stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leidenin pullo
Fysikaalinen tausta

Michael Faraday pani merkille, ettei varatun johtokykyisen kappaleen ja Leidenin pullon välillä ole periaatteellista eroa: jos metallikappaletta pidetään eristettynä ilmassa ja esimerkiksi positiivisesti varattuna, tästä muodostuu ympäristöön, vaikkapa huoneen seinille, varaussähköstä negatiivinen varaus. Seinät muodostavat tässä siis jossain määrin vastaavuuden pullon ulko-osille, välissä oleva ilma taas paksun eristävän kerroksen. Leidenin pullo eroaa vain yksittäisestä johtimesta saatavalla suurella sähköisellä kapasitanssillaan.
Valtavan suuri kapasitanssi kehittyy esimerkiksi kuparisissa merikaapeleissa. Huomattiin, että kesti jonkin aikaa, ennen kuin saatiin sysäys (virtasignaali) toiseen päähän, koska ensin pitkän kaapelin piti tulla varatuksi. Lennättimen nopeus kärsi tästä huomattavasti. Myöhemmin opittiin sovittamaan signaalin lähdeimpedanssi kaapelin aaltoimpedanssiin (kaapelin ominaisimpedanssi).
Leidenin pulloa vastaava rakenne on myös kuvaputkissa: näissä lasikolvi on pinnoitettu sisältä ja ulkoa sähköäjohtavasti, minkä tähden se muodostaa kondensaattorin, joka puskuroi putken anodijännitettä (20–30 kV). Se voi olla varattu vielä kauan laitteen virrankatkaisun jälkeen, mikä muodostaa vaaran korjaustöissä.
Korkeajännitekondensaattorit esiintyvät usein myös keraamisten, molemmin puolin metalloitujen "astioiden" muodossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leidenin pullo Wikimedia Commonsissa
Neljästä Leidenin pullosta kytketty akku eli paristo.
Leo V (paavi)

| Leo V |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Ardea
Kuollut: 903 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  heinäkuu 903
Paavius päättyi:  syyskuu 903
Edeltäjä:  Benedictus IV
Seuraaja:  Sergius III
Leo V oli paavina noin kuukauden ajan heinäkuulta 903 syyskuulle 903. Hänet syöksi vallasta ja mahdollisesti myös murhasi vastapaavi Kristoffer (903–904), joka joskus lasketaan varsinaiseksi paaviksi. Leo V:n paavius ajoittuu paavinvallan synkimpään aikakauteen. Hänen todennäköinen surmaajansa Kristoffer joutui puolestaan paavi Sergius III:n (904–911) teloittamaksi.
Itä-Afrikka

Itä-Afrikka YK:n määritelmän mukaan.
Itä-Afrikka on alue, johon kuuluvat Afrikan itäiset osat Punaisenmeren eteläisistä rannikkovaltioista Mosambikiin ja Madagaskariin. Itä-Afrikka on Afrikan vuoristoisinta seutua. Suurin osa aluetta on ruohikkoylänköä. Jotkin rannikkoseudut ovat hyvin kuumia, mutta ylängöillä ilmasto on viileämpää. Itä-Afrikassa elää paljon suuria nisäkkäitä, ja alueelta on löydetty paljon varhaisten ihmislajien fossiileja. Nykyisistä asukkaista suurin osa on bantukansoja.
Valtiot

Yhdistyneiden kansakuntien jaottelun mukaan Itä-Afrikkaan katsotaan sisältyvän seuraavat valtiot ja alueet: Burundi, Djibouti, Eritrea, Etelä-Sudan, Etiopia, Kenia, Komorit, Madagaskar, Malawi, Mauritius, Mayotte, Mosambik, Réunion, Ruanda, Sambia, Seychellit, Somalia, Tansania, Uganda ja Zimbabwe.
Maantiede

