stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erkki Pirtola

Erkki Samuli Pirtola (18. toukokuuta 1950 Rautalampi – 23. tammikuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija. Hänet tunnettiin myös kirjoittajana ja taidekriitikkona, televisiotoimittajana sekä taiteen opettajana. Hän oli myös kuratoinut useita näyttelyitä.
Pirtola järjesti 1970-luvulta asti näyttelyitä valtavirrasta sivussa oleville taiteilijoille, kuten Kalervo Palsalle ja Roi Vaaralle. Hän perusti taiteilijaryhmiä, kuten Ö-ryhmän, ja toimi muun muassa videotaiteen pioneerina. Pirtola tunnettiin työstään ATV-televisiokanavalla sekä ITE-taiteesta. ITE on lyhenne ilmauksesta ”itse tehty elämä”.
Erkki Pirtola kirjoitti muun muassa lehtiin Vihreä Lanka, Uuden Ajan Aura, Komposti (1979–1982), Ylioppilaslehti, Ilta-Sanomat (1980–1992), Aktivisti, Voima ja Taide.
Eräässä artikkelissaan Pirtola kysyi: entä jos taiteen marginaalit ovatkin keskeistä ja ”taiteeseen” sidottu taide ”marginaalia”?
"Todellinen taiteen emämaa löytyykin lastentarhoista, Steiner-kouluista, undergroundista, hullujenhuoneilta, presidentin muistikirjasta, betonigraffiteista, oudoista yöllisistä performansseista, ufokuvista, viidakkoshamaanin houreista..." (Ilta-Sanomat 24.4.1990.)
Hän toimi myös Helsingin tietokoneorkesterin kapellimestarina vuonna 2003.
Nykytaiteen museo Kiasmalla on kokoelmissaan Pirtolan teoksia. Hän sai vuonna 2006 Aleksis Kiven Seuran Eskon puumerkki -palkinnon. Vuonna 2013 Pirtolalle myönnettiin valtion taiteilijaeläke. Hänet palkittiin myös Vuoden Kiila -palkinnolla vuonna 2009 ja kuvataiteen valtionpalkinnolla vuonna 2011.
Videot

Vuonna 1987 Pirtola löysi välineekseen videokameran. Hänen ensimmäinen videoprojektinsa oli Kalervo Palsan ateljeen tyhjennyksen taltioiminen. Sen jälkeen Pirtola kuvasi suomalaista taide-elämää videolle 30 vuoden ajan. Pirtolan ainutlaatuisilla videonauhoilla on tallenteita performansseista, ITE-taiteesta, näyttelyiden avajaisista ja muista taidehäppeningeistä. Noin 2000:n videokasetin kaoottinen kokoelma oli järjestämättä vielä 2016. Osa aineistosta on luovutettu Kansallisgallerialle. Jos Pirtolan loputkin materiaalit päätyvät Kansallisgalleriaan, siitä tulee instituution suurin yksittäinen luokitteluhanke.
Yksityiselämä

Erkki Pirtola oli naimisissa turvetaiteilija Papu Pirtolan (synt. 1949 † 2017) kanssa vuosina 1975–1998. Avioliiton aikana syntyi neljä lasta: Pilvari Pirtola (synt. 1978), Arhippa (Miika) Pirtola (synt. 1981), Sampsa Pirtola (synt. 1982) ja Velimir Pirtola (synt. 1987).
Aiheesta muualla

Erkki Pirtolan YouTube-kanava 79 videota
Metakka-artikkeli – Talousvalmentaja: Erkki Pirtola arvioi Teron töitä. (Arkistoitu – Internet Archive)
Erkki Pirtola Kansallisgallerian kokoelmissa.
Rantanen, Tuomas: Erkki Pirtola oli tärkeä taidevaikuttaja ja persoona. Voima. 25.1.2016. Voima Kustannus. Viitattu 19.7.2020.
Yle Elävä arkisto: Erkki Pirtolaa innosti purskahtelu taiteen marginaalissa (haastatteluja ym. vuosilta 1983-2013)
Lähikuvassa Erkki Pirtola: osa 1 osa 2 osa 3 osa 4
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Elia Kazan

