stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pentti Salmi (vuorineuvos)

Veli Pentti Tapio Salmi (14. helmikuuta 1930 Multia – 2. tammikuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen vuorineuvos ja talouselämän vaikuttaja. Hän oli koulutukseltaan ekonomi.
Salmi tuli ensimäisen kerran Enson palvelukseen vuonna 1957. Kymmenen vuotta myöhemmin hän siirtyi Säteri Oy:lle johtajaksi ja toimitusjohtajan sijaiseksi. Vuonna 1969 Salmi palasi Enson palvelukseen, ja hänestä tuli Aarne T. Hildenin seuraajana Enson toimitusjohtaja 1975–1988 ja yhtiön hallituksen puheenjohtaja 1983–1992. Salmen toimitusjohtajakautena Ensossa hallituksen puheenjohtajana toimi ajan vahva poliittinen ja idänkaupan vaikuttaja ministeri Olavi J. Mattila. Hänet tunnettiin innokkaana metsästäjänä ja golfin harrastajana.
Huomionosoitukset

Kauppatieteiden kunniatohtori, Helsingin kauppakorkeakoulu 1991
Kirjallisuutta

Kylmälä, Timo: Kutsetin mies.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1986.  ISBN 951-26-2978-X
Aiheesta muualla

Pentti Salmen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Talousvaikuttajat
Simo Salminen (muusikko)

Simo Juhani Salminen (16. joulukuuta 1956 Helsinki – 3. maaliskuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen jazztrumpetisti.
Ura

Salminen soitti 1970-luvulta alkaen useissa nimekkäissä suomalaisissa jazzorkestereissa, kuten Tapiola Big Bandissa, Paradisessa ja UMOssa. Vuonna 1978 Salminen muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän oli mukana toista vuotta muun muassa Buddy Richin isossa yhtyeessä sekä Eddie Palmierin ja Machiton yhtyeissä. Vuonna 1979 hän oli mukana Mike Oldfieldin Euroopan-kiertueella ja soittaa siltä äänitetyllä albumilla Exposed.
Vuonna 1983 hän palasi Suomeen ja toimi muun muassa Oulunkylän Pop & Jazz konservatorion opettajana. Hän liittyi uudestaan myös UMOon. Salminen vastasi yleensä orkestereissa trumpettisektion johtotehtävistä ja soitti vähemmän solistiosuuksia.
Muuta

Simo Salminen oli jazz-saksofonisti ja -klarinetisti Teemu Salmisen veli. Salminen kuoli pitkään sairastettuaan 57-vuotiaana. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Kirjallisuutta

Salminen, Teemu: Kirjeitä New Yorkista. Trumpetisti Simo Salmisen tarina.  Aviador, 2021.  ISBN 978-952-381-071-6
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz
Salmijärvi (Petsamo)

Suomen hallussa vuosina 1920–1944 ollut Petsamon alue. Salmijärvi sijaitsee aivan Norjan vastaisella rajalla ja nikkelikaivosalue sijaitsee aivan Salmijärven lähellä.
Salmijärvi kuvattu nykyisen Venäjän alueen suunnasta kohti Norjaa.
Salmijärvi (ven. Сальмиярви) on Nikelin kuntaan kuuluva kylä Petsamon piirissä Murmanskin alueella Venäjällä. Kylä sijaitsee Paatsjoen suvantojärven Salmijärven ja Kuotsjärven välisen salmen rannoilla Norjan rajan tuntumassa. Salmijärven läpi kulkee entinen Jäämerentie. Kylän pohjoispuolella Salmijärven rannalla on 102 metriä korkea Harjuvaara.
Historia

