stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mario Luzi
Suomennetut runot

Aamusoitto, herääminen (Diana, risveglio), suom. Aale Tynni, teoksissa: Italian runoutta 1900-luvulta: 33 runoilijaa – 120 runoa, toim. Pieraccini, Rolando, Helsinki: Lauttasaari Press 2004 ISBN 951-97511-7-3 ja Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa , toim. Aale Tynni, WSOY 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Pisan nainen (Donna in Pisa), suom. Hannimari Heino, Italian runoutta 1900-luvulta: 33 runoilijaa – 120 runoa
Tämä aukea taivas, suom. Hannimari Heino, Italian runoutta 1900-luvulta: 33 runoilijaa – 120 runoa
Runoja antologiassa: Miten paljon teistä täältä näkyy: italialaista nykyrunoutta 1960–2000, toim. ja Luzin runot suomentanut Hannimari Heino, Helsinki: Nihil Interit 2006 ISBN 952-9886-22-5
Auctor, kokoelmasta Frasi e incisi di un canto salutare (Erään ylistyslaulun lauseita ja kaiverruksia), 1990
Elämään sitoutunutta elämää (Vita fedele alla vita), kokoelmasta Su fondamenti invisibili (Näkymättömistä perustuksista), 1971
Ensin multaista maata, kokoelmasta Per il battesimo dei nostri frammenti (Katkelmiemme kasteeksi), 1985
Huhtikuu-rakkaus (Aprile-amore), kokoelmasta Primizie del deserto (Aavikon varhaissato), 1952
Itku joka kuului itkuna, kokoelmasta Per il battesimo dei nostri frammenti (Katkelmiemme kasteeksi), 1985
Kuka avaa sanoissa, kokoelmasta Sotto specie umana, 1999
Kuka sanoo sanaa, kokoelmasta Per il battesimo dei nostri frammenti (Katkelmiemme kasteeksi), 1985
Liikkuu seiniä viistäen (S'avvia tra i muri, è preda della luce), kokoelmasta Primizie del deserto (Aavikon varhaissato), 1952
Ménage (Ménage), kokoelmasta Nel Magma (Magmassa), 1963
Minuksi pelkistetty?, kokoelmasta Al fuoco della controversia (Ristitulessa), 1978
On, oleminen, (E', l'essere) kokoelmasta Viaggio terrestre e celeste di Simone Martini (Simone Martinin maallinen ja taivaallinen matka), 1994
Sairaaloiden välimailla (Tra le cliniche), kokoelmasta Nel Magma (Magmassa), 1963.
Vaan missä, kokoelmasta Nel Magma (Magmassa), 1963
Vastassa sateinen Umbria, kokoelmasta Per il battesimo dei nostri frammenti (Katkelmiemme kasteeksi), 1985
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mario Luzi Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Lyydian kieli

| Lyydian kieli |
| --- | --- |
 Kartta alueista, joista on löytynyt lyydiankielisiä kielinäytteitä
Tiedot
Puhujia:  0 (kuollut kieli)
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  lyydian aakkoset
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  anatolialaiset kielet
ISO 639-3:  xld
 Ohje 
Lyydia oli muinaisessa Lyydiassa, nykyisen Turkin alueella puhuttu indoeurooppalainen kieli. Se kuului anatolialaisten kielten ryhmään ja oli sukua idempänä aikaisemmin puhutulle heetin kielelle. Lyydian kieli kuoli ensimmäisellä vuosisadalla ennen ajanlaskun alkua, kun kreikan kieli syrjäytti sen.
Kieli tunnistettiin vuonna 1939, kun kielitieteilijä Piero Meriggi sai haltuunsa kaksikielisen tekstinkappaleen, jossa toisena kieleä käytettiin arameaa. Meriggi tunnisti, että lyydia on indoeurooppalainen.
Lyydialla oli oma kirjoitusjärjestelmänsä, jonka kirjaimisto oli samanlainen kuin kreikkalaiset aakkoset. Lyydiankielistä kirjallisuutta ei kuitenkaan ole säilynyt, vaan kielestä on jäljellä vain lyhyitä piirtokirjoituksia.
Minna-Riitta Luukka

