stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lordi Dunmoren sota
Taustat > Kuninkaallinen julistus

Lordi Dunmoren sodan juuret johtavat kuningas Yrjö III:n antamaan vuoden 1763 julistukseen, jossa kiellettiin siirtokuntien asukkaita muuttamasta Appalakkien länsipuolelle. Englannin tarkoitus oli taata alueen rauha ja saada turkiskauppa käyntiin intiaanien kanssa. Kuninkaan suunnitelman mukaan kauppaa käytäisiin ainoastaan hänen myöntämällään lisenssillä ja intiaanikyliin nimitetettäisiin kaupankäynnin rehellisyyttä valvovia yhdysmiehiä. Siirtokuntien kuvernöörit eivät suostuneet toimeenpanemaan kuninkaan määräyksiä, ja Englanti joutuikin vuonna 1768 palauttamaan intiaanikaupan kontrollin kuvernöörien vastuulle.
Yrjö III:n muutkaan julkilausumat eivät toteutuneet, sillä turkismetsästäjät ja uudisasukkaat ylittivät vastoin sopimusta Appalakkien vuoriston. Siirtokuntien hallitukset eivät estäneet heidän tunkeutumistaan eri heimoille luvatuille maille. Irokeesien liittokunnan kanssa hyvät suhteet solminut William Johnson yritti puolustaa intiaanien oikeuksia omiin maihinsa, mutta monet siirtokuntien vaikuttajat olivat innokkaita muuttoliikkeen kannattajia eivätkä piitanneet brittien keskushallinnon mielipiteistä. Virginian siirtokunnan kuvernööri lordi John Murray Dunmore salli siirtolaisille vapaan pääsyn läntiseen Virginiaan, joka sopimusten mukaan kuului shawneille. Nähdessään virginialaisten rikkovan aiemmin tehtyjä sopimuksia shawneet valmistautuivat ajamaan uudisasukkaat ja maanmittarit pois metsästysmailtaan.
Lordi Dunmore ei pitänyt intiaanien muodostamaa uhkaa pahimpana ongelmana, vaan keskitti huomionsa Vandalian siirtokuntaan, joka oli nimetty vandaalien jälkeläisenä pidetyn kuningatar Charlotten mukaan. Vandaliaa oltiin perustamassa nykyiseen Länsi-Virginiaan, mutta Dunmore ei halunnut uutta siirtokuntaa virginialaisille tarkoitetuille maille. Dunmoren vastalause Vandaliaa vastaan tuotti tuloksia, ja hän sai taakseen useita tukijoita.
Taustat > Vihollisuudet muuttuvat väkivallaksi

Syyskuussa 1773 eränkävijä Daniel Boone johti noin 50 uudisasukasta nykyiseen Kentuckyyn perustaakseen sinne uuden siirtokunnan limittäin Vandalian kanssa. Maitaan puolustavat shawneet ja cherokeet nousivat vastarintaan ja lähettivät sotureitaan luvattomien siirtolaisten kimppuun. Yhteenotoissa Boonen vanhin poika ja viisi muuta siirtolaista surmattiin. Veritöiden raakuus järkytti uudisasukkaita pitkin rajaa, ja Boonen johtama ryhmä palasi takaisin Appalakkien itäpuolelle.
Helmikuussa 1774 Virginian läpi matkustavat kauppiaat kertoivat siirtokunnan asukkaille, että sen eteläpuolella asuvat cherokeet, creekit ja choctawit ovat aikeissa aloittaa sodan Virginiaa vastaan. Huhut saivat monet uudisasukkaat jättämään kotinsa ja majoittumaan rajaseuduille rakennettuihin sotilastukikohtiin. Myöhemmin keväällä siirtolaiset surmasivat useita intiaaneja eri yhteyksissä Ohion maaseudulla. Näissä veritöissä mingojen brittimielinen päällikkö Logan menetti koko perheensä.  Hän värväsi myöhemmin sotureita mingojen ja shawneiden yhteisestä kylästä Wakatomicasta ja suoritti kostoiskun Ohion maaseudulle. Surmattujen siirtolaisten määrä oli sama kuin uudisasukkaat olivat murhanneet mingoja. Iskun jälkeen Logan kertoi siirtolaisviranomaisille, että tappaminen oli ohi. Linnoituksiinsa kerääntyneet virginialaiset kuitenkin olivat jo odottamassa lisävoimia idästä. Lordi Dunmore lähetti yli tuhat miestä Länsi-Virginiaan ajamaan intiaanit pois alueelta.
Shawneiden vaikutusvaltainen päällikkö Cornstalk, joka oli elänyt rauhassa siirtokuntien kanssa, taipui Loganin painostuksesta sodan kannalle. Cornstalk toi mukanaan satoja sotureitaan, joihin liittyi joitakin wyandoteja, ottawia, ja miameja. Delawareista suurin osa ilmoitti pysyvänsä puolueettomina. Myös irokeesit aikoivat liittyä tulevaan sotaan, mutta kuolemansairas William Johnson sai heidät luopumaan sotaliitosta shawneiden kanssa.
Point Pleasantin taistelu

