stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kerkonjoen valuma-alue
Pääuoman sivu-uomia

Alla on taulukoidussa muodossa lueteltu suurimpia Kerkonjoen valuma-alueen pääuomaan laskevia jokia ja ojia. Ne on järjestetty niin, että taulukko alkaa lasku-uomilla, jotka sijaitsevat reitin alajuoksulla, ja loppuu reitin yläjuoksun lasku-uomilla. Sarakkeessa ”Etäisyys Niiniveteen” olevat luvut esittävät pääuoman kohtaa kilometreinä Niiniveden järvenselkään rajoittuvaan rantaan. ”Joen pituus” tarkoittaa sivu-uoman pituutta. Virtaamalla tarkoitetaan sivu-uoman keskivirtaamaa (MQ). Taulukon lähteet on esitetty viimeisen taulukon alla, ja niitä on tarkennettu rivin oikeassa sarakkeessa tietokohtaisesti.
| lasku-uoman nimi   | pääuoman kohta   | etäisyys Niiniveteen (km) | joen pituus (km) | virtaama (MQ) (m³/s) | valuma- alue (km²) | lähteet     |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Kerkonjoki laskee Niiniveteen, joka on lyhyt osa Rautalammin reitin pääuomaa. Siitä on matkaa merelle 439 km.
| oja Kivilammesta | Kerkonjoki | 2 |  |  |  | 3,3,3,–,–,– |  |
| Vihtajoki | Sonkari | 15 |  |  |  | 3,3,3,–,–,– |  |
| oja Iso Kolmisoppisesta | Sonkari | 21 |  |  |  | 3,3,3,–,–,– |  |
| Pentinoja | Vesantojärvi | 24 |  |  |  | 3,3,3,–,–,– |  |
| Vesantojoki | Vesantojärvi | 30 | 13 |  | 36 | 3,3,3,6,–,2 |  |
| Kalmapuro | Ala-Asinjärvi | 31 |  |  |  | 3,3,6,–,–,– |  |
| Jaakkopuro | Myllypuro | 35 |  |  |  | 3,3,6,–,–,– |  |
| oja Mertasuolta | Mertajärvi | 36 |  |  |  | 3,3,6,–,–,– |  |
| Matojoki | Ristijärvi | 40 |  |  |  | 3,3,6,–,–,– |  |
Yläjuoksulla Oinaslampeen on vielä 8 kilometriä matkaa.
Lähteet: 1 = tieto luettu joen omasta artikkelista, 2 = Ekholm, Matti: Suomen vesistöalueet , 3 = Karttapaikka-verkkopalvelu , 4 = Paikkatietoikkuna-verkkopalvelu , 6 =mittaamiseen käytetty Paikkatietoikkunaa ja Karttapaikkaa yhdessä
Pääuoman sivu-uomia > Järviä

Valuma-alueen alajuoksulla sijaitsee Kiesimä (1 111 ha), joka on lähialueensa merkittävin järvi. Muut alueen lammet ovat pieniä vesistöjä. Siihen laskee pohjoisesta toinen merkittävä järvi Sonkari (2 525 ha), jonka lähialueella sijaitsee yli kymmenen muutta ja pienempää järveä. Niistä suurimpia ovat esimerkiksi Patovesi (106 ha) ja Iso Kolmisoppinen (19 ha). Sonkariin laskee pohjoisesta valuma-alueen kolmas merkittävä järvi Vesantojärvi (563 ha), jonka lähialueella ei ole muita järviä. Vesantojärveen laskee Vesantojoki ja Asinjoki, joiden valuma-alueilla on useita pienempiä järviä. Vesantojoen valuma-alueella sijaitsee yhdeksän vähintään hehtaarin kokoista järveä tai lampea. Niistä merkittävä on vain Kurjenjärvi (129 ha). Asinjoen valuma-alueella on järviä saman verran, mutta ne ovat suurempia kuin Vesantojoen valuma-alueella. Suuria ovat esimerkiksi Ristijärvi (112 ha), Sarpajärvi (51 ha), Kaijanjärvi (42 ha), Mertajärvi (25 ha), Limalampi (16 ha), Ylä-Asinjärvi (16 ha) ja Ala-Asinjärvi (15 ha).
Hannu Ahonen

