stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puumala-virus

| Puumala-virus> Virusten luokittelu |
| --- | --- |
Kunta::  Virukset
Heimo::  Bunyaviridae
Suku::  Hantavirukset
Laji::  Puumala orthohantavirus
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puumala-virusta levittävä metsämyyrä
Puumala-virus on hantaviruksiin kuuluva virus. Sitä esiintyy etenkin Pohjois-Euroopassa ja se aiheuttaa ihmiselle myyräkuumetta, joka on kuin lievä muoto Korean verenvuotokuumeesta eli HFRS:stä. Puumala-virus on ainoa Suomessa tavattava hantavirus.
Puumala-virus tarttuu ihmiseen yleensä hengitysteitse aerosolina metsämyyrän eritteistä. Kerran tartunnan saatuaan ihminen saa Puumala-virusta vastaan pysyvän tai ainakin pitkäaikaisen immuniteetin.
Puumala-viruksen löysivät, eristivät ja nimesivät vuonna 1980 suomalaiset virustutkijat Markus Brummer-Korvenkontio ja Antti Vaheri. Virus on nimetty löytöpaikkansa Puumalan mukaan.
Sidney Lumet

| Sidney Lumet |
| --- | --- |
 Sidney Lumet Toronton elokuvajuhlilla vuonna 2007.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. kesäkuuta 1924 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kuollut: 9. huhtikuuta 2011 (86 vuotta) New York, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Palkinnot
 Oscar-palkinto elämäntyöstä 2005 Kultainen karhu 1957 Golden Globe 1976 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Sidney Lumet [luː'mɛt] (25. kesäkuuta 1924 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat – 9. huhtikuuta 2011 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja.
Ura

Sidney Lumet oli mukana elokuvien tekemisessä 1930-luvun lopusta lähtien. Hän työskenteli monen suuren elokuvatähden kanssa, mukaan lukien Henry Fonda, Marlon Brando, Lauren Bacall, Ingrid Bergman, Katharine Hepburn, Paul Newman, Sean Connery ja Al Pacino. 40 elokuvaa ohjannut Lumet oli 1900-luvun jälkipuoliskon merkittävimpiä ohjaajia.
Lumet oli neljästi ehdolla parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon saajaksi, elokuvista Valamiesten ratkaisu (1957), Hikinen iltapäivä (1975), Kasvot kuvaruudussa (1976) ja Ratkaisun hetki (1982). Oscar-kunniapalkinnon elämäntyöstään hän sai vuonna 2005. Hänen tunnetuimpiin ohjauksiinsa kuuluvat myös Pitkän päivän matka yöhön (1962), joka perustuu Eugene O’Neillin kirjoittamaan samannimiseen näytelmään, Serpico – kadun tiikeri (1973) ja Agatha Christien romaaniin perustuva Idän pikajunan arvoitus (1974).
Lumet kirjoitti vuonna 1995 kirjan Elokuvan tekemisestä (Like, 2004, alkuteos: Making Movies), jossa hän kertoo elokuvan tekemisen monista vaiheista.
Yksityiselämä

Sidney Lumet syntyi puolanjuutalaisille siirtolaisvanhemmille Philadelphiassa. Perhe asettui kuitenkin Lower East Siden juutalaiskortteliin New Yorkiin. Hän opiskeli Columbian yliopistossa ja palveli Yhdysvaltain armeijassa toisen maailmansodan aikaan.
Lumet oli naimisissa neljä kertaa: vuosina 1949–1954 Rita Gamin kanssa, 1956–1963 Gloria Vanderbiltin kanssa, 1963–1978 Gail Lumet Buckleyn kanssa ja vuodesta 1980 eteenpäin Mary Gimbelin kanssa. Hänellä oli kaksi lasta Gail Buckleyn kanssa.
Sidney Lumet sairasti imusolmukesyöpää. Hän oli kuollessaan 86-vuotias.
Valikoitu filmografia

