stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kemijoki (Viena)

| Kemijoki |
| --- | --- |

Alkulähde:  Ala-Kuittijärvi
Laskupaikka:  Kemi, Vienanmeri  64°57′19″N, 34°40′28″E
Maat:  Karjalan tasavalta, Venäjä
Pituus:  191  km
Alkulähteen korkeus:  101 m
Virtaama:  279  m³/s
Valuma-alue:  27700  km²
Vienan Kemijoen kartta. (venäjäksi)
Kemijoki eli Vienan Kemijoki (myös Kemi; ven. Кемь, Kem) on Vienan Kemijoen vesistön Vienanmereen laskeva laskujoki Karjalan tasavallan pohjoisosassa Venäjällä. Suomessa puhutaan joskus Vienan Kemijoesta erotukseksi Suomen Kemijoesta.
Kemijoki on 191 kilometriä pitkä ja alajuoksulla noin 200–400 metriä leveä. Joen syvyys on keskimäärin 1,5–2,5 metriä. Kemin valuma-alue kattaa 27 700 neliökilometriä. Latvavesistä osa on Suomen puolella Kuusamossa Koillismaalla.
Joki alkaa Ala-Kuittijärven eteläpäästä, josta se virtaa etelään Jyskyjärveen. Sinne laskee myös Kemijoen suurin sivujoki Tširkkakemijoki. Jyskyjärvestä Kemi virtaa kohti itää. Pian Jyskyjärven länsipuolella laskee Kemijokeen pohjoisesta Kepajoen reitti ja etelästä pieni Suopasjoen reitti. Tämän jälkeen Kemi kääntyy kohti pohjoista. Seuraava merkittävämpi lisäjoki on pohjoisesta tuleva Kuusutjoki, jonka jälkeen Kemijoki kääntyy ensin virtaamaan kohti kaakkoa, sitten taas pohjoista ja lopulta itää. Tämän jälkeen siihen laskee pohjoisesta Sompajoen reitti. Viimeinen merkittävä lisäjoki ennen Kemijoen laskua Vienanmereen on etelästä tuleva Ohtajoen reitti.
Kemin rannat ovat vaihtelevat, välillä rannat ovat hiekkaa ja kiveä, välillä joki virtaa suoalueiden läpi ja välillä se levenee suvannoksi. Kemijoessa on noin 20 suurta koskea ja monia pienempiä. Isompiin koskiin, kuten Usmankoskeen ja Vääräkoskeen on rakennettu vesivoimalat, joiden yläpuolelle on syntynyt patoamisen myötä järvimäisiä suvantoja.
Kemijoki on tärkeä uittoväylä, mutta laivaliikenteelle se ei sovellu monien koskien vuoksi. Pienemmillä veneillä liikennöinti kyllä sujuu. Joki virtaa pääasiassa läpi asumattomien erämaiden. Sen rannoilla sijaitsevia asutuskeskuksia ovat Vienan Kemin kaupunki joen suulla sekä Paanajärven ja Jyskyjärven kylät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kemijoki (Viena) Wikimedia Commonsissa
Kem At Putkinskaya GES (Virtaaman mittauspiste 5,7 km laskukohdasta) / R-Arctic Net (englanniksi)
Kem At Yushkozero (Virtaaman mittauspiste 172 km laskukohdasta) / R-Arctic Net (englanniksi)
Kemin ortodoksinen kirkko

| Johannes Kastajan syntymän kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Lehtokatu 31, Kemi
Koordinaatit:  65°44′40.3″N, 024°33′34.2″E
Seurakunta:  Oulun ortodoksinen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1962
Suunnittelija:  Ilmari Ahonen
Materiaali:  puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kemin ortodoksinen kirkko nimeltään Johannes Kastajan syntymän kirkko on yksi Oulun ortodoksisen seurakunnan kolmesta kirkosta. Kirkko sijaitsee Kemissä Koivuharjun kaupunginosassa Ruutirannalla.
Alun perin rukoushuoneeksi syksyllä 1962 vihitty rakennus sijoitettiin niin sanotun Hakalan sairaalan tontille Lehtokadun varteen. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Ilmari Ahonen. Ortodoksinen uskonto tuli Kemiin 1920–luvulla itäkarjalaisten pakolaisten mukana. Ennen oman rukoushuoneen valmistumista Kemin ortodoksit pitivät jumalanpalveluksiaan Sauvosaaren kansakoulussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kemin ortodoksinen kirkko Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Pyhän Johannes Kastajan syntymän kirkko (Q11870874)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: ortodoksinen kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kemi
sijainti: Koivuharju
katuosoite: Lehtokatu 31
koordinaatit: 65°44′40″N 24°33′34″E﻿ / ﻿65.74452°N 24.5595°E﻿ / 65.74452; 24.5595
Keltavuoren kalliomaalaus