| Elia Kazan |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. syyskuuta 1909 Konstantinopoli, Osmanien valtakunta
Kuollut: 28. syyskuuta 2003 (94 vuotta) New York City, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  teatteri- ja elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1934–1976
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Elia Kazan (synt. Ilías Kazantzóglou, kreik. Ηλίας Καζαντζόγλου; 7. syyskuuta 1909 Konstantinopoli – 28. syyskuuta 2003 New York City) oli amerikankreikkalainen teatteri- ja elokuvaohjaaja.
Kazan sai kaksi parhaan ohjauksen Oscar-palkintoa, vuonna 1947 elokuvasta Hiljainen sopimus ja 1955 Alastomasta satamasta. Lisäksi hän oli ehdolla elokuvista Viettelyksen vaunu, Eedenistä itään ja America, America!, josta hän sai lisäksi ehdokkuuden parhaasta elokuvasta (tuottajana) ja parhaasta alkuperäiskäsikirjoituksesta. Hän työskenteli useiden aikansa huippunäyttelijöiden kanssa: muun muassa Marlon Brandon ja Vivien Leighin kanssa elokuvassa Viettelyksen vaunu ja James Deanin kanssa elokuvassa Eedenistä itään.
Kazan kuuluu yhdessä Cheryl Crawfordin ja Robert Lewisin kanssa New Yorkin maineikkaan Actors Studion perustajiin. Studio aloitti toimintansa 1947.
Kazan menetti monien kunnioituksen ilmiantamalla toisen maailmansodan jälkeen vasemmistosuuntautuneita entisiä työtovereitaan Epäamerikkalaista toimintaa tutkivalle komitealle. Vielä vuonna 1999, kun hän sai Oscarin elämäntyöstään, osa gaalayleisöstä protestoi.
Kirjallisuutta

Kazan on Kazan. Sarja: Directors on Directors, Faber, 2000 ISBN 9780571192175 .
Aiheesta muualla

Elia Kazan Elonetissä.
Elia Kazan Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef
Verna Piponius

Verna Lydia Elisa Piponius (9. huhtikuuta 1894 Viipuri – 26. kesäkuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hän teki pitkän uran puhenäyttämöillä ja näytteli lisäksi useissa suomalaisissa elokuvissa, kuten Vihtori ja Klaara (1939). Piponius esiintyi teatterilavoilla myös Saksassa ja Yhdysvalloissa.
Tausta

Verna Piponiuksen vanhemmat olivat professori August Piponius ja Lydia Malmström. Hän valmistui ylioppilaaksi Helsingin Ruotsalaisesta tyttölyseosta vuonna 1917, opiskeli sitten lääketiedettä ja työskenteli jonkin aikaa konttorialalla. Piponius valitsi urakseen kuitenkin näyttämötaiteen, jota hän opiskeli Helsingin Ruotsalaisen Teatterin oppilaskoulussa vuosina 1920–1922 Olga Salon, Nicken Rönngrenin ja Ilmari Räsäsen johdolla. Lisäksi hän opiskeli Dresdenissä 1922–1924 ja oli iltanäyttelijänä sikäläisessä Sächsische Staatstheaterissa.
Teatteriura

Piponius oli harjoittelijana Ida Aalberg -Teatterissa vuosina 1918 ja 1919. Varsinainen ammattinäyttelijän ura alkoi Viipurin Työväen Teatterissa 1924 ja 1925, jota seurasi Koiton Näyttämö 1926–1928 ja Turun Teatteri 1928–29. Piponius johti Elannon Näyttämöä vuosina 1929–1936 ja edelleen 1938–1948. Vuosina 1936–47 hän työskenteli näyttelijänä ja ohjaajana Helsingin Kansanteatterissa. Vuosina 1948–50 Piponius työskenteli Suomalaisella Työväen Näyttämöllä New Yorkissa. Yhdysvaltoihin hän palasi myös vuosiksi 1953–1961.
Helsingin Kansanteatterissa Piponius oli johtaja Eino Salmelaisen luotettu apuri ja todellinen tuhattaituri. Hän ei pelännyt tarttua toimeen eikä pitänyt melua itsestään. Piponiuksessa oli hieman aristokraattia, hän oli hivenen etäinen ja vaikeasti lähestyttävä persoona. Salmelainen kutsui häntä näyttämöpäälliköksi; titteliä ei kuitenkaan virallistettu.
Piponiuksen näyttämötehtäviä olivat muun muassa Ofelia (kappaleessa Hamlet), Aaprahamska (Viisas neitsyt), Rebekka West (Rosmersholm) ja Aude (Hauta riemukaaren alla). Hän ohjasi muun muassa näytelmät Ilmiantaja, Omantuntonsa ahdistama, Murrosikä, Nukkekoti, Neiti Julie ja Viettelyksen vaunu.
Elokuvaura

