stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pikku-uikku
Aiheesta muualla

Väisänen, Risto A., Lammi, Esa & Koskimies, Pertti (1998): Muuttuva pesimälinnusto. Helsinki: Otava. ISBN 951-1-12663-6.
Pikku-uikku Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Pikku-uikku (Tachybaptus ruficollis)
ITIS: Tachybaptus ruficollis (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Tachybaptus ruficollis:  Wikidata: Q25421  Wikispecies: Tachybaptus ruficollis  Avibase: 215FEA89A0F19F5C  BioLib: 8338  BirdLife: 22696545  BOLD: 52475  BOW: litgre1  BTO: bob70  CoL: 54C7M  eBird: litgre1  EoL: 45513831  EPPO: TACBRU  EUNIS: 1307  EURING: 70  Fauna Europaea: 96559  Fauna Europaea (new): 9d5e4a31-cb6b-4757-b029-e959081b47ee  GBIF: 2482048  IBC: little-grebe-tachybaptus-ruficollis  iNaturalist: 4237  IRMNG: 10841072  ITIS: 563259  IUCN: 22696545  NBN: NBNSYS0000000002  NCBI: 100828  Observation.org: 2  OBIS: 148790  Open Tree of Life: 1010578  Paleobiology Database: 369016  Paleobiology Database: 369016  SeaLifeBase: 171349  WoRMS: 148790  Xeno-canto: Tachybaptus-ruficollis  Laji.fi: MX.25844 
Colymbus ruficollis:  Wikidata: Q109578081  CoL: 5ZPRH  GBIF: 8014219  ITIS: 1000267  WoRMS: 1304744
Pikkumustakaija

| Pikkumustakaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Mustakaijat Coracopsis
Laji::  nigra
Kaksiosainen nimi
 Coracopsis nigra  Linnaeus,1758 
Katso myös
   Pikkumustakaija Wikispeciesissä   Pikkumustakaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkumustakaija (Coracopsis nigra) on Intian valtameren saarilla elävä kaija.
Pikkumustakaijasta on erotettu oma lajinsa seychellienmustakaija, jonka Birdlife Suomi tunnustaa omana lajinaan. Birdlife International tunnustaa myös pikkumustakaijasta omaksi lajikseen erotetun Coracopsis sibilansin, joka on toissa lähteissä edelleen pikkumustakaijan alalaji.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 35 cm ja paino noin 315 g. Pikkumustakaijan höyhenpuku on mustanruskea, vain pyrstön alapeitinhöyhenissä ja käsisulkien ulkohöydyissä on harmaata. Nokka on sarvenvärinen, iiris tummanruskea ja koivet harmaat. Vanhin vankeudessa elänyt pikkumustakaija eli 34,1 vuoden ikäiseksi.
Esiintyminen

Pikkumustakaijaa tavataan Komorien saaristossa, Madagaskarilla ja Seychellien Praslin Islandilla. Lajista tunnetaan kolme alalajia: nigra Madagaskarin itäosissa, libs muualla Madagaskarilla ja sibilans Komoreilla. Praslinin populaatio saattaa olla joko ihmisen saarelle tuoma tai luonnollista kautta saapunut. Carl von Linné kuvaili lajin holotyypin Itä-Madagaskarista.
Elinympäristö

Pikkumustakaija elää metsissä ja pensaikoissa.
Lisääntyminen

Pikkumustakaijan lisääntymisestä tiedetään vain vähän. Sen pesä sijaitsee puunkolossa ja sen pesimäkauden uskotaan kestävän marraskuusta helmikuuhun. Vankeudessa naaras munii kolmesta viiteen munaa, joita se hautoo ainakin kaksi viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä viiden-kuuden viikon ikäisinä.
Ravinto

Pikkumustakaijat syövät hedelmiä, marjoja, siemeniä ja kukkia. Paikoin Komoreilla se on viljelytuholainen kaakaoviljelmillä.
Virgilio Piñera