| Keltavuoren kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Keltavuoren kalliomaalaus
Koordinaatit:  60°56′38.7310″N, 28°2′14.7323″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Huippukausi:  kivikausi
Kaupunki:  Lappeenranta
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Keltavuoren kalliomaalaus sijaitsee Humaljärvellä Keltavuoren rannassa Lappeenrannassa Etelä-Karjalassa. Maalauksen löysi Heimo Lensu vuonna 1976 ja se ajoitettaan kivikaudelle tai pronssikauden alkuun. Jussi-Pekka Taavitsainen tarkensi ajoitusta vuonna 1977 neljännen vuosituhannen toisen puoliskon ja toisen vuosituhannen toisen puoliskon väliin ennen ajanlaskun alkua.
Kallio ja sen sijainti

Maalauskohde sijaitsee Salpausselästä etelään ja kuuluu sen eteläiseen järvirikkoiseen alueeseen. Kallio sijaitsee Humaljärven etelärannalla järven itäosissa Keltavuoren muodostaman niemen itärannalla. Kallio nousee vedestä jyrkästi. Maapalsta kuuluu Lappeen seurakunnalle. Kalliota peittävät vaaleat valumajäljet.
Maalaus

Maalauskuviot on maalattu 1,15 − 2,5 metriä nykyisen vedenpinnan yläpuolelle noin 10 metrin matkalle. Ne muodostavat kolme kuvakenttää, jotka Pekka Kivikäs on jakanut osiin A, B ja C.
Ryhmä A sijaitsee maalauksista pohjoisimpana ja siitä erottuu muutamia ihmishahmoja. Osa kuvioista on vain punavärivärjäytymiä ja kuvioiden katkelmia. Alemmat kuviot esittävät neljää sivuittain kuvattua ja jonossa vasemmalle katsovaa ihmistä. Niistä vasemmalla erottuu koukkupolvinen ja käsiään ylös kohottava ihminen, jonka pituus on 40 senttimetriä.
Ryhmä B sijaitsee keskellä kuvioaluetta ryhmän A eteläpuolella. Tunnistettava kuvio on noin 40 senttimetriä korkea ihmishahmo, joka kohottaa käsiään ylöspäin. Vartalo on maalattu suoraksi ja pitkäksi ja sen pää on täyteisesti maalattu ympyrä. Sivulle ojennetut kädet on taivutettu kyynärtaipeistaan ylöspäin. Tämän lähellä erottuu 62 senttimetriä pitkä pystyviiva, joka muodostaa loivasti kääntyilevän sik-sak-kuvion ja jonka päässä on lievä vahvennus. Kuvio on kuin ilmetty käärme, jota ihminen pitelee kädessään. Tämän yläpuolella on 25 senttimetriä pitkä tunnistamaton kuvio.
Eteläisin kuvio sijaitsee vain 1,7 metriä vedenpinnan yläpuolella. Se esittää sarvipäistä ihmiskuviota, joka on 41 senttimetriä korkea. Hahmon pää on kuin varoituskolmion muotoinen, joka on maalattu ääriviivoin. Siitä pistää ylöspäin kaksi "piikkiä". Kädet on nostettu hahmon lanteille. Jalkoja ei enää kunnolla erota.
Kemin vaakuna

