stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Päivi Salo

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Nagano 1998 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Kanada 1997 | jääkiekko |  |
Päivi Anneli Salo (s. 31. tammikuuta 1974 Orimattila) on entinen suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Salo edusti Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta kaksissa olympialaisissa ja kaksissa MM-kisoissa. Hän saavutti olympiapronssia Naganossa 1998 ja MM-pronssia vuoden 1997 kisoissa Kanadassa. Kaikkiaan hän pelasi 73 maaottelua.
Kotimaassaan Salo edusti Oulun Kärppiä. Hän ei voittanut yhtään Suomen mestaruutta mutta kylläkin himmeämpiä mitaleja.
Sulo Salo

Sulo Ludvig Salo (16. marraskuuta 1909 – 12. toukokuuta 1995) oli suomalainen jalkapalloilija ja jääkiekkoilija.
Välihyökkääjänä jalkapalloa pelannut Salo edusti koko uransa Helsingin Jalkapalloklubia vuosina 1932–1949. Hän voitti seurassa Suomen mestaruuden 1936 ja 1938. Kaikkiaan Salo pelasi 14 kauden aikana 148 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 75 maalia. Suomen maajoukkuetta Salo edusti kolmessa maaottelussa vuosina 1937–1941.
Salo pelasi myös jääkiekkoa HJK:ssa, jossa hän voitti muun muassa Suomen mestaruuden 1935.
Sallatunturi (Venäjä)

Vanha Sallatunturi ja Rohmoiva Suomen puolelta nykyisiltä Sallatuntureilta kuvattuna
Sallatunturi (ven. Саллатунтури) on tunturialue Kantalahden piirissä Murmanskin alueen lounaisosassa Venäjällä. Tunturialue sijaitsee Suomen rajan tuntumassa Sallajoen länsipuolella. Sallatunturi on kaksilakinen, joista korkeampi pohjoinen huippu on 636 metriä meren pinnan yläpuolella. Sallatunturi muodostaa länsipuolellaan sijaitsevien Rohmoivan ja Sotitunturin kanssa Sallatunturit (vanhempi muoto Sallantunturit).
Historia

Sallatunturi sisältyi Moskovan rauhassa 1940 Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin. Sallan silloinen kirkonkylä sijaitsi tunturialueen pohjoispuolella. Hiihtomatkailu Sallatunturilla alkoi 1930-luvulla, jolloin matkailijoita houkuteltiin tunturi- ja retkihiihdolla sekä terveysmatkailulla. Kun Suomen Hiihtoliitto havaitsi Sallatunturin sopivaksi tunturihiihto- ja kilpailupaikaksi, siellä pidettiin olympiahiihtäjien leiri talvella 1935 ja Suomen ensimmäiset syöksylasku- ja pujottelumestaruuskisat vuonna 1937. Toiminnassa oli mukana paikallinen urheiluseura Sallan Karhut. Matkailijayhdistyksen Sallan
paikallisosasto ja Rajaseutuyhdistys rakensivat rinteiden tuntumaan kaksi hiihtomajaa, Ylämajan vuonna 1936 ja Alamajan vuonna 1937. Lisäksi kirkonkylällä oli matkustajakoteja, ja majoitusta oli tarjolla myös kylän taloissa. Kirkonkylään suunniteltiin 1930-luvun lopulla myös hotellin rakentamista, mutta hanke kariutui talvisodan syttymiseen. Jatkosodan aikana Sallasta kaavailtiin vielä tärkeää talvimatkailukeskusta, mutta haaveet kariutuivat lopullisesti sotien jälkeisiin alueluovutuksiin.
Aiheesta muualla

Vanha kartta Sallatunturin alueesta
Saksanpihta

| Saksanpihta |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Pihdat Abies
Laji::  alba
Kaksiosainen nimi
 Abies alba  Miller, 1768 
 Saksanpihta on alkuperäinen laji vihreällä alueella ja vieraslaji keltaisella alueella.
Katso myös
   Saksanpihta Wikispeciesissä   Saksanpihta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Saksanpihta (Abies alba, syn. A. pectinata) on ainavihanta, paljassiemeninen havupuu. Lajista on käytetty myös nimityksiä saksanjalokuusi ja saksankuusi.
Ulkonäkö ja koko

