stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Amami Ōshima

| Amami Ōshima |
| --- | --- |

Maantiede
Muut nimet:  (jap. 奄美大島)
 Amami Ōshima
Koordinaatit:  28°19′35″N, 129°22′29″E
Korkein kohta:  694 m
Valtio
Valtio:  Japani
Prefektuuri:  Kagoshiman prefektuuri
Väestö
Suurin kaupunki:  Amami
Infobox OKNimi-testi OK: 
Amami Ōshima (jap. 奄美大島) on saari Japanissa Riukiusaarten saaristoon kuuluvassa 
Amamin saariryhmässä. Saaren pinta-ala on noin 720 km2 .
Amami Ōshiman pohjoispää on melko tasaista, ja siellä harjoitetaan maanviljelystä. Suurin osa saaresta on vuoristoa, siellä kasvaa subtrooppista lehtimetsää ja Japanin toiseksi laajimmat mangrovealueet. Kilpikonnat munivat saaren rannoilla ja lämpimien merivirtojen ansiosta sitä ympäröivillä riutoilla on tavattu yli 200 korallilajia.
Amami Ōshima oli pitkään eristyksissä, jolloin saaren kasvisto ja eläimistö kehittyivät ilman ulkopuolisia häiriöitä. Nykyään saarella elää monia kotoperäisiä ja suojeltuja lajeja.
Amami Ōshima, Tokunoshima, Okinawan pohjoisosa ja Iriomote on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 2021.
Useimmat saaren kylät sijaitsevat rannikolla jokien suulla. Ennen vanhaan niiden välillä ei ollut tieyhteyttä saaren keskiosien läpi, vaan kaikki liikenne hoidettiin veneillä. Nyttemmin on rakennettu teitä ja tunneleita.
Amami Ōshiman historiaan on vaikuttanut sijainti Manner-Japanin, Okinawan ja Kiinan välissä. Varhaisimmat tunnetut tiedot saaresta
ovat  800-luvun kronikoissa. 1500-luvulta lähtien Amami Ōshima oli osa Ryūkyū-kuningaskuntaa, mutta sillä oli varsin laaja autonomia. Kuningaskunnan tiiviit yhteydet Kiinaan toivat vaikutteita myös saarille. Satsuman han  valloitti alueen vuonna 1609. Seuraavat vuosisadat olivat raskaita, saarta kohdeltiin siirtomaana. Emämaa Japani lopetti Satsuman vallan Meiji-restauraation aikaan 1879 Toisen maailmansodan aikana liittoutuneiden pommitukset tuhosivat saaren suurinta kaupunkia pahoin. Sodan jälkeen se oli Yhdysvaltain miehittämä ennen kuin se palasi Japanille vuonna 1953.
Bob Wootton

Bob Wootton vuonna 2006.
Bob Wootton (4. maaliskuuta 1942 – 9. huhtikuuta 2017 Gallatin, Tennessee) oli yhdysvaltalainen kitaristi. Hän liittyi Johnny Cashin taustayhtyeeseen, the Tennessee Threehen, alkuperäisenä soolokitaristina toimineen Luther Perkinsin kuoltua tulipalossa.lähde?
Wootton oli Cashin musiikin ihailija ja soitti tämän kappaleita uskollisesti kunnes oli hionut täydelliseksi Cashin soundina tunnetun boom-chicka-boom -tyylin. Eräässä Cashin konsertissa Cash ja hänen rumpalinsa W.S. Holland olivat lennon peruuntumisen vuoksi joutuneet kahdestaan lavalle ja Woottonia pyydettiin tuuraamaan kitaristina. Wootton löi yleisön ja Cashin itsensä ällikällä esittämällä täydellisen tulkinnan joka ikisestä kappaleesta. Cash mainitsi päivän aikana, että saattasi vielä jonain päivänä ottaa yhteyttä Woottoniin, mutta pyysikin jo jonkin päivän kuluttua Woottonia yhtyeen uudeksi soolokitaristiksi.lähde?
Eräs seuraavista ja ehkäpä tunnetuinkenen mukaan? Woottonin esiintymisistä tapahtui San Quentinin vankilassa, missä Cash levytti livealbuminsa.lähde?
Wootton jatkoi pientä hengähdystaukoa lukuun ottamatta Cashin yhtyeessä, kunnes Cash vetäytyi musiikkibisneksestä vuonna 1997.lähde?
Vuodesta 2006 vuoteen 2007 hän esiintyi Cashin alkuperäisen rumpalin W. S. Hollandin, vaimonsa Vickyn ja tyttärensä Scarlett Woottonin kanssa nimellä The Tennessee Three. Vuonna 2006 yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa Cashin kuoleman jälkeen nimellä The Sound Must Go On. Yhtyeeseen kuuluivat myöhemmin hänen lisäkseen rumpali Derrick McCullough, Vicky, Scarlett ja Montana Wootton.lähde?
Aiheesta muualla

