stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jari Virman

Jari Juhani Virman (s. 1976 Lieksa) on suomalainen näyttelijä. Hän työskentelee freelance-näyttelijänä elokuvissa, televisiossa sekä teatterissa.
Vuosina 2000–2005 Virman opiskeli näyttelemistä Teatterikorkeakoulussa ja valmistui vuonna 2005 teatteritaiteen maisteriksi. Virman on näytellyt muun muassa Ryhmäteatterissa, KOM-teatterissa, Teatteri Takomossa, Suomen Kansallisteatterissa ja Helsingin kaupunginteatterissa.
Virman on näytellyt mm. elokuvissa Joki (2001), Betoniyö (2013),  Armomurhaaja (2017), Metsäjätti (2020) ja Peluri – kuolema on elävien ongelma (2023). Virman palkittiin European Cinema Festivalilla parhaasta sivuosasta elokuvassa Betoniyö . Hän oli roolista ehdolla myös parhaan miessivuosan Jussin saajaksi.
Virman palkittiin parhaan sivuosanäyttelijän Jussilla elokuvasta Peluri – kuolema on elävien ongelma. Hän sai myös, samasta elokuvasta , Best Supporting Actor palkinnon Pekingin kansaivälisillä elokuvajuhlilla.
Virman on näytellyt mm. televisiosarjoissa Ihan sama (2014), Mustat lesket (2014–2016), Punainen kolmio (2016), Aallonmurtaja (2017–2024), Presidentti (2017), Ivalo (2018), Pientä laittoa (2019), Kaikki Synnit (2020) ja Munkkivuori (2023).
Radioteatterissa hän on näytellyt mm. Antero Rokkaa Tuntematon sotilas -radiokuunnelmassa (2014).
Valikoitu filmografia

Joki, 2001
Kulman pojat, 2012
Miesten välisiä keskusteluja, 2013
Betoniyö, 2013
Mustat lesket, 2014
Päin seinää, 2014
Lovemilla, 2015
Halko, 2016
Uhrauksia vapaudelle, 2016
Armomurhaaja, 2017
Kaikki Synnit 2020
Metsäjätti, 2020
Aallonmurtaja, 2017–2023
Peluri – kuolema on elävien ongelma, 2023
Räkä ja Roiskis (2024)
Klorokiini

| --- | --- |


Klorokiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
N-(7-kloorikinolin-4-yyli)-N,N-dietyyli-pentaani-1,4-diamiini
Tunnisteet
CAS-numero: 54-05-7
ATC-koodi: P01BA01
PubChem CID: 2719
DrugBank: APRD00468
Kemialliset tiedot
Kaava: C18H26N3Cl 
Moolimassa: 319,872 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 1–2 kuukautta
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  A(AU) A(US) 
Reseptiluokitus:    
Antotapa: oraalinen
Klorokiini on lääke, jota on käytetty malarian hoitoon ja ehkäisyyn.
Historia

Klorokiini (CQ) on aminokinoliinijohdos, joka keksittiin Bayerin laboratorioissa vuonna 1934. Sille annettiin nimi Resochin. Aineesta ei välitetty vuosikymmeneen, koska sitä pidettiin liian myrkyllisenä ihmiselle. Toisen maailmansodan aikana Yhdysvallat sponsoroi kliinisiä kokeita malarianestolääkkeiden kehittämiseksi. Lääke osoittautui erittäin tehokkaaksi estolääkkeeksi ja otettiin sellaisena yleisesti käyttöön 1947. Sitä myytiin Suomessa nimellä Heliopar (klorokiinin myyntilupa on loppunut 2013)
Käyttö

