Bulgaria toisessa maailmansodassa
Osana akselivaltoja

Bulgaria ei osallistunut Kreikan tai Jugoslavian valloitukseen, mutta Bulgarian armeija miehitti sille etukäteen luvatut alueet pian kummankin maan antautumisen jälkeen. Bulgaria miehitti Jugoslavian Makedonian alueen, Moravan laakson ja Kreikan Makedonian alueen itäiset osat sekä Länsi-Traakian.
Jugoslavian Makedoniassa enemmistö otti bulgarialaiset joukot vastaan vapauttajina johtuen serbien aiemmista yrityksistä assimiloida alueen bulgarialaisväestö. Vuodesta 1918 lähtien oli alueella sijainneista bulgarialaisista kirkoista noin 1 700 käännytetty serbialaiseen tai kreikkailaiseen ortodoksilaisuuden muotoon ja noin 1 450 bulgariankielistä koulua oli suljettu. Bulgarian kieli oli myös kielletty julkisessa elämässä.
Tästä johtuen Bulgariassa nähtiin tarpeellisena  aloittaa Makedonian "bulgarialaistaminen", jotta maalla olisi vahvemmat perusteet pitää alue itsellään. Saksalta ei oltu vielä saatu varmistusta siitä että Bulgaria saisi pitää Makedonian pysyvästi. Bulgaria perusti Makedoniaan alueen ensimmäisen yliopiston, joka nimettiin Tsaari Borisin mukaan ja rakennutti noin 800 uutta koulua vuosina 1941-1944. Bulgarian ja Makedonian opetusjärjestelmät liitettiin yhteen ja makedonialaiset opettajat uudelleenkoulutettiin Bulgarian kielellä.
Samanlaisiin toimiin alettiin myös Länsi-Traakian alueella, jonne rakennettiin 200 uutta koulua etnisiä Bulgarialaisia varten. Alueen kreikkalaisilla ja turkkiliasilla asukkailla oli omat koulunsa. Länsi-Traakiassa bulgarialaistaminen sai kuitenkin enemmän vastustusta ja syyskuussa 1941 tapahtuneessa Dráman kapinassa kuoli noin 1 600 ihmistä.
Joulukuun 1941 lopussa Saksa alkoi käyttää bulgarialaisia miehitysjoukkoja Milan Nedicin johtaman Serbian nukkevaltion alueiden turvaamiseen. Joukot olivat Saksan komennossa ja niiden vastuulla oli noin 40% Serbian alueesta. Vuonna 1943 bulgarialaisten miehittämää aluetta laajennettiin suuresti, jotta Serbiassa olleita Saksan armeijan divisioonia voitiin siirtää muihin tehtäviin.
Bulgaria ei osallistunut 22 kesäkuuta 1941 alkaneeseen Operaatio Barbarossaan eikä se myöskään julistanut sotaa neuvostoliitolle. Tsaari Borisin kanta oli että Bulgarian Armeija ei ollut tarpeeksi hyvin varusteltu taistelemaan Puna-Armeijaa vastaan eivätkä sotilaat olleet motivoituneita taistelemaan maan entistä liittolaista Venäjää vastaan. Bulgarian laivasto otti kuitenkin yhteen muutaman kerran Neuvostoliiton mustanmeren laivueen kanssa sen hyökättyä bulgarialaisten rahtilaivojen kimppuun. Miehittämillään alueilla Kreikassa ja Jugoslaviassa Bulgarian armeija osallistui partisaanien vastaisiin taisteluihin.
5 maaliskuuta 1941 Iso-Britannia oli katkaissut diplomaattisuhteet Bulgariaan mutta ei julistanut sotaa maiden välille. Näyttääkseen tukensa muille akselivalloille Bulgaria julisti sodan Yhdysvalloille ja Iso-Britannialle 13 joulukuuta 1941. Tämän seurauksena Sofia ja muut Bulgarian kaupungit joutuivat liittoutuneiden pommituksien kohteiksi. Bulgaria onnistui ampumaan alas joitakin liittoutuneiden koneita, jotka lensivät sen ilmatilan läpi pommittamaan Romanian öljykenttiä.
