stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Julius Nepos

| Julius Nepos |
| --- | --- |
 
Länsi-Rooman keisari
Valtakausi:  24. kesäkuuta 474 – 28. elokuuta 475
Edeltäjä:  Glycerius
Seuraaja:  Romulus Augustulus

Syntynyt:  430 Dalmatia
Kuollut:  480
Isä:  Nepotianus
Julius Nepos (noin 430–480) oli Länsi-Rooman keisari vuosina 474–475 ja samalla myös Länsi-Rooman viimeinen laillinen keisari.
Nepos oli Itä-Rooman keisari Leo I siskontyttären mies, ja hänen isänsä Nepotianus oli ollut magister militum vuosien 458-461 tienoilla. Vuonna 474 Leo lähetti Nepoksen kukistamaan Glyceriusta, jonka magister militum Gundobad oli julistanut keisariksi. Glycerius antautui Nepokselle, ja hänestä tehtiin Salonan piispa. Rooman senaatti vastusti Neposta tämän Itä-Rooman yhteyksien takia, mutta hänet kruunattiin Roomassa Zenon lähettilään läsnä ollessa. Hän oli keisari, mutta hänen valtansa rajoittui vain Italiaan ja Dalmatiaan, koska Välimeren saaretkin olivat joutuneet vandaalien haltuun.
Nepoksella ei ollut kovinkaan paljon sotilaallista voimaa, minkä vuoksi neuvottelut olivat hänen ainoa keinonsa visigootteja ja vandaaleja vastaan. Hän saikin neuvottelujen visigoottien kuninkaan Eurikin kanssa avulla säilytettyä valtakunnallaan jonkinlaisen jalansijan nykyisen Provencen alueella, muun Gallian ollessa käytännössä menetetty. Sen sijaan neuvottelut vandaalien kanssa sujuivat huonommin, sillä Nepoksen oli tunnustettava tosiasiat ja virallisesti todettava Pohjois-Afrikan, Sisilian, Sardinian, Korsikan ja Baleaarien kuuluvan vandaaleille.
Nepos teki virheen nimittäessään erään Orestesin patriciukseksi. Orestes karkotti 28. elokuuta 475 Nepoksen ja julisti oman poikansa keisariksi. Romulus Augustus oli Oresteksen ja erään roomalaisen naisen poika.
Nepos pakeni Dalmatiaan, jossa hän jatkoi hallitsemista keisarina. 4. syyskuuta 476 Odovakar valtasi Ravennan, tappoi Orestesin ja syrjäytti Romuluksen. Itä-Rooman keisari Zenon hyväksyi, että Odovakar olisi Italian uusi hallitsija, arvonimeltään dux eli herttua. Näin Länsi-Rooman keisarius lakkasi.
Vuonna 479 Nepos yritti kaapata takaisin vallan Italiassa. Nepoksen aikeista ei kuitenkaan tullut mitään. Hänen omat sotilaansa tappoivat hänet joko 25. huhtikuuta, 9. toukokuuta tai 22. kesäkuuta vuonna 480. Erään lähteen mukaan syrjäytetty keisari Glycerius taas yritti kostaa Nepokselle ja olisi ollut osallinen Nepoksen murhassa.
Julius Terentius

Julius Terentius (200-luku) oli roomalainen sotilas, joka tunnetaan Dura-Europoksesta löytyneen seinämaalauksen ja piirtokirjoituksen perusteella. Hän oli Durassa olleen palmyralaisten 20. kohortin (Cohors XX Palmyrenorum) tribuuni, joka luultavasti sai surmansa persialaisten hyökkäyksessä vuonna 239.
Seinämaalauksessa, joka löydettiin eräästä kaupungin temppelistä, 21 miehen ryhmä kohortin sotilaita valmistautuu uhraamaan kolmen veistoksen edessä. Ne esittävät ehkä palmyralaisia jumalia tai Rooman keisareita Gordianus III:ta, Pupienusta ja Balbinusta. Uhritoimituksen johtajana toimii Julius Terentius, jonka nimi mainitaan maalauksessa.
Terentiuksen vaimo pystytti miehensä muistoksi hautakiven, joka löydettiin eräästä talosta, jonka tutkijat arvelevat olleen heidän kotinsa. Hautakiveen oli hakattu myös piirtokirjoitus, joka viittaa siihen, että hän sai surmansa taistelussa. Eräästä toisesta talosta löytyneen graffitin mukaan persialaiset hyökkäsivät Duraan 30. huhtikuuta 239. Terentius saattoi kuolla juuri tuolloin.
Enontekiön Lappi

