stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muhammad Asad
Julkaisut > Kirjoja

Jerusalem in 1923: The Impressions of a Young European (1923)
The Spirit of Islam (1934)
The Concept of Religion in the West and in Islam (1934)
The Spirit of the West (1934)
Sahih Al-Bukhari: The Early Years of Islam (1935–1938)
Towards a Resurrection of Thought (1937)
What Arafat? (1946)
The Outline of a Problem (syyskuu 1946)
Is Religion a Thing of the Past? (lokakuu 1946)
This Law of Ours (marraskuu 1946, joulukuu 1946, tammikuu 1947)
Construction or Destruction? (helmikuuta 1947)
That Business of Imitation (huhtikuu 1947)
What do we mean by Pakistan? (toukokuu 1947)
Notes and Comments (toukokuu 1947)
Towards an Islamic Constitution (July 1947)
Notes and Comments (heinäkuuta 1947)
Calling All Muslims (September 1947)
Islamic Reconstruction (maaliskuu 1948)
Islamic Constitution Making (maaliskuuta 1948)
The Road to Mecca (1954)
The Encounter of Islam and the West (1959)
Islam and the Spirit of our Times (1960)
The Principles of State and Government in Islam (1961)
Islam and Politics (1963)
Jerusalem: The Open City (1970s)
The Meaning and Significance of the Hijrah (1979)
The Message of the Qur’an (1980)
The Principles of State and Government in Islam (1980)
Sahih al-Bukhāri (1981)
A Vision to Jerusalem (1982)
Jerusalem: A City for all People (1982)
A Tribe That Kept Its Name (1985)
Journal:
Arafat: A Monthly Critique of Muslim Thought (1946–1947)
Dokumenttielokuva

A Road to Mecca: The Journey of Muhammad Asad, dokumenttielokuva ohjaajana Georg Misch, kertoo Muhammad Asadin elämästä. Se kuvattiin Itävallassa, Saudi-Arabiassa, Pakistanissa, Yhdysvalloissa, Morokossa ja Espanjassa. Dokumentti valmistui 2008 ja palkittiin seuraavilla fimijuhlilla:
2009 Jerusalem Film Festival
2009 Dubai Film Festival
2008 FIDADOC Film Festival, Morocco (Jury Award)
2008 Diagonale Festival of Austrian Films (Best Cinematography Award)
2008 Hot Docs Canadian International Documentary Film Festival
2008 Vancouver International Film Festival
Dokumenttielokuva > Linkki

http://www.icarusfilms.com/new2009/mecc.html
Aiheesta muualla

A Road to Mecca (Al Jazeera Documentary)
Muhammad Asain kirja This Law of Ours skannattuna (Grandestrategy.com)
Online Quran Project includes the Qur'an translation of Muhammad Asad (both the original English and the Spanish translation).
The English translation by Muhammad Asad (with commentary) at the Online Quran Project
The Spanish translation by Muhammad Asad at the Online Quran Project
M. Asad's Contributions to Pakistan
Brief Biography
Compared Translations of the meaning of the Quran
The Message of the Qur'an: Complete with commentary (HTML)
Translation with commentary
Translation without commentary
Ben-David, Amir. Leopold of Arabia. Haaretz.com.
Martin Kramer. The Road from Mecca: Muhammad Asad
Film by Georg Misch: A ROAD TO MECCA - The Journey of Muhammad Asad
Short commentary on The Road To Mecca
Muhammad Asad: A Jewish Lawrence of Arabia
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef  İslâm Ansiklopedisi
Olavi Haakoninpoika

| Olavi Haakoninpoika |
| --- | --- |
 
Tanskan kuningas
Valtakausi:  3. toukokuuta 1376 – 3. elokuuta 1387
Edeltäjä:  Valdemar IV Atterdag
Seuraaja:  Margareeta I
Norjan kuningas
Valtakausi:  29. heinäkuuta, joittenkin lähteitten mukaan elo- tai syyskuu 1380 – 3. elokuuta 1387
Edeltäjä:  Haakon VI Maununpoika
Seuraaja:  Margareeta I

