stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Espoon keskuspuisto
Historia

Keskuspuistosta aloitettiin puhumaan yleiskaavoituksen ja seutusuunnittelun yhteydessä 1970-luvulla. Keskuspuiston kaavoitus ei kuitenkaan alkanut kuin vasta vuonna 1982, jolloin alue jaettiin kahteen osaan – Keskuspuisto I:een ja Keskuspuisto II:een. Valtuusto hyväksyi Keskuspuisto I:n osayleiskaavan vuonna 1996, jonka ympäristöministeriö vahvisti pääosin vuonna 1997. Lainvoiman ympäristöministeriön päätös sai vuonna 1999. Keskuspuisto II:n osayleiskaavan kaupunkisuunnittelulautakunta hyväksyi vuonna 1993. Kaupunginhallitus puolestaan hyväksyi osayleiskaavan vuonna 2004, ja hallinto-oikeudelle suunnatun hylätyn valituksen jälkeen Keskuspuisto II:n osayleiskaava astui voimaan vuonna 2006.
Espoo oli vuonna 2012 maailman designpääkaupunki yhdessä Helsingin, Vantaan, Lahden ja Kauniaisen kanssa. Espoon ympäristökeskus juhlisti designpääkaupunkivuotta Rusetti – Espoon keskuspuisto -hankkeella. Rusetin avulla Keskuspuistoa tehtiin tunnetuksi lähiseudun asukkaille erinomaisena liikuntapaikkana ja arvokkaana luontokohteena. Yhdessä Laurea-ammattikorkeakoulun ja Omnia-ammattiopiston kanssa Espoon ympäristökeskus julisti opiskelijoille suunnatun logon ja luontoporttien suunnittelukilpailun, jonka ansiosta Keskuspuisto sai uuden ilmeen viittoihinsa sekä tärkeimmille sisääntuloreiteilleen. Omnian opiskelijat valmistivat ja pystyttivät ensimmäisen portin Sunaan kevään aikana. Kaiken kaikkiaan Keskuspuistoon pystytetään kymmenen luontoporttia, viisi pääporttia ja viisi sivuporttia, puiston sisäänkäynneille toivottamaan vierailijat tervetulleiksi. Designvuoden aikana Keskuspuistoon suunniteltiin lisäksi myös uusi luontopolku sekä puiston historiaa, luontoa ja liikuntamahdollisuuksia esittelevä esite. Keskuspuistossa järjestettiin myös paljon luontotapahtumia, talkoita ja retkiä koko perheelle. Espoon ympäristökeskuksen lisäksi Rusetti - Espoon keskuspuisto -hanketta olivat toteuttamassa Laurean ja Omnian Koulii -hanke, Ihmiset tekevät Suurpellon -hanke, virtavesien hoitoyhdistys Virho ry, kaupungin tekninen keskus sekä liikuntapalvelut.
Luonto ja eläimistö

