stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Artturi Kannisto
Julkaisuja

1903, 1904, 1907, 1907, 1908: Matkakertomus vogulimailta I–V. – SUSA XXI,6. S. 7–9; XXII,3. S. 1–2; XXIV,3. S. 1–3; XXIV,4. S. 1–4; XXV,5. S. 1–8.
1907 (saksaksi 1908): Vogulien näytelmätaiteesta.
1913: Ein wörterverzeichnis einer ausgestorbenen wogulischen dialektes in den papieren M. A. Castréns.
1919 (väitöskirja): Zur geschichte des vokalismus der ersten silbe im wogulischen vom qualitativen standpunkt. SUST 46.
1921: Die vokalharmonie im wogulischen.
1923 (saksaksi 1927): Vogulien aikaisemmista asuma-aloista paikannimitutkimuksen valossa.
1925: Die tatarischen lehnwörter im wogulischen.
1930: Voguulien kohtalolauluista.
1931: Suomenkielen käännöstehtäviä lainopin ylioppilaille. 6.
1932: Ein sprachlicher Beitrag zu den wirtschaftlichen Verhältnissen der obugrischen Völker.
1933: Über die Tatuierung bei den Ob-ugrischen Völkern.
1938 (ranskaksi 1939): Über die Bärenzeremonien der Wogulen. (Suomeksi: Voguulien karhumenoista.)
1938: Vogulilainen karhulaulu.
1938: Professori Lauri Kettusen liivin sanakirjan valmistumisen johdosta.
1939: August Ahlqvists und József Budenz Briefwechsel.
1942: Ei lähestulkoonkaan.
1942: Heikki Paasosen tutkimusmatkat / Die Forschungsreisen Heikki Paasonens.
1942: Puhe sotamarsalkka C. G. Mannerheimille 1940. IV. 7.
Kanniston kokoamaa aineistoa

Väisänen, A.O. 1937: Wogulische und ostjakische Melodien. Phonographisch aufgenommen von Artturi Kannisto und K. F. Karjalainen. SUST 73.
Liimola, Matti 1951: Wogulische Volksdichtung. I, Texte mythischen Inhalts. SUST 101.
Vahter, Tyyni 1953: Obinugrilaisten kansojen koristekuosit. SUS.
Liimola, Matti 1955: Wogulische Volksdichtung. II, Kriegs- und Heldensagen. SUST 109.
Liimola, Matti 1956: Wogulische Volksdichtung. III, Märchen. SUST 111.
Virtanen & Liimola 1958: Materialien zur Mythologie der Wogulen. SUST 113.
Liimola, Matti 1958: Wogulische Volksdichtung. IV, Bärenlieder. SUST 114.
Liimola, Matti 1959: Wogulische Volksdichtung. V, Aufführungen beim Bärenfest. SUST 116.
Liimola, Matti 1963: Wogulische Volksdichtung. VI, Schicksalslieder, Klagelieder, Kinderreime, Rätsel, Verschiedenes. SUST 134.
Nevalainen, Jorma 1969: Statistik über die Wogulen. SUSA 70.
Eiras, Vuokko 1982: Wogulische Volksdichtung. VII, Wörterverzeichnis zu den Bänden I–VI. SUST 180.
Kirjallisuutta

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Artturi Kannisto unkarilaisen tiedemiehen [Miklós Zsirain] esittelemänä. Virittäjä 2/1943, s. 319–325.
Eiras, Vuokko 2001: Mansin murresanakirjatyön leksikografisia ongelmia. – SUSA 89, s. 7–20.
Kannisto, Tytti 1963: Artturi Kanniston tutkimusmatkat Siperiassa vuosina 1901–1906. Päiväkirjamuistiinpanoja ja kirjeitä. – SUSA 64.
Korhonen, Mikko – Suhonen, Seppo – Virtaranta, Pertti: Sata vuotta suomen sukua tutkimassa: 100-vuotias Suomalais-Ugrilainen Seura, s. 112–137.  Weilin+Göös, 1983.  ISBN 951-35-2977-0
Liimola, Matti 1943: Artturi Kanniston elämäntyö. Virittäjä nro 2, s. 139–145.
Liimola, Matti & Kulmala, Vuokko 1974: Artturi Kannisto und sein Lebenswerk. SUSA 73, s. 23–35.
Ravila, Paavo 1943: Artturi Kanniston muisto. Virittäjä nro 2, s. 135–139.
Ravila, Paavo 1944: Artturi Kannisto. FUF XXVIII, Heft 1–3, s. 1–5.
Virtanen, Susanna: Artturi Kanniston matkassa Siperiassa. Alkukoti, 2005, nro 7, s. 22–23.  Helsingin yliopisto. Artikkelin verkkoversio. (PDF)
Aiheesta muualla

