stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Šehita
Suomessa

Suomen laki mahdollistaa uskontoon sovellettavalla poikkeusmenettelyllä šehita-teurastuksen, jos verenlasku aloitetaan samanaikaisesti eläimen tainnuttamisen kanssa. Normaalisti tainnutus kuuluisi lain mukaan tehdä jo ennen verenlaskua. Käytännössä tainnutusta ja verenlaskun aloittamista ei voi tehdä samanaikaisesti, eikä eläintä myöskään saa šehitassa vahingoittaa ennen kuolemaa, joten Suomen juutalaiset ovat vastustaneet samanaikaisuuden vaatimusta. Euroopan unionin antisemitismin vastaista työtä johtavan Katharina von Schnurbeinin mukaan juutalaisista annetaan se kuva, että he eivät välitä eläinten hyvinvoinnista. Hän on todennut, että vaikka kiellon tarkoitus ei ole antisemitistinen, se voi kääntyä sellaiseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Šehita Wikimedia Commonsissa
Kanan šehitateurastus.
Selkäydin

Poikkileikkaus selkäytimestä, jossa näkyy sinisellä selkäydinhermon takajuuri ja punaisella etujuuri.
Selkäydin (lat. medulla spinalis) on keskushermostoon kuuluva osa, joka sijaitsee selkäydinkanavassa. Sen tehtävänä on ohjata aivoista saapuvia hermoimpulsseja kohti kohde-elimiä ja päinvastoin. Selkäydin on selkärangan sisällä kuin suojatussa putkessa. Jokaisen nikamaparin välistä lähtee hermoja selkäytimestä eri puolille kehoa.lähde?
Selkäytimessä harmaa aine on sisällä ja valkea aine sen ympärillä. Selkäytimen poikkileikkauksessa harmaa aine muistuttaa perhosen siipiä. Perhosensiipikuvion etu- ja takakärkiä kutsutaan ”etusarveksi” ja ”takasarveksi”; kyseessä on pitkulaisen harmaan aineen etupylvään ja takapylvään poikkileikkaus. Harmaan aineen ympärille on järjestynyt nousevia (aistiradat) ja laskevia (liikeradat) hermoratoja valkeaksi aineeksi.lähde?
Selkäytimen alaosassa on ulostamisen, virtsaamisen ja seksuaalitoimintojen säätelyalueet.lähde?
Selkäytimen poikkileikkaus, johon on punaisella merkitty toiselle puolelle motoriset radat ja sinisellä toiselle puolelle sensoriset radat.
Rakenne

Selkäytimen etupylväässä on motoristen eli liikettä tuottavien neuronien soomat. Takapylväs on muodostunut sensoristen eli aistimuksia välittävien neuronien soomista, jotka ovat synaptisessa yhteydessä selkäytimen ulkopuolella sijaitseviin takajuuren tuntohermosyihin. Näiden tuntohermosyiden sooma sijaitsee puolestaan takajuuren hermosolmussa eli spinaaligangliossa.lähde?
Valkean aineen hermojuosteet (radat, lat. tractus) oheisessa poikkileikkauskuvassa:
pyramidiradan juosteita, a) lateraalinen, b) anteriorinen/ventraalinen
ekstrapyramidaalijärjestelmän ratoja
kosketustuntoaistin ratoja, a) fasciculus gracilis alaruumiista, b) fasciculus cuneatus yläruumiista
selkäydin-pikkuaivoradat, mm. asentoaistin ratoja, a) posteriorinen, b) anteriorinen
anterolateraalinen järjestelmä, kipuaistin ja lämpötila-aistin ratoja, a) lateraalinen spinotalaaminen rata, b) anteriorinen spinotalaaminen rata
Semsjärvi (järvi)

| Semsjärvi Семчозеро, Semtšozero |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Karhumäen piiri
Paikkakunta:  Tšopina
Koordinaatit:  62°54′21″N, 33°40′39″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Uikujoki
Järveen tulevat joet:  Myllyjoki
Laskujoki:  Porustajoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  159 m
Pituus:  9,9 km
Leveys:  3,1 km
Rantaviiva:  44 km
Pinta-ala:  12,9 km²
Tilavuus:  0,061 km³
Keskisyvyys:  4,7 m
Suurin syvyys:  17 m
Valuma-alue:  118 km²
 fiSemsjärvi 
Semsjärvi (ven. Семчозеро, Semtšozero) on Uikujoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Karhumäen piirin Tšopinan kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 12,9 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 118 neliökilometriä, keskisyvyys 4,7 metriä ja suurin syvyys 17,0 metriä.
Semsjärveen laskee Myllyjoki ja seitsemän puroa. Se laskee Porustajoen kautta Sellinjärveen. Järven kalalajeja ovat siika, muikku, harjus, hauki, särki, säyne, made, ahven ja kiiski.
Järven etelärannalla sijaitsevat Suurselän, Mäntyselän ja Karsikkoselän kylät ja pohjoispäässä Semsjärven kylä.
Semipresidentialismi