1970-luvulla: Suuri kaappaus, Serpico – kadun tiikeri, Hikinen iltapäivä, Kasvot kuvaruudussa.
1980-luvulla: Murhaleikki, Ratkaisun hetki, Valtapeli, Ankea aamu, Perheyritys.
1990-luvulla: Muukalainen keskellämme, Gloria.
Valamiesten ratkaisu (12 Angry Men, 1957)
Viattomuuden kukka (Stagestruck, 1958)
Käärmeennahkatakki (The Fugitive Kind, 1960)
Pitkän päivän matka yöhön (Long Day’s Journey into Night, 1962)
Panttilainaaja (The Pawnbroker, 1964)
Pommin varjossa (Fail-Safe, 1964)
Kukkula (The Hill, 1965)
Ryhmä (The Group, 1966)
Puhelu vainajalle (The Deadly Affair, 1967)
Lokki (The Sea Gull, 1968)
Serpico – kadun tiikeri (Serpico, 1973)
Lovin' Molly (1974)
Idän pikajunan arvoitus (Murder on the Orient Express, 1974)
Hikinen iltapäivä (Dog Day Afternoon, 1975)
Kasvot kuvaruudussa (Network, 1976)
Hevonen (Equus, 1977)
Taikuri Oz (The Wiz, 1978)
Vallan terällä (Prince of the City, 1981)
Ratkaisun hetki (The Verdict, 1982)
Danielin kirja (Daniel, 1983)
Garbon jäljillä (Garbo Talks, 1984)
Ankea aamu (The Morning After, 1986)
Elämänä pakotie (Running on Empty, 1988)
Perheyritys (Family Business, (1989)
Lain pyöveli (Q & A, 1990)
Syyllinen (Guilty as Sin, 1993)
Night Falls on Manhattan (1997)
Gloria (1999)
Strip Search (2004)
Guilty – uskomaton oikeudenkäynti (Find Me Guilty, 2006)
Kirjat

Elokuvan tekemisestä, suom. Petri Stenman, Like, 2004 (alkuteos: Making Movies, 1995)
Kirjallisuutta

Timonen, Lauri: ”Amerikkalaisen neuroosin ytimessä – Sidney Lumetin elokuvat kaltevalla pinnalla”. Filmihullu 2/2006.
Aiheesta muualla

Sidney Lumetin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Sidney Lumet Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sidney Lumet Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Juuso Akkanen

| Juuso Akkanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. joulukuuta 1983 (ikä 41) Rauma, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Aku, Peto
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  183 cm
Paino:  92 kg
Seura
Seura:  Karjalan Kopla
Sarja:  II-divisioona
Pelinumero:  47
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2001–2010
Aik. seurat:  Lukko (SML) UJK (Mestis) VEU Feldkirch (EBEL) Salamat (Mestis) VT-HT (S-S) Jokipojat (Mestis) Ilves (SML) TPS (SML) Jukurit (Mestis)
Juuso Akkanen (s. 22. joulukuuta 1983 Rauma) on suomalainen jääkiekkopuolustaja ja -valmentaja. Hän on pelannut SM-liigassa yhteensä 63 runkosarja- ja kaksi liigakarsintaottelua tehopistein 1+6=7 ja keräten yhteensä 63. Akkanen on pelannut suurimman osan urastaan kuitenkin Mestiksessä. Hänestä tuli kaudella 2017–2018 sarjan kaikkien aikojen toiseksi eniten runkosarjaotteluita (500) pelannut pelaaja Aki Keinäsen jälkeen. Akkanen voitti Mestiksen mestaruuden Mikkelin Jukureissa vuosina 2013 ja 2015. Hän pelasi urallaan myös yhden kauden Itävallassa. Akkanen oli pelityyliltään puolustava puolustaja, joka osasi pelata myös melko fyysisesti. Hänellä oli myös varsin kova laukaus.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Suomi 2001 | jääkiekko |  |
Akkanen edusti Suomea alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2001, jolloin hän voitti pronssia. Yhteensä Akkanen pelasi 17 poikien maaottelua.
Muuta

