stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyrkijä
Historia

Pyrkijä Oy oli Turussa ja Liedossa vuosina 1906–1989 toiminut metalli- ja muoviteollisuusyritys, jonka tunnetuimpia tuotteita olivat Pyrkijä- ja Pyry-merkkiset polkupyörät ja Pyrkijä-mopot sekä 1960-luvulta alkaen muovipakkaukset. 1930-luvun lopulla Pyrkijä oli Suomen suurin polkupyörävalmistaja.
Osuuskunnaksi nimeltä Rautateollisuus Osuusliike Pyrkijä perustetun yrityksen tarkoituksena oli metallituotteiden valmistus ja tuontitavaroiden välitys, ja aikomus oli perustaa metallipajoja muuallekin Turun ja Porin lääniin. Suomen itsenäistyessä 1917 osakeyhtiöksi muutetun Pyrkijän tuotteisiin kuuluivat kelkat, lastenreet, sukset ja kärrynpyörät. 1930-luvun mittaan suosioon nousseista polkupyöristä tuli Pyrkijän päätuote, kun yrityksen toimitusjohtajaksi oli nimitetty teollisuusneuvos Mauno Rainto (1887–1952). Turku nousi tuolloin Suomen polkupyörävalmistuksen keskuspaikaksi, jossa Pyrkijä, Pyöräkellari (myöhemmin Tunturipyörä) sekä Suomen Polkupyörä- ja Konetehdas työllistivät 1930-luvun lopulla yhteensä noin 700 henkeä.
Rautateollisuus Oy Pyrkijä toimi aluksi nykyisen Hotelli Centron kohdalla Turun Yliopistonkadulla, kunnes vuonna 1934 muutti Aurajoen rantaan Jokikadulle, nykyisen Tuomaansillan kupeeseen.
Sotien aikana Pyrkijä kehitti suomalaismaastoon soveltuvan sotilaspolkupyörän ja teki puolustusvoimien tarpeisiin myös parakkitorvia, häkäpönttöjä ja ilmanvaihtolaitteita. Rauhan tultua kansanhuoltoministeriön määräämä polkupyörien jakelusäännöstely miltei keskeytti Pyrkijän tuotannon pariksi vuodeksi. Säännöstelyn päätyttyä 1948 Pyrkijä alkoi taas kasvaa nopeasti ja saavutti yli 30 000 polkupyörän vuosituotantomäärän 1955. Pyrkijän markkinaosuus polkupyörien valmistuksessa oli noin 30 prosenttia, ja se alkoi valmistaa myös mopoja 1955.
Ulkomaankaupan vapauduttua 1957 Suomeen alettiin tuoda polkupyöriä etenkin Ruotsista (Crescent ja Monark) ja Norjasta (Øgland-rungot). Pyrkijän tuotantotekniikalla ei hintakilpailussa menestytty, joten yritys alkoi muuttua metalliverstaasta kotitalouden muoviesineiden valmistajaksi. Vuonna 1962 Pyrkijän tytäryritys Industrial Plast alkoi valmistaa teollisuudelle pakkauksia puhallusmenetelmällä. Vuonna 1966 muovi- ja metalliyritykset yhdistettiin Pyrkijä Oy:ksi, joka keskittyi pian täysin muovituotantoon. Polkupyörien valmistus lopetettiin 1970 ja mopojen 1971.
Vuonna 1973 Huhtamäki-yhtymä osti enemmistön Pyrkijästä, ja tuotanto siirtyi Turusta naapurikuntaan Lietoon. Huhtamäen mukana tuotantoon tulivat mukaan lujitemuovituotteet, joiden  valmistus sijaitsi Turussa vuoteen 1978 asti. Huhtamäki-yhtymän keskittyminen yhä harvempiin toimialoihin johti Pyrkijä Oy:n myyntiin vuonna 1984. Nimenä Pyrkijä säilyi vuoteen 1989 saakka, jolloin siitä tuli norjalaisomisteinen Dynoplast Oy ja 1999 Polimoon Oy. Vuodesta 2007 Polimoonin toimintaa on jatkanut islantilaisomisteinen Promens Oy.
Nykyinen Pyrkijä

Pyrkijä tuotemerkki siirtyi Modularbox Oy:n omistukseen vuonna 2008.
Nykyisin Pyrkijä-merkillä myydään sähkömopoja, sähköskoottereita sekä sähköavusteisia polkupyöriä. 
Ajoneuvojen osien valmistus tapahtuu Euroopassa ja Kaukoidässä, mutta kokoonpano ja laadunvalvonta Espoossa.
Kirjallisuutta

