stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Shandong
Hallinnollinen jako

Vuonna 2019 Shandong jakautuu 14 prefektuuritason kaupunkiin, joiden lisäksi Jinan ja Qingdao ovat suoraan maakunnan hallinnon alaisia kaupunkeja.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1. Jinan  2. Qingdao  3. Binzhou  4. Dezhou  5. Dongying  6. Heze  |  7. Jining  9. Liaocheng  10. Linyi  11. Rizhao  12. Tai’an  |  13. Weifang  14. Weihai  15. Yantai  16. Zaozhuang  17. Zibo  |
Talous

Shandong oli 97,3 miljoonalla asukkaallaan väestöltään Kiinan 2. suurin maakunta. Se tuotti vuonna 2013 maan bruttokansantuotteesta (BKT) 8,7 prosentin osuuden. Rahassa mitattuna tämä oli 5 468,4 mrd. Kiinan yuania CNY tai noin 655,1 mrd. euroa. Shandong oli kansantuotteen muodostajana Kiinan kolmanneksi merkittävin maakunta. Kutakin asukasta kohden kansantuotetta kertyi 56 323 CNY eli 6 748 EUR.  Tämä oli 134 % Kiinan keskiarvosta.
Shandong on Kiinan suurin maataloustuotteiden viejäalue. Se tuottaa muun muassa puuvillan ja vehnää, durraa ja maissia. Alue on  Kiinan suurin kullan ja timanttien tuottaja. Maakunnassa yksi maailman suurimmista safiiriesiintymistä. Maakunnassa toimivat kodinkonevalmistaja Haier Group, valtiollinen kodinelektroniikkavalmistaja Hisense, Kiinan suurin panimo Tsingtao. Viinintuotanto merkittävää, tärkeä tuotannonala. Yli 140 viinitilaa, 40% Kiinan viinirypäleiden tuotannosta peräisin alueelta.lähde?
Talouselämässä merkittävin kaupunki on Qingdao. Keltaisen joen varrella sijaitseva maakunnan pääkaupunki Jinan, sekä rannikkokaupungit Yantai ja Weihai ovat myös tärkeitä toimijoita. Shenglin öljykenttä sijaitsee Shandongin alueella. Se on Kiinan toiseksi suurin öljyntuottaja.
Maakunta on myös logistisesti tärkeää seutua. Seudun sijainti Kiinan suurimpien kaupunkien välimaastossa merkitsee  runsasta etelä-pohjoissuuntaista ja tavara- ja matkustajaliikennettä alueen kautta. Vilkkaat junayhteydet. Kiinan tihein moottoritie- ja valtatieverkosto. Maailman kymmenen suurimman rahtisataman ryhmään kuuluva Qingdaon satama Lentoasema Qindaossa, Jinanissa, Yantaissa ja Weihaissa.
Kulttuuri

Qingdao, rantakaupunki joka tunnetaan Tsingtao-oluesta (Saksan hallinnassa 1903–1915)
Maailmanperintökohteet:
Kungfutsen syntymäpaikka Qufu, jossa sijaitsee temppeli, hautausmaa ja Kongin perheen kartano
Taishan-vuori taolaisten pyhin vuori, yksi Kiinan viidestä pyhästä vuoresta sijaitsee Tai’anissa,
Yliopistot ja korkeakoulut

