stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Komeetta
Rakenne > Ydin

Komeetan ydin on yleensä halkaisijaltaan muutamia kilometrejä, korkeintaan 50 kilometriä. Se on rakenteeltaan varsin löyhä ja koostuu keskimäärin 75-prosenttisesti hiilidioksidi-, metaani- ja vesijäästä. Vettä on näistä suhteellisesti eniten, Halleyn komeetassa 80 %. Muita komeetoissa esiintyviä yhdisteitä ovat hiilimonoksidi CO ja formaldehydi H2CO. Pääasialliset ytimen alkuaineet ovat siis vety, hiili, typpi ja happi.
Loput 25 prosenttia koostuvat erilaisten mineraalien muodostamasta sorasta ja pölystä, jota on jään seassa. Ytimen pinta on mahdollisesti orgaanisten yhdisteiden peitossa, jotka raskaampina ovat jääneet jäljelle jään haihduttua pois ja jotka muodostavat tervamaisen kerroksen. Orgaaniset yhdisteet ovat hyvin tummia, ja niinpä komeettaytimet ovat eräitä aurinkokunnan tummimmista kappaleista. Esimerkiksi Halleyn komeetan albedo on 0,04 ja Barrellyn komeetan vain 0,024–0,03, kun asfaltilla se on 0,07. Fred Whipple on kuvannut komeetan ydintä ”likaiseksi lumipalloksi”.
Ytimen koossapitävät voimat ovat siinä määrin heikot, että kaasun ja pölyn irtoaminen, valtavat lämpötilanvaihtelut komeetan kulkiessa radallaan ja planeettojen aiheuttamat vuorovesivoimat saavat ytimen usein hajoamaan pienempiin osiin komeetan saapuessa lähelle periheliään. Esimerkiksi Westin komeetan nähtiin hajoavan neljään tai viiteen osaan pian perihelinsä jälkeen vuonna 1975; Shoemaker-Levy 9 puolestaan ohitti Jupiterin vain 21 000 kilometrin päästä vuonna 1992 ja hajosi sadoiksi kappaleiksi, ja kaksi vuotta myöhemmin se törmäsi planeettaan. Tapaus oli ensimmäinen tähtitieteilijöiden havaitsema taivaankappaleiden välinen törmäys. Myös Siperiassa vuonna 1908 tapahtunut Tunguskan räjähdys saattoi olla komeetan aiheuttama.
Auringon säteily aiheuttaa ytimen pinnalla olevan lumen ja jään sulamisen ja höyrystymisen tai sublimoitumisen suoraan höyryksi, ja sen mukana vapautuu myös pölyä ja soraa. Halleyn komeetalla kaasua irtosi perihelin aikaan 10–40 tonnia sekunnissa ja lisäksi useita tonneja pölyä. Irtautuneesta aineksesta muodostuu ytimen ympärille koma, ohut kaasuhuntu, joka lähellä Aurinkoa saattaa kasvaa jopa itse tähteä suuremmaksi ja hyvin harvaksi. Aineiden irtaantuminen saa koman kirkastumaan huomattavasti; kaasupurkaukset ovat kuitenkin hyvin epäsäännöllisiä, ja niinpä komeettojen kirkkautta on vaikea ennustaa etukäteen. Kauempana Auringosta komeetta on ulkoisesti erotettavissa  asteroideista lähinnä heikon komansa perusteella; Oortin pilvessä komeetat ovat pelkkiä jäälohkareita.
Rakenne > Pyrstö