Salmijärvi kuului Suomelle vuosina 1920–1944 kuuluneeseen entiseen Petsamon kuntaan. Kuotsjärven itäpuolella sijaitsee Nikelin kaupunki, joka Suomen aikana tunnettiin nimellä Kolosjoki ja luettiin osaksi Salmijärven kylää. Salmijärven naapurikyliä Suomen aikana olivat Valasjärvi pohjoisessa sekä Pitkäjärvi ja Paatsjoen kolttien talvikylä etelässä.
Inarijärven ja Jäämeren välillä on aikoinaan kuljettu Paatsjokea pitkin. Vuonna 1916 Tie- ja vesirakennusten ylihallitus alkoi rakentaa vesireitin varrelle maantietä Ivalosta Paatsjoen laaksoon. Venäjän vallankumous ja Suomen sisällissota keskeyttivät tietyömaan, mutta reitin varrelle ehdittiin rakentaa hirsirakenteiset majatalot talousrakennuksineen arkkitehti Thure Hellströmin laatimilla tyyppipiirustuksilla. Yksi majataloista sijaitsi Salmijärvellä. Petsamon tultua liitetyksi Suomeen maantien rakentamista jatkettiin 1920-luvun alussa, ja tie nimettiin Jäämerentieksi.
Vuonna 1921 Petsamon kunta jaettiin kolmeen koulupiiriin, joista yksi oli Salmijärvi. Salmijärven koulupiiri käsitti tuolloin koko Paatsjokilaakson. Salmijärven koulupiiristä erotettiin tämän jälkeen neljä uutta koulupiiriä: Menikka vuonna 1931, Höyhenjärvi 1932, Töllevi 1938 ja Kolosjoki 1939. Vielä Kolosjoen koulun perustamisen jälkeenkin noin 20–30 lasta joutui jäämään odottamaan Salmijärven koulun laajentamista.
Historia > Väestö

Vuoden 1929 henkikirjoituksen mukaan Salmijärven 441 asukkaasta oli suomalaisia 394, kolttasaamelaisia 41 ja venäläisiä kuusi. Salmijärven asukasluku kasvoi Suomen aikana nopeasti. Vuonna 1939 yli kolmannes Petsamon kaikista asukkaista asui Salmijärvellä. Asukkaita Salmijärvelle houkuttelivat Jäämerentien rakentaminen ja Paatsjokilaakson parhaat viljelysmaat. Kaikkein eniten Salmijärven asukaslukua lisäsi kuitenkin 1930-luvulla aloitettu Kolosjoen nikkelikaivosyhdyskunnan rakentaminen. Nopeinta kasvu oli vuosina 1938–1939, jolloin Salmijärven asukasluku kasvoi 831:stä 1 509:ään.
Asukasluvun kehitys:
169 (1921)
337 (1925)
441 (1929)
510 (1930)
564 (1935)
1 509 (1939)
Aiheesta muualla

Salmijärven sivu, Suomen Kuvalehti, 09.08.1924, nro 32, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Samogo

Samogo on Malin ja Burkina Fason eteläisellä rajaseudulla puhuttujen mandelaisten kielten ryhmä.
Ryhmään kuuluu viisi kieltä:
Duun (duungo, duungooma) Sikasson alueen Kadiolon ja Sikasson piireissä. Duun on samogokielistä suurin (125 000 puhujaa vuonna 2013).
Dzuun (dzùùngoo) Hauts-Bassinsin alueen Kénédougoun provinssissa (13 400 puhujaa vuonna 1998). Dzuunia lähellä on seppien ammattiryhmän Cascadesin alueen Léraban provinssissa puhuma kpeego eli kpeen (2 000 puhujaa vuonna 2012), jonka asema kielenä tai murteena on epäselvä.
Banka (bankagooma) Sikasson pohjoispuolella (6 000 puhujaa vuonna 2007).
Edellisiä kauempana on seenku (sembla, seeku), jota puhutaan Hauts-Bassinsin alueen Houetin ja Kénédougoun provinsseissa. Seenkulla on 16 000 puhujaa (vuonna 2009).
Vielä kauempana muista samogokielistä on jowulu, jolla on 10 000–15 000 puhujaa Kadiolon piirin Loulounin kunnassa sekä lähikylissä Léraban provinssissa. Jowulu on ainoa mandekieli, jossa on erilliset miehiä ja naisia osoittavat persoonapronominit.
Samogokielet on usein sekoitettu Burkina Fason luoteisosassa puhuttavaan samoon.
Samoan vaakuna

