stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ville Vallgren
Uran vaiheita > Pariisin kausi

Opintojen päätyttyä Vallgren jäi Pariisiin. Yksi syy siihen oli, että Suomessa veistoksille ei ollut markkinoita. Tilaustöitä riitti lähinnä Walter Runebergille, vuosisadan vaihteessa toiseksi viralliseksi veistäjäksi nousi Emil Wikström. Julkisen veistotaiteen linja oli idealisoiva ja kansallisromanttinen. Vallgrenilla olikin usein kiistoja Carl Gustaf Estlanderin kanssa makukysymyksistä, mutta myös teosten hinnoista ja tekijänoikeuksista. Yhteydet Suomeen vähenivät, kun Vallgren teki 1890-luvun alussa läpimurron Pariisin taidemaailmassa.
Vallgren ei saanut useinkaan tukea kotimaastaan taidekäsityksilleen. Hän osallistui 1880-luvulla Kalevala-innostukseen Mariatta- ja Aino-teoksilla, mutta niiden tyyliä ei pidetty sopivana suomalaiseen mytologiaan. Vuonna 1886 valmistui Vallgrenin läpimurtoteos Kaiku, joka sai kunniamaininnan Pariisin salongissa. Samana vuonna valmistuivat Ateneum-rakennuksen julkisivun taiteilijamuotokuvat. Vallgren osallistui Pariisin maailmannäyttelyyn 1889 teoksilla Mariatta, Kaiku, Albert Edelfeltin muotokuva, Antoinette Vallgrenin muotokuva, Kristus ja Ofelia. Vallgren sai kokoelmastaan kultamitalin. Ranskan valtio osti Ofelia-reliefin. Vallgren piti Helsingissä takautuvan yksityisnäyttelyn Ateneumin taidemuseossa Helsingissä ja hän sai Mariatta-teoksestaan Suomen valtion kuvanveistoskilpailussa ensimmäisen palkinnon. Vallgren tarjosi töitään Aino ja Mariatta Suomen Taideyhdistykselle, mutta kumpaakaan ei haluttu hankkia kokoelmiin. Mariattaa pidettiin liian poikamaisena, jopa rumana ja liian iloisena. Siitä puuttui kalevalainen ylevyys, varsinkin kun hiukset peittivät otsan, "ylevyyden tyyssijan".
Uran vaiheita > Pariisin kausi > Art nouveau, pienoisveistokset ja käyttöesineet

Ensimmäiset art nouveaun merkit ja siirtyminen symbolistisempaan suuntaan näkyivät Vallgrenin teoksessa Volubilis. Marmoriin veistetyssä tytön pää-reliefissä kukat ja hiukset taipuilevat vapaina. Art nouveaulle tyypilliset luontoaiheet ja kiinnostus kodin sisustukseen ja esineistöön innostivat Vallgrenia pienoistaiteen pariin. Myös materiaalikokeilut ja patinointi kiehtoivat häntä, ja patinoinnista tulikin Vallgrenin 1890-luvun arvostettu tunnusmerkki.
Vuonna 1892 Vallgren osallistui Pariisissa symbolistiseen Rose & Croix salongin näyttelyyn. Vallgren oli lähettänyt näyttelyyn muutaman vanhemman teoksensa ja pienoisryhmän ”Lohdutus”, sekä ensimmäisen tuhkauurnansa. Uurna herätti huomiota, ja Ranskan valtio osti sen Musée du Luxembourgin kokoelmiin.
Art nouveaun kepeys ja riemu ja toisaalta elämän haikeus, murheet saivat Vallgrenin töissä yleisöä miellyttävän muodon. Lehtimaljat, kyynelpullot, tuhkauurnat ja itkijättäret ilmensivät mystistä, eteeristä kauneusihannetta, joka ilmensin symbolisesti romanttishenkistä kuolemankulttia. Myös valoisammat aiheet, kukkaköynnökset, neidot ja tanssijattaret ihastuttivat tuon ajan yleisöä. Vallgren alkoi suunnitella esinetaidetta kuten kynttilänjalkoja, peilinkehyksiä, kattokruunuja, tuhkakuppeja ja pöytäkoristeita, joita esiteltiin taidenäyttelyjen uusilla objets d'art – eli käyttöesineosastoilla. Varakkaat eurooppalaiset aateliset ja Yhdysvaltojen rikkaat taiteenystävät ottivat työt ihastuksella vastaan. Vallgren huomasi olevansa suosittu taiteilija prinssien, paronittarien ja ministerien juhlapöydissä, mikä herätti myös kateutta.
