stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valistus
Historia > Valistuksen vuosisata

»Tulee päivä, jolloin tyranneja, pappeja ja heidän harhaan johdettuja rikollisia kätyreitään nähdään vain teatterilavalla ja historian lehdillä ja jolloin aurinko nousee vapaiden ihmisten suvulle, ihmisten, jotka eivät tunnusta herrakseen mitään muuta kuin oman järkensä.» 
(Ranskalainen vallankumousmies ja matemaatikko Markiisi de Condorcet (1743–1794).)
Nimitys valistusaika eli järjen aikakausi ilmentää sitä vastakohtaisuutta, joka vallitsi verrattuna edelliseen vuosisataan. 1600-luvulle olivat ominaisia muun muassa tiukka säätyjako (aatelisto, papisto, porvaristo, talonpojat), ankara kirjallinen sensuuri (valtio valvoi, mitä kirjoja sai julkaista) sekä toisinajattelevien vainot. Valistusajattelijat arvostelivat myös sotia sekä valtion ja kirkon ylivaltaa. Poikkeuksen 1600-luvulla olivat muodostaneet Hollanti ja Englanti, joissa porvariston valta oli kasvanut ja säätyerot olivat jo alkaneet kaventua. Näkyvimmin valistus tuli esille Ranskassa, koska sen filosofisia ja kaunokirjallisia teoksia arvostettiin ja luettiin paljon. Valistusaatteen perusta luotiin kuitenkin Britanniassa.
Luonnontieteet olivat edistyneet edellisillä vuosisadoilla, ja tämä vaikutti todellisuuskäsitykseen. Myös tiedot muista maanosista vaikuttivat käsityksiin yhteiskunnasta ja uskonnosta. Ajateltiin, että oma vuosisata oli edellistä kehittyneempi ja että järjen johtamina voitiin odottaa yhä valoisampaa tulevaisuutta
Valistusajattelijoista Denis Diderot ja Jean-Jacques Rousseau olivat lähellä romantiikkaa. He epäilivät, että valistus oli liian optimistinen ja luotti liikaa järkeen. Rousseau kysyi, onko taiteiden ja tieteiden edistyminen todella lisännyt ihmisten onnea ja hyvettä. Hän vastasi tähän kysymykseen kielteisesti (alkuperäisen aikeensa vastaisesti, koska Denis Diderot neuvoi hänen siten voittavan aihetta koskevan kirjoituskilpailun, kuten kävikin). Hän vaati paluuta luontoon. 1800-luvun romantiikka oli vastavaikutus valistusajan järkeen perustuvalle ajattelulle.lähde?
Historia > Ensyklopedistit

Valistusajattelijoiden keskeinen teos oli tietosanakirja Encyclopédie (”Ensyklopedia”). Se sisälsi 28 nidettä ja seitsemän täydennysosaa. Tietosanakirjan toimittajana oli Denis Diderot. Encyclopédie oli kulttuurin rakenteellinen esitys. Kirkko yritti useita kertoja estää tietosanakirjan painamisen, mutta useista painokielloista ja paavin pannaan julistamisesta huolimatta Diderot painatti kirjan Pariisissa – painopaikaksi merkittiin ulkomailla sijaitseva paikkakunta. Kuuluisimmat Encyclopédie’tä avustaneet olivat Julien Offray de La Mettrie, Claude Adrien Helvetius ja paroni d’Holbach.
Historia > Voltaire