Piponius näytteli noin 30 elokuvassa vuosina 1936–1952, useimmiten sivuroolissa. Hugo Hytösen ja Orvo Saarikiven Maria Jotuni -filmatisoinnissa Miehen kylkiluu (1937) Piponiuksella oli keskeinen rooli Miina Salokanteleena. Teuvo Tulion avioliittofarssissa Vihtori ja Klaara (1939) Piponius piirsi vahvoin vedoin Klaaran luonnekuvan. Elokuvassa Onnen-Pekka hän näytteli Raakel Björniä. Klassikkoelokuvassa Kulkurin valssi Piponius näytteli puolestaan sivuosan kotiopettajattarena.
Filmografia

Mieheke (1936)
Miehen kylkiluu (1937)
Vieras mies tuli taloon (1938)
Sysmäläinen (1938)
Rykmentin murheenkryyni (1938)
Poikamiesten holhokki (1938)
Vihtori ja Klaara (1939)
Punahousut (1939)
Herrat ovat herkkäuskoisia (1939)
Hätävara (1939)
Eteenpäin – elämään (1939)
SF-paraati (1940)
Miehen tie (1940)
Ketunhäntä kainalossa (1940)
Jos oisi valtaa... (1941)
Perheen musta lammas (1941)
Onnellinen ministeri (1941)
Kulkurin valssi (1941)
Uuteen elämään (1942)
Onni pyörii (1942)
Avioliittoyhtiö (1942)
Uuteen elämään (1942) roolinimeä ei alkuteksteissä
Synnitön lankeemus (1943) roolinimeä ei alkuteksteissä
Katariina ja Munkkiniemen kreivi (1943) roolinimeä ei alkuteksteissä
Varjoja Kannaksella (1943)
Tuomari Martta (1943)
Synnitön lankeemus (1943)
Katariina ja Munkkiniemen kreivi (1943)
Kultainen kynttilänjalka (1946)
Onnen-Pekka (1948)
Läpi usvan (1948)
Hormoonit valloillaan (1948)
Keittiökavaljeerit (1949)
Tanssi yli hautojen (1950)
Amor hoi! (1950)
Kipparikvartetti (1952)
Aiheesta muualla

Tuhannettunteet.kuopio.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Kansanarkisto.fi
Verna Piponius Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data 
Henkilöt:  Elonet
Kehyskertomus

Kehyskertomus on teoksessa sen muita kertomuksia kehystävä ja ne kokonaisuudeksi liittävä kertomus. Kehyskertomus toimii johdatuksena muihin kertomuksiin, ja siinä kuvataan yleensä kerrontatilanne, jossa joku tai jotkut henkilöt kertovat toisille tarinoita.
Kuuluisia esimerkkejä kehyskertomuksen sitomista tarinakokoelmista ovat Decamerone, Canterburyn tarinoita ja Tuhannen ja yhden yön tarinat. Esimerkkejä tarinaan upotetuista tarinoista ovat puolestaan Frankenstein ja Humiseva harju. Niissä varsinainen kertomus ja sen tapahtumat välittyvät kehyskertomuksen kautta.
Pitkäluoto (Helsinki)