Itä-Afrikka on Afrikan vuoristoisinta seutua. Useimmat alueen vuorista ovat vulkaanisia, mutta länsiosan Ruwenzorin vuoret eivät ole vulkaanisia. Korkeimmilla vuorilla on lumen peittämä huippu. Itä-Afrikan ja samalla koko Afrikan korkein vuori on Kilimanjaro (5 895 m) Tansaniassa.
Suurin osa Itä-Afrikkaa on laajaa ruohotasankoa, joka on enimmäkseen 200–1500 metriä merenpinnan yläpuolella. Etiopian pääkaupunki Addis Abeba sijaitsee 2400 metriä merenpinnan yläpuolella.
Itä-Afrikan kapea rannikko on alankoa, joka on pohjoisessa kuivaa. Sisämaassa alueen poikki pohjois–eteläsuunnassa kulkee Itä-Afrikan hautavajoama. Sen pohjoisosan Assaljärvi Djiboutissa on 155 metriä merenpinnan alapuolella.
Itä-Afrikan suurin järvi Victorianjärvi on Afrikan toiseksi suurin järvi. Maailman pisin joki Niili saa alkunsa Itä-Afrikan järvistä, kuten Victorianjärvestä, Albertinjärvestä ja Turkanajärvestä. Etelässä Intian valtamereen virtaavan Sambesijoen varrella ovat suuret Victorian putoukset. Kenian ja Eritrean rannikon edustalla kasvaa koralliriuttoja.
Ilmasto

Itä-Afrikassa on erilaisia ilmastoja. Alangoilla on kuumempaa kuin ylätasangolla. Danakilissa Afarin syvängössä on mitattu maailman korkeimmat keskilämpötilat, 34 astetta. Kenian pääkaupungissa Nairobissa vuoden keskilämpötila on vain 15–18 astetta.
Afrikan sarven ilmasto on kuiva. Suurimmassa osassa aluetta on trooppinen ilmasto, johon kuuluvat kuivat ja kosteat vuodenajat. Lännessä päiväntasaajan kohdalla voi sataa läpi vuoden. Etelässä Zimbabwen länsiosat ja Madagaskarin lounaisosat ovat kuivaa tai puolikuivaa.
Tuulet puhaltavat marraskuun ja huhtikuun välillä yleensä koillisesta päin, toukokuun ja lokakuun välillä etelästä ja lounaasta.
Itä-Afrikan ilmasto on muuttunut radikaalisti säännöllisin väliajoin viimeisten 2,6 miljoonan vuoden aikana, kun maapallo on siirtynyt jääkausien aikaan. Noin 800 000 vuoden välein alueen ilmasto muuttuu kuivasta hyvin vaihtelevaksi. Edellinen epävakauden aika oli 1,1–0,9 miljoonaa vuotta sitten. Ilmaston vaihtelun takana ovat maapallon radan ja pyörimisakselin kulman säännölliset vaihtelut. Epävakaina aikoina Itä-Afrikassa on syntynyt uusia ihmislajeja enemmän kuin vakaina aikoina.
Kasvillisuus ja eläimistö

Itä-Afrikan pohjoisosissa on aavikkoa ja puoliaavikkoa. Alueen keskiosissa on trooppista savannia. Joillain vuoristoseuduilla on trooppista metsää ja sademetsää.
Itä-Afrikassa elää paljon suuria nisäkkäitä, kuten norsuja, kirahveja, antilooppeja, virtahepoja ja leijonia. Alueen eläimistö on muutenkin runsas ja monipuolinen. Madagaskarin saaren eliöstö on omaperäistä.
Ihmisasutus

Itä-Afrikkaa pidetään yhtenä ihmislajin kehtona, ja alueelta on löytetty paljon varhaisten ihmisten fossiileja.
Itä-Afrikan ensimmäiset kansat olivat nykyisten khoisanien esi-isiä. Heistä ovat jäljellä hadzat, jotka saavat yhä elantonsa metsästyksestä ja keräilystä. Bantut, kuušilaiset ja nilootit ovat viimeisten vuosituhansien aikana syrjäyttäneet alkuperäiset kansat. Lännestä tulleiden bantujen ekspansio ylsi koko alueen poikki vuoteen 300 mennessä, ja nykyisin suurin osa itäafrikkalaisista on taustaltaan bantuja. Itä-Afrikan nykyisiä kansoja ovat esimerkiksi amharat, afarit, oromot, somalit, karamojongot, nyorot, gandat, kikujut, maasait, hutut ja tutsit, nyamwezit, swahilit, šonat ja matabelet. Alueella asuu myös paljon intialaisia, jotka muuttivat sinne siirtomaa-aikana.
Madagaskarin saaren ensimmäiset asukkaat tulivat Indonesiasta, ja nykyinen väestö on aasialaisten, afrikkalaisten ja arabien sekoitusta.
Historia