Operaatio Barbarossan alettua Bulgarian kommunistinen puolue oli alkanut harjoittaamaam sissitoimintaa maassa. Operaatio Barbarossan epäonnistuttua alkoi näyttää siltä että akselivallat sattaisivat hävitä sodan. Elokuussa 1942 kommunistinen puolue, Zveno ja muutama muu ryhmä perustivat Isänmaan rintamana tunnetun vastarintaliikkeen vastustamaan saksalaismielistä hallintoa.
28 elokuuta 1942 Tsaari Boris kuoli yllättäen kaksi viikkoa sen jälkeen kun hän oli palannut vierailultaan Saksasta. Huhujen mukaan hänet myrkytettiin. Valtaistuimelle nousi hänen 9-vuotias poikansa Simeon II, mutta Simeonin alaikäisyydestä johtuen pääministeri Bogdan Filovin johtama valtionhoitajakunta johti maata hänen sijastaan. Filov luopui virastaan 9 syyskuuta 1943 ja hänen jälkeensä pääministerinä toimi saksalaismielinen Dobri Bozhilov. Boris oli valtakaudensa loppupuolella alkanut etsimään Bulgarialle pakotietä sodasta ja valtionhoitokunta jatkoi hänen suunnitelmiaan. Bozhilov yritti käydä neuvotteluja liittoutuneiden kanssa välttääkseen Benito Mussolinin Italian hallinnon kohtalon.
19 marraskuuta 1943 liittoutuneet suorittivat ensimmäisen varsinaisesti raskaan Bulgarian kaupunkien pommituksen. Ilmahyökkäyksien kiihdyttyä monet Sofian asukkiasta pakenivat kaupungista.
Huhtikuun 1944 Neuvostoliitto painosti yhä enemmän Bulgariaa jättämään akselivallat. Maat olivat pitäneet yllä diplomaattisuhteita sodasta huolimatta.
1 kesäkuuta 1944 pääministeriksi valittiin Ivan Bagryanov, joka oli enemmän länsimielinen. Hän toivoi voivansa irrottaa Bulgarian sodasta ennen kun Puna-Armeija pääsisi tonavalle asti, jotta maan  Neuvostomiehitys voitaisiin välttää. Bagryanov perui Bulgarian  juutalaisvastaiset lait 17 elokuuta 1944. Hän onnistui myös suostuttelemaan Saksan armeijan vetäytymään Bulgariasta sanomalla, että saksalaisjoukkojen läsnäolo houkuttelisi liittoutuneita hyökkäämään maahan.
23 elokuuta 1944 Romania lähti akselivalloista ja Puna-armeijan kulku maan läpi Bulgarian rajalle mahdollistui. 27 elokuuta Bulgaria julistautui taas puolueettomaksi. Saksalaisjoukkojen vetäytymisen nopeuttamiseksi niitten käyttöön annettiin 8 000 junanvaunua. Samaan aikaan Isänmaan rintama aloitti kapinan hallitusta vastaan.
30 elokuuta 1944 Stalin ilmoitti, ettei Neuvostoliitto enää hyväksyisi Bulgarian puolueettomuutta ja painosti maata julistamaan sodan Saksalle. 2 syyskuuta Konstantin Muraviev ja Isänmaan rintamaan kuulumattomat oppositiopuolueet korvasivat Bagryanovin hallituksen. 7 syyskuuta Bulgaria julisti sodan Saksalle, mutta aiemmin samana päivänä Neuvostoliitto oli jo kerennyt julistaa sodan Bulgarialle. Puna-Armeija eteni Bulgarian koillisosiin ja miehitti Varnan ja Burgasin kaupungit. Hallituksen käskystä Bulgarian armeija ei tehnyt vastarintaa.