| Hannu Esa Ahonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. huhtikuuta 1942 Kuusamo
Kuollut: 4. maaliskuuta 2004 (61 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Suomi
Palvelusvuodet:  1960–2004
Sotilasarvo:  kenraaliluutnantti
Hannu Esa Ahonen, vuoteen 1946 Valtasaari (18. huhtikuuta 1942 Kuusamo – 4. maaliskuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen Rajavartiolaitoksen kenraaliluutnantti.
Ahosen vanhemmat olivat kapteeni Yrjö Kauko Valtasaari ja farmaseutti Vieno Mirjami Niskala ja ottoisä vuodesta 1946 eversti Georg Ahonen. Hänen ensimmäinen puolisonsa (1964–1985) oli Toini Tellervo Talvinko ja toinen vuodesta 1987 Kaija Kyllikki Kanervo. Ahonen tuli ylioppilaaksi 1960 ja valmistui Kadettikoulusta 1963 ja Sotakorkeakoulusta 1977.
Ahonen aloitti palveluksensa rajatehtävissä varusmiehenä Lapin rajavartiostossa 1960 ja teki sen jälkeen uransa Rajavartiolaitoksen joukkoyksiköissä, Rajakoulussa ja esikunnissa. Lapin rajavartiostossa hän toimi koulutusupseerina 1963–1964 ja esikunnan rajatoimiston päällikkönä 1977–1978, Rajakoulun koulutusupseerina 1965–1968, Ilomantsin rajakomppanian varapäällikkönä 1968–1969, Pohjois-Karjalan rajavartioston esikunnan rajatoimiston toimistoupseerina ja päällikkönä 1969–1975, apulaiskomentajana 1978–1982 ja Rajavartiolaitoksen esikunnan rajatoimiston päällikkönä 1982–1985. Kainuun rajavartioston komentajana Ahonen toimi 1986–1989 ja sen jälkeen Rajavartiolaitoksen esikunnassa apulaispäällikkönä 1.6.1989–31.12.1997 sekä päällikkönä 1.1.1998–4.3.2004.
Ahonen ylennettiin vänrikiksi 1961, luutnantiksi 1963, yliluutnantiksi 1966, kapteeniksi 1969, majuriksi 1976, everstiluutnantiksi 1982, everstiksi 1987, kenraalimajuriksi 1989 ja kenraaliluutnantiksi  1998.
Belémin ilmastokokous 2025

Earth Summit, 1992
YK:n ilmastonmuutos­konventti
COP11: Montreal, 2005
COP13: Bali, 2007
COP15: Kööpenhamina, 2009
COP16: Cancún, 2010
Vihreä ilmastorahasto
COP21: Pariisi, 2015
Pariisin ilmastosopimus
COP26: Glasgow, 2021
COP27: Sharm el-Sheikh, 2022
COP28: Dubai, 2023
COP29: Baku, 2024
COP30: Belém, 2025
Raportit ja vetoomukset
Kioton pöytäkirja
Sternin raportti, 2006
Oregonin vetoomus
Belémin ilmastokokous (COP29, Conference of the Parties) on päätetty järjestää Belémissä Brasiliaissa 10.-25. marraskuta 2025. Siinä YK:n ilmastonsuojelun puitesopimuksen allekirjoittajamaat kokoontuvat jälleen tarkastelemaan ilmastopolitiikkaansa.
Sillä, että kokous järjestetään keskellä Amazonin sademetsää, on nähty paljon symboliarvoa. Presidentti Luiz Inácio Lula da Silva lupasi vuoden 2022 kampanjassaan kääntää edeltäjänsä Jair Bolsonaron sademetsää tuhoavan politiikan suunnan. Kaupungissa on vakavia ympäristö- ja turvallisuusongelmia, mutta sillä on kokemusta miljoonien osallistujien uskonnollisen tapahtuman järjestämisestä vuosittain.
Bakun ilmastokokous 2024