Virgilio Piñera (1912 Cárdenas, Kuuba – 1979 Havanna, Kuuba) oli kuubalainen kirjailija, runoilija ja dramaatikko.
Piñera kuului José Lezama Liman johtamaan Origenes-ryhmään, jonka päämääränä oli modernistinen, puhtaasti kirjallinen kulttuuri. Ryhmäläiset etsivät ilmaisukeinoja, jotka ylittäisivät realismin ja impressionistiset tehokeinot. Tarkoituksena oli luoda kirjallisuutta, joka muuttaisi maailmaa lukijoiden tahtoa ja kuvittelukykyä voimistamalla.
Piñeran elämä oli taloudellisesti köyhää. Hän eli useita vuosia Argentiinassa, jossa hän elätti itseään prostituoituna. Siellä hän tutustui Witold Gombrowicziin, jonka teksteillä oli suuri vaikutus hänen kehityksessään.
Palattuaan Kuubaan hän alkoi saada mainetta. Hänen kirjansa levisivät Espanjaan ja ahdinko keveni. 1950-luvun lopussa hän perusti kirjallisuuslehden nimeltä Cicíon. Kun Castro nousi valtaan, Piñeran elämä jälleen vaikeutui, koska hänen käsityksensä kirjallisuuden ja yleensä taiteen asemasta yhteiskunnassa poikkesi ratkaisevasti vallankumouksen tavoitteista. Hän oli myös avoimesti homoseksuaali maassa, jossa oli yhdessä yössä astunut voimaan puritaaninen asenne seksiin.
Piñeran tunnetuin teos on romaani La Carne de Rene (1952), jossa käsitellään lihan kulttia allegoriana kulteille, joille sosiaalivaltiotselvennä ja modernit totalitaariset järjestelmät nojaavat. Kirjalla on ollut suuri vaikutus erityisesti Ranskassa, jossa se herätti laajaa kirjallista keskustelua. Piñeran novellit ovat painostavatunnelmaisia maailman outouden kuvauksia: novellit on koottu yhteen kokoelmaksi Cuentos Fríos. Näytelmät ovat kirkkaita ja usein jopa valoisia vaatimuksia yksittäisen ihmisen ehdottoman singulaarisuudenselvennä hyväksymiseksi.
Piñera piti itseään ensi sijassa runoilijana. Hänen tunnetuin runonsa on "la Isla en Peso" (1943), joka kertoo Kuubasta, saaresta, jonka voi kokea "yhdellä katseella". Piñeran runot ovat rohkeita ja vahvoja, sanavalinta on usein ällistyttävä, mutta runojen sointi ääneen luettuna on lyyrinen ja lempeä. Myöhemmin Piñera julkaisi runon "La Gran Puta" (1960), jossa hän ottaa suorasukaisesti mutta korkeakirjallisesti kantaa vallankumouksen vaatimiin "väliaikaisiin kansalaisoikeuksien kaventamisiin".
Piñeran vaikutus näkyy nykykuubalaisessa runoudessa. Selvimmin hän on vaikuttanut niin kirjallisesti kuin asenteenkin kautta Reinaldo Arenasiin, joka ihaili Piñeraa ja tämän ehdottomuutta suuresti. Suuri osa Piñeran teoksista on julkaistu vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Teokset

| --- | --- |
 Las furias Poemas, 1941  El conflicto Un cuento, 1942  La pintura de Portocarrero, 1942  La isla en peso Un poema, 1943  Poesía y prosa, 1944  La carne de René, 1952  Cuentos fríos1956  Aire frío: tres actos, 1959  Teatro completo, 1960  Pequeñas maniobras Novela, 1963  Cuentos, 1964  Presiones y diamantes, 1967  Dos viejos pánicos Teatro, 1968 :  La vida entera Poesías, 1969  El que vino a salvarme Cuentos, 1970  Una caja de zapatos vacía Teatro, 1986  Un fogonazo Cuento, 1987  Muecas para escribientes Cuento, 1987  Una broma colosal Poesía, 1988  Teatro inconcluso Selección, 1990  Algunas verdades sospechosas Cuentos, 1992  El viaje Un cuento,1992  Teatro inédito, 1993  El no Teatro, 1994  Cuentos de la risa del horror Selección, 1994  Poesía y crítica, 1994
Teokset > Suomennettu runo

