stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hindenburgin onnettomuus
Onnettomuuden tutkimukset

Tutkimukset onnettomuuden syystä alkoivat välittömästi.
Hindenburgin päällikkö Max Pruss uskoi, että ilmalaiva oli joutunut sabotaasin kohteeksi, sillä Luftschiffbau Zeppelin -yhtiö oli saanut uhkauskirjeitä ja natsihallituksen vastustajille Hindenburg olisi ollut otollinen kohde sabotaasille. Prussin mukaan matkustajien tai henkilökunnan joukossa oli joitakin natsihallituksen vastaisia henkilöitä, jotka olisivat asettaneet ilmalaivaan aikapommin. FBI:n suorittamissa matkustajien kuulusteluissa näyttöä sabotaasista ei kuitenkaan löydetty.
Sekä Yhdysvaltain että natsi-Saksan hallitusten asettaman tutkintakomitean mukaan kyseessä oli traaginen onnettomuus. Tutkintakomitea tuli siihen tulokseen, että sähkökipinä oli sytyttänyt vuotavan vetysäiliön.
Kipinän ja vuodon aiheuttajaa ei koskaan saatu varmasti selville. Tutkintakomitea piti todennäköisenä, että Hindenburgin lähestyessä ankkurimastoa jokin aluksen tukivaijereista olisi katkennut ja puhkaissut kaasusäiliön. Kipinän puolestaan olisi aiheuttanut Elmon tuleksi kutsuttu luonnonilmiö.
Kyllästeainehypoteesi

NASA:sta eläköitynyt vetytutkija Addison Bain ja kemian teknologian emeritusprofessori William D. Van Vorst Kalifornian yliopistosta julkaisivat uuden tutkimuksen 1990-luvun lopulla. Sen mukaan Hindenburgin onnettomuuden syy ei ollut vetypalo. Bain oli löytänyt Hindenburgin ulkovaipan riekaleita, joista selvisi, että kangas oli vesitiivistetty sivelemällä siihen rakettipolttoainetta. Tämän perusteella Hindenburgin onnettomuuden syyksi esitettiin sähköstaattista purkausta, joka olisi sytyttänyt kankaan tuleen.
Uusi hypoteesi on herättänyt myös arvostelua. Myöskään Myytinmurtajat eivät saaneet pelkkää Hindenburgissa käytettyä vastaavaa kangasta palamaan riittävän nopeasti. Brittiläisen Jem Stansfieldin johtama tutkimusryhmä pitää onnettomuussyynä hankaussähkön purkautumista.
Jälkipyykki

Onnettomuuden jälkeen matkustajien ja suuren yleisön usko zeppeliineihin alkoi horjua ja Yhdysvaltain asettama kielto zeppeliinien lennoille horjutti lopullisesti yhtiön toimintaa vuoden 1937 tienoilla, jolloin heliumin myyntilupaa ei myöskään annettu Euroopassa vallitsevien poliittisten jännitteiden takia.
Pian onnettomuuden jälkeen lentokoneliikenne syrjäytti zeppeliinit Pan American World Airlinesin aloittaessa toimintansa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hindenburgin onnettomuus Wikimedia Commonsissa
Hindenburg Lakehurstin yläpuolella 6. toukokuuta 1937 juuri ennen onnettomuutta.
Hindenburg tuhoutumassa Lakehurstissa
Video: Universalin uutiskatsaus tuhosta 10. toukokuuta 1937
I Just Can’t Stop Loving You

| ”I Just Can’t Stop Loving You” Michael Jackson ja Siedah Garrett |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Bad
 Äänitetty : 1987
 Julkaistu: 20. heinäkuuta 1987
 Tuottaja(t): Michael Jackson, Quincy Jones
 Tyylilaji: pop, R&B
 Levy-yhtiö: Epic Records
Michael Jacksonin muut singlet
| ”Thriller” 1984 | ”I Just Can’t Stop Loving You” 1987 | ”Bad” 1987 |
I Just Can’t Stop Loving You on yhdysvaltalaisen laulajan Michael Jacksonin ensimmäinen vuoden 1987 albumilta Bad julkaistu single.
Kappaleet