Sitä on pitkään käytetty malarian hoitoon ja ehkäisyyn. Sen jälkeen kun malariaa aiheuttava loinen Plasmodium falciparum alkoi kehittää vastustuskykyä klorokiinille, tälle halvalle ja yleisesti saatavilla olevalle lääkkeelle on etsitty uusia käyttökohteita. Malarian estolääkkeenä sitä voi käyttää enää alueilla, joilla loiset eivät ole sille vastustuskykyisiä.
Koska lääke lievästi vaimentaa immuunijärjestelmää, sitä käytetään joissain autoimmuunisairauksissa, kuten ihon punahukan ja nivelreuman hoidossa.
Aurinkoihottuman ja amebataudin hoito.
Tutkitaan myös klorokiinin käyttöä antiretroviraali-lääkkenä HIV-1/AIDSin hoidossa ja potentiaalisena lääkkeenä chikungunya-kuumetta vastaan.
Sen mahdollista käyttöä syövän hoidossa tutkitaan.
Ranskassa on testattu klorokiinin käyttöä COVID-19-potilaiden hoidossa lupaavin tuloksin. Amerikkalaisessa tutkimuksessa on saatu samanlaisia tuloksia.
Metabolia

Hydroksiklorokiinin ja klorokiinin huippupitoisuus seerumissa saavutetaan 1–3 tunnissa lääkkeen ottamisesta. Molemmat ovat akuutisti hyvin myrkyllisiä, isot kerta-annokset  (aikuisilla ≥ 11 g hydroksiklorokiinia tai ≥ 5 g klorokiinia = 20–25 kpl 250 mg tablettia) aiheuttavat vakavia myrkytysoireita tai kuoleman muutamassa tunnissa. Metabolia tapahtuu pääasiassa maksassa ja erittyminen munuaisten kautta. Hydroksiklorokiinin puoliintumisaika on noin viikko. Vakiintuneelle pitoisuustasolle päästään 3–5 viikon kuluttua hydroksiklorokiinihoidon aloittamisesta. Klorokiinin alkuvaiheen eliminaation puoliintumisaika on 2–6 vrk, mutta terminaalisesti jopa 30–60 vrk.
Sivuvaikutukset

Klorokiini on turvallinen lääkeaine, jolla on vain vähän haittavaikutuksia. Valoherkkyyttä esiintyy harvoin, pikemminkin päinvastoinselvennä. Ruokahaluttomutta, vatsavaivoja tai pahoinvointia saattaa esiintyä. Epileptikoiden ja aktiivista psoriaasista sairastavien tulee välttää klorokiinin käyttöä. Se sopii raskaana oleville ja imettäville sekä pienille lapsille.
Aiheesta muualla

Kainulainen, Katariina: Malarianestolääkkeet ja niiden haittavaikutukset. Sic! Lääketietoa Fimeasta, 2012, nro 2.  Fimea. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 24.3.2020. Arkistoitu 24.3.2020.
Kainulainen, Katariina & Siikamäki, Heli: Malarian ehkäisy Matkailijan terveysopas – Terveyden ja hyvinvoinninlaitos. 15.12.2019. Viitattu 24.3.2020.
Loinen on vielä niskan päällä Yle Uutiset. 9.2.2006. Viitattu 24.3.2020.
Malariasta pääsee – jos vain rahaa löyty Tiede -lehti. 7.9.2009, julkaistu lehdssä 9/2009. Viitattu 24.3.2020.
DRUG: Chloroquine KEGG. Viitattu 24.3.2020. (englanniksi)
Chloroquine (54-05-7) ChemBlink. Viitattu 24.3.2020. (englanniksi)
Elio Di Rupo