Akkanen työskentelee nykyään yhteyspäällikkönä Smile Henkilöstöpalveluissa. Hän harrasti lapsena myös jalkapalloa ja kokeili myös hiihtoa.
Jussi Rynnäs

| Jussi Rynnäs |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. toukokuuta 1987 (ikä 37) Pori, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Rynkky, Tissi-Jussi, Tissos, The Bus
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  196 cm
Paino:  98 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2009–2021
Seurat:  Ässät (SML) Toronto Marlies (AHL) Reading Royals (ECHL) Toronto Maple Leafs (NHL) Oulun Kärpät (SML) Texas Stars (AHL) Dallas Stars (NHL) Ak Bars Kazan (KHL) Krefeld Pinguine (DEL) Linköping HC (SHL) Södertälje SK (Allsv.)
Jussi Mårten Alarik Rynnäs (s. 22. toukokuuta 1987 Pori) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkomaalivahti.
Ura > Seuraura > Junioriura

Rynnäs on Porin Ässien kasvatti. Hän puki seuran paidan SM-liigassa ensimmäisen kerran kaudella 2005–2006 toimien yhdeksässä ottelussa luukkuvahtina, mutta pelasi kauden lähinnä Ässien A-nuorissa. Hän puki myös yhteen SM-liigan playoff-otteluun, mikä oikeutti Rynnäksen voittamaan kauden päätteeksi SM-hopeaa. Toukokuussa 2006 hän teki vuoden mittaisen SM-liigasopimuksen Ässien kanssa. Kaudella 2006–2007 Rynnäs puki yhteen SM-liigan runkosarjaotteluun.
Kesällä 2007 Rynnäs ei mahtunut enää Ässien A-nuorten joukkueeseen, joten hän aloitti kautensa III-divisioonajoukkue Kankaanpään Jääkarhuissa. Rynnäs oli jo lopettamassa uraansa varusmiespalveluksen jälkeen, kunnes hänet kutsuttiin kesken kauden 2007–2008 takaisin Ässien A-nuoriin, joille Rynnäs torjui kauden päätteeksi SM-hopeaa. Huhtikuussa 2008 hän teki 1+1-vuotisen jatkosopimuksen Ässien kanssa.
Ura > Seuraura > Ensimmäiset miesten pelit ja nousu Ässien ykkösmaalivahdiksi

Ässien maalivahtivalmentaja Kari Lehtonen olisi halunnut Rynnäksen Ässien vakituiseen maalivahtikaksikkoon jo kaudeksi 2008–2009, mutta päävalmentaja Alpo Suhonen oli eri mieltä ja Rynnäs pelasi kautensa lainalla alemmissa sarjoissa kasvamassa korkoa. Hän aloitti kautensa Mestis-joukkue Vaasan Sportissa paikkaamassa kakkosmaalivahti Mikko Rossin loukkaantumista. Rynnäs pelasi Sportissa yhden ottelun ja siirtyi marraskuussa tammikuun 2009 puoliväliin asti kestäneellä sopimuksella Suomi-sarjajoukkue Forssan Palloseuraan. Hän lähti joukkueesta kuitenkin jo vuodenvaiheessa siirryttyään loppukaudeksi sarjatasoa ylemmäs Kiekko-Vantaaseen. Rynnäs nousi joukkueen ykkösmaalivahdiksi. Hän oli runkosarjan lopulla ajoittain pahasti tuuliajollakin, mutta kuului pudotuspeleissä koko Mestiksen parhaimpiin maalivahteihin. Rynnäs puki kauden aikana myös neljään SM-liigaotteluun. Maaliskuussa 2009 Ässät käytti hänen sopimuksessaan olleen option ja teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Rynnäksen kanssa.
Kauteen 2009–2010 Rynnäs lähti Ässien kakkosmaalivahtina Eero Kilpeläiselle. Kilpeläinen suoritti jääkiekon ohella varusmiespalvelustaan ja jakoi Rynnäksen kanssa varsin tasaisesti torjuntavastuuta. Rynnäs teki SM-liigadebyyttinsä kauden neljännessä ottelussa 19. syyskuuta 2009 vieraissa Espoo Bluesia vastaan. Hän torjui Ässien voittomaalikilpailussa 2–3-voittoon päättyneessä ottelussa 31 kertaa. Liigauransa ensimmäisen nollapelin Rynnäs torjui 12. joulukuuta 2009 JYPiä vastaan. Hänet palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kolmen tähden tähtipelaajana. Rynnäs nousi kauden mittaan Kilpeläisen ohi Ässien ykkösmaalivahdiksi. Hän pelasi tulokaskautensa aikana yhteensä 31 ottelua torjuen niissä kolme nollapeliä. Rynnäksellä oli koko SM-liigan paras torjuntaprosentti (92,9). Hän oli kauden päätteeksi ehdolla SM-liigan parhaalle tulokkaalle myönnettävän Jarmo Wasaman muistopalkinnon voittajaksi, mutta palkinto meni HIFK:n Mikael Granlundille. Joulukuussa 2009 Rynnäs teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Ässien kanssa.
Ura > Seuraura > Pohjois-Amerikan vuodet 2010–2013

