stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kypros
Maantiede > Kaupungit

Kyproksen saaren suurin kaupunki on kummankin tasavallan pääkaupunkina toimiva Nikosia eli Lefkosía (116 392 as., josta kreikkalaisella puolella 55 014 as. ja turkkilaisella puolella [Lefkoşa, Pohjois-Nikosia] 61 378 as.). Muut suurimmat kaupungit ovat kreikkalaisella puolella Limassol eli Lemesós (101 000 as.), Stróvolos (67 904 as.), Lárnaka (51 468 as.), Lakatámeia (38 345 as.) ja Páfos (32 892 as.) ja turkkilaismiehityksen alla olevan pohjoisosan alueella Famagusta eli Ammóchostos/Gazimağusa (40 920 as.), Kyrenia eli Kerýneia/Girne (33 207 as.) ja Mórfou eli Güzelyurt (18 946 as.) (2011).
Maantiede > Ilmasto

Saarella vallitsee välimerenilmasto, johon kuuluvat kuumat ja kuivat kesät kesäkuusta syyskuuhun ja leudot, kosteat talvet marras-maaliskuussa. Loka-, huhti- ja toukokuussa on lyhyitä syys- ja kevätjaksoja, jolloin sää vaihtelee nopeasti.
Aurinko paistaa läpi vuoden. Huhti-syyskuussa aurinkoisia tunteja on keskimäärin 11 päivässä. Tuulet ovat keveitä ja voimakkaat myrskyt harvinaisia. Lunta sataa ajoittain yli 1 000 metrin korkeudessa Tróodoksen vuoristossa, jolloin jopa hiihtäminen on mahdollista. Iltaisin sää on viileää.
Historia > Esihistoria ja antiikki

Varhaisimmat merkit neoliittisen kauden asutuksesta Kyproksella ovat noin ajalta 8000 eaa. Varhaisin löydetty kiinteä asutuspaikka tunnetaan nykyisin nimellä Choirokoitía. Sen talot olivat pyöreäpohjaisia, ja sen asukkaat elivät maanviljelyllä ja karjan kasvatuksella. Kypros siirtyi khalkoliittiselle kaudelle 3000-luvulla eaa. ja alkoi myös viedä kuparia viimeistään vuosituhannen lopulla. Kupari onkin saanut nimensä juuri Kyproksesta. Kypros kävi laajaa kauppaa itäisen Välimeren alueella, muun muassa Egyptiin ja Lähi-itään.
Pronssikaudella Kyproksen kulttuuri oli yhteyksissä Kreetan minolaiseen kulttuuriin. Kreikkalaiset perustivat saarelle siirtokuntia jo mykeneläisellä kaudella eli myöhäisellä pronssikaudella viimeistään 1200-luvulta eaa. lähtien. Kreikkalaisten perustamat valtakunnat olivat kaupunkivaltiomaisia kuningaskuntia, joita oli kymmenkunta. Niihin kuuluivat muun muassa Salamis, Amathus, Kurion, Marion, Pafos ja Soloi. Mykeneläisperäinen asutus lisääntyi Kreikan niin kutsutun doorilaisvalloituksen jälkeen, jolloin saari vaikuttaa toimineen eräänlaisena mykeneläisten pakopaikkana. 800-luvulta eaa. lähtien Kyprokselle perustivat siirtokuntia myös foinikialaiset, joiden tärkein kaupunki saarella oli Kition. Saari hellenisoitui eli kreikkalaistui kauttaaltaan 300-luvulta eaa. lähtien. Hellenistisellä kaudella saari kuului Ptolemaiosten hallitsijasuvulle. Vuonna 58 eaa. saaresta tuli osa Rooman valtakuntaa. Siitä tuli roomalainen provinssi, jota hallittiin Pafoksesta.
Historia > Keskiajalta 1800-luvulle