| Elio Di Rupo |
| --- | --- |
 Elio Di Rupo vuonna 2014.
Belgian pääministeri
 5.12.2011–11.10.2014  
Monarkki:  Albert II Philippe
Edeltäjä:  Yves Leterme
Seuraaja:  Charles Michel
Vallonian osavaltiohallituksen pääministeri
 15.7.1999–4.4.2000 6.10.2005–20.7.2007  
Edeltäjä:  Robert Collignon André Antoine
Seuraaja:  Jean-Claude Van Cauwenberghe Rudy Demotte
Euroopan parlamentin jäsen
 25.7.1989–16.12.1991  
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. heinäkuuta 1951 (ikä 73) Morlanwelz, Vallonia, Belgia
Kansalaisuus:  belgialainen
Tiedot
Puolue:  Parti socialiste
Uskonto:  ateisti
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
eliodirupo.be
Elio Di Rupo (s. 18. heinäkuuta 1951 Morlanwelz, Vallonia, Belgia) on belgialainen poliitikko, joka toimi Belgian pääministerinä vuosina 2011–2014 ja ranskankielisen Parti socialiste -sosialistipuolueen (PS) puheenjohtajana vuosina 1999–2011. Hän on entinen ranskankielisen Vallonian osavaltiohallituksen pääministeri. Di Rupo on väitellyt luonnontieteiden tohtoriksi Mons-Hainaut'n yliopistosta.
Di Rupo on Vallonian suosituimpia ja arvostetuimpia poliitikkoja. Hän on Monsin kaupungin pormestari (kaupunginjohtaja). Hänen aloitteestaan Monsissa on vuodesta 1984 järjestetty kansainvälinen rakkauselokuvafestivaali.
Tausta ja yksityiselämä

Di Rupon vanhemmat muuttivat Belgiaan Italiasta etsiäkseen töitä. Di Rupon ollessa vain yksivuotias hänen isänsä kuoli auto-onnettomuudessa. Hänen lukutaidoton äitinsä päätyi elättämään yksin perheen seitsemää lasta, ja joutui lopulta antamaan osan lapsistaan läheiseen orpokotiin. Di Rupo on kuitenkin kertonut, ettei hän kaikesta huolimatta kuvailisi lapsuuttaan onnettomaksi.
Opiskellessaan kemiaa Mons-Hainaut'n yliopistossa Di Rupo alkoi olla aktiivisesti mukana sosialistipuolueen toiminnassa. Valmistuttuaan yliopistosta hän kuvaili äitinsä pitäneen sitä "yhtä hienona kuin häitä".
Di Rupo ei ennen pääministeriksi nousuaan puhunut juurikaan maan toista valtakieltä, hollantia, joten hän alkoi opiskella sitä. Hän on sittemmin pitänyt parlamentissa puheita ja antanut TV-haastatteluita hollanniksi.
Vuonna 2011 di Rupo sanoi olevansa "ateisti, rationalisti ja vapaamuurari".
Poliittinen ura

Di Rupo valittiin Monsin kaupunginvaltuustoon vuonna 1982 ja terveys-, sosiaali- ja ympäristöasiain apulaiskaupunginjohtajaksi vuonna 1986. Hänet valittiin Monsin alueen kansanedustajaksi vuosina 1987 ja 1989. Vuoden 1989 europarlamenttivaaleissa hänet valittiin Euroopan parlamentin jäseneksi. Vuonna 1991 hän siirtyi Belgian senaattiin.
Di Rupo toimi Belgian ranskankielisen yhteisön ministerinä vuosina 1992 ja 1994, hän oli opetusministeri vuosina 1993 ja 1994, samalla hän vastasi ministerinä myös audiovisuaalisista asioista. Vuonna 1994 hänet valittiin jäseneksi liittovaltion hallitukseen, jossa hänelle kuuluivat varapääministerin tehtävät sekä kommunikaatio ja jukisten yhtiöiden ministeriöiden tehtävät. Hän toimi myöhemmin hallituksessa varapääministerin tehtävien lisäksi talous- ja viestintäministerinä.
Vuonna 1996 Marc Dutroux -pedofiiliskandaalin yhteydessä nuori tarjoilija Olivier Trusgnach ilmoitti julkisesti, että varapääministeri Di Rupo oli ostanut häneltä seksiä. Di Rupo tunnusti julkisesti olevansa homoseksuaali ja ostaneensa seksiä, mutta kielsi ostaneensa seksiä alaikäisiltä. Di Rupolla ei ollut mitään tekemistä Dutroux'n kanssa. Liberaalit väittivät, että syytösten tarkoitus oli mustamaalata Parti Socialistea ja kaataa keskustavasemmistolainen hallitus.
Vuonna 1998 Di Ruposta tuli Belgian kauppaministeri. Hänet valittiin Belgian ranskankielisen sosialistipuolueen puheenjohtaja vuonna 1999 ja uudelleen vuonna 2003. Samana vuonna hänet valittiin Sosialistisen internationaalin varapuheenjohtajaksi. Monsin kaupunginjohtajaksi Di Rupo valittiin vuonna 2000, kun hänen puolueensa oli saavuttanut ennätysmäisen voiton kunnallisvaaleissa, 61,35 prosenttia annetuista äänistä ja 30 paikkaa 45 jäsenisessä valtuustossa.
Vuonna 2006 Di Rupo perusti säätiön, jonka tehtävänä on huolehtia orpolapsista. Säätiön varat koostuvat hänen saamistaan korvauksista Dexia-pankin hallituksen jäsenenä.
Kesäkuussa 2010 käytyjen parlamenttivaalien jälkeen Belgiaan ei kyetty muodostamaan hallitusta, mikä johti 540 päivää kestäneeseen hallituskriisiin. Lopulta joulukuun 2011 alussa kuningas nimitti sosialistien, kristillisdemokraattien ja liberaalien muodostaman koalitiohallituksen virkaansa. Pääministeriksi nousi sosialistipuolueen puheenjohtajana toiminut Di Rupo.
Kunnianosoituksia

