stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Athribites
Historia

Athribiteen nomos oli olemassa egyptiläisellä nimellään Egyptin faaraodynastioiden kaudella. Kreikkalaisen nimensä se sai hellenistisellä kaudella eli Ptolemaiosten aikana, jolloin se nimettiin tuolloisen pääkaupunkinsa mukaan. Nimi oli käytössä Egyptin kreikkalais-roomalaisena aikana. Tutkimuksessa nomoksesta käytetään usein tunnusta L10, jolla siihen voidaan viitata nimenmuutoksista riippumatta.
Nomos on yksi Ala-Egyptin kahdeksasta vanhimmasta tunnetusta nomoksesta. Antiikin ajalta se tunnetaan Ptolemaios II Filadelfoksen aikaisesta tuloverotusta käsittelevästä papyruksesta (Papyrus Revenue Laws, Rev. pap.). Antiikin ajan kirjailijoista nomoksen mainitsevat Strabon, Plinius vanhempi ja Klaudios Ptolemaios. Se tunnetaan myös nomoksen lyömistä roomalaisaikaisista rahoista.
Nomoksen pääjumalia olivat Osiris ja Isis Athribiissä sekä Horus. Nomos ei esiinny faarao Senusret I:n niin kutsutussa Valkoisessa kappelissa, joten sen jumala jää epäselväksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Athribites Wikimedia Commonsissa
Muinaisen Egyptin nomokset
| --- | --- |
Ala-Egypti:  1. Memfites · 2. Letopolites · 3. Libya · 4. Prosopites · 5. Saites · 6. Ksoites · 7. Metelites · 8. Heroopolites · 9. Busirites · 10. Athribites · 11. Leontopolites · 12. Sebennytes · 13. Heliopolites · 14. Sethroites · 15. Hermopolites · 16. Mendesios · 17. Diospolites Kato · 18. Bubastites · 19. Tanites · 20. Arabia
Ylä-Egypti:  1. Ombites · 2. Apollonopolites · 3. Latopolites · 4. Pathyrites · 5. Koptites · 6. Tentyrites · 7. Diospolites Mikros · 8. Thinites · 9. Panopolites · 10. Antaiopolites · 11. Hypselites · 12. Hierakonpolites · 13. Lykopolites · 14. Kussites · 15. Hermopolites · 16. Antinoites · 17. Kynopolites · 18. Ankyropolites · 19. Oksyrhynkhites · 20. Herakleopolites · 21. Arsinoites · 22. Afroditopolites
Ilkka Pitkänen

Ilkka Pertti Pitkänen (s. 14. lokakuuta 1949 Helsinki) on suomalainen kirjailija. Hänen isänsä oli Matti A. Pitkänen.
Teoksia

Suurkuha.  Tammi 1972 (yhdessä Matti A. Pitkäsen kanssa)
Pasi ja Lennu, novelleja.  Otava 1977
Kenraali kulkee keskellä, romaani.  Otava 1978
Merikalastajat, teksti Ilkka Pitkänen, kuvat Matti A. Pitkänen.  Weilin + Göös 1978
Tavallisia ihmisiä, kolme kertomusta.  Otava 1979
Tunski : erään koiran elämä, teksti Ilkka Pitkänen, kuvat Matti A. Pitkänen.  Otava 1979
Hetkiä merellä, teksti Ilkka Pitkänen, kuvat Matti A. Pitkänen.  Weilin + Göös 1981
Poropoika, teksti Ilkka Pitkänen, valokuvaus, suunnittelu ja taitto Matti A. Pitkänen.  Otava 1982
Syysmuutto, romaani.  Otava 1982
Veeran kukkaseppele, teksti Ilkka Pitkänen, valokuvaus, suunnittelu ja taitto Matti A. Pitkänen.  Otava 1984
Varamies, kolme novellia.  Otava 1986
Soutaja, romaani.  Otava 1987
Eläinten talo, lastenromaani, kuvitus Hannu Lukkarinen.  Otava 1987
Eläinten joulu: Lastenromaani.  (Kuvittanut Hannu Lukkarinen)  Otava, 1988.  ISBN 951-1-10313-X
Oravanpesä.  Otava 1991
Alamylly, kertomus.  Otava 1993
Palkinnot ja tunnustukset