Semipresidentialistiset valtiot eri hallintomuotoja kuvaavassa maailmankartassa keltaisella värillä.
Semipresidentialismi eli semipresidentiaalinen järjestelmä tai puolipresidentiaalinen järjestelmä on hallintomuoto, jossa on piirteitä parlamentarismista ja presidenttijohtoisesta järjestelmästä. Siinä presidentti ja pääministeri jakavat toimeenpanovallan ja hallintovallan.
Kuten parlamentaarisessakin järjestelmässä, valtionpäämiehenä toimii presidentti, ja pääministeri ja muut ministerit muodostavat hallituksen. Parlamentaariseen järjestelmään verrattuna presidentillä on kuitenkin huomattavan paljon valtaa, kuten perustuslaillinen oikeus vaihtaa ministereitä, hajottaa hallitus, määrätä uudet parlamenttivaalit sekä vedota lakeja. Presidentillä on lisäksi sellaista valtaa, joka tulee hänen vaalivoittonsa suuruudesta, puoluekytköksistään ja suhteestaan pääministeriin, henkilökohtaisesta arvovallastaan sekä hallinnossa kehittyneistä tavoista.
Puolipresidentiaalisen järjestelmän vakaus vaatii joko selkeän perustuslaillisen vallanjaon, tai sen, että presidentti ja pääministeri kykenevät tekemään yhteistyötä keskenään yhdessä sovitun ohjelman mukaisesti. Jos presidentin puolueella on parlamentissa enemmistö, pääministeri toimii usein presidentin asiamiehenä, sillä presidentti voi perustella suurempaa valtaansa kansalta saamallaan suoralla mandaatilla, toisin kuin pääministeri. Monessa maassa presidentti johtaa maan ulkopolitiikkaa ja turvallisuuspolitiikkaa, ja pääministeri hallituksineen keskittyy kotimaata koskevaan lainsäädäntöön ja hallinnoimiseen. Pääministeri on vastuuvelvollinen sekä parlamentille että presidentille. Presidentin vahva asema voi johtaa siihen, että presidentin virkaa hakevat maan johtavat poliitikot ja puoluejohtajat.
Presidentin toimiaika on usein pitempi kuin parlamentin. Tämä voi aiheuttaa sen, että samanaikainen presidentti ja pääministeri edustavat eri puolueita ja poliittisia ohjelmia, tai että maahan syntyy presidenttiä vastustava koalitiohallitus. Tämä voi johtaa presidentin ja pääministerin väliseen konfliktiin. Koska presidentti voi puolipresidentillisessä järjestelmässä hajottaa parlamentin ja määrätä uudet vaalit, hän saattaa olla jopa vahvemmassa asemassa kuin presidentti presidenttijohtoisessa järjestelmässä tai pääministeri parlamentillisessa järjestelmässä.
Euroopan suurimpia puolipresidentiaalisia valtioita ovat Ranska ja Venäjä. Muita esimerkkejä semipresidentiaalisesta järjestelmästä Euroopassa ovat olleet ainakin Suomi ja Kroatia, mutta nämä maat siirtyivät semipresidentialismista laajaan parlamentarismiin vuonna 2000. Ranskassa hallintomuoto otettiin käyttöön pyrkimyksenä tasapainottaa neljännen tasavallan parlamentaarista epävakautta. Hallintomuoto on yleistymässä myös kehittyvissä maissa, koska niissä on usein halua yhdistää demokratia ja vahvan johtajan järjestelmä maan etnisten jakolinjojen ylittämiseksi tai poliittisen kehityksen johtamiseksi.
Moritz Schlick

| Moritz Schlick |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Friedrich Albert Moritz Schlick
Syntynyt: 14. huhtikuuta 1882 Berliini
Kuollut: 22. kesäkuuta 1936 (54 vuotta) Wien
Kansalaisuus:  saksalainen
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Max Planck
Oppilaat:  Rudolf Carnap
Tutkimusalue:  fysiikka, filosofia
Tunnetut työt:  Allgemeine Erkenntnislehre Fragen der Ethik
Moritz Schlick [šlik] (14. huhtikuuta 1882 Berliini – 22. kesäkuuta 1936 Wien) oli saksalainen fyysikko ja filosofi, joka tunnetaan yhtenä loogisen empirismin perustajista ja Wienin piirin johtohahmona.
Elämä