Leopold II:n ritarikunta (Belgia)
Leopoldin ritarikunta (Belgia)
Italian tasavallan ansioritarikunta (Italia, 2007)
Vuonna 2002 kuningas soi Di Rupolle valtioministerin arvon, joka oikeuttaa osallistumaan hyvin harvoin (viisi kertaa itsenäisen Belgian historian aikana) kokoontuvaan kuninkaan neuvostoon.
Dulce de leche

Purkillinen dulce de lecheä.
Dulce de leche on maidosta ja sokerista valmistettava makea siirappi, joka on erityisen suosittua Latinalaisen Amerikan maissa.
Valmistus ja käyttö

Dulce de lechen perusraaka-aineita ovat maito ja sokeri, jotka keitetään siirappimaiseksi makeaksi lopputulokseksi. Dulce de leche on yleistä erityisesti Latinalaisen Amerikan maissa. Sitä valmistetaan useilla eri nimillä ja useampaan eri tapaan. Meksikossa se tunnetaan nimellä cajeta, Perussa ja Chilessä nimellä manjar ja Brasiliassa nimellä doce de leite. Varsinkin nykyisin yleinen valmistustapa on keittää tölkki kondensoitua maitoa. Myynnissä on myös teollisesti valmistettua tuotetta. Dulce de leche on yleistynyt etenkin 1990-luvulta lähtien myös Yhdysvalloissa ja Euroopassa.
Dulce de lecheetä voidaan esimerkiksi levittää leivälle tai leivonnaisille. Sitä voidaan myös syödä jäätelön kanssa tai sellaisenaan ilman muita lisukkeita.
Historia

Dulce de lechen alkuperää ei tunneta varmasti. Hieman saman tapaisia valmisteita on tehty esimerkiksi Ranskassa ja Keski-Euroopassa. Sen sijaan lopulta Latinalaista Amerikkaa hallinneissa Iberian niemimaan maissa sitä ei juuri tunnettu. Dulce de leche onkin mahdollisesti lähtöisin Espanjan aikanaan hallitsemilta Filippiineiltä. Filippiineille se on saattanut levitä hindulaisen keittiön mukana, jossa maitopohjaisilla makeisilla on huomattava merkitys. Latinalaiseen Amerikkaan se on mahdollisesti näin olleen levinnyt Filippiinien ja Meksikon välillä purjehtineiden espanjalaisalusten mukana.
Dulce de leche on historiallisesti herättänyt jännitteitä Etelä-Amerikassa ja sen ympäristössä. Vuonna 2003 Argentiina pyrki julistamaan sen, yhdessä muiden eteläamerikkalaisten kulinaaristen aarteiden kansalliseksi perinnöksi. Tämä herätti vastustusta Uruguayssa. Keskusteluun osallistuivat myös muut Etelä- ja Keski-Amerikan maat, koska dulce de leche on loppujen lopuksi yleisesti jaettu aarre. Joidenkin tarinoiden mukaan eräs kokki – riippuen siitä, kenen versiota uskoo, joko Napoleonin tai argentiinalaisen poliitikon Juan Manuel de Rosasin sisäkkö – sattui keittämään liikaa sokeroitua maitoa ja löysi siten tahmean herkun.
Galleria

