800-luku
Alkuperäinen käyttö:  laumanvartija, lampaiden ja vuohien paimennus
Nykyinen käyttö:  paimenkoira
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu ENCI & ACL: ryhmä 1 Lammas- ja karjakoirat alaryhmä 1 Lammaskoirat
Ulkonäkö
Paino:  uros 40-50 kg narttu 32-42 kg
Säkäkorkeus:  uros 62–70 cm narttu 57–65 cm
Väritys:  valkoinen, fawn-valkoinen tai musta-valkoinen
Spino degli iblei on italialainen koirarotu. FCI ei ole sitä toistaiseksi tunnustanut, mutta Alianza Canina Latina sitä vastoin on. Lisäksi Ente Nazionale della Cinofilia Italiana on aloittanut rodun rekisteröintiprosessin, ja se on lisätty hyväksytyksi roduksi ns. "lisärekisteriin" (Registro Supplementare Riconosciuti - RSR).
Ulkonäkö

Spino degli iblei on kookas, voimakas ja vahvaluustoinen. Kallo on leveä, otsapenger havaittavissa, kuono kalloa lyhyempi ja purenta leikkaava. Silmät ovat soikeat ja korvat riippuvat. Runko on lähes neliönmuotoinen, raajat hyvin kulmautuneet ja käpälät suuret ja pyöristyneet. Häntä on pitkä ja tuuhea, ja koira kantaa sitä sapelin muodossa liikkuessaan tai ollessaan jännittynyt. Karvapeite on vähintään 10 cm pitkää, ja se muodostaa päässä parran, viikset ja kulmakarvat. Sallitut väritykset ovat yksivärinen valkoinen ja valkoinen joko mustin tai fawn-värisin (kaikissa sävyissään) merkein; valko-harmaat yksilöt luokitellaan valko-mustiksi. Kirjavilla yksilöillä valkoista täytyy olla ainakin yksi täplä rintakehässä. Fawn tai musta voi esiintyä valkoisessa pohjavärissä myös täplityksenä. Urosten säkäkorkeus vaihtelee 62–70 cm (ihanne 66 cm) ja paino 40-50 kg välillä; nartuilla vastaavat mitat ovat 57–65 cm (ihanne 61 cm) ja 32-42 kg.
mustavalkoinen
fawn-valkoinen
Luonne ja käyttäytyminen

Tässä laumanvartijassa yhdistyvät voima, rotevuus, elinvoima, harmonisuus, tottelevaisuus ja säyseys. Näiden ominaisuuksiensa vuoksi sitä on käytetty mm. lemmikkiterapiaan ja sairaiden lasten tukemiseen. Lisäksi se sopeutuu perhe-elämään.
Alkuperä

Rotu on kotoisin Iblei-vuoristosta Kaakkois-Sisiliasta, erityisesti Ragusan maakunnasta. Se on tulos paikallisen sisilialaisen paimenkoiran mutaatiosta, johon ovat vaikuttaneet myös saarelle erilaisten valloitusten myötä saapuneet ulkomaalaiset koirat. Vuonna 1884 Pasquale Libertini Gravia kuvasi rotua öljykankaassa nimeltä "Sisiliassa" (In Sicilia): siinä esiintyy musta rodunedustaja laiduntavan lauman kanssa. Toinen todiste sen olemassaolosta on Francesco Lojaconon maalaus La benedizione del bestiame vuodelta 1889. Kaksi spino degli ibleitä on lisäksi kuvattu Giovanni Melin kirjassa Opere Poetiche, joka julkaistiin vuonna 1908.
Spino degli ibleitä on käytetty Sisiliassa lampaiden ja vuohien kaitsemiseen ja suojelemiseen. Se on sopeutunut paikalliseen kosteaan ja tuuliseen ilmastoon ja pölyiseen ja piikikkääseen maastoon.
Alkuperä > Etymologia

Spino tarkoittaa italiaksi sananmukaisesti piikkipensasta, ja viitannee koiran "karheaan" ulkonäköön.
Aiheesta muualla

Club del Pastore Siciliano - rotujärjestö
Il Pastore Transumante - spino degli iblei -kennel
Käännös suomeksi
Kinburnin taistelu

Kinburnin taistelu oli Krimin sodan aikana 17. lokakuuta 1855 käyty taistelu Kinburnin niemimaan linnakkeista. Venäläiset puolustajat joutuivat antautumaan ranskalaisen ja brittiläisen laivasto-osaston tulituksessa. Ranskalaiset käyttivät uusia panssaroituja uivia pattereita, joihin venäläisten puolustajien tykkituli ei tehonnut.
Tausta

Krimin sota oli vauhdittanut sotalaivojen kehitystä. Puisia laivoja alettiin pitää jälkeenjääneinä. Yksi osoitus tästä oli ollut osmanien laivaston tuhoutuminen Sinopen taistelussa marraskuussa 1853. Ranskan hallitsija Napoleon III määräsi rakennettavaksi panssarilevyin suojattuja uivia pattereita. Suunnittelutyöt alkoivat alkuvuodesta 1854 ja rakentaminen aloitettiin saman vuoden heinäkuussa. Britit alkoivat pian rakentaa omia vastaavia laivojaan.
Sevastopolin piirityksessä brittien ja ranskalaisten vanhemmat alukset olivat yrittäneet tulittaa Sevastopolin linnakkeita 17. lokakuuta 1854, mutta venäläisten vastatulessa oli kärsitty huomattavia vaurioita. Molemmat valtiot päättivät ennen vastaavia operaatioita rannikkolinnakkeita vastaan odottaa uusien laivatyyppien valmistumista.
Ensimmäisenä valmistuneet ranskalaiset uivat patterit olivat Dévastation, Tonnante ja Lave. Uudet laivat osallistuivat ensi kertaa sotatoimiin Kinburnin taistelussa.
Taistelu

Venäläiset olivat rakennuttaneet kolme linnaketta Kinburnin niemimaalle Mustanmeren pohjoisosassa. Linnakkeet niemimaalla suojasivat Mykolajivin (silloinen Nikolajev) satamaa Dnepr- ja Bugjokien suun lahdella. Linnakkeet oli varustettu noin 80:llä tykillä ja mörssärillä.
Hyökkäykseen Kinburnia vastaan osallistui ranskalainen ja brittiläinen laivasto-osasto. Ranskalaisia komensi Émile Marius Bruat ja brittejä Edmund Lyons. Laivoja heillä oli yhteensä noin 40. Mukana oli myös maihinnousua varten 10 000 sotilasta, joita komensivat ranskalainen François Bazaine ja brittiläinen Augustus Spencer. Venäläisiä linnakkeita komensi Ivan Vasilevitš Kohanоvjitš.
Maihinnousseet joukot eristivät 14. lokakuuta venäläiset linnakkeet mantereesta. Linnakkeiden tulitus laivoilta alkoi 17. lokakuuta. Ranskalaiset olivat ankkuroineet uudet panssaroidut laivansa hieman alle kilometrin päähän Kinburnista. Tulitus kesti kolme tuntia ja sen aikana ammuttiin yli 3 000 laukausta. Venäläiset yrittivät vastata tuleen, mutta heidän tykkiensä ammukset kolisivat ranskalaisten panssaroinneista juurikaan vahinkoa tekemättä. Kohanоvjitš päätti lopulta antautua.