stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toğrul Əsgərov
Ura

Əsgərov voitti olympiakultaa 60 kilon sarjasta vuoden 2012 kesäolympialaisista Lontoosta. Hän voitti finaalissa Venäjän Besik Kuduhovin. Hän sai olympiahopeaa 65 kg:n painoluokassa Rio de Janeirossa 2016 hävittyään loppuottelussa venäläiselle Soslan Ramonoville.
MM-kilpailuista hänellä on yksi hopea 55 kilon sarjasta vuodelta 2010 Moskovasta. EM-kilpailuista Əsgərov on saavuttanut kultaa vuoden 2012 EM-kilpailuista Belgradista. Hän voitti Bakun Euroopan kisoissa 2015 kultaa 65 kg:n sarjassa.
Junioreiden MM-kilpailuissa hän saavutti kultaa 60 kg:n painoluokassa 2011 ja hopeaa 55-kiloisissa 2010. Hän voitti kadettien Euroopan-mestaruuden 46 kg:n sarjassa 2008 ja 54-kiloisissa 2009 sekä junioreiden Euroopan-mestaruuden 55 kg:n sarjassa 2010.
Tim Stützle

| Tim Stützle |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. tammikuuta 2002 (ikä 22) Viersen, Saksa
Kansalaisuus:   Saksa
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  184 cm
Paino:  85 kg
Seura
Seura:  Ottawa Senators
Sarja:  NHL
Pelinumero:  18
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2019–
Aik. seurat:  Adler Mannheim (DEL)
NHL-varaus:  3. varaus, 2020 Ottawa Senators
Tim Stützle (s. 15. tammikuuta 2002 Viersen) on saksalainen jääkiekkoilija, joka edustaa NHL-seura Ottawa Senatorsia. Seura varasi hänet ensimmäisellä kierroksella koko NHL:n varaustilaisuuden 2020 kolmantena pelaajana, jolloin Stützlestä tuli kaikkien aikojen pienimmällä numerolla NHL:ään varattu saksalaispelaaja Leon Draisaitlin (2014) ohella. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta Stützle osaa pelata myös laidassa.
Ura > Maajoukkueura

Stützle pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2020 ja 2021. Ensimmäisessä turnauksessa hänet valittiin ensimmäisen Kazakstania vastaan pelatun karsintasarjan ottelun päätteeksi Saksan ottelun parhaaksi pelaajaksi. Vuoden 2021 turnauksessa Stützle toimi joukkueen kapteenina. Hän oli tehoilla 5+5=10 Saksan paras maalintekijä ja Stützle jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton John-Jason Peterkan kanssa. He jakoivat koko turnauksen pistepörssin kolmannen sijan Suomen Anton Lundellin kanssa. Stützle palkittiin koko turnauksen parhaana hyökkääjänä ja hänet valittiin tähdistökentälliseen. Valmennus valitsi Stützlen Saksan turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta. Hänet valittiin myös Kanadaa vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi.
Stützle pelasi myös alle 18-vuotiaiden IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2018 ja 2019, joista ensimmäinen turnaus päättyi hopeaan ja jälkimmäinen kultaan sekä Saksan sarjanousuun pääsarjatasolle. Hän jakoi tehoilla 2+7=9 koko turnauksen syöttöpörssin voiton joukkuetoverinsa Simon Gnypin kanssa sekä joukkueensa sisäisen pistepörssin voiton Nino Kinderin kanssa. Stützle valittiin turnauksen parhaaksi hyökkääjäksi. Hän on toiminut myös Saksan alle 17- ja 16-vuotiaiden maajoukkueiden kapteenina.
Timo Kervinen

Timo Kervinen (29. syyskuuta 1957 Kajaani – 22. maaliskuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen varatuomari ja toimittaja. Hän toimi 1980-luvulta lähtien kokoomuksessa muun muassa poliittisen osaston päällikkönä, eduskuntaryhmän sihteerinä, Ilkka Suomisen erityisavustajana sekä puoluelehti Verkkouutisten pääkirjoitustoimittajana. Kervinen kuoli sairauskohtaukseen 49-vuotiaana.
Teokset

