stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Merisairas
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Bob Peck  | … |  Sebastian Belger, Pandoran kapteeni   |
|  Katrin Cartlidge  | … |  Elena Polakov, ympäristöaktivisti   |
|  Peter Firth  | … |  Roald Jensen, ensimmäinen perämies   |
|  John Castle  | … |  Josif Mantz, ylikonemestari   |
|  Matti Onnismaa  | … |  Kolan Pavic, toinen perämies   |
|  Sheila Gish  | … |  Martina Shaffer, radiotoimittaja   |
|  Giles Thomas  | … |  Lew Melik, kolmas perämies   |
|  John Bardon  | … |  Patrick Forget, puosu   |
|  Ilari Johansson  | … |  Jimmy Perez, radisti   |
|  Claire Benedict  | … |  Saba, laivakokki   |
|  Richard Kill  | … |  Steve Giles, matruusi   |
|  Antti Reini  | … |  Tino Silenzi, konemestari   |
|  Frank Boyle  | … |  Dave Etkind, matruusi   |
|  Juuso Hirvikangas  | … |  Juhani Turtola, matruusi   |
|  Mikael Kerimov  | … |  Felix Barnier, laivalääkäri   |
|  Clarke Peters  | … |  Pounds, radiotoimittaja   |
|  Jonathan Hutchings  | … |  Snuff Rawlings, merirosvoradion toimittaja   |
|  Markku Peltola  | … |  poninhäntäinen matruusi   |
|  Oscar Romero Sanz  | … |  messipoika   |
|  Andrew Tabone  | … |  matruusi   |
|  Andrew Bird  | … |  matruusi   |
|  Timothy Pressley  | … |  matruusi   |
|  Mohamed Hasaini  | … |  matruusi   |
|  Albert Adaba  | … |  matruusi   |
|  Esa Autio  | … |  konemestari   |
|  Russel Snyder  | … |  matruusi   |
|  Darren La Pointe  | … |  matruusi   |
|  Hylton Uriel  | … |  matruusi   |
|  Kaj Lindström  | … |  matruusi   |
|  Kimmo Sjöblom  | … |  matruusi   |
|  Ville Pesonen  | … |  matruusi   |
|  Samson Leguese  | … |  luotsi   |
|  Paul Bonello  | … |  tullivirkailija   |
|  Joann Grima  | … |  tullivirkailija   |
|  Reijo Kontio  | … |  Turtola helikopterivaijerissa (stunt)   |
|  Seppo Kylmänen  | … |  matruusi   |
|  Tim Steffa Pavicin  | … |  ääni (jälkiäänitysääni)   |
Palkinnot

Olavi Tuomi voitti elokuvasta parhaan kuvauksen Jussi -palkinnon vuonna 1997.
Risto Iissalo voitti elokuvasta parhaan äänisuunnittelun Jussi -palkinnon 1997.
Aku Korhonen

| Aku Korhonen |
| --- | --- |
 Aku Korhonen Lapatossun roolissa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  August Aleksander Korhonen
Syntynyt: 29. joulukuuta 1892 Käkisalmi, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 5. syyskuuta 1960 (67 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1924–1957
Merkittävät roolit:   Lapatossu  Tulitikkuja lainaamassa  Särkelä itte  Itsevaltiaan kuolema 
Palkinnot
  1948 Pro Finlandia  Parhaan miessivuosan Jussi  1948 Laitakaupungin laulu  1948 Pikajuna pohjoiseen  1953 Sillankorvan emäntä  1958 Vieras mies  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Svensk Filmdatabas
August Aleksander ”Aku” Korhonen (29. joulukuuta 1892 Käkisalmi – 5. syyskuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli koomisista elokuvarooleistaan tunnettu kansansuosikki, mutta teki myös pitkän teatteriuran monipuolisena luonnenäyttelijänä. Hän työskenteli Suomen Kansallisteatterissa 33 vuotta ja esiintyi yli 70 elokuvassa. Korhonen oli vuosina 1936–1944 Suomen Filmiteollisuuden sopimusnäyttelijä. Hänet palkittiin elokuva-alan Jussi-patsaalla kolme kertaa, yhteensä neljästä sivuosasta.
Yksi Korhosen tunnetuimpia hahmoja on laiska mutta hyväntahtoinen Lapatossu, jota hän tulkitsi kolmessa elokuvassa sekä rintamakiertueilla toisen maailmansodan aikana.
Varhaiselämä