I palkinto Nuoren Voiman liiton novellikilpailussa 1970
I palkinto J.H. Erkon novellikilpailussa 1971
Waltari-palkinto 1984 kirjasta Syysmuutto
Kalevi Jäntin tunnustuspalkinto 1988 romaanista Soutaja
taiteilijaeläke 2016
Aiheesta muualla

Ilkka Pitkänen, Paikallsia kirjailijoita, Raaseporin kirjasto (Archive.org)
↑  Ylimääräinen taiteilijaeläke 59 taiteilijalle Taiteen keskustoimikunta Taike.  29.6.2016. Viitattu 6.8.2024.
Gustaf Oskar Schöneman

Gustaf Oskar Schöneman.
Gustaf Oskar Schöneman (20. huhtikuuta 1839 Laukaa – 21. syyskuuta 1894 Muolaa) oli jyväskyläläinen kirkkoherra, opettaja ja yhteiskunnallinen vaikuttaja, joka toimi erityisesti kansanvalistus- ja raittiustoiminnassa.
Schönemanin vanhemmat olivat varahenkikirjoittaja, tilanomistaja Bror Karl Johan Schöneman ja Johanna Margareta Stenbäck. Hän pääsi ylioppilaaksi 1857 ja hänet vihittiin papiksi 1862. Schöneman oli saarnaajana Jyväskylässä 1864–94. Vuonna 1894 hänet valittiin Muolaan kirkkoherraksi, mutta hän kuoli jo saman vuoden syksyllä Muolaassa. Hänet on haudattu Jyväskylän vanhalle hautausmaalle.
Schöneman toimi Jyväskylän tyttökoulun uskonnonopettajana, oli kaupunginkirjaston esimies ja julkaisi runsaasti runoja, lehtiartikkeleita ja oppikirjoja. Kirjoittaessaan hän käytti toisinaan salanimeä K. O. Kaunonen.
Schöneman on sanoittanut joululaulun ”Joulupuu on rakennettu” (alun perin hänen sanoituksensa ilmestyi Joulu-kuusi-nimellä vuonna 1876), ja tämän laulun sävelmänä on suomalainen kansansävelmä. Schöneman on myös suomentanut itävaltalaisen Joseph Mohrin vuonna 1818 sanoittaman joululaulun ”Jouluyö, juhlayö” (Stille Nacht, heilige Nacht).
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Gustaf Oskar Schöneman on Wikiaineistossa
Gustaf Oskar Schöneman MusicBrainzissa. (englanniksi)
Tapio Piha

Aalto Tapio Piha (6. huhtikuuta 1906 Helsinki – 16. lokakuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen mainosalan asiantuntija, järjestöjohtaja, kirjailija ja suomentaja. Hän käytti myös nimimerkkiä Eero Koltta.
Henkilöhistoria

Tapio Pihan vanhemmat olivat kansakoulunopettaja  Anton Waldemar Piha ja Helma Gustava Hellman. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1933–1942 oli Hilkka Maija Annikki Weijola ja toinen 1944–1950 Maire Tuulikki Ilkka. Piha tuli ylioppilaaksi 1925 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1932. Hän toimi mainostoimisto Erva-Latvalan mainostoimittajana ja -päällikkönä 1932–1938, Suomen Työn Liiton toimitusjohtajana 1938–1948, mainostoimisto Sekin palveluksessa 1948 ja Kauppamainos-yhtiön mainospäällikkönä vuodesta 1953. Suomen Työn päätoimittaja Piha oli 1939–1949 ja Mainostajan toimittaja 1934–1939. Piha toimi sodan aikana TK-kuvaajana.
Piha teki käsikirjoituksen elokuvaan SF-paraati (1940)  ja dokumenttielokuvaan Helsinki, Pohjolan valkea kaupunki (1939). Hän näytteli sivuosassa terapisti Hännistä Jack Witikan 1958 ohjaamassa elokuvassa Mies tältä tähdeltä.
Teoksia > Nimimerkillä Eero Koltta

