Eeva-Kaarina Volanen
Ura teatterissa > Suomen Kansallisteatteri 1959–1990 > Tähtinäyttelijä 1960-luvulla

Volasen virka­vapauden päätyttyä Puurusen taiteilija­pariskunta palasi Helsinkiin. Sakari Puurunen oli valittu Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterin johtajaksi. He muuttivat ensin Vuori­kadulle ja sittemmin Kallion kaupungin­osaan Toiselle linjalle, missä Volanen asui kuolemaansa asti.
Volasen paluu Kansallis­teatteriin oli voitokas. Marras­kuussa 1959 sai ensi-iltansa August Strindbergin Uni­näytelmä ohjaajanaan Arvi Kivimaa. Volanen näytteli Indran tytärtä, ja jatkoi sen myötä Tampereella oppimaansa uutta, pelkistetyn näyttämö­ilmaisun linjaa. Volanen koki Indran tyttären erittäin vaikeaksi rooliksi; hän ei poistunut näyttämöltä kertaakaan sinne tultuaan ja hänen oli ilmennettävä intensiivistä mukana­oloaan silloinkin, kun hän seisoi ääneti paikallaan tarkkaan määrätyssä kohdassa näyttämöä. Herpaantua ei saanut edes sekunnin murto-osaksi. Katri Veltheimin mielestä rooli­suoritus oli jälleen kerran osoitus Volasen kyvystä ”syttyä näyttämöllä”, mihin ”yhtyi äärimmäisen pienien sävyjen ja kokonais­ilmaisun täydellinen hallinta”.
1960-luvulla Volanen sai tulkittavakseen edelleen useita Tšehov-rooleja sekä rooleja, joiden vuoro­sanat oli kirjoitettu runomittaan. Näitä olivat muun muassa Eleonora d’Este Goethen näytelmässä Torquato Tasso (1965) ja Sofokleen Antigone (1968). Aiemmin Volanen oli näytellyt Anouilh’n modernissa Antigone-versiossa. Klassinen Antigone muovautui Volasen käsittelyssä erilaiseksi – älylliseksi ja pelkistetyksi.
Volasen taiteelliseen menestykseen kuuluu eittämättä vuoden 1961 Lokki, jossa hän näytteli itselleen entuudestaan tutun Ninan osan. Neli­kymmen­vuotiaana hän kykeni saamaan Ninaan uusia ulottuvuuksia, jolloin tulkinnasta muotoutui vivahteikkaampi ja kypsempi kuin kymmenen vuotta aiemmasta suorituksesta. Lokkia esitettiin myös Suomen ulko­puolella: Berliinin Hebbel-teatterissa syksyllä 1961, Pariisin Kansojen Teatterissa keväällä 1962, Moskovassa ja Leningradissa kesällä 1962 sekä Lyypekissä vuonna 1963. Menestys oli erinomainen varsinkin Berliinissä ja Moskovassa, Pariisissa vastaan­otto oli varautuneempi.
Keväällä 1963 Volanen näytteli Kirsikka­puistossa menestyksellisesti Anjan äitiä Andrejevna Ranjevskajaa. Reetta Nieminen kirjoitti rooli­suorituksesta: ”Eeva-Kaarinan Ranjevskajassa oli aristo­kraattisuutta, vuosisadan loppua – ei vain ulkonaisessa olemuksessa, vaan sielussa.”
Volanen teki viimeisen nuoren tytön roolinsa 42-vuotiaana: hän tulkitsi seitsen­toista­kesäistä Maijua Minna Canthin näytelmässä Papin perhe kevät­kaudella 1963. Kappaleen ohjasi Wilho Ilmari. Volasen Maiju sai ylistävän vastaan­oton, kriitikoiden mielestä se oli ”Maijujen Maiju”. Näyttelijätär itse kertoi Maiju-tulkinnastaan pari­kymmentä vuotta myöhemmin: ”Maijun roolin on tultava omasta itsestä, on vietävä omat nuoren tytön tunteet mukaan. –– Pystyn helposti vaihtamaan ilon ja kiihkeyden suruun ja depressiivisyyteen.”
Paul Claudelin näytelmässä Keski­päivän taite kevät­kaudella 1965 Volanen näytteli Yséa. Ohjaajana toimi Jack Witikka. Rooli­suoritus oli Volasen uralla sikäli poikkeuksellinen, että siinä oli näyttelemisen tuntua ja työn ponnistusta: tulkintaa arvostettiinkin ensisijaisesti tyylikkäänä näyttelijän­työnä ja se nähtiin selkeäksi todistukseksi Volasen moni­puolisuudesta. Ysén miehiä näyttelivät Matti Ranin, Heikki Savolainen ja Matti Varjo.
Vuonna 1968 Volanen vietti 25-vuotis­taiteilija­juhlaansa. Juhla­näytelmäkseen hän valitsi Victorien Sardoun hupi­näytelmän Erotaan pois, jossa hän näytteli Cypriennen roolin. Loka­kuun lopussa järjestetty juhla­näytös herätti runsaasti media­huomiota. Erotaan pois ja etenkin Volasen suoritus saivat erin­omaisen vastaa­noton. Sardou oli alun perin kirjoittanut Cypriennen osan maailman­kuululle primadonnalle Sarah Bernhardtille. Suomalaisista näyttelijöistä Cyprienneä olivat näytelleet muun muassa Ida Aalberg ja Helmi Lindelöf. Rooli antoi näyttelijälleen tilaisuuden omien metodiensa ja taitojensa esittelemiseen: Volanen rakensi Cypriennensä vaatimattomaksi ja naiiviksi pikku­kaupungin tytöksi, ja siten purki Aal­bergin ja Linde­löfin aikoinaan rakentamat diivan­elkeiset Cypriennet. Volasen vasta­näyttelijänä nähtiin Joel Rinne.
Volanen näytteli 1960-luvulla kaikkiaan 26 roolia, suurin osa niistä pää­tehtäviä. Lajityypiltään näytelmät olivat laidasta laitaan: komedioita ja tragedioita; klassista ja modernia tuotantoa.