Kulonen, Ulla-Maija: / Kannisto, Artturi (1874–1943). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  7.8.2015. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Venäjästä ja voguleista Artturi Kanniston mitalla.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Kaniini

| Kaniini |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jäniseläimet Lagomorpha
Heimo::  Jänikset Leporidae
Suku::  Kaniinit Oryctolagus  Lilljeborg, 1873
Laji::  cuniculus
Kaksiosainen nimi
 Oryctolagus cuniculus  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Lepus cuniculus  
 Kaniinin levinneisyys: luontainen oranssilla, istutusalueet violetilla.
Alalajit
 O. c. cuniculus  O. c. algirus 
Katso myös
   Kaniini Wikispeciesissä   Kaniini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kaniini eli villikaniini (Oryctolagus cuniculus) on jäniseläinten lahkoon kuuluva nisäkäs. Se on sukunsa (Oryctolagus) ainoa laji. Kaniini on Iberian niemimaan ekosysteemin avainlaji.
Kaniinia on istutettu vieraslajiksi monin paikoin ja se on joutunut ISSG:n (Invasive Species Specialist Group of the IUCN Species Survival Commission) listalle yhtenä maailman sadasta haitallisimmista vieraslajista. Toisaalta kaniinia ei ole laskettu Euroopan sadan haitallisimman vieraslajin joukkoon.
Tuntomerkit

Villikaniini on noin 34–50 senttimetriä pitkä ja hännän pituus on 4–8 senttimetriä. Se painaa 1,3–2,2 kilogrammaa. Kaniini on jänikseen verrattuna pieni, pyylevä ja lyhytkorvainen. Tummat (melanistiset) villikanit ovat tavallisia, mutta kaikki poikkeavan väriset kaniinit ovat villiintyneitä kesykaneja tai niiden jälkeläisiä. Kesykaniinien väri ja koko vaihtelevat huomattavasti. Villikaniini kesytettiin varhain, jo muinaiset roomalaiset ja foinikialaiset pitivät kaneja. Yleistä kaninkasvatus oli luostareissa ja monet kanirodut ovat saaneet alkunsa luostarikasvatuksesta.
Elintavat

Kaniinit elävät yleensä yhdyskunnissa kuivilla hiekka- tai hiekkasavimailla aukeassa tai pensaikkoisessa maastossa. Ne rakentavat mutkittelevia koloverkostoja. Pesä pehmustetaan heinillä ja emon vatsavillalla. Kaniineilla on vuodessa säännön mukaan 3–4 pesuetta (enimmillään kuusi), joissa on 2–10 poikasta kerralla, syntymäpaino 30–40 g. Poikaset ovat syntyessään sokeita ja karvattomia. Elinikä on pisimmillään noin yhdeksän vuotta, tavallisesti paljon lyhyempi. Toisin kuin monissa oppikirjoissa kerrotaan, poikaset eivät voi Keski- ja Pohjois-Euroopan oloissa lisääntyä vielä syntymävuotenaan, vaan vasta seuraavana keväänä. Muiden jänislajien tavoin kaniini on kasvinsyöjä ja se syö luonnossa erittäin monipuolista ravintoa kuten erilaisia ruohovartisia kasveja, vihanneksia, oraita, havupuiden silmuja ja puun kuorta.
Kaniini Iberian niemimaan avainlajina

