stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Svenska Bio

Yrityksen logo.
Svenska Bio on ruotsalainen elokuvateatteriyritys, joka operoi elokuvateattereita Ruotsissa, Tanskassa ja Suomessa. Vuonna 2022 Svenska Bio oli salimäärällä mitattuna Euroopan 21. suurin elokuvateatteriyhtiö. Yrityksen pääkonttori sijaitsee Lidingössä Tukholman ulkopuolella.
Svenska Bion juuret ovat 1900-luvun alussa, jolloin Karl Fornstam avasi telttaelokuvateatterin Tukholmaan. Yrityksestä kehittyi elokuvateatteriketju Fornstams, josta syntyi yritysostojen ja SF Bion (nykyinen Filmstaden) kanssa tehdyn yhteistyön myötä nykyinen Svenska Bio 1987. Svenska Bioa johtaa sen suurin omistaja Peter Fornstam, Karl Fornstamin pojanpoika.
Yrityksellä on Ruotsissa 2022 38 elokuvateatteria 35 paikkakunnalla ja niissä on 148 salia. Yritys on Ruotsin toiseksi suurin elokuvateatteriketju. Yhteistyö suurimman ketjun, Filmstadenin kanssa näkyy esimerkiksi siinä, että Svenska Bion lipunmyynti sekä ohjelmatiedot löytyvät Filmstadenin nettisivuilta.
Yritys laajeni 2000-luvulla Tanskaan ja 2010-luvulla Suomeen. Yritys operoi Tanskassa neljää elokuvateatteria: Empire Bioa Kööpenhaminassa,  Biografkompagniet-brändin alla Biografen Kantenia Faxessa, Bio Næstvedia Næstvedissa ja Haslev Bioa Haslevissa.
Suomeen Svenska Bio saapui Porvoon kautta. Yritys avasi Bio Rexin kanssa yhteisen elokuvateatterin Porvooseen 2012. 2014 Svenska Bio osti Marko Röhrin ja Ilkka Matilan perustaman Bio Rex -ketjun kokonaan. Kun Svenska Bio osti Rexin, sillä oli Suomessa 14 salia neljällä paikkakunnalla. Marraskuussa 2024 sillä oli 13 elokuvateatteria 11 paikkakunnalla ja näissä 53 elokuvateatterisalia. Bio Rex luopui Helsingissä Kulttuurikasarmin teatterista lokakuussa 2024. Bio Rexin toimitusjohtaja on Aku Jaakkola.
Aiheesta muualla

Peter fortsätter att jobba bakom ridån - Göteborgs-Posten 24.1.2017
J. Sperling Reich: CineEurope 2019: For Peter Fornstam of Svenska Bio, Cinema Runs In The Family - Celluloid Junkie 16.6.2019
Biokungens kamp för överlevnad - Göteborgs-Posten 22.4.11.2020
RN Caio Mario (1941)

| RN Caio Mario |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  OTO, Livorno
Kölinlasku:  28. syyskuuta 1939
Laskettu vesille:  17. elokuuta 1941
Poistui palveluskäytöstä:  1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 745 t (standardi) 5 419 t (kuormattu)
Pituus:  142,9 m
Leveys:  14,4 m
Syväys:  4,87 m
RN Caio Mario (ital. Regia Nave Caio Mario) oli Regia Marinan eli Italian kuningaskunnan laivaston toisen maailmansodan aikana vesille laskettu Capitani Romani -luokan kevyt risteilijä.
Valmistus

