stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
La Vieille
Elämä majakalla > Vartijat ja vahdinvaihto

Majakka oli tavallisesti miehitetty kahdella vartijalla, jotka vaihdettiin säännöllisin väliajoin, mutta ei kuitenkaan molempia yhtä aikaa. Muonaa ja muita tarpeita kuljettivat majakalle Finistèren luotsauslaitoksen alukset Blodwen ja Velléda.
La Vieillen majakanvartijoiden vahdinvaihto tapahtui samoin kuin useimpien muidenkin merimajakoiden. Vartijat toimittivat taljan välityksellä täydennysaluksen miehistölle köyden. Kun köysi oli viritetty, siihen kiinnitettiin istuimen virkaa toimittava pallomainen alusta. Vuoronsa aloittava vahti sonnustautui aluksella pelastusliiviin ja istahti hajareisin alustalle. Hänen vinssaamiseensa ylös aluksesta tarvittiin molemmat majakanvartijat. Menetelmä takasi sen, että majakalla oli aina kaksi vartijaa paikalla, mikä oli välttämätöntä niin majakan toiminnan kuin vahdinvaihdon kannalta. Kun vuoronsa aloittava vartija oli päässyt perille, pelastusliivi puettiin vuoronsa päättävälle vartijalle. Tämä vuorostaan istui alustalle, jonka majakanvartijat vinssasivat takaisin alukselle. Viimeiseksi siirrettiin muonat.
Koko toimenpiteen ajan alus viisti kalliota majakan alapuolella. Vahdinvaihto vaati ketteryyttä ja taitoa niin matkustajilta kuin miehistöltä. Toimenpide oli vaarallinen ja joskus jopa mahdoton kovan merenkäynnin takia. Kesällä 1926 majakan viereen rakennettiin nosturitorni helpottamaan vahdinvaihtoa. Majakan automatisoinnin jälkeen 1995 tornin nostomekanismi purettiin, ja tornikin tuhoutui myrskyssä 2008. Nykyisin majakalle laskeudutaan helikopterista.
Automatisointia edeltävän yön majakalla viettivät 14. marraskuuta 1995 Noël Fouquet, Jean Donnart, Michel Rozenn ja Guy Lasbleiz. Donnart ja hänen työparinsa osoittivat mieltään majakan automatisointia vastaan kieltäytymällä vahdinvaihdosta. Niinpä paikalla oli kahden sääntömääräisen sijasta neljä häviävän ammatin edustajaa. Tuosta päivästä alkaen La Vieillen majakka on toiminut kauko-ohjauksella Seinin saarelta käsin.
Automatisoinnin jälkeen

La Vieillen majakka automatisoitiin 14. marraskuuta 1995, mistä lähtien se on toiminut kauko-ohjauksella Seinin saarelta käsin. Ranskan merimajakoista La Vieille automatisoitiin toiseksi viimeisenä ennen Kéréonin majakkaa.
Nosturitorni La Vieillen majakan vieressä tuhoutui rajussa myrskyssä 10. maaliskuuta 2008, eikä sitä ole rakennettu uudelleen. Majakalle täytyi kuitenkin päästä rantautumaan, joten Brestin majakkakomitea ryhtyi parannustöihin. Majakalle rakennettiin tasanteita, portaikkoja ja askelmia sekä purettava nostolaite.
Ranskassa toimiva kansallinen majakkaseura Société nationale pour le patrimoine des phares et balises ja majakkayhdistys Phares du Ponant ovat toistuvasti huomauttaneet La Vieillen majakan rapistumisesta, joka alkoi edetä vähittäin sen jälkeen kun majakka automatisoitiin.Näyttelijä Jean Rochefort on La Vieillen majakan suojelija.
Elokuvia aiheesta

