stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kemiön kirkonkylä

Kemiön kirkko ja muita rakennuksia valötatieltä nähtyinä.
Kemiön kirkonkylä (ruots. Kimito kyrkoby) on Kemiönsaaren kunnan kylä ja keskustaajama. Ennen vuotta 2009 taajama oli Kemiön kunnan keskus. Taajamaan ovat kasvaneet kiinni myös Pappilan, Vretan ja Engelsbyn kylät. Taajama-alue on kuuden neliökilometrin kokoinen ja sen asukasluku on 1 355.
Kirkonkylällä on muun muassa Kemiönsaaren kunnantalo, neljä koulua, useita liikerakennuksia, Kemiön kirkko sekä terveysasema. Taajaman vanhin rakennuskanta on keskittynyt mäkien rinteille, mutta taajaman uudet alueet ovat levinneet etelään entisille viljelysmaille. Kirkonkylää ympäröi edelleen laajat pellot. Kirkonkylän eteläpuolella virtaa Lillån, joka yhtyy idempänä Rekujokeen.
Kevo

Kevo (pohjoissaameksi Geavvu) on kylä Utsjoella Kevojärven rannalla, jossa Kevojoki yhtyy Utsjokeen. Mänty kasvaa alueella vain jokilaaksossa. Lähellä on Kevon kanjoni, rotkolaakso, joka ympäristöineen muodostaa Kevon luonnonpuiston. Kevojoen suulla sijaitsee Turun yliopiston Lapin tutkimuslaitos Kevo ja Ilmatieteen laitoksen säähavaintoasema.
Ilmasto

Kevo sijaitsee suhteellisen lähellä Jäämerta, mutta siellä on melko mantereinen ilmasto. Pysyvä lumipeite tulee lokakuun aikana ja sulaa keskimäärin vasta toukokuun lopulla. Kylmimmän kuukauden eli tammikuun keskilämpötila on noin −16 °C ja lämpimimmän kuukauden eli heinäkuun +13 °C. Kevon vuosittainen keskilämpötila on noin −2 °C. Kevo on Suomen vähäsateisinta aluetta, siellä sataa vuosittain keskimäärin vain 415 millimetriä.
Kasvukauden pituus Kevolla on noin 110 päivää. Ikiroutaa ei ole lukuun ottamatta joitakin palsakumpuja, jotka ovat jäässä ympärivuotisesti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kevo Wikimedia Commonsissa
Turun Yliopiston Lapin Tutkimusasema Kevo (Arkistoitu – Internet Archive)
Tiede.fi[vanhentunut linkki]
↑  Kevo (sijainti maastokartalla) Karttapaikka. Helsinki:  Maanmittauslaitos.
Kauralampi (Kouvola)

| Kauralampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kymenlaakso
Kunnat:  Kouvola
Koordinaatit:  61°16′05″N, 26°50′39″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Repoveden–Tihvetjärven valuma-alue (14.98)
Laskuoja:  oja Kaupinlampeen 
Järvinumero:  14.983.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  128,8 m  
Pituus:  390 m  
Leveys:  220 m  
Rantaviiva:  0,983 km  
Pinta-ala:  5,251 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKauralampi 
Kauralampi  on Kymenlaaksossa Kouvolassa  Nuolniemen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 390 metriä pitkä, 220 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 5,3 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Repoveden–Tihvetjärven valuma-alueella (14.98), jonka Suuri Varpasenjärven valuma-alueeseen (14.983) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 128,8 metriä mpy.
Kiila (Kemiönsaari)