Alus tilattiin OTO:lta Livornosta, missä köli laskettiin 28. syyskuuta 1939. Alus laskettiin vesille 17. elokuuta 1941.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen kelluvana polttoaineproomuna, jonka saksalaiset upottivat 1944 estääkseen sen joutumisen liittoutuneiden käsiin.
Hietamankosken vesivoimalaitos

| Hietamankosken vesivoimalaitos |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Hietama, Äänekoski
Koordinaatit:  62°35′56″N, 25°34′30″E
Sähköverkkoon:  1967 
Valmistunut:  1966, 1994 
Perustaja:  Hietamankoski Oy 
Omistaja:  Vattenfall Oy
Vesistö:  Saarijärven reitti
Joki tai koski:  Hietamankoski, Suojoki
Valuma-alue:  3 080,89 km²  
Keskivirtaama:  30,26 m³/s  
Juoksutuskanavia:  2 
Kanavan pituus:  200 m 
Muu rakenne:  kalatie
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Kiimasjärvi
Järvinumero:  14.612.1.001
Pituus:  8,8 km 
Leveys:  1,9 km 
Pinta-ala:  3,62525 km²  
Kokonaistilavuus:  0,0145873 km³  
Syvyys:  19,5 m 
Keskikorkeus:  106,9 m  
Voimalaitos
Tyyppi:  jokivoimalaitos
Käyttötarkoitus:  vesivoima
Pudotuskorkeus:  13,5 m  
Rakennevirtaama:  63 m³/s  
Turbiinit:  1 × Kaplan-turbiini 
Kapasiteetti:  7,6 MW  
Vuosituotanto:  27 GWh 
 fiHietamankosken vesivoimalaitos 
Hietamankosken vesivoimalaitos on Keski-Suomen Äänekoskella Saarijärven reitillä Suojoessa toimiva vesivoimalaitos, joka on toimintansa perusteella lähinnä jokivoimalaitos. Voimalan yläyläjuoksulla toimivat Parantalankosken- ja Leuhunkosken vesivoimalaitokset. Hietamankosken voimalan omistaa kokonaan Vattenfall.
Lupaehdot

Voimalan lupapäätös on annettu Itä-Suomen vesioikeudessa 30.12.1964. Lupaehdossa määritettiin aikaisemmin määritetyn Hydrograafisen toimiston 14.12.1936 laatiman Kiimasjärven asteikon numero XIV:21 vedenkorkeuksiin sidotun purkautumistaulukon mukaisesti. Kiimasjärven säännöstelykatselmus saatettiin loppuun vuoden 1974 aikana, mutta vesioikeuden päätöksestä ei ole vanhan lähteen vuoksi tietoa. Kiimasjärven vedenkorkeus ei lupaehdotuksen mukaan saa ylittää (NN+) 107,40 metriä mpy. Vedenpinnan alakorkeudet olisivat 106,05 ja/tai 106,50 metriä. Toisessa lähteessä mainitaan, että vedenpinnan korkeudet pyritään pitämään aina 107,00–107,40 metrin korkeudella.
Voimalaitoksessa säädellään vedentuloa päivittäin ajoittain jyrkästikin, jolloin alapuolisen joen virtaamissa on vaihtelua. Kiimasjärven varastotilavuus on pieni ja se täyttyy seisokin aikana nopeasti. Voimalaitos joutuukin reagoimaan yläpuolisten voimalaitosten juoksutuksiin parin vuorokauden sisällä.
Vesistöjärjestelyt

Voimalaitos on rakennettu Suojoen varteen Hietamankosken alle. Suojoki oli 3,2 kilometriä  pitkä joki Kiimasjärven ja Naarajärven välissä. Hietakosken mittausasema sijaitsee voimalaitoksen yläpuolella, ja sen yläpuolisen valuma-alueen pinta-alaksi on ilmoitettu 3 081 neliökilometriä ja sen järvisyydeksi 9,27 %.
Kiimajärven lähtövirtaamat ovat keskivirtaamana (MQ) olleet 30,26 kuutiometriä sekunnissa (m³/s  tai 21 m³/s vuosina 1984–2010 ), keskiylivirtaamana (MHQ) 99,04 m³/s  ja keskialivirtaamana (MNQ) 2,67 m³/s. Virtaama-arvot on mitattu vuosina 1976–2022. Pienin mitattu virtaama (NQ) on 0 m³/s, joka sattui viimeksi 15.5.2082, ja suurin virtaama (HQ) on 167,00 m³/s, joka mitattiin 27.11.2018. Voimalaitoksesta tulee päästää vettä Suojokeen aina jonkin verran, jottei uoma kuivu kokonaan .
Pato