Gardiens de Phare (Majakanvartijat) - Jean Gremillon 1929
Les Gardiens du Feu (Liekinvartijat) - Jean-Yves Le Moine ja Thierry Marchandier 1992. Elokuva kertoo kahdesta La Vieillen majakanvartijasta aikana, jolloin lyhty vielä toimi petrolilla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen majakkaseura
Majakkamestarit ry (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Phare de la Vieille
Seinin saari ja sitä ympäröivää karikkoa sekä majakoiden sijainnit.
Majakan valolaite, Fresnel-linssi
Vastavalmistunut La Vieillen majakka.
Käännös suomeksi
Louis Jauffret

| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten alppihiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten alppihiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten alppihiihto.MM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Miesten alppihiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Portillo 1966 | pujottelu |  |
Louis Jauffret (s. 21. helmikuuta 1943) on ranskalainen alppihiihtäjä.
Jauffret voitti pronssia pujottelussa Portillon MM-kilpailuissa 1966.
Jauffret sijoittui maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan toiseksi Madonna di Campiglion pujottelussa helmikuussa 1967. Kauden 1967 kokonaispisteissä Jauffret sijoittui kymmenenneksi ja pujottelucupissa neljänneksi.
Posavinanajokoira

| Posavinanajokoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Kroatia
Alkuperäinen käyttö:  metsästyskoira
Nykyinen käyttö:  metsästyskoira
Muita nimityksiä:  posavski gonič, posawski gonici, Posavatz Hound, chien courant de la vallée de la Save, Savetalbracke, Posavatz-Bracke, sabueso del valle de Save, posavia hagijas, posavazinkoira
FCI-luokitus:  ryhmä 6 Ajavat ja jäljestävät koirat alaryhmä 1.2 Keskikokoiset ajavat koirat #154
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  46–58 cm
Väritys:  kaikki punertavan vehnänvärin sävyt ja valkoiset merkit
Posavinanajokoira (kroatiaksi posavski gonič) on Kroatiasta kotoisin oleva koirarotu. Posavinanajokoiran nimi on johdettu sen kotiseudusta, joka on leveä Savan jokilaakso eli Posavinan laakso Zagrebin kaakkoispuolella. Rotu kuuluu FCI:n roturyhmään 6.
Ulkonäkö

Melko vankkarakenteinen koirarotu, mutta ei normaalia vankempi koira. Selkä on pitkä. Pää on kapea ja noin 20–24 cm pitkä. Silmät ovat suuret ja väriltään tummat. Silmistä tulisi korostua lempeä ilme. Korvat ovat ohuet ja riippuvat. Karva on pinnanmyötäistä, pituudeltaan noin 2–3 cm pitkää. Posavinanajokoiran väreiksi sallitaan kaikki punertavan vehnänvärin sävyt. Valkoinen merkki voi olla esimerkiksi päässä, kaulassa, vatsan alla ja hännänpäässä. Valkoista väriä ei saa olla yli kolmasosaa kokonaisvärityksestä.
Luonne

Posavinanajokoira on erittäin kestävä ja hyvä metsästäjä, erityisesti se on jäniksen ja ketun metsästäjä. Rotu on myös hyvä jäljestäjä. Luonteeltaan se on hyvin vilkas ja oppivainen. Posavinanajokoira on myös todella hyväluonteinen ja kiintyy helposti omistajaansa.
Historia

Posavinanajokoira on ikivanha rotu. Sen olemassaolosta on todisteita 1400-luvulta. Rotu oli hyvin arvossa pidetty niin Kroatissa kuin lähialueillakin. Ensimmäisen kerran posavinanajokoira nähtiin näyttelyssä vuonna 1924.
Posavinanajokoirauros.
Posavinanajokoiranarttu.
Pius VII

