Ludvig Filip I
Porvarikuningas

Ranskan edustajainhuone hylkäsi legitimistien vaatimukset Ludvig Filipin kansansuosion vuoksi ja julisti Ludvig Filipin uudeksi kuninkaaksi. Hän vannoi valan, jossa lupasi noudattaa uutta 9. elokuuta vuonna 1830 annettua perustuslakia. Hän hallitsi nyt tittelillä ranskalaisten kuningas, sillä nyt haluttiin kumota virallisesti vanha legitimistien teoria siitä, että hallitsija on Jumalan asettama. Kaarle X:n pojanpojan sijaishallitsijaksi hän ei voinut ryhtyä, sillä hän tajusi, että tätä kansa ei hyväksyisi.
Heti hallituskautensa alkupäivinä Ludvig Filip teki uudistuksia. Vanha perinnölliseen asemaan perustunut edustajainhuoneen ylempi kamari lakkautettiin ja korvattiin uudella kamarilla, johon hallitsija kutsui ansioituneita kansalaisia. Ranskan lipuksi otettiin jälleen trikolori. Äänioikeutta laajennettiin, mutta se koski vain niitä miehiä, jotka pystyivät maksamaan tuolloin suuren 200 frangin vuosittaisen verosumman. Äänioikeus koski näin ollen vain 270 000 miestä. Asukkaita Ranskassa oli tuolloin noin 30 000 000.
Pian Ludvig Filipin valtaannousun jälkeen pariisilaiset saivat todistaa uudenlaista näkyä. Maan hallitsija oli iltakävelyllä vaimonsa kanssa pukeutuneena vaatimattomaan takkiin ja silinterihattuun sateenvarjo toisessa kädessään korostaen olevansa kuin kuka tahansa varakas porvari. Ulkomaiden lähettiläille ja hallitsijoille osoitetuissa kirjeissä kaikui kuitenkin toisenlainen ääni. Niissä hän totesi, että ei ollut koskaan halunnut kuninkaaksi, että häntä suretti miten hänen sukunsa toiselle haaralle oli käynyt ja vain nöyrästi otti vastaan kaitselmuksen hänelle antaman tehtävän.
Ludvig Filipin haaveena oli tehdä omasta Orléansin suvusta merkittävä eurooppalainen hallitsijasuku. Hän tiesi, että häntä kutsuttiin hallitsijahuoneissa nousukkaaksi ja halusi päästä siitä eroon. Parasta olisi, jos joku hänen lapsistaan menisi naimisiin jonkun Habsburgin suvun edustajan kanssa. Itävallan pääministeri ruhtinas Metternich torjui kaiken tähän viittaavankin. Hanke onnistui ainakin osittain: Ludvig Filipin tyttärestä Louise-Marie Thérèse Charlotte Isabellesta tuli belgialaisten kuninkaan Leopold I:n vaimo ja ensimmäinen belgialaisten kuningatar.
Ludvig Filip eli vaatimattomasti ja vältti ylimielisyyttä ja edeltäjiensä tuhlailevaa rahankäyttöä. Tämän johdosta hän nautti aluksi suuresta kansansuosiosta. Suurin osa hänen tukijoistaan oli varakasta ylempää keskiluokkaa joiden parissa kuningas viihtyi parhaiten. Sisäpoliittiset vaikeudet alkoivat jo ensimmäisen pääministerin Casimir Périerin aikana. Hän moitti kuningasta usein puuttumisesta asioihin, jotka hänelle eivät lain mukaan kuuluneet. Ranskaa vaivasi vuonna 1832 koleraepidemia ja pääministeri vieraili tarkastamassa sairaaloita ja osoittamassa myötätuntoaan sairastuneille. Kun pääministeri kuoli, joutui Ludvig Filip teeskentelemään surullista.
Nyt kuningas päätti lähettää poikansa tarkastamaan sairaaloita. Tätä kansa pilkkasi kysymällä, haluavatko kuninkaallisetkin nyt nähdä kurjuutta. Ensimmäiset kuninkaanvastaiset lentolehtiset alkoivat levitä.
Melko pian alkoi myös hälvetä käsitys kuninkaan vaatimattomuudesta. Julkisuuteen alkoi tulla tietoja, että kuningas on pyytänyt edustajainhuoneelta usein lisärahoitusta omiin menoihinsa ja omien lastensa varallisuuden kartuttamiseen. Hallituskriisin sattuessa kuningas pyrki mahdollisimman pitkään olemaan nimeämättä uutta pääministeriä, jotta voisi hallita mahdollisimman pitkään itse. Ministereiksi hän alkoi etsiä entistä enemmän miehiä, jotka pyrkivät miellyttämään häntä.