Jinanin yliopisto (Jinan)
Kiinan valtameriyliopisto (Qingdao)
Shandongin yliopisto (Jinan)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shandong Wikimedia Commonsissa
Virallinen sivusto Shandongin maakunta. (kiinaksi)
China Postal code Shandong Province (prefektuuri ja piirikuntataso) (englanniksi) (youbianku.com)
| n k  Kiinan alueellinen hallinto |
| --- | --- |
Maakunnat:  Anhui  Fujian  Gansu  Guangdong  Guizhou  Hainan  Hebei  Heilongjiang  Henan  Hubei  Hunan  Jiangsu  Jiangxi  Jilin  Liaoning  Qinghai  Shaanxi  Shandong  Shanxi  Sichuan  Yunnan  Zhejiang 
Itsehallinnolliset alueet:  Guangxi  Ningxia  Sisä-Mongolia  Tiibet  Xinjiang 
Itsehallinnolliset kunnat:  Chongqing  Peking  Shanghai  Tianjin 
Erityishallintoalueet:  Hongkong  Macao 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel 2  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Toukokuun neljännen päivän liike 1919 osoittamassa mieltään mm. siksi, että Shangdongia ei palautettu kiinalaisille, vaan annettiin Japanin toimilupa-alueeksi.
Shandongin prefektuurit
Tai-vuori (Taishan, huippu 1545 m) on yksi Kiinan viidestä pyhästä vuoresta.
Kirkosta eroaminen Suomessa

Kirkosta eroaminen tarkoittaa Suomessa yleisimmin joko Suomen evankelis-luterilaisen kirkon tai Suomen ortodoksisen kirkon jäsenyydestä luopumista.
2000-luvulla yleisin eroamistapa on ollut eroakirkosta.fi-palvelu, joka laatii valmiin eroilmoituksen ja välittää eroilmoitukset Digi- ja väestötietovirastolle (DVV). Erota voi myös vapaamuotoisella kirjallisella ilmoituksella tai henkilökohtaisesti kirkkoherranvirastossa tai DVV:n toimipaikassa. DVV:llä on myös omien henkilötietojen tarkistuspalvelu, jossa voi muun ohessa erota uskonnollisesta yhdyskunnasta. Ero astuu voimaan, kun ilmoitus on saapunut viranomaiselle.
Kirkosta eroaminen liittymättä samalla johonkin toiseen uskonnolliseen yhdyskuntaan on Suomessa ollut mahdollista vuodesta 1923. Eroamista helpotettiin vuonna 2003, minkä jälkeen eroaminen yleistyi voimakkaasti. Seuranneiden kymmenen vuoden aikana eronneiden määrä kohosi useisiin satoihin tuhansiin. Yleisimpiä syitä kirkosta eroamiseen ovat tutkimusten mukaan muun muassa kirkon jäsenyyden kokeminen merkityksettömäksi, kirkollisvero ja vähäinen tai puuttuva usko. Myös pettymykset ja mielipide-erot ovat nousseet esiin erosyinä.
Kirkosta eroaminen on laskenut Suomen evankelis-luterilaisen kirkon jäsenmäärää merkittävästi. Uskontokuntiin kuulumattomien määrä on huomattavasti kasvanut. Valtaosa eronneista ei ole liittynyt muihin uskonnollisiin yhdyskuntiin. Vuoden 2023 lopussa evankelis-luterilaiseen kirkkoon kuului 63,6 % väestöstä, kun osuus vuonna 1970 oli 95 % ja 85 % vuonna 2000. Uskontokuntiin kuulumattomia oli 33,6 % väestöstä, eli noin 1,9 miljoonaa henkilöä. Ortodoksiseen kirkkokuntaan kuului 1,0 % väestöstä.
Historiaa > 1600-luvulta 1800-luvulle