Nenonen, Marko; Kervinen, Timo; Isohella, Anne-Riitta: Synnin palkka on kuolema : suomalaiset noidat ja noitavainot 1500–1700-luvulla.  Helsinki:  Otava, 1994.  ISBN 951-11308-1-1.
Toni Keski-Liikala

Toni Ilmari Keski-Liikala (s. 1976) on suomalainen tanssinopettaja, tanssija, yhteisötanssiohjaaja ja koreografi, joka on toteuttanut useita tanssiproduktioita ja tehnyt poikkitaiteellisesti kokeilevaa yhteistyötä muusikoiden, laulajien, kuvataiteilijoiden, DJ:n ja näyttelijöiden kanssa. Hän on tuttu myös erilaisista tanssi- ja musikaali-koreografioistaan ammattilais- ja harrastajaproduktioissa. Koreografina hänen töitään on pidetty nokkelina ja kekseliäinä, mutta kuitenkin lämpimällä tavalla vastaanotettavina kokonaisuuksina.
Keski-Liikala on valmistunut tanssijaksi Outokummun oppimiskeskuksesta (nyk. Pohjois-Karjalan ammattiopisto Outokumpu) vuonna 2001. Tämän lisäksi hän on suorittanut ammatillisen opettajan opinnot Hämeen ammattikorkeakoulun ammatillisessa opettajakorkeakoulussa vuonna 2017. Hän on täydentänyt osaamistaan myös muun muassa Pineapple Dance Studiossa, Lontoossa.
Erikoistumisaloinaan esiintyvänä tanssitaiteilijana hänellä ovat Nykytanssi (uusi tanssi), lyrical jazz, fyysinen teatteri, tanssiteatteri sekä improvisaatio. Näiden lisäksi tanssinopettajan ja koreografin työssä hänen ohjelmistoonsa kuuluvat muun muassa jazztanssi. Opetustyötä hän on tehnyt niin tanssialan ammattilaisessa koulutuksessa, kuin edistyneistä oppilaisryhmistä tanssin varhaiskasvatukseen. Lisäksi opetustyön yhtenä painopisteenä on poikien tanssitunnit.
Keski-Liikala toteuttaa yhteisötanssiprojekteja monipuolisesti erilaisille kohderyhmille. Hän on kuitenkin erikoistunut lasten- ja nuorten osallistaviin yhteisötanssihankkeisiin ja erityisesti syrjäytymistä ennaltaehkäisevään työskentelyyn. Yhteisöllisyys näkyy myös osana lasten- ja nuorten tanssinopetustoimintaa.
Hän on toiminut myös tuotannollisissa tehtävissä. Vuosina 2004-2005 hän toimi Kallion kulttuuripysäkillä ja edelleen Kallio kukkii- ja Kallio kipinöi -kulttuuritapahtumien päävastuullisena tuottaja-koordinaattorina Helsingissä. Lisäksi vuosina 2004-2006 hän toimi Keski-Uudenmaan tanssiopiston projektipäällikkönä.
Vuosina 2013-2017 Keski-Liikala kuului Suomen tanssi- ja sirkustaiteilijat ry:n hallitukseen (ent. Suomen tanssitaiteilijain liitto). Hänen keskeisimmäksi henkilökohtaiseksi tehtäväksi nousi soveltavien menetelmien parissa työskentelevien tanssi- ja sirkusalan ammattilaisten edunvalvonnan edistäminen. Käytännön toimenpiteitä olivat esimerkiksi palkkasuositusten, sekä ohjeistusten kokoaminen.
Hän on toiminut Kulttuuriyhdistys Lila ry:n hallituksen jäsenenä ja varapuheenjohtajana usean vuoden ajan.
Philip Thicknesse

