stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sofia Arasola

| Sofia Arasola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. maaliskuuta 1991 (ikä 33)
Ammatti:  tanssija, näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2017–
Merkittävät roolit:  Lola Vinberg (Salatut elämät,  Rantabaari)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Sofia Arasola (s. 24. maaliskuuta 1991) on suomalainen tanssija ja näyttelijä. Hän on tullut tutuksi etenkin roolistaan MTV3-kanavan saippuasarjassa Salatut elämät, jossa hän esitti Lola Vinbergiä vuosina 2017–2019. Hän jatkoi Lola Vinbergin esittämistä Salattujen elämien sisarsarjassa Rantabaari vuoteen 2020 asti. Aiemmin hän on ollut mukana Turun kaupunginteatterissa niin tanssijana kuin näyttelijänä. Arasola on myös laulanut muun muassa Eino Grönin juhlakonsertissa.
Hän on valmistunut tanssijaksi Turun konservatoriosta vuonna 2015. Arasolan äiti on näyttelijä Marjukka Arasola.
Arasola seurustelee jääkiekkoilija Siim Livikin kanssa.
Filmografia

| Ilmestymisvuosi/ Ensiesiintyminen | Nimi | Tyyli | Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 2017–2019 | Salatut elämät | televisiosarja | Lola Vinberg |
| 2018 | HasBeen | televisiosarja | Lise |
| 2018 | Pihlajasatu | televisiosarja | Lola Vinberg |
| 2019–2020 | Rantabaari | televisiosarja | Lola Vinberg |
Aiheesta muualla

Sofia Arasola Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Sofia Arasolan teatteritöitä suomalaisen teatterin tietopankissa Ilonassa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Pikku-Hyyhönen

| Pikku-Hyyhönen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Vesilahti
Koordinaatit:  61°16′52″N, 23°18′18″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Sarkolanjoen valuma−a‎ (35.17)
Laskuoja:  oja Iso-Hyyhöseen 
Järvinumero:  35.172.1.010
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  127,8 m  
Pituus:  340 m  
Leveys:  70 m  
Rantaviiva:  0,738 km  
Pinta-ala:  1,598 ha  
Saaria:  ei saaria
 fiPikku-Hyyhönen 
Pikku-Hyyhönen eli Pikku-Hyyhynen on Pirkanmaalla Vesilahdella Suonolan lähellä sijaitseva järvi.
Maantiede

Pikku-Hyyhösen pinta-ala on 1,6 hehtaaria, ja sen pituus on 340 metriä ja leveys 70 metriä. Se on muodostunut mäkien väliseen soistuneeseen painaumaan, jonka eteläpuolella kohoaa Pikku-Hyyhösen vuori noin 13 metrin korkeuteen vedenpinnasta. Järven rantaviiva on 0,74 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin soista metsämaastoa. Järvessä ei ole saaria ja se on autio. Suonojasta Sammaljoelle johtava tie ohittaa järven sen pohjoispuolelta, mutta rantaan ei tule teitä.
Vesistösuhteita

Pikku-Hyyhönen sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Sarkolanjoen valuma-alueella (35.17). Järveen laskee ympäröivälle suolle kaivettuja ojia ja sen luusua sijaitsee järven itärannalla, josta saa alkunsa 500 metriä pitkä laskuoja Iso-Hyyhöseen, joka vuorostaan laskee Suonojärveen. Järven vedenpinnan korkeus on 127,8 metriä ja Iso-Hyyhösellä 126,7 metriä mpy., joten laskuojalle kertyy pudotusta 1,1 metriä.
Historiaa

Vuosina 1855–1856 valmistuneessa Kalmbergin kartastossa ja vuoden 1930 Tyrvään seudun taloudellisessa kartassa on merkitty metsätie Suonolan läheltä Lampijärvelle. Se kulkee kartoissa Pikku-Hyyhösen itäpuolelta, mutta myöhemmin rakennettiin kylätie kulkemaan lammen länsipuolelta. Lammella ei ole ollut asutusta. Vuoden 1959 peruskartassa ei asutusta ole tullut lammen lähelle. Järven ympäröivää suota ei ole vielä tuolloin ojitettu.
Sinikka Hannula

