stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kösem Sultan
Kuolema

Kösemilla oli pystyviä vihollisia Topkapin hovinaisissa. Ibrahimin vaimo ja Mehmed IV:n äiti Turhan Sultan, joka oli Kösemin miniä, kuuli Kösemin suunnitelman vaihtaa Mehmed IV tämän veljeen Süleymaniin. Kösem suunnitteli Mehmed IV:n ja tämän äidin surmaamista ja sai hankittua puolelleen janitsaarien johdon. Turhan Sultan ei jäänyt juonittelutaidoissa Kösemistä jälkeen, ja hän järjesti itsensä ja poikansa puolustukseksi Kösemin salamurhan. Palatsin henkivartiokaartin jäsenet kuristivat Kösemin verhonnyörillä 2. syyskuuta 1651. Hänen ruumiinsa siirrettiin Topkapista Eski Sarayn vanhaan palatsiin ja haudattiin miehensä Ahmed I:n mausoleumiin. Samaan mausoleumiin on haudattu myös heidän lapsensa Murat IV ja Ayşe Sultan ja neljäkymmentä muuta hallitsijasuvun jäsentä .
Perintö

Kösem Sultan oli yksi valtakunnan rikkaimmista henkilöistä, ja hän käytti varojaan runsaasti hyväntekeväisyyten. Hän muun muassa kustansi kastelujärjestelmien kaivamisen Egyptiin ja tuki köyhiä Mekassa. Hän myös rakennutti varoillaan julkisia rakennuksia, kuten karavaaniseraljin ja Valide Hanin moskeijan Istanbulin vanhan torin varrelle sekä Perjantai-moskeijan Üsküdariin. Säilyneen mielikuvan mukaan häntä pidetään Turkissa jalomielisenä, anteliaana ja hyvin älykkäänä ihmisenä. Hänen perintönsä ja hallintonsa ei ollut kuitenkaan pelkästään myönteinen, sillä hänen aikansa oli ankaran valtataistelun ja juonittelun aikaa. Lisäksi pätevän suurvisiirin Kara Mustafa paššan erottaminen ja surmauttaminen suisti Osmanien valtakunnan pitkäaikaiseen kaaokseen ja epäjärjestykseen. Seuranneiden 12 vuoden aikana suurvisiirinä toimi 18 miestä, joista neljä teloitettiin ja 11 jouduttiin erottamaan.
Kösem on suosittu ja romantisoitu aihe nykyturkkilaisessa viihteessä, ja hänestä on kirjoitettu romaaneja, tehty oopperoita ja kuvattu elokuvia ja televisiosarjoja. Uusimpia ovat 2010 ensi-iltansa saanut elokuva Mahpeyker - Kösem Sultan ja 2015 alkanut televisiosarja Muhtesem Yüzyil: Kösem. Izmirissä esitetty ooppera Kösem Sultan kertoo kehitystarinan, kuinka nuoresta viattomasta tytöstä tulee vihan ja vallanhimon ajama juonittelija.
Aiheesta muualla

Kösem Sultan Resume Biography (englanniksi)
kosemsultan.net (turkiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  İslâm Ansiklopedisi
Ihmisen paluu

| Ihmisen paluu |
| --- | --- |

Kirjailija:  Jack Vance
Suomennos
Suomentaja:  Markku Sadelehto
Kustantaja:  Tampereen Science Fiction seura
Julkaistu:  1999
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ihmisen paluu on Jack Vancen tieteisnovellien kokoelma, joka ilmestyi Tampereen Science Fiction seuran kustantamana 1999. Kokoelman on toimittanut Markku Sadelehto ja suomentanut Matti Rosvall. Teos sisältää neljä Vancen novellia ja yhden pienoisromaanin sekä toimittajan jälkisanat.
Sisällys

”Galaksin aivot” (Brain of the Galaxy, 1951)
”Kuunkoi” (The Moon Moth, 1961)
”Kaita maa” (The Narrow Land, 1967)
”Ihmisen paluu” (The Men Return, 1957)
”Viimeinen linna” (The Last Castle, 1966)
Aiheesta muualla

