stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gammelstadin kirkkokylä
Yleiskuvaus > Kirkkokylä ja -tuvat

Kirkkokylässä on 424 kirkkotupaa, jotka on jaettu 555 erilliseen huoneeseen. Kirkkotupien välissä on kapeita kujia, jotka antavat kylälle erikoisen ja elävän muodon. Kirkkotuvat on tarkoitettu tilapäiseen majoittumiseen, eikä niissä asuta pysyvästi. Perinteisesti kirkkokylässä yöpyivät talonpojat käydessään jumalanpalveluksissa, markkinoilla, käräjillä ja veronkeräämisen yhteydessä. Kirkollisten juhla-aikojen yhteydessä kirkkokylässä vietettiin useampiakin vuorokausia. Muina aikoina kirkkotupien ikkunaluukut olivat kiinni ja kylän kadut ja torit olivat lähes autioita. Kirkkokyläelämän kahden luonteen ja ajanjaksojen vaihtelun kontrasti oli valtaisa – vallitsevan autiuden ja hiljaiselon katkaisivat lyhyet ja intensiiviset purskaukset kaupunkimaista elämää. Kirkkotupien käyttöperinne on säilynyt Gammelstadissa jo 400 vuotta, mikä on ainutlaatuista Ruotsin kirkkokylien joukossa. Perinne on vaikuttanut myös huomattavasti kylän koko elämäntapaan ja rakennustyyliin.
Kaikki kirkkotuvat on rakennettu puusta. Lähes kaikki tuvat ovat yksikerroksisia, vain kourallinen kaksikerroksisia. Tuvat on maalattu punaisiksi, ovien ja ikkunoiden karmit valkoisiksi. Kirkkotupien ovien ja ikkunaluukkujen ulkonäkö voi vaihdella. Useimmissa ovissa on pyramidimainen motiivi, mikä kuvaa alttaria ja sillä palavaa uhritulta. Kirkkotupien alkuperäiset katot oli rakennettu puusta. Peltikattorakenteiden yleistyttyä enemmistö kattorakenteista on nykyisin peltiä, mikä on myös hyväksytty perinteisten kattomateriaalien joukkoon. Vaikka tuvat näyttävät ulospäin lähes identtisiltä, niiden huonejärjestys ja pohjaratkaisut vaihtelevat. Tavallisesti tuvissa on ainakin tilava keittiö, jossa on myös nukkumapaikkoja (ruots. kyrkstugekammare) sekä eräänlainen kuisti. Jotkut tuvat on rakennettu yhteen, ja ne jakavat yhden ulkoseinän.
Yleiskuvaus > Kirkko ja muut merkittävät rakennukset

Vuonna 1492 käyttöön vihitty Alaluulajan kirkko on lajityyppinsä suurin pohjoisessa Skandinaviassa. Kirkon koristelivat tukholmalaiset taiteilijat. Vuonna 1852 käyttöönotettu kellotapuli on rakennettu kirkosta hieman erilleen, mikä on poikkeuksellista Norrbottenin alueella.
Muita huomattavia rakennuksia alueella ovat 1600-luvun porvaristokaupunginosassa kirkosta itään sijaitsevat lääkärin vastaanottona, kouluna ja majatalona toiminut Gästgarden, Borgmästargården sekä Kaptensgården. Nykyisin nämä talot ovat yksityisomistuksessa. Margaretas Wärdshus rakennettiin 1800-luvun alkupuolella. Se oli alkujaan suuren kauppamaatilan päärakennus, ja nykyään se on ravintola. Heti kirkon eteläpuolella sijaitsee 1790 rakennettu pitäjänmakasiini (Sockenmagasinet), jonne varastoitiin muun muassa talonpoikien maksamat papin palkat. Sitä käytettiin myös siemenviljan varastointiin huonojen satovuosien varalle. Vuonna 1754 rakennettua pitäjätaloa (Sockenstugan) on käytetty muun muassa käräjäsalina, huoltorakennuksena, kunnan konttoritiloina ja kokoushuoneena. Nykyisin talossa on seurakunnan ylläpitämä kahvila. Separatistitaloa (Separatiststugan) käyttivät 1800-luvun alussa kirkosta erkaantuneet ”separatistit”, jotka vastustivat kirkon uusia opillisia kirjoja ja järjestivät omia hengellisiä kokouksiaan. Alun perin kestikievarina (1806–1908) ja sittemmin baptistikirkkona toimineessa Betelkapelletissa sijaitsee nykyisin matkailupalveluiden keskus, kahvio ja näyttelytila.
Historia > Kaupankävijöiden kohtauspaikka 1100–1200-luvuilla

