stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Satu Kaikkonen
Teokset, lyriikka

Kaukana vierailta mailta, Pilot / Mediapinta, 2007, ISBN 978-952-464-652-9
Karri Kokko’s Next Work yhdessä Sari Hakalan, Troy Lloydin ja Reijo Vallan kanssa, ntamo, 2009, ISBN 978-952-215-082-0
Sisälmyksiä, ntamo, 2010, ISBN 978-952-215-135-3
Teokset, visuaalinen runous

A Six-Pack of Visual Poetry Posters, Paper Kite Press, 2009 (Arkistoitu – Internet Archive)
this is visual poetry by Satu Kaikkonen, chapbookpublisher, 2010
Antologiat

Poemic Strip Anthology, 2010, ISBN 978-83-60948-36-1
Concrete Comics Anthology, 2010, ISBN 978-83-60948-17-0
Vastakaanon. Suomalainen kokeellinen runous 2000 – 2010, Poesia, 2011, ISBN 978-952-5954-07-4
The Last Vispo Anthology 1998–2008 (Arkistoitu – Internet Archive), 2012 ISBN 978-1-60699-626-3
The Dark Would: a new language art anthology, 2013. ISBN 978-190938800-0
An Anthology of Asemic Handwriting, 2013. ISBN 978-90-817091-7-0
A Kick In The Eye - A Colloborative Graphic Novel, 2013 ISBN 978-1492970101
Näyttelyt

Fluxus Now! Roanoke Marginal Arts Festival, Usa, 2010
The First Asemic Exhibit in Russia, 2010
The Last Vispo Anthology on exhibit in Russia and Hungary, 2010
Visual Poetry at EyeDrum, Usa, 2010
The Festival of New Poetry, Jyväskylä, Finland 2011
The Third International Text Festival in Bury, UK, 2011[vanhentunut linkki]
Text Art – Poetry for the Eye, Tampere, Finland 2012
Runoutta puissa - Oulun taiteiden yö 23.8.2012
Silminnähden sanoja – Töölön kirjasto Helsinki 20.8.–9.9.2012
Aiheesta muualla

Satu Kaikkosen työt
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Otr

Otr (”Saukko”) on skandinaavisessa mytologiassa esiintyvä kääpiö, Hreidmarrin poika sekä Fafnirin ja Reginnin veli.
Otr meni usein koskeen saukon hahmossa. Kerran hän oli pyydystänyt lohen ja istui joen törmällä syöden kalaa silmät ummessa. Silloin Loki iski Otrin kivellä kuoliaaksi, ja sitten Odin, Hoenir ja Loki nylkivät saukon. Samana iltana aasajumalat saapuivat Hreidmarrin taloon ja näyttivät saalistaan. Silloin Hreidmarr poikinen vangitsi heidät ja vaati heitä lunnasrahaksi täyttämään saukonnahan kullalla ja lisäksi peittämään sen kullalla myös päältä.
Loki pyysi jumalatar Ránilta verkon, jolla hän pyydysti hauen muodossa koskessa asuvan kääpiö Andvarin. Sitten Loki vaati Andvarilta maksuksi vapaudesta virran tulta eli kultaa. Andvari antoi kaiken kultansa Lokille, mutta aikoi pitää itsellään Andvaranautin, taikasormuksen. Loki kuitenkin vaati senkin itselleen. Silloin Andvari kirosi kullan ja sanoi, että se johtaisi kahden veljeksen surmaan ja kahdeksan ylimyksen sotaan, eikä kukaan saisi aarteesta onnea.
Jumalat antoivat Hreidmarrille kullan ja täyttivät sillä saukonnahan. He myös peittivät sen kullalla. Hreidmarr kuitenkin huomasi, että yksi viiksikarva näkyi vielä. Silloin Odin peitti karvan Andvaranautilla. Samalla Loki ilmoitti, että kulta koituisi Hreidmarrin ja hänen poikiensa turmaksi. Suuttunut Hreidmarr ei välitä kirouksesta, vaan ajaa jumalat tiehensä. Mutta myöhemmin Andvarin ja Lokin kirous käy toteen.
Kaarlo Kaila