Keväällä 2010 SM-liigan runkosarjan päätyttyä kuusi NHL-seuraa (Dallas, Minnesota, Montréal, Philadelphia, Phoenix ja Toronto) tekivät Rynnäkselle tarjouksen. Hän valitsi lopulta joukkueekseen Toronto Maple Leafsin, jonka kanssa Rynnäs teki kaksivuotisen tulokassopimuksen. Seuravalinnan taustalla oli mm. François Allairen maalivahtivalmennus. Rynnäs pelasi ensimmäisen sopimuskautensa 2010–2011 kokonaan farmijoukkue Toronto Marliesissa AHL:ssä, jossa Rynnäs pelasi tulokaskautensa aikana 30 runkosarjaottelua. Hänet valittiin marraskuussa 2010 AHL:n viikon pelaajaksi viikolla 45. Rynnästä haittasi kauden aikana myös sormimurtuma.
Kaudella 2011–2012 Rynnäs pelasi kolmella eri sarjatasolla. Hän pelasi suurimman osan otteluistaan farmijoukkue Marliesissa, jossa pelejä kertyi 22. Rynnäs haki kauden aikana vauhtia myös ECHL-joukkue Reading Royalsista tammi-helmikuussa 2012. Hän pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa kauden loppupuolella 27. maaliskuuta 2012, jolloin Maple Leafs kohtasi kotiottelussa Carolina Hurricanesin. Hänet nostettiin NHL-kokoonpanoon pikahälytyksellä James Reimerin loukkaantumisen vuoksi, ja hänet vaihdettiin maalille Jonas Gustavssonin tilalle ottelun toisessa erässä Carolinan johtaessa 3–0. Ottelu päättyi samoihin lukemiin. Toisessa NHL-ottelussaan Rynnäs pelasi loukkaantumisten vuoksi aloittavana maalivahtina 29. maaliskuuta 2012 Philadelphia Flyersia vastaan. Ottelu päättyi Maple Leafsin 7–1 -tappioon ja Rynnäksen torjuntaprosentti oli 76,7. Rynnäs kärsi kauden aikana nilkkavammasta ja aivotärähdyksestä.
Toronto solmi Rynnäksen kanssa vuoden jatkosopimuksen heinäkuussa 2012. Kaudella 2012–2013 Rynnäs pelasi 21 ottelua Toronto Marliesissa torjuntaprosentilla 90,8. Helmikuussa 2013 hän pelasi uransa kolmannen NHL-ottelun, kun ykkösvahti James Reimer loukkaantui. Rynnäs vaihdettiin maaliin Toronton vierasottelussa Tampa Bay Lightningia vastaan, kun ottelua oli jäljellä 12 minuuttia. Hän piti maalinsa puhtaana torjuen kuusi kertaa. Rynnäs seurasi vaihtoaitiosta kaksi ottelua, kunnes hänet lähetettiin takaisin AHL:ään. Rynnäksen kauden jättivät jälleen hieman repaleiseksi loukkaantumiset, sillä hän kärsi nivusvaivoista ja hänen edelliskauden nilkkavammansa uusiutui.
Ura > Seuraura > Paluu Suomeen