Komeetan saapuessa aurinkokunnan sisäosiin Auringon säteilynpaine sekä aurinkotuuli saavat hiukkaset irtautumaan ytimen pinnasta. Ne venyvät likimain Auringosta poispäin osoittavaksi pyrstöksi, joka voi pisimmillään olla jopa 150 miljoonaa kilometriä – sama kuin Maan ja Auringon välinen etäisyys. Pyrstö on usein jakautunut kahteen osaan, pölypyrstöön ja kaasu- eli plasmapyrstöön. Pölypyrstö on syntynyt säteilypaineen irrottamasta pölystä, jonka hiukkasten nopeudet ovat suhteellisen pieniä, mistä aiheutuu pyrstön kaareutuminen komeetan kiertorataa kohden. Väriltään pölypyrstö on kellertävä, ja se heijastaa suoraan auringonvaloa. Joskus pölypyrstö on kaareutunut niin paljon, että sopivassa kulmassa Maasta katsottuna se näyttää osoittavan Aurinkoon päin; tällöin sitä kutsutaan harhaanjohtavasti vastapyrstöksi.
Plasmapyrstö koostuu aurinkotuulen irrottamasta, osittain ionisoituneesta kaasusta sekä erittäin hienojakoisesta pölystä, ja se osoittaa suoraan Auringosta poispäin. Pyrstö on väriltään sinertävä, ja sen väri syntyy ultraviolettisäteilyn virittämistä atomeista. Myös plasmapyrstö heijastaa hieman auringonvaloa. Pyrstössä joskus havaittavat teräväpiirteiset mutkittelevat kuviot ovat seurausta Auringon magneettikentän kuvioista, joita aurinkotuuli seuraa.
Alkuperä

Komeettojen uskotaan olevan jäänne aurinkokunnan alkuajoilta, jolloin ne tiivistyivät muiden kappaleiden tavoin protoplanetaarisesta kiekosta ja sinkoutuivat kaukaisille kiertoradoille nuorten kaasujättiläisplaneettojen painovoiman vaikutuksesta. Ne muodostivat 50 000–100 000 AU:n päähän Auringosta Oortin pilven, jossa niiden kiertoradat vähitellen vakiintuivat ympyrämäisemmiksi lähitähtien vaikutuksesta. Radat eivät kuitenkaan enää sijainneet aurinkokunnan tasossa vaan olivat hajaantuneet ympäröimään aurinkokuntaa kaikkialta. Vuorovaikutukset muiden tähtien vastaavien vyöhykkeiden kanssa ovat yksi mahdollinen syy sille, miksi osa komeetoista sinkoutuu uudelleen elliptiselle radalle lähelle Aurinkoa.
Kiertorata

Kiertoratojensa perusteella komeetat voidaan jakaa karkeasti kahteen ryhmään. Pitkäperiodisten komeettojen aphelit sijaitsevat suureksi osaksi noin 50 000 AU:n etäisyydellä Oortin pilvessä, jossa niitä arvellaan olevan jopa satoja miljardeja eli jopa useiden kymmenien Maan massojen verran. Keskittymän pitkäperiodisten komeettojen apheleissä huomasi ensimmäisenä Jan Oort vuonna 1950. Lyhytperiodisten komeettojen kiertoaika on alle 200 vuotta, ja ne ovat iältään varsin nuoria. Gerard Kuiper osoitti 1951, että ne ovat peräisin eri komeettapopulaatiosta kuin pitkäperiodiset: niiden kiertoradan kaltevuus on alle 40° ja ne kiertävät Aurinkoa samaan suuntaan kuin planeetat. Hänen mukaansa ne tulivat aivan Neptunuksen radan takaa vyöhykkeeltä, jota nykyisin kutsutaan Kuiperin vyöhykkeeksi.
Eräiden komeettojen kiertorata on poikkeava. Encken komeetta kiertää Aurinkoa lähimmillään Merkuriuksen radan sisäpuolella ja kauimmillaankin Jupiterin radan sisällä. Komeetta 29P/Schwassmann-Wachmann puolestaan pysyttelee jatkuvasti Jupiterin ja Saturnuksen ratojen välissä, kun taas aiemmin asteroidiksi luokiteltu komeetta 2060 Chiron kiertää Saturnuksen ja Uranuksen välissä. Sillä on havaittavissa vähäinen koma, joka erottaa sen asteroideista. Eräät komeetat saapuvat kiertoradallaan äärimmäisen lähelle Aurinkoa ja saattavat jopa iskeytyä siihen. Toisaalta Jupiterin ja Saturnuksen voimakas painovoima saattaa sinkauttaa komeetan kokonaan ulos aurinkokunnasta vievälle radalle. Toistaiseksi ainuttakaan aurinkokunnan ulkopuolelta tullutta komeettaa ei ole havaittu.
Auringonhipoja on komeetta, jonka kiertorata vie sen perihelissä hyvin lähelle Aurinkoa. Tällöin pieni tai jäinen komeetta saattaa höyrystyä kokonaan, eikä se selviä Auringon ohituksesta. Komeetan kirkastuminen riippuu siitä, kuinka hyvin se selviää Auringon kuumuudesta.
Asteroidivyöhykkeen komeetat kiertävät Asteroidivyöhykkeellä. Ne ovat asteroideja, joilla on komeettamaisia ominaisuuksia. Osa luokitellaankin sekä pikkuplaneetoiksi että komeetoiksi. Asteroidivyöhykkeen komeettojen radat ovat vyöhykkeen asteroideille tyypillisiä ympyrämäisiä ja ratojen kaltevuus on pieni. Näiden taivaankappaleiden uskotaan syntyneen asteroidivyöhykkeellä.
Tunnettuja komeettoja