Kaarlo Johannes Kaila
Kaarlo Johannes Kaila (3. huhtikuuta 1893 Alajärvi − 22. maaliskuuta 1968) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat arkkipiispa Erkki Kaila ja Aina Maria Drake. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Alma Vilhelmiina Niskasen kanssa.
Opinnot

Kaila kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1912 ja liittyi Etelä-Suomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolla vuosina 1912–1915. Kapteenikurssin hän suoritti Sotakorkeakoulussa vuonna 1926.
Jääkärikausi

Kaila liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 21. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Kaila saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi aluksi Kenttälennätinpataljoonaan, mistä hänet siirrettiin 26. maaliskuuta 1918 Mikkelin 2. pataljoonan 5. komppaniaan sekä hetkeä myöhemmin Etelä-Savon rykmentin 6. komppanian päälliköksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Savon rintamalla muun muassa Nurmaalla ja Paljakassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kaila palveli edelleen Etelä-Savon rykmentin 6. komppanian päällikkönä, mistä hänet siirrettiin 4. heinäkuuta 1918 komppanianpäälliköksi Jääkärirykmentti n:o 2:een (tunnettiin myöhemmin nimillä Porin jalkaväkirykmentti n:o 2 ja Savon jääkärirykmentti). Hänet siirrettiin 2. huhtikuuta 1919 alkaen päälliköksi Keski-Suomen rykmentin 8. komppaniaan, josta hän erosi ja samalla koko armeijasta 27. lokakuuta 1920 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön 10. marraskuuta 1920 ja hänet sijoitettiin päälliköksi Mikkelin suojeluskuntapiiriin. Mikkelissä hän palveli 15. syyskuuta 1921 saakka, jolloin muutti Ouluun ja vastaanotti Oulun suojeluskunnan paikallispäällikön tehtävät 1. lokakuuta 1921. Oulussa hän palvelikin aina 31. elokuuta 1925 saakka, minkä jälkeen hän astui uudelleen armeijan palvelukseen, ja hänet sijoitettiin Keski-Suomen rykmenttiin, missä hän toimi 7. komppanian päällikkönä. Keski-Suomen rykmentistä hänet siirrettiin 31. elokuuta 1926 alkaen Savon Jääkärirykmentin 1. pataljoonan komentajaksi. Missä hän palvelikin niin kauan kunnes 31. lokakuuta 1927 erosi armeijasta ja siirtyi kaupalliseksi johtajaksi W. Rosenlew & Co Ab:lle. Kaupallisen johtajan tehtävät hän jätti 1. heinäkuuta 1931 ja siirtyi siviilivirkamieheksi puolustusministeriön teknilliselle osastolle. Armeijasta hän erosi lopullisesti 30. huhtikuuta 1938.
Talvi- ja jatkosota

Kaila osallistui talvisotaan aluksi Jyväskylän sotilaspiirin järjestelytehtävissä ja myöhemmin Jalkaväkirykmentti 63:ssa, josta hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 4:ään. Koulutuskeskuksesta hänet siirrettiin rintamajoukkoihin rykmentin komentajaksi 9. Divisioonan Jalkaväkirykmentti 65:een ja osallistui sen komentajana taisteluihin Kuhmo-Löytövaara akselilla. Välirauhan aikana Kaila harjoitti omia liiketoimiaan. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin aluksi Jalkaväenkoulutuskeskus 5:een ja myöhemmin pataljoonan komentajaksi 10. Divisioonan Henkilötäydennyskeskuksen 4. pataljoonaan. Henkilötäydennyskeskuksesta hänet siirrettiin 2. Armeijakuntaan, missä hän toimi koulutus- ja ampumaupseerina Jalkaväenkoulutuskeskus 2:ssa, jossa hän toimi aina sodan päättymiseen saakka, jolloin siirtyi jälleen hoitamaan omia liiketoimiaan. Hänet on haudattu Helsinkiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Gruppenführer 19. syyskuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 31. lokakuuta 1927 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Ostlegionen

