stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Zen
Zenin historia

Perimätiedon mukaan intialainen munkki Bodhidharma (japaniksi Daruma) toi buddhalaisuuden 500-luvulla Kiinaan, jossa se kohtasi kiinalaisen uskontoperinteen, lähinnä sen taolaisen muodon, ja otti siitä vahvasti vaikutteita. Kiinassa zenin kulta-ajan sanotaan kestäneen 700-luvusta 1200-lukuun eli Tang-dynastiasta Song-dynastiaan asti. Tunnettuja kiinalaisia chán-mestareita ovat muun muassa Dajian Huineng (638–713), Linji Yìxuán (k. 866), Maallikko Pang (740–808) ja Zhàozhōu Cōngshěn (778–897). Huinengin tullessa kuudenneksi patriarkaksi chán jakautui eteläiseen (’äkillisen valaistumisen koulukunta’) ja pohjoiseen (’asteittaisen valaistumisen koulukunta’) koulukuntaan, joista eteläinen koulukunta on jäljellä nykyisin. Kiinalainen zen jakautui 800-luvun kuluessa ’viiteen huoneeseen’ eli caodong, linji, guiyang, fayan ja yunmen-koulukuntiin, joista useimmat saavat nimensä koulukunnan perustaneesta opettajastaan. Näistä vain linji ja caodong ovat edelleen olemassa linjin sulautettua muut koulukunnat itseensä.
Kiinasta zen levisi edelleen Koreaan ja Japaniin sekä pääosin Japanista länsimaihin. Ensimmäinen japanilainen zen-mestari oli Myōan Eisai (1141–1215), joka perusti japanilaisen rinzain. Eräs hänen oppilaistaan oli hetkellisesti myös Eihei Dōgen (1200–1253), joka perusti myöhemmin sōtō-koulukunnan opiskeltuaan zeniä ensin myös Kiinassa caodong-opettajan alaisuudessa. Japanilaisesta zenistä vähemmän tunnettuja ovat ōbaku- ja fuke-koulukunnat, jotka myös sulautuivat rinzaihin.
Länsimaissa tunnetuin korealainen seon-opettaja lienee Seung Sahn (1927–2004). Länsimaissa toimineista tai vielä opettavista zen-opettajista tunnettuja ovat muun muassa Robert Aitken (sōtō/rinzai), Charlotte Joko Beck (Ordinary Mind/sōtō), Taisen Deshimaru (sōtō), Philip Kapleau (sōtō/rinzai), Dainin Katagiri (sōtō), John Daido Loori (sōtō/rinzai), Taizan Maezumi (sōtō/rinzai), Soen Nakagawa (rinzai), Joshu Sasaki (rinzai), Shunryu Suzuki (sōtō), vietnamilainen thien-opettaja Thich Nhat Hanh ja Hakuun Yasutani (sōtō/rinzai). Suurimpia länsimaisia zen-organisaatioita ovat muun muassa Thích Nhất Hạnhin Luumukylä-luostari (thien), yhdysvaltalaiset San Francisco Zen Center (sōtō), Seung Sahnin Kwan Um-koulukunta (seon) ja White Plum Asanga (sōtō/rinzai), joka on saanut alkunsa Taizan Maezumin dharmaperillisistä.
Zenin historia > Perimyslinjat