Voltaire (1694–1778) oli tunnettu valistuskirjailija, jota on pidetty myös liikkeen tunnuskuvana. Häntä vainottiin Ranskassa kirjoitustensa vuoksi, ja hän pakeni Britanniaan. Hän sai sieltä vaikutteita etenkin Newtonin ja Locken ajatuksista sekä Britannian uskonvapaudesta. Hän palasi Ranskaan vuonna 1729 ja alkoi ajaa maassa uusia aatteita. Voltaire keskittyi etenkin valistuksen ydinalueeseen, suhtautumiseen uskontoon ja kirkkoon. Hänen näkemyksensä aiheesta olivat radikaaleja: Voltaire kritisoi voimakkaasti kirkkoa ja kristinuskoa ja kannatti deismiä. Voltaire vastusti etenkin uskonnollisia vainoja ja vaati suvaitsevaisuutta ja uskonvapautta. Voltaire myös puolusti inhimillisyyttä ja ihmisen henkistä vapautta ja vastusti ennakkoluuloja, sensuuria, julmuutta oikeudenkäytössä ja väärinkäytöksiä. Voltaire oli taitava kirjailija, joka pyrkii vaikuttamaan julkisilla kirjoituksillaan sekä yksityisellä kirjeenvaihdollaan, jota hän kävi aikansa vaikutusvaltaisten henkilöiden sekä muiden valistuskirjailijoiden kanssa.
Valistus eri maissa > Britannia

Vuoden 1688 mainio vallankumous aloitti Englannissa uuden vapaamielisen ajan. 1700-luvulla Englanti oli suvaitsevaisuuden edelläkävijämaa, jossa perustuslaillinen monarkia turvasi kansan oikeudet ja poikkeavia uskonnollisia mielipiteitä arvostettiin. Uusi vapaus oli ennen kaikkea myös sananvapautta, ja ennakkosensuuri lakkautettiin Englannissa vuonna 1695. Vallankumoukselliset ja uskontoa rienaavat teokset voitiin kuitenkin vielä takavarikoida ja tekijöitä rangaista.
Poliittisia mielipiteitä alettiin vaihtaa kahviloissa, joissa kehittyi uusi lukeva yhteisö sanomalehtien ilmestymisen ansiosta, sekä klubeissa. Uusi kirjallisuus suunnattiin suurelta osin näiden asiakkaille, eli varakkaalle porvaristolle ja vapaamieliselle aatelille.
Keskeisiä henkilöitä Englannin valistuksessa olivat muun muassa filosofi John Locke, joka loi ajattelullaan pohjaa poliittiselle liberalismille, sekä kirjailijat Jonathan Swift ja Daniel Defoe.
Valistus eri maissa > Itävalta

Joosef II pyrki muuttamaan 1780-luvulla Itävallan ja Unkarin valistuksen vaatimusten mukaisiksi maiksi. Joosef II myönsi protestanteille ja juutalaisille uskonnonvapauden ja keisari yritti irrottaa maan katolisen kirkon paavin alaisuudesta. Keisari sulki myös luostareita ja kielsi kirkollisia seremonioita.
Valistus eri maissa > Ranska

Ranskassa valistuksessa keskeistä oli käytännöllinen ajattelu ja uskonnon kritisoiminen. Tämä oli tietysti ristiriidassa kirkon opetuksen kanssa. Myös Ranskassa porvaristo nousi valtaan valistuksen aikana.lähde tarkemmin?
Valistus eri maissa > Ruotsi

