stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elematic
Historia > 1988–1995 Elematic Engineering Oy

Partekin yksiköt eriytettiin virallisesti, kun vuonna 1988 perustettiin Elematic Engineering Oy ja vuonna 1989 Toijala Works Oy.
Vuonna 1990 Elematic Engineering Oy kertoi toimittavansa 30 miljoonan markan arvoisen tuotantolinjan Neuvostoliittoon. Pietarissa sijaitsevan metalliyritys Isoran tehtaaseen toimitettiin tuotantolinjat, joilla valmistettiin betonielementtejä asuntotuotantoon. Elematicin liikevaihto oli tuolloin noin 150 miljoonaa markkaa, ja sillä oli toimipaikat Toijalan lisäksi myös Niddassa Saksassa ja Vancouverissa Kanadassa. Yrityksen osuus ontelolaattateknologiassa oli yli puolet maailmanmarkkinoista.
Vuonna 1992 suomalaisen rakennusmateriaaliteollisuuden muuttuessa alan johtavat toimijat Partek ja Lohja Parma Engineering yhdistivät betonielementtien tuotantolaitoksensa. Partek Concrete Engineering syntyi alkuvuonna 1993.
Historia > 1996–2002 PCE Engineering Oy

Vuonna 1996 Partek Concrete Engineering osti saksalaisen Roth Machinenbau GmbH:n liiketoiminnan, jonka mukana saatiin myös erityisesti liukuvalukoneista tuttu Roth-tuotemerkki. Partek Concrete Engineeringistä tuli PCE Engineering Oy Ab (PCE).
Vuonna 1998 perustettiin Yhdysvaltain tytäryhtiö, PCE Elematic, Inc, ja seuraavana vuonna suomalainen muotteja ja valupetejä valmistava Rimera Oy lisättiin osaksi PCE:tä.
Elematic osti Acotec Ltd:n liiketoiminnan vuonna 2001. Kaupan myötä Acotec-teknologiasta tuli osa Elematicin tuotevalikoimaa.
Historia > 2003–2006 Elematic Oy Ab

Vuonna 2003 PCE otti takaisin vanhan Elematic-nimen yhtenäistääkseen toimintojaan, jolloin yhtiön nimeksi tuli Elematic Oy Ab. Yhtiön liikevaihto oli 35 miljoonaa euroa, mistä viennin osuus oli 90 prosenttia.
Vuonna 2004 Elematic osti saksalaisen Roteco GmbH:n. Roteco oli yksi maailman johtavista ontelolaattojen liukuvalukonevalmistajista, sen liikevaihto oli noin 2 miljoonaa euroa vuodessa ja sillä oli 15 työntekijää. Elematic taas oli osa Consolis-konsernia, joka oli maailman johtava betonielementtien valmistukseen tarvittavien koneiden, laitteiden, tuotantolinjojen sekä kokonaisten tehtaiden toimittaja. Yhtiöllä oli 150 työntekijää Suomessa, Saksassa ja USA:ssa. Elematic alkoi julkaista englanninkielistä asiakaslehteä Concrete Issues.
Vuonna 2006 Partek myi Elematicin pääomasijoittajille. Sentica Partners ja joukko muita sijoittajia osti Elematicin elokuussa 2006 Consolikselta. Myöhemmin samana vuonna yhtiö osti suomalaisen ontelolaattakoneita valmistavan X-Tec Oy:n. Vuonna 2006 kaksi kolmannesta Elematicin liikevaihdosta tuli Arabiemiraateista, Saudi-Arabiasta, Qatarista, Venäjältä, Ukrainasta ja Kazakstanista.
Historia > 2007–2014 Elematic Group

