stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Malawin vaakuna

Malawin vaakuna
Malawin vaakuna on Malawin tunnus lipun, kansallislaulun ja moton ohella. Se on otettu käyttöön vuonna 1964.
Vaakunan kilvessä on aaltokoroa kuvaamassa Njassajärveä. Keskellä kilpeä on leijona, joka kertoo maan kuulumisesta Kansainyhteisöön. Alhaalla on nouseva Aurinko, joka on peräisin siirtomaa-aikaisesta Njassamaan vaakunasta. Kilvenkannattajina on leijona ja leopardi ja kypäränkoristeena kotka, jotka ovat alueelle tyypillisiä eläimiä. Vaakunan jalusta esittää Mlanje-vuorta.
Vaakunassa on valtion motto Unity and Freedom, suomeksi Yhtenäisyys ja vapaus.
Soumeylou Boubèye Maïga

Soumeylou Boubèye Maïga vuonna 2019.
Soumeylou Boubèye Maïga (8. kesäkuuta 1954 Gao, Ranskan Sudan − 21. maaliskuuta 2022 Bamako, Mali) oli malilainen poliitikko. Hän toimi maan pääministerinä vuosina 2017–2019.
Elämäkerta

Maïga opiskeli journalismia Dakarissa ja Ranskassa. Hän on suorittanut yliopistotutkinnot myös diplomatiasta ja kansainvälisistä taloussuhteista. Maïga on työskennellyt toimittajana muun muassa L’Essor-lehdessä.
Maïga oli yksi Malin demokratialiikkeen aktivisteista. Hän oli perustamassa Adéma-PASJ -puoluetta ja toimi sen varapuheenjohtajana.
Maïga nimitettiin presidentti Alpha Oumar Konarén kabinettipäälliköksi vuonna 1992. Vuonna 1993 hänestä tuli valtion turvallisuuspäällikkö ja sen jälkeen Mandé Sidibén hallituksen puolustus- ja veteraaniministeri.
Maïga asettui vuoden 2007 vaaleissa perustamansa Convergence 2007 -yhdistyksen presidenttiehdokkaaksi. Sen johdosta hänet erotettiin Adéma-PASJ:sta. Maïga tuli ensimmäisellä kierroksella kuudenneksi 1,46 prosentin ääniosuudella.
Maïga nimitettiin vuonna 2011 Cissé Mariam Kaïdama Sidibén hallituksen ulkoministeriksi. Hänet vangittiin vuoden 2012 vallankaappauksen aikana. Vuonna 2013 Maïga perusti Alliance pour la solidarité au Mali – Convergence des forces patriotiques -puolueen.
Ibrahim Boubacar Keïtaa presidentinvaaleissa tukenut Maïga nimitettiin vuonna 2013 Oumar Tatam Lyn hallituksen puolustus- ja veteraaniministeriksi. Hän erosi tehtävästä toukokuussa 2014. Ennen pääministerikauttaan Maïga toimi presidentin pääsihteerinä.
Presidentti Keïta nimitti Maïgan pääministeriksi Abdoulaye Idrissa Maïgan seuraajana joulukuussa 2017. Hän jatkoi tehtävässä Keïtan uudelleenvalinnan jälkeen elokuussa 2018. Maïga sai epäluottamuslauseen kansalliskokoukselta ja jätti eronpyyntönsä huhtikuussa 2019. Tärkeimpänä syynä oli maan heikko turvallisuustilanne. Maïgan seuraajaksi tuli taloustieteilijä Boubou Cissé.
Maïgan 1. hallitus