Vuosina 1771–1792 hallinnut Ruotsin kuningas Kustaa III oli valistunut itsevaltias, joka uudisti elinkeinoelämää ja rikoslainsäädäntöä.
Suomessa valistusaatteet levisivät 1700-luvulla lähinnä sivistyneistön keskuuteen. Eräissä kartanoissa oli valistusajattelijain teoksia. Myös oppineet ja papit tunsivat jonkin verran näitä aatteita. Valistuksen aatteet olivat myös esillä Valhalla-seurassa, joka toimi vuosina 1781-1786. Tunnetuin ja jyrkin ateistisluontoisen katsomuksen esittäjä silloisessa Ruotsissa oli papin poika, kirjailija ja dosentti Johan Kellgren, joka tunsi ranskalaisten materialistien tuotantoa. Tunnetuimpia suomalaisia valistusajattelijoita olivat Petter Forskål sekä suomalaisen (ja ruotsalaisen) liberalismin isänä pidetty Anders Chydenius.
Valistusaatteet synnyttivät Suomessa myös vastustusta. Turun piispa Johan Browallius nimitti materialisteja ja ateisteja ihmiskunnan häpeätahroiksi, ja vuonna 1749 itse kuningas kielsi yliopiston filosofisen tiedekunnan opettajia kajoamasta uskonnollisiin kysymyksiin. Henrik Gabriel Porthanin mukaan ateismia on rangaistava, koska se on yhteiskunnalle vaarallinen. Erityisesti Porthan varoitti ateismin levittämisestä rahvaan (talonpoikien) ja porvareiden keskuuteen. Hän kirjoitti vapaamielisestä papista: ”Hän on siinä määrin mieletön, että hän saarnoissaan ja Katekismusta koskevissa kuulusteluissaan selittää helvetin tulen pelkäksi vertauskuvalliseksi lauseeksi ja että paholainen ei enää vaikuta ihmisiin, tuskin lienee olemassakaan...”
Kun valistusaatteet levisivät pääasiassa aateliston keskuuteen, Kymin ja Porvoon kihla­kuntien talonpojat esittivät valtiopäiville valituksen herrojen vapaa-ajattelusta, ”joka ilmeni tolkuttomina ja tuomittavina lausuntoina uskonnon opeista ja sen pääkappaleista sekä Jumalan pyhästä sanasta ja jumalanpalvelusten sekä kalliiden armonosoitusten halveksintana.” Sivistyneistön piirissä ja varsinkin upseeristossa esiintyi nurjamielisyyttä papistoa kohtaan. Papisto moitti aatelisia siitä, että nämä eivät käyneet kirkossa eivätkä edes lähettäneet palvelusväkeäänkään. Papisto yritti taivuttaa herrasväkeä kirkkokurilla, mutta nämä vastasivat syytöksillä papiston huonosta elämästä kuten juopottelusta, ahneudesta jne. Herrasväen uskonnon halveksinta oli silloisen hallitusmuodon vastainen. Hallitus sääti lain, jonka mukaan kirkon toimitusten käyttö oli virkanimitysten ehto.
Valistus eri maissa > Saksa

Valistus alkoi vaikuttaa Saksassa noin 1650-luvulla ja päättyi noin 1700-luvun lopulla. Saksan valistus (saks. Aufklärung) erosi muun Euroopan valistuksesta. Toisin kuin Ranskassa ja Englannissa, Saksassa ei valistuksen aikaan ollut varsinaista kulttuurikeskusta, josta uusi aate olisi levinnyt sanomalehtien tai kahviloiden avulla. Saksassa valistuksen keskuksia olivat pappilat ja salongit, siksi saksalainen valistus oli uskonnollista ja painotti kansansivistystä. Uskontoa ei kritisoitu, sillä valistus keskittyi enemmän mystiikkaan ja esti täten riitaantumisen kirkon kanssa.
Oleellisia saksalaisia valistusajan henkilöitä olivat esimerkiksi filosofi Immanuel Kant, joka määritteli valistuksen esseessään ”Vastaus kysymykseen: Mitä on valistus?”. Kantin mukaan valistus on ihmisen pääsemistä ulos hänen itsensä aiheuttamasta alaikäisyyden tilasta. Hän otti valistuksen tunnuslauseeksi antiikin näytelmäkirjailija Horatiuksen näytelmästä ajatuksen: ”Sapere aude!” sananmukaisesti: ”Uskalla olla viisas!”.
Myös kirjailija Johann Wolfgang von Goethe sekä matemaatikko ja filosofi Gottfried Wilhelm Leibniz olivat merkittäviä saksalaisia valistusajan henkilöitä. Valistuksen sanotaan yhdistäneen Saksaa kulttuurillisesti, sillä valistus mahdollisti lehtien julkaisemisen vapautumisen sekä oikeusjärjestelmän parantumisen ja tuomioiden muuttumisen inhimillisemmiksi. Myöskään aateliston ja keskiluokan välillä ei ollut erimielisyyksiä ja osittain näiden muutosten ansiosta Saksasta tuli yhtenäinen kansakunta vuonna 1871.
Vaikutus

