stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Verihirssit

| Verihirssit |
| --- | --- |
 Rikkaverihirssi (Digitaria sanguinalis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Yläkaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Suku::  Verihirssit Digitaria  Haller
Katso myös
   Verihirssit Wikispeciesissä   Verihirssit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Verihirssit (Digitaria) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu 260 lajia.
Verihirssien sukuun kuuluvaa foniota (Digitaria exilis) viljellään viljana Afrikassa.
Suvun lajeista Suomessa on tavattu ripsiverihirssiä eli riisiverihirssiä (Digitaria ciliaris), nauhaverihirssiä (Digitaria ischaemum) ja rikkaverihirssiä (Digitaria sanguinalis). Näistä kahta ensimmäistä on tavattu vain muutaman kerran, mutta rikkaverihirssiä hieman enemmän.
Suvun tieteellinen nimi Digitaria viittaa kukinnon sormimaisiin lat. digitus haaroihin.
Lajeja ja alalajeja

ripsiverihirssi eli riisiverihirssi (Digitaria ciliaris)
fonio[lähde? ] (Digitaria exilis)
nauhaverihirssi (Digitaria ischaemum)
sipuliverihirssi (Digitaria nodosa)
varrasverihirssi (Digitaria milanjiana)
haroverihirssi (Digitaria pearsonii)
rikkaverihirssi (Digitaria sanguinalis )
kamparikkaverihirssi (Digitaria sanguinalis subsp. pectiniformis)
silorikkaverihirssi (Digitaria sanguinalis subsp. sanguinalis)
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Verihirssit (Digitaria)
Den virtuella floran: Digitaria (ruotsiksi)
ITIS: Digitaria (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Digitaria (englanniksi)
Flora of China: Digitaria (englanniksi)
Vihuela

Vihuela
Vihuela on espanjalainen kielisoitin. Sitä käytettiin renessanssin ajan musiikissa.
Vihuelassa on tavallisesti kuusi kieliparia ja se viritettiin tavallisesti kuten 6-kieliset luutut eli G C F A D G. Soitin kehittyi 1400-luvun lopussa Espanjassa. 1500-luvulla Espanjassa julkaistiin useita kokoelmia musiikkia vihuelalle. Seitsemästä säilyneestä kokoelmasta ensimmäinen oli Luis de Milánin El Maestro vuodelta 1538 ja viimeinen Estevan Daçan El Parnasso vuodelta 1576.
Vihuelan pohja on tasainen ja kansi on tiimalasin muotoinen, eli se muistuttaa rakenteeltaan kitaraa. On esitetty, että kuperakoppainen luuttu  olisi muistuttanut liikaa arabiperinteestä maassa, josta maurit oli äskettäin ajettu pois. Tavallaan vihuela korvasti Iberian niemimaalla luutun, joka oli suosittu kielisoitin muualla Euroopassa 1500-luvulla.
Meksikossa esiintyy soitin, jota kutsutaan meksikolaiseksi vihuelaksi, mutta se on täysin nykyaikainen viisikielinen kitaransukuinen soitin, eikä liity alkuperäiseen vihuelaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
englanninkieliset kielisoitinsivut
Vihtorin kirjamessut

Vihtorin kirjamessut on Tampereella vuosittain järjestettävä kirjatapahtuma. Tapahtuman perustaja on tuottaja, ohjaaja, kirjailija Marko Kulmala.
Kirjamessuilla jaetaan Suomen pienin kirjallisuuspalkinto, Lause-Finlandia. Vuodesta 2013 alkaen tapahtumassa on jaettu myös Tulenkantaja-palkinto.
Tapahtumassa on päivän aikana esillä muun muuassa eri kustantamoiden kirjamyyntiä ja kirjailijahaastatteluja.
Lause-Finlandia