Ensimmäiset merkit Gammelstadin kirkonmäen asutuksesta on ajoitettu 1100-luvulle, jolloin alue oli pienehkö saari Luulajanjoen suulla. Alueelta on löydetty jäänteitä laitureista ja yksinkertaisista rakennuksista. 1200-luvulle ajoitettuja löytöjä on enemmän, ja alueen on arveltu tuolloin vakiinnuttaneen strategisen asemansa kolmen vesireitin risteyskohtana. Luulajanjoki yhdisti rannikon sisämaahan, ja Pohjanlahden rannikkoa pitkin merenkulkijoita tuli niin Tukholmasta kuin Suomesta ja Venäjältäkin. Paavi oli määrännyt samoihin aikoihin uusia paastosäännöksiä, minkä johdosta kalan kysyntä ja vienti Keski-Eurooppaan kasvoi merkittävästi. Kalakaupan pohjalta syntyneitä markkinoita lienee pidetty jo 1200-luvun lopulla.
Historia > Kirkon ja yhteiskunnan organisoituminen 1300–1500-luvuilla

Alaluulajan kivikirkon paikalla aluksi olleista kirkkorakennuksista ei ole säilynyt juurikaan tietoa. Kirkko alkoi lähettää alueelle pappeja vuoden 1323 Pähkinäsaaren rauhan jälkeen. Ruotsin valtio jakoi kirkon ja aatelin suurmiehille Luulajanjokilaaksosta läänityksiä vuonna 1327. Läänitysten tarkoituksena oli kolonisoida jo tuolloin jonkin verran asutettu jokilaakso ja sen ympäristö perustamalla alueelle hallinnollinen pitäjä ja kirkko sekä alkaa kerätä veroja. Luulajan pitäjä, jonka tärkein markkinapaikka ja keskus kirkonmäki oli, kattoi aluksi lähes koko nykyisen Norrbottenin läänin, pinta-alaltaan noin Benelux-maiden kokoisen alueen. Svenaldin testamentti -nimisen dokumentin mukaan ensimmäinen jumalanpalvelus Luulajassa pidettiin 1339, jolloin paikalla oli luultavasti jo yksinkertainen puukirkko. Pappila kirkon vieressä on ollut nykyisellä paikallaan 1370-luvulta lähtien. Keskiaikaista kivikirkkoa eli nykyistä Alaluulajan kirkkoa alettiin rakentaa 1300–1400-lukujen vaihteessa ja se vihittiin käyttöön vuonna 1492. Luulajan pitäjä jaettiin pienempiin osiin vuonna 1470. Vuoden 1543 verotuslistojen mukaan pitäjässä oli 47 kylää ja yhteensä noin 400 maatilaa ja alue oli tuolloin Ruotsin vauraimpia.
Historia > Venäläismiehityksestä palvelujen kehittymiseen 1800-luvulla

