stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Crystal Palace FC
Historia

Crystal Palace Football Club perustettiin vuonna 1905 seuran omistajayhtiö The Crystal Palace Companyn pääkonttorissa Kristallipalatsissa (engl. The Crystal Palace) Crystal Palacen kaupunginosassa Lontoossa. Yhtiöllä oli ollut samanniminen amatöörijoukkue jo vuodesta 1861. Uusi ammattilaisjoukkue pelasi Southern Leaguessa vuoteen 1920 saakka, jolloin se liittyi monien muiden etelän seurojen kanssa Jalkapalloliigan 3. divisioonaan.
Vuonna 1915 seura vaihtoi kotipaikkansa Herne Hillille Selhurstiin, ja myöhemmin nykyiselle kotistadionilleen Selhurst Parkille vuonna 1924. Ensimmäinen ottelu uudella stadionilla oli Sheffield Wednesdaytä vastaan 30. elokuuta.
Palace, joka noihin aikoihin tunnettiin nimellä "The Glaziers", pelaili alemmissa divisioonissa 1960-luvulle saakka. Tuolloin eräs seuran rakastetuimmista pelaajista oli nyt jo edesmennyt Johnny Byrne, ensimmäinen silloisesta neljännestä divisioonasta lähtenyt pelaaja maajoukkueessa. Vuonna 1969 seura nousi 1. divisioonaan.
"The Eagles", kuten seuran uusi lempinimi kuului, vajosi takaisin kolmosdivisioonaan 1970-luvun alussa. Malcolm Allisonin managerikaudella seurassa vallitsi uudistusmielisyyden ilmapiiri, ja tuolloin muun muassa perinteiset tunnusvärit vaihdettiin nykyisiin ja otettiin käyttöön maskotti. Joukkueen uudet värit kopioitiin FC Barcelonalta ja maskotti SL Benficalta.
Malcolm "Big Mal" Allisonin ensimmäisessä ottelussa debytoi myös nuori seuran juniorijoukkueesta nostettu skottipuolustaja Jim Cannon, joka teki 2–0-voittomaalin vastustajajoukkue Chelseaa vastaan. 16 vuotta kestäneen uransa aikana Cannon pelasi ainoastaan Palacessa – yhteensä 660 ottelua, joista 571 liigassa.
1970-luvun loppupuolella Crystal Palacen peräsimeen astui entinen Chelsea-tähti Terry Venables. Hän nosti seuran kahden kauden aikana 1. divisioonaan ennen siirtymistään Queens Park Rangersiin kauden 1981–1982 alussa. Hänet korvattiin väliaikaisesti apuvalmentaja Ernie Walleylla, joka ei kuitenkaan halunnut jatkaa työskentelyä joukkueeseen palanneen Malcolm Allisonin kanssa ja erosi. Joukkue ei kuitenkaan parantanut otteitaan Allisonin alaisuudessa, ja pian organisaatiossa seurasi suurempia muutoksia.
Historia > Ron Noadesin osakevaltaus 1981

Vuonna 1981 Ron Noades, entinen Wimbledonin puheenjohtaja, osti Crystal Palacen osake-enemmistön itselleen. Saman tien hän erotti Allisonin ja palkkasi hänen tilalleen Dario Gradin, joka oli nostanut Wimbledonin liigatasolle konferenssista ja saman tien nostanut 3. divisioonaan. Palace ei kuitenkaan Gradin alaisuudessa kyennyt ihmeisiin, ja hänet erotettiin.
Manageriksi palkattiin Steve Kember, mutta hänenkään kaudellaan otteet eivät parantuneet. Palace oli jo putoamisuhan alla, mutta voitto putoaja Wrexhamista säilytti hiuskarvan varassa olleen sarjapaikan. Päävalmennustehtävissä Kemberin korvasi kauden päätyttyä Alan Mullery, mutta hän ei ollut seuran verivihollisen Brightonin yhteyksiensä kanssa erityisen suosittu fanien keskuudessa. Kahtena peräkkäisenä kautena Palace oli todella lähellä putoamista, ja kauden 1983–1984 jälkeen Mullery siirtyi Terry Venablesin tilalle QPR:n manageriksi. Hänet korvattiin Dario Gradin Wimbledon-seuraajalla Dave Bassettilla, joka kuitenkin erosi yllättäen neljän vuorokauden kuluttua palatakseen takaisin Wimbledoniin.
Historia > Steve Coppellin aikakausi (1984–1993)