2011: Petri Tamminen: ”Danny tuli Vääksyyn” (teoksesta Muita hyviä ominaisuuksia)
2012: Jari Tervo: ”Minut kihlattiin kehdossa” (teoksesta Layla)
2013: Pertti Jarla: ”Tahdon hehtaarin suota ja kymmenen kuutiota tilaa” (Fingerpori 6 -albumista)
2014: Hanna Jensen: ”Isä eli hyvän kuoleman” (teoksesta 940 päivää isäni muistina)
2015: Juha Hurme: ”Aimo oli laittanut aamiaiseksi kasvisruokaa ja pekonia” (romaanista Nyljetyt ajatukset)
2016: Kari Hotakainen: ”Varokaa heikkoja” (romaanista Henkireikä)
2017: Markus Leikola: ”Kaikesta, millä on tekemistä kielen kanssa on apua” (teoksesta Uuden maailman katu)
2018: Sture Lindholm ja suomentaja Anu Koivunen: ”Ainakin yksi kansanedustajista päätyi Dragsvikin harjun joukkohautaan.” (teoksesta Vankileirihelvetti Dragsvik. Tammisaaren joukkokuolema 1918)
2019: Tuija Välipakka: ”Kotimaan uutisia, kotimaan tisusia” (runoteoksesta Uutisia!)
Varnavino

Varnavino (ven. Варна́вино) on kaupunkimainen taajama ja Varnavinon piirin hallinnollinen keskus Nižni Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Vetlugajoen varrella 165 kilometriä Nižni Novgorodista koilliseen. Taajamassa on 3 200 asukasta (vuonna 2010).
Paikkakunta on saanut alkunsa entisen luostarin esikaupungista, josta vuonna 1778 tuli Varnavin-niminen kaupunki ja Kostroman lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1908 siellä oli 1 500 asukasta, jotka harjoittivat maanviljelyä, laivanrakennusta ja puunveistoa. Vuonna 1925 Varnavino alennettiin kyläksi ja vuonna 1961 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Neuvostoaikana siellä toimi metsäteollisuuspiiri ja meijeri.
Nykyään Varnavinossa on metsäteollisuusyritys, leipomo ja metsänhoitoalueen konttori. Nähtävyyksiin kuuluvat vanhat koulurakennukset, kauppiastalot ja kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Varnavinon piirin sivusto (venäjäksi)
Varnavinon piirille omistettu sivusto (venäjäksi)
Varntreskin kirkko

| Varntreskin kirkko Varntresk kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2018.
Sijainti:  Hattfjelldal, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Sør-Hålogalandin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1986
Suunnittelija:  P. G. Kavli
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  70
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Varntreskin kirkko (norj. Varntresk kirke) on Hattfjelldalin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1986.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Varntreskin kirkko Wikimedia Commonsissa
Valley Beth Shalom

Valley Beth Shalom
Valley Beth Shalom on konservatiivijuutalainen synagoga Los Angelesissa Kaliforniassa ja yksi Yhdysvaltain suurimmista konservatiivisynagogista. Newsweek-lehti sisällytti sen ”Yhdysvaltain 25 eloisimman synagogan” listalleen, minkä lisäksi se tunnetaan Jewish World Watch -ihmisoikeusjärjestön perustamisesta.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Verijärven kalliomaalaus

| Verijärven kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Verijärven kalliomaalaus
Koordinaatit:  61°42′35.2813″N, 27°8′12.7341″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Kaupunki:  Mikkeli
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Verijärven kalliomaalaus (eli Haukilahti) sijaitsee Verijärvellä Mikkelissä Etelä-Savossa. Kalliomaalaus on ajoitettu väljästi kivikaudelle ja sen löysivät Heljä Angervo-Karttunen ja Antero Karttunen vuonna 1990. Myös eräs ryhmä poikia kertoi löytäneensä saman maalauksen.
Kallio ja sen sijainti

Verijärven eteläosista työntyy etelään kolme syvää lahtea. Idempi lahti on nimeltään Haukilahti, jonka kapeassa pohjukassa maalauskallio sijaitsee. Kallio on Korvatunturin ja Pienen Paloniemen itäpuolella ja sen ohi kulkee metsätie. Kallioseinämä on muutamia metriä leveä ja maalaus sijaitsee veteen putoavan osan pohjoispäässä. Kallio on lohkeilutta ja veteen on pudonnut kiviä, jossa on mukana punaväriä.
Maalaus

