stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fibox
Historiaa

Monialayritys Fiskars aloitti sähkökeskuksissa tarvittavien muovikoteloiden tuotannon 1960-luvun alussa. Iskunkestävästä polykarbonaatista valmistetut kytkinkotelot muodostuivat menestystuotteiksi. 1980-luvulla valikoimaan lisättiin teollisuusautomaatioon sopivia pikkukoteloita. 1990-luvulla Fiskarsin myymästä liiketoiminnasta syntynyt Fibox alkoi kansainvälistyä perustamalla myyntikonttoreita tärkeimmille markkinoille. Tuolloiset tehtaat sijaitsivat Kirkkonummen Jorvaksessa ja Etelä-Korean Incheonissa.
2000-luvun alussa Fibox osti Suomesta Tamplast Oy:n ja Haloset Oy:n. Vuonna 2003 liiketoiminnot jaettiin kahtia, muoveja ja alumiinia materiaaleinaan käyttävään kotelobisnekseen (Fibox Enclosures) ja muovisten tarkkuusosien valmistukseen monille eri toimialoille (Fibox Plastic Mechanics). Vuonna 2005 perustettiin tehdas Kiinan Kantoniin. Kirkkonummen tehdas lakkautettiin 2008, kun taas Lempäälässä ja Kiuruvedellä sijaitsevia tehtaita kehitettiin edelleen.. Fibox-konserniin kuuluu myös Uudessakaupungissa toimiva Comol Oy.
Aiheesta muualla

Kauppalehti: Fibox toimii kellon ympäri
Eero O. Erkko

Eero Olavi Erkko (12. huhtikuuta 1899 Helsinki – 15. helmikuuta 1969 Mallorca, Espanja) oli suomalainen kemian alan diplomi-insinööri, tutkija ja kemiallisen teollisuuden kehittäjä.
Erkon vanhemmat olivat päätoimittaja, kustantaja Eero Erkko ja Maissi Erkko. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta 1918 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1922 Teknillisen korkeakoulun kemian osastolta.
Erkko oli tutkijana Teknillisessä korkeakoulussa 1925–1927, valtion rikkihappotehtaan tutkimuslaboratorion hoitajana 1927–1932 ja Alkoholiliikkeen palveluksessa vuosina 1932–1941. Hän siirtyi sitten Yhdysvaltoihin Hercules Powder Companyn palvelukseen. Erkko toimi yhtiön kokeiluaseman johtajana ja kehitti erityisesti uusia typen tuotantomenetelmiä teollista käyttöä varten. Erkko palasi Suomeen 1960 ja toimi sitten konsulttina kemian teollisuuden kehitystehtävissä.
Erkko esitti 1920-luvulla bensiinin valmistusmenetelmän kehittämistä kotimaisista raaka-aineista palattuaan Yhdysvalloista jossa hän oli työskennellyt uudenaikaisessa hydrauslaitoksessa. Teknillisen korkeakoulun kemian laboratoriossa tehtiin 1927−1928 kokeita ja vuonna 1928 myönnettiin patentti valmistusmenetelmälle jolla turpeesta saatiin nestemäistä polttoainetta.
Eero Olavi Erkko on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Julkaisuja

Kemiallisesta puolustusteollisuudesta. Tiede ja ase 4/1936
Flushing Meadows–Corona Park

Flushing Meadows Parkissa sijaitsevan observatorion tornit
"The Unisphere", 2010
Flushing Meadows–Corona Park myös Flushing Meadow Park tai Flushing Meadows Park on New Yorkissa, Pohjois-Queensissa sijaitseva puisto. Se sijaitsee Long Island Expresswayn ja Grand Central Parkwayn risteyksessä ja on New Yorkin toiseksi suurin puisto Bronxissa sijaitsevan Pelham Bay Parkin jälkeen.
Puisto perustettiin vuoden 1939 maailmannäyttelyä varten ja se toimi toistamiseen maailmannäyttelyn järjestämispaikkana vuosina 1964–1965. Puiston pinta-ala on noin 5 km² ja se perustettiin entiselle jättömaalle.
Yhdysvaltain avoin tennisturnaus pelataan Flushing Meadows Parkissa sijaitsevilla kentillä, kuten Arthur Ashe -stadionilla. Lisäksi baseball-joukkue New York Metsin kotistadion sijaitsee Flushing Meadows Parkissa. Vuonna 2008 puistossa avattiin vesiurheilukeskus, jossa on olympiakokoinen uima-allas ja NHL-koon jääkiekkokaukalo.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Flushing Meadows–Corona Park
Erik Puke

Erik Puke, Erik Nilsinpoika, (k. 1437) oli ruotsalainen valtaneuvos, linnanpäällikkö ja kapinallinen. Hänen isänsä oli Upplandin laamanni Nils Gustavinpoika, jonka puolesta hän toimi Korsholman linnan päällikkönä. Siellä ollessaan hän liittyi 1434 Engelbrektin kapinallisiin. Hän valloitti Länsipohjan linnoja ja lähetti alipäällikkönsä Juhana Folkenpojan Ahvenanmaalle, missä tämä valloitti Kastelholman linnan. Pukesta tuli valtaneuvos ja hän oli Engelbrektin kuoltua vallankumouksellisen kansanliikkeen johdossa. Hän joutui syrjäytetyksi 1436, kun hänen yhteistyönsä Kaarle Knuutinpojan kanssa katkesi. Hän ryhtyi kapinaan, mutta jäi kiinni ja mestattiin Tukholmassa 1437.
Hän otti äitinsä puoleisen suvun käytössä olleen nimen Puke.
Gustaf von Numers on kirjoittanut näytelmän Eerikki Puke (ensiesitys 1888).
Aiheesta muualla