Palatsihotellin salaperäinen vieras. M. Christensen’in kirjapaino, Helsinki 1937
Teoksia > Omalla nimellä

Propaganda suomalaisen tuotannon puolesta. Kotimainen työ, Helsinki 1939
Det inhemska arbetet 1942 : Förbundet för Finland arbetes 30-års festnummer, toim. Tapio Piha. Inhemskt arbete, Helsingfors 1942
Sisu: kompassi, toim. Tapio Piha. Suomen työn liiton julkaisu 34. Suomen työn liitto, Helsinki 1947
Teoksia > Suomennoksia

Netta Muskett: Sinä olet elämäni. Tammi 1956, 2. painos 1965, 3. painos 1973 (alkutoes Brokade)
Netta Muskett: Tähdet tuikkivat. Tammi 1957, 2. painos 1973 (alkuteos Light from one star)
Åke Löfgren: Maailman ihmeellisimmät eläimet ; kuvitus Harald Wiberg. Ennätys-kirjat 4. Tammi 1959
Åke Löfgren: Maailman suurin seikkailu ; kuvitus Nils Stödberg. Tammi 1959
Athenen temppeli (Syrakusa)

| Athenen temppeli |
| --- | --- |
 Athenen temppelin peristyylin doorilaisia pylväitä Syrakusan katedraalin sisäosissa.
Sijainti:  Piazza del Duomo, Syrakusa, Sisilia, Italia
Koordinaatit:  37°03′35″N, 15°17′38″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  n. 470 eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Syrakusa ja Pantalican nekropolis 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Athenen temppeli oli antiikin aikainen Athene-jumalattarelle omistettu kreikkalainen temppeli Syrakusassa Sisiliassa nykyisessä Italiassa. Se sijaitsi Ortygian saarella ja rakennettiin noin vuonna 470 eaa. Nykyisin temppelin jäänteet ovat osa Syrakusan katedraalia.
Historia

Athenen temppeli rakennettiin klassisen kauden alussa noin vuonna 470 eaa., oletettavasti Gelonin Himeran taistelussa vuonna 480 eaa. karthagolaisista saaman voiton kunniaksi. Rakentamisen todennäköisesti saattoi loppuun Gelonin veli Hieron I. Temppeli muistutti suuresti Himerassa itsessään ollutta Voiton temppeliä, joka rakennettiin saman sotavoiton kunniaksi. Temppeleitä kutsutaankin siksi arkkitehtonisiksi kaksosiksi. Himeran temppeli saattoi olla näistä kahdesta hieman vanhempi ja esikuva Syrakusan temppelille.
Marcellus säästi temppelin Rooman vallattua kaupungin vuonna 212 eaa. Verres kuitenkin ryösti sen taideaarteet. Varhaiskeskiajalla temppeli muutettiin kirkoksi. 700-luvulla jaa. siitä tehtiin katedraali, ja sen jäänteet on vuosisatojen kuluessa rakennettu osaksi nykyistä Syrakusan katedraalia eli Santa Maria delle Colonnea. Temppelin jäänteitä kunnostettiin vuonna 1927 poistamalla ylimääräisiä rakenteita ja rappausta, jotta antiikin aikaiset osat olisivat paremmin esillä.
Rakennus