Pitkäluodon eteläpää nähtynä Stansvikin rannasta.
Pitkäluoto on saari Helsingissä Laajasalon eteläpuolella. Saaren pinta-ala on 3,4 hehtaaria. Saaren pohjoispuoli on kaupungin yleistä luonnonvaraista ulkoilualuetta. Eteläpäässä on kaupungin pelastuslaitoksen henkilökunnan mökkikylää, jonka toinen osa on viereisellä Varisluodolla.
Saarella oli 1800-luvun puolivälissä Stansvikin kartanon kalastajatorppa. Tämän jälkeen se oli huvilakäytössä 1940-luvulle asti. Kaupungin ostettua Stansvikin maat se luovutti saaren 1950-luvun alussa palolaitoksensa henkilökunnan virkistyskäyttöön. Saaren pohjoispäässä oli 1900-luvun alusta 1960-luvulle huvila. Rakennus oli entinen Erottajan vaakahuone ja tuotu kaupungin keskustasta. Palolaitos poltti huvilan 1960-luvun lopulla miehistön koulutuksessa. Suunnitteilla oleva viereisen Kruunuvuorenrannan rakentaminen saattaa jo lähitulevaisuudessa muuttaa Pitkäluodon luonnetta.
Kirjallisuutta

Strang, Jan. Saaristounelmia Helsingissä – Vartiosaaren ja Helsingin itäsaariston pienten saarten historia. – Helsinki, 2016. – ISBN 978-951-98135-2-3
Katajanokka

| Katajanokka> Skatudden |
| --- | --- |
 Katajanokkaa ilmasta. Keskellä Helsingin lääninvankila.
 Kaupungin kartta, jossa Katajanokka korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Eteläinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  08
Pinta-ala:  0,57 km² 
Väkiluku:  4 994 (31.12.2020)
Väestötiheys:  8 761 as./km²
Postinumero(t):  00160
Lähialueet:  Kaartinkaupunki, Kaivopuisto, Kruununhaka, Mustikkamaa-Korkeasaari
Katajanokka (ruots. Skatudden) on kaupunginosa Helsingin kantakaupungin itärannalla. Se oli alkujaan niemi, mutta nykyisin sen erottaa mantereesta Katajanokan kanava. Kanavan yli johtaa neljä siltaa, joiden mantereen puoleiset päät ovat Kauppatorin ja Aleksanterinkadun itäpään välisellä alueella.
Katajanokalla sijaitsevat muun muassa entinen vankila ”Nokka” (Hotel Katajanokka), Uspenskin katedraali, Katajanokan Kasino, Wanha Satama, Stora Enson pääkonttori, Suomen ulkoministeriö ja Viking Linen terminaali. Katajanokka muodostaa keskeisen osan Eteläsatamasta. 1800- ja 1900-luvuilla Katajanokka tunnettiin tavaraliikenteen solmukohtana ja jopa Suomen suurimpana tuontisatamana, mutta sittemmin sen rooli asuinalueena on kasvanut. Katajanokalle liikennöivät raitiolinjat 4 ja 5.
Katajanokalla on noin 4 900 asukasta (2020). Se kuuluu Vironniemen peruspiiriin ja Eteläiseen suurpiiriin. Katajanokan ja Kruununhaan raja kulkee kanavan luoteisrantaa pitkin.
Historia

Katajanokka oli alun perin pääasiassa metsää. 1600-luvulla alueen pohjoisrannalla toimi ruukki, ja eteläpuolisella Laukkasaarella (ruots. Lökholmen) oli kruununmakasiini. Itäisin osa oli porvariston laidunmaata. Helsingin kaupunkiasutus laajeni nykyisen Senaatintorin tienoilta Katajanokalle 1700-luvulla. Augustin Ehrensvärdin vuoden 1749 suunnitelmassa Katajanokka oli osa kaupunkia ympäröivää puolustusmuuria, sillä niemellä oli tärkeä strateginen merkitys. Suunnitelma ei toteutunut, ja Katajanokalle alkoi muuttaa kalastajaperheitä. Niemelle syntynyt laitakaupunkiasutus jäi pääosin ennalleen vuosikymmeniksi sen jälkeenkin, kun Helsinki muilta osin oli 1800-luvun alkupuolella rakennettu Johan Albrecht Ehrenströmin laatiman asemakaavan (1812) mukaisesti kokonaan uudestaan. Asemakaavassa ehdotettu Katajanokan kanava, joka erotti niemen mantereesta ja yhdisti Helsingin Etelä- ja Pohjoissataman toisiinsa, rakennettiin vasta vuonna 1844. Ehrenströmin kaavassa Katajanokka oli puolustuksen ja varastomakasiinien aluetta.
Kaupunginosa tunnettiin alkujaan 1600-luvulla ruotsinkielisellä nimellä Estnäs Skatan (suom. Vironniemen kärki). Suomenkielinen väestö ei osannut ruotsia, joten skata on todennäköisesti muotoutunut suomalaiselle luontevaksi katajaksi. Ruotsinkielinen nimi Skat Udden löytyy vuoden 1775 kartasta, kun suomenkielinen nimi Katajanokka esiintyi ensimmäisen kerran Suomettaren sivulla vuonna 1856.
Historia > Kasarmi

