stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Platonisia kysymyksiä
Kirjallisuutta

Plutarch: Platonic Essays. Teoksessa Plutarch: Moralia.  (Volume XIII. Part 1. Platonic Essays. Loeb Classical Library 427)  Cambridge, MA:  Harvard University Press.  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Plutarch: Platonic Questions (englanniksi)
Pohjan vaakuna

Pohjan vaakuna (1953–2008)
Pohjan vaakuna on saanut aiheensa kunnan sijainnista ja pitkästä historiasta. Vaakuna on tavallaan puhuva, sillä sen kärki kuvastaa kunnan sijaintia lahden perukassa, johon myös kunnan nimi viittaa. Lilja edustaa 1400–luvulla rakennettua Pyhän Marian harmaakivikirkkoa. Raudan merkit symboloivat kunnan asemaa Suomen metalliteollisuuden syntysijana – kaivostoimintaa yleensäkin ja lukuisia ruukkeja, joita alueelle perustettiin 1600–luvulta alkaen.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä sininen kärki, jossa hopealilja; saatteena kärjen kummallakin puolella sininen raudanmerkki”. Vaakunan on suunnitellut A. W. Rancken, ja se vahvistettiin käyttöön 10. kesäkuuta 1953. Vaakuna muuttui epäviralliseksi vuonna 2009 Pohjan kunnan liityttyä osaksi muodostettua Raaseporin kaupunkia.
Pituushyppy

| Pituushyppy |
| --- | --- |
 Pituushyppykilpailu.
Miesten ennätykset
Maailmanennätys:   Mike Powell 895 cm (1991)
Olympiaennätys:   Bob Beamon  890 cm (1968)
Naisten ennätykset
Maailmanennätys:   Galina Tšistjakova 752 cm (1988)
Olympiaennätys:   Jackie Joyner-Kersee 740 cm (1988)
Pituushyppy on yleisurheilulaji, jossa päämääränä on suorittaa pituussuunnassa mahdollisimman pitkä hyppy. Nopea vauhdinotto ja korkea loikka lankulta ovat lajissa menestymisen keskeisiä tekijöitä. Siksi ei olekaan yllättävää, että monet pikajuoksijat, kuten Carl Lewis ja Marion Jones, ovat kilpailleet menestyksekkäästi pituushypyssä.
Pituushyppy on ollut nykyaikaisten kesäolympialaisten ohjelmassa niiden alusta lähtien. Vuosina 1900–1912 olympialajeihin kuului myös vauhditon pituushyppy.
Säännöt