Athenen temppeli sijaitsi Ortygian saaren eteläosissa heti Artemiin temppelin tai niin kutsutun ”Joonialaisen temppelin” eteläpuolella samansuuntaisena sen kanssa. Se oli rakennettu pyhäkköalueelle, jossa oli myös varhaisempia, 500-luvulle eaa. ajoitettuja pyhäkkörakennelmia, alttareita ja votiivisäilöjä.
Temppeli edusti täysin kehittynyttä doorilaista tyyliä. Temppelin stylobaatin koko oli noin 22 × 55 metriä, ja siinä oli lyhyillä sivuilla kuusi ja pitkillä sivuilla 14 pylvästä. Sisällä temppelissä oli pronaos, naos eli cella sekä opisthodomos. Sisäänkäynti pronaoksen kautta oli tavan mukaisesti itäpäästä. Sekä pronaoksen että opisthodomoksen edessä oli tyypilliset kaksi pylvästä (distylos in antis). Naoksen koko oli noin 12,5 × 42 metriä. Temppeli oli rakennettu paikallisesta kalkkikivestä ja Kreikasta tuodusta marmorista.
Temppeli oli koko Sisilian rikkaimmin koristeltuja. Ciceron mukaan sen ovet oli tehty kullasta ja norsunluusta. Sisäosat oli koristeltu lukuisin maalauksin, jotka esittivät muun muassa taisteluita. Temppelin katolla tai päätykolmiossa oli kilpi (tai mahdollisesti kokonainen Athenen patsas kilpineen), joka toimi maamerkkinä satamaa lähestyneille tai sieltä lähteneille merenkulkijoille.
Katedraaliksi muuttamisen yhteydessä temppelin rakenteisiin tehtiin paljon muutoksia. Pylväiden välit muurattiin umpeen seiniksi ja naoksen seiniin tehtiin kaariovet. Itäpäähän sisäänkäynnin paikalle sijoitettiin alttari, ja uusi sisäänkäynti puhkaistiin länsipäähän. Temppelistä on nykyisen katedraalin osana näkyvissä sen peristyylin pitkien sivujen pylväät sekä kirkon sisällä että ulkoseinässä, sekä osa entablementista ja naoksen rakenteista. Temppelin päädyt sen sijaan ovat tuhoutuneet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Athenen temppeli Wikimedia Commonsissa
Temppelin pienoismalli Syrakusan arkeologisessa museossa.
Temppelin peristyylin pylväitä Syrakusan katedraalin ulkoseinässä.
Temppelin doorilaisia pylväänpäitä.
Päätykolmion koristelujen jäänteitä.
Teuvo Saavalainen

Teuvo Saavalainen (22. heinäkuuta 1927 Kotka – 1. helmikuuta 2002 Virrat) oli suomalainen kirjailija ja lukion äidinkielen opettaja.
Saavalainen syntyi Kotkassa ja teki elämäntyönsä Virroilla. Hän toimi kirjailijana opettajan työnsä ohella. Saavalaiselta ilmestyi 1970-luvun alussa teokset Yksilön ylösnousemus ja Tänä yönä. Saavalaisen pääteoksena voitaneen pitää kirjaa Ja poika vaikenee, joka oli aikoinaan Finlandia-palkintoehdokkaana. Kirjan pääteemaksi kohoaa pohdinta siitä, missä määrin ihminen on vastuussa lähiomaisten tekemistä äärimmäisistä ratkaisuista, kuten itsemurhasta.
Saavalaisen kirjat ammentavat realismista, vaikka ne ovatkin fiktiivisiä. Kirjoittajan omien sanojen mukaan lukiessaan kirjaa ihminen lukee viime kädessä tarinaa itsestään. Tästä syystä kirjat on kirjoitettu yksikön ensimmäisessä persoonassa eli minä-muodossa.
Teuvo Saavalainen kirjoitti vuonna 1952 estetiikan ja nykykansain kirjallisuuden alaan kuuluvan pro gradu -tutkielman Leo Tolstoi jumalanetsijänä.
Saavalainen sai 22. maaliskuuta 1981 Suomen kunnallisliiton hopeisen ansiomerkin työstään lehtorina.
Teokset