Voimalaitoksen yläpuolinen patoallas on noin 70 metriä leveä. Tulokanava sijaitsee keskellä jokea ja se on noin 10 metriä leveä. Padossa on kaksi tulva- eli ohijuoksutusluukkua voimalarakennuksen oikealla puolella. Luukkujen leveys on viisi metriä ja ne aukeavat alhaalta ylöspäin. Ohijuoksutuksessa vesi päästetään omaan ohijuoksutuskanavaansa, joka yhtyy voimalan ulosvirtauskanavaan 200 metriä alempana. Kun ohijuoksutusta ei ole, on ohijuoksutuskanava kuivillaan. Tulokanavan keskilinjan ja ohijuoksutuskanavan keskilinjan väli on 25 metriä. Vattenfall rakensi voimalan yhteyteen kalatien, joka valmistui toukokuussa 2020. Kalatie on rakennettu ohijuoksutuskanavan ja ulosvirtauskanavan väliselle penkereelle, ja se on tyypiltään pystyrakokalatie. Kalatien yläaukko sijaitsee tulokanavan oikealla puolella ja se on yli 180 metriä pitkä. Siinä on 57 pikkuallasta, joiden korkeusero on 0,25 metriä. Vesi virtaa kalatiessä noin kaksi metriä sekunnissa ja sen virtaama on 0,3–0,7 m³/s. Lisäksi kalatien ala-altaaseen pumpataan alhaalta lisävettä houkutteluvirtaaman lisäämiseksi.
Voimalaitos

Voimalaitoksessa toimii pystyasennossa pyörivä vesiturbiini, joka tyypiltään Kaplan-turbiini. Sen juoksupyörä on nelisiipinen ja sen halkaisija on 2,6 metriä. Juoksupyörän keskiö on 1,35 metriä paksu. Kaplan-turbiinien kääntyvillä siivillä säädetään juoksupyörän pyörimisnopeudeksi 187 kierrosta minuutissa. Tulokanavan välpän kalterien väli on 18 senttimetriä.
Voimalaitoksessa on pudotusta 13,5 metriä ja sen rakennevirtaama on 64 m³/s. Voimalan kapasiteetti on nykyään 7,6 megawattia, jonka avulla on tuotettu sähköenergiaa lähes 27 gigawattituntia vuodessa. Jos voimalaitosta käytetään pitkiä aikoja, alkaa laitteisto värähdellä ja tuotanto on siksi katkaistava säännöllisin väliajoin.
Luontoarvoja

Kalatie on osoittautunut epävarmaksi tavaksi siirtää kaloja voimalan ohitse yläjuoksulle. Kalojen tulee löytää ulosvirtauksen joukosta kalatien virtaus. Kalatien toiminta vaatii pienen virtaaman, mikä on poissa voimalaitoksen sähköntuotannosta. Usein onkin käytössä kalojen nousuun ajoitettu suurempi houkutteluvirtaus, joka toisinaan toimii hyvin. Kalatien toimintaa ei ole ehditty tutkimaan kovin montaa vuotta, mutta sen läpi kuitenkin ehtii vuosittain uimaan useita eri kalalajeja, vaikka määrät ovat vielä vaatimattomia . Erässä tutkimuksessa tutkittiin alas vaeltavien kalojen reitinvalintaa. Ajankohdaksi valittiin kevättulvan aika, jolloin käytössä oli myös ohijuoksutus. Ylävirtaan jätetyistä merkityistä kaloista kolme neljäsosa kaloista menivät vesiturbiinin läpi, neljäsosa ohijuoksutuskanavan läpi, mutta yksikään merkityistä kaloista ei käyttänyt kalatietä. Vesiturbiini on kaloille kuolettava reitti, ja Hietakosken voimalassa kuoli 10 % merkityistä kaloissa siellä. Lisäksi ulosvirtauskanavassa vaanii petokaloja, jotka söivät 11–37 % kaloista. Voimalan ohituksen kuolleisuus oli 39–55 %.
Historiaa

