L. Onerva
L. Onervan tuotanto ja merkitys > Kirjailijana

L. Onerva oli varsin kiistelty, omana aikanaan radikaali kirjailija, joka uskalsi kirjoittaa sovinnaista moraalia vastaan. Tuotannossaan Onerva korosti yksilön oikeutta toimia vapaasti ja päättää itsenäisesti omista asioistaan. Hänen teoksensa jakoivat vahvasti aikalaisten mielipiteitä, mutta ne myös menestyivät: hän sai teoksistaan yhteensä seitsemän kirjallisuuden valtionpalkintoa vuosina 1908–1910, 1921, 1923, 1927 ja 1933. Vuonna 1944 hänelle myönnettiin Aleksis Kiven rahaston kunnia­palkinto ja Pro Finlandia -mitali 1967.
Onervan uran alun runoissa näkyy Eino Leinon runojen vaikutus, ja myöhemmin hänen tuotantonsa sai vaikutteita tulen­kantajilta, joihin Onerva myös itse kuului.
L. Onervan kirjailija­ura sai alkunsa, kun hän vuonna 1899 lähetti Maila Talviolle runojaan arvioitaviksi. Talvio ei kuitenkaan pitänyt itseään pätevänä tehtävään ja esitteli Onervan J. H. Erkolle, jotta tämä kommentoisi Onervan runoja. Erkko opasti nuorta runoilijaa, antoi hänelle kirjoittamista koskevia neuvoja ja yritti etsiä Onervalle kustantajaa. Hän myös antoi tulevalle kirjailijalle nimen L. Onerva. Onervalle ei löytynyt kustantajaa, mutta hän sai kuitenkin Erkon avustuksella runojaan julkaistuksi joulu­albumissa Nuori Suomi. L. Onervan esikois­kokoelma Seka­sointuja ilmestyi loka­kuussa 1904 Albert Gebhardin myötä­vaikutuksella. Kokoelman runot Onerva oli pää­asiassa kirjoittanut vuosina 1900–1903. Runo­kokoelma sai hyvän vastaan­oton niin arvostelijoilta kuin lukijoiltakin. Nuoriin lukijoihin vetosi erityisesti Seka­sointuja-kokoelman rohkeus ja epä­sovinnaisuus.
Vuonna 1905 Onerva alkoi kirjoittaa novelleja, joista lopulta tuli romaanin osia. Romaanin nimeksi tuli Mirdja sen pää­henkilön mukaan. Onerva oli kiinnostunut symbolismista ja dekadenssista, ja ne vaikuttavat Mirdjan taustalla. Romaanissa ilmenee dekadentti narsismi: Mirdja ihailee omaa kauneuttaan ja kaipaa lisäksi miestä ihailemaan itseään. Mirdja kohtaa ongelmia yrittäessään yhdistää itsenäisen naisen yksilöllisyyden ja rakkauden keskenään. Mirdja kokeilee useita eri­laisia naisen rooleja ja eri­laisia tapoja rakastaa. Hänen kokeilunsa ja suhteensa päättyvät kuitenkin onnettomasti. Mirdjasta on löydettävissä paljon aineksia myös Onervan omasta elämästä: Mirdja menee naimisiin Runarin ja Onerva Väinö Strengin kanssa, ja sekä Mirdja että Onerva huomaavat, ettei avio­elämä vastaa heidän kuvitelmiaan. Mirdjassa esiintyy myös Rolf Tanne, jonka esi­kuvana on pidetty Eino Leinoa.
Mirdja ilmestyi vuonna 1908, ja se herätti aika­laisissa paljon paheksuntaa. Mirdjassa esiintyvä eroottisen vapauden kannatus ja perinteisten perhe­arvojen halveksiminen sai muun muassa nais­lähetystön nuhtelemaan kirjailijaa. Myönteisen vastaan­oton teos sai intellektuelleilta nuorilta, jotka pitivät sen yksilöllisyyteen pyrkivän naisen ajatusten ja mieli­alojen kuvauksesta. Onerva sai Mirdjasta vuonna 1908 valtion kirjallisuuspalkinnon, jonka arvo oli tuhat markkaa. Palkinto herätti vastustusta, ja Kotimaa-lehdessä esitettiin naisten vastalause Mirdjalle ehdotetun palkinnon johdosta.
Onerva ammensi omasta elämästään aineksia myös vuonna 1913 ilmestyneeseen Inari-romaaniinsa. Inari on nainen, jonka rakkaus häilyy kahden miehen, taiteilija Porkan ja pianisti Alvian, välillä. Miesten esi­kuvina ovat Eino Leino ja Leevi Madet­oja. Onerva myös myönsi, että Inarin rakkaus­elämä ja tämän kohtalo heijastavat hänen omaa elämäänsä.