stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kataisen hallitus
Ministerit > Huomautuksia

↑  Stubb toimi ministerinä ulkoasiainministeriössä, valtioneuvoston kansliassa sekä valtiovarainministeriössä (EU:n budjettiosastoa koskevat asiat).
↑  Hautala toimi ministerinä ulkoasiainministeriössä ja valtioneuvoston kansliassa (valtion omistajaohjausosastolle kuuluvat asiat).
↑  Haavisto toimi ministerinä ulkoasiainministeriössä ja valtioneuvoston kansliassa (valtion omistajaohjausosastolle kuuluvat asiat).
↑  Räsänen toimi lisäksi ministerinä opetus- ja kulttuuriministeriössä (kirkollisasiat).
↑  Virkkunen toimi liikenne- ja viestintäministeriön lisäksi ministerinä valtiovarainministeriössä.
↑  Viitanen toimi opetus- ja kulttuuriministeriön lisäksi ministerinä ympäristöministeriössä.
↑  Häkämies toimi lisäksi ministerinä valtiovarainministeriössä.
↑  Ihalainen toimi lisäksi ministerinä sisäministeriössä (kotouttamisyksikön asiat).
↑  Guzenina-Richardson toimi ministerinä sosiaali- ja terveysministeriössä.
↑  Huovinen toimi ministerinä sosiaali- ja terveysministeriössä.
↑  Virkkunen toimi ministerinä valtiovarainministeriössä.
↑  Kiuru toimi liikenne- ja viestintäministeriön lisäksi ministerinä ympäristöministeriössä.
↑  Viitanen toimi liikenne- ja viestintäministeriön lisäksi ministerinä ympäristöministeriössä.
↑  Arhinmäki toimi lisäksi ministerinä sosiaali- ja terveysministeriössä (tasa-arvoasiat).
Kritiikki

Kataisen hallitusta toistuvasti syytettiin päätöksenteon puutteesta ja että se siirsi vaikeita asioita myöhemmäksi. Hallituksen kärkihankkeet kunta- ja sote-uudistus eivät onnistuneet toivotulla tavalla.
Vasemmistoliiton Jyrki Yrttiahon ja Markus Mustajärven mielestä hallitusohjelma sisälsi erityisesti EU-tukikysymyksissä sellaisia linjauksia, että hallitukseen osallistuminen oli Vasemmistoliiton periaatteiden vastaista.
Perussuomalaisten silloinen johtaja Timo Soini nimitti Kataisen hallitusta hyytelöhallitukseksi ja sen hallitusohjelmaa sillisalaatiksi.
Hallitus hyväksyi myyntipäätöksen Fortumin omistamien sähköverkkojen myynnistä Caruna-yhtiölle. Hallitus uskotteli että sähkön siirtohinta ei nouse. Caruna kuitenkin teki päätöksen nostaa sähkön siirtohintaa 30 prosentilla.
Välikysymykset

Kataisen hallituksen kaudella oppositio jätti yhteensä 17 välikysymystä. Suomen Keskusta laati hallituskauden ensimmäisen välikysymyksen kuntien lähipalveluihin liittyen 16. syyskuuta 2011. Perussuomalaiset eivät yhtyneet välikysymykseen, koska eivät saaneet olla valmistelemassa sen sanamuotoa. Myöhemmin samana vuonna perussuomalaiset esittivät hallitukselle välikysymyksen eurokriisin hoidosta. Välikysymyksessä kysyttiin muun muassa, onko hallitus varautunut euron mahdolliseen hajoamiseen ja hyväksyykö se eduskunnan budjettivallan siirron EU-komissiolle. Perussuomalaiset eivät tarjonneet välikysymystä allekirjoitettavaksi toiselle oppositiopuolueelle keskustalle.
