stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lateraanikirkko
Historia > Rakentaminen

Lateranien ylimyssuku oli omistanut Neron aikoihin saakka nykyisen San Giovannin paikalla olleen palatsin. Neron aikana palatsi siirtyi keisarin omistukseen. Keisari Konstantinus Suuren aikana palatsi siirtyi alueineen kirkon omistukseen.
Konstantinuksen alkuperäisenä ajatuksena lienee ollut jättää itsestään Roomaan lähtemätön jälki ja samalla tehdä Roomasta kristitty kaupunki. Talvella vuonna 312–313 Konstantinus päätti rakennuttaa Rooman piispaa varten Lateranin alueelle katedraalin, Basilica Constantianan, San Giovanni in Lateranon. Hanke oli Konstantinuksen ensimmäinen mittava kirkollinen rakennushanke Roomassa. Katedraali sijaitsee keisarillisten ratsujoukkojen kasarmien, ”Castra Nova Equitum Singularium”, paikalla. Jäännöksiä noista Maxentiuksen puolesta taistelleiden ratsujoukkojen kasarmeista on löydettävissä San Giovanni in Lateranon perustuksissa ja muureissa.
San Giovannin alkuperäisestä asusta on erilaisia oletuksia. Vuosisatojen kuluessa kirkko on kokenut monia muutoksia. Niin tapahtui keskiajalla ja myös Borrominin aikaan 1600-luvulla. San Martino Montissa sijaitseva seinämaalaus kuvaa, millaisen Borromini ja hänen aikalaisensa kuvittelivat San Giovannin olleen. On kuitenkin täysi syy olettaa, että San Giovanni oli pitkä, puukattoinen basilika. Keskilaiva ja kaksi sivulaivaa sen molemmin puolin, sisemmät korkeampina kuin ulommat, päättyi apsisiin. Poikkilaivat työntyivät apsiksen lähellä molemmin puolin ulos ulommista laivoista. Keskilaivan pylväät päättyivät palkistoon. Sivulaivojen arkadeja kannatti 22 vihermarmorista pylvästä. Sivulaivojen seiniä ja arkadeja peitti marmori. Apsiksessa loistivat kullatut, kultaiset ja hopeiset valaisimet. Keskilaivassa oli seitsemän hopeista pöytää, joista yksi oli oletettavasti alttari ja toinen lahjoja varten. Kuorissa sijaitsivat Kristuksen, apostolien ja enkelten patsaat ja niiden yläpuolella hopealla kirjailtu korukatos. Lateraanibasilikan mitat ilman kuoriosaa olivat 75 × 55 m, lisäksi 20 metriä pitkä kuori. Muurien perustukset olivat suuria kivilohkareita, paksuudeltaan 1,7 metriä, ja ne oli kaivettu jopa kymmenen metrin syvyyteen entisten kasarmien perustuksiksi. Apsiksen perustus oli kaivettu vielä tätäkin syvemmälle. Perustusten yläosa oli tasoitettu laastimuurauksella. Maanpäälliset seinät olivat kaikki tiilimuurausta.
Historia > Antiikista keskiajalle