Maïgan ensimmäinen 30. joulukuuta 2017 nimitetty hallitus käsitti pääministerin lisäksi 36 ministeriä:
puolustus- ja veteraaniministeri Tièna Coulibaly
ulkoasiain ja kansainvälisen yhteistyön ministeri Tiéman Hubert Coulibaly
kaivos- ja öljyministeri Tiémoko Sangaré
talous- ja valtiovarainministeri Boubou Cissé
aluehallinto- ja desentralisaatioministeri Mohamed Ag Erlaf
oikeusministeri, hallituksen sinetinvartija Hamidou Younoussa Maïga
turvallisuus- ja siviilipuolustusministeri Salif Traoré
kunnallishallintoministeri Alassane Ag Hamed Moussa
yhteisvastuu- ja humanitaarisen avun ministeri Hamadou Konaté
ympäristö-, puhtaanapito- ja kestävän kehityksen ministeri Keïta Aïda M’Bo
terveys- ja hygieniaministeri Samba Ousmane Sow
ihmisoikeusministeri Kadidia Sangare Coulibaly
infrastruktuuri- ja varusteministeri Traoré Seynabou Diop
opetusministeri Housseïni Amion Guindo
korkeakoulu- ja tiedeministeri Assétou Founè Samaké Migan
investointien ja yksityissektorin kehittämisen ministeri Baber Gano
maatalousministeri Nango Dembélé
nuoriso- ja kansalaistaitoministeri Amadou Koïta
ulkomailla asuvien malilaisten ja Afrikan integraation ministeri Abdramane Sylla
energia- ja vesihuoltoministeri Malick Alhousseini
kauppa- ja kilpailuministeri, hallituksen puhemies Abdel Karim Konaté
kansallisen sovinnon ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden ministeri Mohamed El Moctar
työ- ja julkisten palvelujen ministeri, hallituksen instituutiosuhdevastaava Diarra Raky Talla
kulttuuriministeri N’Diaye Ramatoulaye Diallo
digitalous- ja viestintäministeri Arouna Modibo Touré
työllisyys- ja ammattikoulutusministeri Maouloud Ben Kattra
nais-, lapsi- ja perheministeri Traoré Oumou Touré
alue- ja väestösuunnitteluministeri Adama Tiémoko Diarra
teollisuusministeri Mohamed Aly Ag Ibrahim
käsityö- ja matkailuministeri Nina Walet Intalou
uskonto- ja kulttiministeri Thierno Amadou Omar Hass Diallo
paikallisen kehityksen ministeri Soumana Mory Coulibaly
liikenneministeri Moulaye Ahmed Boubacar
urheiluministeri Jean Claude Sidibé
asunto- ja kaupunkisuunnitteluministeri Cheick Sidiya Sissoko
karjatalous- ja kalastusministeri Kané Rokia Maguiraga.
Maïgan 2. hallitus

Maïgan toinen hallitus nimitettiin 9. syyskuuta 2018. Sen 32 ministeristä kahdeksan oli uusia ja kaksi aikaisemmissa hallituksissa toimineita. Naisia oli 11, mikä vastasi laissa esitettyä vaatimusta 30 prosentin naiskiintiöstä. Hallituksen jäseniä olivat:
oikeusministeri, hallituksen sinetinvartija Tièna Coulibaly
puolustus- ja veteraaniministeri Tiémoko Sangaré
aluehallinto- ja desentralisaatioministeri Mohamed Ag Erlaf
turvallisuus ja siviilipuolustusministeri Salif Traoré
talous- ja valtiovarainministeri Boubou Cissé
ulkoasiain ja kansainvälisen yhteistyön ministeri Kamissa Camara
yhteisvastuu- ja humanitaarisen avun ministeri Hamadou Konaté
sosiaalisen yhteenkuuluvuuden, rauhan ja kansallisen sovinnon ministeri Lassine Bouaré
infrastruktuuri- ja varusteministeri Traoré Seynabou Diop
maatalousministeri Nango Dembélé
digitalous- ja viestintäministeri Arouna Modibo Touré
opetusministeri Abinou Temé
innovaatio- ja tiedeministeri Assétou Founè Samaké Migan
karjatalous- ja kalastusministeri Kané Rokia Maguiraga
ympäristö-, puhtaanapito- ja kestävän kehityksen ministeri Keïta Aïda M’Bo
liikenneministeri Soumana Mory Coulibaly
suunnittelu- ja aluesuunnitteluministeri Adama Tiémoko Diarra
kulttuuriministeri N’Diaye Ramatoulaye Diallo
käsityö- ja matkailuministeri Nina Walet Intallou
työ- ja julkisten palvelujen ministeri, hallituksen instituutiosuhdevastaava Diarra Raky Talla
energia- ja vesihuoltoministeri Sambou Wagué
nuoriso-, työllisyys- ja kansalaistaitoministeri Amadou Koïta
terveys- ja hygieniaministeri Samba Ousmane Sow
kauppa- ja kilpailuministeri Alhassane Ag Ahmed Moussa
teollisuus- ja investointiministeri Moulaye Ahmed Boubacar
hallinnon uudistamisen ja julkisen elämän läpinäkyvyyden ministeri Safïa Boly
nais-, lapsi- ja perheministeri Diakité Aïssata Traoré
asunto- ja kaupunkisuunnitteluministeri Mohamed Moustapha Sidibé
ulkomailla asuvien malilaisten ja Afrikan integraation ministeri Yaya Sangaré
uskonto- ja kulttiministeri Thierno Amadou Omar Hass Diallo
kaivos- ja öljyministeri Lelenta Tlawa Baba Ba
urheiluministeri Jean Claude Sidibé.
Makijivka