Suomen kuuluessa Ruotsiin oli maassa voimassa uskontopakko vuodesta 1634 alkaen. Kaikkien oli kuuluttava luterilaiseen kirkkoon tai lähdettävä maasta. Poikkeuksena Karjalan ortodokseilla oli rajoitettu uskonnonvapaus, vaikkakin aluetta kohtasi luterilaistaminen ja ortodoksien joukkopako 1600-luvulla. Anglikaaniseen tai reformoituun kirkkoon kuuluminen oli mahdollista ulkomaalaisille vuodesta 1741 alkaen. Maahanmuuttajat saivat harjoittaa muitakin kristillisiä uskontoja vuodesta 1781; vapaus koski Ruotsiin muuttaneita ja heidän jälkeläisiään. Evankelis-luterilaisesta kirkosta eroaminen tai vaihtaminen toiseen uskontoon ei ollut mahdollista.
Vuonna 1869 säädettiin kirkkolaki, jonka mukaan ”erehdyksessään pysyvät” sai päästää kirkosta. Käytännössä tämä ei ollut mahdollista mm. siksi, että muita väestörekisterin pitäjiä ei ollut. Luterilaisen kirkon papisto halusi 1870-luvulla edelleen pitää kiinni luterilaisen kirkon asemasta valtionkirkkona. Se ei ollut valmis sallimaan siirtymistä ”keisarin uskoon”. Hallitsija puolestaan ei ollut valmis sallimaan ortodokseille oikeutta erota omasta kirkostaan, sillä se ei ollut sallittua muuallakaan Venäjällä.
Vuonna 1889 tuli voimaan eriuskolaislaki, joka salli eroamisen luterilaisesta kirkosta, jos samalla liittyi toiseen protestanttiseen ryhmään. Tämä koski metodisteihin ja baptisteihin siirtyviä. Siirtyminen oli mahdollista 21 vuotta täyttäneille, jotka olivat ensin saaneet luterilaista opetusta. Harkinta-aika oli kaksi kuukautta. Kirkosta eroaminen ja jääminen uskontokuntien ulkopuolelle ei ollut mahdollista. Ei myöskään ollut sallittua kääntyä ortodoksiksi tai roomalaiskatoliseksi.
Historiaa > 1900-luku

Kaikkien kirkollisten seurakuntien ulkopuolelle siviilirekisteriin oli mahdollista jäädä vuodesta 1918 alkaen, jos ei vielä ollut minkään kirkollisen yhdyskunnan jäsen. Käytännössä tämä tarkoitti kastamatta jätettyjä lapsia. Siviilirekisterissä oli vielä vuonna 1920 ainoastaan 860 henkeä, 0,2 promillea väestöstä.
Kirkosta eroaminen kokonaan tuli Suomessa mahdolliseksi v. 1923, kun uskonnonvapauslaki astui voimaan. Innokkaimmin uutta lakia olivat puoltaneet keskusta ja vasemmisto sekä eräät kokoomuslaiset papit. Jo samana vuonna koettiin eropiikki lähinnä vasemmistolaisimman työväen ja sivistyneistön keskuudessa.
Vastoin odotuksia uudistus ei kuitenkaan johtanut laajaan eroamiseen kirkosta, vaan seuraavina vuosina eroaminen oli alhaista. Eroaminen keskittyi lähinnä suurimpiin kaupunkeihin ja teollisuuskeskuksiin. Eronneissa oli liikkuvaa väestöä, jonka sosiaaliset siteet olivat löyhät. Teollisuustyöntekijöiden ohella eronneissa oli ruotsinkielistä sivistyneistöä, jonka juuret olivat porvarillisessa radikalismissa. Kirkosta eroamisen puolesta työskentelivät vasemmistoradikaalit sekä eräät uskonnolliset vähemmistöt, joista helluntailiikkeellä oli eroamiseen muita vähemmistöjä suurempi vaikutus. Sisällissodan jälkeinen sosiaalinen paine kuitenkin jarrutti eroamista työväestön keskuudessa, kun ”punikeiksi” leimatut eivät halunneet leimautua myös ”pakanoiksi”. Kirkosta eronneita voitiin pitää epäilyttävinä ja heillä saattoi olla ongelmia työnsaannissa.
| --- | --- |

Vuosi: Eronneita
1923: 22 660
1924: 3 646
1925: 5 359
1926: 3 369
1927: 3 285
1928: 4 396
1929: 5 161
1940-luvun sotavuosina kirkosta eroavien määrä laski alle kahden tuhannen vuodessa. Eroaminen yleistyi sotien jälkeen voimakkaasti. Vuotuinen eromäärä pysytteli selvästi yli 10 000 eronneessa 1940-luvun lopulta aina vuoteen 1959. Yhdeksi syyksi lisääntyneille eroille on esitetty, että koko vuoden kirkollisvero perittiin kerralla, mikä olisi muistuttanut eroamisesta. Kun kirkollisvero vuodesta 1960 alkaen pidätettiin ennakkoveron yhteydessä, eroaminen väheni selvästi.
Eroamista helpotettiin vuonna 1969, minkä jälkeen erot yleistyivät jälleen. Siitä alkaen eroamisen voi hoitaa henkikirjoittajan toimistossa. Erolle ei myöskään tarvinnut enää ilmoittaa syytä.
Kirkosta eroaminen kiihtyi v. 1984, kun kirkolliskokous ei hyväksynyt naispappeutta. 1990-luvun alun lama kiihdytti eroamista, mutta laman jälkeen eroaminen väheni 2000-luvun vaihteeseen tultaessa.
Historiaa > 2000-luku

