stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hugo Salmela
Elämä > Toiminta punakaartissa

Salmela nousi syksyllä 1917 punakaartin Kotkan rykmentin III pataljoonan eli Kymin punakaartin päälliköksi. Hän osallistui punakaartien edustajana Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) puoluekokoukseen marraskuussa 1917 Helsingissä, mutta ei käyttänyt siellä puheenvuoroja. Sisällissodan puhjetessa hän kuului punakaartin Kotkan piiriesikuntaan. Sodan alussa Salmela komensi Kotkan, Haminan ja Pyhtään punakaarteja niiden miehittäessä Loviisan osana ruotsinkielisen Itä-Uudenmaan valtausta. Kotkalaiset Ali Aaltonen ja Eero Haapalainen panivat merkille Salmelan johtamistaidot ja nostivat hänet pian Kotkan piiriesikunnasta Savon rintamaesikuntaan.
Salmela nimitettiin punaisten pohjoisen rintaman komentajaksi 18. helmikuuta 1918, ja kaksi päivää myöhemmin määrättiin punaisten ensimmäinen yleishyökkäys. Hän saapui Tampereelle 23. helmikuuta ja otti komennon venäläiseltä Mihail Svetšnikovilta. Salmelan sotilaallisena neuvonantajana toimi venäläinen everstiluutnantti Georgi Bulatsel. Salmela yritti parantaa punakaartin organisaatiota, mutta oli tyytymätön huonoon sotamenestykseen ja joukkojen kurittomuuteen ja uhkasi jättää paikkansa. Helmikuun yleishyökkäys epäonnistui, kuten myös 9. maaliskuuta käynnistetty toinen yleishyökkäys. Sotasuunnitelman oli laatinut Bulatsel, kun taas Salmela yritti turhaan ehkäistä karkuruutta julistuksilla ja uhkauksilla. Valkoisten aloitettua vastahyökkäyksen kohti Tamperetta punaiset ajautuivat hetkeksi sekasortoon, mutta Salmela onnistui organisoimaan kaupungin puolustuksen. Miehistön parissa liikkuneiden petoshuhujen hälventämiseksi häntä valvomaan asetettiin kolmihenkinen diktatorio, mutta Tampereen jäätyä saarroksiin hän jäi lähes yksin johtamaan kaupungin puolustusta. Myös Ali Aaltonen pysyi Tampereella, mutta keskittyi juopottelemaan taistelun aikana.
Tampere oli julistettu 20. maaliskuuta sotatilaan, mikä merkitsi kaikille asekuntoisille miehille velvollisuutta liittyä punakaartiin. Silti monet punakaartilaiset piiloutuivat välttääkseen taistelun. Salmela korosti kuria ja määräsi miliisejä toimittamaan piilottelijat kaarteihin ankarien rangaistusten uhalla, mikä vahvisti hänen auktoriteettiaan. Salmela kykeni arvioimaan taitavasti vihollisen toimia ja niiden edellyttämiä vastatoimia, vaikka edellytyksiä kaupungin pitkäaikaiselle puolustukselle ei ollutkaan. Tampereen punaiset eivät antautuneet edes jouduttuaan täydellisesti saarroksiin ja onnistuivat pysäyttämään valkoisten etenemisen muutamaksi päiväksi verisessä Kalevankankaan taistelussa 28. maaliskuuta.
Elämä > Kuolema