| Pius VII |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Giorgio Barnaba Luigi Chiaramonti
Syntynyt: 14. elokuuta 1742 Cesena, Kirkkovaltio (nykyään Italia)
Kuollut: 20. elokuuta 1823 (81 vuotta) Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  14. maaliskuuta 1800
Paavius päättyi:  20. elokuuta 1823
Edeltäjä:  Pius VI
Seuraaja:  Leo XII
 Nimikirjoitus
Pius VII, alkuperäinen nimi Barnaba Niccolò Maria Luigi Chiaramonti, (14. elokuuta 1742 Cesena – 20. elokuuta 1823) toimi Rooman piispana ja katolisen kirkon johtajana eli paavina 14. maaliskuuta 1800 alkaen kuolemaansa saakka.
Pius VII oli Vatikaanin Annuario Pontificio -vuosikirjassa julkaistun epävirallisen, epäluotettavan ja perimätietoon perustuvan paaviluettelon mukaan 251. paavi. Hänen paavikautensa eli pontifikaattinsa tärkeimmät tapahtumat liittyivät katolisen kirkon ja Napoléon Bonaparten johtaman Ranskan välisiin kiistoihin.
Pius VII:n tekoihin kuuluu muun muassa Kirkkovaltion neuvotteleminen Napoleonilta, sen uudelleen menettäminen ja takaisin saaminen Wienin kongressissa. Lisäksi Pius VII:n aikana Rooma vakiintui katolisen maailman valtakeskukseksi ja sen piispasta eli paavista tuli Wienin kongressin jälkeen Euroopan viimeinen jäljellä oleva ruhtinaspiispa. Pius VII myös perusti uudelleen jesuiittajärjestön.
Lapsuus ja nuoruus

Chiaramonti syntyi italialaiseen aatelissukuun. Hän opiskeli Ravennassa ennen liittymistään benediktiineihin vuonna 1756. Chiaramonti toimi opettajana sääntökunnassa, kunnes hänen urakehityksensä katolisen kirkon piirissä lähti vauhtiin hänen vanhan perheystävänsä Giovanni Braschin tultua valituksi paaviksi. Otettuaan nimekseen Pius VI Braschi nimitti Chiaramontin ensin San Calliston luostarin apotiksi vuonna 1776. Kardinaalin arvonimen Chiaramonti sai vuonna 1785.
Valinta paaviksi

1. joulukuuta 1799 kardinaalit eivät kokoontuneet normaaliin tapaan Sikstuksen kappelissa Roomassa vaan Itävallan hallitsemalla alueella sijaitsevassa benediktiiniluostarissa. Edellinen paavi Pius VI oli ennen marttyyrikuolemaansa vankeudessa antanut vanhimmalle kardinaalille määräyksen järjestää seuraava konklaavi turvallisessa paikassa.
Chiaramonti valittiin paaviksi 21. maaliskuuta 1800. Hänen edeltäjänsä Pius VI:n kuoltua edellisen vuoden elokuussa uuden paavin valinnut konklaavi kokoontui jo 30. marraskuuta 1799. Konklaavilla oli kolme pääehdokasta, ja Chiaramonti tuli valituksi usean kuukauden pattitilanteen jälkeen kompromissina. Hän oli paaviksi noustessaan suhteellisen nuori eli 58-vuotias, mutta kuulunut jo vuosikymmeniä benediktiineihin, opettanut teologiaa professorina ja hänet tunnettiin lempeänä, kärsivällisenä ja sitkeänä mutta myös päättämättömänä ja epäröivänä.
Kirkkovaltio ja Eurooppa Pius VII:n noustessa paaviksi

Pius VII:n noustessa paaviksi Napoleonin sodat eivät olleet vielä alkaneet Euroopassa, mutta Napoléon Bonaparte oli jo Ranskan ensimmäinen konsuli. Samalla Napoléon oli liittänyt Kirkkovaltion osaksi Ranskan vasallivaltiota Cisalppista tasavaltaa, eikä Pius VII siis paaviksi noustessaan johtanut edeltäjiensä tavoin maallista valtiota.
Pius VII:n noustessa paavinistuimelle vallitsi paavin ja Ranskan välillä riita. Riidan juuret piilivät Ranskan suuressa vallankumouksessa, jossa valtaan oli noussut kansalliskokous. Vallankumouksen jälkeinen Ranska oli ollut pahoissa talousvaikeuksissa, jotka oli ratkaistu kansallistamalla kirkon omaisuus. Myöhemmin kansalliskokous oli myös lakkauttanut maan luostarit ja tehnyt kirkon piispoista ja papeista virallisesti ranskalaisia virkamiehiä. Kun kansalliskokous oli vaatinut pappeja ja piispoja vannomaan uskollisuutta Ranskan uudelle perustuslaille ja kirkkojärjestykselle, noin puolet papeista oli kieltäytynyt.
Silloinen paavi Pius VI oli tuominnut kaikki uskollisuutta perustuslaille vannoneet papit ja samalla kansalliskokouksen julistuksen ihmisoikeuksista, mikä oli johtanut siihen, että Ranskan vallankumoushallitus oli katkaissut diplomaattisuhteensa Kirkkovaltioon ja myös miehittänyt Avignonin sotilaallisesti. Ranskan ryhtyessä sotaan muita Euroopan maita vastaan, paavi oli asettunut tukemaan Ranskan vastaista liittoumaa. Ranskan joukot olivat kuitenkin edenneet Italiassa Napoleonin johdolla, ja 15. helmikuuta 1798 Kirkkovaltiolle kuuluva Rooma oli julistettu tasavallaksi. Paavi Pius VI oli vangittu ja kuljetettu pois Roomasta, ja hän oli kuollut vangittuna marttyyrina 1799.
Paavina vuodet 1800–1823 > Riita Napoléonin kanssa