1810–1830-luvuilla Katajanokan itäiseen kärkeen rakennettiin Carl Ludvig Engelin ja A. F. Granstedtin suunnittelemia kasarmirakennuksia venäläisen sotaväen käyttöön. Vuonna 1831 kasarmialueelle sijoittui Ensimmäisen suomenmaalaisen meriekipaasi, minkä jälkeen kasarmin nimeksi vakiintui Merikasarmi Katajanokan kasarmin sijaan. 1880-luvulla joukko-osasto lakkautettiin, kun Suomen suuriruhtinaskunnassa siirryttiin asevelvollisuusarmeijaan. Alueesta tuli tämän jälkeen Venäjän Itämeren laivaston tukikohta.
Suomen itsenäistymisen jälkeen varuskunta-alue siirtyi puolustusvoimien käyttöön. Siellä sijaitsivat Helsingin laivastoasema ja sotasatama (vuoteen 1958), radiopataljoonan lähetysasema (1920-luvulla) sekä Valtion telakka ja konepajat -yhtiön (vuodesta 1951 Valmet Oy) Katajanokan telakka vuoteen 1977. Merivoimien esikunta toimi 1880-luvulla rakennetussa punatiilisessä esikuntarakennuksessa vuoteen 1983 ja Kaartin pataljoona majaili merikasarmilla 1960-luvulla. Rappiolle päässeet Merikasarmin rakennukset korjattiin ja restauroitiin ulkoasiainministeriön käyttöön vuosina 1984–1989. Samalla rakennettiin uudet siipirakennukset vanhan tykistöpihan molemmin puolin. Osaksi toista siipirakennusta jätettiin porttirakennelma vuodelta 1776. Kyseessä on osa tykkimakasiinia, joka oli rakennettu Suomenlinnan rakentamisen kanssa samaan aikaan. Lisäksi matruusikasarmin itäpuolelle rakennettiin kopio läntisestä upseerikasarmista Engelin alkuperäistä suunnitelmaa noudattaen.
Historia > Asemakaava