Perimyslinjalla tarkoitetaan kunkin zenin koulukunnan sukupuuta. Periaatteessa kutakin perimyslinjaa voi seurata aina buddhalaisuuden perustajaan Siddhartha Gautamaan asti. Todellisuudessa perimyslinjojen edeltäjien luettelot koostettiin Kiinassa, eikä niitä voida pitää historiallisesti paikkansapitävinä. Japanilaisessa zenissä zen-mestari 'siirtää dharman' oppilaalleen ja antaa tälle luvan opettaa. Tilaisuus on usein muodollinen, ja siihen liittyy seremonia (rinzaissa inka) sekä kirjallinen todistus. ”Opetusluvat” ovat usein arvostelun kohteena, eikä muodollinen ”dharmasiirto” arvostelijoiden mukaan välttämättä takaa aina sen saajan zenin todellista ymmärrystä. Siirto voi siis olla vain muodollisuus. Muun muassa japanilaisen rinzai-zenin merkittävimmän mestarin Hakuin Ekakun ei voi sanoa saaneen muodollista todistusta zenin ymmärryksestään tai edes minkäänlaista opetuslupaa. Zen-mestari Huinengin jälkeen zen-koulukuntien yhteinen sukupuu päättyy. Toisin sanoen zenin kunkin koulukunnan edeltäjien linja on sama aina Huinengiin asti.
Zen-buddhalaisuus Suomessa

Zeniä voi harjoittaa myös Suomessa niin arkisen meditaation kun pidempien retriittien muodossa. Aktiivista zen-harjoitusta ylläpitävät muun muassa:
Kajo Zendo (ent. Dogen Sangha Finland), joka kuuluu sōtō-koulukuntaan.
Helsinki Zen Center, Sanneji retriittikeskus Karjaalla sekä Tampere Zen Center ovat osa Pohjois-Euroopassa toimivaa Zenbuddhistiska Samfundetia.
Tavallinen Mieli Zendo, joka toimii yhteydessä amerikkalaiseen Ordinary Mind zen-koulukuntaan.
Sensei Sangen Salo vihittiin zen-opettajaksi tammikuussa 2018. Hän asuu Retriittikeskus Sannejissa Karjaalla ja käy säännöllisesti Helsinki Zen Centerissä antamassa henkilökohtaista opetusta, dokusania. Suomalainen seon-munkki Tae Hye Sunim asuu Italiassa ja vierailee opettajana Bodhidharma ry:ssä. Kajo Zendossa vierailee perimyslinjan omia opettajia Yhdysvalloista ja Japanista. Myös Tavallinen Mieli Zendon opettaja Karen Terzano vierailee säännöllisesti Suomessa. Valkoisessa lumpeessa vierailee Thích Nhất Hạnhin perimyslinjan nunnia ja munkkeja.
Kirjallisuutta

Ekaku, Hakuin: Wild Ivy. The Spiritual Autobiography of Zen Master Hakuin.  (1. painos)  Boston:  Shambhala, 2001.  ISBN 978-1-57062-770-5  (englanniksi)
Ford, James Ishmael: Zen Master Who? A Guide to the People and Stories of Zen.  Wisdom Publications, 2006.  ISBN 0861715098  (englanniksi)
Järvelä, Aleksi & Osamitsu, Miika & Pölkki, Miika: Mitä miten zen.  Helsinki:  Teos, 2013.  ISBN 978-951-851-477-3
Klemola, Timo (toim.): Portiton portti ja muita zen-tekstejä.  (Toimittanut ja kääntänyt Timo Klemola. Suomennettu englanninkielisistä käännöksistä)  Tampere:  T. Klemola, 1991.  ISBN 952-90-2636-6
Laitinen, Markus Uku: Katujen zen.  Helsinki:  Like, 2013.  ISBN 978-952-01-0860-1
Martin, Philip: Zen – polku depression läpi.  (The Zen Path Through Depression, 1999.)  Suomentanut Marita Salminen. Helsinki:  Like, 2003.  ISBN 952-471-209-1
Niinimäki, Mikael: Suomalainen zen-opas.  Helsinki:  Basam Books, 2001 (2. painos 2009).  ISBN 952-9842-37-6
Sheng Yen: Shattering the Great Doubt. The Chan Practice of Huatou.  (1. painos)  Boston:  Shambhala, 2009.  ISBN 978-1-59030-621-5  (englanniksi)
Sheng Yen: The Method of No-method. The Chan Practice of Silent Illumination.  Shambhala, 2008.  ISBN 1-59030-575-2  (englanniksi)
Suzuki, Shunryu: Zen Mind, Beginners Mind. Shambala, 2006. ISBN 978-1-59030-267-5 (englanniksi)
Warner, Brad: Zeniä karmalla ja suklaakastikkeella. Seksistä, kuolemasta, avioerosta ja todellisen zenin etsinnästä.  (Zen Wrapped in Karma Dipped in Chocolate: A Trip Through Death, Sex, Divorce, and Spiritual Celebrity in Search of the True Dharma, 2009.)  Suomentanut Jussi Korhonen. Helsinki:  Basam Books, 2009.  ISBN 978-952-5734-47-8
Watts, Alan W.: Zen.  (The Way of Zen, 1957.)  Suomentanut Reijo Lehtonen. 4. painos (1. painos 1973). Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-15072-3
Wu-men: Wumenkuan. Aukottoman portin puomi.  (Wúménguān, 1200-luku.)  Suomentanut japanista Kai Nieminen. Helsinki:  Basam Books, 2011.  ISBN 978-952-260-018-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta zen Wikimedia Commonsissa
Bodhidharma ry.
Helsinki Zen Center (sōtō/rinzai).
Kajo Zendo (ent. Dogen Sangha Finland) (sōtō).
Tavallinen Mieli Zendo (Ordinary Mind/sōtō).
Valkoinen lumme (thien).
Zen Guide. (englanniksi)
101 Zen stories. (englanniksi)
Zen Buddhism WWW Virtual Library. (englanniksi)
Märsy, Lasse: Miekka ja jousi – Zenbuddhalaisuuden tulkit länsimaissa. Harukaze 14.10.2005.
Sōtō-munkki takuhatsulla.
Arvostettu Kōdō Sawaki oli japanilainen Sōtō Zen -opettaja 1900-luvulla
Karl Gustav Bonuvier