Salmela haavoittui 28. maaliskuuta 1918 kuolettavasti punaisten päämajassa tapahtuneessa räjähdyksessä Tampereen teknillisellä opistolla osoitteessa Pyynikintie 2. Usein esitetyn kertomuksen mukaan punaisten läntisen rintaman entinen komentaja, 31-vuotias maalari Kustaa Salminen viritti ilmeisesti vahingossa käsikranaatin ja heitti sen takaisin käsikranaattien säilytyskoriin, joka räjähti. Salmela oli juuri astumassa ovesta huoneeseen, kun räjähdys paiskasi hänet takaisin portaikkoon. Räjähdyksessä kuoli useita punaisten esikunnan jäseniä. Salmela, jonka alaruumis oli lähes katkennut, vietiin Aleksanterin koululla toimineeseen sairaalaan, jossa hän kuoli vammoihinsa 30. maaliskuuta. Toisinaan on väitetty, että Salminen olisi aiheuttanut räjähdyksen tahallisesti raivatakseen pois epäpätevinä tai pettureina pitämänsä Tampereen esikunnan jäsenet. Tätä selitystä pidetään epätodennäköisenä, varsinkin kun Salmela astui puhtaasti sattumalta huoneeseen juuri räjähdyshetkellä. Salminen selvisi räjähdyksestä hengissä.
Kimmo Lehtimäen ja Timo Malmin tutkimusten mukaan Salmelan kerrottiin alun perin kuolleen esikuntaan lentäneestä valkoisten tykistön kranaatista. Heidän mukaansa kertomus Kustaa Salmisen aiheuttamasta Salmelan kuolemasta perustuu kansanedustaja Emil Saarisen salanimellä Arvid Luhtakanta vuonna 1938 julkaisemaansa teokseen Suomen punakaarti kirjoittamaan tarinaan. Sen liitti J. O. Hannula samana vuonna ilmestyneeseen teoksensa Suomen vapaussodan historia täydennettyyn laitokseen, minkä jälkeen kertomusta on esitetty eri versioin tapahtuman kuvauksena.
Salmelan seuraajaksi punaisen Tampereen puolustuksen johtajana valittiin Verner Lehtimäki. Salmela haudattiin punaisten sankarihautaan Pyynikinharjulle. Myöhemmin valkoiset kaivoivat ruumiin ylös ja hautasivat sen Kalevankankaan hautausmaan joukkohautaan. Salmelan vaimo pakeni lasten kanssa Pietariin, jossa he nuorempaa poikaa Taistoa lukuun ottamatta kuolivat seuraavana vuonna pilkkukuumeeseen.
Muistaminen

Suomen puolustusvoimat hankki vuonna 1975 Salmelan muotokuvan, joka on ollut sen jälkeen esillä Sotamuseon perusnäyttelyssä.
Veikko Lavi on levyttänyt laulun ”Punakenraali Hugo Salmelan kunniaksi” vuonna 1980 julkaisemalleen albumille Punaiset ja valkoiset – Lauluja vaikeilta ajoilta.
Kirjallisuutta

Hoppu, Tuomas: Hugo Salmela — Vallankumouksen sanansaattaja.  Tampere:  Vastapaino, 2025.  ISBN 978-952-397-204-9
Aiheesta muualla

Tampereen punainen ylipäällikkö Hugo Salmela, Suomen Kuvalehti, 02.04.1938, nro 13, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Tampereen teknillinen opisto.
Leukaluiden seisake

Leukaluut (lyh. Lut) on entinen seisake Tampere–Pori-rataosalla, nykyään Nokian kaupunkiin kuuluvan Suoniemen Sadanleukaluunsalmessa Kuloveden pohjoisrannalla. Junat eivät siellä enää pysähdy, mutta paikalla on nykyään mökkiläisten kokoontumispaikka. Seisake oli käytössä vuosina 1961–1989.
Sadanleukaluunsalmi on erään tarinan mukaan saanut nimensä siihen isonvihan aikana hukkuneiden venäläisten sotilaiden mukaan.
Aiheesta muualla

http://vaunut.org/kuvasivu/29847
http://vaunut.org/kuvasivu/19641
| n k Perustiedot Wikidatassa: Leukaluiden seisake (Q11875656)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Nokia
Leväsienet

Leväsienet  on yhteisnimitys ruskeiden levien kaareen kuuluville ulkoisesti sieniä muistuttaville eliöille, joihin lukeutuvat munasienet, labyrinttisienet ja ripsisiimasienet.
Leväsieniksi kutsuttiin aiemmin kaikkia sellaisia sienimäisiä eliöitä, joiden lisääntymiseen kuuluvat uintisiimalliset liikuntakykyiset parveiluitiöt, ja joilla ei ole elinkierrossaan amebamaista elämänvaihetta. Otaksuttiin, että nämä eliöryhmät kuuluivat erillisenä kaarena (Archemycota) tai alakaarena (Mastigomycotina) sienikuntaan. 1990-luvulla selvisi kuitenkin näiden eliöryhmien kuuluminen Chromalveolata-kuntaan ja ruskeiden levien kaareen.
Erkki Salomaa