Helmikuussa 2012 perussuomalaiset jättivät välikysymyksen puolustusvoimien leikkauksista. Keskusta olisi Kimmo Tiilikaisen mukaan halunnut lähteä mukaan välikysymykseen, mutta perussuomalaiset eivät tähän suostuneet, koska keskusta oli aikaisemmin ollut valmis hyväksymään jalkaväkimiinat kieltävän Ottawan sopimuksen. 22. helmikuuta keskusta jätti välikysymyksen hallituksen suunnittelemasta kuntauudistuksesta. Maaliskuussa keskusta jätti hallitukselle välikysymyksen kotihoidon tuen tulevaisuudesta. Välikysymys oli vastaus uutisointiin siitä että hallitus saattaisi kehysriihessä leikata kotihoidon tuen keston kahteen vuoteen.
Oppositio jätti ensimmäisen yhteisen välikysymyksen 13. huhtikuuta 2012. Välikysymys koski Suomen vastuiden kasvattamista eurokriisissä ja Suomen AAA-luottoluokituksen turvaamista. Perussuomalaiset jättivät seuraavan välikysymyksen 8. kesäkuuta koskien tulevan EU-huippukokouksen asialistaa. Valtiovarainministeri Jutta Urpilainen vastasi välikysymykseen toteamalla, että huippukokouksen valmistelu oli kesken eikä hallitus voinut ottaa lopullisesti kantaa asioihin.
Maaliskuussa 2013 oppositio teki yhteisen välikysymyksen asuntopolitiikasta. Syyskuussa 2013 oppositio teki välikysymyksen kotihoidon tuen muutoksesta, joka opposition mukaan on oikeasti leikkaus. Hallitus suunnittelee kotihoidon tuen kiintiöimistä äidille ja isälle. Jo helmikuussa 2012 kehysriihessä hallitus mietti kotihoidon tuen keston lyhentämistä kolmesta vuodesta kahteen vuoteen, ja tuolloin keskusta teki aiheesta välikysymyksen. Puolueen mukaan hankkeesta vetäydyttiin tuolloin juuri välikysymyksen takia.
Helmikuussa 2014 oppositio eli perussuomalaiset, keskusta, vasenryhmä ja Muutos 2011 jätti välikysymyksen hallituksen kuntapolitiikasta. Opposition mukaan uudistuksen sisällöstä on kuulunut ristiriitaista tietoa, ja välikysymyksessä hallituspuolueet voivat selkiyttää linjaansa. Huhtikuussa oppositiopuolueet jättivät yhteisen välikysymyksen hallituksen perhepolitiikasta ja lapsilisien leikkaamisesta.
Aiheesta muualla

Wikiuutisissa on aiheeseen liittyvä uutinen: Tällainen on Suomen uusi hallitus
Neuvottelutulos hallitusohjelmasta (Arkistoitu – Internet Archive) Valtioneuvosto
Ministerien työnjako (Arkistoitu – Internet Archive)
yle.fi/tvuutiset/uutiset/upics/liitetiedostot/McKinsey_sopimus.pdf (arkistoitu)
Pääministeri Jyrki Kataisen hallituksen ohjelma.  Helsinki:  Valtioneuvoston kanslia, 2011.  Teoksen verkkoversio (PDF).
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kiviniemen hallitus | Suomen valtioneuvosto 22. kesäkuuta 2011 – 24. kesäkuuta 2014 | Seuraaja: Stubbin hallitus |  |
A. I. Virtanen

| Artturi Ilmari Virtanen |
| --- | --- |
 Virtanen noin 1930-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. tammikuuta 1895 Helsinki
Kuollut: 11. marraskuuta 1973 (78 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto, Teknillinen korkeakoulu
Tutkimusalue:  kemia, maatalous- ja ravintokemia
Tunnetut työt:  rehunsäilytysmenetelmä AIV-rehu
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto (1945)
Artturi Ilmari Virtanen (15. tammikuuta 1895 Helsinki – 11. marraskuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen kemisti, professori ja Suomen Akatemian ensimmäinen esimies. Hänen tunnetuin keksintönsä on AIV-rehu, jonka ansiosta hänet palkittiin vuonna 1945 Nobelin kemianpalkinnolla.