Enontekiön Lappi
Enontekiön Lappi (EnL, lat. Lapponia enontekiensis)  on Suomen toiseksi pohjoisin luonnontieteellinen maakunta ja eliömaakunta Enontekiön kunnan alueella. Enontekiön Lappi kuuluu pohjoisboreaaliseen vyöhykkeeseen ja alueen pohjoisosassa sijaitsee Kölivuoristoon kuuluva Käsivarren Yliperä, missä sijaitsevat Suomen kaikki yli tuhannen metrin korkeuteen yltävät vuoret. Maakunnan rajanaapureita ovat Kittilän Lappi (KiL) ja Inarin Lappi (InL) Suomessa, Torne lappmark (TL) Ruotsissa ja Troms (Tr) sekä Vest-Finnmark (VFi) Norjassa.
Eliöstö > Linnusto

Alueen pohjoispuolella oli 1996 mennessä tavattu 148 lintulajia, joista 97 on pesiviä.  Enontekiön Hetassa tavatuista linnuista harvinaisimpia ovat mehiläissyöjä, isokihu, pikkutuulihaukka ja ruostesiipirastas.
Eliöstö > Kasvillisuus ja kasvisto

Enontekiön Lapissa kasvillisuus muuttuu suuresti etelä-pohjoissuunnassa. Alue sijaitsee havupuiden pohjoisella kasvurajalla. Kuusimetsiä on aivan Enontekiön eteläosassa ja männyn pohjoisraja kulkee kunnan puolessavälissä. Tunturikoivu muodostaa metsänrajan noin 600 metrin korkeudella. Käsivarren pohjoisosan kasvillisuutta monipuolistavat kaledonisten kivikerrostumien dolomiitti ja ultraemäksiset syväkivet.
Eliöstö > Kasvillisuus ja kasvisto > Putkilokasvit

Enontekiön Lapin Lätäsenon pohjoispuolisesta osasta on 2000-luvun alkuun mennessä löydetty 678 putkilokasvitaksonia, joista suurin osa on alueella alkuperäisiä.  Niistä 40 ei esiinny muualla Suomessa (risteymiä ja pikkulajeja lukuun ottamatta):
| --- | --- |
 Ranunculus sulphureus – rikkileinikki (EN)  Ranunculus glacialis – jääleinikki (NT)  Arenaria norvegica – norjanarho (VU)  Minuartia rubella – rusonätä (VU)  Minuartia stricta – tunturinätä (VU)  Cerastium nigrescens var. laxum – napahärkki (NT)  Silene wahlbergella – pahta-ailakki (NT)  Koenigia islandica – kurjentatar (NT)  Armeria maritima ssp. sibirica – tunturilaukkaneilikka (EN)  Viola rupestris ssp. relicta – pahtahietaorvokki (EN)  Draba alpina – kultakynsimö (EN)  Draba nivalis – lumikynsimö (NT)  Draba fladnizensis – tunturikynsimö (VU)  Draba lactea – lapinkynsimö (VU)  Salix arbuscula – kääpiöpaju (EN)  Cassiope tetragona – liekovarpio (LC)  Saxifraga foliolosa – iturikko (LC)  Oxytropis lapponica – tunturikeulankärki (CR)  Gentianella tenella – hentokatkero (EN):  Veronica alpina ssp. pumila – sopulintunturitädyke (VU)  Veronica fruticans – varputädyke (NT)  Euphrasia salisburgensis – otasilmäruoho (EN)  Pedicularis hirsuta – karvakuusio (NT)  Campanula uniflora – kiirunankello (VU)  Campanula rotundifolia ssp. groenlandica – tunturikissankello (LC)  Erigeron borealis – sopulinkallioinen (VU)  Erigeron uniflorus ssp. eriocephalus – villatunturikallioinen (NT)  Erigeron humilis – tummakallioinen (NT)  Antennaria villifera – isokissankäpälä (EN)  Antennaria porsildii – kaljukissankäpälä (EN)  Chamorchis alpina – tunturiorho (EN)  Kobresia myosuroides – tunturisarake (CR)  Carex fuliginosa ssp. misandra – nokisara (NT)  Carex atrofusca – sysisara (NT)  Festuca vivipara – itunata (LC)  Phippsia algida – tunturihilpi (NT)  Trisetum subalpestre – lapinkaura (NT)  Deschampsia alpina – tunturilauha (LC)
Lähes kaikki näistä lajeista ovat uhanalaisia tai lähes uhanalaisia.
Edellä mainittujen kasvilajien lisäksi pikkulehdokin (CR) (Platanthera obtusata ssp. oligantha) ainoa kasvupaikka Suomessa on löydetty Enontekiön alueelta Kilpisjärveltä.
Eliöstö > Kasvillisuus ja kasvisto > Sammalet