M. G. Soikkeli: Fantasian viisi pääväriä. Aikakone 5.7.1999.
Putte Wilhelmsson: Jack Vance on scifi-klassikko, jota ilman Tähtien sotaa ei otettaisi niin vakavasti. Helsingin Sanomat 6.8.1999.
Iijoen vesistö

| Iijoen vesistö  (Suomen päävesistö: 61) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Pohjanmaa, Kainuu, Lappi
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Iijoen vesistö (61)
Vesistöjako:  Iijoen alaosan alue (61.1), Iijoen keskiosan alue (61.2), Iijoen yläosan valuma−alue (61.3), Siuruanjoen valuma-alue (61.4), Livojoen valuma-alue (61.5), Kostonjoen valuma-alue (61.6), Korpijoen valuma-alue (61.7)
Laskujoki:  Iijoki
Laskupaikka:  Iin Hamina, Perämeri 
Koordinaatit:  65°20′24″N, 25°16′26″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  14 190,68 km²  
Järvisyys:  5,67 % 
Alueen pituus:  220 km  
Alueen leveys:  145 km  
Pääuoma:  370 km
Keskivirtaama:  174 m³/s  lähde?
 fiJoki laskee Perämereen Iin Haminassa. 
Iijoen vesistö (vesistöaluetunnus 61) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Iijoki laskee Perämereen. Vesistöalueen pinta-ala on 14190,68 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 5,67 %.
Vesistöalueen ensimmäisessä jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Iijoen alaosan alue (61.1)
Siuruanjoen valuma-alue (61.4)
Livojoen valuma-alue (61.5)
Iijoen keskiosan alue (61.2)
Korpijoen valuma-alue (61.7)
Iijoen yläosan valuma-alue (61.3)
Kostonjoen valuma-alue (61.6)
Aiheesta muualla

Vesistöennusteet: Iijoen vesistö, vesi.fi
Johanna Ikonen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Nagano 1998 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Kanada 1990 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Suomi 1992 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Yhdysvallat 1994 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Kanada 1997 | jääkiekko |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Länsi-Saksa 1989 | jääkiekko |  |
|  Kultaa | Tšekkoslovakia 1991 | jääkiekko |  |
|  Kultaa | Tanska 1993 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Venäjä 1996 | jääkiekko |  |
Johanna Annikki Ikonen (s. 9. tammikuuta 1969 Eno) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Ikonen edusti Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta yksissä olympialaisissa, neljissä MM-kisoissa ja neljissä EM-kisoissa. Hän saavutti kaikissa arvokisoissaan mitalin: olympiapronssia Naganossa 1998, MM-pronssia vuosina 1990, 1992, 1994 ja 1997, EM-kultaa vuosina 1989, 1991 ja 1993 sekä EM-pronssia vuonna 1996. Kaikkiaan hän pelasi 87 maaottelua.
Kotimaassaan Ikonen edusti Joensuun Kiekkopoikia, Helsingin IFK:ta, Kerava Shakersia, Kiekko-Espoota ja Itä-Helsingin Kiekkoa. Suomen mestaruuden hän voitti Shakersin riveissä vuosina 1994, 1995 ja 1996.
Käärmekurjet

| Käärmekurjet |
| --- | --- |
 Töyhtökäärmekurki (Cariama cristata)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Käärmekurkilinnut Cariamiformes
Heimo::  Käärmekurjet Cariamidae  Bonaparte, 1853
 Käärmekurkien levinneisyys Etelä-Amerikassa. Töyhtökäärmekurjen levinneisyys vihreällä, pensaskäärmekurjen levinneisyys sinisellä.
Suvut ja lajit
 Cariama Töyhtökäärmekurki (Cariama cristata)  Chunga Pensaskäärmekurki (Chunga burmeisteri)  †Chunga incerta  †Noriegavis †Noriegavis santacrucencis 
Katso myös
   Käärmekurjet Wikispeciesissä   Käärmekurjet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Käärmekurjet eli seriemat (Cariamidae) on käärmekurkilintujen lahkoon kuuluva lintuheimo. Heimoon kuuluu kaksi elossa olevaa sukua ja kaksi elossa olevaa lajia, joita tavataan yksinomaan Etelä-Amerikassa. Ne ovat isoja ja pitkäkoipisia petolintuja, jotka liikkuvat pääosin maassa. Käärmekurkia pidetään sukupuuttoon kuolleiden hirmulintujen läheisinä sukulaisina.
Koko ja ulkonäkö