Kemin vaakuna
Kemin vaakuna on Kemin kaupungin tunnus. Vaakunan aiheen lohi oli aikanaan mukana jo Kemin pitäjän sinetissä, ja se korosti Kemijoen merkitystä noina aikoina lohijokena. Ankkuri viittaa merenkulkuun. Pitäjän sinetistä peräisin oleva lohi esiintyy myös Keminmaan vaakunassa.
Vaakunan selitys kuuluu ”katkoisen kilven punaisessa yläkentässä hopeinen ankkuri, sinisessä alakentässä hopealohi.” Vaakunan on suunnitellut G. A. Kajanus, ja se on hyväksytty 28. toukokuuta 1873. Kyseessä on Suomen vanhin edelleen alkuperäisessä muodossa käytössä oleva kunnanvaakuna.
Ennen nykyisen vaakunan vahvistamista kamreeri Konstantin Wallenius ehdotti kaupungille vaakunaa, jossa oli kuvattuna Väinämöinen kanteleineen Sauvosaaren rannalla. Vaakunan katsottiin kuitenkin rikkovan heraldiikan sääntöjä, eikä sen aihe liittynyt mitenkään kaupunkiin, jonka johdosta ehdotusta ei otettu käyttöön.
Kemin pitäjän vanha sinetti
Kemin kaupungin sinetti
Kemin vaakunan alkuperäispiirros vuodelta 1873.
Kemin kaupungin vaakuna Finlands städers vapen -postikorttikokoelmasta 1900-luvun alusta.
Kemin vaakuna kaupungin asemakaavasta vuodelta 1925.
Aiheesta muualla

Бойко Дм. А. Геральдика Великого Княжества Финляндского. – Запорожье, 2013.
Kelttikalat

| Kelttikalat  Keltit |
| --- | --- |
 Juovakeltti (Mugil cephalus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kelttikalat Mugiliformes  Berg, 1940
Heimo::  Keltit Mugilidae  Cuvier, 1829
Katso myös
   Kelttikalat Wikispeciesissä   Kelttikalat Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kelttikalat (Mugiliformes) on viuhkaeväisiin kuuluva kalalahko. Lahkon kaloja tavataan kaikista lämpimistä ja lauhkeista valtameristä. Lahkoon kuuluu ainoastaan yksi heimo keltit (Mugilidae).
Taksonomia ja anatomia

Varhaisimmat kelttikaloihin kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu oligoseenikaudelle. Lahkon ja heimon taksonominen asema on pitkään ollut epäselvä. Aikaisemmin keltit luokiteltiin usein kuuluvaksi ahvenkaloihin. Nykyään lahkon läheisimmiksi sukulaisiksi katsotaan hopeakylkikalat. Lahkoon kuuluu 17–20 sukua ja noin 72 lajia. Kooltaan kelttikalalajit ovat keskikokoisia tai suuria kaloja. Suurimmat lajit voivat saavuttaa 90–160 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat voimakas sukkulamainen ruumis, kaksi pienikokoista selkäevää, korkealla ruumiissa sijaitsevat rintaevät, pieni suu, pienet siivilähampaat ja kookkaat suomut. Suomut peittävät koko kalaan ruumiin lukuun ottamatta eviä. Kelttikalalajeilla ei ole kylkiviivaa. Kelttikaloilla on poikkeuksellisen pitkä suolisto. Väriltään lahkon lajit ovat tyypillisesti harmaita, sinisiä, ruskeita tai vihertäviä tummin poikkijuovin. Evät ovat väriltään harmahtavia tai kellertäviä.
Levinneisyys ja elintavat

Kelttikaloja tavataan lämpimistä ja lauhkeista vesistä rannikoiden läheisyydestä. Liza abu -laji elää vain makeissa vesissä. Suomen vesialueilta tavattuja kelttikalalajeja ovat ohuthuulikeltti (Liza ramada) ja paksuhuulikeltti (Crenimugil labrosus). Kelttikalat liikkuvat matalissa, tyypillisesti alle 20 metrin syvyisissä, vesissä parvina. Niiden ravintoa ovat levät, pienet selkärangattomat eläimet ja kuollut orgaaninen aines. Kelttikalat ovat useilla alueilla runsaasti kalastettuja ja kaupallisestikin merkittäviä ruokakaloja.
Kenedugu