Venäläiset sotajoukot miehittivät Luulajan kyliä useiden kuukausien ajan vuonna 1809. Joukkoja oli myös sijoitettu runsaasti kirkkokylään ja majoitettu kirkkotupiin. Poistuessaan sotajoukot hajottivat useita kirkkotupia, joiden puuainesta he käyttivät Luulajanjoen yli rakennettuun lauttasiltaan. Monet aikalaiset todistivat venäläisten jättäneen kirkkokylän hyvin epäsiistiin kuntoon. Suurin osa kirkkotuvista säilyi kuitenkin ehjänä.
Vuonna 1817 kirkkokylästä piirrettiin ensimmäinen yksityiskohtainen kartta, josta käy ilmi, että ¾ vanhojen maalaiskylien asukkaista omisti oman kirkkotupansa. Uuden Luulajan kaupungin asukkaista vain joka neljännellä oli kirkkotupa. Alueen sosiaalinen eriytyminen heijastui täten myös kirkkokylän omistussuhteissa. Vuonna 1817 kirkkokylässä oli 484 kirkkotupaa, jotka oli jaettu 691 omistajan kesken. Kirkkotupa-alueen ulkolaidoilla oli 359 kirkkotallia, joista useat oli jaettu useamman kirkkotuvan omistajan kesken. Kirkkokylän alueella oli noin 60 vakituista asuintaloa.
Luulajan pitäjä jaettiin pienempiin osiin vuonna 1832, mistä johtuen joitakin kirkkotupia purettiin. Tilalle rakennettiin kuitenkin uusi tupia, ja samaan aikaan myös pysyvän asutuksen määrä kirkkokylässä kasvoi. Kirkkokylästä muodostui tärkeä sosiaalisen elämän keskus, jonka rooli säilyi kirkossakäyntivelvollisuuden lakkauttamisen jälkeenkin 1800-luvulla. Kirkkokylällä kuultiin uutiset, käytiin markkinoilla, ja nuoriso tapasi siellä tulevia aviopuolisoitaan; elämä siellä olikin yleensä huomattavasti kotikyliä vilkkaampaa. 1800-luvulla tuli tavaksi, että joinakin kirkkopyhinä nuoriso asui kirkkokylässä, toisina pyhinä vanhemmat ihmiset. Konfirmaatioon valmistautuminen kesti kahdesta kolmeen viikkoa, jolloin nuoret asuivat kirkkotuvissa yleensä jonkin vanhemman sukulaisen valvovan silmän alla. Kirkkotupien omistajat myös saattoivat lainata tupiaan vähempivaraisille kotikylänsä asukkaille tarpeen vaatiessa.
Vuonna 1864 Ruotsissa tuli voimaan elinkeinovapaus, minkä jälkeen kirkkotupien omistajat alkoivat tarjota erilaisia palveluita kirkossakävijöille. Esimerkkejä olivat hääjuhlien järjestelyt ja hautajaispidot. Kirkkokylään perustettiin kahviloita, hotelleja ja pieniä liikkeitä, kuten rautakauppa, asusteliikkeitä, kampaamo, valokuvausliike, sekä hautaustoimisto. Vaikka Luulajan varsinainen uusi kaupunki oli palveluiltaan huomattavasti monipuolisempi, riittivät vanhan kaupungin kirkkokylän palvelut useimmille maaseudun talonpojille kirkossakäyntien yhteydessä.
Pohjois-Ruotsin malmirautatie rakennettiin 1800-luvun lopulla vain 500 metrin päähän kirkkokylästä ja liikenneyhteydet paranivat merkittävästi. Kirkkokylän toiminnot pysyivät kuitenkin varsin pitkään lähes muuttumattomina. Kirkkokylä sai sille nykyisin tunnusomaisen punavalkoisen värityksensä myös vasta 1800-luvulla. Alun perin, pitkälle 1800-luvulle saakka, valtaosa kirkkotuvista ja talleista olivat olleet maalaamattomia, ruskeanharmaita puurakennuksia, joiden ovet ja ikkunaluukut tosin oli maalattu valkoisiksi.
Historia > Taantumasta kulttuurihistorialliseen arvostukseen 1900-luvulla