Yksilön ylösnousemus.  Jyväskylä:  Gummerus, 1971.
Tänä yönä.  Jyväskylä:  Gummerus, 1972.  ISBN 951-20-0182-9
Minä huudan.  Jyväskylä:  Gummerus, 1980.  ISBN 951-20-2007-6
Velipoika löi kerran.  Jyväskylä:  Gummerus, 1982.  ISBN 951-20-2360-1
Ja poika vaikenee.  Jyväskylä:  Gummerus, 1984.  ISBN 951-20-2589-2
Sitten tulivat laivat.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1986.  ISBN 951-20-2835-2
Satama lyö leiman.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1988.  ISBN 951-20-3110-8
Ja korjaa meri.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1991.  ISBN 951-20-3835-8
Elämän ja kuoleman kehissä.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1996.  ISBN 951-20-4905-8
Päätesatama.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1998.  ISBN 951-20-5307-1
Palkinnot

Väinö Linnan rahasto 1979
Kirjakerhon tunnustuspalkinto 1981
Hämeen läänin taidepalkinto 1983
Valtionpalkinto 1983
Gummeruksen Kaarlen päivän palkinto 1985
Suomen kulttuurirahaston Kaarlen päivän palkinto 1991
Suomen kirjailijaliiton tunnustuspalkinto 2001
Jessica Suni

Jessica Suni (s. 1977 Pietarsaari) on suomalainen kirjailija ja vapaa toimittaja.
Suni syntyi Pietarsaaressa mutta asettui Helsinkiin. Hänen narsismista kertova esikoisromaaninsa Hoito pääsi Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinto- ja Tulenkantaja-ehdokkaaksi.
Teokset

Hoito.  Helsinki:  Tammi, 2014.  ISBN 978-951-31-7986-1
Aton

Aton (sanatarkasti Aton-Ra) oli muinaisessa Egyptissä erityisesti Uuden valtakunnan 18. dynastian aikana palvottu auringonjumala ja universaali luojajumala.
12. dynastian aikaan auringonjumala Ra-Horakhtyä alettiin kuvata pelkistettynä auringonkehränä. Ennen Amenhotep III:n hallituskautta Aton pysyi kuitenkin melko merkityksettömänä Heliopoliin paikallisjumalana. Akhenatenin noustua valtaan hän kielsi kaikkien muiden jumalten palvelemisen ja nosti Atonin ylimmäksi jumalaksi. Akhenatenin uskonto saattoi kuitenkin olla monolatrinen ennemmin kuin monoteistinen, sillä mikään lähde ei osoita hänen pitäneen Atonia ainoana jumalana. Muutokset kohtasivat suurta vastustusta ja siellä, missä vanhojen jumalten kannatus oli vahvaa, Atonia palvottiinkin korkeintaan nimellisesti. Erityisesti Amonin pappien hallussa ollut Theba vastusti Atoniin siirtymistä. Osittain tästä syystä Akhenaten rakennutti pääkaupungikseen Akhetatenin, ”Atonin horisontin”, josta tuli myös Atonin kulttikeskus.
Faarao Akhenaten ja kuningatar Nefertiti
Atonin palvonta poikkesi huomattavasti vanhojen jumalien palvonnasta. Tavallinen ihminen ei saanut palvoa Atonia laisinkaan, vaan hänen tuli palvoa faarao Akhenatenia, joka edelleen palvoi Atonia. Aton kuvataan usein pitelemässä ankh-symbolia auringonsäteinä kurottuvilla käsillään faaraon kasvojen edessä. Atonin temppelit olivat vanhojen jumalten temppeleistä poiketen suuria kattamattomia alueita.
Akhenatenin kuoltua Atonin kultista tuli hyvin epäsuosittu ja sen kannattajia mahdollisesti jopa vainottiin. Amonin papisto myös hävitti enimmät todisteet Akhenatenin valtakaudesta. Atonin palvonta jatkui kuitenkin satoja vuosia tämänkin jälkeen, mutta huomattavasti pienemmässä mittakaavassa.
Atonin ja Akhenatenin valta-ajasta kertoo Mika Waltarin romaani Sinuhe egyptiläinen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aton Wikimedia Commonsissa
Otto Manninen

