Linnunlaulu
Äänen muodostuminen

Lintu tuottaa lauluäänensä henkitorven alapäässä sijaitsevassa äänielimessään eli syrinxissä. Kaikilla laululinnuilla on samanlainen äänielin, joskaan se ei takaa kaikille yhtäläistä laulutaitoa. Hyvillä laulajilla syrinx yltää kumpaankin keuhkoputkeen ja on ylösalaisin käännetyn Y-kirjaimen muotoinen. Henkitorven alapään rustot ovat liittyneet toisiinsa muodostaen rumpumaisen kaikupohjan. Ylempänä rustot ovat rengasmaisia, alempana keuhkoputkissa edestä avoimia. Äänielin on esimerkiksi papukaijoilla rakenteeltaan hieman erilainen ja se sijaitsee kokonaan henkitorven alapäässä eikä yllä keuhkoputkiin.
Äänielimen ulkopinnalle kiinnittyvät lihakset säätelevät ilmakanavien poikkipinta-alaa ja jännitystä. Ne kiinnittyvät toisesta päästään äänielimeen ja toisesta syrinxin ulkopuolelle. Lihasten supistuminen vaikuttaa koko äänielimeen esimerkiksi vetämällä sitä pään suuntaan. Niiden lajien ääntely, joilta ulkoiset lihakset puuttuvat, on pääasiassa sihinää tai korinaa; näitä ovat esimerkiksi sileälastaiset, haikarat ja kondorit. Hyvillä laulajilla on äänielimissään ulkoisten lihasten lisäksi sisäisiä lihaksia. Niiden molemmat päät kiinnittyvät äänielimeen, joten ne ilmeisesti säätelevät syrinxin osien keskinäisiä asentoja. Varpuslinnuista laululintujen ryhmän (Passeri) lajeilla on äänielimessään sisäisiä lihaksia viidestä yhdeksään, muilla (Tyranni) yhdestä neljään.
Äänielimen lihakset säätelevät laululintujen äänielimen keuhkoputkiin yltävien osien yläosan kalvomaisia rakenteita. Niistä tärkeimmät ovat keski- ja ulkokalvot, jotka säätelevät Y:n sakaroiden poikkipinta-alaa juuri kehkoputkien yhtymäkohdan alapuolella. Keuhkoputkien yhtymäkohdan väliin jää lisäksi kolmiomainen osa, jonka keskellä on etummaisen ilmapussin uloke. Sitä rajaa kaksi kalvoa.
Linnun ääni syntyy, kun rintaontelon tilavuuteen vaikuttavat lihakset saavat ilman virtaamaan läpi äänielimen. Kun äänielimen lihakset jännittävät sen kalvoja, ilmakanavat sulkeutuvat osittain ja ilma saa kalvot värähtelemään. Äänen taajuuden määrää värähtelevän kalvon jännitys ja voimakkuuden läpi virtaava ilmamäärä. Väriä ääneen syntyy kerrannaistaajuuksista, joita aiheuttaa kalvon taipuisuus. Äänielimessä syntynyttä ääntä muokkaavat vielä henkitorvi, suuontelo, kieli ja nokka.
Valtaosa äänestä muodostuu uloshengityksessä. Linnuilla on havaittu nopeita ”mikrosisäänhengityksiä”, joita voi olla jopa yli 20 sekunnissa. Niillä lintu korvaa laulun kuluttamaa ilmavarantoa laulun aikana ja pystyy laulamaan pitkään ennen kuin joutuu hengittämään kunnolla hapenottoa varten.
Laululintu pystyy muodostamaan ääntä syrinxin kahdessa eri värähtelijässä yhtä aikaa. Joidenkin lintujen äänessä kuulija pystyykin erottamaan kaksi yhtäaikaista ääntä. Äänielimen puoliskojen itsenäisen toiminnan mahdollistaa laululintujen hermotustapa, jossa eri puolten hermoradat hermottavat vain omaa puoliskoaan äänielimestä.
Linnut ovat kaikista eläimistä äänekkäimpiä. Kovaäänisimpiin kuuluvat pitkäkaulaiset linnut, kuten kurjet ja laulujoutsenet, joiden ääni kuuluu kilometrien päähän. Suomen linnuista myös esimerkiksi kaakkurin ja kuikan ääni on hyvin kantava. Myös korkeampiääniset pienemmät linnut laulavat hyvin kovalla äänellä. Satakielen laulun äänenvoimakkuus on selvästi yli sata desibeliä, ja muutaman metrin päästä kuultuna se ylittää ihmisen kuuloaistin kipurajan. Jotta sen kuuluva laulu ei paljastaisi sen sijaintia petolinnuille, satakieli laulaa pensaan sisäosissa ja vuorottelee matalia ja korkeita ääniä niin, että sitä on vaikea paikallistaa.
Linnut erottavat ääniä paremmin kuin ihminen. Sen vuoksi ihmisen korvissa samalta kuulostavat äänet voivat merkitä linnulle eri asioita.