Syntynyt:  Olav Håkonsson joulukuun alku 1370 Akershusin linna, Oslo
Kuollut:  3. elokuuta 1387 Falsterbon linna, Falsterbo
Hautapaikka:  Sorøn luostarikirkko, Tanska
Suku:  Bjälbo
Isä:  Haakon VI Maununpoika
Äiti:  Margareeta I
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Olavi Haakoninpoika (tansk. Oluf 2., norj. Olav IV Håkonsson) ; (joulukuun alku 1370 Akershusin linna, Oslo – 3. elokuuta 1387  Falsterbohusin linna, Falsterbo) oli Tanskan kuningas vuosina 1376–1387 ja Norjan kuningas vuosina 1380–1387. Olavi oli myös Ruotsin vastakuningas vuosina 1385–1387, kilpaillen kruunusta Albrekt Mecklenburgilaisen kanssa.
Suku

Olavi oli Norjan kuningas Haakon VI Maununpojan ja Tanskan kuningatar Margareetan I:n ainoa lapsi.  Hän oli Bjälbo-suvun viimeinen hallitsija.
Kuningas

Olavi valittiin Tanskan kuninkaaksi drotsi Henning Podebuskin avulla hänen ollessaan vasta viisivuotias, äitinsä toimiessa täysivaltaisena holhoojana ja sijaishallitsijana. Norjan kruunun hän sai isänsä kuoltua vuonna 1380. Todellinen valta oli kuitenkin hänen äidillään, kuningatar Margareetalla.
Olavin hallituskausi jäi lyhyeksi, ja hän kuoli naimattomana ja lapsettomana keuhkokuumeeseen Falsterbohusin linnassa Skånessa elokuussa 1387 ennen kuin ehti täyttää 17 vuotta.
Hänet on haudattu Sorøn luostarikirkkoon Tanskassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Olavi Haakoninpoika Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Valdemar IV Atterdag | Tanskan kuningas 1376–1387 | Seuraaja: Margareeta I |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Haakon VI Maununpoika | Norjan kuningas 1380–1387 | Seuraaja: Margareeta I |
| n k Norjan hallitsijat ja valtionpäämiehet |
| --- | --- |
Kaunotukan suku:  Harald Kaunotukka ~(872—933)  Eerik Verikirves ~(933–935)  Haakon Hyvä ~(935–960)  Harald Harmaaturkki ~(960—970) 
Knýtlinga-suku ja Ladejaarlit:  Harald Sinihammas (970—985 tai 986)  Haakon Sigurdinpoika (970—995)  Sven Haaraparta (985 tai 986 —995) 
Kaunotukan suku:  Olavi Tryggvenpoika (995–1000) 
Knýtlinga-suku ja Ladejaarlit:  Eerik Haakoninpoika (1000–1012)  Sven Haakoninpoika (1000–1015)  Sven Haaraparta (1000–1014)  Håkon Eriksson (1012–1015)  Harald II (1014–1015) 
Kaunotukan suku:  Pyhä Olavi (1015–1028) 
Knýtlinga-suku ja Ladejaarlit:  Knuut Suuri (1028–1035)  Håkon Eriksson (1028–1029)  Sven Aelgifunpoika (1030–1035) 
Kaunotukan suku:  Maunu Hyvä (1035–1047)  Harald Ankara (1045–1066)  Maunu Haraldinpoika (1066–1069)  Olav Kyrre (1067–1093)  Haakon Maununpoika (1093–1095)  Maunu Paljassääri (1093–1103)  Olavi Maununpoika (1103–1115)  Östen Maununpoika (1103–1123)  Sigurd I Jerusaleminkävijä (1103–1130)  Maunu Sokea (1130–1135)  Harald Gille (1130–1136)  Sigurd II Munn (1136–1155)  Inge Koukkuselkä (1136–1161)  Maunu Sokea (1137–1139)  Östen II Haraldsson (1142–1157)  Haakon Harteikas (1157–1162)  Maunu Erlinginpoika (1161–1184)  Sverre Sigurdinpoika (1184–1202)  Haakon III Sverrenpoika (1202–1204)  Guttorm Sigurdsson (1204)  Inge II Bårdinpoika (1204–1217)  Filippus Simonsson (1207—1217)  Haakon IV Haakoninpoika (1217–1263)  Haakon Nuori (1240–1257)  Maunu VI Lainparantaja (1263–1280)  Eerik II Maununpoika (1280–1299)  Haakon V Maununpoika (1299–1319) 
Bjälbo-suku:  Maunu Eerikinpoika (1319–1355)  Haakon VI Maununpoika (1343–1380)  Olavi Haakoninpoika (1380–1387) 
Kalmarin unioni:  Margareeta I (1380–1412)  Eerik XIII Pommerilainen (1389–1442)  Sigurd Jonsson (1439–1442)  Kristoffer Baijerilainen (1440–1448)  Sigurd Jonsson (1448–1449)  Kaarle I (1449–1450)  Sigurd Jonsson (1450–1452)  Kristian I (1450–1481)  Jon Svalesson Smör (1482-1483)  Hannu I (1483–1513)  Kristian II (1513–1523) 
Oldenburgin suku:  Fredrik I (1523–1533)  Kristian III (1534–1559)  Fredrik II (1559–1588)  Kristian IV (1588–1648)  Fredrik III (1648–1670)  Kristian V (1670-1699)  Fredrik IV (1699–1730)  Kristian VI (1730-1746)  Fredrik V (1746-1766)  Kristian VII (1766–1808)  Fredrik VI (1808–1814)  Kristian VIII (1814) 
Holstein-Gottorp-suku:  Kaarle XIII (1814–1818) 
Bernadotte-suku:  Kaarle XIV Juhana (1818–1844)  Oskar I (1844–1859)  Kaarle XV (1859–1872)  Oskar II (1872–1905) 
Glücksburg-suku:  Haakon VII (1905–1957)  Olavi V (1957–1991)  Harald V (1991–) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Ruotsi 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
1 2 3 4 5  Oluf II gravsted.dk. Viitattu 4.3.2025.
Puolustusvoimien kansainvälinen keskus