| Makijivka (Макіївка) |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Makijivka
 Koordinaatit: 48.0440°N, 37.9644°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Donetsk
Piiri:  Donetskin piiri
Kirjall. maininta:  1690
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  218,2 km²
Korkeus:  169 m
Väkiluku (2021)  (arvio):  340 337
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Makijivka (ukr. Макіївка) on Itä-Ukrainassa Donetskin alueella sijaitseva terästeollisuus- ja kaivoskaupunki. Vuoden 2021 alun väkilukuarvio oli 340 337 (353 918 vuonna 2013), eli se on Donetskin alueen kolmanneksi väkirikkain kaupunki Donetskin ja Mariupolin jälkeen. Sen keskus sijaitsee vain 14 km:n päässä Donetskista. Koska käytännössä Makijivka on kasvanut yhteen Donetskiin, sitä voidaan pitää myös Donetskin suurkaupunkialueen koillisena lähiönä. Heinäkuusta 2020 lähtien Makijivka on kuulunut Ukrainan aluehallinnollisessa jaossa (de jure) Donetskin alueen Donetskin piiriin. Käytännössä kuitenkin kaupunki on vuodesta 2014 sijainnut Venäjän laajamittaisella sotilaallisella tuella ylläpitämällä itäisen Ukrainan kapinallisalueella, ja ollut vapaan Ukrainan kontrollin ulkopuolella.
Vuonna 1969 seudulta löydettiin pronssikaudelta peräisin olevia hautaveistoksia, pronssikypärä ja rautainen miekka. Makijivkan asutuksen perustamisajankohdaksi mainitaan useissa lähteissä vuosi 1777, mutta sittemmin löydetty kirjallinen maininta jo vuodelta 1690, joka on tulkittu uudeksi perustamisvuodeksi. Hiilen kaivostoiminta paikkakunnalla alkoi 1800-luvulla. Teollisuusmies I. Ilovaisky laajensi 1860- ja 1870-luvuilla pieniä kaivoksia, ja yhdisti ne myöhemmin yhdeksi suureksi kaivokseksi. 1890-luvun lopulla käynnistettiin teräksen tuotanto. Alue on liitetty Donin kasakoiden alueen läntisimpään osaan, vuonna 1897 väestönlaskennan aikaan se kuului ukrainalaisvaltaiseen (61,7 %) Taganrogin piirikuntaan. Paikkakunta yhdistettiin 1920 viereiseen Dmytrijevskiin (ukr. Дмитрієвськ), josta tuli kaupunki 1925. Vuosina 1931-1933 kaupungin nimi oli Dmytrijevsk-Stalinsk, sitten Makijivka.
Neuvostoliiton aikana ja teollisuuden lisääntyessä paikkakunnan väestö venäläistyi. Vuonna 2001 kaupunkipiirin väkiluku oli 431 023 (kaupungissa 389 589), josta venäläisiä oli 50,8 prosenttia, ukrainalaisia 45,0 %, valkovenäläisiä 1,1 %, tataareja 1,1 %, georgialaisia 0,3 % ja kreikkalaisia 0,3 %.
Itä-Ukrainan sodan alkuvaiheessa venäläisjoukot ottivat Makijivkan haltuunsa 13. huhtikuuta 2014. Siitä lähtien kaupunki on ollut Venäjän tuella ylläpidetyn kapinallisen nukkehallinnon eli ns. Donetskin kansantasavallan alueella.
Kaupungintalo (2009).
Koksikemiallinen tehdas (2011).
Koksitehdas (2012).
Pankkirakennus (2013).
Teatteritalo (2009).
Kirkko teollisuuslaitoksen vieressä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Makijivka Wikimedia Commonsissa
Aspronísia (Dodekanesia)