Saksanpihta kasvaa alkuperäisellä levinneisyysalueellaan yleensä 30–50 metriä korkeaksi, mutta Suomessa laji jää yleensä 10–15 metrin korkuiseksi. Puun latvus on leveähkön kartiomainen. Runko on väriltään harmaa ja sen kuoressa on pihkarakkuloita. Nuorena rungon kuori on sileä, mutta vanhana matalaan pitkittäisuurteinen. Kuluvan kesän kasvainranka on lyhyt- ja pystykarvainen, talvisilmut ovat ruskeita, pihkattomia, muodoltaan munanmuotoisia. Litteät, kiiltävän tummanvihreät neulaset eli lehdet ovat pituudeltaan 15–30 mm ja leveydeltään 1,5–2,5 mm. Lehdet siirottavat kampamaisesti sivuille ja yläviistoon, ja jättävät haararangan paljaaksi. Lehtien yläpinta on ilmaraoton, alapinnalla on kaksi kapeaa ja harmaata 7–9-jonoista ilmarakojuovaa. Pihkatiehyet ovat lehtien pinnan lähellä.
Saksanpihdan kukinto on käpy. Hedekukat ovat riippuvia, kun taas emikukat ovat pystyjä. Kukat ovat yksineuvoisia, kehättömiä ja pieniä. Suomessa saksanpihta kukkii kesäkuussa. Pysty, pitkänomainen käpy on hyvin lyhytperäinen ja suippo- tai tylppäkärkinen. Kävyn peitinsuomujen kärjet ovat pitkät ja taakäänteiset. Kooltaan käpy on 9–17 × 2–4 cm. Kävyt kypsyvät kukintavuoden syksyllä, jolloin käpysuomut irtoavat, mutta pysty käpyranka jää kiinni haaraan. Siemen on ohutkuorinen ja siivekäs.
Suurin mitattu saksanpihta on ollut 68 metriä korkea, ja halkaisijaltaan 3,8 metriä. Puu kasvoi Saksan Schwarzwaldissa.
Levinneisyys

Saksanpihta on peräisin Etelä- ja Keski-Euroopasta: Pohjois-Espanjasta Keski-Ranskaan, Etelä-Italiaan ja Pohjois-Kreikkaan sekä edelleen Romaniaan, Etelä-Puolaan ja -Saksaan. Erityisesti lajia tavataan ylänkö- ja vuoristoalueilta Pyreneillä, Alpeilla, Apenniineilla, Balkanilla ja Karpaateilla. Suomessa saksanpihta on harvinainen viljelykarkulainen Ahvenanmaalla ja aivan eteläisimmässä Suomessa.
Elinympäristö

Saksanpihta kasvaa tuoreissa, keski- ja runsasravinteisissa metsissä etenkin yhdessä euroopanpyökin (Fagus sylvatica) ja euroopankuusen (Picea abies subsp. abies) kanssa, harvemmin yksinään. Laji viihtyy 140–2 100 metrin korkeudessa, parhaiten alueilla, joilla sataa 1 000–2 500 millimetriä vuodessa.
Käyttö

Saksanpihta on laji, jota käytettiin ensimmäisenä joulukuusena. Nykyään kaukasianpihta (A. nordmanniana) ja metsäkuusi (Picea abies) ja muut lajit ovat suurilta osin syrjäyttäneet saksanpihdan käytön joulukuusena.
Saksanpihdan puuaines on pehmeää, joustavaa ja vaaleaa. Sitä käytetään yleisesti rakennuksien, huonekalujen ja paperin raaka-aineena. Puuaines soveltuu hyvin myös soitinten rakentamiseen ja lahonkestävyytensä ansiosta myös vesirakentamiseen ja kattopäreisiin. Aikaisemmin saksanpihtaa käytettiin erityisesti kaivoskäytävien tukemiseen. Tämä johtui siitä, että saksanpihdan puuaines natisi kovaäänisesti joutuessaan liiallisen paineen alle ja varoitti näin kaivostunnelien romahtamisvaarasta.
Saksanpihta on levinneisyysalueensa ulkopuolella yleinen koristepuu, joskus myös viljelymetsäpuu.. Suomessa saksanpihta menestyy viljeltynä sisämaassa Keski-Suomen korkeuksille, rannikolla Oulun korkeudelle saakka.
Saksanpihdasta tehdään Strassburgin tärpättiä, joka on väritön, kirkas, hyvänhajuinen, kanadapalsamin tapainen palsami, jota kootaan Vogeeseilla.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2018: Saksanpihdan (Abies alba) levinneisyys Suomessa
Metla: Saksanpihta (Abies alba) (Arkistoitu – Internet Archive)
Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Saksanpihta (Abies alba)[vanhentunut linkki]
United States Department of Agriculture (USDA): Abies alba (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Abies alba (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q146992  Wikispecies: Abies alba  BioLib: 2360  CoL: 8K9Y  Ecocrop: 2550  EoL: 1033070  EPPO: ABIAL  EUNIS: 150697  GBIF: 2685484  GRIN: 629  iNaturalist: 136319  IPNI: 261448-1  IRMNG: 11034791  ITIS: 506607  IUCN: 42270  NBN: NHMSYS0000455513  NCBI: 45372  NZOR: 16604080-28c5-4964-883c-36eff9835452  Observation.org: 6325  Open Tree of Life: 887363  PfaF: Abies alba  PFI: 145  PPE: abies-alba  Plant List: kew-2609691  PLANTS: ABAL3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:60468511-2  RHS: 11  Tropicos: 24900049  uBio: 8276318  WFO: wfo-0000510976 
Saksanpihdan oksa
Saksanpihdan käpyjä
Käpy ja siemeniä
Saksanpihta kuvattuna Otto Wilhelm Thomén teoksessa Flora von Deutschland, Österreich und der Schweiz (1885)
Väinö Salo