Lateraanikirkko omistettiin alun perin yksinomaan Jeesus Vapahtajalle. Paavi asui viereisessä Lateraanipalatsissa sen valmistumisesta asti aina vuonna 1304 alkaneeseen Avignonin vankeuteen asti. Paavi Sergius III omisti 1000-luvulla kirkon myös Johannes Kastajalle ja paavi Lucius II evankelista Johannekselle. Paavin tuomiokirkkona se oli "kaikkien kirkkojen äiti", joka kirjoitettiin virallisen sisäänkäynnin viereen.
Antiikin aikaan kirkkoa kutsuttiin myös Kultaiseksi kirkoksi runsaiden kultakoristeidensa vuoksi. Vandaalit ryöstivät sen ja paavi Leo I korjautti sen noin vuonna 460 ja paavi Hadrianus I vielä uudestaan. Maanjäristys tuhosi sen jälleen 890-luvulla. Se korjattiin jälleen, kunnes neljänsadan vuoden jälkeen se paloi. Se paloi sen jälkeen vielä 1360-luvulla.
Lateraanikirkossa ja -palatsissa järjestettiin viisi ekumeenista kirkolliskokousta, joita kutsuttiin järjestämispaikkansa mukaan lateraanikonsiileiksi.
Paavi Nikolaus IV puratutti vuonna 1287 tai vuosina 1288–1292 San Giovannin vanhan apsiksen. Uudelleen apsis purettiin ja uusittiin vuonna 1878. Nikolaus IV:n rakennuttamassa apsiksessa oli keskiaikaisessa Roomassa harvinainen puolikaaren muotoinen deambulatorioselvennä, käytävä, joka muistuttaa ranskalaista muotoa, mutta myös varhaiskristittyjen hautausmaiden basilikojen deambulatoreja. Eugenius IV (1431–1447) jatkoi San Giovannin restaurointia. 1400-luvun lopulla paavi Sixtus V:n aikana arkkitehti Domenico Fontanan suunnittelema benedizion-loggiaselvennä yhdistettiin Lateraanipalatsiin.
Historia > Viimeisin korjaaminen ja myöhemmät tapahtumat

Paavi Innocentius X antoi vuonna 1646 arkkitehti Francesco Borrominin tehtäväksi saattaa San Giovanni alkupäiseen asuunsa. Borromini ei onnistunut jälleenrakentamisessa, mutta hänen tekemänsä muutokset olivat merkittäviä. Borromini käytti muun muassa edellä mainittuja arkadien pylväitä San Giovannin muutostöissä. Hän jätti ennalleen 1500-luvulta peräisin olevan koristetun sisäkaton. Borromini käytti taidokkaasti hyväksi sivulaivojen kattojen vaihtelevia korkeuksia. Basilikan uusklassinen julkisivu on Alessandro Galilein käsialaa vuodelta 1735. Rooman kristityille Lateraanikirkko ei koskaan tullut läheiseksi, vaan se edusti heille kirkon virallista puolta.lähde?
Vuonna 1929 Lateraanipalatsissa solmittiin Lateraanisopimukset Italian ja paavin välillä. Niissä paavi tunnusti Benito Mussolinin hallitseman Italian ja Italia vastineeksi luovutti paaville Vatikaanin ja antoi muitakin lupauksia.
Kirkkorakennus

Kirkossa on viisi laivaa. Keskilaivan pituus on 130 metriä ovelta piispanistuimelle kirkkosalin toiseen päähän. Keskilaivan pylväiden juurella on Camillo Rusconin 1700-luvun alussa veistämät suuret kahdentoista apostolin patsaat, joista yksi Paavali. Pylväiden yläpäissä on Alessandro Algardin ja hänen oppilaidensa tekemiä kohokuvia Raamatun tapahtumista. Vielä niiden yläpuolella on ikkunat ja niiden välissä maalauksia profeetoista. Puinen värikäs katto on alun perin 1500-luvulta. Paavi Pius V palautti sen alkuperäiseen kuntoon 1700-luvulla. Kattoon liitettiin hänen vaakunansa. Lattia on kosmaattien työtä 1400-luvulta, ja sen palautti entiselleen Borromini.
Kirkon baldacchino eli pääalttarin yllä oleva katos on alkuaan 1300-luvulta, ja se uudistettiin 1800-luvulla. Pääalttari on paavillinen, eli pääsääntöisesti vain paavi saa pitää siltä jumalanpalveluksen. Lateraanikirkko on paavin tuomiokirkko, joten aivan kirkkosalin päässä oleva koristeellinen piispanistuin on paavin virallinen valtaistuin. Apsiksessa paavin piispanistuimen yllä on suuri mosaiikki, johon on kuvattu Jeesus, Pyhä Henki, kuusi Uuden testamentin henkilöä, kaksi muuta pyhimystä, jotka ovat kuvattu Raamatun henkilöitä pienemmiksi niin sanotussa tärkeysperspektiivissä, paavi, kaikkia pyhimyksiä pienempänä, sekä eläimiä, enkeleitä ja muita ihmisiä.
Konstantinuksen obeliski