Philip Thicknesseä esittävä karikatyyri vuodelta 1790.
Kapteeni Philip Thicknesse (1719 – 23. marraskuuta 1792) oli brittiläinen kirjailija, eksentrikko ja Thomas Gainsboroughin ystävä.
Thicknesse syntyi Taffordshiressä, Englannissa ja asui Farthinghoessa ja Bathissa.
Hän julkaisi Turkkilaista, näennäisesti shakkia pelaavaa automaattia, koskevan artikkelin The Speaking Figure and the Automaton Chess Player, Exposed and Detected. Se sisälsi kuitenkin useita virheitä.
Kirjat

A Year's Journey through France and Part of Spain, Osa I
A Year's Journey through France and Part of Spain, Osa II
Aiheesta muualla

Elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvia
Manybooks.net
Timur Kibirov

Timur Kibirov 2011
Timur Jurjevitš Kibirov (oikea nimi Zapojev), (ven. Тиму́р Ю́рьевич Киби́ров) (оsseetti: Къибирты Тимур Юрийы фырт); (15. helmikuuta 1955, Šepetovka, Hmelnitskin alue, Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta, Neuvostoliitto) on venäläinen runoilija.
Suku ja koulutus

Timur Kibirovin vanhemmat olivat ammatiltaan upseeri ja opettaja. Hän valmistui vuonna 1981 Moskovan aluepedagogisen instituutin filologian ja historian osastolta.
Kirjallinen ura

Timur Kibirov alkoi saada tunnustusta underground-runoilijana 1980-luvun lopulla, vaikka hänen neuvostoelämän absurdiutta ironisoivia teoksiaan ei voitu julkaista Neuvostoliiton aikana.
Hänen runouttaan julkaistiin omakustanteina eli samidzadtina vuodesta 1986 lähtien. Jo ensimmäiset runot 'Metsäkoulu' (ven.  Лесная школа, 1988); 'Konstantin Ustinovitš Tšernenkon elämä' (ven. Жизнь Константина Устиновича Черненко,1988); runokirja 'Yleiset paikat', (ven. Общие места, 1990) aiheuttivat laajaa kiistelyä ja asettivat kirjoittajan muiden konseptuaalirunoilijoiden Dmitri Prigovin ja Lev Rubinsteinin kanssa samalle tasolle.
1990-luvun alusta lähtien hän on julkaissut paljon ja hänestä on tullut yksi nyky-Venäjän tunnetuimmista runoilijoista. Kibirov on kirjoittanut kolmetoista runokokoelmaa, mukaan lukien 'Kun Lenin oli pieni' (ven. Когда был Ленин маленьким, 1995), Amour, exil (2000) ja 'Shropshire Ladin marginaaleissa' (ven. На полях «A Shropshire lad», 2007) hänen huomattavan vapaa käännöksensä A. E. Housmanin klassikkoteoksesta. Kibirov on voittanut monia palkintoja, muun muassa "Anti-Booker" -palkinto (1997) ja arvostettu Venäjän kansallinen runoilijapalkinto (2008), Znamija-lehden palkinto (2010), Venäjän federaation hallituksen kulttuurialan palkinto (2010) ja "Big Book Prize" (ven. Большая книга) -palkinto (2020).
Hän kuuluu moskovolaisen konseptualismin runoilijoihin Dmitri Prigovin ja Lev Rubinšteinin ohella ja hän on venäläisen postmodernismin suuria nimiä. Prigov, Rubinšteinin ja Kiburov hyödynsivät runoudessaan ideologisen kielen tyhjää retoriikkaa, kliseitä ja kommunistisen puolueen iskulauseita. Moskovalaiset konseptualistit näkivät itsensä myös venäläisen avantgardismin perinteen jatkajina. Tärkeä vaikuttaja oli erityisesti 1920-1930 -lukujen OBERIU-ryhmä, jonka kirjailijoiden tekstejä luettiin samizdat-versioina underground-piireissä.
Kibirovin runojen englanninkieliset käännökset ovat ilmestyneet teoksissa The Poetry of Perestroika (Mortimer & Litherland, 1991), Third Wave: The New Russian Poetry (Johnson & Ashby, 1992) ja Contemporary Russian Poetry: Anthology (Kates & Bunimovich, 2008).
Vuonna 1996 hän kuului niihin kulttuurin ja tieteen hahmoihin, jotka kehottivat Venäjän viranomaisia ​​lopettamaan Tšetšenian sodan ja siirtymään neuvotteluprosessiin.
Vuonna 1998 Kibirov oli Aleksandr Puškinin syntymän 200-vuotisjulkaisun päätoimittaja. 1990-luvun lopulta vuoteen 2003 hän työskenteli useissa televisioyhtiöissä elokuvien ja TV-ohjelmien kääntäjänä, vuosina 2004-2006 kolumnistina Culture-radioasemalla. Vuodesta 2003 lähtien hän on työskennellyt televisiotoimittajana ja NTV-televisiokanavan ilmoitustekstien kirjoittajana.
Hän on kääntänyt interlineaarisesti Akhsar Kodzatin runot osseetin kielestä. Vuodesta 1995 lähtien hän oli Venäjän PEN-keskuksen jäsen, josta erosi vuonna 2017. Vuodesta 1997 hän on ollut Literaturnoje obozrenije (ven. Литературное обозрение) -lehden toimituskunnan jäsen.
Timur Kibirov asuu ja työskentelee Moskovassa.
Suomennettuja runoja