Armenialaisia vapaaehtoisia, 1941.
Ostlegionen oli muista neuvostokansalaisista kuin venäläisistä syksyllä 1941 muodostettu yksikkö Wehrmachtissa toisen maailmansodan aikana. Valloitettujen alueiden väestöä ei ollut alun perin tarkoitus hyödyntää sotilaallisesti mutta etenemisen pysähdyttyä Saksan johto myöntyi rajallisessa määrin itälegioonien perustamiseen. Itälegioonat olivat kenraali Ernst-August Köstringin alaisuudessa, ja yhdessä vuonna 1944 perustetun Venäjän vapautusarmeijan kanssa ne muodostivat viisi prosenttia Wehrmachtin miesvoimasta.
Siihen kuuluneet olivat sotavankeja ja osin myös yliloikkareita tai vapaaehtoisia vallatuilta itäisiltä alueilta. Sotavankeja ei varsinaisesti pakotettu liittymään legiooniin. Merkittävänä motiivina on ollut sotavankileirien surkeat olo, sillä leirien vangeista kuoli 50–80 prosenttia.
Siihen kuului 98 pataljoonaa, joista 80 palveli itärintamalla ja Balkanilla. Vuonna 1943 niistä 12 siirrettiin Ranskaan ja Italiaan. Arviot legioonien vahvuudesta vaihtelevat 40 000–100 000 välillä.
Kirjallisuutta

Joachim Hoffmann: Die Ostlegionen 1941–1943 – Turkotartaren, Kaukasier, Wolgafinnen im deutschen Heer, Freiburg/ Breisgau 1976. ISBN 3-7930-0178-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ostlegionen Wikimedia Commonsissa
Othello (vuoden 1952 elokuva)

| Othello |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Orson Welles
Käsikirjoittaja:  Orson Welles   William Shakespeare
Tuottaja:  Orson Welles
Säveltäjä:  Angelo Francesco Lavagnino
Kuvaaja:  Anchise Brizzi G. R. Aldo Oberdan Troiani
Tuotantosuunnittelija:  Luigi Scaccianoce
Pääosat:  Orson Welles Micheál MacLiammóir Suzanne Cloutier Robert Coote
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Marceau Films/United Artists
Levittäjä:  Scalera Film Netflix
Ensi-ilta:  1952
Kesto:  90 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Othello on Orson Wellesin ohjaama draamaelokuva vuodelta 1952. Se perustuu William Shakespearen samannimiseen Othello-näytelmään. Ohjauksen lisäksi Welles toimi elokuvan tuottajana ja esitti sen pääosaa. Elokuvaa kuvattiin Marokossa sekä Italian Venetsiassa, Toscanassa, Roomassa ja Scaleran studiolla Roomassa. Welles kirjoitti kolmetuntisesta näytelmän 90-minuuttiseksi elokuvaksi. Othello voitti Kultaisen palmun Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 1952.
Orson Wellesin lisäksi elokuvassa näyttelevät Micheál MacLiammóir Iagona, Robert Coote Roderigona, Suzanne Cloutier Desdemonana, Michael Laurence Cassiona, Fay Compton Emiliana ja Doris Dowling Biancana. Joseph Cotten ja Joan Fontaine tekevät cameoroolit.
Othello oli yksi Wellesin monimutkaisimmista elokuvista, ja se kuvattiin yli kolmen vuoden aikana. Kuvaukset alkoivat vuonna 1949, mutta päättyivät rahoituksen loppuessa. Italialaisen rahoittajan konkurssi tuotannon alkuvaiheessa hankaloitti kuvauksia. Rahoitusvaikeudet johtivat kekseliäisiin ratkaisuihin: Roderigo murhattiin elokuvassa turkkilaisessa saunassa, koska pukuja ei saatu viimeisteltyä. Eräs taistelukohtauksista alkaa Marokosta, mutta loppu on kuvattu Roomassa useita kuukausia myöhemmin. Welles käytti elokuvaan elokuvarooleistaan kuten Kolmas mies (1949) saamiaan rahoja. Kuvauksien vaikeuksista kerrotaan Micheál MacLiammóirin kirjassa Put Money in Thy Purse.
Vuonna 1992 elokuvasta julkaistiin Orson Wellesin tyttären Beatrice Welles-Smithin johdolla uusi kunnostettu versio.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Othellon vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aiheesta muualla