Karl Gustav Bonuvier (21. syyskuuta 1776 Tukholma – 1858 Hamina) oli ruotsalaissyntyinen näyttelijä ja teatterinjohtaja. Bonuvier aloitti taiteellisen uransa Ruotsissa ja siirtyi sittemmin Suomeen, missä hän edisti paikallista näyttämötaidetta. Yhdessä puolisonsa kanssa hän oli keskeinen välittäjä vietäessä teatteri-ilmaisua kohti kustavilaista tyylittelyä ja romantiikan liioittelua, jotka olivat tyypillisiä 1800-luvun ensimmäisten vuosikymmenten aikana.
Ura

Bonuvier näytteli tukholmalaisessa Carl Stenborgin seurueessa 1796–1799, jossa hänen roolejaan oli muun muassa rakastaja Dumaniantin kappaleessa Den dubbla intrigen. Sen jälkeen hän työskenteli nelisen vuotta Johan Petter Lewenhagenin seurueessa, mitä seurasi työrupeama parissa muussa teatteriryhmässä.
Vuonna 1812 Bonuvier liittyi puolisonsa Maria Christina Wibomin kanssa  Carl Gottfried Seuerlingin lesken Margaretha Seuerlingin seurueeseen. He muuttivat Suomeen ja vuonna 1813 Bonuvier ryhtyi seurueen johtajaksi. Bonuvier asui Turussa vuosina 1813–1827. Hän rakennutti kaupungin vanhan, rappeutuneen teatteritalon tilalle uuden talon, joka valmistui 1817 ja tuhoutui Turun palossa kymmenen vuotta myöhemmin. Vaikka kenraalikuvernööri Fabian Steinheil puolisoineen suosi teatteria, hanke oli riskialtis, sillä esitysaikoihin liittyneet vaatimukset olivat tiukkoja.
Bonuvier seurueineen näytteli paitsi Turussa, myös muualla Suomessa. Ohjelmisto sisälsi muun muassa August von Kotzebuen ja August Wilhelm Ifflandin näytelmiä. Seurueen näyttelijöistä jälkimaineeltaan kuuluisimpia oli Maria Silfvan. Turun palo syyskuussa 1827 järkytti Bonuvierin taloudellista pohjaa. Uransa loppuvaiheessa hän näytteli muun muassa Lambertin ja Carl Wilhelm Westerlundin seurueissa.
Perhe