Samoan vaakuna on Samoan tunnus lipun, kansallislaulun ja moton ohella.
Vaakunan kilven alaosassa on Etelän ristin tähtikuvio, joka on myös maan lipussa ja on yleinen eteläisen pallonpuoliskon maiden lipuissa. Ylhäällä on siirtomaa-aikaisesta vaakunasta peräisin oleva palmu. Kilven ympärillä on oliivipuun oksia rauhan vertauskuvina. Ylimmäisenä on risti kertomassa kristinuskosta maassa. Alhaalla nauhassa lukee valtion motto Fa'avaei le Atua Samoa, suomeksi Olkoon Jumala Samoan perusta.
Christina von Saltza

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Christina von Saltza |  Christina von Saltza |  Christina von Saltza |  |
Maa:   Yhdysvallat
Naisten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | 400 m vapaauinti |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | 4×100 m vapaauinti |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | 4×100 m sekauinti |  |
|  Hopeaa | Rooma 1960 | 100 m vapaauinti |  |
Susan Christina ”Chris” von Saltza (s. 3. tammikuuta 1944 San Francisco) on yhdysvaltalainen uimari.
Saltza voitti vuoden 1960 kesäolympialaisissa Roomassa kolme kultamitalia (400 metrin vapaauinti, 4 × 100 metrin vapaauintiviesti, 4 × 100 metrin sekauintiviesti) ja yhden hopean (100 metrin vapaauinti).
Saltza kelpuutettiin uinnin kansainväliseen Hall of Fameen vuonna 1966.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Christina von Saltza Wikimedia Commonsissa
Naisten 400 metrin vapaauinnin olympiavoittajat
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  NARA
Teemu Salminen (muusikko)

Teemu Salminen
Teemu Salminen (s. 5. kesäkuuta 1953 Helsinki) on suomalainen jazzsaksofonisti, -klarinetisti ja -huilisti.
Ura

Salminen opiskeli Sibelius-Akatemiassa solistisella osastolla klarinetin- sekä huilunsoittoa. Opiskelujensa aikana Salminen liittyi UMOon. Valmistuttuaan Salminen jatkoi opiskelujaan New Yorkissa muun muassa Steve Grossmanin ja Bob Bergin johdolla. Salminen on Tapiola Big Bandin perustajajäseniä ja on ollut jäsenenä mm. Edward Vesala Mau-Mau Ensemblessa sekä Jukka Linkola Octetissa. Vuonna 2002 hän perusti yhä satunnaisesti esiintyvän Teemu Salminen Septetin.
Muuta

Teemu Salminen on jazztrumpetisti Simo Salmisen veli.
Teokset

Kirjeitä New Yorkista : trumpetisti Simo Salmisen tarina.  Rajamäki:  Aviador, 2021.  ISBN 978-952-381-071-6
Salmiakkikoskenkorva

»Sangen mukavaa on keksiä uusi likööri viinasta ja luonnonyrteistä. On kokeilemattomia marjojakin, lillukkalikööri saattaisi olla sangen hyvää. Entäpä jos salmiakkipastilleja liuotettaisiin spriihin? Tai jos nauris- ja porkkanamehua sekoitettaisiin kreikkalaiseen Ouzoon? Mahdollisuuksia on todella monia.» 
(Veikko Huovinen: Juopottelijan terveydenhoito WSOY, 1969)
Salmiakkikoskenkorva (puhekielessä myös salmiakkikossu tai salmari) on likööri, jossa salmiakin maku peittää lähes täysin alkoholin maun. Salmiakkikoskenkorvaa valmistetaan liuottamalla salmiakki kädenlämpöiseen Koskenkorvaan tai johonkin muuhun vastaavaan kirkkaaseen viinaan. Valmistusmenetelmä on helppo, joten salmiakkikoskenkorvaa voidaan valmistaa myös kotona. Juoman suosion myötä Alko toi myyntiin oman tuotemerkkinsä Salmiakki Koskenkorvan hieman ennen uutta vuotta 1993. Vastaavia muita kaupallisia juomia ovat tanskalainen Hot'n'Sweet, joka valmistetaan salmiakkiuutteen sijaan murskatuista turkinpippureista, sekä islantilantilainen Kveldúlfur.
Lasillinen salmiakkilikööriä.
Salmiakkikossun historiasta on oma luku Jukka Annalan tietokirjassa Salmiakki (Nemo, 2001).
Salmiakkisprii lääkkeenä