Earth Summit, 1992
YK:n ilmastonmuutos­konventti
COP11: Montreal, 2005
COP13: Bali, 2007
COP15: Kööpenhamina, 2009
COP16: Cancún, 2010
Vihreä ilmastorahasto
COP21: Pariisi, 2015
Pariisin ilmastosopimus
COP26: Glasgow, 2021
COP27: Sharm el-Sheikh, 2022
COP28: Dubai, 2023
COP29: Baku, 2024
Raportit ja vetoomukset
Kioton pöytäkirja
Sternin raportti, 2006
Oregonin vetoomus
Bakun ilmastokokous (COP29, Conference of the Parties) järjestettiin Bakussa Azerbaidžanissa marras-joulukuussa 2024. Siinä YK:n ilmastonsuojelun puitesopimuksen allekirjoittajamaat kokoontuivat jälleen tarkastelemaan ilmastopolitiikkaansa.
Puheenjohtajana toimi maan luonnonvaraministeri Muxtar Babayev, joka ennen politiikkaan tuloaan toimi 26 vuotta Azerbaidžanin valtiollisen öljy-yhtiön johtajana.
Kokouksessa lähes 200 maata hyväksyi uuden sopimuksen, jonka mukaan kehittyneiltä mailta kehittyville maille suunnattava ilmastorahoitus nousee kolminkertaiseksi aiemmin sovittuun verrattna eli ainakin 300 miljardiin dollariin vuodessa vuoteen 2035 mennessä. Kehittyvät maat olivat vaatineet vielä suurempaa summaa. Kasvihuonekaasujen päästöjen vähentämisestä ei saatu sovittua mitään.
Kokous myönnettiin Azerbaidžanille Dubain ilmastokokouksessa 2023. Valinnan puolesta äänesti lähes kaksisataa jäsenmaata, vaikka ilmastonsuojelijat vastustivat kokouksen pitämistä jälleen yhdessä öljyntuottajamaassa. Azerbaidžan markkinoi kokouksen yhteydessä omaa maakaasuntuotantoaan "vihreänä siirtymänä" – maakaasua käyttävän energiatuotannon päästöt ovat alemmat kun kivihiilen tai öljyn mutta silti paljon korkeammat kuin uusiutuvien energialähteiden. Maa on panostanut viime vuosina myös tuulivoimaan ja aurinkovoimaan, ja suunnittelee sähköverkon runkolinjan vetämistä Mustanmeren ali tuulivoiman käytön tehostamiseksi.
YK:n sääntöjen mukaan 2024 on Itä-Euroopan vuoro, ja kaikkien Itä-Euroopan maiden on kannatettava ehdokasta. Venäjän ilmoitti, että ei kannata yhtäkään EU-maata. Armenia ja Azerbaidžan ilmoittivat ensin vastustavansa toinen toistaan; joulukuussa Armenia kuitenkin suostui Azerbaidžanin ehdokkuuteen.
Aiheesta muualla

https://cop29.az/en - viralliset sivut
Alexis Alfthan

Alexis Alfthan (3. tammikuuta 1814 Sleesia – 7. joulukuuta 1885 Annovka, Venäjä) oli suomalainen kenraaliluutnantti, joka palveli keisarillisen Venäjän sotavoimissa.
Alexis Alfthanin vanhemmat olivat valtioneuvos Carl Vilhelm Afthan ja Katarina Nabel. Alexis kävi alkeiskoulun Viipurissa 1828–1831, jonka jälkeen hänet otettiin oppilaaksi Suomen kadettikouluun Haminaan. Valmistuttuaan koulusta hänet ylennettiin kornetiksi ja määrättiin Pietarin ulaanirykmenttiin 14. elokuuta 1836. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1838, jonka jälkeen hänet siirrettiin 1841 Henkikaartin Ulaanirykmenttiin ja edelleen 1843 Henkikaartin Ratsukrenatöörirykmenttiin. Sotatoimiin hän pääsi Kaukasuksella, jossa hän kunnostautui paikallisia vuoristoheimoja vastaan. Tämän johdosta hänet ylennettiin alikapteeniksi ja siirrettiin 1844 Žytomyrin jalkaväkirykmenttiin Ukrainaan. Alfthan ylennettiin kapteeniksi 1847, everstiksi 1852, kenraalimajuriksi 1866 ja kenraaliluutnantiksi 1878. Hän poistui sotapalveluksesta 1881 ja kuoli 7. joulukuuta 1885 maatilallaan Annovkassa.
Alexis Alfthanin poika oli kenraaliluutnantti Carl Johan Woldemar Alfthan.
Marja Makarow