Maalausalue on kaksiosainen. Ensimmäinen osa on 0,8×2,0 metriä suuri ja se sijaitsee 1,4−2,2 metrin korkeudella järven vedenpinnan yläpuolella. Ylinnä on hirvieläin, jolla on pitkä kaula ja oikealle katsova pitkä pää. Hirven korvat kuuntelevat eteenpäin. Hirven alla on kolme ihmishahmoa. Suurin hahmoista on hirven turvan alla. Se on piirretty sukeltavaan asentoon eli pää alaspäin. Ylöspäin osoittavat jalat ovat koukussa ja kädet ovat sivuille levitettyinä. Pään kohdalla oikealla on punavärisuttua. Toinen ihmishahmo sijaitsee takajalan takana, mutta se on pahoin kulunut. Ihmisten välissä on kolmas hahmo, jonka raajat osittavat eri suuntiin ja pää on muotoiltu täyteiseksi ympyräksi. Muutakin punaväri on, mutta niistä ei hahmotu enää kuvioita.
Maalausalueen toinen osa on noin 8 metriä etelään noin 2,5 metriä vedenpinnan yläpuolella. Siellä on vain vähäinen määrä punaväriä. Vaikuttaa siltä, että kalliosta olisi tästä kohtaa lohjennut iso pala pois. Maalauksia on voitu tehdä muuallekin kallioon, jolla vedestä vuonna 1996 nostetuissa kivissä on myös punaväriä.
Vasaranlampi

| Vasaranlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Hirvensalmi
Koordinaatit:  61°46′44″N, 26°49′51″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Puulaveden alue (14.92)
Laskuoja:  ojaPuulaan 
Järvinumero:  14.923.1.181
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  113,7 m  
Pituus:  880 m  
Leveys:  330 m  
Rantaviiva:  2,336 km  
Pinta-ala:  15,145 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiVasaranlampi 
Vasaranlampi  on Etelä-Savossa Hirvensalmella  Väisälänsaaren lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 880 metriä pitkä, 330 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 15,1 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Puulaveden alueella (14.92), jonka Puulan lähi-alueeseen (14.923) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 113,7 metriä mpy.
Tšekkiläinen tarokki

Tšekkiläinen tarokki on neljän hengen korttipeli, jota pelataan itävaltalaisella tarock-pakalla Tšekinmaassa ja Yhdysvalloissa emigranttien keskuudessa. Peli kuuluu pistetikkipeleihin, joissa voittaja ratkeaa  tikeissä voitetuilla pistekorteilla. Tšekkiläistä tarokkia pelataan vaihtuvin parein tai soolona.
Kortit

Pakassa on 45 korttia, neljä ranskalaista maata ja erityinen valttimaa. Itävaltalaiseen tapaan pakka on lyhennetty ranskalaisesta tarot-pakasta.
Tarokit eli valttimaan kortit:
Narri, XXI, XX, XIX, XVIII, XVII, XVI, XV, XIV, XIII, XII, XI, X, IX, VIII, VII, VI, V, IV, III, II, I.
Padat ja Ristit:
Kuningas, kuningatar, ratsumies, sotilas, 10, 9, 8, 7.
Hertat ja Ruudut:
Kuningas, kuningatar, ratsumies, sotilas, 1, 2, 3, 4.
Korttien pistearvot:
Narri 5
Valtti XXI 5
Valtti I 5
Kuninkaat 5
Kuningattaret 4
Ratsumiehet 3
Sotilaat 2
Muut 1
Kortit lasketaan kolmen nipuissa ja nipun arvosta vähennetään 2 pistettä. Kahden kortin nipusta vähennetään 1 piste ja yksittäinen 1 pisteen kortti on arvoton. Voittoon tarvoitaan vähintään 36 korttipistettä.
Jako

Ensimmäinen jakaja arvotaan. Leskeen jaetaan kuusi korttia ja pelaajille kaksi kuuden kortin nippua kullekin. Jako kiertää vastapäivään kuten pelikin.
Tarjoukset