Kirkkokylän kehitys taantui 1900-luvun alussa. Yksityisautoilun ja linja-autoyhteyksien yleistyessä 1920-luvulla kylän kestikievari alkoi menettää asiakkaita ja kirkkotallien määrä väheni nopeasti. Vuonna 1932 oli jäljellä enää 80 kirkkotallia, joista nykyaikoihin on säästynyt kuusi. 1930-luvulla kirkkotuvissa oli yhteensä 564 majoituskäyttöön soveltuvaa huonetta, kamaria. 1930-luvulla alueelle vahvistettiin kaava, jossa uudet asuinrakennukset sijoitettiin kirkkokylän ulkolaitamille. Gammelstadin alueen asutuksen kehittyminen ja asukasmäärän lisääntyminen keskittyi 1900-luvulla kokonaisuutena lähes täysin parin kilometrin päähän kirkkokylästä Stadsönin alueelle, jota oli aiemmin käytetty kirkkokylän talonpoikien peltoina ja niittyinä. Stadsönin asukasmäärä nousi 6 000:een ja sinne rakennettiin kouluja, pienyrityksiä ja kauppoja. Kirkkokylässä ja sen yhteydessä olevilla asuinalueilla puolestaan oli vain noin 700 pysyvää asukasta, joista vajaat 250 asui kirkkokylän alueella. Vakituisen asutuksen määrää kirkkokylän alueella voi verrata siihen, että vuosisadan lopulla 424 kirkkotuvan omistajia ja osaomistajia on yli tuhat.
Kirkkokylää uhkasi 11. joulukuuta 1940 suuri tulipalo, joka sai alkunsa apteekkirakennuksesta. Kirkosta pohjoiseen päin sijainnut suuri neliskulmainen kortteli, johon kuului asuintaloja, liikehuoneistoja ja 19 kirkkotupaa paloi maan tasalle. Vesipula ja erittäin kylmä sää haittasi sammutustoimia. Kirkon katon terva alkoi sulaa tulipalon kuumuudessa. Toisen maailmansodan aikana Ruotsissakin vallinneen joukkojen liikekannallepanon vuoksi kirkkokylässä oli sijoitettuna suuri sotilasosasto, minkä on arveltu pelastaneen kylän suuremmalta katastrofilta. Sotilaat kykenivät räjäyttämään leveän palokujan, mikä suojasi muun kirkkokyläalueen. Uusi asemakaava ja suunnitelma paloalueen jälleenrakentamiseksi hyväksyttiin 1941. Uusi kaava pysyi uskollisena alueen yleisilmeelle. Kirkkotupia käytettiin jossain määrin perinteiseen tapaan aina 1950-luvulle saakka.
Kirkkokylän kehittyminen ja suojelu kääntyi suotuiseen suuntaan 1960-luvulta lähtien. 1960-luvun vaihteessa alueelta purettiin joitakin vanhoja taloja, kuten vanha postitalo (1959) ja vuoden 1940 palossa vaurioita kärsinyt kestikievari (1962). 1960-luvulla aloitettiin myös uuden asemakaavan suunnittelu, Luulajanjoen vieressä oleville vanhoille niityille alettiin rakentaa, ja ensimmäiset ajatukset alueen hyödyntämisestä matkailukohteeksi esitettiin. Vuoden 1971 kaupunkisuunnitelmassa Ruotsin Riksantikvarieämbetet määritteli kirkkokylän valtakunnallisesti korvaamattomaksi kulttuurihistorialliseksi alueeksi. Kun kirkkotupien ylläpito vaikeutui iäkkäämmille tuvanomistajille, Ruotsin valtio alkoi tukea Gammelstadin ja muidenkin Ruotsin kirkkokylien korjaustoimia. Omistajien kiinnostus kirkkotupiin elpyi, ja niiden rapistuminen pysähtyi. Perusteelliset suunnitelmat alueen säilyttämiseksi ja ylläpitämiseksi tehtiin 1980-luvulla. Kirkkokylän rakennusten lopullinen purkamiskielto vahvistettiin 1995 ja kohde valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon 1996.
Historia > Maailmanperintökohteena 2000-luvulla