| Marja Makarow> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1948 Helsinki (ikä 76)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  Biokeskus Suomen johtaja; aiemmin mm. Suomen Akatemian tutkimuksen ylijohtaja, ESF:n pääjohtaja, HY:n vararehtori, soveltavan biokemian ja molekyylibiologian professori
Koulutus ja ura
Instituutti:  Suomen Akatemia, Euroopan tiedesäätiö, Helsingin yliopisto, Kuopion yliopisto
Marja Terttu Makarow (s. Mäkinen, s. 2. kesäkuuta 1948 Helsinki) on suomalainen professori. Hän on toiminut Academia Europæan presidenttinä vuodesta 2022 alkaen. Sitä ennen Makarow johti Biokeskus Suomea heinäkuusta 2016 lähtien. Tätä ennen hän oli Suomen Akatemian tutkimuksen ylijohtaja syyskuusta 2012 kesäkuulle 2016 saakka. Samana vuonna Euroopan komissio nimitti hänet Euroopan innovaatio- ja teknologiainstituutin hallintoneuvostoon. Aiemmin hän toimi Euroopan tiedesäätiön (ESF) pääjohtajana Strasbourgissa vuosina 2008–2011. Vuosina 2003–2007 Makarow oli Helsingin yliopiston tutkimuksesta, tutkijakoulutuksesta ja innovaatiotoiminnasta vastaava vararehtori. Hän on toiminut Helsingin yliopiston soveltavan biokemian ja molekyylibiologian professorina vuosina 2003–2012.
Keväällä 2007 Millennium-teknologiapalkintosäätiön hallitus nimitti Makarowin kansainvälisen Millennium-palkintolautakunnan puheenjohtajaksi. Eduskunnan vaalikaudella 2007–2011 Makarow toimi pääministerin johtamassa Valtion tiede- ja teknologianeuvostossa (vuodesta 2009 tutkimus- ja innovaationeuvosto). Hän oli Suomen molekyylilääketieteen instituutin hallituksen puheenjohtajana kaudella 1.3.2007–28.2.2010. Makarow oli Aalto-yliopiston hallituksen varapuheenjohtaja vuosina 2008–2012.
Makarow toimi vuosina 2000–2004 tutkimusjohtajana Biotekniikan instituutissa. Vuodet 2000–2002 Makarow oli lääketieteellisen biokemian professori Kuopion yliopistossa. Vuosina 1997–1999 hän oli Suomen Akatemian vanhempi tutkija. Vuosina 1998–2003 Makarow oli Suomen Akatemian terveyden tutkimuksen toimikunnan jäsen. Post-doc työnsä hän teki Kai Simonsin tutkimusryhmässä Euroopan molekyylibiologian laboratoriossa.
Professori Makarow valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2003 ja Academia Europæan jäseneksi vuonna 2009. Makarow toimi Taideyliopiston hallituksen jäsenenä vuosina 2018–2021.
Puku

