stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aalto-yliopiston ylioppilaskunta
Merkittäviä henkilöitä > Hallituksen puheenjohtajat

2010: Jussi Valtonen
2011: Saara Hyrkkö
2012: Voitto Kangas
2013: Piia Kuosmanen
2014: Lauri Lehtoruusu
2015: Niko Ferm
2016: Milja Asikainen
2017: Joona Orpana
2018: Noora Vänttinen
2019: Tapio Hautamäki
2020: Olli Kesseli
2021: Milja Leinonen
2022: Otto Usvajärvi
2023: Ida Parkkinen
2024: Fanni Mattsson
Merkittäviä henkilöitä > Pääsihteerit ja toiminnanjohtajat

2010-2013: pääsihteeri Teemu Halme
2013–2016: pääsihteeri Janne Koskenniemi
2016–2019: pääsihteeri Niko Ferm
2019–2021: toiminnanjohtaja Elina Nieminen
2022– toiminnanjohtaja Antti Ilmavirta
Aiheesta muualla

AYY:n kotisivut
Aalto Entrepreneurship Societyn kotisivut
TKY:n avoimet kirjeet KY:n edustajiston jäsenille 28.10. ja 29.10.2008 30.10.2008. Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta. Viitattu 3.11.2008.[vanhentunut linkki]
Aalto-yliopiston ylioppilaskunnan (AYY) edustajistovaalit 2009 (Arkistoitu – Internet Archive) (viitattu 3.2.2009)
Aino-lehden artikkeli "Operaatio rahansiirto" (viitattu 14.3.2013)
TTE-rahaston kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (viitattu 14.3.2013)
Suomen ylioppilaskunnat
| --- | --- |
Nykyiset: AYY (Aalto-yliopisto) · HYY (Helsingin yliopisto) · ISYY (Itä-Suomen yliopisto) · JYY (Jyväskylän yliopisto) · LYY (Lapin yliopisto) · LTKY (Lappeenrannan teknillinen yliopisto) · OYY (Oulun yliopisto) · SHS (Svenska Handelshögskolan) · TaiYo (Taideyliopisto) · TREY (Tampere) · TYY (Turku) · VYY (Vaasan yliopisto) · ÅAS (Åbo Akademi)
Entiset: KY (Helsingin kauppakorkeakoulu) · JoYY (Joensuun yliopisto) · KYY (Kuopion yliopisto) · KUVYO (Kuvataideakatemia) · TOKYO (Taideteollinen korkeakoulu)  · TTYY (Tampereen teknillinen yliopisto) · Tamy (Tampereen yliopisto) · TeYo (Teatterikorkeakoulu) · TKY (Teknillisen korkeakoulu) · TuKY (Turun kauppakorkeakoulu) · SAY (Sibelius-Akatemia)
Matti (nimi)

| Matti |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  24. helmikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  30. kesäkuuta, 9. elokuuta, 16. marraskuuta
Muunnelmia:  Matias, Masi
Vastineita eri kielissä:  Mattitjahu, Matthew, Mats, Matts, Matthieu, Mathieu, Matteo, Máde
Nimen alkuperä:  Matteus tai Mattias
Infobox OKNimi-testi OK: 
Matti on suomalainen miehen etunimi. Nykyväestössä se on erittäin yleinen varsinkin suurilla ikäluokilla (1945–1950 syntyneillä). Myöhemminkään nimen suosio ei ole kadonnut, vaikka on se vähentynyt. Matti on suomalaismiesten keskuudessa yleisin ensimmäinen etunimi, mutta nykyään se on yleinen varsinkin toisena tai kolmantena nimenä. Vakiintuneita yhdysnimiä, joissa loppuosana on Matti, ovat ainakin Ari-Matti, Juha-Matti, Veli-Matti ja Vesa-Matti.
Nimen alkuperä on hepreankielisessä nimessä Mattitjahu, joka tarkoittaa Jumalan lahjaa. Nimen suomalainen muoto on nimilyhennelmä Juudas Iskariotin tilalle valitusta apostolista Mattias, jonka muistopäivästä 24.2. tuli myös Matin nimipäivä.
Matti vakiintui Suomessa nimimuotona jo keskiajalla. Sen jälkeen se on ollut vuosisatojen ajan yksi yleisimpiä suomalaisia etunimiä, ja se onkin kaikkien aikojen kahdeksanneksi yleisin miesten etunimi. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Matti on helmikuuhun 2025 mennessä annettu 131 898 henkilölle.
Sukunimenä Matti on ollut Suomessa 43 henkilöllä, joista nykyisenä sukunimenä 17:llä.
Matti toisena nimenä tai yhdysnimen jälkiosana