Karl Gustav Bonuvier oli vanhempiensa Peter Bonnevierin ja Anna Elisabet Klisnickin esikoinen. Peter Bonnevier työskenteli kuningatar Loviisa Ulriikan hovipalvelijana. Bonuvierin ensimmäinen aviopuoliso oli näyttelijä Ulrica Sofia Björling (1778–1809). Jäätyään leskeksi hän avioitui näyttelijä Maria Christina Wibomin (1787–1825) kanssa. Hänellä oli neljä tytärtä.
Kirjallisuutta

Reijo V. Alho: Arvon Yleisön Palveluksessa - C.G. Bonuvier (1776-1858) ja hänen teatterinsa.  Reijo V. Alho, 2010.  ISBN 9789529266098
Aiheesta muualla

Teatterimuseo.fi
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Zhengde

| Zhengde  正德 |
| --- | --- |
 
Kiinan keisari
Valtakausi:  19. kesäkuuta 1505 – 20. huhtikuuta 1521
Edeltäjä:  Hongzhi
Seuraaja:  Jiajing

Syntynyt:  26. lokakuuta 1491 Peking, Kiina
Kuollut:  20. huhtikuuta 1521 (29 vuotta) Peking, Kiina
Puoliso:  Xia
Suku:  Zhu
Isä:  Hongzhi
Äiti:  Zhang
Keisari Zhengde (kiin. 正德, 26. lokakuuta 1491 – 20. huhtikuuta 1521), alku­peräiseltä nimeltään Zhu Houzhao (kiin. 厚照), oli Kiinan Ming-dynastian kymmenes keisari, joka hallitsi vuosina 1505–1521. Hänen aika­kausi­nimensä Zhengde merkitsee oikeaa hyvettä tai hyveen oikaisua.
Varhaisvuodet

Zhengde nimitettiin kruunun­prinssiksi hyvin varhaisessa iässä. Koska hänen isällään ei ollut jalkavaimoja ja vain kaksi poikaa, joista toinen kuoli varhais­lapsuudessaan, Zhengden ei tarvinnut kilpailla muiden prinssien kanssa valta­istuimesta. Zhengde sai perin­pohjaisen kungfutse­laisen kirjallisuuden opetuksen ja menestyi opinnoissaan erin­omaisesti. Monet Hongzhin ministerit odottivat, että Zhengdestä tulisi isänsä tavoin hyvän­tahtoinen ja loistelias keisari, mutta niin ei tapahtunut.
Suhteet muslimeihin

Ulkomaalaiset kiehtoivat suuresti keisari Zhengdeä, ja hän kutsui hoviinsa monia muslimeja neuvon­antajiksi, eunukeiksi ja lähettiläiksi.
Eurooppalaisista kirjoittajista esimerkiksi Bret Hinsch kirjoitti kiistellyssä kirjassaan Passions of the cut sleeve: the male homosexual tradition in China, että keisari Zhengdellä oli homo­seksuaalinen suhde Hamin kaupungista kotoisin olleeseen Sayyid Husain -nimiseen muslimijohtajaan, joka toimi Hamin valvojana Mingin ja Turpanin rajasotien aikana, joskaan tällainen väite ei saa mitään tukea kiinalaisista lähteistä.
Keisari Zhengdella oli suhde myös monien muslimi­naisten kanssa. Hän oli kiinnostunut monien virkamiestensä tyttäristä. Toinen muslimi hänen hovissaan, keski­aasialainen Yu Ying, lähetti Zhengden hoviin uiguurilaisia tanssijattaria seksuaalisiin tarkoituksiin. Keisari piti vierasmaalaisista naisista, varsinkin mongoleista ja uiguureista.
Suosikkijalkavaimokseen hän otti erään uiguurinaisen sukunimeltä Ma,, joka oli saanut sotilaallisen ja musikaalisen koulutuksen ja opetellut jousiammuntaa ja ratsastusta, osasi laulaa turkestanilaisia lauluja ja puhua monia kieliä.
Kontaktit Eurooppaan