Tennessee Threen virallinen sivu (englanniksi)
Cash compadre: Bob Wootton preserves the Tennessee Three style[vanhentunut linkki] (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Adjule

Adjule, tunnetaan myös nimellä Kelb-el-khela, on koiraeläintä muistuttava kryptidi, jonka väitetään elävän Pohjois-Afrikassa, varsinkin Saharassa Mauritaniassa. Adjulen väitetään olevan tuntematon koiraeläin, joka näyttää näyttää koiran ja suden risteymältä. Yksi selitys Adjuleille on eristäytynyt lauma afrikkalaisia villikoiria. Adjulen toinen nimitys kelb-el-khela tarkoittaa ”puskakoiraa”. Ehkäpä tunnetuinkenen mukaan? havainto Adjulesta on Mauritanian rannikkoalueelta vuodelta 1992. Tuolloin Itä-Saharan rannikkoalueilla elävät metsästäjät näkivät villikoiraa muistuttavan eläimen, joka saalisti laumassa. Havainnot saattavat koskea alueella harvinaisia hyeenakoiria.lähde?
Afrikkaan sijoittuvassa Resident Evil 5 -pelissä esiintyy Adjule-niminen hahmo.
Aiheesta muualla

Helium.com: Adjule, Mystery dog of Africa[vanhentunut linkki]
Cryptic Canids[vanhentunut linkki] (sivun lopussa)
Brighthub.com: Can Cryptids Exist? (Arkistoitu – Internet Archive)
Virkanen (Jyväskylä)

| Virkanen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Jyväskylä
Koordinaatit:  62°22′51″N, 25°31′52″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Tuomiojärven−Palokkajärven v−a (14.29)
Laskuoja:  oja Mikonojaan 
Järvinumero:  14.295.1.022
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  194,9 m  
Pituus:  350 m  
Leveys:  280 m  
Rantaviiva:  0,933 km  
Pinta-ala:  5,896 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiVirkanen 
Virkanen  on Keski-Suomessa Jyväskylässä Sikomäen kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 5,9 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Tuomiojärven–Palokkajärven valuma-alueella (14.29), jonka Autiojoen valuma-alueeseen (14.295) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 194,9 metriä mpy.
Gabriel Barbosa

