stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit
Historia

Lounaisalueelle on kohdistunut kautta historian monia kansainvaelluksia ja esihistoriallisena aikana muun muassa Meksikon korkeakulttuurialue vaikutti siellä ainakin ajoittain. Lounaisalueella asui noin 57 heimoa.
Paleointiaanit, jotka metsästivät suurriistaa ja keräsivät kasveja, saapuivat tällekin alueelle viimeistään noin 13 000 kalenterivuotta sitten, ehkä tuhansia vuosia aiemmin. Noin 6000 eaa. paleointiaanien kulttuuri oli muuttunut muun muassa hirviä ja jäniksiä metsästäväksi arkaaiseksi kulttuuriksi, johon myös liittyi liikkuva elämäntapa. Viljely alkoi saada jalansijaa noin 3000-2500 eaa. Vanhojen ja uusien vaikutteiden pohjalta syntyi eri alaueille erilaisia perinteitä mm Mogollon, Anasazi, Pataya, Sinaqua ja Salado. Näistä on säilynyt vain erilaisia arkeologisia löytöjä. Noin 300 eaa. Meksikosta vaelsi Hohokam-kulttuurin perustajia lounaaseen. Hohokamit loivat mutkikkaan mm. kastelulaitteita rakentaneen yhteiskunnan Meksikon mallin mukaan. Noin 1300-1500, ehkä jo noin 1200 jaa. suuret kansainvaellukset aiheuttivat sotia ja kylien hylkäämistä. Pohjoisesta Koillis-Kanadasta subarktiselta alueelta tunkeutui nadene/atcabasca- kansoihin kuuluvia navajoja ja apasseja vuoden 1400 jaa. molemmin puolin. Nämä heimot saapuivat pieninä ryhminä pueblokylien ympärillä ja vaativat omakseen pueblojen alueita. Apassien elintapana oli metsästys ja keräily, ja lounaisalueella he ryöstelivät ja viljelivät maata.
Lounaisalueen kielikunnat

Athabasca/na-dene: navajo, apassi
Hokan: mm. pima, quechan, cochimi, seri
Uto-asteekki: hopi, papago, etelä-pima
Kiowa-Tano: jemez, pecos, tewa, pohjois- ja etelä- tiwa, tano, pecos, tompiro, piro
Keres: keresan, luguna, acoma
Muita: jocome, jano, zuni, suma, juma, pericu aivan Kalifornian niemimaan kärjessä, Kalifornian niemimaalla samoin Guaycura
Lounaisalueen heimot

| --- | --- |
 Ak Chin, Arizona  Southern Athabaskan Chiricahua Apache, New Mexico ja Oklahoma  Jicarilla Apache, New Mexico  Lipan Apache, Texas  Mescalero Apache, New Mexico  Navajo (Navaho, Diné), Arizona and New Mexico  San Carlos Apache, Arizona  Tonto Apache, Arizona  Western Apache (Coyotero Apache), Arizona  White Mountain Apache, Arizona  Aranama (sama kuin Hanáma, Hanáme, Chaimamé, Charinames, Xaranames, Taranames)  Coahuiltecan, Texas, pohjoinen Mexico  Cochimi, Baja California  Cocopa, Arizona  Comecrudo Texas, northern Mexico  Cotoname (sama kuin Carrizo de Camargo)  Genízaro Arizona, New Mexico  Halchidhoma, Arizona ja California  Hualapai, Arizona  Havasupai, Arizona  Hohokam, muinoin Arizonassa  Jumano, Texas, Mexico  Karankawa, Texas  Kavelchadhom  La Junta, Texas, Chihuahua  Mamulique, Texas, pohjoinen Mexico  Manso, Texas, Chihuahua  Maricopa, Arizona  Mojave, Arizona, California ja Nevada  Pima, Arizona  Pima Bajo  Piro  Pueblointiaanit, Arizona ja New Mexico Pueblokulttuuri, muinoin Arizonassa, Colorado, New Mexicossa, Utahissa  Hano, Arizona  Hopi, Arizona  Keres-kansat, New Mexico Acoma Pueblo, New Mexico  Cochiti Pueblo, New Mexico  Laguna Pueblo, New Mexico  San Felipe Pueblo, New Mexico  Santa Ana Pueblo, New Mexico  Santo Domingo Pueblo, New Mexico  Zia Pueblo, New Mexico :  Tewa, New Mexico Nambé Pueblo, New Mexico  Ohkay Owingeh, New Mexico  Pojoaque Pueblo, New Mexico  San Ildefonso Pueblo, New Mexico  Tesuque Pueblo, New Mexico  Santa Clara Pueblo, New Mexico  Tiwa-ihmiset, New Mexico Isleta Pueblo, New Mexico  Picuris Pueblo, New Mexico  Sandia Pueblo, New Mexico  Taos Pueblo, New Mexico  Ysleta del Sur Pueblo (Tigua Pueblo), Texas  Towa Jemez Pueblo, New Mexico  Zuni people, New Mexico  Qahatika  Quechan (Yuma), Arizona ja California  Quems  Solano  Suma  Tamique  Toboso  Tohono O'odham (Papago), Arizona ja Mexico  Tompiro  Ubate  Walapai, Arizona  Yaqui, Arizona  Yavapai, (Mojave-Apache) on Yavapai-Apache Nation, Yavapai-Prescott Tribe Arizona (usein sekoiettaan heimoihin Tonto Apache ja Mojave) 
Läntisten Yhdysvaltain alkuperäiskansojen kartta.
Mauno T. Porkka