Valmistusta perinteiseen tapaan Meksikossa.
Kuorrutuksena muffinseilla.
Teollisesti valmistettua dulce de lecheetä pakkauksessa.
Pähkinä dulce de leche -täytteellä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dulce de leche Wikimedia Commonsissa
HMS L55

| HMS L55 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Fairfield Shipbuilding and Engineering Company, Govan
Kölinlasku:  toukokuu 1917
Laskettu vesille:  29. syyskuuta 1918
Palveluskäyttöön:  19. joulukuuta 1918 7. elokuuta 1931
Poistui palveluskäytöstä:  uponnut 9. kesäkuuta 1919
Loppuvaihe:  romutettu 1960
Tekniset tiedot
Uppouma:  975 t (pinnalla) 1 150 t (sukelluksissa)
Pituus:  70,26 m
Leveys:  7,16 m
Syväys:  3,99 m
Koneteho:  2 400 hv (pinnalla) 1 600 hv (sukelluksissa)
Propulsio:  2 × Vickers-dieselmoottoria 2 × sähkömoottoria
Nopeus:  17 solmua (pinnalla) 10,5 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  44
Aseistus
Aseistus:  6 × 21" (533 mm) torpedoputkea, joihin 12 torpedoa 2 × QF 4" tykkiä
HMS L55 oli Britannian kuninkaallisen laivaston L-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin kolmannessa ryhmässä tammi-helmikuussa 1917 Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Govanista, missä köli laskettiin toukokuussa 1917. Alus laskettiin vesille 29. syyskuuta 1918 ja valmistui 19. joulukuuta.
Palvelus

Alus oli Virossa Tallinnassa Itämeren laivueessa, joka oli tukemassa Baltian maiden itsenäisyystaisteluita. Se yritti 9. kesäkuuta 1919  Kaprionlahdella torpedoida tuloksetta bolsevikkilaivaston Orfei-luokan hävittäjät Gavriilin ja Azardin. Laukaistessaan torpedot alus nousi pintaan. Hävittäjien hyökätessä alus teki hätäsukelluksen, joka vei sen brittien laskemaan miinakenttään. Miinan räjähdys upotti aluksen ja surmasi koko miehistön.
Neuvostoliiton laivaston miinanraivaajat löysivät 1927 sukellusveneen hylyn, jonka 10. elokuuta 1928 pelastusalus Kommuna nosti. Koska Neuvostoliitto ei sallinut brittilaivaston alusten tuloa aluevesilleen, siirrettiin hylystä löytyneet 34 ruumista brittiläiseen rahtilaivaan Truroon, josta ne siirrettiin edelleen HMS Championiin. Ruumiit haudattiin 7. syyskuuta 1928 Haslariin Portsmouthin laivastotukikohdan laivaston hautausmaalle.
Itämeren telakka Pietarissa kunnosti sukellusveneen, joka vapautui 7. elokuuta 1931 telakalta koeajoihin. Alus otettiin lokakuussa palvelukseen Neuvostoliiton laivastossa nimellä L-55. Myöhemmin alus nimettiin uudelleen Bezbožnikiksi ja käytettiin mallina luotaessa L-luokan sukellusveneitä. Toisen maailmansodan alkaessa alus oli maalilaivana, kun se vaurioitui onnettomuudessa alkuvuodesta 1941. Hylky romutettiin 1953 tai 1960.
Länsiarmeija