Minna-Riitta Luukka (s. 1960) on suomalainen kielitieteilijä. Hän on Jyväskylän yliopiston suomen kielen professori.
Luukka on valmistunut ylioppilaksi 1979 Armilan lukiosta Lappeenrannasta. Hän suoritti filosofian maisterin tutkinnon 1987 Jyväskylän yliopistosta suomen kielen alalta. Hänestä tuli filosofian lisensiaatti vuonna 1992 ja filosofian tohtori 1996, molemmat Jyväskylän yliopistosta soveltavan kielitieteen alalta.
Luukka on työskennellyt tutkimusassistenttina ja tutkijana 1982–1987 Jyväskylän yliopistossa ja Suomen Akatemiassa, tutkijana ja erikoistutkijana Korkeakoulujen kielikeskuksessa Jyväskylän yliopistossa 1987–1994 ja keskuksen johtajana 1994–1996. Hän on suomen kielen dosentti Jyväskylän yliopistossa vuodesta 1999. Jyväskylän yliopiston Soveltavan kielentutkimuksen keskuksen erikoistutkijana hän oli (JY) 1996–2000 ja sen jälkeen määräaikainen suomen kielen professori kielten laitoksella, (JY) 2000–2003, kunnes tuli nimitetyksi professoriksi soveltavan kielentutkimuksen keskukseen vuosiksi 2003–2007. Vuonna 2007 hänet nimitettiin kielten laitoksen suomen kielen professoriksi. Hän on ollut dekaani humanistinen tiedekunnassa 2013–2016 ja  humanistis-yhteiskuntatieteellisessä tiedekunnassa vuodesta 2017.
Palkinnot ja tunnustukset

Hyvä opettaja -palkinto, Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunta 2002
Suomen yliopistotiedottajien Lyyra -palkinto ansioista tieteen tiedotuksen parissa tehdystä työstä
Schildtin palkinto 2024
Julkaisut

Akateemista metadiskurssia: tieteellisten tekstien tekstuaalisia, interpersonaalisia ja kontekstuaalisia piirteitä, Minna-Riitta Luukka. Jyväskylä: Korkeakoulujen kielikeskus, 1992 (Korkeakoulujen kielikeskuksen julkaisuja n:o 46, ISSN 0357-5101) ISBN 951-680-741-0.
Hiiden hirveä hiihtämässä: hirveä(n) ihana kirjoittamisen opetus, toimittaneet Minna-Riitta Luukka, Pasi Jääskeläinen. Helsinki: Äidinkielen opettajain liitto, 2004 (Äidinkielen opettajain liiton vuosikirja, ISSN 0515-7870; 48) ISBN 951-9062-51-3.
Kielenhuollosta tieteelliseen kirjoittamiseen: katsaus korkeakoulujen kirjallisen viestinnän opetukseen, Minna-Riitta Luukka, Pirkko Muikku-Werner. Jyväskylä: Korkeakoulujen kielikeskus, 1992 (Korkeakoulujen kielikeskuksen julkaisuja, ISSN 0357-5101; n:o 45) ISBN 951-680-726-7.
Kielten kuulossa: Kielitieteen päivät Jyväskylässä 5. ja 6.5.1995, toimittaneet Minna-Riitta Luukka, Aila Mielikäinen & Paula Kalaja. Jyväskylä: Korkeakoulujen kielikeskus, 1996. ISBN 951-34-0737-3.
Kohti tulevaisuuden kielikoulutusta: kielikoulutuspoliittisen projektin keskeiset suositukset, Minna-Riitta Luukka & Sari Pöyhönen. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, soveltavan kielentutkimuksen keskus, 2007 ISBN 978-951-39-2795-0.
Maailma muuttuu mitä tekee koulu?: äidinkielen ja vieraiden kielten tekstikäytänteet koulussa ja vapaa-ajalla, Minna-Riitta Luukka ym. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, soveltavan kielentutkimuksen keskus, 2008 ISBN 978-951-39-3361-6.
Mediat nuorten arjessa: 13–19-vuotiaiden nuorten mediakäytöt vuosituhannen vaihteessa, Minna-Riitta Luukka ym. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, soveltavan kielentutkimuksen keskus, 2001 ISBN 951-39-0949-2.
Merkillinen media: tekstit nuorten arjessa, toimittaneet Tuija Modinos & Annikka Suoninen. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, soveltavan kielentutkimuksen keskus, 2003. ISBN 951-39-1433-X.
Pragmatiikan ja retoriikan perusteita, Matti Leiwo, Minna-Riitta Luukka, Tarja Nikula. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 1992. (Jyväskylän yliopiston viestintätieteiden laitoksen julkaisuja 8, ISSN 0782-7172) ISBN 951-680-773-9.
Puhekulttuurit ja kielten oppiminen: AFinLAn vuosikirja 1994, toimittaneet Leena Laurinen ja Minna-Riitta Luukka. [Tampere]; [Suomen soveltavan kielitieteen yhdistys]: 1994 (Suomen soveltavan kielitieteen yhdistyksen (AFinLA) julkaisuja no. 52, ISSN 0781-0318) ISBN 951-9388-40-0.
Puhuttua ja kirjoitettua tiedettä: funktionaalinen ja yhteisöllinen näkökulma tieteen kielen interpersonaalisiin piirteisiin, Minna-Riitta Luukka. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 1995. (Jyväskylä studies in communication 4, ISSN 1238-2183) ISBN 951-34-0635-0. Väitöskirja Jyväskylän yliopisto.
Puolin ja toisin: suomalais-virolaista kielentutkimusta: AFinLAn vuosikirja 1998, toimittaneet Minna-Riitta Luukka, Sigrid Salla & Hannele Dufva. [Tampere]; [Suomen soveltavan kielitieteen yhdistys]: 1998 (Suomen soveltavan kielitieteen yhdistyksen (AFinLA) julkaisuja no. 56, ISSN 0781-0318) ISBN 951-9388-44-3.
Seminaaridiskurssi diskursseja seminaarista, Leena Laurinen, Minna-Riitta Luukka & Kari Sajavaara (toim) Jyväskylä: Soveltavan kielentutkimuksen keskus, 1996. ISBN 951-34-0802-7.
Aiheesta muualla