Mauno Tapani Porkka (12. helmikuuta 1927 Viipuri – 25. maaliskuuta 2017) oli suomalainen seismologi ja professori. Hän oli Oulun yliopiston geofysiikan professori 1971–1987. Aiemmin hän oli Luonnontieteellisen keskusmuseon seismologi 1960–1970.
Porkka tuli ylioppilaaksi Helsingin kaksoistyttölyseosta vuonna 1946. Filosofian maisteri hänestä tuli 1953 ja lisensiaatti 1959, sekä filosofian tohtori vuonna 1969 Helsingin yliopistosta. Hän toimi Vesistöjen säännöstelytoimiston geofyysikkona vuosina 1954–1955 ja Oulujoki Osakeyhtiön geofyysikkona 1955–1956. Hydrografisen toimiston apulaishydrografina hän oli 1956–1958 ja Helsingin yliopiston seismologisen laitoksen apulaisseismologina 1958–1964. Laitoksen seismologi hän oli 1965–1970 ja virkaatekevä johtaja 1965–1966. Oulun yliopiston geofysiikan virkaatekevänä professorina Porkka toimi 1968–1970 ennen varsinaista professuuriaan.
Porkan vanhemmat olivat työnjohtaja Juhana Porkka ja Maria Sofia (o.s. Railo). Puoliso oli vuodesta 1950 Tyyne (o.s. Sorjonen). Mauno Porkka on haudattu Kappelin hautausmaalle Espoossa vanhempiensa hautaan.
Polyklooratut dibentsodioksiinit

TCDD (2,3,7,8-tetraklooridibenzo-p-dioksiini)
TCDD
Polyklooratut dibentso-p-dioksiinit (PCDD-aineet) eli lyhyemmin mutta epätarkasti dioksiinit ovat halogenoituja orgaanisia yhdisteitä, joissa kaksi kloorattua bentseenirengasta on liittynyt yhteen kahden happiatomin välityksellä. Ne tunnetaan ympäristömyrkkyinä, jotka aiheuttavat kehityshäiriöitä ja ovat karsinogeenisia. Dioksiineja syntyy palamisen sivutuotteena esimerkiksi jätteiden poltossa, metalliteollisuudessa, kloorivalkaisussa ja kloorifenolien valmistuksessa. Dioksiinit ovat hitaasti hajoavia ja rasvaliukoisia, joten ne kerääntyvät kudoksiin, jolloin pienikin jatkuva altistus aiheuttaa pitoisuuksien vähittäisen nousun elimistössä. Ne ovat pelkästään ympäristömyrkkyjä – missään prosessissa niitä ei tarkoituksellisesti käytetä. Ihmisille merkittävin dioksiinilähde on ravinto. Erityisesti dioksiinia saadaan kalasta, lihasta ja maitotuotteista, sillä rasvaliukoisena dioksiini kerääntyy eläimiin.
”Dioksiineihin” lasketaan usein polyklooratut dibentsofuraanit (PCDF-aineet), jotka eivät ole kemiallisesti dioksiineja, mutta niiden lähteet ja käyttäytyminen ympäristömyrkkyinä ovat pääosin samoja. PCDF-aineita on myös epäpuhtautena  polyklooratuissa bifenyyleissä (PCB-yhdisteissä), joista osa on lisäksi vaikutuksiltaan dioksiinin kaltaisia (ks. dioksiinit).
Synty