Aku Korhosen isä oli maallikkosaarnaaja Kalle Korhonen (1857–1931), joka sokeutui Akun ollessa kaksivuotias. Hän oli ammatiltaan muurari ja kotoisin Kuopiosta. Perheessä oli 11 lasta, minkä vuoksi kahdeksanvuotias Aku siirtyi lestadiolaisten kummivanhempiensa kasvatettavaksi Joensuuhun vuonna 1900. Hän kävi viisi luokkaa Joensuun Lyseota. Jo kouluaikoina nuorta Akua kiinnostivat erityisesti teatteri, urheilu ja voimistelu.
Kasvattivanhempiensa mieliksi Korhonen aloitti apteekkialan opiskelun Kurkijoella, mutta harrasti innokkaasti teatteria ja liittyi 22-vuotiaana Suomen Näyttämö -kiertueelle vuonna 1914. Heikosti menestynyt kiertue meni konkurssiin jo seuraavana keväänä, minkä jälkeen Korhonen hakeutui avustajaksi Tampereen Teatteriin. Jäätyään ilman kiinnitystä hän päätyi ensin järjestäjän apulaiseksi Viipurissa toimineeseen Suomalaiseen Maaseututeatteriin ja sitä kautta näyttelijäksi. Vuoden 1918 sisällissodan aikana Korhonen osallistui Viipurin taisteluun valkoisten joukoissa.
Ura > Teatteriura

Korhosen näyttämöroolit Viipurissa olivat aluksi lähinnä vaatimattomia, mutta kehittivät vähitellen hänen näyttelijäntaitojaan. Teatterin muutettua nimensä Viipurin Näyttämöksi myös hänen roolinsa alkoivat vähitellen kasvaa. Korhosen ensimmäinen suurempi osa oli Kustaa Vaasa -näytelmän Göran Persson.
Korhonen siirtyi Helsinkiin työväenyhdistyksen perustamalle Kansan Näyttämölle keväällä 1922, jolloin hän oli jo niittänyt mainetta luonnenäyttelijänä. Sieltä hän siirtyi edelleen Suomen Kansallisteatteriin jo parin vuoden kuluttua. Vuodesta 1927 lähtien Korhonen näytteli Kansallisteatterissa yhtäjaksoisesti 33 vuoden ajan. Välissä hän palasi vielä kahdeksi vuodeksi Eino Jurkan johtamalle Viipurin Näyttämölle. Siellä Korhonen vietti myös 10-vuotistaiteilijajuhlaansa Victorien Sardoun näytelmässä Rouva Suorasuu, jossa hän tulkitsi mustasukkaisuutta potevaa Napoleonia. Hän näytteli onnistuneesti myös Jurkan ohjaaman Peer Gyntin vaativan nimiroolin.
Ensimmäiset voittonsa Kansallisteatterissa Korhonen saavutti jo aloitussyksynään, jolloin hän teki keinottelevan Bacheletin roolin ranskalaisessa yhteiskuntasatiirissa Kunnian kauppiaat. Tässä roolissa Korhonen ilmensi onnistuneesti satiirista ihmiskuvaa. Toinen samantyylinen, vaativa tehtävä oli koronkiskuri Corbaccion rooli Stefan Zweigin muokkaamassa Volponessa. Korhonen sai myös Marcel Pagnolin näytelmän Herra Topaze nimiroolissa osoittaa laaja-alaista luonnekomiikan hallintaa.
Yksi Korhosen merkittävimpiä roolitöitä Kansallisteatterissa oli Paavali I näytelmässä Itsevaltiaan kuolema. Hänen onnistui rakentaa tasapainottomasta keisarista psykologisesti perusteltu, traaginen ihmiskuva. Näytelmän ensi-ilta oli vuonna 1938, ja sen ohjasi Eino Kalima. Alkoholisoituneen mutta sydämellisen Sid-enon rooli Eugene O’Neillin näytelmässä Oi nuoruus kuului Korhosen taiteellisiin voittoihin. Saman roolin hän näytteli toisen kerran 23 vuotta myöhemmin 45-vuotistaiteilijajuhlassaan; tuolloin tulkinta oli pelkistynyt ja vakavoitunut. Korhosen näyttämöuran viimeiseksi työksi jäi Arvi Kivimaan ohjaama Swedenhielmit, jossa hän vaikuttavasti tulkitsi kiristäjä Erikssonin persoonaa.
Ura > Elokuvaura