| Sinikka Hannula> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. kesäkuuta 1937 (ikä 87) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Maunu Kurkvaara (vih. 1959)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1955-1971, 1986
Merkittävät roolit:   Kati  Autotytöt (1960)  Sini  Rakas... (1961)  Sini  Meren juhlat (1963)  Ritva Hakala  Naiset (1964) 
Palkinnot
 Parhaan naispääosan Jussi  1962 Rakas... 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Soili Sinikka Kurkvaara (o.s. Hannula, s. 26. kesäkuuta 1937) on suomalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi ohjaaja-tuottaja Maunu Kurkvaaran ”modernin ajan” elokuvista 1960-luvulla. Merkittävimmät roolinsa Hannula teki Kurkvaaran elokuvissa, kuten Patarouva (1959), Autotytöt (1960), Rakas... (1961), Meren juhlat (1963) ja Punatukka (1969).
Sinikka Hannula oli Helsingin Nuorisoteatterin kasvatti, ja oli niin sanotusti Kurkvaaran ”elokuvalöytö”. Heidän suhteensa syveni ja pian Patarouva-elokuvan jälkeen Hannula ja Kurkvaara avioituivat.
Naispääosa elokuvassa Rakas... on jäänyt Hannulalle Kurkvaaran elokuvista suosikiksi: ”Olin siinä ehkä tuorein. Se oli jollain tavalla läheisin. Kun Manu etsi aihetta, tuli puhetta, että miksei voi tehdä elokuvaa omasta ympäristöstä. Rakkaassa... lähdettiin kehittelemään stooria ystäväpiiristä ja omasta elinympäristöstä.”
Filmografia

Onnen saari (1955)
Tirlittan (1958)
Patarouva (1959)
Autotytöt (1960)
Rakas... (1961)
Yksityisalue (1962)
Meren juhlat (1963)
Naiset (1964)
Kielletty kirja (1965)
Tänään olet täällä (1966)
Rottasota (1968)
Miljoonaliiga (1968)
Punatukka (1969)
Kujanjuoksu (1971)
Perhosen uni (1985)
Aiheesta muualla

Sinikka Hannula Elonetissä
Sinikka Hannula Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| n k Parhaan naispääosan Jussit |
| --- | --- |
1944–1959:  Ansa Ikonen (1944)  Lea Joutseno (1945)  Regina Linnanheimo (1946)  Emma Väänänen (1947)  Eeva-Kaarina Volanen (1948)  Eeva-Kaarina Volanen (1949)  Eeva-Kaarina Volanen (1950)  Emma Väänänen (1951)  Mirjami Kuosmanen (1952)  Rauni Luoma (1953)  Maija Karhi (1954)  Rakel Laakso (1955)  ei jaettu (1956)  Emma Väänänen (1957)  Emma Väänänen (1958)  Tea Ista (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Sinikka Hannula (1962)  Ruth Snellman (1963)  ei jaettu (1964)  ei jaettu (1965)  Riitta Elstelä (1966)  Elli Castrén (1967)  Kristiina Halkola (1968)  Liisamaija Laaksonen (1969)  Ritva Vepsä (1970)  Hillevi Lagerstam, Siiri Angerkoski (1971)  Eeva-Maija Haukinen, Eila Pehkonen (1972)  Tea Ista (1973)  Tuula Nyman, Anja Pohjola, Aino Lehtimäki (1974)  ei jaettu (1975)  Leena Uotila (1976)  Tuula Nyman (1977)  Irma Seikkula, Raili Veivo, Nanny Westerlund (1978)  Elina Salo (1979) 
1980–1999:  ei jaettu (1980)  Rea Mauranen, Eeva Eloranta (1981)  ei jaettu (1982)  ei jaettu (1983)  Eeva Eloranta (1984)  Rauni Luoma (1985)  Soli Labbart (1986)  Pirjo Leppänen (1987)  Kaija Pakarinen (1988)  Liisamaija Laaksonen (1989)  Pirkko Hämäläinen (1990)  Kati Outinen(1991)  Irma Junnilainen (1992)  Merja Larivaara (1993)  Tiina Lymi (1994)  ei jaettu (1995)  Päivi Akonpelto (1996)  Kati Outinen (1997)  Leea Klemola (1998)  Elena Leeve (1999) 
2000–2019:  Eeva Litmanen (2000)  Outi Mäenpää (2001)  Irina Björklund (2002)  Kati Outinen (2003)  Sari Mällinen (2004)  Outi Mäenpää (2005)  Maria Lundqvist (2006)  Susanna Anteroinen (2007)  Outi Mäenpää (2008)  Elena Leeve (2009)  Minna Haapkylä (2010)  Katja Küttner (2011)  Elina Knihtilä (2012)  Laura Birn (2013)  Leea Klemola (2014)  Anu Sinisalo (2015)  Krista Kosonen (2016)  Linnea Skog (2017)  Krista Kosonen (2018)  Oona Airola (2019) 
2020–2039:  Mimosa Willamo (2020)  Alma Pöysti (2021)  Seidi Haarla (2022) 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Maalaus (pintakäsittely)

