stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Australian avoin tennisturnaus 1996

Australian avoin tennisturnaus 1996 pelattiin 15. – 28. tammikuuta 1996.
Loppuottelut > Miesten kaksinpeli

Boris Becker –  Michael Chang 6–2, 6–4, 2–6, 6–2
Loppuottelut > Naisten kaksinpeli

Monica Seles –  Anke Huber 6–4, 6–1
Loppuottelut > Miesten nelinpeli

Stefan Edberg /  Petr Korda –  Sébastien Lareau /  Alex O'Brien 7–5, 7–5, 4–6, 6–1
Loppuottelut > Naisten nelinpeli

Chanda Rubin /  Arantxa Sánchez Vicario –  Lindsay Davenport /  Mary Joe Fernández 7–5, 2–6, 6–4
Loppuottelut > Sekanelinpeli

Mark Woodforde /  Larisa Neiland –  Luke Jensen /  Nicole Arendt 4–6, 7–5, 6–0
Avalon

Kuningas Arthurin kuolema. James Archerin maalaus 1800-luvulta.
Avalon on myyttinen saari, josta kerrotaan brittiläisen kuningas Arthurin legendassa ja jonne Arthurin kerrotaan kuolleen.
Avalonin sanottiin sijaitsevan toisessa maailmassa, joka on mystinen ja epätodellinen paikka, kuten unimaailma. Tämänpuoleisen maailman sijainniksi Avalonille on annettu Somersetin kreivikunnassa sijaitsevan Glastonburyn luostarin raunioiden nykyinen paikka. Glastonburyn luostarin juuret ovat tarun mukaan Joosef Arimatialaisessa tai hänen omaisissaan, jotka toivat sinne Graalin maljan Israelista.
Tarun mukaan Avaloniin pääsi kahta kautta: veneellä, jos tiesi, miten kutsua vene miehistöineen paikalle, sekä maitse salaista reittiä pitkin, jonka tunsivat vain Avalonin asukkaat. Saarelle saattoi päästä vain sumun aikana; kuulaalla ilmalla päädyttiin vain Glastonburyn luostarille.
Arthurin tarun mukaan Avaloniin pääsi vain pieni joukko. Saarella asuivat muiden muassa naispuolinen hallitsija Morgan le Fay sisarineen, Maiden Housen immet, palvelijattaret sekä velho Merlin. Koska Morgan le Fay ja hänen sisarensa osasivat tarun mukaan parantaa sairauksia, joissain kertomuksissa saarelle siirrettiin haavoittuneita, yhtenä heistä kuolettavasti haavoittunut kuningas Arthur. Kuollut kuningas laskettiin Avalonissa kultasänkyyn, ja hänen on odotettu palaavan joskus saarelta ylösnousseena. Avalonia on pidetty myös henkien kokoontumispaikkana ennen kuin ne laskeutuvat Annwyniin, keijujen maahan ja alamaailmaan.
Avalonin kerrotaan myös olevan se paikka, jossa valettiin Arthurin tarujen Excalibur-miekka.
Avalon mainitaan ensi kerran Geoffrey Monmouthilaisen Historia Regum Britanniae -teoksessa (1136). Geoffrey kutsuu saarta Vita Merlinissä (1150) "Omenasaareksi". Nimi Avalon muistuttaakin kymrin omenaa tarkoittavaa sanaa afal. Toisaalta John Rhys (1891) yhdisti nimen kelttiläiseen jumaluuteen nimeltä Aballach.
Avalon on ylimaallisen rauhan symboli.
Jukka Parkkinen