Useat Suomen sammallajeista esiintyvät ainoastaan Enontekiön Lapissa, esimerkiksi: kiirunansammal (Oedipodium griffithianum), piekananpaasisammal (Schistidium poeltii), alppilapiosammal (Tortula systylia), napalovisammal (Lophozia polaris) ja pärskesammal (Eremonotus myriocarpus).  Vuonna 2009 Kilpisjärveltä löytyi turjanlovisammal (Lophozia murmanica) uutena lajina Suomessa.
Jääleinikki.
Ensimmäinen makkabilaiskirja

| Ensimmäinen makkabilaiskirja> Μακκαβαίων Αʹ.Raamattu Vanha testamentti Deuterokanoniset kirjat |
| --- | --- |
 Eleasarin kuolema (1 Makk. 6:33-46). Gustave Doré.
Synty ja käyttö
Ajoitus:  n. 104–63 eaa.
Käyttäjä:  katolinen kirkko ortodoksinen kirkko
Teksti
Genre:  historiakirja
Alkukieli:  heprea (muinaiskreikka)
Alkuperä:  Septuaginta
Lyhenne:  1. Makk.

Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Ensimmäinen makkabilaiskirja (myös Ensimmäinen makkabealaiskirja, m.kreik. Μακκαβαίων Αʹ, Makkabaiōn I) on deuterokanonisiin kirjoihin eli Vanhan testamentin apokryfikirjoihin kuuluva kirja, joka on mukana Septuagintassa sekä katolisessa ja ortodoksisessa Raamatussa. Se ei kuulu juutalaiseen Raamattuun Tanakiin eikä varsinaiseen protestanttisten Raamattujen kaanoniin.
Kirja on kirjoitettu hasmonealaisdynastian aikana 104–63 eaa. ja säilynyt vain kreikankielisenä. Vaikka yhtään alkuperäistekstin jäljennöstä ei ole säilynyt, niin Septuagintassa mukana olevan tekstin sanonnoista on voitu päätellä, että alkuperäinen teos oli kirjoitettu hepreaksi. Kirja on käytössä katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa. Protestanttiset kirkot ja juutalaiset pitävät sitä historiallisesti luotettavana ja hyödyllisenä, mutta eivät osana varsinaisia pyhiä kirjoituksia.
Sisältö

Kirjan tapahtumat sijoittuvat Seleukidien hallitsemaan Juudeaan, Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen. Siinä kerrotaan kuinka Antiokhos IV Epifanes yritti tukahduttaa juutalaisen uskonnonharjoituksen, minkä seurauksena ylipappi Mattatias aloitti Makkabilaiskapinan. Kirjassa Mattatiaksen pojat Juudas Makkabi, Simon Makkabi ja tämän poika Johannes Hyrkanos ovat tärkeitä henkilöitä.
Antiokos kieltää ympärileikkauksen ja juutalaisten pyhien tekstien omistamisen kuolemanrangaistuksen uhalla. Myös sapatti ja uhraaminen temppelissä ovat kiellettyjä. Vuonna 165 eaa. temppeli valloitetaan ja vihitään uudelleen käyttöön, jonka kunniaksi Juudas aloittaa Hanukka-juhlan viettämisen. Hän pyrkii myös liittoutumaan Rooman tasavallan kanssa.
Kirjallisuutta