Espoon keskuspuiston luonto on monipuolista ja se muodostaa ekologisesti tärkeän yhteyden mereltä Nuuksion järviylängöille. Valtaosa Keskuspuistosta on joko kallioselänteitä ja kuivia kankaita tai reheväkasvuisia lehto- ja korpimetsiä. Kortteet, saniaiset, vuokot, talvikit, alvet ja kämmekät ovat yleisiä alueen kasvilajeja. Puusto vaihtelee kookkaista kuusikoista ja kalliomänniköistä valoisiin rauduskoivu- ja tervaleppämetsiin. Keskuspuistosta löytyy myös niittyjä, ja umpeenkasvaneita peltoja sekä muutamia soita.
Keskuspuiston halki virtaamassa Finnoonpurossa elää taimenia. Harmaakallion läheisyydessä on liito-oravien levähdys- ja ruokailupaikkoja. Muuten Keskuspuiston eläimistö on perussuomalaista metsän lajistoa ilman harvinaisuuksia. Metsässä tavataan hirviä, jäniksiä, supikoiria, oravia ja harvemmin kettuja ja mäyriä. Alueella esiintyviä laululintuja ovat muiden muassa peippo, pajulintu, metsäkirvinen, punarinta, rastaat ja tiaiset. Muita alueen lintulajeja ovat muiden muassa pyy, lehtokurppa, palokärki ja pikkusieppo.
Sunan ja Mössenkärrin asuinalueiden välissä sijaitsevassa Ritvan metsässä on jopa 110 vuoden ikäistä puustoa vihreässä lehto-, kangas- ja korpimaisemassa. Ritvan metsä on 27 hehtaarin kokoinen perintömetsä, joka on perustettu Espoon ympäristöpäällikkö Ritva Veijosen muistoksi.
Mössenkärrin lammella on tavattu esimerkiksi mustakurkku-uikkua ja sen pohjoispuolella olevalla Mössenkäriin niityllä kasvaa useita niittylajeja. Mössenkärrin läheisyydessä on myös kaksi hiidenkirnua, jotka ovat syntyneet jääkauden jäätikköjen sulamisvesien pyörittäessä isoa kiveä paikoillaan synnyttäen kallioon symmetrisen ja sileäreunaisen kolon. Rönnängenin perinneniityllä kasvaa mesiangervoja ja ahomansikoita.  Majkärrin suoalueella on useita kauniita ja luonnonmukaisia korpisuotyyppejä, joiden reunalla kulkee polku tutustumista varten. Kesällä valkoiset raatteen kukat valloittavat korpisuot ja loppukesällä ne väistyvät lakkojen tieltä.
Majkärrin itäpuolella on Lillträskbergetin luonnonsuojelualue, jossa jäkälät ja sammalet peittävät kallioita ja kelot ja lahopuut ovat valloittaneet metsät. Lillträskbergetin pohjoispuolella sijaitseva Lillträskin sarasuo on muodostunut, kun muinainen merenlahti kuroutui järvialtaaksi noin 3 000 vuotta sitten ja alkoi sitten soistua. Lopullisesti järviallas kasvoi umpeen 1900-luvulla muodostaen Lillträskin sarasuon, toiselta nimeltään Henttaansuo, jolla esiintyy useita eri korpisuotyyppejä sekä saranevaa. Henttaansuolla kasvaa hirssisaraa, nevaimarretta ja korpialvejuurta, jotka ovat pääkaupunkiseudulla harvinaisia. Myös suon sammallajisto on hyvin ainutlaatuinen. Siellä kasvaa peräti 18 eri rahkasammallajia. Yli puolet Lillträskin sarasuosta on edelleen luonnontilassa. Majkärrin, Lillträskbergetin ja Lillträskin neva-alue onkin yksi Keskuspuiston arvokkaimmista luontokohteista luonnonsuojelun näkökulmasta.
Liikuntamahdollisuudet

Keskuspuistossa on lukuisia luontopolkuja ja ulkoilureittejä sekä 4,3 kilometrin pituinen kuntorata. Suunnistusta varten maastossa on 22 kiintorastia kymmenen kilometrin pituisen lenkin varrella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Espoon keskuspuisto Wikimedia Commonsissa
Metsää Espoon keskuspuistossa.
Ulkoilureittiä.
Essentialismi

Aristoteles keskiaikaisessa kuvassa inkunaabelissa Liber Chronicarum.
Essentialismi eli olemusajattelu (lat. essentia, olemus) on käsitys, jonka mukaan asioilla on jonkinlainen sisäänrakennettu olemus, joka tekee niistä sellaisia kuin ne ovat. Siitä, millainen tämä olemus on, käsitykset vaihtelevat. Essentialismi on noussut poliittisen keskustelun kohteeksi etenkin postmodernin teorian myötä, joka on arvostellut vähemmistöihin suhtautumista ennakkoluuloisesta essentialismista.
Aristoteles

Olemusajattelu on oppi, jolle Aristoteles loi perustan esittäessään formaalisen syyn muodoksi tai olemukseksi joka on pysyvä malli sille, millainen asian tulisi olla. Määritelmästä seuraa se, että luonnon tapahtumat ovat selitettävissä viittaamalla luontokappaleen olemukseen. Olemus on tietyn luontokappaleen luonnollisin tila, ja siten tuon luontokappaleen ”oikea” tapa toimia. Olemusajattelun perustana on, että jokaisella luontokappaleella on jokin olemus, joka erottaa hänet kaikista muista luontokappaleista.
Aristoteleen jälkeen