Lateraanikirkon edustan aukiolla on egyptiläinen obeliski, joka on veistetty faarao Thutmosis III:n aikana 1400-luvulla eaa. Obeliski seisoi alun perin Theban Amonin temppelin pylonien,selvennä kunnes Konstantinus Suuri toi sen Roomaan. Roomassa se pystytettiin Circus Maximuksen keskikorokkeelle, josta se 1587 löydettiin kolmeen osaan katkenneena ja maahan hautautuneena. Paavi Sixtus V pystytti sen uudelleen nykyiselle paikalleen ja lisäsi huipulle pronssisen ristin.
Kastekappeli

Varhaiskristillisellä ajalla vain tuomiokirkoissa oli kastekappeli, jotka olivat siihen aikaan myös ainoita paikkoja, joissa suoritettiin kasteita. Lateraanikirkon kastekappeli on Rooman ja lännen ensimmäinen kastekappeli. Se on yhtä vanha kuin kirkko itse. Se on omistettu Johannes Kastajalle, minkä vuoksi kirkkokin myöhemmin omistettiin hänelle. Kastekappeli on muodoltaan kahdeksankulmio ja sen keskellä on suurehko kasteallas. Legendan mukaan keisari Konstantinus kastettiin Lateraanikirkon kastekappelissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lateraanikirkko Wikimedia Commonsissa
San Giovanni in Laterano kuvina (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
Lateraanikirkko satelliittikuvassa
A Topographical Dictionary of Ancient Rome: Konstantinuksen obeliski(englanniksi)
Kirjoitus Lateraanikirkon oven vieressä, jonka mukaan se on "kaikkien kirkkojen äiti".
Lateraanikirkon apsis ja paavin piispanistuin
Konstantinuksen obeliski, jonka Sixtus V pystytti uudelleen Lateraanikirkon eteen 1588.
Lateraanikirkon kahdeksankulmion muotoinen kastekappeli.
Lawessonin reagenssi

| Lawessonin reagenssi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2,4-bis(4-metoksifenyyli)-1,3,2,4-dithadifosfetaani-2,4-disulfidi
CAS-numero:  19172-47-5
PubChem CID:  87949
SMILES:  COC1=CC=C(C=C1)P2(=S)SP(=S)(S2)C3=CC=C(C=C3)OC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C14H14P2S4O2
Moolimassa:  404,472 g/mol
Sulamispiste:  229 °C
Lawessonin reagenssi (C14H14P2S4O2) on orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa rikkiä sisältäviä yhdisteitä. Reagenssi on nimetty Sven-Olov Lawessonin mukaan ja Lawesson raportoi ensimmäisenä yhdisteen käytön orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa Lawessonin reagenssi on keltaista kiteistä ainetta, jolla on voimakas epämiellyttävä haju. Yhdiste reagoi veden kanssa ja liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi dimetoksietaaniin, tolueeniin ja klooribentseeniin. Lawessonin reagenssia valmistetaan anisolin ja fosforipentasulfidin välisellä reaktiolla.
Lawessonin reagenssi reagoi monien karbonyyliyhdisteiden esimerkiksi aldehydien, ketonien, esterien ja amidien kanssa. Tuotteina reaktioissa muodostuu tioaldehydejä, tioketoneja, tioestereitä ja tioamideja. Yhdiste voi reagoida myös alkoholien kanssa muodostaen tioleja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lawessonin reagenssi Wikimedia Commonsissa
Melenki

Melenkin vaakuna vuodelta 1781.
Melenki (ven. Ме́ленки) on kaupunki Vladimirin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Meštšoran alangon itäosassa Okan sivujoen Unžan varrella 150 kilometriä Vladimirista kaakkoon. Sen kautta kulkee Muromin ja Tambovin välinen maantie. Asukkaita on 15 300 henkeä (vuonna 2008).
Tarinan mukaan paikkakunta on saanut alkunsa Unža-joelle rakennetuista myllyistä (melenki). Vuonna 1778 siitä tuli kaupunki ja Vladimirin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Nykyisin Melenkissä on lähinnä tekstiili- ja metalliteollisuutta.
Aiheesta muualla