Salmiakkia on sekoitettu spriihin lääkitsemiskäyttöön jo kauan ennen varsinaisen salmiakkiliköörin syntymistä. Salmiakin ja alkoholin seosta käytettiin ainakin ulkoisesti esimerkiksi lievittämään yskää hieromalla nestettä henkilön rintaan tai päänsärkyä voitelemalla henkilön otsaa. Anton Tšehovin vuonna 1887 julkaisemassa Viholliset-novellissa virvoitettiin hervottomaksi lyyhistynyttä naista hieromalla salmiakkisekoitteista väkiviinaa ohimoille ja pirskottamalla kylmää vettä tämän kasvoille.
Salmiakkiliköörin historia

| Vuosi | Litraa |
| --- | --- |
1993: 375 000
1995: 295 000
1997: 121 000
2000: 234 000
Salmiakki-kirjassa kerrotaan salmiakkikoskenkorvan historiasta seuraavaa. Alkon mukaan salmiakkiviinavillitys sai alkunsa Tanskassa järjestetyistä baarimikkojen drinkkikilpailuista, jossa kirkasta viinaa oli maustettu karkinmakuiseksi turkinpippureilla. Yksi tunnetuista pioneereista Suomessa oli Jari Sillanpää, joka vuonna 1991 Silja Symphonyn baarimikkona kehitteli karkkidrinkkejä niin turkinpippureista, Vicks Sinisistä kuin lakritsipötköistäkin. Omien sanojensa mukaan Sillanpää sai idean ruotsalaisesta ravintolasta, joka tarjoili Vicks-pastilleista tehtyjä drinkkejä. Maalla salmiakkikoskenkorvasta kehkeytyi muotidrinkki, kun yksi laivan työntekijöistä siirtyi töihin Cantina West -ravintolaan Helsinkiin, ja etenkin kesän 1992 aikana salmiakkisnapsien sekoittaminen levisi Suomen ravintoloihin. Suosion myötä myös Alko kehitti vastaavan teollisesti sekoitetun juoman.
Alkon Salmiakki Koskenkorva tuli Suomessa myyntiin uudeksi vuodeksi 1993, ja seuraavien kahden kuukauden aikana juomaa myytiin yli miljoona pulloa, eikä Helsingin Salmisaaren tehdas pystynyt vastaamaan kysyntään. Juoman suosion syy oli pitkälti juoman hyvä maku ja halpuus suhteessa alkoholipitoisuuteen. Se sisälsi alkoholia 38 prosenttia tilavuudesta eli saman verran kuin Koskenkorva mutta oli likööriluokituksensa vuoksi sitä 15 prosenttia halvempaa. Juoman suosiosta tehtiin kaksi kirjallista kysymystä eduskunnassa. Alkoholiasioista vastannut ministeri Toimi Kankaanniemi otti asian esille Alkon johdon kanssa, joka päätti 9. maaliskuuta samana vuonna vetää juoman markkinoilta. Se vedettiin välittömästi vähittäismyynnistä, ja myös myynti ravintoloille lopetettiin. Ravintolat kuitenkin saivat jatkaa omien salmiakkisekoitustensa myymistä miten parhaaksi näkivät.
Kohun laskeuduttua Alkon keskusvarastoon kiellon seurauksena vuonna 1993 varastoidut 530 000 pulloa tuotiin takaisin myyntiin 1. maaliskuuta 1995. Juoma ei kuitenkaan enää merkittävästi kalliimpana aiheuttanut ostoryntäystä. Myöhemmin Alko myös loivensi Salmiakki Koskenkorvan alkoholiprosenttia 38 tilavuusprosentista 32 prosenttiin, jotta se profiloituisi erilleen kirkkaasta Koskenkorvasta.
Salmiakki Koskenkorvan resepti

Alkon Salmiakki Koskenkorvan resepti on salainen. Alko ei kuitenkaan ole missään vaiheessa käyttänyt mausteena turkinpippureita, vaan aluksi vuonna 1993 salmiakkilakritsiuute hankittiin elimäkeläisestä Karkki-Parkista sekä Haganolista. Myöhemmin makeisuutteen raaka-aineet on tilattu osin ulkomailta. Lopputuote saadaan, kun Rajamäen tehtailla salmiakkiuute ja vesi sekoitetaan pirtuun.
Kirjallisuutta