Aku Korhonen esiintyi kaikkiaan 76 elokuvassa. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli vuoden 1924 mykkäfilmi Suursalon häät, jossa hän näytteli rovastia. Seuraavat elokuvatyöt olivat Carl von Haartmanin ohjaamat Korkein voitto ja Kajastus. Ensinmainitussa Korhonen näytteli juutalaista vakoojaa ja toisessa kenraalikuvernööri Bobrikovia. Tuolloin Elokuva-lehti kirjoitti suomalaisen elokuvan saaneen hänestä mainion konnan. Vakituista roisto-osien esittäjää Korhosesta ei kuitenkaan tullut. 1930-luvun puolenvälin jälkeen hänen rooleikseen vakiintuivat lämpimän koomiset kansanmiestyypit. Korhonen ja kirjailija Agapetus olivat tuttu yhdistelmä monissa suomalaisissa komedioissa, kuten Asessorin naishuolet (1937).
Ura > Elokuvaura > Lapatossu

Korhonen näytteli huumorihahmo Lapatossua kolmessa Lapatossu-elokuvassa, joista ensimmäinen valmistui 1937. Sarja jouduttiin lopettamaan toisen päänäyttelijän Kaarlo Kartion kuoltua. Korhonen jatkoi kuitenkin hahmon esittämistä elokuvien ulkopuolella, erityisesti talvi- ja jatkosodan aikana. Korhonen esitti hahmoa rintamilla suomalaissotilaita varten järjestetyissä ikäväntorjuntailloissa sekä radiossa. Lapatossun on arvioitu olleen eräs suosituimmista viihdehahmoista sodanaikaisessa Suomessa. Korhonen kuitenkin lopetti hahmon esittämisen sodan päätyttyä.
Ura > Elokuvaura > Muut elokuvaroolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ”Ikivanha tonttu-ukko on hyvä esimerkki Aku Korhosen paneutumisesta pieneenkin rooliin. – – Kasvoja kehysti naavainen, homeinen parta ja kun Aku päästi vanhan tontun inisevän äänen, ei voinut muuta kuin ihmetellä, että siinäpä vasta vanha tonttu! – –” | ” |
– Edvin Laine Aku Korhosen rooli­työstä Prinsessa Ruususessa
Valkokankaalla Korhonen oli erään luonnehdinnan mukaan ”salaviisas, lempeäkatseinen humoristi joka ratkoi sovinnollisuuden hengessä ristiriitoja ja saattoi yhteen rakastavaisia”. Korhosen maineikkaimpia koomisia elokuvaosia olivat Salttu elokuvassa Pohjalaisia (1936), Antti Ihalaisen rooli Maiju Lassilan teokseen perustuvassa elokuvassa Tulitikkuja lainaamassa (1938) ja Ilmari Turjan näytelmään perustuvan Särkelä itte-elokuvan (1947) Heroja.