”I Just Can’t Stop Loving You” – 4:23
”Baby Be Mine” – 4:12
CD-promo
”I Just Can’t Stop Loving You” - 4:12
Miksaukset

Albumiversio – 4:25
7" versio – 4:11
Albumin myöhemmissä julkaisuissa käytetään tätä versiota alkuperäisen sijaan.
”Todo mi amor eres tu” (esp. versio) – 4:06
”Je ne veux pas la fin de nous” (ransk. versio) – 4:06
Musiikkinäytteet
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Aiheesta muualla

I Just Can’t Stop Loving You Discogsissa. (englanniksi)
Hjalmar Munsterhjelm

| Hjalmar Munsterhjelm |
| --- | --- |
 Munsterhjelm noin 1871–1878
Henkilötiedot
Koko nimi:  Magnus Hjalmar Munsterhjelm
Syntynyt: 19. lokakuuta 1840
Kuollut: 2. huhtikuuta 1905 (64 vuotta)
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Taidesuuntaus:  Romantiikka
Pietarin taideakatemiassa opiskelleita suomalaisia
Hugo Backmansson
Eero Järnefelt
Martti Merenmaa
Hjalmar Munsterhjelm
Oskar Nylander
Alfred Parland
Ilja Repin
Juho Rissanen
Carl Eneas  Sjöstrand
Ossi Somma
Robert Stigell
Reidar Särestöniemi
Victoria Åberg
Düsseldorfin koulukuntaan kuuluvat suomalaiset taiteilijat
Werner Holmberg, , 1860.
Fanny Churberg, Karl Anders Ekman, Severin Falkman, Ellen Favorin, Alina Forsman, Hanna Frosterus-Segerstråle, Alexandra Frosterus-Såltin, Emma Gylden-von Schantz, Werner Holmberg, Karl Emanuel Jansson, Arvid Liljelund, Berndt Lindholm, Erik Johan Löfgren, Hjalmar Munsterhjelm, Victorine Nordenswan, Augusta Soldan, Victoria Åberg
Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa 
 opiskelleita suomalaisia
Johan Jacob Ahrenberg, Anton Wilhelm Arppe, Charles Bassi, Johan Zacharias Blackstadius, Edla Blommér, Erik Cainberg*, Theodor Decker, Robert Wilhelm Ekman*, Erik Enroth, Gustaf Wilhelm Finnberg, Johan Erik Hedberg, Johan Gustav Hedman, Gustaf Erik Hedman, Theodor Höijer, Karl Emanuel Jansson, Johan Knutson, Unto Koistinen, Helmi Kuusi, Aleksander Lauréus*, Johan Erik Lindh, Frans Wilhelm Lüchow, Erik Johan Löfgren, Karl Peter Mazér, Hjalmar Munsterhjelm, Martti Mäki, Victorine Nordenswan, Johan Oldenburg, Antero Olin, Erik Palmstedt, Jacob Rijf, Mathilda Rotkirch, Carl Axel Setterberg, Carl Eneas Sjöstrand, Frans Sjöström, Anita Snellman, Erland Stenberg, Johan Henrik Strömer, Emanuel Thelning, Isak Wacklin, Ferdinand von Wright, Magnus von Wright, Wilhelm von Wright 
 * agré
Magnus Hjalmar Munsterhjelm (19. lokakuuta 1840 Tuulos – 2. huhtikuuta 1905 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hän oli 1800-luvun loppupuolen romanttista taidesuuntausta edustanut suomalainen maisemamaalari. Munsterhjelmillä on arvostettu asema Suomen taidehistoriassa, vaikka hän aikanaan oli tuotannossaan epätasainen.
Elämäkerta > Nuoruusvuodet ja opinnot