Lukijani, mitäs tästä tykkäät: siitä että kesä päättyy, Kuka puhuu - kaksitoista runoilijaa Suomesta ja Venäjältä. Mallinen, Jukka (toim.), Atena Kustannus, Jyväskylä, 1997. ISBN / ISSN 951-796-098-0.
Sarjasta "Derzhavinin muistolle", Kuka puhuu - kaksitoista runoilijaa Suomesta ja Venäjältä. Mallinen, Jukka (toim.), Atena Kustannus, Jyväskylä, 1997. ISBN / ISSN 951-796-098-0.
1937, Päämäärä vie meitä ympyrää: uuden venäläisen avantgarderunouden antologia. Kääntänyt Jukka Mallinen (toim.), Tamara-press, Helsinki, 1989. ISBN / ISSN: 951-8994-01-3.
Pentti Haanpään tarina

| Pentti Haanpään tarina |
| --- | --- |

Kirjailija:  Matti Salminen
Kuvittaja:  Nina Kairisalo
Kansitaiteilija:  Eero Troberg (kuva) Nina Kairisalo (suunnittelu)
Kieli:  suomi
Genre:  elämäkerta
Kustantaja:  Into Kustannus
Julkaistu:  2013
Ulkoasu:  sid.
Sivumäärä:  305
ISBN:  978-952-264-242-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pentti Haanpään tarina on tietokirjailija, toimittaja Matti Salmisen kirjoittama elämäkerta kirjailija Pentti Haanpäästä. Teos ilmestyi 2013 ja sen kustansi Into. Teos kattaa Haanpään elämänvaiheet lapsuudesta kuolemaan saakka. Tekijä löysi taustatöitä tehdessään paljon uutta aineistoa sekä elämänvaiheista että tuotannosta.
Tausta ja sisältö