Jonkin aikaa Napoleonin ja paavin välillä vallitsi sopu, mutta pian välit jälleen viilenivät. Kun Napoleon vaati paavia sulkemaan Kirkkovaltion satamat brittiläisiltä aluksilta, paavi kieltäytyi vedoten asemaansa puolueettomana rauhan puolustajana. Ranskan joukot tunkeutuivat jälleen Roomaan ja paavin lippu vaihdettiin trikoloriin. Vatikaani oli nyt liitetty osaksi Napoleonin imperiumia. Paavi taas julisti "Pietarin perinnön ryöstäjät" kirkonkiroukseen eli pannaan, muttei kuitenkaan maininnut Napoleonia nimeltä. Paavi vangittiin ja kuljetettiin Genovan länsipuolella sijaitsevaan Savonaan, missä häntä pidettiin kolme vuotta kotiarestissa.
Napoleon eristi Pius VII:n Savonassa tämän neuvonantajista, sillä kardinaalit oli pakotettu Pariisiin. Kolmen vuoden kotiarestinsa aikana Pius VII eli benediktiinimunkin elämää, johon kuului muun muassa rukoileminen, lukeminen, omien vaatteidensa peseminen ja muutenkin hiljaisen elämän viettäminen. Napoleonin vankina ollessaan Pius VII eli aivan erilaista elämää kuin Roomassa, ilman kardinaaleja ja muita neuvonantajiaan sekä palvelijoitaan. Samalla hän kieltäytyi vahvistamasta Napoleonin piispannimityksiä, minkä vuoksi kesällä 1810 peräti 27 piispanistuinta oli tyhjänä.
Napoleon ei saanut paavia taipumaan tahtoonsa, joten hän salakuljetti tämän Pariisiin 1812. Paavia pidettiin vankina Fontainebleaun linnassa, eikä hän saanut kuulla uutisia Ranskan ja muun Euroopan tapahtumista. Napoleon itse kävi parhaillaan sotaa Venäjällä. Napoleon palasi Ranskaan 1813 ja pakotti sairaan paavin siirtämään kaiken maallisen valtansa rippeetkin itselleen. Samalla paavi joutui sitoutumaan jättämään Rooman ja muuttamaan Pariisiin. Paavi tuli nopeasti katumapäälle ja peruutti allekirjoituksensa, mutta Napoleon ei paljastanut sitä ja piti paavia yhä vankinaan Fontainebleaun linnassa.
Paavina vuodet 1800–1823 > Wienin kongressi