Crystal Palacen uudeksi manageriksi tuli 29-vuotias Steve Coppell, jonka pelaajaura Manchester Unitedissa oli katkennut polvivammaan. Yhteistyössä Noadesin kanssa hän uudisti Palacea, mikä huipentui vuonna 1989, kun joukkue nousi 1. divisioonaan.Fanit eivät kuitenkaan olleet Coppelliin täysin tyytyväisiä, koska skotlantilaisen Palace-ikoni Jim Cannonin lähtemisen joukkueesta katsottiin maksaneen vuonna 1988 karsintapaikan. Cannon lähti seurasta kesällä, 16 vuoden Eagles-uran jälkeen.
Ensimmäisellä kaudellaan korkeimmalla sarjatasolla 1989–1990 Palace sijoittui viidenneksitoista, mutta pääsi myös ensimmäistä kertaa historiansa aikana FA Cupin loppuotteluun. Finaalissa vastaan asettui Manchester United, jonka kanssa joukkue pelasi 3–3-tasapelin. Uusintakohtaamisessa ManU vei voiton 1–0.
Kaudella 1990–1991 Crystal Palace sijoittui 1. divisioonassa kolmanneksi. Lisäksi se voitti Full Members Cupin peitottuaan loppuottelussa Evertonin maalein 4–1. Kyseinen voitto onkin seuran historian ainoa cup-muotoisen kilpailun voitto. Kaudella 1992–1993 joukkueesta myytiin pelaajia urakalla, ja lisäksi useat avainpelaajat kärsivät loukkaantumisista. Seurauksena oli putoaminen maalierolla alemmalle sarjatasolle, entiseen 2. divisioonaan, uuteen 1. divisioonaan, eikä joukkue päässyt pelaamaan Valioliigaa sen kautta aikain ensimmäisellä kaudella.
Historia > Alan Smithin aikakausi (1993–1995)

Coppell erosi tehtävästään kauden päätteeksi Palacen pudottua. Hänen tilalleen astui apuvalmentajana toiminut Alan Smith, joka johdattikin seuran 1. divisioonan mestaruuteen ja Valioliigaan. Kaudella 1994–1995 joukkue pääsi välieriin molemmissa kansallisissa cupeissa, mutta putosi Valioliigasta jälleen kerran vain hiuksenhienosti – tällä kertaa tehtyjen maalien riittämättömyyden perusteella, kun Valioliigan paikkoja supistettiin kahteenkymmeneen.
Smith erotettiin muutaman päivän kuluttua kauden päättymisestä, ja Steve Coppell palasi valmennusvastuuseen. Erottamisen seurauksena joukkueesta myytiin myös lukuisia huippupelaajia kuten Chris Coleman, Eric Young, Richard Shaw, Gareth Southgate, Iain Dowie, John Salako ja Chris Armstrong. Palacen avauskokoonpano kauden 1995–1996 avausottelussa koostui hyvin pitkälle ennestään tuntemattomista kasvoista. Tuohon aikaan joukkueen vaakunan feenikslintua muistuttava eläin vaihtui enemmän kotkan näköiseen eläimeen.
Historia > Dave Bassettin aikakausi (1996–1997)

Steve Coppell siirti johtavampiin tehtäviin (ammattinimike Director of Football), ja joukkueen manageriksi palkattiin Dave Bassett. Bassett nosti joukkueen 16. sijalta lopputuloksissa kolmanneksi. Joukkue pääsi karsintojen pudotuspelien finaaliin, jossa kuitenkin hävisi Leicester Citylle maalein 2–1. Maaliskuussa 1997 Basset siirtyi Nottingham Forestin manageriksi. Crystal Palacen manageriksi palasi Coppell, ja jälleen kerran karsintojen pudotuspelien finaalissa pelannut joukkue voitti Sheffield Unitedin ja nousi Valioliigaan. Valioliigassa seura kesti jälleen vain yhden vuoden ennen putoamistaan 1. divisioonaan.
Historia > Mark Goldberg (1998–2000)