Ulkopoliittisesti Ludvig Filipin oli tärkeää saada Euroopan suurvallat uskomaan, että hän haluaa rauhaa eikä pyri levittämään vallankumousta. Kaarle X:n hallituskaudella alkanutta Algerian valtausta päätettiin jatkaa. Maa sekaantui myös Egyptin asioihin, joka alkoi tuolloin irtaantua Osmanien valtakunnasta. Monimutkaisten neuvottelujen ja sodan uhan jälkeen Ludvig Filip päätti lopettaa Egyptin asioihin puuttumisen, mitä kansa piti Ranskan nöyryyttämisenä. Ludvig Filip ymmärsi, että Egyptin vuoksi ei kannattaisi sotaan lähteä, sillä sodan hinta olisi liian korkea.
Vuonna 1832 ryhdyttiin jälleen ranskalaisten vapauksia rajoittaviin toimiin. Hallituksessa oli sisäministerinä vielä tuolloin Ludvig Filipiä tukenut Thiers ja hallitus määräsi, että kokoontumiset voidaan hajottaa tarvittaessa väkivalloin, yhdistymisvapaus kumotaan, kaikkien yhdistysten perustamiseen tarvitaan lupa ja painovapautta rajoitetaan. Ludvig Filip ja hallitus olivat alkaneet pelätä kapinaa, jollainen tapahtuikin vuonna 1834.
Lyonin silkkikutomojen työläiset mellakoivat vuonna 1834 kokoontumisvapauden rajoituksia vastaan. Ne kukistettiin ankarasti. Tieto levisi Pariisiin ja työväestö alkoi rakentaa barrikadeja ja aseistautua. Thiers, joka oli sisäministeri, määräsi poliisin ja asevoimien ampuvan väkijoukkoja. Hänen ollessaan katsomassa mitä tapahtuu Rue Transnonainilla, häntä kohti ammuttiin. Thiers määräsi, että kadun varren talot vallataan ja että asukkaat teloitetaan. Työväenkapina saatiin näin kovilla otteilla murskattua. Ainoastaan pilalehti Le Caricature protestoi. Se esitti Ludvig Filipin ruumiinkantajana.
Melko pian valtaantulonsa jälkeen Ludvig Filip ryhtyi parantamaan Ranskan suhteita Isoon-Britanniaan. Syksyllä vuonna 1843 kuningatar Victoria ja prinssipuoliso Albert kutsuttiin vierailulle Ranskaan ja vuoden kuluttua Ludvig Filip teki vastavierailun. Henkilötasolla hallitsijat tulivat hyvin toimeen keskenään. Ranska oli luvannut aikaisemmin Isolle-Britannialle, että ei enää koskaan puutu Espanjan asioihin ja Ludvig Filip vahvisti lupauksen. Hän menetteli kuitenkin myöhemmin tavalla, joka sai Ison-Britannian hallitsijaparia pitämään häntä petturina.
Espanjan hallitsijaksi oli vuonna 1833 tullut vielä alaikäinen kuningatar Isabella II. Hänelle ryhdyttiin etsimään puolisoa ja Ludvig Filip yritti junailla omaa pojanpoikaansa Espanjan prinssipuolisoksi. Hän tiesi myös hyvin, että Euroopan suurvallat eivät voi hyväksyä Ranskan ja Espanjan hallitsijahuoneiden yhdistymistä. Monimutkaisten järjestelyjen ja sopimusrikkomusten jälkeen vallitsi tilanne, jossa Espanjan prinssipuolisoksi päätyi Ludvig Filipin sukulaispoika, vaikka hän oli alusta alkaen luvannut, että näin ei tulisi käymään. Tämä suututti Ison-Britannian hallituksen, jossa alettiin uskoa, että Ludvig Filipin hallinnolla ei ole enää paljonkaan aikaa jäljellä.
Lappi kiehtoi Ludvig Filipin mieltä vielä hänen ollessaan hallitsija. Sinne lähetettiin hänen aloitteestaan retkikunta tutkimaan paikallisia olosuhteita. Ruotsin hallitus osoitti retkikunnalle paikalliseksi yhteyshenkilöksi Kaaresuvannon kirkkoherra Lars Levi Laestadiuksen. Hänelle Ludvig Filip myönsi ensimmäisenä pohjoismaalaisena Ranskan kunnialegioonan ritariristin. Laestadiukselta tilattiin myös vuonna 1845 tutkimus saamelaisista, mutta se hautautui arkistoihin vuoden 1848 mullistuksissa.
Kun tultiin 1840-luvulle, alkoi Ludvig Filipin kansansuosio huveta. Hän oli selvinnyt monesta murhayrityksestä ja lopettanut kuuluisat iltakävelynsä Pariisissa. Hänen entinen innokas tukijansa ja pääministerinsä Thiers oli lakannut häntä tukemasta ja solvasi häntä pelkuriksi ja raukaksi. Alphonse de Lamartine julkaisi kirjoituksiaan, jossa syytti hallintoa itsekkyydestä ja kaavoihin kangistumisesta. Jos äänioikeutta olisi laajennettu, se olisi auttanut pelastamaan hallinnolle myös alemman keskiluokan kannatuksen, mutta kaikki tämänsuuntaiset vaatimukset torjuttiin.