Kirkosta eronneiden määrä nousi selvästi vuonna 2003. Tuolloin voimaanastunut uusi uskonnonvapauslaki helpotti kirkosta eroamista: Eroamiseen ei enää tarvittu henkilökohtaista käyntiä, määrämuotoista lomaketta tai aiempaa kuukauden harkinta-aikaa. Myös uusi hautaustoimilaki lisäsi eroja, kun hautaustoimen maksut kirkkoon kuuluville ja siihen kuulumattomille tulivat yhtäsuuriksi. Samana vuonna Tampereen vapaa-ajattelijat avasivat eroakirkosta.fi-palvelun.
Vuoden 2003 helpotusten takana oli tietoinen päätös. Edellistä, v. 1923 voimaan tullutta uskonnonvapauslakia säädettäessä oli nähty tarpeelliseksi, että eroaminen oli tehtävä henkilökohtaisesti. Tämän katsottiin aikanaan voivan estää eroamiseen tähtäävän joukkoyllytyksen. Oli myös pelätty sekaannuksia samannimisten välillä. Henkilökohtaista asiointia vaadittiin siksikin, että eroamisen nähtiin vaativan vakavaa harkintaa. Tämän vuoksi vuosina 1923–2003 käytössä oli myös kuukauden harkinta-aika eli niin sanottu ”katumuskuukausi”. Ero tuli voimaan, ellei sitä peruuttanut kuukauden kuluessa. Katumuskuukauden vuoksi eroilmoitus tuli antaa viimeistään marraskuussa, jotta saattoi säästää seuraavan vuoden kirkollisveron.
Henkilökohtaisen asioinnin vaatimuksen ja katumuskuukauden nähtiin vaikeuttavan kirkosta eroamista perusteettomasti, minkä vuoksi niistä luovuttiin v. 2003. Samaan aikaan tuli mahdolliseksi erota kirkosta myös sähköisesti tietoliikenneyhteyksien välityksellä. Tästä muodostuikin pian yleinen eroamistapa.
Eroamiskäytäntö nykyisin

Kirkosta voi erota antamalla vapaamuotoisen kirjallisen eroilmoituksen. Ilmoituksen voi lähettää myös sähköpostitse tai verkkopalvelun kautta. Täysi-ikäinen henkilö voi erota itsenäisesti. Alaikäisen eroamiseen tarvitaan huoltajien suostumus. Tapauksia on kolmenlaisia eroajan iästä riippuen. Huoltajat voivat erottaa alle 12-vuotiaan lapsen uskonnollisesta yhdyskunnasta ilman hänen suostumustaan. 12–14-vuotiasta ei voi erottaa ilman hänen omaa suostumustaan. 15–17-vuotias voi erota itse, mutta tarvitsee huoltajien suostumuksen eroilmoitukseen.
Eroaminen astuu voimaan heti, kun eroilmoitus on toimitettu seurakuntaan tai Digi- ja väestötietovirastoon. Sähköpostieroamisen tapauksessa eron katsotaan astuneen voimaan, kun Digi- ja väestötietovirasto vastaanottaa sähköpostin. Digi- ja väestötietovirasto toimittaa eronneelle vahvistuksen, kun eroaminen on rekisteröity väestötietojärjestelmään.
Kirkosta voi erota koska tahansa, mutta kirkollisvero peritään kalenterivuosittain. Edellisen vuoden lopussa kirkkoon kuulunut henkilö maksaa kirkollisveroa koko seuraavan vuoden ajalta, vaikka eroaisikin kesken vuoden. Jos kirkosta eroaa viimeistään vuoden viimeisenä päivänä, välttyy seuraavan vuoden kirkollisverolta.
Kirkosta eroamisen syyt