Othello Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Othello Allmoviessa
Kaikki unelmani

| Kaikki unelmani> The Best of Everything |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jean Negulesco
Käsikirjoittaja:  Edith R. Sommer Mann Rubin
Perustuu:  Rona Jaffen romaaniin
Tuottaja:  Jerry Wald
Säveltäjä:  Alfred Newman
Kuvaaja:  William C. Mellor
Leikkaaja:  Robert L. Simpson
Tuotantosuunnittelija:  Mark-Lee Kirk
Pukusuunnittelija:  Adele Palmer
Pääosat:  Hope Lange Diane Baker Suzy Parker Joan Crawford Robert Evans Stephen Boyd Brian Aherne Martha Hyer
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox The Company of Artists
Levittäjä:  20th Century Studios
Ensi-ilta:   8. lokakuuta 1959  15. tammikuuta 1960
Kesto:  121 minuuttia / 135 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  1 965 000 USD
Tuotto:  3 500 000 USD (USA)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaikki unelmani (televisioesityksessä käytetty myös nimä Paras kaikista; engl. The Best of Everything) on Jean Negulescon ohjaama yhdysvaltalainen romanttinen draamaelokuva vuodelta 1959. Draaman pääosissa ovat Hope Lange, Diane Baker, Suzy Parker, Stephen Boyd, Louis Jourdan, Robert Evans ja Joan Crawford. Kaikki unelmani kertoo kolmen naisen urista ja yksityiselämistä. Naiset jakavat pienen asunnon New Yorkissa ja työskentelevät yhdessä sihteereinä taskukirjakustantamofirmassa. 20th Century Fox toimi elokuvan tuotantoyhtiönä ja jakelijana.
Kaikki unelmani perustuu Rona Jaffen romaaniin Kaikki minun unelmani (The Best of Everything) vuodelta 1958. Romaanin pohjalta Edith Sommer ja Mann Rubin laativat käsikirjoituksen. Jerry Wald toimi elokuvan tuottajana ja Alfred Newman säveltäjänä. Kaikki unelmani -elokuvan sävellykset olivat Newmanin viimeiset 20th Century Foxille, jonka kanssa hänellä oli kahdenkymmenen vuoden sopimus. Newman lähti Foxilta vuonna 1960, jonka jälkeen hän toimi freelancerina.
Kaikki unelmani sai kaksi Oscar-ehdokkuutta vuonna 1960.
Juoni

Caroline Bender (Hope Lange) on kunnianhimoinen nuori sihteeri kirjakustantamossa. Jonkun jätettyä Carolinen, hän löytää lohtua toimittaja Mike Ricen (Stephen Boyd) sylistä. Gregg Adams (Suzy Parker) on konekirjoittaja ja aloitteleva näyttelijä, joka on rakastunut teatteriohjaaja David Savageen (Louis Jourdan). Kun ohjaaja jättää hänet, Adams tuhoutuu sisältä. Adams putoaa paloportailta ja kuolee.
April Morrison (Diane Baker) huomaa olevansa raskaana ja hyppää autosta, kun hänen syntymättömän lapsensa isä Dexter Key (Robert Evans) vaatii aborttia. Kaikki kolme naista ovat toimittaja Amanda Farrowin (Joan Crawford) alaisuudessa. Farrow on vaativa ammattilainen ja turhautunut nainen, joka avioituu ja jättää firman. Hän kuitenkin palaa takaisin, kun huomaa, että yksinkertainen koti- ja avioelämä ei ole hänen mieleensä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Hope Lange  | … |  Caroline Bender   |
|  Stephen Boyd  | … |  Mike Rice   |
|  Suzy Parker  | … |  Gregg Adams   |
|  Martha Hyer  | … |  Barbara Lamont   |
|  Diane Baker  | … |  April Morrison   |
|  Brian Aherne  | … |  Fred Shalimar   |
|  Joan Crawford  | … |  Amanda Farrow   |
|  Robert Evans  | … |  Dexter Key   |
|  Brett Halsey  | … |  Eddie Harris   |
|  Donald Harron  | … |  Sidney Carter   |
|  Louis Jourdan  | … |  David Savage   |
|  Sue Carson  | … |  Mary Agnes   |
|  Linda Hutchings  | … |  Jane   |
|  Lionel Kane  | … |  Paul Landers   |
|  Ted Otis  | … |  Tohtori Ronnie Wood   |
Julkaisu ja vastaanotto