Unescon vuonna 2006 tekemässä maailmanperintökohteen kymmenvuotisarvioinnissa todettiin kirkkotupien omistajien olevan hyvin tietoisia alueen erityislaatuisesta kulttuurihistoriallisesta arvosta. Myös matkailijoiden määrä alueelle oli kasvussa ja matkailupalveluita kehitettiin. Julkisten tilojen ja rakennusten ylläpito oli parantunut ja yhteistyö eri viranomaisten, järjestöjen ja omistajien välillä sujui erittäin hyvin, mitä Unesco piti olennaisena menestystekijänä alueen kulttuurihistoriallisten arvojen säilyttämiseksi myös jatkossa. Kiinnostus kirkkotupien omistamiseen Gammelstadissa on kasvanut, ja niiden hinnat ovat nousseet jatkuvasti. Tupien omistajat ovat myös ottaneet jälleen yhä enemmän vastuuta tupiensa ylläpidosta. Kirkkotuvissa yövytään yhä, joskin enimmäkseen kesäisin seurakunnan konfirmaatiotoimintaan liittyen. Aina riskiksi todetun tulipalovaaran ohella perinteiden säilyttäminen nähtiinkin tulevaisuuden kannalta vakavimpana uhkana ja Unescon mukaan perinteiden vaalimistraditioita olisi entisestään kehitettävä ja kirkkotupien omistajien yhteistyötä asiassa parannettava.
Toisaalta kirkkotupien ylläpitäminen sinänsä voi yhä olla vaikeaa, ja huonokuntoisiakin kirkkotupia on nähtävissä. Esimerkiksi kuolinpesien tai muutoin kauempana kirkkokylästä asuvien henkilöiden omistukseen siirtyneet ja vanhojen leskien omistamat kirkkotuvat saattavat kärsiä kiinnostuksen tai voimien puutteesta johtuvasta ylläpidon laiminlyönnistä. Pakkokeinot tupien ylläpitoon ovat myös hankalia, koska ne lasketaan irtaimeksi omaisuudeksi kirkon omistaessa tonttimaan niiden alla. Tupien myynti niiden aktiivisesta omistamisesta kiinnostuneille ihmisille nähdäänkin tehokkaana keinona varmistaa niiden ylläpito myös jatkossa.
Kirkkokylä matkailukohteena