Vuonna 2007 sijoitusryhmä myi Elematic Groupin yksityiselle brittiläiselle Pamplona Capital Managementille. Elematicin johtoryhmä säilytti osuutensa yrityksen omistuksesta.
Vuonna 2012 yrityksen pääomistaja oli brittiläinen Pamplona Capital Management. Elematic sai tilauksen maailman suurimman elementtitehtaan toimittamisesta Irakiin ja se rekrytoi 50 uutta työntekijää. Se toimitti myös laitteiston SBS Betonin Mikkeliin perustamalle uudelle seinäelementtitehtaalle.
Vuonna 2013 Elematic kertoi toimittavansa Minskiin, Valko-Venäjälle, kokonaisen betonielementtitehtaan: koneistot ja teknologia talonrakentamiseen tarvittavien elementtien valmistamiseen. Tilauksen arvo oli noin 9 miljoonaa euroa. Yrityksen tuotannosta 95 prosenttia meni vientiin ja vaikka talouden taantuma oli hiljentänyt investointeja länsimaissa, kehittyvillä markkinoilla Elematicin ratkaisuille oli kysyntää.
Vuonna 2014 Elematic avasi uudet tuotantotilat Suomessa ja Intiassa. Akaaseen Elematicin pääkonttorin läheisyyteen avatut tilat kasvattivat yrityksen tuotantokapasiteettia 40 prosentilla. Intian Alwariin avatussa uudessa tuotantotilassa keskitytään valumuottien tuotantoon.
Historia > 2015– Elematic Oyj

Vuonna 2015 Elematic Oy Ab vaihtoi yritysmuotonsa julkiseksi osakeyhtiöksi Elematic Oyj. Muutos liittyy joukkovelkakirjalainan liikkeellepanoon.
Alkuvuoteen 2019 mennessä valtaosa brittiläisen pääomasijoittaja Pamplona Capitalin osakkeista oli siirtynyt Sammolle ja kansainväliselle Robus-rahastolle.
Organisaatio

Elematicin pääkonttori sijaitsee Akaassa, ja sillä on kolme tuotantoyksikköä. Yhtiöllä on kokoonpanotehdas Akaan Toijalassa ja konepajat Riihimäellä, Intian Alwarissa sekä Kiinan Changzhoussa. Yhtiön toimitusjohtajana toimi 1.9.2023 saakka Mats Jungar, joka johti yhtiötä 12 vuoden ajan.
Ulkomailla sillä on tytäryhtiöt:
Elematic GmbH Saksassa,
Elematic Inc. Yhdysvalloissa,
Elematic India Intiassa,
yhteisyritys Elematic Teeyer Construction Technology (Jiangsu) Co. Ltd Kiinassa.
Sillä on myös asiakaspalvelupiste Dubaissa, Suomessa ja Yhdysvalloissa sekä agentteja ja jälleenmyyjiä yli 20 maassa.
Tuotteet

Elematic suunnittelee, valmistaa ja toimittaa kokonaisia elementtitehtaita, yksittäisiä koneita ja laitteita sekä ohjelmistoja. Se tarjoaa myös koulutusta ja ylläpitää elementtiteknologian asiasanastoa.
Elematicin teknologioilla valmistettavia betonielementtejä ovat muun muassa ontelolaatta, julkisivu- ja väliseinäelementti, pilari, palkki, Acotec-seinäelementti, betonipaalu ja TT-laatta.
Elematicin myymiä pääteknologioita tai koneita ovat ontelolaattakoneet, liukuvalukoneet, kiertomuottilinjat, patterimuotit, tasomuotit, betoniasemat ja betonin kuljetusjärjestelmät. Lisäksi yhtiön valikoimiin kuuluu betonielementtituotantoon liittyviä oheislaitteita sekä Plant Control -tuotannonohjausjärjestelmä ja muotitusjärjestelmä FaMe (engl. fastening method).
Aiheesta muualla

Yrityksen verkkosivut (englanniksi)
Tampereen insinöörit ry: Elematic kehittää betonielementtien tuotantoteknologiaa
Oulun Villatehdas