Aristoteleen näkemys oli, että on olemassa erityinen idea tai muoto, joka määrittää olion esimerkiksi ihmiseksi. Platon oli ottanut tämän ajatuksen oman ideamaailmansa lähtökohdaksi ja hän määritti ihmisen sielun piirteeksi joka erottaa tämän kaikesta muusta. Vastaavaa näkemystä ovat sittemmin kannattaneet muun muassa René Descartes ja Immanuel Kant. Vastaavanlainen olemusajattelu on erittäin tyypillistä myös erilaisille kristillisille ihmiskäsityksille, joissa ihmiset nähdään toimivina sieluina osana korkeampaa suunnitelmaa.
Essentialismin seuraukset

Olemusajattelu johtaa siihen, että ihmisen olemus sekä oikea ja väärä toiminta johdetaan luonnollisesta järjestyksestä, jota todellisuus itsessään noudattaa. Esimerkiksi keskiajalla kristilliset jumaluusoppineet puhuivat luonnonlaista, joka määrittää hyvän ja pahan.  Olemusajattelua on sanottu naturalistisen virhepäättelyn yleisimmäksi muodoksi. Arkiajattelussa olemusajattelun on sanottu näyttäytyvän tapoina ajatella ”näin asia on” tai ”näin on aina ollut”.
Postmoderni essentialismin kritiikki

Esseessä Juutalaiskysymys (1954) eksistentialistinen filosofi Jean-Paul Sartre (1905—1980) kritisoi antisemitismiä siitä, että se olettaa ’juutalaisuuden’ henkilön sisäiseksi olemuspiirteeksi: Juutalainen on sen mukaan kokonaan paha, läpikotaisin juutalainen. Hänen hyveensä, jos hänellä niitä on, ovatkin paheita, koska ovat hänen. Sartre kuvaa antisemitismin essentialistista lähtökohtaa myös seuraavasti: Juutalaisen tekee hänessä asuva ’juutalaisuus’, tuliaineeseen tai oopiumin unettavaan olemukseen verrattava prinsiippi.
Postmoderni sosiaalisen oikeudenmukaisuuden teoria on vastaavasti arvostellut eri vähemmistöryhmiin suhtautumista ’essentialismista’. Sillä tarkoitetaan, että näihin ryhmiin  kohdistetaan stereotyyppisiä ja virheellisiä ennakkoluuloja niiden pysyvästä olemuksesta. Postkolonialistista teoriaa kehittänyt Gayatri Chakravorty Spivak kirjoitti ”strategisesta essentialismista”. Sillä hän tarkoitti kielenkäyttöön perustuvaa hallintaa, joka tapahtuu niputtamalla alistettu ryhmä yhtenäiseksi kokonaisuudeksi halveksunnan ja ennakkoluulojen pohjalta.
Pluckrose ja Lindsay katsovat, että postmoderni oikeudenmukaisuusteoria tai ’wokeismi’ on myös itse syyllistynyt essentialismiin kuvatessaan kaikki ”valkoiset” epämoraalisina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Essentialismi Wikimedia Commonsissa
Gayatri Chakravorty Spivak
Anaitoi

| Anaitoi> Ἀναίτοι |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  ?, Elis, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Elis
Anaitoi (m.kreik. Ἀναίτοι) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Eliissä Kreikassa. Sen tarkempaa sijaintia ei tunneta.
Kaupungin nimeä ei tunneta sellaisenaan antiikin lähteistä. Sen sijaan tunnetaan vain kaupungin kansalaisista eräässä piirtokirjoituksessa käytetty etnonyymi Anaitos (Ἀναίτος), jonka monikko Anaitoi on. Mainittu piirtokirjoitus on 50-vuotinen ystävyyssopimus Metapioin kaupungin kanssa. Tällaisen sopimuksen olemassaolo on ainoa peruste sille, että kaupunki on luettu nykytutkimuksessa polisten eli itsenäisten kaupunkivaltioiden joukkoon.
Anacapri