Pelaajilla on mahdollisuus tehdä tarjouksia, joiden perusteella päätetään kuka on pelinviejä. Etumies ei voi passata, vaan hänen on tehtävä ensimmäinen tarjous ja muut kolme ovat avoimia kaikille.
Ensimmäinen tarjous: Etumies kutsuu valtin XIX ja kortin haltijasta tulee hänen parinsa. Hän ei voi kuitenkaan paljastaa olevansa pelipari ennen kutsutun kortin pelaamista. Jos etumiehellä itsellään on valtti XIX hän voi kutsua jonkin alemman valtin. Jos hänellä on vain korkeampia valtteja kuin XVI silloin hänen on kutsuttava valtti XIX. Jos kutsuttu valtti on leskessä, etumies voi perua pelin maksamalla muille pelaajille 5 pistettä. Etumies voi myös kutsua valtin XIX vaikka se olisi hänellä itsellään halutessaan pelata yksin.
Etumies nostaa leskestä neljä päällimmäistä korttia ja poistaa kädestään kortteja vastaavan määrän. Pois laitetut kortit lasketaan hänen hyväkseen pelin lopussa. Kädestä ei saa poistaa viiden pisteen kortteja. Loput kaksi lesken korttia menevät kahdelle seuraavalle palaajalle, ja hekin poistavat kädestään yhden kortin.
Toinen tarjous: Samanlainen kuin ensimmäinen tarjous, mutta sen voivat tehdä kaikki pelaajat. Tarjousta ei voi perua ja lisäksi on ilmoitettava Pagat ultimo.
Kolmas tarjous: Pelinviejä pelaa yksin ja nostaa kolme korttia leskestä seuraavan kaavan mukaan:
Soolo: Pelinviejä pelaa yksin ja leski menee paljastamatta puolustajien hyväksi.
Bonukset

Pelaajilla on mahdollisuus seitsemään eri bonukseen. Bonusten ilmoittaminen paljastaa tärkeää tietoa kädestä, mutta vastineeksi muut pelaajat maksavat bonuksen ilmoittajalle pelipisteitä välittömästi ilmoituksen jälkeen.
Valtiton käsi: Pelaajalla on valtiton käsi tai korkeintaan valtti I eli Pagat. 5 pistettä.
Vähän valtteja: Pelaajalla on korkeintaan kaksi valttia, mutta ei Pagatia. 5 pistettä.
Täydet valtit: Pelaajalla 10 - 12 valttia. 10 pistettä.
Puolet valtteja: Pelaajalla on 8 tai 9 valttia. 5 pistettä.
Kunnialliset: Pelaajalla on viiden pisteen valtit. 5 pistettä.
Kuninkaat: Pelaajalla on kaikki kuninkaat: 10 pistettä.
Puolet kuninkaista: Palaajalla on neljä viiden pisteen korttia. 5 pistettä.
Bonuksia voi yhdistellä toisiinsa.
Ilmoitukset

Pelinviejällä on mahdollisuus tehdä kaksi ilmoitusta. Suorituksista saa puolet pisteistä, jos ne tehdään ilmoittamatta.
Pagat ultimo: Pelaaja voittaa viimeisen tikin Pagatilla eli valtti I:llä. Arvo 10 / 5 Pistettä.
Slammi: Pelaaja voittaa kaikki tikit. Pelin pisteet nelinkertaistetaan ilmoitettuna tai kaksinkertaistetaan ilman ilmoitusta.
Kontrat

Pelaajat voivat sopia halutessaan kontrien eli vastatarjouksien ja ilmoitusten käytöstä. Nämä voivat moninkertaistaa pelin arvon, joten niiden käyttöä on harkittava tarkoin. Puolustava joukkue voi halutessaan kaksinkertaistaa pelin arvon kontraamalla tarjouksen tai ilmoituksen. Tämän voi kontrata uudelleen, mikä kaksinkertaistaa jo tuplatun pelin. Kolmaskin kontraus on mahdollinen. Eli pelin arvon voi kaksinkertaistaa kolmeen kertaan.
Peli

Pelinviejä ajaa ensimmäiseen tikkiin. Pelissä on maantuntopakko ja valttipakko. Pelaajan on siten pelattava ajettua maata tai valttia, jos hän ei pysty tunnustamaan maata. Jos hän ei pysty pelaamaan valttiakaan, hän voi pelata minkä tahansa kortin, mutta ei voi voittaa tikkiä.
Maksut

Maksut perustuvat ylimenopisteisiin. Jaon voittaa puoli, joka saa yli 35 pistettä. Voittaneen puolen pisteistä vähennetään 35 pistettä. Erotukseen lisätään tai se kerrotaan ilmoitukset perusteella. Tulos kerrotaan tarvittaessa tarjouksen perusteella.
Jos tajous oli ensimmäinen tai toinen, tulosta ei kerrota.
Jos tarjous oli kolmas, kerroin on pelin tason mukainen.
Soolossa pelin arvo tuplataan.
Muita Tarot-pelejä