Hietamankoski on ollut seutukunnan suurin koski. Siihen oli 1800-luvulla rakennettu kolme vesimyllyä. Vaikka Gustav Aadolf Serlachius ostikin kosket itselleen, jäi esimerkiksi Juho Vesteriselle elinikäinen oikeus myllyyn koskessa ja koskessa pyörikin jalkamylly vielä 1950-luvulla. Serlachiuksen tavoitteena oli rakentaa kosken rannalle tehdas, mutta hän ehti kuolla ennen sen toteutumista. Kosken on 1800-luvulla ylittänyt silta, jossa on ollut kaksi silta-arkkua ja jonka jänneväliä on kannatellut riippusillan kannattimet. Tässä muodossa vuoden 1899 tulvat veivät sillan mennessään. Silta rakennettiin luonnollisesti uudelleen mutta vasta vuonna 1952 ja se tuli maksamaan noin 10 miljoonaa markkaa.
Suojoen uoma alkaa vuonna 1967 julkaistussa peruskartassa Kiimaskoskesta ja sen jälkeen pian tulevassa Aittokoskesta. Koskissa joen vedenpinta putosi 0,73 metriä. Aittokosken alla joki leveni suvannoksi, jossa oli kaksi jokisaarta. Hietamankoskessa vesi putosi 8,5 metriä (toisen lähteen mukaan 7,9 metriä ) ja kosken rinnalla sijaitsi aikaisemmin kaivettu uittotoimintaa helpottava uoma . Kosken pituus oli noin 300 metriä ja leveys 50 metriä . Kosken alla sijaitsi kaksi saarta ja seuraavaan Varpakoskeen asti virtasi joki leveänä. Vesi putosi Varpakoskessa 1,5 metriä ja virtasi sen jälkeen pyöreän muotoiseen suvantoon. Nämä joen piirteet on voimalaa rakentaessa tuhoutuneet. Kaakkoon virtaava joki kaartaa tämän jälkeen vasemmalle alittaen samalla Jyväskylän ja Kokkolan välisen maantien. Tien jälkeen joki kääntyi jyrkästi kohti pohjoista, jossa se ennen laski Vätälänkoskesta Naarajärveen. Koskessa sijaitsi saari, jonka molemmilta puolilta koski virtasi järveen. Vätälänkoski ja sen saaret ovat nykykartoista kadonneet.
Hietaman vesivoimalaitoksen valmistumisvuosi on 1966 ja käyttöönottovuosi 1967. Sen pudotuskorkeus oli alussakin 13,5 metriä mutta rakennevirtaama vain 60,0 m³/s. Karttojen mukaan vaikuttaa siltä, että voimalaa rakennettaessa alapuolisen Suojoen uoma perattiin suoraksi ja Varpaskoskea syvennettiin. Samassa yhteydessä katosi Vätälänkoski ja sen saaret. Voimalan kapasiteetti oli aluksi 7,2 megawattia ja sähköenergian vuosituotanto 26 gigawattituntia.
Voimalaitos on peruskunnostettu vuonna 1994, jolloin sen rakennevirtaama on ollut 64 m³/s ja samalla sen tuotanto on tehostunut.
Aiheesta muualla

Hietaman kosket, valokuvaesitys
Vattenfallin kalatie valmistui Äänekoskella, Vattenfall, 2020
Vattenfall, Saarijärven reitin kalatiet, Vattenfall, 2021
Lausunto Hietamankosken voimalaitoksen vaikutuksesta kalatalouteen, Kalataloussäätiö, 1970
André Calmettes