Vuonna 1893 hän osallistui Mars-kentän salongin näyttelyyn muun muassa pienoisveistoksilla Kurjuus, Lohdutus, Kuolema ja Jälleensyntyminen. Hän oli valinnut näyttelyyn kokoelman pronssiin valettuja pienveistoksia: tuhkauurnia, kyynelpulloja, maljakoita sekä pieniä ryhmä- ja henkilökuvia. Esillä olleet teokset myytiin ulkomaisiin kokoelmiin. Vallgren oli lähettänyt teokset taideteollisuusosastolle, mutta näyttelyn komissaarina toiminut Auguste Rodin ihastui teoksiin niin, että siirsi ne veistososaston parhaimmille paikoille. Suosio oli valtava, ja kaikki teokset myytiin.
Vallgren osallistui Pietarissa 1898 Venäläisten ja suomalaisten näyttelyyn laittaen esille peräti 30 teosta. Samana vuonna hän oli mukana Wienin Secessionin avajaisnäyttelyssä. Pariisin maailmannäyttelyssä 1900 oli häneltä muun muassa pieni marmoriveistos Ylpeys, korkokuva Kristus sekä Vaikerrus ja Mietteissä. Työt palkittiin Grand Prix -mitalilla ja Vallgren ylennettiin Ranskan kunnialegioonan upseeriksi.
Uran vaiheita > Pariisin kausi > Julkisia veistoksia Suomeen

Vallgrenin veistämä Uno Cygnaeuksen muistomerkki paljastettiin 1900 Jyväskylässä. Vuonna 1904 Suomen Taideyhdistyksen johto, erityisesti Albert Edelfelt ja Leo Mechelin, esitti Helsingin kaupunginvaltuustolle ehdotuksen ulkoilmaveistoksen tilaamisesta Ville Vallgrenilta. Havis Amanda -suihkukaivo paljastettiin Helsingin kauppatorilla 1908 ilman erityisiä seremonioita. Veistoksen ilmestyminen Helsingin Kauppatorille käynnisti yhden kiivaimmista Suomessa koskaan käydyn taidekiistoista. Samana vuonna Torkkeli Knuutinpojan patsas paljastettiin Viipurin vanhan raatihuoneen torilla.
Uran vaiheita > Terrakottakausi Suomessa

Vallgren työskenteli Pariisissa lähes 40 vuotta, ja häntä kutsuttiinkin Pariisin Villeksi. Helmikuussa 1913 Vallgren palasi Suomeen. Vallgrenin taiteelle suotuisa Fin de sièclen kultakausi oli Ranskassa vähitellen hiipumassa.
Vallgrenin oli vaikea sopeutua Suomessa vallinneisiin kuvanveiston ihanteisiin. Monumenttitaiteen sijasta hän kehotti suosimaan pienimuotoista ja edullista julkista taidetta. Keramiikkaveistokset, samoin kuin helpommin myytävät pienoisveistokset, olivat hänelle myös selviytymisstrategia, kun julkisia monumenttitilauksia ei kuulunut. Vallgren pyrki ajamaan linjaansa muun muassa perustamalla vuonna 1924 Terra-Cotta-yhdistyksen, jonka puheenjohtajana hän toimi kuolemaansa asti.
Pientä kokoa ja keramiikkaa suosimalla Vallgren oli naisellisena pidetyn edullisesti ja vaatimattomissa työtiloissa tehtävän taiteen alueella. Savea materiaalina ei arvostettu, sitä pidettiin enemmän luonnostelumateriaalina tai valumuotin pohjana. Suomessa keramiikka kuitenkin yleistyi veistosmateriaalina 1930-luvulla, jolloin useimmat veistäjät innostuivat kokeilemaan lasitteita.