Kenedugu Senegalin ja Malin kartalla vuonna 1893.
Kenedugu (ransk. Kénédougou) oli senufovaltio nykyisen Malin eteläosassa 1600-luvulta vuoteen 1898 saakka. Ennen joutumistaan ranskalaisten käsiin se käsitti myös osia nykyisestä Burkina Fasosta ja Norsunluurannikosta.
Djulien 1600-luvulla perustamasta Kenedugusta tuli järjestäytynyt valtio Daoula Ba Traorén aikana 1700-luvun puolivälissä. 1800-luvulla sen hallitsijat eli famat kävivät sotia Kongin ja Bobo Dioulasson Wattara-hallitsijoiden kanssa. Vuosina 1840–1877 hallinnut Daoula Traoré laajensi aluetta ja lujitti valtansa julmin menetelmin. Hänen seuraajaansa Tieba Traoré, joka hallitsi vuosina 1887–1893, oli Kenedugun famoista merkittävin. Hän siirsi pääkaupungin Bougoulasta Sikassoon, alisti miniankat ja karkotti Samori Tourén joukot, jotka piirittivät suojamuurin ympäroimää Sikassoa viidentoista kuukauden ajan vuosina 1887–1888. Tieba selvisi piirityksestä liittoutumalla Louis Archinardin johtamien ranskalaisten kanssa, jotka lähettivät apuun kapteeni Quiquandonin ja 3 000 bambarasotilasta. Tieban kuoltua hallitsijaksi valittiin hänen veljensä Babemba Traoré. Hän kieltäytyi yhteistyöstä ranskalaisten kanssa vuonna 1898, jolloin nämä valloittivat Sikasson ja Babemba teki itsemurhan.
Gaugamelan taistelu

Gaugamelan taistelu käytiin vuonna 331 eaa. Taistelussa Aleksanteri Suuren johtama armeija kukisti Persian kuninkaan Dareios III:n armeijan. Taistelu tunnetaan joskus virheellisesti nimellä Arbelan taistelu.
Lyötyään Dareioksen Issoksen taistelussa vuonna 333 eaa. Aleksanteri Suuri valtasi Foinikian ja Egyptin. Vuoden 331 syksyllä hän ylitti Eufratin ja hyökkäsi Persian valtakunnan sydämeen. Dareios oli tällä välin koonnut uuden armeijan, jonka kanssa hän odotti Aleksanteria Eufratin toisella puolella. Dareios valitsi taistelukentäksi Gaugamelan kylän lähistöllä olleen kentän, jossa hänen ratsuväkensä pystyisi helpommin käyttämään hyväkseen suurta lukumääräänsä. Dareioksen armeijaan kuului myös sotanorsuja, jotka olivat täysin uusi kokemus makedonialaisille.
Taistelun jälkeen Dareios pakeni aluksi Ekbatanaan, samalla kun Aleksanteri valtasi Babylonin, Susan ja Persepoliin. Vuoden 330 eaa. heinäkuussa Baktrian satraappi Bessos murhasi Dareioksen ja julistautui Persian kuninkaaksi. Tämän jälkeen Aleksanteri Suuri julistautui Persian kuninkaaksi, vaikka häneltä kului vielä monta vuotta saada Persian valtakunnan itäisimmät osat valtansa alle.
Tausta

Aleksanteri Suuri oli hyökännyt Persian mahtavaa valtakuntaa vastaan vuonna 334 eaa. Lyötyään persialaisten maakuntien satraapit Granikosjoen taistelussa hän sai valloitettua koko Vähän-Aasian. Persian suurkuningas Dareios III kokosi tällä välin armeijan, jolla hän aikoi kukistaa hyökkääjät. Aleksanteri kukisti kuitenkin Darioksen joukot Issoksen taistelussa vuonna 333 eaa. Taistelu käytiin alueella, jonka toisella sivustalla oli meri ja toisella vuoristo. Persialaisten oli tällaisessa maastossa vaikea saada mitään etua ratsuväestään. Tämän jälkeen Dareios oli paennut Mesopotamiaan ja Aleksanteri oli saanut rauhassa vallata Foinikian ja Egyptin. Dareios oli tarjonnut Aleksanterille valtavaa rahalahjaa ja yrittänyt epätoivoisesti varmistaa rauhan. Parmenion, yksi Aleksanterin sotapäälliköistä, oli todennut: "Jos olisin Aleksanteri, ottaisin sen vastaan". Aleksanteri oli vastannut: "Niin tekisin minäkin, jos olisin Parmenion".lähde?
Vuoden 331 eaa. heinäkuussa Aleksanteri lähti Syyriasta noin 40 000 sotilaan voimin Eufratia kohti. Aleksanterin tarkoitus oli varmastikin seurata Eufratia Babyloniin asti ja jäljitellä Ksenofonin kuvausta Kyyros nuoremman sotaretkestä vuonna 401 eaa. Kuultuaan, että Dareios oli Tigriksen toisella puolella valtavan armeijan kanssa, hän päätti kuitenkin ylittää joen. Aleksanteri toimi juuri niin kuin Dareios oli suunnitellut ja oli lankeamassa ansaan. Dareios oli nimittäin koonnut suuren armeijan ja valinnut itselleen suotuisan taistelupaikan.
Taistelukenttä