Kansainvälisen keskuksen lippu kantaa YK:n värejä.
Puolustusvoimien kansainvälinen keskus (lyhenne PVKVK, engl. Finnish Defence Forces International Centre FINCENT) on Suomen puolustusvoimien keskus, joka järjestää ensisijaisesti sotilaallisen kriisinhallinnan koulutusta. Se on perustettu vuonna 1969, ja se oli vuoteen 2014 saakka Pääesikunnan alainen itsenäinen sotilaslaitos. Vuodesta 2015 se on ollut osa Maanpuolustuskorkeakoulua.
Historia

Syyskesällä 1966 Satakunnan tykistörykmentti sai yllättäen käskyn ryhtyä huolehtimaan Kyproksella toimineiden YK:n rauhanturvajoukkojen suomalaisen pataljoonan täydennysjoukkojen vastaanottamisesta, varustamisesta ja kouluttamisesta sekä palvelussitoumuksensa päättävän henkilöstön kotiuttamisesta.
YK-koulutuskeskus perustettiin Pääesikunnan 27. lokakuuta 1969 antamalla käskyllä Satakunnan tykistörykmentin yhteyteen Niinisalon varuskuntaan Kankaanpäähän nimellä YK-koulutuskeskuksen esikunta. Nimi muutettiin vuoden 1982 alusta lukien muotoon YK-Koulutuskeskus (lyhenne YK-KoulK). Samassa yhteydessä määrättiin, että keskus oli YK-asioissa suoraan puolustusministeriön alainen. YK-Koulutuskeskukselle valmistuivat omat tilat vuonna 1985.
Niinisalon varuskunnassa toimineet joukko-osastot ja -yksiköt, mukaan lukien YK-Koulutuskeskus, liitettiin maaliskuun alussa 1992 yhtymätasoiseksi Tykistöprikaatiksi. Vuoden 2001 alussa tehdyssä laajassa organisaatiouudistuksessa YK-Koulutuskeskus irrotettiin Tykistöprikaatista ja siitä tuli suoraan Pääesikunnan alainen Puolustusvoimien Kansainvälinen Keskus (PvKvK).
Keskus vastasi Suomen rauhanturvaamistoimintaan tarkoitettujen joukkojen kouluttamisesta ja perustamisesta vuoden 2008 alkuun saakka, jonka jälkeen tehtävä siirtyi Porin prikaatille Säkylään. Samalla keskus muutti Niinisalosta Tuusulan Hyrylään varuskunta-alueelle. Vuodesta 2015 keskus on sijainnut Helsingissä Santahaminan saarella, jonne rakennettu Santahamina-talo valmistui helmi-maaliskuussa 2015.
Toiminta