Kiila (ruots. Kila) on kylä Kemiönsaaren kunnan pohjoisosassa, niin sanotulla Suomenkulmalla. Se kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin Suomessa, koska siellä on säilynyt edustava ryhmäkylämiljöö talonpoikaisine rakennuskantoineen 1800-luvun loppupuolelta ja 1900-luvun alusta. Kiilan kylä peltoineen muodostaa laajan, mäkiharjanteisiin rajautuvan maiseman. Kylä sijaitsee kyläpellon pohjoislaidalla olevalla matalalla harjanteella merenlahtien välisellä kannaksella, joka on osa kolmatta Salpausselkää. Kylässä on 1560-luvulla ollut kuusi maatilaa.
1930-luvulla Kiilan kylässä toimi Salon Sokeri -yhtiön sokerijuurikkaan viljelyn koetila.
Kiilan läpi kulkee Kemiönsaaren keskustasta Salon Angelniemelle ja Halikkoon johtava yhdystie 1835. Kylässä on uimaranta ja urheiluseura Kemiön Kiilojen toimintakeskus Kiilojen talo.
Koiviston lento-onnettomuus 1924

Koiviston lento-onnettomuus tapahtui Karjalan kannaksella Koivistolla 13. syyskuuta 1924 kun ilmavoimien IVL A.22 Hansa meritoimintakone 4E4 teki harjoituslennolla ollessaan ohjausvirheen takia liian jyrkän käännöksen ja syöksyi noin 100 metrin korkeudelta alas keskelle Koiviston kirkonkylää murkautuen kokonaan. Onnettomuudessa saivat heti surmansa koneen ohjaaja kersantti Yrjö Tiilikainen (s. 1902) sekä koneessa olleet lentosotamiehet Väinö Leppiniemi (s. 1902), Urho Korpi (s. 1903) ja Uuno Uotila (s. 1903). Onnettomuuden tapahtuessa noin kello 13:n aikaan sää oli myrskyinen. Onnettomuuteen saattoi vaikuttaa myös se että koneen moottori kävi lennon aikana epätasaisesti ja sammui pari kertaa mutta saatiin kuitenkin uudelleen käyntiin.
Koiviston joukkomurha 1910

Koiviston joukkomurha oli Karjalan kannaksella Koiviston Kotterlahdella kauppias Erik Piispan talossa lauantaina 26. helmikuuta 1910 tapahtunut ryöstömurha, jossa menehtyi viisi henkilöä ja loukkaantui vakavasti kaksi henkilöä. Murhaaja oli Inkeristä kotoisin ollut kauppiaan renki Feodor Mihailov.
Joukkomurhassa menehtyivät kauppias Erik Piispa (s. 1860), hänen vaimonsa Maria o. s. Hovi, heidän 16- ja 12-vuotiaat tyttärensä Ida ja Hilja Siviä sekä Piispan talossa asunut Koiviston merikoulun oppilas Tahvo Klaus Lavansaarelta. Erik Piispan veljenpoika ja merikoulun oppilas Tahvo Piispa ja Piispan perheen palvelija Eva Karvonen saivat vammoja kirveen- ja puukoniskuista mutta selvisivät hengissä. Erik Piispa perheineen oli muuttanut Koivistolle Lavansaaresta vuonna 1902. Perheestä jäivät eloon poika Adolf (s. 1887) ja tytär Anna (s. 1890), jotka eivät olleet kotosalla murhien tapahtuma-aikana.
Murhaaja Feodor Mihailov oli syntynyt Inkerinmaalla Krasnaja Gorkassa vuonna 1883. Hän oli suorittanut asevelvollisuutensa  Venäjän armeijassa ja ollut sitten pari vuotta Helsingissä venäläisen intendenttilaitoksen palveluksessa ennen tuloaan kauppias Piispan rengiksi. Mihailov teki murhat ryöstötarkoituksessa, koska hän tiesi kauppias Piispalla olleen hallussaan suuri määrä rahaa. Murhien jälkeen Mihailov anasti kaikki talosta löytämänsä rahat sekä kauppias Piispan revolverin ja kellon. Hän pakeni talon hevosen vetämällä reellä Suomenlahden jäälle pyrkien kohti Inkerinmaan rannikkoa, mutta hevonen väsyi Seivästöllä kesken matkan ja Mihailov jatkoi sitten matkaa suksilla ja jalkaisin Pietariin. Hän lähti Pietarista Suomen asemalta keskiviikkoiltana 2. maaliskuuta junalla Helsinkiin, jossa hänellä oli tuttavia. Mihailov saapui Helsinkiin seuraavana päivänä ja asettui asumaan erään tuttavansa luo. Hänet oli kuitenkin tunnistettu samana päivänä ja poliisit pidättivät hänet Iso Roobertinkatu 21:stä perjantai-aamuna 4. maaliskuuta. Kuulustelussa hän tunnusti tekonsa ja hänen hallustaan löydettiin kauppias Piispan kello ja revolveri sekä ryöstettyjä rahoja. Kun Mihailovia vietiin Korkeavuorenkatu 21:ssä sijainneeseen venäläisen santarmiston taloon jatkokuulusteluja varten, hän riistäytyi irti pidättäjiltään ja hyppäsi alas talon viidennen kerroksen ikkunasta saaden heti surmansa.
Keravan jäähalli