Harry S. Trumanille kuulunut kaksirivinen tumma puku 1950-luvulta.
Kolmiosainen, yksirivinen miesten puku sekä knalli ja sateenvarjo.
Puvut olivat arkenakin yleinen asu miehillä vielä 1900-luvun puoleenväliin saakka. Kuva vuodelta 1919.
Puku on länsimaissa yleinen miesten kaksi- tai kolmiosainen asu, johon kuuluvat samasta kankaasta valmistetut housut ja takki sekä liivipuvussa myös takin alla pidettävä liivi.  Naisella miehen pukua vastaa lähinnä jakkupuku. Sanaa puku käytetään myös muunlaisista miesten tai naisten asukokonaisuuksista, kuten ”poliisin puku”, ”iltapuku” tai ”hääpuku”.
Miehen puvun housut ovat niin sanotut suorat housut eli puvunhousut, joiden lahkeisiin eteen ja taakse yleensä prässätään terävä taite. Puvuntakki on yleensä yksi-, kaksi- tai kolmenappinen. Kaksirivisessä puvussa toinen nappirivi toimii vain koristeena symmetrian vuoksi, lukuun ottamatta liepeen sisäpuolelle piiloon jäävää ankkurinappia. Miesten puku oli 1900-luvun alkupuolella miltei aina liivipuku, mutta toisen maailmansodan jälkeen yleisemmäksi muodostui kaksiosainen puku.
Parhaat ja parhaiten istuvat puvut tehdään yhä vaatturiliikkeessä sananmukaisesti ”räätälintyönä”, mutta toisen maailmansodan jälkeen valmisvaateteollisuus on alkanut tuottaa yhä enemmän edullisia valmispukuja, joita voi jossain määrin korjausommella asiakkaan mukaan. Räätälin tekemän tilauspuvun ja valmispuvun väliin sijoittuu mittapuku eli mittatilauspuku, joka tilataan vaatturiliikkeestä mittausten ja sovituspuvun perusteella, valmistetaan mittapukuihin erikoistuneessa tehtaassa ja viimeistellään taas vaatturin luona. Hinta on noin puolet räätälinpuvusta.
Pukukankaat

Parhaana materiaalina puvulle pidetään villaa, tosin monet nykypäivän sarjavalmisteisista puvuista ovat erilaisia villan, puuvillan ja polyesterin sekoituksia. Paras materiaali on kampavillalanka (engl. worsted), ja kalliimmat kankaat on kudottu yleensä pitkäkuituisemmasta villasta kuin halvemmat, jolloin ne ovat sileämpiä.
Kesä- ja arkipukujen kankaita tehdään myös pellavasta, silkistä,
kiiltävästä mohairvillasta sekä puuvillasta (esim. vakosametti, gabardiini ja seersucker). Hienoimmat kesäpuvut ovat erittäin ohutta villakangasta, ulkokäyttöönkin sopivat lämpimät puvut taas usein paksua tweediä.
Pukujen villakankaisiin kudotaan näkyvämpiä kuvioita käyttämällä 2–3 eriväristä lankaa, tai hienovaraista kuviointia kankaan pintaan vaihtelemalla kudontasidosta. Näin monet yksivärisiltä näyttävät pukukankaatkin ovat läheltä katsoen hieman kuvioituja. Klassisia pukukankaiden kuoseja ovat erilaiset liituraidat, glencheck-ruudut, window pane -ruudut, kukonaskelet ja kalanruodot (ks. luettelo tekstiilikuoseista).
Himmeäpintainen flanellista tehty puku sopii viileisiin vuodenaikoihin ja on hieman arkisempi kuin hienommista villakankaista tehdyt puvut. Harmaa flanellipuku on muodostunut klassikoksi. Flanelliseen irtotakkiin voi yhdistää neuleita ja vaikka farkut. Himmeä pinta on myös kalliissa kashmirpuvussa, mutta kašmirvillan kulutuskestävyys on huono ellei siihen sekoiteta muutakin villaa.
Puvun värit