André Calmettes
André Calmettes (18. elokuuta 1861 Pariisi – 14. maaliskuuta 1942 Pariisi) oli ranskalainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja tuottaja.
Calmettes aloitti näyttelijänuransa Pariisin Odéonissa vuonna 1885 ja työskenteli myöhemmin muun muassa Grand Théâtressa ja Sarah Bernhardtin teatterissa. Vuonna 1908 hänet palkattiin vasta perustetun Les Films d’Art -elokuvayhtiön tuotantopäälliköksi. Calmettes ohjasi kirjallisuusklassikoiden sekä historiallisten ja mytologisten tarinoiden sovituksia kuten Un Duel sous Richelieu (1908), Guisen herttuan murha (Charles LeBargyn kanssa, 1908), Retour d’Ulysse (1908), Le Baiser de Judas (Armand Bourin kanssa, 1909), Macbeth (1909), La Dame aux camélias (1912), Madame sans gêne (1911) ja useampikelainen Les Trois mousquetaires (1912). Calmettesin elokuvat perustuivat hänen taustansa ja tuotantoyhtiön tavoitteiden mukaisesti klassiseen ranskalaiseen teatteriperinteeseen. Elokuvataiteen arvostuksen kohottamiseksi hän toi valkokankaalle myös Sarah Bernhadtin kaltaisia kuuluisia näyttelijöitä.
Les Films d’Artin liityttyä Agence générale de cinématographie -yhtiöön vuonna 1913 Calmettes palasi teatteriin. Hän näytteli myöhemmin muutamissa elokuvissa kuten Le Petit chose (1923) ja La Closerie des Genets (1924).
Aiheesta muualla

André Calmettes Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa 
Taiteenala:  Museum of Modern Art 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Anne Caldwell

Anne Caldwell vuonna 1911.
Anne Caldwell O’Dea (30. elokuuta 1867 Boston – 22. lokakuuta 1936 Hollywood) oli yhdysvaltalainen sanoittaja ja teatterikäsikirjoittaja. Laulajana uransa aloittanut Caldwell sanoitti lauluja ja kirjoitti librettoja Broadway-näytelmiin vuodesta 1900-luvun alusta 1920-luvulle. Hänen pääasiallinen yhteistyökumppaninsa oli säveltäjä Jerome Kern, mutta hän sanoitti myös muun muassa Hugo Felixille, Otto Harbachille, Raymond Hubbellille, Dave Stamperille, Harry Tierneylle ja Vincent Youmansille. Caldwell oli yksi 1900-luvun alun harvoista naispuolisista laulunkirjoittajista Broadwayllä. Häntä on kutsuttu Broadwayn ensimmäiseksi menestyneeksi naissanoittajaksi.
Näytelmät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sergeant Brue (1905)  The Top o’ th’ World (1907)  The Nest Egg (1910)  Uncle Sam (1911)  The Lady of the Slipper (1912)  When Claudia Smiles (1914)  Chin Chin (1914)  Pom-pom (1916)  Go to It (1916)  Jack O’Lantern (1917)  |  The Canary (1918)  She’s a Good Fellow (1919)  The Lady in Red (1919)  The Night Boat (1920)  The Sweetheart Shop (1920)  Tip Top (1920)  Hitchy-Koo (1920)  Good Morning Dearie (1921)  The Bunch and Judy (1922)  Sally (1923)  |  Stepping Stones (1923)  Peg-O’-My-Dreams (1924)  The Magnolia Lady (1924)  The City Chap (1925)  Criss Cross (1926)  Yours Truly (1927)  Lucky (1927)  Take the Air (1927)  Yours Truly (1928)  Three Cheers (1928)  |
Lähde: Internet Broadway Database.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Anne Caldwell on Wikiaineistossa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  SNAC
RN Calatafimi (1923)