Eero Matti Juhani von Boehm, professori
Esa Matti Itkonen, kielitieteilijä
Juha Matti Pellervo Kankkunen, rallikuski
Markku Matti Laukkanen, poliitikko
Pauli Matti Juhani "Juice" Leskinen (muutti nimensä Juhani Juice Leskiseksi vähän ennen kuolemaansa vuonna 2006), muusikko
Vesa-Matti Loiri, näyttelijä, koomikko, laulaja ja muusikko
Esa-Matti Long, näyttelijä
Mika-Matti Maisonvaara, jalkapalloilija
Veli-Matti Mattila, Elisan toimitusjohtaja
Arto Matti Vihtori Melleri, kirjailija ja runoilija
Mika-Matti Ojala, pesäpalloilija
Mika-Matti ”Mixu” Paatelainen, jalkapalloilija
Ristomatti Ratia, muotoilija
Mika-Matti Tahvanainen, koripalloilija
Paavo Matti Väyrynen, poliitikko.
Kuvitteellisia Matteja

Matti, Juhani Ahon romaanin Rautatie päähenkilö, Liisan aviomies (ks. kohta Matista on moneksi)
Matti, päähenkilö Karoliina Korhosen Finnish Nightmares -sarjakuvissa
Matti, toinen päähenkilöistä 1960-luvun televisiosarjassa Matti ja Leena
Matti, päähenkilö lastenelokuvassa Matti ja Sami
Matti, toinen päähahmoista Manu ja Matti -kirjoissa, sarjakuvissa ja tietokonepeleissä
Matti-renki, hahmo Hella Wuolijoen ja Bertolt Brechtin näytelmässä Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti
Hunttalan Matti, päähenkilö Simo Hämäläisen romaanissa Kättenpäällepanijat ja siihen perustuvassa Markku Onttosen elokuvassa Kun Hunttalan Matti Suomen osti (1984)
Matti Hurmala, hahmo televisiosarjassa Blondi tuli taloon
Matti Mainio, toinen päähahmo sarjakuvassa Matti Mainio ja Jussi Juonio (Mutt and Jeff)
Matti Meikäläinen, esimerkki-ihminen
Matti Melkonen, suomalainen sarjakuvahahmo
Nukkumatti, satuhahmo, joka saa lapset nukkumaan heittämällä näiden silmiin ”unihiekkaa”
Matti Näsä, Kummeli-hahmo, tamperelainen poikamies
Pikku-Matti, hahmo Topeliuksen saduissa, lastenlauluissa Pikku-Matin auto ja Pikku-Matin mökki sekä elokuvassa Pikku-Matti maailmalla (Edvin Laine 1947)
Matti Takkunen, toiseksi vanhin Takkusen veljeksistä elokuvassa Pahat pojat
Taula-Matti, hahmo Aleksis Kiven Seitsemässä veljeksessä
Viisas Matti, Hölmölän viisas mies
Matti Virtanen, henkilö televisiosarjassa Salatut elämät
Matti Virtanen, kotirintamamies, Kari Hotakaisen romaanin Juoksuhaudantie päähenkilö; pidetty Suomen yleisimpänä nimenä (vrt. Matti Meikäläinen)
Väkevä Matti, suomalainen kansansatu
Matti Mäyrä, hahmo Miina ja Manu -lastenkirjasarjassa
Matti sanonnoissa