Dioksiineja syntyy muun muassa silloin, kun klooraavassa ympäristössä – kuten kloridien tai orgaanisten klooriyhdisteiden kanssa – poltetaan orgaanisia aineita, esimerkiksi jätteiden poltossa ja rautamalmin sintrauksessa. Myös kankaan tai paperin kloorivalkaisu tuottaa dioksiineja.
Huonosti kontrolloitu kloorifenolien valmistus saattaa johtaa siihen, että sivutuotteena syntyy varsinaisen fenolien lisäksi myös dioksiineja. Esimerkiksi aiemmin käytetty puun sinistymisenestoaine, kauppanimeltään 
KY-5, sisälsi tetrakloorifenolia ja pentakloorifenolia ja rikkaruohontorjunta-aineet 2,4-D ja 2,4,5-T ovat kloorattuja fenoksihappoja. Korkeampi kloorausaste vaatii korkeampaa reaktiolämpötilaa, mikä taas johtaa dioksiinien syntymiseen. Paras esimerkki tähän sudenkuoppaan putoamisesta on yhdysvaltalainen Agent Orange, joka oli 2,4-D:n ja 2,4,5-T:n seos, joka 1970-luvulla sisälsi 2,4,5-T:n takia varsin paljon dioksiineja.
Vaikutukset

Suurina pitoisuuksina dioksiinit aiheuttavat ihmisillä muun muassa klooriaknea. Eläinkokeissa on osoitettu, että dioksiinialtistus aiheuttaa kehityshäiriöitä ja syöpää. Myrkyllisin dioksiiniryhmä ovat ne dioksiinit, joissa on klooriatomi on para-asemassa suhteessa happeen, eli paikoissa numero 2, 3, 7 ja 8, esimerkiksi TCDD eli 2,3,7,8-tetrakloori-dibentso-p-dioksiini. TCDD on myrkyllisin synteettinen aine joillakin eläinlajeilla ja sitä käytetään dioksiinien myrkyllisyyden vertailuaineena. Sen toksisuusekvivalenttikerroin on yksi. Nimenomaan para-klooratut dioksiinit ovat erityisen hajoamattomia ilmeisesti siksi, ettei myrkkyjä poistava sytokromi P450 -entsyymi pysty hapettamaan niitä tehokkaasti.
Dioksiinia on käytetty myös myrkkynä. Ukrainan silloinen presidenttiehdokas, Viktor Juštšenko yritettiin myrkyttää TCDD:llä vuonna 2004.
Sevesossa Italiassa Hoffman-La Rochen omistamassa yrityksessä sattui 1976 vakava onnettomuus, jossa saastui TCDD:stä laajoja alueita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Stop USA (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Monde Solidaire (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
United Nations Industrial Development Organization (UNIDO): Polychlorinated dibenzo-p-dioxins (englanniksi)
Tuomisto J. 100 kysymystä ympäristöstä ja terveydestä, Arsenikista öljyyn, ss. 68–75. Kustannus Oy Duodecim 2005, ISBN 951-656-221-3, verkossa englanniksi Dioxins
Veteli