| Oulun Villatehdas Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1918
Toimitusjohtaja:  Walde Hyry, tj. 1924-1963
Kotipaikka:  Oulu, Suomi
Toimiala:  tekstiilituotteet
Tuotteet:  sarkaa, paksua puserokangasta ja peitehuopaa
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oulun Villatehdas Oy (Uleåborgs Yllefabrik Ab ) oli suomalainen tekstiiliteollisuusyritys, joka toimi Oulun Pikisaaressa. Yhtiö harjoitti villatuotteiden tehdasvalmistusta ja kauppaa.
Oulun Villatehtaan rakennuksia Oulun Pikisaaressa talvella 2006.
Värjärimestari Otto Lindgren (myöhemmin Karhi) perusti 1877 Oulun Pikisaareen kankaiden värjäämön ja kehräämön. Vuonna 1915 Otto Lindgren muutti veljensä Iivarin kanssa yrityksen osakeyhtiöksi Otto Lindgren Oy. Vuonna 1918 omistajaksi tuli Walde Hyry, ja tehtaan nimi muuttui Oulun Villatehdas Oy:ksi. Alueelle valmistui vuonna 1925 kangaskutomo ja 1937 kehräämörakennuksen laajennus. Vuonna 1932 laajensi toimintaansa kaupungin keskusta-alueelle ostamalla tontin Aleksanterinkadun ja Pakkahuoneenkadun kulmasta, jossa toimi yrityksen villakudinosasto ja myymälä. Tärkeä myyntiartikkeli oli tällöin sarkakangas. Talvisodan aikaan tehdas vaatetti Pohjois-Suomen suomalaisia sotajoukkoja.
Sotien jälkeinen aika 1940-luvun lopulla oli tehtaalla kiireistä aikaa. Tehdas valmisti tällöin pääasiassa sarkaa, paksua puserokangasta ja peitehuopaa. Työntekijämäärä oli suurimmillaan lähes 500. Tehdas oli silloin Oulun suurimpia työllistäjiä. Tehtaan käyttämä raaka-aine
paikallinen lampaanvilla oli merkittävä tulonlähde Pohjois-Pohjanmaan lampaankasvattajille. Vuonna 1958 villateollisuutta kohtasi yleismaailmallinen lama, joka johti tehtaan tuotannon supistumiseen ja työvoiman vähennyksiin. Kansainvälisen kilpailu lisääntyminen johti vuonna 1963 tehtaan toiminnan alasajoon.,
Oulun Villatehdas Oy toimi sen jälkeen omaisuudenhoitoyhtiönä ja vuokrasi Pikisaaren tehdastilojaan muille yrityksille ja Oulun kaupungille.,
Aiheesta muualla

Pörssitieto: Oulun Villatehdas Oy.
Signaali (tietotekniikka)

Signaali on tietotekniikassa ohjelmallinen keskeytys. Signaaleja käytetään Unixeissa, Unixin kaltaisissa ja POSIX-yhteensopivissa käyttöjärjestelmissä asynkronisien tapahtumien välittämiseen.
Varhaisissa BSD ja AT&T -versioissa signaalit olivat epäyhteensopivia ja epäluotettavia. POSIX.1:stä lähtien käytössä on ollut standardoitu luotettava mekanismi signaalien välitykseen.
Esimerkkejä signaaleista ovat SIGKILL (ohjelman lopettaminen) ja SIGSEGV (muistiviittausvirhe). Tyypillisiä käyttäjän määrittämiä signaaleja ovat SIGUSR1 ja SIGUSR2.
Signaalin välittäminen ohjelmalle keskeyttää ohjelman suorituksen signaalin käsittelyn ajaksi. Ohjelma voi toteuttaa signaalinkäsittelijäfunktion, jota kutsutaan oletustoteutuksen sijaan.
Esimerkki

Yksinkertainen esimerkki signaalin käsittelystä sovellusohjelmassa:
#include <signal.h>

int g_stop = 0;
void s_handler(int signo)
{
    g_stop = 1; /* triviaali toiminto signaalin käsittelemiseksi */
}

int main()
{
    if (signal(SIGUSR1, s_handler) < 0) /* aseta käsittelijäfunktio signaalille SIGUSR1 */
    {
         return -1;
    }
    while (g_stop == 0) /* tarkista.. */
    {
         sleep(100); /* ..odota */
    }
    return 0;
}
Esimerkissä s_handler() on funktio, jota kutsutaan kun prosessille välitetään signaali SIGUSR1. Käsittelijäfunktio ja signaalitunniste liitetään funktiolla signal().
Signaali voidaan antaa prosessille komennolla kill -SIGUSR1 pid, jossa pid on prosessin tunnistenumero. Huomaa, että ohjelman pääsäie on odottamassa toistorakenteessa normaalin suorituksen ajan eikä kutsu käsittelijää itse suoraan lainkaan.
POSIX-yhteensopivissa alustoissa on tyypillisesti pause() -funktio, jolla ohjelman suorituksen voi pysäyttää kunnes sille välitetään signaali.
Ongelmatilanteet

Signaalikonseptissa on mahdollista syntyä kilpatilanne, jossa prosessin tunnusnumero (ID) käytetään uudestaan eri prosessille. Linuxiin on esitetty eri ratkaisuvaihtoehtoja toteutustavoille saman ongelman välttämiseen. Linux-ytimen versiossa 5.1 on lisätty pidfd-rajapinta ongelman ratkaisuksi.
Aiheesta muualla