”Ensimmäinen makkabilaiskirja”, Vanhan testamentin apokryfikirjat.  (Toimituskunta: Juhani Pihkala ym. 2. korjattu painos (1. painos 2009))  Helsinki:  Kirjapaja, 2010.  ISBN 978-951-607-780-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ensimmäinen makkabilaiskirja Wikimedia Commonsissa
Ensimmäinen pyhä sota

Ensimmäinen pyhä sota, myös Kirrhan sota tai Krisan sota (m.kreik. Κρισαῖος πόλεμος, Krisaios polemos), on useissa antiikin ajan lähteissä kuvattu sota, joka olisi käyty Fokiissa noin vuosina 600/595–590/585 eaa. Delfoin amfiktyoniliiton ja Kirrhan (jota kutsutaan myös ”Krisaksi”) kaupunkivaltion välillä. Nykyisin sodan historiallisuus on kuitenkin kyseenalaistettu.
Antiikin aikaiset kuvaukset

Kertomuksen mukaan Kirrhan mahti aiheutti delfoilaisissa kateutta, varsinkin, koska kirrhalaiset pitivät hallussaan pääsyä Delfoin Apollonin pyhäkköalueelle mereltä käsin. Kirrhalaiset myös ottivat suuria tullimaksuja kaupunkiin rantautuneilta ja Delfoihin matkalla olleilta pyhiinvaeltajilta. Lopulta heitä syytettiin myös väärinkäytöksistä eräitä pyhäköstä palanneita fokislaisia naisia kohtaan.
Näiden väärinkäytösten vuoksi Delfoin amfiktyoniliitto julisti sodan kirrhalaisia vastaan. Kirrhan piiritys kesti kymmenen vuotta, ja on perinteisesti sijoitettu noin vuosiin 600/595–590/585 eaa. Piirityksen johtajaksi esitetään Sikyonin tyranni Kleisthenes. Hän käytti kaupunkinsa voimakasta laivastoa saartaakseen Kirrhan mereltä. Samanaikaisesti amfiktyoniliiton yhdistynyt armeija saartoi kaupungin maan puolelta. Taistelussa thessalialaisia johti Eurylokhos ja ateenalaisia Alkmaion (III).
Sodan lopussa amfiktyonit saivat Kirrhan vallattua. Kerrotaan, että Kirrha vallattiin sotajuonella, jossa sen vesi myrkytettiin. Kaupunki sai vetensä kanavasta, joka tuli Pleistos-joesta. Piirittäjät löysivät kaupunkiin johtavan vesiputken, kun hevosen kavio rikkoi sen. He laittoivat veteen helleborosta eli jouluruusua, joka myrkytti veden. Myrkytettyä vettä juotuaan kirrhalaiset saivat ripulin, joka heikensi heitä niin, etteivät he voineet enää puolustaa kaupunkiaan.
Tähän liittyvistä tapahtumista on useita hieman toisistaan poikkeavia kuvauksia. Pausaniaan mukaan vesi olisi myrkytetty Solonin suosituksesta. Toisten mukaan vesi olisi myrkytetty koslaisen Nebroksen neuvosta. Hänen poikansa Khrysos kuoli taistelussa. Kummatkin olivat koslaisia asklepiadeihin kuuluneitä lääkäreitä ja Thessaloksen esi-isiä.
Kirrha tuhottiin maan tasalle. Osa kaupungin asukkaista pakeni Kirfis-vuorelle, jossa he jatkoivat vastarintaa pitkän aikaa. Kaupungin hallussa olleet maat omistettiin Apollonille, ja julistettiin kirous kaikille, jotka asuisivat alueella tai viljelisivät sitä. Alueen rajojen kuvaus kirjoitettiin Delfoin tuonaikaisen Apollonin temppelin seinään.
Amfiktyonien kerrotaan käyttäneen Kirrhasta saadun sotasaaliin Delfoin Python kisojen perustamiseen. Delfoin hippodromi sijaitsi Kirrhan tasangolla kaupungin raunioiden lähellä, ja siellä oli Khrysokselle omistettu heeroskultti. Pindaroksen aikana myös alkuperäinen, myöhempää Delfoin stadionia edeltänyt stadion oli siellä.
Ensimmäiset lähteet, jotka mainitsevat sodan, ovat vasta klassisen kauden lopulta 340-luvulla eaa. Niihin lukeutuvat Speusippos, Aiskhines ja Demosthenes, sekä Aristoteles ja Kallisthenes teoksessa Python kisojen voitot. Aristoteles ja Kallisthenes ajoittivat sodan vuosiin 594/593–585/584 eaa. Pisin esitys sodasta on Hippokrateen pojan Thessaloksen nimiin laitetussa epäperäisessä puheessa, joka on liitetty mukaan Corpus Hippocraticumiin. Se on todellisuudessa peräisin vasta hellenistiseltä kaudelta 300–200-luvuilta eaa. Nimitys ”ensimmäinen pyhä sota” on nykyaikainen eikä esiinny antiikin lähteissä.
Ennakkoluulo