| Veteli Vetil |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Vetelin kirkko
Sijainti:  63°28′25″N, 023°47′20″E
Maakunta:  Keski-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Kaustisen seutukunta
Kuntanumero:  924
Hallinnollinen keskus:  Kainu
Perustettu:  1868
Kokonaispinta-ala:  520,91 km² 215:nneksi suurin 2022 
– maa:  502,13 km²
– sisävesi:  18,78 km²
Väkiluku:  2 929 217:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  5,83 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  15,7 %
– 15–64-v.:  52,9 %
– yli 64-v.:  31,4 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  95,3 %
– ruotsinkielisiä:  1,7 %
– muut:  3,0 %
Kunnallisvero:  9,8 % 46:nneksi suurin 2025 
Kunnanjohtaja:  Hannu Jyrkkä
Kunnanvaltuusto:  21 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • PS   • KD   • Kok.    • SDP:   12 6 1 1 1
www.veteli.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Veteli (ruots. Vetil) on Suomen kunta, joka sijaitsee Keski-Pohjanmaan maakunnassa. Kunnassa asuu 2 929 ihmistä, ja sen pinta-ala on 520,91 km2, josta 18,78 km2 on vesistöjä. Väestötiheys on 5,83 asukasta/km2.
Vetelin naapurikunnat ovat Evijärvi, Halsua, Kaustinen, Kruunupyy, Lappajärvi, Perho ja Vimpeli. Vuoteen 1969 saakka naapurikuntiin kuului Kruunupyyhyn liitetty Teerijärvi.
Veteli on tunnettu erityisesti Kemoran moottoriradasta, jossa järjestetään vuosittain valtakunnallisiakin moottoriurheilutapahtumia.
Vetelissä on muun muassa urheilutalo, jossa on uimahalli, jalkapallo- ja pesäpallokenttiä ja urheilukenttä. Muita jalkapallokenttiä on myös mm. Torpassa. Lisäksi Tunkkarilla, Räyringissä ja keskustassa on jääkiekkokaukalot. Vetelissä on useita uimarantoja, hotelli, päiväkoti, kolme alakoulua, yläkoulu ja lukio. Vetelin pääkirjasto on peruskorjattu ja laajennettu vuonna 2005. Vetelissä ilmestyy Perhonjokilaakso-paikallislehti.
Vetelin pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla kampsupaisti. Se on lihakeitto, jossa on naudan- ja sianlihan lisäksi kampsua eli veripalttua ja leipäjuustoa.
Historia > Esihistoria

Hautakedolta entisen Keski-Pohjanmaan emäntäkoulun maalta löydettiin 1946 kampakeraamisen kulttuurin asuinpaikka, joka on aikoinaan sijainnut merenrannalla. Paikalta löytyi usean sadan metrin pituiselta alueelta punertavaksi palanutta hiekkaa, kivikautista kulttuurikerrosta ja kvartsi-iskennäisiä. Kaivauksissa paljastui kivetty tulisija, liesi, jonka ympäriltä löytyi runsaasti saviastiain palasia, rikkoutunut kivikirves ja muutamia kvartsiesineitä. Hautakedon keramiikka on ruskeaksi poltettua savea.
Hautakedon asuinpaikan kenties mielenkiintoisin löytö on jo ennen kaivauksia löytynyt pienen savisen ihmiskuvion yläosa. Savi-ihmisen vyötäröön on pistetty molemmin puolin sivulta pieni kolo ja samanlaiset kolot hartioihin ja selkään. Muitakin vastaavia ihmiskuvioita on löydetty kampakeraamisilta asuinpaikoilta, rikottuina. Rikottujen ihmiskuvioitten arvellaan kuuluvan magian piiriin, jolloin ne mahdollisesti esittävät tuhottua vihamiestä. Jotkut olettavat kuvia käytetyn esi-isien palvonnassa tai hedelmällisyyskultissa. Kampakeraamista kulttuuria seurasi vasarakirveskulttuuri, jossa tunnettiin jo alkeellinen maanviljely ja karjanhoito. Räyringistä, Haapajärven pohjoispuolelta on löydetty kaunis veneenmuotoinen vasarakirves.
Vetelin seutu oli ajanlaskumme ensimmäisellä vuosituhannella eränkäyntialuetta, jossa samoilivat lappalaiset. Kun Etelä-Suomi oli asutettu, alkoivat varsinaissuomalaiset, hämäläiset ja karjalaiset talonpojat tehdä pitkiä retkiä Pohjanmaalle ja Lappiin, jopa Ruijan rannikolle saakka. Pitkien matkojen vuoksi moni erämies muutti lähemmäksi pyyntimaitaan. Räyringistä on kaivettu esiin jonkun satunnaisen eränkävijän polttohauta, mistä löytyi ns. pyöreä länsisuomalainen kupurasolki. 