Gammelstadin kirkkokylässä käy vuosittain noin 100 000 (2003) – 145 000 (2005) matkailijaa. Valtaosa matkailijoista vierailee alueella kesäaikaan, ja lähes puolet heistä tulee Ruotsin ulkopuolelta.
Alueelle on vapaa pääsy, mutta ryhmät voivat myös varata maksullisia palveluja, kuten opastettuja kierroksia ja käsityöläisnäytöksiä. Alaluulajan kirkossa pidetään jumalanpalveluksia, konsertteja ja muitakin tapahtumia. Se on myös avoinna maanantaista keskiviikkoon joitakin tunteja päivässä. Nederluleå hembygdsföreningin omistama kirkkotupa numero 253–254 on avoinna yleisölle ennalta sovittuihin opastettuihin kierroksiin sisältyen sekä kesäaikana päivittäin tapahtuvina opastettuina kierrosaikoina. Matkailukeskuksessa on myös erilaisia näyttelyitä, ja siellä voi katsella alueen historiasta kertovia filmejä. Ennakkotilauksesta myös erilaiset kokous- ja konferenssipalvelut sekä muutkin matkailupalvelut, kuten hevosajelut ovat mahdollisia. Alueella sijaitsee kahviloita, ravintoloita sekä joitakin yöpymismahdollisuuksia maatilamajoituksessa ja matkustajakodissa.
Kirkkokylän laidalla sijaitsee Hägnanin kulttuuri- ja luonnontieteellinen ulkoilmamuseo, jonka alueelle on tuotu kulttuurihistoriallisesti arvokkaita eri puolelta Norrbottenia peräisin olevia rakennuksia. Kesäisin museon alueella on ajanmukaisiin asuihin pukeutuneita piikoja ja renkejä, jotka esittelevät kävijöille rannikkoseudun ihmisten arkipäivää sata vuotta sitten. Kesäisin Hägnanin museoalueella on myös ohjelmaa ja erilaisia näytöksiä, kuten heinäntekoa, maalaishäät sekä kylämarkkinat.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Gammelstadin kirkkokylän sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi), (englanniksi)
Gammelstadin matkailutoimiston sivusto[vanhentunut linkki] (ruotsiksi), (englanniksi)
Unescon maailmanperintökohteet Ruotsissa
Birka ja Hovgården
Drottningholmin linna-alue
Engelsbergin ruukki
Etelä-Öölannin viljelyseutu
Falunin ja Stora Kopparbergetin teollisuusalue
Gammelstadin kirkkokylä
Grimetonin radioasema
Hälsinglandin koristellut maatalot
Höga kusten
Karlskronan sotilaskaupunki
Laponia
Skogskyrkogården
Struven ketju
Tanumin kalliopiirrokset
Visbyn hansakaupunki
Kirkkotupia ja niiden välissä olevia kujia
Alaluulajan kirkko
Luulajan vanha kaupunki (lat. Civitas Vetus Luhlae) noin 1698–1701 (Kuva: Eric Dahlberg (1625–1703), Jan van den Aveelen (1655–1722): Suecia antiqua et hodierna). Kuvan oikeassa laidassa kuvattuna vielä tuolloin kirkonmäen lähistölle ulottunut Pohjanlahden (lat. Sinus Bothnicus) vesialue Luulajanjoen suulla. Kirkon vasemmalla puolella kuvattuna ensimmäinen, vuonna 1650 rakennettu ja myöhemmin purettu kellotapuli.
Gammelstadin punaisia kirkkotupia valkeine ovineen ja ikkunaluukkuineen
Kirkkokylän kartta, keskellä kirkko ja kellotapuli
Enimmäkseen yksityisten ihmisten omistamien kirkkotupien julkisivujen ulkonäkö ja ylläpito on yksityiskohtaisesti säädeltyä
Margaretas värdshus -ravintolan pihapiiri
Kenraali kirjastossa

| Kenraali kirjastossa> Prima che tu dica ”Pronto”.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Italo Calvino
Kieli:  italia
Genre:  novellikokoelma
Julkaistu:  1993
Suomennos
Suomentaja:  Helinä Kangas
Kansitaiteilija:  Jussi Kaakinen
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2012
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  292
ISBN:  978-951-31-5772-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kenraali kirjastossa (ital. Prima che tu dica ”Pronto”) on vuonna 1993 ilmestynyt Italo Calvinon novellikokoelma. Valikoiman toimitti Calvinon argentiinalainen leski Esther Singer Calvino, ja se sisältää tekstejä vuosilta 1943–1984. Osa kertomuksista on julkaistu aikaisemmin aikakauslehdissä. Teos ilmestyi suomeksi Tammen Keltaisessa kirjastossa vuonna 2012 Helinä Kankaan suomentamana. Kertomukset on jaettu kahteen osaan, ”faabeleihin ja tarinoihin 1943–1958” sekä ”kertomuksiin ja dialogeihin 1968–1984”.
Aiheesta muualla

Otto Lappalainen: Sormi fantasianäppäimellä (Arkistoitu – Internet Archive). Parnasso 5/2012.
Hannu Niklander: Kenraali kirjastossa (Arkistoitu – Internet Archive). Savoin sanomat 8.10.2012.
Gemini 5