Kilpailijat ottavat hyppyyn vauhtia radalta, joka on päällystetty samalla materiaalilla kuin kentän juoksurata. Vauhdinottoradan päässä on radasta hieman korotettu lankku, johon vahalla merkityn hyppyrajan takaa kilpailijan täytyy suorittaa hyppynsä. Rajalta tai sen jälkeen tehdyn hypyn katsotaan olevan yliastuttu, ja se hylätään. Hylkääminen on seurauksena myös, jos kilpailija ei aloita hyppyään ennen hänelle kilpasuoritukseensa varatun ajan täyttymistä. Laskeutuminen tapahtuu hiekalla täytettyyn kuoppaan. Hypyn pituus saadaan selville, kun mitataan matka lankun hyppyrajasta kilpailijan taaimmaisimpaan jälkeen hiekassa. Matkaa ponnistuskohdasta hyppyrajalle ei lasketa mukaan tulokseen.
Arvokisoissa pituuskilpailu koostuu kahdesta vaiheesta. Ensin on karsinta, johon kaikki kisaan päässeet ottavat osaa. Jokaiseen kisaan määrätään etukäteen valmiiksi karsintaraja, jonka ylittämällä kilpailija pääsee automaattisesti finaaliin. Jos vähintään 12 kilpailijaa ei ole ylittänyt rajaa, otetaan finaaliin mukaan 12 parasta tulosten perusteella. Jos tällöin 12:nnella on sama tulos kuin yhdellä tai useammalla seuraavaksi sijoittuneella, kunkin toiseksi paras hyppy ratkaisee jatkoon pääsijän. Jos sekin on yhtä pitkä, ratkaisee kolmanneksi pisin hyppy. Jos vielä sekin on yhtä pitkä, kaikki edelleen tasoissa olevat kilpailijat pääsevät finaaliin. Joissakin kilpailuissa (esimerkiksi sisäratojen arvokilpailuissa ja Kalevan kisoissa) finaaliin kelpuutetaan 12 parhaan sijasta vain kahdeksan parasta. Finaali, joka on kilpailun toinen vaihe, alkaa niin, että kaikki mukaan päässeet kilpailijat hyppäävät kolme hyppyä, minkä jälkeen 8 parasta pääsee kolmelle viimeiselle kierrokselle.
Finaalissa pisimmän hypyn tehnyt julistetaan voittajaksi. Jos kaksi tai useampi saa saman tuloksen, ratkaisee näiden hyppääjien toiseksi pisin hyppy keskinäisen paremmuuden, sen jälkeen tarvittaessa kolmanneksi pisin ja niin edelleen. Jos kaikki hypyt ovat yhtä pitkiä, sija jaetaan.
Suurin sallittu myötätuuli ennätyshypyissä on 2 metriä sekunnissa.
Tulokset mitataan täysinä senttimetreinä.
Tekniikka

Pituushyppysuorituksen tärkeät vaiheet ovat vauhdinotto, kaksi viimeistä askelta, ponnistus, ilmalento ja alastulo. Ponnistusnopeuden merkitys näkyy siinä, että moni pituushyppääjä on myös erinomainen pikajuoksija. Kolme merkittävintä pituushypyn hyppytekniikkaa ovat saksaus, keriminen ja tempaus. Saksaus on huippuhyppääjien yleisimmin käyttämä tekniikka mutta myös vaikein opetella. Siinä hyppääjä tekee jaloillaan useita saksausliikkeitä kuin jatkaen juoksuaan ilmassa. Kerimisessä ilmalentoa tehostetaan viemällä kädet ensin alhaalla taakse, sitten ylös ja lopuksi eteen. Tempauksessa jalat ja kädet kurotetaan mahdollisimman kauas lantiosta, ja jalat työnnetään eteen vasta hypyn lakipisteen jälkeen.
Ennätykset

Pituushyppy on tunnettu pitkäikäisistä maailmanennätyksistään. Vuonna 1935 Jesse Owens hyppäsi maailmanennätyksen 813 senttimetriä, joka rikottiin vasta vuonna 1960. Myöhemmin Bob Beamon hyppäsi 890 senttimetriä vuoden 1968 olympialaisissa eikä sitä pidempiä nähty kuin vasta vuonna 1991, jolloin Mike Powell hyppäsi Tokion MM-kilpailuissa voimassa olevan maailmanennätyksen 895 senttimetriä. Vuonna 1995 Iván Pedroso tosin hyppäsi 896 cm, mutta ennätystä ei ilmoitettu ratifioitavaksi, koska toimitsija oli seissyt tuulimittarin edessä, joka näytti sallittua lukemaa 1,2 metrin myötätuulta.
Nykyistä naisten maailmanennätystä 752 senttimetriä pitää hallussaan Neuvostoliittoa edustanut Galina Tšistjakova. Hyppy tehtiin Leningradissa vuonna 1988.
Miesten Suomen ennätys oli pitkään Rainer Steniuksen vuonna 1966 hyppäämä (ja Jarmo Kärnän myöhemmin sivuama) 816 senttimetriä, kunnes Tommi Evilä paransi sitä hyppäämällä 818 senttimetriä vuoden 2005 yleisurheilun MM-kilpailuiden pituushypyn karsinnassa elokuussa 2005. Evilä paransi SE-tulosta Suomi–Ruotsi-maaottelussa Göteborgissa sentillä samana vuonna. Kesäkuussa 2008 Evilä hyppäsi 822 senttimetriä niin ikään Göteborgissa. Se säilyi ennätyksenä kesäkuuhun 2020, jolloin Kristian Pulli hyppäsi 827 senttimetriä Espoossa.
Naisten Suomen ennätystä pitää hallussaan Ringa Ropo tuloksella 685 senttimetriä, joka on hypätty Lahdessa elokuussa 1990.
Pituushyppy arvokilpailuissa