Hämeestä kotoisin oleva Hjalmar Munsterhjelm syntyi Tuuloksen Toivoniemen kartanossa 19. lokakuuta 1840. Vanhemmat, aliratsumestari Gustaf Riggert Munsterhjelm ja Mathilda Charlotta Eleonora von Essen toivoivat pojasta taidemaalaria, mutta Hjalmar itse haaveili merikapteenin ammatista. Hän kävikin Turun merikoulua ja osallistui kahdelle Espanjan-purjehdukselle vuosina 1858 ja 1859. Vuonna 1860 isä Gustaf kuitenkin vei pojan Düsseldorfiin, missä tämä pääsi Werner Holmbergin yksityisoppilaaksi. Kun Hjalmar Munsterhjelm kesällä 1865 valmistui Düsseldorfin taideakatemiasta, hän oli ensimmäinen koko kurssin läpikäynyt suomalaistaiteilija. Kotimaassaan Munsterhjelm olikin yksi harvoista perusteellisen ammatillisen koulutuksen saaneista taidemaalareista ja sen ansiosta teknisesti erittäin taitava. Pitkäaikainen opiskelu kertoi myös Munsterhjelmin epävarmuudesta taiteilijana: hän oppi käyttämään erilaisia vaikutteita ja esikuvia varsin vapaasti tavoitteidensa ja yleisön odotusten mukaisesti.
Dûsseldorfin koulun jälkeen Munsterhjelm opiskeli vielä Karlsruhessa Staatliche Akademie der bildenden Künstessä (1865–1866) ja Hans Guden yksityisoppilaana (1867–1870). Suomeen hän palasi, kun Saksan ja Ranskan välille syttyi vuonna 1870 sota.
Elämäkerta > Maalaismaiseman kuvaaja

Hjalmar Munsterhjelm teki useita kesämatkoja Savoon ja Karjalaan tutustuen muun muassa Vuoksen rannan kansallismaisemiin. Luonnonkaunis koskimaisema kiehtoi taiteilijaa, joka valmisteli Imatraa ja sen lähiseutuja esittelevää kuvateosta "Album d'Imatra par Hj. M-m" (1872). Munsterhjelm itse piti parhaana aiheenaan Ruokolahden Vallinkoskea. Samoihin aikoihin Munsterhjelmin maalausten mukaan toteutettuja maisema-aiheita painettiin myös Suomea esittelevään kuvajulkaisuun Matkustus Suomessa (Zachris Topelius, 1873).
Hjalmar Munsterhjelm oli uransa huipulla 1870-luvun alussa. Hänen kotimaassa tekemiensä matkojen tuloksena syntyneitä komeita maisemamaalauksia oli esillä niin Münchenissä, Bremenissä, Hannoverissa, Wienissä, Lontoossa, Pietarissa, Göteborgissa kuin Helsingissäkin. Hjalmar Munsterhjelmin tuotantoa hallitsee romanttissävyinen tunnelmakuvaus. Hän pyrki näkemään luonnon kokonaisuutena, pikemminkin tunnelmana kuin realistisena kuvauskohteena. Kasvu- ja elinympäristönsä vuoksi Munsterhjelm on muistettava ennen kaikkea Hämeen kuvaajana: hänen teoksissaan toistuvat järvi- ja peltomaisemat.
Hän meni naimisiin Olga Mathilda Tannisen (1856–1929) kanssa vuonna 1875. He saivat neljä lasta, joista yksi oli kuvanveistäjä John Munsterhjelm (1879–1925).
Hjalmar Munsterhjelm sai Pietarin taideakatemian arvonimen "toisen luokan taiteilija" vuonna 1872 ja "ensiluokan taiteilija" vuonna 1873. Akateemikoksi hänet valittiin vuonna 1874. Samana vuonna hän voitti ensimmäisen valtion maisemamaalauskilpailun. Ruotsin taideakatemian jäseneksi Munsterhjelm valittiin vuonna 1897. Hän oli aktiivinen kuolemaansa saakka vuonna 1905 Helsingissä.
Kuvia teoksista

