stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Klonoa
Klonoa-pelisarja

Klonoa Door to Phantomile ilmestyttyä Japanissa 1997 PlayStationille huomattiin, ettei kyseessä ole vain tavallinen tasohyppely, sillä Klonoa toi mukanaan jotakin uutta: vaikka kamera kuvasi Klonoaa mariomaisesti sivuprofiilista, grafiikka oli silti 3D-muodossa ja kamerakulma saattoi tilanteen mukaan vaihdella - pääasiallisesta sivuprofiilista huolimatta - Klonoan eteen ja taakse. 2D-ulottuvuus oli liitetty yhteen 3D-grafiikan kanssa.
Seuraavan kerran Klonoa seikkaili Bandain WonderSwan-käsikonsolilla vuonna 1999. Se julkaistiin ainoastaan Japanissa. Moonlight Museum oli ensimmäinen täysin kaksiulotteinen Klonoa. Se perustui lähinnä aivojumppaan ja pulmanratkontaan.
Vuonna 2001 Klonoa 2 Lunatea's Veil ilmestyi PlayStation 2:lle. Grafiikka seurasi uskollisesti ensimmäisen Klonoan 2- ja 3D-yhdistelmää. Uusia hahmoja mm. papitarkokelas Lolo ja pikkuinen Popka.
Samana vuonna Game Boy Advancelle julkaistiin Klonoa Empire of Dreams  -puzzlepeli.
Viides peli, Klonoa Dream Champ Tournament ilmestyi GBA:lle Japanissa vuonna 2002. Se julkaistiin Pohjois-Amerikassa kuitenkin vasta kolme vuotta myöhemmin. Peli toimi samanlaisena puzzlena kuin vanhempi Moonlight Museum.
Samaten vuonna 2002 sporttisempi Klonoa Beach Volleyball julkaistiin Japanissa ja Euroopassa PSOne:lle. Peli oli aiemmista osista poiketen yksinkertaista lentopalloilua.
Vielä samana vuonna toiminnallinen roolipeli Klonoa Heroes: Legend of the Star Medal julkaistiin GBA:lle ainoastaan Japanissa. Pelissä oli mahdollista pelata kolmella eri hahmolla: Klonoalla, Guntzilla ja Pangolla. Koiramainen palkkionmetsästäjä Guntz oli ilmestynyt pyssyineen jo Dream Champ Tournamentissa. Pango taas on suuri toverillinen vyötiäinen, joka kykenee luomaan käsistään pommeja.
NamcoBandai on julkistanut, että japanissa 4. joulukuuta 2008 julkaistaan Klonoa Door to Phantomilesta remake-versio Wiille.
Bongaa Klonoa!

Sen lisäksi että Klonoalla on oma sarjansa, voit bongata häntä myös muualta!
- Namcon ja Capcomin yhteistyönä tehdyssä Namco x Capcomissa, voit pelata sekä Klonoalla että Guntzilla!
- Moto GP ykkösessä, voit saada Klonoan bonushahmona!
- Tales of Symphoniassa, Presean salainen asustus Klonoan tyylillä.
- Klonoan virallisessa (???) mangassa!  (Arkistoitu – Internet Archive)
Triviaa

Klonoaa verrataan tyyliltään usein Sonic-sarjaan. Muistuttaahan Klonoa ulkoisesta hieman Segan kuuluista sinistä siiliä, yksi Sonicin kenttäsuunnittelijoistakin toimi Klonoa 2:n toteuttamisessa, mutta siihen se yhteys jääkin.
Aiheesta muualla

Klonoa @ Home - Klonoan viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (japaniksi)
Newsky

Pentti Heikki Nevalainen (22. toukokuuta 1933 Tampere – 20. heinäkuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen muusikko ja viulunrakentaja, joka on levyttänyt muun muassa yhden kasetillisen levy-yhtiö Satsangalle vuonna 1976.
Nevalainen tunnettiin erityisesti viulistina ja hän käytti taiteilijanimiä: Pentti H. Nevalainen, Newsky, Pentti " Newsky " Nevalainen, Pentti "Newski" Nevalainen, ja Pentti Newsky Nevalainen. Hän toimi myös viulunrakentajana ja keksijänä. Nevalainen  oli perehtynyt alttoviulistien soittimiin. Reikäviulun eli laajasoitinviulun kehittivät Pentti Nevalainen ja viulun- ja alttoviulunsoitonopettaja Heikki Puukko 1990–luvun alussa.
Pentti Nevalaisen isä oli näyttelijä Henrik Sefanias Nevalainen, joka oli myös näyttelijä Liisa Nevalaisen isä.
Diskografia

Juhani Lahti, Pentti Nevalainen, Tommy Nordström, Berthold Laszio – Pienessä Pölyssä Ja Humpan Hurmassa (1974)
Tumma yö viihdettä viululla ja kitaralla (1976)
Newsky, Kari Lindqvist, Lasse Kuusela, Petri Hohenthal – Juttutupa (1981) (kasetti)
Aiheesta muualla

Newskyn esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Henrik Sefanias Nevalainen, Geneanet
Romanel-sur-Lausanne

| Romanel-sur-Lausanne |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Romanel-sur-Lausanne
 Koordinaatit: 46°33′46″N, 6°36′18″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Alue:  Lausanne
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  2,87 km²
Väkiluku (5.6.2024):  3 991
Romanel-sur-Lausanne on Sveitsin kunta, joka sijaitsee Lausannen alueella Vaud’n kantonissa Lounais-Sveitsissä. Vuoden 2024 kesäkuussa kunnassa asui 3 991 asukasta.
Elinkeinosuostuntavero

Elinkeinosuostuntavero oli Suomessa vuosina 1865–1897 ulkomaalaisilta elinkeinonharjoittajilta peritty vero. Veroa perittiin Suomessa alle vuoden oleskelevilta ulkomaalaisilta kauppiailta ja viihdealan yrittäjiltä.
Vero perittiin ulkomaalaiselta, joka harjoitti Suomessa ammattiaan (kauppaa tai viihdettä) yli kolmen päivän ajan. Korkeintaan kolme päivää kestänyt ammatinharjoittaminen oli verovapaata. Viihdealan yrittäjä oli elinkeinosuostuntaveron kannalta muiden ohella se, "joka, — pääsymaksusta pitää omaksi hyödykseen näytelmiä, laulannoita tahi muita soitannollisia huwituksia, harjoittaa kanto-urkujen soittoa, näyttelee taitoratsastamista, nuorallahyppimistä, kone-taiteellista tahi muita temppuja, maailmakuwauksia, maisemakuwauksia ja muita näkö-opillisia taitoteoksia, wahakuwastoita, eläinten ja luonnon-tuotteiden kokouksia y.m." Myöhemmin veroa perittiin myös karuselliajojen, konserttien ja esitelmien pitäjiltä. Myös sirkusryhmän johtajat ja posetiivinsoittajat maksoivat veroa. Kauppiaiden elinkeinosuostuntaveroa koski ulkomaalaisia tavaroita myyneitä kauppiaita. Ulkomailla teollisesti valmistetut tuotteet olivat veron piirissä, kun taas maahantuodut maalaistavarat tai käsityötuotteet eivät olleet.
Elinkeinosuostuntaveroa perittiin kiinteä markkamäärä, kauppiailta 120 markkaa kuukaudessa ja viihdealan yrittäjiltä aluksi 10 mk/kk. Sillä ei ollut yhteyttä verovelvollisen tuloon tai tuottoon, vaan se oli lupamaksun luonteinen suoritus. Veron määrä oli suomalaisilta perittyyn tulosuostuntaveroon nähden ankara. Siihen sisältyikin protektionistisia piirteitä.
Kauppiaiden maksaman veron määrä oli korkeamman verokannan vuoksi selvästi viihdealan yrittäjien veroa suurempi. Viihdealan yrittäjien osuus verokertymästä jäi marginaaliseksi, vaikka veron määrää korotettiin myöhemmin.
Valtion talouden kannalta elinkeinosuostuntaveron merkitys oli olematon. Veron tuotto oli vähäinen, korkeimmillaan 47 540 markkaa vuodelta 1890. Tuotto romahti 1890-luvulla, kun verosta vapautettiin venäläiset ja eräät ulkomaalaisryhmät. Veron tuotto supistui nopeasti erityisesti sitten, kun saksalaiset oli vapautettu verosta. Koska veron merkitys valtiolle oli marginaalinen, sen lakkauttamiselle vuoden 1898 alusta ei ollut taloudellisia esteitä. Lakkauttamisesta aiheutuneiden veromenetysten kattamiseksi määrättiin sekä kotimaisille että ulkomaisille viihdetaiteilijoille leimasuostuntavero todistuksesta, joka oli lupa pitää julkisia viihde-esityksiä.
Elinkeinosuostuntaverolla ei ole Suomen nykyverotuksessa vastinetta. Vastaavaa veroa ei voisi nykyisin soveltaa Euroopan talousalueella, sillä vero rajoittaisi sopimuksin turvattua sijoittautumisvapautta tai palveluiden liikkumisvapautta.
Heikki Arvonen