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Gabriel Barbosa Almeida
Syntymäaika: 30. elokuuta 1996
Syntymäpaikka: São Bernardo do Campo, Brasilia
Pelipaikka: vasen laitahyökkääjä
Pituus: 178 senttimetriä
Paino: 73 kilogrammaa
Lempinimi: Gabigol
Junioriseurat
2004–2014: Santos
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2013–2016 | Santos | 73 | (19) |
| 2016–2020 | Inter | 9 | (1) |
Maajoukkue
| 2013 | Brasilia U17 | 5 | (3) |
| 2014– | Brasilia U20 | 13 | (4) |
| 2015– | Brasilia U23 | 5 | (6) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 17. elokuuta 2017.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 21. toukokuuta 2016.
Gabriel Barbosa Almeida (tunnetaan paremmin nimillä Gabigol tai pelkkä Gabriel, s. 30. elokuuta 1996 São Bernardo do Campo) on brasilialainen jalkapalloilija.
Gabriel on Santosin kasvatti. Hän debytoi seuran paidassa Série A:ssa kaudella 2013 tehden 11 pelaamassaan ottelussa yhden osuman. Kaudella 2015 hän voitti seuran kanssa Copa do Brasilin ja Campeonato Paulistan. Myös vuonna 2016 Gabriel juhli seuran kanssa Paulistan mestaruutta.
Gabriel on edustanut Brasiliaa nuorten maajoukkuetasolla. Hän kuului maan alle 17-vuotiaiden joukkueeseen vuoden 2013 ikäluokan MM-kilpailuissa, joissa hän teki yhden maalin. Gabriel valittiin Brasilian jalkapallomaajoukkueeseen vuoden 2016 Copa América Centenarioon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gabriel Barbosa Wikimedia Commonsissa
Brasilian joukkue – Copa América Centenario
1 Alisson |
2 Dani Alves |
3 Miranda |
4 Gil |
5 Casemiro |
6 Filipe Luís |
7 Ganso |
8 Elias |
9 Jonas |
10 Lima |
11 Gabriel |
12 Diego Alves |
13 Marquinhos |
14 Rodrigo Caio |
15 Fabinho |
16 Santos |
17 Walace |
18 Augusto |
19 Willian |
20 Lucas |
21 Hulk |
22 Coutinho |
23 Grohe |
Valmentaja Dunga
Brasilian joukkue – Kesäolympialaiset 2016
1 Weverton |
2 Zeca |
3 Rodrigo Caio |
4 Marquinhos |
5 Augusto |
6 Santos |
7 Luan |
8 Rafinha |
9 Gabriel |
10 Neymar |
11 Jesus |
12 Walace |
13 William |
14 Luan Garcia |
15 Dourado |
16 Maia |
17 Felipe Anderson |
18 Uilson |
Valmentaja Micale
Rokkikukko

| Rokkikukko> Rock-A-Doodle |
| --- | --- |

Ohjaaja:   Don Bluth  Pekka Lehtosaari 
Käsikirjoittaja:  David N. Weiss
Tuottaja:   Don Bluth  Gary Goldman  John Pomeroy 
Säveltäjä:  Robert Folk
Kuvaaja:  Robert Paynter
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta Yhdysvallat Irlanti
Tuotantoyhtiö:  Sullivan Bluth Studios
Levittäjä:  The Samuel Goldwyn Company
Ensi-ilta:  1991
Kesto:  70 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rokkikukko on vuonna 1991 valmistunut elokuva, joka yhdisti kuvattua ja piirrettyä elokuvaa. Elokuva on julkaistu suomenkielisenä VHS-kasettina vuonna 1997.
Juoni