Korhonen menestyi dramaattisissakin rooleissa, usein melodraamojen tapahtumia todistavana vanhuksena. Hän esitti yhtä luontevasti juurevia kansanmiehiä sekä sivistyneitä auktoriteetteja. Hänen roolikirjonsa ulottui jätkistä professoreihin, hamppareista tohtoreihin ja vanhoista isännistä tuomareihin. Korhosen tunnetuimpia vakavia sivuosia olivat muun muassa juoppo käräjäkirjuri Gran elokuvassa Jumalan tuomio (1939) sekä Tuomari Martan (1943) kihlakunnantuomari Schroderus. Päärooli menestyselokuvassa Yövartija vain... (1940) katsotaan yhdeksi Korhosen mestaritöistä, sillä hänen suorituksessaan pilkahteli esiin myös tervettä ja raikasta huumoria muutoin vakavasävyisessä teoksessa.
Aku Korhonen näytteli Mika Waltarin romaaniin perustuvassa elokuvassa Vieras mies tuli taloon (1938) vanhaa Hermannia. Hän esitti saman roolin myös vuoden 1957 filmatisoinnissa Vieras mies, ja sai roolistaan Jussi-patsaan. Elokuva jäi Korhosen uran viimeiseksi, sillä hän oli tuolloin jo vaikeasti sairas.
Muutkin Jussi-palkintonsa Korhonen sai draamaelokuvista: vuonna 1948 hänet palkittiin sivuosa-Jussilla yhteisesti rooleistaan elokuvissa Pikajuna pohjoiseen (1947) ja Laitakaupungin laulu (1948). Vuonna 1953 hän sai Jussi-patsaan roolistaan Savelan Eetuna elokuvassa Sillankorvan emäntä. Korhonen palkittiin myös Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1948.
Ura > Henkilökuva

Korhosta on yleisesti pidetty rauhallisena ja sydämellisenä, mutta pidättyväisenä ihmisenä. Hän ainakin valikoi seuransa tarkemmin kuin Uuno Laakso. Korhonen oli myös työtoverina sympaattinen ja kannusti nuorempia kollegoitaan. Hänet oli kuitenkin samastettu Lapatossun hahmoon vahvasti, minkä vuoksi häntä usein turhautti se, että myös omana itsenään häneltä odotettiin vain huumoria.
Aku Korhonen rakensi roolejaan huolella ja yksityiskohtiin keskittyen. Hänen työskentelyään roolihahmon parissa on kuvattu älykkääksi, kuivan ironiseksi ja jopa laskelmoivaksi. Jos näytelmässä oli pelattava korttia, hän suunnitteli jokaisen kortinlyönninkin erikseen. Korhosta on pidetty suomalaisen kansanmiehen ja sovinnollisuuden ikonina niin elinaikanaan kuin sen jälkeen. Hänen persoonassaan kiteytyi suomalaisen elokuvan pyrkimys rakentaa kansallisen yhtenäisyyden tunnetta. Korhonen myös itse korosti usein suomalaisuuden merkitystä työssään ja ilmaisi arvostuksensa suomalaiseen maaseutuväestöön rehellisenä ja aitona yleisönä. Hän myös arvosti kypsyyttä ja uskoi sen tuovan jatkuvaa kehitystä näyttelijäntyöhön.
Omina esikuvinaan Korhonen piti etenkin näyttelijä Iivari Paateroa, jolta hän sai rohkaisua uransa alussa. Korhosen oppi-isä ja ystävä oli myös runoilija Aaro Hellaakoski, joka avarsi hänen näköalojaan taiteen suhteen.
Yksityiselämä