Länsiarmeija oli valkoisten joukkojen armeija Suomen sisällissodassa. Se perustettiin huhtikuussa 1918 uudelleen organisoitaessa valkoista armeijaa. Armeijan toiminta-alue oli Pohjanlahdelta Päijänteelle. Sen tehtävänä oli hyökätä Riihimäen suuntaan käytössä olevilla värvätyillä rykmenteillä sekä neljällä suojeluskuntarykmentillä. Sen piti yhteistyössä saksalaisten kanssa puhdistaa Etelä- ja Länsi-Suomi punaisista joukoista.
Ylipäällikön 7. huhtikuuta antaman käskyn mukaan Länsiarmeijan tehtävänä oli varmistaa Vesilahden-Pälkäneen-Padasjoen rintama, vallata Pori ja samalla valmistautua etenemään päävoimin Hämeenlinnan ja Riihimäen kautta Helsinkiä kohti sekä pienemmin voimin ryhtyä puhdistamaan Turun lääniä. Komentaja Martin Wetzer jakoi armeijan toiminta-alueen kahteen lohkoon, joiden rajana oli Pyhäjärvi. Länsilohkoa komensi kenraalimajuri Ernst Linder ja itälohkoa eversti Harald Hjalmarson. Yhteysvaikeuksien takia itälohko jaettiin myöhemmin kahtia, minkä jälkeen Pyhäjärven ja Mallasveden välillä oleva Vesilahden-Lempäälän rintama uskottiin Hjalmarsonille ja itäosa everstiluutnantti L. Bergströmin komentoon.
Lahden länsipuolella olleet punaiset antautuivat 2. toukokuuta, jonka jälkeen taistelut keskittyivät itäarmeijan alueelle.
Esikunta

Komentaja: kenraalimajuri Martin Wetzer
Esikunnan päällikkö
Yleisesikunta
Adjutantti ratsumestari E. von Bornstedt, yhteysupseeri ja lennätin- ja puhelinkomennuskunnan päällikkö luutnantti Erik von Frenckell
Sisäasiain osasto:
Päällikkö: everstiluutnantti Maximilian Spåre.
Intendentuuri:
Armeijaintendentti luutnantti Bruno Swendelin, kamreeri luutnantti Rudolf Bäckman.
Aseosasto:
Ase- ja tykistötarkastaja eversti P. Londén, kivääri- ja konekiväärivaraston johtaja herra V. Keynäs.
Saniteettiosasto:
Armeijanlääkäri tohtori Ernst V. Knape.
Eläinlääkintäosasto
Armeijaneläinlääkäri, eläinlääkäri J. N. Pettersson.
Komendantuuri
Esikuntakomendantti kenraalimajuri Torsten Leonard Lode.
Oikeuslaitos
Armeijanauditööri varatuomari Per Antell.
Joukko-osastot

Linderin ryhmä
Komentaja: kenraalimajuri Ernst Linder.
Hjalmarsonin ryhmä
Komentaja: eversti Harald Hjalmarson.
Bergströmin ryhmä
Päällikkö: everstiluutnantti Maximilian Spåre, v.t. päällikkö everstiluutnantti J. A. K. Renvald.
Länsiarmeijan reservi
Päällikkö: majuri Martin Ekström.
Rintaman takaiset joukot
Vaasan rykmentin täydennyspataljoona
1. Pohjanmaan rykmentin täydennyspataljoona
2. Pohjanmaan rykmentin täydennyspataljoona
Porin rykmentin täydennyspataljoona
1. krenatöörirykmentin täydennyspataljoona
2. krenatöörirykmentin täydennyspataljoona
Hämeen etappipataljoona
Länsiarmeijan apujoukot
Pohjois-Savon rykmentin täydennyspataljoona
Etelä-Savon rykmentin täydennyspataljoona
Savon etappipataljoona
14. patteri
Martin Wetzer
Marie-Julie Bonnin