Muodot
Rasismi
Rasismi Suomessa
Rotusyrjintä
Afrofobia
Seksismi
Ikäsyrjintä (lapset, teinit)
Uskonnollinen syrjintä
Koulukiusaaminen
Työsyrjintä
Elitismi
Homofobia
Ksenofobia
Luokkasyrjintä
Miesviha
Naisviha
Nepotismi
Oikofobia
Sanismi
Transfobia
Vammaisten syrjintä
Audismi
Ableismi
Riisto
Uskontoryhmiä kohtaan
Muslimit
Juutalaiset
Kristityt
Uskonnottomat
Ilmeneminen
Apartheid
Etninen puhdistus
Holokausti
Kansanmurha
Lynkkaus
Orjuus
Vaino
Kiihotus
Valkoinen ylivalta
Rikos ihmisyyttä vastaan
Musta ylivalta
Pakkosiirto
Vihapuhe
Viharikos
Aiheeseen liittyvää
Ennakkoluulo
Moniarvoisuus
Monikulttuurisuus
Positiivinen syrjintä
Suvaitsevaisuus
Yhdenvertaisuus
Tasa-arvo
Poliittinen korrektius
Distributiivinen oikeudenmukaisuus
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Ennakkoluulo on virheellinen ja joustamaton yleistys, josta seuraa vastenmielisyys jotain kohdetta, kuten ihmisryhmää, kohtaan.
Määritelmiä

Ennakkoluulojen tutkimuksen klassikko yhdysvaltalainen psykologi Gordon Allport määritteli ennakkoluulon suotuisaksi tai epäsuotuisaksi tunteeksi henkilöä tai asiaa kohtaan ennen kuin siitä on saatu kokemusta, tai vastaavaksi tunteeksi henkilöä tai asiaa kohtaan, joka ei perustu todelliseen kokemukseen. Hänen mukaansa etninen ennakkoluulo perustuu virheelliseen ja joustamattomaan yleistykseen. Se voi olla paitsi tunne, myös ilmaisu, ja se voi kohdistua ryhmään kokonaisuutena tai yksilöön sillä perusteella, että hän kuuluu kyseiseen ryhmään.
Sosiaalipsykologi Rupert Brown (2010) katsoo, että ennakkoluulon ei tarvitse olla virheellinen, irrationaalinen tai kielteinen käsitys. Hänen mukaansa ennakkoluulo on ”mikä tahansa asenne, tunne tai käyttäytyminen jonkin ryhmän jäseniä kohtaan, joka sisältää suoraan tai epäsuorasti jotain kielteisyyttä tai vastenmielisyyttä kyseistä ryhmää kohtaan.” Epäsuoralla kielteisyydellä Brown tarkoittaa johonkin vähäpätöiseen ominaisuuteen kohdistuvaa myönteistä mutta holhoavaa asennetta, jonka avulla ryhmää pidetään alisteisessa asemassa.
Kohde