Itä-Afrikan vanhoja bantukuningaskuntia ovat esimerkiksi Bunyoro, Buganda, Toro ja Ruanda-Urundi.
Historia > Arabialaisen kaupan aika

Itä-Afrikan alueella oli merkittävää Intian valtameren aikaista kaupankäyntiä jo paljon ennen portugalilaisten tuloa 1400-luvun lopulla. Maatalous on ollut järjestynyttä ja metallien valmistus tunnettu. Kehittyneen valtakunnan rakentaneet sandšit arvostivat raudan kultaa arvokkaammaksi. Kauppaa käytiin myös norsunluulla. Nämä arvotuotteet ovat kulkeneet Omanin kautta muun muassa Intiaan ja Kiinaan. Osa raudasta tuli Persian kautta Eurooppaan damaskiteräksenä. Arabialaisten hallitsemia rannikkokaupunkeja olivat eri aikakausina Sofala, Kilwa, Quelimane, Malindi ja Mombasa. Arabien välityksellä käydyn kaupan ohella myös kiinalaiset ovat käyneet 1400-luvulla ainakin kahdesti laivastollaan Itä-Afrikan kauppakeskuksissa ostoksilla suorittaen maksuksi rahaa, posliinia, tekstiiliä ja teetä.
Historia > Orjakauppa

Itä-Afrikassa on aina esiintynyt orjakauppaa, ja orjien myyminen oli merkittävä tulonlähde monelle alueen kuningaskunnalle. Arabien ja eurooppalaisten orjakauppa Itä-Afrikasta kasvoi 1700-luvulta lähtien. Tärkein orjakaupan keskus oli Sansibar.
Historia > Euroopan imperialismin aika

Vuoteen 1914 mennessä koko Itä-Afrikka Etiopiaa lukuun ottamatta oli päätynyt eurooppalaisten siirtomaiksi. Alueelle alkoi 1900-luvulla syntyä itsenäisiä valtioita, ja siirtomaavalta päättyi lopullisesti 1970-luvulla. Valtioiden rajat eivät kuitenkaan noudata historiallisia kansojen asuma-alueiden rajoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itä-Afrikka Wikimedia Commonsissa
| n k Maapallon alueet |
| --- | --- |
 Afrikka:  Eteläinen Afrikka  Itä-Afrikka  Keski-Afrikka  Länsi-Afrikka  Pohjois-Afrikka 
 Amerikka:  Etelä-Amerikka  Keski-Amerikka  Latinalainen Amerikka  Pohjois-Amerikka  Väli-Amerikka 
 Aasia:  Etelä-Aasia  Etu-Aasia  Itä-Aasia  Kaakkois-Aasia  Keski-Aasia  Pohjois-Aasia 
 Eurooppa:  Etelä-Eurooppa  Itä-Eurooppa  Keski-Eurooppa  Länsi-Eurooppa  Pohjois-Eurooppa 
 Oseania:  Australaasia  Melanesia  Mikronesia  Polynesia 
 Napa-alueet:  Antarktis  Arktis 
 Valtameret:  Atlantin valtameri  Eteläinen jäämeri  Intian valtameri  Pohjoinen jäämeri  Tyynimeri 
Kilimanjaro kohoaa Tansanian ylängön yläpuolelle.
Seeproja Serengetin kansallispuiston ruohotasangoilla.
Leo VIII