The Open Groupin määritelmä (englanniksi)
PAUSE(2) – Linux Programmer's Manual (englanniksi)
The Linux Signals Handling Model Linux Journalin verkkosivuilla (englanniksi)
Satratoksiinit

Satratoksiini H:n rakenne
Satratoksiinit ovat Stachybotrys chartarum -sienen tuottamia mykotoksiineja, jotka kuuluvat makrosyklisiin trikotekeeneihin. Edellä mainitun sienen tuottamiin satratoksiineihin kuuluu useita yhdisteitä, muun muassa: satratoksiini G (C29H36O10, CAS 53126-63-9), satratoksiini H (C29H36O9, CAS 53126-64-0) ja satratoksiini F (C29H34O10, CAS 73513-01-6) sekä isosatratoksiinit G ja F.
Aiheesta muualla

The Comparative Toxicogenomics Database (CTD): Satratoxin G (englanniksi)
The Comparative Toxicogenomics Database (CTD): Satratoxin H (englanniksi)
PubChem: Satratoxin G (englanniksi)
PubChem: Satratoxin H (englanniksi)
Belvederen linna (Kreeta)

| Belvederen linna> Κάστρο Μπελβεντέρε |
| --- | --- |
Sijainti:  Kastellianá, Minóa Pediáda, Iraklion, Kreeta, Kreikka
Koordinaatit:  35°02′43″N, 25°15′36″E
Rakennustyyppi:  linna
Valmistumisvuosi:  900-luku / 1206–1210
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Belvederen linna (kreik. Κάστρο Μπελβεντέρε, Kástro Belventére) eli Rizókastro (Ριζόκαστρο) on keskiaikainen linna Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Minóa Pediádan kunnassa lähellä Áno Kastellianán ja Káto Kastellianán kyliä.
Belvederen linna oli rakennettu Kástelloksen kukkulalle, joka toimi antiikin aikana Priansoksen kaupungin akropoliina. Keskiaikainen linna rakennettiin alun perin 900-luvulla Kreetan toisella bysanttilaisella kaudella. Se uusittiin frankkivallan alussa vuosina 1206–1210 genovalaisen Enrico Pescatoren toimeksiannosta. Myöhemmin sitä käyttivät ja laajensivat venetsialaiset. Näiltä linna sai oletettavasti nykyisen nimensä, joka tarkoittaa ”Kaunista näköalaa”. Paikallisten kreikkalaisten kylät Áno Kastellianá ja Káto Kastellianá kehittyivät linnoituskukkulan juurelle. Linna menetti merkityksensä ja hylättiin osmanivallan aikana.
Sijainnistaan Belvederen linna hallitsi Mesarán tasangon itäpäätä. Kukkulalle oli luonnostaan pääsy vain kaakkoissivulta. Linnan rakentamiseen käytettiin uudelleen kukkulan antiikin aikaisten rakennusten kiviä. Linnassa oli kuusi kirkkoa, joista Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen (Koímisi tis Theotókou) kirkko on edelleen käytössä ja neljän muun rauniot ovat jäljellä.
Belvedere (täsmennyssivu)

Belvedere (ital., ”Kaunis näköala”) voi viitata muun muassa seuraaviin:
Belvedere, linna-alue Wienissä Itävallassa
Belvederen linna, linna Kreetan saarella Kreikassa
Cortile del Belvedere, aukio Vatikaanissa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Belvedere”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Harry Rönngren

Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön toimitusjohtaja Henrik Ramsay, kenraali C. G. E. Mannerheim ja Harry Rönngren S/S Ariadnen kannella vuonna 1934.
Claes Henry ”Harry” Rönngren (26. tammikuuta 1875 Grimsby, Iso-Britannia – 2. joulukuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen merikapteeni, joka tunnetaan Itämerellä purjehtineen matkustaja-aluksen S/S Ariadnen pitkäaikaisena päällikkönä. Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön omistama Ariadne oli aikakautensa loistokkain suomalainen matkustajalaiva, jota kutsuttiin myös ”Itämeren kuningattareksi”.
Elämä