Miesten puvun turvallisin väriskaala kattaa mustan, harmaan ja tummansinisen eri sävyt. Pukeutumisetiketissä tumma puku tarkoittaa yksiväristä, sileää tai hyvin hienovaraisesti pintakuvioitua pukua, jonka pinta on himmeä ja väri yönsininen tai hyvin tumman harmaa. Täysin musta puku sopii parhaiten hautajaisiin. Bisnespukukin on yleensä harmaa tai sininen, mutta sen sävyt voivat olla vaaleampia ja kirkkaampia ja kuviointi näkyvämpää kuin tummassa puvussa.
Ruskeansävyiset puvut jakavat yhä mielipiteitä. ”No brown in town” on vanha englantilainen ohje ajalta, jolloin ruskea oli varattu maaseutukäyttöön tarkoitettujen pukujen väriksi. 1970-luvulla Kalifornian kuvernööri Ronald Reagan käytti ruskeaa pukua usein päivätilaisuuksissa ja aloitti osaltaan ruskeiden pukujen suosion kasvun arki- ja kesäpukuina. Perinteinen pellavainen kesäpuku on ruskehtavan luonnonvalkoinen.
Useimpiin tilanteisiin soveltuva miesten puku on yksirivinen, tummansininen ja yksivärinen. Toiseksi puvuksi suositellaan hankittavaksi keskiharmaa flanellipuku, joka voi olla myös kaksirivinen. Kolmas puku voi olla vaaleampi ja rennompi kesäpuku puuvillasta tai pellavasta.
Puvuntakki

Puvuntakin muunnelmissa erona ovat erilaiset napitukset, halkiot, kauluskäänteet, taskut, olkatoppaukset sekä leikkauksen siluetti ja yksityiskohdat.
Puvuntakki > Rivisyydet

Kaksirivinen puku on yksirivistä juhlavampi ja sopii tukevammalle ja vanhemmalle miehelle, yksirivinen taas nuorelle ja hoikalle. Kaksirivisessä on yleensä kolme nappia riviä kohti, yksirivisessä nappeja on joskus vain kaksi tai yksi. Alin nappi jätetään aina auki. Seistessä kolminappisessa kaksi ylintä tai keskimmäinen kiinni ja istuessa kaikki napit auki. Toisin kuin yksirivinen, kaksirivinen puku ei näytä hyvältä napit kokonaan auki. Myös kolmiosaisen puvun liivi voi olla yksi- tai kaksirivinen.
Puvuntakki > Käänteet

Puvuntakkien kauluskäänteiden nykyiset perusmallit ovat lovikäänne ja pystykäänne, jota käytetään kaksirivisissä puvuissa sekä smokissa ja frakissa. Ranskassa käytetään lovi- ja pystykäänteen välimuotoa. Alaosastaan käänteet voivat sulkeutua klassisesti melko ylhäällä tai alempana, jolloin solmiota jää enemmän näkyviin. Käänteiden leveys vaihtelee muodin mukaan kuten solmioidenkin leveydet, mutta perussääntönä on kapeammalle miehelle kapeammat, leveämmälle leveämmät kauluskäänteet.
Puvuntakki > Halkiot

Puvuntakin helman halkiot helpottavat istuutumista ja käsien laittoa housuntaskuihin. Halkioita voi olla yksi takin takana keskellä, tai perinteisemmin kaksi, yksi molemmilla sivuilla. Saksassa käsiä taskussa ei suvaita, joten puvuntakit ovat usein halkiottomia. Halkioton takki on yleinen myös Italiassa ja Yhdysvalloissa.
Puvuntakki > Taskut

Taskuista huomaamattomin ja juhlavin on ns. kahden kantin tasku. Muita mahdollisuuksia ovat läpällinen kansitasku sekä arkipuvuissa takin ulkopintaan ommeltu paikkatasku tai laajeneva paljetasku. Puvuntakin taskuissa ei yleensä kanneta mitään tavaraa, lukuun ottamatta rintataskun taskuliinaa. Siksi jopa suositellaan, ettei valmispuvun tai irtotakin tehtaalla kiinni ommeltuja taskuja avattaisi lainkaan.
Puvuntakki > Rakenteet