Väinö Emil Salo (1. syyskuuta 1906 Hausjärvi – 27. lokakuuta 1992 Hyvinkää) oli suomalainen seiväshyppääjä. Hän voitti kaksi Suomen-mestaruutta ja edusti Suomea kahdessa maaottelussa. Seuratasolla hän edusti Salon Vilpasta, Helsingin Kisa-Veikkoja ja Hyvinkään Tahkoa.
Salo voitti seiväshypyssä Suomen-mestaruuden vuosina 1927 ja 1928. Jälkimmäisellä kerralla hän teki Suomen-ennätyksen 381 cm. Hän saavutti SM-hopeaa vuonna 1932 ja SM-pronssia vuonna 1931. Vuoden 1926 SM-kilpailuissa hän sijoittui viidenneksi. Hän kilpaili maaottelussa Ruotsia vastaan vuonna 1927 ja Unkaria vastaan vuonna 1930.
Saksan 7. panssaridivisioona

| 7>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  18. lokakuuta 1939 – 8. toukokuuta 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   maavoimat
Aselajit:  panssari
Lempinimi:  Aavedivisioona (saks. Gespensterdivision)
Sodat ja taistelut:  toinen maailmansota
7. panssaridivisioona (saks. 7. Panzer-Division) oli toisessa maailmansodassa lokakuussa 1939 perustettu Saksan maavoimien panssariyhtymä. Sen edeltäjä oli marraskuussa 1938 perustettu 2. kevyt divisioona, joka osallistui syyskuussa 1939 Puolan offensiiviin. Valtauksen jälkeen se uudelleenorganisoitiin lokakuussa panssaridivisioonaksi. Divisioona osallistui kesällä 1940 Ranskan valtaukseen, jossa se sai lempinimen ”Aavedivisioona”. Vuonna 1941 divisioona siirrettiin itärintamalle, jossa se osallistui operaatio Barbarossaan ja sen jälkeisiin taisteluihin aina sodan päättymiseen saakka, toukokuuhun 1945, lukuun ottamatta Ranskassa vietettyä lepoa. Levon aikana divisioona osallistui Vichyn Ranskan miehitykseen.
Perustaminen

Wehrkreis IX perusti 2. kevyen divisioonan (saks. 2. leichte Division) Gerassa 10. marraskuuta 1938. Divisioonan henkilöstö tuli lähinnä Thüringenista. Perustettaessa divisioonaan kuuluivat 66. panssaripataljoona sekä 6. ja 7. mekanisoitu ratsuväkirykmentti. Lisäksi siihen kuuluivat kaksipataljoonainen 7. tiedustelurykmentti, kaksipatteristoinen 78. kenttätykistörykmentti, 58. pioneeripataljoona ja 42. panssarintorjuntapataljoona. Joukkoyksiköt sijaitsivat useassa eri varuskunnassa, kuten usein oli tapana ennen sotaa perustetuissa yhtymissä. Gerassa olivat divisioonan esikunta, 7. mekanisoidun ratsuväkirykmentin I pataljoona ja panssarintorjuntapataljoona. 6. mekanisoidun ratsuväkirykmentin I pataljoona oli sijoitettu Rudolstadtiin ja 7. rykmentin II pataljoona oli sijoitettu kenttätykistörykmentin kanssa Jenaan. Pioneeripataljoona sijaitsi Riesassa ja tiedustelurykmentin I pataljoona (moottoripyöräpataljoona) Kissengenissä ja sen II pataljoona (panssariautopataljoona) Meiningenissä. Divisioonaan liitettiin viestipataljoona vasta lokakuun 1939 lopulla, ja divisioonan viestikomppania oli Erfurtissa. Divisioonaan oli liitetty ilmavoimien kevyt ilmatorjuntapatteristo.
Historia