Tarinassa on kukko nimeltään Trubaduuri, joka uskoo että aurinko nousee vain hänen joka-aamuisesta kiekaisustaan. Eräänä aamuna Trubaduurin kimppuun hyökkää Yön Herttuan lähettämä ilkeä kätyri ja tästä syystä hän jättää kiekumisen väliin mutta aurinko nousee kuitenkin. Tämän takia muut tilan eläimet alkavat väheksyä ja pilkata kukkoa. Kukko tuntee itsensä niin ulkopuoliseksi että lähtee maalta etsimään paikkaansa kaupungista (Los Angelesista).
Pieni poika nimeltä Edmond lukee kukon tarinaa kirjasta. Hänen vanhempansa ja isoveljensä lähtevät eräänä myrskyisenä iltana pelastamaan muita kyläläisiä. Pikku-Edmond jää yksin kotiin ja lukee innoissaan tarinaa, kunnes hänen kirjansa tapahtumat muuttuvat yhtäkkiä todeksi. Maatilan pihalla kaatuu puu sähkölinjojen päälle jonka seurauksena piirretty pöllö nimeltä Yön Herttua tulee sähkökatkoksen mukana oikeaan maailmaan. Edmond on rikkonut Yön Herttuan monokkelin koskettaessaan kirjan kuvaa ja kutsunut Trubaduuria apuun. Herttua raivostuu ja muuttaa Edmondin kissanpennuksi, jolloin elokuvan maailma muuttuu loisteliaaksi mutta synkäksi piirretyksi. Yön Herttuan suunnitelma on estää auringon nousu niin että maapallolla olisi ikuinen yö.
Jotta Edmond ja maailma palaisivat ennalleen tarvitaan vain kaupungissa olevan Trubaduurin kiekaisu auringon nousuun, mutta hänen tavoittamisensa onkin luultua hankalampaa sillä kaupungissa ollessaan Trubaduurista on tullut kaikkien tuntema supertähti ”Kingi”, joka perustuu Elvikseen. Edmond ja muut tilan piirretyt hahmot aloittavat hengenvaarallisen operaation pysäyttääkseen julman Yön Herttuan ja pelastaakseen Trubaduurin tämän kynsistä.
Äänirooleissa > Alkuperäiset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Glen Campbell  | … |  Trubaduuri   |
|  Toby Scott Ganger  | … |  Edmond   |
|  Ellen Greene  | … |  Goldie   |
|  Phil Harris  | … |  Patu   |
|  Eddie Deezen  | … |  Kurppa   |
|  Sandy Duncan  | … |  Linssi   |
|  Christopher Plummer  | … |  Yön Herttua   |
|  Charles Nelson Reilly  | … |  Hönö   |
|  Sorrell Booke  | … |  Pinkki   |
|  Will Ryan  | … |  Nasse   |
Äänirooleissa > Suomenkieliset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kirka  | … |  Trubaduuri   |
|  Tuomas Oksanen  | … |  Edmond   |
|  Birthe Wingren  | … |  Goldie   |
|  Jarmo Koski  | … |  Patu, sivuäänet   |
|  Eija-Riitta Nuotio  | … |  Linssi   |
|  Jarkko Rantanen  | … |  Yön Herttua   |
|  Tuomo Holopainen  | … |  Hönö, sivuäänet   |
|  Jukka Voutilainen  | … |  Pinkki, Nasse, sivuäänet   |
Muissa rooleissa ovat muun muassa Markus Bäckman, Matti Holi, Pekka Kuorikoski ja Tomi Metsäketo.
Ohjauksesta vastasi Pekka Lehtosaari.
Savonsolmu