| --- | --- |
Sijainti:  37°18′43″N, 26°48′20″E, Leipsoí Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Aspronísia (kreik. Ασπρονήσια) on pienten Kreikan saarten ryhmä, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja jonka saaret sijaitsevat Leipsoín saaren koillispuolella. Saaret ovat asumattomia. Hallinnollisesti Aspronísian saaret kuuluvat Leipsoín kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Aspronísia, suomeksi ”Valkosaaret”, ovat saaneet nimensä valkoisista kallioistaan ja rannoistaan.
Saaret

Saariryhmän suurimmat saaret ovat:
| Nimi | Sijainti | Pinta-ala (km²) (n> ) |
| --- | --- | --- |
| Megálo Aspronísi (Μεγάλο Ασπρονήσι, ”Suuri Valkosaari”) | 37°19′01″N, 26°48′19″E | 0,046 |
| Makrý Aspronísi (Μακρύ Ασπρονήσι, ”Pitkä Valkosaari”) | 37°18′27″N, 26°48′11″E | 0,032 |
| Mikró Aspronísi (Μικρό Ασπρονήσι, ”Pieni Valkosaari”) | 37°18′22″N, 26°48′26″E | 0,032 |
| (nimetön?) | 37°18′57″N, 26°48′32″E | 0,002 |
| (nimetön?) | 37°18′56″N, 26°48′35″E | 0,002 |
Mainio vallankumous

Vallastasyösty kuningas Jaakko II
Vilhelm III Oranialainen
Mainioksi vallankumoukseksi  (engl. Glorious Revolution, suom. myös Loistava vallankumous) kutsutaan vuosien 1688–1689 tapahtumia, joiden seurauksena Englannin kuningas Jaakko II syrjäytettiin ja valtaistuimelle astuivat Vilhelm III Oranialainen ja tämän puoliso Maria II, Jaakko II:n tytär. Nykyisin englanninkielisessä historiankirjoituksessa käytetään joskus neutraalia nimitystä ”vuoden 1688 vallankumous”. Nimitystä ”Glorious Revolution” käytti ensimmäisenä John Hampden loppuvuodesta 1689 ja Britannian parlamentti käyttää sitä yhä nykyäänkin. Vallankumousta nimitetään toisinaan myös verettömäksi vallankumoukseksi. Se ei kuitenkaan vastaa todellisuutta, sillä Englannissa oli kaksi merkittävää yhteenottoa kahden armeijan välillä ja katolilaisvastaisia mellakoita useissa kaupungeissa.
Vallankumoukseen liittyi myös vuosina 1689–1691 Irlannissa käyty sota ja taisteluita Skotlannissa (joista merkittävimmät Killicrankien ja Dunkeldin). Vallankumous johti myös Uuden-Englannin dominion romahdukseen ja Marylandin hallituksen kukistumiseen.
Vallankumous oli läheisessä yhteydessä yhdeksänvuotisen sodan tapahtumiin Manner-Euroopassa ja se voidaan nähdä viimeisenä onnistuneena invaasiona Englantiin.
Vallankumouksen tapahtumat > Vaikutukset

