Kuolema Niilillä
Vastaanotto

Caldwell Harpurin lyhyt arvostelu Times Literary Supplementissä 20.11.1937 päättyi toteamukseen: "Hercule Poirot, kuten tavallisesti, kaivaa totuuden esiin, joka on niin ennennäkemätön, että olisi epäreilua, jos tämän arvostelun kirjoittaja edes vihjaisisi jotain sen suuntaan.".
The New York Times Book Review -lehdessä (6.2.1938) Isaac Anderson esitteli juonen alkuasetelman ja sanoi lopuksi: "Lukijalla on oikeus odottaa paljon tällaiselta kaksikolta [Agatha Christie ja Hercule Poirot], eikä hän tule pettymään.".
The Observerissä (14.11.1937) "Torquemada" (Edward Powys Mathers) aloitti toteamalla "Ensimmäisenä tällä viikolla tulee Agatha Christie. Hänen kolmesta viimeisimmästä romaanistaan kaksi ei ollut täysosumia, mutta Kuolema Niilillä on jälleen sellainen." Hän esittelee juonen alkuasetelman ja jatkaa sitten: "Kauheita asioita tapahtuu ja – ilman että Christie keskeyttäisi tarinansa esittääkseen haasteen Poirotille – hän antaa Poirotin tehdä yhteenvedon johtolangoistaan yhdessä ainoassa kappaleessa 60 sivua ennen loppua. Vasta sen jälkeen eläkkeellä oleva väsymätön etsivä päättää kertoa totuuden, ja lukija on vihainen itselleen. Kun Poirot kertoo totuuden, vihastus jää ihailun varjoon. Toinen toistaan seuranneet ruumiit ovat näissä kuolonkekkereissä täysin loogisia. Vedenpitävä alibi on kerta kaikkiaan loistava ja ilman Poirotia se olisi jäänyt myös vedenpitäväksi. Se ei ole sen epätodennäköisempi kuin ylipäätään tällainen tapahtumaketju kertomakirjallisuudessa. Eikä se perustu niinkään lukijan hämäämiseen vaan lähes yhteen ainoaan huolellisesti sommiteltuun tapahtumaan." Hän päätti arvostelun: "Vaikka ympäristön kuvaus on toissijaista, se on pätevää."
The Scotsmanissä todettiin 11.11.1937: "Agatha Christien romaani, varsinkin kun pääosassa on Hercule Poirot ”harmaine aivosoluineen”, on aina huomionarvoinen tapahtuma. On makuasia, onko kirjailija ylimielinen antaessaan yllättävän käänteen päätösluvuille, mutta toisaalta voidaan sanoa hänen pelaavan reilua peliä. Kuolema Niilillä -romaanissa arvoituksen ratkaisu ei kuitenkaan tule niin suurena yllätyksenä, mihin Christien vannoutuneet ihailijat ovat tottuneet. Ei ainakaan jos on lukenut huolellisesti erään tietyn luvun ja on halukas seuraamaan Poirotin eräitä vihjeitä niiden loogiseen päätökseen. Osaako lukija arvata, kuka murhaaja on – ja tällä tarkoitan murhan tekotapaa – onkin kokonaan toinen asia. Joka tapauksessa tämä on todellakin ratkaisemisen arvoinen tapaus." Arvostelu päättyi sanoihin: "Christie on jälleen kerran punonut mitä nerokkaimman juonen, joka on täynnä häiritseviä tekijöitä ja olosuhteita, ja sitten esittänyt kaiken sellaista arvostavalle lukijakunnalle.
E. R. Punshon aloitti The Guardianin arvostelunsa 10.12.1937 sanomalla: "Jos haluaa arvioida, onko romaanikirjailija todella lahjakas kirjailija, niin usein kannattaa kiinnittää huomio siihen, miten sivuhenkilöt – joiden luomiseen kirjailija todennäköisesti ei perehdy niinkään tarkasti – käsitellään romaanissa ja ovatko he todella aitoja, eläviä henkilöitä. Christiellä se onnistuu aina hyvin, ja tuskin koskaan paremmin kuin tässä romaanissa." Hän jatkoi kuvailemalla eräitä henkilöitä ja sanoi sitten: "kaikki nämä ja myös heidän matkustajakumppaninsa on kuvailtu selkeästi ja nasevasti – myös silloin kun he ovat enemmän henkilötyyppejä kuin henkilöitä, ja siten ilman sitä täyteläisyyttä, jota löytyy Dickensin tai Thackerayn romaaneista." Lopuksi hän totesi: "Poirotin harmaat solut joutuivat todellakin tekemään kokopäivätyön hänen ratkaistessaan arvoitusta. Huolellisesti punotut alibit tuntuvat kiehtovan Christietä ja tälläkin kertaa hänellä on mitä parhaimmat mahdollisuudet näyttää taitonsa niiden punomisessa. Vikoja hakeva kriitikko voisi tosin ihmetellä, onko Poirot muuttumassa liian salailevaksi kun hän salaa esimerkiksi sellaisen tärkeän johtolangan kuin luodinreikä pöydässä. Jos lukijan on tarkoitus nauttia kaikesta, hänen myös pitäisi tietää kaikki."
Mary Dell kirjoitti Daily Mirrorissa 11.11.1937: "Agatha Christie on kerta kaikkiaan loistava. Tavallisesti jos juoni on hyvä, niin sitten on jotain vikaa tyylissä tai henkilöhahmoissa. Mutta Christie – tästä löytyvät kaikki ensiluokkaisen kirjan ainekset."
Robert Barnard: "Kuuluu kärkikymmenikköön, vaikka ratkaisu onkin äärimmäisen monimutkainen. Tyypillinen kolmiodraama, tällä kertaa risteilyaluksella Niilillä. Jokseenkin vähän paikallisväriä, mutta muutamia hyviä karikatyyrejä – jota elokuvassa hyödynnettiin hyvin. Vakoilijat ja agitaattorit alkavat ilmestyä Christien ennen niin pudasverisiin salapoliisiromaaneihin, sillä maailma oli vähitellen ajautumassa sotaa kohti."