Elokuussa 1774 Pennsylvaniasta kerätyt miliisivoimat tunkeutuivat Wakatomicaan ja hävittivät sen ja viisi muuta mingojen ja shawneiden kylää. Asukkaat vetäytyivät ylivoiman alta. Cornstalkin johtamat joukot koettivat karkottaa miliisit mailtaan, mutta eivät onnistuneet aikeissaan. Myös Cornstalkin yritys saada taakseen sotureita irokeesien liittokunnasta epäonnistui. Kun lordi Dunmoren lähettämät virginialaiset vapaaehtoiset saapuivat Kanawhajoen suulle Länsi-Virginiaan, Cornstalk oli jo ehtinyt kerätä taakseen lähes tuhat soturia.
Ratkaiseva taistelu käytiin 10. päivänä lokakuuta 1774 Kanawha- ja Ohiojoen yhtymäkohdassa Point Pleasantissa. Ennen taistelun alkua vihollisjoukot tulivat varhain aamuyöllä lautoilla ja kanooteilla yli Ohiojoen. Cornstalk ja Logan johtivat yhdessä intiaanien armeijaa, johon eri arvioiden mukaan kuului 700–800 soturia. Heidän suunnittelemansa yllätyshyökkäys tiheästä metsästä virginialaisten leiriin ei kuitenkaan onnistunut, sillä aikaisin aamulla riistanpyyntiin lähteneet metsästäjät havaitsivat intiaanien liikkeet. Saatuaan varoituksen lähestyvistä intiaaneista eversti Andrew Lewis luuli metsästäjien havainneen pienen shawneiden tiedustelujoukon. Sen vuoksi hän lähetti vain kaksi 150 miehen erillisosastoa intiaaneja vastaan. Hänen itsensä komentama osasto eteni avoimen maaston läpi kohti metsää, ja toinen osasto kiersi Ohiojoen rantatörmää pitkin.
Intiaanit olivat jakaantuneet pieniin ryhmiin ja käyttivät suojanaan puita ja pensaita. Monet heistä olivat aseistautuneet ranskalaisilta kauppiailta hankituilla piilukkoisilla musketeilla. Päästyään metsään eversti Lewisin osasto sai vastaansa kolme nopeasti toisiaan seuraavaa yhteislaukausta. Vaikka aseet olivat epätarkkoja, hyökkääjien laukaukset saivat Lewisin osaston hajalle. Shawneiden ja heidän liittolaistensa tärkein tehtävä oli pyrkiä estämään erillisosastojen liittyminen toisiinsa. Silminnäkijähavaintojen mukaan intiaanit taistelivat raivokkaasti ja heidän sotastrategiansa oli erinomainen. Virginialaisten värvättyjen haluttomuus totella muiden kuin omien upseerien määräyksiä vaikeutti puolustuslinjan rakentamista, ja tämän seurauksena molemmat taisteluosastot vetäytyivät. Itse taisteluun osallistui vain 300–400 virginialaista muiden vältellessä taistelua puiden suojassa.
Yhteenotto kesti auringonnoususta auringonlaskuun. Hämärän tullen intiaanit aloittivat vetäytymisen. Taistelussa kaatui tai haavoittui vakavasti 75 virginialaista, ja lievemmin haavoittuneita oli noin 140. Intiaanien menetyksistä ei ole tarkkoja lukuja, sillä he veivät suurimman osan kaatuneista ja haavoittuneista mukanaan. Joitakin maastoon haudattuja ja piilotettuja ruumiita löytyi. Joidenkin arvioiden mukaan intiaanien tappiot olivat vastapuolta suuremmat.
Taistelun jälkeen > Rauhansopimus