| Otto Manninen |
| --- | --- |
 Otto Manninen 1910-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. elokuuta 1872 Kangasniemi, Suomi
Kuollut: 6. huhtikuuta 1950 (77 vuotta) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, kääntäjä, runoilija
Puoliso:  Anni Swan (1907–)
Lapset:  Antero Manninen   Sulevi Manninen   Mauno Manninen
Kirjailija
Tuotannon kieli: suomi
Palkinnot
 Aleksis Kiven palkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Otto Manninen (13. elokuuta 1872 Kangasniemi – 6. huhtikuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, runoilija ja suomentaja. Ystävänsä Eino Leinon ohella hän oli 1900-luvun alkupuolen suomalaisen runouden uranuurtajia.
Elämä ja ura

Manninen syntyi Kangasniemellä maanviljelijäperheeseen; hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Topias Manninen ja Matilda Manninen. Manninen pääsi ylioppilaaksi Mikkelin lyseosta vuonna 1892, opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1897. Aluksi hän työskenteli Koitar- ja Valvoja-lehdissä, sittemmin Kansallisteatterissa ja vuosina 1913–1937 Helsingin yliopiston suomen kielen lehtorina. Hän avioitui Anni Swanin kanssa  vuonna 1907. Otto Mannisen ja Anni Swanin poikia olivat hallintovirkamies, suomentaja ja tietokirjailija Antero Manninen (1907–2000), runoilija Sulevi Manninen (1909–1936) ja teatterinjohtaja Mauno Manninen (1915–1969). Otto Manninen sai professorin arvon vuonna 1925 ja hänestä tuli filosofian kunniatohtori 1927 ja teologian kunniatohtori 1942.
Ensimmäisen runokokoelmansa Manninen julkaisi verrattain myöhään, 33-vuotiaana vuonna 1905. Hän oli lisäksi merkittävä suomentaja ja siten tärkeä suomalaisen kirjallisuuden kehittäjä.
Mannisen runoudelle on tyypillistä loppuun saakka hiottu ja harkittu muoto.
Manninen oli Suomen Pen-klubin ensimmäinen puheenjohtaja.
Wäinö Aaltosen veistämä Mannis-patsas on pystytetty vuonna 1954 Mikkeliin. Lisäksi Mikkelissä on kirjailijan mukaan nimetty Otto Mannisen katu. Kangasniemellä on Ukri Merikannon suunnittelema Otto Mannisen muistomerkki Kaukomieli. Kunnan keskustassa on myös Manniselle omistettu katu.
Teoksia > Runokokoelmia

Säkeitä I. WSOY 1905. 2. p. 1932.
Säkeitä II. WSOY 1910.
Virrantyven. WSOY 1925.
Matkamies. Runoelmia. WSOY 1938.
Runot. WSOY 1950. 2. p. 1961. 3. p. 1979. 4. p. 1992. 5. p. 1997. (sisältää teokset Säkeitä, Virrantyven ja Matkamies)
Muistojen tie. Valikoima jälkeenjääneitä runoja. Toim. Pentti Lyly. WSOY 1951.
Valikoima runoja. WSOY 1958.
Teoksia > Suomennoksia