Maalaus on pintakäsittelymenetelmä, jossa kappale pinnoitetaan kerroksella maalia.
Maalaamisen tyypit

Maalaus tarkoittaa käsittelyä, jossa pinnalle tuotetaan maalilla, puunsuojalla tai muulla vastaavalla pintakäsittelyaineella kalvo.
Pohjustus on pintakäsittely, joka ei muodosta pintaan selvästi havaittavaa kalvoa eli kuivakalvon paksuus on tyypillisesti korkeintaan viisi mikrometriä.
Pohjamaalaus on pintakäsittely, joka muodostaa pintaan havaittavan kalvon eli kuivakalvon paksuus on 20:stä 60:een mikrometriin.
Pintamaalaus on pintakäsittely, joka myös muodostaa vastaavan kalvon kuin pohjamaalaus, mutta joka on tarkoitettu ulospäin näkyväksi käsittelytulokseksi.
Huoltomaalaus on jo aiemmin maalatun pinnan uudelleen maalausta, muutamasta vuodesta jopa vasta 20-30 vuoden päästä.
Käyttökohteet ja -välineet

Maalaamalla käsitellään mm. rakennusten, ajoneuvojen ja koneiden puu-, metalli- ja muovipintoja. Maalaamalla saadaan pinta, joka suojaa kohdetta korroosion ja valon vaikutuksilta. Maalaus estää myös home- ja sinistäjäsienten kasvua ja yleensäkin käsitellyn pinnan kulumista. Maalauksella on esteettistä merkitystä sisustamisessa, osana rakennettua ympäristöä ja monien esineiden käytössä. Pintakäsittely maalaamalla ei välttämättä takaa kohteen säilyvyyttä, vaan voi väärin tehtynä aiheuttaa päinvastaisen vaikutuksen kuten lahoamisen. Sopivan maalin ja maalaustavan valinta sekä oikea-oppisen ja -aikaisen maalaustyön tekeminen ovat tärkeitä. Yksi perustekijöistä on, että maalattava pinta on puhdas ja kuiva.
Maalaukseen käytetään siveltimiä, teloja, lastoja, maaliruiskuja ja erilaisia muita välineitä, joilla maali tai muu pinnoite voidaan levittää. Maalattava kohde voidaan myös upottaa maaliin.
Maalausalan ammattilaista kutsutaan maalariksi.
Erikoistekniikoita

Krakleeraus eli krakelointi on tekniikka, jolla jäljitellään halkeillutta ja kuluneen näköistä maalipintaa. Tällainen pinta saadaan aikaan, kun käytetty pohjamaali kuivuu hitaammin kuin pintamaali. Krakeloitu maalipinta voidaan vielä lakata kulutusta kestämään. Saatavilla on myös krakelointiin tarkoitettuja erikoislakkoja ja -maaleja. Pohjamaalin levitys tehdään ristikkäisin vedoin pensselillä, pintamaali levitetään pohjamaalin kuivuttua nahkeaksi. Jos pinta lakataan, se tehdään vasta molempien maalikerrosten kuivuttua. Yksi krakeloinnin kiinnostavaksi tekevistä seikoista on, ettei sen tulosta voi etukäteen tarkasti suunnitella.
Aiheesta muualla

Krakleeraus (Arkistoitu – Internet Archive)
Remontti-Reiskan maalausohjeita (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirjallisuutta

Orlamo, Lars 1972. Kodin maalausopas, 2. painos. Otava, Helsinki. 184 s.
Alén, Holger 1999. Maalit ja niiden käyttö, 2. painos. Opetushallitus, Helsinki.  121 s. ISBN 952-13-0601-7
Valkoinen krakleerattu väliovi.
Wilhelm Löhe

| Johann Konrad Wilhelm Löhe |
| --- | --- |
 Wilhelm Löhe
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. helmikuuta 1808 Fürth, Baijerin kuningaskunta
Kuollut: 2. tammikuuta 1872 (63 vuotta) Neuendettelsau, Baijerin kuningaskunta
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  teologia
Tunnetut työt:  Drei Bücher von der Kirche (1845)
Johann Konrad Wilhelm Löhe (21. helmikuuta 1808 Fürth – 2. tammikuuta 1872 Neuendettelsau) oli baijerilainen luterilainen pappi, uusluterilainen pappilateologi, liturgikko ja diakonissalaitoksen perustaja. Hän vaikutti suurimman osan elämästään Baijerin Neuendettelsaussa, mutta vaikutti sieltä käsin laajalti muun muassa kouluttamalla ja lähettämällä saarnaajia saksalaisten siirtolaisten pariin ympäri maailman. Teologina hän on parhaiten tunnettu ekklesiologiastaan. Löhelle kristillinen kirkko on vaeltava Jumalan kansa, joka vaeltaa kohti Jumalan valtakuntaa, ja tällä matkallaan pyrkii jatkuvasti kehittymään sellaiseksi, kuin Jumala on sen tarkoittanut, saavuttaen tämän päämäärän lopullisesti kuitenkin vasta perillä.
Lapsuus ja nuoruus

Löhe syntyi 21. helmikuuta 1808 Fürthin kaupungissa Saksan Baijerissa. Hänen isänsä oli kauppias ja kaupunginraadin jäsen. Hyvin toimeentulevaa pikkuporvaristoa edustanut perhe oli luterilais-kristillinen, ja sen hengellistä elämää sävyttivät myös Etelä-Saksassa 1800-luvun alkuvuosikymmeninä vaikuttaneet herätykset. Herätykset rakentuivat vanhan pietismin pohjalle, ja sen eri ryhmille oli yhteistä rationalistisen julistuksen ja teologian vastustus.
Löhe menestyi hyvin koulussa ja oli luokkansa parhaita. Hän oli kuitenkin pettynyt koulunsa uskonnonopetukseen, sillä se oli lähinnä moraaliopetusta ilman varsinaista uskonnollista sisältöä. Oman seurakunnan jumalanpalvelukset olivat jo varhain merkittävä osa Löhen elämää, ja hän osallistuikin jo ennen rippikouluaan varhain aamulla pidettyihin ehtoollisjumalanpalveluksiin. Ensimmäisen kerran ehtoollisella hän kuitenkin kävi vasta konfirmaation jälkeen, mikä oli hänelle unohtumaton elämys.
Opiskeluaika

Löhelle oli selvää, että hän halusi papiksi, ja hän aloitti teologiset opinnot vuonna 1826 Erlangenissa. Välillä hän oli yhden lukukauden Berliinissä ja päätti opintonsa Erlangenissa vuonna 1830. Hänen päiväkirjoistaan käy ilmi, että hän jatkoi opiskeluaikanaan jo aiemmin tavaksi tullutta säännöllistä raamatunlukua ja rukousta. Lukioaikana Löhe oli lukenut mielellään saksalaista kaunokirjallisuutta, varsinkin Goethea, Schilleriä ja Jean Paulia. Löhen aloitettua teologiset opintonsa kiinnostus kaunokirjallisuuteen väheni, ja hän arvosteli aiempia suosikkejaan siitä, että nämä puhuivat liian vähän Jeesuksesta. Ainoastaan Goetheä, jonka Löhe oli nuorena tavannut, hän arvosti edelleen. Kaunokirjallisuuden sijasta Löhe alkoi lukea kirkkoisiä, Lutheria ja luterilaisen ortodoksian ajan teologeja. Hän luki myös pietismin kärkihahmojen Spenerin, Francken ja Zinzendorfin teoksia.
Papiksi