Cornstalkin määräyksestä hänen alaisuudessaan taistelleet soturit vetäytyivät Ohiojoen länsiosiin. Dunmoren joukot seurasivat pakolaisia yli joen, mutta suuria taisteluita ei enää syntynyt ja Cornstalk ilmaisi olevansa valmis rauhaan. Lokakuun 17. päivänä 1774 Dunmore kutsui shawneiden ja mingojen päälliköt neuvotteluun Camp Charlotteen, jossa Cornstalk suhtautui myötämielisesti sopimuksen ehtoihin. Hän oli valmis kirjoittamaan rauhansopimuksen välttääkseen turhaa verenvuodatusta. Samalla Cornstalk sitoutui luovuttamaan shawneiden sieppaamat vangit ja elämään sovussa englantilaisten kanssa. Sanojensa vakuudeksi Cornstalk luopui shawneiden metsästysoikeudesta Ohiojoen etelänpuoleisilla alueilla, ja joki tunnustettiin rajajoeksi intiaanien ja uudisasukkaiden välille. Vastineeksi Dunmore lupasi shawneille ja mingoille suojelua ja hyvää kohtelua niin hallituksen kuin virginialaistenkin taholta.
Mingot eivät hyväksyneet rauhansopimuksen ehtoja, vaan aikoivat vankien luovuttamisen sijaan paeta Isoillejärville vangit mukanaan. Heidän aikeensa tulivat kuitenkin ilmi ja yli 200 sotilasta lähetettiin heidän kyliinsä estämään pakoa. Välikohtaus muodostui aseelliseksi yhteenotoksi, mutta lopulta mingot antautuivat ja suostuivat sopimuksen ehtoihin. Rauha avasi maat uusille siirtolaisille ja maankeinottelijoille.
Rauhansopimuksen jälkeen shawneet jakaantuivat kahteen mielipiteiltään eriävään leiriin. Cornstalkin johtamat ryhmät halusivat elää rauhassa uudisasukkaiden kanssa, kun taas Blue Jacketin alaisina toimivat shawneet kannattivat edelleen sotaa Englannin siirtokuntia ja myöhemmin Yhdysvaltoja vastaan.
Lordi Dunmoren sodan lopputulokseen suuren panoksensa antoivat irokeesit ja cherokeet, jotka sodan taustalla ajoivat omia kansallisia etujaan. Irokeesit estivät vaikutusvallallaan pohjoisten heimojen liittymisen shawneihin ja cherokeet puolestaan tekivät saman etelässä.
Sota tuli maksamaan Virginialle siirtomaavaluuttana lähes 350 000 Englannin puntaa.
Lordi Dunmore.
Point Pleasantin ja Vandalian sijainti
Siirtomaavaluuttaa Virginiasta vuodelta 1773
Norja