Ranki, Tero: Holhousta vai huolenpitoa? Keskustelu Salmiakki Koskenkorvasta suomalaislehdistössä 1993-1995.  (Pro Gradu)  Turun yliopisto, 2009.
Salminkallion kalliomaalaus

| Salminkallion kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Salminkallion kalliomaalaus
Koordinaatit:  61°20′35.1026″N, 24°43′22.7082″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Salminkallion kalliomaalaus sijaitsee Pirkanmaalla Pälkäneellä Luopioisissa Mustilahden kylässä Kukkian pohjoisosassa olevan niemen kapeikossa, jota kutsutaan Kuivassalmeksi. Maalausalue on pari metriä leveä ja sijaitsee rantamökin pihapiirissä. Maalauksessa on 6−10 merkkiä ja loput kuvioista ovat puuroutuneet sotkuksi.
Löytyminen ja tutkimus

Maalauksen ilmoitti Ilkka Toivonen vuonna 1987  ja Tapio Seger, J.-P. Taavitsainen ja Ilkka Toivonen tarkastivat kohteen samana vuonna. Vuonna 1998 Tuula Heikkurinen-Montell katsasti paikan ja toisen tarkastuksen teki Miikka Haimila kunnan tilaaman inventoinnin yhteydessä vuonna 2004.
Kalliomaalaus sijaitsee Kukkian Evinsalon ja mantereen väliin jäävän kannaksen länsipuolella Kuivassalmen pohjoisrannalla kalliojyrkänteen juurella. Kuvakentällä on pituutta pari metriä ja se sijaitsee noin 6 m järven nykytasoa ylempänä. Maalauksen kohdalla kalliossa on pieni syvennyksen tapainen, jota suojaa ylhäältä päin kalliolippa.
Maalaus on ajoitettu sijaintinsa perusteella kivi- tai pronssikaudelle. Maalaukselta noin 60 metriä itään on Kuivassalmen kivikautinen asuinpaikka. Kukkialla on useita muitakin kivikautisia asuinpaikkoja. Edellisessä inventoinnissa vuonna 1963 paikalta löytyi kvartsikaavin ja muu kvartsiesine sekä kvartsi-iskoksia.
Maalauskallio on melko hyvässä kunnossa. Pinnan rapautumisesta on merkkejä eikä kalliopinta kestä voimakasta ja toistuvaa koskettelua, sillä siitä ilmeisesti irtoaa pintaa ja kuvakenttä vahingoittuu.
Luopioisten kautta on kulkenut vanha kulkureitti Päijänteen läntisen vedenjakajan ylitse itään.
Maalaukset

Maalaus sijaitsee kallioseinämän syvennyksessä. Väriä on suttaantuneena muutaman neliömetrin alueella, ja maalaus on yleisesti kulunut. Kuviot näkyvät huonosti. Kuvakenttää jakaa kahteen osaan lähes vaakasuuntainen halkeama, jonka reunoja on punavärillä maalattu. Halkeaman yläpuolella on punaväriä levinnyt laajemmin. Väriläikät ovat hieman eri värisiä.
Yläosan selvin kuvio esittää ihmishahmoa, jolla on kädessään pystysuora käärmemäinen siksak-kuvio. Ihmisen vasemmalla puolella on pari heikkoa pystyviivaa. Myös vasemmalla ylhäällä erottuu heikosti ihmishahmo. Näiden oikealla puolella saattaa olla käden painama tai tassun jälki.
Halkeaman alapuolella on leveitä, pystyjä värijälkiä sekä vasemmalla alhaalla on kaksi ihmishahmoa, joista toinen erottuu selvästi. Molempien kädet ovat kohotettuina ja jalat haarallaan. Kun kalliota seuraa vasemmalle, löytyy vielä pari vähäisempää maalausjälkeä, joista erottuu heikosti viisi pystyviivaa mutta ei erityisiä hahmoja.
Koska järvelle on matkaa ja maalaus sijaitsee korkealla, se on todennäköisesti maalattu kallion juurella seisten.
Aiheesta muualla