Teos on Salmisen usean vuoden työn tulos: hän aloitti taustatyöt vuonna 2010. Hän on tutkinut arkistoja, lukenut mikrofilmejä, selannut lehtiä, haastatellut Haanpään sukulaisia ja löytänyt näin Haanpään elämästä ja tuotannosta runsaasti uutta materiaalia, jonka ansiosta kuva Haanpäästä muuttuu merkittävällä tavalla.
Salminen polemisoi useassa yhteydessä Haanpäästä aiemmin luotua kuvaa ja erityisesti Haanpään nuoruuden elämäkerran kirjoittajan, Otavan kustannustoimittajan Eino Kauppisen (myöh. Kauppi) vuonna 1966 ilmestynyttä teosta Pentti Haanpää 1, joka päättyy vuoteen 1930, jolloin Haanpää oli 25-vuotias. Tätä teosta Salminen nimittää useassa yhteydessä "puolielämäkerraksi". Haanpään teosten kustannusoikeudet siirtyivät 2012 Otavalta Intolle.
Salmisen mukaan Kauppinen jätti Haanpään nuoruudesta ja suvusta paljon kertomatta ja loi näin totuudenvastaisen kuvan salaperäisestä Haanpäästä. Ongelmana Salminen pitää myös sitä, ettei Kauppinen ollut pelkästään Haanpään tutkija vaan myös tämän teosten kustannustoimittaja Otavalla. Salminen pitää yhtenä ongelman syynä Haanpään ja Kauppisen maailmankatsomuksellisia eroja: Haanpää sijoittui Salmisen mukaan aatteellisesti lähinnä kansandemokraattien joukkoon, Kauppisen ihanne taas oli sisällissodan Mannerheim.
Kauppinen ei jatkanut elämäkertaa, mutta hänenkin arkistoistaan Salminen on löytänyt uutta aineistoa, joista osaa hän uskoo Kauppisen tietoisesti salanneen. Kauppinen sai merkittävän osan Haanpään jäämistöä haltuunsa, ja Haanpään tytär vaati sitä myöhemmin itselleen. Kauppinen ei kuitenkaan luovuttanut kaikkea ja ennen kuolemaansa vuonna 2001 hän vei materiaalin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistoon. Myös Haanpään leski Aili Kauppinen piilotteli Haanpään jäämistöä, ja tämä materiaali löytyi 1997. Kaikkea tätä aineistoa Salminen on hyödyntänyt.
Teoksen loppuun Salminen on liittänyt luettelon lehdissä julkaistuista Haanpään kirjoituksista ja novelleista. Aineistossa on 305 nimekettä, ja samassa yhteydessä hän mainitsee Haanpään kirjoittaneen uransa aikana 350 novellia, joista osaa ei ole julkaistu kirjoissa. Tuorein novellikokoelma on Salmisen toimittama Ilmeitä isänmaan kasvoilla, joka Haanpäällä oli valmiina jo vuonna 1933. Samannimisen kokoelman tosin Eino Kauppinen julkaisi Haanpään ensimmäisten koottujen ensimmäisessä osassa, mutta sen sisältö on Kauppisen valitsema.
Arvioita

Useissa kritiikeissä Salmisen teos on  otettu ilahtuneena vastaan: ”nautittavaa luettavaa” (Aki Alanko, Savon Sanomat), ”kirja on kirjoitettu subjektiivisesti, sujuvasti, hauskasti ja jopa ironisesti, ja avoimen poleemisesti kantaa ottaen.” (Kaisa Kurikka, Turun Sanomat), ”Urakka olisi pitänyt tehdä ajat sitten −−. Tarkat tiedot novellien ja kertomusten julkaisusta ajankohtineen antavat uuden kuvan Haanpään maailmankatsomuksesta ja yhteyksistä.” (Kari Sallamaa, Kaleva), ”Pentti Haanpää on lopultakin saanut elämäkertansa.” (Jarmo Uusi-Rintakoski, Kodin Pellervo), ”Mielenkiintoisin kirja, jonka olen tänä syksynä saanut – – käsiini” (Suonna Kononen, Karjalainen) ”Salminen on −− tehnyt suurtyön” (Erkki Tuomioja)
Kriittisesti teokseen suhtautuu Helsingin Sanomien arviossaan Vesa Karonen, joka on itsekin kirjoittanut aiemmin Haanpäästä (Haanpään elämä, SKS 1985). Hänen mukaansa Salminen moittii aiempia kirjoittajia ”usein vääristellenkin”, eikä hän pidä Salmisen subjektiiviseksi ja hauskaksi luonnehditusta kirjoitustyylistä vaan leimaa sen itsekehuksi ja paheksuu Salmisen työntäytyvän tarinan päähenkilöksi. Jarmo Uusi-Rintakoski tulkitsee saman kirjoittamiseksi minä-muodossa. Hän näkee, että kun Salminen sijoittaa itsensä Haanpään tarinan sisään ja ”kirjoittaa auki koko työprosessin eli ne merkilliset käänteet ja paljastukset joita siihen on liittynyt”, ”kyseessä on − − kaksi tarinaa: on tarina Haanpäästä, ja on tarina Haanpään tarinan kokoamisesta”.
Salminen lähetti Helsingin Sanomille Karosen arvioon kommentin, jossa hän muun muassa mainitsi työtä aloittaessaan pyytäneensä tapaamista niin Karoselta kuin muiltakin Haanpää-tutkijoilta. Kun Karonen kieltäytyi jyrkästi, Salminen jätti muutkin tutkijat sivuun ja keskittyi itse selvittämään asioita.
Aiheesta muualla