Vallgren ei kuitenkaan ollut Suomessa mitenkään syrjässä. Hänet valittiin Suomen Kuvanveistäjäliiton puheenjohtajaksi ja Berndsonin taidesalongissa oli 1915 Vallgrenin laaja näyttely. Esillä oli kipsivaloksia ja uusia terrakottaveistoksia noin 40 kappaletta. Vallgren oli löytänyt piha-alueeltaan käyttökelpoista savea ja rakennuttanut polttouunin.
Vallgrenin Terracotta-näyttely pidettiin Ateneumissa, missä oli esillä hänen Leppävaaran savesta tehtyjä pienoisveistoksiaan, ja 1930 Vallgren piti Riemujuhlanäyttelyn Strindbergin taidesalongissa.
Hän lahjoitti myös noin 60 veistostaan Porvooseen perustettavaa Ville Vallgren -museota varten, nimikkomuseo vihittiin käyttöön vuonna 1925.
Vallgren sai myös tilauksia, kuten suihkulähdeveistoksesta Fennian uusittuun talvipuutarhaan 1900. Monumenttejakin tilattiin, 1927 paljastettiin Albert Edelfeltin patsas Ateneumin puistikossa. Hänen veistämänsä Sakari Topeliuksen muistomerkki sai taas paikan Helsingin koulupuistikosta 1932.
Elämänvaiheita

Vallgrenin isä oli Porvoon kaupunginlääkäri Georg Wallgren. Vallgren oli perheen yhdeksästä lapsesta toiseksi vanhin. Yksi hänen veljistään oli patologisen anatomian professori Axel Wallgren. Arkkitehtiopintojen ja kotimaisten kuvanveisto-opintojen jälkeen Vallgren lähti Albert Edelfeltin kehotuksesta Pariisiin opiskelemaan. Pariisissa Carl Larsson, August Strindberg, Albert Edelfelt, Gunnar Berndtson, Akseli Gallen-Kallela, Walter Runeberg ja Emil Wikström muodostivat piirin, jossa Vallgren  sai illanviettojen ilonpitäjän ja isännän maineen. Lauantai-illat kuluivat usein ruotsalaisen taidemaalari Ernst Josephsonin perustaman Jeesus Syyrakin veljeskunnan tapaamisissa rue Jacobilla sijainneessa viinituvassa. Vallgren sai Ranskan kansallisuuden vuonna 1902. Ranskan ohella Vallgren liikkui Euroopassa muutenkin, kuten Italiassa 1894 ja Espanjassa 1908.
Vuonna 1882 Vallgren avioitui ruotsalaisen kuvanveistäjän Antoinette Råströmin kanssa. Liitto päättyi vaimon kuolemaan vuonna 1911. Vallgren kääntyi katoliseksi ja avioitui nuoren ranskalaisen oopperalaulajattaren ja taidemaalarin Madeleine Imbert-Rohanin kanssa. Kaksi vuotta myöhemmin Vallgren jätti toisen vaimonsa tämän narkomanian ja väkivaltaisuuden vuoksi, palasi Suomeen ja avioitui Viivi Paarmion kanssa.
Vallgrenit rakensivat Leppävaaraan Paarmion huvilaan ateljeen, hoitivat puutarhaa ja kasvattivat sikoja. ”Improvisoiduilla päivällisillä” vierailivat muiden muassa Eino Leino, Kyösti Kallio ja Akseli Gallen-Kallela, jonka ateljeekoti Tarvaspää oli lähellä. Suomessa hänelle myönnettiin vuonna 1918 professorin arvonimi ja vuonna 1919 Suomen valtio myönsi Vallgrenille 3 000 markan vuosittaisen eläkkeen.
Vallgren julkaisi useita kirjoja elämänsä aikana, kuten elämäkertansa Ville Vallgren ABC bok med bilder 1916 ja seuraavana vuonna Mat och dryck med roliga gubbar. Pian tämän jälkeen oli vuorossa Guldranden ja Wille-Gubbens matkatekes. Vuonna 1931 hän julkaisi muistelmansa Minnen från mitt liv. Hemma och ute.