Keskus järjestää sotilaallisen kriisinhallinnan kursseja johtaja- ja asiantuntijahenkilöstölle YK:n, Naton, EU:n ja Afrikan unionin johtamiin kriisinhallintaoperaatioihin sekä tukee muiden hallinnonalojen osallistumista kansainväliseen siviilikriisinhallintaan.
Puolustusvoimien kansainvälinen keskus muodostaa yhdessä Kriisinhallintakeskuksen ja Poliisiammattikorkeakoulun kanssa Kokonaisvaltaisen Kriisinhallinnan Osaamiskeskuksen.
Keskuksen vuosipäivä on Yhdistyneiden kansakuntien päivänä 24. lokakuuta.
Johto

Keskuksen johtajina ovat toimineet:
eversti Esapekka Vehkaoja 21.12.2023 alkaen
everstiluutnantti Niclas von Bonsdorff 1.6.2021 - 20.12.2023
everstiluutnantti Harri Uusitalo 1.1.2019 - 31.5.2021
komentaja Jukka-Pekka Schroderus 1.10.2015 - 31.12.2018
everstiluutnantti Timo Hämäläinen 1.3.2013 - 30.9.2015
komentaja Kimmo Salomaa vt. johtaja 1.1.2013
everstiluutnantti Jukka Tuononen 1.5.2011 - 31.12.2012
everstiluutnantti Esa Vanonen 1.2.2009 - 29.4.2011
eversti Mauri Koskela 1.1.2007 - 31.1.2009
eversti Vesa Kangasmäki 1.8.2004 - 31.12.2006
eversti Jorma Ala-Sankila 1.8.2002 - 31.7.2004
eversti Juha Kilpiä 1.10.2000 - 31.7.2002 (1.1.2001 PVKVK)
everstiluutnantti Pekka Hannukkala 1993 - 2000
everstiluutnantti Ilkka Tiihonen 1980 - 1981, 1982 - 1993 YK-Koulutuskeskuksen johtaja
everstiluutnantti Hannu Sinivuori 1969 - 1980
Aiheesta muualla

Puolustusvoimien Kansainvälisen Keskuksen kotisivut
Kekonen, Aleksanteri: FINCENT 50 vuoden jälkeenkin edelläkävijä kriisinhallinnan koulutuksessa Ruotuväki. 24.10.2019.
| n k Maanpuolustuskorkeakoulu |
| --- | --- | --- |
| Rehtorit |  Karvinen (1993–1994)  Illi (1994–1996)  Tanskanen (1997–2001)  Vehviläinen (2001–2004)  Salminen (2004–2009)  Tynkkynen (2009–2013)  Taipalus (2013–2015)  Korkiamäki (2016–2018)  Kallio (2018–2021)  Kalliomaa (2021–)  |  |
| Yksiköt |  Johtamisen ja sotilaspedagogiikan laitos (JOSPEL)  Sotataidon laitos (SOTATL)  Sotatekniikan laitos (STEKNL)  |  |
| Osastot |  Jatkotutkinto-osasto  Kadettikoulu  Kielikeskus  Maanpuolustuskurssit  Maisteriosasto  Opintoasiainosasto  Puolustusvoimien kansainvälinen keskus  Sotamuseo  |  |
| Muuta |  Upseerikoulutuksen historia Suomessa  |  |
Geronimo

| Geronimo (Goyaałé) |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Gerry (Vankeudessa annettu)
Syntynyt: 16. kesäkuuta 1829 Gilajoki, Arizona 
Kuollut: 17. helmikuuta 1909 (79 vuotta) Fort Sill, Oklahoma 
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Lounaisten alueiden intiaanisodissa 1860–1880-luvuilla Meksikoa ja Yhdysvaltoja vastaan
Sotilasarvo:  sotajohtaja
 Nimikirjoitus
Geronimo (apachenimeltään Goyaałé myös taivutettu muotoon Goyahkla, "Haukottelija", 16. kesäkuuta 1829 – 17. helmikuuta 1909) oli Chiricahua-apassien merkittävin johtaja. Geronimo ei ollut perinteinen päällikkö, vaan enemmänkin kansansa henkinen ja aatteellinen päämies, jonka päätöksiä muut apassijohtajat arvostivat.
Geronimo taisteli apassisodissa usealla eri vuosikymmenellä Yhdysvaltain ja Meksikon laajentumista vastaan. Erityisen tunnetuksi hän tuli uskaliaista ryöstöretkistään ja pakomatkoistaan chiricahuain reservaatista Meksikon vuoristoon. Hänen komennossaan toimivat apassiryhmät muodostivat viimeisen merkittävän intiaanijoukon, joka kieltäytyi hyväksymästä Yhdysvaltain hallituksen hallintaoikeutta intiaanien mailla. 4. syyskuuta vuonna 1886 Geronimon oli kuitenkin annettava periksi ja antauduttava kenraali Nelson A. Milesille Skeleton Canyonin alueella Arizonassa.
Geronimo lähetettiin vankina Floridaan, josta hänet myöhemmin siirrettiin Oklahomaan. Vanhalla iällä hänestä tuli eräänlainen turistinähtävyys: hän esiintyi messuilla ja ansaitsi elantonsa myymällä matkamuistoja ja valokuvia itsestään. Pyynnöistä huolimatta hänen ei kuitenkaan sallittu palata synnyinseudulleen. Geronimo kuoli Oklahomassa keuhkokuumeeseen lähes 80-vuotiaana.
Historia > Goyahklasta tulee Geronimo