Paimen alppimaisemassa, 1860
Maantie Suomessa, 1865
Baijerilainen talonpoikaisnainen, 1860-luku
Kesäinen koivikko, 1869
Kyläkatu Schwartzwaldissa, 1870
Maisema Hohenaschausta, 1871
Hämeen linna, 1872
Talvimaisema Tuuloksesta, 1874
Metsämaa Hauhosta, Hämeestä
Olavinlinna (Talvi), 1870-luku
Kuutamo Barösundissa, myöhäinen 1870-luku
Kuutamoyö, 1883
Lokakuun ilta ensilumen jälkeen; Ensilumi, 1883
Aamutunnelma (Saaristomaisema), 1884
Kuutamo, 1885
Piilipuita, 1897
Kirjallisuutta

Aimo Reitala: Hjalmar Munsterhjelm ja hänen maisemataiteensa (1990)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hjalmar Munsterhjelm Wikimedia Commonsissa
Hagelstamin taiteilijalista (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvataiteilijamatrikkeli
Olav Rustin maalaama muotokuva vuodelta 1876
Valokuvattuna koiransa kanssa 1899–1905
Hänen poikansa John Munsterhjelmin hopeinen muistometali isästään vuodelta 1923 (John kuvattuna veistämässä teosta)
Imatra talvella

| Imatra talvella |
| --- | --- |

Nimi:  Imatra talvella
Tekijä:  Akseli Gallen-Kallela
Valmistumisvuosi:  1893
Taiteenlaji:  Maisemamaalaus
Teostyyppi:  Maalaus
Materiaali:  Öljyväri ja kangas (maalauspohja)
Korkeus:  153  cm
Leveys:  194  cm
Kokoelma:  Kansallisgalleria
Sijainti:  Ateneum
Imatra talvella on suomalaisen taiteilijan Akseli Gallen-Kallelan luonnonvoimien ihailua ilmentävä teos, 153×194 cm, jonka hän maalasi öljyvärein kankaalle vuonna 1893. Maalaus kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin.
Imatrankoski oli 1800-luvulla Suomen tunnetuin turistinähtävyys, jota saavuttiin katselemaan kauempaakin. Muun muassa Pietarista käytiin sitä säännöllisesti katsomassa lukuisin joukoin. Gallen-Kallelan maalaus syntyi tilanteessa, jolloin paikallinen voimayhtiö oli kutsunut taiteilijoita ikuistamaan kosken kuohuja vuoden kylmimpänä kuukautena. Virtaavan veden ja jäätyneen ympäristön ero olisi tuolloin suurimmallaan ja koski valaistiin tuolloin ensimmäistä kertaa sähköllä. Kutsun oli saanut Gallen-Kallela, Albert Edelfelt ja Louis Sparre.
Suurikokoinen Imatra talvella -maalaus on dramaattinen vyöryävää koskea kuvaava työ. Siinä sulan ja pakkasen kohtaamisesta syntynyttä huuruavaa väreilevää ilmaa kuvataan hyvin taidokkaasti. Gallen-Kallela tuo maalauksessa esiin luonnonmukaisesti myös lukuisia yksityiskohtia.
Taiteilija Gallen-Kallela teki koskesta teoksia myös mainoskäyttöön.
Imatrankoski padottiin vuonna 1929.
Aiheesta muualla

Suomen Kansallisgalleria: Kokoelmat: Imatra talvella.  (Arkistoitu – Internet Archive)
Ifnin sota

Ifnin sota, jota joskus kutsutaan unohdetuksi sodaksi Espanjassa (la Guerra Olvidada), oli marokkolaisten kapinallisten aseellinen hyökkäys Länsi-Afrikkaan, joka alkoi lokakuussa 1957 ja huipentui Sidi Ifnin keskeytettyyn piiritykseen.
Sota, jota voidaan pitää osana yleistä dekolonisaatioliikettä joka pyyhkäisi Afrikan yli 1900-luvun jälkipuoliskolla, taisteltiin pääasiassa Marokon vapautusarmeijan osilla joita ei enää tarvittu konflikteihin ranskalaisten kanssa, sitoen merkittävän osan resursseistaan ja henkilöstöstään espanjalaisten alueiden sieppaamiseen.
Syyt