Dareios oli valinnut taistelupaikan tarkkaan, sillä hän muisti Issoksen tappion. Gaugamelan kylän lähettyvillä oleva kenttä oli raivattu, jotta Dareioksen ratsuväki saisi enemmän tilaa liikkua. Gaugamela sijaitsi noin 30 km koilliseen Mosulista ja 55 km länteen Arbelasta. Plutarkhoksen mukaan nimi Gaugamela tarkoittaa "kamelin taloa". Hän kertoo, että nimen taustalla oli eräs muinainen kuningas, joka oli paennut vihollisiaan kamelin selässä ja lahjoittanut henkensä pelastaneelle eläimelle talon.
Joukot > Dareioksen armeija

Kun Aleksanteri Suuri lähti armeijoineen Foinikiasta Persian valtakunnan ydinalueelle, Dareios oli koonnut itselleen valtavan armeijan häntä vastaan.  Arviot Dareioksen armeijan koosta vaihtelevat eri lähteissä. Suurimmat luvut antaa Arrianos, jonka mukaan Dareioksen jalkaväkeen kuului miljoona sotilasta. Ratsuväkeäkin oli 40 000. Pienimmän arvion antaa Curtius, jonka mukaan armeijaan kuului 45 000 ratsuväkeä ja 200 000 jalkaväkeä. Muiden antiikin historioitsijoiden arviot Dareioksen armeijan koosta jäävät näiden kahden väliin. Persialaisia oli joka tapauksessa todennäköisesti huomattavasti enemmän kuin Aleksanteri Suuren joukkoja.
Arrianos kertoo Dareioksen armeijaan kuuluneen joukko-osastoja monista eri kansoista. Skyyttiläinen Saka-heimo, joka oli liitossa Dareioksen kanssa, lähetti ratsuväkeä taisteluun. Skyytit taistelivat jousin varustettuna kevyenä ratsuväkenä, ja heidän johtajansa oli Mauakes. Baktrialaisia ja sogdianalaisia joukkoja johti Baktrian satraappi Bessos. Arakhosialaisia ja intialaisia johti Arakhosian satraappi Barsaentes. Areian satraappi Satibarzanes johti oman maakuntansa joukkoja. Fratafernes johti parthialaisia ja hyrkanialaisia, jotka kaikki taistelivat ratsuväessä. Meedialaisia johti Atropates. Punaisen meren (eli Persianlahden) lähellä asuneita komensivat Orontobates, Ariobarzanes ja Orksines. Susianalaisia johti Oksathres ja babylonialaisia Bupares. Omasta maastaan Aasiaan karkotetut kaarialaiset taistelivat babylonialaisten rinnalla. Armenialaisia johtivat Orontes ja Mithraustes. Kappadokialaisten komentaja oli Ariakes, ja syyrialaisia johti Mazaios.
Persialaisen tavan mukaan Dareios johti taistelua sotavaunusta omien joukkojensa keskellä. Keskellä olivat myös jäljellä olevat kreikkalaiset palkkasotilaat, joita oli luultavasti noin 6000. Dareioksen ympärillä taisteli kuninkaan sukulaisista koostuva ratsuväki. Heti Dareioksen takana seisoi kuninkaan kaarti, joita kutsuttiin "omenan kantajiksi", koska heidän keihäissään oli kultainen omena tavanomaisen piikin asemesta.
Dareios oli varustanut armeijansa 200 viikatevaunulla. Armeijaan kuului myös intialaisten mukanaan tuomia sotanorsuja, jotka olivat makedonialaisille ja kreikkalaisille täysin tuntemattomia. Norsut ja viikatevaunut oli järjestetty muiden joukkojen eteen.lähde?
Joukot > Aleksanteri Suuren armeija