Minna-Riitta Luukka, Professoriliitto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  ORCID
LWD Zuch

LWD Zuch 2
LWD Zuch oli puolalainen koulukone. Ensimmäinen kone valmistui vuonna 1948 LWD-tehtaalta.
Tadeusz Sołtykin kehitteli koneen LWD Junak -koneesta. Se oli tarkoitettu siviilikoulutukseen ja taitolentoon. Se oli Junak-1:n kaltainen. Ensilento tehtiin 1. syyskuuta 1948. Kun Puolassa tehtiin päätös olla valmistamatta Walter Mikron 6 -moottoria, myös koneen sarjatuotanto peruuntui. Toinen prototyyppi Zuch-2 käytti Bramo Sh 14- moottoria, ja se lensi ensimmäisen kerran 1. huhtikuuta 1949. Tähtimoottori lisäsi koneen vastusta merkittävästi, ja huippunopeus putosi 244 km/h:sta 222 km/h:iin. Viisi Zuch-2-versiota rakennettiin. Koneet palvelivat Puolan lentoseuraa vuoteen 1955 asti.
Museokoneet

Zuch-1 (SP-BAD, osina), Zuch-2 (SP-BAM, osina) ja Zuch-2 (SP-BAO keskeneräinen restauraatio) ovat Puolan ilmailumuseossa.
Spesifikaatio (Zuch 2)

miehistö: oppilas, opettaja
pituus 7,6 m
kärkiväli 10 m
korkeus 2,1 m
siipipinta-ala 17,50 m²
tyhjäpaino 658 kg
lentopainp 1,020 kg
voimalaine Bramo Sh 14, 7-sylinterinen tähtimoottori, 160 hv eli 118 kW
suurin nopeus 222 km/h
matkalentonopeus 181 km/
kantama 1160 km
lakikorkeus 4750 m
nousunopeus 216 m/min
siipikuormitus 58,3 kg/m²
Aiheesta muualla

Kuvia ja tarkempia tietoja (venäjäksi)
Kempski, Benedykt, Samolot szkolno-treningowy Junak, Typy Broni i Uzbrojenia #110, Wydawnictwo MON, Warsaw 1986, ISBN 83-11-07341-4
Oleh Lyšeha