Erkki Salomaa (16. lokakuuta 1917 Jyväskylä – 11. marraskuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, tutkija ja ammattiyhdistysmies. Hän toimi Suomen kommunistisen puolueen varapuheenjohtajana 1966–1971 ja Rakennustyöläisten liiton puheenjohtajana 1966–1970. Hän kirjoitti useita kirjoja Suomen työväenliikkeen ja ammattiyhdistystoiminnan historiasta.
Teoksia

Ammattiyhdistystiedon kirja, osa 1.  Suomen ammattiyhdistysten keskusliitto 1947
Ammattiyhdistystiedon opiskelu : opintosuunnitelma.  Työväen sivistysliitto 1947
Sosiaalinen huolto ja tuotantokomiteat.  SAK 1947
Neuvostoliiton ammattiyhdistysliike. Suomen ammattiyhdistysten keskusliitto 1948
Teollinen demokratia. Suomen ammattiyhdistysten keskusliitto 1948
Ammattiyhdistystiedon peruskirja.  Kansankulttuuri 1952
Tie yhtenäisyyteen: ammattiyhdistysten III maailmankongressi Wienissä 1953.  Helsingin ammatillinen paikallisjärjestö 1954
Työväenliike ja väkijuomakysymys.   Kansan raittiustyön keskus 1954
Alkoholikysymys Neuvostoliitossa.  Kansan raittiustyön keskus 1955
Luottamusmies.  Suomen rakennustyöläisten liitto 1955
Muurarit ammattiyhdistysliikkeessä: Suomen muurarien liiton alkuvaiheet ja toiminta.  Suomen muurarien liitto 1956
Helsingin maalarien osaston vaiheita 1888–1957.  Helsingin maalarien osasto 1957
Yhtenäisyys polttopisteessä.  Suomen elintarviketyöläisten liitto 1958
Rakentajat eilen ja tänään : 70 vuotta ammattiyhdistystoimintaa.  Suomen rakennustyöläisten liitto 1959
Luottamusmies : työläisen käsikirja.  Suomen rakennustyöläisten liitto 1960
Nokian rakentajat : 50 vuotta ammattiyhdistystoimintaa.  Suomen rakennustyöläisten liitto, os 82 ry 1961
Suuri raha & Isänmaa Co.   Savon sana, Kuopio 1961
Ammattiyhdistysoppi.  Suomen rakennustyöläisten liitto 1962
Työväen raittiusliike tänään.  Kansanraittiusliitto, Tampere 1962
Tavoitteena kansanvalta: Suomen työväenliikkeen vaiheita vuosina 1944–1960.  Kansankulttuuri 1964
Alkoholikysymys Tanskassa.  Kansan raittiusliiton Helsingin piiri 1965
Viaporin kapina: 60 tuntia vallankumousta.  Kansankulttuuri 1965
Yrjö Sirola, sosialistinen humanisti.  Kansankulttuuri 1966
Asenteita ja ihanteita.  Suomen rakennustyöläisten liitto 1967
Työväenliike ja Suomen itsenäisyys.  Kansankulttuuri 1967
Ammattiyhdistysliike tänään.  Kansankulttuuri 1971
Kirjallisuutta

Oinonen, Teemu: Erkki Salomaa − edelläkävijä. Tammi 1988, Helsinki. ISBN 951-30-9077-9.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Arto Salomaa

| Arto Salomaa |
| --- | --- |
 Arto Salomaa vuonna 2005.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. kesäkuuta 1934 Turku
Kuollut: 26. tammikuuta 2025 (90 vuotta) Kauhajoki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  matematiikan professori; tutkimusprofessori (1975–1980; 1989–1999)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Turun yliopisto (FM 1955, FL 1959 ja FT 1960)
Väitöstyön ohjaaja:  Kustaa Inkeri
Instituutti:  Turun yliopisto; Suomen Akatemia
Oppilaat:  Lila Kari
Palkinnot:  useita, mm. Vuoden professori 1993, Åbo Akademin kunniatohtori, tekniikan kunniatohtori (Magdeburgin yliopisto), matematiikan kunniatohtori (Bukarestin ja Riian yliopistot)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Arto Kustaa Salomaa (6. kesäkuuta 1934 Turku – 26. tammikuuta 2025 Kauhajoki) oli suomalainen matemaatikko, tietojenkäsittelytieteilijä ja akateemikko. Salomaa tutki muun muassa kryptografiaa ja DNA-laskentaa.
Ura