Eurooppalaisten ensimmäiset suorat kontaktit Kiinaan tapahtuivat Zhengden hallitessa. Monet Portugalin Malakasta saapuneen Afonso de Albuquerquen sekä portugalilaisten tutkimus­matkailijoiden Jorve Álvaresin ja Rafael Peresterellon johtamat retkikunnat nousivat maihin Etelä-Kiinassa ja kävivät kauppaa kiinalaisten kanssa Tuen Munissa ja Kantonissa. Vuonna 1513 Portugalin kuningas Manuel I lähetti Fernão Pires de Andraden ja Tomé Piresin virallisesti avaamaan suhteet Pekingin ja Lissabonin hovien välille. Vaikka Zhengde tervehti Portugalin lähetystöä käydessään Nankingissa toukokuussa 1520, hän kuoli pian sen jälkeen, ja uuden pääsihteeri Yang Tinghen johtamat virkamiehet karkottivat Kiinasta portugalilaiset, joiden huhut kertoivat aiheuttaneen Kantonissa levottomuuksia ja jopa syöneen kaappaamiensa kiinalaisten lasten lihaa. Vaikka laitonta kauppaa käytiin vielä sen jälkeen, Portugalin ja Ming-hovin viralliset suhteet eivät parantuneet ennen kuin 1540-luvulla, minkä jälkeen ne huipentuivat siihen, että Ming-hovi salli Portugalin perustaa Macaon kauppa­tuki­kohdakseen Kiinaan.
Kiinan ja malaijien liitto Portugalia vastaan

Malaijilainen Malakan sulttaanikunta oli Ming-dynastian hallitseman kiinan vasalli­valtio ja liittolainen. Kun Portugali valloitti Malakan vuonna 1511 ja pani siellä toimeen julmuuksia, kiinalaiset ryhtyivät väki­valtaisiin vasta­toimiin Portugalia vastaan.
Kiinan keisarillinen hallitus vangitsi ja teloitti monia portugali­laisia lähettiläitä, joita ensin kidutettiin Kantonissa. Malakkalaiset olivat kertoneet kiinalaisille portugali­laisten toimista Malakassa, mihin kiinalaiset vastasivat ryhtymällä vihollisuuksiin Portugalia vastaan. Malakkalaisten mukaan Portugalilla oli suunnitelmissa valloittaa alueita kaupan­käynnin varjolla, ja he olivat ryhtyneet julmuuksiin alueen väestöä kohtaan.
Koska Malakan sulttaani oli tehnyt portugalilaisten maahan­tunkeutumisesta valituksen Kiinan keisarille, kiina­laiset pitivät portugali­laisia vihollisinaan, kun nämä myöhemmin saapuivat Kiinaan. Malakan sulttaani, joka oli asettunut Bintaniin paettuaan Malakasta, lähetti kiinalaisille viestin, joka yhdessä portugalilaisten harjoittaman rosvouksen ja väkivallan kanssa sai Kiinan viranomaiset teloittamaan 23 portugalilaista ja kiduttamaan muitakin heistä vankityrmissä. Kun portugalilaiset perustivat Kiinaan tukikohtia kaupankäyntiä varten ja harjoittivat merirosvoutta ja ryöstöretkiä, kiinalaiset vastasivat surmaamalla kaikki Ningbossa ja Quanzhoussa oleskelleet portugalilaiset. Yksi surmatuista oli Pires, portugalilainen kaupallinen lähettiläs.
Kiinalaiset voittivat Portugalin laivaston ensimmäisessä Tamaon taistelussa vuonna 1521, jolloin he saivat surmatuiksi ja vangituiksi niin paljon portugalilaisia, että portugali­laisten oli hylättävä džonkkinsa ja vetäydyttävä vain kolmella laivalla. Niillä he pääsivät palaamaan Malakkaan, koska tuuli hajotti kiinalaisten laivaston näiden yrittäessä lopullista hyökkäystä.
Kiinalaiset pitivät Portugalin lähettiläitä pantti­vankeinaan vaatiakseen portugalilaisia palauttamaan Malakan syrjäytetyn sulttaanin tai kuninkaan valta­istuimelleen. Monet heistä teloitettiin tai heitä kidutettiin ja pidettiin kahleissa. He myös taka­varikoivat näiltä ja erityisesti Piresin lähetystöltä kaiken omaisuuden.
Malakan syrjäytetylle sulttaanille kiinalaiset lähettivät viestin, joka koski Portugalin vangitun lähetystön kohtaloa. Kun tämä vastasi heille, kiinalaiset virkamiehet päättivät teloittaa Portugalin lähetystön jäsenet ja hajottaa heidän ruumiinsa moniksi kappaleiksi. Kiinalaiset teloittivat heidät monissa paikoissa Kantonissa julkisesti osoittaakseen, että Kiinan näkökulmasta Portugali oli merkityksetön.  Kun Kiinan satamiin yhä saapui portugalilaisia laivoja, myös niiden miehistö mestattiin, sukupuolielimet leikattiin irti, ja jäljelle jääneet portugalilaiset pakotettiin pukeutumaan teloitettujen ruumiiden osiin, samaan aikaan kun kiinalaiset juhlivat ja soittivat musiikkia.
Pimeät ahdistelijat