Ilmo Impivaara: Rautateollisuus Oy Pyrkijä, Turku 1956
Vesa Rohila: Nostalgiset polkupyörät. Alfamer 2007. ISBN 978-952-5089-93-6.
Vesa Saarto: Huhtamäki-yhtymän historia, Helsinki 1980
Aiheesta muualla

Viralliset verkkosivut
Pyrkijä Oy — Historia porssitieto.fi.
Ilkka Koivisto

| Ilkka Koivisto |
| --- | --- |
 Luontoilta Nurmijärven Taaborinvuorella 2005. Ilkka Koivisto piirtää kuvaa eläimestä.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ilkka Matti Juhani Koivisto
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1932 Tampere, Suomi
Kuollut: 25. kesäkuuta 2012 (80 vuotta) Vantaa, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Koulutus ja ura
Instituutti:  Valtion riistantutkimuslaitos, Korkeasaaren eläintarha
Tutkimusalue:  biologia
Ilkka Matti Juhani Koivisto (29. huhtikuuta 1932 Tampere – 25. kesäkuuta 2012 Vantaa) oli suomalainen biologi ja filosofian tohtori. Hän johti Korkeasaaren eläintarhaa vuosina 1968–1995.
Ura

Koivisto valmistui ylioppilaaksi Ikaalisten Yhteiskoulusta 1950, filosofian kandidaatiksi 1956 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1965.
Koivisto työskenteli valtion riistantutkimuslaitoksen tutkijana 1956–1957, Suomen metsästäjäinliiton Satakunnan piirin riistapäällikkönä 1958–1959, riistabiologina 1964–1968 ja tämän jälkeen Korkeasaaren intendenttinä. Hän toimi myös Suoman lintutieteellisen yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1970–1972 ja Maailman Luonnonsäätiön pääsihteerinä vuosina 1976–1977.
Koivisto kirjoitti luontoaiheisia pakinoita ja kolumneja lehtiin ja radioon vuosikymmenten ajan. Hän toimi pitkään myös Luontoillan nisäkäsasiantuntijana. Vuosina 1981–1992 Koivisto oli jäsenenä ensimmäisessä Suomen Lintutieteellisen Yhdistyksen nimistötoimikunnassa, joka laati kaikille maailman linnuille suomenkieliset nimet. Hän oli myös Nisäkäsnimistötoimikunnan jäsen. Vuosina 1991–1993 ja 1994–1998 Koivisto toimi Suomen eläinsuojeluyhdistyksen puheenjohtajana.
Ilkka Koivisto sai vuonna 1972 yhdessä silloisen vaimonsa, biologi ja filosofian maisteri Sesse Koiviston kanssa tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon kirjasta Puusta pudonnut: Havaintoja eläimistä ja ihmisistä., jonka aiheena on evoluutio.
Perhe

Ilkka Koiviston vanhemmat olivat Ikaalisten kappalainen Matti Mikael Koivisto (1900–1975) ja Alli Koivisto (o.s. Widell). Koivistolla oli kaksi sisarustalähde?
Ilkka ja Sesse Koivistolla on kolme lasta: Minna (s. 1956), Kimmo (s. 1961) ja Aura (s. 1964). Pari erosi vuonna 1994.
Koivisto menehtyi 80-vuotiaana pitkäaikaiseen sairauteen kesäkuussa 2012. Hänet on haudattu Helsingin pitäjän kirkon hautausmaalle Vantaalle.
Teoksia