Norjan kuningaskunta (kirjanorjaksi Kongeriket Norge, uusnorjaksi Kongeriket Noreg, pohjoissaameksi Norgga gonagasriika) eli Norja on perustuslaillinen monarkia Pohjois-Euroopassa. Maa kuuluu Pohjoismaihin ja Skandinaviaan. Norja rajoittuu etelässä, lännessä ja pohjoisessa Atlantin valtamereen, idässä Ruotsiin ja koillisessa Suomeen ja Venäjään.
Pinta-alaltaan varsinainen Norja (manneralue lähisaarineen) on 323 808 neliökilometrin laajuinen ja siten kolmanneksi suurin Pohjoismaa. Norjassa on noin 5,6 miljoonaa asukasta, joten se on väestöltään Pohjoismaista neljänneksi suurin. Norjalle kuuluu myös Huippuvuoret ja muita merentakaisia alueita. Vuonot ja vuoret ovat Norjan maiseman keskeisiä elementtejä. Maan pääkaupunki ja suurin kaupunki on Oslo. Maassa puhutaan norjaa, jota kirjoitetaan kahdella eri kirjakielellä (kirjanorja ja uusnorja), ja kolmea saamelaiskieltä (pohjoissaame, eteläsaame ja luulajansaame).
Norja kuuluu sotilasliitto Natoon, mutta on jättäytynyt Euroopan unionin ulkopuolelle. Se on kuitenkin EFTA:n jäsenenä mukana ETA-alueessa. Norja on yksi maailman vauraimmista maista ja se on sijoittunut hyvin korkealle useissa kansainvälisissä vertailuissa, kuten elämänlaatu, kansalaisvapaudet ja inhimillinen kehitys. Maan vaurauden perustana ovat energiavarat: öljy, maakaasu ja vesivoima. Myös kalastuksessa ja kalankasvatuksessa Norja on maailman johtavia maita. Lisäksi Norja on menestyvä talviurheilumaa, joka on järjestänyt kahdet olympialaiset.
Maantiede

Norja rajoittuu lännessä Norjanmereen, etelässä Skagerrakin salmeen ja pohjoisessa Barentsinmereen. Norjan pääkaupunki on Oslo, ja muita suuria kaupunkeja ovat Bergen, Trondheim, Stavanger, Kristiansand, Fredrikstad ja Tromssa.
Norjan pinta-ala on 323 802 neliökilometriä. Maa on suurimmaksi osaksi vuoristoa. Laajoja tasaisempia alueita on etupäässä vain maan kaakkoisosassa Oslonvuonon itäpuolella. Pohjoisempana Norjan ja Ruotsin rajalla on Skandien poimuvuoristo eli Kölivuoret. Norjan korkein vuori on Galdhøpiggen, joka sijaitsee Jotunheimenin vuoristossa. Se on 2 469 metriä korkea ja samalla Pohjois-Euroopan korkein vuori.
Norjan rannikko on hyvin mutkitteleva, ja siinä on suuri joukko pitkiä ja kapeita vuonoja. Rantaviivan pituus vuonot ja saaret mukaan luettuna on 83 000 kilometriä, mistä saarten osuus on noin 58 000 kilometriä. Norjan pisin ja syvin vuono on Sognevuono, joka on 200 kilometriä pitkä. Norjassa on runsaasti järviä ja jokia. Suurin järvi on Mjøsa ja suurimmat joet Glomma, Gudbrandsdalslågen eli Lågen sekä Teno.
Norjalle kuuluvat Huippuvuorten (norj. Svalbard) saariryhmä ja Jan Mayen Pohjoisella jäämerellä sekä Bouvet’nsaari Etelä-Atlantilla. Lisäksi Norja katsoo itselleen kuuluviksi Kuningatar Maudin maaksi kutsutun sektorin Etelämantereesta sekä antarktisen Pietari I:n saaren.
Maantiede > Ilmasto

Norjan rannikolla vallitsee lauhkea meri-ilmasto. Atlantilta vyöryvät keskileveysasteiden liikkuvat matalapaineet tuovat sateita ja kovia tuulia. Etelässä sademäärät ovat suurempia kuin pohjoisessa. Sisämaan vuoristossa on arktinen ilmasto, talvella lunta, pakkasta ja kovaa tuulta. Oslon seudulla on maan ainoa alankoalue, ja siellä on talvisin kylmempää, mutta kesäisin lämpimämpää ja kuivempaa kuin rannikolla.
Maantiede > Luonto