Salomaa valmistui filosofian kandidaatiksi 1954 ja lisensiaatiksi vuonna 1959 sekä väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1960.
Salomaa toimi Turun yliopiston assistenttina vuosina 1957–1965 ja matematiikan professorina vuosina 1966–1999. Hän oli vuosina 1966–1999 vieraileva tietojenkäsittelytieteen professori University of Western Ontariossa Kanadassa, vuosina 1973–1975 Århusin yliopiston vieraileva professori, vuosina 1981–1982 Kanadan University of Waterloon vieraileva professori ja 1990–2005 apulaisprofessori University of Western Ontariossa Kanadassa. Suomen Akatemian akatemiaprofessorina hän oli kaksi jaksoa vuosina 1975–1980 ja 1990–1999.
Palkinnot ja tunnustukset

Salomaa sai Suomen Kulttuurirahaston 40 000 markan tunnustuspalkinnon vuonna 1986. Professori Salomaa oli ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1970, Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 1980 ja Academia Europæan jäsen vuodesta 1992 sekä Unkarin tiedeakatemian jäsen. Professoriliitto valitsi hänet vuoden professoriksi vuonna 1993. Akateemikon arvonimen hän sai vuonna 2001. Salomaa vihittiin filosofian kunniatohtoriksi Åbo Akademissa vuonna 1988, Oulun yliopistossa vuonna 1989 ja Riian yliopistossa vuonna 1994, matematiikan kunniatohtoriksi Bukarestin yliopistossa Romaniassa vuonna 1991 sekä tekniikan kunniatohtoriksi Magdeburgin yliopistossa Saksassa vuonna 1992 ja Grazin yliopistossa Itävallassa vuonna 1999.
Perhe

Salomaan puoliso vuodesta 1959 oli humanististen tieteiden kandidaatti Helmi Kaarina Karhu, ja heillä oli kaksi lasta.
Aiheesta muualla

Haastattelu – TUCS Magazine
Kotisivu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  Association for Computing Machinery  CiNii  DBLP  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Salon taidemuseo Veturitalli

Salon taidemuseo Veturitalli.
Salon taidemuseo Veturitalli on Salossa sijaitseva kaupungin taidemuseo, jonka tilat ovat vanhassa veturitallissa ja siihen liittyvässä uudissiivessä. Museo on avattu 1998. Museon johtajana on lokakuusta 2018 toiminut Susanna Luojus. Häntä edelsi tehtävässä Laura Luostarinen.
Alkuperäinen veturitalli oli kaksipilttuinen uusrenessanssia edustava veturitalli, joka rakennettiin vuosina 1898–1899 Knut Nylanderin piirustusten mukaan. Siinä oli myös vesitorni. Tallia laajennettiin eri vaiheissa, ja vuonna 1935 siihen valmistui neljäs pilttuu. Tallin korjauksen ja laajennuksen museokäyttöön on suunnitellut kaupunginarkkitehti Lauri Hollmén. Museon pihalla kääntöpöydällä on Haapamäen veturipuistosta hankittu Kana-veturi. Taidemuseon taustayhteisönä ja tukena toimii Salon Taidemuseo Veturitallin Ystävät ry.
Julkaisut