Aku Korhonen oli naimisissa kaikkiaan kolme kertaa, mutta hänellä ei ollut lapsia. Korhosen veli oli kansanedustaja Janne Korhonen.
Korhonen kuoli 67-vuotiaana syyskuussa 1960 sairastettuaan pitkään syöpää. Hänet on haudattu Kansallisteatterin näyttelijöiden yhteishautaan Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Muuta

Helsingin Pohjois-Haagassa on Aku Korhosen tie.
Filmografia

Aku Korhonen vuonna 1958.
Michael Sandel

Michael Sandel 2016.
Michael Sandel (s. 1953) on yhdysvaltalainen politiikan tutkija ja filosofi.
Sandel on Harvardin yliopistossa poliittisen filosofian professori. Hänen luentosarjansa "Justice" oli ensimmäinen Harvardin yliopistossa pidetty, joka on ollut vapaasti kaikkien seurattavissa televisiossa ja internetissä.
Kirjassaan The Tyranny of Merit Sandel on esittänyt ajatuksia  tietotyöläisten vääristyneestä ylilyöntiasemasta länsimaissa. Hallitseva tavoite on yksilön ja varsinkin asiantuntijaluokan omat saavutukset ja syrjäytetty yhteinen hyvä. Teos on saksalaisen sosialidemokraattisen poliitikon Olaf Scholzin lempikirjoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Michael Sandel Wikimedia Commonsissa
Mindhunters

| Mindhunters |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Renny Harlin
Käsikirjoittaja:  Wayne Kramer
Tuottaja:  Moritz Borman Guy East
Säveltäjä:  Tuomas Kantelinen
Kuvaaja:  Robert Gantz
Leikkaaja:  Neil Farrell Paul Martin Smith
Tuotantosuunnittelija:  Charles Wood
Lavastaja:  Charles Wood
Pääosat:  Val Kilmer Christian Slater
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Dimension Films
Levittäjä:  Miramax Netflix
Ensi-ilta:   7. toukokuuta 2004  4. kesäkuuta 2004  13. toukokuuta 2005
Kesto:  106 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  $27 miljoonaa
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mindhunters on Renny Harlinin ohjaama jännityselokuva vuodelta 2004. Elokuva kertoo seitsemästä profiloijakokelaasta, jotka viedään viimeiseen harjoitukseen eristyksissä olevalle saarelle. Elokuva on kuvattu Hollannissa vuonna 2003 ja studio (Dimension) lykkäsi ensi-iltaa monesti. Elokuva tuli loppujen lopuksi ulos Yhdysvalloissa vasta toukokuussa 2005.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Eion Bailey   | … |   Bobby Whitman   |
|  Patricia Velásquez   | … |   Nicole Willis   |
|  Clifton Collins Jr.   | … |   Vince Sherman   |
|  Will Kemp   | … |   Rafe Perry   |
|  Val Kilmer   | … |   Jake Harris   |
|  Jonny Lee Miller   | … |   Lucas Harper   |
|  Kathryn Morris   | … |   Sara Moore   |
|  Christian Slater   | … |   J.D. Reston   |
|  LL Cool J   | … |   Gabe Jensen   |
|  Cassandra Bell   | … |   Jen   |
Michael S. Hopkins

| Michael Hopkins |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1968-12-2828. joulukuuta 1968 Lebanon, Missouri
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ura
Tyyppi:  NASA:n astronautti
Lennot

Sojuz TMA-10M:  Sojuz TMA-10M
:  Retkikunta 37
 
Michael Scott Hopkins, (s. 28. joulukuuta 1968 Lebanon, Missouri, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen astronautti. Hopkins valittiin astronauttikoulutukseen vuonna 2009 ja vuonna 2011 Sojuz TMA-10M -lennon miehistön jäseneksi Retkikuntaan 37.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Michael S. Hopkins Wikimedia Commonsissa
Mon kirkko (Nord-Odal)

| Mon kirkko Mo kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2001.
Sijainti:  Nord-Odal, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Hamarin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1864
Suunnittelija:  Christian H. Grosch
Materiaali:  puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mon kirkko (norj. Mo kirke) on Nord-Odalin kunnassa Innlandetin läänissä Norjassa sijaitseva puinen kahdeksankulmainen kirkko vuodelta 1864.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mon kirkko (Nord-Odal) Wikimedia Commonsissa
Milt Schmidt