Valistusaatteiden leviämistä vaikeutti muun muassa siihen aikaan yleinen lukutaidon puute. Valistus vaikutti kuitenkin usein juuri niihin henkilöihin, joilla oli yhteiskunnallista vaikutusvaltaa. Suvaitsevaisuus lisääntyi valistuksen vaikutuksesta. Uskonsotia ei enää ollut, noitavainot vähenivät ja juutalaisten asema parani. Yhteiskunnallinen tasa-arvoisuus lisääntyi, oikeudenkäyttö inhimillistyi (kidutukset poistettiin tai niitä vähennettiin), maaorjuus lakkautettiin Keski-Euroopasta, taistelu orjuuden poistamiseksi alkoi, hallinto kehittyi vallanjaon periaatteiden pohjalta ja alkavan liberalismin hengessä, terveydenhoitoa kehitettiin, sananvapaus laajeni ja kansansivistys levisi. Tieteiden alalla kehitys johti muun muassa kansantaloustieteen, tilastotieteen, sosiologian, kokeellisen psykologian ja kulttuurihistorian syntymiseen.
Keskeisiä henkilöitä

| --- | --- |
 John Locke (1632–1704)  Nicolas Malebranche (1638–1715)  Isaac Newton (1643–1727)  Jean Meslier (1664–1733)  Gottfried Leibniz (1646–1716)  Pierre Bayle (1647–1706)  Giambattista Vico (1668–1744)  George Berkeley (1685–1753)  Montesquieu (1689–1755)  Francis Hutcheson (1694–1746)  Voltaire (1694–1778)  David Hartley (1705–1757)  Benjamin Franklin (1706–1790)  Julien Offray de La Mettrie (1709–1751)  Thomas Reid (1710–1796)  David Hume (1711–1776)  Jean-Jacques Rousseau (1712–1778)  Denis Diderot (1713–1784) :  Claude Adrien Helvetius (1715–1771)  Jean le Rond d’Alembert (1717–1783)  Adam Smith (1723–1790)  Immanuel Kant (1724–1804)  Gotthold Lessing (1729–1781)  Moses Mendelssohn (1729–1786)  Johann Georg Hamann (1730–1788)  Edward Gibbon (1737–1794)  Edmund Burke (1737–1797)  Thomas Paine (1737–1809)  Antoine Condorcet (1743–1794)  Friedrich Heinrich Jacobi (1743–1819)  Thomas Jefferson (1743–1826)  Jeremy Bentham (1748–1832)  Karl Leonhard Reinhold (1757–1823)  Mary Wollstonecraft, (1759–1797)  Leandro Fernández de Moratín (1760–1828)
Kirjallisuutta