Virtanen työskenteli pitkään Valion laboratoriossa. AIV-suolan ja -rehun keksimisen jälkeen hän sai 1929 oman Biokemiallisen tutkimuslaitoksen, jota hän piti käytännössä koko uransa ajan tärkeimpänä työpaikkanaan, vaikka hän toimi pitkään myös Helsingin yliopiston professorina. Virtanen kehitti AIV-suolan ja -rehun lisäksi monia meijeritoimintaan liittyviä keksintöjä ja tutki muun muassa kansanterveyttä.
Nobel-palkinnon jälkeen Virtanen suuntasi enemmän tiedepolitiikkaan, ja hän toimi 1948–1964 Suomen Akatemian esimiehenä. Hänen johdollaan Akatemia esitti 1950-luvun alkupuoliskolla useiden tieteellisten toimikuntien perustamista. Virtanen oli myös kärkäs poliittinen kommentoija, minkä vuoksi hän ei ollut presidentti Kekkosen suosiossa. Tämä heikensi Virtasen poliittista arvovaltaa.
Nuoruus ja opiskelu > Lapsuus ja kouluaika

Artturi Ilmari Virtanen syntyi Helsingissä 1895. Kohtalaisen yleisen väärinkäsityksen mukaan Virtasen toinen nimi olisi ollut Iivari. Eeva-Liisa Lehdon tutkielman mukaan tämä juontuu siitä, että ruotsinkieliset maanviljelijät kutsuivat AIV-rehua nimellä ”A. Iivare”, joka kääntyi muotoon A. Iivari Virtanen.
Artturin isä Kaarlo oli veturinkuljettaja, joka oli muuttanut Helsinkiin 15-vuotiaana oppipojaksi rautateille. Äiti Serafiina oli isohkon talon tytär Hollolasta. Perheeseen syntyi Artturin lisäksi kuusi muuta poikaa. Neljä nuorinta poikaa kuoli keuhkokuumeeseen alle vuoden ikäisenä. Artturi itse on myöhemmin epäillyt kuolemien johtuneen A-vitamiinin puutteesta, sillä köyhässä perheessä ostettiin vain rasvatonta maitoa, jossa ei separoinnin takia ollut A-vitamiinia. Artturin vanhin veli Kaarlo (s. 1889) kuoli 19-vuotiaana aivokalvontulehdukseen. Artturin lisäksi yli 20-vuotiaaksi eli vain vuonna 1892 syntynyt Aarne.
Virtasen perhe muutti pian Artturin syntymän jälkeen Viipuriin. Siellä Artturi kävi Viipurin klassillisen lyseon, jossa oli vahva isänmaallinen henki. Virtanen viihtyi koulussa, mistä kertoo myös se, että hän toimi vuosina 1954–1957 koulun historiikkihankkeen puheenjohtajana. Historiikki ilmestyi 1958. Kouluaikana hän kiinnostui luonnosta ja keräsi yli 700 kasvin herbaarion. Lisäksi hän harrasti lukemista. Virtanen kertoi itse myöhemmin lukeneensa päivittäin kirjoja Viipurin kaupunginkirjastossa ja olleensa kirjaston ahkerin käyttäjä. Sekä luonto- että lukuharrastukset olivat tukemassa Virtasen halua tutkijan uraan.
Nuoruus ja opiskelu > Yliopisto-opinnot

Virtanen aloitti syksyllä 1913 Keisarillisessa Aleksanterin-Yliopistossa. Virtanen liittyi yliopistossa Wiipurilaiseen osakuntaan. Hän kuului osakunnan hiljaisiin mutta oli todennäköisesti sen verran aktiivinen, että sen venäläisvastaisuus vahvisti jo Virtasen Viipurin lyseossa omaksumaa aatetta.