Milton Conrad Schmidt (5. maaliskuuta 1918 Kitchener, Ontario, Kanada – 4. tammikuuta 2017) oli kanadalainen jääkiekkoilija, jääkiekkovalmentaja ja jääkiekkovaikuttaja. Keskushyökkääjänä pelanut Schmidt loi uransa ennen kaikkea Boston Bruinsissa NHL-liigassa.
Hän teki 229 maalia ja antoi 346 maaliin johtanutta syöttöä (575 pistettä) 776 runkosarjaottelussa. Päättäessään uransa hän oli NHL:n maratontilastojen kolmas tehopisteissä ja toinen annettujen syöttöjen määrässä.[lähde? ]
Saavutuksia

NHL:n ykköstähdistössä 1940, 1947 ja 1951
NHL:n paras pistemies kaudella 1939–1940
NHL:n tähdistöottelussa 1947, 1948, 1951 ja 1952
Hart Memorial Trophy 1951 (paras pelaaja)
NHL:n kakkostähdistössä 1952
Hockey Hall of Fameen 1961
numero 15 Boston Bruinsin jäädyttämä
Lester Patrick Trophy jääkiekkoilun hyväksi tehdyistä palveluksista 1996
1998 sijalla 27 The Hockey News -lehden  100 suurimman pelaajan NHL-painotteisella listalla
Aiheesta muualla

Milt Schmidt Legends of Hockey -sivustolla (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Toe Blake | NHL:n pistepörssin voittaja 1940 | Seuraaja: Bill Cowley |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Chuck Rayner | Hart Memorial Trophyn voittaja 1951 | Seuraaja: Gordie Howe |
Mon kirkko (Modalen)

| Mon kirkko Mo kyrkje |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2014.
Sijainti:  Modalen, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Bjørgvinin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1883
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  190
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mon kirkko (norj. Mo kyrkje) on Modalenin kunnassa Vestlandin läänissä Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1883.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mon kirkko (Modalen) Wikimedia Commonsissa
Mindon

| Mindon |
| --- | --- |
 
Burman kuningas
Valtakausi:  18. helmikuuta 1853–1. lokakuuta 1878
Kruunajaiset:  6. heinäkuuta 1854
Edeltäjä:  Pagan Min
Seuraaja:  Thibaw

Syntynyt:  8. heinäkuuta 1814 Amarapura
Kuollut:  1. lokakuuta 1878 (64 vuotta) Mandalay
Suku:  Konbaung
Isä:  Tharrawaddy Min
Äiti:  Chandra Mata Mahay
Uskonto:  theravada
Mindon tai Mindon Min (1814 – 1. lokakuuta 1878) oli Burman eli nykyisen Myanmarin kuningas ja Konbaung-dynastian kymmenes hallitsija vuosina 1853–1878. Mindonin valtakautta on pidetty burmalaisen kulttuurin kultakautena ja hän yritti myös uudistaa maataan. Mindon jäi kuitenkin kuollessaan vuonna 1878 viimeiseksi merkittäväksi burmalaiseksi hallitsijaksi. Britit valtasivat maan Mindonin pojan ja seuraajan Thibawin valtakaudella.
Elämäkerta