| Jukka Parkkinen |
| --- | --- |
 Jukka Parkkinen Turun kirjamessuilla 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. maaliskuuta 1948 (ikä 76) Kuopio
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  toimittaja, kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Aikakausi:  1969–
Tyylilajit:  lastenkirjallisuus, tietokirjallisuus
Esikoisteos:  Korppi ja kumppanit (1978)
Palkinnot
 Valtion kirjallisuuspalkinto (1980) Topelius-palkinto (1987) Savonia-palkinto (1989) Anni Polva -palkinto (2007) Kirjapöllö (2008) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jukka Sakari Parkkinen (s. 29. maaliskuuta 1948 Kuopio) on suomalainen kirjailija, joka aloitti uransa opiskelujensa ohessa (1969–1972) kesätoimittajana Savo-lehdessä. Kouluaikanaan hän toimitti kaikentyyppisiä lehtiä sekä teki pieniä kirjoituksia sanomalehdille. Hän on filosofian maisteri. Hän on ollut vapaa kirjailija vuodesta 1987.
Parkkinen on kirjoittanut kaikkea aina asiaproosasta runoihin, kuvakirjoihin, romaaneihin ja kolumneihin. Myös Jukka Parkkisen tytär Leena Parkkinen on kirjailija.
Parkkinen on saanut useita kirjallisuuspalkintoja. Vuonna 1980 hän sai valtion kirjallisuuspalkinnon, 1987 Topelius-palkinnon, 1989 Savonia-palkinnon ja vuonna 2000 Anni Swan -mitalin. Vuonna 2007 Parkkinen sai ensimmäistä kertaa myönnetyn Anni Polva -palkinnon teoksestaan Karhukirjeitä kaamoksesta (2006). Vuonna 2008 hän sai lastenkirjallisuuden Kirjapöllö-palkinnon teoksestaan Korppi ja kumppanit (1978). Kaksi Parkkisen teosta on ollut myös Finlandia Junior -palkintoehdokkaana: Onnenpoika ja pelienkeli (2000) ja Sananjalkoja metsäpolulla (2004).
Jukka Parkkinen työskentelee yhä kirjailijana ja kirjoittamisen opettajana Turun yilopistossa.
Teoksia

Korppi ja kumppanit (WSOY 1978)
Korppi ja korven veikot (WSOY 1979)
Korppi ja korpin poika (WSOY 1980)
Aavehevoset (WSOY 1983)
Korppi ja Pitkänen (WSOY 1985)
Kaupungin kaunein lyyli.  WSOY, 1986.  ISBN 951-0-13771-5
Hipaisusta ei oteta (WSOY 1988)
Osakkeet nousussa, Osku (WSOY 1989)
Voittoa kotiin, Osku (WSOY 1989)
Suku on pahin, Osku (WSOY 1990)
Mustasilmäinen blondi (WSOY 1990)
Jäljet vedessä (WSOY 1991)
Rahunen Ruotsista (WSOY 1993)
Onni on Oskussa kiinni (WSOY 1994)
Sinun tähtesi, Allstar (WSOY 1994)
Suvi Kinoksen seitsemän enoa (WSOY 1995)
Vanhan kulttuurin kurssi (WSOY 1996)
Vaivautunut seikkailija (WSOY 1997)
Suvi Kinos ja puuttuva rengas (WSOY 1998)
Suvi Kinos ja elämän eväät (WSOY 1999)
Kalevi Korpin seikkailut (WSOY 1999)
Onnenpoika ja pelienkeli (WSOY 2000)
Viekas mies tuli taloon (WSOY 2001)
Kalle-Yrjänän kaksitoista yritystä (WSOY 2002)
Sananjalkoja metsäpolulla.  (Kuvitus: Satu Paakkala)  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29634-1
Suvi Kinos ja isoisän salattu elämä (WSOY 2006)
Ali Mustan matka Miklagårdiin (WSOY 2008)
Teoksia > Karhukirjeitä-sarja (2002–2015)

Karhukirjeitä Karvoselle.  (Kuvitus: Pia Westerholm)  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26647-7
Karhukirjeitä Karhumäestä.  (Kuvitus: Pia Westerholm)  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-27166-7
Karhukirjeitä kesäleiriltä.  (Kuvitus: Pia Westerholm)  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-28307-X
Karhukirjeitä kaamoksesta.  (Kuvitus: Pia Westerholm)  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-31512-5
Karhukirjeitä kaukomailta.  (Kuvitus: Pia Westerholm)  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33384-6
Karhukirjeitä kotiväelle.  (Kuvitus: Pia Westerholm)  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35056-0
Karhukirjeitä kuntolomalta.  (Kuvitus: Pia Westerholm)  Helsinki:  WSOY, 2015.  ISBN 978-951-0-41310-4
Teoksia > Toimituksia yms.