August Ramsay (toim.), Suomen matkailijayhdistys. Suomi: matkaopas. Käytännöllinen käsikirja. Waseniuksen kirjakauppa 1895. 2. p. 1905. Näköispainos (1. p.) 1982.
Ad. Hansen et. al., Yleinen kirjallisuuden historia 1–3. Otava 1899–1902.
Eliel Aspelin, Lauri Stenbäck. Otava 1901.
Magnus Gottfrid Schybergson, Suomen historia 1–2. G. W. Edlund 1902–04.
Heinrich Heine, Saksanmaa. Talvinen tarina. Otava 1904. 2. p. 1923.
Werner Söderhjelm, Johan Ludvig Runeberg. Hänen elämänsä ja runoutensa. Muutamia runoilijan muotokuvia. Osat 1–2. Otava 1904–06. (yhdessä Helmi Setälän kanssa)
Molière, Oppineita naisia. Viisinäytöksinen huvinäytelmä. SKS 1905.
Johan Ludvig Runeberg, En voi. Kaksinäytöksinen perhekuvaus. Teoksessa Teokset 3. WSOY 1906.
Johan Ludvig Runeberg, Salamiin kuninkaat. Viisinäytöksinen murhenäytelmä. Teoksessa Teokset 3. WSOY 1906.
Anatole France, Crainquebille ynnä muita kertomuksia. WSOY 1907.
Johan Ludvig Runeberg, Vänrikki Stoolin tarinat. WSOY 1909. 13. p. 1936.
Henrik Ibsen, Peer Gynt. Draamallinen runoelma. WSOY 1911. 4., suomentajan tarkistama p. 1949. 5. p. 1978.
Homeros, Ilias. WSOY 1919. 3. p. 1948.
Molière, Tartuffe. Viisinäytöksinen huvinäytelmä. WSOY 1920.
Sándor Petőfi, Runoja I. WSOY 1922.
Eric O. W. Ehrström, Keken kesälauluja pikku eläimistä. WSOY 1923.
Sándor Petőfi, Runoja II. WSOY 1923.
Homeros, Odysseia. WSOY 1924. 3. p. 1948.
Heimokannel II. Unkarilaisia kansanrunoja. WSOY 1926.
Sándor Petőfi, János sankari. WSOY 1926.
János Arany, Toldi. Unkarilainen sankarirunoelma. WSOY 1927.
Bjørnstjerne Bjørnson, Paul Lange ja Tora Parsberg. WSOY 1928.
Johann Wolfgang von Goethe, Runoja. Otava 1928.
Johann Wolfgang von Goethe, Hermann ja Dorothea. Otava 1929.
Molière, Amphitryon. Kolminäytöksinen huvinäytelmä. WSOY 1929.
Molière, Ihmisvihaaja. Viisinäytöksinen huvinäytelmä. WSOY 1929.
Molière, Naisten koulu. Viisinäytöksinen huvinäytelmä. WSOY 1931.
Heimokannel III. Volgan ja Perman kannel. Mordvalaisia, tšeremissiläisiä, syrjääniläisiä ja votjakkilaisia kansanrunoja. WSOY 1932.
Johann Wolfgang von Goethe, Faust. Murhenäytelmän toinen osa. Otava 1934.
Johan Ludvig Runeberg, Hirvenhiihtäjät. WSOY 1935. 2. p. 1936. 4. p. 1968.
Johann Wolfgang von Goethe, Faust. Murhenäytelmän ensimmäinen osa. Otava 1936.
János Arany, Toldin ehtoo. Kuusilauluinen runokertomus. WSOY 1937.
Mestari Patelin. WSOY 1937.
Sophokles, Kuningas Oidipus. WSOY 1937.
Sikermä serbialaisia kansanrunoja. SKS 1939.
Johan Ludvig Runeberg, Hanna. Kolme laulua. WSOY 1940. 3. p. 1957.
Johan Ludvig Runeberg, Jouluilta. Kolme laulua. WSOY 1941. 4. p. 1957.
Ivan S. Šajković, Tonavan tuolta puolen. Runosikermä. WSOY 1941.
Johan Ludvig Runeberg, Kuningas Fjalar. WSOY 1944.
Johan Ludvig Runeberg, Idyllit ja epigrammit. 1948.
Johan Ludvig Runeberg, Nadeshda. Teoksessa Runoteokset 1. WSOY 1948.
Euripides, Medeia. WSOY 1949.
Kirjallisuutta