Kaniinien merkitys Etelä-Euroopan luonnolle on suuri. Espanjalainen tutkijaryhmä on jopa kutsunut Iberian niemimaan välimerellistä ekosysteemiä kaniinin ekosysteemiksi. Kanien laiduntaminen ja kaivaminen lisäävät elinympäristön monimuotoisuutta luoden avoimia alueita ja dynamiikkaa kasvistoon. Vähintään 72 kasvilajin siemeniä leviää kaniinien papanoissa, jotka myös lannoittavat maata. Lisäksi kanien ”käymälät” toimivat ravinnonlähteenä monille selkärangattomille. Sammakkoeläimet, matelijat sekä jotkin linnut käyttävät kaniinien koloja suoja- ja lepopaikkoina.
Kaniini on luontaisella elinalueellaan avainlaji monien petojen saaliseläimenä. Nelisenkymmentä eläinlajia, joihin kuuluu sekä nisäkkäitä, lintuja että matelijoita, käyttää kaneja ravintonaan. Ne ovat tärkeää ruokaa muun muassa ketulle, hillerille, genetille ja iberiankeisarikotkalle. Kannan romahtaminen johti osaltaan iberianilveksen uhanalaistumiseen. Villikaniini on tärkeä riistaeläin Espanjassa, ja niitä pyydystetään vuosittain miljoonia yksilöitä.
Levinneisyys Euroopassa

Kaniini oli muinoin levinnyt laajalle Euroopassa, kuten pleistoseenikauden fossiililöydöt todistavat. Jääkausi työnsi eläimet Espanjaan ja Afrikan luoteisosiin, ja vasta ihminen vaikutti osaltaan niiden uuteen leviämiseen. Kanta on romahtanut Iberian niemimaalla virustautien, elinalueiden tuhoutumisen ja voimaperäisen metsästyksen johdosta. Portugalissa se on luokiteltu silmälläpidettäväksi ja Espanjassa vaarantuneeksi lajiksi.
Kaniini on kuulunut muun muassa Brittein saarten eläimistöön ainakin yhtenä jääkausien välisenä aikana, mutta laji hävisi mannerjään peitettyä alueen. Brittein saarille se levisi uudelleen Ranskasta normannien hallitsijoiden ajalta lähtien (1100–1200-luku). Englannissa on havaittu, että villikanit tuottavat merkittäviä ekosysteemipalveluja. Kun laitumilla ei laidunneta lehmiä eikä muitakaan eläimiä, kaniinista on tullut luonnon monimuotoisuuden kannalta avainlaji. Useat niittyjen selkärangattomat ovat täysin riippuvaisia kaniinien esiintymisestä.
Samanlaisiin tuloksiin on päädytty Ruotsissa, jossa kaniineja on ollut jo sata vuotta. Sielläkin on laiduntaminen loppunut luonnonmaisemissa, ja monet aiemmin avoimet alueet ovat kasvaneet umpeen ja ruohottuneet. Kaniinien laiduntaminen ja jatkuva kaivutyö on tuonut esille paljasta maata, jossa monet harvinaiset kasvit ovat pystyneet itämään maan siemenpankista ja leviämään. Useat harvinaiset kasvit ja jotkut sienetkin ovat säilyneet Hallannin hiekkadyyneillä ja nummialueilla kaniinien ansiosta. Ruotsissa kaniineja elää muun muassa Gotlannissa ja Skånessa. Myös Norjaan kaniini tuotiin 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Lisäksi kaniineja on monilla Norjan ja Tanskan rannikoiden saarilla.
Suomessa vakiintuneita, villiintyneistä lemmikkikaneista polveutuvia kaniinikantoja esiintyy ainakin pääkaupunkiseudulla (Helsingin villikanit) ja Turussa, jossa ne ovat selvinneet jo useasta talvesta. Pääkaupunkiseudulla kannan arvellaan syntyneen vuodesta 1985 lähtien.
Kaniini muissa maanosissa