Miehet ehdottivat alussa lentonsa tunnuslauseeksi "8 days or bust" (suunnilleen "8 päivää tai pieleen"), mutta Nasa ei hyväksynyt tätä. Johtaja Jim Webb suuttui lauseesta, koska hänen mielestään se toi liian selvästi esille vaatimuksen kahdeksanpäiväisestä lennosta, vaikka jokin odottamaton ongelma saattaisi keskeyttää lennon. Muutenkin sana bust on englannissa hieman alatyylistä slangia. Niinpä motto poistettiin, ja pelkät conestoga-vankkurit jäivät.
Astronautit Charles Conrad ja Gordon Cooper suorittivat avaruuslennon 21. elokuuta – 4. syyskuuta 1965 Gemini 5 -kapselissa. Lento kesti noin 191 tuntia ja sinä aikana he kiersivät maapallon 120 kertaa. Tämä oli saavutus, jonka jälkeen Yhdysvallat oli selvästi edellä Neuvostoliittoa kylmän sodan aikaisessa kilpailussa avaruuden valloittamisesta.
Aluksen polttokennossa havaittiin ongelmia jo lennon alkuvaiheessa, mutta lentoa päätettiin jatkaa, koska polttokennon häiriöiden vaikutuksia haluttiin tutkia.
Conrad ja Cooper
Kemijoen vesistö (Viena)

| Kemijoen vesistö  (Suomen päävesistö: 74) |
| --- | --- |
 Vienan Kemin valuma-alueen kartta (viroksi).
Valtiot:  Suomi, Venäjä
Maakunnat:  Karjalan tasavalta, Kainuu
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Vienanmeri
Päävesistöalue:  Kemijoen vesistö (74)
Vesistöjako:  Joukamojärven alue (74.01), Muojärven alue (74.02), Kuusamojärven alue (74.03), Oivanginjärven valuma−alue (74.04), Kaartojärvien valuma-alue (74.05), Venäjän puolella (74.05 R), Kuikkajoen yläosan v-a (74.06), Venäjän puolella (74.06 R), Virmajoen yläosan alue (74.07), Venäjän puolella (74.07 R), Kolvangin valuma-alue (74.08)
Laskujoki:  Kemijoki
Vesistöreitti:  Kemijoki 
Laskupaikka:  Kemi, Vienanmeri
Koordinaatit:  64°57′18″N, 34°40′26″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  27 700 km²  
Alueen pituus:  300 km  lähde?
Pääuoma:  yli 191 km  lähde?
Keskivirtaama:  279 m³/s  
 fiJoki laskee  Barentsinmereen Kemissä. 
Kemijokea vuonna 1916.
Tširkkakemijokea Jyskyjärvellä 2015.
Ylä-Kuittijärveä Vuokkiniemessä 2007.
Kemijoen vesistö (Viena), tai joskus myös Vienan Kemijoen vesistö,  (Suomessa vesistöaluetunnus 74) on pääosin Venäjällä Karjalan tasavallassa sijaitseva, mutta myös Suomessa oleva Suomen päävesistöalue, jonka latvavesistä osa ulottuu myös Suomen puolelle. Sen laskujoki Kemijoki, tai myös Vienan Kemijoki, laskee Vienanmereen.
Vesistöalueen pinta-ala on 27 700 neliökilometriä, josta 26 403 neliökilometriä kuuluu Venäjän puolelle ja 1 297 neliökilometriä Suomen puolelle.
Vesistö Venäjän puolella