| Anacapri |
| --- | --- |

 vaakuna
 Anacapri
 Koordinaatit: 40°33′N, 14°13′E 
Valtio:   Italia
Alue:  Campania
Metropolikaupunki:  Napoli
Pinta-ala:  
 – Maa:  6,47 km²
Korkeus:  0–589 m
Väkiluku (31.12.2015):  6 946
 – Väestötiheys:  1 074 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Anacapri on kaupunki Italiassa Napolinlahdella sijaitsevalla Caprin saarella Napolin metropolikaupungissa. Kaupunki sijaitsee ylhäällä Monte Solanon juurella vaikeapääsyisessä paikassa. Kaupunkiin valmistui ensimmäinen tie vuonna 1872 alempana sijaitsevasta Caprin kaupungista. Tätä aiemmin Anacapriin pääsi vain Scala Fenicia -portaita pitkin. Muita Anacaprin nähtävyyksiä on muun muassa Grotta Azzurra.
Anacaprissa on noin 7 000 asukasta ja kunnan pinta-ala on 6,47 neliökilometriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anacapri Wikimedia Commonsissa
Napolin metropolikaupungin kunnat
Acerra | Afragola | Agerola | Anacapri | Arzano | Bacoli | Barano d’Ischia | Boscoreale | Boscotrecase | Brusciano | Caivano | Calvizzano | Camposano | Capri | Carbonara di Nola | Cardito | Casalnuovo di Napoli | Casamarciano | Casamicciola Terme | Casandrino | Casavatore | Casola di Napoli | Casoria | Castellammare di Stabia | Castello di Cisterna | Cercola | Cicciano | Cimitile | Comiziano | Crispano | Ercolano | Forio | Frattamaggiore | Frattaminore | Giugliano in Campania | Gragnano | Grumo Nevano | Ischia | Lacco Ameno | Lettere | Liveri | Marano di Napoli | Mariglianella | Marigliano | Massa Lubrense | Massa di Somma | Melito di Napoli | Meta | Monte di Procida | Mugnano di Napoli | Napoli | Nola | Ottaviano | Palma Campania | Piano di Sorrento | Pimonte | Poggiomarino | Pollena Trocchia | Pomigliano d’Arco | Pompei | Portici | Pozzuoli | Procida | Qualiano | Quarto | Roccarainola | San Gennaro Vesuviano | San Giorgio a Cremano | San Giuseppe Vesuviano | San Paolo Bel Sito | San Sebastiano al Vesuvio | San Vitaliano | Sant’Agnello | Sant’Anastasia | Sant’Antimo | Sant’Antonio Abate | Santa Maria la Carità | Saviano | Scisciano | Serrara Fontana | Somma Vesuviana | Sorrento | Striano | Terzigno | Torre Annunziata | Torre del Greco | Trecase | Tufino | Vico Equense | Villaricca | Visciano | Volla
Esteröinti

Esteröinti on kemiallinen reaktio, jossa tuotteena muodostuu esteri. Tyypillisiä esteröintireaktioita ovat muun muassa Fischer-esteröinti, vaihtoesteröinti ja karboksyylihappojen alkylointi.
Karboksyylihappojen, happoanhydridien ja happokloridien esteröinti