Mitigati
Ranskalainen tarot
Scarto
Troggu
Zwanziger-rufen
Aiheesta muualla

Pelipalvelin Tšekkiläiselle tarokille
Tšekinkielinen sivusto, jossa tietoa pelistä kerhoista ja turnauksista
Vallentunan kirkko

| Vallentunan kirkko Vallentuna kyrka |
| --- | --- |

Kirkkokunta:  Ruotsin kirkko
Hiippakunta:  Tukholman hiippakunta
Seurakunta:  Vallentunan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1100-luvun lopussa
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vallentunan kirkko on Ruotsissa Vallentunan kunnassa sijaitseva kirkkorakennus. Se on rakennettu 1100-luvun lopussa pääosin harmaakivestä. Alkuperäiset suunnitelmat edustivat romaanista tyyliä.
Sakaristo on rakennettu 1200-luvulla. 1400-luvulla pidennettiin kuoria ja rakennettiin asehuone. Vanhasta sisustuksesta ei ole jäljellä paljoakaan.
Kirkko vahingoittui pahasti vuonna 1857 salaman sytyttämässä tulipalossa, jonka jälkeen rakennusta on kunnostettu useita kertoja. Kirkonkellot sulivat ja ne jouduttiin valamaan uudestaan. Tulipalon jälkeen rakennus sai nykyisen ulkonäkönsä. Vanhaa ulkonäköä palautettiin 1937 tehdyssä arkkitehti Evert Millesin suunnittelemassa restauroinnissa.
Evert Milles on suunnitellut myös kirkon länsipuolella sijaitsevan siunauskappelin vuonna 1951. Kirkon ympäristössä sijaitsee useita riimukiviä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kirkon esittely seurakunnan kotisivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Bebyggelseregistret (ruotsiksi)
Riimukivien esittely (ruotsiksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Vallentuna kyrka
Käännös suomeksi
Uskonto Neuvostoliitossa

Vuonna 1931 räjäytetty Kristus Vapahtajan katedraali Moskovassa.
Tämä artikkeli käsittelee uskontoa Neuvostoliitossa eli noin vuosina 1922–1991.
Vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen Neuvostoliiton johtaja V. I. Lenin erotti kirkon valtiosta ja koulun kirkosta. Perustuslailla säädettiin, että maassa vallitsee uskonnonvapaus ja ateistisen propagandan vapaus.
Neuvostoliitossa uskontokuntien kannattajamääriä ei tilastoitu, mutta ylivoimaisesti suurin uskonto oli ortodoksinen kirkko. Suurin osa isovenäläisistä oli ortodokseja, mutta aivan maan länsiosissa asui myös katolisia, etenkin Liettuassa ja Ukrainassa. Toiseksi suurin uskontokunta oli islam, jonka kannattajia oli varsinkin Turkestanin alueen neuvostotasavalloissa, Kaukasiassa ja myös Tatarstanin autonomisessa tasavallassa. Neuvostoliiton alueella oli myös muihin kristillisiin kirkkoihin kuuluvia henkilöitä kuten luterilaisia, joita oli lähinnä Virossa ja Latviassa sekä Inkerinmaalla.
Uskonnonvastainen kampanja