Museolla on julkaisusarja Salon taidemuseon julkaisuja, ISSN 1459-739X, jossa on julkaistu seuraavat teokset:
Rakkaudesta kangaspuihin. Rita Rauteva-Tuomainen. Tekstiilitaiteilija, 2003, ISBN 952-99030-3-0
Laps’ Suomen : Suomen taiteen lapsiaiheita, 2003, ISBN 952-99030-2-2
Esineen Tarina – Every Object Tells a Story., 2004, ISBN 952-471-479-5
Viljo Hurme (1893–1987) – ismien pyörteissä, 2004, ISBN 952-99030-5-7.
Tuula Nikulainen NoMad, 2005, ISBN 952-99030-4-9
Jaana Paulus, puupiirtäjä, 2005, ISBN 952-99030-9-X
Intoa ja innoa muotoilussa, 2005, ISBN 952-99030-7-3
Hic iacet Lepus – Tässä lepää jänis. Markku Kolehmaisen taiteesta, 2005, ISBN 952-91-8502-2
Talvimaa/Winterland, Valokuvataiteilijoiden liiton 3-vuotisnäyttelyn julkaisu, 2006, ISBN 952-99735-1-9.
Alexander Reichstein: Ihmeotuksia & Ihmemuutoksia (Curious Creatures & Changes), 2007, ISBN 978-952-99735-6-9.
Kirkon Jussi ja muuta esineistöä Salon ja lähiseudun kirkoista keskiajalta 1800-luvulle, 2007, ISBN 978-952-99735-5-2.
Liisa Kanerva. Arkkitehdin värejä etsimässä, 2007, ISBN 978-952-99735-3-8.
Ulla Pohjola, Varjossa ja valossa, 2007, ISBN 978-952-99735-2-1
Sakari Mäkipuro, taidemaalari ja kullankaivaja, 2008, ISBN 978-952-99735-9-0
Kuutti Lavonen: Aamun hauraat kädet, Les Mains fragiles de l'Aurore, 2008, ISBN 978-952-99735-8-3
Jaana Saario: Läpivalaisu, 2008, ISBN 978-952-99735-7-6
Sampsa Sarparanta, 2009, ISBN 978-952-5830-01-9
Sami Korkiakoski, 2009, ISBN 978-952-5830-00-2
Olli Lyytikäinen, Pakeneva Hamlet, (Näyttely: Olli Lyytikäinen ja Elonkorjaajat, Salon taidemuseo Veturitalli 7. kesäkuuta – 28. syyskuuta 2014) Salon taidemuseo, 2014, ISBN 978-952-5830-16-3 (Salon taidemuseon julkaisuja 23)
Matti Warén (1891–1955), 2001. ISBN 951-578-910-9.
Koti-ikävä : Outi Heiskanen Salossa 11.5.-30.6.2002. [Salon taidemuseo], 2002 ISBN 951-96152-8-8
Kaj Stenvall. Sää voi muuttua, minä en, 2003. ISBN 952-99030-1-4
Ritva Kovalainen, Kauniiden hevosten maa – Land of Beautiful Horses. Valokuvateos. 2005. ISBN 952-471-546-5.
Juha Metso, Tunteella liikkeellä - Emotion in motion.  Salon taidemuseo, 2016.  ISBN 978-952-5830-20-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salon taidemuseo Veturitalli Wikimedia Commonsissa
Salon taidemuseo
| n k Perustiedot Wikidatassa: Salon taidemuseo Veturitalli (Q11892137)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: taidemuseo, museo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Salo
katuosoite: Mariankatu 14, 24240 Salo
koordinaatit: 60°23′N 23°07′E﻿ / ﻿60.39°N 23.12°E﻿ / 60.39; 23.12
Jaakko Salo

| Jaakko Salo |
| --- | --- |
 Jaakko Salo orkestereineen vuonna 1960. (Vasemmalta Seppo Rannikko, Erkki Seppä, Jaakko Salo ja Raimo Sarkio.)
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jaakko Elias Salo
Syntynyt: 22. helmikuuta 1930 Viipuri
Kuollut: 13. kesäkuuta 2002 (72 vuotta) Helsinki
Ammatti:  äänilevytuottaja, säveltäjä, kapellimestari, sovittaja
Muusikko
Taiteilijanimi:   E. Metsä  Elias Metsä 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jaakko Elias Salo (22. helmikuuta 1930 Viipuri – 13. kesäkuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen äänilevytuottaja, säveltäjä, kapellimestari ja sovittaja. Hän oli Suomen sodanjälkeisen viihdemusiikin keskeisimpiä vaikuttajia.
Elämäkerta