Kaikki unelmani sai ensi-illan Yhdysvalloissa New Yorkissa 8. lokakuuta vuonna 1959; maanlaajuinen ensi-ilta oli seuraavana päivänä 9. lokakuuta. Suomessa 15. tammikuuta vuonna 1960. Elokuva tuotti Yhdysvalloissa 3,5 miljoonaa dollaria.
9. lokakuuta vuonna 1959 ilmestyneessä The New York Timesissa kriitikko Howard Thompson luonnehti elokuvaa muun muassa komeaksi, Negulescon ohjauksen olevan kunnioitettavaa ja roolituksen olevan erinomainen. Lisäksi hän kehui Crawfordin roolisuoritusta erikseen. Muutenkin Crawfordin pieni sivurooli elokuvassa herätti eniten huomiota. Crawfordin rooli oli ollut isompi, mutta useat hänen kohtauksensa – vastanäyttelijä Diane Bakerin mukaan myös loistavasti näytelty humalakohtaus – leikattiin, joka kuulemma johtui elokuvan pituudesta. Kohtaus on kuitenkin säästetty ja on osana DVD-julkaisun lisämateriaalia.
Kaikki unelmani sai kaksi Oscar-ehdokkuutta parhaasta kappaleesta (sävellys Alfred Newman ja sanoitus Sammy Cahn laulusta "The Best of Everything") ja parhaasta puvustuksesta (Adele Palmer) vuonna 1960.
Kaikki unelmani -elokuvan menestyksen ansiosta lyhytikäistä samaa nimeä kantavaa saippuasarjaa esitettiin ABC-kanavalla vuonna 1970.
Kaikki unelmani on julkaistu VHS:lle 1. marraskuuta vuonna 1995 ja DVD:lle 24. toukokuuta vuonna 2005. Elokuvaan sävelletyn musiikin on Film Score Monthly julkaissut CD:lle vuonna 2002.
Aiheesta muualla

Kaikki unelmani Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kaikki unelmani Elonet.
Kaikki unelmani AllMoviessa. (englanniksi)
Kaikki unelmani TCM Movie Databasessa (englanniksi)
Kaikki unelmani Rotten Tomatoesin sivustolla (englanniksi)
Kaikki unelmani Legendaryjoancrawford.comissa (englanniksi)
Kaikki unelmani Joancrawfordbest.comissa (englanniksi)
Ounasselkä

Ounasselkä on geologisesti yhtenäinen tunturijakso. Se sijaitsee Länsi-Lapissa Muonionjoen ja Ounasjoen välissä. Se koostu Ounas-, Pallas- ja Yllästunturista ja niiden välisistä tunturikeroista ja vaaroista. Tunturien kallioperä on enimmäkseen kvartsiittia ja grano- ja kvartsidioriittia.
Kari Kairamo

Toimitusjohtaja Kari Kairamo vuonna 1976.
Kari Antero Oswald Kairamo (31. joulukuuta 1932 Helsinki – 11. joulukuuta 1988 Espoo) oli suomalainen diplomi-insinööri ja vuorineuvos, joka toimi Nokian pääjohtajana 1977–1988. Kairamon aikana Nokia laajeni Euroopassa ja panosti huipputekniikkaan.
Varhaisvuodet

Kari Kairamo vietti lapsuutensa Kotkan lähettyvillä. Hänen sukuunsa kuului useita merkittäviä suomalaisvaikuttajia, kuten isoisän isä Alfred Kihlman. Hänen isoisänsä vuorineuvos Oswald Kairamo ja isänsä vuorineuvos Aulis O. Kairamo vaikuttivat paperiteollisuudessa. Kari Kairamon veli oli arkkitehti Erkki Kairamo. Kairamo suoritti ylioppilastutkinnon Oulun lyseossa vuonna 1951. Sen jälkeen opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa puunjalostustekniikkaa 1950-luvulla. Hänen opiskeluaikansa venähti poikkeuksellisen pitkäksi, kun hän harjoitti aktiivista opiskeluelämää. Hän oli mukana muun muassa polyteknikkojen kvartetissa. Kari Kairamon puoliso Arja Sohlberg oli nuoruudessaan tunnettu konserttipianisti.
Ura