Virtanen aloitti opiskelunsa filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisessa osastossa ja opiskeli eläintiedettä, kasvitiedettä, kemiaa, matematiikkaa ja myöhemmin myös sovellettua fysiikkaa. Kemia kiinnosti häntä kuitenkin eniten, ja siitä tuli hänen pääaineensa. Kemian professori Ossian Aschan tuki Virtasen pääainevalintaa. Virtanen pyrki suorittamaan opintonsa nopeasti, koska hänen perheensä oli vähävarainen. Filosofian kandidaatiksi hän valmistuikin jo 1916.
Aschan kannusti Virtasen jatko-opintoihin ja sai tämän suuntautumaan orgaaniseen kemiaan. Aschan palkkasi Virtasen myös assistentikseen. Virtanen sai keväällä 1917 Aschanilta väitöskirjansa aiheeksi hartsihappojen kemiallisen rakenteen tutkimisen. Hän pystyi aloittamaan sen tekemisen kuitenkin vasta syksyllä, sillä ensimmäisen maailmansodan takia Venäjän vihollisesta Saksasta ei saanut kemikaaleja ja muita laboratoriatarvikkeita.
Virtanen liittyi vuoden 1918 alussa Savitaipaleen suojeluskuntaan taistellakseen valkoisen Suomen puolesta. Virtasen osuudesta Suomen sisällissodan sotatoimiin on vain hyvin vähän tietoa. Hänen merkittävin sotatehtävänsä oli johtaa 15. helmikuuta 1918 Taavetin asemalle tehtyä hyökkäystä. Se päättyi perääntymiseen, koska punaiset olivat valmistautuneet hyökkäykseen saatuaan tiedon siitä etukäteen. Virtasen sotilasurasta sen jälkeen on niukalti tietoa, mutta hän sai syyskuussa 1918 ainaisen vapautuksen katarrin takia ja hänet siirrettiin kesällä 1919 nostoväen II luokkaan.
Sodan jälkeen Virtanen viimeisteli väitöskirjansa. Tutkimuksia pinabietinihapon konstitutiosta valmistui syksyllä 1918. Virtanen tutustui sitä tehdessään tarkasti kemiallisen yhdisteen rakenteen tutkimiseen. Hän sai tutkimuksestaan erinomaiset arviot. Virtanen valmistui maaliskuussa 1919, kun hän sai vielä valmiiksi fysiikan laudaturiin vaaditun erikoistyön.
Ura > Harjoittelijasta Valion laboratorioon

Valmistuttuaan Virtanen pääsi harjoittelijaksi Kymiyhtiön Kuusankosken sulfiittiselluloosatehtaalle. Hän sai tehtäväkseen selvittää prosessin rikkihäviöitä. Tehtaan johto oli tyytyväinen Virtaseen ja pyysi tätä jäämään yhtiöön. Suomenmielinen Virtanen ei kuitenkaan halunnut jäädä tehtaan ruotsinkieliseen ympäristöön, eikä hän ollut kiinnostunut tarjotuista työtehtävistä. Virtanen oli varsin huonovointinen jätettyään tehtaan, sillä hän oli saanut kiisu-uunista vaikean rikkidioksidimyrkytyksen.
Virtanen toipui kesällä 1919 vanhempiensa mökillä lähellä Viipuria ja oli pian taas työkunnossa. Hän sai heinäkuussa paikan Valtion vointarkastuslaitoksen väliaikaisena assistenttina. Hangon laboratoriossa ei kuitenkaan pystynyt työskentelemään, sillä se oli sodan aikana tyhjennetty eikä sitä voitu varustaa uudelleen laite-, tarvike- ja kemikaalipulan takia. Omien sanojensa mukaan Virtanen kulutti Hangossa aikaansa ”laiturilla meduusoja katsellen”. Vointarkastuslaitoksen kautta Virtanen pääsi töihin Valiolle, joka etsi laboratorioonsa kemistiä. Virtanen suostui Valion sopimukseen ja asetti sen ehdoksi opiskelun ulkomailla, missä hän pystyisi perehtymään maatalouskemiaan, mikrobiologiaan ja biokemiaan.