Arrianoksen mukaan taisteluun osallistui Aleksanteri Suuren armeijassa makedonialaisia ja kreikkalaisia noin 7 250 ratsumiestä ja 40 000 jalkamiestä. Aleksanteri jakoi joukkonsa kahteen osaan. Hän johti itse oikeaa siipeä ja taisteli makedonialaisen toveriratsuväen kanssa. Hänen mukanaan seurasivat myös paionialaiset ja makedonialainen kevyt ratsuväki. Parmenion johti vasenta siipeä, ja hänelle jätettiin thessalialainen ratsuväki, kreikkalaiset palkkasotilaat ja traakialainen ratsuväki.lähde?
Aleksanteri järjesti joukkonsa ennen taistelua seuraavasti: Toveriratsuväki taisteli armeijan oikealla siivellä, ja sitä johti Filotas Parmenionin poika. Kuninkaallista osastoa oli heti kärjessä, ja heitä johti Kleitos Drepideksen poika. Heti ratsuväen vieressä taistelivat kilvenkantajat eli hypaspistit. Heitä johti Nikanor Parmenionin poika. Hypaspistien vierellä taistelivat jalkaväen muut osastot, joita johtivat Koinos Polemokrateen poika, Perdikkas Orontoksen poika, Meleagros Neoptolemoksen poika, Polyperkhon Simmiaan poika, Simmias Andromeneen poika ja Krateros Aleksandroksen poika. Krateros johti myös vasemman siiven jalkaväkeä. Koko vasenta siipeä johti Parmenion, joka itse taisteli thessalialaisen Farsaloksen ratsuväkiosaston kanssa.
Koska taistelu käytiin avoimella kentällä, oli olemassa suuri vaara, että suurempi persialainen armeija pääsisi kiertämään makedonialaisten sivuille. Tämän takia Aleksanteri sijoitti osan joukoistaan toiseen rivistöön, joka saattoi kääntyä selustaan etenevää vihollista päin. Heti ratsuväen viereen oikealla siivelle Aleksanteri ryhmitti puolet Attaloksen komennossa olevista agrianeista ja Brison johtamat jousimiehet. Agrianit ja jousimiehet sijoitettiin vinottain rintamaan nähden siltä varalta, että vihollinen hyökkäisi armeijan sivustaan. Heidän vierellään taistelivat myös Kleandroksen johtamat veteraanipalkkasoturit. Agrianien eteen ryhmittyi kevyt ratsuväki. Heti toveriratsuväen eteen Aleksanteri ryhmitti puolet agrianeista ja Balakroksen johtamat keihäänheittäjät, joiden tehtävä oli tuhota persialaisten viikatevaunut.
Vasemman siiven jalkaväen vierellä taisteli thessalialainen ratsuväki, jota johti Filippos Menelaoksen poika. Heidän vierellään taistelivat kreikkalaisten liittolaisten ratsuväki, joka oli Fthiotiin, Maliin, Lokriin ja Fokiin maakunnista, ja traakialainen ratsuväki. Traakialaiset ja kreikkalaiset olivat ryhmittyneet vinottain rintamaan nähden. Traakialainen jalkaväki oli jätetty puolustamaan leiriä.
Taistelu > Persialaisten aloite