Ennakkoluulo voi perustua stereotypiaan, jolla tarkoitetaan johonkin ryhmään liitettäviä ominaisuuksia. Ennakkoluuloisuus jotain ryhmää kohtaan voi perustua esimerkiksi etnisyyteen, kansallisuuteen, kulttuuriin, uskontoon tai seksuaaliseen suuntautumiseen. Ennakkoluulot ja niiden ilmenemistavat, kuten syrjintä, eivät kohdistu kaikkialla samoihin ryhmiin, vaan ne kytkeytyvät omaan sosiaaliseen ja historialliseen kontekstiinsa. Sama ryhmä voi yhtäällä olla ennakkoluulojen kohteena ja toisaalla itse edustaa syrjivää osapuolta.
Ennakkoluuloisuudella on todettu usein olevan kohteeseensa kielteinen vaikutus, joka voi vaihdella pienestä epämukavuuden tunteesta suureen kärsimykseen. Ennakkoluulon kohde saattaa sisäistää itseensä kohdistuvat stereotypiat ja muodostaa kielteisen minäkuvan, joka ilmenee heikkona itsetuntona.
Ilmeneminen

Ennakkoluulot ovat tavallisesti kielteisiä. Myönteisestä ennakkoluulosta on kyse esimerkiksi silloin, kun joidenkin etnisten ryhmien jäsenten odotetaan olevan erityisen hyviä fyysisten tai kulttuuristen ominaisuuksiensa perusteella.
Kielteisen ennakkoluuloisuuden ilmenemismuodot voivat vaihdella lievästä paheksunnasta kiihkoiluun. Ennakkoluuloisuus saattaa johtaa jonkinlaiseen toimintaan ryhmän jäseniä kohtaan, kuten välttelyyn, vitsailuun, syrjintään tai väkivaltaan. Ennakkoluuloja voidaan myös käyttää syrjinnän oikeutuksena.
Syyt

Ennakkoluuloisuutta on yritetty selittää erilaisilla teorioilla. Vanhan teorian mukaan ennakkoluuloisuus on synnynnäinen ja vaistomainen reaktio vieraisiin ihmisryhmiin. Syntipukkiteorian mukaan ryhmien välinen vihamielisyys on seurausta henkilökohtaisesta turhautumisesta: aggressiolle löydetään purkautumiskohteeksi syntipukki, joka on usein heikommassa asemassa oleva ihmisryhmä. Ennakkoluuloja voidaan oppia jo lapsuuden sosialisaatioprosessissa vanhemmilta, opettajilta ja ystäviltä. Myös yksilön henkilökohtaisten ominaisuuksien on arveltu vaikuttavan hänen ennakkoluuloisuuteensa; esimerkiksi Adorno väitti ennakkoluuloisuuden olevan ominaista vain autoritaarisille persoonallisuuksille. Ennakkoluulojen kehittymiseen yksilössä uskotaan vaikuttavan myös häntä ympäröivän yhteiskunnan ja kulttuurin normit.
Sosiaalipsykologian kognitiivisessa tutkimussuuntauksessa ennakkoluuloisuus käsitetään pitkälti seuraukseksi ihmisen normaaleista kognitiivisista prosesseista, kuten taipumuksesta jaotella asioita ja ihmisiä luokkiin, ja sen jälkeen liioitella näiden luokkien keskinäisiä eroja ja sisäistä samankaltaisuutta.
Torjunta

Ennakkoluuloja pyritään vähentämään esimerkiksi parantamalla ryhmien välisiä suhteita, lisäämällä tiedottamista ja koulutusta, välttämällä yksilöiden luokittelemista sekä luomalla kontakteja ryhmien välille (niin sanottu kontaktihypoteesi).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ennakkoluulo Wikimedia Commonsissa
Juhana Yrjö I

| Juhana Yrjö I |
| --- | --- |
 Saksin vaaliruhtinas Juhana Yrjö I (Franz Luycx, 1652).
Saksin vaaliruhtinas
Valtakausi:  23. kesäkuuta 1611 – 8. elokuuta 1656
Edeltäjä:  Kristian II
Seuraaja:  Juhana Yrjö II