| Keravan jäähalli |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Metsolantie 3 04200 Kerava
Avattu:  1988
Kenttä:  jää
Käyttäjät
 Jääkiekko:   KJT, HC Keski-Uusimaa   Ringette:   Shakers Ringette 
Katsojakapasiteetti
 1 240 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Keravan jäähalli (markkinointinimeltään Keravan Energiahalli) on jäähalli Kalevan urheilupuistossa Keravalla. Halli valmistui vuonna 1988, ja sen kapasiteetti oli syksyllä 2023 1 240 paikkaa. Jääkiekkokaukalon lisäksi hallissa on juoksusuora ja kuntosali.
Hallia ovat käyttäneet sen historian aikana muun muassa Mestis-seura HC Keski-Uusimaa sekä ringetteseura Shakers Ringette.
Jääkiekkoseura Jokerit pelasi hallissa 11 Mestis-kauden 2023–2024 kotiotteluaan. Seuran yhteistyökumppanien avustuksella kaukalon päätyyn rakennettiin seisomakatsomo, joka toi halliin yli 200 paikkaa lisää ja nosti katsojakapasiteetin 1 240:een. Halliin tuli myös Mestikseen vaadittu videotaulu, joka korvasi aiemman tulostaulun. Jokerit pelasi viimeisen kotipelinsä hallissa 6. maaliskuuta 2024 KeuPa HT:tä vastaan.
Katalepsia

Katalepsia (kr. κατάληψη) on lihasten jännitysjäykkyystila, jossa ihminen äkkiä jäykistyy siihen asentoon, jossa sillä hetkellä oli. Tällöin hänen raajojaan on mahdollista asetella erilaisiin asentoihin, joissa ne myös pysyvät. Katalepsia on oireena joissakin aivo- ja mielisairauksissa kuten skitsofreniassa. Tila voidaan saada aikaan myös keinotekoisesti hypnoosissa suggeroinnin avulla.[lähde? ]
Kanttori

Kanttori (lyhenne kantt.) eli kirkkomuusikko johtaa seurakunnan musiikkityötä erityisesti jumalanpalveluksissa, häissä ja hautajaisissa. Kanttori säestää ja esilaulaa virret, johtaa kuoroa sekä soittaa alku-, väli- ja loppusoitot. Tehtäviin kuuluu lisäksi seurakunnan musiikkikasvatus esimerkiksi rippikouluissa sekä seurakunnan soitinhuolto. Isoissa seurakunnissa voi olla erikseen laulava kanttori ja säestävä urkuri.
Kanttorit voivat myös pitää omia kirkkokonserttejaan ja järjestää konsertteja muille muusikoille. Joissakin suurissa seurakunnissa on kanttorin lisäksi erillinen urkurin virka.
Tutkinnot