Floran elämä (Vida de Flora), suom. Matti Rossi, antologiassa: Toistasataa runoilijaa: runosuomennoksia 1960-luvun kulttuurilehdistä, toim. Kalevi Seilonen, Helsinki: Tammi 1989 ISBN 951-30-6787-4
Pikkupäistärkoi

| Pikkupäistärkoi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Dacnonypha
Yläheimo::  Päistärkoimaiset Eriocranioidea
Heimo::  Päistärkoit Eriocraniidae
Suku::  Eriocrania
Laji::  cicatricella
Kaksiosainen nimi
 Eriocrania cicatricella  (Zetterstedt, 1839) 
Katso myös
   Pikkupäistärkoi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkupäistärkoi (Eriocrania cicatricella) on pieni, päistärkoihin kuuluva, kevään perhoslaji. Se on Suomessa heimonsa yleisimpiä ja laajimmalle levinneitä lajeja.
Koko ja ulkonäkö

Muiden heimon lajien tapaan pikkupäistärkoita on vaikea erottaa lähilajeista. Erityisen samannäköinen laji on hakaspäistärkoi (Eriocrania unimaculella), eikä lajeja voi välttämättä erottaa toisistaan ilman koirasperhosen genitaalipreparaatin tutkimista mikroskoopilla.
Etusiivet ovat pääasiassa metallinkiiltoisen punavioletit, mutta niissä on runsaasti kullanväristen suomujen muodostamaa kirjailua. Etusiiven takareunassa on useimmilla perhosilla keltainen, kolmi- tai nelikulmainen täplä. Takasiivet ovat ruskeat, kärkeä kohti punertavat ja niiden keskiosassa siipisuomut ovat noin kuusi kertaa leveyttään pitempiä. Sekä etu- että takasiipiä reunustavat ripset ovat tasaisen tummanharmaita. Naaraan takaruumiin viidennen jaokkeen vatsakilven nystyt ovat suuremmat kuin neljännen jaokkeen vatsakilven nelikulmaiset, läpikuultavat kohdat. Tuntosarvet ovat alle puolet etusiiven pituudesta. Päälaella on harmaiden karvojen muodostama tupsu. Siipiväli on 9–12 mm.
Toukka on kokonaan valkoinen, vain suuosat ovat ruskeat.
Levinneisyys ja lentoaika

Levinneisyysalue kattaa Pohjois- ja Keski-Euroopan ja ulottuu idässä Venäjälle. Suomessa laji on varsin yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa, ja sitä tavataan ainakin Etelä-Lappiin saakka. Pohjoisempaa on kuitenkin erillishavaintoja aina Kilpisjärveä myöten. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena huhtikuun puolivälistä toukokuun loppupuolelle.
Elinympäristö ja elintavat

Pikkupäistärkoin voi tavata keväällä kaikenlaisilla koivuja kasvavilla paikoilla. Perhoset lentävät päivisin. Toukka elää kesäkuun alkupuolella lehteen tekemässään laikkumiinassa, kunnes pudottautuu jo parin viikon jälkeen maahan talvehtimaan ja koteloitumaan.
Ravintokasvi

Toukka elää koivuilla (Betula).
Aiheesta muualla

koiraan genitaalit
naaraan genitaalit
lehtimiina ja sen tuntomerkkejä (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
microlepidoptera.nl (Arkistoitu – Internet Archive) (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1757321  BioLib: 44491  BOLD: 126649  CoL: 93ZH3  EoL: 134911  EUNIS: 298266  Fauna Europaea: 431736  Fauna Europaea (new): a6bc8f38-a29c-47e3-8c2e-5f5bf785373c  GBIF: 1731822  iNaturalist: 173551  IRMNG: 10462981  LepIndex: 137627  LoB: 6289  MaBENA: EriocCicat  NBN: NBNSYS0100003067  NCBI: 1869865  Observation.org: 25420  Open Tree of Life: 3244635  PPE: eriocrania-cicatricella  Laji.fi: MX.58520
Piri (nimi)

| Piri |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  12. joulukuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Birger, Spiridon
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piri on suomalainen Birger-nimestä lyhennetty etunimi. Ortodoksinen kalenteri yhdistää sen Spiridoniin. Lisäksi Piri on naisten kohdalla joskus johdettu kutsumanimenä Pirkko-nimestä. Piri on Suomessa ollut etunimenä alle 47 henkilöllä. Se onkin laajemmassa käytössä sukunimenä.
Tunnettuja Piri-nimen kantajia