Syyt kirkosta eroamiseen ovat vaihdelleet historian saatossa. Mitään yhtä syytä ei voida esittää, vaan ihmiset tekevät ratkaisunsa hyvin erilaisista syistä.
Kirkosta eroamisen syyt > Erosyyt 1900-luvulla

1900-luvulla eroaaltoihin liittyivät poliittiset konfliktit kirkon ja eri väestönosien suhteissa. Sisällissodan jälkeen 1920-luvulla eroamiseen vaikutti työväestön epäluulo kirkkoa kohtaan. 1950-luvun kirkonvastainen liikehdintä ja 1960-luvun kulttuuriradikalismi johtivat uusiin konflikteihin. Nämä yhdistettynä radikaalin vasemmiston, myös kommunistien voimistuneeseen kannatukseen aiheuttivat eroaaltoja, joissa kyse oli poliittisesta protestista. Kirkosta vieraantumiseen vaikutti myös muuttoliike maalta kaupunkiin. Muutossa yhteys kirkkoon ja uskontoon särkyi. Muuttajat sijoitettiin suuriin kaupunkiseurakuntiin, joissa paikallinen identiteetti ja yhteenkuuluvuus olivat kadonneet. Yhteyden puute seurakuntaan ja kirkkoon sekä uskonnollisuuden puute nousivat 1960-luvun alun tutkimuksessa päätekijöiksi, joista kirkosta eroaminen johtui.
Eroamiseen on 1970-luvulla liittynyt myös ammattiyhdistyksen tai työporukan painostusta ainakin teollisuudessa ja rakennusalalla. Samaan aikaan esiintyi muuallakin voimakasta kirkon vastaista yhteiskunnallista liikehdintää.
Sosialistinen ideologian merkitys eroamiseen on sittemmin vähentynyt. Vuonna 1984 eroaalto seurasi kirkolliskokouksen kielteistä päätöstä naispappeudesta. Kun pappeus pysyi kiellettynä naisilta, se johti tasa-arvoa korostaneena aikana jyrkkään nousuun eroissa. Muuten kirkon kannanottoihin liittyneet protestieroamiset olivat 1900-luvulla vähäisiä.
1990-luvun alkupuolella korostuivat taloudelliset erosyyt. Merkittävimmät välittömät syyt olivat kirkollisvero, lama ja työttömyys sekä verotuksen taso yleensä. Taloudellisten syiden lisäksi oli muitakin syitä: Monet eivät uskoneet kirkon opetukseen eivätkä nähneet jäsenyydestä mitään hyötyä. Moni erosi myös pettymyksestä kirkon toimintaan tai seurakunnan työntekijöihin. Poliittiset erosyyt olivat harvinaisia.
Kirkosta eroamisen syyt > Erosyyt ortodokseilla

Suomen ortodoksisesta kirkosta eroamista ovat selittäneet elämänkatsomukselliset ja taloudelliset syyt, mm. haluttomuus maksaa kirkollisveroa. Syiksi on sanottu myös ortodoksisesta perinteestä vieraantuminen, syrjiviksi koetut uskonnonopetuksen järjestelyt ja haluttomuus ylläpitää ortodoksista identiteettiä luterilaisessa suvussa tai ympäristössä. Sitä vastoin kirkon toimintatavat tai henkilöstö on nimetty erosyiksi harvoin.
Kirkosta eroamisen määrät > Eropiikit 2010-luvulla