Rooman valtakunnan jakautuessa 385 jaa. Kypros jäi osaksi Itä-Roomaa eli Bysantin valtakuntaa. Saaren tärkeimmäksi kaupungiksi tuli Salamis. Bysanttilainen aika kesti Kyproksella lähes kahdeksansataa vuotta. Englannin kuningas Rikhard I Leijonamieli valtasi saaren kolmannen ristiretken aikaan vuonna 1191. Rikhard myi saaren Temppeliherrain ritarikunnalle, joka puolestaan myi sen valtakuntansa menettäneelle Jerusalemin kuninkaalle Guy de Lusignanille. Länsivaltojen hallitseman saaren keskukseksi muodostui Nikosia.
Vuonna 1489 Välimeren kaupunkimahti Venetsia otti Kyproksen hallintaansa. Vuodesta 1570 aina vuoteen 1878 saari oli puolestaan osa Osmanien valtakuntaa. Vuonna 1878 Kypros siirtyi Britannian hallintaan.
Historia > 1900- ja 2000-luvut

Kyproksen tasavalta itsenäistyi vuonna 1960 presidenttinään arkkipiispa Makarios III. Se ajautui kreikkalais- ja turkkilaisväestön väliseen sisällissotaan vuonna 1963. Sota kesti kolme päivää ja päättyi aselepoon, jota valvomaan YK asetti kansainväliset rauhanturvajoukot (UNFICYP) vuonna 1964. Turkki miehitti Kyproksen pohjoisosan vuonna 1974 Kreikan sotilasjuntan tukeman vallankaappauksen jälkeen. Turkin miehittämät alueet julistivat itsenäisyyden vuonna 1975 ja Pohjois-Kyproksen turkkilainen tasavalta perustettiin 1983. Ainoastaan Turkki on tunnustanut tämän turkkilaishallinnon. Kyproksen tasavalta, joka hallitsee eteläistä 2/3 saaresta, on kansainvälisesti tunnustettu, ja Turkki ei puolestaan tunnusta tasavaltaa.
Kyproksen tasavallasta tuli Euroopan unionin jäsen 1. toukokuuta 2004. UNFICYP-operaation rauhanturvajoukot ovat saarella edelleen. Britannialla on saarella edelleen kaksi tukikohtaa, Akrotíri ja Dekéleia.
Kyproksen presidentiksi valittiin vuonna 2013 Níkos Anastasiádis. Hänet valittiin vuonna 2018 uudelle viisivuotiskaudelle saatuaan vaalien toisella kierroksella 56 % äänistä. Konservatiivisen Anastasiádisin voittoa vasemmistolaisesta haastajastaan pidettiin luottamuksen osoituksena hänen stabiilista johtajuudestaan ensimmäisen viisivuotiskautensa aikana.
Väestö

Kyproslaiset jakaantuvat pääosin kreikan- ja turkinkieliseen väestöön, joista ensimmäinen on enemmistöä. Kyproksella asuu pienemmässä määrin myös arabian- ja armeniankielistä väestöä.
Isälinjoja tarkastelleen geenitutkimuksen mukaan kyproksenkreikkalaiset ja -turkkilaiset polveutuvat identiteettierostaan huolimatta pääosin samasta, Osmanien valtakunnan vaikutusta edeltäneestä väestöstä. He ovat isälinjoiltaan hyvin lähellä calabrialaisia sekä libanonilaisia. Kyproslaisten yhteys eteläitalialaisiin selittyy kreikkalaisella vaikutuksella molempiin ryhmiin, yhteys libanonilaisiin johtuu useista Levantista tulleista muuttoaalloista. Autosomaalisen DNA:n analyyseissa kyproslaiset ovat sijoittuneet lähelle Levantin väestöjä, mutta vetäytyen kohti eteläeurooppalaisia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kypros Wikimedia Commonsissa
Kypros CIA:n The World Factbook -sivustolla. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kyproksen pohjoisosan Pentadáktylos-vuoristoa.
Kyproksen alueet ja hallinnollinen jako. Tummanpunainen alue on turkkilaisten hallussa, vaaleansininen YK:n turvavyöhyke ja vihreät brittien tukikohtia.
Nikosian kaupunkia, joka toimii jaetun Kyproksen kummankin osan pääkaupunkina.
Choirokoitían neoliittisen kauden talojen ennallistuksia.
Mosaiikki Dionysoksen talosta Pafoksesta.
Kyrenian linna.
Kanarianpodenco