Kairamo työskenteli valmistumisensa jälkeen muun muassa Rosenlewillä Porissa, Metex-nimisessä suomalaisen teollisuuden myyntiyhtiössä Etelä-Amerikassa sekä New Yorkissa myymässä Ahlströmin, Tampellan ja Wärtsilän paperikoneita. Vuonna 1967 hän pestautui juuri fuusioiden kautta muodostuneeseen monialayritykseen Nokia Oy:hyn kansainvälisten asioiden johtajaksi. Vuonna 1974 Kairamo valittiin Nokian toimitusjohtajaksi vuorineuvos Björn Westerlundin jäätyä eläkkeelle. Jo tuolloin Kairamo oli osoittanut poikkeuksellisen kovan työtehonsa ja kyvykkyytensä solmia verkostoja milloin mihinkin maailman kolkkaan. Myöhemmin hän eteni konsernin pääjohtajaksi ja hallituksen puheenjohtajaksi.
Kairamon aikana Nokia kasvoi ja muuttui ennätystahtia. Hän loi yhtiöön aivan uudenlaisen yrityskulttuurin ja pohjan sille mitä Nokia 2000-luvun alussa oli. Kairamo oli aktiivinen myös Nokian ulkopuolella. Hän toimi Teollisuuden keskusliiton (nyk. Elinkeinoelämän keskusliitto) hallituksen puheenjohtajana 1980-luvulla. Hän piti hyvät suhteet Neuvostoliittoon, tiedostaen kuitenkin että tulevaisuudessa Nokian on laajennuttava länteen. Kairamon johdolla Nokia tuli tunnetuksi aktiivisena yritysostajana. Kairamo vaikutti keskeisesti tapahtumaketjuun jonka seurauksena Nokia muuttui elektroniikkaa, kaapeleita, kulutuspaperia ja kumisaappaita valmistavasta monialayhtiöstä tietoliikenneyhtiöksi. Kairamo antoi suomalaisille myös ”kännykän” käsitteen päivittäiseen kielenkäyttöön.
Monen yllätykseksi presidentti Mauno Koivisto myönsi miltei heti virkakautensa alettua Kairamolle vuorineuvoksen arvonimen 4. kesäkuuta 1982. Vuoden 1982 presidentinvaalien alla Kairamo oli tukenut näyttävästi Ahti Karjalaisen presidenttiehdokkuutta ja siten vastustanut Koiviston valintaa.
Sairastuminen ja kuolema

Kari Kairamo sairastui jo varhain maanis-depressiivisyyteen. Sairaudesta oli paljon merkkejä jo 1960-luvulta, mutta Nokian pääjohtaja ei halunnut hakeutua sairaalahoitoon. Nokian tilanteen käytyä vaikeaksi hän teki itsemurhan kotonaan Espoossa 11. joulukuuta 1988. Hän jätti jälkeensä kuolinviestin, jonka allekirjoituksena oli ”Sairas”. Kairamon kuolema oli tapahtunut lauantai-iltana, mutta Nokia tiedotti asiasta vasta maanantaina puoliltapäivin. Kairamon jälkeen Nokian johtoon nousi Simo Vuorilehto.
Kirjallisuutta

Helkkula, Vesa: Nokia: Kairamon myrskyisä vuosikymmen. Helsinki: Minerva, 2023. ISBN 978-952-375-748-6
Aiheesta muualla