Virtanen aloitti Valiolla 1. lokakuuta 1919. Hänet lähetettiin vuonna 1920 opintomatkalle Eurooppaan. Hän työskenteli viisi kuukautta Georg Wiegnerin laboratoriossa Zürichin teknillisessä laboratoriossa. Wiegner tunnettiin erityisesti maaperä- ja rehututkijana, mutta Virtanen opiskeli Zürichissä fysikaalista kemiaa ja kolloidikemiaa. Paluumatkalla Virtanen oli vielä puolitoista kuukautta rasvakemisti Aloys Bömerin laboratoriossa Münsterissä.
Ura > Laboratorion johtoon

Valiossa huomattiin pian Virtasen kyvyt, ja hänet nimitettiin vuoden 1921 alussa laboratorion johtajaksi. Virtanen huomasi pian, että hänen oli täydennettävä bakteriologista tietämystään. Valion johtaja Otto Pehkonen sopi tammikuussa ruotsalaisen bakteriologin Christian Barthelin kanssa opintomatkasta. Virtanen lähti helmikuun alussa Experimentalfältetin tutkimuskeskukseen. Matka keskeytyi jo syyskuun lopulla, kun Virtanen sairastui tuberkuloosiin. Loppuvuosi meni sairaudesta toipumiseen.
Virtanen koki edelleen koulutuksensa puutteelliseksi ja meni syksyllä 1923 Tukholmaan Hans von Euler-Chelpinin laboratorioon. Virtanen työskenteli samassa huoneessa kuin Karl Myrbäck, jonka kanssa hänelle syntyi pysyvä toveruus. Tukholmassa Virtanen tutki maitohappokäymisen mekanismeja. Hän käytti kerman Streptococcus lactis -hapatebakteeria. Vaikka Virtanen ei pystynyt todistamaan sokerifostaatin syntymistä, hän oppi sokerien fosforylaation tutkimisen tekniikkaa. Hän tutki Tukholmassa myös maidon lipaasia. Vaikka Virtasen tutkimustulokset lipaasista olivat nykykäsityksen mukaan turhan yksinkertaiset, hänen julkaisunsa alkoivat Tukholman-aikana lähestyä biokemian kansainvälistä tietotasoa. Hän alkoikin olla ulkomaanmatkojensa ansiosta valmis itsenäiseksi tutkijaksi.
Virtanen palasi helmikuun 1924 lopulla Tukholmasta Valion laboratorioon. Hän pyysi Aschanilta assistenttia. Tuona aikana alkoi Virtasen ja Aschanin oppilaan Henning Karströmin pitkä työtoveruus. Laboratorio laajeni: vuoden 1921 alussa siellä oli töissä vain johtaja ja vahtimestari, mutta vuonna 1928 siellä työskenteli viisi assistenttia ja kuusi laboranttia. Virtanen itse oli toukokuussa 1924 saanut paikan Helsingin yliopiston kemian dosenttina. Hän luennoi biokemiasta ja ohjasi erikoistöitä Valiolla.
Ura > AIV-suola ja -rehu > AIV-suolan kehittäminen

Virtanen ryhtyi vuonna 1924 tutkimaan happaman voin varastoinninkestävyyttä. Suomesta vietiin Britanniaan voita, jota tuotettiin Suomessa erityisesti kesä- ja kevätkaudella, vaikka sen hinta oli korkeimmillaan syksyllä. Lisäksi voi oli Britanniassa jo 2–3 viikkoa vanhaa ja siksi usein öljyistä. Virtanen keksi Karströmin kanssa vuonna 1925, miten voista saatiin poistettua öljyinen ja kalamainen maku. He lisäsivät vakuumisuolaan neutraloivia puskurisuoloja, jolloin pH nousi 4,5–5,0:sta 6,5–7,0:aan. Uutta voita pystyttiin säilömään ilman makuvirheitä jopa vuosia.