matti, miehen synonyymi useissa sanonnoissa
mattimyöhäinen, myöhässä oleva henkilö
olla matti, olla ihan poikki, väsynyt
olla matti kukkarossa, olla rahaton
se on matti!, se on varma, selvä, hyvä asia
ihan mattina, innokkaasti, terhakkaasti, energisesti
mattina ja teppona, olla tai tehdä kaksistaan
matilla on päässä patti, tuttu lausahdus kun jollain on päässä kuhmu/patti
Ootaha matti, kunha minä seipään saan!, Oota kunhan tulee mun vuoro, niin sitte mä näytän sulle!
maailmanmatti, maailmankiertäjä, Maailman Matti oli 1930-luvun keihäsmestarin Matti Järvisen lempinimi
shakkimatti, tulee persian kielestä, jossa "shah" tarkoittaa kuningasta ja "mat" kuollutta.
Matti maailmankartalla

Suomessa on 57 Matintietä, 38 Matinkujaa, 16 Mattilankujaa, 14 Matinkatua ja 15 Matinpolkua.
Matti-nimi (ilman yhdyspäätettä) on annettu usealle talolle, saarelle ja pellolle.
Matinsaari-nimisiä paikkoja on Suomessa ainakin 47.
Lisäksi on lukuisia paikkoja nimeltä Matinmaa, Mattila, Matinpelto, Matinmäki, Matinlampi, Matinvuori, Matinpuro, Matinsuo, Matinneva, Matinkylä jne.
Matti ja Maija -niminen saaripari sijaitsee Keiteleellä.
Matinpäivä

Matti on kansanomainen muoto Matiaasta (Mattias, Matthias). Suomalaisessa almanakassa on ollut kaksi eri Matti-nimistä apostolia. Toinen oli apostoli ja evankelista Matteus, jonka nykyisin poistettua nimipäivää 21. syyskuuta kansa nimitti Syys-Matiksi. Toinen oli Juudas Iskariotin tilalle apostoliksi valittu Mattias. Hänen mestauspäivänsä 24. helmikuuta eli Talvi-Matti on nykyisin Matin ja Matiaksen nimipäivä. Vuoteen 1996 se oli kuitenkin  karkausvuosina 25. helmikuuta, koska 24. helmikuuta oli karkauspäivä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Matti (nimi) Wikimedia Commonsissa
L (Death Note)

| L |
| --- | --- |
 L:n käyttämä tunnus mangassa
Luoja(t):  Tsugumi Ōba, Takeshi Obata
Ensi- esiintyminen:  2003 (manga)
Kustantaja:  Weekly Shōnen Jump
Sarja:  Death Note
Henkilötiedot
Oikea nimi:  L Lawliet   (エル・ローライト Eru Rōraito)
Status:  päähenkilö
Sukupuoli:  Mies
Ikä:  24-25
Ryhmäsidokset:  Light Yagami
Infobox OKNimi-testi OK: 
L Lawliet (jap. エル・ローライト, Eru Rōraito) (s. 31.10.1979), tunnettu eri puolilla maailmaa vain nimellä vain L (jap. エル, Eru), on Death Note -manga- ja -animesarjassa esiintyvä kuvitteellinen hahmo. Hän on huippuälykäs ja hyvin omalaatuinen, maailman parhaaksi väitetty etsivä, joka alkaa selvittää sarjamurhaaja Kiran tapausta. Kukaan ei tiedä hänen olinpaikkaansa, nimeään tai miltä hän näyttää lukuun ottamatta hänen henkilökohtaisimpana avustajanaan toimivaa Wataria. L on ratkonut useita mahdottomiksi luultuja tapauksia eri puolilla maailmaa. Useimmiten hän osallistuu neuvotteluihin ja tapaamisiin kannettavan tietokoneen välityksellä. L haluaa napata Kiran, ja Kira haluaa löytää ja tappaa L:n. Näiden kahden kissa ja hiiri -leikki on Death Note -mangan sekä animen perusta.
Animeversiossa L:n ääninäyttelijänä toimii Kappei Yamaguchi ja sen englanninkielisessä versiossa Alessandro Juliani. Ken’ichi Matsuyama näytteli häntä näyteltyjen elokuvien sarjassa, Julianin ollessa myös niissäkin englanninkielisenä äänenä. Näytellyssä televisiosarjassa L:ää näyttelee Kento Yamazaki, ja yhdysvaltalaisessa elokuvan versiota L:stä (oikealta nimeltään Lebensborn Atubia), näyttelee hip hop -artistinakin tunnettu Lakeith Stanfield.
Nimi