Luettelo Suomen kalliomaalauksista ja ns. punamultaläikistä Suomen muinaistaideseura ry. Arkistoitu 30.10.2013. Viitattu 1.5.2011.
Luukkainen, Ismo: Suomen kalliomaalauksia, valokuvia
Luopioinen: Kolme kuvaa Luopioisista[vanhentunut linkki]
Saly Portudal

| Saly Portudal |
| --- | --- |
 Palm Beach -hotelli Salyssa.
 Saly Portudal
 Koordinaatit: 14°26′5″N, 16°59′52″W 
Valtio:  Senegal
Alue:  Thièsin alue
Departementti:  Mbourin departementti
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Väkiluku (2019):  31 700
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Saly Portudal on kaupunkikunta Thièsin alueen Mbourin departementissa Senegalissa. Se sijaitsee Atlantin rannikolla viisi kilometriä Mbourista luoteeseen. Kunnassa on 31 700 asukasta (vuonna 2019, arvio).
Malicoundan maalaiskunnasta vuonna 2008 erotettu Saly Portudal koostuu 16 kaupunginosasta. Se sijaitsee ilmastoltaan miellyttävällä Petite Côten rannikkovyöhykkeellä. Asukkaista 60 % on sererejä, 25 % fulbeja, 7 % bambaroita ja mandinkoja sekä 4 % wolofeja. Paikkakunnalla asuu myös paljon ulkomaalaisia.
Portudal oli 1500-luvulta lähtien Baolin valtion sekä portugalilaisten, hollantilaisten, englantilaisten ja ranskalaisten kauppapaikka. Kaupankäynnin seurauksena sinne muodostui portugalilais-afrikkalaisten lançadojen katolinen yhteisö. Louis Faidherben johtamat ranskalaiset valloittivat alueen vuonna 1859. Paikkakunnan historiasta muistuttaa vanha linnake.
1980-luvulta lähtien kehitetty Saly on lukuisine hotelleineen Senegalin ja koko Länsi-Afrikan suurin matkailukeskus. Se tarjoaa all inclusive -rantalomien lisäksi urheilukalastusta, golfia, iltahuveja ja muita aktiviteetteja. Kunnan asukkaista 65 prosenttia saa elantonsa suoraan matkailusta. Muita elinkeinoja ovat perinteisin menetelmin harjoitettu kalastus, käsityöammatit ja kaupankäynti.
Aiheesta muualla

Saly Portudalin kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Samariumfluoridi

| Samariumfluoridi> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  13765-24-7
PubChem CID:  83714 ja 10219926
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  SmF3
Moolimassa:  270,36
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  1306 °C
Kiehumispiste:  2323 °C 
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Samariumfluoridi (SmF3) on samarium- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää erikoisoptiikan sovellutuksissa.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa samariumfluoridi on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste on polymorfista ja tavanomaisissa lämpötiloissa sen alkeiskoppi on ortorombinen. Se muuttuu romboedriseksi kuumennettaessa yli 495 °C:n lämpötilaan. Samariumfluoridi hydrolysoituu veden vaikutuksesta.
Samariumfluoridia on tutkittu käytettäväksi esimerkiksi ultravioletti- ja infrapuna-alueiden optiikan sovellutuksissa ja elektroniikassa MOSFET-sovellutuksiin.
Paavo Salonius

Paul (Paavo) Oskar Salonius (26. helmikuuta 1839 Tyrvää – 15. heinäkuuta 1885 Espoo) oli suomalainen opettaja, kielentutkija ja toimittaja.
Paavo Saloniuksen vanhemmat olivat kappalainen Henrik Salonius ja Agata Charlotta von Pfaler. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun lukiosta vuonna 1859, opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi vuonna 1864 ja opettajakandidaatiksi vuonna 1866. Vuonna 1874 hänet otettiin uudelleen yliopistoon teologian opiskelijaksi.
Salonius työskenteli Lappeenrannan yksityislyseon opettajana vuosina 1879–1883. Hän toimi myös kirjallisuuden suomentajana, kielentutkijana ja Sanomia Turusta -lehden toimittajana vuosina 1871–1873.
Teoksia