Schlick syntyi Berliinissä varakkaaseen perheeseen. Hänen isänsä oli Ernst Albert Schlick ja äitinsä Agnes Arndt. Kuusitoistavuotiaana hän alkoi lukea René Descartesin, Arthur Schopenhauerin ja Friedrich Nietzschen teoksia. Erityisesti Nietzschen Näin puhui Zarathustra teki häneen vaikutuksen. Schlick opiskeli fysiikkaa Heidelbergin yliopistossa, Lausannen yliopistossa ja lopulta Berliinin yliopistossa. Vuonna 1904 hän väitteli tohtoriksi Berliinin yliopistosta Max Planckin ohjauksessa. Oltuaan vuoden yksityisdosenttina Göttingenin yliopistossa Schlick aloitti opinnot Zürichin yliopistossa syksyllä 1907. Samana vuonna hän avioitui amerikkalaisen Blanche Hardyn kanssa.
Schlick suoritti ensimmäisen maailmansodan sotilaspalveluksen fyysikkona kahdessa vuodessa Johannisthalin sotilaslentokentällä. Vuonna 1918 julkaistiin Schlickin varhainen pääteos Allgemeine Erkenntnislehre, jossa hän puolusti realismia ja positivismia uuskantilaisuutta vastaan. Schlick työskenteli Rostockin yliopistossa vuoteen 1921 asti. Tuona aikana Schlick myös tutki ensimmäisten joukossa Albert Einsteinin suhteellisuusteorian filosofisia seurauksia. Vuonna 1921 Schlick otti vastaan kutsun Kielin yliopiston professoriksi. Vuonna 1922 hänestä tuli Ernst Machin seuraaja Wienin yliopiston luonnonfilosofian professorina. Vuonna 1929 Schlick kieltäytyi nimityksestä Bonnin yliopistoon ja toimi seuraavina vuosina vierailevana professorina Stanfordin yliopistossa ja Berkeleyn yliopistossä.
Elämä > Wienin piiri ja Wittgenstein

Schlickin ympärille muodostui 1920-luvulla hänen kollegoistaan ja oppilaistaan koostuva keskustelukerho, jota yhdisti kiinnostus tieteenfilosofiaan ja moderniin logiikkaan. Puolimuodollista kerhoa alettiin vähitellen nimittää Wienin piiriksi. Sen keskeisimpiä jäseniä olivat Schlickin itsensä lisäksi Rudolf Carnap, Otto Neurath, Kurt Gödel ja Herbert Feigl. Karl Popper oli yksi tunnetuista Wienin piirin aikalaiskriitikoista. Toiminnassa oli mukana kymmeniä muitakin filosofeja. Suomeen Wienin piirin ajatuksia toi Eino Kaila, vaikkei hän hyväksynytkään sen kaikkia linjauksia.
Schlick tunsi Ludwig Wittgensteinin, joka vaikutti huomattavasti hänen filosofiseen ajatteluunsa. Schlick puolusti Wienin piirin toimintaan merkittävästi kytkeytynyttä Wittgensteinin teosta Tractatus logico-philosophicus. Oli osaltaan Schlickin vaikutusta, että Wittgenstein jatkoi työskentelyä filosofian parissa.
Elämä > Schlickin murha