Vesistön laskujokena oleva Vienan Kemijoki laskee Vienamereen joen suulla olevan Kemin (ven. Кемь, Kem) kaupungin luona.
Joen yläjuoksulla  muodostavat järviketjun Kuittijärvet: Ylä-Kuittijärvi, Keski-Kuittijärvi ja Ala-Kuittijärvi. Keski-Kuittijärven rannalla sijaitsee Uhtua eli Kalevala, Ylä-Kuittijärven rannalla Vuokkiniemi.
Vienan Kemin suurimpia sivujokia ovat jokeen sen alajuoksulla etelästä laskeva Ohta, keskijuoksulla pohjoisesta laskeva Kepa ja keskijuoksulla etelästä laskeva Tširkkakemijoki, johon laskee lännestä Nuokkijärvi.
Ylä-Kuittijärveen laskee pohjoisesta Pistojoki, jonka vesireitin ylin osa ulottuu Suommen puolelle. Pistojoen laajentumana joen keskijuoksulla Venäjän puolella on Pistojärvi.
Vesistö Suomen puolella

Suomen vesistöaluejaossa Vienan Kemin vesistöalueen Suomen puoleiset osat pääosin käsittävän Vienan Kemin latvavesistöalueen toisessa jakovaiheessa, ovat kokonaan tai osittain Suomen puolella seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Virmajoen yläosan alue (74.07)
Joukamojärven alue (74.01)
Muojärven alue (74.02)
Kuusamojärven alue (74.03)
Kolvangin valuma-alue (74.08)
Oivanginjärven valuma-alue (74.04)
Kaartojärvien valuma-alue (74.05)
Kuikkajoen yläosan valuma-alue (74.06)
Näistä osa-alueet 74.01 (yläosaltaan 74.011), 74.02, 74.03,74.04 ja 74.08 kuuluvat Suomen ja Venäjän rajalla olevan Multijärven yläpuoliseen vesireittiin. Tämän vesireitin suurimpia järviä ovat alajuoksulta yläjuoksulle lueteltuina Joukamojärvi, Muojärvi ja Kuusamojärvi, jonka rannalla sijaitsee Kuusamon keskustaajama. Vesireitin laskujokena Multijärven alapuolella Venäjän puolella  on Ylä-Kuittijärveen laskeva Pistojoki, jonka laajentumana sen keskijuoksulla on Pistojärvi.
Osa-alueet 74.01 (alaosaltaan 74.012), 74.05, 74.06 ja 74.07 laskevat Pistojoen vesireittiin alempana Suomen ja Venäjän rajan yli Venäjän puolelle.
Tästä etelään vedenjakaja, Suomen puolella Oulujoen vesistön sekä Venäjän puolella Vienan Kemijoen vesistön ja etelämpänä Vuoksen vesistöön kuuluvan Pielisen reitin valuma-alueen Venäjän puoleisten latvavesien välillä, yhtyy varsin tarkasti Suomen ja Venäjän rajaan aina Kainuun ja Pohjois-Karjalan rajalle asti. Vain siellä täällä vedenjakaja poikkeaa valtakunnanrajasta niin, että jokin yksittäinen pieni järvi laskee rajan yli suuntaan tai toiseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kemijoen vesistö (Viena) Wikimedia Commonsissa
Keltasuolaheinämittari

| Keltasuolaheinämittari |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Lehtimittarit Sterrhinae
Suku::  Timandra
Laji::  comae
Kaksiosainen nimi
 Timandra comae  (Schmidt, 1931) 
Synonyymit
 Timandra comai 
Katso myös
   Keltasuolaheinämittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltasuolaheinämittari (Timandra comae) on lehtimittareihin kuuluva perhonen, jonka toukat elävät muun muassa suolaheinällä. Laji kuvattiin vuonna 1931 harmosuolaheinämittarin keltaisena värimuotona alalajiksi Timandra griseata comai. Keltasuolaheinämittari kuitenkin eroaa harmosuolaheinämittarista paitsi väriltään, myös naarasyksilöiden genitaalien, lentoajan sekä esiintymisalueen suhteen, joten se on erotettu omaksi lajikseen vuonna 1995.