Kaniini on levinnyt ihmisen mukana ympäri maailmaa. Usein sitä on istutettu tietoisesti riistaksi, esimerkiksi merimiehet siirsivät kaniineja saariin matkansa varrella, saadakseen seuraavallakin purjehduksella tuoretta muonaa. Kun puhutaan kaniiniongelmasta, tarkoitetaan juuri eurooppalaisperäisten villikaniinien runsautta. Monilla alueilla kotoperäiset kaniinilajit ovat käymässä harvinaisiksi, ja jotkut ovat suorastaan uhanalaisia.
Australiaan kaniini tuotiin vuonna 1859 riistaeläimeksi. Suotuisan ympäristön ja ilmaston sekä luonnollisten petojen puuttuessa kanta lisääntyi arviolta 600 miljoonaan yksilöön vuoteen 1950 mennessä. Kaniinit aiheuttivat merkittäviä taloudellisia menetyksiä Australian villa- ja lihateollisuudelle. Kantaa rajoitettiin biologisella torjunnalla levittämällä myksoomavirusta, joka aiheuttaa kaniineille myksomatoosi-sairautta. Kanta vähentyi 99 prosenttia muutamassa vuodessa, mutta sairaudelle vastustuskykyisiä kantoja alkoi kehittyä ja virus menetti tehoaan. Kaniinikanta alkoi kasvaa, mutta ei kuitenkaan noussut enää 1950-lukua edeltävälle tasolle. Vuodesta 1995 lähtien kaniineja on torjuttu caliciviruksella, joka on ollut tehokkain kuumimmilla alueilla. Kaniinit ovat Australiassa aiheuttaneet alkuperäislajistoon kuuluvan isopussikaniinin kannan vähenemistä, kilpailemalla sen kanssa elintilasta ja ravinnosta. Eräs viljelijä levitti myksoomavirusta myös Ranskaan 1950-luvun puolessavälissä, josta tauti levisi muualle Eurooppaan. lähde?
Kaniinikannan romahtaminen on vaikuttanut sitä ravinnoksi käyttävien eläinten kantoihin. Näin myös Australiassa, missä kotoperäiset petolinnut olivat oppineet käyttämään kaniineja ravinnokseen. Kun calicivirusta alettiin levittää kanien hävittämiseksi, useat tutkijat ja lintuharrastajat pelkäsivät myös petolintukantojen romahtavan.
Aiheesta muualla

Luonnontieteellinen keskusmuseo: kanisivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
ARKive: Rabbit (Oryctolagus cuniculus) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
University of Michigan, Museum of Zoology: Oryctolagus cuniculus European rabbit (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Oryctolagus cuniculus:  Wikidata: Q25851  Wikispecies: Oryctolagus cuniculus  ADW: Oryctolagus_cuniculus  AFD: Oryctolagus_cuniculus  BioLib: 20569  BOLD: 12087  CoL: 74ZBP  EoL: 327977  EPPO: ORYTCU  Fauna Europaea: 305538  Fauna Europaea (new): 11a60a4d-a278-4105-8f8b-23c9e1fae5da  GBIF: 2436940  GISD: 18  iNaturalist: 43151  IRMNG: 11398364  ISC: 72046  ITIS: 180129  IUCN: 41291  MDD: 1001113  MSW: 13500254  NatureServe: 2.101000  NBN: NHMSYS0000080219  NCBI: 9986  NZOR: dbddd9a8-5fac-4758-aa77-1da62f2ab11f  Observation.org: 409  Open Tree of Life: 864596  Paleobiology Database: 233585  Paleobiology Database: 233585  TSA: 12511  WoRMS: 993620 
Lepus cuniculus:  Wikidata: Q106448316  CoL: 6PPYN  EUNIS: 11654  GBIF: 4409272  ITIS: 1089918  WoRMS: 993622 
Kaniini Tasmaniassa.
Hermann Emil Fischer

| Hermann Emil Fischer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. lokakuuta 1852 Euskirchen, Saksa
Kuollut: 15. heinäkuuta 1919 Berliini, Saksa
Kansalaisuus:   Saksa
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Bonnin yliopisto  Strasbourgin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Adolf von Baeyer
Instituutti:  Ludwig-Maximilians-Universität München (1875–1881) Friedrich-Alexander-Universität Erlangen-Nürnberg (1881–1888) Würzburgin yliopisto (1888–1892) Humboldt-yliopisto (1892–1919)
Oppilaat:  Oskar Piloty, Otto Diels, Adolf Otto Reinhold Windaus, Ludwig Knorr, Fritz Pregl ja Otto Heinrich Warburg
Tutkimusalue:  Kemia
Tunnetut työt:  Sokerien ja puriinien tutkimus
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto (1902)   Berzeliusmedaljen (1911)
Hermann Emil Fischer (9. lokakuuta 1852 – 15. heinäkuuta 1919) oli saksalainen kemisti. Hän selvitti muun muassa sokereiden rakenteita ja keksi niiden synteettisiä valmistustapoja. Fischer sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1902 uusien sokeri- ja puriiniryhmien synteesistä.
Fischer on antanut nimensä Fischerin projektiolle.
Työ