L käyttää useita peitenimiä. Kiraa jahtaavan Japanin poliisiryhmän keskuudessa hän käytti nimeä Ryūzaki (竜崎'), jota käytti peitenimenä myös sarjamurhaaja Beyond Birthday, joka oli alun perin yksi L:n alkuperäisistä seuraajaehdokkaista. Pitääkseen silmällä Light Yagamia hän käytti samaan yliopistoon hakiessaan nimeä Hideki Ryūga (流河 旱樹), jolla tunnettiin myös eräs kuuluisa poplaulaja. Lisäksi L käyttää valehenkilöllisyyksinä muita parhaimpiin etsiviin lueteltuja henkilöitä. Niihin lukeutuvat mm. toista sijaa pitävä Eraldo Coil (エラルド＝コイル) ja kolmatta sijaa pitävä Deneuve (ドヌーヴ').
Kukaan Wataria lukuun ottamatta ei tiedä hänen todellista nimeään. Se on paljastettu vain Death Note 13: How to Read -albumissa sekä näytellyissä elokuvissa.
Hahmo

L on hyvin omintakeinen ja tavallisesta poikkeava persoona. Hänellä on lukuisia kummallisia piirteitä, muun muassa outo kyykkymäinen istuma-asento (omien sanojensa mukaan 'tavallisesti' istuminen vähentäisi hänen päättelykykyään 40 prosentilla), kynien, paperien, puhelimien ynnä muiden tavaroiden roikottaminen pihti- eli peukalo-etusormi -otteessa sekä aina miettiessään hän pitää peukaloa suun pielessä niin, että kynsi osuu hänen alahuuleensa. L pukeutuu hyvin yksinkertaisesti löysiin farkkuihin ja valkoiseen pitkähihaiseen paitaan. Hänellä on sekaiset mustat hiukset sekä kalpea iho. Hänen silmänsä ovat harmaat sekä suuret ja pyöreät, mikä saa hänet hyvin usein näyttämään yllättyneeltä. Yleensä L:n ilme on kuitenkin kyllästyneen oloinen ja hänen puheensa hyvin monotonista. Mustat silmänaluset paljastavat että L kärsii myös unettomuudesta eikä näin ollen nuku juuri lainkaan. L:llä on tapana myös pinota asioita, kuten sokeripaloja ja hänen ryhtinsä sekä koko olemuksensa on kumara. Hän ei käytä sukkia ja kenkiäkin (vanhat ja resuiset lenkkitossut) vain ulkona.
L muistuttaa luonteeltaan aika-ajoin pientä lasta ja on omien sanojensa mukaan lapsellinen. Hän on hieman naiivi ja inhoaa vahvasti häviämistä. L on luonnostaan hyvin epäluuloinen persoona ja käyttää mitä tahansa keinoa saadakseen selville itseään tyydyttävän totuuden. Tämän vuoksi hän on usein myös väärinymmärretty. Kun tähän lisätään hänen olemattomat sosiaaliset taitonsa ja kadehdittava asemansa, ei ole ihme, ettei hänellä ole lainkaan ystäviä (L kuitenkin kertoo myöhemmin Lightille, että tämä on hänen ensimmäinen ystävänsä). L on hyvin luova ja arvostaakin kekseliäisyyttä ja mielikuvitusta. Kun L selitti Lightin isälle sekä tämän kollegoille Kiran tekojen selitystä, hän piirsi kaavan tussilla pöytään.
Lisäksi L rakastaa sokeria ja syö ainoastaan herkkuja kuten esimerkiksi kakkua, jäätelöä ja keksejä, mutta on tästä huolimatta huomattavan alipainoinen. Hän juo alituiseen kahvia tai teetä ja lisää niihin rutkasti sokeria. Jostain syystä hän ei kuitenkaan liho ja väittää itse tämän johtuvan nopeasta ruoansulatuksesta ja siitä että hän kuluttaa kaiken saamansa energian ajattelemalla.
L on todella älykäs, ja hänen päättelykykynsä on vertaansa vailla. Hän ei kuitenkaan ole maailman paras etsivä vain älynsä vuoksi, vaan myös uskaliaitten ja riskaabelien tekojensa takia. Death Noten kirjoittanut mangaka Tsugumi Ohba oli ajatellut L:n voittavan, mutta hän joutui luopumaan ajatuksesta, koska ei olisi tällöin voinut toteuttaa varastossa tapahtunutta loppukohtausta.
Ura