Halleyn komeetta
Kohoutekin komeetta
Shoemaker-Levy 9
Hale-Bopp
Hyakutake
17P/Holmes 24.10.2007 kirkastui lähes miljoonakertaisesti
C/2020 F3 (NEOWISE)
Uskomuksia

Pyrstötähtiä on muinoin pidetty merkittävinä ennusmerkkeinä. Keskiajalla Euroopassa pyrstötähtiä pidettiin pahojen aikojen enteinä. Tällä ei ole kuitenkaan ollut mitään tekemistä sen kanssa, että nykyisin komeettojen tiedetään voivan periaatteessa törmätä Maahan. Myös suomenkielinen nimi pyrstötähti kertoo, miksi sitä on luultu: tähdeksi, jolla on pyrstö. Tähdet ja planeetat (joita niitäkin kutsuttiin tähdiksi, kiertotähdiksi) on kuviteltu osiksi kiinteää tai kiinteistä osista muodostunutta taivaankantta tai muuta jumalallista näyttämöä, jolla kaikki kulkee vääjäämättömän kellon tarkkuudella ennalta säädettyä rataa. Kaikki poikkeuksellinen on käsitetty tätä taustaa vasten merkeiksi, jotka jumalallinen voima on tarkoituksella tehnyt ihmisten nähtäväksi. Siksi sen on oltava jotain hyvin tärkeää.
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kari Kaila, Heikki Oja, Mauri Valtonen, Tapio Korhonen: Komeetat.  Helsinki: Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1983.  ISBN 951-9269-22-3
Valtonen, Mauri: Kvasaareja ja mustia aukkoja.  Helsinki: Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1992.  ISBN 951-9269-63-0
Bailey, M. E. et al.: The Origin of Comets, Pergamon Press: Oxford ; New York 1990, ISBN 0080348599.
Aurinkokunta
| --- | --- |
Kuut: Maan ·  Marsin ·  Jupiterin ·  Saturnuksen ·  Uranuksen ·  Neptunuksen ·  Pluton ·  Haumean ·  Makemaken ·  Eriksen ·  Pikkuplaneettojen
Renkaat: Jupiterin ·  Saturnuksen (Rhean)  ·  Chariklon ·  Uranuksen ·  Neptunuksen
Pienkappaleet: Meteoroidit ·  Pikkuplaneetat ·  Asteroidit ·  NEA:t ·  Asteroidivyöhyke ·  Troijalaiset ·  Kentaurit ·  Damocloidit ·  Transneptuniset kohteet ·  Kuiperin vyöhyke ·  Hajanainen kiekko ·  Hillsin pilvi ·  Oortin pilvi ·  Komeetat
Komeetan ulkoinen rakenne.
Tyypillisen komeetan kiertorata. Lähellä Aurinkoa komeetan ratanopeus kasvaa huomattavasti kaukaisempiin osiin verrattuna. A = Aurinko, B = planeetta, C = komeetta.
Riitta Konttinen