Käärmekurkien pituus 70-90 senttiä ja paino 0,9-3 kiloa. Molemmilla lajeilla on pitkä ruumis, kaula, jalat ja pyrstö. Pää on haukkamainen, ja nokka koukkukärkinen. Heimolle ominainen piirre ovat myös nokan ja silmien välissä olevat harittavat jäykät, huntumaiset höyhenet, joiden uskotaan suojaavan linnun silmiä terävälehtisessä ruohikossa. Siivet ovat leveät ja pyöreäpäiset. Höyhenpeite on pääosin harmaa tai ruskea. Ruskehtava höyhenpuku antaa hyvän suojavärin. Töyhtökäärmekurki on lajeista kookkaampi. Sen siivissä ja pyrstössä on mustavalkoisia kuvioita. Lajin nokka ja jalat ovat punaiset, pyrstö valkokärkinen ja töyhtö suuri. Pienemmän pensaskäärmekurjen töyhtö on erittäin pieni. Lisäksi sen nokka, jalat ja pyrstön kärjet ovat mustat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Käärmekurkia tavataan Etelä-Amerikan keski- ja eteläosissa Amazonin alueen eteläpuolella Andeilta itään. Ne elävät sisämaassa Brasilian keski- ja eteläosista etelään aina Argentiinan pohjoisosiin ja Uruguayhin.
Käärmekurjet ovat savannilintuja. Ne viihtyvät kumpuilevassa maastossa, jossa pensaikot rikkovat joskus ruohikkoa. Töyhtökäärmekurkia esiintyy ruohotasangoilla, mutta paremmin puissa viihtyvä pensaskäärmekurki elää kuivilla, avoimilla metsämailla ja pensaikoissa.
Elintavat

Käärmekurjet elävät pareittain tai muutaman yksilön ryhminä. Häirittynä ne yrittävät aluksi piiloutua painautumalla maahan. Jos tilanne pahenee edelleen, ne juoksevat nopeasti pakoon. Käärmekurjet lentävät huonosti ja viettävät suurimman osan ajastaan maassa. Yöt ne kuitenkin viettävät puiden oksilla. Puissa kiipeillessään ne voivat käyttää apunaan sisävarpaan käyrää kynttä. Töyhtökäärmekurki yöpyy matalalla, mutta pensaskäärmekurki voi nousta jopa latvustoon. Pensaskäärmekurki on arka, ja sen elintavat tunnetaan huonosti. Jos käärmekurkia häiritään yöllä, linnut hyppäävät maahan ja juoksevat pois. Suojavärin takia käärmekurkia on usein vaikea havaita, mutta ne paljastavat läsnäolonsa aamuhärästä lähtien kuuluvilla äänillään. Käärmekurjen ääntely koostuu koiran haukuntaa muistuttavista kovaäänisistä, kauas kantavista ulvahduksista, joita ne päästävät etenkin lisääntymiskaudella soidinmenojen yhteydessä. Käärmekurkien elinalueet ovat laajoja, ja on todennäköistä, että seriemaparit puolustavat reviiriään.
Elintavat > Ravinto