L on nuoresta iästään huolimatta saavuttanut erittäin laajaa menestystä rikosten ratkaisemisessa: hän on lajissaan maailman johtava L-nimellä ja pitää valenimillä hallussaan muutamaa muuta sijaa. Kira-tapauksesta muodostuu L:n uran merkittävin tapaus. Hän onnistuu lopulta ratkaisemaan Kiran henkilöllisyyden jo jonkin aikaa ennen kuin tämä onnistuu tapattamaan hänet 5. marraskuuta 2004. L:n kuoltua Kiran jäljille lähtevät hänen seuraajaehdokkaansa Near ja Mello.
Gloucesterin herttua

Gloucesterin herttua (engl. Duke of Gloucester) on Gloucesterin kaupungin mukaan nimetty periytyvä päärinarvo, jonka on annettu Englannin kuningaskunnan ja Yhdistyneen kuningaskunnan kuninkaallisen perheen jäsenille, yleensä hallitsevan monarkin pojalle. Arvonimi on perustettu kaikkiaan viidesti ja sillä on ennen nykyistä herttuaa ollut viisi kantajaa. 1700-luvulla oli käytössä myös arvonimi Gloucesterin ja Edinburghin herttua.
HKK Prinssi Richard, nykyinen Gloucesterin herttua.
Yhdistyneen kuningaskunnan toinen ja nykyinen Gloucesterin herttua on Yrjö V:n pojanpoika ja  kuningatar Elisabet II:n serkku prinssi Richard (s. 1944).
Hän valmistui arkkitehdiksi vuonna 1969 ja oli ajatellut tehdä uran arkkitehtuurin parissa. Hänen vanhempi veljensä kuoli lento-onnettomuudessa vain 30-vuotiaana vuonna 1972, jolloin Richardista tuli arvonimen perijä isänsä jälkeen. Hänen kuninkalliset tehtävänsä lisääntyivät siinä määrin, että hän jätti työnsä lontoolaisessa suunnittelutoimistossa. Prinssi Richardilla on myös Ulsterin jaarlin ja Cullodenin paronin arvonimet.
Hänellä on avioliitosta tanskalaisen Birgitte van Deurs Henrikssenin (s. 1946) kanssa lapset Alexander Windsor, Ulsterin jaarli (s. 1974), lady Davina Windsor (s. 1977) ja lady Rose Gilman (s. 1980). Alexanderilla on poika, Xan Windsor, lordi Culloden (s. 2007), joka perinee aikanaan omalta isältään Gloucesterin herttuan arvonimen.
Arvonimen haltijat Englannin kuningaskunnassa > Ensimmäinen luonti (1385)

Thomas, Gloucesterin herttua (1355–1397). Hän oli Edvard III:n kolmastoista poika ja kuoli ilman perillistä.
Arvonimen haltijat Englannin kuningaskunnassa > Toinen luonti (1414)