2010-luvulla on koettu useita eropiikkejä. Näiden aikana kirkosta on eronnut suuri määrä ihmisiä lyhyessä ajassa:
Lokakuussa, yhden kuukauden aikana, vuonna 2010 koettiin tähän asti suurin eropiikki. Tuolloin noin 40 000 kirkon jäsentä erosi kirkosta Yle TV2:n Homoilta-ohjelman jälkeen.
Keväällä 2011 noin 4 000 jäsentä erosi kristillisen Nuotta-lehden Älä alistu -kampanjan seurauksena. Kampanjan mukaan homo- ja biseksuaalisuudesta voi parantua kristinuskon avulla. Moni eroaja kritisoi kirkkoa ahdasmielisyydestä, osa sitä vastoin liiasta suvaitsevaisuudesta suhteessa homoihin.
Kesällä 2013 yli 6 000 henkeä erosi kirkosta viikossa, kun sisäasiainministeri Päivi Räsänen oli kehottanut seuraamaan Raamattua silloinkin, kun se on vastoin lakia. Eroajissa korostuivat aikuiset miehet.
Lokakuussa 2014 yli 6 000 henkeä erosi kirkosta vajaassa viikossa, kun yhteen viikonloppuun oli osunut kolme uutista: seurakuntavaalit, seurakunnan osallistuminen seksimessuille ja puoluejohtaja Päivi Räsäsen lausunto kristillisdemokraattien vastustavasta kannasta ns. tasa-arvoiseen avioliittolakiin.
Marras-joulukuun vaihteessa 2014 yli 20 000 jäsentä erosi kirkosta viikossa, kun eduskunta oli äänestänyt ns. tasa-arvoisesta avioliittolaista. Eroajissa oli sekä konservatiivisten että liberaalien näkemysten kannattajia. Eroaallon syinä nousivat esiin arkkipiispa Kari Mäkisen hyväksyvä suhtautuminen uuteen lakiin ja toisaalta kirkon virallinen kielteinen kanta samaan asiaan.
Edellä lueteltujen eropiikkien lisäksi on ollut tavallista, että eroaminen kiihtyy voimakkaasti vuoden lopussa. Tämän sanotaan johtuvan siitä, että näin toimien välttyy seuraavan vuoden kirkollisverolta. Mediatutkija Johanna Sumialan mukaan uutisointi voi lisätä kirkosta eroamista. Sumialan mielestä kirkon viestinnässä on jouduttu noidankehään, jossa eroaminen aktivoituu, kun jotain tapahtuu.
Kirkosta eroamisen määrät > Eromäärä ortodoksisesta kirkosta

Suomen ortodoksisesta kirkosta eroaminen on lisääntynyt. 2000-luvun alkupuolella ortodoksisesta kirkosta erosi vuosittain noin 400 ihmistä vuodessa. Saman vuosikymmenen loppupuolella eroajia oli noin 600 vuodessa. Eroajien määrä oli 628 vuonna 2012 ja 772 vuonna 2013. Vuonna 2014 erosi 926 eli noin 1,5 % jäsenistä. Vuonna 2017 erosi 811 ja vuonna 2018 eroajia oli 981. Ortodoksisesta kirkosta eroamisen syitä ei tarkkaan tunneta, mutta haluttomuus maksaa ortodoksisten seurakuntien korkeaa kirkollisveroa on merkittävä tekijä. Kaupunkiseurakunnissa eroaminen vaikuttaa olevan suhteellisesti vilkkaampaa.
Jäsenmäärä ortodoksisessa kirkossa saavutti huippunsa 81 631 henkeä vuonna 1940. Jäsenmäärä pieneni sotien jälkeen aina vuoteen 1990 asti, jolloin ortodoksiseen kirkkoon kuului 55 924 henkeä. Sen jälkeen jäsenmäärä oli vuosia hitaassa kasvussa erityisesti maahanmuuttajien kirkkoon liittymisen vuoksi. Vuoteen 2018 mennessä ortodoksisen kirkon jäsenmäärä on laskenut 59 560 jäseneen. Jäsenmäärän laskun suurin syy oli vuonna 2018 se, että kuolleiden määrä ylitti kastettujen määrän moninkertaisesti.
Ortodoksiseen kirkkoon liittyi aiemmin enemmän ihmisiä kuin siitä erosi. Kirkkoon liittyjiä oli noin 900 vuodessa vuonna 2014 päättyneenä kymmenvuotiskautena. Vuonna 2014 heitä oli 1 009. Vuonna 2018 eroajat olivat enemmistössä. Liittyneitä oli 882. Liittyjien määrää nostaa tilastossa se, että osa kastetuista lapsista rekisteröidään liittyneiksi eikä kastetuiksi. Näin tapahtuu silloin, kun lapsi on ensin ilmoitettu väestörekisteriin.
Alueelliset erot