Ekholm, Kai & Parkkinen, Jukka (toim.): Pidättekö dekkareista: Jännityskirjallisuuden tekijöitä, historiaa, estetiikkaa.  Helsinki:  Kirjastopalvelu, 1985.  ISBN 951-692-138-8
Tuomas Alatalo: Olen ja saan sanoa (WSOY 1999)
Yrjö Kokko - sadun ja luonnon runoilija (WSOY 2003)
Parkkinen, Jukka & Wetterstrand, Tuija: Suomen kalliomaalaukset : bongarin käsikirja.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2013.  ISBN 978-952-22239-6-8
Kirjallisuutta

Kotimaisia lasten- ja nuortenkirjailijoita 3. Toimittanut Ismo Loivamaa. BTJ Kirjastopalvelu.
Aiheesta muualla

Jukka Parkkisen kotisivut
Jukka Parkkinen Kirjasampo.fi:ssä
Avaruuden rosvot

Avaruuden rosvot on Jack Vancen kirjoittama nuorten tieteisromaani vuodelta 1953. Vance kirjoitti ainoan nuorisoromaaninsa täyttääkseen kustantajan kanssa solmimansa sopimuksen.
Kirjan suomentaja on Hugo L. Mäkinen.
Aváptistos

| --- | --- |
Muut nimet:  Aváthisto (Αβάθιστο)
Sijainti:  37°21′56″N, 26°44′53″E, Pátmos Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Arkoín saaret, Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,05 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Aváptistos (kreik. Αβάπτιστος, myös Aváthisto, Αβάθιστο) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja tarkemmin Arkoín saariin, ja sijaitsee Arkoín pääsaaren kaakkoispuolella sen ja Makronísin välissä. Saaren pinta-ala on noin 0,05 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Aváptistos kuuluu Pátmoksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Aurinkokeräin

Andasolin aurinkovoimala Espanjassa.
Fysikaalisia perusteita
Aurinko
Auringon säteily
Absorptio
Valosähköinen ilmiö
Aurinkolämmitys
Aurinkokeräin
Aurinkokeitin
Aurinkosähkö
Aurinkokenno
Aurinkolämpövoima
Ilmavirtavoimala
Aurinkokeräin on laite, joka muuntaa auringon säteilyä teknisesti käyttökelpoiseksi lämmöksi.
Tyypillisissä omakotitaloasennuksissa aurinkokeräin osa muuta lämmitysjärjestelmää, jossa sen tehtävänä on sitoa absorboimalla auringon säteilyn energiaa johonkin keräimessä kiertävään väliaineeseen. Tällä väliaineella lämmitetään lämminvesivaraajaa, johon lämpö varastoituu. Varaajasta lämpöä otetaan käyttöön tarpeen mukaan tilojen lämmitykseen tai käyttöveden lämmitykseen.
Aurinkolämmitysjärjestelmän käyttökustannukset ovat alhaiset, eikä sen käyttö aiheuta päästöjä. Ympäristövaikutukset painottuvat järjestelmän rakentamiseen ja pumppujen kuluttamaan sähköön.
Esimerkiksi Suomessa tarvitaan yleensä myös muita lämmönlähteitä. Tyypillisillä järjestelmillä voidaan kattaa käyttöveden lämmitys kesäkuukausina, jolloin muuta käyttöveden lämmitystä ei juuri tarvita. Auringon säteilyn ollessa vähäistä sydäntalvella ei tyypillinen järjestelmä tuota merkittävästi lämpöä.lähde?
Aurinkolämmitysjärjestelmä