Mindon syntyi Amarapurassa vuonna 1814. Hänen velipuolensa oli kuningas Pagan Min. Pagan Min oli noussut kuninkaaksi vuonna 1846 ja vuonna 1852 hän ajautui toiseen anglo–burmalaiseen sotaan Intian niemimaata hallinneiden brittien kanssa. Burmalaiset kärsivät tappioita brittejä vastaan ja britit liittivät Burman eteläisen Pegun maakunnan omiin alueisiinsa. Vuoden 1853 alussa brittijoukot olivat marssimassa kohti pääkaupunkia, kun Mindon syrjäytti velipuolensa ja teki aselevon brittien kanssa. Virallista rauhansopimusta ei tehty, mutta britit säilyttivät valtaamansa alueet etelässä. Mindonin hallitsemaan Burmaan kuuluivat edelleen Iravadi-joen laakson pohjoisosat.
Burman kokemista menetyksistä huolimatta Mindonin kautta on pidetty burmalaisen kulttuurin kultakautena. Vuonna 1856 Mindon alkoi rakennuttaa Mandalayn kaupunkia, jonne maan pääkaupunki siirrettiin Amarapurasta. Kaupunki oli viimeinen burmalaisen kulttuurin keskus ja valtakunnan loiston symboli. Mandalayn Kultainen palatsi oli maan hovikulttuurin keskus. Amarapura sen sijaan hylättiin. Vuonna 1871 Mindon kutsui koolle viidennen suuren buddhalaisen konsiilin, jonka aikana laadittiin Kuthodawin pagodan kiviseen steelaan kaiverrettu versio Tripitakasta. Kulttuurin saran saavutusten ohella Mindon pyrki myös uudistamaan maataan esimerkiksi Siamia hallinnen Mongkutin tavoin. Mandalayhin perustettiin tekstiili-, teräs- ja aseteollisuutta, minkä lisäksi maahan kutsuttiin teknikkoja Ranskasta ja Italiasta. Vastaavasti burmalaisia lähetettiin länsimaihin uutta teknologiaa oppimaan. Maahan rakennettiin uusia teitä ja lennätinverkko. Mindon alkoi ensimmäisenä burmalaisena hallitsijana lyödä kolikoita, veroja uudistettiin ja virkamiehet alkoivat saada kiinteää palkkaa.
Mindon yritti myös turhaan neuvotella brittien kanssa menettämiensä alueiden palauttamisesta. Burman pääministeri Kinwun Mingyi U Gaung vieraili Lontoossa, Pariisissa ja Roomassa pyrkien saamaan ulkovaltojen tunnustuksen Burman itsenäisyydelle. Britit pitivät Mindonia Intiassa vaikuttaneiden brittien nukkehallitsijoiden tapaisena hallitsijana. Mindonin asema oli britteihin nähden heikompi kuin esimerkiksi Siamin hallitsijoiden. Siam oli puskurivaltio Ranskan ja brittien välillä, mutta Burmalla ei vastaavaa etua ollut. Britit vaativat esimerkiksi vapaakauppaa ja burmalaisten oli purettava monia vanhoja valtion monopoleja, kuten tiikkipuun myynnin. Valtakunta kärsi myös eri etnisten vähemmistöjen levottomuuksista.
Mindon kuoli Mandalayssa 1. lokakuuta 1878. Mindon jäi viimeiseksi merkittäväksi burmalaiseksi kuninkaaksi. Alkuperäinen kruununprinssi oli saanut surmansa vallankaappausyrityksen aikana vuonna 1866 ja Mindonin kuolemaa seurasi valtataistelu. Mindonin seuraajaksi nousi lopulta hänen poikansa Thibaw, jota on pidetty isäänsä heikompana hallitsijana. Thibaw ajautui vuonna 1885 kolmanteen sotaan brittien kanssa, jonka tuloksena Burma menetti itsenäisyytensä.
Mindonin patsas.
Jälleenrakennettua Mandalayn Kultaista palatsia, Mindonin rakennuttama alkuperäinen palatsi tuhoutui toisen maailmansodan aikana.
Miljoonaliiga