Pituushyppy on yksi nykyaikaisten olympialaisten yleisurheilun alkuperäisiä kilpailutapahtumia. Se on ollut lajivalikoimassa vuodesta 1896. Naisten pituushyppy tuli kisaohjelmaan vuonna 1948. Olympiahistorian alkuvuosina kilpailutapahtumia oli kaksi, kun olympiamitalit ratkaistiin myös vauhdittomassa pituushypyssä. yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa pituushyppy on ollut ensimmäisistä MM-kilpailuista alkaen, vuodesta 1983. Menestynein maa arvokilpailuissa on ollut Yhdysvallat.
Kymmenen parasta hyppääjää > Suomi

Punainen lippu nousee yliastutun hypyn merkiksi ja Salim Sdirin suoritus GE Money -kisassa on hylätty.
Pituushypyn maailmanennätys on Mike Powellin vuonna 1991 hyppäämä 895.
Plethron

Plethron (m.kreik. πλέθρον, Homeroksella πέλεθρον, pelethron) oli antiikin kreikkalainen pituus- ja pinta-alamitta. Pituusmittana se  vastasi 100 pusta eli jalkaa, nykymitoissa noin 29,6 metriä. Pinta-alamittana se vastasi härkäparin päivässä kyntämää alaa, 100 × 100 jalkaa eli 10 000 neliöjalkaa, nykymitoissa noin 874,38 neliömetriä.
Muuntotaulukko

Muuntotaulukko, kun perusyksikkönä käytetään vanhaa attikalaista jalkaa (29,57 cm):
Muuntotaulukko > Pituusyksikkönä

| Mittayksikkö (y) | Muuntokerroin (x)> 1 plethron = x  y | Muuntokerroin (x)> 1y = x × plethron |
| --- | --- | --- |
Kreikkalaiset
| – pūs (jalka) | 100 pusta | 1⁄100 plethronia |
| – pygmē | 88+8⁄9 pygmeä | 9⁄800 plethronia |
| – pygōn | 80 pygonia | 1⁄80 plethronia |
| – pēkhys | 66+2⁄3 pekhystä | 3⁄200 plethronia |
| – bēma | 40 bemaa | 1⁄40 plethronia |
| – orgyia | 16+2⁄3 orgyiaa | 3⁄50 plethronia |
| – akaina | 10 akainaa | 1⁄10 plethronia |
| – hamma | 1+2⁄3 hammaa | 3⁄5 plethronia |
| – stadion | 1⁄6 stadionia | 6 plethronia |
| – hippikon | 1⁄24 hippikonia | 24 plethronia |
| – dolikhos | 1⁄72 dolikhosta | 72 plethronia |
| – parasangēs | 1⁄180 parasangia | 180 plethronia |
| – skhoinos | 1⁄240 skhoinosta | 240 plethronia |
Kansainväliset (SI)
| – metri | 29,57 m | 0,03 plethronia |
Brittiläiset
| – jalka | 97,01 ft | 0,01 plethronia |
| – jaardi | 32,34 yd | 0,03 plethronia |
Muuntotaulukko > Pinta-alayksikkönä