Ylioppilaaksi tultuaan Jaakko Salo opiskeli musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa ja aloitti samaan aikaan muusikonuransa pianistina Ronnie Kranckin yhtyeessä. Vuosina 1956–1964 hänellä oli oma yhtye, jonka solisteina olivat Seija Karpiomaa ja Vieno Kekkonen. Hän toimi Scandia-yhtiön levytyspäällikkönä 1950-luvun lopulta alkaen, ja hän vaikutti Suomessa olennaisesti niin sanotun jazziskelmän kehitykseen. 1960-luvulla hän oli Jukka Virtasen, Aarre Elon ja Matti Kuuslan VEK-tuotantoryhmän tärkeä taustavoima. Scandian siirryttyä Finnlevyn omistukseen 1970-luvun alkupuolella Salo ryhtyi Finndisc-levy-yhtiön tuotantopäälliköksi. Näin hänestä tuli myös Toivo Kärjen työtoveri, ja seuraavina vuosina hän sovitti paljon Kärjen sävellyksiä ja johti niiden levytyksiä.
Salo oli Uuden iloisen teatterin perustajajäsen, ja hän toimi UIT:n revyiden käsikirjoittajana, musiikin sovittajana ja kapellimestarina vuosina 1979–2002. Hänellä oli merkittävä osa Juha ”Watt” Vainion laulutuotannossa tämän viimeisinä vuosina.
Peter von Bagh ja Ilpo Hakasalo ovat Iskelmän kultaisessa kirjassa luonnehtineet Jaakko Saloa suomalaisen kevyen musiikin ”harmaaksi eminenssiksi”. Salo ei juuri esiintynyt sooloartistina, mutta hän oli säveltäjänä, sovittajana ja pianistina merkittävä taustavaikuttaja. Esimerkiksi Olavi Virran levytykset ”Hopeinen kuu” ja ”Vihreät niityt” ovat Jaakko Salon sovittamia. Salo muokkasi monia Unto Monosen tangoja levytyskuntoon ja jopa yhdisteli Monosen sävelmäluonnoksia yhtenäisiksi kappaleiksi.
Jaakko Salo tunnetaan myös useiden Spede Pasasen elokuvien musiikista, joista tunnetuin on Uuno Turhapuro -elokuvien musiikki. Yhdessä Sauvo Puhtilan ja Eino Virtasen kanssa Salo ideoi "Saukki & Oravat" -laulut, joissa Virtanen esiintyi Pikkuoravien ääninä ja Saukki omana itsenään. Salon iskelmätuotanto jäi suppeaksi hänen muiden työkiireidensä vuoksi. Salon usein kuultuja sävellyksiä ovat esimerkiksi Hortto Kaalo -yhtyeen Kättä päälle ja käsirahaa ja Toto toi, veto vei, Dannyn Seitsemän kertaa seitsemän, Simo Salmisen Pornolaulu sekä Saukin ja Oravien Jöröjukka-rock ja Pikkuoravien hyppyrilinko.
Salo palkittiin vuonna 1998 Pro Finlandia -mitalilla.
Ensimmäisen vaimonsa kuoltua Jaakko Salo avioitui vuonna 2001 pitkäaikaisen ystävänsä ja työtoverinsa, laulaja ja näyttelijä Marjatta Leppäsen kanssa. Salo kuoli sairauskohtaukseen seuraavana vuonna Helsingin Linnanmäen Peacock-teatterissa juuri ennen Magiaa mahantäydeltä -revyyn esitystä, jossa hänen oli tarkoitus olla kapellimestarina. Salon hauta sijaitsee Espoon kirkon hautausmaalla.
Diskografia

Koskis-à-go-go (1970)
Sauna-à-go-go (1972)
Kirjallisuutta

Henriksson, Juha: Musiikki: Jaakko Salo.  Helsinki:  Suomen jazz & pop -arkisto, 2014.  ISBN 978-952-67401-7-1  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Jalkanen, Pekka: / Salo, Jaakko (1930–2002) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 9.10.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Jaakko Salon muistokirjoitus (vain tilaajille) Helsingin Sanomat, (Arkistoitu artikkeli).
Jaakko Salon sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jaakko Salon sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jaakko Salon sovitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jaakko Salo Ylen Sininen laulu -sivustolla.
Jaakko Salo Modern Band (1961). Ylen Elävä arkisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Jack Levine

Jack Levine (3. tammikuuta 1915 Boston – 8. marraskuuta 2010) oli yhdysvaltalainen ekspressionistinen taidemaalari, joka tunnettiin parhaiten Yhdysvaltain nykyelämää satirisoivista töistään. Levinen työt edustavat yhteiskunnallista realismia.
Levine opiskeli Harvardin yliopistossa. Hän sai vaikutteita Hyman Bloomilta, Chaim Soutinelta, Georges Rouaultilta, Oskar Kokoschkalta ja El Grecolta.
Levine oli American Academy of Arts and Lettersin jäsen vuodesta 1956.
Levine kuoli marraskuussa 2010 95-vuotiaana.
Aiheesta muualla

Jack Levinen verkkosivut Web archivessa
Levinen töitä Smithsonian museum of American artin kokoelmissa[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Letecké muzeum

