Taistelu Britanniasta
Seuraukset

Taistelu Britanniasta on maailmanhistorian tunnetuin ilmataistelu. Micheal Clodfelter arvioi sen olleen ”luultavasti” myös ratkaisevin, kun pohditaan taistelujen vaikutusta historian kultuun. Se oli ensimmäinen merkittävä toisen maailmansodan taistelu, jonka liittoutuneet voittivat. Jos Englanti olisi kukistunut, ei Yhdysvallat välttämättä olisi koskaan liittynyt maailmansotaan, eikä Isoa-Britanniaa olisi voinut käyttää Normandian maihinnousun (1944) valmisteluun. Saksa ei kuitenkaan saavuttanut tavoittelemaansa ilmaherruutta, eikä maihinnousua Britteinsaarille lopulta edes yritetty. Yhdistynyt kuningaskunta pysyi mukana sodassa, joka aikanaan päättyi Saksan tappioon. Ilmasodan merkitystä kuvasi Winston Churchill:
»Koskaan aiemmin näin moni ei ole ollut kiitollisuudenvelassa näin harvoille.» 
(Winston Churchill 20. elokuuta 1940.)
Churchill tarkoitti tällä paitsi hävittäjälentäjiä myös ilmavalvonnan henkilöstöä, joista useita palkittiin ja keskeisimpiä aateloitiin. Tutkan salaamissyistä Churchill ei kuitenkaan voinut kuuluisassa puheessaan mainita ilmavalvontaa.
Ilmasodan epäonnistuttua Saksa joutui muuttamaan Britannian-strategiaansa. Ilma-ase näytteli vastaisuudessa toissijaista roolia päävastuun langetessa sukellusveneille, joilla pyrittiin katkaisemaan Yhdistyneen kuningaskunnan kauppamerenkulku. Satunnaiset ilmahyökkäykset Englannin suurkaupunkeihin jatkuivat kuitenkin vielä vuosien ajan. Sodan lopulla saksalaiset alkoivat käyttää niihin lentokoneiden sijaan V1- ja V2-raketteja.
Hugh Dowding ja Keith Park siirrettiin taistelun jälkeen muihin tehtäviin. Erityisesti Leigh-Mallory syytti Parkia siitä, että hän koki taistelun henkilökohtaisena eikä pyytänyt ajoissa apua muiden komentajien alaisuudessa toimineilta ryhmiltä. Park puolestaan epäili Leigh-Malloryn vitkastelleen tahallisesti avun lähettämisessä sitä pyydettäessä. Dowding ei saanut kiistoja ratkaistuksi, mutta hän oli varsin iäkäs ja taistelu kulutti häntä henkisesti. Lisäksi hänen täytyi puolustaa hävittäjäasetta poliittisesti sekä ennen sotaa että sen aikana. Hän joutui vastustamaan esimerkiksi suuntausta, jossa kaksimoottorisilla hävittäjillä olisi ollut keskeinen osa, vaikka taistelukokemus jo osoitti muuta. Helmikuussa 1942 RAF:n Pommitusilmavoimat saivat käskyn siirtyä täsmäpommituksista kaupunkien aluepommituksiin. Pommitusilmavoimien päällikkö sir Arthur Harris oli jo taistelun Britanniasta aikana tarkkaillut saksalaisten taktiikkaa ja haaveillut kostosta, joka tapahtuisi niin suurella voimalla, ettei palopommien sytyttämien tulipalojen sammuttaminen olisi mahdollista.
Raskaat tappiot johtivat Kuninkaallisten ilmavoimien hävittäjälentäjän koulutuksen lyhentämiseen useista kuukausista vain neljään viikkoon. Taistelu vaikutti siihen, että Britanniassa pidettiin vahvoja päivähävittäjävoimia, vaikka strategisia päiväpommituksia ei maahan enää tehty ja koneita olisi tarvittu kipeästi muilla sotanäyttämöillä. Saksassa vuoden 1940 menetykset kyettiin vielä korvaamaan suhteellisen helposti, mutta seuraavina vuosina ilmeni pahenevaa pulaa lentäjistä ja koulutusta jouduttiin loppuvuodesta 1940 lähtien nopeuttamaan. Luftwaffen keskuudessa oli vahva tunne puolustuskannalle siirtymisestä. Kiistat pommituslennoston vaikutuksesta koko Luftwaffeen jatkuivat edelleen, sillä kasvava hävittäjistön tarve oli jo nähtävissä.