Norjan mannerosasta 37 prosenttia on metsän peitossa. Yli puolet tästä, 23 prosenttia maa-alasta, on talousmetsää. Sitä käytetään sahatavaraksi ja sellu- ja paperiteollisuuden tarpeisiin. Metsän biomassa kasvaa, joten se toimii hiilen nieluna. Pääasiallinen puulaji on metsäkuusi. Rannikoilla kasvaa hieskoivua, mutta sinne on istutettu myös kuusta ja sitkankuusta 1950-luvulta asti. Norjan kansalliskukka on kanerva (Calluna vulgaris).
Norjan uhanalaisten lajien listalla vuodelta 2006 on 31 nisäkästä, 78 lintua, 44 kalaa ja viisi matelijaa ja sammakkoeläintä. Kaikkiaan uhanalaisia lajeja (kasvit, hyönteiset ja sienet mukaan lukien) on 1 988 lajia. Suurimmassa vaarassa ovat susi ja naali. Erilaiset luonnonsuojelualueet kattavat lähes 15 prosenttia Manner-Norjasta ja vielä suuremman osan Huippuvuorista.
Sognevuono on Norjan pisin ja maailman toiseksi pisin vuono.
Näkymä Mjøsa-järvelle Eidsvollin kunnasta.
Myskihärkä Dovrefjell–Sunndalsfjellan kansallispuistossa
Moskenesin kunnassa sijaitseva Reinen kylä.
Galdhøpiggen on Pohjois-Euroopan korkein vuori.
Norjan kansalliskukka, kanerva.
Historia > Varhaishistoria

Norjan asuttaminen alkoi pian jääkauden jälkeen mannerjäätikön vielä sulaessa, kun saamelaisten esi-isät vaelsivat maan pohjoisosiin noin 11 000 vuotta sitten. Kun ilmasto lämpeni, Keski-Euroopasta alkoi muuttaa lisää väkeä Keski- ja Etelä-Norjaan kalastuksen, hylkeenpyynnin ja metsästys­mahdollisuuksien houkuttelemina. Villipeurat seurasivat vetäytyvää jäätikön reunaa, ja niitä seuraavat metsästäjät olivat ensimmäiset Norjan sisämaahan edenneet ihmiset. Seuraavina vuosituhansina asutus vakiintui, ja Rooman valtakunnan kanssa käytiin kauppaa rautaesineistä, kankaista ja keramiikasta. Rautaisten työkalujen avulla metsiä raivattiin pelloiksi ja rakennettiin entistä suurempia laivoja. 500-luvulle mennessä norjalaiset oppivat itse sulattamaan ja muokkaamaan suorautaa.
Historia > Norjan kuningaskunta syntyy ja liittyy unioniin Tanskan kanssa

Norjan kuningaskunta alkoi muodostua viikinkiajalla 800–1000-luvuilla. Harald Kaunotukka kokosi eri alueiden päällikkökunnat yhdeksi valtioksi ja hallitsi sitä noin 870–930. Hänen jälkeläisensä Pyhä Olavi käännytti maan kristinuskoon vuosituhannen alussa.
1100- ja 1200-luvuilla kuninkaan valta vahvistui. Valtakeskus siirtyi maan lounaisosasta Oslonvuonon suunnalle. Oslosta tuli pääkaupunki Haakon V Maununpojan valtakaudella 1200-luvulla. Se oli silloin muutaman tuhannen asukkaan pikkukaupunki. Myöhäinen keskiaika oli Norjassa köyhää aikaa. Rutto surmasi väestöstä puolet tai jopa kaksi kolmannesta. Pohjoismaiden kuningashuoneiden keskinäisten avioliittojen jälkeen maa päätyi vuonna 1387 unioniin Tanskan kanssa. Norja jäi Tanskan alaisuuteen vielä senkin jälkeen, kun Kalmarin unioni 1500-luvulla purkautui Ruotsin erotessa siitä.
Historia > Eidsvollin kansalliskokous ja Ruotsi-Norja

Suurvallat antoivat Norjan Ruotsille Kielin rauhassa tammikuussa 1814, kun Tanska oli päätynyt Napoleonin puolelle. Ruotsi puolestaan oli menettänyt Suomen 1809 Haminan rauhassa Venäjälle. Norja julistautui itsenäiseksi Eidsvollin kansalliskokouksessa 17. toukokuuta 1814, jolloin Norjalle vahvistettiin myös perustuslaki. Norjan kuninkaaksi valittiin Tanskan kruununprinssi Kristian Fredrik. Norjan kansallispäivää vietetään edelleen 17. toukokuuta. Lyhyen sodan jälkeen Ruotsi pakotti Norjan personaaliunioniin ja kuninkaaksi tuli Ruotsin valitsema Kaarle XIV Juhana. Norjalla oli kuitenkin oma perustuslaki, parlamentti ja itsenäiset hallinto-, talous- ja oikeusjärjestelmät.
Historia > Norjan itsenäistyminen