Aluksi bolševikit suhtautuivat uskontoon taikauskona, joka vähitellen tieteen edetessä tulisi häviämään. Vuonna 1921 suhtautuminen kuitenkin muuttui ja puolue omaksui uuden ”taistelevan ateismin” ja ”taistelevan materialismin” periaatteet, joiden perusteella aloitettiin laaja uskonnonvastainen propagandakampanja. Jumalattomien liitto (myöhemmin Taistelevien jumalattomien liitto) suoritti ateismin levitystyötä.
NKP:n keskuskomitea joutui kuitenkin vuonna 1929 toteamaan, ettei uskonnonvastainen propagandan levittäminen ollut tuottanut toivottua lopputulosta ja että uskonnonvastainen toimintaohjelma tuli uudistaa. Tämän jälkeen Neuvostoliitossa alkoi laajamittainen uskontojen vainoaminen. Valtaosa eri uskontojen papistosta joko lähetettiin vankileireille, teloitettiin tai joutui pakenemaan maasta. Kaikki löyhästi määritelty ”uskonnollinen propaganda” kiellettiin, mukaan lukien raamattupiirit, uskonnolliset nuoriso- ja naisjärjestöt sekä uskontokuntien ylläpitämät kirjastot ja lukusalit. Samanaikaisesti annettu uusi laki edisti uskonnonvastaisen propagandan levittämistä. Keskuskomitea perusti myös niin kutsutun ”kulttikomitean” uskonnon hävittämisen hallintaa varten. Varsinainen opetustyö annettiin Jumalattomien liiton vastuulle. Valtion keskuspropagandakoneisto tuotti aineistoa, jota oli määrä käyttää liiton säännöllisissä kokouksissa maan jokaisessa kylässä, tehtaassa ja toimistossa. Vuonna 1940 näitä luentotilaisuuksia pidettiin 239 000 kappaletta arvioidulle 11 miljoonan ihmisen yhteenlasketulle yleisölle.
Vuoden 1937 väestönlaskennan tuloksien perusteella 57 % neuvostoliittolaisista kuitenkin edelleen luokitteli itsensä uskovaisiksi. Tuloksen johdosta Stalin toimeenpani Jumalattomien liitossa käyntiin laajat puhdistukset liian hitaan uskonnon hävittämisen vuoksi. Toisen maailmansodan aikana erityisesti ortodoksinen kirkko otettiin mukaan Natsi-Saksan vastaiseen sotaponnistukseen, ja uskontojen vaino laimeni.  Stalin perusti uudelleen Pyhän synodin. Pyhä synodi ja ortodoksinen kirkko joutuivat sodan aikana palvelemaan Neuvostoliiton propagandaa. Vaikka jonkin verran kirkkoja avattiin uudelleen, ei valtion uskonnonvastainen asenne ratkaisevasti muuttunut. Syyskuussa 1944 keskuskomitea vaati uskonnonvastaisen ”tieteellis-koulutuksellisen” propagandakampanjan tehostamista, ja vuonna 1948 joukko jumalan olemassaolosta keskustelleita opiskelijoita pidätettiin ”marxismi-leninismille vihamielisen arvostelun esittämisestä”.
Myöhempi vaihe

Toisen maailmansodan jälkeena papiston surmaamisesta luovuttiin ja tyydyttiin mielipidevaikuttamiseen. 1970-luvulle tultaessa valtion uskontokritiikki oli jo laimeaa. Mielipidemuokkausta harjoitettiin muun muassa julisteiden avulla, joissa esitettiin uskonto ja kirkon tukeminen satiirisesti inhimillisenä heikkoutena. 1980-luvun puolivälistä alkanut perestroika vapautti uskonnon julkista harjoittamista.
Kirjallisuutta

Husband, William B.: ”Godless communists”. Atheism and society in Soviet Russia, 1917–1932.  DeKalb:  Northern Illinois University Press, 2000.  ISBN 0-87580-257-5.  (englanniksi)
Kääriäinen, Kimmo: Discussion on Scientific Atheism as a Soviet Science 1960–1985.  Helsinki:  Suomalainen tiedeakatemia, 1989.  ISBN 951-41-0594-X.  (englanniksi)
Kääriäinen, Kimmo: Atheism and Perestroika.  Helsinki:  Suomalainen tiedeakatemia, 1993.  ISBN 951-41-0713-6.  (englanniksi)
Lahtinen, Aarno & Laitila, Teuvo & Suttner, Ernst Chr.: Usko, toivo ja vallankumous. Kristinusko ja kirkot Neuvostoliitossa.  Helsingissä:  Otava, 1991.  ISBN 951-1-11578-2.
Aiheesta muualla