Ennen kuin keisari vuonna 1521 kuoli, levisi huhuja pääkaupungissa kiertäneistä sala­peräisistä olennoista, joita nimitettiin ”Pimeiksi ahdistelijoiksi” (黑眚) Nämä aiheuttivat paljon levottomuutta, koska ne hyökkäsivät öisin sattuman­varaisesti asukkaita vastaan ja saivat kynsillään aikaan haavoja. Sota­ministeriö pyysi keisaria kirjoittamaan käskykirjeen, jonka mukaan paikallisten turvallisuus­joukkojen oli vangittava kaikki, jotka herättivät muissa ihmisissä kauhua. Kun tällainen määräys oli annettu, rangaistus­uhkan vaikutuksesta tarinat lakkasivat äkkiä leviämästä.
Kuolema

Keisari Zhengde kerrottiin olleen juovuksissa purjehtiessaan eräällä järvellä syksyllä 1520. Tällöin hänen veneensä kaatui, ja hän oli vähällä hukkua. Tällöin hän selvisi hengissä, mutta sairastui myöhemmin Keisarinkanavan vesistä ja kuoli 30-vuotiaana vuonna 1521. Koska yksikään hänen monista lapsistaan ei ollut enää elossa, häntä seurasi keisarina hänen serkkunsa Zhu Houcong, josta tuli keisari Jiajing. Zhengden hauta on Kanglingissa Ming-dynastian hauta-alueella.
Perintö

Vaikka Zhengde oli yritetty kasvattaa menes­tyksel­li­seksi hallitsi­jaksi, hän laiminlöi velvolli­suutensa täysin ja pani alulle vaarallisen kehityskulun, joka oli Ming-dynastian myöhempien keisarien vitsauksena. Virallisten velvolli­suuksien hylkääminen henkilö­kohtaisten nautintojen hyväksi johti vähitellen siihen, että valta siirtyi yhä enemmän hovin eunukeille, ja lopulta Ming-dynastian häviöön.
Useat nykyajan historioitsijat ovat kuitenkin arvioineet hänet uudestaan ja päätyneet siihen, että hänen ja hänen seuraajiensa kuten Wanlin toimet olivat reaktio byrokratiaan, joka vaivasti Ming-dynastiaa sen valtakauden jälkimmäisellä puoliskolla. Keisareilla oli vain vähäinen mahdollisuus vaikuttaa poliittisiin päätöksiin, eivätkä he voineet panna toimeen kestäviä uudistuksia, vaikka niitä olisi selvästi tarvittu aikana, jolloin heihin kohdistui jatkuva paine ja heitä pidettiin vastuullisina kaikista dynastiaa kohdanneista vaikeuksista. Tämän vuoksi ministerit pettyivät virkoihinsa yhä pahemmin ja menettivät toivonsa paremmasta, ja ilmaisivat vasta­lauseensa tavoilla, jotka käytännössä merkitsivät lakkoa. Tämän vuoksi Zhengden kaltaiset keisarit mieluummin oleskelivat palatsin ulkopuolella, kun taas Jiajing ja Wanli yksin­kertaisesti eivät näyttäytyneet hovissa.
Kulttuuriset viittaukset