Maaliskuussa 1998 Ron Noades myi seuran osake-enemmistön tietokonepohatta Mark Goldbergille, jonka tavoitteena oli nostaa seura eurooppalaiselle huipputasolle viiden vuoden sisällä. Kausi 1998–1999 ei kuitenkaan sujunut odotusten mukaisesti. Goldberg veti rahallisen tukensa seuralta pois ja seura ajautui konkurssin partaalle. Venables erosi, ja managerin tehtäviin palasi jälleen kerran Coppell. Loppusijoitus sijoittui keskikastin tietämille, kuten myös kaudella 1999–2000, vaikka joukkueesta oli taloudellisen katastrofin keskellä jouduttu myymään lukuisia avainpelaajia.
Historia > Simon Jordan ja Alan Smithin paluu (2000–2001)

Heinäkuussa 2000 matkapuhelinpohatta Simon Jordan osti lähes konkurssikypsän seuran ja korvasi Coppellin vuosina 1993–1995 joukkuetta manageroineella Alan Smithillä. Vaikka talousasiat olivat nyt kunnossa ja joukkue saavutti Liigacupissa välieräpaikan, Smith erotettiin huhtikuussa 2001. Putoaminen 2. divisioonaan näytti vääjäämättömältä. Smithin korvasi väliaikaisesti toinen entinen Eagles-valmentaja Steve Kember, joka vastoin kaikkia ennakko-odotuksia ja vedonlyöntitoimistojen pahaenteisiä kertoimia pelasti joukkueen putoamiselta Huddersfield Townin kustannuksella.
Historia > Brucen, Francisin ja Kemberin aikakaudet (2001–2003)

Kaudeksi 2001–2002 valmennusvastuuseen astui Steve Bruce, joka jätti tehtävänsä Wiganissa vain seitsemän viikon jälkeen. Kausi sai hyvän alun, mutta neljän kuukauden kuluttua Bruce siirtyi Birmingham Cityyn, mikä vaikutti kielteisesti hänen suosioonsa Selhurst Parkilla. Palace-fanit antoivat hänelle liikanimen Juudas. Brucen korvasi Trevor Francis, hänen edeltäjänsä Birminghamissa. Francisin alaisuudessa Palace ei kyennyt kovinkaan erikoisiin suorituksiin, tuloksena loppusarjataulukon keskikastin sijoitus.
Seuraava kausi oli myös vaikea, ja Francis erosi maaliskuussa. Hänet korvasi jälleen kerran entinen Eagles-manageri Steve Kember. Kember johdatti Palacen voittoihin kauden 2003–2004 ensimmäisissä ottelusisa, mutta yllättäen tapahtui huikea lopahdus suoritustasossa, ja hänet erotettiin marraskuussa. Väliaikaisratkaisu Kit Symons valmensi kuukauden ajan ennen pohjoisirlantilaisen entisen Palace-pelaajan Iain Dowien kehiin astumista. Dowie oli ennen Palace-pestiään manageroinut Oldham Athleticia.
Historia > Iain Dowien aikakausi (2003–2006)

Iain Dowie nosti Palacen joulunajan karsiutumissijoilta pudotuspelijoukkueiden joukkoon huhtikuuhun mennessä. Kauden viimeisellä ottelukierroksella sunnuntaina 9. toukokuuta Palace olisi tarvinnut vain tasapelin Coventryä vastaan päästäkseen karsimaan Valioliigan paikasta, mutta joukkue hävisi ottelun maalein 2–1. Pudotuspelipaikka riippui enää täysin West Hamin–Wigan -ottelun lopputuloksesta. 90. peliminuutilla tullut, Wiganilta kaksi sarjapistettä vienyt West Hamin tasoitusmaali sinetöi Palacen kuudennen sijan.
Pudotuspelien välierien ensimmäisessä osaottelussa Selhurst Parkilla 14. toukokuuta Crystal Palace voitti Sunderlandin maalein 3–2. Toisen osaottelun ensimmäistä puoliaikaa Palace hallitsi, mutta ensimmäisen 45-minuuttisen lopulla Sunderland teki kaksi maalia. Toiselle puoliajalla Palace teki muutoksia. Vaihdosta kentälle otettu puolustaja Darren Powell teki viimeisellä minuutilla tasoitusmaalin, mikä tarkoitti 4–4-tasatilannetta yhteismaaleissa. Palacen onneksi karsintojen pudotuspeliotteluissa ei noudatettu europeleistä tuttua vierasmaalisääntöä, jonka turvin Sunderland olisi mennyt jatkoon, vaan ottelu meni jatkoajalle. Jatkoajalla ei maaleja nähty, joten ratkaisu meni rangaistuspotkukilpailuun. Rangaistuspotkukilpailussa etulyöntiasema vaihteli, ja päädyttiin äkkikuolemaratkaisuun. Sunderlandin maalivahti Mart Poom oli torjunut kaksi laukausta. Jeff Whitley olisi voinut maalilla varmistaa "Black Catsien" jatkopaikan, mutta epäonnistui täysin, ja kun lopulta Palacen Michael Hughes tälläsi pallon verkkoon, oli jatkoon menijä selvä.
Pudotuspelien finaalissa Cardiffin Millennium Stadiumilla 29. toukokuuta 2004 Palacea vastaan asettui West Ham United. Palace voitti kamppailun 1–0 kapteeni Neil Shipperleyn maalilla, ja eteni Valioliigaan.
Vaikka manageri Iain Dowie teki monia viisaita ratkaisuja ja monet Palacen pelaajat kuten Aki Riihilahti ja liigassa huikeat 21 maalia takonut Andy Johnson venyivät parhaimpaansa, ei joukkueen Valioliigariemua tälläkään kertaa kestänyt kuin yhden kauden ajan. Crystal Palace saavutti tuolloin kyseenalaisen kunnian olemalla ainoa joukkue, joka on pudonnut Valioliigasta ennätykselliset neljä kertaa.
Historia > Takaisin Valioliigaan (2013–)