Seuramiehenä tunnettu Vallgren herätti vuonna 1930 uudelleen henkiin Jeesus Syyrakin ritarikunnan Kämp-hotellissa Helsingissä. Talvisodan aikana vuonna 1939 Vallgren muutti asumaan Tukholmaan, koska taiteilijan kunto ei kestänyt pommisuojia, mutta palasi vuonna 1940 takaisin Suomeen ja osallistui Kuvanveistäjäliiton 30-vuotisjuhlanäyttelyyn Ateneumin Taidemuseossa. Vallgren kuoli 13. lokakuuta 1940 Helsingissä. Hänet haudattiin Porvooseen. Vallgrenin haudalla Porvoon Näsinmäen hautausmaalla paljastettiin vuonna 1949 hänen oma veistoksensa Sureva enkeli. Vallgren oli tehnyt sen ensimmäisen version vuonna 1918 sisällissodassa kaatuneen Kurt Elvingin haudalle Helsinkiin; hänen omalla haudallaan oleva versio on Viivi Vallgrenin tilaama suurennos miehensä tekemän luonnoksen pohjalta.
Teoksia

1886 Ateneumin julkisivun taiteilijamuotokuvat
1887 Mikael Agricola, Helsingin tuomiokirkko
1900 Uno Cygnaeus, Jyväskylä
1905 Aurora Karamzinin hautamuistomerkki, pronssi, Hietaniemen hautausmaa, Helsinki
1906 (1908) Havis Amanda, Helsingin kauppatori
1908 Torkkeli Knuutinpoika, Viipuri
1909 Topelius ja lapset, Koulupuistikko Kaartinkaupunki, Helsinki
1912 Pyhä Olavi, hiekkakivi, Savonlinna
1927 Albert Edelfeltin muistopatsas, pronssi
1884 Ravun kanssa leikkivä poika, pienoisveistos, Ateneum
1887 Kaiku, marmori
1890 Kristus, marmori
1892–1895 Lohdutus, pienoisveistossarja, kipsi, pronssi, marmori
1894 Kyynelpullo, pronssi
1894 Rakkauden kukka (Lumpeenlehtimalja), pronssi
1895 Kevät (Nuoruus/Ylösnousemus), pienoisveistos, Ateneumin kokoelmat
1899 Ruusutanssi, pienoisveistos, pronssi
1910 Kevät saapuu, pienoisveistos, korkeus 35 cm
1916 Salome, pienoisveistos
1923 Amor ja Psyke
1923 Madonna ja lapsi, terrakotta
Kuvia teoksista

Torpan tyttö, 1882.
Kaiku, 1887.
Ateneumin taiteilijamedaljongit, 1887, Helsinki.
Mikael Agricola, 1887, Helsinki.
Tuhkauurna, 1892. Musée des Beaux-Arts de Nancy.
Uno Cygnaeus, 1900, Jyväskylä.
Havis Amanda (Merenneito), 1906, Helsinki.
Torkkeli Knuutinpoika, 1908, Viipuri.
Topelius ja lapset 1909/1932, Helsinki.
Vapaussodan muistomrkki, 1919, Pietarsaati.
Vapaussodan sankaripatsas, 1919, Merikarvia
Saksalaisen sotilaan hauta, 1923, Espoo.
Albert Edelfeltin muistopatsas, 1927, Helsinki.
Sielulintu, 1929, Rautalammi.
Albert Edelfeltin patsas, 1934, Porvoo.
Omakuva, 1934, Porvoo.
Sakari Topeliuksen rintakuva, 1935, Uusikaarlepyy.
Sakari Topeliuksen rintakuva (osakuva), 1935, Uusikaarlepyy.
Sureva enkeli, Ville ja Viivi Paarmio-Vallgrenin haudalla, 1947, Porvoo.