| Miljoonaliiga |
| --- | --- |
 Dvd-tallenteen kannessa on kuva elokuvan loppukohtauksesta.
Ohjaaja:  Maunu Kurkvaara
Käsikirjoittaja:  Maunu Kurkvaara Jarkko Virta
Tuottaja:  Maunu Kurkvaara
Säveltäjä:  Henrik Otto Donner
Kuvaaja:  Maunu Kurkvaara
Leikkaaja:  Maunu Kurkvaara
Lavastaja:  Maunu Kurkvaara
Pääosat:  Pertti Melasniemi Tarja Markus Pertti Palo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Kurkvaara-Filmi Oy
Ensi-ilta:  15.11.1968
Kesto:  95 min
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Miljoonaliiga on suomalainen draamaelokuva vuodelta 1968. Sen on ohjannut Maunu Kurkvaara, joka toimi myös elokuvan toisena käsikirjoittajana sekä tuottajana, kuvaajana ja leikkaajana. Mustavalkoisessa elokuvassa salakuljetusliigaan liittyvää Reiskaa esittää Pertti Melasniemi, hänen tyttöystäväänsä Tarja Markus ja rikollisjengin pomoa Pertti Palo.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Pertti Melasniemi  | … |  Reiska   |
|  Tarja Markus  | … |  Lea, somistusharjoittelija   |
|  Pertti Palo  | … |  johtaja Lehto, pomo   |
|  Yrjö Tähtelä  | … |  Jussi, tupakkakaupan omistaja   |
|  Ritva Vepsä  | … |  Ritva, pomon ystävätär   |
|  Pehr-Olof Sirén  | … |  Kalle   |
|  Sointu Angervo  | … |  Sointu, pomon ystävätär   |
|  Paavo Hukkinen  | … |  Leksa, liigan jäsen   |
|  Topi Reinikka  | … |  liigan jäsen   |
|  Kalevi Kahra  | … |  spurgu   |
|  Martti Tschokkinen  | … |  Topi   |
|  Aimo Tepponen  | … |  liigan jäsen, pakettiauton kuljettaja Norrtäljessä   |
|  Paul Budsko  | … |  pirtun salakuljettaja   |
|  Tuukka Soitso  | … |  saksalainen myyjä   |
|  Sirkka-Liisa Virta  | … |  Villu, Lean kämppäkaveri   |
|  Jarkko Rantanen  | … |  1. kaveri   |
|  Tuula Randelin  | … |  Kultsu, pomon laivalta iskemä tyttö   |
|  Tapio Parkkinen  | … |  2. kaveri   |
|  Tapio Kouki  | … |  liigan jäsen   |
|  Heikki Ritavuori  | … |  Hessu   |
|  Kristiina Kankaanpää  | … |  Kisse, somistusharjoittelija   |
|  Margareta Sjödin  | … |  Margareta, ruotsalainen etappityttö   |
Vastaanotto

Elokuvan ensi-ilta vuonna 1968 tuotti lehtien kriitikoilta melko myönteisiä arvioita verrattuna Kurkvaaran aiempiin elokuviin. Käsikirjoitus oli monien mielestä nyt juoneltaan pelkistetympi ja selkeämpi ja näyttelijätyö keskimäärin parempaa kuin ohjaajan siihenastisissa töissä. Paula Talaskiven (Helsingin Sanomat 17.11.1968) mielestä Miljoonaliiga oli Kurkvaaran siihen asti kypsin ja ehein elokuva, ”jäntevä, jännittävä ja rehellisen makuinen”.
Elokuva sai enemmän katsojia kuin saman vuoden keväällä ensi-iltansa saanut Rottasota, mutta jäi kuitenkin alle vuoden katsojakeskiarvon. Valtionpalkinnostaan huolimatta elokuva jäi tappiolliseksi.
Julkaisut

Miljoonaliiga on esitetty Mainostelevision ohjelmistossa 1974 ja 1980. Elokuva julkaistiin dvd-tallenteena 2014.