Käärmekurjet ovat kaikkiruokaisia. Suurin osa ravinnosta koostuu pienistä eläimistä, kuten sammakoista, matelijoista, jyrsijöistä, suurista hyönteisistä, linnunpoikasista, madoista ja etanoista. Kasviravinnosta niille kelpaavat myös hedelmät, lehdet, siemenet sekä ihmisten kasvattama maissi ja pavut. Afrikkalaisen vastineensa sihteerin tavoin käärmekurjet syövät silloin tällöin pieniä käärmeitä, mutta niiden osuus ravinnosta on selvästi pienempi. Ne eivät ole immuuneja käärmeiden myrkylle.
Elintavat > Lisääntyminen

Käärmekurjet esittävät pesintäaikaan trappien soidinta muistuttavan soitimen. Ne päästävät tällöin kovaa naurua tai koiranpennun terävää haukuntaa muistuttavia huutoja. Molemmat puolisot osallistuvat pesänrakennukseen. Tukeva, oksista rakennettu pesä on joko maassa, pensaassa tai matalalla puussa. Pensaskäärmekurki pesii aina puussa. Käärmekurjet munivat kaksi tai kolme ruskeatäpläistä munaa, joiden väri vaihtelee valkoisesta kellanruskeaan. Haudonta-aika kestää 24-30 päivää. Haudonnasta vastaa pääosin naaras. Poikaset ovat kuoriutuessaan jo untuvapeitteisiä, mutta viipyvät pesässä noin kaksi viikkoa. Sitten ne hyppäävät pois pesästä ja seuraavat vanhempiaan maassa. Poikasista tulee täysikasvuisia 4-5 kuukauden ikäisinä.
Luokittelu

Käärmekurjet luokitellaan nykyään käärmekurkilintuihin. Niitä on aiemmin pidetty myös kurkilintuina sekä päiväpetolintuihin kuuluvan sihteerin sukulaisena.
Käärmekurjet ja ihminen

Käärmekurjet lisääntyvät hyvin tarhattuna. Nuorina pyydystetyt linnut kesyyntyvät helposti, ja niitä kasvatetaan usein yhdessä kanojen kanssa. Käärmekurjet suojaavat kanoja syömällä erilaisia loisia ja käärmeitä sekä varoittamalla lähestyvästä vaarasta tai vieraasta kovalla kirkunalla. Ne ovat myös hyödyllisiä hiirien hävittäjiä.
Seriema-nimitys tulee tupi-intiaanien kielestä ja viittaa pienikokoiseen nanduun.
Töyhtökäärmekurki
Töyhtökäärmekurki Brasiliassa
Käärmeet ovat yksi käärmekurjen lukuisista ravinnonlähteistä.
Pensaskäärmekurki
Maija Könkkölä

Eeva Maija Könkkölä (o.s. Elomaa, 4. elokuuta 1947 Vaasa – 26. maaliskuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka tunnetaan erityisesti vammaisjärjestöjen vaikuttajana. Hän kiinnitti  huomiota vammaisten huomioimiseen rakennusten ja ympäristön suunnittelussa ja julkaisi aihepiiristä kirjoja ja kirjoituksia.
Ura

Könkkölä valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1975. Valmistumisensa jälkeen hän toimi CP-liiton, Invalidiliiton ja Sokeain Keskusliiton asumisympäristötutkimuksessa kartoittajana vuosina 1976–1977. Vuosina 1977–1981 Könkkölä toimi Vammaisjärjestöjen yhdyskuntaprojektissa (VYP). Vuonna 1982 VYP vakiinnutettiin Invalidiliiton alaisuuteen Vammaisten yhdyskuntasuunnittelupalveluna, jonka pääsihteerinä Könkkölä toimi vuoteen 2009 saakka.
Luottamustoimet

Könkkölä oli Vihreän liiton varapuheenjohtaja 1988–1989 ja Helsingin kaupunginvaltuustossa vihreiden ryhmässä 1984–1992. Hän oli rakennuslautakunnan jäsen 1984–1992 ja sen puheenjohtaja 1993–1996. Hän oli valtion liikuntaneuvoston jäsen 1995–1997 ja ICTA Europen puheenjohtaja vuodesta 1998.
Yksityiselämä