Vähitellen Vetelin seudun erämaat siirtyivät niillä asuvien ihmisten maiksi. Poikkeuksen muodostavat kuitenkin Vetelistä Pyhäjärvelle ulottuva alue, missä pirkkalaisten eränkäynti jatkui pitkään. Esim. Räyringinjärven ympäristöstä löytyy melkoinen sikermä Hämeeseen viittaavia nimiä: Hämeenkangas, Hämeenkari, Hämeenneva ja Hämeenniittu. Vetelin hämäläismuistot selittyvät Ähtävänjoen vesistön läheisyydestä, sillä Ähtävän reitti oli pirkkalaisten valtaväylä Pohjanlahdelle. Pirkkalaisten satakuntalaisuus ei tee perimätietoa tyhjäksi, koska yläsatakuntalaisia on yleisesti sanottu hämäläisiksi. Paikannimistä sellaiset kuin Räyringin Harsonsaari sekä Vetelin Polsonkoski ja Polsonharju tuovat mieleen Tyrvään Varttalassa 1571 eläneen Mikko Harsun ja Pirkkalan Tahlossa samoihin aikoihin asuneen Lasse Polson. Pirkkalalaisten retket Räyrinkiin ovat todennäköisesti jatkuneet vielä silloinkin, kun Vetelissä oli jo asutusta.
Historia > 1500-luku

Vetelin seudun asutuksesta on varmoja asiakirjoja vasta 1540-luvun lopulta. Kyläjako oli tosin hyvin epämääräinen: Kaustinen ja Yliveteli ovat yhtenä Vetelin kylänä, Alaveteli on 1548 yhdistetty Räyrinkiin ja seuraavana vuonna koko Kokkolan ylimaa (Kaustinen, Veteli, Halsua, Perho) sekä Alaveteli, jonka nimi on Räyrinki. Vuonna 1547 Ylivetelissä oli jo yhdeksän ja Räyringissä viisi taloa.
Vuoden 1557 maakirjassa mainittujen peltoalojen perusteella on tehtävissä joitakin päätelmiä kylien ja talojen ikäsuhteista. Vaikuttaa siltä, että Ylivetelin ja Räyringin vanhimmatkin talot on perustettu vasta 1500-luvulla. Vuonna 1738 muistiin merkitty perimätieto väittää Pollaria Vetelin vanhimmaksi taloksi, mutta tietoon ei voi luottaa, kun asiakirjallisia todisteita ei ole. Ylivetelin ja Räyringin kylien kehitys ei 1500-luvun jälkipuoliskolle ollut kovinkaan nopeaa. Uusia taloja syntyi vain kolme. Vakiintuneita taloja oli 1500-luvun lopulla yksitoista. Räyrinkiin nousi kaksi uutta pysyväksi jäänyttä taloa. Vuosisadan lopulla Räyringissä oli kuusi taloa.
Vetelin asutuksen alkuperä on kirjava. Seudulle muutti Pohjanlahdelta kainulaisiksi nimitettyjä länsisuomalaisia, jotka olivat peräisin enimmäkseen Ylä-Satakunnasta. Vetelin Pollarin talon perustaja lienee muuttanut seudulle Kyrönjoen varrelta, lähinnä Ylistarosta. Meren takaa saapui Veteliin ruotsalaisia 1200-luvun jälkipuoliskolla ja 1300-luvulla. Räyringin kylän nimi kirjoitettiin tuolloin Röring. Räyringin Lång ja Löijä ja Finnilä ovat myös peräisin 1500-luvulta. Finnilän nimen katsotaan osoittavan, että asukkaat olivat suomalaisia (ruots. finne=suomalainen), mutta naapurit ruotsinkielisiä. Valtaosa Vetelin asukkaista lienee kuitenkin jo 1500-luvulla ollut suomalaisia.
Nuorin Kokkolan ylimaan ja Vetelin asutusryhmä koostuu savolaisista. Kustaa Vaasan julistettua 1540-luvun alussa vero- ja ulkopoliittisista syistä erämaat kruunun omiksi ja uudisasutukselle vapaiksi lähtivät kaskea polttavat savolaiset liikkeelle laajoin joukoin. Yksi savolainen kulkeutui Veteliinkin, Savo (nyk. Heikkilä) isäntä Antti Antinpoika, joka mainitaan veroluetteloissa vuodesta 1553 lähtien. Syntyperänsä vuoksi miestä sanottiin Savon Antiksi, vuoden 1557 maakirjassa nimenä oli Antti Savo. Vuosisadan loppuun mennessä Veteliinkin muutti lisää neljä savolaista.
Historia > 1800-luku