Jaana Torninoja-Latolan arvio teoksesta Agricolan kirja-arvosteluissa otsikolla: Sankarin jäljillä 28.10.2013.
Perttulan kartano
Aiheesta muualla

perttulankartano.fi (Arkistoitu – Internet Archive), kartanon kotisivut
Hämewiki (Arkistoitu – Internet Archive)
Pellon rautatieasema

Pellon rautatieasema (Pello, lyh. Pel) on rautatieliikennepaikka Suomen rataverkolla rataosalla Tornio–Kolari. Se sijaitsee Pellon kunnan keskustaajamassa, noin 121 kilometriä pohjoiseen Tornion rautatieasemalta ja noin 62 kilometriä etelään Kolarin rautatieasemalta.
Historia

Pello avattiin liikenteelle 3. tammikuuta 1964, kun rataosuus Kaulinrannan rautatieasemalta Pelloon valmistui. Seuraavana vuonna valmistui rataosuus Pellosta Sieppijärven rautatieasemalle. Henkilöliikenne rataosalla lakkautettiin 1. joulukuuta 1966, mutta henkilöliikenne alkoi uudelleen, kun yöjunaliikenne Kolariin aloitettiin vuonna 1985. Vuonna 1972 Pelloon rakennettiin elementtirakenteinen asemarakennus.
Marraskuussa 2022 Pelloon valmistui raakapuuterminaali.
Liikenne

Pellon rautatieasemalla on sekä henkilö- että tavaraliikennettä. Liikennepaikka on rataosan ainoa liikennepaikka, jossa junien kohtaaminen on mahdollista. Liikenteenohjaus hoidetaan kaukokäytöllä Oulussa sijaitsevasta liikenteenohjauskeskuksesta käsin.
Pellossa on yksi laituriraide, noin 760 metriä pitkä sivuraide ja kaksi pistoraidetta. Pellossa pysähtyvät rataosalla kulkevat yöjunat. Vuonna 2019 asemaa käytti noin 2 800 matkustajaa.
Torsti Spoof

| Torsti Spoof |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muusikko
Tyylilajit:  Hard rock Heavy metal Funk rock Pop
Soittimet:  Kitara
Yhtyeet:  Entiset yhtyeet: Leverage Funkykarkurit Hausmylly A-Tyyppi
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Torsti Spoof (s. 2. helmikuuta 1971 Jyväskylä) on suomalainen säveltäjä, kitaristi ja musiikkituottaja. Hän säveltää musiikkia artisteille, trailereihin, peleihin ja mainoksiin.
Ura