Könkkölä sokeutui diabeteksen vuoksi noin 20-vuotiaana, ja oma sokeutuminen sai hänet kiinnostumaan esteettömään liikkumiseen tähtäävästä suunnittelusta. Hän kertoi löytäneensä leipäpuunsa pudottuaan kolmannen kerran ojaan. ”Miksi yhteiskunta ei helpota vammaisten elämää tekemällä kaiteita tai käyttämällä erilaisia pintamateriaaleja, kun se kerran on mahdollista. Miksi kuoppiin on aina pudottava, miksei niitä voisi merkitä. Siinä, kaikessa lyhykäisyydessään, oli minun kutsumukseni.”
Maija Könkkölä oli avioliitossa Kalle Könkkölän kanssa. He esiintyivät julkisuudessa yhdessä vammaisasioissa.
Julkaisut

Könkkölä, Kalle & Könkkölä, Maija & Lyyra, Eeva (tekstit): Yhteiskunta kaikille, kuvaraportti vammaisista.  Helsinki:  Kynnys ry, 1979.  ISBN 951-99221-6-4
Hänninen, Olavi & Könkkölä, Maija & Heinonen, Eero: Keittiö vammaisille.  Helsinki:  Invalidiliitto, 1981.
Gunilla Sjövall & Könkkölä, Maija (toim.): Ihmisen tie: matkalla Anneli Vesterisen kanssa.  Helsinki:  Kynnys ry, 1988.  ISBN 951-998958-7
Könkkölä, Maija: Asunto vammaiselle: suunnitteluohjeet.  Helsinki:  Invalidiliitto, 1988.  ISBN 951-95407-0-9
Könkkölä, Maija: Bostäder för handikappade: planeringsanvisningar.  Helsingfors:  Invalidförbundet, 1989.  ISBN 951-95407-2-5
Könkkölä, Maija: Ongelma vai haaste? julkisten rakennusten liikkumisesteiden poistaminen.  Helsinki:  Invalidiliitto, 1994.  ISBN 952-9615-10-8
Könkkölä, Maija: Liikkumisesteetön sauna.  Helsinki:  Invalidiliitto, 2000.
Könkkölä, Maija: Esteetön asuinrakennus.  Helsinki:  Invalidiliitto, 2003.  ISBN 952-9615-87-6
Könkkölä, Maija: Accessible homes.  Helsinki:  Finnish Association of People with Mobility Disabilities, 2003.  ISBN 952-9615-88-4
Tunnustukset

Vuoden nainen 1981, Suomen Liike- ja Virkanaisten liitto
Yhteiskuntasuunnittelun seuran kunniapalkinto 1979
Sosiaaliturvan Keskusliiton tiedotuspalkinto 1981 yhdessä Kalle Könkkölän kanssa
Könkkölän työyksikkö VYP Invalidiliitossa sai 1995 Suomen Arkkitehtiliiton SAFA-tunnustuspalkinnon
Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ansioristi 1998
Aiheesta muualla

Maija Könkkölän kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Maija Könkkölän muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Käsine

Nahkahansikkaat
Käsine eli hansikas on käsien tai käsiteltävien kohteiden suojaamiseen tai käsillä tehtävän työn helpottamiseen tarkoitettu asuste, väline tai suojain. Käsineitä käytetään tehtävän mukaan joko molemmissa tai vain toisessa kädessä, ja käsine peittää yleensä sekä kämmenet että sormet kokonaan. Yleensä käsineellä tarkoitetaan sormikasta, jossa joka sormelle on oma osastonsa, erotuksena lapasista ja rukkasista eli kintaista, joissa vain peukalo on erillinen ja muut sormet kosketuksissa toisiinsa käsineen sisällä.
Sanat hansikas ja hanska pohjautuvat ruotsin samanmerkityksiseen sanaan handske. Käsine on puolestaan johdos sanasta käsi.
Sormien osalta avoimet eli ”sormettomat” käsineet tunnetaan nimellä kynsikkäät.
Käsineiden tehtäviä > Käsien suojaaminen