Mainio vallankumous on merkittävimpiä käännekohtia Englannin kuninkaan ja parlamentin valtasuhteiden kehityksessä. Parlamentti sääti Bill of Rights -lain, joka yhtäältä julisti kuninkuuden siirtyneen Jaakko II:lta Vilhelmille ja Marialle ja toisaalta rajoitti monarkin valtaa ja pysäytti kehityksen kohti absolutismia muun muassa takaamalla kansalaisille ja parlamentille tärkeitä poliittisia oikeuksia, alistamalla parlamentille kuninkaan verotusoikeuden ja oikeuden pitää maassa sotaväkeä sekä kieltämällä kuningasta puuttumasta oikeuslaitoksen toimintaan. Laki myös poisti lopullisesti mahdollisuuden katoliseen kuninkaaseen, sillä lain voimaantulosta lähtien Englannin hallitsija on vannonut kruunajaisvalassaan puolustavansa protestanttista uskoa. Vuodesta 1689 Englannissa ja myöhemmin Yhdistyneessä kuningaskunnassa on katkeamatta vallinnut parlamentaarinen monarkia.
Hollantiin vuonna 1683 paennut ”liberalismin isä”, filosofi John Locke pystyi tällöin palaamaan Britanniaan ja julkaisemaan kirjoittamansa Kaksi tutkielmaa hallitusvallasta, joissa hän vastusti itsevaltiutta ja esitti yksilöiden suostumuksen hallitusvallan ehdoksi. Kirjoitukset saavuttivat heti suuren suosion etenkin liberaalin whig-puolueen piirissä. Locken ajateltiin aiemmin kirjoittaneen teoksensa oikeuttaakseen vallankumouksen, mutta myöhemmin ne osoittautuivat varhemmin kirjoitetuiksi.
Vallankumouksen tapahtumat > Finanssivallankumous

Vuoden 1688 vallankumous oli merkittävä siksi, että se mahdollisti Englannin nousun maailmantalouden ja -politiikan merkittävimmäksi valtioksi. Termi finanssivallankumous viittaa vuosien 1688–1720 uudistuksiin brittiläisessä rahajärjestelmässä. Tuolloin luotiin systeemi, missä valtionvelka saattoi kasautua niin, että hallitus sai kulutusvoimaa ylitse verotustulojen. Tämä tuli tarpeellisena tuloksena laajoihin sotilaallisiin velvoitteisiin kuten esimerkiksi sotaan Ranskaa vastaan, vuosien 1688 ja 1815 välillä. Samaan aikaan liike-elämä, jonka tarkoitus oli kasvaa, vaati turvallisen maksujärjestelmän sekä vakaan luottojärjestelmän. Vallankumouksessa oli kolme peruselementtiä: vaihtosetelin käyttöönotto rahasiirroissa, yritysten osakekauppa, joka alkoi 1688 Lontoon pörssissä, sekä hallituksen julkaisemat ikuiset elinkorot jotka olivat vapaita maksun laiminlyöntiin liittyvästä riskistä.
Näillä hollantilaisilla uudistuksilla ja tekniikoilla oli syvällisiä taloudellisia tuloksia. Ne järjestivät institutionaalisen viitekehyksen, jossa talous aktiivisesti kasvoi, ei ainoastaan luomalla  puitteet, joissa maaseudun liiketoimet voitiin siirtää ja linkittää finanssikeskukseen Lontoossa, vaan myös paljon kriittisemmin, integroimalla Lontoo Euroopan finanssikeskukseen, Amsterdamiin.
Käännös suomeksi
Makušino