Kääriäinen, Kimmo: Kommunistinen kansalaisuskonto. (Arkistoitu – Internet Archive). Kirkon tutkimuskeskus, Aamulehden torstaivieras 13.5.2004.
Lyytinen, Jaakko: Epäuskon puolue – bolshevikkien uskontopolitiikka 1917–1991. Poleemi 1/1995.
Näin naapurissa: Uskonnonharjoitus Neuvostoliitossa. Ylen Elävä arkisto.
Lehden kansikuva vuodelta 1929.
Työmies

| Työmies |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
Kustantaja:  Työväen Sanomalehti Oy
Levikki:  80 000 (1917)
Perustettu:  1895
Lakkautettu:  1918
Sitoutuneisuus:  SDP
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  kuudesti viikossa
Kieli:  suomi
Työmies oli Helsingissä vuosina 1895–1918 ilmestynyt sanomalehti, joka oli myös Suomen ensimmäinen työväenlehti. Vuodesta 1906 lähtien se toimi Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen pää-äänenkannattajana.
Työmies ilmestyi aluksi viikkolehtenä vuoteen 1899 saakka, jolloin se muuttui kuusipäiväiseksi. Tämän jälkeen lehdestä tuli nopeasti Suomen luetuin työväenlehti. Myöhemmin 1910-luvun aikana se oli Helsingin Sanomien, Uuden Suomettaren ja Hufvudstadsbladetin ohella yksi Suomen neljästä suurimmasta sanomalehdestä. Vuonna 1917 Työmies oli 80 000 kappaleen levikillään jopa maan suurin sanomalehti. Sen viimeinen numero ilmestyi sisällissodan loppuvaiheessa huhtikuussa 1918. Lehden seuraajaksi perustettiin vielä saman vuoden aikana Suomen Sosialidemokraatti, joka nykyään ilmestyy nimellä Demokraatti.
Historia > Perustaminen

Ajatus työväestölle suunnatun oman sanomalehden perustamisesta syntyi Helsingin Työväenyhdistyksen sosialistiopposition keskuudessa 1890-luvun alussa, kun heidän omaksumiaan ajatuksia haluttiin levittää myös työläisten keskuuteen. Innokkaimmin lehteä puuhasi ”Suomen ensimmäiseksi sosialidemokraatiksi” kutsuttu kirjansitoja Vilho Virta, joka ulkomailla matkustellessaan oli havainnut työväenlehdistön merkityksen. Suomessa oli jo 1880-luvulla ilmestynyt lyhytikäiseksi jäänyt Suupohjan Työmies, ja lisäksi kaksikielistä Arbetaren–Työmiestä oli julkaistu muiden sanomalehtien liitteenä vuoteen 1889 saakka. Molemmat kuitenkin edustivat porvarillista wrightiläistä työväenliikettä, eikä niitä pidetä varsinaisina työväenlehtinä, koska tekijöinä ei ollut työväestöön kuuluvia.
Kesällä 1894 Vilho Virta ja kirjapainotyöläinen Aleksanteri Järvenpää toimittivat monistettua lehteä, joka sisälsi työväenyhdistyksen radikaalin opposition näkemyksiä. Tammikuussa 1895 lehtihanke oli jo edennyt niin pitkälle, että sen toteuttamiseksi perustettiin johtokunta, johon Virran ja Järvenpään lisäksi kuuluivat koneenkäyttäjä Väinö Sohlman, maalari D. Sihvonen, räätäli K. Jokela sekä opettaja A. H. Karvonen. Helsingin ulkopuolelta johtokuntaan valittiin vielä tamperelainen kirjapainonomistaja Juho Hellberg sekä suomalaisuusliikkeen radikaaleihin lukeutunut toimittaja Kaarlo Rehnström Kotkasta.
Lehden kustantamista varten perustettiin Työväen Sanomalehti Osakeyhtiö, joka myöhemmin alkoi harjoittamaan myös muuta kustannustoimintaa. Uuden sanomalehden nimeksi suunniteltiin aluksi Työmiehen Ääntä, mutta lopulta päädyttiin yksinkertaisempaan muotoon. Lehden näytenumero julkaistiin jo 14. helmikuuta ja ensimmäinen varsinainen numero 2. maaliskuuta 1895. Päätoimittajaksi valitun A. H. Karvosen lisäksi ensimmäiseen toimituskuntaan kuuluivat Virta ja Sohlman sekä Nils Robert af Ursin. Työmies painettiin aluksi Päivälehden kirjapainossa, joka myös jakoi näytenumeroa liitteenään yhdessä Uuden Suomettaren kanssa.