Behaviour of the Black Grouse, Lyrurus tetrix (L.), during the spring display. Riistatiet. Julk. 26 (1965), s. 1–60.
Metsokannoissa tapahtuvista siirtymisistä. Suomen Riista 10 (1956), s. 179–184.
Korkeasaari.  Helsinki:  Otava, 1969.
Koivisto, Ilkka & Koivisto, Sesse: Puusta pudonnut: Havaintoja eläimistä ja ihmisestä.  Helsinki:  WSOY, 1971.  ISBN 951-0-02187-3
Elämää Korkeasaaressa.  Helsinki:  Otava, 1971.  ISBN 951-1-00339-9
Koivisto, Ilkka & Koivisto, Sesse: Ihmisen ääni.  Helsinki:  WSOY, 1978.  ISBN 951-0-08374-7
Paviaanien kaupunki.  Helsinki:  Tammi, 1987.  ISBN 951-30-6808-0
Koivisto, Ilkka & Rosquist, Ulla (toim.): Korkeasaari — Högholmen — Helsinki Zoo: Zoo-opas.  Helsinki:  Helsingin kaupunki, 1989.  ISBN 951-771-885-3
Koivisto, Ilkka – Lukkarinen, Hannu: Eläimiä Suomen luonnossa.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17081-X
Koivisto, Ilkka ym.: Eläinten kiehtova maailma: Suuri eläintieto 1–12.  Helsinki:  Weilin & Göös, 1992.  ISBN 951-35-5126-1  (koko sarja)
Sammakot tiskipöydällä.  Helsingissä:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18026-6
Elämänmittainen luontoretki: Mitä eläimet ja luonto ovat minulle opettaneet.  Helsinki Jyväskylä:  Minerva, 2011.  ISBN 978-952-492-407-8
Eläinten kielellä: Tulkintoja luonnonystävän iloksi.  Helsingissä:  Minerva, 2011.
Ovela lintubongari ja muita tarinoita.  Minerva, 2013.
Aiheesta muualla

Leukumaavaara, Jenni: ﻿Peter Pan. Vihreä lanka 3.6.2011.
Ilkka Koivisto. Yle Elävä arkisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Ritva  Elonet
Pyynikinajo

Pyynikinajo katuradan kartta.
Pyynikinajo oli Tampereen Pyynikillä ajettu TT-moottoripyöräkilpailu. Se ajettiin vuosina 1932–1939 ja 1946–1971 yhteensä 34 kertaa. Ajot jätettiin järjestämättä sodan takia vuosina 1940–1945. Pyynikinajojen kulta-aika sijoittuu vuosiin 1962–1963, jolloin Pyynikillä ajettiin MM-tasolla. Kilpailemassa nähtiin muun muassa Mike Hailwood ja Jim Redman, jotka olivat maailmanmestareita. Suomalaisista ajajista Raine Lampisesta tuli Pyynikinajojen suuri sankari. Hän otti osaa ajoihin peräti 19 kertaa ja voitti 500-kuutioisen luokan viisi kertaa. Hän otti osaa jo Pyynikinajojen ensimmäiseen kilpailuun 1932 ja ajoi siellä viimeisen kerran vuonna 1962.
Pyynikinajoissa kuoli vuosien saatossa kolme ajajaa. Ajot kiellettiin liian vaarallisina vuonna 1971.
Kilpailut keräsivät katsojia yli puoli miljoonaa.
Muistoajot

Pyynikillä on järjestetty muistoajot vuosina 1991,2000, 2015 ja 2018. Muistoajoissa rataa kierretään näytösluonteisesti vanhoilla kilpamoottoripyörillä.
Aiheesta muualla

Yle Elävä arkisto: Pyynikinajoissa kaasuteltiin lähes 40 vuotta
Kuvia Finna-palvelussa
Pyykkipoika

Tyypillinen puinen pyykkipoika.
Pyykkipoika on useimmiten puusta tai muovista tehty pieni esine, jota käytetään yleisesti kiinnittämään kuivatettavia vaatteita kuivaustelineeseen. Siinä on kaksi kappaletta kiinnitettynä toisiinsa jousilangalla. Pyykkipojilla kiinnitetään pyykit pyykkinarulle.
Rakenne

Nykyään monet pyykkipojat on valmistettu kahdesta muovisesta tai puisesta pihtiosasta, jotka on yhdistetty pienellä jousella. Puristamalla toisesta päästä  pyykkipoika avautuu, jota ilman jousi vetää pihtiosia vastakkain muodostaen puristuksen jonka avulla pyykkipoika pitää esineitä kiinni.
Vanhemmassa muotoilussa ei ole jousta vaan koko pyykkipoika on yhtenäinen rakenteeltaan. Pihtiosat ovat vain pienen välimatkan päässä toisistaan, jolloin ne painuvat ulospäin käytettäessä ja luovat takaisinpäin pyrkiessä puristavan vastavoiman jolla pyykki puristui kiinni. Vaikka tämä malli valmistettiin ennen puusta on se nykyisin lähes aina muovia ja valmistettu Kiinassa tai Taiwanissa.
Vaikka pyykkipojan rakenne on yksinkertainen, on siitä yritetty kehittää monia eri variaatioita. Esimerkiksi Yhdysvalloissa vuonna 1908 ja 1926 Smihsonian yhtiö siirsi tuhansia patentteja yhtiölle. Tätä aikaisemmin vuosien 1852 ja 1887 välillä yhtiö patentoi 146 erilaista pyykkipoikaa. Vuonna 2007 National Clothes Pin Company Inc. of Montpelier sulkiessa ovensa loppui pyykkipoikien valmistus Yhdysvalloissa, tehden Kiinasta maailman johtavan pyykkipoikien valmistajan.
Muita käyttötapoja