Unioni hajosi vuonna 1905. Norja julistautui itsenäiseksi 7. kesäkuuta 1905, ja Ruotsissa nousseen rauhanliikkeen ansiosta maa pidättäytyi Norjan-vastaisista toimista ja tunnusti Norjan itsenäiseksi valtioksi 26. lokakuuta samana vuonna. Norjan hallitus pyysi Tanskan prinssi Carlia kuninkaaksi. Kansanäänestyksen jälkeen parlamentti hyväksyi hänet kuninkaaksi, ja hän otti nimen Haakon VII ja jatkoi täten Norjan keskiaikaisten kuninkaiden perinnettä (edellinen Haakon-niminen kuningas, Haakon VI Maununpoika, eli vuosina 1340–1380).
Ensimmäisen maailmansodan aikana Norja oli Ruotsin tapaan puolueeton.
Historia > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan puhjetessa Norja julisti olevansa puolueeton valtio. Saksa valloitti Norjan keväällä 1940 operaatio Weserübungissa. Norjan vastarintaliike kesti kaksi kuukautta, minkä jälkeen kuningas ja Nygaardsvoldin hallitus jatkoivat toimintaansa pakolaishallituksena Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Saksa asetti miehittämänsä Norjan johtoon Nasjonal Samlingin johtajan, Vidkun Quislingin, nukkehallituksen sekä Norjaa valvovaksi valtakunnan­komissaariksi Saksan kansallis­sosialistisen työväenpuolueen Essenin Gauleiterin, Josef Terbovenin. Saksalaiset jäivät Norjaan Saksan länsiliittoutuneille antautumiseen, 8. toukokuuta 1945, asti. Pohjois-Norjaan edenneet neuvostojoukot jäivät maahan Saksan antautumisen jälkeenkin ja poistuivat vasta syyskuun lopussa.
Sodan jälkeen Norja sai Marshall-apua ja suuntautui länteen.
Hallinnollinen jako > Läänit

Norja on jaettu hallinnollisesti 15 lääniin eli fylkeen.
| # | Fylke (2024) | Pääkaupunki |
| --- | --- | --- |
| 3 |  Oslon lääni | Oslo |
| 11 |  Rogalandin lääni | Stavanger |
| 15 |  Møren ja Romsdalin lääni | Molde |
| 18 |  Nordlandin lääni | Bodø |
| 31 |  Østfoldin lääni | Sarpsborg |
| 32 |  Akershusin lääni | Oslo |
| 33 |  Buskerudin lääni | Drammen |
| 34 |  Innlandetin lääni | Hamar |
| 39 |  Vestfoldin lääni | Tønsberg |
| 40 |  Telemarkin lääni | Skien |
| 42 |  Agderin lääni | Kristiansand |
| 46 |  Vestlandin lääni | Bergen |
| 50 |  Trøndelagin lääni | Steinkjer |
| 55 |  Tromssan lääni | Tromssa |
| 56 |  Finnmarkin lääni | Vesisaari |
Fylkejärjestelmään kuulumaton on omalla erityishallinnollaan Huippuvuoret, jonka johdossa on kuvernööri.
Hallinnollinen jako > Kunnat ja kaupungit

Norjan nykyinen kunnallishallinnon perusyksikkö on kunta (norj. kommune), joita on 356 (2020). Kuntien oikeudet ja velvoitteet eivät eroa sen mukaan, kuuluuko kuntaan kaupunki tai kaupunkeja (norj. by) vai ei. Kaikkiaan 96 kuntaa on saanut kaupunkistatuksen. Kaupungin rajat noudattelevat kunnanrajoja, joten suurkaupunkiin voi kuulua runsaasti maaseutua, Oslossa on laajoja metsiä ja puolet Bergenin kaupungista on vuoristoa. Vuonna 2017 käynnistyneessä kuntauudistuksessa kuntien määrää on tarkoitus vähentää 70:llä.
Talous