C-kanttorin virkaan vaadittavan tutkinnon voi suorittaa Oulun seudun ammattikorkeakoulussa, tai Yrkeshögskolan Noviassa Pietarsaaressa. A-kanttorin ja B-kanttorin tutkinnon voi suorittaa Taideyliopiston Sibelius-Akatemiassa kirkkomusiikin ja urkujen aineryhmässä. Kanttorin koulutus kestää tyypillisesti 4,5-8 vuotta.
Virkaluokitukset

Kanttorin virat jaotellaan A-, B- ja C-luokkiin. Luokka A on laajaa yliopistotutkintoa edellyttävä virka. Luokka B on ylempää korkeakoulututkintoa edellyttävä virka. Luokka C on muuta piispainkokouksen hyväksymää tutkintoa edellyttävä virka. Luokka vaikuttaa palkan suuruuteen.
Suomen ortodoksinen kirkko

Ortodoksisessa kirkossa kanttori johtaa jumalalanpalveluksissa laulavaa kuoroa. Suomessa ortodoksiseksi kanttoriksi opiskellaan Itä-Suomen yliopistossa (teologian maisterin tutkinto), jossa opiskellaan teologisia aineita, musiikkia sekä käytännön kuorojohtoa Ortodoksisessa seminaarissa.
Historiaa

Kanttori (lat. cantor, laulaja < cantare, laulaa) oli alkuaan kirkollisen vuorolaulun esilaulaja. Suomessa hän oli katolisena aikana yleensä pappisvihkimyksen saanut henkilö, joka avusti kirkkoherraa. Turun tuomiokirkossa kanttorin rinnalla toimi lukkari, joka kuului myös hengelliseen säätyyn.
Suomessa soittotaitoiset lukkarit saivat myös urkurien tehtäviä ja seurakuntiin muodostettiin lukkari-urkurin virkoja. Vain suurissa seurakunnissa oli erilliset lukkarin ja urkurin virat, ja heitä alettiin kutsua kanttoreiksi. Suomen kirkkolaissa alettiin vasta 1939 käyttää lukkarin sijaan nimitystä kanttori. Suomen seurakunnissa oli 1960-luvulla yleensä yhdistetty kanttori-urkurin virka, ja vain suurimmissa kaupungeissa oli erillisiä urkurien virkoja. Vähävarainen alle 3 500 jäsenen seurakunta voitiin 1960-luvulla vapauttaa vakinaisen kanttori-urkurin viran pitämisestä ja sallia tällaisten tehtävien hoitaminen sivutoimena.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokous päätti 1963 vuosien keskustelun jälkeen sallia naisten pääsyn  kanttorinvirkoihin.
Aiheesta muualla

Skul.vi
Keisarikorento

| Keisarikorento |
| --- | --- |
 Naaras munimassa
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Sudenkorennot Odonata
Alalahko::  Aitosudenkorennot Anisoptera
Heimo::  Ukonkorennot Aeshnidae
Suku::  Anax
Laji::  imperator
Kaksiosainen nimi
 Anax imperator  (Leach, 1815) 
Katso myös
   Keisarikorento Wikispeciesissä   Keisarikorento Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keisarikorento (Anax imperator) on suuri ja voimakas eurooppalainen Aeshnidae-heimoon kuuluva ukonkorento, joka on keskimäärin 78 mm pitkä.
Koko ja ulkonäkö

Koirailla on taivaansininen takaruumis, jossa on tunnusomainen musta raita selässä ja vihreä keskiruumis. Naarailla on vihreä keski- ja takaruumis. Koiras puolustaa reviiriään ja on vaikeasti lähestyttävissä. Lajin esiintymispaikkoja ovat suuret lammikot, soramontut ja hitaasti virtaavat joet.
Levinneisyys

Keisarikorento on keski- ja eteläeurooppalainen laji, jonka vakituisen esiintymisalueen pohjoisraja kulkee Virossa ja Etelä-Ruotsissa.
Laji on tavattu Suomesta seitsemän kertaa: ensimmäinen 12. heinäkuuta 2010 Ahvenanmaan Lemlandin kuntaan kuuluvalla saarella.[lähde? ]
Käyttäytyminen