| Leo VIII |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 915 Rooma
Kuollut: 1. maaliskuuta 965 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  23. kesäkuuta 964
Paavius päättyi:  1. maaliskuuta 965
Edeltäjä:  Benedictus V
Seuraaja:  Johannes XIII 
Leo VIII (n. 915–1. maaliskuuta 965) oli vastapaavina 16. joulukuuta 963 – heinäkuulle 964 ja varsinaisena paavina heinäkuulta 964 – maaliskuulle 965. Hän oli osapuolena kiistassa, jossa Otto I Suuri ja roomalaiset kirkonmiehet taistelivat vallasta kirkossa. Keisari sai synodin syrjäyttämään Johannes XII:n 963 ja nosti Leo VIII:n paaviksi. Vuonna 964 paavin vaihto todettiin laittomaksi ja siihen osallistuneet julistettiin kirkonkiroukseen. Pian tämän jälkeen Johannes XII kuoli. Leon sijasta uudeksi paaviksi valittiin Benedictus V, mutta tämä karkotettiin Saksaan kuukauden kuluttua valinnastaan, ja Leo nostettiin jälleen paaviksi. Koska Benedictuksen sanotaan luopuneen paaviuden merkeistä, Leoa voidaan pitää varsinaisena paavina heinäkuusta 964 kuolemaansa maaliskuussa 965.
Leijonat laivassa

| Leijonat laivassa> La nave dei leoni |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Luigi Maggi
Käsikirjoittaja:  Arrigo Frusta
Kuvaaja:  Giovanni Vitrotti
Pääosat:  Mario Bonnard, Gigetta Morano
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Società Anonima Ambrosio
Ensi-ilta:  16. elokuuta 1912
Kesto:  436/595 metriä (21 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
La nave dei leoni
Leijonat laivassa (ital. La nave dei leoni, alaotsikoltaan Kapina neljästä kultatynnyristä) on vuonna 1912 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Luigi Maggin ohjaaman elokuvan pääosia esittävät Mario Bonnard ja Gigetta Morano.
Juoni

Purjealus lähtee Afrikasta kuljettamaan leijonia eurooppalaiseen eläintarhaan. Impressaario Johnsonin ahdistelema leijonankesyttäjä Jeannette  rakastuu laivan kapteeniin Jackiin. Mustasukkainen Johnson löytää ruumaan piilotetut kultatynnyrit ja yllyttää miehistön kapinaan. Jack ja Jeannette vetäytyvät ruumaan jossa he sytyttävät tulipalon ja päästävät leijonat vapaaksi. Merimiehet kiipeävät mastoihin ja Jack ja Jeannette pelastautuvat veneellä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mario Bonnard  | … |  Jack   |
|  Gigetta Morano  | … |  Jeannette   |
|  Vitale De Stefano  | … |     |
|  Antonio Grisanti  | … |     |
|  Paolo Azzurri  | … |     |
|  Alfred Schneider  | … |     |
Tuotanto

Ambrosio Filmin tuottama Leijonat laivassa on yksi aikansa ”sensaatiofilmeistä”, joissa jännitystä luotiin villieläinten avulla. ”Mitä enemmän leijonia ja mitä enemmän ne karjuvat, sitä paremmin elokuva menestyy”, totesi yhdysvaltalainen kriitikko. Ambrosio teki 1910-luvun alussa useita Arrigo Frustan käsikirjoittamia ”leijonaelokuvia”, joissa pääosia esittivät sirkustaiteilija Alfred Schneiderin eläimet. Elokuvan naispuolinen päähenkilö on Mario Caserinin ohjaaman Nelly la domatricen (1912) tavoin ”moderni nainen”, jolle edes leijonankesyttäjän ammatti ei ole vieras.
Aikalaiskritiikki kiitti elokuvaa jännitäväksi ja hyvin kuvatuksi. Sitä esitettiin Suomessa loppuvuodesta 1912.
Restaurointi

Elokuvan mustavalkoinen kopio on säilynyt Alankomaiden elokuvamuseossa. Se on nähtävissä Torinon elokuvamuseon Vimeo-sivustolla.
Aiheesta muualla