Puvuntakin pitävät kuosissa ja kauniisti laskeutuvana erilaiset päälli- ja vuorikankaan väliin piilotetut rakenneosat, jotka voivat olla paksua puuvilla- tai pellavakangasta, kamelinkarvaa, villahuopaa, vanua tai hevosenjouhta. Paremmissa puvuissa rakenneosat on ommeltu hengittäväksi ja mukautuvaksi irtoliinaksi, halvemmissa liimattu kiinni. Liina voi olla helmaan asti ulottuva (full canvas) tai vain hartia-alueen kattava (half canvas). 1970-luvun puolivälissä Giorgio Armani esitteli täysin rakenteettomat, jopa vuorittomat eli ”täyspehmeät” puvuntakit vastapainoksi aikakauden liioitelluille leikkauksille ja jäykille rakenteille.
Ulospäin näkyvimpiä puvuntakin rakenne-elementtejä ovat olkatoppaukset. Klassisessa englantilaispuvussa olkatoppauksia ei juuri ole, kun taas 1980-luvulla niitä liioiteltiin sekä miesten että naisten pukeutumisessa.
Puvunhousut

Laadukkaiden puvunhousujen taskupussit ommellaan tukevasta puuvillakankaasta. Housujen etupuoli vuorataan ylhäältä polviin asti vuorikankaalla, niin sanotulla polvisilkillä, joka tuntuu mukavalta etureisiä vasten ja estää polvipussien muodostumista päällikankaaseen. Silkin sijasta sekä takin että housujen vuori on kalliimmissa puvuissa hengittävää viskoosia tai kuproa, halvemmissa polyesteriä tai muuta keinokuitua.
Housujen lahkeensuut vahvistetaan erityisellä nauhalla ainakin takaosastaan. Ylös käännetyt lahkeensuut eli upslaakit sopivat parhaiten pitkälle miehelle.
Puvunhousujen kanssa ei suositella vyötä, koska sen katsotaan ”katkaisevan” yhtenäisen pukukankaan muodostaman kokonaisuuden. Perinteisempi tapa on käyttää olkaimia, mieluummin nappikiinnitteisiä. Jos vyötä käyttää, se tulisi olla kenkien värinen nahkavyö ja pukukangasta tummempi, useimmiten siis musta.
Puvun housujen kangas kuluu nopeammin kuin takin. Jos pukua käyttää jatkuvasti, sen voi hankkia kaksilla housuilla.
Paita ja asusteet

Puvun kanssa pidetään kauluspaitaa sekä solmiota eli kravattia tai rusettia eli solmuketta. Paidan materiaali on lähes poikkeuksetta puuvilla. Solmio tai solmuke on parhaimmillaan silkkiä. Kauluspaidan ylin nappi on aina kiinni solmiota tai rusettia käytettäessä, jotta solmu näyttää hyvältä ja asettuu oikealle paikalleen. Puvuntakin taskuun voi myös asetella taskuliinan, solmioon voi liittää solmiopidikkeen tai solmioneulan ja paidan hihoihin kalvosinnapit.
Historiaa