| Heikki Arvonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. tammikuuta 1870 Pori
Kuollut: 30. lokakuuta 1942 (72 vuotta) Helsinki
Ammatti:  toimittaja, levyseppä
Puoliso:  Amanda Salminen (1897–1912), Elsa Pylvänäinen
Lapset:  Aarne Arvonen
Metallityöväen liiton perustajia 1899. Heikki Arvonen edessä oikealla, keskellä puheenjohtaja Hj. Hammar ja vasemmalla Otto Tiuppa.
Henrik Ferdinand ”Heikki” Arvonen (synt. Hilpert, 6. tammikuuta 1870 Pori – 30. lokakuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen ammattiyhdistysmies ja toimittaja. Hän oli yksi nykyisen Metallityöväen Liiton ensimmäisen edeltäjän Suomen rauta- ja metallityöntekijäin liiton perustajista.
Elämä

Porissa syntyneen Arvosen isä oli saksalainen merimies Heinrich August Hilpert ja äiti Maria Josefina Arvelin. Kansakoulun käytyään Arvonen muutti Helsinkiin, jossa hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja työskenteli myöhemmin metallimiehenä. Arvonen oli vuonna 1888 perustetun Helsingin konetehtaalaisten ammattiosaston (nyk. Helsingin Metallityöväen ammattiosasto) jäsen. Kesäkuussa 1899 hän toimi Helsingin Työväenyhdistyksen tiloissa järjestetyn Suomen rauta- ja metallityöntekijäin liiton perustavan kokouksen sihteerinä. Arvonen työskenteli myös liiton julkaiseman Ilmarinen-jäsenlehden ensimmäisenä päätoimittajana.lähde? Joulukuussa 1899 Arvonen osallistui Helsingissä pidettyyn ammattikongressiin, jossa hänet valittiin perustetun keskusammattijärjestön puheenjohtajaksi.
Vuosina 1903–1905 Arvosella oli Helsingissä peltisepänliike yhdessä Alexander Erikssonin kanssa. Tämän jälkeen hän ehti vaikuttamaan vielä Turussa, ennen siirtymistään Hämeenlinnassa ilmestyneen Hämeen Voiman toimittajaksi keväällä 1906. Vuosina 1907–1908 hän oli myös lehden päätoimittaja. Tämän jälkeen Arvonen työskenteli Kuopiossa ilmestyneen Savon Työmiehen päätoimittajana 1908–1909 ja Lappeenrannassa ilmestyneen Kansan Äänen päätoimittajana 1909–1911. Arvonen kirjoitti myös Työmies-lehteen. Päätoimittajakausillaan Arvonen sai useita tuomioita kunnianloukkauksista. Vuonna 1911 hän suoritti Lappeenrannan pormestarista esittämänsä väitteen johdosta saadun tuomion Viipurin lääninvankilassa ja vuotta aikaisemmin Arvonen sai tuomion painoylihallituksen kunnianloukkauksesta. Arvonen oli myös aktiivisesti mukana sosialidemokraattisen puolueen toiminnassa.
Palattuaan Helsinkiin vuonna 1912, Arvonen asettui Huopalahteen, jonne hän perusti peltisepänliikkeen. Hän oli myös paikallisen työväenyhdistyksen jäsen. Vuoden 1918 sisällissodan aikana Arvonen ei kuulunut punakaartiin, mutta toimi asuinpaikkakunnallaan Huopalahdessa punaisten siviilihallinnon tehtävissä. Hänet valittiin helmikuussa elintarvikelautakunnan puheenjohtajaksi ja hieman myöhemmin vielä sekä vallankumousoikeuden yleiseksi syyttäjäksi, jota tehtävää Arvonen ei kuitenkaan olisi halunnut ottaa vastaan. Lisäksi hän oli mukana Huopalahden kunnallislautakunnassa. Arvosen veli Ivar Hilpert sen sijaan kuului suojeluskuntaan. Helsingin valtauksen jälkeen Arvonen vangittiin huhtikuun lopulla. Hän oli aluksi Sörnäisten vankilassa, josta Arvonen siirrettiin kesäkuun alussa Isosaaren vankileirille.
Arvonen kuoli 72-vuotiaana Helsingissä lokakuussa 1942.
Perhe