Aurinkokeräimessä tasomaisen suojapinnan alla on musta absorbaattoripinta, joka lämpenee auringon säteilyn vaikutuksesta. Keräimen sisällä kiertää lämmönsiirtoneste, vesi-glykoli-seos, joka lämpiää. Lämmennyt neste johdetaan lämmönvaihtimen läpi, jolloin neste luovuttaa lämpöenergiaa vesivaraajaan. Varaajassa olevaa lämmitettyä vettä käytetään talon lämmitykseen ja lämpimän käyttöveden lämmitykseen.
On olemassa myös peileillä lämpösäteilyä keskittäviä keräimiä, mutta pientalouksille näitä ei ole markkinoillalähde?.
Suomessa yhden neliömetrin aurinkokeräimellä saadaan tuotettua 250–400 kWh energiaa vuodessa.lähde? Tyypillinen pientalon käyttövettä lämmittävä aurinkolämmitysjärjestelmä koostuu 5–10 neliömetrin keräinalasta, lämmönvaihtimesta, ohjausyksiköstä ja 300 litran vesivaraajasta. Pientalon tiloja lämmittävässä järjestelmässä keräinala on 10–20 neliömetriä. Järjestelmän käyttöikä on noin 20–30 vuotta.
Varsinaisten erillisten aurinkokeräinjärjestelmien lisäksi auringon lämpöä otetaan talteen myös rakenteellisen ratkaisuin, kuten kasvihuonerakenteella. Kesän aurinkoenergiaa voidaan tehostetusti varastoida maapohjaan, kellariin tai rossipohjaan.
Keräintyypit > Tasokeräin

Tasokeräimessä keruuputkisto, joka on yleensä kupariputkea, on asennettu vaakatasoon. Jokaiseen keräinputkeen on liitetty absorptiopinnan kasvattamiseksi sivulevyt. Levyt ja putket on pinnoitettu selektiivisellä absortiopinnoitteella, joka imee lämpöenergian mutta ei luovuta sitä ulospäin. Keräinputkisto on sijoitettu eristettyyn koteloon, ja aurinkoon päin oleva taso on rakennettu vähärautaisesta ja usein strukturoidusta tai erikoispinnoitetusta lasista. Tällainen lasi läpäisee lämpösäteilyn huomattavasti paremmin kuin normaali lasi. Tasokeräimillä päästään noin 35–75 prosentin hyötysuhteeseen, ja niiden stagnaatiolämpötila (virtaukseton ja häviötön lämpötila) on 170–180 °C. Kallistuskulman ollessa 45 astetta on vuotuisen lämmöntuoton ero noin viisi prosenttia, mikäli keräimen suunta vaihtuu lounaan ja etelän välillä. Tasokeräin voidaan sijoittaa myös loivalle katolle, koska se vapautuu lumipeitteestä aikaisin alkaen näin tuottaa energiaa.
Keräintyypit > Tyhjiöputkikeräin

Tyhjiöputkikeräimissä lämmönkeruuputkisto on sijoitettu eristeenä toimivan tyhjiöksi imetyn lasiputkilon sisälle. Tällöin tyhjiöputki toimii kuten läpinäkyvä termospullo. Tyhjiöputki on myös sisäpinnaltaan pinnoitettu selektiivisellä pinnoitteella kuten tasokeräinkin. Valmistajasta riippuen tyhjiöputkien takana voi olla heijastuspinta, jolla aurinkoenergiaa kerätään myös putken takapinnalta. Tyhjiöputkirakenne tehostaa aurinkoenergian hyödyntämistä, koska rakenne ei ole riippuvainen säteilyn tulosuunnasta, kuten tasokeräimet. Samaten voidaan hyödyntää myös hajasäteilyä, eli lämpöä saadaan talteen myös pilvisellä säällä. Tyhjiöputkikeräimillä päästään 35–85 prosentin hyötysuhteeseen ja stagnaatiolämpötila on 230–250 °C.
Keräintyypit > Keskittävä keräin