| Kanarianpodenco |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Kanariansaaret,  Espanja
Määrä:  Suomessa rekisteröity 1
Rodun syntyaika:  vanha
Alkuperäinen käyttö:  kaniininmetsästys
Nykyinen käyttö:  kaniininmetsästys
Muita nimityksiä:  podenco canario, Canary Hound, Canary Islands Hound, Canarian Warren Hound, chien de garenne des Canaries, Kanarischer Podenco, kanaari podenco
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 7 Alkukantaiset metsästyskoirat #329
Ulkonäkö
Väritys:  mieluiten puna-valkoinen, punaisen sävy voi olla voimakas, vaihdellen oranssista tummanpunaiseen (mahonki). Näiden värien kaikki yhdistelmät ovat sallittuja.
Kanarianpodenco (esp. podenco canario) on kotimaansa ulkopuolella harvinainen espanjalainen koirarotu, joka on kotoisin Kanariansaarilta.
Ulkonäkö

Keskikokoinen, pitkähkölinjainen, hoikka, kevytrakenteinen ja erittäin vastustuskykyinen. Luusto on hyvin kehittynyt. Rasvakerroksen puuttumisen johdosta kylkiluut, selkäranka ja sarvennaiset ovat näkyvissä. Lihaksisto on erittäin hyvin kehittynyt ja kuiva, lihasten supistuminen näkyy ihon alla. Kanarianpodencon säkäkorkeus on urokset 55–64 cm, nartut 53–60 cm. Koska koirat elävät ja metsästävät erilaisissa maasto-olosuhteissa, nämä keskiarvot voivat vaihdella. Siten 2 cm:n ylitykset tai alitukset voidaan hyväksyä, kunhan rodunomainen tyyppi säilyy. Se on hieman pitkänomainen ja erittäin lihaksikas. Väriltään se on puna-valkoinen, punainen sävy voi olla voimakas, vaihdellen oranssista tummanpunaiseen (mahonki). Näiden värien kaikki yhdistelmät ovat sallittuja. Sen karvapeite on yleensä lyhyttä.
Luonne

Kanarianpodenco on edelleen metsästyskoira: se on sopeutunut täydellisesti työhönsä ja pystyy ylittämään vaikeakulkuisen, kuten kivisen ja vuoristoisen, hiekkaisen tai preeriamaisen maaston, tunkeutumaan luolastoihin ja kapeisiin käytäviin, liikkumaan pensaikoissa ja metsissä. Se ei pelkää mitään esteitä. Metsästys voidaan aloittaa 9 kk iässä. Työskennellessään kanarianpodenco ei yleensä hauku. Se on riistaa ajaessaan rohkea, päättäväinen, nopea ja erittäin ketterä. Se on viisas ja omistajalleen äärimmäisen uskollinen ja jalo. Peloton, tarmokas, kiihkeä ja voimaa uhkuva. Ylväs, ei koskaan aggressiivinen. Pyyteettömästi isäntäänsä kiintynyt. Sietää kärsivällisesti ankarimmankin työpäivän ilman pienintäkään merkkiä väsymyksestä.
Alkuperä

Kanarianpodenco on työskennellyt maanviljelijän apuna, joka on tarvinnut metsästyskoiraa. Sillä on erinomaiset ominaisuudet tähän tehtävään – hyvä haju- ja näköaisti, kuulo, nopeus – minkä vuoksi se on ollut aina maanviljelijälle suureksi avuksi ja hän on alkanut vähitellen jalostaa sitä haluamaansa suuntaan. Kanarianpodenco on levinnyt kotiseutunsa lisäksi mm. Etelä-Amerikkaan.
Aiheesta muualla

Suomen kennelliitto: Kanarianpodenco
Fuertedogs: hollantilaisen säätiön ylläpitämä hylättyjen koirien turvakoti, joka edistää tietoa rodusta Podenco Canario ja jossa voi vierailla.
| n k Espanjalaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  Andalusianrottakoira  Burgosinseisoja  Espanjanmastiffi  Espanjanvesikoira  Espanjanvinttikoira  Ibizanpodenco  Kanariandoggi  Kanarianpodenco  Katalonianpaimenkoira  Mallorcandoggi  Mallorcanpaimenkoira  Pyreneittenmastiffi  Sabueso español  Valencianrottaterrieri 
Muut RSCE:n hyväksymät:  Alano español  Andalusianpodenco  Baskienpaimenkoira  Fuerteventuranpaimenkoira  Garafíanpaimenkoira  Leóninpaimenkoira  Maneto  Navarranseisoja  Valduezankoira  Valencianpodenco 
RSCE:n erikoisrekisteri:  Aragonianpaimenkoira  Espanjandoggi  Hierronsusikoira  Kastilianpaimenkoira  Palmanrottaterrieri  Podenco orito  Presa navarro 
Harvinaiset:  Araninpaimenkoira  Asturialais-kantabrialainen griffoni  Baskienrottaterrieri  Baskienseisoja  Can de Palleiro  Cerdanyanpaimenkoira  Englantilais-espanjalainen vinttikoira  Espanjanbulldoggi  Galicianpodenco  Galicianseisoja  Guicho  Hierronpodenco  Iberiansusikoira  Kantabrianajokoira  Kantabrianvesikoira  Mallorcanrottaterrieri  Mallorcanseisoja  Mastín ligero  Menorcanpodenco  Murcianrottaterrieri  Navarranajokoira  Palmanpodenco  Paternero  Podenco campanero  Rehalero naveño  Villano de las encartaciones 
Sukupuuttoon kuolleet:  Alicantenkoira  Presa español 
Narttu näyttelyssä.
Käännös suomeksi
Kelly-Hopkinsvillen tapaus

Kelly-Hopkinsvillen tapaus on väitetty humanoidihavainto Yhdysvalloissa vuonna 1955. Avaruusolennon kaltaisten olentojen kerrotaan ilmestyneen illalla 21. elokuuta 1955 Suttonin maatilalle lähelle Kellyä, joka sijaitsee Hopkinsvillen kaupungin pohjoispuolella Kentuckyn lounaisosassa. Silminnäkijöiden mukaan otukset olivat noin 1,2 metriä korkeita ihmismäisiä hahmoja, ja niillä oli suhteettoman isot päät ja silmät. Tapaus on yksi Hynekin ufoluokituksen kolmannen lajin lähituntumien tyyppiesimerkeistä. Tapauksen taustalla on arveltu olleen luonnolliset ilmiöt, joita maatilan asukkaat tulkitsivat iltahämärällä. Yhdysvaltain ilmavoimien ufotutkimushanke Project Blue Book puolestaan luokitteli tapauksen huijaukseksi.
Tapahtumien kulku > Silminnäkijät

Etäisesti ihmistä muistuttaneiden avaruusolentojen kerrotaan ilmestyneen illalla 21. elokuuta 1955 Suttonin maatilalle Hopkinsvillen kaupungin pohjoispuolella lähellä Kellyn kylää Kentuckyn maaseudulla. Maatilan päärakennuksessa oli 11 asukasta: kolme lasta ja kahdeksan aikuista. Suttonin sukua johti leskirouva Glennie Lankford, joka tapauksen aikaan oli 50-vuotias. Muiden iät vaihtelivat 7 ja noin 30 vuoden välillä. Suurin osa kuului Lankfordien ja Suttonien perheeseen syntymän tai avioliiton kautta, mutta talossa asui vieraina myös pennsylvanialainen nuoripari Billy Ray Taylor ja June Taylor. Nämä olivat karnevaalikausityöläisiä, jotka olivat majailleet Suttonien luona jo jonkin aikaa.
Lankfordit, Suttonit ja Taylorit olivat tapauksen ainoat todistajat. Kaikki paikallaolleet eivät nähneet kaikkia tapahtumia, sillä June Taylor oli liian peloissaan katsomaan ulos ja pikkulapset piiloutuivat äitinsä käskystä sängyn alle. Ufoja näkivät samana iltana myös muut lähiseudun asukkaat.
Tapahtumien kulku > Kohtaaminen

Oudot havainnot alkoivat noin seitsemältä illalla, kun Billy Ray Taylor meni hakemaan kaivolta vettä. Palatessaan hän kertoi nähneensä lentävän kohteen talon takana. Muut eivät juuri kiinnittäneet asiaan huomiota arvellen sen olleen ehkä tähdenlento. Taylorille myös naureskeltiin. Noin tuntia myöhemmin koira alkoi haukkua. Taylor ja Glennie Lankfordin poika Elmer ”Lucky” Sutton menivät ulos tutkimaan asiaa. He näkivät oudon olennon ja palasivat sisälle hakemaan haulikon ja Taylorin kilpapistoolin.
Havainnot kestivät noin kolme tuntia. Aluksi se näyttäytyi outona hohteena. Myöhemmin se hahmottui ”pikkumieheksi”, joka lähestyi hitaasti kädet ylhäällä takaovelle menneitä kahta miestä. He ampuivat olentoa, joka kierähti ja katosi pimeyteen. Samankaltainen olento näyttäytyi ikkunassa, ja sitäkin kohti ammuttiin. Miehet päättivät mennä ulos ja havaitsivat olennon talon katolla. Toinen olento nähtiin puussa, ja molempia ammuttiin. Puussa oleva olento leijaili alas. Suuri, kynsinen käsi tarttui Tayloria hiuksista. Taylorin mukaan olentoihin osui kolmasti mutta osumilla ei ollut näkyvää vaikutusta. Hän kertoi .22-kaliiperisen luodin kimmonneen pois ja kuvaili osuman ääntä ”peltiämpäriin ampumiseksi”.
Glennie Lankford alkoi rauhoitella miehiä. Hän totesi, etteivät olennot olleet yrittäneet vahingoittaa ketään, ja kehotti ottamaan yhteyttä poliisiin. Sopivan tilaisuuden tultua talon asukkaat ryntäsivät autolleen ja pakenivat hakemaan poliiseja. He kertoivat taistelleensa lähes neljä tuntia ja tarvitsevansa apua.
Tapahtumien kulku > Poliisin tutkimukset

Poliisi otti ammuskelun vakavasti. Hopkinsvilleen saapui toistakymmentä virkavallan edustajaa, jotka kuuluivat kaupungin, piirikunnan ja osavaltion poliisiosastoihin. He panivat merkille Suttonien pelkotilan ja myös sen, etteivät nämä olleet alkoholin vaikutuksen alaisena. Tutkijat etsivät johtolankoja, mutta ainoat merkit kahakasta olivat laukausten jäljet. Maassa ei ollut pikkumiesten tai lentävän lautasen laskeutumisen jättämiä jälkiä. Aidan lähellä nähtiin vihertävää hohdetta, joka oli seuraavana päivänä kadonnut. Eräs paikalle hälytetyistä poliiseista kuvaili erikoisia ”meteoreja”, jotka tulivat Suttonin maatilan suunnalta. Hän ja mukana ollut vaimo kertoivat kahden niistä menneen auton ylitse pitäen kovaa, suhisevaa ääntä.
Maatilalle palasi aamulla kaksi poliisia. He kuulivat maatilan asukkaiden poistuneen, sillä otukset olivat palanneet noin kello 3.30 aamuyöllä, rapistelleet katolla ja raapineet seiniä. Aseita ei tällä kertaa käytetty.
Seuraavina päivinä tehtiin tarkempia tutkimuksia. Tällöin varmistui, ettei alkoholia ollut nautittu. Poliisit löysivät ladon takana olevalta niityltä halkaisijaltaan 15-metrisen palaneen kehän, jolle ei löytynyt selitystä. Kuvaukset olentojen ulkonäöstä vaihtelivat jonkin verran. Ensimmäisissä lehtijutuissa niitä kuvattiin noin 1,2 metriä korkeiksi. Niillä oli isot päät, valtavan suuret silmät ja pitkät käsivarret, jotka ulottuivat olennon seistessä suorassa melkein maahan. Glennie Lankfordin mukaan olennot olivat vain noin 75 senttimetriä pitkiä. Niiden kädet muistuttivat linnun jalkoja, sormenpäissä oli petoeläimen kynnet ja jalat olivat pitkät, kapeat ja jäykät. Silmät kiiluivat tai loistivat keltaisina. Olennot lähestyivät aina talon pimeimmältä puolelta, joten silmät saattoivat olla hyvin herkät. Vaatetusta kuvailtiin ”nikkelipäällysteiseksi”. Tapauksen aikaan 25-vuotias Lucky Sutton kuvaili myöhemmin pojalleen olentojen väriä vihertävän hopeiseksi. Kerrallaan nähtiin yksi tai kaksi otusta: toinen niistä oli katolla ja toinen puussa.
Julkisuus

Tapaus sai tiedotusvälineissä maanlaajuista huomiota. Tammikuussa 1956 tapauksesta kirjoitettiin ufoaiheisessa Saucerian Review -lehdessä. Jaqueline Sandersin kirjoittaman jutun sisältö vastasi laajalti poliisin raporttia. Tapauksen tultua laajemmin tunnetuksi Suttonit saivat osakseen pahansuopaa julkisuutta ja kieltäytyivät yhteistyöstä tutkijoiden kanssa.
Isabel Davis kävi tilalla vuosi tapauksen jälkeen ja onnistui saamaan perheeltä haastattelun. Kertomus oli yhteneväinen aiemman haastattelun kanssa. Davis painotti Suttonien halua pitää kiinni kertomuksestaan, vaikka se olisi ollut ”vastoin tervettä itsesuojeluvaistoa”. Heillä ei myöskään ollut televisiota, radiota tai kirjallisuutta eikä siten todennäköisesti tietoa vastaavista havainnoista. Davis pani merkille, että ensimmäisen havainnon tehnyt Billy Ray Taylor erosi muista silminnäkijöistä, sillä hän oli ”katsellut otuksia huikentelevaisella menestyksellä”. Muista silminnäkijöistä poiketen Taylorin havaintoihin suhtauduttiin epäillen, eikä häntä otettu kovin vakavasti edes perhepiirissä. Tapauksen jälkeen hän antoi yhä yksityiskohtaisempia kuvauksia näkemistään olennoista ja piirsi niistä mielikuvituksellisia luonnoksia. Muista silminnäkijöistä poiketen hän vaikutti nauttivan julkisuudesta.
Tarina on saanut vähitellen yksityiskohtia, jotka eivät perustu silminnäkijöiden alkuperäisiin kertomuksiin. Lehtijutuissa hyökkääjien määrä kasvoi 12–15 otukseen, vaikka niitä nähtiin kerrallaan vain 1–2. Ensimmäisissä uutisissa ei puhuttu ”pienistä vihreistä miehistä”, mutta myöhemmin hyökkääjiin on alettu viitata sellaisina. Billy Ray Taylor ei kertonut Suttoneille avaruusaluksesta vaan sanoi nähneensä kirkkaan tähdenlennon. Vasta myöhemmässä ufo-kirjallisuudessa Taylorin väitetään nähneen avaruusaluksen laskeutuvan. Laajalle levinneistä väitteistä huolimatta myöskään Yhdysvaltain ilmavoimat ei ollut tapauksesta erityisen kiinnostunut eikä lähettänyt paikalle tutkijoita. Paikalle saapuneet sotilaspoliisit kuuluivat maavoimiin. Poliisi pyysi heidät paikalle todennäköisesti siksi, että paikalla tiedettiin ammuskellun. Toisaalta myös tulitaistelun kokoa on liioiteltu. Naapurin mukaan laukauksia ammuttiin vain neljä, nekin pienikaliiperisella aseella, ja naapuri erehtyi pitämään ääniä ilotulitteina. Ainoa omaisuusvahinko oli .22-kaliiperisen luodin tekemä reikä ikkunaruutuun.
Mahdollinen selitys

Heti tapauksen jälkeen sille ehdotettiin luonnollisia selityksiä. Osa piti sitä huijauksena tai päihtymyksestä aiheutuneena jupakkana. Tapausta tutkinut osavaltion poliisilaitoksen edustaja R. N. Ferguson arveli silminnäkijöiden juopotelleen, vaikka hän ei nähnytkään tästä varsinaisia todisteita. Jälkeenpäin paikalta tosin löydettiin muutama tyhjä oluttölkki. Huhuttiin myös apinoista, jotka olivat paenneet läheisestä eläintarhasta tai sirkuksesta, mutta tällaisesta ei ole todisteita.
Yhdysvaltain ilmavoimien ufotutkimushanke Project Blue Book käsitteli vuosina 1952–1969 noin 12 000 ufohavaintoa. Sen mukaan Kelly-Hopksinsvillen tapaus oli huijaus, mutta tutkimushankkeen muistiinpanoista ei ilmene, millä perusteella tähän tulokseen päädyttiin. Jos kyseessä oli huijaus, oli sen takana Isabel Davisin mukaan todennäköisimmin Billy Ray Taylor. Skeptikko Brian Dunningin mukaan ei kuitenkaan ole syytä olettaa, että kukaan olisi tietoisesti valehdellut. Sekä Lucky Sutton että Billy Ray Taylor vaikuttavat olleen vilpittömän peloissaan, ja ufo-kirjallisuudessa Sutton kuvataan vakavamieliseksi mieheksi, joka ei koskaan keksinyt tarinoita. Erilliset perheenjäsenten poliisikuulustelut antoivat yhtenäisen kuvauksen tapahtumien kulusta, mikä huijausta ajatellen olisi vaatinut etukäteen sopimista. Miehet eivät olleet paikalla haastattelijan saapuessa, mikä edelleen olisi vaikeuttanut kertomusten yhtenäistämistä.
Muun muassa ranskalainen ufologi Renaud Leclet ja paranormaalien ilmiöiden skeptinen tutkija Joe Nickell ovat esittäneet, että kyseessä saattoi olla amerikanhuuhkajapariskunta. Amerikanhuuhkajat ovat suuria lintuja ja puolustavat usein pesiään aggressiivisesti. Ne voivat kasvaa yli 60 senttimetriä korkeiksi, niillä on iso pää, isot keltaiset silmät, harmaa ruumis ja pitkät siivet, jotka sivusta katsoessa voivat näytää käsiltä. Joissakin kertomuksissa Hopkinsvillen avaruusolentojen väitetään loistaneen valoa, mutta Glennie Lankfordin alkuperäisissä lausunnoissa puhutaan hohtamisesta, mikä voi selittyä maatilan valojen heijastumisella. Suttonin tilan tapahtumat alkoivat iltahämärän aikaan, jolloin myös huuhkajat aktivoituvat.
Alueella tapahtui kohtaamisen aikaan tähdenlentoja, ja suuri meteori saattaisi selittää kirkkaan valon taivaalla. Oudon valoilmiön näkeminen loi maatilan asukkaiden keskuuteen jännittyneen mielialan ja vaikutti tapaan, jolla he tulkitsivat myöhempiä tapahtumia. Maatilalla ei ollut ulkovalaistusta, joten Suttonit eivät voineet nähdä ulkona liikkuvia hahmoja tarkasti. Vihertävä hohde oli ehkä alueella yleistä peikonkultaa.
Vaikutus

J. Allen Hynekin ufoluokituksessa Kelly-Hopkinsvillen tapaus on eräs kolmannen lajin lähituntuman tyyppiesimerkeistä.
Kelly-Hopkinsvillen tapausta on käsitelty Salaiset kansiot -sarjakuvassa ”Crop” (1997) ja Anna Karylin romaanissa The Kelly Incident (2004). Hopkinsvillessä järjestettiin tapauksen 50. juhlavuonna 2005 Little Green Men Festival -niminen tapahtuma ja jälleen vuosittain 2010–2019. Vuonna 2017 tapahtumassa vieraili arviolta 21 000 kävijää.
Aiheesta muualla