| Makušino Маку́шино |
| --- | --- |

 fiMakušino 
 55°12′N, 67°15′E 
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
Väkiluku 1939, 1959, 1967, 1970, 1979, 1989, 1992, 1996, 1998, 2000, 2001, 2002, 2003, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 ja 2021:  8 716 , 13 731 , 15 000 , 12 852 , 13 174 , 10 535 , 10 100 , 9 900 , 9 900 , 9 600 , 9 500 , 9 942 , 9 900 , 9 900 , 9 900 , 9 900 , 9 800 , 9 576 , 8 338 , 8 335 , 8 229 , 8 161 , 7 984 , 7 896 , 7 887 , 7 810 , 7 811 , 7 779 , 7 749  ja 6 827 
 {{URL|example.com|optional display text}} 
Makušino (ven. Маку́шино) on kaupunki Kurganin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kurganin ja Petropavlovskin välisen rautatien varrella 131 kilometriä Kurganista itään. Kaupunki on Makušinon piirin keskus. Asukkaita on 9 600 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on perustettu vuonna 1797. Vuonna 1963 siitä tuli kaupunki. Nykyään Makušino on maatalousalueen keskus, jossa toimii mm. konepaja.
Aiheesta muualla

Makušinon piirin sivusto (venäjäksi)
Majavasodat

Majavasodat on yhteisnimitys irokeesien vuosien 1649–1701 välillä käymälle joukolle sotia muita intiaaneja ja Uuden Ranskan siirtolaisia vastaan. Sodat käytiin vähintään osittain majavanpyydystysalueiden hallinnasta, mistä juontuu myös sotien nimi. Irokeesiliitto levitti aluksi vaikutusaluettaan suurelle alueelle muiden intiaaniheimojen kustannuksella, mutta lopulta se jäi tappiolle Ranskaa ja sen intiaaniliittolaisia vastaan. Sodat päättyivät Ranskan, sen intiaaniliittolaisten ja irokeesien solmimaan rauhaan vuonna 1701.
Tausta

Majavasodat liittyivät nimensä mukaisesti vähintään osittain majavannahoilla käytyyn kauppaan ja majavanpyydystysalueiden hallintaan. Intiaaneille majavannahoista oli muodostunut tärkeä kauppatavara, joita myytiin eurooppalaisille. Kauppaa ja majavanpyyntiä hallitsivat etenkin huronit ja irokeesit. Majavakantojen supistuttua rannikon tuntumassa piti majavia pyydystävien matkata yhä kauemmas länteen. Majavannahkoja koskevassa kilpailussa erityisen hyvässä asemassa olivat irokeesit, joiden alueet sijaitsivat lähellä Montrealin ja Albanyn kauppapaikkoja. Irokeesit saivat kaupan kautta ensimmäisten intiaaniheimojen joukossa haltuunsa tuliaseita. Ranskalaisen arvion mukaan heillä oli vuonna 1643 yhteensä 300 tuliasetta.
Sodat