Keskittävissä keräimissä aurinkoenergia keskitetään parabolisen heijastuspeilin tai linssin avulla yhteen fokusointipisteeseen, johon kohdistuu tuolloin voimakas säteilyenergia. Keskittävillä keräimillä päästään yli 1 000 °C:n lämpötiloihin, mutta ne täytyy suunnata hyvin tarkasti juuri aurinkoa kohti. Keskittäviä keräimiä ei ole kaupallisesti hyödynnetty lämmön tuotantoon.lähde?
Keräintyypit > Kuumailmakeräin

Kuumailmakeräimet ovat aurinkokeräimiä, joissa käytetään lämmönsiirtoaineena nesteen sijasta ilmaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aurinkokeräin Wikimedia Commonsissa
Uusiutuva energia ja kestävä kehitys
| --- | --- |
Aurinkovoima:   aurinkokenno  aurinkolämmitys  aurinkokeräin  keskittävä aurinkovoima  aurinkojäähdytys 
Tuulivoima:   merituulivoima  luettelo merituulivoimasta  tuulipuisto  tuulimylly 
Vesivoima:   aaltoenergia  vuorovesienergia  vuorovesimylly 
Maa, vesi ja ilma:   geoterminen energia  maalämpö  ilmalämpöpumppu  ilma-vesilämpöpumppu  ilmavirtavoimala 
Biologinen:   biomassa  energiakasvit  puupolttoaine  pelletti  biopolttoaine  bioetanoli  E85  biodiesel  biokaasu 
Kemiallinen:   polttokenno  vetytalous  metanolitalous 
Muuta:   energiansäästö  energiatehokkuus  fuusioreaktori  vihreä sähkö  hajautettu energiantuotanto  sähköntuotanto  lämmöntuotanto  kaukolämpö  energiankulutus  valaistus  tuontisähkö  säätövoima  lämmön varastointi  sähkön varastointi  kuljetus  sähköauto  hybridiauto  joukkoliikenne  kimppakyyti 
Teemasivut:   Kestävä kehitys  Ympäristönsuojelu  Energia 
Aurinkokeräin belgialaisen talon katolla
Katoille asennettuja aurinkokeräimiä Kiinassa Xi'anissa 2004.
Kalifornialaisen pesulan katolle on asennettu aurinkokeräimiä.
Riitta Auvinen

Riitta Marjatta Auvinen (o.s. Koskivirta, 21. tammikuuta 1940 Enonkoski – 13. huhtikuuta 2019 Savonlinna) oli suomalainen sosiaalipoliitikko ja Väestöliiton pääsihteeri 1981–1986. Hän oli koulutukseltaan valtiotieteen tohtori.
Auvinen kirjoitti ylioppilaaksi 1959 ja väitteli valtiotieteen tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1977. Työuransa hän aloitti TVK:n tutkimussihteerinä 1964–1966 ja jatkoi Väestöntutkimuslaitoksen tutkijana 1966–1969, Eläketurvakeskuksen tutkijana 1969–1970, Helsingin yliopiston assistenttina ja virkaa toimittavana apulaisprofessorina 1970–1981, Väestöliiton pääsihteerinä 1981–1986, Väestöntutkimuslaitoksen tutkimusjohtajana 1986–1993 ja saman laitoksen vanhempana tutkijana 1994–1997.
Teoksia

Tämän päivän sosiaalipolitiikka, 1971
Sosiaalipalvelu, (toim.) 1973
Nainen miehen yhteiskunnassa, 1977
Naisena ja tiedenaisena, 1979
Hyvinvoinnin jako, (H. Heiskasen kanssa) 1979
Vanhenemisen voimavarat, (muiden kanssa) 1982
Hoitotyön perusteet, (muiden kanssa) 1986
Lapsiperhe Suomessa, 1995
Aiheesta muualla