Fischer aloitti uransa vuonna 1884 tutkimalla yksinkertaisia sokereita. Fischer esitti aldehydisokerien yleisen (avoketjuisen) rakenteen ja vuoteen 1891 mennessä hän oli selvittänyt glukoosin ja eräiden muiden yksinkertaisten sokereiden avoketjuisen rakenteen. Myöhemmin hän selvitti kaikkien kahdeksan aldoheksoosiparin rakenteet, myös luonnossa esiintymättömien guloosin ja idoosin. Hän käytti kokeissaan laajasti itse keksimäänsä reagenssia, fenyylihydratsiinia.
Fischer tutki myös puriineja kuten kofeiinia, ksantiinia, teobromiinia ja guaniinia. Hän syntetisoi osan tutkimistaan puriineista. Hän pystyi myös selittämään, että proteiinien aminohapot liittyvät toisiinsa peptidisidoksella (-CONH-) ja nimesi yhdisteet polypeptideiksi.
Fischerin luonnontuotteita koskevat keksinnöt perustuivat yksinomaan orgaanisen kemian menetelmien soveltamiseen. Hänen jälkeensä tutkimus on painottunut voimakkaasti fysikaalisiin menetelmiin kuten kromatografiaan ja röntgendiffraktioon.
Elämä

Fischerin isä olisi toivonut poikansa työskentelevän perheen puutavarayrityksessä. Liike-elämä ei kuitenkaan miellyttänyt tätä ja isä sanoi: ”Poika on liian typerä liikemieheksi, joten hänen on viisaampaa ryhtyä opiskelemaan.” Fischer olikin loistava oppilas ja hän aloitti Bonnin yliopistossa fysiikan ja kemian opinnot. Hän väitteli tohtoriksi Strasbourgissa, jossa hän keksi fenyylihydratsiinin.
Hänen elämänsä loppu oli traaginen. Kaksi hänen kolmesta pojastaan kuoli ensimmäisessä maailmansodassa ja hänen oma terveytensä tuhoutui elohopean ja fenyylihydratsiinin myrkyllisiin vaikutuksiin. Hän sairastui lopulta syöpään, joka yhdessä hänen poikiensa menetyksen aiheuttaman depression kanssa sai hänet tekemään itsemurhan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hermann Emil Fischer Wikimedia Commonsissa
Nobelprize.org Emil Fischerin elämäkerta (englanniksi)
| n k Nobelin kemianpalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: van ’t Hoff  1902: H. E. Fischer  1903: Arrhenius  1904: Ramsay  1905: von Bayer  1906: Moissan  1907: Buchner  1908: Rutherford  1909: Ostwald  1910: Wallach  1911: M. Curie  1912: Grignard, Sabatier  1913: Werner  1914: Richards  1915: Willstätter  1918: Haber  1920: Nernst  1921: Soddy  1922: Aston  1923: Pregl  1925: Zsigmondy 
1926–1950:  1926: Svedberg  1927: Wieland  1928: Windaus  1929: Harden, von Euler-Chelpin  1930: H. Fischer  1931: Bosch, Bergius  1932: Langmuir  1934: Urey  1935: F. Joliot-Curie, I. Joliot-Curie  1936: Debye  1937: Haworth, Karrer  1938: Kuhn  1939: Butenandt, Ružička  1943: de Hevesy  1944: Hahn  1945: Virtanen  1946: Sumner, Northrop, Stanley  1947: Robinson  1948: Tiselius  1949: Giauque  1950: Alder, Diels 
1951–1975:  1951: McMillan, Seaborg  1952: Martin, Synge  1953: Staudinger  1954: Pauling  1955: du Vigneaud  1956: Hinshelwood, Semjonov  1957: Todd  1958: Sanger  1959: Heyrovský  1960: Libby  1961: Calvin  1962: Perutz, Kendrew  1963: Ziegler, Natta  1964: Hodgkin  1965: Woodward  1966: Mulliken  1967: Eigen, Norrish, Porter  1968: Onsager  1969: Barton, Hassel  1970: Leloir  1971: Herzberg  1972: Anfinsen, Moore, Stein  1973: E. O. Fischer, Wilkinson  1974: Flory  1975: Cornforth, Prelog 
1976–2000:  1976: Lipscomb  1977: Prigogine  1978: Mitchell  1979: Brown, Wittig  1980: Berg, Gilbert, Sanger  1981: Fukui, Hoffmann  1982: Klug  1983: Taube  1984: Merrifield  1985: Hauptman, Karle  1986: Herschbach, Lee, Polanyi  1987: Cram, Lehn, Pedersen  1988: Deisenhofer, Huber, Michel  1989: Altman, Cech  1990: Corey  1991: Ernst  1992: Marcus  1993: Mullis, Smith  1994: Olah  1995: Crutzen, Molina, Rowland  1996: Curl, Kroto, Smalley  1997: Boyer, Walker, Skou  1998: Kohn, Pople  1999: Zewail  2000: Heeger, MacDiarmid, Shirakawa 
2001–:  2001: Knowles, Noyori, Sharpless  2002: Fenn, Tanaka, Wüthrich  2003: Agre, MacKinnon  2004: Ciechanover, Hershko, Rose  2005: Grubbs, Schrock, Chauvin  2006: Kornberg  2007: Ertl  2008: Shimomura, Chalfie, Tsien  2009: Ramakrishnan, Steitz, Yonath  2010: Heck, Suzuki, Negishi  2011: Shechtman  2012: Lefkowitz, Kobilka  2013: Karplus, Levitt, Warshel  2014: Betzig, Hell, Moerner  2015: Lindahl, Modrich, Sancar  2016: Sauvage, Stoddart, Feringa  2017: Dubochet, Frank, Henderson  2018: Arnold, Smith, Winter  2019: Goodenough, Whittingham, Yoshino  2020: Charpentier, Doudna  2021: List, MacMillan  2022: Bertozzi, Meldal, Sharpless  2023: Bawendi, Brus, Jekimov  2024: Baker, Hassabis, Jumper 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Chile  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Mathematics Genealogy Project 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Fenyylihydratsiini
Flores-luokka