Piri etunimenä:
Piri Reis, alk. Hajdi Muhammad  (1466–1554), osmanien laivaston amiraali ja kartantekijä
Piri Weepu (s. 1983), uusiseelantilainen rugbynpelaaja
Piri sukunimenä:
Markku Piri (s. 1955), suomalainen tekstiilitaiteilija
Pentti Piri (k. 1597), suomalainen nuijasodan kapinapäällikkö
Santtu Piri, työläisrunoilija
Piri lempinimenä:
Kari ”Piri” Eloranta (s. 1956), suomalainen jääkiekkoilija, jalkapalloilija ja valmentaja
Lea Piltti

Lea Piltti konserttikiertueella Rukajärvellä vuonna 1943.
Lea Maire Piltti (vuosina 1932–1943 oik. Piltti-Welcke, vuodesta 1944 Piltti-Killinen; 2. tammikuuta tai 1. helmikuuta 1904 Rautjärvi – 5. helmikuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja ja laulupedagogi. Hän oli aikansa maineikkaimpia koloratuurisopraanoita. Hän loi uran Keski-Euroopassa 1930- ja 1940-luvulla ja esiintyi myös Yhdysvalloissa.
Ura

Piltti aloitti lauluopinnot 16-vuotiaana opettajanaan Anna Hagelstam. Lauluopintojen rinnalla hän kävi ensin keskikoulun, sitten Jyväskylän seminaarin, josta hän valmistui kansakoulunopettajaksi vuonna 1924. Ensikonserttinsa hän antoi 1926, ja debytoi pian Suomalaisessa oopperassa Léo Delibesin Lakmén nimiroolissa. Piltti opiskeli laulua myös ulkomailla Pariisissa ja Berliinissä. Ensimmäinen ulkomainen kiinnitys oli Königsbergin oopperaan 1930, jolloin kansainvälinen ura lähti nousuun. Nelivuotisen sopimuksen hän teki Weimarin Deutsches Nationaltheaterin kanssa mutta vieraili samalla monissa Saksan oopperataloissa, muun muassa Berliinin valtionoopperassa, jossa Mozartin Taikahuilun Yön kuningattaren rooli sai suurta kiitosta. Piltti kiinnitettiin Wienin valtionoopperaan 1. koloratuurisopraanoksi vuonna 1939, mutta hän teki edelleen lukuisia vierailuja saksalaisiin oopperataloihin. Säveltäjä Richard Strauss kutsui Piltin 75-vuotisjuhlakonserttinsa solistiksi. Konsertti radioitiin ympäri maailmaa. Yhteistyö Straussin kanssa jatkui vuoteen 1942, jolloin Piltti lauloi Straussin yksinlauluja ja säveltäjä toimi säestäjänä. Laulut tallennettiin myös äänilevylle. Piltti teki urallaan lukuisia levytyksiä. 1930-luvulla hän esiintyi Suomessa harvakseltaan, lähinnä konsertti- ja oratoriolaulajana.lähde?
Piltti oli avioitunut Saksassa ja ottanut Saksan kansalaisuuden. Sota pakotti hänet palaamaan Suomeen 1943, ja 1940-luvulta alkaen hän teki pääosin konsertti- ja solistiesiintymisiä kotimaassa, Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Piltti joutui sodan jälkeen kärsimään tiiviistä yhteyksistään kansallissosialistiseen Saksaan, ja hän joutui Saksan kansalaisena syksyllä 1944 internointileirille, jossa hän oli maaliskuuhun 1946 asti.
Vuonna 1949 Piltti aloitti laulupedagogin uransa. Hän toimi vuodesta 1966 Lahden, Jyväskylän, Hämeenlinnan ja Turun musiikkiopistojen laulunopettajana. Tunnetuimpia Piltin oppilaita olivat sopraano Anita Välkki ja basso Matti Salminen. Piltti vastaanotti Pro Finlandia -mitalin 1956, ja, muutama vuosi myöhemmin, 1961, hän piti jäähyväiskonserttinsa. Piltille myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1974.
Piltti on haudattu Kuopioon. Kuopion Vanhalla hautausmaalla on kuvanveistäjä Heikki Häiväojan suunnittelema Lea Piltin muistomerkki (1985).
Diskografia