Heikki Arvosen ensimmäinen puoliso Amanda ”Mandi” Salminen (s. 1872) kuoli synnytykseen vuonna 1912, minkä jälkeen Arvonen avioitui Elsa Pylvänäisen kanssa. Arvosen vanhin poika oli 111-vuotiaana tammikuussa 2009 kuollut Aarne Arvonen.
Blonay – Saint-Légier

| Blonay – Saint-Légier |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Blonay – Saint-Légier
 Koordinaatit: 46°27′53″N, 6°53′39″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Alue:  Riviera-Pays-d’Enhaut
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  31,24 km²
Väkiluku (5.6.2024):  12 343
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Blonay – Saint-Légier on Sveitsin kunta, joka sijaitsee Riviera-Pays-d’Enhaut'n alueella Vaud’n kantonissa Lounais-Sveitsissä. Vuoden 2024 kesäkuussa kunnassa asui 12 343 asukasta.
Robert J. Flaherty

| Robert J>  Flaherty |
| --- | --- |
 Robert J. Flaherty
Henkilötiedot
Koko nimi:  Robert Joseph Flaherty
Syntynyt: 16. helmikuuta 1884 Iron Mountain, Michigan, Yhdysvallat
Kuollut: 23. heinäkuuta 1951 (67 vuotta) Dummerston, Vermont, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  elokuvaohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja
Puoliso:  Frances Hubbard
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Allmovie
Robert Joseph Flaherty (16. helmikuuta 1884 Iron Mountain, Michigan – 23. heinäkuuta 1951 Dummerston, Vermont) oli yhdysvaltalainen etnografisen dokumenttielokuvan pioneeri. Dokumenttielokuvan historian katsotaan usein alkavan Flahertyn eskimoiden elämää kuvaavasta puolifiktiivisestä elokuvasta Nanook, pakkasen poika (1922).
Elämä ja ura

Flaherty varttui seitsenlapsisen perheen esikoisena ensin Michiganissa ja sitten Kanadan rajalla Rainy Lakessa ja Lake of the Woodsissa sekä Ontarion provinssin Port Arthurissa. Hän kävi jonkin aikaa Upper Canada Collegea Torontossa ja sitten kaivosalan collegea Michiganissa, jossa hän tapasi tulevan vaimonsa ja yhteistyökumppanisnsa Frances Hubbardin.
Läpi 1910-luvun Flaherty toimi tutkimusmatkailijana ja malmialueiden kartoittajana Kanadan pohjoisosissa. Vuonna 1913 hän otti muiden kehotuksesta mukaansa myös elokuvakameran tallentaakseen alueen ”outoja ihmisiä ja eläimiä” ja kuvasi parin vuoden aikana runsaasti materiaalia eskimoiden elämästä. Palattuaan matkalta Flaherty sytytti leikkaushuoneessa tupakallaan tulipalon, jossa koko 10 000 metrin nitraattifilmimateriaali tuhoutui räjähdysmäisesti työkopiota lukuun ottamatta. Flaherty päätti palata alueelle kuvaamaan satunnaisten otosten sijaan jäsennellympää elokuvaa, joka keskittyisi yhden eskimoperheen elämään ja arkiaskareisiin. Hän sai rahoituksen hankkeelle vasta vuonna 1920 Révillon Frères -turkisyhtiöltä.
Vuoden 1934 elokuvassaan Aran-saarten mies (Man of Aran) Robert J. Flaherty venytti dokumenttielokuvan rajoja. Irlannin länsirannikolla sijaitsevien Aran-saarten elämää kuvaavassa elokuvassa Flaherty ei pitäytynyt tiukasti kuvausajan realismissa, vaan rekonstruoi muun muassa vanhoja valaanpyyntitekniikoita, joita saaren asukkaat eivät enää käyttäneet.
Elokuva Viidakon villipeto (Louisiana Story, 1948) yhdistelee dokumentaarista kuvausta fiktiiviseen tarinaan Yhdysvaltojen Louisianan osavaltion cajuneihin  kuuluvan pojan seikkailuista. Tarinaan syntyy tarpeellisia konflikteja, kun pojan puolikesyä pesukarhua vaanii alligaattori ja suuri öljy-yhtiö vaarantaa alueen tulevaisuuden.
Filmografia