Oleh Lyšeha 2012.
Oleh Lyšeha (30. lokakuuta 1949 Tysmenytsja – 17. joulukuuta 2014) oli ukrainalainen runoilija. Hän kuului neuvostoajan toisinajattelijoihin. Hän oli julkaisukiellossa vuosina 1971–1988, mutta sen estämättä häntä nimitettiin "runoilijoiden runoilijaksi".
Lyšehaa on sanottu 2000-luvun Henry Thoreaux'ksi: hän sanoi elävänsä maailmassa, jossa ei ole Microsoftia eikä McDonalds'ia, ja hän liikkui mielellään paljain jaloin ja harrasti talviuintia.
Oleh Lyšehan lukutapahtuman logo.
Lyšehan tuotanto on saanut vaikutteita angloamerikkalaisesta 1800-1900-luvun kirjallisuudesta, kiinalaisesta filosofiasta ja runoudesta. Hän käänsi T. S. Eliotia ja Esra Poundia ukrainaksi ja oli mukana tekemässä muinaisia kiinalaisia kertomuksia sisältävän teoksen kääntämisessä ukrainaksi. Hänen oma tuotantonsa käsittää vain kaksi runoteosta. Runot eivät liity ukrainalaisen runouden perinteeseen, vaan niissä on nähty vaikutteita luonnonfilosofiasta, samanistisesta meditaatiosta, teknokraattisen maailman kieltämisestä ja eskapismista. Hänen mysteerinäytelmäänsä 'Ystävä Li Po, veli Tu Fu' pidetään ukrainalaisen draaman mestariteoksena.
Suomennettu tuotanto

Café, teoksessa Kadonnutta kahvilaa etsimässä, suomennoskatkelmia, toimittaneet Eero Balk ja Tapani Kärkkäinen. Helsinki: Otava 2000 ISBN 951-1-15972-0
Ida Lupino

| Ida Lupino |
| --- | --- |
 Ida Lupino 1940-luvun alussa
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. helmikuuta 1918 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 3. elokuuta 1995 (77 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja, käsikirjoittaja
Puoliso:  Louis Hayward (1938–1945) Collier Young (1948–1951) Howard Duff (1951–1984)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1931-1978
Merkittävät roolit:  He ajavat öisin High Sierra
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Ida Lupino (4. helmikuuta 1918 Lontoo, Englanti – 3. elokuuta 1995 Los Angeles, Kalifornia) oli englantilainen näyttelijä, ohjaaja ja käsikirjoittaja. Hänen perheensä oli Lupinon kuuluisaa teatterisukua.
Ida Lupino syntyi Camberwellissä, Lontoossa. Hänen äitinsä oli näyttelijä Connie O'Shea, joka käytti taiteilijanimeä Connie Emerald, ja isänsä viihdtaiteilija Stanley Lupino. Hänen siskostaan Rita Lupinosta (s. 1920) tuli näyttelijä ja tanssija. Lupinon molemmat vanhemmat kannustivat tyttäriään lähtemään esiintymisuralle. Nuorena Lupino käsikirjoitti sekä esitti pääosan koulunäytelmässä Mademoiselle.
Lupino aloitti elokuvauransa 1930-luvun alussa. Todellinen sensaatio hänestä tuli elokuvan He ajavat öisin (They Drive by Night, 1940) myötä, jossa hän näytteli psykopaattista murhaajaa, joka murtuu elokuvan lopussa. Lupinosta tulikin yksi 1940-luvun suurimmista naistähdistä. Hänen muita tunnettuja elokuvia ovat muun muassa Sherlock Holmes – Moriartyn kukistaja (The Adventures of Sherlock Holmes, 1939), High Sierra (High Sierra, 1941),  Jeftyn kapakka (Road House, 1948) ja Pettävällä pohjalla (On Dangerous Ground, 1952). Uransa loppuaikoina hän näytteli runsaasti myös televisiossa. Hän ohjasi paljon tv-ohjelmia ja joitakin elokuvia ja sekä käsikirjoitti elokuvia ja tv-sarjoja. Esimerkiksi elokuva Varo vapaamatkustajia (The Hitch-Hiker, 1953) oli sekä hänen ohjaamansa että käsikirjoittamansa. Hän toimi myös parin elokuvan tuottajana. Lupinoa pidetäänkin usein naiselokuvantekijöiden uranuurtajana. Hän on saanut urastaan kaksi tähteä Hollywood Walk of Famelle, toisen televisiosta (1724 Vine Street) ja toisen elokuvasta (6821 Hollywood Blvd.)
Lupino oli naimisissa kolme kertaa, mutta kaikki avioliitot päättyivät eroon. Viimeisestä avioliitosta hänellä on yksi tytär. Hän kuoli halvaukseen 77-vuotiaana, mutta sairasti samaan aikaan myös suolistosyöpää.
Kirjallisuutta