Professori emerita ja tietokirjailija Riitta Konttinen Helsingin Taiteiden yössä 2014
Kirsti Paula Riitta Konttinen (o.s. Kalliomaa, s. 12. maaliskuuta 1946 Hämeenlinna) on Helsingin yliopiston taidehistorian professori emerita ja tietokirjailija.
Hän on tehnyt pitkällä urallaan merkittävää työtä nostaen esille unohdettuja mutta uraauurtaneita naistaiteilijoita. Esimerkiksi teoksessaan Täältä tullaan! Naistaiteilijat modernin murroksessa (2017) hän esittelee konkreettisesti 136 merkittävää naistaiteilijaa, joista on kirjoitettu taidehistoriassa varsin vähän.
"Riitta Konttisen elämäntyö naistaiteilijoiden tutkijana on pioneerityötä, jonka merkitys on suuri suomalaisessa taidehistoriankirjoituksessa" kirjoittaa Kritiikin uutisissa taidehistorioitsija, taidekriitikko ja Vaasan kaupungin museoiden näyttelypäällikkö Maaria Salo.
Konttinen on saanut uransa aikana lukuisia palkintoja, ja vuonna 2008 hänelle myönnettiin elämäntyöstään Lauri Jäntin säätiön 30 000 euron suuruinen kunniapalkinto. Kerran viidessä vuodessa jaettava palkinto myönnettiin työstä taidehistorian tutkijana, tietokirjailijana ja tieteen kansantajuistajana. Lisäksi Konttisen teos Elämänvirrassa: Alvar ja Ragni Cawén (2015) oli ehdolla vuoden 2015 Vuoden tiedekirja -palkinnon saajaksi.
Ura

Konttinen valmistui ylioppilaaksi 1967, filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistossa 1975 ja lisensiaatiksi 1985. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1991 Helsingin yliopistossa.
Naistutkimus alkoi Suomessa vasta 1980-luvun puolivälissä, jolloin myös Helsingin yliopiston taidehistorian laitokselle perustettiin tutkimusryhmä Nainen, taide, historia. Taidehistorioitsija Konttinen liittyi mukaan ryhmään ja ryhtyi tutkimaan 1880-luvun suomalaisia naistaiteilijoita, koska kukaan muu ei ollut kirjoittanut heistä kirjaa. Hän löysi lukuisan määrän taidetta luovia naisia ja valitsi heistä viisi aiheeksi väitöskirjaansa Totuus enemmän kuin kauneus – naistaiteilija, realismi ja naturalismi 1880-luvulla (1991). Suomen Akatemian tutkijanakin hän keskittyi erityisesti 1800-luvun naistaiteilijoihin.
Konttinen on toiminut Suomen taideakatemian amanuenssina, Suomen Akatemian tutkijana 1987-1992, vanhempana tutkijana 1994-1996 ja akatemiatutkijana 2001. Lisäksi hän on työskennellyt Helsingin ja Oulun yliopistojen dosenttina sekä Helsingin yliopiston professorina 2003–2009.
Palkinnot

Valtion tiedonjulkistamispalkinto 1989 (teoksesta Suomalaisia naistaiteilijoita 1880-luvulta)
Vuoden Aino -tunnus 1997 (Järvenpään liike- ja virkanaisten jakama tunnustuspalkinto)
Valtion tiedonjulkistamispalkinto 2002 (teoksesta Sammontakojat)
Eliel Aspelinin -palkinto vuoden 2001 parhaasta taidekirjasta,  teoksesta Sammontakojat
Suomen Tietokirjailijat ry:n Tietokirjailijapalkinto 2003
Tieto-Finlandia-ehdokkuus 1996 teoksella Boheemielämä: Venny Soldan-Brofeldtin taiteilijantie
Lauri Jäntin säätiön kunniapalkinto 2008 kirjallisesta työstä maalaustaiteen hyväksi.
Teokset