Puolan sotaretkeä varten divisioona liitettiin 10. armeijan XV armeijakuntaan. Divisioonan panssaripataljoonan kalustona oli ainoastaan kevyitä PzKw I- ja PzKw II -vaunuja, mutta muuten divisioona oli hyvin varustettu. Se läpäisi armeijakunnan mukana Puolan rajalla olleen puolustuksen ja mursi Wartan alueen joukkojen vastarinnan. Divisioona eteni kohti Varsovaa, kunnes se siirrettiin torjumaan Puolan armeijan vastahyökkäystä. Divisioona osallistui Radomin saarrostukseen, jolloin pääosa Puolan armeijasta tuhottiin. Se eteni tämän jälkeen Bzuran pohjoispuolta, kääntyi sitten itään, eteni Veikselille ja osallistui Varsovan valtaukseen. Varsova antautui 27. syyskuuta. Divisioona pysyi Puolassa aina 1. lokakuuta saakka, jolloin se aloitti paluumarssin Saksaan.
Sodassa saatujen kokemusten perusteella panssarijoukkoja laajennettiin, jolloin divisioona täydennettiin 18. lokakuuta 1939 Gerassa 7. panssaridivisioonaksi. Divisioonaan liitettiin 1. marraskuuta vasta perustettu 25. panssarirykmentin esikunta sekä sen I ja II pataljoona. 66. panssaripataljoona liitettiin panssarirykmentin III pataljoonaksi. Samanaikaisesti 7. tiedustelurykmentin esikunta lakkautettiin ja rykmentin ensimmäisestä pataljoonasta muodostettiin 7. moottoripyöräpataljoona ja toisesta pataljoonasta 7. tiedustelupataljoona. Lisäksi maaliskuussa 1940 6. ja 7. mekanisoitu ratsuväkirykmentti nimettiin kiväärirykmenteiksi, jotka liitettiin vasta perustetun 7. kivääriprikaatin esikunnan alaisuuteen.
Pienistä parannuksista huolimatta divisioona oli edelleen vuonna 1940 heikosti varustettu: siihen kuului 12. huhtikuuta kolme panssaripataljoonaa, vaikka määrävahvuus olisi ollut neljä, eikä kolmannella pataljoonalla ollut ainuttakaan PzKw III -vaunua. Divisioonan kalustona oli 72 PzKw II-, 37 PzKw I- ja 23 PzKw IV -vaunua, joiden lyhyet 75 millimetrin tykit rajoittivat niiden taistelukelpoisuutta. Divisioonan tärkein vaunumalli oli tšekkiläinen Panzerkampfwagen 38(t).
Historia > Ranskan valtaus