Vuoden 1959 elokuvassa Kuningaskunta ja kaunotar (江山美人) keisari Zhengde tekeytyy tavalliseksi ihmiseksi kansansa joukkoon.
Elokuva Chinese Odyssey 2002 perustuu kertomukseen Zhengden vierailusta Zhejiangin maakunnassa.
Ypäjä

| Ypäjä |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  60°48.5′N, 023°17′E
Maakunta:  Kanta-Hämeen maakunta
Seutukunta:  Forssan seutukunta
Kuntanumero:  981
Hallinnollinen keskus:  Ypäjän kirkonkylä
Perustettu:  1876
Kokonaispinta-ala:  183,25 km² 289:nneksi suurin 2022 
– maa:  182,76 km²
– sisävesi:  0,49 km²
Väkiluku:  2 194 247:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  12,00 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  12,4 %
– 15–64-v.:  58,4 %
– yli 64-v.:  29,1 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  97,2 %
– ruotsinkielisiä:  0,5 %
– muut:  2,3 %
Kunnallisvero:  9,3 % 104:nneksi suurin 2025 
Työttömyysaste:  7,9 % (2019)
Kunnanjohtaja:  Tatu Ujula
Kunnanvaltuusto:  21 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • Kok.   • SDP   • PS   • Vihr.   • Vas.:   8 7 3 1 1 1
ypaja.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ypäjän kirkko
Kurjenmäentietä Ypäjän keskustassa.
Loimijokea Kurjensillalta. Taustalla Ypäjän hevosopiston rakennuksia.
Ypäjänkylän mylly ja tupa.
Ypäjä on Suomen kunta, joka sijaitsee Kanta-Hämeen maakunnassa. Vuosina 1997–2009 se kuului Etelä-Suomen lääniin ja sitä ennen Hämeen lääniin. Kunnassa asuu 2 194 ihmistä ja sen pinta-ala on 183,25 km², josta 0,49 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 12 asukasta/km².
Ypäjän naapurikunnat ovat idässä Jokioinen, etelässä Somero, lännessä Loimaa ja pohjoisessa Loimaan lisäksi Humppila. Kunnalla on lounaassa yksi yhteinen rajapiste Kosken Tl kanssa. Entisiä naapurikuntia ovat nykyään Loimaaseen kuuluvat Loimaan kunta lännessä ja Metsämaa pohjoisessa. Lisäksi kunnalla on lounaassa ollut yhteinen rajapiste niin ikään Loimaaseen nykyään kuuluvan Mellilän kanssa.
Ypäjän vaakunan on suunnitellut professori, taidegraafikko Aukusti Tuhka, ja se vahvistettiin vuonna 1949.
Yleistä