Goyahkla syntyi Meksikossa nykyisen Arizonan tai New Mexicon alueella Gila River Valleyssa chiricahuain bedonkohe-heimokuntaan. Eräiden historioitsijoiden mukaan Geronimo muisti väärin oman syntymäaikansa ja vuosi 1823 on Geronimon oikea synnyinvuosi. Hänen isänsä oli nimeltään Taslishim (The Gray One), joka oli suuren päällikön Mahcon poika. Mahcon kuoleman jälkeen päällikkyys ei siirtynyt Taslishimille vaan Tebokalle, joka selittää sen, miksi Geronimosta ei koskaan tullut päällikköä. Eräs toinen päällikkö oli kuitenkin suureksi osaksi perinyt Taslishimin päällikkyyden, ja Teboka yleensä seurasi häntä. Tämä päällikkö tunnettiin tuolloin nimellä Fuerte (esp. "vahva") mutta meksikolaiset antoivat hänelle myöhemmin nimen Mangas Coloradas (Punaiset Hihat).
Äiti tunnettiin parhaiten espanjalaisella nimellään Juanita. Goyahkla oppi äidiltään jo nuorena espanjan kielen taidon. Isän kuoltua pojan kasvatus jäi äidin harteille.
Geronimo kertoi, että hänellä oli kolme veljeä ja neljä siskoa. Todellisuudessa hänellä oli yksi sisarus, sisko nimeltään Nah-dos-te, joka oli neljä vuotta häntä vanhempi. Muut Geronimon mainitsemat henkilöt olivat hänen serkkujaan, mukaan lukien hänen "suosikkisiskonsa" Ishton.
Vuonna 1846 Goyahkla meni naimisiin Alope-nimisen tytön kanssa, joka oli lähtöisin chiricahuain nednhi-heimokunnasta. Noin neljä vuotta myöhemmin 400 meksikolaista sotilasta Sonorasta tunkeutui eversti José María Carrascon johdolla Janosin kylään sillä aikaa kun miesväki oli kauppamatkoilla. Sotilaat surmasivat Goyahklan äidin, vaimon ja lapset kostona siitä, että Goyahkla ja hänen joukkonsa ryöstelivät meksikolaisten maatiloja. Seuraavien  vuosien aikana Goyahkla liittyi taisteluun meksikolaisia vastaan ja etsi kostoa perheensä kuolemalle. Juuri meksikolaiset vastustajat antoivat Goyahklalle nimen Geronimo. Syy ei ole selvillä; joidenkin lähteiden mukaan tämä oli meksikolaisten väännös hänen apassinimestään, toiset sanovat Geronimon vihollisten kutsuneen apuun Pyhää Jerónimoa hyökätessään.
Historia > Amerikkalaisia ja meksikolaisia vastaan