Makkonen, Velipekka: ”Kapinallinen sulotar – Ida Lupinon seikkailut elokuvan lumemaailmassa”. Filmihullu 5/2019.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ida Lupino Wikimedia Commonsissa
Ida Lupino Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ida Lupino NNDB:ssä
Grisham, Therese & Grossman, Julie: Ida Lupino, Director : Her Art and Resilience in Times of Transition. Rutgers University Press, 2017. ISBN 9780813574905.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Lysotsyymi

Lysotsyymientsyymi
Lysotsyymikide
Metyleenisinisellä värjättyjä lysotsyymikiteitä.
Lysotsyymi on muun muassa kyynelnesteessä, syljessä, hiessä sekä nenän että suolen limakalvoissa esiintyvä entsyymi, joka pystyy hajottamaan prokaryoottien solukalvossa olevia polysakkarideja (peptidoglykaani ja kitodekstriini). Lysotsyymiä tutkittiin aikanaan sen antiseptisten ominaisuuksien vuoksi, mutta spesifiset antibiootit korvasivat sen tässä suhteessa. 
Lysotsyymin bakteereja tuhoava vaikutus erityisesti grampositiivisiin bakteereihin perustuu bakteerin soluseinämän peptidoglykaanikerroksen sidosten pilkkomiseen, jonka seurauksena bakteerisolun osmoottinen tasapaino häiriintyy ja se siten mahdollistaa myös muiden entsyymien tunkeutumisen tuhoamaan bakteerin. Gramnegatiivisiin bakteereihin lysotsyymi tehoaa heikosti, sillä entsyymi ei pysty läpäisemään lipopolysakkaridikerrosta, joka peittää näiden bakteerien ulkokalvoa.
Lysotsyymiä erittyy esimerkiksi silmän pääkyynelrauhasesta että lisäkyynelrauhasista. Lysotsyymin pitoisuus terveen ihmisen kyynelnesteessä on lähes 2 mg/ml eli 20–40 % kyynelnesteen proteiinien kokonaismäärästä.
Lysotsyymin entsyyminumero on EC 3.2.1.17 ja CAS-numero 9001-63-2 sekä elintarvikkeissa käytettäessä aineen E-koodi on E 1105. Lysotsyymiä voidaan valmistaa kananmunanvalkuaisista ja sitä voidaan käyttää kypsytettyihin juustoihin ja eräisiin alkoholijuomiin. Lysotsyymillä ei ole elintarvikkeissa määritelty hyväksyttävää päivittäistä enimmäissaantia (ADI).
Aiheesta muualla

Terveyskirjasto: Lysotsyymi
TYKS: Tutkimusohjekirja: Lysotsyymi, seerumista (Yleistä-osio sisältää tietoa Lysotsyymistä)[vanhentunut linkki]
(KEGG): Enzyme, lysozyme EC 3.2.1.17 (englanniksi)
Brenda: EC 3.2.1.17 - lysozyme (englanniksi)
Lykastet

| Lykastet |
| --- | --- |
 Tuoksulykaste (Lycaste aromatica)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kämmekkäkasvit Orchidaceae
Suku::  Lykastet Lycaste  Lindl.
Katso myös
   Lykastet Wikispeciesissä   Lykastet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lykastet eli siipiorkideat (Lycaste) on suku, joka kuuluu heimoon kämmekkäkasvit (Orchidaceae). Sen lajeja on käytössä koristekasveina, huonekasvina.
Lykasteja on noin 45 lajia epifyyttisiä tai maassa kasvavia orkideoita, joita esiintyy luonnossa Meksikossa, Keski-Amerikassa, Etelä-Amerikassa ja Länsi-Intiassa. Kasvavat pilvimetsissä 600–2200 metrin korkeudella merenpinnasta. Suuret tuoksuvat kukat ovat tavallisesti kolmion muotoiset.
Viljellyt lykastet viihtyvät viileässä. Niitä kasvatetaan kaarnamurskassa tai muussa ilmavassa ruukkuseoksessa tai kaarnalevyjen pinnalla.
Lajeja