Leijonat laivassa Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Leivinuuni

Leivän paistamista leivinuunissa.
Savutupa ja sen uuni.
Leivinuuni on kivirakenteinen suurikokoinen tulisija, jota voidaan käyttää leipomiseen, ruoanlaittoon ja tuvan tai koko asunnon lämmittämiseen. Suurimassainen leivinuuni varaa puun polttamisessa syntyvää lämpöä tehokkaasti ja luovuttaa sitä hiljalleen jopa muutaman päivän ajan. Leivinuunit on muurattu perinteisesti luonnonkivistä ja savilaastista, myöhemmin tiilistä, ja nykyisin materiaaleina voi olla esimerkiksi tulenkestävä valumassa tulipesänä ja pinnassa vuolukivi.
Uunien tulo Suomeen

Keskiajalle saakka savupirttejä lämmitettiin muuraamattomalla kiukaalla. Ruoka valmistettiin kesäaikana pihakodassa, mutta talvella käytettiin pientä liettä kiukaan pesän edessä. Muurattu uuni levisi Suomeen 1200-luvulla. Sen tulipesää käytettiin uunina. Savupirtin sijasta alettiin puhua savutuvasta. Tupa oli tarkoituksellisesti korkea, jotta sen yläosassa leijuva savu ei suuresti haitannut oleskelua. Savu johdettiin ulos lakeistorvesta. Savupiipullinen lämmitystapa otettiin ensin käyttöön 1300-luvulla Turun ja Hämeen linnoissa, joista se levisi kartanoihin. 1500-luvun puolivälissä niissä siirrytiin jo kaakeliuuneihin, vaikkakin niiden läpimurto tapahtui vasta 1700-luvulla. Uloslämpiävät eli savupiipulliset uunit tulivat Länsi-Suomessa laajalti käyttöön 1600-luvulla.
Leivinuunien mallit ja käyttö

Perinteisissä leivinuunimalleissa tulipesä on verraten suuri, ja niissä voidaan polttaa 70–100 cm:n mittaisia puita. Ennen muurattujen savuhormien keksimistä uunin pesä oli vielä nykyistä laajempi ja korkeampi. Vanhastaan itäisen leivinuunin edessä on aina ollut liesi keittämistä varten.selvennä Karjalankannaksella tunnettiin myös pelkästä savilaastista muottiin isketyt leivinuunit. Muun muassa Pohjois-Venäjällä ja Siperiassa perinteisiä huomattavan suuria leivinuuneja on käytetty myös kylpemiseen.
Perinteisen leivinuunin edustalle voitiin muurata keittopaikka ruoanlaittoa varten. Leivinuunin yhteydessä voi olla myös hella, jolloin lämpöä voidaan varsinaisen lämmityksen jälkeen ylläpitää polttamalla hellassa tulta. Nykyaikaisia perinteisiä malleja pienikokoisempia ja kevyempiä takan ja leivinuunin yhdistäviä tulisijoja käytettäessä voidaan usein pitää takassa tulta leivinuunia käytettäessä. Suhteellisen pienen massan ja lämmönvarauskyvyn vuoksi muussa tapauksessa leivinuunia ei useinkaan saataisi riittävän lämpimäksi useampien uuniruokien valmistusta varten.
Uuni suomalaisessa ruokakulttuurissa

Suomalainen ruokakulttuuri on monin tavoin kehittynyt juuri uunin ympärille. Erityisesti Savossa ja Karjalassa on suosittu uunia ruoanlaitossa, Länsi-Suomessa taas liettä eli keittämistä. Suurissa leivinuuneissa on paistettu kovassa alkulämmössä karjalanpiirakat ja erilaiset ohraiset leipomukset, kuten rieskat, hieman miedommassa lämmössä leivät, pullat, piiraat ja kukot eli kurniekat sekä lopulta haudutettu juurekset, liharuoat ja puurot kypsiksi. Uunin kokoa on joskus määritelty sen perusteella, kuinka monta rukiista leipää siinä sopi kerralla paistamaan (esimerkiksi "seitsemän leivän uuni").
Myös kerrostaloasunnoihin on tehty leivinuuneja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leivinuuni Wikimedia Commonsissa
Leipsoí