Crystal Palace nousi jälleen takaisin Valioliigaan kaudeksi 2013–2014.
Seuran managerit

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  John "Jack" Robson 1905–1907  Edmund Goodman 1907–1925  Alec Maley 1925–1927  Fred Mavin 1927–1930  Jack Tresadern 1930–1935  Tom Bromilow 1935–1936  R. S Moyes 1936  Tom Bromilow 1937–1939  George Irwin 1939–1947  Jack Butler 1947–1949  Ronnie Rooke 1949–1950  Fred Dawes & Charlie Slade 1950–1951  Laurie Scott 1951–1954  Cyril Spiers 1954–1958  George Smith 1958–1960 |  Arthur Rowe 1960–1962  Dick Graham 1962–1966  Arthur Rowe 1966  Bert Head 1966–1973  Malcolm Allison 1973–1976  Terry Venables 1976–1980  Ernie Walley 1980  Malcolm Allison 1980–1981  Dario Gradi 1981  Steve Kember 1981–1982  Alan Mullery 1982–1984  Steve Coppell 1984–1993  Alan Smith 1993–1995  Dave Bassett 1996–1997  Steve Coppell 1995–1996 |  Dave Bassett 1996–1997  Steve Coppell 1997–1998  Attilio Lombardo 1998  Terry Venables 1998–1999  Steve Coppell 1999–2000  Alan Smith 2000–2001  Steve Kember 2001  Steve Bruce 2001  Trevor Francis 2001–2003  Steve Kember 2003  Kit Symons 2003  Iain Dowie 2003–2006  Peter Taylor 2006–2007  Neil Warnock 2007–2010  Paul Hart 2010 |  George Burley 2010–2011  Dougie Freedman 2011–2012  Ian Holloway 2012–2013  Tony Pulis 2013–2014  Alan Pardew 2014–2016  Sam Allardyce 2016–2017  Frank de Boer 2017  Roy Hodgson 2017–2021  Patrick Vieira 2021–2023  Roy Hodgson 2023–2024 |
Saavutukset

1. divisioona:
Voitto 1993–1994
Pudotuspelien voitto 1996–1997 ja 2003–2004
2. divisioona:
Voitto 1978–1979
2. sija 1968–1969
Pudotuspelien voitto 1988–1989
3. divisioonan etelälohko:
Voitto 1920–1921
3. divisioona:
2. sija 1936–1964
3. nousija 1976–1977
4. divisioona:
2. sija 1960–1961
Full Members Cup :
Voitto 1991
Valioliiga:
Korkein sijoitus: 3. sija 1990–1991
Seuran ennätyksiä