Käsineillä voidaan suojata käsiä kylmältä (talvikäsineet, lapaset) tai kuumalta (uuni- tai patakinnas), ärsyttäviltä tai syövyttäviltä aineilta (kumihansikkaat ja muut suojakäsineet) tai käsiteltävien kappaleiden ja pintojen terävyyden tai karkeuden aiheuttamalta mekaaniselta kulutukselta (työhansikkaat tai -rukkaset). Moottoripyöräilyssä on suojana ajokäsineet.
Sormettomia tai sormien puoleenväliin ulottuvia "kynsikkäitä" käyttävät muun muassa muusikot joutuessaan soittamaan kylmissä olosuhteissa, kuten paraateissa tai lämmittämättömien kirkkojen urkuparvilla. Sormenpäistä avoimet käsineet suojaavat edes kämmeniä, mutta säilyttävät sorminäppäryyden.
Käsineiden tehtäviä > Käsiotteen pidon parantaminen

Kilpa-autoilijoiden ja -pyöräilijöiden ajohansikkaiden päätehtävä on parantaa pitoa ohjauspyörän tai -tangon käsittelyssä. Autourheilussa perinne juontaa juurensa varhaisista puukehäisistä ohjauspyöristä, joiden pinta oli liukas paljaille käsille. Ajohansikkaat ovat usein kämmenselästä avoimia, ilmanvaihdon vuoksi rei’itettyjä ja usein sormettomia säädinten käyttämistä varten.
Käsineiden tehtäviä > Käsiteltävän materiaalin suojaaminen

Käsineillä voidaan myös suojata käsiteltäviä esineitä käsien rasvalta ja sormenjäljiltä; tätä varten esimerkiksi taideteosten tai lasin käsittelyssä käytetään ohuita puuvillakäsineitä. Rikostutkijat käyttävät käsineitä välttääkseen sormenjälkien sekoittumista ja todisteiden tuhoutumista. Rikolliset käyttävät käsineitä välttääkseen sormenjälkiensä jäämistä rikospaikalle, joskin myös käsineet voivat jättää jälkeensä yksilöitävissä olevia jälkiä.
Terveydenhuollon ammattilaiset käyttävät yleensä kertakäyttöisiä suojakäsineitä sekä työsuojelu- että potilasturvallisuussyistä. Niiden yleisimpiä materiaaleja ovat nitriilikumi, vinyyli ja lateksi.
Käsineiden tehtäviä > Pukeutumisen täydentäminen

Käsineiden käytön syy voi olla myös puhtaasti esteettinen ja tyylikysymys. Naisten juhlapukuun kuuluvat usein pitkät hansikkaat erityisesti häissä ja hautajaisissa. Niitä on perinteisesti kolmea eri pituutta: rannepituinen ”matineakäsine”, kyynärpäähän ulottuva ja täyspitkä ”oopperakäsine”, joka ulottuu olkavarren puoliväliin.
Miesten pukeutumiseen valkoiset käsineet kuuluvat muun muassa hautajaisissa sekä frakin ja silinterihatun kanssa.
Käsineiden materiaaleja > Nahkakäsineet

Asusteena käytettävien käsineiden perinteinen materiaali on ohut nahka, työhansikkaiden ja -rukkasten taas paksumpi nahka. Yksi arvostetuimmista käsinemateriaaleista on pekarinnahka, mutta yleisimmin käytetään naudannappaa.
Käsineiden materiaaleja > Neulekäsineet

Neulomalla tai kutomalla valmistetaan sekä sormikkaita että lapasia. Materiaalina käytetään villa-, puuvilla- tai sekoitelankaa. Neulekäsineet voivat olla vuorillisia tai vuorittomia. Sormikkaat ovat yleensä teollisesti valmistettuja, mutta niitä helpommat lapaset tai virkkaamalla valmistettavat kesäkäsineet ovat suosittuja käsitöitä. Etenkin naisten ja lasten neulekäsineissä käytetään usein kirjontaa tai kuviokudontaa.
Käsineiden materiaaleja > Trikookäsineet