Kun natsit nousivat valtaan Saksassa ja Engelbert Dollfuss Itävallassa, monet Wienin piirin jäsenet muuttivat Yhdysvaltoihin ja Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Schlick jäi kuitenkin Wieniin. Hänen entinen opiskelijansa Johann Nelböck alkoi vainota Schlickiä ja uhkasi kahdesti tappavansa hänet. Schlick raportoi tapahtumista poliisille, minkä seurauksena Nelböck suljettiin psykiatriseen sairaalaan. Molemmilla kerroilla Nelböck kuitenkin vapautettiin jonkin ajan kuluttua.
Nelböck ampui 22. kesäkuuta 1936 Schlickiä pistoolilla neljästi yliopiston portailla, kun tämä oli matkalla pitämään luentoa. Schlick kuoli välittömästi. Nelböck tunnusti teon, ja hänet pidätettiin ilman vastarintaa. Ampuja todettiin syylliseksi ja hän sai kymmenen vuoden vankeustuomion. Oikeudenkäynnin aikana Nelböck perusteli tekoaan muun muassa ideologisesti. Hänen mukaansa Schlickin metafysiikanvastainen filosofia oli horjuttanut hänen moraalista vakaumustaan.
Nelböck anoi 12. maaliskuuta 1938 armahdusta sen jälkeen, kun Itävalta liitettiin osaksi Natsi-Saksaa. Hänen perusteenaan oli, että Schlick oli juutalainen, joka kannatti valtiolle haitallisia oppeja ja että Nelböck oli palvellut kansallissosialismia tappamalla hänet. Vaikka Schlick ei ollut juutalainen, jo aiemmin nationalistiset ja juutalaisvastaiset piirit olivat leimanneet Schlickin varsinaiseksi syylliseksi murhaansa hänen filosofiansa ja läheisten juutalaisten kollegoidensa vuoksi. Nelböck vapautettiin ehdonalaiseen kuitenkin vasta 11. lokakuuta, koska syyttäjä piti hänen motiivejaan pääasiassa henkilökohtaisina. Nelböck oli vapautuessaan istunut kaksi vuotta kymmenen vuoden tuomiostaan.
Filosofia ja vaikutus

Schlick oli yksi loogisen empirismin kehittäjistä. Tämä filosofinen koulukunta jatkoi Auguste Comten perustamaa positivistista perinnettä. Loogiset positivistit asettivat filosofialle useita lähtökohtia. He kannattivat tieteellistä maailmankuvaa vastustivat metafysiikkaa, jonka he tuomitsivat mielettömäksi. Loogisten empiristien mukaan tieteellisen tiedon on perustuttava kokemukseen. Filosofian tehtävänä oli puolestaan analysoida tieteen kieltä. Merkitykselliset väitteet ovat verifioitavissa, eli on loogisesti mahdollista osoittaa, ovatko ne tosia vai epätosia. Lauseet, jotka eivät ole verifioitavissa, ovat tieteen näkökulmasta sisällöltään merkityksetöntä. Loogiset empiristit puolustivat tieteiden ykseyttä eli ajatusta, jonka mukaan tulevaisuudessa yksi yhtenäinen tiede käsittäisi kaikki erityistieteet.
Schlickin tutkimuskohteita olivat muun muassa kausaliteetti, todennäköisyys, tietoteoria, logiikka, kielifilosofia, vapaa tahto, etiikka ja estetiikka. Etiikan alalla hän pohti onnellisuutta hyvän elämän päämääränä. Fysiikan alalla hän perehtyi Einsteinin erityiseen suhteellisuusteoriaan sekä modernin fysiikan käsityksiin ajasta ja avaruudesta. Hän antoi merkittävimman panoksensa kuitenkin tieteenfilosofiaan, ja myöhemmin Schlickin ajattelu vaikutti etenkin Pohjoismaissa, Isossa-Britanniassa ja Pohjois-Amerikassa.
Teoksia > Saksaksi