Uutta voisuolaa kokeiltiin 1924–1925 muutamassa osuusmeijerissä, ja se otettiin 1926 laajempaan käyttöön kokeilutulosten ollessa hyvät. Vuonna 1928 AIV-suolaa käyttivät jo useimmat osuusmeijarit. Patenttia keksinnölle haettiin 29. huhtikuuta 1927 ja se myönnettiin 9. elokuuta 1929. Keksintö pidettiin kuitenkin salassa, ja vasta vuonna 1944 Virtanen antoi luvan julkaista tekemänsä raportin AIV-suolasta. Tässä vaiheessa se oli ollut Ruotsissa käytössä jo kolmen vuoden ajan.
Virtanen alkoi 1925 tutkia juurinystyräbakteerien aiheuttamaa typen sitoutumista ja aloitti kokeet palkokasvien juurinystyräbakteerien toiminnan selvittämiseksi. Virtanen tajusi jo ensimmäisten kokeiden jälkeen, että oli kehitettävä menetelmä, joka takaisi tuoreen ja runsaasti valkuaisaineita sisältävän rehun säilömisen talveksi.
Tutkimukset rehun säilönnästä eivät edenneet muutamaan vuoteen, koska Valion laboratorio oli keskittynyt voin kestävyyteen ja palkokasvitutkimukseen. Karströmin asepalveluksen takia laboratorioon assistentiksi tullut diplomi-insinööri Bertel Lindström tutki säilöntää 1925–1928, mutta hänen tekemistään kokeista ei ole jäänyt dokumentteja. Virtasen itsensä tiedetään tutkineen tuona aikana happamuuden vaikutusta palkokasvien juurinystyröiden toimintaan.
Ura > Ravitsemustutkimukset

Valion vanhassa laboratoriossa tekemiensä isojen keksintöjen jälkeen Virtasen tutkimusuran keskeisenä tavoitteena oli etsiä tietoa, jota voisi käyttää ihmisen ravitsemukseen ja sitä palvelevaan kotieläinten ruokintaan. Valtioneuvosto asetti tammikuussa 1936 komitean tutkimaan kansanravitsemusta. Sen oli tarkoitus määrittää kuva kansan ravitsemuksesta ja sen parantamisesta. Virtanen valittiin komiteaan ja hän teki tohtori Osmo Turpeisen avustuksella komitean merkittävimmän tutkimuksen, joka käsitteli Suomen köyhien ravintoa.
Virtanen oli tulkinnut aineiston ja kirjoittanut raportin ”Tutkimus suhteellisen vähävaraisen väestön ravinnosta Suomessa 1936­–37”, joka ilmestyi 1940 osana kansanravitsemuskomitean mietintöä. Vaikka Turpeinen oli ollut keräämässä aineistoa, hän oli kirjoittamisaikaan Rockefeller-stipendiaattina Yhdysvalloissa. Virtasen mukaan raportti antoi "melko synkän kuvan" vähävaraisten ravitsemuksesta. Suurin ongelma oli ravinnon alhainen A-vitamiinipitoisuus, minkä parantamiseksi Virtasen mukaan yksinkertaisin keino oli maidon ja maitotuotteiden A-­vitamiinipitoisuuden nostaminen, joka voisi tapahtua AIV-rehun käyttöönotolla.
Virtanen aloitti komiteatyön jälkeen taistelun struumaa vastaan. Hän halusi osoittaa omilla tutkimuksillaan struuman ja jodin puutteen yhteyden. Kansanravitsemuskomitea sai sitä varten valtioneuvostolta määrärahan, ja tutkimus tehtiin Virtasen tutkimuslaitoksessa. Hän päätteli tutkimuksen jälkeen, että jodilla ja struumalla oli vahva yhteys. Virtanen esitti tapansa mukaan myös parannusehdotuksen ja oli sitä mieltä, että jodin lisääminen ruokasuolaan olisi tärkeää jodinpuutteen poistamiseksi.