Evankelis-luterilaisen kirkon jäsenosuus väestöstä vaihtelee voimakkaasti seurakunnittain ja alueittain. Kiihtyneen kirkosta eroamisen aikana on isoissa kaupungeissa syntynyt kymmenien prosenttiyksikköjen ero muuhun Suomeen. Alueelliset erot ovat syventyneet, sillä vielä 2000-luvun alussa kirkkoon kuuluvia oli 80–90 % lähes koko Suomessa. Eriytyminen on voimistunut vuoden 2010 jälkeen. Erot selittyvät kantasuomalaisten valinnoilla kirkosta eroamisessa ja lasten kastamisessa. Myös maahanmuutto vaikuttaa jonkin verran.
Tavallisinta kirkkoon kuuluminen on Pohjanmaalta Varsinais-Suomeen ulottuvalla alueella, jossa 86–94 prosenttia väestöstä kuului kirkkoon vuonna 2013. Alueella kirkkoon kuulumista ylläpitävät varsinkin herätysliikkeet, erityisesti lestadiolaisuus. Vuonna 2023 kirkkoon kuuluvuus oli korkeinta Perhossa (90,9 % väestöstä) ja Reisjärvellä (89,4 % väestöstä).
Kirkkoon kuuluminen on vähentynyt pääkaupunkiseudulla, Turussa ja Tampereella. Kirkkoon kuuluminen on suhteellisen vähäistä myös monissa maakuntakeskuksissa.
Pienin kirkkoon kuuluvien osuus väestöstä on Helsingissä, missä 46 prosenttia väestöstä kuului kirkkoon vuonna 2023. Jäsenosuus on pudonnut jo alle 50 prosentin yhdessätoista Helsingin seurakunnassa: Mikael (37,7 %), Kallio (40,9 %), Paavali (41,0 %),  Vuosaari (41,0 %), Herttoniemi (43,0 %), Kannelmäki (42,2 %), Pitäjänmäki (45,4 %), Malmi (45,8 %), Oulunkylä (46,6 %) ja Helsingin tuomiokirkko (48,6 %). Kirkosta erosi Helsingissä vuosina 2008–2023 yhteensä 110 762 jäsentä. Suomenkielisissä helsinkiläisseurakunnissa kirkkoon kuuluminen on ruotsinkielisiä selvästi vähäisempää.
Muista suurista kaupungeista Vantaalla kirkkoon kuului vuonna 2023 46,8 prosenttia väestöstä ja Espoossa 50,2 prosenttia. Tampereella osuus oli 56,3 prosenttia, Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymän alueella 57,7 prosenttia ja Oulussa 67,3 prosenttia.
Kirkosta eroamisen suunta