Saatuaan teologiset opintonsa valmiiksi 1830 Löhe olisi halunnut päästä välittömästi papinvirkaan, mutta hän valmistui ja sai pappisvihkimyksen vasta seuraavana vuonna. Hän toimi papiston apulaisena useissa eri seurakunnissa ja kohtasi myös epäluuloja ja vastustusta. Häntä kutsuttiin ”mystikoksi”, joksi herätykseen kuuluvia kristittyjen kutsuttiin, ja hänen yksilön kääntymystä ja henkilökohtaista uskoa painottavat saarnansa toivat hänelle valituksia sekä maallisten että kirkollisten viranomaisten taholta. Löhe joutui useasti vastaamaan hänestä ylikonsistorioon tehtyihin kanteluihin. Toisaalta ihmisiä tuli myös runsain joukoin kuulemaan hänen saarnojaan, ja toimiessaan vajaan vuoden Nürnbergissä hän sai huomata kaupungin pormestarin ja lukion rehtorin kuuluvan säännöllisiin kuulijoihinsa.
Työnsä ohessa Löhe jatkoi opiskelua ja henkilökohtaisen uskonelämän vaalimista tutkimalla Raamattua sekä useita kommentaareja. Hän tutustui muun muassa Augustinuksen ja Tuomas Kempiläisen teoksiin. Hän oli jo aiemmin perehtynyt yleiseen historiaan ja kirkkohistoriaan ja alkoi tässä vaiheessa tutkia myös paikallishistoriaa ja roomalaiskatolisen kirkon elämää.
Ura Neuendettelsaussa > Seurakunnan paimenena

Toimittuaan vajaan kuuden vuoden aikana kymmenessä eri papinvirassa, useiden ollessa vain muutaman kuukauden mittaisia, Löhe sai vakituisen viran kotimaakunnastaan Frankenista Neuendettelsaun kylästä, jonka lisäksi seurakuntaan kuului kaksi sivukylää. Sunnuntaina 26. helmikuuta 1837 hän piti Neuendettelsaun kirkossa tulosaarnansa. Samana vuonna hän myös avioitui Helene Andreaen kanssa, joka oli ollut hänen rippikoulussaan Nürnbergissä muutama vuosi aiemmin. Avioliitto oli onnellinen mutta päättyi Helenen kuolemaan marraskuussa 1843 tämän ollessa 24-vuotias ja avioliiton kestettyä kuusi vuotta.
Löhe ryhtyi työhönsä innolla, mutta hän sai alusta pitäen osakseen myös vastustusta. Isoimpiin kiistanaiheisiin kuului se, että Löhe alkoi kohentamaan seurakunnan tilaa pitkään poissa käytöstä olleen kirkkokurin. Hän oli jo ennen Neuendettelsauun tulemistaan kieltäytynyt vihkimästä uudelleen erästä miestä, joka oli eronnut aikaisemmasta avioliitostaan. Tällöin viranomaiset olivat siirtäneet hänet toiseen seurakuntaan. Löhe vaati yksityisrippiä jokaiselta ehtoolliselle tulijalta. Jos seurakuntalainen eli julkisesti synnissä eikä katunut, hän menetti ehtoollisoikeuden, kirkollisen äänioikeuden sekä vaali- ja kummikelpoisuuden eikä tätä myöskään vihitty tai haudattu kirkollisin menoin. Löhen toimintatapa aiheutti ristiriitoja kirkollisten viranomaisten kanssa ja myös myöhempinä pappisvuosinaan muutaman kuukauden virkaeron, kun hän oli kieltäytynyt vihkimästä eronnutta, joka oli tunnettu jumalattomasta elämästään ja edellisen vaimonsa huonosta kohtelusta.
Ura Neuendettelsaussa > Luterilaisen kirkon puolustajana ja kehittäjänä

Löhe piti ongelmana sitä, miten luterilainen kirkko oli Baijerissa järjestetty. Ylin johto oli roomalaiskatolisella Baijerin kuninkaalla. Pappien ei tarvinnut virkaan vihittäessä sitoutua luterilaiseen tunnustukseen, ja kirkkoa johtavassa ylikonsistoriossa osa jäsenistä oli reformoituja. Luterilainen pappi voitiin myös velvoittaa toimimaan reformoidussa tai unioidussa seurakunnassa ja luterilaiseen seurakuntaan voitiin määrätä toiseen tunnustuskuntaan kuuluva pappi. Nämä ja monet muut epäkohdat saivat Löhen tekemään kirkon johdolle toistuvia anomuksia asioiden korjaamiseksi. Epäkohtien olemassaolo myönnettiinkin, mutta Löhen vaatimuksia pidettiin kohtuuttomina ja välitöntä kaikkien asioiden korjaamista pidettiin mahdottomana.
Löhe ei ollut ainoa, joka vaati epäkohtien korjaamista. Hänen ystäväpiirissään oli samoin ajattelevia pappeja ja maallikoita, jotka yhdessä kokoontuivat pohtimaan ajankohtaisia kysymyksiä ja laatimaan epäkohdista selontekoja ja anomuksia. He kokoontuivat usein Löhen johdolla yhteisiin kokouksiin selvittääkseen kulloistakin poliittista tai kirkollista tilannetta. Parilla kertaa luterilaista tunnustusta arvostavan ryhmän asenteet kärjistyivät siinä määrin, ettei nähty enää muuta mahdollisuutta kuin erota maakirkosta, jonka väljää asennetta opin puhtauteen he pitivät syntinä sekä Jumalaa että ihmisiä kohtaan. Erlangenin yliopiston professorit J. CHR. K. von Hofmann ja Gottfried Thomasius saivat heidät kuitenkin luopumaan vuoden 1849 erosuunnitelmista. Toistakymmentä vuotta myöhemmin Löhe oli jälleen sitä mieltä, että ero Baijerin maakirkon virasta ja liittyminen sen ulkopuolella oleviin luterilaisiin olisi ainoa oikea vaihtoehto. Hän jätti kuitenkin jälleen aikeensa toteuttamatta, sillä hän katsoi olevan merkkejä tulevista parannuksista, jotka turvaisivat paremmin luterilaisen kirkon erityislaadun.
Löhe organisoi myös diasporatyötä eli hengellistä työtä Pohjois-Amerikkaan muuttaneiden saksalaisten luterilaisten keskuuteen vuodesta 1841 lähtien ja liitti tämän toiminnan yhteyteen myös intiaanilähetyksen. Hänen myötävaikutuksellaan alettiin Neuendettelsaussa kouluttaa saarnaajia, jotka lähtivät työskentelemään saksalaisten siirtolaisten pariin Pohjois-Amerikkaan, Australiaan ja Brasiliaan. Löhe perusti 1849 J. H. Wichernin perustamalle tunnustuksiin sitoutumattomalle sisälähetystyölle luterilaisen sisälähetysseuran. Hän oli 1854 perustamassa Neuendettelsauhin diakonissalaitosta, josta kasvoi laaja oppi- ja huoltolaitosten verkosto.
Teoksia suomeksi

Sanoja Jumalan suusta sairaille ja kuoleville. Suom. Salomon Majander. Granlund, 1866.
Käsi-kirja, jossa, vanhemmille ohjeeksi, ja nuorukaisille neuvoksi, toht. M. Lutheruksen lyhy katekismus yksinkertaisesti selitetään. Muut tekijät: Martti Luther ja Gustaf Dahlberg. Granlund, 1861.
Ainoa tosi rauhan tie  W. Löhen ja C. D. Rosenius'en mukaan. Wapaasti suomentanut B. S.  WSOY, 1884
Jumalan puutarha. Kolme kirjaa kirkosta. Suom. Matti Sihvonen. Sley, 1983. ISBN 951-617-576-7.
Kirjallisuutta

Sihvonen, Matti: Jumalan kaunein kukka. Wilhelm Löhen kirkkokäsitys. STKS 119, Helsinki 1980. ISBN 951-9111-27-1.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ote kirjasta Jumalan puutarha Concordia-lehdessä[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
El Risitas

El Risitas vuonna 2015.
Juan Joya Borja (5. huhtikuuta 1956 – 28. huhtikuuta 2021) oli espanjalainen koomikko ja näyttelijä, joka tunnettiin lempinimellä El Risitas. Hän tuli tunnetuksi internetilmiöstä, joka sai alkunsa Jesús Quinteron televisio-ohjelman haastattelusta, joka oli ladattu YouTube-sivustolle heinäkuussa 2007.
Joya kärsi sydänongelmista ja kuoli sevillalaisessa sairaalassa huhtikuussa 2021.
Internet-ilmiö