Aleksanterin suunnitelma oli, että hänen johtamansa oikea siipi liikkuisi taistelun alkaessa oikealle ja vetäisi samalla mukanaan persialaisen vasemman siiven ratsuväen. Makedonialainen kumppaniratsuväki iskisi tämän jälkeen persialaisten rintamaan syntyneeseen aukkoon. Vasemmalla siivellä Parmenionin tehtävä oli pitää asemansa ylivoimaista persialaista ratsuväkeä vastaan.
Dareios näki Aleksanterin joukkojen liikkuvan pois tasaiselta kentältä, jolla hän oli suunnitellut käyttävänsä viikatevaunujaan. Dareioksen skyyttiläiset liittolaiset tekivät hyökkäyksen makedonialaisten oikeaa siipeä vastaan, mutta nämä jatkoivat oikealle suuntautuvaa liikettään. Dareios käski vasemman siipensä etummaisia joukkoja, jotka olivat skyyttilaista ja baktrialaista ratsuväkeä, hyökkäämään makedonialaisten oikean siiven sivustaan ennen kuin nämä pääsisivät pois vaunuille sopivasta maastosta. Nähdessään persialaisten aikeet Aleksanteri määräsi Menidaksen johtaman kreikkalaisen palkkasotilaiden ratsuväen estämään ne. Skyyttejä ja baktrialaisia oli kuitenkin enemmän, ja he löivät kreikkalaiset. Skyytit saatiin lyötyä vasta, kun Aleksanteri lähetti Ariston johdolla paionialaiset ja kreikkalaiset apujoukot avustamaan Menidasta. Taistelussa kaatui paljon kreikkalaisia, mutta lopulta Aleksanterin joukot saivat pidettyä baktrialaiset kurissa.
Samaan aikaan kun oikealla siivellä käytiin ratsuväkikahakka, Dareios käski viikatevaunujensa hyökätä suoraan Aleksanteria kohti. Dareioksen aikomus oli saattaa makedonialaisten rivistöt epäjärjestykseen. Agrianit ja muut oikean siiven edessä taistelleet kevytaseiset joukot saivat tuhottua osan persialaisten vaunuista. Osa niistä pääsi kuitenkin suojajoukkojen ohi päätaistelulinjaan, johon sotilaat avasivat aukkoja. Vaunut ajoivat niiden läpi eivätkä aiheuttaneet suurta vahinkoa. Jotkut viikatevaunut onnistuivat kuitenkin tehtävässään ja aiheuttivat suurta tuhoa makedonialaisten rivistöissä.
Taistelu > Makedonialaisten ratkaiseva hyökkäys

Aleksanteri määräsi Areteksen johtamat paionialaiset hyökkäämään persialaista ratsuväkeä vastaan, joka yritti kiertää makedonialaisten selustaan. Persialaiset lähettivät lisää joukkoja tukemaan tätä saartoliikettä. Arrianoksen mukaan persialaisten rivistöön ilmaantui pian aukko, johon Aleksanteri päätti suunnata ratkaisevan hyökkäyksensä. Aleksanteri määräsi toveriratsuväen ja sen vierellä olleet jalkaväkiosastot hyökkäämään aukkoa kohti. Diodoroksen ja Curtiuksen mukaan Aleksanteri oli nähnyt persialaisten viikatevaunujen ja armeijansa oikeaan sivustaan kohdistuneet hyökkäykset ja päätti itse tehdä suoran hyökkäyksen Dareiosta vastaan.
»Jo kaukaa Aleksanteri oli huomannut syvällä rivien takana olevan henkivartiostonsa ympäröimän kuninkaan. Hän oli suuri ja komea mies, ja hän seisoi korkeilla vaunuilla ympärillään hyvin järjestetty taaja joukko loistavapukuisia ratsumiehiä, jotka olivat valmiita ottamaan vastaan vihollisen.» 
(Plutarkhos, Aleksanteri Suuri, Kuuluisien miesten elämäkertoja. Kääntänyt Kalle Suuronen)
Makedonialainen ratsuväki iskeytyi persialaisia vastaan, ja pian myös pitkin sarissa-keihäin varustettu makedonialainen falangi liittyi taisteluun. Nähdessään makedonialaisten hyökkäyksen Dareios joutui kauhun valtaan ja pakeni taistelukentältä. Diodoroksen ja Curtiuksen versioissa makedonialaisten rynnäkkö vei Aleksanterin aivan Dareioksen eteen. Aleksanteri heitti Dareiosta keihäällä, mutta osuikin tämän vaunujen ajajaan. Kauempana seisovat persialaiset luulivat kuninkaan kaatuneen ja alkoivat suurin joukoin paeta taistelukentältä. Pian myös Dareioksen henkivartijat pakenivat, ja lopulta Dareioksen oli myös itse paettava. Sankan pölyn vuoksi makedonialaiset eivät pystyneet seuraamaan Dareiosta.