Über die Reflexion des Lichtes in einer inhomogenen Schicht (1904). (Fysiikan väitöskirja.)
Lebensweisheit: Versuch einer Glückseligkeitslehre (1908)
Das Grundproblem der Ästhetik in entwicklungsgeschichtlicher Bedeutung (1909)
Das Wesen der Wahrheit nach der modernen Logik (1910). (Filosofian väitöskirja.)
"Die Grenze der naturwissenschaftlichen und philosophischen Begriffsbildung" (1910)
"Gibt es intuitive Erkenntnis?" (1913)
"Die philosophische Bedeutung des Relativitätsprinzips" (1915)
"Idealität des Raumes, Introjektion und psychophysisches Problem" (1916)
"Erscheinung und Wesen" (1917)
Raum und Zeit in der gegenwärtigen Physik: Zur Einführung in das Verständnis der allgemeinen Relativitätstheorie (1917)
Allgemeine Erkenntnislehre (1918, toinen painos 1925)
"Einsteins Relativitätstheorie" (1921)
Hermann von Helmholtz: Schriften zur Erkenntnistheorie (1921)
"Kritizistische oder empiristische Deutung der neuen Physik?" (1921)
"Erleben, Erkennen, Metaphysik" (1926)
"Vom Sinn des Lebens" julkaisussa Symposion: Philosophische Zeitschrift für Forschung und Aussprache, Jg. 1, s. 331–354 (1927)
"Die Wende der Philosophie" (1930)
Fragen der Ethik (1930)
"Gibt es ein Materiales Apriori?" (1930)
"Positivismus und Realismus" (1932)
"Über das Fundament der Erkenntnis" (1934)
Gesammelte Aufsätze 1926–1936 (1938)
Die Probleme der Philosophie in ihrem Zusammenhang (1986) luentomuistiinpanot
Moritz Schlick Gesamtausgabe (2006) I/1, I/2, I/3, I/5, I/6
Teoksia > Englanniksi

”The Future of Philosophy” (1930)
Form and Content: An Introduction to Philosophical Thinking (1932)
”Facts and Propositions” (1935)
”Unanswerable Questions?” (1935)
”Meaning and Verification” (1936)
Teoksia > Suomennettuja artikkeleita

Schlick, Moritz: Filosofian käänne. (Suomentanut Tapani Kilpeläinen.) Niin & näin, 2014, nro 1, s. 26–30.  Artikkelin verkkoversio.
Schlick, Moritz: ”Positivismi ja realismi”, Ajattelu, kieli, merkitys: Analyyttisen filosofian avainkirjoituksia, s. 70–94.  (Toimittanut Panu Raatikainen)  Helsinki:  Gaudeamus, 1997.  ISBN 951-662-683-1
Kirjallisuutta

Edmonds, David: The Murder of Professor Schlick: The Rise and Fall of the Vienna Circle.  Princeton University Press, 2020.  ISBN 978-0-6911-6490-8
Haaparanta, Leila: Millainen on filosofinen ongelma? Niin & näin, 1999, nro 4, s. 3–6.  Artikkelin verkkoversio.
Hirvonen, Ilmari: Moritz Schlickin empiirinen realismi. Ajatus, 2019, 76. vsk, s. 125–167.  Artikkelin verkkoversio.
Manninen, Juha: Eino Kaila ja tie Wienin piiriin. Tieteessä tapahtuu, 2002, 20. vsk, nro 2.  Artikkelin verkkoversio.
Manninen, Juha: Realisti Wienin piirin väittelyissä. Tieteessä tapahtuu, 2002, 20. vsk, nro 7, s. 40–52.  Artikkelin verkkoversio.
Manninen, Juha: Wien, Cambridge, Königsberg: Filosofisia tapahtumia 1929–1930. Tieteessä tapahtuu, 2004, 22. vsk, nro 4, s. 17–26.  Artikkelin verkkoversio.
Niiniluoto, Ilkka & Koskinen, Heikki J. (toim.): Wienin piiri.  Helsinki:  Gaudeamus, 2002.  ISBN 951-662-866-4
Raatikainen, Panu: Looginen positivismi, Wienin piiri ja Moritz Schlick. Niin & näin, 2014, nro 1, s. 31–34.  Artikkelin verkkoversio.
Sintonen, Matti: ”Empirismi ja positivismi”, Nykyajan filosofia, s. 45–109.  (Toimittaneet Ilkka Niiniluoto ja Esa Saarinen)  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26207-2
Aiheesta muualla

Manninen, Juha: ”Ennen Wienin piiriä: Moritz Schlick, Hans Reichenbach ja Eino Kaila” Järjen todellisuus: Juhlakirja Markku Mäelle, Osa 2.
Raatikainen, Panu: ”Looginen positivismi ja Wienin piiri” LOGOS – ensyklopedia. Arkistoitu 14.4.2020. Viitattu 18.4.2020.
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Moritz Schlick Wikimedia Commonsissa
1900-luvun filosofia  Looginen empirismi
Wienin piiri:
Gustav Bergmann ·
Rudolf Carnap ·
Herbert Feigl ·
Philipp Frank ·
Kurt Gödel ·
Hans Hahn ·
Victor Kraft ·
Karl Menger ·
Otto Neurath ·
Moritz Schlick ·
Friedrich Waismann