Sidi Ifnin kaupunki liitettiin Espanjan valtakuntaan vuonna 1860. Seuraavien vuosikymmenien ranskalais-espanjalainen yhteistyö johti Espanjan protektoraattien perustamiseen ja laajentamiseen kaupungin eteläpuolelle; Espanjan vaikutusvalta sai kansainvälisen tunnustuksen Berliinin konferenssissa vuonna 1884. Vuonna 1946 alueen erilliset rannikko- ja sisämaan siirtokunnat yhdistettiin Espanjan Länsi-Afrikaksi .
Kun Marokko saavutti itsenäisyyden Ranskasta ja Espanjasta vuonna 1956, maa ilmaisi olevansa kiinnostunut kaikista Espanjan jäljellä olevista siirtomaaomistuksista alueella, väittäen että se oli historiallisesti ja maantieteellisesti koko Marokon alue. Mohammed V kannusti valloittamaan maata ja henkilökohtaisesti rahoitti  marokkolaisia kapinallisia ja alkuperäiskansa länsisaharalaisten kapinallisia saadakseen Ifnin takaisin Marokkoon.
Seuraukset

Espanjan ja Marokon hallitukset allekirjoittivat 2. huhtikuuta 1958 Angra de Cintran sopimuksen, joka nimettiin alueen suuren lahden mukaan. Marokko sai Tarfayan alueen Draajoen ja leveyspiiri 27° 40′ välissä, lukuun ottamatta Sidi Ifnin ja Espanjan Saharan siirtomaita .
Espanja säilytti Ifnin hallussaan vuoteen 1969, jolloin se palautti alueen Marokolle. Espanja hallitsi Espanjan Saharaa, kunnes se vetäytyi alueelta vuonna 1976, ja Marokon kuninkaallinen armeija ja Mauritanian armeija hyökkäsivät Länsi-Saharaan.
Kirjallisuus

Santamaría, Ramiro. Ifni-Sahara, la guerra ignorada ("Ifni-Sahara, unohdettu sota") Dyrsa, Madrid, 1984. Länsi-Saharaan erikoistuneen toimittajan kertoma Ifni-sodan historia.
Casas de la Vega, Rafael. La última guerra de Africa ("Afrikan viimeinen sota") Servicio de Publicaciones del Estado kaupunginjohtaja del Ejército, Madrid, 1985. Espanjalaisen kenraalin suorittama sodan sotilaallinen analyysi.
Mariñas Romero, Gerardo. "La Legión española en la guerra de Ifni-Sahara" ("Espanjan legioona Ifni-Saharan sodassa"). Defensa, nro 117 (1988). Artikkeli Espanjan legioonan puuttumisesta Ifni-sotaan.
Belles Gasulla, José. Cabo Jubi-58. Muistomerkit infantería en campaña Ifni-Sahara ("Kap Jubi-58: Jalkaväkiluutnantin muistelmat Ifni-Sahara-kampanjassa") Servicio de Publicaciones del Estado kaupunginjohtaja del Ejército, Madrid, 1990. Espanjalaisen upseerin muistelma.
Diego Aguirre, José Ramón. "Ifni, la última guerra siirtomaa española" ("Ifni, viimeinen Espanjan siirtomaa-sota"). Historia 16, nro 167 (1990). Ifni-sodan analyysi uusilla asiakirjoilla.
Diego Aguirre, José Ramón. La última guerra siirtomaa de España: Ifni-Sahara, 1957–1958 ("Espanjan viimeinen siirtomaa-sota: Ifni-Sahara, 1957–1958"). Algazara, Málaga, 1993. ISBN 978-8487999178 Ifnin sodan historia.
Simón Contreras, Miguel. "Ifni y Sahara, hoy" ("Ifni ja Sahara, tänään"). Ejército, n ° 633 (1992). Espanjan armeijan upseeri käy uudelleen taistelukentällä.
Tamburini, Francesco. "Ifni-Sahara, 1957–1958: una guerra coloniale dimenticata" ("Ifni-Sahara, 1957–1958: unohdettu siirtomaa-sota"). Eserciti e Storia, no. 42, a. VII, heinä – elokuu 2007.
Aiheesta muualla