Yksi yleisimpiä esteröintireaktioita on niin kutsuttu Fischer-esteröinti, joka kuuluu kondensaatioreaktioihin. Siinä karboksyylihappo reagoi alkoholin tai fenolin kanssa muodostaen esterin. Katalyyttinä käytetään usein happoja, kuten rikkihappoa, p-tolueenisulfonihappoa, happamia ioninvaihtohartseja tai Lewis-happoja. Katalyytteinä voidaan käyttää myös dehydraavia yhdisteitä, kuten disykloheksyylikarbodi-imidiä. Reaktion reaktiomekanismin ensimmäisessä vaiheessa happokatalyytti protonoi karboksyyliryhmän karbonyylihapen, mikä tekee siitä elektrofiilisemman. Nukleofiilinen alkoholi reagoi karbonyyliryhmän kanssa nukleofiilisella additiolla ja muodostuu tetraedrimäinen välivaihe. Tämä välivaihe muuntuu molekyylinsisäisten protoninsiirtojen seurauksena toiseksi tetraedrimäiseksivälivaiheeksi, jonka hydroksyyliryhmä vastaanottaa protonin. Tällöin hydroksyyliryhmästä tulee parempi lähtevä ryhmä ja se irtoaa vetenä ja muodostuu esteri. Fischer-esteröinnin ongelmana on se, että se on tasapainoreaktio, minkä vuoksi hyvien saantojen saavuttamiseksi tulee käyttää toista lähtöainetta ylimäärin tai poistaa tuotteena muodostuvaa esteriä tislaamalla tai poistaa vettä atseotrooppisella tislauksella. Veden poistoon voidaan käyttää myös molekyyliseuloja. Fischer-esteröinti on usein hidas reaktio, jota voidaan nopeuttaa käyttämällä mikroaaltosäteilytystä lämmitysmenetelmänä.
Alkoholit reagoivat myös happoanhydridien ja happokloridien kanssa muodostaen estereitä. Anhydridit ja happokloridit ovat karboksyylihappoja reaktiivisempia ja tällöin reaktio on usein nopeampi verrattuna Fischer-esteröintiin. Happokloridit ja happoanhydridit ovat tärkeitä erityisesti, jos karboksyylihappo on muuten liian vaikeasti reagoiva, ja niitä käytetään erityisesti steroidien esteröinnissä. Näissä reaktioissa käytetään nukleofiilisena katalyyttinä usein joko pyridiiniä tai 4-dimetyyliaminopyridiiniä eli DMAP:ia.
Vaihtoesteröinti

Vaihtoesteröinnissä eli transesteröinnissä esterit reagoivat kuumennettaessa alkoholien kanssa muodostaen uuden esterin ja alkoholin. Tätä reaktiota katalysoivat niin hapot, emäkset kuin siirtymämetallitkin. Käytettyjä katalyyttejä ovat muun muassa rikkihappo, ioninvaihtohartsit ja DBU eli 1,8-diatsabisyklo[5.4.0]undek-7-eeni. Mekanismiltaan vaihtoesteröinti muistuttaa esterihydrolyysin mekanismia.
Karboksyylihappojen alkylointi

Kolmas tapa valmistaa esteröinti on karboksyylihappojen alkylointi käyttäen alkyylihalogenidia tai jotain muuta alkyloivaa yhdistettä, kuten dimetyylikarbonaattia. Reaktio vaatii emäskatalyytin ja usein katalyyttinä käytetään DBU:ta tai natriumvetykarbonaattia tetra-alkyyliammoniumsuolan läsnä ollessa. Tetra-ammoniumsuola toimii tässä tapauksessa faasinsiirtokatalyyttinä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Esteröinti Wikimedia Commonsissa
Esisokraatikot

Esisokraatikoiksi kutsutaan niitä antiikin Kreikan filosofeja, jotka vaikuttivat 600–400-luvuilla eaa. Suurin osa heistä eli ennen Sokratesta, josta varsinaisen filosofian usein katsotaan alkaneen.
Yleistä

Länsimaisen filosofian historia alkoi Jooniassa, Vähän-Aasian rannikon kreikkalaisissa siirtokunnissa noin vuonna 600 eaa. Tällä ensimmäisellä "esisokraattiseksi" kutsutulla aikakaudella Kreikan filosofia oli etupäässä luonnonfilosofiaa — ajattelijat etsivät "alkuainetta" (arkhe), josta kaikki on muodostunut, sekä pyrkivät selittämään havaitsemiaan luonnonilmiöitä ja löytämään luonnossa vallitsevia lainalaisuuksia.
Tällaisen filosofian "isänä" pidetään usein Thalesta. Hänen lisäkseen merkittäviin esisokraattisiin luonnonfilosofeihin kuuluivat muun muassa Pythagoras, elealaiset Parmenides ja Zenon Elealainen, Herakleitos, Empedokles, Anaksagoras, sekä atomistit Leukippos ja Demokritos. Historioitsija Diogenes Laertios on jakanut kreikkalaisen filosofian synnyn kahteen alkuperään, joonialaiseen ja italialaiseen filosofiaan. Sanojen "filosofia" ja "filosofi" katsotaan olevan peräisin Pythagoraan piiristä.
Diogeneen jaottelu on jossain määrin harhaanjohtava. Samaan "koulukuntaan" luetut filosofit ajattelivat useista asioista hyvin erilaisilla tavoilla, joten niitä ei voida varsinaisesti pitää koulukuntina.
Maailman synnyn selittämisen lisäksi tällä ajalla kehittyi myös yleisempien filosofisten kysymysten pohdinta. Tällaisia kysymyksiä olivat muun muassa kysymykset todellisuuden ykseydestä ja moneudesta, äärellisyydestä ja äärettömyydestä, jaollisuudesta ja atomisuudesta, muuttuvaisuudesta ja pysyväisyydestä, sekä ihmisen havaintokykyyn liittyvät harhojen ja tosiolevaisen ongelmat.
Parmenideella oli suuri merkitys varsinaisten filosofisten ongelmien muotoilussa. Hänelle rationaalisuus tarkoitti ennen kaikkea tehtyjen päätelmien ristiriidattomuutta. Tavoitellessaan ristiriidattomuutta hän päätyi ensimmäisenä filosofina voimakkaaseen ristiriitaan arkikokemusten kanssa. Parmenideen oppilas Zenon Elealainen jatkoi tätä työtä ja esitti useita paradokseja, jotka pakottivat kyseenalaistamaan joko käytetyn logiikan tai arkikokemuksen. Herakleitos puolestaan ratkaisi ongelman toteamalla, että todellisuus itsessään on ristiriitainen. Hän sanoi kaiken maailmassa virtaavan, kun taas todellista tietoa saadaan vain muuttumattomista asioista.
Esisokraattisista filosofeista ja heidän käyttämistään argumenteista ei ole säilynyt kovin paljon tietoa. Vaikka he kirjoittivatkin merkittäviä teoksia, niistä ei ole säilynyt yhtään kokonaista versiota. Tiedämme heistä vain myöhempien filosofien, historioitsijoiden (merkittävimpänä Diogenes Laertios) ja yksittäisten tekstikappaleiden välityksellä.
Käsitteen "esisokraatikot" on popularisoinut ennen kaikkea Hermann Alexander Diels teoksellaan Die Fragmente der Vorsokratiker (1903). Todellisuudessa kaikki esisokraatikkoihin luetut filosofit eivät eläneet ennen Sokratesta, esimerkiksi Demokritos ja Diogenes Apollonialainen olivat Sokrateen nuorempia aikalaisia.
Esisokraattinen luonnonfilosofia

Tunnusomaisin piirre esisokraatikoille oli luonnonilmiöiden ja maailmankaikkeuden fyysisen olemuksen pohtiminen. Tätä heidän harjoittamaansa filosofiaa kutsutaan luonnonfilosofiaksi, ja se oli siis eräänlaista varhaista fysiikkaa, metafysiikkaa tai kosmologiaa. Tämäntyyppinen filosofia oli yhteisössään arvostettujen ”viisaiden miesten” vapaa-ajan harrastusta, eikä sitä ollut varsinaisesti tarkoitettu mullistamaan rahvaan maailmankuvaa.
Luonnonfilosofit (fysikoi, fysiologoi) hylkäsivät perinteiset mytologiset selitykset havaitsemilleen luonnonilmiöille ja etsivät niille järkiperäisempiä selityksiä. Tyypillisiä luonnonfilosofien kysymyksiä olivat:
Mistä kaikki tulee? (Maailman perussyy)
Mistä kaikki on tehty? (Maailman peruselementti eli arkhe)
Kuinka voidaan selittää luonnon monimuotoisuus?
Miksi kaikki voidaan kuvata matematiikan avulla?
Thales, jota pidetään tällaisen filosofian perustajana, esitti veden olevan kaiken peruselementti. Anaksimenes ja Diogenes Apollonialainen pitivät kaiken alkusyynä ilmaa. Hippasos ja Herakleitos puolestaan selittivät maailman tulen kautta. Empedokles lisäsi peruselementteihin maan ja piti kaikkia näitä neljää yhdessä maailman peruselementteinä. Anaksagoras sanoi ensimmäisiä prinsiippejä olevan äärettömästi ja esitti, että ne ainoastaan muuttuvat toisikseen yhdistymisen ja eroamisen kautta.
Hesiodos ja Parmenides puolestaan selittivät maailman synnyn rakkauden ja riidan kautta. Atomisteille Leukippos ja Demokritos peruselementit olivat täysi ja tyhjä eli oleva ja ei-oleva. Pythagoralaiset taas pitivät numeroita eli lukujen elementtejä maailmankaikkeuden peruselementteinä ja sanoivat, että koko maailmankaikkeus on luvuilla ilmaistavissa olevaa harmoniaa ja luku itsekin.
Luonnonfilosofia oli vallalla filosofiassa Sokrateehen asti. Etiikan katsotaan tulleen filosofiaan Sokrateen aikana, ja dialektiikan Zenon Elealaisen aikana.
Filosofian synty