Tämä voimakasrakenteinen ukonkorento on suurimpia Euroopassa esiintyvistä ukonkorennoista. Keisarikorennot lentävät usein korkealla saalistaessaan perhosia ja itseään pienempiä korentoja. Naaraat laskevat munansa kasveille ja jättävät ne hoitamatta.
Aiheesta muualla

Keisarikorento Korentowikissä
Keisarikorento, koiras
Exuvieselvennä
Venäjän keisarillinen kaarti

Keisarillisen kaartin vastaanotto Konstantinin palatsissa Strelnassa. Maalaus 1800-luvulta.
Venäjän keisarillinen kaarti (ven. Лейб-гвардия, Leib-gvardija, myös henkikaarti) oli Venäjän keisarikunnan (1721–1917) aikainen hallitsijan oma sotaväki, jonka joukko-osastot perustettiin alkujaan tsaarin henkivartiojoukoiksi, mutta joita alettiin sittemmin hyödyntämään myös varsinaisilla sotakentillä armeijan eliittijoukkoina. Kaartiin lukeutuvien joukko-osastojen määrä lisääntyi ajan mittaan niin, että se oli 1900-luvulle tultaessa kasvanut jo valtaisaksi 140 000 sotilaan omaksi armeijakunnaksi eli Kaartin armeijakunnaksi, joka sisälsi erityyppisiä jalka- ja ratsuväen joukko-osastoja sekä tykistöä.
Pääosa kaartista oli sijoitettuna keisarikunnan pääkaupunkiin Pietariin, jossa sen joukko-osastot suorittivat kunnia-, edustus- ja vartiotehtäviä hallitsijaperheelle sekä huolehtivat samalla kaupungin puolustamisesta.
Nimitys

Ulkoisiin kaartinjoukkoihin lukeutuvista joukko-osastoista käytettiin venäjäksi yhteisnimitystä Leib-Gvardija (Лейб-Гвардия), ”henkikaartit”. Nimen pohjana on saksan kielen sana leib (’keho’, ’henkiruumis’). Nimen yksikkömuoto Leib-Gvardii (ven.  Лейб-Гвардии) eli ”henkikaarti” tulee kyseeseen, kun viitataan ainoastaan yksittäiseen kaartin joukko-osastoon (esim. Henkikaartin ratsurykmentti). Suomen suuriruhtinaskunnassa keisarillisen kaartin sotaväestä oli käytössä useitakin nimityksiä, kuten (Keisarin) Henkikaarti, Henkivartiokaarti tai Henkivartioväki.
Alkuperä

Venäjän ensimmäiset länsimaisittain organisoidut hallitsijan henkivartiojoukot syntyivät Pietari I:n aloitteesta 1600-luvun lopulla korvaamaan Venäjän aiempi, poliittisesti vaaralliseksi muodostunut ja epäluotettava maan vanhempi sotaväki, streltsit. Vuonna 1682 Pietari majoittui äitinsä kanssa Moskovan ulkopuolella sijainneeseen Izmailovon kylään, jossa sijaitsi Romanov-suvun omistamat tilat. Pietari kävi sieltä käsin Preobraženskojen kylässä, jossa hän muodosti harjoittelumielessä oman leikkiarmeijansa (ven. Потешные войска) oppiakseen modernia eurooppalaista sodankäyntiä. Leikkiarmeija koostui Pietarin nuoruuden ystävistä, nuorista aatelispojista ja hänen isänsä hovin palvelijoista. Aikaa myöten Pietari ja hänen kumppaninsa kasvoivat ja sotaleikeistä tuli monimutkaisempia ja realistisempia, ja niihin haettiin sotilasneuvonantajiksi ja komentajiksi ulkomaisia upseereita, joista tuli joukkojen vakinaista upseerikuntaa.
Vapaaehtoisten kasvattaessa leikkiarmeijan vahvuutta, Pietari I:n päätti perustaa toisen vastaavanlaisen sotilasyksikön läheiseen Semjonovskojen kylään. Miesmäärän jatkaessa kasvuaan, alkujaan vaatimattomana leikkiarmeijana syntyneestä sotajoukosta voitiin lopulta vuonna 1687 organisoida kokonaiset omat rykmenttinsä eli Preobraženskin ja Semjonovin jalkaväkirykmentit, jotka saivat nimensä perustamiskyliensä mukaan. Pietarin luoma leikkiarmeija turvasi hänen asemansa tulevana hallitsijana maan 1600-luvun lopun epävarmoissa poliittisissa olosuhteissa ja tukivat häntä kapinoivaa, vallankaappausta yrittävää streltsiä vastaan. Preobraženskin ja Semjonovin rykmenteistä tuli Venäjän keisarillisen armeijan ensimmäiset länsimaalaisittain organisoidut, varustetut ja puetut sotilasyksiköt, jotka toimivat malleina myöhemmin luoduille joukko-osastoille.
1700-luku