Auringonlasku Leipsoín saarella.
| --- | --- |
Sijainti:  37°18′N, 26°45′E, Leipsoí Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Korkein kohta:  Skáfi, 277 m
Pinta-ala:  15,842 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  790
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Leipsoí (kreik. Λειψοί; transl. myös Lipsí) on Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään. Saaren pinta-ala on 15,842 neliökilometriä ja asukasluku 790 (vuonna 2011). Hallinnollisesti Leipsoí kuuluu Leipsoín kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkylä on Leipsoín kylä.
Maantiede

Leipsoí sijaitsee Välimereen kuuluvan Egeanmeren itäosassa. Sen lähimmät suuremmat saaret ovat Arkoí pohjoispuolella, Léros eteläpuolella ja Pátmos länsipuolella. Agathonísi sijaitsee kauempana koillisessa ja Farmakonísi idässä.
Saaren rantaviivan pituus on 39 kilometriä. Sen korkein kohta on Skáfi (277 metriä). Saari kuuluu Natura 2000 -verkoston piiriin.
Saarelle pääsee lautalla Ateenan kupeessa sijaitsevasta Pireuksesta, josta matka-aika on 12 tuntia. Lisäksi lautat, katamaraanit ja kantosiipialukset liikennöivät Leipsoíltä lähisaarille. Lähin kansainvälinen lentokenttä on Kosilla, jonne on katamaraanilla noin kolmen tunnin matka.
Maantiede > Hallinto ja kylät

Leipsoí kuuluu hallinnollisesti Leipsoín kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria. Saaren ainoa väestörekisteröinnissä tilastoitu asutus on sen pääkylä ja satama Leipsoín kylä (790 asukasta), joka sijaitsee luonnonsatamalahdessa saaren etelärannikolla.
Historia