Gray, John: Voltaire: Voltaire ja valistus.  Suomentanut Koskinen, Ismo. Otava, 2000.  ISBN 9511161873
Koivisto, Juha & Mäki, Markku & Uusitupa, Timo (toim.): Mitä on valistus?  Vastapaino, 2017.  ISBN 9789517685597
Pekonen, Osmo & Sten, Johan C-E: Valon aika.  Art House, 2019.  ISBN 9789518847000
Russell, Bertrand: Länsimaisen filosofian historia 2. Uuden ajan filosofia.  (History of Western Philosophy, 1946.) Suomentanut J. A. Hollo. 9. painos (1. painos 1948)  Helsinki:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-17886-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valistus Wikimedia Commonsissa
Bristow, William: Enlightenment The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Kaitaro, Timo: Valistus ja järjenkäytön julkisuus: 1600-luvun oppineet libertiinit ja 1700-luvun klandestiinikirjallisuus. Ennen & nyt 3/2001.
Oittinen, Vesa: Valistuksen kahdet kasvot? Jonathan Israel ja uusin keskustelu valistusajattelun historiasta. Tieteessä tapahtuu 3/2012, s. 11–17.
Selin, Risto: Valistus. Ihmeellinen maailma: Skeptikon tietosanakirja
Valistus, Historian aihealue Tieteen termipankki
Tracy, Destutt de: Johdanto Ideologian perusosien II osaan. niin & näin 2/2002, 21–25.
Uusitupa, Timo: Destutt de Tracy: ideologia ensimmäisenä tieteenä. niin & näin 2/2002, 20.
Francis Bacon. Tuntemattoman taiteilijan maalaus, n. 1622. Valistusfilosofit ihailivat erityisesti Baconia ja Isaac Newtonia, koska he vahvistivat valistuksen luottamusta järkeen.
Valistusaikainen kuva Encyclopédiesta. Filosofia ja järki repivät huntua totuuden yltä.
Encyclopédien kansilehti.
Nicolas de Largillière, Voltaire, noin 1726.
John Locke
Immanuel Kant
Persianpöllönen

| Persianpöllönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pöllölinnut Strigiformes
Heimo::  Pöllöt Strigidae
Suku::  Pöllöset Otus
Laji::  brucei
Kaksiosainen nimi
 Otus brucei  Allan Octavian Hume, 1873 
Katso myös
   Persianpöllönen Wikispeciesissä   Persianpöllönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Persianpöllönen (Otus brucei) on pienikokoinen pöllö, jolla on sarvimaiset höyhentupsut päälaella. Lajin nimesi Allan Octavian Hume 1873.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 20–21 cm, siivenkärkien väli on 54–64 cm ja paino 100 gramman molemmin puolin. Höyhenpuvultaan ja kooltaan muistuttaa suuresti paljon yleisempää kyläpöllöstä, josta sen voi erottaa harmaamman ja heikommin tummaviiruisen yleisvärityksen sekä vaaleamman naaman perusteella. Sen puvussa ei koskaan esiinny punaruskeaa väritystä. Sukupuolet ovat samanvärisiä mutta naaras on hieman kookkaampi. Koiraan soidinääni on pehmeä, hidas puputus.
Esiintyminen

Laikuttainen esiintyminen kattaa Lähi-idän Siinain niemimaalta ja Israelista Arabian niemimaalle, Persian, Pakistanin ja Keski-Aasian. Lajista tunnetaan 4 alalajia: nimialalaji brucei (Keski-Aasian pohjoisosat), semenowi (Keski-Aasian itäosat), obsoletus (Turkmenistan ja Uzbekistan) sekä exiguus (Siinailta Pakistaniin). Lajin kanta on elinvoimainen. Se voi olla paikallisesti runsas mutta toisin paikoin vähentynyt. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Valoisat lehtimetsät ja pensaikot, puistot ja asutusten ja viljelysten metsiköt.
Lisääntyminen

Pesintä huhti-toukokuussa. Pesä on tavallisesti puunkolossa, pöntössä, rakennuksessa, jyrkän törmän kolossa tai vanhassa harakanpesässä. Munia on yleensä 4 tai 5. Naaras hautoo noin 4 viikkoa. Haudonta alkaa tavallisesti heti ensimmäisen munan ilmestyttyä, joten poikaset kuoriutuvat eriaikaisesti. Molemmat emot ruokkivat poikasia, jotka jättävät pesän noin 26 päivän ikäisinä ja oppivat lentämään muutamia päiviä myöhemmin.
Ravinto

Pääasiassa hyönteiset mutta myös pikkujyrsijät, linnut ja liskot. Saalistaa sekä lennosta että maasta tai oksalta.
Aiheesta muualla