Pyykkipoika voi toimia pussin tai kassin sulkimena, joka voi olla kätevämpi kuin esimerkiksi erillinen solmu (muovi)kassissa tai solmullinen köysi.
Vieterillinen pyykkipoika voi toimia lasta ihastuttavana esineenä sekä erilaisten rakennelmien osana; miniatyyrisinä katapulttina, hiirenloukkuna, pistoolina, sytyttimenä sekä erilaisina Rube Goldberg -mekanismeina.
Pyykkipoikia voidaan joskus käyttää nenän painamiseen umpeen, jotta huonot hajut eivät häiritsisi käyttäjää.
Peg DHCP eli pyykkipoika-DHCP on eräs erikoisempi pyykkipojan käyttötapa. Kuvaus löytyy RFC 2322sta kohdasta joka käsittelee IP-osoitteiden jakamista kirjoittamalla niiden alueosa pyykkipoikiin.
BDSM-erotiikassa pyykkipojalla voidaan luoda pieni määrä kipua ja stimulointia, tosin tämä riippuu pyykkipojan rakenteesta puisen ollessa yleisimmin hellempiä kuin muoviset tai jouselliset.
Pyykkipoikia voidaan myös käyttää apuna pienoismallien rakentelussa.
Muita käyttötapoja > Elokuvateollisuus

Elokuvateollisuudessa pyykkipoikia käytetään kuvauksissa. Termi englanninkielessä jousityyppiselle pyykkipojalle on  "C47", "47", "peg", "ammo" tai "bullet". Puisella pyykkipojalla voidaan kiinnittää ja poistaa valonheittimien valaistusta muuttavia levyja ja kalvoja, jotka muuten heittimen lämmetessä olisivat liian kuumia käsiteltäväksi. Koska pyykkipoika on puinen se ei johda lämpöä kovin tehokkaasti se kestää pitkiä aikoja, muovisen tai metallisen version joko sulaessa tai johtaessa lämpöä liian tehokkaasti. Lavasteita käyttävät työntekijä pitävätkin usein vaatteissaan pientä kokoelmaa pyykkipoikia. Termi "bullet" eli luoti johtuukin siitä että joillain heistä saattaa olla panosvyöllinen määrä pyykkipoikia mukanaan. Myös näyttelijät saattavat pitää pyykkipoikaa mukanaan mehupillin pulloon tippumisen estämiseksi, jos kohtauksessa tarvittava meikki estää tavallisesta kupista juomisen tauolla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wiktionary listing for "C-47"
Project Laundry List on sivusto joka valistaa mm. aurinkokuivatuksen ekologisista eduista.
The Better Clothespin (Arkistoitu – Internet Archive) on artikkeli pyykkipojista ja niiden kehityksestä.
Muovinen pyykkipoika
Yksiosainen puinen pyykkipoika
Mirja Pyykkö

| Mirja Pyykkö |
| --- | --- |
 Mirja Pyykkö vuonna 1981.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Mirja Helena Pyykkö-Larsson (o.s.Tommila)
Syntynyt: 24. heinäkuuta 1946 (ikä 78) Oulu
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  toimittaja
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mirja Helena Pyykkö-Larsson (o.s. Tommila; s. 24. heinäkuuta 1946 Oulu) on suomalainen toimittaja, joka teki yli kahdenkymmenen vuoden ajan erilaisia haastatteluohjelmia Yleisradion televisioon. Hän on voittanut neljä Telvistä ja yhden Venla-patsaan.
Elämä ja ura