Melenkin piirin sivusto (venäjäksi)
Ritva Melender

| Ritva Melender> Ritva Lemettinen.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. syyskuuta 1960 (ikä 64) Ylistaro
Kansalaisuus:   Suomi
Yleisurheilija
Laji:  kestävyysjuoksu
Seura:  Nurmon Urheilijat -99
Ennätykset:  5 000 m: 16.04,67 (1995) Puolimaraton: 1.11.06 (1994) Maraton: 2.28.00 (1995)
Ritva Kaija Hannele Melender (o.s. Lemettinen, s. 9. syyskuuta 1960 Ylistaro) on suomalainen kestävyysjuoksija. Hänen Lontoon maratonilla vuonna 1995 juoksemansa aika 2.28.00 säilyi Suomen ennätyksenä vuoteen 2023 asti, jolloin sen alitti Alisa Vainio. Seuratasolla Melender edusti Vaasan Vasamaa ja Nurmon Urheilijat -99:ää.
Saavutukset

Maratonjuoksu
9. sija yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Splitissä 1990
14. sija Barcelonan olympialaisissa 1992
18. sija yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa Stuttgartissa 1993
6. sija yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Helsingissä 1994
5. sija yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa Göteborgissa 1995
Chicagon maratonin voitto: 1993, 1995
10 000 metrin juoksu
Suomen mestari: 1993
SM-hopea: 1989, 1995
SM-pronssi: 1990, 1992, 1994
5 000 metrin juoksu
SM-pronssi: 1995
3 000 metrin juoksu
SM-hopea: 1992, 1994
Vladimir Melanin

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Sotšin talviolympialaisten yhteydessä vuonna 2013 julkaistu  15 ruplan postimerkki Vladimir Melaninista. |  Sotšin talviolympialaisten yhteydessä vuonna 2013 julkaistu  15 ruplan postimerkki Vladimir Melaninista. |  Sotšin talviolympialaisten yhteydessä vuonna 2013 julkaistu  15 ruplan postimerkki Vladimir Melaninista. |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Miesten ampumahiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Innsbruck 1964 |  20 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Courmayeur 1959 | 20 km |  |
|  Kultaa | Courmayeur 1959 | Joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Hämeenlinna 1962 | 20 km |  |
|  Kultaa | Hämeenlinna 1962 | Joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Seefeld 1963 | Joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Elverum 1965 | Joukkuekilpailu |  |
Vladimir Mihailovitš Melanin (ven. Влади́мир Миха́йлович Мела́ньин, 1. joulukuuta 1933 – 10. elokuuta 1994) oli Neuvostoliittoa edustanut ampumahiihtäjä ja olympiavoittaja.
Vladimir Melanin oli Neuvostoliiton ensimmäinen ampumahiihdon maailmanmestari ja olympiavoittaja. Maailmanmestariksi hän ylsi ensimmäisen kerran Courmayeurissa 1959, jossa hänen maanmiehensä Dmitri Sokolov jäi 20 kilometrin matkalla vain 10 sekuntia. Hämeenlinnan 1962 MM-kisoissa Melanin teki kaksi ohilaukausta ensimmäisellä ampumapaikalla mutta ampui sen jälkeen puhtaasti ja oli lopputuloksissa 38 sekuntia edellä Suomen Antti Tyrväistä. Kolmannen maailmanmestaruutensa hän otti 1963 Seefeldissä, jossa Tyrväinen hävisi tällä kertaa noin minuutin ja 40 sekuntia.
Ensimmäisissä olympiakisoissaan Squaw Valleyssa 1960 Melanin epäonnistui ammunnassa. Hän sai kahdeksan sakkominuuttia ja sijoittui neljänneksi noin 2,5 minuutin päässä voittajasta. Innsbruckin 1964 olympiakisoissa Melanin ampui nollille ja sai kultaa yli 3 minuutin erolla Aleksandr Privaloviin. Hiihtoajoissa hän hävisi Veikko Hakuliselle 49 sekuntia.
Saavutuksia