Ypäjä tunnetaan luultavasti parhaiten hevosista. Kunnassa sijaitsee Hevosopisto, ja siellä järjestetään vuosittain Finnderby-ratsastuskilpailu. Kuntaa markkinoidaankin Suomen hevospitäjänä. Ypäjällä on kuvattu Lämminveriset-niminen televisiosarja.
Perinteisesti Ypäjä on osa Lounais-Hämettä yhdessä Forssan seutukunnan kuntien Forssan, Humppilan, Jokioisten ja Tammelan sekä nykyään Varsinais-Suomeen kuuluvan Someron ja Pirkanmaahan kuuluvan Urjalan kanssa. Forssan ohella toinen tärkeä seudullinen keskus on Loimaa, ja varsinkin Ypäjän pohjoisosista on lyhempi matka Loimaalle kuin Forssaan, jonne taas yhteydet ovat paremmat etenkin kunnan itäosista.
Kunnan asukasluku on ollut laskusuunnassa vuosikymmeniä. Viime vuosina kunta on pyrkinyt jarruttelemaan muuttoliikettä ja houkuttelemaan uusia asukkaita muun muassa Hevosopiston ja edullisten tonttien avulla.lähde?
Vuonna 2019 Ypäjällä oltiin siirtymässä yhtenäiskouluun. Vuoteen 2018 opetus järjestettiin neljässä yksikössä: Perttulan koulu (luokat 1–6), Levän koulu (luokat 1–6), Ypäjänkylän koulu (luokat 1–6) sekä Kartanon koulu (luokat 7–9). Helmikuussa 2018 Ypäjän kunnanvaltuusto päätti, että Levän koulu lopetetaan kevätlukukauden 2018 lopussa. Tammikuussa 2019 päätettiin, että Ypäjänkylän koulu lopetetaan 31.7.2019. Näin toimintaan jäävät Perttulan koulu ja Kartanon koulu. Lisäksi kunnassa toimii Loimaan lukion hevosurheilulinja, jossa on mahdollista yhdistää lukion oppimäärä ja ratsastusopinnot.
Kunnan asioista kertoo kerran kuussa ilmestyvä Ypäjäläinen, jota julkaisevat yhdessä Ypäjän kunta ja Ypäjän seurakunta. Päivittäisestä uutistarjonnasta vastavat Forssassa ilmestyvä Forssan Lehti ja Loimaalla ilmestyvä Loimaan Lehti.
Maisema > Luonnonympäristö

Luonnonympäristöä Ypäjällä hallitsevat laajat savikot, jotka on pääosin raivattu pelloksi. Niiden välissä on metsäisiä, kalliosydämisiä moreeniselänteitä. Laajin suurempi metsäalue on heti kirkonkylän pohjoispuolella. Kunnan eteläraja noudattelee katkonaista harjujaksoa. Toinen harjujakso kulkee etelässä Loimijoen laaksossa Palikkalan ja Levän kylien alueella. Loimaan, Someron ja Kosken rajalla lounaassa kunnan alueelle ulottuvat Loimaan Eksyssuo ja Someron Huhmassuo.
Kunnan tärkein vesistö on Loimijoki, jonka varrelle Ypäjän kirkonkylä ja tärkeimmät viljelyalueet ovat aikanaan syntyneet. Pohjoisesta Loimijokeen laskee Ypäjän alueelta Ypäjoki, ja Ypäjän eteläosien halki virtaa Loimijokeen Ypäjällä etelästä laskeva Kuusjoki. Koko kunnan alueella ei ole yhtään järveä.
Kunnan uimapaikkoja ovat entisessä kalliolouhoksessa sijaitseva Murska valtatien 10 varressa, sorakuoppaan kaivettu Piilikankaan uimala Someron rajalla sekä Ypäjänkylässä Ypäjänkyläntien varrella lähellä seurojentaloa sijaitseva Uimakulju. Uimakulju on keinotekoinen maauimala, joka saa vetensä suoraan lähteestä.
Maisema > Kulttuuriympäristö

Ypäjän kulttuuriympäristöistä on Loimijokilaakson viljelysmaisema ja Valtion hevosjalostuslaitos, jonka toimintaa nykyään jatkavat Ypäjän hevosopisto ja MTT:n hevostutkimus aiemman Kartanonkylän kartanon alueella Ypäjän Kartanonkylässä, määritelty Museoviraston vuonna 2009 julkistamassa inventoinnissa valtakunnallisesti merkittäviksi rakennetuiksi kulttuuriympäristöiksi.