Sitoutuminen kirkon jäsenyyteen on 2000-luvulla laskenut. Luterilaisen kirkon mukaan jäsenyyteensä heikosti sitoutuneiden osuus oli noussut 13 prosentista vuonna 2003 aina 26 prosenttiin vuonna 2011. Tällä tarkoitettiin niitä kirkon jäseniä, jotka pitivät eroamistaan todennäköisenä tai jotka olivat eroamista harkinneet mutta eivät olleet siitä täysin varmoja.
Joulukuussa 2014 tehdyn kyselyn mukaan noin joka seitsemäs kirkon jäsen harkitsee kirkosta eroamista. Eroa harkitsevissa nousivat esiin nuoret, työttömät ja lapsiperheet.
Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen lähetysjohtaja Pekka Huhtinen ennusti 2011, että kirkon jäsenosuus laskee alle 50 prosentin vuoteen 2030 mennessä.
Teologian tohtori Juha Kauppinen arvioi 2013, että vuonna 2035 luterilaiseen kirkkoon kuuluu enää vähemmistö suomalaisista.
Vapaa-ajattelijain liitto on ennustanut 2014, että Suomen evankelis-luterilaisen kirkon jäsenosuus laskee alle 50 prosentin väestöstä 2040 mennessä, jos kirkon jäsenmäärän lasku jatkuisi nykyisellä noin 1 prosenttiyksikön tasolla vuodessa. Liiton mukaan raja voidaan saavuttaa jo 2030-luvun alkupuolella, jos erotahti kiihtyisi nykyisestä. Liiton mukaan asian lykkääntyminen vuoden 2050 tienoille on epätodennäköistä. Liitto ennustaa, että pääosa suomalaisista tulee olemaan uskontokuntaan kuulumattomia.
Professori Miikka Ruokanen ennusti 2012, että luterilainen kirkko on Helsingissä vähemmistökirkko vuonna 2020. Samoin arvioitiin jo suurten seurakuntayhtymien kokouksessa 2009.
Kirkon talousvaliokunta ennustaa kirkon jäsenmäärän laskevan vuoteen 2025 mennessä 3,5 miljoonaan.
Kirkon vuonna 2017 teettämän kustannuspainelaskelman mukaan nykykehityksellä 2030-luvun puolivälin jälkeen vain puolet suomalaisista on evankelis-luterilaisen kirkon jäseniä.
Vuoden 2018 joulukuussa Kirkon tutkimuskeskuksen tutkija Veli-Matti Salminen ennakoi nykyisen kaltaisella kehityksellä 20 vuoden kuluttua enää puolen (50 %) väestöstä kuuluvan kirkkoon.
Kirkosta eronneet

Ateismia ja kirkosta eroamista on Suomessa leimannut mies- ja kaupunkivaltaisuus. Miehet eroavat kirkosta naisia useammin ja eroaminen on yleisempää kaupungissa kuin maaseudulla. Uskonnon arvostamisen on katsottu säilyneen paremmin maaseudulla kuin suurissa kaupungeissa ja tytöt ovat nuorisotutkimusten mukaan uskonnollisempia kuin pojat.
Kirkosta erotaan pääasiassa täysi-ikäisenä. Eroajissa on erityisen paljon juuri 18 vuotta täyttäneitä. Alaikäisiä sen sijaan on vähän. Esimerkiksi vuonna 2011 eronneista oli alle 15-vuotiaita lapsia 2 % ja 15–17-vuotiaita 1 %.
Vuonna 2013 evankelis-luterilaisesta kirkosta eronneista yli puolet (53 %) oli iältään 20–39-vuotiaita. Myös kirkkoon liittyminen oli vilkasta samassa ikäryhmässä. Vuonna 2015 kirkon jäsenosuus oli alimmillaan 30–39-vuotiaiden ikäluokassa (61 %). Korkeimmillaan se oli ikäluokissa yli 80-vuotiaat (88 %) ja toisaalta 10–19-vuotiaat (85 %).
Piispa Seppo Häkkinen on tyypitellyt kirkosta eroajat seuraavasti: 1970-luvulle saakka eroajan perustyyppi oli nuori, ammatillisen koulutuksen saanut vasemmistolaismies, joka erosi kirkosta ideologisista syistä. 1980-luvulla rinnalle ilmestyi toinen perustyyppi, nuori tai keski-ikäinen, akateemisen koulutuksen saanut oikeistolainen kaupunkilaismies, joka erosi kirkosta välttääkseen kirkollisveron. 2000-luvun alun perustyyppi oli 18–39-vuotias suuressa kaupungissa asuva mies tai nainen, jolle ei kirkolla ollut henkilökohtaista merkitystä ja joka koki kirkon liian suvaitsemattomaksi.