Rynnäksen sopimus Toronton kanssa päättyi kauteen 2012–2013, eikä hän saanut miltään joukkueelta uutta haluamaansa yksisuuntaista sopimusta. Rynnäs palasi näin ollen Eurooppaan ja siirtyi kaudeksi 2013–2014 kaksivuotisella sopimuksella SM-liigajoukkue Oulun Kärppiin. Hänet valittiin SM-liigan joulukuun 2013 kuukauden pelaajaksi.
Ura > Seuraura > Paluu Yhdysvaltoihin

Heinäkuussa 2014 Dallas Stars solmi sopimukset vapaiden agenttien ruotsalaisen Anders Lindbäckin (yksi vuosi) ja Jussi Rynnäksen (kaksi vuotta) kanssa. Alkukaudesta kakkosmaalivahdin paikka meni Lindbäckille, mutta tämän käytettyä omat näytönpaikkansa melko kehnosti, Dallas lähetti hänet joulukuussa waiver-listan kautta farmiin ja kutsui Rynnäksen AHL:stä. Ensimmäisellä NHL-jaksollaan Rynnäs pääsi pelaamaan yhden kokonaisen ottelun ja hänet vaihdettiin toisessa kentälle Kari Lehtosen tilalle. Kahden viikon NHL-jakson jälkeen Rynnäs lähetettiin takaisin farmiin ja Lindbäck nostettiin hänen tilalleen. Helmikuussa Rynnäs sai toisen kerran kutsun ylös, mutta tällä kertaa visiitti kesti vain kolme päivää eikä Rynnäkselle herunut peliaikaa. Sen sijaan Dallas kauppasi Lindbäckin yhdessä vuoden 2016 kolmannen kierroksen varausvuoron kanssa Buffalo Sabresille ja sai vaihdossa Jhonas Enrothin. Loppukauden Rynnäs vietti AHL-joukkueen maalivahtina. Kesäkuussa 2015 Rynnäs ja Dallas Stars purkivat sopimuksen toisesta kaudesta ja Rynnäs oli vapaa siirtymään toiseen seuraan. NHL-seurojen taholta ei ilmennyt mitään kiinnostusta, joten osoitteeksi valikoitui KHL:n huippuseuroihin lukeutuva Ak Bars Kazan.
Kaudeksi 2016–2017 Rynnäs siirtyi kaksivuotisella sopimuksella takaisin Oulun Kärppiin. Rynnäs loukkaantui pitkäkestoisesti syyskaudella 2017 pelattuaan sitä ennen varsin kohtuullisesti ja yli kymmenen peliä, joissa hänen torjuntaprosenttinsa oli yli 91.
Ura > Maajoukkueura

Rynnäs edusti Suomen A-maajoukkuetta vuoden 2013 Karjala-turnauksessa, jossa hän pelasi yhden ottelun. Rynnäksen A-maajoukkuedebyytti tapahtui turnauksen avausottelussa 7. marraskuuta 2013 Venäjää vastaan. Hän torjui Suomelle 3–4-voiton ja torjui ottelussa 20 kertaa.
Muuta