Majavasodat alkoivat irokeesien hyökätessä vuonna 1649 algonkinilaisia ja muita irokeesilaisia heimoja vastaan. Muita irokeesikansoja alistettiin osaksi Irokeesiliittoa. Vielä samana vuonna voitettiin myös huronit, vuonna 1650 tobaccot ja vuonna 1656 eriet. Neutralit saivat nimensä pyrkiessään pysymään puolueettomina, mutta heidätkin alistettiin vuonna 1650. Shawneet pakotettiin siirtymään alueiltaan Ohiojoelta. Irokeesien voittamien heimojen naiset ja lapset liitettiin irokeeseihin ja monet vihollisheimojen kylät poltettiin. Vaikutus oli suuri etenkin Ohion laakson alueella, jossa alueen asukkaiden määrä laski nopeasti. Irokeesit olivat näin levittäneet vaikutusalueensa ydinalueeltaan Suurten järvien eteläpuolelta Illinoisjoelta Kennebecjoella ja etelästä Tennesseejoelta Ottawajoelle.
Irokeesit kävivät taisteluja myös Uuden Ranskan siirtolaisia vastaan. Vuonna 1660 huronit ja heidän ranskalaiset liittolaisensa yrittivät väijyttää joukon irokeeseja Long Saultissa lähellä Montrealia. Irokeesien sotajoukko oli kuitenkin ennakoitua paljon suurempi, noin 700 soturia, ja ranskalaiset kärsivät liittolaisineen tappion. Vuosien 1660 ja 1661 välillä irokeesit surmasivat 58 ranskalaista siirtolaista ja ottivat vankeja. Siirtokunnan tueksi tuotiin tuhat ranskalaista sotilasta Euroopasta vuosien 1662 ja 1665 välillä. Irokeesit olivat ajautuneet samaan aikaan sotaan susquehannockeja vastaan ja vuonna 1667 he tekivät aselevon ranskalaisten kanssa.
Kilpailu ranskalaisten ja irokeesien välillä kiihtyi aselevon aikana. Irokeesien tukikohdat Ontariojärven pohjoisrannalla hallitsivat algonkinien turkiskauppaa. Vastapainoksi ranskalaiset perustivat linnoituksen nykyisen Kingstonin paikalle. Ranskalaiset alkoivat myös käydä kauppaa Mississippijoen ylävirran illinoisien kanssa, jotka ajautuivat sotaan irokeeseja vastaan. Sodan sytyttyä ranskalaiset rikkoivat aseleponsa irokeesien kanssa ja he tekivät epäonnistuneen sotaretken irokeesien maille vuonna 1684. Irokeesien lisäksi Uutta Ranskaa uhkasivat englantilaiset siirtokunnat ja brittiläisen turkisyhtiö Hudson’s Bay Companyn levittäytyminen.
Uuden Ranskan uusi kuvernööri Jacques-René de Brisay de Denonville teki yllättävän hyökkäyksen Hudson’s Bay Companyn kauppa-asemaa vastaan Jamesinlahdella ilman virallista sotaa Englantia vastaan. Vuonna 1687 hän teki puolestaan sotaretken irokeesiliiton senecoja vastaan tuhoten näiden kyliä ja ruokavarastoja. Senecat kostivat omalla sotaretkellään vuonna 1689 jolloin he surmasivat parisataa siirtolaisia Lachinessa. Montrealin lähiseutuja hävitettiin myös vuonna 1691, mutta sota kääntyi pian ranskalaisten hyväksi emämaan lähettäessä lisää vahvistuksia siirtokunnalleen. Irokeesit pakotettiin vetäytymään Ontarion pohjoisrannalta vuonna 1693 ja sodan painopiste siirtyi Irokeesiliiton alueelle. Irokeesien vetäytyessä chippewoja muutti etelään ja itään alueiltaan Yläjärveltä ja Huronjärveltä. Irokeesiliittoa horjuttivat myös sisäiset tekijät. Erityisesti mohawkeja oli alkanut siirtyä Saint Lawrence - joen varren lähetyskyliin lähetystoiminnan seurauksena.
Seuraukset

Vuonna 1697 Ranska ja Englanti solmivat keskinäisen sotansa päättäneen Ryswickin rauhan, mikä pakotti myös heikentyneet irokeesit ehdottamaan rauhansopimusta. Ranska ja sen kanssa liittoutuneet 13 eri intiaaniheimoa solmivat rauhan irokeesien kanssa elokuussa 1701. Tapahtuma tunnetaan historiassa Montrealin suurena rauhansopimuksena. Majavasotien päättymisen jälkeen irokeeseista tuli englantilaisten tärkeimpiä liittolaisia 1700-luvun Pohjois-Amerikassa.
Majavannahka.
Irokeesisoturi ranskalaisessa piirroksessa vuoden 1797 paikkeilta.
Malaattisyntaasi

Malli Escherichia coli-bakteerin malaattisyntaasi G:n rakenteesta
Malaattisyntaasi on transferaaseihin kuuluva entsyymi. Entsyymi katalysoi omenahapon muodostumista glyoksyylihaposta ja asetyylikoentsyymi-A:sta. Malaattisyntaasi on osa niin kutsuttua glyoksylaattikiertoa ja sitä esiintyy muun muassa bakteereissa, kasveissa ja sienissä mutta ei eläimissä. Malaattisyntaasin EC-numero on EC 2.3.3.9.
Rakenne ja toiminta