Sidi Ifnin kulma (El Rincón de Sidi Ifni) (espanjaksi)
Marcelino Sempere Doménech, El Ejército del Aire en Guerra de Sidi Ifni, Murcia (in Spanish) * Universidad de Murcia)
Indochine

Indochine voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Indochine, Indokiinan ranskankielinen nimitys; katso myös Ranskan Indokiina
Indochine, ranskalainen uuden aallon rockyhtye
Indokiina (Indochine), ranskalainen elokuva vuodelta 1992.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Indochine”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Immanuel Kant: Elämä ja filosofia

Immanuel Kant: elämä ja filosofia on J. E. Salomaan teos, jonka WSOY on julkaissut vuonna 1960. Teksti on ilmestynyt uudestaan 1999 Salomaan teoksessa Immanuel Kant Kampus Kustannuksen julkaisusarjassa Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunnan julkaisuja 49.
Salomaan Kant-kirja on edelleenkin laajin suomenkielinen kommentaari Kantista[lähde? ].
Hyvinkään Urheilutoverit

Hyvinkään Urheilutoverit (HUT) on vuonna 1903 Viipurissa perustettu hyvinkääläinen voimistelu- ja urheiluseura, joka kuuluu Työväen Urheiluliittoon. HUT on vanhin hyvinkääläinen edelleen toimiva urheiluseura. Seuran aikaisemmat nimet ovat Talikkalan Toverit ja Viipurin Toverit (vuoteen 1951)
Hyvinkään Urheilutovereiden toimintaan kuului ensimmäisinä vuosikymmeninä useita urheilumuotoja. Esimerkiksi Hyvinkään Urheilutovereilla oli aina 1970-luvulle asti toimintaa painissa. Nykyään HUT on erikoistunut pöytätennikseen ja seuran edustusjoukkue pelasi kaudella 2006-2007 Suomen Pöytätennisliiton järjestämässä Mestaruussarjassa. Hyvinkään Urheilutovereilla oli yhteensä kuusi joukkuetta kaudella 2006-2007 Suomen Pöytätennisliiton järjestämissä sarjoissa. Seuran kasvatteja on esiintynyt Suomen maajoukkueessa vuosien varrella.
Jalkapallo

Talikkalan Toverit voitti TUL:n mestaruudet vuosina 1931 ja 1933. Ensimmäisen mestaruutensa v.1931 se sai voitettuaan finaalissa jatkoajalla Helsingin Kullervon 1-0. Voittomaalin teki Eino A. Wuokko, josta myöhemmin tuli TUL:n pääsihteeri. Vuonna 1945 Toverit osallistuivat jalkapallon SM-cup kilpailuun, jossa hävisivät Akilleelle 4-3 ja putosivat jatkosta.
Hyvinkään Urheilutovereilla oli toimintaa jalkapallossa aina 1950-luvulle asti, kunnes Hyvinkään Urheilutovereiden ja Hyvinkään Pontevan jalkapallo-osastot yhdistettiin vastapainoksi Hyvinkään Palloseuralle. Uuden, yhdistyneen seuran nimeksi tuli Palloiluseura Apollo, ja näin oli syntynyt Hyvinkäälle oma työväen jalkapallon erikoisseura.
Hyvinkään Apollon perustamisen jälkeen Hyvinkään Urheilutoverien jalkapallo on elänyt ruususen unta kunnes vuonna 2007 hyvinkääläinen kaveriporukka sai tarpeekseen Hyvinkään Apollon rämpimisestä Uudenmaan alasarjoissa ja perusti keväällä 2007 Hyvinkään Urheilutovereiden epävirallisen jalkapallo-osaston. Uuden seuran nimeksi tuli HUT FC-j, ja se pelasi ensimmäiset viralliset ottelunsa Beach Soccerin Helsingin karsintaturnauksessa 21. heinäkuuta 2007. Tuossa turnauksessa joukkue hävisi kaikki kolme otteluaan yhteismaalierolla 1-22.
Jääpallo