Myöhemmin Ahvenanmaalla vaikuttaneen ruotsalaisen laivameklarin Algot Walfrid Rönngrenin ja Karolina Isabella Conradsonin perheeseen Ison-Britannian Grimsbyssä syntynyt Rönngren suoritti perämiestutkinnon Turun merenkulkuopistossa 1898 ja valmistui merikapteeniksi 1901. Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön palvelukseen hän tuli vuonna 1908. Hän toimi vuosina 1908–1915 S/S Polariksen, 1915–1919 S/S Oihonnan viimeksi vuodesta 1919 aina eläkkeellejäämiseensä vuoteen 1947 saakka Ariadnen päällikkönä.
Suomen sisällissodan aikana Rönnberg oli luotsina saksalaiselle laivasto-osastolle, joka kuljetti Ahvenanmaan miehittäneitä joukkoja helmi–maaliskuun vaihteessa 1918. Myöhemmin hän oli Ariadnen päällikkönä muun muassa kuljettamassa Suomeen Itävallasta lähteneitä juutalaispakolaisia vuonna 1938. Rönngren oli vielä eläkevuosinaan kymmenen vuoden ajan Helsingissä ravintola Royalin tarkastajana ja Svenska Teaternin isännöitsijänä.
Perhe

Rönngrenin puoliso oli Gerda Dorothea Oldenburg. Hänen veljensä oli teatterinjohtaja ja professori Nicken Rönngren.
Vincennesin linna

Yleisnäkymä linnasta, keskellä pääpuolustustorni eli donjoni.
Louis Le Vaun suunnittelema kuninkaan paviljonki.
Linnan kappeli, Sainte-Chapelle de Vincennes.
Vincennesin linna (ransk. Château de Vincennes) on alkujaan keskiajalla rakennettu kuninkaallinen puolustuslinna Vincennesissä Pariisin itäpuolella Ranskassa. Vincennesin linnan tarkoitus oli suojella toisaalta Pariisia mahdollisilta hyökkääjiltä ja toisaalta Ranskan kuningasta mahdollisilta kansannousuilta. Linna toimi Ranskan hallitsijan pääasiallisena asuinpaikkana aina vuoteen 1682, jolloin Ludvig XIV päätti asettua sen sijaan Versailles’n palatsiin.
Vincennesin linnan keskustorni eli donjoni on 50 metrin korkuisena Euroopan korkein lajissaan. Coucyn linnan torni oli aikanaan vielä korkeampi, mutta se tuhoutui ensimmäisessä maailmansodassa.
Kuninkaallinen asunto

Linna sai alkunsa Ludvig VII:n 1100-luvulla Bois de Vincennesin metsään rakennuttamasta metsästysmajasta. Filip II ja Ludvig Pyhä laajensivat rakennusta 1200-luvulla. Ludvig Pyhä lähti täältä seitsemännelle ja kahdeksannelle ristiretkelle vuosina 1248 ja 1270. Vincennesissä syntynyt Kaarle V rakennutti nykypäiviin säilyneen muurin ja näyttävän keskustornin 1360-luvulla. Pariisin Sainte-Chapellea jäljittelevän goottilaisen kappelin eli Sainte-Chapelle de Vincennesin rakentaminen aloitettiin vuonna 1380 ja se valmistui Henrik II:n aikana vuonna 1552.
Arkkitehti Louis Le Vau suunnitteli 1600-luvulla lisätyt niin sanotut kuninkaan paviljongin (Pavillon du roi) ja kuningattaren paviljongin (Pavillon de la Reine) Ludvig XIV:n pyynnöstä. Ludvig XIV asui kuninkaan paviljongissa puolisonsa Maria Teresian kanssa kunnes Versailles’n palatsi valmistui asuttavaan kuntoon. Kuningattaren paviljongissa asui muun muassa kardinaali Mazarin, joka myös kuoli täällä vuonna 1661. Myös muun muassa Englannin kuningas Henrik V kuoli Vincennesin linnassa lavantautiin vuonna 1422. Viimeinen Vincennesin linnassa asunut Ranskan kuningas oli Ludvig XV vuonna 1715.
Myöhempi käyttö