Divisioona osallistui Erwin Rommelin komennossa Ranskan valtaukseen, jossa se kärsi Saksan panssariyhtymistä suurimmat tappiot. Sen miehistä 682 kaatui, 1 643 haavoittui ja 285 joutui sotavankeuteen tai katosi. Divisioona menetti 42 panssarivaunua, joista kuusitoista oli saksalaisvalmisteisia. Divisioona saapui illalla 12. kesäkuuta Maasin rannalle Houx’n sululle, joka sijaitsi Dinantista hieman alajuoksun suuntaan. Sen 7. moottoripyöräpataljoona ylitti joen Ranskan 5. moottoroidun divisioonan ja 18. divisioonan väliseen aukkoon. Pataljoona loi sillanpään, jota kyettiin ilmavoimien tukemana laajentamaan seuraavana iltana niin, että pioneerit aloittivat sillan rakentamisen. Pimeän laskeuduttua 16. kesäkuuta divisioona ylitti Belgian ja Ranskan rajan Solre-le-Châteaun lähistöllä ja jatkoi sen jälkeen etenemistä. Divisioona valtasi Avesnesin ylläköllä, ohitti Landreciesin ja saapui aamunkoitteessa Le Cateauun marssittuaan yön aikana 50 kilometriä. Belgian ja Ranskan taisteluissa divisioona tuhosi Ranskan 1. panssaridivisioonan ja otti yli 10 000 sotavankia. Kahden vuorokauden taisteluissa divisioona tuhosi yli 100 ranskalaista panssarivaunua, 30 panssariautoa ja 27 kenttätykkiä ja menetti itse 35 miestä kaatuneina ja 59 haavoittuneina.
Divisioona torjui yhdessä motorisoidun SS-divisioona Totenkopfin kanssa liittoutuneiden vastahyökkäyksen Arrasissa. Divisioona tuhosi Ranskan 31. motorisoidun divisioonan, esti liittoutuneiden vetäytymisen Cherbourgista ja otti yli 30 000 sotavankia lisää. Sotavankien joukossa oli muun muassa viisi amiraalia. Sotaretken aikana divisioona otti kaikkiaan 97 468 sotavankia, ampui alas 52 lentokonetta, tuhosi 15 lentokonetta kentälle ja valtasi tusinan. Divisioonan joukot vangitsivat Ranskan Atlantin-laivaston komentajan sekä suuren osan brittiläisestä 51. ylämaan divisioonasta mukaan lukien sen komentajan sekä 20 muuta kenraalia. Lisäksi yhtymä tuhosi tai valtasi 277 kenttätykkiä, 64 panssarintorjuntatykkiä, 458 panssarivaunua tai panssaroitua ajoneuvoa, 4 000–5 000 kuorma-autoa, 1 500–2 000 henkilöautoa, yli 300 linja-autoa ja muuta kalustoa.
Sotaretken aikana Britannian ja Ranskan joukot antoivat divisioonalle lempinimen ”Aavedivisioona”, jonka saksalaiset ottivat ylpeinä käyttöön kuultuaan sotavankien käyttävän sitä.
Historia > Levossa ja täydennettävänä Ranskassa

Suurten tappioiden vuoksi divisioona siirrettiin toukokuussa 1942 Etelä-Ranskaan lepoon ja täydennettäväksi. Ranskassa panssarirykmentti vastaanotti muun muassa 35 PzKw III Ausf J- ja 30 PzKw IV Ausf G -panssarivaunuja. Divisioonan 7. kivääriprikaatin esikunta lakkautettiin ja kiväärirykmentit muutettiin panssarikrenatöörirykmenteiksi. Marraskuussa divisioona osallistui Vichyn Ranskan miehitykseen marssien Välimeren rannikolle Marseilleen ja Touloniin.
Historia > Paluu itärintamalle

Divisioona lähetettiin takaisin itärintamalle, kun 6. armeija joutui saarroksiin Stalingradissa. Itärintamalla divisioona liitettiin osaksi etelän armeijaryhmää. Divisioona torjui Rostovissa neuvostojoukkojen hyökkäyksen alkuvuodesta 1943. Taistelutoimien alkaessa divisioonalla oli 95 panssarivaunua, joista 20 oli vanhentuneita. Divisioona tuhosi tai valtasi 7. tammikuuta ja 27. helmikuuta välisenä aikana 354 panssarivaunua, 124 kenttätykkiä, 276 panssarintorjuntatykkiä, 70 kranaatinheitintä, 414 kuorma-autoa ja suuren joukon muuta sotamateriaalia. Se menetti samanaikaisesti kaksitoista panssarivaunua.
Myöhemmin divisioona osallistui vetäytymiseen Donin ja Donetsin alueilta taistellen muun muassa Izjumissa ja Harkovassa. Divisioona kärsi vakavia tappioita operaatio Zitadellessä, joka oli saksalaisten viimeinen suuri hyökkäys itärintamalla. Operaation päättyessä divisioonan vahvuus oli laskenut viiteentoista panssarivaunuun ja kolmeen jalkaväkipataljoonaan. Kurskin taistelun jälkeen divisioonasta muodostettiin taisteluosasto (saks. Kampfgruppe), joka taisteli Belgorodissa, Kiovassa ja Žytomyrissä. 7. panssarikrenatöörirykmentin I pataljoona kärsi taippioina vuoden 1943 tammikuun alusta lokakuun loppuun 2 144 miestä eli kolme kertaa normaalivahvuutensa.
Marraskuussa 1943 divisioona kärsi suuria tappioita vetäydyttäessä Kiovasta, minkä jälkeen se taisteli Ternopilissa maaliskuuhun 1944. Divisioonan puolustus murtui neuvostojoukkojen hyökkäyksessä, ja se jäi Korsunin mottiin 1. panssariarmeijan mukana. Divisioona murtautui motista, mutta se kärsi suuria tappioita, menetti muun muassa kaikki Tiikeri-vaununsa. Divisioonan vahvuus oli 21. huhtikuuta 1 872 miestä, yhdeksän tykkiä, yksitoista panssarintorjuntatykkiä ja yhdeksän panssarivaunua, joista yksi oli vallattu T-34. Divisioonasta muodostettu taisteluosasto osallistui keskustan armeijaryhmän mukana Neuvostoliiton vuoden 1944 kesähyökkäyksen torjuntaan Minskissä ja Lidassa.
Divisioona taisteli elokuussa 1944 Liettuassa Raseiniaissa, ja osa sen joukoista jäi 10. lokakuuta Memelissä mottiin. Mottiin jääneet evakuoitiin meritse Pillauhun (nyk. Baltijsk) 22. lokakuuta. Divisioona koottiin Arysin harjoitusalueella Itä-Preussissa, minkä jälkeen divisioona taisteli Elbingissä ja Neuvostoliiton talvioffensiivin 1944–1945 alkaessa Veikselin alueella. Divisioona joutui alkuvuodesta 1945 taistelemaan meri selustassaan Gdynian ja Gdańskin välisellä alueella, jossa se joutui saarroksiin. Saksan laivasto evakuoi henkilöstön Swinemündeen, mutta divisioona menetti kaiken kalustonsa. Siitä huolimatta divisioona osallistui huhtikuussa Berliinin puolustamiseen. Pääosa henkilöstöstä kykeni vetäytymään länsiliittoutuneiden hallussa olevalle alueella, ja divisioona antautui brittijoukoille 3. toukokuuta Schwerinissä.
Komentajat

kenraalimajuri Georg Stumme perustamisesta - uudelleen nimeämiseen
ratsuväenkenraali Georg Stumme 18. lokakuuta 1939 – 5. helmikuuta 1940
marsalkka Erwin Rommel 5. helmikuuta 1940 – 15. helmikuuta 1941
panssarikenraali Hans Freiherr von Funck 15. helmikuuta 1941 – 17. elokuuta 1943
eversti Wolfgang Gläsemer 17.–20. elokuuta 1943
panssarikenraali Hasso von Manteuffel 20. elokuuta 1943 – tammikuu 1944
kenraalimajuri Adelbert Schulz tammikuu – 28. tammikuuta 1943
eversti Wolfgang Gläsemer 28.–30. tammikuuta 1943
panssarikenraali Karl Mauss 30. tammikuuta – 2. toukokuuta 1944
kenraalimajuri Gerhard Schmidhuber 2. toukokuuta – 9. syyskuuta 1944
panssarikenraali Karl Mauss 9. syyskuuta – 31. lokakuuta 1944
kenraalimajuri Hellmuth Mäder 31. lokakuuta – 30. marraskuuta 1944
panssarikenraali Karl Mauss 30. marraskuuta 1944 – 5. tammikuuta 1945
kenraalimajuri Max Lemke 5.–23. tammikuuta 1945
panssarikenraali Karl Mauss 23. tammikuuta – 23. maaliskuuta 1945
eversti Hans Christern 23. maaliskuuta 1945 –
Erwin Rommel pitää käskynjakoa rykmentinkomentajille kesäkuussa 1940.
Hans von Luckin kartta divisioonan etenemisestä Moskovan-Volgan kanavalle.
Sinikka Salminen

Sinikka Salminen (o.s. Riihelä, s. 14. toukokuuta 1954 Helsingin mlk) on entinen suomalainen kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä. Päälajissaan kiekonheitossa hän saavutti neljä suomenmestaruutta. Ennätystuloksensa 60,36 m hän heitti vuonna 1980. Seuratasolla Salminen edusti Kenttäurheilijat-58:a.
Saavutukset

Kiekonheitto
Suomen mestari: 1976, 1977, 1978, 1979
SM-hopea: 1972, 1973, 1974, 1975, 1980
SM-pronssi: 1982
Kuulantyöntö
6. sija Kalevan kisoissa 1978
Tove Salokivi

Tove Salokivi (s. 1997) on suomalainen käsipalloilija. Hän edustaa helsinkiläisseura Dickeniä, jonka pelaajana hän on voittanut Suomen-mestaruuden vuosina 2015–2018 ja 2021. Hän on pelannut Suomen maajoukkueessa 14 ottelua ja tehnyt niissä 21 maalia.
Marja Salmela (juoksija)

Marja Anneli Salmela (o.s. Tennivaara, s. 30. kesäkuuta 1967 Kemi) on suomalainen pikajuoksija. Hän edusti Tornion Pyryä ja häntä valmensivat Aarne Halonen, Ari Liisanantti ja Petteri Jouste.
Salmela kuului Suomen 4 × 100 metrin viestijoukkueeseen viisissä arvokilpailuissa. Splitin EM-kilpailuissa 1990 joukkue hylättiin loppukilpailussa. Tokion MM-kilpailuissa joukkue karsiutui alkuerissä ajalla 43,73 ja Barcelonan olympialaisissa 1992 ajalla 43,60. Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993 Salmela juoksi viestissä ankkuriosuuden Suomen sijoittuessa seitsemänneksi ajalla 43,37. Tulos on voimassa oleva Suomen ennätys edelleen kesäkuussa 2024. Helsingin EM-kilpailuissa 1994 Salmela toi Suomen viestijoukkueen maaliin seitsemäntenä ajalla 43,96.
Salmela edusti Suomea aikuisten maaotteluissa vuosina 1987–1994. Hän sijoittui henkilökohtaisilla matkoilla parhaimmillaan kolmanneksi ulkoratamaaottelun 100 metrillä Helsingissä 1992 ja hallimaaottelun 200 metrillä Tukholmassa samana vuonna. Kalevan kisoissa hän saavutti 100 metrillä pronssia 1990, 1992 ja 1994. 200 metrillä hän sai pronssia 1991, 1992 ja 1993. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän sai vuonna 1992 pronssia sekä 60 että 200 metrillä.
Yleisurheilu-uransa lopetettuaan Marja Salmela on toiminut 2000-luvulla Kemi-Tornio-alueen nuorten yleisurheilijoiden valmentajana. Hänen tyttärensä Elisabet Salmela kilpailee pikajuoksuissa.
Henkilökohtaiset ennätykset > Ulkoradat

| Laji | Tulos | Paikka | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- |
| 100 m | 11,67 | Tuusula | 1994 |
| 200 m | 23,80 | Tuusula | 1994 |
| 400 m | 56,88 | Evry | 1993 |
Henkilökohtaiset ennätykset > Sisäradat

| Laji | Tulos | Paikka | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- |
| 60 m | 7,43 | Jyväskylä | 1994 |
| 200 m | 24,58 | Tukholma | 1992 |
| 400 m | 58,75 | Rovaniemi | 1988 |
Salainen puutarha (antologia)

| Salainen puutarha: intiimi tunnustusteos naisten seksuaalisista kuvitelmista> My Secret Garden: Women's Sexual Fantasies.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Nancy Friday
Kieli:  englanti
Julkaistu:  1973
Suomennos
Suomentaja:  Erkki Manner
Kustantaja:  Weilin + Göös
Sivumäärä:  421
ISBN:  ISBN 951-35-1168-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Salainen puutarha: intiimi tunnustusteos naisten seksuaalisista kuvitelmista on Nancy Fridayn kirjoittama  vuonna 1973 ilmestynyt kokoelma lehti-ilmoituksilla ja haastatteluilla kerättyjä, lyhyiden kertomusten muotoon muokattuja naisten eroottisia fantasioita sekä niitä kommentoivia tekstejä. Kokoelmaan poimitut on Fridayn mukaan valittu yli 400:n kuvitelman joukosta.
Rakenne

Kirjan rakenne koostuu kirjailijanimimerkin "J" kirjoittamasta esipuheesta, seitsemästä luvusta ja psykiatri Martin Shepardin kirjoittamista jälkisanoista. Kuvitelmatekstit on pääosin sijoitettu 16:een teemaan jaoteltuun kolmanteen lukuun "Kuvitelmien talo". "Talon" huoneet edustavat kukin kuvitelmien keskeisiä elementtejä. Luku 6 "Hyväksytty kuvitelma" sisältää haastatteluesimerkin.