Kuvia teoksista > Kirjallinen tuotanto

Ville Vallgrenin ABC-kirja (Amanita)
Pariisin Villen ruokasaarna.  (Alkup. teos Wille-gubbens matkatekes)  Helsinki:  Taide, 1994.  ISBN 951-608-017-0
Ville Vallgrens ABC bok med bilder 1916
Mat och dryck med roliga gubbar 1917
Guldranden 1920
Ville-Gubbens matkatekes 1921
Kirjallisuutta

Ahtola-Moorhouse, Leena & Green, Selma: Ville Vallgren 1855-1940.  Helsinki:  Ateneumin taidemuseo, 2003.  ISSN 1238-4712
Vallgren, Viivi: Sydämeni kirja : elämän muistelmia.  Helsinki:  WSOY, 1949.
Lampinen, Anne: Kuvanveistäjä Ville Vallgrenin elämä.  Polarstar Communications, 2008.  ISBN 978-952-67110-0-3  Arvio kirjasta: Ylipitkä referaatti Vallgrenin elämästä(Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ville Vallgren Wikimedia Commonsissa
Ville Vallgrenin teokset Valtion taidemuseossa[vanhentunut linkki]
Elävä muisti: Kuvanveistäjä Ville Vallgren (lyhytelokuva, 1930)
Ville Vallgren Europeanassa
Saven runoilija - hauska ukko, Suomen Kuvalehti 2.3.1929, nro 9, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  KulturNav  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef 
Albert Edelfeltin maalaama kaksoismuotokuva Ville ja Antoinette Vallgrenista vuodelta 1886. Vallgren on muovailemassa saviluonnosta veistokseensa Kaiku.
Ville ja Antoinette Vallgren vuonna 1903
Eduskuntavaalit 1999

Suomen 33. eduskuntavaalit järjestettiin 21. maaliskuuta 1999. Suurimpia voittajia olivat Kansallinen Kokoomus ja Suomen Keskusta. Suomen Sosialidemokraattinen Puolue (SDP) menetti 12 paikkaa mutta säilytti asemansa eduskunnan suurimpana puolueena. Sen neljä vuotta pääministerinä toiminut puheenjohtaja Paavo Lipponen sai jatkaa tehtävässään: vaalituloksen pohjalta muodostettiin Lipposen II hallitus, joka istui koko alkaneen vaalikauden.
Eduskuntavaaleissa käytti äänioikeuttaan 68,3 prosenttia Suomessa asuneista äänioikeutetuista, mikä oli yli kolme prosenttiyksikköä vähemmän kuin vuonna 1995. Suomalaisten äänestysaktiivisuus oli laskenut jo viisissä eduskuntavaaleissa peräkkäin. Suurimmat puolueet SDP, Kokoomus ja Keskusta olivat jo syksyllä 1998 olleet mielipidemittauksissa tasavahvoja, ja vaalien tulos oli odotusten mukainen.
Vaalikamppailu

Oppositiossa ollut Keskusta pyrki haastamaan päähallituspuolueet nostamalla vaaliteemoikseen työllisyyden ja muuttoliikkeen. SDP ja Kokoomus joutuivatkin myöntämään, ettei Lipposen ensimmäisen hallituksen tavoitetta työttömyyden puolittamiseksi ollut saavutettu, mutta korostivat hallituksen ansioita työllisyyden parantamiseksi ja valtiontalouden vakauttamiseksi. Keskusta arvosteli hallituspuolueita kasvukeskusten suosimisesta maaseudun kustannuksella ja sen mielestä muuttoliikettä maalta kaupunkeihin olisi ollut jarrutettava tehokkaammin.