Olympiakultaa 20 kilometrillä 1964
Olympiakisoissa neljäs 20 kilometrillä 1960
MM-kultaa 20 kilometrillä ja joukkuekilpailussa 1959, 1962 ja 1963
MM-hopeaa joukkuekilpailussa 1965
MM-kisoissa 20 kilometrillä seitsemäs 1965 ja 21:s 1966
Lauhahiipijä

| Lauhahiipijä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
  
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Paksupääperhoset Hesperiidae
Alaheimo::  Hesperiinae
Suku::  Thymelicus
Laji::  lineola
Kaksiosainen nimi
 Thymelicus lineola  (Ochsenheimer, 1808) 
Synonyymit
 Adopaea lineola 
Katso myös
   Lauhahiipijä Wikispeciesissä   Lauhahiipijä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lauhahiipijä (Thymelicus lineola) on Suomen pienin paksupääperhoslaji ja eräs Euroopan yleisimmistä päiväperhosista.
Koko ja ulkonäkö

Punaruskea lauhahiipijä jää pienen kokonsa vuoksi helposti huomaamatta, sillä sen siipien kärkiväli on vain 25–28 mm. Siipien yläpinnat ovat ruskehtavan oranssit ja siipien ulkoreunat sekä takasiipien etureuna ovat mustanruskeat. Siipisuonet erottuvat tummina. Koiraalla on lisäksi etusiipien keskiosassa paksu mustanruskea viiru, jonka suomut erittävät naaraita houkuttavaa feromonia. Etusiipien alapinnat ovat oranssinruskeat ja takareunastaan tummemmat, takasiipien harmaanruskeat mutta takareunasta kellertävämmät. Tuntosarven kärjessä oleva koukkukärkinen paksuuntuma on alapinnaltaan musta.
Thymelicus lineola ♂
♂  △
♀
♀  △
Levinneisyys ja lentoaika

Lauhahiipijän levinneisyys yltää Pohjois-Afrikasta Euroopan Venäjälle, Mongoliaan ja Siperian itäosiin. Euroopassa laji puuttuu oikeastaan vain Välimeren saarilta, Islannista, Irlannista ja Fennoskandian pohjoisosista. Se on myös levinnyt vieraslajina Yhdysvaltojen itärannikolle sekä laajalle alueelle Kanadassa. Suomessa se on erittäin yleinen Oulu–Kajaani-linjan eteläpuolella, mutta pohjoisimmat havainnot ovat Rovaniemeltä. Hiipijät lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun loppupuolelta aina elokuun lopulle tai syyskuun alkuun saakka.
Elinympäristö ja elintavat

Suomessa lauhahiipijä on selvästi yleisin paksupää ja yksi kaikkein runsaimpia päiväperhosia. Valtakunnallisessa päiväperhosseurannassa 2013 lauhahiipijä oli Suomen viidenneksi yleisin päiväperhoslaji. Myös muualla Euroopassa se on varsin tavallinen. Elinympäristöksi sille kelpaa miltei mikä tahansa runsaskukkainen ja -heinäinen niitty, keto tai tienvierus, mikä selittääkin lajin runsaslukuisuuden. Perhosten lento on nopeaa ja tapahtuu pyrähdyksittäin, mutta lauhahiipijä ei ole yhtä nopea lentäjä kuin useimmat muut paksupäät. Ravinnokseen aikuiset yksilöt käyttävät kukkien mettä, mutta koiraita voi tavata suurina ryhminä imemässä suoloja lätäköistä, kosteasta maanpinnasta tai eläinten jätöksistä. Lajilla on erikoinen lepoasento, jossa takasiivet ovat lähes vaakasuorassa ja etusiivet vinottain pystyssä niiden päällä.
Naaras munii munat muutamien munien riveiksi heinien lehdille. Toukka kehittyy kuoriutumisvalmiiksi jo syksyllä, mutta kuoriutuu vasta keväällä. Näin ollen muna on talvehtiva elämänvaihe, mikä on päiväperhosten keskuudessa melko poikkeuksellista. Myöhemmin toukka sitoo ravintokasvin lehtiä suojakseen ja myös koteloituu yhteen sidottujen lehtien väliin.
Lajin levittyä vahingossa timoteikuorman mukana Pohjois-Amerikkaan vuonna 1910 sillä ei ollut luontaisia vihollisia, mikä teki lauhahiipijästä paikoin merkittävän heinäkasvien tuholaisen. Euroopassa sillä tiedetään elävän ainakin 22 eri loispistiäislajia.
Ravintokasvi