Malaattisyntaasista esiintyy kaksi rakenteellisesti toisistaan eroavaa isoentsyymiä, jotka ovat malaattisyntaasi A ja malaattisyntaasi G. Näistä malaattisyntaasi A:ta esiintyy bakteerien lisäksi myös eräissä aitotumaisissa eliöissä kuten kasveissa ja sienissä ja malaattisyntaasi G:tä esiintyy ainoastaan bakteereissa. Escherichia coli-bakteerin on todettu olevan ainoa organismi, joka tuottaa molempia malaattisyntaasin isoentsyymejä. Rakenteeltaan malaattisyntaasi on useammasta alayksiköstä koostuva entsyymi, kun malaattisyntaasi G esiintyy monomeerina. Malaattisyntaasi A:n tuotantoa ohjaa etikkahapon ja rasvahappojen määrä ja malaattisyntaasi G:n tuotantoa ohjaa glykolihapon määrä soluissa. Malaattisyntaasia esiintyy soluissa sekä sytoplasmassa että solukalvoissa. Solukalvoissa se voi toimia mikrobien virulenssia lisäävänä tekijänä avustaen sitoutumisessa isäntäeliön proteiineihin.
Toimiakseen malaattisyntaasi tarvitsee koentsyymeikseen magnesiumioneja. Magnesiumionit sitoutuvat glyoksyylihappoon, kahteen vesimolekyyliin sekä entsyymin asparagiinihappo- ja glutamiinihappomolekyyleihin. Malaattisyntaasin katalysoiman reaktion mekanismi on Claisen-kondensaation mekanismia muistuttava. Ensimmäisessä vaiheessa entsyymin aktiivisen kohdan asparagiinihapon anioni eli aspartaatti-ioni vastaanottaa protonin asetyylikoentsyymi-A:lta, jolloin siitä muodostuu enolaatti-ioni. Tämä nukleofiilinen enolaatti reagoi glyoksyylihapon elektrofiilisen aldehydiryhmän kanssa additioreaktiolla. Muodostuva malinyylikoentsyymi-A hydrolysoidaan seuraavassa vaiheessa omenahapoksi ja koentsyymi-A:ksi ja tätä katalysoivat aminohapot ovat asparagiinihappo- ja arginiini.
Maki (1944)

| Maki / 槇 |
| --- | --- |
 Maki

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Maizurun laivastoarsenaali
Kölinlasku:  19. helmikuuta 1944
Laskettu vesille:  10. kesäkuuta 1944
Palveluskäyttöön:  10. elokuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  5. lokakuuta 1945
Loppuvaihe:  Britannialle 14. elokuuta 1947 romutettu
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 260 t (normaali) 1 530 t (kuormattu)
Pituus:  92,5 m (vesiraja) 100,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,35 m
Syväys:  3,30 m
Koneteho:  19 000 shp
Nopeus:  27,8 solmua
Miehistöä:  211
Aseistus
Aseistus:  3 × 127 mm/40 type 89 24 × 25 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 610 mm torpedoputkea 36 × type 2 syvyyspommia
Maki (jap. 槇) oli Keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1944 valmistunut Matsu-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin vuoden 1944 hankinnoissa Maizurun laivastontelakalta, missä köli laskettiin 19. helmikuuta 1944. Alus laskettiin vesille 10. kesäkuuta ja otettiin palvelukseen kaksi kuukautta myöhemmin 10. elokuuta.
Palvelus

Se poistettiin alusluettelosta 5. lokakuuta 1945. Alus kuljetti 1. joulukuuta alkaen kotiutettavia joukkoja Japaniin. Alus luovutettiin 14. elokuuta 1947 Singaporessa sotakorvauksena Britannialle, joka romutti sen.