| Hotelli Savonsolmu |
| --- | --- |
 Hotelli vuonna 1982.
Osoite:  Toikantie 9
Sijainti:  Pieksämäki
Koordinaatit:  62°18′09.8″N, 027°09′31.7″E
Rakennustyöt aloitettu:  1975
Valmistumisvuosi:  1976
Avattu:  10.3.1976
Rakennuskustannukset:  14 milj. mk
Rakennuttaja:  Pieksämäen Osuuskauppa
Tyylisuunta:  betonibrutalismi, futurismi
Runkorakenne:  betoni
Julkisivumateriaali:  betoni
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Savonsolmu oli Pieksämäellä vuosina 1976–2020 toiminut hotelli.
Hotelli Savonsolmu avattiin maaliskuussa 1976. Pieksämäen Osuuskauppa rakennutti hotellin puistomaiselle tontille Pieksänjärven rannalle, Pieksämäen keskustaan. Savonsolmu oli osa Sokos-hotelliketjua. Hotellin suunnittelivat SOK:n rakennusosastolla arkkitehti Maunu Kitunen ja sisustusarkkitehti Harry Boström, ja vuoden 1982 laajennuksen suunnitteluun osallistui myös arkkitehti Pauli Lehtinen.
Hotelli Savonsolmussa oli 50 kahden hengen huonetta, 300 hengen ravintola, aulabaari ja yökerho. Hotelli oli tuolloin Pieksämäen ainoa, ja siitä tuli nopeasti suosittu juhlintapaikka. Sitä markkinoitiin myös yritysten kokouskäyttöön (ns. ”korpihotelli”) ja lapsiperheiden vapaa-ajanviettoon.
Vuonna 1980 laajennetussa hotellissa oli jo liki sata eli kaksinkertainen määrä huoneita, kolme 60–140 hengen luentosalia ja 350 hengen ravintolasali. 1980-luvulla hotellin tanssiravintolassa soi elävä musiikki viitenä iltana viikossa, ja se keräsi yleisöä Jyväskylää ja Kuopiota myöten.
Loppuvuodesta 1987 Savonsolmun työntekijät riitaantuivat työnantajansa kanssa, ja työtaistelu uhkasi laajeta koko Sokos-hotelliketjua koskevaksi tukilakoksi kunnes sopu saavutettiin. S-ryhmän uudelleenjärjestelyissä hotelli siirtyi Pieksämäen Osuuskaupalta suoraan SOK:lle, joka luopui sittemmin hotellista. Liiketoiminta myytiin yksityisille ja kiinteistö Tapiola-ryhmälle. Hotellin uusi yksityisten omistajien ryhmä pieneni vähitellen, ja vuonna 2020 sekä kiinteistön että hotellitoiminnan omistajina oli Paavo ja Deila Prepulan Hotelli Pieksämäki Oy.
Marraskuussa 2019 hotellin kaikki työntekijät irtisanottiin ja toimintaa pyörittänyt yritys teki pian konkurssin.
Hotellikiinteistö siirtyi epäonnistuneen huutokaupan ja useiden myyntiyritysten jälkeen 20 000 eurolla keinottelija Kalle Kroonin omistamalle, Ruotsiin rekisteröidylle Nordic Real Estate Management Kb:lle. Kroon lupaili hotellin avautuvan kesällä 2021 uudelleen yli 55-vuotiaille suunnattuna, mutta tämä ei toteutunut. Kroon jätti tontinvuokrat maksamatta, ja Pieksämäen kaupunki purki maanvuokrasopimuksen. Tyhjillään oleva hotellikiinteistö on joutunut monenlaisen ilkivallan kohteeksi, muun muassa tulipalon huhtikuussa 2023.
Savonsolmu Beach & Blues Party

Hotellin alueella järjestettiin 22 kesänä Savonsolmu Beach & Blues Party, jonka perinne katkesi hotellin sulkeuduttua vuonna 2019 ja sitä seuranneen koronapandemian takia.
Aiheesta muualla

Ränsistyneen Savonsolmun ulkopuolta, video 15 min, YouTube
Viktoria von Hessen-Darmstadt

Prinsessa Viktoria Alberta Elisabet Mathilde Marie von Hessen-Darmstadt, Milford-Havenin markiisitar n. 1878
Viktoria von Hessen-Darmstadt (alkujaan Victoria Alberta Elisabeth Mathilde Marie, vuosina 1884-1917 Battenbergin prinsessa Louis, vuodesta 1917 Victoria Mountbatten, Milford Havenin markiisitar); (5. huhtikuuta 1863 Windsorin linna, Berkshire – 24. syyskuuta 1950 Kensingtonin palatsi, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) oli saksalaissyntyinen prinsessa, josta avioliiton kautta tuli Englannin, Ruotsin ja Kreikan kuningashuoneen jäsenten esiäiti.
Suku