| Mittayksikkö (y) | Muuntokerroin (x)> 1 plethron = x × y | Muuntokerroin (x)> 1y = x × plethron |
| --- | --- | --- |
Kreikkalaiset
| – pūs (neliöjalka) | 10 000 pusta | 1⁄10000 plethronia |
| – heksapodēs | 277+7⁄9 heksapodesta | 9⁄2500 plethronia |
| – akaina | 100 akainaa | 1⁄100 plethronia |
| – hēmiektos | 12 hemiektosta | 1⁄12 plethronia |
| – hektos | 6 hektosta | 1⁄6 plethronia |
Kansainväliset (SI)
| – neliömetri | 874,38 m² | 0,001 plethronia |
| – hehtaari | 0,087 ha | 11,44 plethronia |
Brittiläiset
| – neliöjalka | 9 411,75 sq ft | 0,0001 plethronia |
| – neliöjaardi | 1 045,75 sq yd | 0,001 plethronia |
| – eekkeri | 0,22 ac | 4,63 plethronia |
Plataiai

| Plataiai> Πλαταιαί |
| --- | --- |
 Plataiain kaupunginmuurin jäänteitä ja tasanko, jolla Plataiain taistelu käytiin.
Sijainti
 Plataiai
Koordinaatit:  38°13′16″N, 23°16′26″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Plataiés, Thíva, Boiotia, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  mykeneläinen kulttuuri antiikki
Alue:  Boiotia
Aiheesta muualla
  Plataiai Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Plataiai (m.kreik. Πλαταιαί, myös Plataia, Πλάταια, lat. Plataea, Plataeae) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Boiotiassa Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Thívan kunnassa heti nykyisen Plataiéen kylän koillispuolella.
Maantiede

Plataiai sijaitsi tasangolla Theban eteläpuolella, Kithairon-vuoren (nyk. Kithairónas) ja Asopos-joen välisellä alueella. Paikka oli lähellä Boiotian ja Attikan välistä rajaa. Asopos-joki erotti kaupungin alueen Theban alueesta.
Rakennukset ja löydökset

Plataiain säilyneet jäänteet ovat pääosin peräisin vuoden 338 eaa. jälkeiseltä ajalta eli uudelleenrakennetusta Plataiaista. Kaupunki oli ympäröity muureilla, joiden pituus oli noin 4,5 kilometriä ja niiden ympäröimän alueen koko noin 1 500 x 750 metriä. Muureja oli useassa tasossa ja eri ajalta, ja niissä oli sekä suorakulmaisia että pyöreitä torneja. Osa linnoitusrakennelmasta on säilynyt, erityisesti sen eteläosassa. Myös varhaisemmista, 400-luvun eaa. muureista sekä esihistoriallisista muureista on säilynyt vähäisempiä osia. Mykeneläisen ajan linnoitettu kaupunki sijaitsi myöhemmän, laajemman alueen luoteiskulmassa.
Kaupungin merkittävimmät temppelit oli omistettu Athene Areialle ja Heralle. Athenen temppeli rakennettiin 80 talentilla, jotka plataiailaiset saivat kiitokseksi muilta kreikkalaisilta Plataiain taistelun jälkeen. Se oli koristeltu Polygnotoksen ja Onataan tekemillä maalauksilla, ja siellä oli Feidiaan veistämä Athenen kulttikuva. Temppeliä ei kuitenkaan ole löydetty. Heran temppeli oli thebalaisten vuoden 427 eaa. jälkeen rakentama. Se sijaitsi muurien sisäpuolella ja sen koko oli noin 49,9 x 16,7 metriä. Siellä oli Praksiteleen veistämä Heran kulttikuva. Kaupungin alkuperäinen, varhaisempi Heran temppeli sijaitsi ilmeisesti muurien ulkopuolella. Kaupungin pyhäköihin kuuluivat myös Zeus Eleutheriokselle omistettu pyhäkkö, joka sijaitsi myös kaupungin ulkopuolella ja koostui myöhäisvaiheessa lähinnä alttarista ja kulttikuvasta, sekä Demeter Eleusinialle ja Artemiille omistetut temppelit.
Plataiaista on löydetty myös suuren, thebalaisten rakennuttaman Katagogion-majatalon jäänteet. Siinä oli kaksi kerrosta, lukuisia huoneita ja keskuspiha, ja sen koko oli noin 60 x 60 metriä. Roomalaisella kaudella rakennus uudelleenkäytettiin agorana. Plataiain taistelussa kaatuneet oli haudatty Polyandrion-joukkohautaan, joka sijaitsi Zeus Eleutherioksen pyhäkön lähelle. Plataiain hautausmaat on paikannettu kaupungin itä- ja länsipuolille. Lähialueen lukuisissa bysanttilaisaikaisissa kirkoissa, joista monet ovat raunioina, on uudelleenkäytetty antiikin aikaista rakennusmateriaalia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Plataiai Wikimedia Commonsissa
Plataiain taistelun alue vanhassa kartassa vuodelta 1784.
Plataiain raunioita. Piirros vuodelta 1882.
Plataiain arkeologista aluetta.
Poderoso (1754)