Riitta Auvisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Heikki Itänen

Heikki Itänen (27. toukokuuta 1957 Orivesi) on suomalainen käsikirjoittaja ja näytelmäkirjailija. Hän on kirjoittanut etupäässä huumoripitoisia ohjelmia televisioon ja radioon. Uraan mahtuu myös lukuisia näytelmiä ja ravintolakabareita. Itäsen tunnetuimpiin töihin lukeutuvat muun muassa MTV3:lle tehdyt sketsisarjat Kissa vieköön (1988), Paha yskä ja yhä pahenee (1989-1990) ja Heksa ja Leksa (1990-1991).
Itänen on käynyt YLE:n sketsikoulun ja lukuisia muita kirjoittajakursseja.
Käsikirjoituksia tv:n viihdeohjelmiin

YLE
Ilotalo  (1988)
Palikkatesti  (1991)
Sitä on liikkeellä  (1993)
Ugrilampaat (1999-2000)
MTV3
Kissa vieköön  (1988)
Paha yskä ja yhä pahenee  (1989-1990)
Heksa ja Leksa  (1990-1991)
Wiisikko  (1990)
Sketsofrenia  (1991)
Siivotaan siivotaan  (1991-1992)
Vesku rempallaan  (1992)
Kolmannen korvapuusti  (1993-1994)
Jäitä Hattuun  (1994-1995)
Pöllölaakson aarre  (1995-1996)
Olen Finni  (1997-1998)
Pappia kyydissä  (1998)
Käsikirjoituksia radioon

Hupipubi  (1988-1990)
Ykköskabaree  (1988-1990)
Lahna Katiskassa  (Minikuunnelma 2009)
Iltakävelyllä  (Minikuunnelma 2010)
Autiotalo  (Minikuunnelma 2010)
Ravintolakabareita

Vappukabaree  (1990)
Itsenäisyyskabaree  (1992)
Kriisipuurokabaree
Satumaakabaree
Huulivaroitus
Täysarvokabaree
Koko illan näytelmiä

Hiero-Glyff
Kartanokoitoksia
Kuolemantäyteistä elämää
Karhunpalvelus   Leivonmäen kesäteatterin kantaesitysvaraus näytelmäkilpailusta 2009
Pelkkä mies voittakoon
Kahteen Hiileen
Luumupuu.  Kunniamaininta Kuivalahden kesäteatterin näytelmäkilpailussa 2011
Kuutta vaille
Ei Kaarnakoskesta kaikille riitä.  Kouvolan Dekkarinäytelmäkilpailun finalisti 2014
Musiikkinäytelmä, Kansa vastaan kansa 2018
Pienoisnäytelmiä

Sankarisatu
Noita vai ei
Liian vanha ja liian nuori.  Oulun Platform 11+ kilpailun voittaja. 2012
Puhelinyhtiö 120 vuotta 2017
Ruovesi -Lehti 100v 2019
Turvaväli 2020
Luonnon helmassa 2021
Nuttu, uneton karhunpentu 2019
Sanoituksia

Sanoittajana Kaljalaulun suomen mestaruuden voittaneessa kappaleessa Keppanan Kutsu  (1995)
Sanoittajana Maakunnan mestaruuden voittaneessa tangossa Unien Maa  (1997)
Snapsilaulukisan finaalissa  (2007 ja 2009)
Snapsilaulun suomen mestari 2013
Novellit

100 Rikollista Raapaletta - Kouvolan Dekkaripäivien kirjoituskilpailun parhaat 2017.  (Sivu: 38. Raapale: "Täynnä kuoleman iloa")  Kouvola:  Kouvolan kaupunki, 2017.  ISBN 978-952-68369-3-5
Kavio suussa. KMV-lehti, novellikilpailu, 2.sija. Mänttä-Vilppula, 2017.
Sukupuun karsinta. Varkauden Dekkarifestivaalien novellikilpailu, 3.sija. 2020.
Runot ja aforismit