Kielimurteista Kiskon, Karjalohjan, Lohjan, Vihdin ja Nurmijärven pitäjissä. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1872 (Suomi, 2 jakso, 10 osa).
Tutkimus kielimurteesta Tornion seuduilla. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1881 (Suomi, 2 jakso, 14 osa).
Kirjekaavio naisille. Edlund, Helsinki 1884
Praktisk läröbok i finska språket. Åbo: G. W. Wilén, 1885.
Suomennoksia

Musiikin katkismus; kirjoitti J. C. Lobe ; suomensi Paavo Salonius. 1881 (alkuteos Katechismus der Musik)
G. M. Celander : Oppikirja luonnontieteessä kansakouluja ja oppilaitosten alempia luokkia varten. Edlund, Helsinki 1884, 5. painos 1890
Unto Salminen

| Unto Salminen |
| --- | --- |
 Unto Salminen 1930-luvun alussa
Henkilötiedot
Koko nimi:  Unto Emil Kalervo Salminen
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1910 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 16. elokuuta 1972 (62 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Kyllikki Väre (1938–1951†)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1931–1969
Merkittävät roolit:   Nummisuutarit  Rikos ja rangaistus  Seitsemän veljestä  Suomisen perhe 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Unto Emil Kalervo Salminen (23. maaliskuuta 1910 Helsinki – 16. elokuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli Suomen Kansallisteatterissa 20 vuotta ja tunnettiin muun muassa roolistaan Nummisuutarien Eskona. Myöhemmin hän esiintyi muun muassa Intimiteatterissa ja Radioteatterissa. Salminen oli myös tunnettu elokuvanäyttelijä aina äänielokuvakauden alusta 1950-luvulle asti.
Ura

Salminen kilpaili nuoruudessaan pikajuoksussa ja eteni maajoukkuetasolle asti. Hänet valittiin Torinon EM-kilpailuihin 1934, mutta ei työkiireiden vuoksi osallistunut kisoihin. Esiintyjänä Salminen oli luonnonlahjakkuus. Suoritettuaan ylioppilastutkinnon hän sai Eino Kalimalta kiinnityksen Suomen Kansallisteatteriin vuonna 1931. Salminen teki Kansallisessa useita kiitettyjä rooleja. Hänen suurimmat taiteelliset voittonsa olivat Nummisuutarien Esko sekä Raskolnikov näytelmässä Rikos ja rangaistus. Salmisen sopimus irtisanottiin 20 vuoden jälkeen vuonna 1951. Hän sai uuden kiinnityksen Kansalliseen 1956, mutta ei kestänyt siellä kauaa.
Unto Salminen näytteli noin 40 elokuvassa 1930-luvun alusta alkaen. Hän teki ensimmäisen roolinsa avustajana mykkäelokuvassa Laveata tietä (1931). Vuodesta 1937 hänellä oli kiinnitys Suomen Filmiteollisuuteen. Salmisen roolit olivat yleensä klassikkokirjallisuuden pohjalta tehtyjen filmatisointien luonneosia tai komedioiden ensirakastajia. Elokuvassa Seitsemän veljestä (1939) Salminen oli Jukolan Lauri ja Nummisuutarien filmatisoinnissa (1938) hän näytteli Eskon roolin, joka oli hänelle tuttu jo näyttämöltä. Salminen teki kiitetyn suorituksen laulaja Aappo Ojanperänä elämäkertaelokuvassa Ruusu ja kulkuri (1948). Hahmon lauluosuudet esitti Sulo Saarits.
Tyypillisiä ensirakastajan rooleja Salminen esitti muun muassa elokuvissa Yövartija vain... (1940), Takki ja liivit pois! (1939) ja Uuteen elämään (1942). Salminen näytteli myös kolmessa ensimmäisessä Suomisen perhe -elokuvassa perheen vävyä Lasse Lehtovaaraa. Salminen oli elokuvanäyttelijänä erittäin suosittu 1950-luvun alkupuolelle asti, mutta uraan tuli katkoja sodassa saatujen vammojen vuoksi syntyneen nivelreuman takia. Salminen esiintyi kuitenkin vielä harvakseltaan elokuvissa puolentoista vuosikymmenen ajan. Hänen viimeinen roolinsa oli Risto Jarvan ohjaamassa elokuvassa Ruusujen aika (1969).