Berliinin piiri:
Kurt Grelling ·
Carl Gustav Hempel ·
David Hilbert ·
Richard von Mises ·
Hans Reichenbach


Muita edustajia:
Alfred J. Ayer ·
Eino Kaila ·
Ernest Nagel ·
Karl Popper ·
Louis Rougier ·
Alfred Tarski ·
Willard Van Orman Quine
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Schlickin murhapaikka Wienin yliopiston päärakennuksella.
Lattialaattaan kaiverrettu muistoteksti Schlickin murhapaikalla.
Moritz Schlickin hauta Pötzleinsdorfin hautausmaalla.
Senegalin lippu

Senegalin lippu.
Senegalin lippu on Senegalin tunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Malliltaan se on trikolori, jonka värit ovat vasemmalta oikealle vihreä, keltainen ja punainen.
Senegalin lippu otettiin käyttöön kun Senegal irtautui Malista. Tähti symboloi lippujen eroja. Senegalin lipussa värit edustavat kolmea puoluetta, jotka yhdistyivät muodostaen Union Progressiste Sénégalaisen eli Senegalin Edistyksellinen Unionin, jota johti presidentti Léopold Sédar Senghor. Tähti edustaa valistusta ja tietoa.
Seitsemän raivoisaa gladiaattoria

| Seitsemän raivoisaa gladiaattoria Seitsemän taistelijaa> I sette magnifici gladiatori |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Claudio Fragasso, Bruno Mattei
Käsikirjoittaja:  Claudio Fragasso
Tuottaja:  Menahem Golan, Yoram Globus
Säveltäjä:  Dov Seltzer
Kuvaaja:  Silvano Ippoliti
Leikkaaja:  Bruno Mattei
Lavastaja:  Amedeo Mellone
Pääosat:  Lou Ferrigno, Sybil Danning, Brad Harris, Dan Vadis
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia, Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Cannon Italia Srl
Ensi-ilta:  21. syyskuuta 1984 (Suomi)
Kesto:  95 minuuttia
Alkuperäiskieli:  italia / englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Seitsemän raivoisaa gladiaattoria (myös Seitsemän taistelijaa, ital. I sette magnifici gladiatori, engl. The Seven Magnificent Gladiators) on vuonna 1983 valmistunut Claudio Fragasson ja Bruno Mattein ohjaama italialais-yhdysvaltalainen seikkailuelokuva. Cannon Filmsin tuottama tarina on Rooman valtakuntaan sijoittuva muunnelma Akira Kurosawan Seitsemään samuraihin perustuvasta westernistä Seitsemän rohkeata miestä. Sen sankaria Hania näyttelee amerikkalainen kehonrakentaja Lou Ferrigno, joka oli aikaisemmin tullut tunnetuksi television Hulkina.
Juoni

Kuolemattoman rosvopäällikkö Niceroten joukot terrorisoivat syrjäisen maalaiskylän asukkaita. Kylän naiset lähtevät Roomaan etsimään taistelijaa, joka kykenisi puolustamamaan heitä Akilleen taikamiekalla. Gladiaattoreista voimakkain on mahtavalihaksinen barbaari Han, joka on juuri pelastanut kuolemalta kilpa-ajoissa voittamansa Scipion. He pakenevat Rooman keisarin hovista ja saavat mukaansa joukon muita taistelijoita vapauttamaan kylää.
Gladiaattorit ja heihin liittyneet kyläläiset torjuvat Niceroten ensimmäisen hyökkäyksen. Tämä houkuttelee sankarit ulos kylästä, ottaa sen asukkaat panttivangeiksi ja pakottaa seitsikon antautumaan häpeällisesti. Gladiaattorit päättävät palata taistelemaan Niceroten joukkoja vastaan ja lopulta Han onnistuu tappamaan rosvopäällikön taikamiekallaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Lou Ferrigno  | … |  Han   |
|  Sybil Danning  | … |  Julia   |
|  Brad Harris  | … |  Scipio    |
|  Dan Vadis  | … |  Nicerote    |
|  Carla Ferrigno  | … |  Pandora   |
|  Barbara Pesante  | … |  Anakora   |
|  Yehuda Efroni  | … |  keisari   |
|  Mandy Rice-Davies  | … |  Lucilla    |
|  Robert Mura  | … |  Vendrix    |
|  Emilio Messina  | … |  Goliath   |
|  Giovanni Cianfriglia  | … |  Festo   |
|  Salvatore Borghese  | … |  Glafiro   |
|  Françoise Perrot  | … |  Cornelia   |
|  Antonella Giacomini  | … |  Diana   |
|  Mary Rader  | … |  Lydia   |
|  Philip Bard  | … |  Dex   |
|  Gregg Logan  | … |  Dario   |
|  Peter Rugge  | … |  Meorio   |
|  Raul Cabrera  | … |  armeijan kapteeni   |
|  John Growne II  | … |  Judas   |
Kritiikki