Nanook, pakkasen poika (1922)
The Pottery Maker (1925)
Moana (1926)
The Twenty-four Dollar Island (lyhytelokuva New Yorkista, 1927)
* Valkoisia varjoja Etelämerellä (1928)
Acoma the Sky City (1929, keskeneräinen)
Tabu (1931, käsikirjoitus yhdessä F. W. Murnaun kanssa)
Industrial Britain (1931)
Aran-saarten mies (1934)
Oidhche Sheanchais (A Night of Storytelling) (1935)
Elefanttipoika (1937)
The Land (1942)
Viidakon villipeto (1948)
The Titan: Story of Michelangelo (1950)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert J. Flaherty Wikimedia Commonsissa
Farrell, Jim: Robert Joseph Flaherty, 1884-1951 Thunder Bay Museum.  1973. Viitattu 23.10.2019. (englanniksi)
Williams, Deane: Flaherty, Robert Senses of Cinema.  joulukuu 2002. Viitattu 23.10.2019. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Genitaalilävistys

Christina-lävistys
Prinssi Albert reverse
Genitaalilävistys on sukupuolielimiin tai niiden alueelle tehtävä lävistys. Syitä genitaalilävistyksen hankkimiseen on monia: ne voivat olla pelkkiä koristeita ja/tai niillä voidaan tavoitella lisästimulaatiota seksuaalisen kanssakäymisen aikana. Genitaalilävistykset eivät yleensä ole niin kivuliaita kuin luullaan, ja ne myös paranevat useimmiten nopeasti.
Suomessa genitaalilävistysten ikäraja on yleisesti 18 vuotta, eivätkä kaikki lävistäjät tee niitä ollenkaan.
Miesten genitaalilävistyksiä

Ampallang
Apadravya
Dydoe
Frenum
Guiche
Hafada
Prinssi Albert
Pubic
Scrotal
Naisten genitaalilävistyksiä

Clithood
Christina
Triangle
Pubic
Jongny

| Jongny |
| --- | --- |
 vaakuna
 Jongny
 Koordinaatit: 46°28′58″N, 6°50′50″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Alue:  Riviera-Pays-d’Enhaut
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  2,16 km²
Väkiluku (5.6.2024):  1 915
Jongny on Sveitsin kunta, joka sijaitsee Riviera-Pays-d’Enhaut'n alueella Vaud’n kantonissa Lounais-Sveitsissä. Vuoden 2024 kesäkuussa kunnassa asui 1 915 asukasta.
Hilda Hellman

Hilda Wilhelmina Hellman (16. toukokuuta 1839 Pietarsaari – 17. heinäkuuta 1901 Vaasa) oli suomalainen opettaja ja Suomen raittiustyön uranuurtaja.
Hän oli kansakoulunopettaja Vaasassa 1875–1901. Hän perusti Vaasaan kansankirjaston ja vuonna 1878 Suomen ensimmäisen täysraittiutta ajavan raittiusseuran Vasa absoluta nykterhetsförening vuonna 1877 sisarensa Alba Hellmanin kanssa. He olivat myös vapaakirkollisen toiminnan perustajia Vaasassa.
Kirjallisuutta