| Flores-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  1 480 t (standardi) 1 822 t (kuormattu)
Pituus:  75,6 m
Leveys:  11,5 m
Syväys:  3,6 m
Koneteho:  2 000 shp
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  145
Aseistus
Meritorjunta:  3 × 150 mm  No. 7 -tykkiä 1 × 75 mm tykki 4 × .50" Browning -konekivääriä
Flores-luokka oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston kahden aluksen muodostama tykkiveneluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hr. Ms. Flores | Fijenoord | 13. tammikuuta 1925 | 15. elokuuta 1925 | 25. maaliskuuta 1926 | poistettu palveluksesta 16. syyskuuta 1968 |
| Hr. Ms. Soemba | Wilton | 24. joulukuuta 1924 | 24. elokuuta 1925 | 12. huhtikuuta 1926 | poistettu palveluksesta 9. kesäkuuta 1985 |
Kano

| Kano |
| --- | --- |
 Näkymä Dalan kukkulalta.
 Kano
 Koordinaatit: 12°00′N, 8°31′E 
Valtio:  Nigeria
Osavaltio:  Kano
Väkiluku (2005):  2 993 000
Aikavyöhyke:  UTC+1
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kano on Nigerian Kanon osavaltion pääkaupunki. Kano on perustettu perimätiedon mukaan ennen 900-lukua ja siitä muodostui hausojen kaupunkivaltio. 1800-luvulla sen valloittivat fulbet, joiden asettamat emiirit hallitsevat edelleen perinteisellä arvonimellään. Kaupunki on tärkeä maatalouden keskus, minkä lisäksi siellä on teollisuutta. Kanon asukasluku oli vuoden 2005 arvion mukaan 2 993 000.
Maantiede

Kanon kaupunki sijaitsee Pohjois-Nigerian Kanon osavaltiossa. Kano on myös osavaltion pääkaupunki. Kaupunki on rakennettu Jakara-joen varrelle. Kanon vanhankaupungin aluetta hallitsevat kaksi kukkulaa, 534 metriä korkea Dalla ja 517 metriä korkea Goron Dutse. Alueella on useita lampia ja kaivettuja kuoppia, joista on kerätty mutaa vanhankaupungin talojen rakennukseen. Kaupunki voidaan jakaa noin sataan unguwa-nimiseen alueeseen, joiden keskuksena toimii tavallisesti tori ja moskeija.
Talous

