Lentokoneruoka
Historia > Maailmansodan jälkeiset vuodet

Sodan aikana lentokoneiden teknologia otti suuria kehitysaskelia. Sodan jälkeen matkustajaliikenteeseen tulleet konetyypit, kuten Douglas DC-4 ja Lockheed Constellation, olivat suurempia ja nopeampia kuin ennen sotaa käytössä olleet. Niinpä matkustamohenkilökunnalla saattoi olla palveltavana kaksinkertainen määrä ihmisiä kuin aiemmin mutta aikaa käytössään kolmannes vähemmän. Matkustajat olivat kuitenkin tottuneet saamaan ruokatarjoilun jokaisella lennolla, ja esimerkiksi Eastern Air Lines tarjoilikin voileipiä ja juomia jopa 20 minuutin lennoilla. Vastapainoksi etenkin Yhdysvaltoihin syntyi sotien jälkeen suuri määrä pieniä lentoyhtiöitä, jotka hankkivat sodan jäljiltä markkinoilla olleita halpoja ylijäämäkoneita ja lensivät niillä aikatauluttomia lentoja. Näillä yhtiöillä ei ollut varaa perustaa omia keittiöitä, ja toisaalta niiden toiminta oli liian pienimuotoista ja epäsäännöllistä, jotta catering-yhtiöiden olisi ollut kannattavaa tehdä niiden kanssa sopimuksia. Osa näistä yhtiöistä päätyikin tekemään ruokatarjoilusta maksullisen, mitä ei ollut nähty sitten 1920-luvun.
Pakasteruoasta sodan aikana saatuja oppeja alkoi ensimmäisenä hyödyntää Trans World Airlines, joka tutki tarkemmin, kuinka paljon vihanneksia ja lihaa tulisi esikypsentää, jotta annoksista tulisi halutun laisia uudelleenlämmityksen jälkeen. TWA:n lisäksi myös Pan Am otti pakasteruoat käyttöön ulkomaan reittiverkostollaan vuonna 1947. Vaikka catering-kokit valittivatkin uudistuksesta peläten sen vähentävän työpaikkojen määrää, pakasteruoan käyttö vähensi ruokahävikkiä ja salli reittien avaamisen ympäri maailmaa ilman tarvetta avata uusia keittiöitä, mikä tarkoitti yhtiöille huomattavia säästöjä. Myös Qantas ja BOAC olivat ensimmäisten joukossa ottamassa pakasteruokia käyttöön. Yhtiöt valmistivat ruoat keskuskeittiöissään ja kuljettivat ne pakastettuina maailmalle. Siitä alkoi esipakattujen lentokoneruokien kansainvälinen kuljetus ja jakelu, josta myöhemmin tuli alan yleinen käytäntö.
Sodan päättymistä seurannut taloustilanteen paraneminen johti uusien lentoyhtiöiden tuloon markkinoille ja sitä kautta kilpailutilanteen kiristymiseen. Uusia lentoyhtiöitä tuli markkinoille myös uusien valtioiden itsenäistymisen myötä. Kilpailijat toivat osaltaan mukanaan myös innovaatioita lentokoneruoan suhteen. Vuonna 1948 perustettu Air India tarjosi ensimmäisenä yhtiönä laajasti muuta kuin eurooppalaistyylistä ruokaa. Sen kaikilla lennoilla oli saatavilla kasvisruokia, kuten curryja ja chutneyja, jotka muistuttivat kevyttä tiffin-ateriaa. Ne pakattiin yleensä peltirasioihin, ja Air India hyödynsikin tarjoilujen järjestämisessä intialaisia ravintoloita, jotka tekivät ja tarjosivat tiffin-aterioita eväsrasioissa. Uudet kilpailijat saivat myös vanhemmat yhtiöt panostamaan tarjoiluihinsa matkustajien houkuttelemiseksi. Alitalia tarjoili matkustajilleen roomalaisen Rosati-ravintolan valmistamaa ylellistä ruokaa ja runsaasti chianti-punaviiniä. Lentokoneruoan edelläkävijä oli kuitenkin edelleen Pan Am, jonka uusissa Boeing 377 Stratocruiser -koneissa viisihenkinen miehistö tarjoili parhaimmillaan seitsemän ruokalajin illallisia ja otti sitten matkustajilta tilaukset aamiaista varten.
Tultaessa 1950-luvulle ylellisen palvelutason ylläpitäminen sekä markkinoille tulleet valtioiden tukemat kansalliset lentoyhtiöt, joilla ei ollut painetta tuottaa voittoa, johtivat kustannusten jyrkkään nousuun ja toiminnan tappiollisuuteen suurimmalla osalla reiteistä. Kansainvälinen ilmakuljetusliitto IATA kehitti ratkaisuksi vuonna 1951 sopimuksen, jonka myötä lentoyhtiöt perustivat turistiluokan. Estääkseen lentoyhtiöitä kilpailemasta nostamalla turistiluokan palvelutasoa IATA määritti tarkasti, mitä turistiluokan tarjoiluun sai kuulua. Sopimus teki turistiluokassa tarjoiltavista juomista maksullisia. Sama koski alun perin myös ruokaa, mutta sen maksullisuudesta luovuttiin pian. Sopimuksessa todettiin myös, että muissa matkustusluokissa matkustajille tarjottavien ilmaisesineiden tuli olla lennolla tapahtuvaa käyttöä varten. Yhtiöt tekivät kuitenkin parhaansa kiertääkseen näitä sääntöjä: esimerkiksi KLM alkoi tarjota matkustajille giniä hollantilaisten talojen muotoisista Delftin posliinista valmistetuista pulloista, joista tuli keräilyesineitä. Scandinavian Airlines puolestaan tulkitsi säännöissä mainitut ”voileivät” luovasti ja houkutteli matkustajia tarjoamalla kokonaisen smörgåsbordin. Muun muassa Air France ja British European Airways jatkoivat lisäksi kilpailua lisäämällä lennoilleen vanhaa ykkösluokkaa ylellisemmän tason, joihin sopimus ei ottanut kantaa. Sopimus ei myöskään vaikuttanut tilauslentoyhtiöihin eikä IATA:n ulkopuolisiin lentoyhtiöihin.
Lentokoneruoan tarjoilua alkoi helpottaa pakasteruoan yleistymisen lisäksi BOAC:n tekemä innovaatio: kärry, jolla ruokia voitiin tarjoilla useammalle matkustajalle kerralla. Toinen uutuus 1950-luvulla oli väkevien alkoholijuomien tarjoilu pienistä yksittäispulloista. Erikoisempiakin kokeiluja nähtiin. Western Airlines tarjosi lennoillaan ”metsästysaamiaisia”, jotka matkustamohenkilökunta tarjoili pukeutuneina englantilaisten ketunmetsästäjien asua muistuttaneisiin punaisiin takkeihin ja mustiin hattuihin. Vaikutelman täydensi tarjoiluvaunuihin kätketty nauhuri, josta soitettiin metsästystorvien törähdyksiä ja koirien haukkua. Tämä osoittautui matkustajien keskuudessa suosituksi, mutta päättyi Yhdysvaltain ilmailuhallinnon kiellettyä nauhurin käytön lennoilla.