| Marie-Julie Bonnin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. joulukuuta 2001 (ikä 23)
Kansalaisuus:   Ranska
Uran tiedot
Laji:  seiväshyppy
Saavutukset
Ennätykset:  Seiväshyppy: 471 cm (Roubaix, 2025)
 Tietolaatikko päivitetty 10. maaliskuuta 2025 
| Mitalit> Maa:  Ranska.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Ranska.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Ranska.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Maa:  Ranska> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Apeldoorn 2025 | seiväshyppy |  |
Marie-Julie Bonnin (s. 17. joulukuuta 2001) on ranskalainen seiväshyppääjä. Hänen ennätyksensä on Roubaix'ssa 2025 hypätty 471 cm.
Bonnin voitti kultaa vuoden 2023 alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Espoossa. Hänellä on myös hopeaa alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuista 2019.
Apeldoornin sisäratojen EM-kilpailuissa 2025 Bonnin ylsi pronssimitalille tuloksella 470 cm.
Aiheesta muualla

Bonninin profiili Kansainvälisen yleisurheiluliiton sivuilla
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics  Tilastopaja 🔒
Marjo

| Marjo |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  15. elokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Marjaana, Marjatta, Marjukka, Marjut
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Marja, Maria
Infobox OKNimi-testi OK: 
Marjo on suomalainen naisen etunimi, Marja-nimen muunnelma. Marjon nimipäivää vietetään Suomen kalenterissa 15. elokuuta. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Marjo on annettu 12 404 naiselle ja muutamalle miehelle. Nimi alkoi yleistyä 1940-luvulta lähtien ja on yleinen varsinkin 1960- ja 1970-luvuilla syntyneillä. Sitä vastoin 2000-luvulla syntyneillä nimi on jo harvinainen. Marjo on myös harvinainen sukunimi.
Tunnettuja Marjoja

Marjo Anttoora (s. 1969), varatuomari, poliitikko, valtiosihteeri ja hallintojohtaja
Marjo Brunow-Ruola (s. 1940), turkulainen kirjailija
Marjo Bruun, agronomi (s. 1956), Tilastokeskuksen ent. pääjohtaja
Marjo Heino, Mollu Heino (s. 1967), taidemaalari
Marjo Heiskanen (s. 1963), kirjailija
Marjo Hirvonen, o.s. Pöntinen (s. 1988), keilaaja
Marjo Isopahkala (s. 1974), runoilija, Voima-lehden kolumnisti
Marjo-Riitta Järvelin (s. 1954), lääkäri ja epidemologian professori
Marjo Kaartinen (s. 1964), kulttuurihistorian professori ja Turun yliopiston rehtori
Marjo Keiramo (s. 1965), laivanrakennusinsinööri
Marjo-Riitta Kervinen (s. 1950), laulaja
Marjo Korander, ent. Korander-Taavitsainen (s. 1981), maastohiihtäjä
Marjo Krishi (s. 1967), kehonrakentaja ja fitness-ammattilainen
Marjo Kuronen (s. 1960), sosiaalityön professori
Marjo Kuusela (s. 1946), tanssija, koreografi
Marjo Käyrä (s. 1981), pituushyppääjä
Marjo Lahti (s. 1977), näyttelijä
Marjo Lahtinen (s. 1944), kuvanveistäjä
Marjo-Riitta Lakka (s. 1955), keskimatkojen juoksija
Marjo Leinonen (s. 1966), laulaja
Marjo Loukkola (1977–2014), hiihtäjä
Marjo Matikainen-Kallström (s. 1965), hiihdon olympiavoittaja ja kokoomuslainen poliitikko
Marjo Miettinen (s. 1957), yritysjohtaja
Marjo Mulari (s. 1971), kestävyysjuoksija
Marjo-Riikka Mäkelä (s. 1971), näyttelijä, ohjaaja ja näyttelemisen opettaja
Marjo Niemi (s. 1978), kirjailija ja dramaturgi
Marjo-Riitta Nieminen, Marjorie (1965-2024), iskelmälaulaja
Marjo Niittyviita (s. 1974), yrittäjä ja televisioesiintyjä
Marjo T. Nurminen (s. 1967), toimittaja ja tietokirjailija
Marjo Näkki (s. 1976), toimittaja ja tietokirjailija
Marjo Partio, o.s. Lehikoinen, uutistoimittaja ja järjestöjohtaja
Marjo Partio (s. 1956), kauppaneuvos, pankin- ja toimitusjohtaja
Marjo Rantanen (s. 1976), tunnelmamuotoilun kehittäjä, tietokirjailija, valmentaja ja stand up -koomikko
Marjo Rein, uutistoimittaja
Marjo Renko (s. 1962), lastenlääkäri ja professori
Marjo Ritavuori (1914–1988), kätilö, Kätilöopiston johtaja 1947–1952 ja 1960–1973 ja rehtori 1973–1976
Marjo-Riitta Ruuska (s. 1963), teologi ja historioitsija
Marjo Katriina Saarinen, kirjailija ja sanataideopettaja
Marjo Saviranta (s. 1969), kolmiloikkaaja
Marjo Selin, kehonrakentaja
Marjo Tiirikka, toimittaja ja tietokirjailija
Marjo Tiiva, koripalloilija
Marjo Timonen (s. 1955), eduskunnan tieto- ja viestintäjohtaja
Marjo Valve (1958–2022), elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -leikkaaja
Marjo Venäläinen, o.s. Piipponen (s. 1971)), juoksija
Marjo Vilhola (s. 1968), judoka
Marjo Voutilainen (s. 1981), jääkiekkoilija
Marjo Vuorikoski (s. 1952), kasvatustieteilijä
Marjo Yli-Kiikka (s. 1978), kivääriampuja
Marjo Yliperttula (s. 1960), kemisti ja biofarmasian professori
Marjo taiteilijanimenä