Mirja Pyykkö toimi Yleisradion toimittajana 39 vuotta. Ensimmäiset vuodet hän oli freelancerina. Pyykön ensimmäinen suora lähetys oli vuonna 1969 nuortenohjelma Laajakulmassa. Hänen haastatteluohjelmiaan ovat olleet muun muassa Kahden kesken (1973–), Puhekupla (1975–), Musta kanava (1986–), Yöstudio (1987–1989), Miksi juuri hän (1991–), Haastattelijana Mirja Pyykkö (1992–), Kuvat, jotka muuttivat maailmaa (2002–2003), Jos (2004–) sekä Kansakunnan perilliset (2005–2006).
Pyykkö on usein ohjelmissaan nostanut esiin tärkeitä aiheita kuten tasa-arvon, syöpäsairaiden lasten aseman, laman vaikutukset ja kotimaisen työn ja työpaikat sekä eläinten ja maahanmuuttajien asiat. Pyykön ohjelmille on tyypillistä amerikkalainen ”terapiakeskustelun” tyyli, ja vieraita on valtaosassa ohjelmista vain yksi.lähde?
Mirja Pyykkö sai porttikiellon eduskuntaan vuonna 1977 haastateltuaan eduskunnasta ulos häädettyjä työttömiä eduskuntatalon portailla. Hän sai porttikiellon myös HYKSiin kymmeneksi vuodeksi, kun hän kuvasi Helsingin Lastenklinikalla osasto K10:n surkeaa tilaa. Vielä 1980-luvulla osastolla ei ollut omaa lääkäriä eikä lapsia nukutettu edes luuydinnäytteitä otettaessa. Pyykkö sai aikaan keräyksen, joka tuotti Lastenklinikalle yli 4 miljoonaa silloista markkaa.
Pyykön 1990-luvulla lanseeraama kotimaisuuskampanja "30 markkaa viikossa tuo 30 000 työpaikkaa vuodessa" pyrki kertomaan suomalaisille, että käyttämällä pienen lisäsumman kotimaisiin tuotteisiin suomalaiset voivat lisätä työpaikkoja Suomessa merkittävästi.
Mirja Pyykkö sai vuonna 1982 naistoimittajien Kellokas-palkinnon Helsingin lastenklinikan osasto kymmentä käsitelleestä ohjelmasta. Samana vuonna hän oli presidentin valitsijamies. Vuonna 1996 Suomen liike- ja virkanaisten liitto myönsi Pyykölle Vuoden nainen -palkinnon. Pyykkö tunnetaan myös aktiivisena eläinten oikeuksien puolustajana, ja vuonna 2004 Helsingin eläinsuojeluyhdistys myönsi hänelle Eläinsuojelun Topelius-palkinnon.
Pyykkö jäi keväällä 2006 eläkkeelle toimittajan työstään. Takana on 39 televisiotyövuotta ja noin 700 ohjelmaa. Avioliitosta kuvataiteilija Kimmo Pyykön kanssa hänellä on kaksi lasta. Nykyinen aviopuoliso Alf Larsson on säveltänyt kappaleita, joihin Pyykkö on tehnyt sanat ja Tuula Amberla on levyttänyt ne.
Teokset

Avec Lulu.  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-21305-5
Ruudun takana.  Helsinki:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-23034-2
Aiheesta muualla

Mirja Pyykön esittely Yleisradion verkkosivuilla.
Mirja Pyykön ohjelmia Ylen Elävässä Arkistossa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet  Yle
Kosti Pylkkänen

Kosti Edvard Pylkkänen (23. lokakuuta 1892 Moskova – 13. huhtikuuta 1974) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat kultaseppä Edvard Pylkkänen ja Susanna Joupinoja. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1941 historiantutkija Riitta Valpuri Kilven kanssa. Kuvanveistäjä Helena Pylkkänen on heidän tyttärensä.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Sortavalan reaalilyseosta vuonna 1913 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla vuosina 1913–1915. Pylkkänen suoritti Ranskan armeijan pioneerikoulun vuosina 1923–1925 sekä viestikoulun vuonna 1926, joiden ohella hän palveli ranskalaisissa pioneerijoukoissa. Hän teki useita opintomatkoja useisiin maihin tutustuakseen vesistön ylitystekniikoihin, joita hyväksi käyttäen osallistui Ponttoni-, Kenttä-  ja Viestiliikenneohjesääntöjen laatimiseen.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 13. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin 4. toukokuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon, mutta komennettiin 28. toukokuuta 1917 laivaston Libaun rannikkoradioasemalle, salakirjoitusten selvittäjäksi. Hän toimi tehtävässä 5. helmikuuta 1918 saakka.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan lähettiupseeriksi 5. jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pylkkänen toimi sisällissodan jälkeen hetken Terijoen poliisimestarin viransijaisena, kunnes hänet määrättiin 25. heinäkuuta 1918 alkaen toimistoupseeriksi Yleisesikuntaan, josta hänet komennettiin 3. lokakuuta 1923 alkaen pioneeriopin opettajaksi Kadettikouluun. Kadettikoulusta hän palasi Yleisesikuntaa 28. huhtikuuta 1927, missä hänet sijoitettiin toimistoupseeriksi teknillisen tarkastajan toimistoon. Hän toimi kesäkuusta 1928 alkaen teknillisen tarkastajan apulaisena. Yleisesikunnasta hänet siirrettiin 19. joulukuuta 1934 komentajaksi Pioneeripataljoonaan.
Talvi- ja jatkosota