Kolmekymmentä Räyringin kylän talollista päätti 15. tammikuuta 1821 anoa esivallalta lupaa oman kappelikirkon rakentamiseen. Hankkeen johtomies oli Matti Heikinpoika Alperi. Räyringin kappeli hanke tukehtui kuitenkin alkuunsa, sillä osa allekirjoittajistakin luopui kannastaan. Myös paikalliset papit antoivat kielteisen lausunnon, minkä jälkeen senaatin oli helppo tehdä kielteinen päätös asiassa 11. toukokuuta 1822. Räyrinkiläiset jatkoivat tämän jälkeen taisteluaan muunnetussa muodossa. Kun Vetelin kirkko oli käynyt liian ahtaaksi, oli rakennettava uusi kirkko. Räyrinkiläiset olivat sitä mieltä että uusi kirkko olisi rakennettava Räyrinkiin. Kiista kirkon rakentamispaikasta viivästytti asian toteuttamista parin vuosikymmenen ajan, sillä Halsua yritti päästä erilleen Vetelistä hyvissä ajoin ennen uuden kirkon rakentamista. Räyrinkiläiset kannattivat Herrasenkangasta, mutta joutuivat jälleen tappiolle, kun Vaasan läänin maaherra 1828 hylkäsi anomuksen ja senaatti 1830 räyrinkiläisten valituksen. Ylivetelin kylä voitti kamppailun, vaikka Kokkolan emäpitäjän kirkkoherra, kihlakunnanoikeus ja suurin osa varsinaista Veteliä olivat olleet Räyringin puolesta. Ylivetelin kylän muistio oli erittäin etevästi laadittu ja hovioikeuden auskultantti Carl Wilhelm Roschierin käsialaa. Halsuan kappelianomus hylättiin samana vuonna. Halsua ja Räyringin asukkaat jarruttivat uuden kirkon rakentamista minkä pystyivät, niin että maaherra joutui uhkaamaan heitä jopa sakoilla. Uudet kappelihankkeet olivat täysin turhia yrityksiä, sillä senaatin päätös vuodelta 1820 oli saanut lain voimaan. Vetelin kirkko on pääasiassa Erkki Kuorikosken suunnittelema ja vihittiin käyttöönsä 1843. Uusi kellotapuli rakennettiin 1859.
Vetelin kappalainen Antero Vilhelm Ingman palkkasi jo 1857 omalla kustannuksellaan opettajan, joka opetti pappilassa 3–4 viikon ajan veteliläisiä lapsia ja etenkin rippikoululaisia. Vuonna 1860 Ingman kuitenkin tyrmistyksekseen totesi, ettei yksikään juuri alkaneen rippikoulun oppilaista osannut edes lukea kunnolla kirjasta. Ingman ehdotti oitis palkattavaksi kaksi ”kouluttajaa”, toisen Yliveteliin, toisen Räyrinkiin ja Pulkkiseen. Ingman lupasi omista varoistaan kaksi tynnyriä jyviä opettajan palkkaamiseen. Talonpojat suostuivat ehdotukseen, mutta vain ”Ingmannin ajaksi”. Räyringin ja Pulkkisen koulumestariksi palkattiin samana vuonna Evijärven suntio J.H. Enqvist, mutta Yliveteliin saatiin opettaja vasta 1862, talollinen Erkki Erkinpoika Vähäkainu. Samana vuonna perustettiin pyhäkouluja eri puolille pitäjää. Opettajina toimivat edellisen vuoden rippilapset tai vähän varttuneemmat nuoret. Opetus oli tavuttamista ja luettamista. Varsinainen kansakouluopetus alkoi Vetelissä 1880-luvulla: Kainun koulu avattiin 1880 ja Räyringin 1882.
Kokkolan kolmen ja puolen vuosisadan ikäinen kirkkopitäjä hajosi kun Kokkolassa 18. huhtikuuta 1860 pidetty pitäjänkokous asettui jaon kannalle. Tuomiokapituli suositti ja senaatti päätti 1. lokakuuta 1860, että perustetaan Vetelin kirkkoherrakunta, johon kuuluvat Vetelin, Kaustisen, Halsuan ja Perhon seurakunnat. Kaustinen itsenäistyi omaksi kirkkoherrakunnaksi 1866, Perho 1879 ja Halsua 1906.
Historia > 1900-luku