Persianpöllönen Lintukuva-verkkopalvelussa
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Otus brucei:  Wikidata: Q1267714  Wikispecies: Otus brucei  ADW: Otus_brucei  ARKive: otus-brucei  Avibase: 08C90B0FEAD6B9AF  BirdLife: 22688631  BOLD: 114473  BOW: pasowl3  CoL: 4B8GL  CMS: otus-brucei  eBird: pasowl3  EUNIS: 8718  EURING: 7380  Fauna Europaea: 402039  Fauna Europaea (new): 955bdf2b-10a1-4b40-a5b8-f57d2a19f063  GBIF: 2497755  iNaturalist: 20285  IRMNG: 11118465  ITIS: 555375  IUCN: 22688631  NCBI: 126814  Observation.org: 72140  Open Tree of Life: 445330  Species+: 6485  Xeno-canto: Otus-brucei 
Ephialtes brucei:  Wikidata: Q40994270  GBIF: 9221181  ITIS: 1063385 
Otus brucei
Pentagrammi

| Säännöllinen pentagrammi |
| --- | --- |
 Pentagrammi
Tyyppi: Tähtimonikulmio
Sivuja ja kärkiä: 5
symmetriaryhmä: D5 (Luokka 10)
sisäkulma (asteina): 36°
Pentagrammeja Stanislas de Guaitan vuonna 1897 ilmestyneestä kirjasta La Clef de la Magie Noire.
Pentagrammi eli viisikanta on viiden yhtä pitkän janan muodostama tähtimäinen kuvio, joka on vanha ja usein käytetty symboli. Sana pentagrammi tulee kreikan sanasta πεντάγραμμον (pentagrammon), joka tarkoittaa viittä viivaa.
Pentagrammi oli monissa yhteyksissä käytetty symboli antiikin Kreikassa ja Babyloniassa. Usein se on käsitetty taikamerkiksi, ja sen vuoksi se on nykyäänkin muun muassa wiccojen, joidenkin uuspakanoiden sekä myös vapaamuurarien paljon käyttämä symboli. Kristinuskossa se taas on vanhastaan symboloinut Kristuksen viittä haavaa.
Ympyrän sisällä olevaa pentagrammia kutsutaan pentaakkeliksi.
Varhaishistoria ja uskonnoista > Sumerit

Tiettävästi ensimmäisenä pentagrammi esiintyi sumereilla noin 3000 eaa. Sumerien kuvakirjoituksessa pentagrammi tarkoitti sanaa ”UB”, joka tarkoittaa kärkeä, kulmaa, pientä huonetta tai rakoa. René Labat’n laatimassa sumerilaisten piktogrammien luettelossa siinä on kaksi kärkeä ylöspäin.
Babylonialaisille pentagrammin kärjet merkitsivät todennäköisesti eri suuntia: eteenpäin, taaksepäin, vasemmalle, oikealle ja ylös. Näillä suunnilla oli merkitystä myös astrologiassa, ja ne vastasivat myös viittä tunnettua planeettaa: Jupiteria, Merkuriusta, Marsia ja Saturnusta sekä ylös osoittava sakara taivaan kuningattarena pidettyä Venusta (Ishtaria).
Varhaishistoria ja uskonnoista > Pythagoralaiset

Pythagoralaiset käyttivät pentagrammista nimeä Hygieia (kreik. ὑγιεία), kreikkalaisen terveyden jumalattaren mukaan. He pitivät pentagrammia sen geometristen ominaisuuksien vuoksi matemaattisesti täydellisenä kuviona.
Pentagrammia käyttivät myös keskiaikaiset uuspythagoralaiset, joista tosin on kyseenalaista, voidaanko heitä lainkaan pitää pythagoralaisina. Heille sen viisi kärkeä edustivat viittä klassista alkuainetta:
ὕδωρ, hydor, vesi
γαῖα, gaia, maa
εἱλή, heile, lämpö, tuli
ἰδέα, idea tai ἱερόν, Hieron eli jumalainen asia
ἀήρ, aer, ilma
Tämän mukaisesti kärkiä merkittiin kreikkalaisilla aakkosilla υ-γ-ε-ι-α. Tämä merkintä kuitenkin alkoi vaihdellen milloin mistäkin kärjestä, ja myös kiertosuunta (vasta- tai myötäpäivään) vaihteli.
Varhaishistoria ja uskonnoista > Suomalais-ugrilaiset