Keskustan tavoitteena oli nousta suurimmaksi eduskuntapuolueeksi ja samalla päähallituspuolueeksi. Melko tuntuvasta vaalivoitosta huolimatta kumpikaan tavoite ei toteutunut. Puolue oli nostanut vaaliteemakseen ns. työreformin, jolla pyrittiin työllistämisen esteiden poistamiseen ja pienyrittäjien toimintamahdollisuuksien parantamiseen. Työreformi sai kuitenkin erittäin tylyn vastaanoton työntekijöiden keskusjärjestöiltä SAK:lta, STTK:lta ja Akavalta, jotka pelkäsivät sen heikentävän työsuhdeturvaa ja johtavan työpaikoilla työnantajien yksinvaltaan. Aivan vaalikamppailun loppumetreillä Kokoomus joutui hankalaan välikäteen, kun vakuutusyhtiö Pohjola ilmoitti laajoista irtisanomisista samalla kun se maksoi osakkeenomistajilleen suuria osinkoja. Pohjolan toimitusjohtaja, entinen kokoomuslainen valtiovarainministeri Iiro Viinanen puolusti voimakkaasti yhtiön ratkaisuja. Monet ammattiliitot uhkasivat siirtää vakuutuksensa pois Pohjolasta, mikäli irtisanomiset toteutettaisiin, ja pari päivää ennen vaaleja Viinanen ilmoitti lopulta Pohjolan peruvan irtisanomiset. Sosialidemokraateille oli puolestaan  kiusallista koko vaalitaistelun ajan vellonut keskustelu SDP:n entisen puheenjohtajan ja entisen valtiovarainministerin Ulf Sundqvistin talousasioista.
Kaikkien kolmen suurimman puolueen puheenjohtajat – Paavo Lipponen (SDP), Sauli Niinistö (Kok.) ja Esko Aho (Kesk.) – olivat ensimmäisen kerran yhtä aikaa ehdokkaina Helsingissä, ja kaikki kolme ilmoittivat tavoitteekseen pääministerin paikan. Puheenjohtajien kilpailun voitti Niinistö muhkealla äänipotilla (30 000 ääntä), joka oli suurin henkilökohtainen äänimäärä vuodesta 1969 voimassa olleen vaalijärjestelmän aikana. Esko Ahon myötä Keskusta sai Helsingistä yhden eduskuntapaikan. Paavo Lipposen henkilökohtainen äänimäärä laski vuoden 1995 vaaleista ja hän joutui päästämään ohitseen ulkoministerinä toimineen Tarja Halosen. Vaalien äänikuningattareksi nousi Vasemmistoliiton puheenjohtajaksi kesällä 1998 valittu Suvi-Anne Siimes lähes 16 000 äänen saaliillaan.
Kansanedustajat

Vaaleissa valittuja uusia kansanedustajia olivat mm. Leena Harkimo, Pertti Hemmilä, Jyri Häkämies, Kalervo Kummola, Esko Kurvinen, Olli Nepponen, Pekka Ravi, Sari Sarkomaa ja Lasse Viren (Kok.), Rakel Hiltunen ja Saara Karhu (SDP), Jari Leppä, Niilo Keränen ja Antti Rantakangas (Kesk.), Suvi-Anne Siimes (Vas.), Leena Rauhala (SKL) sekä Rainer Erlund (RKP). Eduskuntaan valittiin myös reilusti alle 30-vuotiaita. Heitä olivat  Susanna Huovinen ja Heli Paasio (SDP), Tanja Karpela, Paula Lehtomäki ja Petri Neittaanmäki (Kesk.), Jyrki Katainen ja Marja Tiura (Kok.), Katja Syvärinen (Vas.) sekä Anni Sinnemäki (Vihr.).
Eduskuntapaikastaan luopuivat mm. SDP:n Reijo Lindroos, Keskustan Juhani Alaranta ja Mikko Pesälä, Kokoomuksen Minna Karhunen ja Kalevi Lamminen, Vasemmistoliiton Claes Andersson, sekä RKP:n Ole Norrback. Putoajiin taas kuuluivat SDP:n Markus Aaltonen, Arja Alho, Jukka Roos ja Kerttu Törnqvist, Keskustan Kauko Juhantalo, Aapo Saari ja Aino Suhola, Kokoomuksen Outi Siimes ja Anneli Taina, Vasemmistoliiton Terttu Huttu-Juntunen ja Jarmo Wahlström, RKP:n Raimo Tiilikainen, molemmat Nuorsuomalaisten edustajat Risto E. J. Penttilä ja Jukka Tarkka sekä Kirjavan puolueen Pertti "Veltto" Virtanen. Eduskuntaan palasivat mm. SDP:n Kari Urpilainen, sekä Keskustan Sirkka-Liisa Anttila, Markku Laukkanen, Markku Rossi ja Mirja Ryynänen. Neljä vuotta sitten pudonnut ympäristöministeri, Vihreiden Pekka Haavisto ei onnistunut paluuyrityksessään. Ehdokkaina olleita, valitsematta jääneitä julkisuuden henkilöitä olivat mm. Timo T. A. Mikkonen ja Satu Procopé (Kesk.), Jarkko Laine ja Aira Samulin (Kok.), Kerstin Campoy ja Miina Äkkijyrkkä (Rem.), Juha Föhr (RKP) ja Anna Tulusto (Vas.).