| Poderoso |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Reales Astilleros, Guarnizo
Laskettu vesille:  maaliskuu 1754
Palveluskäyttöön:  1755
Loppuvaihe:  haaksirikkoutui 1779
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 691 t
Pituus:  38,78 m
Leveys:  10,62 m
Aseistus
Aseistus:  68 tykkiä
Poderoso oli Espanjan laivaston vuonna 1754 vesille laskettu 68-tykkinen Serio-luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Guernizosta, jossa aluksen valmistuksesta vastasi britti David Howell. Alus laskettiin vesille maaliskuussa 1754 ja otettiin palvelukseen 1755.
Palvelus

Alus osallistui seitsenvuotiseen sotaan ja Yhdysvaltain vapaussotaan.
Alus haaksirikkoutui Azoreilla vuonna 1779.
Ferdinando Maria Poggioli

Poggioli ja Maria Denis Addio giovinezzan kuvauksissa vuonna 1940.
Ferdinando Maria Poggioli (15. joulukuuta 1897 Bologna – 2. helmikuuta 1945 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Venetsian yliopistossa liiketaloutta opiskellut Poggioli aloitti elokuvauransa 1930-luvun alussa Cinesin leikkaajana, apulaisohjaajana ja dokumenttielokuvien tekijänä. Hänen ensimmäinen näytelmäelokuvansa oli Giacomo Casanovasta kertova Arma bianca (”Pistin”) vuonna 1936. Ohjaajan läpimurtoelokuva oli vuonna 1940 valmistunut Addio giovinezza! (”Hyvästi nuoruus”), opiskelijan rakkaustarina 1900-luvun alun Torinosta. Sen myötä hän tuli tunnetuksi elokuvan muotokieltä korostavan ”kalligrafisen” tyylin edustajana. Poggiolin parhaana pidetty elokuva on Luigi Capuanan romaaniin perustuva Gelosia (”Mustasukkaisuus”, 1943), joka kuvaa intohimoista suhdetta sisilialaisen aatelisen ja hänen palvelijansa välillä.
Poggioli sai surmansa kaasuonnettomuudessa, jota epäiltiin myös itsemurhaksi. Hänen pitkään unohdettua tuotantoaan alettiin arvostaa uudelleen 1970-luvulla.
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Ferdinando Maria Poggioli (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Pohjankerrossammal

| Pohjankerrossammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Hiirensammalet Bryidae
Lahko::  Palmikkosammalet Hypnales
Heimo::  Kerrossammalet Hylocomiaceae
Suku::  Pohjankerrossammalet Hylocomiastrum
Laji::  pyrenaicum
Kaksiosainen nimi
 Hylocomiastrum pyrenaicum  (Spruce) M.Fleisch. 
Synonyymit
 Hylocomium pyrenaicum 
Katso myös
   Pohjankerrossammal Wikispeciesissä   Pohjankerrossammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pohjankerrossammal (Hylocomiastrum pyrenaicum) on melko yleinen laji Pohjois-Suomessa. Se kasvaa tuoreissa metsissä, puronvarsikorvissa ja tunturikoivikoissa ja suosii kalkkivaikutteisia alueita.
Pohjan Kansa

