Pawneet
Historia > Preerioiden taistelijat

Pawneiden asutus levisi Nebraskaan ja Pohjois-Kansasiin, pitkin Platte-joen eteläisen haaran rantoja aina nykyiseen Denveriin asti. He jakaantuivat neljään itsenäiseen heimoon, jotka olivat chaui (myös grand ja panis), (kitkehahki) (republican), pitahauerat (tappage) ja skidi (engl. wolf ja panimaha). Näistä neljästä chauit tunnettiin yleisesti johtavana heimona, joskin skideistä on eniten tietoa. Preerioiden laitamilla he elivät viljellen maata ja metsästellen jalan aina 1600-luvun lopulle asti, jolloin eurooppalaiset työntyivät rannikolta kohti sisämaata. Suurimman muutoksen aiheuttivat hevoset, joita pawneet saivat haltuunsa vuonna 1690. Heistä tuli nopeasti sotaisia, laajalti pelättyjä ja vihattuja rosvoja, jotka tekivät ryöstöretkiä New Mexicoon asti. Monet eurooppalaisten tekemät havainnot tukevat kuitenkin väitettä, että pawneet eivät kehittyneet erityisiksi ratsumiehiksi, vaan olivat enemmänkin ratsastavaa jalkaväkeä, joka käytti hevosia pääosin erilaisiin työtehtäviin ja kuljetuksiin.
Pawnee-soturien ollessa metsästysleireillä tai matkoilla jäivät heidän kiinteät kylänsä alttiiksi vihollisten hyökkäyksille. Tasangoilla ratsastavat comanchet ja utet tekivät hyökkäyksiä pawneekyliin ja veivät mukanaan naisia ja lapsia, joita kauppasivat espanjalaisille orjiksi. Mississipin itäpuolelta vesitse liikkuvat illinoisit tunkeutuivat pawneiden maahan varsinkin 1600-luvun lopulla ja sieppasivat mukaansa paljon vankeja. Heistä suurin osa joutui orjatyövoimaksi Uuden-Ranskan siirtokunnalle. Pawnee-orjia kulkeutui myös Kanadaan. Intiaaniorjista käytettiinkin laajoilla alueilla nimeä pani tai pawnee.
Useat ranskalaiset kauppiaat solmivat 1700-luvun alussa hyvät suhteet tapaamiensa pawneiden kanssa asettuen asumaan näiden pariin Nebraskassa. Hieman etelämpänä, nykyisen Meksikon rajan tuntumassa vaikuttanut Uuden-Espanjan siirtokunta oli kiinnostunut ranskalaisten tutkimusretkistä keskisillä tasangoilla. Santa Fen hallitus oli kuullut huhun, jonka mukaan Uusi-Ranska rakensi siirtokuntaa Platte-joen varrelle Nebraskaan. Asiaa selvittämään lähetettiin kenraali Pedro de Villasur mukanaan 40-miehinen sotilasjoukko vahvistettuna useilla kymmenillä intiaaniliittolaisilla, joukossa myös apasseja. Pawneet, mahdollisesti ranskalaisten yllyttäminä, kävivät espanjalaisten leirikunnan kimppuun ja surmasivat suurimman osan sotilaista mukaan lukien de Villasurin. Espanjan intiaaniliittolaiset pakenivat osallistumatta taisteluun. Vain tusinan verran sotilaita palasi lähtöpaikkaansa Santa Fehen. Taistelun tapahtumapaikaksi on myöhemmin osoitettu Columbuksen maaseudun pitkäruohoiset alueet Nebraskassa. Tapahtuma esti Uuden-Espanjan asutuksen leviämisen keskisille tasangoille.
Skidi-pawneista erottui 1700-luvun alkupuoliskolla omaksi heimokseen arikarat, jotka seurasivat Missourijokea ylös ja jäivät nykyisen Etelä-Dakotan alueelle. Saman vuosisadan puolivälissä lakotat valtasivat suurimman osan heidän kylistään. Myös Nebraskan ja Kansasin pawneet joutuivat tekemisiin uusien tulokkaiden kanssa. Comanchien hallitessa tasankojen kaupankäyntiä joutuivat  pawneet turvautumaan lopulta heidän apuunsa taatakseen riittävän taloudellisen hyvinvoinnin kansalleen. He toimivat myös comanchien välittäjinä ja kuljettivat suuria määriä näiden hevos- ja muulilaumoja Pohjois-Dakotaan hidatsojen ja mandanien kauppakeskuksiin. 1700-luvun jälkimmäinen puolisko oli levotonta aikaa, ja pawneet joutuivat vihollisten ympäröimäksi, kun lakotojen, cheyennien ja arapahojen ratsastavat ryhmät laajensivat metsästysalueitaan. Vaikka pawneet puolustivat menestyksellisesti kyliään, he menettivät paljon sotureitaan.