Suurinumeroisin liigavoitto: Crystal Palace FC–Barrow AFC: 9–0, 10. lokakuuta 1959, 4. divisioona
Suurinumeroisin cup-voitto: Crystal Palace FC–Southend United FC: 8–0, 25. syyskuuta 1989, Liigacupin 2. kierros
Suurinumeroisin liigatappio: Crystal Palace FC–Liverpool FC: 0–9, 12. syyskuuta 1990, 1. divisioona
Suurinumeroisin cup-tappio: Crystal Palace FC–Burnley FC: 0–9, 10. helmikuuta 1909, FA Cupin 2. kierroksen uusinta
Eniten maaleja yhden kauden aikana: Peter Simpson, 46, 3. div. etelälohko 1930–1931
Eniten maaleja: Peter Simpson, 153, 1930–1936
Nuorin liigapelaaja: Phil Hoadley, 16 vuotta, 112 päivää Bolton Wanderersisa vastaan 27. huhtikuuta 1968
Suurin vastaanotettu siirtosumma: 4,5 miljoonaa puntaa Chris Armstrongin siirrosta Tottenham Hotspuriin kesäkuussa 1995
Suurin maksettu siirtosumma: 2,75 miljoonaa puntaa Valerien Ismaelista Strasbourgille tammikuussa 1998
Aiheesta muualla

Virallinen sivu
The Holmesdale Online - kannattajasivusto
Crystal Palace resource site (Arkistoitu – Internet Archive)
Brian Pockar

| Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten taitoluistelu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten taitoluistelu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten taitoluistelu.MM-kilpailut  | Maa:   Kanada> Miesten taitoluistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Kööpenhamina 1982 | yksinluistelu |  |
Brian James Pockar (27. lokakuuta 1959 Calgary – 28. huhtikuuta 1992 Calgary) oli kanadalainen taitoluistelija. Hän kilpaili vuoden 1980 talviolympialaisissa Lake Placidissa ja jäi miesten yksinluistelussa 12. sijalle. Pockar osallistui myös taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailuihin vuosina 1977–1982 ja sai sieltä vuonna 1982 pronssimitalin.
Pockar oli kolminkertainen Kanadan-mestari. Hän kuoli AIDS:iin.
Brian Piccolo

Piccolo vuonna 1967
Brian Piccolo (31. lokakuuta 1943 – 16. kesäkuuta 1970) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, joka pelasi Chicago Bearsissä vuosina 1966–1969. Hän valmistui Wake Forestin yliopistosta Pohjois-Carolinassa. Piccolo kuoli kivessyöpään 26-vuotiaana. Hänen vaiheistaan tehtiin myöhemmin elokuva Brian's Song, jossa Piccoloa esittää James Caan.
Piccolo syntyi Massachusettsin osavaltion Pittsfieldissä ja oli nuorin perheen kolmesta lapsesta. Äiti oli saksalaista ja unkarilaista sukua, italialaissukuinen isä oli vaihtanut bussinkuljettajan ammatin autokoulun pitoon. Perhe muutti Floridan Fort Lauderdaleen leppeämmän ilmaston perässä isonveljen Donin terveysongelmien vuoksi. Brian Piccolo piti lukioaikana baseballia ensisijaisena lajinaan, vaikka pelasi myös koripalloa ja amerikkalaista jalkapalloa. Hän valmistui Central Catholic High Schoolista Fort Lauderdalessa vuonna 1961 ja sai sitten stipendin Wake Forestin yliopistoon Pohjois-Carolinaan.
Brütal Legend

| Brütal Legend |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Double Fine Productions
Julkaisija:  Electronic Arts, Valve Corporation
Jakelija:  Steam, GOG.com, Humble Store, Discord Store, Microsoft Store, itch.io ja PlayStation Store
Ohjaaja:  Tim Schafer
Tuottaja:  Caroline Esmurdoc
Suunnittelija:  Tim Schafer
Käsikirjoittaja:  Tim Schafer
Taiteilija:  Lee Petty
Säveltäjä:  Peter McConnell
Ohjelmoija:  Nathan Martz
Julkaistu:  EU 16. lokakuuta 2009NA 13. lokakuuta 2009
Lajityyppi:  seikkailupeli, strategiapeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  ESRB: M  Virheellinen ESRB-arvo PEGI: 16Virheellinen PEGI-arvo BBFC: 15 OFLC: 15+
Alusta:  PlayStation 3, Xbox 360, Windows, Linux
Jakelumuoto:  Blu-ray, DVD, digitaalinen lataus
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK      : 
Brütal Legend on Double Fine Productionsin kehittämä ja Electronic Artsin julkaisema heavy metal -teemainen seikkailu- ja strategiapeli. Peli julkaistiin PlayStation 3- ja Xbox 360 -konsoleille. Alun perin Vivendi Gamesin piti julkaista peli, mutta yhtiön fuusio Activisionin kanssa pudotti pelin pois heidän julkaisulistoiltaan, joten EA julkaisi pelin.
Hahmot