Suurin osa Katajanokan länsiosan rakennuskannasta oli 1800-luvulle saakka vanhoja, 1700-luvulla rakennettuja, jo pahasti rappeutuneita puutaloja ja varastoja. Poikkeuksena olivat vuonna 1868 rakennettu Uspenskin katedraali ja Suomen Rahapajan rakennus (1836), jotka toteutettiin Ernst Lohrmannin vuoden 1861 kaavan mukaan, sekä varuskunnan läheisyydessä sijainnut Katajanokan vankila ja muutama aivan vuosisadan lopulla rakennettu asuinkerrostalo. Katajanokka oli jäänyt asemakaavoitetun kaupungin ulkopuolelle, kunnes se nousi keskeisen kiinnostuksen kohteeksi 1870-luvulla, jolloin kaupunki pakkolunasti alueen pienet puutalot. Alue liitettiin asemakaavaan kaupungininsinööri J. Conrad D. Reuterin vuoden 1876 kaavassa.
Vuonna 1879 Theodor Tallqvistille annettiin tehtäväksi laatia uusi asemakaava, jonka lähtökohtana tuli olla Katajanokan eteläosan sovittaminen aikaisempaa paremmin merenkulun ja kaupankäynnin tarpeisiin. Tallqvist otti vaikutteita Göteborgin, Kööpenhaminan ja Hampurin satamista. Tallqvistin asemakaava valmistui vuonna 1882, vaikka toteutus jäikin odottamaan satamaradan valmistumista. Kaavan mukaan Kruunuvuorenkadun eteläpuolinen ranta-alue varattiin satama-alueeksi ja pohjoispuolella oleva alue asuntoalueeksi. Niemen kärki jäi edelleen varuskunta-alueeksi. Kaavassa ei panostettu estetiikkaan, eikä puistoja ja viheralueita juuri ollut mukana. Asuntokorttelien sijoittaminen sataman yhteyteen oli epätavallista. Syyksi on nähty se, että Katajanokan keskiosa olisi ollut satamatoiminnoille liian mäkistä maastoa, kun taas merelle satamaa pystyttiin laajentamaan maantäytöillä.
Laiturirakennustöiden yhteydessä vuonna 1894 Katajanokkaan yhdistettiin täyttömaalla Laukkasaari. Samana vuonna insinööri Herman Norrmén muokkasi Tallqvistin ehdotuksesta lopullisen asemakaavan, joka vahvistettiin seuraavana vuonna. Norrmén muun muassa lisäsi maantäyttöjä ja poisti kaavasta kääntöpöydät sekä satamaradan linjauksen Pohjoisrantaan, josta se Tallqvistin mukaan olisi voinut kulkea päärautatieasemalle Kaisaniemen kasvitieteellisen puutarhan pohjoispuolitse. Katajanokan kaavaa kritisoi muun muassa arkkitehti Lars Sonck, jonka mukaan alueesta tehtiin ”sekamelska”, jossa potentiaaliset virkistyspaikat oli ympäröity laitureilla, makasiineilla ja sotilaallisilla tarkoituksilla.
Historia > Muuta rakennushistoriaa

Satama-alueelle rakennettiin joukko tiilisiä makasiineja. Viereinen asuntoalue, Katajanokan ”vanha puoli”, rakennettiin pääosin 1900-luvun alussa yhden vuosikymmenen kuluessa. Alueen rakennuskanta muodostaa harvinaisen yhtenäisen jugend-arkkitehtuurin kokonaisuuden. Esimerkiksi arkkitehdit Gesellius, Lindgren ja Saarinen suunnittelivat taloista kolme: ensimmäisenä näistä valmistui Tallbergin talo, jonka suunnitelma oli kolmikon ensimmäinen kilpailuvoitto. Katajanokasta alkoi tulla varakkaampien väestönosien, erityisesti kauppiaiden ja virkamiesten asuttama alue.
»Se oli individualismin ja nationalismin, romantiikan ja nuorten voimien reaktio vuosisadan lopulla vallinnutta akateemista kaavamaisuutta vastaan, joka saavutti niin intensiivisen ilmenemismuodon tämän alueen arkkitehtuurissa. Syntyi torneja ja sakaroita ja ulokkeita ja parvekkeita, jyrkkiä kattoja, omaperäisiä yksityiskohtia ja vahvaa elinvoimaa – joka hyvin usein merkitsi samaa kuin levottomuus, kaikki ristiriidassa edeltävän ajanjakson renessanssipainotteisten rakennusten kanssa.» 
(Nils Wasastjernan  1940-luvulla kirjoittama kuvaus Katajanokan arkkitehtuurista)
Sataman läheisyydessä sijaitsi useita pääkonttoreita, kuten Keskon pääkonttori (1939) ja Pauligin konttori. Makasiineja rakennettiin muun muassa Osuustukkukaupalle ja Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnalle. Pauligin kahvipaahtimo edusti alueen elintarviketeollisuutta. Se perustettiin vuonna 1904 ja oli toiminnassa 1960-luvun lopulle asti.
1930-luvulla ehdotettiin siltaa Katajanokalta Korkeasaareen. Myös Katajanokan kanavan täyttämisestä keskusteltiin.
Toisessa maailmansodassa tuhoutuneen muutaman talon tai rakentamattoman tontin uudisrakentaminen on toteutettu historialliseen ympäristöön sopeuttaen.lähde?kenen mukaan?
Katajanokan länsireunalla kanavan äärellä on akateemikko Alvar Aallon suunnittelema Stora Enson pääkonttori (1962), valkoisella marmorilla päällystetty, italialaisista renessanssipalatseista innoituksensa saanut rakennus. Se näkyy Pohjoisesplanadin päätteenä Kauppatorin suunnasta, joskin rakennuksen erityispiirre on, ettei sillä ikään kuin ole etujulkisivua. Sen tieltä purettiin koristeellinen, punatiilinen Norrménin talo, joka oli rakennettu vuonna 1897. Aallon rakennuksen sopivuudesta Kauppatorin miljööseen ja Uspenskin katedraalin hallitsemaan kaupunkikuvaan on käyty vuosikymmenestä toiseen kärjekästä väittelyä. Kun Enson rakennuksen lähelle rakennettiin vuonna 1993 ulkoministeriön kehitysyhteistyöosaston valkoinen toimitalo, rakennusten on katsottu tasapainottavan toisiaan ja muodostavan yhdessä oman selvärajaisen arkkitehtonisen kokonaisuutensa.
Vuonna 1913 Uspenskin katedraalin tontille rakennettiin niin sanottu Rauhankappeli (Haminan rauhan 100-vuotismuistoksi). Se koettiin venäläisen sorron symbolina ja vuonna 1919 ilmeisesti kiihkokansalliset ylioppilaat tervasivat sen. Tervaa oli mahdoton puhdistaa vuolukivestä, mistä syystä rakennus purettiin. 1960-luvulla Uspenskin katedraalin alle rakennettiin väestönsuoja.
Historia > Muuta rakennushistoriaa > Katajanokan kärki