Napoleonin kärsittyä tappion liittoutuneille paavi pääsi palaamaan Roomaan 24. toukokuuta 1814. Wienin kongressin kokoontuessa järjestämään sekasortoista Eurooppaa Napoleonin jäljiltä paavilla oli nyt puolellaan aikakauden mukanaan tuoma muuttunut ilmapiiri. Kirkkoa vastustaneiden valistusfilosofien valistusaatteita pidettiin syynä vallankumoukseen ja sekasortoiseen kaaokseen Euroopassa. 1800-luvun alun uudet aatesuuntaukset, kuten romantiikka, pitivät arvossa useita valistusaatteen halveksimia asioita kuten uskoa, historiaa, perinteitä ja arvovaltaa, mikä hyödytti juuri näitä ominaisuuksia edustavaa kirkkoa.
Paavin onnistui Wienin kongressissa palauttaa Kirkkovaltiolle sille ennen kuuluneet alueet Avignonia lukuun ottamatta. Kirkkovaltion palauttaminen paaville sopi hyvin sekä Britannian että kukistetun Ranskan suunnitelmiin, sillä vahva Kirkkovaltio Apenniinien niemimaalla tasapainotti Itävallan ja muiden alueen valtioiden keskinäistä voimatasapainoa.
Wienin kongressin päätöksistä myös päätös olla perustamatta Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa uudelleen vaikutti paavin asemaan. Saksan alueen hengellisten ruhtinaskuntien lakkauttamisen takia niin sanotut ruhtinaspiispat menettivät valtaansa, ja jäljelle jäi vain yksi ruhtinaspiispa koko Euroopassa; Rooman piispa eli paavi. Paavin maallinen valta lisääntyi, koska ruhtinaspiispojen ruhtinaskuntien lakkauttaminen teki Roomasta yhä selvemmin katolisen maailman valtakeskuksen.
Paavi myös solmi konkordaatin uudelleen, tällä kertaa Ranskan kuninkaan Ludvig XVIII:n kanssa. Paavi Pius VII kuoli 20. elokuuta 1823.
Pius VII:n perintö paavinistuimelle

Pius VII:n noustessa paaviksi vuonna 1800 puhuttiin jo koko paavillisen instituution lopusta. Pius VII kuitenkin pystyi arvostetuilla luonteenpiirteillään hurskaudella, lempeydellä ja rohkeudella palauttamaan paavinistuimen pahoin kärsineen kunnioituksen ja pitämään paavinistuimen pystyssä uuden ajan pyörteissä.
Pius VII:n Wienin kongressissa hankkiman paavillisen vallan lisääntyminen synnytti ultramontanismina tunnetun liikkeen, jonka mukaan ylin hengellinen valta katolista kirkkoa ja uskontoa koskeviin kysymyksiin vastaamiseksi löytyi Ranskasta katsoen ultra montes eli vuorten toiselta puolelta, mikä tarkoitti paavin hallitsemaa Roomaa. Paavi olikin nyt selvästi sekä hengellinen että myös maallinen hallitsija.
Pius VII:n aikana Roomasta tuli yhä selvemmin koko katolisen maailman valtakeskus. Samalla paavius sai lisääntyneen ratkaisuvaltansa ja hengellisen valtansa tuella vastattavakseen valistusaatteiden herättämiä kysymyksiä demokratiasta, omantunnonvapaudesta ja tasavallasta. Varsinkin nämä kysymykset leimasivat suuresti 1800-luvun paaviuden ongelmia modernisoituvan maailman kanssa.