Vuonna 1700 Preobraženskin ja Semjonovin rykmentit saivat kumpikin arvonimen "Henkikaarti" ilmentämään niiden statusta ja erityisroolia hallitsijan lähimpinä ja luotettavimpina henkilökohtaisina sotajoukkoina vallitsevan eurooppalaisen tavan mukaisesti. Nämä kaksi maan vanhinta kaartinrykmenttiä olivat pohjana Venäjän myöhemmälle keisarilliselle kaartille, joka syntyi Pietari I:n ottaessa käyttöön länsimaisen hallitsijatittelin "keisari", jolloin tsaarin kaartinosastoista tuli nyt keisarin kaartia.
Alkujaan henkikaartit oli tarkoitettu turvaamaan hallitsijaa poliittisilta vihollisilta, attentaateilta ja estämään vallankaappaukset, mutta itse asiassa kaartin upseerit ottivat osaa Venäjän 1700-luvun palatsivallankumouksiin. 1700-luvulla kaartinjoukkojen katsottiin olevan Pietariin sijoitettuja ja siellä toimivia hallitsijan henkilökohtaisia henkivartiojoukkoja, jotka esiintyivät lähinnä näyttävinä armeijan "malliosastoina" Pietarissa pidetyissä paraatikatselmuksissa. Ne osallistuivat kuitenkin Venäjän 1700-luvulla Turkkia ja Ruotsia vastaan käymiin sotiin, joissa ne kasvattivat taistelukokemusta. Kunniavartioita ja seremonioita varten perustettiin vuonna 1724 erityisen arvostettu Kavaljeerikaartin komppania. Aikaväleillä 1764–1796 ja 1799–1800 se oli nimeltään Kavaljeerikaartin eli Chevalier-kaarin armeijakunta ja vuodesta 1800 Kavaljeerikaartin rykmentti.
1800-luku

1800-luvun alussa kaartista alkoi muodostua Venäjän armeijan taistelumoraalia sotakentillä tukeva selkäranka Napoleonia vastaan käydyissä sodissa. Kaartin koko oli kasvanut nyt jo niin suureksi, että siitä voitiin vuonna 1812 muodostaa oma armeijakuntansa eli Kaartin armeijakunta. Lisäksi kaarti päätettiin vuonna 1813 jakaa kahteen arvoluokkaan: ne joukko-osastot jotka olivat saaneet kaartin statuksen ennen vuotta 1813 luettiin nyt osaksi Vanhaa kaartia, kun taas vuonna 1813 kaartin statuksen saaneet joukko-osastot saivat Nuoren kaartin arvon. Mallia tämänkaltaiseen kaartin sisäiseen jaotteluun Aleksanteri I oli ottanut Napoleon I:n muodostamasta Ranskan keisarillisesta kaartista. Tästä lähin Venäjän armeijan joukko-osasto, joka saisi keisarilta kaartin statuksen, tulisi aina ensin osaksi Nuorta kaartia ja vasta ajan myötä, taisteluansioidensa kautta mahdollisesti osaksi kaikkein halutuinta Vanhaa kaartia.
Erityisasema