Vasemmistoliiton kansanedustaja Jorma Vokkolainen kuoli kesken vaalikauden talvella 2001 ja hänen tilalleen tuli eduskunnasta pudonnut Iivo Polvi. Myös RKP:n ensimmäisen kauden kansanedustaja Rainer Erlund kuoli keväällä 2000 ja hänen tilalleen nousi varasijalta aikaisemman kansanedustajan ja ministerin Kristian Gestrinin tytär, maatalous- ja metsätieteiden maisteri Christina Gestrin. Tasavallan presidentiksi valitun SDP:n Tarja Halosen tilalle kansanedustajaksi tuli maaliskuun alussa 2000 aiemminkin eduskunnassa ollut Ilkka Taipale.
Vaalikauden lopulla Kokoomuksen Seppo Kanerva loikkasi Keskustaan ja siitä edelleen Liberaaliseen Kansanpuolueeseen, joka näin palasi eduskuntapuolueeksi.
Tulokset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Äänestysaktiivisuus | 65,3 % | −3,3 |
| Äänestysaktiivisuus (Suomessa asuvat) | 68,3 %  | −3,6 |
| Äänestäneet | 2 710 095 | −93 507 |
| Hylättyjä ääniä | 28 804 | +6 123 |
| Puolue | Puolue | Edustajat | Edustajat | Äänet> Osuus | Äänet> Osuus | Äänet> Lukumäärä | Äänet> Lukumäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue | 51 | −12 | 22,86 % | −5,4 | 612 963 | −172 674 |
|   | Suomen Keskusta | 48 | +4 | 22,40 % | +2,6 | 600 592 | +48 589 |
|   | Kansallinen Kokoomus | 46 | +7 | 21,03 % | +3,1 | 563 835 | +66 211 |
|   | Vasemmistoliitto | 20 | −2 | 10,88 % | −0,3 | 291 675 | −18 665 |
|   | Vihreä liitto | 11 | +2 | 7,27 % | +0,8 | 194 846 | +13 648 |
|   | Ruotsalainen kansanpuolue | 11 | -- | 5,12 % | −0,0 | 137 330 | −5 544 |
|   | Suomen Kristillinen Liitto | 10 | +3 | 4,17 % | +1,2 | 111 835 | +29 524 |
|  | Remonttiryhmä | 1 | – | 1,06 % | –  | 28 549 | –  |
|  | Nuorsuomalaiset |  | −2 | 1,05 % | −1,8 | 28 084 | −49 982 |
|   | Perussuomalaiset | 1 | --a | 0,99 % | −0,3a | 26 440 | −9 745a |
|   | Suomen Kommunistinen Puolue |  |  | 0,76 % | –  | 20 442 | –  |
|  | Kirjava Puolue |  | −1 | 0,39 % | +0,1 | 10 378 | +2 513 |
|   | Vapaan Suomen liitto |  |  | 0,38 % | −0,6 | 10 104 | −17 963 |
|   | Eläkeläiset kansan asialla |  |  | 0,20 % | +0,0 | 5 451 | +327 |
|  | Liberaalinen Kansanpuolue |  |  | 0,19 % | −0,4 | 5 194 | −11 053 |
|  | Suomen Eläkeläisten Puolue |  |  | 0,17 % | +0,0 | 4 481 | +507 |
|  | Luonnonlain puolue |  |  | 0,15 % | −0,1 | 3 903 | −2 916 |
|   | Rauhan ja Sosialismin puolesta – Kommunistinen Työväenpuolue |  |  | 0,13 % | −0,0 | 3 455 | −1 329 |
|  | Muut | 1b | -- | 0,81 % |  | 21 734 |  |
|  | Yhteensä | 200 |  | 100 % |  | 2 681 291 | −99 630 |
|  | 3 suurinta | 145 | −1 | 66,29 % | +0,3 |  |  |