Lycaste aromatica – tuoksulykaste eli tuoksusiipiorkidea
Lycaste skinneri – punalykaste
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Siipiorkideat – Lycaste
ITIS: Lycaste (englanniksi)
UniProt, Taxonomy: Lycaste (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2319547  Wikispecies: Lycaste  BOLD: 214020  CoL: 8VZ34  EoL: 29138  EPPO: 1LYKG  GBIF: 2812712  GRIN: 7046  iNaturalist: 56892  IPNI: 29908-1  IRMNG: 1044316  ITIS: 500394  NCBI: 78796  Open Tree of Life: 712356  PLANTS: LYCAS  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000072-2  Tropicos: 40010054  WFO: wfo-4000022472
Maija Lähteenmäki

Maija Lähteenmäki (s. 1945, Helsinki) on suomalainen diplomaatti. Hän on ollut Suomen suurlähettiläs Australiassa Canberrassa vuosina 2010–2013 ja jäi sieltä eläkkeelle. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1974.
Turun murteen hallitseva Lähteenmäki tuli ylioppilaaksi vuonna 1964 Turussa. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1967. Jo Lähteenmäen perustutkintovaiheen loppututkielma käsitteli diplomaatin uraa. Hän jatkoi opintojaan ja valmistui lisensiaatiksi 1973. Valtiotieteen tohtoriksi Lähteenmäki valmistui Turun yliopistosta vuonna 1994. Hänen työnsä ohessa kymmenen vuoden aikana kirjoittama englanninkielinen väitöskirjansa käsitteli Palestiinan vapautusjärjestön PLO:n kansainvälistä asemaa. Työ oli otsikoitu The Palestine Liberation Organization and its international position : until the Palestine National Council of Algiers in November 1988.
Työurallaan Lähteenmäki aloitti Ulkoasiainministeriön palveluksessa vuonna 1974. Lähteenmäki toimi 1991–1995 Santiago de Chilessä suurlähettiläänä ja 1995–2000 New Yorkissa Suomen pääkonsulina. Helsingissä hän toimi protokollapäällikkönä ennen siirtymistään suurlähettilääksi Madridiin vuonna 2005. Suomen suurlähetystöissä hän on palvellut myös Brysselissä, Ottawassa, Tukholmassa ja Kairossa.
Lähteenmäki on työskennellyt kotimaassa ulkoministeriössä muun muassa poliittisella osastolla, toimistopäällikkönä lehdistö- ja kulttuuriosastolla sekä valvonta- ja tarkastusyksikössä. Vuosina 2002–2003 hän työskenteli apulaisprotokollapäällikkönä ja 2003–2005 protokollaosaston päällikkönä.
Victor Lustig

| Victor Lustig |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Robert Duval, Robert Miller
Syntynyt: 4. tammikuuta 1890
Kuollut: 11. maaliskuuta 1947 (57 vuotta)
Ammatti:  huijari
Victor Lustig (4. tammikuuta 1890 Hostinné, Böömi (nyk. Tšekki) – 11. maaliskuuta 1947 Springfield, Missouri, Yhdysvallat) oli tšekkiläissyntyinen huijari, jonka onnistui muun muassa myydä Eiffel-torni romuraudaksi.
Varhaiset vaiheet

Lustig syntyi pienessä böömiläisessä Hostinnén kylässä vuonna 1890, jossa hänen isänsä toimi kylän pormestarina. Kepposia ja pikkuhuijauksia harrastanut Lustig lähetettiin 1909 Pariisiin opiskelemaan. Sulavakäytöksinen ja loistavat puhelahjat omaava Lustig oli kuitenkin kiinnostuneempi helpon rahan tienaamisesta ja paikalliset peliluolat tarjosivatkin hyvät puitteet hänen alkavalle huijaustoiminnalleen.
Ranskan poliisin päästyä ensimmäisen maailmansodan jälkeen hänen jäljilleen Lustig päätti jättää Euroopan taakseen ja suuntasi Amerikkaan. Eri puolilla maata toiminut Lustig kunnostautui rahanväärennösten, petosten ja suoranaisten huijausten saralla. Useat hänen uhreistaan eivät maineen menetyksen uhalla uskaltaneet jättää rikosilmoitusta. Lustig jäikin kiinni lukuisia kertoja, mutta onnistui puhumaan itsensä vapaaksi.
Eiffel-torni