Marjo, oik. Marjoléne Morin, kanadalainen rocklaulaja ja lauluntekijä
Errol Morris

| Errol Morris |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. helmikuuta 1948 (ikä 77)  Hewlett, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  Ohjaaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1978–
Tunnetuimmat ohjaukset:  Johtolanka   A Brief History of Time   Sodan oppitunnit
Palkinnot
 Oscar Paras ohjaus Sodan oppitunnit (2003) 
Aiheesta muualla
www.errolmorris.com
IMDb 
Elonet
Errol Morris (s. 5. helmikuuta 1948, Hewlett, New York, USA) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu dokumenttiohjaaja. Vuonna 2003 The Guardian -lehti sijoitti hänet seitsemänneksi maailman 40 parhaan ohjaajan listalla. Hänen tunnetuimpia töitään ovat syyttömän, kuolemaantuomitun miehen vapautumiseen johtanut Johtolanka (The Thin Blue Line), fyysikko Stephen Hawkingistä kertova A Brief History of Time ja Oscarin tuonut Robert McNamaran muotokuva Sodan oppitunnit (The Fog of War).
Elokuvia

Johtolanka (The Thin Blue Line, 1988)
Ajan lyhyt historia (A Brief History of Time, 1991) – Stephen Hawking
Musta tuuli – Navajomurhat (The Dark Wind, 1991) Draamaelokuva.
Halpa, nopea ja hallitsematon (Fast, Cheap and Out of Control, 1997)
Mr. Death: The Rise and Fall of Fred A. Leuchter, Jr., 1999
Sodan oppitunnit (The Fog of War: Eleven Lessons from the Life of Robert S. McNamara, 2003) – Robert McNamara
Standard Operating Procedure, 2008 – Abu Ghraib
Tabloid - Rakkaustarina (Tabloid, 2010)
Tuntematon totuus (The Unknown Known, 2013) – Donald Rumsfeld
Wormwood, 2017 – MK-Ultra
American Dharma, 2018 – Steve Bannon
The Pigeon Tunnel, 2023 – John le Carré
Separated, 2024 – Trumpin hallinnon ohjelma siirtolaislasten erottamiseksi perheistään
Chaos: The Manson Murders, 2025 – Charles Manson