Louis Sparren Suomea, (näyttelyjulkaisu) Suomen taideakatemia 1980
Nainen, taide, historia, (toimittanut) Taidehistorian seura 1987
Suomalaisia naistaiteilijoita 1880-luvulta, Otava 1988
Eva Cederström. Taiteilijan henkilökuva, Otava 1989
Suomen marsalkan ratsastajapatsas, Suomen marsalkka Mannerheimin perinnesäätiö 1989
Totuus enemmän kuin kauneus. Naistaiteilija, realismi ja naturalismi 1880-luvulla, (väitöskirja) Otava 1991
Taiteilijapareja, Otava 1991
Mannerheim-muotokuvia, (näyttelyjulkaisu) Mikkelin taidemuseo 1992
Fanny Churberg, Otava 1994
Taiteilijasisaria, (näyttelyjulkaisu, yhdessä Anna-Maria von Bonsdorffin kanssa) Järvenpään kaupunki 1994
Elin Danielson-Gambogi, (yhdessä Ulla Savojärven kanssa) Otava 1995
Boheemielämä. Venny Soldan-Brofeldtin taiteilijantie, Otava 1996
Helena Westermarck 1857–1938, Turun taidemuseo 1996
Eero Järnefelt, (yhdessä Leena Lindqvistin kanssa) Järvenpään kaupunki 1997
Treffpunkt Paris. Naistaiteilijoita Schleswig-Holsteinista ja Suomesta, (yhdessä Ulrike Wolff-Thomsenin kanssa) 1997
Maria Wiik, Otava 2000
Taiteen sanakirja, (yhdessä Liisa Laajoen kanssa) Otava 2000
Sammon takojat: Nuoren Suomen taiteilijat ja suomalaisuuden kuvat.  Helsingissä:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-16075-3
Anna Sahlstén 1859–1931, (näyttelyjulkaisu) Iisalmen kaupunki 2001
Oma tie. Helene Schjerfbeckin elämä, Otava 2004
Dora Wahlroos. Taiteilijatarina, (näyttelyjulkaisu) Otava 2008
Naistaiteilijat Suomessa. Keskiajalta modernismin murrokseen, Tammi 2008
Alvar & Ragni Cawén, Didrichsen 2009
Naiset taiteen rajoilla. Naistaiteilijoita Suomessa 1800-luvulla, Tammi 2010
Modernistipareja, Otava 2010
Fanny Churberg. Uudistettu laitos, Otava, 2012. 199 s. ISBN 978-951-1-26111-7
Onnellista asua maalla - Tuusulanjärven taiteilijayhteisö, Kustannusosakeyhtiö Siltala, 2013. ISBN 978-952-234-170-9
Taiteilijatoveruutta. Helene Schjerfbeck, Ada Thilén, Helena Westermarck ja Maria Wiik. Siltala, 2014. ISBN 978-952-234-213-3.
Elämänvirrassa: Alvar ja Ragni Cawén.  Helsinki:  Siltala, 2015.  ISBN 978-952-234-301-7
Täältä tullaan! Naistaiteilijat modernin murroksessa. Siltala, 2017. ISBN 978-952-234-388-8.
Modernistit. Suomalaisia taiteilijapareja. (Teoksen Modernistipareja uusi laitos.) Otava 2018. ISBN 978-951-1-33184-1.
Aino Sibelius. Siltala, 2019. ISBN 978-952-234-602-5.
Tarinankertoja: Anni Swanin elämä.  Helsinki:  Siltala, 2022.  ISBN 978-952-388-025-2
Kirjallisuutta

Kortelainen, Anna & Suominen-Kokkonen, Renja & Tihinen, Juha-Heikki (toim.): Keskellä marginaalia : Riitta Konttisen juhlakirja.  Helsinki:  Taidehistorian seura, 2006.  ISBN 952-5533-05-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Joonas Kokkonen

| Joonas Kokkonen |
| --- | --- |
 Joonas Kokkonen 1950-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. marraskuuta 1921 Iisalmi
Kuollut: 2. lokakuuta 1996 (74 vuotta) Järvenpää
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera ja sinfonia 
Soittimet:  piano 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Joonas Kokkonen (13. marraskuuta 1921 Iisalmi – 2. lokakuuta 1996 Järvenpää) oli 1900-luvun arvostetuimpia suomalaisia taidemusiikin säveltäjiä ja Suomen Akatemian jäsen.
Ura