Kaudella 2009–2010 Ässien pelaajien keskinäisen vedonlyönnin seurauksena kasvatetut viikset aikaansaivat median kiinnostusta Rynnästä kohtaan ja Rynnäksen viiksien "pelastamiseksi" perustettiin Facebook-yhteisö, ”Pelastakaa Jussi Rynnäksen viikset” (myöhemmin ”R.I.P Jussi Rynnäksen viikset”).
Ennen kauden 2010–2011 alkua Rynnäs sai huomiota Kanadan suurimmassa englanninkielisessä sanomalehdessä The Globe and Mailissa maskinsa erikoisten kuvien ansiosta.
Aiheesta muualla

Jussi Rynnäs The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Jussi Rynnäs Eurohockey.com. (englanniksi)
Jussi Rynnäs Legends of Hockey -sivustolla (englanniksi)
Jussi Rynnäs Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
Framin retkikunta Jäämerelle

Fram ahtojäissä.
Framin retkikunta Jäämerelle oli norjalaisen Fridtjof Nansenin yritys purjehtia jäitä kestävällä erikoisrakenteisella Fram-laivalla pohjoisnavalle. Retkikunta lähti liikkeelle 24. kesäkuuta 1893, ja sen tarkoituksena oli purjehtia Framilla kiinni jäihin ja kulkeutua pohjoisnavalle jäiden kuljettamana. Parissa vuodessa selvisi, että yritys kestäisi liian kauan ja jäät saattaisivat viedä aluksen sivuun pohjoisnavasta. Nansen ja Hjalmar Johansen lähtivät 14. maaliskuuta 1895 reillä kohti pohjoisnapaa. Matka oli kuitenkin vaikea, eivätkä he päässeet pohjoisnavalle. Paluumatkalla he rakensivat talvimajan Frans Joosefin maahan. Keväällä he lähtivät etelään ja törmäsivät 17. kesäkuuta 1896 Frederick George Jacksonin johtamaan brittiretkikuntaan, jonka avulla he pääsivät takaisin Norjaan. Nansen ja Johansen olivat Norjassa elokuussa ja jäistä vapautunut Fram vain viisi päivää myöhemmin.
Fram

Naparetkeiljät olivat huomanneet, että jää nostaa alusta ylöspäin; Fram rakennettiin näiden huomioiden pohjalta. Tarkoitus oli, että laiva ajelehtisi jäiden mukana ja veisi tutkimusmatkailijat pohjoisnavalle. Laiva oli suunniteltu kestämään jäiden puristusta ja nousemaan jäissä ylöspäin, ei rutistumaan. Aluksen runko oli kaksinkertainen ja pyöreä sekä sileä, ja uloin runko kaksoislaudoitettu. Uloin laudoitus oli eteläamerikkalaisesta lujasta puusta tehty ”jäänahka”. Myös sisäosien tukirakenteet suunniteltiin rungon vahvistamiseksi.
Fram oli ensimmäinen varta vasten naparetkeilyyn tarkoitettu alus. Seinät oli lämpö- ja kosteuseristetty muun muassa huovalla ja korkilla toisin kuin aikaisemmissa naparetkilaivoissa, joissa kosteus pääsi sisään. Miehillä oli eristyksen ansiosta mukavat olot sisällä, vaikka ulkona olisi kova pakkanen.
Alukseen varastoitiin tarvikkeita nimenomaan paikallaan oleskelua varten. Laivassa oli viiden vuoden tarvikkeet 13 miehelle. Aluksessa oli yksinkertainen purjesysteemi, jotta pienikin miehistö pystyisi sitä käsittelemään. Tämän lisäksi laivassa oli vielä höyrykone. Framin rakennutti laivanrakentaja Colin Archer.
Jäissä