Heinäkuussa 2007 Juan Joya Borja esiintyi Jesús Quinteron televisio-ohjelmassa Ratones Coloraos. Ohjelmassa Joya kertoo työkokemuksestaan tiskaajana. Joya kertoo, kuinka hän jätti likaiset paellapannut mereen huuhtoutumaan ja huomasi 
myöhemmin, että nousuvesi on vienyt pannut mennessään. Tarinaa kertoessaan Joya nauraa hänelle tyypilliseen tapaan käheä-äänisesti.
Vuonna 2014 Egyptin Muslimiveljeskunta teki arabiaksi tekstitetyn version haastattelusta, joka parodioi Egyptin presidentti Abdel Fattah al-Sisia.
Vuonna 2015 alkoi YouTube-sivustolle ilmestyä useita videoita, joissa haastattelu tekstitettiin humoristisesti. Suosittuja olivat etenkin sellaiset videot, joissa Joya esiintyi jonkin teknologiayhtiön johtajana ja kertoi, kuinka hän onnistui huijaamaan kuluttajia julkaisemalla huonolaatuisen tuotteen. Internetmeemiä on hyödynnetty paljon myös poliittiseen satiiriin.
El Risitasin haastattelusta syntynyttä internetilmiötä on verrattu Perikato-elokuvan kohtauksesta syntyneisiin parodiavideoihin, joissa alaisilleen raivoavan Adolf Hitlerin puheen päälle on tekstitetty humoristista sisältöä.
Ranskassa El Risitas -meemi on omaksuttu äärioikeistolaiseksi symboliksi. Sitä ovat käyttäneet muun muassa Kansallisen liittouman sekä presidenttiehdokas Eric Zemmourin kannattajat. Kansallisen liittouman johtajiin kuulunut Florian Philippot käytti kuvaa seuraajilleen julkaisemassaan videossa.
Suomi

El Risitasin haastattelusta on tehty myös suomeksi tekstitettyjä parodiavideoita.  Vuonna 2015 valokuvaaja Pekka Rautiainen huomasi kuvaansa käytetyn luvatta. Rautiainen kysyi oikeuksiensa perään Twitterissä sekä SM-liigalta että kuvaa käyttäneeltä Vaasan Sportilta. SM-liigan henkilökuntaan kuuluva työntekijä rankaisi Rautiaista porttikiellolla kaikkiin SM-liigan jäähalleihin. Rautiaisen julkaisemalla parodiavideolla El Risitas esiintyy Vaasan Sportin edustajana, joka on tikahtua nauruunsa, koska heidän virheensä meni SM-liigan piikkiin, ja valokuvaaja oli se, joka sai rangaistuksen. Sittemmin SM-liiga perui porttikiellon. Vaasan Sport on pyytänyt anteeksi kuvan käyttöä.
Lokakuussa 2015 El Risitas esiintyi Orkla Foodsin Grandiosa-tuotemerkin pizzamainoksessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta El Risitas Wikimedia Commonsissa
El Risitas Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Soinniton uvulaarinen klusiili

| --- | --- |
IPA:  111
X-SAMPA:  q
  
Soinniton uvulaarinen klusiili on konsonanttiäänne, jota käytetään esimerkiksi uzbekissa, aleutissa ja joissain arabian murteissa. Se lausutaan kuin soinniton velaariklusiili [k], paitsi että kieli ei kosketa pehmeää suulakea vaan kitakielekettä.
Latinalaisia aakkosia käyttävissä kielissä arabialaisissa nimissä esiintyvä soinniton uvulaarinen klusiili (ق) merkitään yleensä q:lla. Se esiintyy esimerkiksi maan nimessä Qatar (arab. قطر, IPA [ˈqɑtˤɑr]). Esimerkiksi suomen kielessä se yleensä kuitenkin lausutaan tavallisen k:n tavoin.  Myös kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa tätä äännettä edustaa symboli ⟨q⟩ ja vastaava X-SAMPA-symboli on q.
Atte Heinänen

| Atte Heinänen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. toukokuuta 2004 (ikä 20) Espoo, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  188 cm
Paino:  87 kg
Seura
Seura:  Kiekko-Espoo
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  23
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2025–
Atte Sakari Heinänen (s. 7. toukokuuta 2004 Espoo) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka edustaa SM-liigajoukkue Kiekko-Espoota. Hän pelaa pääasiassa seuran U20-joukkueessa, jonka varakapteenina Heinänen toimii.