Seitsemän raivoisaa gladiaattoria edustaa Conan – barbaarin vanavedessä uudelleen lämmitettyä 1960-luvun vaihteen peplumia. Se on eräänlainen kunnianosoitus tyylilajin veteraaneille, joista mukana ovat Brad Harris, Dan Vadis, Giovanni Cianfriglia ja Salvatore Borghese. Halvalla tehty elokuva on melko sujuvaa ja harmitonta viihdettä, eikä juurikaan kuvasta ohjaajilleen tyypillistä överiksi menevää törkyistä roskaa. Lou Ferrignon lihakset varastavat show’n Sybil Danningin piilossa pysyviltä rinnoilta ja keisarin hovin kissatappelu on päivitetty versio peplumkliseisiin kuuluvista tanssitytöistä. Seitsemästä rohkeasta miehestä on olemassa myös alkuperäinen peplumversio, Richard Harrisonin tähdittämä I sette gladiatori vuodelta 1962.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen kutsuu elokuvaa katselukelvottomaksi ongelmajätteeksi ja antaa sille tähtien sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
Julkaisut

Seitsemän raivoisaa gladiaattoria oli Lou Ferrignon ensimmäinen Italiassa kuvattu elokuva, mutta se julkaistiin valkokankaalla vasta Luigi Cozzin ohjaaman Herculeen jälkeen. Elokuva päätyi nopeasti videolle, mutta siitä ei ole olemassa virallista DVD-julkaisua. Harvalukuiset piraattiversiot on digitoitu videokaseteilta.
Aiheesta muualla

Seitsemän raivoisaa gladiaattoria Internet Movie Databasessa (englanniksi) (englanniksi)
Seitsemän raivoisaa gladiaattoria Elonet.
Gertrud Scholtz-Klink

| Gertrud Scholtz-Klink |
| --- | --- |
 Gertrud Scholtz-Klink vuonna 1934.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Gertrud Scholtz-Klink (synt. Gertrud Emma Treusch)
Syntynyt: 9. helmikuuta 1902 Adelsheim, Baden-Württemberg, Saksa
Kuollut: 24. maaliskuuta 1999 (97 vuotta) Bebenhausen, Baden-Württemberg, Saksa
Titteli:  NS-Frauenschaftin johtaja (Die Reichsfrauenführerin)
Gertrud Scholtz-Klink (synt. Gertrud Emma Treusch, 9. helmikuuta 1902 Adelsheim, Baden-Württemberg, Saksa – 24. maaliskuuta 1999 Bebenhausen, Baden-Württemberg, Saksa) oli kansallissosialistisen naisliiton NS-Frauenschaftin johtaja (Die Reichsfrauenführerin) ja Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen jäsen.
Vaikka Scholtz-Klink saavutti natsi-Saksan korkeimman arvonimen ja tehtävän, jonka nainen saattoi saavuttaa, hän oli siitä huolimatta selvästi miesvaltaisen yhteiskuntansa varjossa eikä nauttinut todellista miesten yli nousevaa määräysvaltaa.
Varhainen elämä

Gertrud Treusch syntyi Adelsheimissa 1902. Hänen pienporvarilliset vanhempansa kuuluivat luterilaiseen kirkkoon. Isä oli maanmittauslaitoksen virkamies ja perheeseen kuului Gertrudin lisäksi kaksi veljeä. Vuonna 1904 perhe muutti Eberbachiin, jossa Gertrud kävi peruskoulua 1908–1912. Hänen isänsä kuoli 1910 ja perhe muutti Mosbachiin 1912. Mosbachissa Gertrud kävi kansakoulun loppuun ja jatkoi oppikouluun. Valmistuttuaan oppikoulusta hän asui äitinsä luona ja työskenteli Punaisen Ristin parissa ja myöhemmin journalistina.