Kokkonen valmistui 1948 filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta pääaineenaan musiikkitiede ja suoritti pianonsoiton diplomin Ilmari Hannikaisen johdolla Sibelius-Akatemiassa vuonna 1949. Seuraavana vuonna hän piti ensikonserttinsa pianistina. Sävellystä hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa muun muassa Aarre Merikannon johdolla. Sibelius-Akatemian professoriksi hänet nimettiin vuonna 1959 ja Suomen Akatemiaan 1963.
Kokkonen toimi sävellystyönsä lisäksi monissa musiikki- ja kulttuurialan luottamustehtävissä: muun muassa Suomen Säveltäjien ja Teoston puheenjohtajana. Kokkonen saavutti monien luottamustehtäviensä kautta harvinaisen vaikutusvaltaisen aseman suomalaisessa musiikkielämässä, jopa siinä määrin, että hänestä tehty TV-dokumentti kantaa nimeä ”Musiikin Kekkonen”. Joonas Kokkonen asui Alvar Aallon suunnittelemassa Villa Kokkosessa Järvenpäässä.
Kokkonen sävelsi muun muassa neljä sinfoniaa, kolme jousikvartettoa ja sellokonserton, mutta hänen kuuluisin teoksensa on ooppera Viimeiset kiusaukset, jonka ensiesitys oli Suomen Kansallisoopperassa vuonna 1975. Viimeiset kiusaukset kertoo Paavo Ruotsalaisen elämästä ja perustuu Lauri Kokkosen samannimiseen näytelmään. Se on yli 500 esityskerrallaan toiseksi eniten esitetty suomalainen oopperalähde?, ja se on tuotettu Kansallisoopperan lisäksi Savonlinnan oopperajuhlilla ja monissa maakuntaoopperoissa. Suomen Kansallisooppera esitti Viimeisiä kiusauksia useilla ulkomaanvierailuillaan, muun muassa Metropolitanin oopperassa vuonna 1983.
Oopperan ohella Kokkosen tuotannon ytimen muodostavat neljä sinfoniaa. Kokkosen tiedetään kamppailleen viidennen sinfonian säveltämisen kanssa jo oopperansa työstämisen ajoista aina viimeisiin vuosiinsa asti, mutta teos ei koskaan valmistunut, eikä siitä ole löytynyt edes luonnosmateriaalia.
Kokkonen toimi uransa aikana myös musiikkiarvostelijana ja julkaisi musiikkitieteellisiä tutkielmia.
Tunnustuksia

filosofian kunniatohtori (Jyväskylän yliopisto 1976)
Pohjoismaiden neuvoston musiikkipalkinto 1968
Wihurin kansainvälisten palkintojen rahaston Sibelius-palkinto 1973
kirkon sävellyspalkinto 1976
Jyväskylän kulttuuripäivien ja Teoston kunniapuheenjohtaja
SULASOL:n ja Suomen Säveltäjät ry:n kunniajäsen
Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen 1972–
Akademie der Künste der DDR:n kirjeenvaihtojäsen 1975–
Académie Européenne des Sciences, des Arts et des Lettresin jäsen 1981–
Teoksia > Ooppera

Viimeiset kiusaukset
Teoksia > Orkesteriteokset

1. sinfonia (1958–1960)
2. sinfonia (1960–1961)
3. sinfonia (1967)
4. sinfonia (1971)
Musiikkia jousiorkesterille (1956–1957)
Sinfonia da camera (12 soolojouselle) (1963–1964)
Opus sonorum (1963–1964)
Sinfonisia luonnoksia (1968)
...durch einen Spiegel... (12 jouselle ja soolocembalolle) (1976–1977)
Il Paesaggio (kamariorkesterille) (1986–1987)
Sellokonsertto (1969)
Teoksia > Kamarimusiikki

Pianotrio (1948)
Pianokvintetto (1953)
kolme jousikvartettoa (1959, 1966, 1976)
Sellosonaatti (1976)
Puhallinkvintetto (1973)
Teoksia > Pianoteokset

Pielavesi (1939)
Sonatina (1964)
Viisi bagatellia (1968–1969)
Teoksia > Teoksia lauluäänelle ja pianolle

Neljä laulua Uuno Kailaan runoihin (1944–1953)
Illat (1955)
Sub rosa (1972–1973)
Teoksia > Kuoroteokset

Missa a cappella (1963)
Sammakon virsi sateen aikana (1963)
Lehvillä puiden (1966)
Laudatio Domini (1966)
Requiem (1981)
”Sormin soitti Väinämöinen” (1984–1985)
Teoksia > Urkuteokset

Hääsoitto (1968)
Surusoitto (1969)
Lux aeterna (1974)
Iuxta crucem (1979)
Sävellysoppilaita

Henrik Otto Donner
Paavo Heininen
Mikko Heiniö
Reijo Jyrkiäinen
Pekka Kostiainen
Jouko Linjama
Tapani Länsiö
Pehr Henrik Nordgren
Martti Parkkari
Pentti Raitio
Aulis Sallinen
Erkki Salmenhaara
Harri Wessman
Kirjallisuutta