Toukat syövät erilaisia heinäkasveja (Poaceae), esim. juolavehnää (Elymus repens) ja nurmilauhaa (Deschampsia caespitosa).
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Lauhahiipijä (Thymelicus lineola)
Suomen Perhoset: Lauhahiipijä
Keskisuomalainen: Lauhahiipijä[vanhentunut linkki]
Iltalehti: Lauhahiipijä (Thymelicus lineola) (Arkistoitu – Internet Archive)
UniProt, Taxonomy: Thymelicus lineola (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Vlindernet (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q778932  Wikispecies: Thymelicus lineola  BAMONA: Thymelicus-lineola  BioLib: 51264  BOLD: 100039  BugGuide: 3252  CoL: 7BY3J  EoL: 185413  EPPO: THYMLI  EUNIS: 90325  Fauna Europaea: 440724  Fauna Europaea (new): a9302fa7-d75d-478a-89d2-5463f818e776  GBIF: 1944020  iNaturalist: 58484  IRMNG: 11244086  ITIS: 188609  IUCN: 174341  LepIndex: 189259  LoB: 4966  MaBENA: ThymeLineo  NatureServe: 2.119742  NBN: NHMSYS0000504514  NCBI: 218773  Observation.org: 717  Laji.fi: MX.60749
Laureion

| Laur(e)ion> Λαύρ(ε)ιον |
| --- | --- |
 Antiikin aikaisen metallityöpajan jäänteitä Laureionin alueella.
Sijainti
 Laur(e)ion
Koordinaatit:  37°41′31″N, 24°01′02″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Lavreotikí, Itä-Attika, Attika
Historia
Tyyppi:  hopeakaivosalue
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Aiheesta muualla
  Laur(e)ion Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Laureion (m.kreik. Λαύρειον) eli Laurion (Λαύριον) (lat. Laurium) oli alue antiikin Attikassa Kreikassa. Se tunnettiin hopeakaivoksistaan, jotka olivat merkittävä vaurauden lähde Ateenan kaupunkivaltiolle. Laureion sijaitsi Itä-Attikassa nykyisen, siitä nimensä saaneen Lavreotikín kunnan alueella lähellä nykyistä Lávrion kaupunkia.
Maantiede

Laureion oli nimitys kukkulaiselle seudulle Attikan niemimaan eteläosassa. Seudun nimi on oletettavasti johdettu sanasta laura (λαύρα), joka tarkoittaa kulkuväylää tai kujaa, ja näin laureion (λαυρεῖον) viitannee tässä tapauksessa paikkaan, jossa on paljon katuverkkomaisesti tai katakombimaisesti kaivettuja kaivoskuiluja.
Laureionin kaivosalue ulottui Sunionin pohjoispuolelta kohti Thorikosta Attikan itärannikon suuntaisesti. Löydösten perusteella paikalla on saattanut olla myös kaupunki, Laureionin kaupunki, vaikka joskus sellaisen olemassaolo on myös kyseenalaistettu. Grammaatikot, kuten Suidas ja Fotios, jotka käyttävät Laureionista nimitystä paikka (τόπος, topos), vaikuttavat kuitenkin puhuvan enemmästä kuin vain pelkästä vuoresta, ja tämä sopii yhteen löydösten kanssa.
Laureionista kaivettiin lyijymalmia, joka oli erittäin hopeapitoista. Yhdet Laureionin tärkeimmistä kaivoksista sijaitsivat Maroneiassa nykyisen Ágios Konstantínoksen tienoilla.
Rakennelmat ja löydökset