Nansen lähti purjehtimaan Framilla kohti pohjoisnapaa 24. kesäkuuta 1893. Syksyllä meri alkoi jäätyä, ja miehet jännittivät sitä, miten alukselle kävisi. Kasautuva ahtojää puristi metelin säestämänä päiväkaupalla alusta, ja sen pelättiin särkyvän. Fram kesti jään puristuksen niin kuin oli suunniteltukin ja nousi jään pinnalle.
Kiinni jäätyneessä laivassa miehistö oli toimettomana paikoillaan. Miehet kävivät välillä jäällä, mutta suurimman osan ajastaan he viettivät pelaamalla korttia, laulamalla, lukemalla kirjoja ja laittamalla ruokaa. Samaan aikaan tehtiin myös jää- ja säähavaintoja sekä mitattiin Jäämeren syvyyttä.
Rekiretki kohti pohjoista

Laiva eteni välillä hyvin hitaasti kohti pohjoisnapaa ja välillä jopa täysin päinvastaiseen suuntaan. Joulun aikaan 1894 Nansen laski, että heillä menisi 7–8 vuotta pohjoisnavalle pääsemiseksi ja oli mahdollista, että he kulkisivat jopa kokonaan sivuun pohjoisnavasta. Nansen teki lopulta päätöksen, että hän lähtisi yrittämään pohjoisnavalle suksin. Hän tiesi pystyvänsä jättämään aluksen Otto Sverdrupin johtoon, kun hän itse lähtisi Hjalmar Johansenin kanssa kohti napaa. He lähtivät alukselta 26. helmikuuta 1895.
Ensimmäinen yritys epäonnistui, kun reet olivat liian painavia ja olosuhteet turhan vaativat. Toinenkin yritys epäonnistui, mutta he pääsivät lopulta matkaan 14. maaliskuuta. Aluksi matkanteko oli helppoa, kun jää oli tasaista, mutta sitten he tulivat alueelle, jossa oli ahtojäätä röykkiöinä. Jääröykkiöt, tuuli ja pakkanen alkoivat hidastaa matkaa. Jääsolia, harjanteita ja lohkareita oli loputtomiin. Reet kaatuivat ja niitä oli kannettava jäälohkareiden yli, mikä oli äärimmäisen väsyttävää. Koirat uupuivat ja miehet vetivät itse rekensä. Ruumiista haihtunut kosteus muutti vaatteet koviksi panssareiksi, ja vaatteet hiersivät hihansuihin syvät haavat. Päivällä syntyi yöllä jäätyviä jään läpi tunkeutuvia porevesiä, joiden kohdalla ei ollut jäätä tai se oli ohutta. Jää paheni pohjoista kohti mennessä. Kaiken lisäksi matkaajat huomasivat jäänalaisen merivirran puskevan heitä vastaan.
Lopulta he etenivät vain muutamia kilometrejä päivässä alkuperäisen 20 kilometrin sijaan. Päivä päivältä Nansenia alkoi epäilyttää yhä enemmän päästäisiinkö pohjoisnavalle. Miehet kulkivat kohti pohjoista 26 päivässä yhteensä 200 kilometriä, ja olivat lopulta 8. huhtikuuta 1895 leveyspiirillä 86° 4′ eli 360 kilometrin päässä pohjoisnavasta..
Talvehtiminen

Paluumatka reillä aallokkoa muistuttavien jääröykkiöiden keskellä oli menomatkaa pahempi. Nyt kaiken lisäksi kevät sulatti jäätä. Uusi lumi oli sohjoa, ja suuria railoja avautui joskus jäälauttojen väliin. Railoihin jäätynyt uusi jää oli liian ohutta reille, mutta pystyisi repimään kajakit. Ruokatarpeet ja erityisesti koiranruoka alkoivat loppua. Heikoimpia koiria jouduttiin tappamaan vahvemmille ruoaksi. Kesäkuun puolivälissä oli jäljellä enää kolme koiraa, ja miehet vetivät rekiään itse tekemillään valjailla. Naparetkeilijät onnistuivat löytämään talvehtimispaikan Frans Joosefin maan pohjoisosasta, minne he purjehtivat kajakeilla, kun viimeisetkin koirat oli ammuttu ja syöty.
Nansen ja Johansen rakensivat talvimajan mudasta, kivistä ja sammalista. Maja muistutti hieman eskimojen käyttämiä talvimajoja. Majassa oli kalusteina muun muassa jääkarhujen taljoja. Sitä valaistiin ja lämmitettiin mursun rasvaa polttavalla kynttilämäisellä lampulla. Miehet metsästivät jääkarhuja ja metsästivät mursuja ja tekivät työkaluja itse puusta ja luista. Talven myrskyaikana retkikunta oli sisällä ja nukkui jopa 20 tuntia. Aikaa tapettiin muistelemalla kotiaikojen mukavuuksia, kirjoja ja saippuaa. Hyvillä ilmoilla he ihailivat revontulia.
Takaisin kotiin