Lea Piltti: Recordings 1937–1943. Finlandia Classics FINCLA 8 (2014).
Kirjallisuutta

Nivanka, Leena: Lea Piltti.  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18311-3
Nivanka, Leena: ”Piltti, Lea (1904–1982)”, Suomen kansallisbiografia, osa 8, s. 706–708.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-449-5  / Teoksen verkkoversio.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Pikarililjat

| Pikarililjat |
| --- | --- |
 Kirjopikarililja (Fritillaria meleagris)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Liliales
Heimo::  Liljakasvit Liliaceae
Suku::  Pikarililjat Fritillaria  L.
Katso myös
   Pikarililjat Wikispeciesissä   Pikarililjat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikarililjat (Fritillaria) on liljakasvien heimoon kuuluva suku. Lajeja tunnetaan noin 100. Pikarililjojen suku on biologisesti mielenkiintoinen siinä mielessä, että todennäköisesti suvussa on menossa monien lajiryhmien osalta lajiutumisessa dynaaminen vaihe. Lajimääritykset ovat joissain tapauksissa häilyvät, ja useiden lajien luontaisia risteymiäkin tunnetaan. Suomessa tutuimpia pikarililjoja ovat kirjopikarililja (Fritillaria meleagris L.) sekä keisarinpikarililja eli aitokeisarinkruunu (Fritillaria imperialis L.). Kirjopikarililjaa tavaan myös luonnonvaraisena Ahvenanmaalla, mutta se lienee arkeofyytti eli muinaistulokas.
Viime vuosina on myös Suomessa tullut tarjolle muitakin pikarililjalajeja, kuten kalvaspikarililja (Fritillaria pallidiflora Schrenk), tummapikarililja (Fritillaria camtschatchensis (L.) Ker-Gawl.) sekä kookas persianpikarililja (Fritillaria persica L.). Pikarililjoja myydään tavallisesti sipuleina. Sipulit istutetaan maahan aikaisin syksyllä.
Rakenne ja biologia

Pikarililjat muistuttavat kasvutavaltaan ja rakenteeltaan lähisukulaisiaan liljoja (Lilium). Niiden sipuli muodostuu vain muutamasta sipulisuomusta, jonka pääsilmusta ilmaverso kasvaa. Sipulit ovat kuorettomia, kuten liljallakin. Verson kasvu on päätteinen eli päättyy kukintaan, ja sivusilmuista muodostuvat tytärsipulit jatkavat kasvua seuraavana vuonna. Ilmaverso on joko vähälehtinen, alaosaltaan kalju tai kauttaaltaan lehdekäs. Lehdet ovat joko hajallaan pitkin vartta tai lehtikiehkuroissa. Verso ja lehdet ovat karvattomat, kiiltävät tai vahapintaiset, silposuoniset ja ehytlaitaiset. Lehden muoto voi olla heinämäisen kapea, tasasoukka tai soikea ja lapamaisen leveä. Kukat ovat joko yksittäin, harvoissa tertuissa, sarjana tai tähkämäisesti. Kukkien luku on liljojen tapaan kolme; emi on kolmiosainen, heteitä on kolme kahdessa kiehkurassa, samoin kehälehtiä. Kehälehdet ovat samanlaiset (tepalit) eli kukassa ei ole erilaistunutta verhiötä. Ulkokehälehdet (sepalit) ovat usein kapeammat kuin sisäkehälehdet (petalit). Kukkien väri vaihtelee suuresti lajeittain ja lajien sisällä. Ne voivat olla yksivärisiä (esim. keisarinpikarililja) tai kirjavia (esim. kirjopikarililja), valkoisen, keltaisen, punaisen ja violetin eri värisävyissä. Joillain lajeilla on lähes mustat kukat (esim. persianpikarililja, tummapikarililja). Joillain lajeilla esiintyy myös täysin valkokukkaisia muotoja.
Tuoksuttomat kukat ovat alaspäin nuokkuvia ja muistuttavat kuppia tai pikaria, josta tulee myös suvun tieteellinen nimi (lat. fritillus), joka tarkoittaa arvanheittokuppia. Kukat ovat hyönteispölytteiset.
Kasvullisen lisääntymisen lisäksi suvullinen lisääntyminen on yleistä. Kasvupaikoillaan mm. kirjopikarililjasta alkaa ilmaantua erilaisia värivariaatioita, jotka kertovat siitä, että mukana on myös siementaimia. Tosin valkokukkainen muoto tuottaa vain valkokukkaisia siementaimia. Siemenet muodostuvat kolmilokeroisiin siemenkotiin, joissa kussakin lokerossa on siemeniä kahdessa rivissä. Litteät siemenet muistuttavat liljan siemeniä. Niissä on ohut, koko siemenen peittävä paperimainen kuori, jonka reuna toimii lenninsiipenä. Siemenet itävät yleensä nopeasti heti keväällä (epigeeinen itäminen).
Pikarililjojen suku on geneettisesti hyvin lähellä liljojen sukua, ja joitain lajeja on siirretty välillä liljojen ja välillä pikarililjojen sukuun. Geneettinen samankaltaisuus näkyy myös kromosomistossa, joka pikarililjoilla, kuten liljoillakin, on hyvin suuri, itse asiassa yksi eliökunnan suurimpia. Diploidissa (2n) genomissa on 24 metasentrisestä kromosomia, joiden heterokromatiinimäärä on valtava. Liljoilla tähän syyksi on havaittu lukemattomien toistuvien eli repetitiivisten sekvenssien esiintyminen heterokromatiinialueella. Tämä lienee tilanne myös pikarililjoilla. Näiden geenialueiden biologista funktiota ei vielä tunneta, mutta niillä lienee evolutiivinen merkitys, sillä se on hyvin stabiili ominaisuus kummassakin suvussa.
Levinneisyys