Geronimon vaiheista 1860-luvun ajalta ei ole kovin paljon luotettavaa tietoa. Meksikolaisia hän vihasi koko elämänsä menetettyään perheensä heidän käsissään. Kuitenkin, ennen kuin Geronimo oli tullut amerikkalaisten tietoisuuteen 53-vuotiaana, hän oli jo kolmenkymmenen vuoden ajan tehnyt ryöstöretkiä ja sotinut meksikolaisia vastaan. Silloin tällöin hän oli ryöstellyt myös Amerikan lounaisosissa. Apassien ryöstöretket vaihtelivat tyypillisesti karjan ja muun saaliin varastamisesta tappamiseen, silpomiseen ja uhrien sieppaamiseen. Geronimo harjoitti kaikkia rosvouksen muotoja. Hän päihitti raakuudessaan kaikki toverinsa.
Amerikkalaisia hän alkoi vihata heidän tunkeutuessa väkisin apassien maille 1850-luvun aikana. Aluksi apassijohtajat Mangas Coloradas ja Cochise suhtautuivat ystävällisesti amerikkalaisiin sotilasosastoihin, mutta molemmat joutuivat valkoisten väkivallan kohteiksi. Kaivosmiehet ruoskivat Coloradasin, ja valkoista rauhanlippua kantanut Cochise yritettiin ampua.
Kun Yhdysvaltain sisällissota (1861 - 1865) vei sotilaitaan idän taistelukentille tehostuivat apassien hyökkäykset lounaisalueilla. Geronimo osallistui muun muassa apassisolan taisteluun (Battle of Apache Pass) vuonna 1862 Cochisen johtamissa joukoissa.
Historia > Reservaattiin

Vuonna 1872 Yhdysvaltain hallitus perusti chiricahua-apasseille reservaatin Etelä-Arizonaan, jonne myös Geronimo siirtyi. Ratkaisu osoittautui väliaikaiseksi, sillä vuonna 1875 hallitus päätti siirtää chiricahuat julkiselle alueelle San Carlosin reservaattiin taloudellisiin syihin vedoten. Paikka sijaitsi yli 10 000 neliökilometrin laajuisten Valkoisten vuorten (White Mountainsin) alueella, joka oli suurempi kuin muut apassien suojelualueet Lounais-Amerikassa.
Hallituksen nimeämä intiaaniasiamies John Clum sai epäkiitollisen tehtävän johtaa chiricahuain pakkomuuttoa vuonna 1875. Clum oli aiemmin auttanut Eskiminzin-nimisen vangitun aravaipa-apassien johtajan vapauteen ja saavuttanut luottamusta monien apassiryhmien keskuudessa. Clum alkoi myös kehittää apassien omista riveistä kerättyjä poliisivoimia, jotka huolehtivat lain ja järjestyksen ylläpitämisestä. Clumin omat esimiehet suhtautuivat kokeiluun epäluuloisesti, mutta antoivat hänen yrittää.
Edesmenneen apassijohtaja Cochisen poika Taza pyrki säilyttämään rauhanomaiset suhteet amerikkalaisiin isänsä tavoin ja kertoi chiracahuain noudattavan siirtomääräystä. Clum uskoi pystyvänsä apassipoliiseineen hoitamaan intiaanien pakkomuuton ja vaati armeijan ratsuväkeä pysymään loitolla. Lähes puolet chiricahuoista jätti kuitenkin saapumatta uuteen reservaattiin. Kun armeija kiirehti suojelualueelle kootakseen yhteen vastaan hangoittelevat chiricahuat, useimmat näistä pakenivat rajan yli Meksikoon. Pakenijoiden ryhmän kärjessä oli tuolloin 46-vuotias Geronimo.
Historia > Pidätys

Geronimo ja hänen leirikuntansa tekivät talven 1876 - 77 aikana lukuisia ryöstöretkiä meksikolaisten asutuksille ja kartuttivat omaisuuttaan suurilla hevos- ja karjalaumoilla. Keväällä Geronimo joukkoineen kuljetti varastetut elikot New Mexicoon ja myi ne valkoisille tilanomistajille. Vastineeksi apassit saivat aseita, saappaita, hattuja ja runsaita määriä viskiä. Asiamies Clum sai saman vuoden keväällä käskyn ottaa mukaansa riittävästi apassipoliiseja ja pidättää Geronimo sekä muut chiricahua-luopiot. Clum hoiti tehtävänsä ja Geronimo joutui sotaoikeuteen. Neljän kuukauden vankeutensa aikana Geronimo kuljetettiin San Carlosiin ja häntä vastaan pidettiin toinen oikeudenkäynti.
Vuonna 1878 intiaaneista koottuja poliisivoimia alettiin kokeilla useissa reservaateissa. Clumin kehittämä apassien oma erillinen tuomioistuinjärjestelmä ei kuitenkaan toiminut kaikkia tyydyttävällä tavalla. Kun apassipoliisit joutuivat ottamaan kiinni oman kansansa jäseniä syntyi intiaanien välillä lisääntyvää erimielisyyttä. Lisäksi Clumin inhimillinen suhtautuminen apasseihin närkästytti amerikkalaisia päättäjiä. Lopputuloksena Yhdysvaltain armeija määrättiin vahtimaan San Carlosin apasseja, joiden huhuttiin suunnittelevan kapinaa. Clum oli raivoissaan ja yritti saada intiaanivirastoa puolelleen. Hän sai vastaansa Washingtonin sanomalehdistön ja sotaministeriön. Katkeroitunut Clum erosi ja armeijan sotilaat jäivät San Carlosiin.
Historia > Levottomuudet jatkuvat