Syntynyt:  5. maaliskuuta 1585 Dresden
Kuollut:  8. lokakuuta 1656 (71 vuotta) Dresden
Puoliso:  Württembergin Sibylle Elisabeth Preussin Magdalene Sibylle
Lapset:  Sofia Eleonoora Maria Elisabet  Juhana Yrjö II  August  Kristian I  Magdalene Sibylle Mauri
Suku:  Wettin
Isä:  Kristian I
Äiti:  Brandenburgin Sofia
Uskonto:  luterilainen
Juhana Yrjö I (saks. Johann Georg; 5. maaliskuuta 1585 Dresden – 8. lokakuuta 1656 Dresden) oli Saksin vaaliruhtinas vuosina 1611–1656. Kolmikymmenvuotisen sodan aikana hän toimi vaa’ankielenä Saksan protestanttien ja katolisten välillä. Ruotsin liityttyä sotaan vuonna 1630 hän pyrki yhdistämään Saksan luterilaiset sodan kolmanneksi osapuoleksi, mutta liittyi sittemmin Ruotsin puolelle. Solmittuaan erillisrauhan keisarin kanssa vuonna 1635 hän soti uudelleen tämän rinnalla.
Ennen sotaa

Juhana Yrjö I oli vaaliruhtinas Kristian I:n nuorempi poika, joka tuli vaaliruhtinaaksi 26-vuotiaana vanhemman veljensä Kristian II:n kuoltua yllättäen vuonna 1611. Juhana Yrjö tähtäsi Saksan protestanttisten ruhtinaiden johtajaksi, mutta koska hän piti Pfalzin vaaliruhtinaskuntaa ja Wettinien toisen sukuhaaran hallitsemia Saksin ruhtinaskuntia oman vaaliruhtinaskuntansa kilpailijoina ja suhtautui vihamielisesti kalvinismiin, omaksui hän ystävällismielisen ja lojaalin suhtautumisen katolisiin Habsburg-sukuisiin keisareihin, mikä loi hajaannusta Saksan protestanttien keskuuteen.
Juhana Yrjö oli kuuluisa järjestämistään suurista juhla-aterioista sekä metsästysretkistä ja hänen väitetäänkin ampuneen 150 000 riistaeläintä elämänsä aikana. Hän oli myös innokas oluenjuoja, josta sai liikanimen ”juoppo”.
Kolmikymmenvuotinen sota