Lehden ensimmäisen numeron etusivu täyttyi vapputervehdyksistä.
Pohjan Kansa oli Oulussa vuosina 1919–1923 ilmestynyt sanomalehti. Se aluksi SDP:n ja sittemmin Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen äänenkannattaja. Vuonna 1921 lehti käytti nimiä Kansan Tahto ja Köyhälistön Työ. Vuoden 1923 alusta lähtien se ilmestyi nimellä Uusi Pohjan Kansa.
Valkoisten sisällissodan aikana tuhoama Kansan Tahdon kirjapaino saatiin kuntoon kesäkuussa 1919, jolloin sieltä alkoi ilmestyä uusi työväenlehti nimeltä Pohjan Kansa. Sen kustantajaksi oli jo marraskuussa 1918 perustettu samanniminen osakeyhtiö. Lehti kannatti työväen luokkataistelua, mutta korosti parlamentaarisen toiminnan merkitystä ja SDP:n paikallisjärjestöistä poiketen tuki puolueen johtoa. SDP:n hajotessa vuoden 1920 aikana Pohjan Kansasta tuli sosialistisen työväenpuolueen äänenkannattaja, joka kuitenkin säilytti itsenäisyytensä puolueen ja varsinkin SKP:n johtoon nähden. Sosiaalidemokraatit perustivat sen kilpailijaksi uuden Kansan Tahdon. Pohjan Kansa sai kirjoittelustaan useita viranomaisten nostamia painokanteita, jotka johtivat toimittajien pitkiin vankeustuomioihin. Toukokuussa 1921 lehti määrättiin lakkautettavaksi kolmen kuukauden ajaksi, jolloin se ilmestyi nimillä Kansan Tahto ja Köyhälistön Työ.
Taloudellisesti melko omavaraisesta Pohjan Kansasta pyrittiin kehittämään kilpailukykyinen sanomalehti. Vuoden 1923 alussa käyttöön otetun rotaatiopainokoneen myötä se omaksui nimen Uusi Pohjan Kansa. Samalla sen julkaisijaksi tuli kirjapainoyhtiö Oulun Läänin Kirjateollisuus Oy. Aluksi kolmesti ja lokakuusta 1919 lähtien kuudesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 5 000–8 000 kappaletta. Vastaavina toimittajina työskentelivät Antti Kallio (1919–1920), Arvi Turkka (1920), Paul Brander (1920–1921), Kaarlo Kosunen (1921–1922), Antti Hyvönen (1921), Antti Nylund (1922), Kosti Vihtori Salonen (1923), Toivo Nylund (1923) ja Yrjö Mäkelin (1923). Toimituskunnan keskeisiä jäseniä olivat maaliskuussa 1920 aloittanut Salonen ja vuoden 1922 alussa Ouluun palannut Mäkelin.
Lehti lakkautettiin sosialistisen työväenpuolueen kieltämisen myötä elokuussa 1923. Niin sanotun suuren kommunistijutun yhteydessä pidätetyiksi joutuivat toimittajat Yrjö Mäkelin ja Arvi Turkka, yhtiön johtokunnan puheenjohtaja A. J. Tuominen ja kaksi johtokunnan jäsentä. Turkka ja Tuominen tuomittiin vankeusrangaistuksiin, Mäkelin teki vankilassa itsemurhan ja jo aikaisemmin pidätetty Kosti Salonen pakeni vapauduttuaan Neuvostoliittoon. Kirjapainon vapauduttua takavarikosta kesällä 1924 Pohjan Kansan jatkajaksi perustettiin Pohjan Voima.
Aiheesta muualla