Kairamo, Kari hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Björn Westerlund | Nokian pääjohtaja 1977–1988 | Seuraaja: Simo Vuorilehto |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Talousvaikuttajat  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Torsten

| Torsten |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  27. helmikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Thorsten, Thorstein Torsti, Totte, Totti
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Tor-jumalan kivi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Torsten on pääasiassa Saksassa ja pohjois­maissa esiintyvä miehen etunimi, joka merkitsee Tor-jumalan kiveä. Nimen muinais­skandinaavinen alkumuoto on ollut Þórsteinn. Nimi esiintyy myös muodossa Thorsten.
Suomessa nimi Torsten on helmikuuhun 2025 mennessä annettu noin 3100 ja Thorsten noin 250 henkilölle.  Nimestä on Suomessa käytössä myös muunnos Torsti.
Torstenin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 27. helmikuuta. Suomen­kielisessä kalenterissa sama päivä on Torstin nimipäivä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Torsten Wikimedia Commonsissa
Ottar Haalogalantilainen

Ottar Haalogalantilainen oli 800- ja 900-lukujen taitteessa elänyt viikinki ja tutkimusmatkailija, joka antoi laajan selvityksen Euroopan pohjoisosista. Ottarin suullinen matkakertomus kirjoitettiin muistiin muinaisenglannin kielellä Alfred Suuren toimittaman Paulus Orosiuksen maailmanhistorian liitteeksi.
Ottarin kertomus on kuuluisa ennen kaikkea Bjarmian kuvauksestaan. Se on myös ensimmäinen lähde, jossa esiintyy kansallisuudennimi norjalainen (Norðmonna, gen.).
Ottarin mukaan hän oli kaikkein pohjoisimpana asunut norjalainen. Saadakseen tietää minne asti maa ulottuu, Ottar purjehti pohjoiseen rannikkoa pitkin. Koko matkan aikana hän ei nähnyt kuin fennejä, kunnes saapui suuren joen suussa sijainneeseen viljavaan maahan. Täällä asui vaaleatukkaisia ihmisiä, jotka puhuivat melkein samaa kieltä kuin fennit. Ottar pystyi keskustelemaan näiden bjarmien kanssa ja sai selville asioita heidän maastaan.
Ottarin kertomus on julkaistu lukuisia kertoja myös suomeksi, mm. teoksessa Suomen historian dokumentteja sekä monissa historiallisissa tutkimuksissa.
Aiheesta muualla

Ohthere's story in Old English Orosius Ottarin matkakertomus muinaisenglannin ja englannin kielillä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia
S/S Otso

| S/S Otso |
| --- | --- |
 Otso Oravin avokanavassa heinäkuussa 2006
Tyyppi:  sisävesilaiva
Lippuvaltio:   Suomi
Kotipaikka:  Varkaus
Omistaja:  Jukka Hulkkonen, Varkaus
Aiemmat omistajat:  Karhula Oy (1919–1964) Lars Colliander, Helsinki (1964–1971) Lauri Komulainen, Helsinki (1971–1972) Tapani Virkilä, Helsinki (1972–1974) Jarmo Ruutu, Varkaus (1974-1994)
Rakennustelakka:  A.Ahlström Oy konepaja, Varkaus
Luovutettu:  1919
Tekniset tiedot
Pituus:  15,58 m
Leveys:  3,66 m
Syväys:  1,37 m
Koneisto:  Compound-höyrykone halko kattila 35 m²
Koneteho:  74 ihv kW
Nopeus:  8 kn
S/S Otso Karvalakkiregatassa 2016 lähdössä Savonlinnasta Laukansaareen.
S/S Otso on aiemmin hinaajana toiminut sisävesilaiva. Nykyisin alus on Saimaan vesistön alueella purjehtiva Museoviraston perinnelaivarekisterissä oleva yksityinen höyryalus.
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Aiheesta muualla

Suomen Höyrypursiseura
Elinkeinoelämän keskusarkisto: S/S Otso (Arkistoitu – Internet Archive)
Edvard Kairela

Edvard Gabriel Kairela
Edvard Gabriel Kairela ent. Kumlin (24. maaliskuuta 1887 Uusikaupunki - 15. syyskuuta 1935) oli suomalainen everstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat merikapteeni Johan Henrik Kumlin ja Ida Kristina Erholm. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Enni Airi Sofia Timosen kanssa, josta hän erosi vuonna 1925.