Letecké Muzeum on Kbelyssä 8 km koilliseen Prahasta sijaitseva ilmailumuseo.
Kbelyn lentokentän historia

Kbely oli Tšekkoslovakian ensimmäinen sotilaslentokenttä, jossa järjestettiin 1920- ja 1930-luvuilla useita kansainvälisiä ilmailunäyttelyitä. Tšekin kansallinen lentoyhtiö CSA alkoi reittilentonsa Kbelystä käsin lokakuussa 1923. Lentokenttä on edelleen Tšekin ilmavoimien tukikohta, jossa toimii koelentoyksiköitä.
Ilmailumuseon perustaminen

1960-luvun lopussa Prahan sotilasmuseo päätti pelastaa historialliset lentokoneet tuholta ja lopulta tuoda ne Kbelyyn näyttelyyn, jossa koneita alettiin varastoida 1920-luvun Wagner-tyyppiseen hangaariin. Tulevalle museoalueella pystytettiin Picha-tyyppinen hangaari. Museo perustettiin vuonna 1968.
Näyttelykoneet

Kbelyssä on nyt 275 lentokonetta, joista noin 110 on yleisön nähtävänä Museon arvokkaimmat artikkelit ovat Tšekkoslovakian 1920- ja 1930-luvun lentokoneet. Museo omistaa useita uniikkeja lentokoneita, muun muassa Avia BH-11C L-BONK, ja harvinaisia: esim. Iljushin Il-2 Sturmovik ja Supermarine Spitfire LF.IX.
Museossa on suuri määrä Neuvostoliiton suihkukoneita, joista osa valmistettiin Tšekkoslovakiassa lisenssillä.
Kun Tšekkoslovakia muuntui Tšekin tasavallaksi ja Slovakian tasavallaksi 1. tammikuuta 1993, osa lentokoneista siirrettiin Slovakialle. Museon konekanta on muuttunut viime vuosina museon vaihtaessa koneitaan Yhdysvaltojen, Englannin ja Tšekin kanssa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Museon sivusto
Valokuvia Kbelystä vuonna 2002 (Arkistoitu – Internet Archive)
CSAn Tupolev Tu-104A OK-LDA toukokuussa 2008.
Mraz M-1C Sokol
Anna-Liisa Levonen-Harju

| Anna-Liisa Levonen-Harju> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1967 (ikä 57) Pyhäselkä
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  bioteknologian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (LL 1994, LT 2000)
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto
Aiheesta muualla
Kotisivu
Anna-Liisa Levonen-Harju (21. huhtikuuta 1967 Pyhäselkä) on suomalainen lääketieteen tohtori, joka toimii Itä-Suomen yliopiston bioteknologian professorina. Levosen tutkimusryhmän käyttämä pitkälle erikoistunut tekniikka ja herkät tutkimusmenetelmät voivat auttaa esimerkiksi potilaskohtaisesti räätälöidyn syöpähoidon diagnostiikan kehittämisessä, sekä tuoda uutta tietoa esimerkiksi keuhkosyövän ja muista syistä kuin alkoholista kehittyvän rasvamaksan syntymekanismeista.
Levonen tuli ylioppilaaksi Urheilupuiston lukiosta Mikkelissä vuonna 1987. Hän valmistui Helsingin yliopistosta lääkäriksi (LL 1994) ja edelleen lääketieteen tohtoriksi (LT 2000).  Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (2000) oli otsikoitu Glutathione : synthesis during development and metabolism in experimental hypertension.
Työurallaan Levonen oli väitöskirjansa jälkeen vanhempana tutkijana (research fellow) yhdysvaltalaisen Alabaman yliopiston lääketieteellisessä tiedekunnassa (Birmingham; 2000–2003). Tätä seurasivat tutkijatohtorin tehtävä (2003–2004) Kuopion yliopistossa sekä akatemiatutkijan tehtävä Itä-Suomen yliopiston (aluksi Kuopion yliopiston) A. I. Virtanen -instituutissa (2004–2011). Vuosina 2011–2015 Levonen oli A. I. Virtanen -instituutin tutkimusjohtaja. Hänet nimitettiin bioteknologian professoriksi Itä-Suomen yliopiston A. I. Virtanen -instituuttiin 1.10.2015 alkaen, aluksi viiden vuoden määräajaksi.