Miesten puku on peräisin Britanniasta. Siellä villakankaasta valmistetut puvut olivat aluksi yläluokan vapaa-ajanpukuja, joita herrasmiehet suosivat maaseudulla. Alkunsa tapa sai kuningas Kaarle II:n hovista, jonka miehet kuningas määräsi käyttämään aiemman silkki- ja pitsiasun sijasta kolmiosaista, samasta villakankaasta tehtyä asua. Siihen kuului koristeellinen, lähes polveen asti ulottuva takki, reisipituinen liivi ja polvihousut. Sitä ennen villa oli ollut maaseudun ja työväenluokan miesten käyttämä kangasmateriaali. Samankaltaisen määräyksen antoi Ranskassa ”aurinkokuningas” Ludvig XIV.
1800-luvun alussa englantilainen dandy Beau Brummell teetti oman mallinsa lievetakista. Se perustui Englannin yläluokan maaseutuasuun, joita tehtiin vahvoista, paksuista ja kestävistä villakankaista. Koristelemattoman puvun takki ja housut olivat eri kangasta, ja sen kanssa käytettiin pellavasolmiota ja korkeita nahkasaappaita. Siihenastiset polvihousut pitenivät nilkkaan asti ulottuviksi.
1830-luvulla syntyi ilmeisesti sotilastarkoituksiin kaksirivisen, korkealle napitetun polvipituisen takin ja raidallisten harmaiden housujen yhdistelmä frock suit, jota manner-Euroopassa kutsuttiin nimellä redingote (ranskalaismuunnelma englannin sanasta riding coat). Sen kanssa käytettiin yleensä silinterihattua ja kävelykeppiä. 1800-luvun puolivälissä siitä kehittyi kolmiosainen saketti.
Nykymuotoinen puku lyhyine takkeineen ja samasta kankaasta ommeltuine pitkine housuineen yleistyi 1800-luvun lopulla, saketin tavoin ensin vapaa-ajan asuna, sitten arkiasuna. Saketti ja frakki jäivät juhlakäyttöön. Muun muassa Suomen maaseudulla miesten pukujen piti kestää päivittäistä käyttöä, ja ne tehtiin yleensä vahvasta kotikäsityönä kudotusta sarkakankaasta. Puvun housut saatettiin ommella kotona, mutta ainakin takki teetettiin kyläräätälillä. Herrasväen pukujen materiaalina oli aluksi tweed tai muu karkeahko villakangas, mutta vähitellen opittiin kutomaan yhä hienompia ja ohuempia villakankaita, joita tarvittiinkin kun toimistotyöpaikkojen lämmitys parani. Englantilaisten kankaankutojien ja räätäleiden ohella parhaiksi kehittyivät italialaiset, jotka vielä tänäänkin osaavat erityisesti ohuiden kankaiden ja niistä tehtävien miestenpukujen valmistuksen.
Toisen maailmansodan jälkeen liivi alkoi jäädä pois yhä useammista puvuista. Yhteiskunnan tasa-arvoistuminen ja vapautuminen toi miehille kokopuvun lisäksi vähitellen muitakin arkipukeutumisvaihtoehtoja: irtotakki ja eri kankaasta tehdyt housut, villatakit ja muut neuleet ja lopulta farkut ja erilaisiin urheiluvaatteisiin perustuvat arkiasut. Nykyisin puku on tyyliblogisti Ville Raivion mukaan ”arkiasun sijaan enemmän tai vähemmän seremoniallinen pukine, jolla erotetaan juhlatilaisuudet arjesta”. Juhlien lisäksi kokopuku on yhä normi monilla liike-elämän ja hallinnon aloilla, etenkin johto- ja edustustehtävissä. Amerikkalainen Paul Stuart sanoo bisnespuvun tarjoavan miehelle ”yksityisyyttä, jotta ulkoasuun liittyvät epäolennaisuudet ja niistä syntyvät ennakkoluulot eivät tulisi kaupankäynnin esteeksi”.
Kirjallisuutta

Raivio, Ville: Klassikko.  Helsinki:  Tammi, 2015.  ISBN 978-951-31-8033-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mies, ethän syyllisty näihin pukumokiin? 15 viimeistä virhettä, Ilta-Sanomat 28.8.2013.
Lovikäänteet
Pystykäänteet
Nurinpäin käännetyt puvunhousut polvisilkkeineen ja taskuineen.
Jussi Kurikkalan patsas

| Jussi Kurikkalan patsas |
| --- | --- |
 Jussi Kurikkalan patsas Kalajoen keskustassa
Nimi:  Jussi Kurikkalan patsas
Tekijä:  Antonio da Cudan
Valmistumisvuosi:  1989
Taiteenlaji:  veistos
Paikkakunta:  Kalajoki
Koordinaatit:  64.25742°N, 23.94752°E
Jussi Kurikkalan patsas on Antonio da Cudanin vuonna 1989 tekemä patsas Kalajoella kaupungintalon vieressä. Kalajoen Junkkareita edustanut jo 38-vuotiaana kuollut hiihtäjä Jussi Kurikkala voitti mitaleita hiihdon maailmanmestaruuskisoissa. Kurikkalalla on patsaassa väljä hiihtoasu ja suksissa "rotanloukkusiteet". Hiihtäjäpatsaan laatassa on teksti: