Paikannimitutkimus
Suomessa > 1900-luvulla > Sotien jälkeen

Sotavuodet 1939–1945 vaikuttivat hiljentävästi nimistöntutkimukseen. Ne kuitenkin veivät mennessään ruotsin ja suomen väliset kielikiistat, ja kieliryhmien välinen yhteistyö varsinkin kielikontaktialueilla sai alkunsa. 1950–1970-luvut olivat tuotteliasta aikaa suomenruotsalaisen paikannimistön selvittämisessä, ja tutkimuksiaan julkaisivat muun muassa Åke Granlund, Lars Huldén, Airi Kartano, Peter Slotte, Carl-Eric Thors ja Ritva Valtavuo-Pfeifer. Tuolloin tutkimus alkoi suuntautua jo nimityyppien ja paikannimijärjestelmien kuvaamiseen sekä nimien lainautumiseen kaksikielisillä alueilla. Suomen Akatemian tuella perustettiin hanke, jossa vuosina 1973–1975 tutkittiin rannikon kieliraja-alueen paikannimistöä. Hankkeen vetäjinä toimivat Eero Kiviniemi ja Kurt Zilliacus, jonka monet saaristonimistöä käsittelevät tutkimukset etenivät nopeasti. Zilliacus oli jo tuonut uusia tuulia nimistöntutkimuksen teoriaan ja nimien taustan selvittämiseen tutkimuksessaan Houtskarin paikannimistöstä, joka julkaistiin vuonna 1966.
Suomalaisen paikannimistön tutkimuksen toinen kultakausi osui 1960–1980-luvuille. Valtaosa Suomessa tehdystä paikannimien keräämisestä on tehty johdonmukaisin ohjein 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin keräämiseen osallistui kymmenittäin opiskelijoita ja tutkijoita joka vuosi. Samoihin aikoihin alalla kiinnitettiin huomiota nimien kokoamiseen vanhoista asiakirjoista, joissa paikannimien vanhoja kirjoitusasuja oli vielä nähtävillä. Professori Hugo Pippingin (1864–1944) aloitteesta Svenska litteratursällskapet i Finland päätti kerätä ja julkaista niitä koskevia koosteita. Tosin jo 1920-luvulla julkaistiin Greta Hausenin toimittamat teokset Uudenmaan ja Ahvenanmaan asiakirjanimistöstä 1500-luvulta. Systemaattinen paikannimien keruu ja nimistöntutkimuksen professuurin perustaminen vuonna 1969 takasivat nimistöntutkijoiden paremman kouluttamisen, minkä vuoksi 1970-luvulta alkaen on alalle tullut uusia tutkijoita ja valmistunut huomattava määrä tutkimusartikkeleita ja opinnäytetöitä paikannimistä.
Suomenkielisellä taholla ilmestyi vuonna 1971 Eero Kiviniemen väitöskirja Suomen partisiippinimistöstä ja samalla vuosikymmenellä hänen teoksensa Väärät vedet. Viljo Nissilä tutki etenkin Karjalan nimistöä ja kirjoitti nimistä myös moniin kotiseutujulkaisuihin ja pitäjänhistoriikkeihin. Hänen kokoava julkaisunsa Suomen Karjalan nimistö, joka julkaistiin vuonna 1975 on edelleen 2000-luvulla käytetty ja luettu teos.
1980-luvulla ilmestyi useita paikannimiä käsitteleviä väitöskirjoja. Saulo Kepsu käsitteli väitöskirjassaan Kymenlaakson kylännimiä ottaen huomioon myös asutushistoriallisen näkökulman. Jouko Vahtola puolestaan väitteli Tornionjokilaakson asutushistoriasta käyttäen apunaan paikannimien levikkitietoja. Ritva Liisa Pitkänen selvitti Turunmaan saariston lainanimistöä koskevassa tutkimuksessaan nimien sisällön lisäksi rakennemalleja, joiden avulla ruotsin kieleen lainattu suomenkielinen nimistö voidaan tunnistaa. Laila Lehikoisen tutkimuskohteena oli Kirvun talonnimijärjestelmä Karjalankannaksella.
Pirjo Mikkosen ja Sirkka Paikkalan kirjoittama sukunimikirja sisältää runsaasti myös paikannimien, erityisesti asutusnimien selvityksiä. Sen ensimmäinen laitos ilmestyi vuonna 1984, jolloin se sisältyi Suomen kielen sanakirjojen 6. osaan eli Suomalaiseen nimikirjaan. Seuraava laitos julkaistiin vuonna 2000 nimellä Sukunimet.
1980-luvulla käynnistynyt ruotsinkielisen paikannimistön tutkimushanke Finlands svenska ortnamn tuotti sarjan julkaisuja, joihin kuuluvat Kurt Zilliacuksen Skärgårdsnamn vuodelta 1989 ja Gunilla Harling-Kranckin väitöskirja Suomen ruotsinkielisistä viljelysnimistä sekä niiden tyypeistä ja alueellisista nimijärjestelmistä vuodelta 1990. Muita julkaisuja tuossa hankeessa ovat Ritva-Valtavuo-Pfeiferin tutkimus maastonimistä vuodelta 1998 ja Kurt Zilliacuksen ja Michaela Örnmarkin ruotsinkielisten paikannimien nimenosia koskeva sanasto Namnledslexikon vuodelta 1999. Aino Naertin tutkimuksessa vuodelta 1995 tutkittiin kielikontaktien vaikutusta paikannimistöön, ja sen aineistona oli Nauvon nimistöä.