Merikasarmia ympäröivän itäisen kärjen, ns. uuden puolen, rakennuskanta muodostui jo 1920-luvulla monenlaisista varasto-, työpaja- ja telakkatoimintaan liittyvistä rakennuksista. Alueen eteläisellä rannalla sijaitsi myös Aeron (nyk. Finnair) lentosatama, josta käsin reittilentoliikennettä harjoitettiin vuodesta 1924 vuoteen 1936. Katajanokan itäinen osa pysyi kaupunkilaisilta suljettuna. Kun merivoimien varuskunta ja sotasatama olivat siirtyneet Upinniemeen ja Valmetin telakka muuttanut Vuosaareen, pääosa vanhoista varasto- ja teollisuusrakennuksista purettiin. Arkkitehtikolmikko Vilhelm Helander, Pekka Pakkala ja Mikael Sundmanin suunnittelema ”Katajanokan kärjen” asemakaava vahvistettiin vuonna 1976, ja vuosina 1977–1986 alueelle nousi 21 uutta asuinkerrostaloa. Viimeiset vapaat tontit rakennettiin vuosina 2006–2009. Alueen kaavoituksessa pyrittiin takaisin umpikorttelimaiseen tiiviiseen kaupunkitilaan vastakohtana aiemmalle lähiörakentamiselle, mitä on pidetty käännekohtana suomalaisessa kaupunkisuunnittelussa. Lisäksi suunnitelmaa kiitettiin ympäröivän vanhan alueen rakennus- ja kulttuurihistoriallisten arvojen huomioon ottamisesta. Aukiotilat pyrittiin mitoittamaan todellisen käyttäjämäärän mukaan sopivan kokoisiksi. Suunnittelunormien vuoksi rakennustehokkuus jäi kuitenkin vanhaa osaa alhaisemmaksi. Punatiiliset julkisivut määrättiin paikalla muurattaviksi, vaikka elettiin elementtirakentamisen kulta-aikaa. Suuri osa taloista kaavoitettiin vuokra- tai hitas-taloiksi, ja siksi kustannustasosta piti tinkiä. Esimerkiksi pysäköinti piti järjestää maantasoisena. Viimeisissä, vuonna 2007 valmistuneissa, taloissa sen sijaan pysäköinti on maan alla. Vanha rakennuskanta otettiin uusiokäyttöön muun muassa liikuntatiloina ja kouluna.