Pohjan Kansa digitoituna kansalliskirjastossa
Köyhälistön Työ digitoituna kansalliskirjastossa
Uusi Pohjan Kansa digitoituna kansalliskirjastossa
Poerio-luokka

| Poerio-luokka |
| --- | --- |
 Cesare Rossarol

Tekniset tiedot
Uppouma:  1 028 t (normaali) 1 216 t (kuormattu)
Pituus:  85,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,0 m
Syväys:  3,1 m
Koneteho:  20 000 hv (suunniteltu)
Nopeus:  31,5 solmua
Miehistöä:  129, joista viisi upseeria
Aseistus
Meritorjunta:  6 x 102 mm/35 tykkiä 4 x 450 mm torpedoputkea 42 x miinaa
Poerio-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston ensimmäisessä maailmansodassa palvellut kolmen aluksen muodostama tiedusteluristeilijäluokka (ital. Esploratori leggeri). Luokan alukset luokiteltiin uudelleen hävittäjiksi 1. heinäkuuta 1921.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Alessandro Poerio | Ansaldo, Genova | 25. kesäkuuta 1913 | 4. elokuuta 1914 | 25. toukokuuta 1915 | Espanjalle 6. tammikuuta 1939 |
| Guglielmo Pepe | Ansaldo, Genova | 2. heinäkuuta 1913 | 17. syyskuuta 1914 | 20. elokuuta 1915 | Espanjalle 6. tammikuuta 1939 |
| Cesare Rossarol | Ansaldo, Genova | 30. kesäkuuta 1913 | 15. elokuuta 1914 | 6. elokuuta 1915 | uponnut osuttuaan miinaan 16. marraskuuta 1918 |
Suomalaisen taruston maantiede

Suomalais-karjalaisessa mytologiassa ja kalevalaisessa runoudessa esiintyy lukuisia paikkoja ja paikannimiä. Monet näistä, kuten esimerkiksi Karjala ja Imatra, ovat selvästi yhdistettävissä nykyisin tunnettuihin paikkoihin. Jotkut myyttiset paikat ovat kuitenkin kiehtoneet ihmisten mielikuvitusta, ja niiden sijainneista on kehitetty niin oppineita kuin kansanomaisiakin teorioita. Myös myyttejä tunteneilla runonlaulajilla on ollut omia käsityksiään tarunomaisten paikkojen sijainneista.
Sankarien maan ja Pohjolan sijainti

Tutkijat ja maallikot ovat Kalevalan julkaisusta lähtien olleet kiinnostuneita varsinkin sankarien maan ja Pohjolan sijainneista, joiden sijoittamiseksi kartalle on tehty aikojen kuluessa useita ehdotuksia.
Sankarien maan ja Pohjolan sijainti > Karjalassa

Joidenkin tulkintojen mukaan kalevalaisten kertomusten keskeisten sankarien kotimaa on Karjalassa,  sillä sieltä on kerätty rikkain runous. Tämä on usein ollut myös haastateltujen runonlaulajien käsitys, he kun ovat usein ajatelleet sankarien asuneen omalla kotiseudullaan. Rikkain tarusto on taltioitu nimenomaan Karjalasta, joka on merkittävimpien runonlaulajien kotiseutua.
Sankarien maan ja Pohjolan sijainti > Yleisesti itämerensuomalaisten asuinalueilla

Erään näkemyksen mukaan mytologiaa ja kansanrunoutta olisi tunnettu jotakuinkin yhtä paljon eri itämerensuomalaisten ryhmien keskuudessa, mutta eri alueiden erilaisista oloista johtuen ne olisivat säilyneet jossain paremmin kuin toisaalla. Länsi-Suomi kuuluisi niihin alueisiin, joissa mytologia ja kansanrunous olisivat rapistuneet erityisen paljon johtuen esimerkiksi suvaitsemattomammista uskonnollisista oloista.
Tähän viittaisivat esimerkiksi Viron kansanrunojen ja Kalevalan yhteinen paikannimistö.
Sankarien maan ja Pohjolan sijainti > Pohjola Ruotsissa tai Gotlannissa