Viktorian vanhemmat olivat Hessenin suurherttua Ludvig IV ja prinsessa, suurherttuatar Alice, joiden esikoinen hän oli. Hänellä oli neljä sisarta ja kaksi veljeä, joista nuorin oli syntynyt vuonna 1874. Hän oli Ison-Britannian kuningatar Viktorian ja prinssi Albert Saksi-Coburg-Gothan tyttärentytär.
Hän vietti lapsuutensa Bessungenissa, kunnes perhe muutti Darmstadtin Uuteen palatsiin (Neues Palais). Viktoria jakoi huoneen nuoremman sisarensa, prinsessa Elisabetin kanssa, josta tuli suuriruhtinatar Elisabet Fjodorovna avioiduttuaan Sergei Aleksandrovitšin, keisari Aleksanteri II:n pojan kanssa. Viktorian Alix-sisaresta tuli Venäjän viimeinen keisarinna Aleksandra Fjodorovna.
Hessenin prinsessa Viktorian perheeseen tarttui kurkkumätä marraskuusta 1878, joka tappoi Viktorian nuorimman sisaren, 4-vuotiaan prinsessa Marien marraskuun puolivälissä, ja joulukuussa 1878 Alice-äiti menehtyi samaan tautiin.
Avioliitto ja lapset

Kesällä 1882 19-vuotias Viktoria kihlautui Battenbergin prinssi Louisin kanssa, jonka vanhemmat olivat Hessenin prinssi Alexander Ludwig Georg Friedrich Emil von Hessen-Darmstadt und bei Rhein ja kreivitär Julia von Hauke (alunperin aateliton kenraalin tytär), joitten avioliitto oli morganaattinen. Viktoria ja Louis avioituivat 30. huhtikuuta 1884 Darmstadtissa, ja Viktoria sai arvonimen Battenbergin prinsessa Louis.
Heille syntyi neljä lasta:
Battenbergin prinsessa Alice (1885–1969), Kreikan prinsessa, avioitui 1903 Kreikan ja Tanskan prinssi Andreaksen kanssa; heille syntyi viisi lasta, heidän poikansa oli prinssi Philip, Edinburghin herttua
Battenbergin prinsessa Louise (1889–1965), Ruotsin kuningatar, avioitui 1923 tulevan kuninkaan Kustaa VI Aadolfin kanssa, ei eloon jääneitä jälkeläisiä
Battenbergin prinssi, Milford Havenin 2. markiisi George (1892–1938), avioitui 1916 kreivitär Nadedža Mihailovna de Torbyn kanssa, suuriruhtinas Mihail Mihailovitš Romanovin (1861–1929), Nikolai I:n pojan suuriruhtinas Mihail Nikolajevitš Romanovin poika ja tämän morganaattisen vaimon Sofie Nikolajevna Merenbergin, kreivitär de Torbyn (1868–1927) tyttären kanssa, heillä oli kaksi lasta
Battenbergin prinssi Louis Mountbatten (1900–1979), avioitui 1922 Edwina Cynthia Annette Ashleyn kanssa, heillä oli kaksi lasta
Nimen ja tittelin vaihdos

Heinäkuussa 1917 Viktoria ja hänen perheensä luopuivat Battenbergin prinssin/prinsessan titteleistä, ja ottivat sukunimekseen Mountbatten. Marraskuussa 1917 kuningas Yrjö V antoi Viktorian miehelle Milford Havenin markiisin arvonimen, jolloin Viktoriasta tuli Victoria Mountbatten, Milford Havenin markiisitar.
Milford Havenin markiisi Louis kuoli vuonna 1921, ja Viktoria kuoli 29 vuotta myöhemmin syyskuussa 1950 87-vuotiaana Kensingtonin palatsissa. Hänet on haudattu Whippinghamiin St Mildredin kirkkoon, Isle of Wightin saarelle.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Hessen und bei Rhein prinsessat, sisarukset Irene, Viktoria, Elisabet ja Alix 1885
Battenbergin perhe 1902. Vas. Alice, Louise, prinsessa Victoria sylissään 2-vuotias kuopus Louis nuorempi, prinssi Louis ja George
Von Dutch