Limerikki-runokilpailun parhaista kootussa antologiassa, 2 runoa. 2020
Kunniamaininta valtakunnallisessa aforismikilpailussa 2023
Matti Autio (agitaattori)

| Matti Autio> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. syyskuuta 1885 Kaukola
Kuollut: 22. helmikuuta 1918 (32 vuotta) Leppävirta
Ammatti:  toimittaja, agitaattori
Muut tiedot
Järjestö:  Suomen Sosialidemokraattinen Puolue, Sosialidemokraattinen Nuorisoliitto, Suomen Ammattijärjestö, Varkauden punakaarti
Matti Juhonpoika Autio (3. syyskuuta 1885 Kaukola – 22. helmikuuta 1918 Leppävirta) oli suomalainen sanomalehtimies ja työväenliikkeen agitaattori, joka vuoden 1918 sisällissodan aikana toimi Varkauden punakaartin päällikkönä. Hänet teloitettiin Varkauden taistelun jälkeen niin sanotussa Huruslahden arpajaisissa.
Autio tuli järjestötoimintaan vuoden 1905 suurlakon jälkeen ja vaikutti eri puolilla maata muun muassa toimittajana, puhujana sekä puolue- ja ammattiyhdistystoimitsijana. Lisäksi hän oli vuonna 1907 lyhyen aikaa Suomen Sosialidemokraattisen Nuorisoliiton puheenjohtajana. Autio edusti alusta alkaen työväenliikkeen jyrkintä, vallankumouksellista linjaa. Sortokausien aikana hänellä oli kytköksiä venäläistämistoimia vastustaneeseen aktivistiliikkeeseen ja myöhemmin vuosina 1917–1918 Autio tunnettiin yhtenä keskeisistä työväestön kapinahengen nostattajista Pohjois-Savossa. Ateistina Autio ei oikeudenkäynneissään suostunut vannomaan valaa käsi Raamatulla, ellei häntä pakotettu siihen rangaistuksen uhalla.
Elämä > Varhaiset vuodet

Laatokan Karjalassa syntynyt Autio aloitti yhteiskunnalliseen toiminnan vuoden 1905 suurlakon nostattaman innostuksen myötä. Hän vaikutti aluksi Viipurin edistysmielisessä raittiusliikkeessä ja lähti pian mukaan myös sosialidemokraattisen työväenliikkeeseen. Kevättalvella 1906 Autio toimitti Sulo M. Hytösen kanssa Viipurissa ilmestynyttä Vapaus-nimistä julkaisua, ja myöhemmin toukokuussa hänet valittiin SDP:n Viipurin piirin agitaattoriksi. Elokuussa järjestettyyn SDP:n Oulun puoluekokoukseen Autio osallistui Säkkijärven työväenyhdistyksen edustajana. Syksyllä 1906 Aution nimi nousi esiin myös A. Ahlström Oy:n sahanhoitajan Oscar Geffertin murhaoikeudenkäynnin yhteydessä, kun hänen väitettiin ryöstömurhan aikaan oleskelleen Muolaalla tapahtumapaikan lähistöllä.
Vuonna 1907 Autio muutti Helsinkiin, jossa hän sai paikan Työmiehen toimituksesta. Pääkaupungissa hän oli mukana myös nuorsosialistien toiminnassa ja oli helmikuussa 1907 perustamassa Helsingin Työväen Teatterin seuraajaksi syntynyttä Kansan Näyttämöä. Huhtikuussa Autio osallistui Tampereen työväentalolla pidettyyn Suomen Ammattijärjestön perustavaan kokoukseen, jossa hänet valittiin sihteeristöön yhdessä Mikko Uotisen, Aatu Halmeen ja Eero Haapalaisen kanssa. Samana keväänä hän raportoi Työmiehelle kuuluisista Laukon torpparihäädöistä, joiden yhteydessä hän piti myös kiivaita palopuheita. Toukokuussa 1907 Autio valittiin Sosialidemokraattisen Nuorisoliiton puheenjohtajaksi, ja hän kiersi myös järjestön puhujana eri puolilla Suomea. Aution aika järjestössä jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä hän siirtyi jo samana syksynä Kuopioon Savon Työmiehen toimitussihteeriksi. Autio perusti kaupunkiin myös Sosialidemokraattisen Nuorisoliiton paikallisosaston.
Helmikuussa 1908 Autio valittiin Vaasassa ilmestyneen Vapaan Sanan toimitussihteeriksi, ja myöhemmin keväällä hänet nimitettiin myös SDP:n piirisihteeriksi Vaasan läänin pohjoiseen vaalipiiriin. Syyskuussa Autio sai Viipurin hovioikeudessa kuuden kuukauden vankeusrangaistuksen majesteettirikoksesta. Hän oli edellisen vuoden joulukuussa kommentoinut Savon Työmiehessä Timo Korpimaan saamaa majesteettirikossyytettä tavalla, jonka oikeus katsoi loukkaavan keisarillisen majesteetin kunniaa.
Ennen vankilaan joutumistaan Autio ehti vielä agitoida kotiseudullaan Karjalassa, jossa hän joulukuussa 1908 osallistui väkivaltaisuuksiin asti yltyneeseen Läskelän paperitehtaan lakkoon Harlussa. Tammikuussa 1909 Autiota kuultiin todistajana ravintoloitsija Uno Sereniuksen valtiopetosoikeudenkäynnissä, jossa kävi ilmi, että hän oli vuonna 1906 Viaporin kapinan aikana saanut Sereniukselta pistoolin tekemäänsä Helsingin matkaa varten. Autio kärsi majesteettirikoksesta saamansa rangaistuksen Viipurin läänivankilassa, josta hän vapautui elokuussa 1909. Tämän jälkeen Autio toimi SDP:n Uudenmaan läänin piiriluennoitsijana ja hoiti myös piirisihteerin tehtäviä.
Elämä > Yleislakko ja sisällissota