Lisäksi Pius VII:n paavinkaudella alkoi nousta esille ongelmia Kirkkovaltion kanssa. Paavi pyrki uudistamaan Kirkkovaltion hallintoa säilyttämällä joitain ranskalaishallinnon tuomia uudistuksia, mutta yritys sopeuttaa uudenaikaisia hallintotapoja vanhanaikaiseen pappishallintoon ei tuottanut toivottuja tuloksia eikä tyydyttänyt edes Kirkkovaltion uudistusmielisiä piirejä saati sitten konservatiiveja. Pius VII:n kaudella vanhanaikainen ja pappishallinnolla johdettu Kirkkovaltio alkoi jo osoittautua paavinistuimelle rasitteeksi.
Wienin kongressin jälkeen Euroopan hallitsijat solmivat niin sanotun Pyhän allianssin ja lupasivat hallita alamaisiaan isällisesti ja kristinusko mielessään. Tämä tiesi valtion ja kirkon läheistä liittoa, ja pian papit kehottivatkin kansalaisia kuuliaisuuteen laillista esivaltaa kohtaan sekä samalla antoivat siunauksensa sananvapauden ja muutenkin demokratian rajoittamiselle. Kirkkovaltio ei liittynyt tähän Pyhään allianssiin, vaikkakin sen politiikassa kirkko ja valtio olivat erottamattomat. Kirkkovaltiosta oli kuitenkin alkanut muodostua taakka paaveille, sillä heitä ei enää kunnioitettu suurina hengellisinä johtajina vaan ruhtinaspiispoina, joissa yhdistyivät kuninkuus ja piispuus.
Pius VII:n jälkeinen Kirkkovaltio oli ulkopoliittiselta vallaltaan mitätön ja Euroopan takapajuisimpana maana Turkin jälkeen pidetty valtio, joka pysyi pystyssä enää ainoastaan muiden valtioiden antaman sotilaallisen tuen turvin. Pius VII:n jälkeen kardinaalit valitsivat 1800-luvun alkupuoliskon ajan paaveiksi syvästi hurskaita miehiä diplomaattisen Pius VII:n pontifikaatin vastapainoksi, mikä aiheutti yhä suurempaa taantumusta Kirkkovaltion sisällä. Pius VII:n pontifikaatin jälkeen paavius joutuikin kohtaamaan modernisoituvan maailman kanssa yhteentörmäyksen, joka kesti yli sata vuotta ja jonka aikana paavius kehittyi maallisesta ruhtinaspiispallisesta instituutiosta hengelliseksi vaikuttajaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pius VII Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Pius VI | Paavi | Seuraaja: Leo XII |
Paavi Pius VII:n vaakuna
Apenniinien niemimaa ennen Napoleonin sotia. Kuvassa Kirkkovaltio on merkitty keltaisella.
Jacques-Louis David: Osa Napoleonin kruunajais maalausta: kuvassa paavi Pius VII:stä (edessä) ja kardinaali Giovanni Battista Caprarasta.
Pius VII. Kuvassa paavi on pukeutuneena erilaisiin paavin maallisiin vallanmerkkeihin, mutta paavin ja Napoleonin välisen kiistan aikana Pius VII menetti lähes kaiken maallisen valtansa ja joutui elämään vankeudessa yksinkertaista elämää.
Thomas Lawrence: Paavi Pius VII, 1819. Pius VII istuu jälleen paavillisella valtaistuimellaan saatuaan Kirkkovaltion takaisin ja on taas maallinen johtaja, kirkkoruhtinas.
Pius VII:n hauta
Louis Vierne