| RN Calatafimi |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cantiere navale fratelli Orlando‎, Livorno
Kölinlasku:  1. joulukuuta 1920
Laskettu vesille:  17. maaliskuuta 1923
Palveluskäyttöön:  24. toukokuuta 1924
Poistui palveluskäytöstä:  Saksan valtaama 1943 upotettu 19. elokuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  890 t (kuiva) 1 229 t (kuormattu)
Pituus:  84,72 m (kokonaispituus)
Leveys:  8 m
Syväys:  2,46 m
Koneteho:  22 000 shp
Nopeus:  32 solmua
Miehistöä:  117
Aseistus
Aseistus:  4 × 102 mm tykkiä 2 × 76 mm ilmatorjuntatykkiä 6 × 450 mm torpedoputkea 16 × miinaa
RN Calatafimi (ital. Regia Nave Calatafimi) oli Italian kuninkaallisen laivaston toisessa maailmansodassa palvellut Curtatone-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Livornosta Cantiere navale fratelli Orlando‎lta. Sen köli laskettiin 1. joulukuuta 1920 ja alus laskettiin vesille 17. maaliskuuta 1923. Alus liitettiin laivastoon 24. toukokuuta 1924.
Palvelus

Alus luokiteltiin 1. lokakuuta 1938 torpedoveneeksi (ital. torpediniere). Saksa valtasi aluksen 9. syyskuuta 1943 Pireuksessa ja alus nimettiin 13. syyskuuta palvelukseen otettaessa Achillekseksi. Alus nimettiin 28. lokakuuta uudelleen TA15:ksi ja 16. marraskuuta edelleen TA19:ksi. Kreikan kuninkaallisen laivaston sukellusvene Pipinos upotti aluksen torpedoimalla 19. elokuuta 1944 Egeanmerellä.
Alfredo Campagner

Alfredo Campagner
Alfredo Campagner (11. lokakuuta 1920 – 15. lokakuuta 2016 Schio) oli italialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli korkeushyppy.
Campagner sijoittui Oslon EM-kilpailuissa 1946 korkeushypyssä kuudenneksi tuloksella 190 cm. Hän voitti miesten korkeushypyn Italian mestaruuden kahdeksan kertaa eli useammin kuin toistaiseksi kukaan muu. Hänen mestaruusvuotensa olivat 1940–1943, 1945–1947 sekä 1951. Italian korkeushyppyennätystä hän paransi neljästi: hän hyppäsi 193 cm vuonna 1939, 195 cm vuonna 1940, 196 cm vuonna 1941 sekä 198 cm Parmassa 14. kesäkuuta 1942. Viimeksi mainittu tulos säilyi Italian ennätyksenä 14 vuotta.
HMS Caledonia (1862)

| HMS Caledonia |
| --- | --- |
 HMS Caledonia

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Woolwichin telakka
Kölinlasku:  10. lokakuuta 1860
Laskettu vesille:  24. lokakuuta 1862
Palveluskäyttöön:  heinäkuu 1865
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1886
Tekniset tiedot
Uppouma:  6 832 t
Pituus:  83 m
Leveys:  17,83 m
Syväys:  7,3 m
Koneteho:  1-akselinen Maudslay-höyrykone 3 750 ihp
Nopeus:  12,5 solmua
Miehistöä:  605
Aseistus
Aseistus:  10 × Armstrong 7" BL -tykkiä 8 × 100 naulan SB -tykkiä 12 × 68 naulan SB -tykkiä
HMS Caledonia oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1862 vesillelaskettu puurunkoinen Prince Consort -luokan panssarifregatti.
Valmistus