Close encounters: The Kelly-Hopkinsville case. Asiakirjoja ja kuvauksia tapauksesta. (englanniksi) [vanhentunut linkki]
Taiteilijan näkemys Kelly-Hopkinsvillen tapauksesta.
Amerikanhuuhkaja.
TV Globo

| TV Globo |
| --- | --- |

Lähetykset alkoivat:  26. huhtikuuta 1965
Omistaja:  Grupo Globo
Maa:   Brasilia
Pääkonttori:  Rio de Janeiro
Aiemmin:  TV Globo (1965-1970) Rede Globo de Televisão (1970-1972) Rede Globo (1972-2021)
Rinnakkaiskanava(t):  Canais Globo
Kotisivu:  redeglobo.globo.com
Infobox OKNimi-testi OK: 
TV Globo tai vain Globo on brasilialainen televisiokanava, joka aloitti toimintansa vuonna 1965. TV Globo on yksi maailman suurimmista media-alan yhtiöistä. TV Globo omisti mm. Sotšin talviolympialaisten lähetysoikeudet Brasiliaan ja vastaa myös Rio de Janeiron kesäolympialaisten kansainvälisestä TV-signaalista.
Joe Louis

| Joe Louis Maailman raskaansarjan maailmanmestari |
| --- | --- |
 Joe Louis. Kuva: Carl van Vechten
Henkilötiedot
Koko nimi:  Joseph Louis Barrow
Syntynyt: 13. toukokuuta 1914 La Fayette, Alabama
Kuollut: 12. huhtikuuta 1981 (66 vuotta) Paradise, Nevada
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Nyrkkeilijä
Lempinimi:  The Brown Bomber
Pituus:  188 cm
Paino:  99 kg
Painoluokka:  Raskassarja
Kätisyys:  oikeakätinen eli nyrkkeilytermein orthodox
Ammattilaistilastot
Ottelut:  69
Voitot:  66
– tyrmäysvoitot:  52
Tappiot:  3
Ratkaisemattomat:  0
Ei tuomiota/ mitätöity:  0
Joseph Louis Barrow eli Joe Louis (13. toukokuuta 1914 – 12. huhtikuuta 1981) oli yhdysvaltalainen nyrkkeilijä ja raskaansarjan maailmanmestari, joka tunnettiin lempinimellä Brown Bomber (suom. Ruskea pommittaja). Häntä pidetään yleisesti yhtenä kaikkien aikojen parhaista nyrkkeilijöistä. Vuonna 2005 International Boxing Research Organization nimesi hänet suurimmaksi raskassarjalaiseksi kautta aikojen, ja vuonna 2003 arvostettu nyrkkeilyaiheinen lehti The Ring sijoitti hänet ensimmäiseksi sadan parhaan nyrkkeilijän listalla.
Louis voitti ammattilaisten raskaansarjan maailmanmestaruuden vuonna 1937 ja puolusti sitä ennätykselliset 25 kertaa ennen kuin luopui mestaruudestaan voittamattomana vuonna 1949. Louis on kaikkien aikojen pitkäaikaisin raskaansarjan maailmanmestari (12 vuotta), minkä lisäksi hänellä on myös raskassarjalaisista eniten tittelinpuolustuksia. Noustessaan mestariksi hän oli 23-vuotiaana myös kaikkien aikojen nuorin (Floyd Patterson rikkoi ennätyksen vuonna 1956) ja Jack Johnsonin jälkeen toinen värillinen maailmanmestari.
Louisia pidetään ensimmäisenä mustana, joka on saavuttanut kansallissankarin aseman Yhdysvalloissa, minkä lisäksi hänet on nähty myös Hitlerin vastaisen sodan symbolina toisen maailmansodan aikana.
Louis kävi urallaan 69 ottelua, joista voitti 66 (52 tyrmäyksellä) ja hävisi kolme.