Esi-filosofista ajattelua esiintyi jo ennen esisokraatikkoja muun muassa Egyptissä, sekä seemiläisissä ja babylonialaisissa kulttuureissa. Egyptissä ja Mesopotamiassa harrastettiin erityisesti matematiikkaa ja astrologiaa, ja Persiassa vaikutti zarathustralaisuus. Näissä kulttuureissa vaikutti useita merkittäviä ajattelijoita ja kirjoittajia, ja monet varhaiset kreikkalaiset filosofit olivat yhteyksissä ainakin joihinkin egyptiläisen ja babylonialaisen ajattelun hengentuotteisiin. Näiden lisäksi kreikkalaiseen ajatteluun vaikutti Kreikan vanha kirjallisuus, kuten Homeros ja erityisesti Hesiodos, sekä myyttiseen laulaja Orfeukseen liitetty perinne (orfilaisuus).
Esisokraatikot kuitenkin lisäsivät ainakin yhden uuden elementin, joka erotti heidän ajattelunsa kaikista heidän edeltäjistään. Ensimmäistä kertaa historiassa heidän kirjoituksissaan voidaan löytää muutakin kuin vain dogmaattisia väittämiä maailman järjestyksestä — sen sijaan he esittivät erilaisia järjellisesti perusteltuja argumentteja erilaisten maailmanselitysmallien puolesta. Thales ja muut luonnonfilosofit pyrkivät irrottautumaan mytologisista maailmanselityksistä, ja pyrkivät niiden sijaan havainnoimaan luontoa ja selittämään sen toimintaa rationaalisesti.
Esisokraatikkojen ryhmät

Antiikin aikana filosofia saattoi sisältää mitä tahansa luonnontieteistä politiikkaan ja puhetaidosta hyvän elämän opetuksiin, ja tämä tilanne vallitsi ennen kaikkea aikana ennen Sokratesta. Näin ollen ei ole helppo sanoa, kenet tulisi laskea esisokraatikoiksi nimenomaan filosofisessa mielessä. Mukaan voidaan laskea tässä käsiteltyjen ryhmien lisäksi myös esimerkiksi sofistit ja yleisesti viisaina tunnettuja miehiä, kuten Kreikan ns. seitsemän viisasta.
Merkittävimmät esisokraatikkojen ryhmät ja esisokraatikot olivat:
Joonialaiset luonnonfilosofit, mukaan lukien miletoslaiset
Thales (n. 636–546 eaa.)
Anaksimandros (610–546 eaa.)
Anaksimenes (585–525 eaa.)
Anaksagoras (500–428 eaa.)
Arkhelaos (400-luku eaa.)
Italialaiset luonnonfilosofit, mukaan lukien pythagoralaiset
Pythagoras (582–496 eaa.)
Theano (500-luku eaa.)
Empedokles (490–430 eaa.)
Filolaos (480–405 eaa.)
Arkhytas (428–347 eaa.)
Elealaiset
Ksenofanes (570–470 eaa.)
Parmenides (510–440 eaa.)
Zenon Elealainen (490–430 eaa.)
Melissos (n. 470 eaa.)
Atomistit
Leukippos (500-luku eaa.)
Demokritos (460–370 eaa.)
Ferekydes (n. 540 eaa.)
Herakleitos (535–475 eaa.)
Empedokles (490–430 eaa.)
Filolaos (480–405 eaa.)
Diogenes Apollonialainen (n. 460 eaa.)
Arkhytas (428–347 eaa.)