Pylkkänen osallistui talvisotaan Päämajan pioneerikomentajan apulaisena. Välirauhan aikana hän työskenteli Puolustusvoimain pääesikunnassa erikoistehtävissä. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin päälliköksi Pioneerikoulutuskeskukseen, josta hänet siirrettiin viimeisenä sotavuonna V Armeijakunnan pioneerikomentajaksi, jossa tehtävässä hän osallistui sotatoimiin Syvärillä ja Karjalankannaksella. Sotien jälkeen hän toimi vuoteen 1946 saakka Pioneeri teknillisen koulun johtajana, jonka jälkeen hän erosi armeijasta. Myöhemmin hän työskenteli sähkö- ja koneliikkeiden palveluksessa vuoteen 1956 saakka. Pylkkänen laati palvelusaikanaan Ponttoniohjesääntö 2:n. Hänet on haudattu Jääkärihautaan Suomen Kaartin hautausmaalle.
Opetustoimi

Pylkkänen toimi Viesti- ja linnoitusopin opettajana Sotakorkeakoulussa vuosina 1926–1927 ja viestipalveluksen tuntiopettajana Sotakorkeakoulussa vuosina 1928–1930 sekä Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1927–1929 ja Sotateknillisessä koulussa vuosina 1928–1932.
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania
Päijät-Hämeen vaakuna

Päijät-Hämeen vaakuna
Päijät-Hämeen vaakuna on Päijät-Hämeen maakunnan heraldinen tunnus. Vuonna 1997 vahvistettu vaakunaselitys kuuluu: "Sinisessä kentässä vedenneito ja oikeassa yläkulmassa käki; kaikki kultaa." Vaakunan aihetta kutsutaan yleisesti Vellamoksi.
Vaakunan historiaa

Päijät-Häme alkoi muotoutua omaksi alueekseen Lahden ja Heinolan kaupunkien ympäristöön 1950-luvulta alkaen seutukaava- ja maakuntaliittojen syntyessä. Päijät-Hämeen maakuntaliiton ensimmäisen vaakunan suunnitteli vuonna 1986 heraldikko Olof Eriksson. Eriksonin vaakunassa oli nelijakoinen puna-hopeinen kenttä, joka oli jaettu aaltokorolla. Punainen ja hopea ovat Hämeen perinteiset tunnusvärit ja esiintyvät muun muassa Hämeen isännänviirissä. Kyseinen vaakuna ei kuitenkaan vakiintunut uutta maakuntaa kuvaavaksi tunnukseksi.
Vuoden 1997 lääniuudistuksessa ja maakuntien hallinnollisen aseman virallistuessa Päijät-Häme sai uuden, professori Tapani Aartomaan suunnitteleman vaakunan. Vaakuna pohjautuu Johan Jacob Ahrenbergin vuosien 1904 ja 1912 hylättyihin ehdotuksiin Lahden vaakunaksi, joissa oli kuvattuna kruunua pitelevä vedenneito.
Vellamon on katsottu viittaavan maakunnan järviin ja harjuihin, sekä käen kuvastavan alueen karjalaisväestöä. Vaakunan pohjalta on tehty myös maakuntalippu, jonka Päijät-Hämeen maakuntavaltuusto hyväksyi 1.6.1998 ja vihki käyttöön lipun naulaustilaisuudessa Vellamon maakuntajuhlassa 3.12.1998 Lahdessa. Lipun ohella käytössä on myös vaakunaviiri.
Galleria