Von Dutchin lippalakki
Kenneth "Kenny" Robert Howard (7. syyskuuta 1929 – 19. syyskuuta 1992), taiteilijanimeltään Von Dutch, oli "pinstraippari"selvennä hot rodin alkuaikoina 1950-luvulla.
Kenny Howard/Von Dutch henkilönä

Hän aloitti uransa moottoriajoneuvojen parissa jo 1940-luvulla, 15-vuotiaana, jolloin hän meni töihin George Beerupin moottoripyöräkauppaan. Maalauksissaan hän käytti erilaisia symboleja, joista tunnetuin on "The Flying Eyeball" -logo.
Howard oli tunnetusti piittaamaton työnsä käyttöoikeuksista ja piti tekijänoikeuksia ja patentteja "ego-pullisteluna". Hän myi Von Dutch -nimen oikeudet toiselle pinstriperille, Steve Kafkalle, 5 000 dollarilla. Kafkan mukaan kuuluisa "lentävä silmä"-logo on Howardin käännös mesopotamialaisten ja egyptiläisten tarustojen kaiken näkevästä lentävästä silmämunasta. "Hän [Howard] ammensi siitä, esitti karkean käännöksensä siitä, mitä he olivat tehneet, ja sai ansiot ensimmäisen lentävän silmämunan suunnittelusta."
Howard oli epäsosiaalinen taiteilijaluonne, jonka rasistisia mielipiteitä ja ihailua Hitleriä ja Natsi-Saksaa kohtaan on paheksuttu. Von Dutchista dokumentin ohjanneen Norm Fiskin mukaan Howard oli häijy juoppo ja "aikamoisen ennakkoluuloinen yksilö", joka "ylensi usein käsitteen siitä mitä Hitler teki juutalaisille mielessään myönteiseksi". Fiskin kertoman mukaan tästä "tuli yhä suurempi teema sitä mukaa kun [Howard] vanheni ja hänen kuntonsa meni vain huonompaan suuntaan - [Howard] kärsi melko paljon elämänsä viimeisen vuoden aikana". Howardin tyttärien ja vaimon kertoman mukaan he eivät edes yrittäneet puhua Howardille puoli neljän jälkeen iltapäivällä. Howard oli julkisissa paikoissa vainoharhainen eikä luottanut ihmisiin. Jopa taiteilija Robert Williams, joka ystävystyi Howardin kanssa ja kuvaili häntä mahtavaksi juttukaveriksi hyvällä tuulella, on kuvaillut, että Howardilla "olisi aika ajoin näitä kovaäänisiä, väkivaltaisia jaksoja, jotka olivat ihan hirveitä". Taidekeräilijä James Bruckerin mukaan, jolle Howard teki töitä Californian Buena Parkissa Movie World Cars of the Stars -museossa, Howard oli "suunnattoman lahjakas", mutta ryypättyään kävi läpi persoonallisuuden muutoksen "kuin tohtori Jekyll ja herra Hyde. Aamulla hän olisi kiva tyyppi ja iltapäivällä hän ryyppäisi ja se oli kuin jonkinlainen kaksoispersoonallisuus tai sen tapaista". Williams on muistellut erään välikohtauksen Cars of the Stars -museon ulkopuolella, kun he juttelivat Howardin kanssa niitä näitä kunnes Howard eksyi johonkin sivujuonteeseen ja kysyi kärkkäästi Williamsilta kuinka kauan tämän mielestä Howard pystyisi pitämään vihaista väkijoukkoa aisoissa, jos Howard seisoisi rakennuksen katolla konekiväärin kanssa.
Päihdeongelmainen taiteilija kuoli 19. syyskuuta 1992 alkoholismin aiheuttamaan maksavaurioon.
Von Dutch -brändin synty ja kehitys