Erilaisista joustavista trikoomateriaaleista valmistetaan käsineitä sekä talvi- että kesäkäyttöön. Esimerkiksi perinteiset valkoiset hautajaiskäsineet valmistetaan trikoosta, kuten puuvillamilaneesista tai charmeuse-kankaasta.
Käsineiden materiaaleja > Erikoismateriaalit ja materiaaliyhdistelmät

Muita asustekäsineiden valmistusmateriaaleja ovat erilaiset kudotut kankaat, kudottu tai huovutettu villa. Suojakäsineiden yleisimpiä materiaaleja ovat kumi, lateksi ja neopreeni.
Metallista  tai kevlarista valmistetusta haarniskakudoksesta tehtyjä suojakäsineitä käyttävät muun muassa eläinten ruokkijat, teurastajat ja sukeltajat. Leikkaavien terien kanssa työskenteleville kudotaan leikkuunkestäviä käsineitä koneellisesti muun muassa lasikuidusta, aramidikuidusta tai erityiskestävästä HPPE-polyeteenistä.
Käsineissä käytetään usein monen materiaalin yhdistelmiä, kuten avaruuspukujen käsineissä, joiden pitää suojata avaruuslentäjiä äärimmäisiltä lämpötiloilta ja muilta ulkoavaruuden ympäristöriskeiltä, mutta samalla säilyttää käyttäjänsä sormitunto ja -näppäryys.
Käsineiden käyttökohteita > Urheilukäsineitä

räpylä (muun muassa pesäpallossa ja jääkiekkomaalivahdeilla)
nyrkkeilyhansikkaat
jousiammuntakäsine
biljardikäsine
ajohansikkaat
miekkailukäsineet
jalkapallomaalivahdin käsineet
jääkiekkokäsineet
golfkäsineet
moottoripyöräilykäsineet
painonnostokäsineet
Käsineiden käyttökohteita > Erikoiskäsineitä

palomiehen käsineet
moottorisahakäsineet
hiekkapuhalluskäsineet
uunikinnas ja patalappu
pesukinnas
puutarhakäsineet
kosketusnäyttökäsineet
pyörätuolikäsineet
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Käsine Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Glove
Kertakäyttöinen suojakäsine
Käännös suomeksi
Mika Ikävalko

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 28. joulukuuta 1965 (ikä 58)
Syntymäpaikka: Lahti, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 188 cm
Junioriseurat
1976–1985: HJK
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1986–1989 | HJK | 61 | (5) |
| 1990 | Kumu | 21 | (0) |
| 1991 | PeKa | 18 | (7) |
| 1992 | FinnPa | 19 | (1) |
| 1993 | FC Norssi | 3 | (0) |
| 1995 | HPS | 12 | (1) |
| Yhteensä | Yhteensä | 134 | (14) |
Maajoukkue
| 1982 | Suomi U16 | 2 | (0) |
| 1982–1983 | Suomi U17 | 12 | (0) |
| 1984 | Suomi U18 | 4 | (0) |
| 1987 | Suomi U21 | 4 | (0) |
| 1987–1988 | Suomi | 3 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Mika Ikävalko (s. 28. joulukuuta 1965 Lahti) on suomalainen entinen jalkapalloilija.
Puolustajana pelannut Ikävalko edusti urallaan mestaruussarjassa 1986–1989 Helsingin Jalkapalloklubia ja 1990 Kuusankosken Kumua. Sen jälkeen hän pelasi vielä 1991 Peli-Karhuissa II divisioonassa ja 1992 Finnairin Palloilijoissa I divisioonassa. Ikävalko voitti HJK:ssa Suomen mestaruuden 1987 ja 1988. Kaikkiaan Ikävalko pelasi viiden kauden aikana 82 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 5 maalia.
Maajoukkueessa Ikävalko pelasi vuosina 1987–1988 kolme maaottelua.
Mika Ikävalkon poika Niko Ikävalko on myös pääsarjatason jalkapalloilija ja hänen toinen poikansa Sami Ikävalko on koripalloilija.