Hako, Pekka: Voiko varjo olla kirkas. Joonas Kokkosen elämä. Helsinki: Ajatus, 2001. ISBN 951-566-059-9
Karjalainen, Elina: Joonas Kokkonen. Näköaloja luovuuteen ja ihmisyyteen. Helsinki: WSOY, 1982. ISBN 951-0-10844-8.
Kokkonen, Joonas: Joonas Kokkonen ja Timo Mäkinen keskustelevat musiikista ja elämästä. Savonlinna: Savonlinnan oopperajuhlien kannatusyhdistys, 1979. ISBN 951-99187-2-8.
Kokkonen, Joonas: Ihminen ja musiikki. Valittuja kirjoituksia, esitelmiä, puheita ja arvosteluja. Toimittanut Kalevi Aho. Helsinki: Gaudeamus, 1992. ISBN 951-662-554-1.
Mäkinen, Timo & Nummi, Lassi & Teerisuo, Timo: Kuvastimessa ... durch einen Spiegel ... Joonas Kokkonen. Juhlakirja Joonas Kokkoselle 13.11.1981. Savonlinna, 1981. ISBN 951-95745-1-4.
Salmenhaara, Erkki: Miten sävellykseni ovat syntyneet. 12 suomalaista säveltäjää kertoo. Helsinki: Otava, 1976. ISBN 951-1-02430-2.
Salmenhaara, Erkki: ”Kokkonen, Joonas (1921–1996)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 296–298.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Yhtenäistetty Joonas Kokkonen (koko sävellystuotanto listattuna suomalaisia tiedonhakijoita ajatellen).
Joonas Kokkosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Joonas Kokkonen Jatkoajassa. Ylen Elävä arkisto.
Kokkonen, Joonas hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  ADK  BRAHMS  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Joonas Kokkonen säveltämässä 1. sinfoniaansa vuonna 1959.
Villa Kokkonen.
Severus Konkola (jääkäri)

Severus Konkola (17. heinäkuuta 1887 Jämsä – 10. huhtikuuta 1931) oli suomalainen jääkäriluutnantti ja oopperalaulaja. Hänen vanhempansa olivat tilanomistaja Severus Konkola nuorempi ja Hilma Olivia Hinkkala. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1917 Betty Härlingin kanssa. Konkola on haudattu Helsinkiin.
Opinnot

Konkola kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta vuonna 1907 ja liittyi Hämäläis-osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1907–1909 ja 1912–1915 sekä Berliinin kauppakorkeakoulussa vuonna 1910. Hän suoritti oikeustutkinnon vuonna 1915 ja otettiin auskultantiksi Turun hovioikeuteen. Yliopisto-opintojensa ohella hän otti myös laulutunteja A. Ojanperän oppilaana. Suomen sisällissodan jälkeen hän matkusti Saksaan jatkamaan lauluopintojaan professori Bachnerin oppilaana. Saksasta hän matkusti myöhemmin Italiaan jatkamaan lauluopintojaan Milanossa maestro Lauran oppilaana.
Jääkärikausi

Konkola liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 31. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 5. maaliskuuta 1917, josta hänet laskettiin opintolomalle Dresdeniin lauluopintoja varten. Hän palasi takaisin komppaniaansa 10. lokakuuta 1917.
Suomen sisällissota

Konkola saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 2. Krenatöörirykmentin III Seinäjoen pataljoonan 3. komppaniaan ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Länkipohjassa, Orivedellä, Vääksyn-Kangasalan akselilla, Moision-Lempäälän akselilla ja Vesilahdella sekä Viipurissa. Konkola haavoittui lievästi 30. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Konkola siirrettiin toukokuun alkupuoliskolla vuonna 1918 3. Jääkärirykmenttiin, joka nimettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3:ksi. Konkola kumminkin sairastui ja joutui pois palveluksesta, mutta palasi sairauslomalta rykmenttiin 10. lokakuuta 1918 oikeastaan vain erotakseen armeijasta 22. lokakuuta 1918.
Ura oopperalaulajana

Vuonna 1923 Konkola sai kiinnityksen bassobarytonina Leipzigin oopperaan, josta hän siirtyi  Westfaleniin Haagenin oopperaan vuonna 1924. Suomeen Konkola palasi vuonna 1925 ja sai kiinnityksen Helsingin suomalaiseen oopperaan, missä hän lauloikin vuoteen 1931 saakka. Hänen huomattavimpia osiaan Helsingin suomalaisessa oopperassa olivat:
Mestarilaulajat, Hans Sachs
Walkyria, Wotan
Myyty morsian, Kezol
Tannhäuser, maakreivi
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 19. huhtikuuta 1916  Gruppenführer 9. lokakuuta 1916  Luutnantti 11. helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |