stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lauttasaaren vesitorni
Vesitorni rakennuksena > Tornin rakenne

Kotkavuori sijaitsee 27 metriä merenpinnan yläpuolella. Vesitornin korkeus oli 34 metriä, joten sen kattotasanne sijaitsi 61 metriä merenpinnan yläpuolella. Vesitornin säiliön halkaisija oli leveimmästä kohdasta 42 metriä. Vesitornin varsiosan yläpuolella oli 24 kappaletta 60 asteen kulmassa olevaa palkkia, joiden päällä oli 15,8 metriä leveä tukirengas. Palkiston ja tukirenkaan tarkoitus oli kannattaa vesisäiliötä ja varmistaa, ettei rakennukselle aiheutunut vaurioita lämpötilan muutoksissa tai betonin muodonmuutoksissa.
Tornin vesisäiliön tilavuus oli yhteensä 4 530 m³. Se oli jaettu kahteen osaan, jotta säiliön puhdistaminen oli mahdollista keskeyttämättä vedenjakelua. Sisemmän säiliön tilavuus oli 1 080 m³ ja ulomman 3 450 m³. Vedenpinnan korkeus molemmissa säiliöissä oli 57 metriä merenpinnasta, ja veden syvyys oli säiliössä seitsemän metriä. Vesisäiliön syöttöputket oli varustettu automatiikalla, joka katkaisi vedensyötön, kun säiliö oli täynnä.
Vesisäiliön ulkokuori ja tukirengas olivat esijännitettyjä betonissa esiintyvien vetojännitysten ja siitä aiheutuvien vaurioiden ehkäisemiseksi. Jännitys toteutettiin Dywidag-järjestelmän mukaisesti, jossa jännitysteräs on halkaisijaltaan 26 mm. Lauttasaaren vesitorni oli ensimmäinen Suomessa rakennettu vesitorni, jossa on käytetty betonin esijännitystä. Betoniseinien paksuus oli 25 cm. Ulkoseinät ja tukirengas valettiin keskeyttämättä töitä, jolloin vältyttiin saumojen muodostumiselta rakenteiden välille ja näin varmistettiin rakenteiden vedenpitävyys. Työ suoritettiin kolmessa vuorossa, ja se kesti yhteensä neljä vuorokautta. Vesitornin katto on valmistettu kuparista.
Lämmöneristys toteutettiin asentamalla ulkoseiniin sienen heltan näköiset suojaelementit, joiden sisäpuolella on kolmen senttimetrin paksuiset korkkilevyt. Katon eristämiseen käytettiin mineraalivillaa, ja varsi sekä tukipalkisto eristettiin kalkitulla Leca-tiiliverhouksella. Tornin katon räystäisiin asennettiin räystäslämmitys vastuslangoilla, joilla estettiin putoilevien jääpuikkojen muodostuminen.
Vesi Lauttasaareen johdettiin pääjohtoa myöten Ilmalan vesitornista. Lauttasaaren lisäksi vesitornin painepiiriin kuuluivat Kaskisaari ja Lehtisaari.
Vesitorni rakennuksena > Tornin myöhempi ja ehdotettu käyttö

Vesitorni poistettiin käytöstä vuonna 1996, ja siitä lähtien se toimi lähinnä tornin katolla olevien antennien jalustana. Toukokuussa 1982 vesitornin katolle rakennettiin kehikko, johon asennettiin kaksi suurta linkkiantennia puolustusvoimien ja rajavartiolaitoksen käyttöön. Myöhemmin vesitorniin rakennettiin useita erilaisia antenneja ja tukiasemia, joiden vaatimat laitekaapit oli sijoitettu vesitornin sisätiloihin. Myöhemmin tornissa oli muun muassa runko­linjan 550 bussi­järjestelmän radioverkon ja Helsingin joukkoliikenteen liikennevaloetuus- ja matkustajainformaatiojärjestelmän antennit.
Joulukuussa vuonna 2000 Helsingin Vesi juhli 125-vuotispäiväänsä, ja sen kunniaksi vesitorniin asennettiin hollantilaisen Harry Hollandsin elävä valoteos Water Flower (vesikukka). Ennen tornin purkamista sen valaistus oli ollut jo useita vuosia kytkettynä pois päältä, sillä valaistuslaitteet alkoivat olla tiensä päässä ja ne olisi pitänyt uusia. Helsingin Energian teettämän selvityksen mukaan valaisimien uusiminen olisi maksanut kymmeniä tuhansia euroja.
Rakennusvirasto teetti vuonna 2008 rakennuksesta kuntoarvion. Tässä arviossa todettiin, että rakennus oli rakennusteknisiltä osiltaan tyydyttävässä tai välttävässä kunnossa. Suurimmat korjaustarpeet olisivat kohdistuneet tornin ulkoisiin betonirakenteisiin. Vesitornin korjaaminen ja saattaminen turvalliseksi olisi maksanut noin 3,3 miljoonaa euroja. Arvio ei sisältänyt mitään muutostöitä tornin sisällä. Myöhemmin vesitorni aidattiin, koska betonijulkisivut arvioitiin  vaarallisiksi.
Vesitorni rakennuksena > Yleisökäyttö

Lauttasaaren säätiö toivoi jo vuonna 1958 ennen vesitornin rakentamista yleisölle avointa näköalapaikkaa vesitornin katolle, mutta Helsingin kaupunki ei suostunut ehdotukseen.  Lausunnossa todettiin, ettei Lauttasaaren vesitorni sovellu yleiseksi kaikille avoimeksi näkötorniksi, koska se edellyttäisi erillisten suojarakennelmien rakentamista sekä pysyvää valvontahenkilöstöä. Virasto katsoi kuitenkin, että tornin huipulla olevaa kaiteella ympäröityä betonista tasannetta voi käyttää tilapäisenä näköalapaikkana. Kun Helsingissä vietettiin ensimmäistä Helsinki-päivää 12. kesäkuuta 1959, Lauttasaaren uusi vesitorni oli auki yleisölle ja se saavutti suuren suosion.
Lauttasaaren säätiö ehdotti useasti vesilaitokselle 1960-luvulla, että vesitornin avattaisiin näköalatorniksi. Vesilaitos suostui satunnaisiin tapahtumiin, jolloin tornista avautuviin näköaloihin oli mahdollisuus tutustua. Avoimia tilaisuuksia järjestettiin Helsinki-päivinä vuosina 1959–1962 sekä Lauttasaari-päivänä 1965. Vuonna 1965 säätiö ehdotti vesilaitosta selvittämään mahdollisuudet käyttää vesitornia laajemminkin näkötornina. Jotta tämä olisi ollut mahdollista, tornin turvallisuutta olisi ollut parannettava ja sinne olisi pitänyt rakentaa hissi. Siksi vesilaitos anoi maistraatilta lupaa muutosten tekemiseen. Toukokuussa 1966 Helsingin maistraatin edustajat kävivät arvioimassa vesitornin soveltuvuuden yleiseen näköalakäyttöön muuttamiseksi. Arvioinnin tuloksena päätettiin, ettei Lauttasaaren vesitorni sovellu yleiseen näköalakäyttöön, sillä sitä ei otettu huomioon tornin rakennusvaiheissa ja kustannukset hissin ja portaiden parantamiseksi olisivat liian kalliit.
Yli neljänkymmenen vuoden tauon jälkeen vesilaitos ja Lauttasaari-seura avasivat vesitornin yleisölle toukokuussa 2008 tornin 50-vuosijuhlan kunniaksi ja syyskuussa 2009 Lauttasaari-päivien aikana.
Tornin näköalatasanne oli melko pieni, mikä rajoitti tornissa samanaikaisesti vierailevien ryhmien kokoa. Portaat näköalatasanteelle olivat vaikeasti kuljettavat kierreportaat. Mikäli vesitorni olisi haluttu avata yleisölle pysyvämmin, olisi henkilöturvallisuus pitänyt ottaa huomioon. Kaiteet, portaat, poistumistiet ja valaistus olisi pitänyt suunnitella yleisöturvallisuuden kannalta määräykset täyttäviksi.
Vesitorni rakennuksena > Lauttasaaren vesitorni mediassa

Lauttasaari-lehti aloitti vuonna 1977 palstan nimellä ”Tornista katsoen”, jolla viitattiin Lauttasaaren vesitorniin. Palstan tunnuksena oli humoristinen kuva miehestä, joka tarkastelee taivaalta suhteettoman korkeaksi venytetyn vesitornin katolta. Samana vuonna lehti vaihtoi logotekstinsä, jonka yhteydessä uuden logotekstin oikeaan reunaan sijoitettiin Lauttasaarta kuvaava piirros, jossa kirkontorni ja varsinkin vesitorni erottuvat saaren maisemassa kaikkea muuta paljon korkeampana.
Lauttasaari-lehdellä oli myös tapana tehdä tornista aprillipilaa varsinkin silloin, jos lehti saattoi ilmestyä aprillipäivänä. Huhtikuussa 1979 lehti uutisoi otsikolla ”Vesitorni kaatuu!”, jossa kerrottiin, että roudasta vapautuvan maan ja läpikulkuliikenteen aiheuttaman tärinän johdosta vesitorni on kallistunut uhkaavasti ja on ilman pikaisia toimenpiteitä romahtamassa.
Lauttasaaren vesitorni oli mukana myös vuonna 2011 esitetyssä Yle Teeman ohjelmasarjassa Suojele minua!.
Vesitorni rakennuksena > Vesitornin purkaminen

Vesitornille etsittiin uutta käyttöä pitkään. Helsingin kaupunki oli halukas luopumaan sille turhaksi käyneestä rakennuksesta, ja usea taho olikin kiinnostunut vesitornista, jota suunniteltiin muun muassa kahvilaksi, pelastautumisvälineiden ja pumppujen testialueeksi, muistomerkiksi sekä asunnoiksi. Vesitornissa ei ollut sellaisia tiloja, joita olisi voinut helposti muuttaa asunnoiksi, vaan vesisäiliöiden muutostyöt olisivat olleet suuria ja kalliita ja uuden kerroksen rakentaminen olisi ollut mahdollisesti tarpeen.
Varsinaisten muutostöiden lisäksi kustannuksia olisi tuottanut vesitornin kunto. Sisäosien kunto oli varsin hyvä alkuperäistä sähkötekniikkaa lukuun ottamatta, mutta ulkokuori olisi kaivannut suurta remonttia. Vesisäiliön suojakuoresta pilkotti betoniteräs, ja siitä oli alkanut putoilla betoninpalasia. Myös jalka ja rungon keskiosa olivat paikoin huonossa kunnossa.
Lisäksi tornin uuden käyttötarkoituksen etsimiselle loi haastetta tornin sijainti Kotkavuoressa, asuntojen ja kapeiden katujen päässä keskellä puistoa. Siksi torni ei soveltunut käyttöön, joka olisi lisännyt tuntuvasti raskasta liikennettä alueella. Tornin muuttaminen hyötykäyttöön rakentamalla sinne huonetiloja olisi edellyttänyt lisäksi asemakaavan muuttamista.
Kiinteistövirasto esitti ensimmäisen kerran elokuussa 2010 vesitornin purkamista. Perusteina olivat tornin huono kunto ja sen aiheuttama vaara ympäristölle. Helsingin kaupunginhallitus päätti syyskuussa 2013, että torni puretaan. Tornista ei ollut saatu hyväksyttävää ostotarjousta. Purkamisen suunniteltiin tapahtuvan murskaamalla betoni pieniksi palasiksi maalis–huhtikuussa 2014. Purkutyöt alkoivat lokakuussa 2015 ja valmistuivat marraskuussa 2015.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lauttasaaren vesitorni Wikimedia Commonsissa
Valokuvia Lauttasaaren vesitornista
Vesitornin sijanti ja suunnitellut sijainnit punaisella, vanhat merenalaiset syöttöputket tumman sinisellä, merenalainen yhteiskäyttöputki vaaleansinisellä, vesitornille vienyt vesijohto vihreällä ja kirkko merkitty keltaisella värillä.
Lauttasaaren vesitornin työmaa vuonna 1958.
Vesitornin vesisäiliö rakenteilla.
Vesitornin katto rakentamisvaiheessa.
Poikkileikkauskuva Lauttasaaren vesitornista: 1. Kuilu ja portaat vesijohtotunneliin, 2. Ulko-ovi, 3. Aukko vesitornin keskellä tavaroiden nostamista varten, 4. Keskihuone ja tukipalkisto, 5. Tukirengas, 6. Sisempi vesisäiliö, 7. Ulompi vesisäiliö, 8. Ilmanvaihtoputket, 9. Kattotasanne.
Vesitorni kuvattuna vuonna 2006.
Vesitornin purkamista lokakuussa 2015.
Iulis

| Iulis> Ἰουλίς |
| --- | --- |
 Iuliin akropolis ja nykyistä Ioulídan kylää.
Sijainti
 Iulis
Koordinaatit:  37°38′35″N, 24°20′25″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Ioulída, Kéa, Etelä-Egean saaret
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Keos, Kykladit
Infobox OKNimi-testi OK: 
Iulis (m.kreik. Ἰουλίς, Iūlis tai Ioulis, lat. Iulis) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Keoksen eli nykyisen Kéan saarella Kykladeilla Kreikassa. Se sijaitsi saaren pohjoisissa keskiosissa nykyisen Ioulídan kylän paikalla.
Historia

Iulis oli Keoksen merkittävin kaupunki. Se oli varhaisella klassisella kaudella osa Keoksen tetrapolista eli neljän kaupungin liittoa, johon kuuluivat sen lisäksi myös Karthaia, Koressia ja Poieessa. Strabonin aikaan ajanlaskun alun tienoilla Iulis oli liittänyt itseensä Koressian ja Karthaia Poieessan, joten kaupunkeja oli vain kaksi. Koressia toimi Iuliin satamana.
Kaupungin, samoin kuin koko saaren, asukkaat olivat joonialaisia. Persialaissodissa kaupungin asukkaat taistelivat kreikkalaisten puolella ja osallistuivat muun muassa Artemisionin ja Salamiin taisteluihin.
Iuliista olivat kotoisin lyyriset runoilijat Simonides ja Bakkhylides, sofisti Prodikos, lääkäri ja luonnontutkija Erasistratos sekä peripateettisen koulukunnan filosofi Ariston.
Iulis oli antiikin aikana kuuluisa hyvistä laeistaan, jotka kytkeytyivät ihmisten moraaliin ja elämäntapaan. Toisaalta eräs laki velvoitti kaikki 60 vuotta täyttäneet päättämään elämänsä myrkyllä. Tähän esitettiin kaksi syytä: että elantoa riittäisi kaikille ja ettei kenenkään tarvitsisi kärsiä vanhana sairauksista ja heikkoudesta.
Rakennukset ja löydökset

Iulis sijaitsi saaren pohjoisosassa noin 25 stadioninmitan päässä merestä. Sen akropoliina eli linnavuorena toimi kukkula, joka sijaitsee nykyisen Ioulídan kylän pohjoisosassa.
Kaupungista on löydetty joitakin jäänteitä, kuten muureja, rakennusten ja veistosten osia sekä piirtokirjoituksia. Tunnetuimpiin löydöksiin kuuluu suurikokoinen leijonaveistos, niin kutsuttu Iuliin leijona. Se on veistetty arkaaisella kaudella 500-luvun eaa. alkupuolella. Veistoksen pituus on noin yhdeksän metriä ja se esittää makaavaa leijonaa. Se sijaitsee noin kilometrin koilliseen kaupungin alueesta.
Iuliin leijona.
Italian rintama (ensimmäinen maailmansota)

Italian rintama (ital. Fronte Italiano, saks. Gebirgskrieg ”vuoristosota”) viittaa Itävalta-Unkarin ja Italian välisellä rajalla käytyihin taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa. Rintama syntyi, kun Italia liittyi ympärysvaltoihin 23. toukokuuta 1915. Sota päättyi Italian rintamalla Itävalta-Unkarin antautumiseen ja Italian voittoon 4. marraskuuta 1918.
Sotaan liittyminen

Italia oli sodan syttyessä keskusvaltojen liittolainen, mutta Italian liittyminen sotaan keskusvaltojen puolelle ei ollut missään vaiheessa todennäköistä. Italian talous oli haavoittuvainen merisaarrolle, se oli riippuvainen Britannian kivihiilitoimituksista ja sen alueelliset laajentumistavoitteet oli suunnattu Itävalta-Unkaria vastaan.
Ympärysvallat kävivät Italian kanssa neuvotteluja sotaan liittymisestä. Italialle luvattiin muun muassa osmanien valtakunnan alueita. Italian armeija oli varustautunut huonosti sotaan. Siltä puuttui raskasta tykistöä ja konekivääreitä. Italialla ja Itävallalla oli yhteistä rajaa 650 kilometriä, mutta se oli lähes kokonaan vuoristoista, lukuun ottamatta 30 kilometriä. Itävaltalaiset eivät ryhmittyneet puolustukseen rajalle, vaan edullisempaan asemaan vuoristoon. Kaikista ongelmista huolimatta Italian hallitus päätti liittyä sotaan ja ryhtyä heti hyökkäykseen Itävaltaa vastaan.
Seuraukset

Koko ensimmäinen maailmansota loppui 11. marraskuuta 1918. Rauhanneuvotteluissa Italia ei saanut sitä mitä halusi. Sodan tuloksena italialaiset katkeroituivat ja Italian hallitus menetti arvostustaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italian rintama (ensimmäinen maailmansota) Wikimedia Commonsissa
Caporetton taistelu
Iž (joki)

Iževskin patoallas.
Iž (ven.  ja tat. Иж, udmurtiksi Оӵ, Oč) on Volgan vesistöön kuuluvan Kaman sivujoki Udmurtiassa ja Tatarstanissa Venäjällä. Sen pituus on 270 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 8 510 neliökilometriä. Keskimääräinen virtaus Agryzin luona on 17,7 kuutiometriä sekunnissa.
Joki saa alkunsa Jakšur-Bodjan ja Šarkanin piireistä virtaavien Bolšoi ja Malyi Iž -jokien yhtymäkohdasta. Se virtaa kohti etelää ja laskee Ala-Kaman tekojärveen. Suurimmat sivujoet ovat Selytška, Tšur, Ljuk, Sepytš, Postolka, Bobinka, Tšaž, Varzinka, Mukšinka, Vožoika, Pozim ja Kyrkymas.
Ižin varrella sijaitsee Udmurtian pääkaupunki Iževsk, jossa on suuri patoallas. Joki on pahasti saastunut. Sitä käytetään vesilähteenä ja retkeilykohteena.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Iž Venäjän vesistörekisterissä (venäjäksi)
Antti Jaakkola (yleisurheilija)

Antti Jaakkola (12. marraskuuta 1896 Vehkalahti – 21. maaliskuuta 1918 Savitaipale) oli suomalainen yleisurheilija.
Antti Jaakkola sijoittui vuoden 1916 SM-yleisurheilussa keihäänheiton kahden käden yhteistuloksessa kolmanneksi tuloksella 94,89 (43,39 + 51,50). Seuraavan vuoden SM-kilpailuissa Jaakkola oli viides. Jaakkola edusti vuoteen 1916 Haminan Tarmoa ja seuraavana vuonna helsinkiläistä Polyteknikkojen Urheiluseuraa eli teekkarien omaa urheiluseuraa.
Vuoden 1918 sisällissodassa Jaakkola oli kaksi viikkoa punaisten vankina Haminassa, mutta pääsi vapaaksi ja yritti rintaman läpi valkoisten puolelle. Hän jäi punaisten vangiksi Luumäellä ja surmattiin Savitaipaleella. Hänen nuorempi veljensä Einar Jaakkola oli haavoituttuaan kuollut Mikkelin lääninsairaalassa 24.2.1918.
Izitso

| Izitso Cat Stevens |
| --- | --- | --- |

C-kasetin kansikuva.
Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1977
 Formaatti: LP, musiikkikasetti
 Tyylilaji: Folkrock
 Levy-yhtiö: Island Records
Cat Stevensin muut julkaisut
| Numbers 1975 | Izitso 1977 | Back to Earth 1978 |
Izitso on laulaja-lauluntekijä Cat Stevensin kymmenes studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1977. Sen on julkaissut Island Records.
Albumin kappaleet, kuten "(I Never Wanted) To Be a Star", heijastelevat kriisejä, joita Stevens tunsi tähtenä olemisen ja henkilökohtaisen minänsä välillä. Tämän jälkeen Stevens teki vain yhden albumin ennen kääntymistään islamiin.
Albumin avauskappale "Days of the Old Schoolyard" oli suuri singlehitti ja se on omistettu Stevensin kiertuekokoonpanoon kuuluneelle laulaja Linda Lewisille.
Kappaleet

A-puoli
(Remember the Days of the) Old Schoolyard
Life
Killin' Time
Kypros
Bonfire
B-puoli
(I Never Wanted) To Be a Star
Crazy
Sweet Jamaica
Was Dog a Doughnut?
Child for a Day
Lehtikalat

| Lehtikalat |
| --- | --- |
 Lippulehtikala (Pterophyllum altum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Labroidei
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Alaheimo::  Cichlasomatinae
Suku::  Lehtikalat Pterophyllum  Heckel, 1840
Katso myös
   Lehtikalat Wikispeciesissä   Lehtikalat Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lehtikalat (Pterophyllum) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen luetaan seuraavat kolme Etelä-Amerikassa tavattavaa kalalajia:
Lippulehtikala (Pterophyllum altum)
Pikkulehtikala (Pterophyllum leopoldi)
Lehtikala (Pterophyllum scalare)
Jalmar Lehtimäki

Jalmari Valfrid Vilhelminpoika Lehtimäki (23. joulukuuta 1896 Vahto – 7. helmikuuta 1934 Moskova, Neuvostoliitto) oli turkulainen punapäällikkö Suomen sisällissodassa.
Hänen veljiään olivat punapäällikkö ja lentäjäsankari Verner Lehtimäki sekä kirjailija Konrad Lehtimäki. Hän otti osaa Suomen sisällissotaan Vilppulan rintamalla ja Tampereella. Sodan jälkeen hän pakeni Venäjälle, kävi merisotakoulun ja otti osaa Itämeren laivaston lentäjänä Kronstadtin kapinan kukistamiseen. Vuonna 1923 hän muutti veljensä Vernerin kanssa Kiinaan Shanghaihin ja sieltä 1924 Yhdysvaltoihin. Hän palasi 1932 Venäjälle ja toi Yhdysvalloista mukanaan lentokoneita.
Virallisten tietojen mukaan Jalmar Lehtimäki kuoli vatsasyöpään Kremlin Botkinin sairaalassa. Jalmarin lapsenlapsen käsitys on, että Jalmarille aiheutettiin sairaalassa tarkoituksellisesti niin vaikeat vammat, että hän kuoli pian leikkauksen jälkeen. Toinen mahdollinen selitys kuolemalle on se, että hän kuoli Yhdysvalloista tuodun lentokonelastin purkamisen aikana tapahtuneen ampumisen jälkiseurauksiin.
Arja Lehtinen

Arja Vellamo Paatsalo (o.s. Lehtinen, s. 23. huhtikuuta 1936 Helsinki) on entinen suomalainen telinevoimistelija ja uimahyppääjä.
Arja Lehtinen sijoittui Helsingin 1952 kesäolympialaisissa yhteisvoimistelukilpailussa viidenneksi, telinevoimistelun joukkuekilpailussa 13:nneksi, 8-ottelussa 63:nneksi sekä yksittäisistä telineistä permannolla 41:nneksi, puomilla 52:nneksi, hypyssä parhaana suomalaisena 62:nneksi ja nojapuilla 95:nneksi . Hypyssä hän sijoittui parhaana suomalaisena 62:nneksi. Hän osallistui MM-kilpailuihin vuonna 1954.
Lehtinen edusti seuratasolla Helsingin Voimistelijoita, Helsingin Suomalaista Naisvoimisteluseuraa ja Helsingin Telinetyttöjä. Hän voitti Suomen mestaruuden moniottelussa vuosina 1954 ja 1955, hypyssä vuonna 1951 sekä nojapuilla ja puomilla vuonna 1954.
Arja Lehtinen kilpaili myös uimahyppääjänä edustaen Helsingin Uimareita. Hän saavutti SM-pronssia ponnahduslautahypyissä vuonna 1955.
Arja Paatsalon aviomies oli vuonna 1996 kuollut uinnin olympiaedustaja Pentti Paatsalo. He avioituivat vuonna 1957. Arja Paatsalon veljenpoika on jääkiekon maailmanmestari ja Stanley Cup -voittaja Jere Lehtinen.
Erkki Lehtinen (jalkapalloilija)

Erkki Lehtinen (s. 1. joulukuuta 1948 Helsinki) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Lehtinen aloitti uransa 1. divisioonan Jämsänkosken Ilveksessä, jota hän edusti 1965–1969. Hän siirtyi 1970 mestaruussarjaan Lahden Reippaaseen, jossa hän voitti heti ensimmäisellä kaudellaan mestaruuden. Lehtinen voitti Reippaassa myös Suomen Cupin 1972 ja 1973. Vuosina 1974–1975 Lehtinen pelasi Hakassa, minkä jälkeen hän edusti vielä Kuusysiä 1. divisioonassa 1976–1981. Kaikkiaan Lehtinen pelasi kuuden kauden aikana 123 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 25 maalia.
Lehtinen pelasi maajoukkueessa vuonna 1975 kaksi maaottelua.
Ižma (kylä)