Torsti Spoofin musiikillinen ura alkoi keikka- ja studiomuusikkona 1990-luvun vaihteessa. Hän soitti kitaraa mm. Funkykarkureissa, Hausmyllyssä ja Kaija Koon yhtyeessä. Viimeisin yhtye oli jyväskyläläinen Leverage, jossa Spoof oli perustamisesta vuoteen 2018 asti. Spoofin muusikonuraan sisältyy noin 2000 keikkaa ja studiomuusikkona noin 100 levyä. Suomaisyleisölle tunnetuin kappale, jota Spoof on ollut tekemässä, on A-Tyyppi-yhtyeen jääkiekkolaulu "Ihanaa Leijonat, Ihanaa!"
Vuonna 1995 Spoof oli mukana perustamassa jyväskyläläistä Studio Audio -äänitysstudiota. Hän työskenteli studiossa vakituisesti tuottajana, äänittäjänä ja miksaajana 2010-luvulle saakka, kunnes luopui osakkuudestaan keskittyäkseen sävellystöihinsä.
Studiotyöskentelyn ohella Spoof aloitti elokuvamusiikin säveltämisen. 2010-luvulla hän sai oman sävellyksensä Star Wars -elokuvan traileriin, mistä käynnistyi aktiivinen kansainvälinen ura ja työskentely Hollywood-tuotantojen parissa. Hän on tehnyt musiikkia mm. Viidakkokirja- ja Apinoiden planeetta -elokuvien trailereihin. Vuonna 2023 Spoof oli tiettävästi ensimmäisenä suomalaisena ehdolla tuotanto- ja katalogimusiikin Mark Awards-gaalassa. Spoofin sävellys "Kingdom of Darkness" oli ehdolla gaalan pääkategoriassa "Vuoden elokuvatraileri".
Nykyisin Torsti Spoof työskentelee päätoimisena säveltäjänä tuottaen musiikkia tv-tuotantoihin ja elokuvatrailereihin. Lisäksi hän omistaa vaimonsa Sini Spoofin kanssa yksityisen musiikkikoulun ja tekee spiikkauksia mainoksiin.
Yksityiselämä

Spoof aloitti musiikin opiskelun jo ennen kouluikää. Hän opetteli ensin pianon ja akustisen kitaran soittoa, mutta lopulta valitsi pääinstrumentikseen sähkökitaran.
Torsti Spoof asuu perheineen Jyväskylässä, jossa hän on asunut lapsesta lähtien.
Aiheesta muualla

Torsti Spoof lauluntekijänä - Fono.fi
Puurunen, Titta: Muusikko kuuli, miten tekoäly tekee biisin kahdessa minuutissa – nyt hän pohtii alanvaihtoa Yle Uutiset.  4.6.2024. Viitattu 4.6.2024.
Leverage
| Paolo Ribaldini • Tuomas Heikkinen • Mikko Salovaara • Marko Niskala • Sami Norrbacka • Valtteri Revonkorpi |
| --- | --- |
Diskografia:  Tides • Follow Down That River • Blind Fire • Circus Colossus • Determinus • Above the Beyond
Katso myös:  Brother Firetribe • Cashmir
Pariisin maailmannäyttely (1937)

Vuoden 1937 Maailmannäyttelyn alue kuvattuna Palais de Chaillotista käsin. Vasemmalla Saksan palviljonki, keskellä Eiffel-torni ja oikealla Neuvostoliiton paviljonki.
Näyttelyalueen kartta
Pariisin vuoden 1937 maailmannäyttely (ransk. Exposition Internationale des Arts et Techniques dans la Vie Moderne) oli Pariisissa 25. toukokuuta – 25. marraskuuta 1937 järjestetty maailmannäyttely. Näyttelyn motto oli "taide ja tekniikka nykyajan elämässä". Näyttely sijaitsi lähes 101 hehtaarin suuruisella Seinen ranta-alueelle molemmin puolin jokea Palais du Trocadérosta joen yli Marskentän alueelle. Näytteilleasettajia oli 1 500 ja maita 52. Maailmannäyttelyn kävijämäärä oli puolen vuoden aikana yli 31 miljoonaa.
Näyttelyosastoista