Pelin päähahmona toimii Jack Blackin ääntämä Eddie Riggs, joka joutuu heavy metal -teemaiseen fantasiamaailmaan. Pelissä esiintyy samaisesta musiikkigenrestä tuttuja nimiä, kuten Lemmy Kilmister, Rob Halford, Ozzy Osbourne ja Lita Ford. Pelin ääninäyttelijöissä on muitakin julkisuuden henkilöitä, kuten Tim Curry.
Osa pelissä esiintyvistä hahmoista on suunniteltu elävän esikuvan pohjalta kuten The Kill Master (Lemmy Kilmister) ja The Guardian of Metal (Ozzy Osbourne).
Pelaaminen

Peli yhdistää avoimen pelimaailman toimintaseikkailuun ja RTS-pelaamisen.
Tim Schaferin mukaan peli oli suunniteltu reaaliaikaisena strategiana alusta lähtien.
Pelissä on rytmipelin tyyppisiä minipelejä, joissa päähahmon on soitettava kitarasoolo.
Vastaanotto

Peli on voittanut Interactive Achievement Awards -palkinnon kategoriassa Vuoden strategia/simulaatiopeli (Strategy/Simulation Game of the Year).
Jack Black on voittanut Spike Video Game Awards -palkinnon kategoriassa Best Voice roolistaan Eddie Riggsinä. Peli oli myös ehdolla Best Soundtrack ja Best Cast -kategorioissa.
Pelin Windows-versiolla on 80/100 pistettä Metacritic-kerääjäsivustolla.
Ääninäyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jack Black  | … |  Eddie Riggs   |
|  Jennifer Hale  | … |  Ophelia   |
|  Zach Hanks  | … |  Lars Halford / Glamhogs   |
|  Kath Soucie  | … |  Lita Halford   |
|  Alex Fernandez  | … |  Mangus / Air Corpse   |
|  Tim Curry  | … |  Doviculus   |
|  Rob Halford  | … |  General Lionwhyte / The Baron   |
|  Lemmy Kilmister  | … |  The Kill Master    |
|  Ozzy Osbourne  | … |  The Guardian of Metal / Dadbat   |
|  Lita Ford  | … |  Rima   |
|  Kyle Gass  | … |  Kage the Kannonier   |
|  Steve Agee  | … |  Skull Raker   |
|  Brian Posehn  | … |  Hunter   |
|  Robin Atkin Downes  | … |  Fletus / Warfathers   |
|  Corey Burton  | … |  Kertoja   |
Ääniraita

Pelin ääniraita sisältää 108 kappaletta metallimusiikkia tunnetuilta artisteilta ja yhtyeiltä kuten Judas Priest, Motörhead ja Ozzy Osbourne.
Lisäksi pelissä on Peter McConnellin peliin säveltämää musiikkia. Pelin suunnittelija Tim Schafer kertoo halunneensa peliin myös Metallican ja AC/DC:n musiikkia mutta lisensointikustannukset olivat liian korkeat.
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma
-sitaatteja.
Brütal Legend MobyGamesissa (englanniksi)
Brütal Legend Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Pelin kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Brian Riemer

Brian Riemer (s. 22. syyskuuta 1978) on tanskalainen jalkapallovalmentaja, joka valmentaa Jupiler Pro Liigassa pelaavaa R.S.C. Anderlechtia. Riemer valittiin tehtäväänsä joulukuussa 2022 Felice Mazzùn väistyttyä tehtävästä. Hän on toiminut aiemmin Brentford FC:n apuvalmentajana.
Christer Pettersson

Katutaidekuva Christer Pettersonista
Carl Gustaf Christer Pettersson (23. huhtikuuta 1947 Solna, Tukholman lääni – 29. syyskuuta 2004 Solna, Tukholman lääni) oli ruotsalainen mies, jota epäiltiin 28. helmikuuta 1986 tapahtuneesta pääministeri Olof Palmen salamurhasta. Käräjäoikeus tuomitsi Petterssonin murhasta elinkautiseen vankeuteen, mutta hovioikeus totesi hänet syyttömäksi vähäisten todisteiden takia ja vapautti hänet. Keskustelu syyllisyydestä jatkuu edelleen.
Pettersson oli aiemmin tuomittu vuonna 1970 hänen puukotettuaan itselleen ennestään tuntemattoman miehen. Pettersson tuomittiin tästä taposta vankeuteen vuonna 1974.
Pettersson kuoli aivoverenvuotoon lyötyään päänsä syyskuussa 2004.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Christer Pettersson Wikimedia Commonsissa
Elis Rafael Löfman