Olof Eriksonin tekemä Päijät-Hämeen maakuntaliiton vaakuna vuodelta 1986.
Johan Jacob Ahrenbergin hylätty ehdotus Lahden kaupungin vaakunaksi vuodelta 1904.
Johan Jacob Ahrenbergin hylätty ehdotus Lahden kaupungin vaakunaksi vuodelta 1912.
Päijät-Hämeen maakuntalippu.
Päijät-Hämeen vaakunaviiri.
Maaria Päivinen

| Maaria Päivinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1982 Tohmajärvi
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Aikakausi:  2010–
Esikoisteos:  Silja ja Mai (2010)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Maaria Päivinen (s. 1982 Tohmajärvi) on suomalainen prosaisti ja runoilija. Päivinen on koulutukseltaan filosofian maisteri vuodelta 2006 ja työskennellyt äidinkielenopettajana. Hän on asunut Venäjällä, Saksassa, Islannissa ja Virossa.
Päivisen esikoisromaani Silja ja Mai ilmestyi vuonna 2010. Kolmas romaani Pintanaarmuja lmestyi vuonna 2013, ja se oli ehdolla vuoden 2014 Runeberg-palkinnon ja Mahdollisen Kirjallisuuden Seuran kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Vuonna 2014 Päiviseltä julkaistiin ensimmäinen runokokoelma.
Päivinen on ollut Suomen Kirjailijaliiton hallituksen varajäsen vuosina 2022-23 ja varsinainen jäsen vuodesta 2024 lähtien.lähde?
Janne Löppönen luonnehtii Parnassossa Päivisen toista runokokoelmaa Maailmanymmärrysmatka (2024) elämännälkää uhkuvaksi. Se, kuten muutkin Päivisen teokset, on Löppösen mukaan "täynnä seksiä, väkivaltaa ja suuria tunteita". Löppönen sanoo varoen, olematta mielestään yleensä moralisoiva kriitikko, että jotkut kokoelman runot lähestyvät puhetta "inspiroivista köyhistä". Kun hän kysyy onko tarkoitus vihjata, että ihmisen elämänvietti sisältää kuolemanvietin, hän arvioi, että keinossa on kuitenkin "halvan shokkiefektin" sävyä. Hän kiittää kokoelman suppeutta, sillä se on ilmaisultan kovin runsasta ja laajempana tuntuisi muodottomalta.
Teokset

Silja ja Mai, Ntamo 2010, ISBN 978-952-215-151-3
Minä rakastan sinua nuori mies, Ntamo 2011, ISBN 978-952-215-163-6
Pintanaarmuja, Ntamo 2013, ISBN 978-952-215-370-8
Sinun osasi eivät liiku, Ntamo 2014, ISBN 978-952-215-492-7
On nälkä, on jano, Into 2014, ISBN 978-952-264-315-5 (saksannettu: Bin hungrig, bin durstig)
Kellari, Into 2017, ISBN 978-952-264-644-6
Maailmanymmärrysmatka. Runokokoelma. Aviador 2024 ISBN 978-952-381-227-7
Aiheesta muualla

Maaria Päivinen Prosak-proosaklubilla Kirjastokaista-video. 17.9.2013.
Huikea kirjailija, jota ei löydetty (Arkistoitu – Internet Archive) Voima-lehti. 8/2013.
Rämö, Marjo: ”Kaiken kauheuden keskellä on myös jotain kaunista” (Arkistoitu – Internet Archive) Uusimaa. 17.1.2014
Nowak, Nadja & Puttonen, Seppo: Hyväntekijä pahassa maailmassa Yle Uutiset. 23.1.2014.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)
Pykälä (järjestö)

| Pykälä ry |
| --- | --- |
Toimiala:  Helsingin yliopiston oikeustieteen opiskelijoiden tiedekuntajärjestö
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenmäärä:  1 800
Puheenjohtaja:  Alina Nuutila
Jäsenlehti:  Inter Vivos
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pykälä ry on Helsingin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan opiskelijoiden tiedekuntajärjestö. Pykälä ry:llä on jäseniä noin 1 800. Pykälä ry on Suomen Lakimiesliitto ry:n jäsenjärjestö.
Yhdistyksen sääntömääräinen tarkoitus on toimia Helsingin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan opiskelijoiden etujärjestönä. Tarkoitustaan yhdistys toteuttaa erityisesti osallistumalla oikeus- ja koulutuspoliittiseen vaikuttamiseen niin Helsingin yliopistossa kuin sen ulkopuolellakin.

Pykälä ry:llä on toimisto Helsingin keskustassa ja monitoimitila Sörnäisissä.