Metsäsuomalaiset ovat suojanneet rakennuksiaan pentagrammein, veistämällä niitä latojen ja hevostallien ovenkarmeihin. Suomessa viisikantaa on esiintynyt kansanomaisessa kalustossa monenlaisissa esineissä, kuten puulompakoissa, allakkakoteloissa, kaulauslaudoissa, puulautasissa, luhtirakennusten solissa ja makuuhuoneiden edustoissa. Pentagrammeja on maalattuna tai kaiverrettuna moniin keskiaikaisiin kirkkoihin, Suomessa esimerkiksi Turun tuomiokirkkoon ja Maarian kirkkoon. Merkkiä piirrettiin monenlaisia taitoja tehdessä. Virolaiset pitivät viisikantaa (viisnurk) ukkosen symbolina, varallisuuden kartuttajana, ja onnettomuuksilta suojelijana.
Uskonnolliset symbolimerkitykset > Kristinusko

Pentagrammia käytetään kristillisenä viiden aistin symbolina, ja jos sen kärkiin merkitään latinan salus-sanan ('terveys') kirjaimet S, A, L, V, ja S, sitä voidaan pitää terveyden symbolina.
Keskiajan kristityille pentagrammi symboloi Kristuksen viittä haavaa. Pentagrammin uskottiin suojaavan noidilta ja pahoilta hengiltä.
Pentagrammilla on suuri merkitys kuningas Arthurista kertovissa taruissa: se esiintyy Sir Gawainin kilvessä eräässä 1300-luvulla kirjoitetussa runossa. Runossa selitetään sen jokaisella viidellä kärjellä olevan viisi merkitystä: ne tarkoittavat viittä aistia, viittä sormea, Kristuksen viittä haavaa, Neitsyt Marian viittä ilonaihetta (Marian ilmestys, Jeesuksen syntymä, ylösnousemus, taivaaseenastuminen ja Marian taivaaseenottaminen) sekä niitä viittä ritarihyvettä, joiden ruumiillistumana Gawain toivoi voivansa itseään pitää: jalomielistä anteliaisuutta, toveruutta, puhtautta, kohteliaisuutta ja myötätuntoa.
Myöhemmin monet kristityt ovat kuitenkin tottuneet pitämään pentagrammia satanismin symbolina, mikä mahdollisesti johtuu seremoniallisten taikurien käyttämien symbolien väärästä tulkinnasta ja on johtanut siihen, että symbolia on lakattu käyttämättä kristillisissä yhteyksissä.
Uskonnolliset symbolimerkitykset > Mormonismi

Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko on käyttänyt pentagrammia ja viisikärkistä tähteä temppeliarkkitehtuurissaan, varsinkin Nauvoo Illinois Temple. Tähän yhteyteen symboli on omaksuttu perinteistä kristillisestä symboliikasta, jossa sitä ei kuitenkaan enää yleisesti käytetä.
Uskonnolliset symbolimerkitykset > Juutalaisuus

Pentagrammi oli aikoinaan Jerusalemin kaupungin virallisessa sinetissä. Sellaisena sitä ei kuitenkaan tule sekoittaa kuusisakaraiseen Daavidin tähteen.
Uskonnolliset symbolimerkitykset > Uuspakanuus