Alus tilattiin 5. maaliskuuta 1860 Woolwichin telakalta 91-tykkisenä Bulwark-luokan toisen luokan linjalaivana ja sen köli laskettiin 1. lokakuuta. Alus muutostyöt panssarifregatiksi hyväksyttiin 31. toukokuuta 1861 ja työt aloitettiin 6. kesäkuuta. Muutostöiden aikana aluksen keskiosaan lisättiin seitsemän metriä Alus laskettiin vesille 24. lokakuuta 1862. Alus valmistui 6. heinäkuuta 1865.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen 27. huhtikuuta 1865 Plymouthissa ensimmäisenä päällikkönään Fitzgerald Algernon Charles Foley Välimeren laivastoon, jossa se sijoitettiin kontra-amiraali Hastings Reginald Yelvertonin lippulaivaksi. Aluksen aseistus muutettiin vuonna 1867 neljään kahdeksan tuuman ja kahteenkymmeneen seitsemän tuuman rihlattuun suustaladattavaan tykkiin (engl. muzzle loading rifles). Aluksen päällikkönä oli 10. kesäkuuta 1867 alkaen Alan Henry Gardner ja se oli kontra-amiraali lordi Clarence Edward Pagetin lippulaivana. Alus poistettiin 31. toukokuuta 1869 palveluksesta Maltalla.
Alus palautettiin palvelukseen seuraavana päivänä päällikkönään Thomas Cochran ja päällikkyyden vastaanotti 11. toukokuuta 1871 Chandos Scudamore Scudamore Stanhope, joka kuoli 7. heinäkuuta. Aluksen päällikkyyden vastaanotti 8. heinäkuuta Charles Pringle ja 11. elokuuta Edward Henry Gage Lambert. Alus poistettiin palveluksesta 24. syyskuuta 1872 Devonportissa.
Alus palautettiin 1. lokakuuta 1872 rannikkovartioston vastaanottoaluksena Birkenheadissä päällikkönään John Eglington Montgomerie. Alus palautettiin palvelukseen 18. marraskuuta 1874 päällikkönään Edmund Hope Verney. Alus myytiin 30. syyskuuta 1886 romutettavaksi Castlelle.
Calixtus III

| Calixtus III |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Alfonso de Borgia
Syntynyt: 31. joulukuuta 1378 Canals, Aragonian kruunu
Kuollut: 6. elokuuta 1458 (79 vuotta) Rooma, Kirkkovaltio
Paavi
Paavius alkoi:  8. huhtikuuta 1455
Paavius päättyi:  6. elokuuta 1458
Edeltäjä:  Nikolaus V
Seuraaja:  Pius II
Calixtus III:n vaakuna
Calixtus III:n hauta.
Calixtus III, syntymänimeltään Alfonso de Borgia (31. joulukuuta 1378 – 6. elokuuta 1458) oli paavina 8. huhtikuuta 1455 – 6. elokuuta 1458.
Ennen paaviksi tuloaan hän toimi oikeustieteen professorina Lleidassa ja sen jälkeen diplomaattina Aragonian kuninkaan palveluksessa. Hän nousi paaviksi varsin myöhäisellä iällä kompromissiehdokkaana. Häntä pidettiin terveydeltään heikkona ja epäpätevänä. Paaviuskauden tärkein tavoite oli yllyttää kristittyjä ristiretkelle turkkilaisia vastaan, jotka olivat vallanneet Konstantinopolin vuonna 1453.
Calixtus III nosti kaksi veljen- tai sisarenpoikaansa kardinaaleiksi. Toisesta heistä tuli korruptiosta ja nepotismista surullisenkuuluisa paavi Aleksanteri VI (1492–1503).
Bysantin kirkko