Saaren ensimmäiset asukkaat olivat kaarialaiset, jotka saapuivat Leipsoílle noin vuonna 1200 eaa. Doorilaiset asuttivat Leipsoín kaarialaisten jälkeen. Leipsoín kylän ja akropoliin välillä sijaitsee hautausmaa, jota käytettiin klassisella ja roomalaisella ajalla.
Saaren väkiluku laski bysanttilaisella kaudella, jolloin merirosvot tekivät saaresta piilopaikkansa. Vuonna 1088 perustettu Pátmoksen Johannes Teologin luostari käytti Leipsoíä noin kuuden vuosisadan ajan viljelys- ja laidunmaanaan.
Johanniittain ritarikunta valloitti Leipsoín vuonna 1308 ja vuonna 1522 saari joutui osaksi Osmanien valtakuntaa. Joidenkin lähteiden mukaan kreetalaisia pakeni Leipsoílle, kun osmanit olivat saaneet koko Kreetan hallintaansa vuonna 1669.
Italia valloitti Leipsoín ja muun Dodekanesian Kastelórizoa lukuun ottamatta vuonna 1912. Saksalaiset miehittivät saaren vuonna 1943 ja vuonna 1945 Britannia otti Leipsoín hallintaansa. Osaksi Kreikkaa saari liitettiin vuonna 1948.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leipsoí Wikimedia Commonsissa
Lipsi-island.com (englanniksi) (kreikaksi)
Dodekanesia
| --- | --- |
Pääsaaret:   Astypálaia  Kálymnos  Kárpathos  Kásos  Kastelórizo (Megísti)  Kos  Léros  Nísyros  Pátmos  Ródos  Sými  Tílos 
Muut suuremmat saaret:   Agathonísi  Alimiá  Arkoí  Farmakonísi  Gyalí  Kínaros  Lévitha  Leipsoí  Nímos  Psérimos  Saría  Télendos 
Pienet saaret:   Adelfoí  Áfoti  Ágios Antónios  Agía Kyriakí, Astypálaia  Agía Kyriakí, Kálymnos  Agía Kyriakí, Léros  Agía Marína  Agía Thékla  Ágios Andréas  Ágios Geórgios, Megísti  Ágios Geórgios, Pátmos  Ágios Theódoros  Agriélaia  Ammoúdi  Antítilos  Ánydro  Apanonísia  Archángelos  Archangélou  Arefoúsa  Argeloússa  Armáthia  Artikonísi  Aspronísia Makrý Aspronísi  Megálo Aspronísi  Mikró Aspronísi  Aspropníchtis  Astakidonísia Astakída  Astakidópoulo  Chténi  Siál  Aváptistos  Avgó  Balámou  Chálavra Káppari  Makronísi  Piáto  Piláfi, Leipsoí  Psómos  Stavrí  Chamilí  Charkiás  Chiliomódi  Chína  Chondró  Chondronísi  Chondrós  Despotikó  Diakóftis  Diavátes Karavalonísi  Megalonísi  Divoúnia  Drosonísi  Exonísi  Faradonísia  Fokionísia  Frágkos  Ftenó  Gáidaros Livadeión  Gáidaros Megálou Chorioú  Gialesíno  Gláros, Agathonísi  Gláros, Léros  Glynó  Griá  Ímia  Kalapódia  Kalavrós  Kalólimnos  Kalóvolos  Kandelioússa  Karávolas  Karofýlla  Káto Prasoúa  Katsagrélli  Katsikópoula  Kentronísi  Kolófonas, Chálki  Kolófonas, Kásos  Kómaros  Kouloúndros  Kouloúra  Kounéli  Kounoúpoi  Koúrika  Koutsomýti  Krevátia  Krevatió  Kténia  Liádia Megálo Livádi  Pláka, Léros  Lígkia  Líra  Lítra  Maelonísi  Makronísi, Kásos  Makronísi, Pátmos  Makrý  Manóli  Márathos  Marmarás  Mávra  Mávro Poïní  Megálo Mávro Poïní  Megálo Trístomo  Mikrí Kouloúra  Mikró Sofráno  Mikró Trístomo  Moíra  Moní  Nekrothíki  Nerá, Agathonísi  Nerá, Kálymnos  Nípouri  Nisáki  Nisí  Nisierós  Ofidoússa  Oxiá  Pacheiá  Palaiókastro  Páno Prasoúa  Páploma  Patelída  Paximáda  Pentánisa  Pénte Vráchoi  Pergoússa  Petrokáravo  Piganoússa  Piláfi, Pátmos  Pítta  Pláka, Kásos  Plateía  Pláti, Kálymnos  Pláti, Kásos  Pláti, Sými  Polýfados  Pontikonísia Megálos Pontikós  Mikrós Pontikós  Pontikoúsa  Porionísi  Práso  Prasonísi, Kárpathos pohj.  Prasonísi, Kárpathos itä  Prasonísi, Pátmos  Prasonísi, Ródos  Prasoúda  Psathonísi, Agathonísi  Psathonísi, Pátmos  Psomí  Psoradiá  Ro  Safonídi  Saráki  Savoúra  Sélli  Sesklí  Sfýra  Skláves  Smyneronísi  Sochás  Sókastro  Spoláto  Strongylí, Agathonísi  Strongýli, Chálki  Strongýli, Kásos  Strongylí, Léros  Strongylí, Megísti  Strongylí, Nísyros  Strongyló, Pátmos  Strongyló, Ródos  Sýrna  Tigáni  Tragonéra  Tragonísi  Tragoúsa  Tría Nisiá Mesonísi  Plakída  Stefánia  Troumpéto  Trypití  Tsoúka, Chálki  Tsoúka, Pátmos  Tsoukáki  Vasilikí  Velóna  Xéra  Xóplakes  Zaforás 
Leipsoín kylän satamaa.
Juan de León Fandiño