Albert Fr. Svanljung, Hilda Hellman : elämäkerrallisia piirteitä; Kuopio : Raittiuden ystävät, 1902. 89 s. (sis. muotokuvan ja kuvitusta)
| n k Vapaakirkollisuus Suomessa |
| --- | --- |
 Historia 
Kirkot:  Missionskyrkan i Finland  Suomen Vapaakirkko  Evankeliset ystävät 
Suurimmat seurakunnat:  Helsingin vapaaseurakunta  Hämeenlinnan vapaaseurakunta  Jyväskylän vapaaseurakunta  Järvenpään vapaaseurakunta Arkki  Kuopion vapaaseurakunta  Lahden vapaaseurakunta  Pietarsaaren Ebeneser-seurakunta  Seinäjoen vapaaseurakunta  Vaasan lähetysseurakunta  Turun vapaaseurakunta  Luettelo seurakunnista 
Henkilöt:  Arpiainen  Björkenheim  Braxén  Brofeldt  Dahlbäck  Heikel  Heiskanen  A. Hellman  H. Hellman  Jalkio  E. Jokinen  W. Jokinen  Lindberg  Lönnbeck  Mangs  Mannero  Meyer  Mäkinen  Rintala  Salmensaari  Vuorinen 
Järjestöt ja media:  Finska Veckobladet  Frank Mangs Center  Fria kristliga folkhögskolan  Kiponniemen toimintakeskus  Missio Ecuador  Päivä  Santalan kartano  Suomen teologinen opisto  Suomen Viikkolehti  Teopolis  Tyyne-Liisa ja S.S.Salmensaaren Opintosäätiö  ViaDia 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Harpunsäveliä  Hengellinen laulukirja  Vapaakirkon kesäjuhlat 
 Frikyrklig samverkan  Suomen vapaakristillinen neuvosto 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Ville Sorsa

Ville Sorsa Quantum Break -pelin julkaisutapahtumassa Casino Helsingillä.
Ville Petteri Sorsa (s. 21. marraskuuta 1980 Porvoo) on suomalainen musiikkituottaja ja äänisuunnittelija. Sorsa on yksi FINRG Recordingsin perustajajäsenistä, jossa hän työskenteli sekä artistina että A&R:nä vuosina 2003–2010. Musiikkia hän on julkaissut taiteilijanimellä DJ Rx sekä osana lahtelaista Carbon Based -konemusiikkikollektiivia.
Nimellä DJ Rx Sorsa tuli kansainvälisesti tunnetuksi hard dance-, breaks- ja drum and bass tiskijukkana sekä tuottajana. Sorsa kuului yhdessä Carbon Basedin, Proteuksen ja Alek Száhalan kanssa suomalaisen rankemman konemusiikin avainjäseniin ja kehittäjiin.  Sorsa tuotti musiikkia useille englantilaisille levy-yhtiöille sekä FINRG Recordingsille. Hän myös keikkaili usein Suomen suurimmilla klubeilla ja konemusiikkifestivaaleilla, sekä ulkomailla mm. Euroopassa sekä Australiassa.
Sorsa kouluttautui musiikkituottajaksi Tampereen ammattikorkeakoulussa, josta hän valmistui medianomiksi keväällä 2010. Aktiivisen musiikkiuran jälkeen Sorsa on keskittynyt pääosin jälkituotantotöihin. Hänen merkittävimpiin töihinsä kuuluu vuonna 2019 julkaistu Control sekä vuonna 2023 julkaistu Alan Wake 2. Molemmat pelit saivat erinomaisia arvioita.  Control palkittiin IGN Game of the Year  sekä Game Developers Choice Awards 20th Annual Best Audio  ja Alan Wake 2 20th BAFTA Games Awards Audio Achievement  palkinnoilla. Pelien lisäksi Sorsa on työskennellyt radio-, televisio- sekä elokuvateollisuudessa. Tällä hetkellämilloin? Sorsa työskentelee äänisuunnittelijana Remedy Entertainment -peliyrityksessä.
Teokset > Pelit

Alan Wake 2 (2023)
CrossFireX: Operation Catalyst (2022)
CrossFireX: Operation Spectre (2022)
Control (2019), johtava äänisuunittelija
Quantum Break (2016)
Alan Wake’s American Nightmare (2012)
Death Rally (2012)
Dirt 3 (2011)
Teokset > Elokuvat

Ganes (2007)
Lieksa! (2007)
Teokset > Musiikki

Carbon Based
DJ Rx
Aiheesta muualla

Ville Sorsa Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Internet Game Database (englanniksi)
MobyGames (englanniksi)
LinkedIn
Elonet
Videopelikulttuurin historia Suomessa