Virtasen näkemys ravitsemuksen merkityksestä kansanterveydelle kirkastui 1930-­luvun lopulla, ja hän alkoi ajaa ravitsemusprofessuurin perustamista Helsingin yliopistoon ja ravintofysiologian virkaa valtionhallintoon.
Ura > Nobel-palkinnon saaminen

Virtaselle myönnettiin kemian Nobelin palkinto vuonna 1945. Samana vuonna palkittiin myös saksalainen Otto Hahn, joka sai vuonna 1944 jakamatta jääneen palkinnon.
Nobel-juhlallisuus järjestettiin joulukuussa. Virtasen matkaan liittyi kaksi skandaalia. Poliittisesti hän riitautui silloisen oikeusministerin Urho Kekkosen kanssa kerrottuaan lehdistötilaisuudessa vastustavansa välirauhan ehtoihin kuulunutta Karjalan luovutusta. Virtanen aloitti näin pitkän taistelunsa Paasikiven–Kekkosen linjaa kohtaan. Eripura Kekkosen kanssa vaikeutti myöhemmin Virtasen työtä Suomen Akatemian esimiehenä. Tieteellisesti keskustelua herätti Virtasen Nobel-esitelmä, jossa hän selosti muun muassa assistenttinsa Tauno Laineen koetuloksia. Vaikka tulokset olivat olleet väärennettyjä, Virtanen ei myöhemmin halunnut korjata puheitaan.
Nobel-palkinnon jälkeen Virtanen sai vierailukutsuja, kunniatohtoruuksia ja ulkomaalaisten tiedeakatemioiden jäsenyyksiä. Virtasen tutkimustyö ei ollut enää tuloksiltaan aiemman veroista, joten hän keskittyi enemmän tutkimustoiminnan yleiseen edistämiseen, tiedepolitiikkaan ja laajempiin kansallisiin aiheisiin.
Ura > Suomen Akatemian ensimmäiseksi esimieheksi > Nousu esimieheksi

Suomeen oli esitetty jo 1800-luvun lopulla ensimmäisen kerran yliopistoista erillään olevaa tiedeinstituutiota. Ajatus tällaisesta akatemiasta nousi tämän jälkeen useasti keskusteluihin. Todellista vauhtia ajatus sai 1945, kun maisteri Leo Sario sai innostusta akatemia-aatteen elvyttämiseksi Virtasen Nobel-palkinnon ansiosta.
Sarion hanke sai paljon vastustusta, mutta esimerkiksi Virtanen alkoi vuoden 1947 alussa tukea esitystä. Virtanen oli ahkerasti mukana akatemian edistämisessä. Hän muun muassa esitteli erilaisille sidosryhmille omaa tutkimuslaitostaan ja puhui kansanedustajille tieteen tehtävistä ja tarpeista. Lakiehdotus Suomen Akatemiasta hyväksyttiin eduskunnassa 16. syyskuuta 1947. Akatemialain mukaan akateemikkoja oli 12, joista neljän oli edustettava luonnontieteitä. Akatemialautakunta esitti 20. huhtikuuta 1948 ensimmäiset kymmenen akateemikkoa. Virtanen oli lautakunnan ensimmäinen valinta luonnontieteen akateemikoksi.
Virtanen valittiin ensimmäisessä kokouksessa Akatemian esimieheksi, ja hänestä tuli sen alkuvuosien keskeisin vaikuttaja. Hänet valittiin kollegion ensimmäisessä kokouksessa akateemikkojen esimieheksi, jona hän toimi vuodet 1948–1964. Virtasen mukaan Akatemialla tuli olla tutkimuksen ja taiteellisen työn lisäksi muitakin tehtäviä. Hän halusi rakentaa itselleen Akatemian esimiehenä merkittävän tiedepoliitikon roolin.