Humphrey, Gloucesterin herttua (1390–1447). Hän oli Henrik VI:n neljäs poika ja kuoli ilman perillistä.
Arvonimen haltijat Englannin kuningaskunnassa > Kolmas luonti (1461)

Rikhard, Gloucesterin herttua (1452–1485). Hänestä tuli myöhemmin kuningas Rikhard III ja arvonimi sulautui kruunuun.
Arvonimen haltijat Englannin kuningaskunnassa > Neljäs luonti (1659)

Henry Stuart, Gloucesterin herttua (1640–1660), Kaarle I:n kolmas poika. Hän kuoli ilman perillistä.
Arvonimen haltijat Yhdistyneessä kuningaskunnassa > Viides luonti (1928)

prinssi Henry, (1900–1974), Yrjö V:n kolmas poika
prinssi Richard (s. 1944), prinssi Henryn poika.
Prinssi Richardin jälkeen arvonimen perimysvuorossa on hänen ainoa poikansa Alexander Windsor, Ulsterin jaarli (s. 1974). Hänellä puolestaan on yksi poika, Xan Windsor, lordi Culloden (s. 2007).
Vapauden aika

Vapauden aika eli säätyvallan aika on Ruotsin ja Suomen yhteisessä historiassa aikakaudesta 1719–1772 käytetty nimitys. Vapaudella tarkoitetaan säätyjen vapautta kuninkaan vallasta. Kaarle XII:n vuonna 1718 tapahtuneen kuoleman jälkeen vuoden 1719 valtiopäivät lopettivat kuninkaan yksinvallan ja lähes kaikki valta keskitettiin valtiopäiville. Muutoksen syynä oli säätyjen halu välttää uusia sotia. Ruotsin kuningattareksi tuli Kaarle XII:n sisar Ulriika Eleonoora, joka luovutti kruunun puolisolleen Hessenin Fredrikille, josta tuli kuningas Fredrik I. Molempien täytyi kuitenkin ensin allekirjoittaa ja valallaan vahvistaa uusi hallitusmuoto.
Kolmen ylimmän säädyn valtiopäiväedustajat olivat pääasiassa valtion virkamiehiä, minkä vuoksi vapauden aika oli myös byrokratian aikaa. Valtiopäiväelämää leimasivat jatkuvasti kasvavat ristiriidat. Viinanpoltto oli esillä kaikilla vapauden ajan valtiopäivillä. Virkanimitykset olivat tärkeitä asioita 1750- ja 1760-luvuilla. Vapauden ajalla syntyivät hattujen ja myssyjen puolueet, jotka molemmat kannattivat merkantilistista talouspolitiikkaa. Tieteessä merkittäviä keksintöjä olivat Celsius-asteikko ja Systema Naturae. Kulttuurissa ranskalaisuuden ihailu oli suurta. Kaikki sivistyneet henkilöt lukivat ja puhuivat ranskaa.
Korkein valta

Vuoden 1720 hallitusmuodon ja vuoden 1723 valtiopäiväjärjestyksen mukaan kaikki valta oli säädyillä, jotka piti kutsua koolle joka kolmas vuosi ja väliaikoinakin, jos se katsottiin tarpeelliseksi. Säädyt johtivat ulkopolitiikkaa, myönsivät verot, vastasivat valtakunnan taloussuunnittelusta, hoitivat valtakunnan pankkia, perustivat pysyviä toimielimiä hallintoon, puuttuivat virkanimityksiin, ja niillä oli myös tuomiovaltaa. Kuka tahansa oli oikeutettu kääntymään säätyjen puoleen valituksineen. Säädyt yksin säätivät lait, ja niillä oli myös oikeus tarkastaa valtiopäivien välillä annetut asetukset. Toimeenpanovaltaa käytti valtaneuvosto, joka oli vastuussa toimistaan valtiopäiville. Valtaneuvoksia oli 17, mutta niistä Pommerin kenraalikuvernööri oli yleensä poissa. Vapautuneet valtaneuvosten paikat kuningas täytti säätyjen ehdotuksesta. Valtaneuvostossa kuninkaalla oli kaksi ääntä, ja hänen äänensä ratkaisi, jos äänet menivät tasan. Kuninkaalle jäi kuitenkin itsenäistä päätösvaltaa eräissä nimitysasioissa. Vuoden 1720 hallitusmuoto lisäsi valtaneuvoston riippumattomuutta valtiopäivistä.
Vapauden ajan alussa otettiin valtiopäivillä käyttöön deputaatio- eli valiokuntatyöskentely. Valiokunnista tärkein oli salainen valiokunta. Deputaatioiden ehdotukset menivät jokaisen säädyn päätettäväksi. Kullakin säädyllä oli valtiopäivien lopullista päätöstä tehtäessä yksi ääni, ja tavallisissa asioissa kolmen säädyn yksimielisyys riitti. Perustuslakien muuttaminen ja säätyjen privilegiokysymykset edellyttivät kuitenkin yksimielisyyttä.
Säädyt