Taiteenkeräilijä Ed Boswell on kertonut nähneensä 16-vuotiaana sanomalehdessä artikkelin Von Dutchista ja kokeneensa Von Dutchin kiehtovana, mutta "Se johtui itse asiassa vain siitä, koska [Von Dutch] poltti pilveä... joi olutta ruuan sijasta eikä koskaan omannut mitään sosiaaliturvatunnusta". Kaikki tämä kuulosti Boswellista "siistiltä". 1990-luvulla Boswell hankki oikeudet Von Dutch -nimeen Howardin tyttäriltä ja alkoi myydä Von Dutch -tilkkuja Los Angelesin taidenäyttelyissä. Hän tapasi entisen huumekauppiaan Michael Casselin ja kilpasurffari Bobby Vaughnin messuilla. He päättivät aloittaa yhteisen bisneksen ja päättivät aluksi luoda vaatesarjan autotalliteemaisista farkuista ja työvaatteista. Cassel ja Vaughn ostivat lopulta Boswellin ulos yrityksestä ja toivat yrittäjä Tonny Sørensenin toimitusjohtajaksi ja sijoittajaksi. Sørensen palkkasi Christian Audigierin vuonna 2002 tekemään tuotemerkille suunnittelutyötä. Audigier keksi rekkamieslippiksen, inspiraationa klassiset Americana-tavarat kuten Marlon Brandon moottoripyörälippis elokuvassa The Wild One.
Boswellilla oli närää Casselia ja Vaughnia kohtaan siitä, että he olivat ostaneet Boswellin ulos yrityksestä juuri ennen kuin siitä tuli menestys. Tämän takia toukokuussa 2004 Boswell vuoti lehdistölle Howardin kirjeen vuodelta 1992 täynnä taiteilijan runsaita rasistisia ja juutalaisvihaa huokuvia kommentteja sekä ihailua natsi-Saksaa kohtaan. Vaikka Boswellilla ei ollut mitään tekemistä Von Dutch-vaatelinjan kanssa, hänen vuotamansa Howardin rasistinen, antisemiittinen kirje tuhosi sen vähäisen suosion, joka Von Dutch-yritykselle oli jäänyt. Vuoteen 2004 mennessä muotilehdistö viittasi brändiin pilkkanimellä "Von Douche". Audigier lähti firman palveluksesta vuonna 2007. Vuonna 2009 Sorenson myi tuotemerkin ranskalaiselle jalkineyhtiölle, Groupe Royerille.
Kriittisiä huomioita

Steve Kafkan mukaan ainoa syy Von Dutchilla on oikeudet lentävään silmämunaan vain siksi koska Howard jätti ennen kuolemaansa toiselle pinstriikarille, Bob Burnsille, kirjeen, jossa hän testamenttasi oikeudet Howardin versioon lentävästä silmämunasta. "[Burns] on tästä kaikesta velkaa Von Dutchille", Kafka sanoo. "Hän todella myi oikeudet, joihin hänellä ei ollut mitään omistusoikeutta, jollekulle, joka puolestaan myi ne oikeudet Von Dutch -yhtiölle 5 000 dollarilla. [Yritys] luulee omistavansa oikeudet lentävään silmämunaan", jonka Kafka muistuttaa karusti olevan "huononnettu versio 4 000 vuotta sitten suunnitellusta".
Howardin tunteneet ihmiset ovat todenneet, että "Jos Von Dutch vain tietäisi" mihin hänen nimeään on käytetty, saati, "että venäjänjuutalainen varasti nimen hänen tyttäreltään, hän flippaisi. Juuri niin, täysin".
Brändin viehätysvoima

Michele McPhee on kuvaillut Los Angeles Magazine-julkaisussa Von Dutchin vetovoimaksi sen, että se saa fanit "tuntemaan kuin asuisivat reunalla rähjäisessä studiohuoneistossa karussa 90291-osoitteessa eivätkä Beverly Hills -kartanon suojissa 90210-alueella".
Uusin kehitys

WSG Brands on hankkinut oikeudet Von Dutch -brändiin ja pyrkii herättämään sitä henkiin sekä houkuttelemaan kansainvälisiä mielipidevaikuttajia ulkomaisilla markkinoilla.