Norjan rahayksikkö on kruunu (NOK, krone), joka jakaantuu sataan äyriin (øre). Äyri ei ole käteiskäytössä. Yhdellä kruunulla sai toukokuussa 2019 noin 10,26 eurosenttiä ja yhdellä eurolla vastaasti noin 9,745 kruunua. Norjan ostovoimakorjattu bruttokansantuote on vuonna 2024 noin 461 miljardia dollaria. Vaihtotase on vahvasti ylijäämäinen. Öljystä kertyneet huomattavat omaisuudet ovat antaneet Norjalle luonnollisesti runsaan pelivaran taloutensa hoitoon ja valtiolla on huomattavasti enemmän saamisia kuin velkoja. Norjan työttömyys ja inflaatio ovat matalia.
Norjan öljyvarat ovat nostaneet sen maailman talouksien huipulle: öljynvienti toi puolet vientituloista ja lähes 30 prosenttia valtion tuloistamilloin?. Norja on maailman kuudenneksi suurin öljynviejä Saudi-Arabian, Venäjän, Arabiemiirikuntien, Iranin ja Kuwaitin jälkeen. Norjan öljyrahaston markkina-arvo oli syyskuussa 2024 yli 18 000 000 000 000 Norjan kruunua eli noin 1,5 biljoonaa euroa. Rahastolla Norja varautuu aikaan, jolloin sillä ei ole hyvinvointinsa turvana enää öljyä ja kaasua. Rahasto koostuu osake- ja joukkovelkakirja­sijoituksista. Norja on lisäksi Euroopan alueen suurimpia maakaasun tuottajia, ja se on myös merkittävä alumiinin jalostaja. Noin puolet teollisuudesta keskittyy Oslon ympärille. Öljyn ja maakaasun lisäksi Norjan luonnonvaroihin kuuluvat vesivoima, kupari, nikkeli, rautamalmi, sinkki, lyijy, kala ja puutavara. Merkittävimmät vientituotteet ovat maaöljy, maakaasu, koneet, metallit, kemikaalit ja kala. Viennin suurimpia kohdemaita vuonna 2021 olivat Britannia ja Saksa, joiden osuus Norjan viennistä oli 40 prosenttia. Seuraavaksi suurimmat vientikohteet olivat Alankomaat, Ruotsi ja Ranska. Suurimmat tuontimaat olivat Kiina, Ruotsi ja Saksa.
Etelä-Norjassa harjoitetaan intensiivistä sekataloutta, mutta vain kolme prosenttia maa-alasta on viljelyksessä. Eniten viljeltyä maata on eteläosassa ja jokilaaksoissa. Siellä kasvatetaan maito- ja lihakarjaa, viljaa (ohraa, kauraa ja vehnää), sekä perunoita ja vihanneksia.
Norja kuuluu maailman tärkeimpiin kalastusalueisiin pitkän rantaviivansa ja matalanmeren alueiden takia. Silli on yleisin ja tärkein saaliskala. Sen vuosisaalis vaihtelee, ja huonoina sillivuosina avomereltä pyydystetään sen sijaan mustakitaturskaa. Rannikkovesien tärkeimmät saaliskalat ovat turska, kolja, seiti ja punasimppu. Kalanviljelyä on harjoitettu 40 vuoden ajan, ja siinäkin Norja on maailman johtavia maita. Lohi ja kirjolohi ovat tärkeimmät viljellyt lajit. Turskanviljely on alkanut 2000-luvulla.
Norjassa melkein kaikki sähkö tuotetaan vesivoimalla, ja vesivoimalaitoksia on rakennettu paljon vuorille. Siksi Norja on monessa suhteessa päässyt lähemmäs kestävää kehitystä.
Talous > Liikenne