| Ižma (Ижма) Изьва, Iźva |
| --- | --- |
 Komin tasavalta Venäjällä, alla kylän sijainti tasavallassa
 Ižma
 Koordinaatit: 65.01190°N, 53.91711°E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Komi
Kunnallispiiri:  Ižman piiri
Historiallinen maininta:  1576
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kylä (piirin keskustaajama)
Väkiluku:  3 800
Aikavyöhyke:  UTC+4
 – Kesäaika:  UTC+4
Postinumero:  169460
Suuntanumero(t):  +7 82140
 
 izhma.ru/ 
 Piirin sivut (venäjäksi) 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ižma (ven. И́жма, komiksi Изьва, Iźva) on kylä, maalaiskunta ja Ižman piirin hallinnollinen keskus Komin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Ižma-joen rannalla 544 kilometriä tasavallan pääkaupungista Syktyvkarista pohjoiseen. Asukkaita on 3 800 henkeä (vuonna 2002).
Ižman kirkonkylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1576. Sen ovat perustaneet Vymin seudulta ja Mezenin yläjuoksulta muuttaneet komit. Komien lisäksi kylässä asui venäläisiä ja nenetsejä. Ižmalaiset harjoittivat metsästystä, kalastusta, maanviljelyä ja 1700-luvulta lähtien poronhoitoa. Vuonna 1920 kylästä tuli Ižman–Petšoran kihlakunnan ja vuonna 1929 Ižman piirin keskus. Vuonna 1989 kylän asukkaista 79 % oli komeja.
Aiheesta muualla

Kylästä (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (izhma.ru)
Ižman rapistunut lentokenttä (venäjäksi) (aviapages.ru)
Accident: Alrosa Mirny T154 at Izhma on Sep 7th 2010, loss of electrics and landing on helicopter platform (englanniksi)
Topografiakarttoja kylästä ympäristöineen (venäjäksi)
Topografiakartta 1:200k kylän alueelta (1989) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
KDM Iver Huitfeldt

| KDM Iver Huitfeldt |
| --- | --- |
 KDM Iver Huitfeldt

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Odense Staatskibsvaerft
Kölinlasku:  2. kesäkuuta 2008
Laskettu vesille:  3. maaliskuuta 2010
Palveluskäyttöön:  21. tammikuuta 2011
Tekniset tiedot
Uppouma:  6 645 t
Pituus:  138,7 m (kokonaispituus)
Leveys:  19,75 m
Syväys:  5,3  m
Koneteho:  4 x MTU 8000 20V M70 -dieselmoottoria á 8 200 kW
Nopeus:  28+ solmua
Miehistöä:  165
Aseistus
Aseistus:  8 x Harpoon Block II 1 x Otobreda 76 mm 4 x MU90 4 x Mk41 VLS, joissa 32 SM-2 IIIA -ilmatorjuntaohjusta 2 x Mk56 VLS, joissa 24 RIM-162 ESSM 2 x Oerlikon Millennium 35 mm Naval Revolver Gun Systems CIWS 1 x Westland Lynx Mk.90B
KDM Iver Huitfeldt (runkonumero F361) on Tanskan laivaston Iver Huitfeldt -luokan fregatti.
Valmistus

Alus tilattiin Odense Staatskibvaerftilta, missä köli laskettiin 2. kesäkuuta 2008. Se laskettiin vesille 11. maaliskuuta 2010 ja valmistui 21. tammikuuta 2011.
Palvelus

Alus oli palveluksessa 2014.
Iver Huitfeldt -luokka

| Iver Huitfeldt -luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  6 645 t (kuormattu)
Pituus:  138,7 m
Leveys:  19,75 m
Syväys:  5,3 m
Koneteho:  4 x MTU 8000 20V M70 -dieselmoottoria á 8 200 kW
Nopeus:  28+ solmua
Miehistöä:  165
Aseistus
Meritorjunta:  8-16 x Boeing Harpoon Block II 1 x Otobreda 76 mm 4 x MU90 1 x Westland Lynx Mk 90B
Ilmatorjunta:  4 x Mk41 VLS, joissa 32 SM-2 IIIA -ilmatorjuntaohjusta 2 x Mk56 VLS, joissa 24 RIM-162 ESSM 2 x Oerlikon Millennium 35 mm Naval Revolver Gun System CIWS
Iver Huitfeldt -luokka on Tanskan kuninkaallisen laivaston kolmen ilmatorjuntafregatin muodostama alusluokka, jonka alukset otettiin palvelukseen 2012 ja 2013.