Vincennesin linna toimi myös vankilana 1500-luvulta aina 1800-luvulle asti. Siellä olivat vankeina muun muassa valtiomiehet Nicolas Fouquet ja Mirabeau sekä kirjailijat Denis Diderot ja markiisi de Sade. 1700-luvun puolivälissä linnan alueella toimi muun muassa Vincennesin posliinitehdas ja muutaman vuoden ajan kadettikoulu École militaire. Napoleonin aikana linna muutettiin varuskunnaksi ja asevarastoksi. Vuoden 1814 Pariisin valtauksen aikana Vincennesin varuskuntaa komensi kenraali Pierre Daumesnil, joka kieltäytyi antautumasta ylivoimaiselle viholliselle edes sen jälkeen kun koko Pariisi oli jo kukistunut. Vuonna 1840 Vincennesin linna muutettiin osaksi Pariisia ympäröivää puolustuslinnakkeiden ketjua. Keisari Napoleon III lahjoitti linnaa ympäröivän Vincennesin metsän yleiseksi puistoksi Pariisin kaupungille vuonna 1860.
Toisen maailmansodan alkuvaiheessa 1939–1940 Vincennesin linna oli Ranskan ylipäällikköinä toimineiden Maurice Gamelinin ja Maxime Weygandin päämajana. Perääntyessään elokuussa 1944 Pariisin vapautuksen yhteydessä saksalaiset joukot tuhosivat osan linnasta räjäyttämällä. Pahoja vaurioita kärsinyt linna restauroitiin sodan jälkeen. Nykyisin linnassa toimii Ranskan puolustusvoimien arkisto Service historique de la Défense.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vincennesin linna Wikimedia Commonsissa
Vincennesin linna (ranskaksi) Ranskan kansallinen muistomerkkivirasto
Armas J. Pulla : Ranskan maailmansodan museo, Hakkapeliitta, 21.10.1930, nro 43, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Belvedere

Ylä-Belvedere (Oberes Belvedere).
Ala-Belvedere (Unteres Belvedere).
Belvedere on Itävallan pääkaupungissa Wienissä sijaitseva kahden barokkilinnan, Ylä- (Oberes-) ja Ala-Belvederen (Unteres Belvedere), muodostama linna-alue. Molempien linnojen suunnittelusta on vastannut arkkitehti Johann Lukas von Hildebrandt, ja ne rakennutti Eugen Savoijilainen.
Ala-Belvedere rakennettiin vuosina 1714–1716 kesäresidenssiksi. Sen marmorisali sisältää Martino Altomonten freskoja.
Ylä-Belvedere rakennettiin vuosina 1721–1722. Sen ensisijainen tarkoitus oli vain saada näyttävä päätepiste puutarha-alueelle. Sisätilojen koristelut ja somistukset saatiin valmiiksi vuonna 1723. Linnan marmorisalissa kirjoitettiin Itävallan itsenäistymissopimus vuonna 1955.
Vuonna 1752 Eugène Savoijin perijätär myi linnakompleksin arkkiherttuatar Maria Teresialle. Hänen perujaan on kompleksin nykyinen nimi, Belvedere. Viimeinen Belvederessä asunut kuninkaallinen oli arkkiherttua Franz Ferdinand. Nykyisin linnassa sijaitsee Österreichische Galerie Belvedere.
Matt Rife

| Matt Rife |
| --- | --- |
 Matt Rife vuonna 2021
Henkilötiedot
Koko nimi:  Matthew Steven Rife
Syntynyt: 10. syyskuuta 1995 (ikä 29) Columbus, Ohio, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, koomikko
Näyttelijä
Aktiivisena:  2014–
Aiheesta muualla
mattrifeofficial.com
IMDb 
Matthew Steven Rife (s. 10. syyskuuta 1995 Columbus, Ohio) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko.
Elämäkerta

Rife syntyi Columbuksessa Ohiossa ja varttui Pohjois-Lewisburgissa. Hän asui myös New Albanyssa ja Mount Vernonissa. Hänellä on neljä sisarusta: kolme vanhempaa sisarusta ja yksi nuorempi sisarpuoli. Hänen isänsä Micheal Eric Gutzke teki itsemurhan Rifen ollessa vain 17 kuukautta vanha. Hän valmistui Albanyn lukiosta.
Yksityiselämä

Rife asuu tällä hetkellä Los Angelesissa, Kaliforniassa. Hän seurusteli lyhyesti englantilaisen näyttelijä Kate Beckinsalen kanssa vuosina 2017 ja 2018. Rife mainitsi komediaerikoissarjassaan Only Fans (2021), että hänellä on kliininen masennus ja ahdistuneisuushäiriö.
Filmografia