Norjassa on 98 lentopaikkaa, mutta vain yhdellä on yli kolmen kilometrin kiitotie. Rautatietä on 4 169 kilometriä. Satamakaupungit ovat Bergen, Haugesund, Måløy, Mongstad, Narvik ja Stura.
Julkinen liikenne on tehokasta, junien, bussien ja lauttojen aikataulut on usein suunniteltu sujuvia vaihtoja varten. Junalla pääsee pohjoisessa Bodøhön asti, Ruotsin kautta myös Narvikiin. Bergenin ja Kirkkoniemen väliä kulkee rannikon yhteysalus Hurtigruten.
Norjan yleisen tieverkon pituus on noin 91 600 kilometriä. Osa yleisistäkin teistä suljetaan talvisajaksi, jos ne eivät ole osa keskeisintä tieverkkoa ja talvihoito tulisi erittäin kalliiksi. Tällaiset tiet kulkevat yleensä vuoristoalueilla. Olosuhteiden pakosta tiet voidaan sulkea myös tilapäisesti, yleensä yöajaksi. Huonon ajosään vallitessa on käytössä myös kolonna-ajo: tieosuudella sallitaan vain tienpitäjän avustamien autoletkojen kulku. Letkan keulassa ja perässä ajaa yleensä aura-auto. Osa teistä on maksullisia – tiemaksuja kerätään noin 50 asemalla. Saaristoon ja vuonojen ylitykseen käytetään monin paikoin autolauttoja.
Päätiestöllä on noin 950 tunnelia. Näistä kolme on pituudeltaan yli 10 kilometriä. Vuonna 2000 valmistunut Lærdalin tunneli (24,5 kilometriä, E16) on maailman pisin maantietunneli. Osa tunneleista kulkee meren alla. Eiksundin alittava tunneli (7,8 km, 653) on maailman syvimmällä käyvä maantietunneli. Sen alin kohta sijaitsee 287 metriä meren pinnan alapuolella.
Väestö

| Väestötiedot   vuonna  |
| --- | --- |

Väestönkasvu:  0,33 %
Syntyvyys (2013):  10,8 / 1 000 henkilöä
Kuolleisuus (2013):  9,21 / 1 000 henkilöä
Elinajanodote:  80,44
Lapsikuolleisuus:  3,47 / 1 000 syntymää
HIV:n levinneisyys aikuisväestössä (2009):  0,1 %
Lukutaitoisia:  100 % väestöstä
Ikärakenne
Mediaani-ikä (2013):  40,6 vuotta
0–14-vuotiaat:  18,9
15–64-vuotiaat:  66,2
65 vuotta täyttäneet:  14,9
Tammikuussa 2024 Norjassa oli noin 5,6 miljoonaa asukasta. Vuonna 2024 asukkaista 83,2 prosenttia oli norjalaisia. Muita eurooppalaisia oli 3,6 prosenttia ja muita kuin eurooppalaisia vain kaksi prosenttia.
Vuoden 2024 alussa maassa oli noin 931 000 maahanmuuttajaa. Suurin osa maahanmuuttajista on tullut Puolasta, Ruotsista, Saksasta ja Irakista. 33 prosenttia maahanmuuttajista on saanut Norjan kansalaisuuden.
Väestö > Kielet

Norjan kielestä käytetään kahta kirjoitusmuotoa: bokmålia ja nynorskia. Vuonna 1996 julkaistussa kyselytutkimuksessa 7,5 prosenttia sanoi käyttävänsä nynorskia pääasiallisena kielimuotonaan yksityiselämässään, ja näiden lisäksi viisi prosenttia käytti vaihtelevasti nynorskia ja bokmålia. Kielimuodon käyttö on vahvasti aluesidonnaista: vuonna 1991 peruskoululaisista käytti nynorskia Sognin ja Fjordanen läänissä 96 prosenttia ja Telemarkissa 20 prosenttia, mutta Hedmarkissa vain 0,2 prosenttia.
Saame on virallinen kieli Kautokeinon, Kaarasjoen, Kaivuonon, Lavangenin, Uuniemen, Porsangin, Tenon, Tysfjordin ja Snåsan kunnissa. Norjassa puhutaan kolmea saamelaiskieltä: pohjoissaamea, eteläsaamea ja luulajansaamea. Kveeni (suomen kieli) ja kaksi eri romanikieltä mainitaan Norjan kielipolitiikan määrittelyssä suojeltavina ja elvytettävinä kielinä.