Vuonna 1900 maatalousvaltaisessa kunnassa oli jo yli 3 600 asukasta. Vetelin asukasluku kasvoi nopeasti 1900-luvun alkupuoliskolla. Vuonna 1937 asukkaita oli jo 4 683. Toisen maailmansodan jälkeen poismuutto käänsi kunnan väkiluvun laskuun, joka pysähtyi vasta 1970-luvun puolivälissä. Vuonna 1985 kunnassa oli jälleen 4 000 asukasta. 1990-luvulla alkoi kunnan väkiluku jälleen laskea ja vuoteen 2011 mennessä kunnan asukasluku oli 3 448.
Talous

Vetelin työpaikkarakenne, Tilastokeskus (2022)
Alkutuotanto (19.1%)
Jalostus (22.3%)
Palvelusektori (56.5%)
Muut sektorit (2.1%)
Talousalueena Veteli kuuluu Kaustisen seutukuntaan, jonka alueellinen bruttokansantuote oli 31 231 euroa asukasta kohden vuonna 2022. Alueellinen BKT on maan keskiarvoa pienempi ja seutukuntien keskinäisessä vertailussa 65. suurin. Alueellinen BKT on Manner-Suomen kolmanneksi pienin.
Vetelissä oli vuonna 2022 yhteensä 993 työpaikkaa ja kunnassa asui 1 155 työllistä työssäkäyvää. Asuinkunnassaan työssäkäyvien osuus työllisistä on 58,6 prosenttia. Vetelin työpaikkojen suhde on palveluvaltainen. Palvelujen osuus työpaikoista on 56,5 prosenttia, jalostuksen 22,3 prosenttia ja alkutuotannon 19,1 prosenttia.
Vetelin työpaikkaomavaraisuus on 86,0 prosenttia. Työikäisten työllisyysaste oli 78,4 prosenttia vuonna 2022 ja työttömien osuus työvoimasta 7,2 prosenttia. Taloudellisen huoltosuhteen mittarilla Vetelissä on 155,1 työvoiman ulkopuolella olevaa ja työtöntä sataa työllistä kohden.
Talous > Yritykset