Elis Rafael Löfman (22. toukokuuta 1889 Turku – 1960) oli suomalainen toimittaja ja pakinoitsija.
Löfman pääsi ylioppilaaksi 1911 ja hän opiskeli sitten oikeustiedettä. Hän siirtyi lehtialalle ja toimi vuodesta 1913 alkaen Åbo Underrättelser -lehden avustajana ja vuodesta 1917 lehden vakinaisena toimittajana. Hän toimi lehdessä kunnallisasiain toimittajana ja kirjoitti myös pakinoita nimimerkillä Kaj-Kaj.
Löfman oli Suomen Sanomalehtimiesten Liiton hallituksen jäsenenä ja hän toimi Turun sanomalehtimiesyhdistyksen puheenjohtajana 1930–1936 ja sen jälkeen varapuheenjohtajana. Löfman oli myös vuodesta 1929 ruotsinkielisen sanomalehtimiesliiton Finlands svenska publicistförbundin hallituksen jäsen. Vuonna 1946 Löfman oli Suomen edustajana 8. pohjoismaisessa lehdistökokouksessa Tukholmassa.
Löfman oli Turun Eläintenystävät-yhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1936 alkaen. Hän oli Suomen Matkailijayhdistyksen hallituksen jäsenenä 1930–1937 ja vuodesta 1943 alkaen hän oli Sotainvalidien Veljesliiton neuvoa-antavan elimen jäsenenä.
Löfman harrasti valokuvausta ja sai palkintoja valokuvakilpailuissa. Hän harrasti myös puutarhanhoitoa ja kalastusta kesäasunnollaan Nauvossa.
Julkaisuja

Handelsgillet i Åbo 1876-1926: minnesskrift. Åbo 1926
Åbo vadd 1908-1948: 40. Åbo vadd, Åbo 1948, suomeksi nimellä Turun vanu 1908-1948: 40. Turun vanu, Turku 1948
Åbo amatörteaterförening 40 år. Åbo amatörteaterförening, Åbo 1956
Handelssocietetens i Åbo pensionskassa 1933-1959. Handelssocietetens i Åbo pensionskassa, Åbo 1960
Åbo amatörteaterförenings 50-årspublikation (1917-1967); kirj. Elis Rafael Löfman ja Kaj Rainar. Åbo 1967
Dansk Melodi Grand Prix 2011

| Eurovision laulukilpailu 2011  Tanskan euroviisukarsinta> Dansk Melodi Grand Prix 2011 |
| --- | --- |
Päivämäärä:  26. helmikuuta 2011
Tapahtumapaikat:  Ballerup Super Arena, Ballerup
Juontaja(t):  Felix Smith Lise Rønne
Voittaja:  A Friend in London ”New Tomorrow”
Tanska Eurovision laulukilpailussa Virallinen verkkosivusto 
 ◄ 2010  2012 ► 
Dansk Melodi Grand Prix 2011 oli Tanskassa järjestetty laulukilpailu, jossa valittiin Tanskan edustaja Eurovision laulukilpailuun 2011. Kilpailu pidettiin avoimena sävellyskilpailuna, johon lähetettiin 663 kappaletta. Lähetetyistä ehdotuksista valittiin kymmenen finalistia.
Finaali pidettiin 26. helmikuuta Ballerup Super Arenalla Ballerupissa. Finaali pidettiin kolmikierroksisena. Ensimmäisellä kierroksella raati ja katsojat tekstiviestiääestyksellä valitsivat neljä kappaletta toiselle kierrokselle. Toisella kierroksella kilpailijat jaettiin kahteen pariin, joista kummastakin äänestettiin tekstiviestiäänestyksellä toinen superfinaaliin. Superfinaalissa voittaja valittiin tektiviestiäänestykellä. Kilpailun voitti yhtye A Friend in London kappaleella "New Tomorrow". Finaalia seurasi 1 661 000 katsojaa.