Monet uuspakanalliset ryhmät, erityisesti wicca, käyttävät pentagrammia uskonnollisena symbolina, jonka voidaan katsoa vastaavan kristinuskon ristiä tai juutalaisuuden Daavidin tähteä. Sen uskonnollisen symboliikan on selitetty johtuvan uuspythagoralaisuudesta, jossa pentagrammin viisi kärkeä esittivät neljää klassista alkuainetta sekä ylin kärki Henkeä.
Pentagrammia ympäröivän ympyrän on toisinaan katsottu sitovan alkuaineet yhteen tai merkitsevän niiden välistä sopusointua. Uuspakanallinen pentagrammi kuvataan tavallisimmin yksi kärki ylöspäin, osittain siksi, koska päinvastaisessa asennossa sen on katsottu tuovan mieleen satanismin.
Uskonnolliset symbolimerkitykset > Bahailaisuus

Pentagrammi on bahailaisuuden virallinen symboli, joka tunnetaan nimellä Haykal (temppeli). Sellaisena sen otti käyttöön Báb. Sekä Báb että Baha’ullah kirjoittivat useita teoksia pentagrammista.
Eräs tunnistamaton Bábin teos.
Eräs tunnistamaton Bábin teos.
Uskonnolliset symbolimerkitykset > Taolaisuus

Taolaisuuteen liittyy nimellä Wu Xing tunnettu oppi viidestä luontoa hallitsevasta alkuaineesta. Kiinalaisessa järjestelmässä alkuaineina pidettiin tulta, maata, metallia, vettä ja puuta. Tämän viiden alkuaineen järjestelmän symbolina on usein käytetty ympyrän sisään piirrettyä pentagrammia. Ympyrän taas on kuvattu esittävän kiertokulkua, jossa puu ylläpitää tulta, tuli synnyttää maata (tuhkaa), maasta saadaan metalleja, metalliastioilla kannetaan vettä ja vesi ravitsee puuta. Sen sijaan pentagrammi esittää tuhon kiertoa, jossa puu imee maata ja maa vettä, vesi sammuttaa tulen, tuli sulattaa metallin ja metalli pilkkoo puun, tai toista kiertoa, jossa puu imee veden, vesi ruostuttaa metallin, metalli rikkoo maan, maa tukahduttaa tulen ja tuli polttaa puun. Tätä järjestelmää käytetään perinteisessä lääkinnässä nykyäänkin. Koska Wu Xing on hyvin vanha ja silkkitien välityksellä Kiinalla on ollut yhteyksiä Eurooppaan roomalaisajoista lähtien, on todennäköistä, että jokin käsitys tästä on jo varhain välittynyt Eurooppaankin ja tullut virheellisesti tulkituksi eksoottiseksi henkiparannukseksi (Shen).
Poliittinen symboliikka > Liput

Vaikka monissa lipuissa esiintyy yhtenäinen viisisakarainen tähti, pelkistä viivoista koostuva pentagrammi on melko harvinainen. Se esiintyy vain Marokon ja Etiopian lipuissa sekä muutamissa vaakunoissa.
Ivan Sachen mukaan Marokon lipussa oleva pentagrammi symboloi Jumalan ja kansakunnan välistä yhteyttä. On myös mahdollista, että molemmissa lipuissa pentagrammi viittaa alkujaan Salomoon (Salomon sinettiin), sillä Salomoa on pidetty viisaan kuninkaan perikuvana sekä juutalaisten, kristittyjen että muslimien keskuudessa.
Marokon lippu
Etiopian lippu
Pentagrammi kirjallisuudessa

Sir Gawainin keskiaikaisessa tarustossa Gawainin kilvessä olevalle pentagrammille on annettu kristillinen tulkinta (kts. ylempänä Kristinusko). Pentagrammi estää demoni Mefistofelesta poistumasta huoneesta Johann Wolfgang von Goethen näytelmässä Faust. Pentagrammi symboloi Dan Brownin romaanin Da Vinci -koodi mukaan planeetta Venusta, koska sen viiden peräkkäisen alakonjunktion paikat muodostavat melko tarkasti säännöllisen muotoisen pentagrammin (ks. alempana Pentagrammi tähtitieteessä ja luonnossa).