Keväällä retkikunta lähti reillä ja kajakeilla liikkeelle kohti Frans Joosefin maan eteläisempiä saaria. He kohtasivat sattumalta 17. kesäkuuta 1896 Frederick George Jacksonin johtaman brittiläisen naparetkikunnan. He sopivat, että Nansen ja Johansen palaisivat brittien mukana Norjaan. He olivat takaisin Norjassa elokuussa 1896, jolloin oli myös jo tiedossa, että Fram oli turvassa. Se oli ajautunut lähelle Spitsbergeniä ja lähtenyt purjehtimaan takaisin Norjaan vapauduttuaan jäistä. Fram ja koko sen miehistö olivat Norjassa vain viisi päivää Nansenin ja Johansenin jälkeen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Framiin ja Nanseniin liittyvää materiaalia Internet Archivessa
Framin piirustukset.
Framin reitti.
Nansen ja Johansen lähdössä koiravaljakkoineen kohti pohjoisnapaa.
Nansen lähimpänä pohjoisnapaa.
Nansenin talvimaja.
Markus Brummer-Korvenkontio

Markus Aron Kristian Brummer-Korvenkontio (11. maaliskuuta 1931 Helsinki — 20. lokakuuta 2024 Espoo) oli suomalainen virustutkija, arvonimeltään professori. Yhdessä työtovereittensa kanssa hän löysi Uukuniemi-viruksen ja osoitti, että Afrikasta kulkeutunut Sindbis-virus aiheuttaa ns. pogostan taudin. Hänen merkittävimmäksi löydökseen on sanottu myyräkuumetta aiheuttavan Puumala-viruksen löytämistä.
Brummer-Korvenkontio valmistui ylioppilaaksi Suomalaisesta normaalilyseosta ja opiskeli sen jälkeen filosofian kandidaatiksi pääaineenaan biologia ja jatkoi sen jälkeen opintojaan lääketieteessä valmistuen myös lääkäriksi. Hän erikoistui tutkimaan zoonooseja eli eläinkunnasta ihmiseen tarttuviin tauteihin ja niiden aiheuttajiin sekä välittäviin eläimiin. Hän työskenteli Helsingin yliopiston virusopin laitoksella sekä Tvärminnen eläintieteellisellä asemalla. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1993.
Brummer-Korvenkontio oli myös bibliofiili, keskittyen kotimaisiin kuvitettuihin lastenkirjoihin. Kokoelmansa hän lahjoitti Kansalliskirjastolle, jossa se tunnetaan ns. Brummeriana-kokoelmana. Siinä oli yli 20 000 nimikettä lastenkulttuurista 1500-luvulta lähtien.
Liigacup 2008

Ottelu KuPS–HJK 11. maaliskuuta Magnum Areenalla Kuopiossa.
Liigacup pelattiin 12. kertaa keväällä 2008. Mukana olevat kaikki 14 liigajoukkuetta jaettiin kahteen alkulohkoon, jotka pelattiin yksinkertaisena sarjana eli jokainen joukkue pelasi alkulohkovaiheessa kuusi ottelua. Kummastakin alkulohkosta neljä parasta selvisi jatkopeleihin. Lopulta mestaruuden vei Turun Inter.