Don Juan de León Fandiño oli 1700-luvulla elänyt espanjalainen meriupseeri ja kaappari, joka väitetysti käynnisti sodan Jenkinsin korvasta.
Sota sai erikoisen nimensä 9. huhtikuuta 1731 sattuneesta tapauksesta, jossa Espanjan rannikkovartioston alus San Antonio nousi brittiläisen merenkulkijan Robert Jenkinsin Rebecca-nimiseen prikiin lähellä Havannaa. Välikohtauksen aikana Jenkinsiltä leikattiin korva. Myöhemmin tehdessään selontekoa tapauksesta Jenkins esitteli korvaansa parlamentin alahuoneelle ja kertoi espanjalaisen kapteenin Juan de León Fandiñon loukanneen sanallisesti hänen lisäksi myös Britanniaa. Jenkinsin mukaan leikattu korva piti viedä terveiseksi hänen korkeudelleen kuningas Yrjölle. Vaikka todisteiden mukaan Jenkins oli syyllistynyt salakuljetukseen tapauksen herättämä Espanjanvastainen lehdistökampanja suitsutti kostoa ja sotaa. Jenkinsin tarinaa pidetään usein pääosin keksittynä. León Fandiño kaappasi saman vuoden aikana kuitenkin kaksi pienempää brittilaivaa.
Vuonna 1740 espanjalainen kuvernööri Manuel de Montiado osti eläkkeelle jääneen kaapparin Joseph Sánchezin sluupin ja luovutti sen Juan de León Fandiñolle, joka kunnostutti sen. Uuden laivan miehistöön kuului mm. vapautettu orja, musta merimies Francisco Menendez, joka purjehti useiden kuuluisien espanjalaiskaapparien mukana. León Fandino purjehti ensimmäiseksi Pohjois-Carolinan rannikolle, jossa taisteli mm. englantilaiskaapparin kanssa ja kaappasi kuunarin. Pitkän uransa aikana Juan de León Fandiño ehti kaapata ainakin 38 laivaa Espanjalle.
15. kesäkuuta 1742 Juan de León Fandiño komensi laivastosaattuetta lippulaivanaan 10-tykkinen San Juan Bautista, jossa oli lisäksi 10 kiertohakatykkiä. Saattue koostui yhteensä 3-4 aluksesta, joista kaksi oli hiljattain kaapattuja aseistettuja laivoja. Kapteeni Thomas Franklandin 24-tykkinen 6. luokan fregatti HMS Rose hyökkäsi saattueen kimppuun. Taistelu kesti noin kolme tuntia, jonka lopulla León Fandiño yritti paeta. Siinä onnistumatta San Juan Bautista laski vihdoin lippunsa ja antautui. Frankland sai tietää kyseessä olevan miehen, jota pidettiin sodan aiheuttajana. Hän lähetti León Fandiñon Britanniaan, jossa hallitus saisi päättää mitä hänelle tehtäisiin. Se, mitä Juan de León Fandiñolle tapahtui on hämärän peitossa. Merkintöjä hänen oikeudenkäynnistään ei löydy.
Léon (saari)

Léonin saari Soúdan saarelta nähtynä.
| --- | --- |
Muut nimet:  Kounelonísi (Κουνελονήσι), Nisí (Νησί), Strongyló (Στρογγυλό)
Sijainti:  35°29′27″N, 24°09′02″E, Chaniá Chaniá, Kreeta Kreikka
Saariryhmä:  Kreetan saaret
Vesialue:  Soúdanlahti
Merialue:  Kreetanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,018 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Léon (kreik. Λέων) eli Kounelonísi (Κουνελονήσι) eli Nisí (Νησί) eli Strongyló (Στρογγυλό) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Kreetan saariin ja sijaitsee Soúdanlahdessa suuremman Soúdan saaren luoteispuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,018 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Léon kuuluu Chanián kuntaan, Chanián alueyksikköön ja Kreetan alueeseen.
Venetsialaiset, joilla oli linnoitus viereisellä Soúdan saarella, kutsuivat Léonia nimellä Scoglio dei Conigli, ”Jänisten saari”. Tästä on peräisin saaren nykynimiin kuuluva Kounelonísi, ”Jänissaari”. Nimi Nisí tarkoittaa yksinkertaisesti ”Saarta”, kun taas nimi Strongyló (”Pyöreä”) viittaa saaren muotoon.