Vapauden ajan alkupuolella kolmen ylimmän säädyn ja talonpoikien välillä kulki juopa. Aatelin säätyprivilegiot olivat vuonna 1719 suuremmat, kuin sillä oli koskaan aiemmin ollut. Sen privilegioihin sisällytettiin tuolloin ensi kerran tuomiovalta alaisiin nähden. Tosin sen täytyi vuoden 1723 valtiopäivillä luopua muiden säätyjen painostuksesta kaikkein räikeimmistä valtansa laajennuksista. Valtiopäiville olivat oikeutettuja saapumaan kunkin suvun vanhimmat miespuoliset jäsenet. Keskimäärin aatelistosta oli valtiopäivillä noin 300 edustajaa. Puhemiehenä toimi maamarsalkka ja kokouspaikkana Ruotsin ritarihuone.
Papisto sai uudet erioikeudet vuoden 1723 valtiopäivillä. Tuomiokapituleille ja seurakunnille annettiin enemmän vaikutusvaltaa papiston virkojen täyttämisessä, ja kuninkaan nimitysoikeutta leikattiin jyrkästi. Papiston privilegioihin otettiin ensimmäisen kerran virallisesti määräys papin lesken niin sanotusta armovuodesta, jolloin hän sai nauttia aviomiehensä tuloista vuoden ajan. Papit saivat myös oikeuden johtaa pitäjänkokouksia. Valtiopäivillä papistoa edustivat piispat ja pappien rovastikunnittain valitsemat valtuutetut. Papisto oli valtiopäivien pienin sääty: sillä oli vain 50-60 edustajaa. Puhemiehenä toimi arkkipiispa, jos hän oli paikalla. Vuoden 1731 valtiopäivät antoivat asetuksen papinvaalien suorittamisesta maalla.
Vähiten erioikeuksia oli porvaristolla säätynä, vaikka kaupunkien aiemmat erioikeudet taattiin. Vuoden 1731 valtiopäivät antoivat asetuksen valtiopäivämiesten valitsemisesta kaupungeissa.  Kaupunkien oikeus lähettää edustajia valtiopäiville oli porrastettu niiden koon mukaan. Porvaristolla oli valtiopäivillä yhteensä 70-150 valtuutettua. Puhemiehenä toimi Tukholman pormestari ja kokouspaikkana Tukholman vanha raatihuone.
Talonpoikia sen sijaan sitoivat palveluspakkomääräykset ja feodaaliset käsitykset omistusoikeudesta, ja heidän asemansa oli vapauden ajan alussa heikko. Valtiopäivillä talonpojat oli runsasväkisin sääty, vaikka edustusoikeus oli rajattu vain perintö- ja kruununtilallisiin. Rälssitalonpojat ja maattomat jäivät valtiopäivien ulkopuolelle. Talonpojat lähettivät edustajansa valtiopäiville kihlakunnittain. Varsinkin Suomessa ja Norlannissa oli tavallista, että useat kihlakunnat lähettivät yhteisen edustajan.
Talonpoikien aseman parantuminen