Pikarililjojen suku on levittäytynyt Euraasian alueelle sekä Pohjois-Amerikkaan. Euroopassa tavataan 23 lajia.
Elinympäristö

Pikarililjalajit ovat pääosin kotoisin vuoristoniityiltä, aroilta tai aavikoilta, joten niiden kasvurytmissä on voimakas kasvu- ja lepokauden (kuiva/kostea -kausi tai kylmä/lämmin -kausi) vuorottelu.
Käyttö

Keisaripikarililjaa, kirjopikarililjaa, kalvaspikarililjaa ja monia muita kaupan olevia lajeja käytetään koristekasveina puutarhoissa, joista erityisesti monet pienemmät lajit, kuten kirjo- ja kalvaspikarililja, sopivat myös kivikkopenkkiin.
Kasvit menestyvät auringossa tai puolivarjossa. Maan tulee olla kosteahko tai kostea ja ravinteikas.
Lajeja

anatolianpikarililja (Fritillaria acmopetala)
antalyanpikarililja (Fritillaria serpenticola)
assyrianpikarililja (Fritillaria uva-vulpis)
davisinpikarililja (Fritillaria davisii)
helopikarililja (Fritillaria pudica)
kalvaspikarililja (Fritillaria pallidiflora)
keisarinpikarililja eli keisarinkruunu (Fritillaria imperialis)
keltareunapikarililja (Fritillaria michailovskyi)
kirjopikarililja (Fritillaria meleagris)
kreikanpikarililja (Fritillaria graeca)
mantsurianpikarililja (Fritillaria verticillata)
persianpikarililja (Fritillaria persica)
ruskopikarililja (Fritillaria pyrenaica)
siropikarililja (Fritillaria montana)
sisilianpikarililja (Fritillaria messanensis)
sitruunapikarililja (Fritillaria carica)
ternipikarililja (Fritillaria raddeana)
tiensaninpikarililja (Fritillaria sewerzowii)
tummapikarililja (Fritillaria camtschatcensis)
täpläpikarililja (Fritillaria affinis)
viirupikarililja (Fritillaria striata)
Aiheesta muualla