Viipurin Toverit osallistui Jääpallon SM-kilpailuihin 1944 ensimmäisenä TUL:n joukkueena Palloliiton järjestämässä sarjassa, joka sodan vuoksi järjestettiin cup-kilpailuna. Toverit osallistuivat myös talven 1945 nelilohkoiseen SM-sarjaan, jonka jälkeen TUL:n seurat kuitenkin pudotettiin sarjasta, vaikka Toverit olisi sijoituksensa perusteella siinä säilynyt. TUL:n mestaruuden seura voitti 1930, 1932, 1935 ja 1946. Viipurin Tovereiden jääpallotoiminta jatkui Helsingissä vuoteen 1951. Hyvikäällä seuran jääpallohistoria oli lyhyt, sillä HUT luopui sarjapaikastaan.
Ifriqiya

Arabivaltakunnan laajentumisvaiheet islamilaisen tarinaperinteen mukaisesti:  622–632 profeetta Muhammedin aika  632–661 "oikeaanjohdettujen kalifien" aika   661–750 umaijadien dynastian aika
Ifriqiya ("Ifrikija", "Afrikka"; arab. إفريقية‎) on keskiaikainen arabialainen nimitys Välimeren ja Saharan välissä sijaitsevalle Pohjois-Afrikan keskiosalle, alueelle joka kattaa Tunisian, Itä-Algerian ja Libyan Tripolitanian. Se on suurin piirtein sama alue kuin aiempi Rooman provinssi Africa, josta tulee nimi Ifriqiya.
Historia > Aiempi historia

Alue, josta tuli arabialainen Ifriqiya, oli ollut tärkeä koko antiikin ajan. Aikoinaan se oli ollut foinikialaisten perustaman mahtavan Karthagon valtakunnan keskus. Roomalaisten hävitettyä Karthagon se oli ollut vauras roomalainen provinssi, ja valtakunnan jakauduttua kahtia ja Länsi-Rooman hajottua siitä tuli vandaalien valtakunnan keskus. Kun Bysantti valloitti alueen 533, siitä tuli osittain itsehallinnollinen Karthagon eksarkaatti (Afrikan eksarkaatti) pääkaupunkinaan Karthago.
Historia > Arabivalloitus 600-luvulla

Bysantin ja Persian välisen sodan loppunäytöksenä sassanidien Persia alkoi valtiona hajota ja Bysantti joutui rahapulassa vetäytymään. valtaan nousivat paimentolaiskulttuuria edustavat arabiheimot, jotka sotivat myös toisiaan vastaan. Arabien  valloitusyritys Afrikassa 647 epäonnistui, mutta Muawijan 663 aloittama hyökkäys tuotti tuloksia. Bysantille uskolliset afrikkalaiset kykenivät kuitenkin 682 lyömään arabit takaisin. Arabit valtasivat lopulta Bysantin viimeisen linnakkeen Karthagon vuonna 698 tuhoten sen täydellisesti.
Aiemmin Bysantin valtakuntaan kuulunut kristitty Pohjois-Afrikka joutui pitkällisten levottomuuksien jälkeen vuosien 663 ja 703 välisenä aikana arabiheimojen haltuun. Arabivalloittajien johtajina olivat Uqba ibn Nafi, Hassan idn al-Numan ja Musa ibn Nusair. Erityisesti yhdistyneet berberiheimot johtajinaan Kusaila ibn Lemzem ja al-Kahina tekivät vastarintaa. Maa ei silti rauhoittunut, sillä pian puhkesi  haridžien kansannousu johtajanaan muiden muassa Abu l-Chattab al-Maafiri. Vasta 700-luvun lopulla alkoivat rauhallisemmat ajat.
Arabien Pohjois-Afrikan valloituksen myötä Maghreb ja  Andalusia joutuivat Ifriqiyan käskynhaltijoiden alaisiksi. Nämä olivat vuoteen 705 saakka Egyptin käskynhaltijoiden alaisuudessa. Alueen pääkaupunki oli ensin Kairouan, 900-luvulta lähtien enimmäkseen Mahdia (al-Mahdiya) ja 1200-luvulla Tunis. Arabivalloitus merkitsi Pohjois-Afrikassa vallinneen kristinuskon sekä latinankielisen kulttuurin tuhoutumista. Ifriqiyasta tuli tukialue Maghrebin berberiheimojen arabialaistamiselle.
Historia > Vuodet 750–1500