Akateemikon aseman takia Virtanen joutui luopumaan Helsingin yliopiston professuurista, vaikka hän itse halusikin, että häntä kutsuttaisiin akateemikon sijaan edelleen professoriksi. Virtasen seuraajaksi valittiin hänen oppilaansa Jorma Erkama. Virtanen jatkoi kuitenkin toimintaansa Biokemiallisessa tutkimuslaitoksessa, sillä Akatemialla ei ollut omaa laboratoriota eikä tutkimuslaitosta.
Ura > Suomen Akatemian ensimmäiseksi esimieheksi > Tieteen edistäjänä

Virtasta ei Akatemian muoto tyydyttänyt, ja hänen tavoitteena oli luoda sen rinnalle laajempi tieteen tukijärjestelmä. Hän teki ensi töikseen aloitteen valtion tieteellisten toimikuntien perustamisesta. Mallina oli Ruotsin uusi järjestelmä. Virtasen pyynnöstä Akatemian sihteeri Ilmo Hela teki ehdotuksen opetusministeriön alaisista luonnontieteellisestä ja humanistisesta toimikunnasta. Ehdotus toimikunnista valmistui alkuvuodesta 1949. Ehdotuksesta syntynyt järjestelmä oli pohjalla, kun Akatemiaa uudistettiin kaksikymmentä vuotta myöhemmin. Virtanen itse joutui pettymään, kun häntä ei valittu luonnontieteellisen toimikunnan ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Virtanen syrjäytettiin poliittisista syistä, ja Helan mukaan syynä oli Virtasen ”liian voimakastahtoinen radikaalisuus ja liian moderni monitieteisyys”.
Vaikka Virtasta ei valittu luonnontieteellisen toimikunnan puheenjohtajaksi, hän jatkoi edelleen Suomen luonnontieteellisen tutkimuksen edistämistä. Virtanen ryhtyi vuonna 1953 taistelemaan tieteen rahoituksen puolesta, kun valtiovarainministeri Juho Niukkasen budjettiesitys uhkasi pienentää radikaalisti tieteen ja kulttuurin määrärahoja. Hän sai tukea opetusministeriön kansliapäälliköltä Arvo Salmiselta, joka neuvoi kääntymään suoraan kansanedustajien puoleen. Virtanen kutsui muun muassa valtiovarainvaliokunnan jäsenet tutustumaan Biokemialliseen tutkimuslaitokseen ja lähetti valiokunnan jäsenille marraskuussa 1953 ehdotuksen tutkimuksen edistämisestä. Virtasen ponnistelujen ansiosta Niukkasen budjettia uusittiin ja tieteeseen kohdistuneet leikkausuhat pääosin poistettiin.
Virtasen poliittisen työn ansiosta eduskunnan ilmapiiri muuttui tiedemyönteisemmäksi. Lisäksi Kekkosen neljännen hallituksen kaaduttua syntynyt Tuomiojan hallitus oli suopeampi tieteelle kuin edeltäjänsä. Sen opetusministerinä toimi Virtasen tukija Arvo Salminen.
Virtasen arvovalta oli vuonna 1954 suurimmillaan. Sinä vuonna Akatemia teki hänen aloitteestaan esitykset atomienergiatoimikunnan ja ravitsemustoimikunnan perustamisesta. Akateemikot luovuttivat helmikuussa maatalousministeriölle ehdotuksen ravitsemustoimikunnasta. Valtioneuvosto piti asiaa tärkeänä, ja Valtion ravitsemusneuvottelukunta perustettiin jo huhtikuussa. Virtanen valittiin sen puheenjohtajaksi. Tehtäväkseen toimikunta sai kansanravitsemuksen valvomisen ja kehittämisen.
Virtanen esitti Akatemian kollegion kokouksessa energiatoimikuntaa, joka perehtyisi erityisesti atomienergiaan. Ehdotuksen pohjalta perustettiin atomienergianeuvottelukunta. Virtanen sivuutettiin toimikunnan puheenjohtajaa valittaessa. Sen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Erkki Laurila.