Funet: Pikarililjat (Fritillaria)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Fritillaria (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Fritillaria (englanniksi)
Flora of China: Fritillaria (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157503  Wikispecies: Fritillaria (Liliaceae)  APDB: 190847  BOLD: 179551  CoL: 8VRZ5  EoL: 17822  EPPO: 1FRIG  FNA: 113029  FoC: 113029  FoIO: fritillaria  GBIF: 2752152  GRIN: 4764  iNaturalist: 50619  IPNI: 30008840-2  IRMNG: 1272358  ITIS: 42932  NBN: NHMSYS0000079824  NCBI: 59070  NZOR: 2300d9ca-4080-4490-b498-f68572009420  Open Tree of Life: 172933  PLANTS: FRITI  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30008840-2  Tropicos: 40011102  VASCAN: 1184  WFO: wfo-4000015067
Pipot

| Pipot |
| --- | --- |
 Tuoksupipo (Penstemon palmeri)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Suku::  Pipot Penstemon  Schmidel
Katso myös
   Pipot Wikispeciesissä   Pipot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pipot eli kilpikukat (Penstemon) on ratamokasveihin kuuluva suku, jossa on noin 250 lajia. Niitä esiintyy Pohjois- ja Keski-Amerikassa. Pipot ovat monivuotisia ruohokasveja tai varpuja. Useimmiten putken tai kellonmuotoiset kukat kasvavat terttu- tai huiskilokukinnoissa. Monia pipolajeja ja jalostettuja lajikkeita viljellään koristekasveina. Pipoja käytetään perennoina ja monia risteymiä yksivuotisina ryhmäkasveina.
Lajeja

Penstemon barbatus – punapipo
Penstemon campanulatus – kellopipo
Penstemon confertus – kivikkopipo
Penstemon digitalis – täpläpipo
Penstemon fruticosus – varpupipo
Penstemon grandiflorus – isopipo
Penstemon hartwegii – purppurapipo
Penstemon heterophyllus – rinnepipo
Penstemon hirsutus – harmaapipo
Penstemon ovatus – herttapipo
Penstemon palmeri – tuoksupipo
Penstemon pinifolius – neulaspipo
Penstemon procerus – sinipipo
Penstemon scouleri – penanpipo
Penstemon serrulatus – vuoripipo
Penstemon strictus – pystypipo
Penstemon whippleanus – arizonanpipo
Penstemon lyallii – liilapipo
Penstemon rydbergii – asuuripipo
Penstemon smallii – carolinanpipo
Punapipo.
Kellopipo.
Kivikkopipo.
Täpläpipo.
Varpupipo.
Isopipo.
Purppurapipo.
Rinnepipo.
Harmaapipo.
Herttapipo.
Tuoksupipo.
Neulaspipo.
Sinipipo.
Vuoripipo.
Pystypipo.
Arizonanpipo.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Pipot – Penstemon
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q809265  Wikispecies: Penstemon  CoL: 6KPY  EPPO: 1PEEG  FNA: 124352  GBIF: 3171306  GRIN: 9021  iNaturalist: 48367  IPNI: 30000992-2  IRMNG: 1062526  ITIS: 33665  NBN: NBNSYS0500000399  NCBI: 69923  NZOR: 7828013a-c777-461f-84d7-1dcfa543b22f  Open Tree of Life: 759750  PLANTS: PENST  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000992-2  Tropicos: 40003530  VASCAN: 1518  WFO: wfo-4000028548
Urpo Vento

Arkiston­hoitaja Urpo Vento (vas.) ja pääsihteeri Toivo Vuorela Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistossa vuonna 1965.
Urpo Johannes Vento (3. lokakuuta 1935 Lahti – 22. heinäkuuta 2020 Espoo) oli suomalainen kielen ja kansanperinteen tutkija ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran pääsihteeri.
Vento valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1964. Hän työskenteli aluksi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran tutkijana 1963–1964, sitten Kansanrunousarkiston johtajana 1965–1972 ja SKS:n pääsihteerinä 1972–2000. Hän toimi myös Suomalaisen kirjallisuuden edistämisvarojen valtuuskunnan sihteerinä 1969–1986 ja puheenjohtajana vuodesta 1987. Hän julkaisi useita tutkielmia ja toimitteita, muun muassa teoksen Juhlakirja: Suomalaiset merkkipäivät vuonna 1979.
Vennolle myönnettiin kanslianeuvoksen arvonimi vuonna 2000.