Pyhien Theodorosten kirkko (Ágioi Theódoroi). Bysanttilaisaikainen kirkko Mystraksessa Kreikassa.
Bysantin kirkko oli Bysantin valtakunnassa toiminut osa kristillistä apostolista ja katolista kirkkoa. Se rakentui Konstantinopolin patriarkaatin ympärille ja kehittyi nykyisten ortodoksisten kirkkojen kantakirkoksi.
Kristillisyys oli keskeinen osa bysanttilaista kulttuuria ja yhteiskuntaa, ja kirkko oli Bysantin keisarikunnan vaikutusvaltaisimpia toimijoita. Keisarikunnassa ei tehty selvää rajaa valtion ja kirkon välillä. Kirkon ja valtion suhdetta kuvattiin sopusoinnuksi eli "sinfoniaksi" tai "harmoniaksi". Kirkko muuttui vähitellen keisarin kirkoksi, ja keisarilla oli merkittävä rooli kirkkopolitiikassa ja myös opillisissa kysymyksissä. Kirkko ja valtio pitivät itseään ortodoksian eli oikeaoppisen kristillisen uskon puolustajina.
Bysantin aikana kehittyivät ne liturgiset muodot, jotka ovat edelleen käytössä ortodoksisessa kirkossa. Bysantin kirkon hengellisiä keskuksia olivat erityisesti luostarit, joissa Bysantin henkinen perintö elää yhä edelleen.
Historia > Konstantinopoli, uusi kristillinen Rooma

Bysantin valtakunnan alku sijoitetaan joskus Konstantinopolin kaupungin perustamiseen vuonna 330. Konstantinopoli perustettiin alun perin kristilliseksi kaupungiksi ja se esitti itsensä apostolisena seurakuntana Rooman ja Jerusalemin tavoin. Kaupunki itse perustettiin vasta yli 200 vuotta apostolisen ajan päättymisen jälkeen, mutta apostolisuus juonnettiin siihen, että apostoli Andreas olisi perustanut kaupungin edeltäjän Byzantionin seurakunnan. Andreas nähtiin siis kaupungin ensimmäisenä patriarkkana. Nykyisin tämän legendan todenperäisyys on kuitenkin kyseenalaistettu. Kriitikkojen mukaan se olisi keksitty tukemaan ajatusta Konstantinopolin asemasta tasa-arvoisena Rooman kanssa tai jopa edellä sitä, sillä Jeesus kutsui Andreaan apostoliksi ennen Rooman kirkon perustajaa Pietaria.
Historia > Kristinuskon vahvistuminen valtionuskontona

Kirkko vahvistui Bysantin alkuvuosina. Samalla kirkko omaksui olemukseensa ja teologiaansa myöhäisroomalaisen ajan "poliittisen teologian". Kirkon ja valtion suhteet kehittyivät vähitellen hyvin läheisiksi. Bysantissa uskottiin, että ainoastaan ortodoksisten perinteiden hurskas harjoittaminen ja säilyttäminen takasivat valtion eheyden.
Joidenkin tietojen mukaan Leo I (keisarina 457–474) olisi ollut ensimmäinen keisari, joka ei saanut kruunua roomalaisen perinteen mukaan sotapäälliköltä, vaan Konstantinopolin patriarkalta. Selvää on, että kirkko kruunasi keisarit viimeistään 700-luvulta keisari Fokaasta alkaen.
Justinianus I (keisarina 527–565) katsoi, että ihmiskunnalle on annettu kaksi suurta siunausta: papin ja keisarin virat. Justinianus sulki Ateenan maineikkaan filosofikoulun vuonna 529 osaksi käytännön syistä ja osaksi pyrkimyksestä hävittää pakanallinen uskonnollisuus. Keisarin suuren rakennusohjelman helmi oli Konstantinopolin uusi katedraali Hagia Sofia (Pyhä viisaus), joka oli läpi keskiajan kristikunnan suurin kirkko.lähde?
Kristinusko oli Bysantissa enemmistön uskonto viimeistään 600-luvulle tultaessa. Tuolloin ainakin avoimen pakanalliset kultit olivat hävinneet. Bysantin alueellisesta ja kulttuurisesta laajuudesta johtuen erilaiset esi- ja ei-kristilliset uskonmuodot säilyivät kuitenkin pitkään kristinuskon rinnalla tai sisällä.