1910-luvulla Autio vaikutti Uudenmaan lisäksi ainakin Kymenlaaksossa, ennen ryhtymistään SDP:n ja SAJ:n Kuopion piirisihteeriksi. Lokakuussa 1917 Kuopiossa pitämässään puheessa Autio vakuutti taloudellisen ja valtiollisen vallan lopulta päätyvän luokkataistelun myötä työväestölle. Puheensa lopuksi hän ennusti tilanteen johtavan myös aseelliseen taisteluun. Marraskuun alussa 1917 Autio saapui Varkauteen johtamaan paikkakunnalle hieman aikaisemmin perustettua työväen järjestyskaartia, ja samalla hän alkoi myös järjestää seudun työväestön aseistautumista.
Vielä ennen Aution saapumista paikalliset työväenjärjestöt olivat suhtautuneet punakaartien perustamiseen epäilevästi. Hänen johdollaan Varkaudesta kuitenkin kehittyi nopeasti Leppävirran pitäjän vallankumouksellisen toiminnan keskus, mistä johdettiin kaikkia alueen punakaarteja. Aution oma radikalismi näkyi muun muassa siinä, että hänen antamansa käskyn mukaan kaikki punakaartien määräyksiä tottelemattomat ammutaan välittömästi. Toinen työväen johtomies alueella oli kaupanhoitaja Kaarlo Lähteenmäki, joka organisoi Leppävirran punakaartin toimintaa. Marraskuun 1917 yleislakon aikana Autio ja Lähteenmäki vastasivat muun muassa Ahlströmin tehtaiden johdon kanssa käydyistä neuvotteluista. Sisällissodan käynnistyttyä Autio toimi Varkauden punakaartin esikunnan ylipäällikkönä.
Elämä > Kuolema

Valkoisten käynnistämä Varkauden piiritys alkoi 19. helmikuuta ja huipentui kahden päivän kuluttua Ahlströmin massatehtaalla, jonne noin 700 punakaartilaista oli vetäytynyt. Noin kello 22 päättyneen massatehtaan piirityksen jälkeen antautuneita punaisia alettiin välittömästi teloittaa läheisen Huruslahden jäällä. Ensimmäisten ammuttujen joukossa olivat Aution lisäksi Kaarlo Lahteenmäki sekä Savonlinnan punakaartin päällikkö Emil Parkkinen. Tarinan mukaan Autio seisoi teloituksen aikana lakki rinnalle painettuna. Suomen sotasurmat -tietokantaan Aution kuolinpäiväksi on merkitty virheellisesti  28. maaliskuuta.