Venäjän keisarillisesta kaartista puhuttaessa on korostettava sen ja maan tavallisen riviarmeijan välistä eroa, sillä kaarti oli kaikin tavoin Venäjän armeijan kaikkein laadukkainta, arvostetuinta ja hienointa osaa. Se oli keisarillisen Venäjän armeijan eliittijoukkoa, johon valikoitiin miehiä ympäri laajaa valtakuntaa. Kaartin joukko-osastot oli varustettu, aseistettu ja vaatetettu maan riviarmeijaa laadukkaammin ja näyttävämmin, ja niitä kouluttivat ja johtivat arvostettujen sotakoulujen parhaat oppilaat.
Vaikka keisarillinen kaarti oli muutamaa erityisroolissa olevaa osastoa lukuun ottamatta avoin kaikille, siinä palveli kuitenkin tavallista riviarmeijaa enemmän aatelisperheiden miehiä, ja näin oli laita erityisesti kaartin ratsuväen tapauksessa. Tämä seikka antoi kaartin ratsuväen jo valmiiksi korkealle statukselle vielä erityisen aristokraattisen leiman. Kaartin joukko-osastot nauttivat keisarillisen perheen jäsenten suojeluksesta (kukin perheen jäsenistä toimi ainakin yhden kaartin joukko-osaston kunniapäällikkönä) ja monista erityisoikeuksista ja -vapauksista, kuten paremmasta palkasta, elinoloista ja muista etuisuuksista. Palveleminen jossakin kaartin joukko-osastoista avasi myös ovia korkeisiin siviilipuolen virkoihin ja nosti ylipäätään henkilön sosiaalista arvoasemaa Venäjän keisarikunnan aikaisessa yhteiskunnassa.
Luonnollisesti kaiken tämän vastapainona tuli kaartin maan tavallista riviarmeijaa suurempi vaatimustaso, joka heijastui koulutukseen ja sotilaalliseen kyvykkyyteen. Riviarmeija saattoi taistelutilanteeseen jouduttuaan käyttäytyä arvaamattomasti, mutta kaartilta odotettiin aina kunnon suoritusta, kurinalaisuutta, urhoollisuutta ja taistelutahtoa.
Organisaatio

Seuraavassa keisarilliseen kaartiin kuuluneet sotilasyksiköt vuoden 1914 alussa:
Organisaatio > Kaartin armeijakunta, Pietarin sotilaspiiri