Laureionin alueella nykyisen Lávrion länsipuolella on lukuisia hylättyjä kaivospaikkoja, joista osa on antiikin aikaisia ja osa myöhempiä. Alueelta on löydetty muun muassa antiikin aikaisia kallioon kaivettuja kaivoskäytäviä ja -kuiluja sekä erilaisten metallityöpajojen jäänteitä. Maanalaisia kaivoskäytäviä on yhteensä satoja kilometrejä, ja niitä on löydetty kuudesta eri kerroksesta. Lisäksi on löydetty yli tuhat avokuilua, joista suurimman syvyys on 119 metriä. On arvioitu, että käytävää kaivettiin keskimäärin noin 12 metriä kuukaudessa, siinä missä avokuilua syvennettiin noin 5 metriä kuukaudessa.
Alueelta on löydetty myös suuria vesisäiliöitä, joihin on kerätty juomavettä. Löydöksiin lukeutuu myös tornin sekä muurien jäänteitä. Niiden perusteella paikalla olisi voinut olla kaupunki. Tärkein arkeologinen kohde sijaitsee nykyisessä Ágios Konstantínoksessa eli antiikin Maroneian alueella. Kaivostoimintaan liittyviä löytöjä on tehty myös Thorikoksesta.
Alueelta tehtyjä esinelöytöjä on erityisesti Lávrion arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Laureion Wikimedia Commonsissa
Antiikin Laureionin alueen kartta vuodelta 1897, antiikin nimistö merkitty mustalla ja uudempi nimistö punaisella.
Laureionin kaivoskuiluja.
Romahtanut kaivanto, joka tunnetaan nykyisin nimellä Cháos.
Laureionin kaivosrakennelmien jäänteitä.
Marija Melentjeva

Marija Melentjevan muistomerkki Petroskoin Melentjevankadulla.
Marija Vladimirovna Melentjeva (ven. Мари́я Влади́мировна Мелентье́ва, 24. tammikuuta 1924 Prääsä – 2. heinäkuuta 1943 nykyinen Karhumäen piiri) oli suomalaisten selustassa jatkosodan aikana toiminut tiedustelija, josta muodostui yksi Neuvostoliiton suuren isänmaallisen sodan karjalaisista sankarihahmoista.lähde?
Marija Melentjeva kävi Prääsän keskikoulun. Sodan alettua hän työskenteli linnoitustöissä ja sairaanhoitajana. Huhtikuussa 1942 hänet lähetettiin Karjalais-suomalaisen SNT:n komsomolin tiedustelijakouluun. Kesällä hän toimi yhdessä Anna Lisitsynan kanssa tasavallan kommunistipuolueen yhteyshenkilönä Soutjärven piirissä. Marraskuussa 1942 suomalaiset saivat Melentjevan kiinni ja ampuivat hänet lähellä Seesjärven lounaispuolella sijainnutta Koskisenvaaran (ven. Topornaja Gora) kylää.
Melentjeva on palkittu Leninin ja punaisen tähden kunniamerkeillä. Kuolemansa jälkeen syyskuussa 1943 hänelle myönnettiin Neuvostoliiton sankarin arvonimi. Prääsässä ja Petroskoissa on Melentjevalle omistetut muistomerkit. Prääsässä toimii hänestä kertova museo.
Melentjevan ja Lisitsynan kohtalolle on omistettu useita kaunokirjallisia teoksia, mm. Gennadi Fišin Ystävättäret ja Anatoli Gordijenkon Syväri, kuoleman joki.
Aiheesta muualla

Geroi strany: Marija Melentjeva (venäjäksi)
Marija Melentjeva ja Anna Lisitsina Karjalan tasavallan sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)