Ifriqiya ei umaijadien aikana koskaan ollut kovin hyvin Damaskoksen kalifien otteessa. Abbasidikalifien valtaannousun jälkeen vuonna 750 kalifit eivät enää saaneet herruuttaan palautettua sinne. Alueen käskynhaltijat, muhallabidit saavuttivat tällöin laajan itsehallinnon.  Eräs sellainen oli Ibrahim ibn al-Aghlab, jonka kalifi nimitti vuonna 800 alueen käskynhaltijaksi. Al-Aghlab seuraajineen sai kuitenkin vallan haltuunsa vain Tunisiaan saakka. Aghlabidien dynastian (800–909) pääkaupunki oli  Kairouan. He menettivät sata vuotta myöhemmin valtansa kapinoiville šiialaisille berbereille, jotka pystyttivät fatimidien dynastian (909–973). Se hallitsi ensin Mahdiasta, mutta vallattuaan Egyptin siirsi pääkaupunkinsa Kairoon ja luovutti Ifriqiyan käskynhaltijoilleen zirideille (973–1152). Käskynhaltijat julistautuivat seuraavalla vuosisadalla itsenäisiksi ja hallitsivat  Kairouanista käsin. Fatimidit lähettivät hilaliitteja (Banu Hilal) ziridejä vastaan, ja kun Kairouan tuhottiin, palasi pääkaupunki Mahdiaan.
Myöhemmin alueen valtasi maghrebilainen berberidynastia almohadit (1152–1229). Se ei kyennyt pitämään Ifriqiyaa hallussaan kauan, ja valtaan nousivat hafsidit (1229–1574), yksi pitkäaikaisimmista muslimidynastioista, joka kesti kunnes  turkkilaiset osmanit ulottivat valtansa Pohjois-Afrikkaan.
Ifriqiya pysyi vuosisatojen ajan tärkeänä alueena islamilaiselle maailmalle, mutta alkoi menettää merkitystään myöhäiskeskiajalla.  Ifriqiyasta käsin muslimit valloittivat Sisilian ja uhkasivat pitkään koko Italiaa. Euroopan kristittyjen valtioiden voimistuessa ja parantaessa laivastojaan keskiajan lopulla joutuivat Pohjois-Afrikan muslimit eurooppalaisten uhkaamiksi. Hafsidien aikana Ranskan kuningas Ludvig IX Pyhä johti kahdeksannen ristiretken (toisen laskutavan mukaan seitsemännen) Tunisia vastaan 1270.
Italian kaupunkivaltiot, Ranska ja myöhemmin etenkin espanjalaiset tekivät hyökkäyksiä Afrikkaan tavoitteena lopettaa berberien 1400-luvulla aloittama merirosvous. Ryöstelyn vuoksi Välimeren etelärannikon maita nimitettiin barbareskivaltioiksi. Lunnaita maksettiin 1800-luvulle asti, kunnes siirtomaaherruus teki lopun ilmiöstä.
1500-luvulla pohjoisafrikkalaiset joutuivat Osmanien valtakunnan alaisuuteen. Tällöin muun muassa Tunisia sai nykyiset rajansa.
Aiheesta muualla

François Decret: Les invasions hilaliennes en Ifriqiya (hilaliittien valloitusretket Ifriqiyaan)
Myyttinen mielikuva muslimivalloittajasta kamelin selässä (1890)