On tehty joitakin yrityksiä sijoittaa Pohjola Suomen aluetta kauemmas ja etelämmäs, esimerkiksi Manner-Ruotsiin tai Gotlantiin. Näillä teorioilla ei enää ole laajaa kannatusta. Gotlannin vanhaksi nimeksi oletettu Vuojola esiintyy toisinaan kalevalaisessa runoudessa, ja Pohjolan emäntä mainitaan kerran vankkanenäiseksi Vuojolaiseksi. Vuojolainen on kuitenkin tarkoittanut myös muun muassa lappalaista.
Sankarien maan ja Pohjolan sijainti > Matti Klingen teoria

Matti Klinge esitti 1980-luvulla teoksessaan Muinaisuutemme merivallat, että Kalevala olisi sijainnut Viron pohjoisosat ja eteläisen Varsinais-Suomen käsittäneellä alueella.
Pohjola olisi sijainnut Mynämäenlahden pohjoispuolella ja käsittänyt Vakka-Suomen ja Satakunnan, jotka olisivat jo tuohon aikaan olleet satakuntalaitoksen kautta valtiollisessa yhteydessä Ruotsin kanssa. Sammosta käyty taistelu kuvaisi tässä mallissa kiistaa Halikon alueen kauppaoikeuksista rautakauden loppupuolella.
Folkloristiikan ja historiantutkimuksen piirissä Klingen teoriaan on suhtauduttu varsin torjuvasti. Kansanrunoudentutkija Väinö Kaukonen luonnehtii sitä ”fantastiseksi kuvitelmaksi” ja ”haavekuvaksi”.
Sankarien maan ja Pohjolan sijainti > Mytologinen Pohjola

Nykyisin tutkijat eivät enää yritä sijoittaa Pohjolaa kartalle mihinkään yhteen tiettyyn paikkaan. Pohjola on ensisijaisesti mytologinen tuonpuoleisen paikallisuus, vaikka siihen onkin yhdistynyt mielikuvia pohjoisista alueista, kuten Pohjanmaasta tai Lapista. Vastaavasti kuin äärimmäisessä etelässä taivaankannen reunalla on kuuma Lintukoto, on äärimmäisessä pohjoisessa, maailmanpylvään juurella, kylmä Pohjola, johon yhdistyy myös käsityksiä kuolleiden asuinsijasta. Pohjolaa on myös käytetty selittämään tautien, vihollisten, pimeyden, kylmän ja pahan alkuperää.
Ei-tieteellisiä teorioita sankarien maasta ja Pohjolasta > Rudolf Dillströmin käsitys

Insinöörikomentajakapteeni Rudolf Dillström julkaisi 1927 kirjan Kalevala ja meri, jossa hän esitti oletuksen nykyisestä Varsinais-Suomesta Kalevalan runouden syntypaikkana. Hän päätyi tähän näkemykseen Kalevalassa esiintyvien vesialueiden nimitysten perusteella. Dillströmin mukaan meri johdannaisineen esiintyy Kalevalassa 202 kertaa, kun järvi vain 14 kertaa ja joki 82 kertaa. Kalevassa mainittujen luonnonpiirteiden perusteella sijainti tarkentui Varsinais-Suomeen. Ilmansuunnista luode on kirjassa mainituin ja hän katsoi viittaavan Lounais-Suomen rantaviivan suuntaan. Dillströmin käsitystä tukevia todisteita, esimerkiksi arkeologisia löytöjä, ei ole olemassa.
Ei-tieteellisiä teorioita sankarien maasta ja Pohjolasta > Paavo Haavikon teoria

Kalevalan maantieteeseen liittyvistä teorioista omaperäisimpiä lienee Paavo Haavikon 1970-luvulla esittämä ajatusleikki, jonka mukaan Pohjola olisi ollut Konstantinopoli, Pohjan Akka Bysantin keisarinna ja Sampo bysanttilainen rahanlyöntikone.