Fromm, Hans: Otto Manninen: Ein finnischer Dichter.  Baden-Baden:  Verlag für Kunst und Wissenchaft, 1952.
Heino, Aarne: Otto Mannisen Homeros-suomennosten kuvakielestä.  (Diss. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 296)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1970.  ISSN 0355-1768
Karhu, Hanna: Säkeiden synty: Geneettinen tutkimus Otto Mannisen runokäsikirjoituksista.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2012.  ISBN 978-952-10-8315-0  Tiivistelmä.
Manninen, Antero – Arjava, Hellevi (toim.): Silkkihienot siteet: Anni Swanin ja Otto Mannisen kirjeenvaihtoa 1898–1908.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 772)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000.  ISSN 0355-1768  ISBN 951-746-070-8
Tarkiainen, Viljo: O. Manninen runoilijana.  Porvoo:  WSOY, 1933.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Otto Manninen on Wikiaineistossa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Otto Manninen Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia Otto Mannisen e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta.
Sitaatteja aiheesta Otto Manninen Wikisitaateissa
Laitinen, Kai: / Manninen, Otto (1872–1950). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  25.7.2016. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Elävä muisti -verkkosivusto: Otto Manninen ja Anni Swan. Kirjailijapari kesäasunnollaan Kangasniemellä (mykkäelokuva).
Kiba Lumberg

| Kiba Lumberg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Kirsti Leila Annikki Lumberg
Syntynyt: 29. toukokuuta 1956 (ikä 68) Lappeenranta
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  taiteilija, kirjailija
Aiheesta muualla
Kotisivut
Kiba Lumberg (oik. Kirsti Leila Annikki Lumberg, s. 29. toukokuuta 1956 Lappeenranta) on suomalainen taidemaalari, kirjailija, kuvataiteilija sekä performanssi- ja videotaiteilija.
Tausta

Lumberg syntyi Lappeenrannassa romaniperheeseen, jolla on myös juutalaista, karjalaista ja ruotsalaista sukutaustaa. Hänen vanhempansa ovat käsityöläinen Vieno Irene Berg ja läkkiseppä Aleksander Lumberg. Hän karkasi kotoaan 13-vuotiaana lastenkotiin.
Lumberg on opiskellut Taideteollisessa korkeakoulussa mustalaisväestön taidekäsityön pienyrittäjäkurssilla 1983–1984 ja sen jatkokurssilla 1984–1985. Hän on ollut Taideteollisen korkeakoulun ylimääräinen opiskelija vuosina 1985–1987. Hän on opiskellut ulkomailla opistoissa Sutorits (ent. Jugoslavia), Taideteollinen korkeakoulu 1986 (Skopje) ja Firenzen taideakatemiassa 1988. Hän opiskeli laulua vuosina 1979–1981 Helsingin konservatoriossa.
Ura

Lumbergin ensimmäinen näyttely oli 1993 Suomen Taiteilijain 98. vuosinäyttelyssä Karkkilassa. Sittemmin hänellä on ollut useita näyttelyitä myös Suomen ulkopuolella. Hänen teoksiaan on julkisissa kokoelmissa. Lumberg käsikirjoitti Anna Rajalan kanssa Ylen esittämän minisarjan Tumma ja hehkuva veri (1997), joka perustuu Lumbergin lapsuudenkokemuksiin romaniyhteisössä. Sarjan julkaisun jälkeen hän sai tappouhkauksia, ja hän pakeni Suomesta väliaikaisesti. Sarjasta on tehty myös teatteriversio. Lumberg on kirjoittanut lisäksi kirjoja sekä tehnyt sarjakuvateoksia.
Lumbergille myönnettiin taiteilijaeläke vuoden 2022 alusta alkaen.
Politiikka ja näkemyksiä

Lumberg oli vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Vasemmistoliiton ehdokkaana ja sai 273 ääntä. Eurovaaleissa vuonna 2009 hän sai 975 ääntä.
Lumberg on kritisoinut romaniyhteisössä olevaa tapakulttuuria, jossa hänen mukaansa esiintyy väkivaltaa ja lasten ja naisten alistamista.
Kirjalliset teokset

Tumma ja hehkuva veri, neliosainen televisioelokuva, käsikirjoitus, 1997.
Musta perhonen.  Turku:  Sammakko, 2004.  ISBN 952-5194-87-6
Repaleiset siivet.  Turku:  Sammakko, 2006.  ISBN 952-483-042-6
Samettiyö.  Turku:  Sammakko, 2008.  ISBN 978-952-483-087-4