Kano on merkittävä ympäröivän maatalousalueen keskus. Maapähkinöillä on edelleen suuri merkitys alueen taloudelle. Kaupungin elintarviketeollisuuden tuotteisiin kuuluvat myös esimerkiksi säilykkeet, kasviöljyt ja juomat. Muihin teollisuuden tuotteisiin lukeutuvat kankaat, kosmetiikka, lääkkeet, sairaalatarvikkeet, muovit, metallit, puuhuonekalut ja tiilet. Raskaampi teollisuus tuottaa esimerkiksi autoja, sementtiä, kemikaaleja ja terästä. Suuri osa kaupungin teollisuudesta on keskittynyt Bompain kaupunginosaan. Kaupungin talous on hyötynyt myös Nigerian öljyntuotannosta.
Väestö

Kanon asukasluku oli vuoden 2005 arvion mukaan 2 993 000. Hausat muodostavat kaupungin väestön valtaosan. Paikallisia hausoja kutsutaan nimellä kanot tai kanawat. Toisen merkittävän paikallisen väestönryhmän muodostavat abagagyawat, joiden oman kansanperinteen mukaan he polveutuvat fulbeista ja kaupungin alkuperäisistä asukkaista. Monet Kanon asukkaista kuuluvat suufilaisiin veljeskuntiin, joista suurin on Qadiriyya. Qadiriyya on myös Kanon emiirien veljeskunta. Toinen merkittävä veljeskunta on Tijaniyya. Kanon emiiri on Nigeriassa huomattava islamilaisen yhteisön johtohahmo. Kaupungissa on myös pieni kristitty vähemmistö, jonka jäsenet koostuvat lähinnä kaupunkiin muualta Nigeriasta muuttaneista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kano Wikimedia Commonsissa
Kanon vanhan kaupunginmuurin portti.
Näkymä Kanoon piirustuksessa 1850-luvulta.
Kanon emiiri.
Kankaan värjäystä.
Flya

| Flya> Φλύα.Sijainti |
| --- | --- |
 Flya
Koordinaatit:  38°1′35″N, 23°48′25″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Chalándri, Attika
Historia
Tyyppi:  demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Kekropis
 :  Ptolemais (vsta 224 eaa.)
Trittys:  mesogeios
Demonyymi:  Flyeus (Φλυεύς), Flyēthen (Φλυῆθεν)
Bulen jäseniä:  5 tai 6 tai 7
 :  9 (vsta 307 eaa.)
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Flya (m.kreik. Φλύα tai Φλυά, lat. Phlya) oli antiikin aikainen alun perin Kekropis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen mesogeios-trittykseen eli Attikan sisämaa-alueen demoksiin.
Flyan oletetaan sijainneen Ateenan koillispuolella suunnilleen nykyisen Chalándrin kaupungin tienoilla.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Kekropis ja sillä oli alun perin viis, kuusi tai seitsemän edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 224/223 eaa. Ptolemais-fyleen. Muutosten seurauksena demoksella oli hellenistisellä kaudella yhdeksän bule-edustajaa.
Flyassa oli useita temppeleitä, ja se esiintyy usein seudulta löydetyissä piirtokirjoituksissa. Demoksessa tiedetään olleen teatteri.
Flyasta oli kotoisin muun muassa tragediakirjailija Euripides. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Flyeus (Φλυεύς) tai Flyēthen (Φλυῆθεν).
Flaminia et Picenum annonarium

| Flaminia et Picenum annonarium Provincia Flaminia et Picenum annonarium> Rooman provinssi |
| --- | --- |

Valtio:  Rooman valtakunta Länsi-Rooman valtakunta
Prefektuuri:  Italia et Africa
Diokeesi:  Italia annonaria
Nykyinen valtio/alue:  Italia (Emilia-Romagna)
Perustettu:  300-luvun jälkipuoli
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Ravenna
Flaminia et Picenum annonarium (lat. Provincia Flaminia et Picenum annonarium) oli myöhäisen Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti alueen suunnilleen nykyisen Italian Emilia-Romagnassa.