| a Verrattuna Suomen Maaseudun Puolueen tulokseen. b Liberalerna (5 870 ääntä, Ahvenanmaan maakunnan vaalipiiri) | a Verrattuna Suomen Maaseudun Puolueen tulokseen. b Liberalerna (5 870 ääntä, Ahvenanmaan maakunnan vaalipiiri) | a Verrattuna Suomen Maaseudun Puolueen tulokseen. b Liberalerna (5 870 ääntä, Ahvenanmaan maakunnan vaalipiiri) | a Verrattuna Suomen Maaseudun Puolueen tulokseen. b Liberalerna (5 870 ääntä, Ahvenanmaan maakunnan vaalipiiri) | a Verrattuna Suomen Maaseudun Puolueen tulokseen. b Liberalerna (5 870 ääntä, Ahvenanmaan maakunnan vaalipiiri) | a Verrattuna Suomen Maaseudun Puolueen tulokseen. b Liberalerna (5 870 ääntä, Ahvenanmaan maakunnan vaalipiiri) | a Verrattuna Suomen Maaseudun Puolueen tulokseen. b Liberalerna (5 870 ääntä, Ahvenanmaan maakunnan vaalipiiri) |  |
| Lähde: Tilastokeskus 2004  | Lähde: Tilastokeskus 2004  | Lähde: Tilastokeskus 2004  | Lähde: Tilastokeskus 2004  | Lähde: Tilastokeskus 2004  | Lähde: Tilastokeskus 2004  | Lähde: Tilastokeskus 2004  |  |
Tulokset > Eniten ääniä saaneet ehdokkaat

| Sija | Ehdokas | Puolue | Äänet | Äänet | Vaalipiiri |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Sauli Niinistö | Kok. | 30 450 | +11 504 | Helsinki |
| 2 | Suvi-Anne Siimes | Vas. | 15 955 | +14 600 | Uusimaa |
| 3 | Tarja Halonen | SDP | 15 817 | +5 484 | Helsinki |
| 4 | Riitta Uosukainen | Kok. | 14 160 | −1 182 | Kymi |
| 5 | Ville Itälä | Kok. | 14 130 | +8 022 | Varsinais-Suomi |
| 6 | Esko-Juhani Tennilä | Vas. | 13 713 | +2 709 | Lappi |
| 7 | Marjatta Stenius-Kaukonen | Vas. | 13 429 | – | Pirkanmaa |
| 8 | Bjarne Kallis | SKL | 13 385 | +3 553 | Vaasa |
| 9 | Ben Zyskowicz | Kok. | 13 338 | +1 456 | Helsinki |
| 10 | Antti Kalliomäki | SDP | 12 792 | −4 395 | Uusimaa |
Lähde: Tilastokeskus
Puoluerekisteristä poistetut puolueet

Vaalien jälkeen, 12. huhtikuuta, puoluerekisteristä poistettiin neljä puoluetta, jotka eivät olleet saaneet yhtäkään ehdokastaan eduskuntaan kaksissa peräkkäisissä vaaleissa. Nämä puolueet olivat Liberaalinen Kansanpuolue, Luonnonlain puolue, Suomen Eläkeläisten Puolue ja Vapaan Suomen Liitto. LKP ja VSL palasivat myöhemmin rekisteriin uusilla nimillä Liberaalit ja Itsenäisyyspuolue. Nuorsuomalaiset lopettivat toimintansa ja puolue poistettiin omasta hakemuksestaan puoluerekisteristä kesällä 1999.
Remonttiryhmän puheenjohtaja ja ainoa kansanedustaja Risto Kuisma palasi vaalikauden aikana keväällä 2001 SDP:hen, josta hän oli eronnut vuonna 1997. Remonttiryhmä lopetti toimintansa ja poistettiin omasta hakemuksestaan puoluerekisteristä vuoden 2001 lopussa.