1. Kaartin jalkaväkidivisioona. Tukikohta: Pietari, Fontanka
1. Kaartin jalkaväkiprikaati
Henkikaartin Preobraženskin rykmentti
Henkikaartin Semjonovin rykmentti
2. Kaartin jalkaväkiprikaati
Henkikaartin Izmailovon rykmentti
Henkikaartin jääkärirykmentti
Henkikaartin 1. tykistöprikaati
2. Kaartin jalkaväkidivisioona. Tukikohta: Pietari, Fontanka
3. Kaartin jalkaväkiprikaati
Henkikaartin Moskovan rykmentti
Henkikaartin krenatöörirykmentti
4. Kaartin jalkaväkiprikaati
Henkikaartin Paavalin rykmentti
Henkikaartin suomenmaalainen rykmentti
Henkikaartin 2. tykistöprikaati
Kaartin tarkk'ampujaprikaati. Tukikohta: Pietari, Fontanka
Henkikaartin 1. Hänen majesteettinsa (H. M.) tarkk'ampujarykmentti
Henkikaartin 2. Tsarskoje Selon tarkk'ampujarykmentti
Henkikaartin 3. Hänen majesteettinsa tarkk'ampujarykmentti (vuoteen 1905: Henkikaartin 3. Suomen tarkk'ampujapataljoona)
Henkikaartin 4. Keisarillisen perheen tarkk'ampujarykmentti
Kaartin tarkk'ampujien tykistöpatteristo
1. Kaartin ratsuväkidivisioona. Tukikohta: Pietari, Fontanka
1. Kaartin ratsuväkiprikaati
H. M. keisarinna Maria Fjodorovnan chevalierkaartin rykmentti
Henkikaartin ratsurykmentti
2. Kaartin ratsuväkiprikaati
Henkikaartin Hänen majesteettinsa kyrassieerirykmentti
Henkikaartin H. M. keisarinna Maria Fjodorovnan kyrassieerirykmentti
3. Kaartin ratsuväkiprikaati
Henkikaartin Hänen majesteettinsa kasakkarykmentti
Henkikaartin Hänen Keisarillisen Korkeutensa (H.K.K.) perintöruhtinas tsarevitšin atamaani-rykmentti
Henkikaartin yhdistetty kasakkarykmentti
1. Henkikaartin ratsutykistöpatteristo
1. Hänen majesteettinsa tykistöpatteri
4. H.K.K. perintöruhtinas tsarevitšin tykistöpatteri
6. Donin hänen majesteettinsa tykistöpatteri
2. Kaartin ratsuväkidivisioona. Tukikohta: Pietari, Fontanka
4. Kaartin ratsuväkiprikaati
Henkikaartin ratsukrenatöörirykmentti
Henkikaartin H. M. keisarinna Aleksandra Fjodorovnan ulaanirykmentti
5. Kaartin ratsuväkiprikaati
Henkikaartin suuriruhtinatar Maria Pavlovnan rakuunarykmentti
Henkikaartin Hänen majesteettinsa husaarirykmentti
2. Henkikaartin ratsutykistöpatteristo
2. General-Feldzeugmeister suuriruhtinas Mihail Nikolajevitšin tykistöpatteri
5. H.K.K. suuriruhtinas Mikael Aleksandrovitšin tykistöpatteri
Organisaatio > 23. armeijakunta, Varsovan sotilaspiiri

3. Kaartin jalkaväkidivisioona. Tukikohta: Varsova
5. Kaartin jalkaväkiprikaati
Henkikaartin Liettuan rykmentti
Henkikaartin Käkisalmen, Itävallan keisarin rykmentti
6. Kaartin jalkaväkiprikaati
Henkikaartin Pietarin, kuningas Fredrik Vilhelm III:n rykmentti
Henkikaartin Volynian rykmentti
Henkikaartin 3. tykistöprikaati
Erillinen Kaartin ratsuväkiprikaati. Tukikohta: Varsova
Henkikaartin Hänen majesteettinsa ulaanirykmentti
Henkikaartin Grodnon, suuriruhtinas Pavel Aleksandrovitšin husaarirykmentti
3. H.K.K. suuriruhtinas Georgi Mihailovitšin tykistöpatteri
Organisaatio > Kaartin armeijakunnasta riippumattomat osastot

Seuraavat osastot oli liitetty kaartiin, mutta niitä johdettiin erillään kaartin armeijakunnasta.
Keskushallinnon alaisuudessa:
Kaartin reserviratsuväkirykmentti
Kaartin kenttäsantarmieskadroona
Henkikaartin sapööripataljoona
Kaartin rautatierykmentti
Kaartin ekipaasi
Kaartin ilmailujoukkojen lentoeskadroona
Keisarillisen päämajan komentajan alaisuudessa:
Hänen keisarillisen majesteettinsa henkilökohtainen kasakkasaattue
Palatsin komendantin toimivallan alaisuudessa:
Hänen keisarillisen majesteettinsa henkilökohtainen yhdistetty jalkaväkirykmentti
Keisarillisen hovimarsalkan alaisuudessa:
Palatsin krenatöörikomppania