| Louis Vierne |
| --- | --- |
 Vierne 1910
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. lokakuuta 1870 Poitiers, Ranska
Kuollut: 2. kesäkuuta 1937 (66 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  säveltäjä urkuri
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Juhlamessu (Messe Solennelle) 6 urkusinfoniaa
Tyyli:  1900-luvun taidemusiikki
Louis Victor Jules Vierne (8. lokakuuta 1870 Poitiers, Ranska – 2. kesäkuuta 1937 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä ja urkuri. Hän toimi Pariisin Notre-Damen pääurkurin (Organiste titulaire du grand-orgue) elinikäisessä virassa 21. toukokuuta 1900 alkaen.
Elämästä

Louis Vierne syntyi Poitiers'ssa lähes sokeana (johtuen synnynnäisestä harmaakaihista cataracta congenita). Perhe muutti aluksi Pariisiin, sitten Lilleen ja takaisin Pariisin. Vierne sai kuusivuotiaana tehdyn leikkauksen jälkeen rajoitetun näkökyvyn ja saattoi alkaa opiskella musiikkia. Hän oli aluksi César Franckin yksityisoppilaana ja tämän kuoltua Pariisin konservatoriossa Charles-Marie Widorin urkuluokalla. Hän pääsi pian Widorin apulaiseksi Pariisin Saint-Sulpice-kirkkoon. Siellä sijaitsivat Ranskan suurimmat, Aristide Cavaillé-Collin uudelleen rakentamat urut. Viernen vastoinkäymisten täyttämän elämän suurin voitto oli valinta Pariisin Notre-Damen katedraalin pääurkuriksi.
Vierne asui levottomat vuodet 1915–1920 Sveitsissä. Hän konsertoi vuosina 1924–1925 kahteen otteeseen Englannissa, missä kantaesitti viidennen urkusinfoniansa Lontoon Westminster Abbeyssa, ja vuonna 1927 hän teki neljän kuukauden kiertueen Yhdysvaltoihin ja Kanadaan.
Vuonna 1898 solmittu avioliitto Arlette Taskinin kanssa kesti vain vajaat kymmenen vuotta. Avioeron jälkeen Viernellä oli kumppanina laulaja Jeanne Montjovet ja Sveitsin ajan jälkeen nuori laulaja Madeleine Richepin. Avioliitosta syntynyt nuorempi poika André kuoli kymmenvuotiaana ja vanhempi poika Jacques kaatui rintamalla vain 17-vuotiaana. Myös hänen Pariisin Notre-Dame-des-Champs-kirkon urkurina toiminut veljensä René Vierne kaatui rintamalla. Toinen veli Édouard kuoli vuonna 1926.
Viernen omien sanojen mukaan Notre-Damen maagiset urut olivat ainoa inspiraation lähde hänen loppuelämänsä aikana. Hän oli lähes sokea, sillä synnynnäisen kaihin lisäksi silmissä oli glaukooma. Myös sydän oireili, mikä aiheutti ennenaikaisen kuoleman. Kuolemakin oli dramaattinen. Kesäkuun 2. päivän konsertin viimeisenä numerona oli Stèle pour un enfant défunt (Lapsen hautakivi) teoksesta Triptyque, ja säveltäjä ryhtyi vielä rekisteröimään urkuja tavanmukaista improvisaatiota varten, kun hän lyyhistyi urkujen koskettimille.
Tuotannosta

Viernen tuotanto on pääasiassa urkumusiikkia. 60 opuksesta vain 17 on jotakin muuta. Merkittävimmät urkuteokset ovat myös kuoron sisältävän Juhlamessun (Messe Solennelle) ohella kuusi urkusinfoniaa. Ensimmäinen sinfonia on Notre Damea edeltävältä ajalta ja saanut vaikutteita Widorilta. Se on kuusiosainen, kun muut ovat viisiosaisia. Toinen sinfonia on saanut vaikutteita César Franckin koraaleista. Kolmas sinfonia on intensiivisin, ja sitä esitetään eniten. Neljäs sinfonia on melankolinen, ja Vierne sävelsi sen elämänsä vaikeimpien vuosien aikana. Viides sinfonia ei käsittele musiikillista materiaalia sinfonisesti vaan pikemminkin Wagnerin johtoaiheiden tapaan.
Tuotannosta > Messuja vai sinfonioita

Varsin vaihtelevaa ja arvoituksellista musiikkia sisältyy 24 Fantasiakappaleesen (Pièces de Fantaisie), jotka on jaettu neljäksi sarjaksi. Joka sarjan rakenne on sama kuin messun: Entrée - Introït - Offertoire - Élévation - Communion - Sortie. Toisaalta kukin sarja voisi olla pieni urkusinfonia. Säveltäjän ajatus lienee ollut, että harjoitellessaan näitä kappaleita tulevat urkurit saisivat samalla tuntuman messuun.
Kappaleista tunnetuin on kolmannen sarjan päättävä Westminsterin kellot (Carillon de Westminster), jossa Lontoon Big Benin teemaa on muunnettu melodisemmaksi. Notre Damen katedraalin demonisiin veistoksiin liittyy läheisesti neljännen sarjan Syöksykouruja ja epäsikiöitä (Gargouilles et Chimères). Toisen sarjan Virvatulia (Feux follets), kolmannen Aaveita (Fantômes) sekä neljännen Merenneitoja (Naïades) ovat liukuneet kauaksi perinteistä urkumusiikista.
Urkuharmonillakin soitettavaksi sopivat vaatimattomammat 24 vapaan tyylin kappaletta. Näihin sisältyy urkuriveljelle René Viernelle omistettu viehättävä Carillon (de Longpont). Longpont on kunta Aisnen departementissa Villers-Cotterêts'n ja Soissonsin välillä, ja vieraillessaan siellä Vierne ihastui siellä olleen kappelin kellojen sointiin. Hän ei myöhemmin enää tunnistanut sitä, koska yksi kelloista oli vaihdettu.