2014: Average Joe ... Danny
2015: Room 236 ... Matt / Premier Poker Club Orlando
2015–2016: Gamer's Guide to Pretty Much Everything ... Doyle O'Doyle
2016: WTH: Welcome to Howler ... Jesse
2018: Black Pumpkin ... Flash
2019: Brooklyn 99 ... Brandon Bliss
2019: Stalked by My Doctor: A Sleepwalker's Nightmare ... Leo
2020: Fresh Off the Boat ... Logan
2021: Burb Patrol ... Alex
2021: After Masks ... Wolf
2021: The Elevator ... Michael
2021: Death Link ... Darrin
2021: Just Swipe ... Colin
2021: The Private Eye ... Mort Madison
2022: North of the 10 ... Matt Downes
2022: Wolf Mountain ... James
Aiheesta muualla

mattrifeofficial.com (Arkistoitu – Internet Archive)
Matt Rife Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
/ Matt Rife Facebookissa
Matt Rife Instagramissa
Matt Rife Twitterissä
Matt Rife YouTubessa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei
Faxi (vesiputous)

Faxi syksyllä 2010.
Faxi ja Tungufljót-joki.
Faxi (myös Vatnsleysufoss) on vesiputous Islannissa. Putous sijaitsee Tungufljót-joessa Islannin lounaisosassa. Joki kerää vetensä lukuisten pienten purojen lisäksi Sandvatn-järvestä Langjökull-jäätikön eteläpuolelta.
Faxin yläpuolella sijaitsee lammaskarsina ja vanha kahluupaikka joen yli. Vesiputouksen luona on pysäköintialue. Faxi sijaitsee lähellä Skálholtiin ja Haukadalurin geysiralueelle vievää tietä. Geysireille on matkaa 12 kilometriä ja Reykholtin kylään kahdeksan kilometriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Faxi Wikimedia Commonsissa
Kuvia ja videoita Faxista (englanniksi)
Paneriain joukkomurha

Muistomerkki Paneriain joukkomurhan juutalaisille uhreille.
Paneriain joukkomurha (puol. zbrodnia w Ponarach) on toisen maailmansodan aikana kesästä 1941 alkaen Paneriain metsässä (liett. Paneriai) Liettuassa tapahtunut natsien ja heidän paikallisten liittolaistensa suorittama joukkomurha. Uhrit olivat juutalaisia, venäläisiä, puolalaisia ja liettualaisia, yhteensä noin 100 000 ihmistä. Heidät surmattiin ampumalla. Erityisesti natsit pyrkivät toimenpiteellään hävittämään koko Vilnan juutalaisväestön, josta noin 90 % sai surmansa operaatiossa.
Freja (satelliitti)

Frejan malline Swedish Space Corporationin aulassa, Tukholman Solnassa.
Freja oli ruotsalainen Maan magnetosfääriä tutkiva satelliitti, joka laukaistiin avaruuteen 6. lokakuuta 1992 Sen rakensi Swedish Space Corporation ja sen rahoitti Rymdstyrelse. Sen kuljetti avaruuteen Pitkä Marssi 2C -kantoraketti Jiuquanin avaruuskeskuksesta Kiinan kansantasavallasta. Satelliitti maksoi 19 miljoonaa dollaria, joka ei sisällä sen tiedelaitteita. Saksa rahoitti noin 25 prosenttia satelliitin kehitystyöstä. Missio päättyi 30. kesäkuuta 1995 ja satelliitti lakkasi toimimasta 14. lokakuuta 1996.lähde?
Tekniikkaalähde?
massa 274 kg, josta 60 kg tiedelaitteita
sähköteho 168 W
Ratalähde?
apogeum 1756 km
perigeum 601 km
inklinaatio 63 astetta
Experiments (payload)

(F1) Sähkökentät, Royal Institute of Technology, Ruotsi
(F2) Magneettikentät, Applied Physics Laboratory/Johns Hopkins University, Yhdysvallat
(F3C) Kylmä plasma, National Research Council of Canada, Kanada.
(F3H) Partikkelit, Swedish Institute of Space Physics, Kiiruna, Ruotsi
(F4) Aallot, Swedish Institute of Space Physics, Uppsala, Ruotsi
(F5) Revontulikamera, University of Calgary, Kanada
(F6) Elektronit, Max Planck -instituutti, Saksa
(F7) Partikkelikorrelaattori, Max Planck -instituutti, Saksa
Aiheesta muualla

Freja at Swedish Space Corporation
Freja at Astronautix
Freja at SCC (Arkistoitu – Internet Archive)