Kolmikymmenvuotisen sodan puhjettua vuonna 1618 Juhana Yrjö I tarjosi aluksi Ferdinand II:lle apua Böömissä puhjenneen protestanttien kapinan kukistamiseen, mikäli hän saisi vastineena osan Lausitzin alueesta. Seuraavana vuonna Juhana Yrjö myös tuki keisarinvaalissa Ferdinand II:n valintaa keisariksi ja kieltäytyi itselleen tarjotusta Böömin kruunusta. Hän jatkoi koko seuraavan vuosikymmenen keisarin liittolaisena muita protestanttisia valtioita vastaan käydyssä sodassa. Ferdinand II:n katolisen kirkon etua ajanut politiikka ja vuoden 1629 restituutioedikti kuitenkin vieraannuttivat Juhana Yrjön. Hän kutsui vuonna 1631 Saksan protestanttiset ruhtinaat koolle Leipzigiin, jossa nämä muodostivat niin sanotun Leipzigin liiton tavoitteenaan puolueettomuus sodassa. Saman vuoden syksyllä keisarillisten joukkojen komentaja Johann Tilly vaati saada hyökätä Saksin maiden halki Pohjois-Saksaan saapunutta Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolfin armeijaa vastaan. Juhana Yrjö ei antanut lupaa, ja kun Tilly lähti etenemään tästä välittämättä, Juhana Yrjö solmi 11. syyskuuta liiton Kustaa Aadolfin kanssa. Kuusi päivää myöhemmin he löivät yhdessä Tillyn armeijan Breitenfeldin taistelussa.
Juhana Yrjö eteni tämän jälkeen Böömiin, jonka hän tilapäisesti valtasi takaisin keisarillisilta joukoilta. Keisarin vastahyökkäys siirsi sodan vuonna 1632 takaisin Saksin alueelle. Saksilaisten ja ruotsalaisten kärsittyä murskatappion Nördlingenin taistelussa syyskuussa 1634 Juhana Yrjö aloitti rauhanneuvottelut. Lopputuloksena oli 30. toukokuuta 1635 solmittu Prahan rauha, jonka myötä hän palasi takaisin keisarin liittolaiseksi ja lupasi auttaa Ruotsin ja Ranskan armeijoiden karkottamisessa Saksan alueelta. Vastineeksi keisari lupasi peruuttaa restituutioediktin ja antaa Saksille Ylä- ja Ala-Lausitzin. Ruotsalaiset taas kostivat lähettämällä armeijansa seuraavina vuosina hävittämään erityisesti Saksia. Juhana Yrjö solmi lopulta syyskuussa 1645 Ruotsin kanssa aselevon Kötzschenbrodassa. Sodan päättäneessä vuoden 1648 Westfalenin rauhassa hän sai varmistettua Lausitzin sekä kirkollisesti hallittujen Meissenin, Merseburgin ja Naumburgin kaupunkien liittämisen Saksin vaaliruhtinaskuntaan.
Perhe

Juhana Yrjön ensimmäinen puoliso oli Württembergin herttua Fredrik I:n tytär Sibylla Elisabet, joka kuoli kahden vuoden avioliiton jälkeen vuonna 1606. Toinen puoliso oli vuodesta 1607 Brandenburgin rajakreivi Albrekt Fredrikin tytär Magdalena Sibylla, jonka kanssa hän sai yhdeksän lasta. Juhana Yrjö määräsi vuonna 1652 valtakuntansa jaettavaksi neljän poikansa kesken. Vaaliruhtinaan arvo periytyi vanhimmalle pojalle Juhana Yrjö II:lle, kun taas August sai Saksi-Weissenfelsin, Kristian Saksi-Merseburgin ja Morits Saksi-Zeitzin herttuakunnan.
Kirjallisuutta

Childs, John: Warfare in the Seventeenth Century.  Lontoo: Cassell, 2001.  ISBN 0-304-36373-1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  IdRef
Juhana Luxemburgilainen

Juhana Luxemburgilainen
Juhana I ”Sokea” (luxemburg: Jang de Blannen, saksa: Johann der Blinde von Luxemburg, tšekki: Jan Lucembursky); (10. elokuuta 1296 Luxemburg – 26. elokuuta 1346 taistelukenttä lähellä Crécy-en-Ponthienia) oli Böömin kuningas 1310–1346.
Juhana Luxemburgilainen oli Luxemburgin kreivi vuodesta 1309 ja Böömin kuningas vuodesta 1310. Hänellä oli myös Puolan kuninkaan arvonimi.
Suku ja koulutus

Juhana Luxemburgilainen oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija Henrik VII Luxemburgilaisen ja Margaret Brabantilaisen vanhin poika.
Juhana sai ranskalaisen koulutuksen Pariisissa, mutta poliittisesti hän oli enemmänkin kallellaan Saksaan.
Lisänimi

Juhana tunnetaan
siitä, että hän kuoli englantilaisten jousimiesten nuoliin Crécyn taistelussa vuonna 1346 oltuaan sitä ennen jo vuosikymmenen sokeana. ”Älköön koskaan Böömin kuningas paetko taistelusta”, hänen kerrotaan sanoneen ennen kuolemaansa.
Juhanan lisänimi ”Sokea” johtuu siitä, että hän noin neljäkymmentävuotiaana menetti näkönsä silmätulehduksen vuoksi. Edes kuuluisan lääkäri Guy de Chauliacin hoito ei häntä parantanut.