Talonpoikien oikeudellisessa asemassa tapahtui suuri parannus vapauden ajalla. Kun Uudenkaupungin rauha oli saanut aikaan sen, että valtakunta oli muuttunut viljaa vievästä sitä jatkuvasti tuovaksi maaksi, ryhdyttiin edistämään uudisraivausta. Vuonna 1731 annettiin asetus, jolla talonpojille myönnettiin pysyvä verovapaus heidän yhteismaille raivaamilleen pelloille. Kymmenen vuotta myöhemmin annettiin kahdella asetuksella verovapaus soille ja muille hyödyttömille maille tehdyille uudisraivauksille. Uusia tilayksikköjä syntyi Suomeen paljon, ja tilaluvusta tuli suurempi kuin se oli ollut ennen vapaudenaikaa. Eniten uusia tiloja syntyi Pohjanmaalle. Valtiopäivät myönsivät vuonna 1743 kaikille sukutiloille oikeuden perustaa mailleen torppia. Suomessa torppia alettiin perustaa varsinkin Satakunnassa, Hämeessä ja Savossa, ja niiden määrä kasvoi nopeasti. Vuodesta 1747 alkaen sallittiin tilojen halkominen, ja kruunu alkoi perustaa yhteismaalle uudistiloja. Talonpojat alkoivat myös lunastaa sukuoikeuksia kruununtilanluontoiseen maahansa. Se lisääntyi sen jälkeen, kun lunastussumma oli vuonna 1741 puolitettu.
Ulkopolitiikka

Ruotsi ulkopolitiikkaa sääteli koko vapauden ajan suhde Venäjään. Myssypuolue, jonka linjauksia noudatettiin valtiopäivillä vuoteen 1738 asti, kannatti varovaista ulkopolitiikkaa eikä halunnut ärsyttää Venäjää. Ulkopolitiikalle oli ominaista, että hallitusmuodosta huolimatta valtaneuvosto teki päätökset pitkälti säätyjä kuulematta, eikä valtaneuvoston vastuullisuutta valtiopäiville haluttu korostaa. Vuonna 1724 holsteinilaisen puolueen käsissä valtaneuvosto teki Venäjän kanssa liiton 12 vuodeksi. Kaksi vuotta myöhemmin Ruotsi yhtyi Hannoverin liittoon. Vuoden 1734 valtiopäivillä kostosotaa Venäjää vastaan kannattanut ryhmä nousi selvästi näkyviin. Valtiopäivät suostuivat antamaan varat laivasto-ohjelman toteuttamiseen. Vuoden 1738 valtiopäivillä, joilla hattupuolue oli vallassa, salainen valiokunta laati valtaneuvostolle ohjeen ulkopoliittisesta toimintalinjasta. Sen mukaan sota Venäjää vastaan oli välttämätön. Hattujen sota käytiin vuosina 1741–1743. Välit Venäjään kiristyivät uudelleen pian sodan jälkeen, vakavimmillaan kriisi oli keväällä 1747. Kriisin seurauksena Ruotsi solmi sotilasliiton Preussin ja Ranskan kanssa. Vuonna 1751 solmitulla sopimuksella Ruotsi luovutti huomattavan alueen Norjalle. Ruotsi ja Tanska solmivat vuonna 1756 niin sanotun meriunionin: niiden yhtyneet laivastot suojelisivat Pohjanmerellä purjehtivia kauppa-aluksia. Seuraavan vuoden kesällä valtaneuvosto antoi Preussille sodanjulistuksen, ja armeija laivattiin Ruotsin Pommeriin. Aluelaajennuksiin tähdännyt Pommerin sota oli pakko rahoittaa ottamalla lainvastaisia lainoja valtakunnan pankista ja painamalla lisää setelirahaa. Sota loppui vuonna 1762, kun rauha solmittiin Hampurissa ilman aluemuutoksia. Pommerin sota johti inflaatioon ja setelikannan kasvuun.