Tyytymättömänä San Carlosissa vallitsevaan tilanteeseen ja paikan kuiviin sääolosuhteisiin Geronimo pakeni ryhmänsä kanssa Sierra Madren vuoristoon vuonna 1878, josta käsin he kävivät karavaanien ja ranchien kimppuun. Vuotta myöhemmin pakolaiset palasivat takaisin reservaattiin.
Rauhan aikaansaaminen lounaisilla alueilla ei kuitenkaan vielä onnistunut. Kun meksikolaiset joukot surmasivat apassijohtaja Victorion ja hänen 80 soturiaan, levottomuudet rauhoittuivat mutta eivät loppuneet kokonaan. Yksittäiset apassiryhmät tekivät edelleen satunnaisia ryöstöretkiä. Valkoiset uudisasukkaat järjestäytyivät puolisotilaallisiksi miliisivoimiksi ja tekivät omia iskujaan. Vuonna 1881 Geronimo sai tarpeekseen reservaattielämästä. Hän johti ryhmänsä uudelleen yli rajan ainoana tavoitteenaan päästä Sierra Madren salaiseen piilopaikkaan.
Historia > Geronimo ja kenraali Crook

Yhdysvallat ja Meksiko olivat tehneet sopimuksen, joka salli molempien maiden armeijoiden ylittää valtioiden välisen rajan apasseja takaa-ajettaessa. Yhdysvaltain joukkoja johtavan kenraali George Crookin sotataktiikka tukeutui rauhanomaisiin ratkaisuihin. Hän oli oppinut arvostamaan intiaaneja 1870-luvun sodissa, eikä kannattanut suoraa väkivaltaa. Washingtonin päämajassa vaadittiin kuitenkin laajamittaista sotilasoperaatiota, jossa voimakeinojen käyttö oli täysin luvallista. Crookin oli noudatettava ohjeita. Hän tunkeutui 50 sotilaan kanssa Sierra Madren vuoristoon oppaanaan lähes 200 apassia käsittävä tiedustelijoiden ryhmä, jotka johdattivat Crookin sotilaat Geronimon salaiseen piilopaikkaan.
Apassien leirillä syntyneessä vastarinnassa pakolaiset menettivät noin 20 soturia. Kun taistelun aikaan ryöstöretkellä ollut Geronimo ryhmineen palasi leiriin maaliskuussa 1883 hän sai vartiomiehiltä ilmoituksen, että Crookin sotilaat olivat ottaneet vangeiksi kaikki naiset ja lapset. Geronimo lähetti kaksi soturiaan leiriin valkoisen lipun turvin ja suostui neuvotteluihin kenraalin kanssa. Crook ei halunnut turhaa verenvuodatusta ja onnistui voittamaan neuvottelemalla apassien luottamuksen. Geronimo kertoi halunneensa rauhaa koko ikänsä, mutta häneen San Carlosissa kohdistunut huono kohtelu oli tehnyt ystävällisen kanssakäymisen mahdottomaksi.
Muiden paikalla olleiden apassien antautuessa Geronimo ja Naiche-niminen päällikkö saivat luvan jäädä kokoamaan irrallisia chiricahuain ryhmiä yhteen ja palata myöhemmin San Carlosiin. Geronimo piti lupauksensa ja palasi helmikuussa 1884 San Carlosiin kuljettaen mukanaan suuren lauman varastettua karjaa. Viranomaiset eivät hyväksyneet Geronimon tuliaisia kansalleen vaan karja määrättiin myytäväksi. Tästä saadut tulot palautettiin myöhemmin Meksikon hallitukselle.