Suomen videopeliala 
Suomen videopelialan historia
Videopelikulttuuri Suomessa
Videopelikulttuurin historia Suomessa
Luettelo suomalaisista videopeleistä
Luettelo suomalaisista shareware- ja freewarepeleistä
Videopelikulttuurin historia Suomessa liittyy kiinteästi Suomen videopeliteollisuuden ja peliharrastuksen väliseen suhteeseen. Tietokonepeliharrastuksella on ollut merkittävä vaikutus suomalaisten digitaalisten pelien historiaan sekä pelijournalismin käytäntöihin.
Tietokoneharrastuskulttuurin alkuaikoina digitaalisia pelejä ja koneita käyttivät vain harvat ihmiset, joko opiskelijat tai tietojenkäsittelyn ammattilaiset. Pelit liittyivät vahvasti tietokoneharrastuksen syntyyn ja leviämiseen, ja ne olivat toimiva ja viihteellinen tapa kokeilla ohjelmoinnin mahdollisuuksia. 1970-luvun myötä mikrotietokoneet ja tietokonepelit alkoivat yleistyä kodeissa. 1980-luvulla syntyneet demoskene, pelijournalismi ja pelipiratismi ovat vaikuttaneet voimakkaasti suomalaisen pelikulttuurin ja -teollisuuden muodostumiseen. Yhteisöllisestä toiminnasta muodostuneet harrastajaporukat perustivat ensimmäiset suomalaiset peliyritykset 1990-luvun puolivälissä.
Konsolipelit yleistyvät

Pelikonsolit alkoivat yleistyä Suomessa vasta 1980-luvun lopulla, jolloin japanilaiset konsolit Nintendo Entertainment System ja Sega Master System alkoivat kiinnostaa kuluttajia. MikroBitissä kasvanutta kiinnostusta kuvattiin konsolien ”toiseksi tulemiseksi”. Jaakko Suomisen mukaan uusi kiinnostus konsoleita kohtaan johtui nousukaudesta: perheen ei enää tarvinnut valita tietokoneen ja konsolin välillä, vaan molempiin oli varaa. Konsolipelaamisen yleistyminen seurasi toisaalta kansainvälistä aaltoa, vaikkakin Suomi oli pari vuotta jäljessä Yhdysvaltoja ja Japania.
Nintendon laitteita ja pelejä alettiin maahantuoda vuonna 1988. Seuraavana vuonna maahantuojaksi vaihtui Markus Selinin omistama Funente. Laitetta markkinoitiin näyttävästi: maata kiersi esimerkiksi Nintendo-bussi, jossa pystyi pelaamaan laitteen pelejä, ja Puuhamaahan avattiin Nintendo-maailma. Segan maahantuoja Sanura-Suomi aktivoitui myös. Molemmat maahantuojat mainostivat omia klubejaan, joihin liittyneet saivat jäsenetuja ja tuotetietoja jäsenlehtien, kuten Nintendo-lehden, kautta. Konsolipeliuutisointi lisääntyi myös MikroBitissä, jossa muun muassa Jukka Tapanimäki alkoi pitää 1990 Konsolaatikko-palstaa. Speden speleissä pelattiin myös Nintendon Duck Huntia ja juoksumattopeliä Athletic Worldia. NES:n pystyi myös vuokraamaan esimerkiksi R-kioskilta.
MikroBitin mukaan vuodenvaihteeseen 1991–1992 mennessä Nintendon konsoleita oli myyty 100 000 kappaletta. Suhteellinen osuus oli pienempi verrattuna Ruotsiin, mutta kotitietokoneiden myyntiin verrattuna luku oli merkittävä – maahantuojan mukaan Commodoren Amiga-tietokoneita oli myyty vuoteen 1991 mennessä lähes 120 000 kappaletta. Nintendon NES-konsolin suosio perustui tunnettuihin peleihin kuten The Legend of Zeldaan ja Super Mario Bros.:iin.
Suomalaisessa tietokonepelilehdistössä esiintynyt pelikonsoleiden ja tietokoneiden vastakkainasettelu oli tietokone- ja peliharrastukselle tyypillinen ilmiö, jota on kutsuttu konesodaksi. Suomessa oli Markku Reunasen ja Petri Saarikosken mukaan kaksi isoa konesotaa 1990-luvulla: konsolien ja tietokoneiden välinen vastakkainasettelu sekä kiistely Commodore Amigan ja PC:n paremmuudesta. Konsoleja kohtaan esitetyt epäilyt alkoivat laantua 1990-luvun lopulla Sony PlayStationin vakiinnutettua asemansa pelikoneena, vaikkakaan konsolipelien käsittelyä Pelit-lehdessä ei vielä pidetty suotavana.
1990-luvun puolivälissä Pelikaani alkoi perustaa Suomeen pelihalleja, joita oli vuonna 1997 yli 30 kappaletta. 2000-luvulla viimeinenkin Pelikaani-pelihalli lakkautettiin.