Ranskan hallitus oli vuonna 1925 aikeissa romuttaa Eiffel-tornin, sillä sen tarvitsemat huollot alkoivat tulla liian kalliiksi, ja pelkästään tornin pitäminen maalattuna oli kallista. Eiffel-torni oli rakennettu varta vasten Pariisin vuoden 1889 maailmannäyttelyyn, eikä sen ollut alun perin tarkoitus olla pysyvä. Lustig käytti tilaisuutta hyväkseen ja lähetti väärennettyjä kirjeitä viidelle johtavalle romukauppiaalle esiintyen posti- ja lennätinhallituksen ministerinä, ja tarjosi heille tornin romutusurakkaa. Tavattuaan liikemiehet Hôtel de Crillonissa Lustig valitsi huijauksen kohteeksi André Poisson -nimisen romukauppiaan, jolla oli halu päästä Pariisin seurapiireihin. Kuultuaan tarjouksensa hyväksytyn Poisson tuli kuitenkin epäluuloiseksi. Lustig järjesti apulaisensa Collinsin avulla toisen tapaamisen ja onnistui vakuuttamaan tämän esittämällä korruptoitunutta virkamiestä. Muutama päivä myöhemmin Poisson lähetti sekkinsä, minkä jälkeen Lustig pakeni apulaisensa Collinsin kanssa Wieniin. Poisson ei kehdannut ilmoittaa rikoksesta poliisille. Lustig palasi Pariisiin noin kuukausi myöhemmin aikeissaan myydä torni uudelleen eri henkilöille. Tällä kertaa uhri kuitenkin kertoi asiasta poliisille ennen kauppojen sulkemista. Lustig ja Collins ehtivät paeta virkavallalta.
Al Capone

Lustig onnistui huijaamaan amerikkalaista gangsteria Al Caponea uskottelemalla hänelle suunnittelevansa huijausta Wall Streetillä. Lustig sai Caponen sijoittamaan suunnitelmaansa 50 000& dollaria ja sai häneltä kaksi kuukautta aikaa tuoda voitot takaisin. Lustig palasi New Yorkiin rahojen kanssa ja laittoi ne kassakaappiin aikarajan umpeutumiseen saakka. Kun kaksi kuukautta oli kulunut, hän palasi Caponen luokse esittäen, ettei suunnitelma ollut onnistunut, ja että hän maksaisi lainarahat takaisin omista rahoistaan. Capone vaikuttui Lustigin ”rehellisyydestä” ja maksoi tälle 5 000& dollaria.
Vangitseminen ja tuomio

Lustig suoritti useita muita huijauksia, ja FBI:llä oli 1930-luvulla runsaasti tietoa hänen toimistaan. Hän oli kuitenkin tuohon asti onnistunut välttymään tuomiolta, sillä hänen uhrinsa eivät kehdanneet todistaa häntä vastaan oikeudessa. 10. maaliskuuta 1935 FBI pidätti Lustigin väärän rahan levittämisestä, ja hänet lukittiin Manhattanin erityislaitokseen, josta hänen onnistui kuitenkin paeta lakanoista tekemänsä köyden avulla. Lustig jäi kolme kuukautta myöhemmin kiinni Pittsburghissa, ja hänet tuomittiin 20 vuodeksi vankeuteen.
Lustig istui 11 vuotta tuomiostaan Alcatrazin vankilassa Kaliforniassa, jonne myös Al Capone oli joutunut vuonna 1931 verokavalluksen vuoksi. Victor Lustig kuoli vuonna 1947 keuhkokuumeeseen Springfieldin vankilasairaalassa Missourissa.
Paavo Lumme

Paavo Olavi Lumme (2. elokuuta 1923 Helsinki – 9. helmikuuta 2005) oli suomalainen kemisti ja professori. Hän oli Jyväskylän yliopiston kemian professori 1966–1976 ja sen jälkeen Helsingin yliopiston epäorgaanisen kemian professori 1976–1990.