Vetelin elinkeinorakenne keskittyy vahvasti alkutuotantoon ja maatalouteen. Yritysrakenteesta suuri osa keskittyy maatalouden ohella palveluihin. Vetelin suurimpia työnantajia ovat ilmastointi- ja peltisepänliike Peltisepänliike Nykänen sekä Vetelin Energia. Vetelin suurimpiin yritystuloverojen maksajiin kuuluivat vuonna 2021 myös LVI-Klemola, K. Leivon Leipomo sekä Klemolan Betoni.
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1. tammikuuta 2017 tilanteen mukainen.
| Vetelin väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 3 880 | 3 880 |
| 1985 | 1985 |    | 4 040 | 4 040 |
| 1990 | 1990 |    | 4 074 | 4 074 |
| 1995 | 1995 |    | 4 046 | 4 046 |
| 2000 | 2000 |    | 3 811 | 3 811 |
| 2005 | 2005 |    | 3 593 | 3 593 |
| 2010 | 2010 |    | 3 466 | 3 466 |
| 2015 | 2015 |    | 3 302 | 3 302 |
| 2020 | 2020 |    | 3 125 | 3 125 |
Lähde: Tilastokeskus.
Luonto

Vetelin maisemia luonnehtivat vilja-alueita halkovat jokilaaksot, ympäristöstään kohoavat kalliokumpareet ja harjut sekä laajat suot.
Kallioperä on pohjoisessa pääasiassa grano- ja kvartsidioriittia ja etelässä kiillegneissiä. Kalliopaljastumia on etenkin Perhonjokilaakson reunoilla. Yleisin maalaji on moreeni, joka on paikoin hyvin louhikkoista, Kuntaa halkoo luoteesta kaakkoon maisemallisesti näyttävä harjujakso. Se koostuu useista peräkkäisistä harjuista, joita ovat mm. Risti-, Korte- , Siko-, Rakennus- ja Sulkaharju. Pinnanmuodoiltaan Vetelin seutu on vaihtelevinta koko Perhonjokilaaksossa. Maasto kohoaa luoteesta kaakkoon. Perhonjokilaakso on vain noin 60 m:n korkeudella, mutta Suomenselän vedenjakajan alueella kaakossa Kellokallio saavuttaa 150 m:n korkeuden. Vetelin korkein kohta on kuitenkin Valkiakallio Patanan tekojärven länsipuolella.

Suot peittävät Vetelin maa-alasta yli puolet. Suurimmat suot ovat Jauho-, Laurin-, Sulka- ja Pilvineva, joka kuuluu kansainväliseen Project Mar -ohjelmaan.
Merkittävin vesistö on kunnan läpi virtaavaa Perhonjoki, jossa on useita koskia, mm. Petäjäkoski, Hattukoski ja komea Karjalankoski. Halsuanjoki laskee koillisesta Perhonjokeen. Pitkäkosken-Polsonharjun jylhä koskimaisema avautuu Halsuanjoen varrella valtatie 13:n tuntumassa. Luonnonjärvistä suurimmat ovat Räyringinjärvi, Haapajärvi, Kivivesi ja Patananjärvi. Kunnan suurin järvi on 1967 valmistunut Patanan tekojärvi.
Kyliä

Aho, Alaspää, Haapala, Haapasalo, Heikkilä, Haukilahti, Finnilä, Forsbacka, Isokylä, Kainu (Keskusta), Kalliojärvi, Lammasoja, Nykänen, Patana, Polso, Pulkkinen, Rytiniemi, Räyrinki, Sillanpää, Siponkoski, Torppa, Tunkkari, Yliveteli, Seppälänkylä, Viiste, Ämmänkoski.
Kyliä > Taajamat

Vuoden 2016 lopussa Vetelissä oli 3 216 asukasta, joista 1 589 asui taajamassa, 1 594 haja-asutusalueilla ja 33:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Vetelin taajama-aste on 49,9 %. Vetelin taajamaväestö kuuluu vain yhteen taajamaan. Vetelin keskuspaikka Kainu ei muodosta omaa taajamaansa, vaan se on kasvanut yhteen Kaustisen kirkonkylän kanssa, josta tämän kunnan alueella asui vuoden 2017 lopussa 1 589 asukasta.
Vetelin kunnanvirastoa.
Vetelin kirjasto.
Patanan koulu.
Vetelin osuuspankin konttori.