Näyttelyn keskeisiä esilläolijoita olivat kansallissosialistinen Saksa ja Neuvostoliitto. Saksan osaston pääsuunnittelija oli Albert Speer ja Neuvostoliiton osaston Boris Iofan. Osastot olivat vastapäätä toisiaan. Saksan osaston tunnusmerkkinä oli 54-metrinen marmoripylväs, jonka huipulla Saksan silloinen tunnus kotka kynsissään hakaristi. Neuvostoliiton osaston tunnusmerkkinä oli Vera Muhinan patsas "Työläinen ja kolhoosinainen". Mika Waltari kuvaa kyseisiä osastoja Suomen Kuvalehteen kirjoittamassaan matkaraportissa:
»Mahtavin ja symbolisesti vaikuttavin näky näyttelyalueella oli astuminen sisään Trocadéron portista illan hämärässä, kun sinervät valonheittäjät pyyhkivät taivasta ja Neuvosto-Venäjän ja Saksan vastakkain kohoavien, mahtavien näyttelyrakennusten harjalla valaistut veistokuvat tuijottivat toisiinsa. Neuvosto-Venäjän sirppeineen ja vasaroineen rinnakkain rientävä mies ja nainen ovat jo valokuvista tutut. Niitä vastapäätä kyyröttää Saksan paviljongin harjalla uhkaavana ja väijyen Saksan kotka.»
Neuvostoliitosta tuli ensimmäistä kertaa ulkomaille Pariisin maailmannäyttelyyn myös Puna-armeijan laulu- ja tanssiryhmä.lähde tarkemmin?
Muita tunnettuja Pariisin maailmannäyttelyn tunnusmerkkejä oli Espanjan näyttelyosasto, jonka oli suunnittelut Josep Lluís Sert. Osasto edusti tasavaltaista Espanjaa, joka oli juuri näyttelyhetkellä osapuolena Espanjassa käynnissä olleessa sisällissodassa. Osaston kuuluisin nähtävyys oli Pablo Picasson maalaus Guernica.
Suomalaisen säveltäjä ja orkesterinjohtaja Robert Kajanuksen lapsenlapsi, norjalainen kuvanveistäjä Johanne de Ribert Kajanus palkittiin maailmannäyttelyn pronssimitalilla teoksestaan "Äiti ja lapsi".
Maailmannäyttelyalue myöhemmin

Suurin osa vuoden 1937 näyttelyalueesta purettiin. Paikalle jääneitä rakennuksia olivat Palais de Chaillot ja Palais de Tokyo, jotka ovat myöhemmin olleet erilaisten museoiden käytössä.
Kuvia

Yleisnäkymä Pariisin maailmannäyttelystä
Saksan paviljonki
Neuvostoliiton paviljonki
Sveitsin paviljonki
Romanian paviljonki
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pariisin maailmannäyttely (1937) Wikimedia Commonsissa
Pariisin maailmannäyttely 1937, Arkkitehti, 01.09.1937, nro 9, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomi Pariisin maailmannäyttelyssä, Arkkitehti, 01.09.1937, nro 9, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vuoden 1937 maailmannäyttelyn Suomen paviljongin sisääntulo.
Vuoden 1937 maailmannäyttelyn Suomen paviljongin sisätiloista keramiikkaa, lasitaidetta ja ryijyjä sisältävä alue.
Penitentiary Blues

| Penitentiary Blues David Allan Coe |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 19 tammikuuta - 20 helmikuuta 1969
 Julkaistu: 1969
 Tuottaja(t): Shelby Singleton & Teddy Paige
 Tyylilaji: blues
 Kesto: 29.54
 Levy-yhtiö: Plantation Records
David Allan Coen muut julkaisut
|   | Penitentiary Blues 1969 | Requiem for a Harlequin 1970 |
Penitentiary Blues on yhdysvaltalaisen laulajan David Allan Coen debyyttialbumi, joka on julkaistu vuonna 1969.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut David Allan Con, ellei toisin mainittu.
Penitentiary Blues – 3.11
Cell #33 – 2.13 (Coe, Teddy Paige)
Monkey David Wine – 3.00
Walkin' Bum – 3.36 (Hank Mills)
One Way Ticket to Nowhere – 2.46 (Coe, Betty Coe, Teddy Paige, Cliff Barker)
Funeral Parlor Blues – 3.12 (Coe, Betty Coe, Teddy Paige)
Death Row – 2.44
Oh Warden – 2.45 (Coe, Teddy Paige)
Age 21 – 2.06
Little David – 2.12
Conjer Man – 2.09