Erik Puke, Svenskt biografiskt lexikon (ruotsiksi)
Esa Suominen

| Esa Suominen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1978 (ikä 45–46)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  yritysjohtaja
Poliitikko
Puolue:  Suomen Sosialidemokraattinen Puolue
Puoliso:  Jenny Suominen
Esa Suominen (s. 1978) on suomalainen yritysjohtaja ja poliittinen vaikuttaja. Suominen on toiminut vuodesta 2021 lähtien vaikuttajaviestinnän konsulttitoimisto Rud Pedersen Public Affairsin hallituksen puheenjohtajana sekä osakkaana. Suominen toimi vuosina 2015–2021 Rud Pedersenin toimitusjohtajana. Koulutukseltaan Suominen on yhteiskuntatieteiden maisteri ja hän on valmistunut Tampereen yliopistosta.
Ura

Ennen Rud Pederseniä Suominen teki uraa politiikan parissa. Suominen on toiminut Antti Rinteen valtiosihteerinä valtiovarainministeriössä 2014–2015 sekä Krista Kiurun erityisavustajana opetus- ja kulttuuriministeriössä ja liikenne- ja viestintäministeriössä 2013–2014.
Vuosina 2011–2013 Suominen toimi Palvelualojen ammattiliitto Pamin hallintopäällikkönä. Vuosina 2006–2011 Suominen toimi SDP:n poliittisen osaston päällikkönä. Suominen on lisäksi työskennellyt Susanna Rahkosen ja Erkki Tuomiojan eduskunta-avustajana.
Suomisella on ollut lukuisia luottamustehtäviä terveydenhuollon, opiskelijatoiminnan ja koulutusalan järjestöissä.​ Suominen on toiminut mm. Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiön sekä Kalevi Sorsa -säätiön hallituksessa. Suominen on toiminut myös Sosialidemokraatisten opiskelijoiden puheenjohtajana 2005–2006, Euroopan nuorten sosialistien hallituksessa 2003–2005 Suomen ylioppilaskuntien liiton hallituksessa 2004, Tamperen yliopiston ylioppilaskunnan hallituksessa 2003 sekä Paasikivi-seuran valtuuskunnan jäsenenä.
Teokset

Suo, kuokka ja sosialidemokratia.  Into, 2017.  ISBN 978-952-264-760-3.
Suomalainen köyhyys.  (Yhdessä Anna-Maria Isolan kanssa)  Into, 2016.  ISBN 978-952-264-556-2.
Taloutta työväelle : markkinaliberalismin myyttejä murtamassa.  (Yhdessä Antti Alajan kanssa)  Into, 2013.  ISBN 978-952-264-418-3.
Kotihoitoloukku?.  (Yhdessä Saija Kaleniuksen kanssa)  Kalevi Sorsa-säätiö, 2012.
Vapauden koulutuspolitiikka.  (Yhdessä Aleksi Henttosen kanssa)  Kalevi Sorsa-säätiö, 2011.  ISBN 978-952-5689-21-1.
Sivistysyhteiskunta 2.0..  (Yhdessä Tiina Tikan kanssa)  Kalevi Sorsa-säätiö, 2009.  ISBN 978-952-5689-03-7.
Yksityiselämä

Suominen on naimisissa Jenny Suomisen kanssa, joka on aikaisemmin työskennellyt mm. SDP:n järjestöpäällikkönä.
Eva Lille

Eva Lille (o.s. Hyvärinen, s. 13. toukokuuta 1941 Helsinki) on suomalainen kulttuurihenkilö ja kääntäjä, joka on esitellyt suomalaista kulttuuria Virossa ja kääntänyt virolaista kirjallisuutta suomeksi.
Lillen äidinkielenopettaja, joka osasi viroa ja tunsi maan hyvin, antoi kirjallisuudesta kiinnostuneelle oppilaalleen vihjeen tutustua virolaisen kirjallisuuden suomennoksiin. Isältä saatu Ants Oraksen tietokirja Viron kohtalonvuodet oli lopullinen heräte tutustua maahan ja sen historiaan. Lille aloitti Helsingin yliopistossa itämerensuomalaisten kielten opinnot ja valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi 1967. Jo opiskelijamatkalla hän näki ja kuuli, miten Virossa elettiin ja millaisia ihmiskohtaloita siellä oli tapahtunut. Turismin alkaessa 1965 Lillestä tuli matkanjohtaja ja yhteydet maan kulttuurielämään laajentuivat entisestään, kun hän 1968 avioitui pianisti Mart Lillen kanssa.
Lillet asuivat kolme vuotta Tallinnassa Eva Lillen työskennellessä matkanjohtajana ja Viron radiossa. Kääntäjän ura alkoi jo 1960-luvulla, kun Lille suomensi virolaisia näytelmiä, ja myöhemmin kansatieteellisiä teoksia ja proosaa. Vuosina 1980–1996 hän toimi matkanjohtajana monella Viroon suuntautuneella luonto- ja kulttuurimatkalla. Sihteerin ja toiminnanjohtajan töitä Tuglas-seurassa Lille teki 1989–1993, kulttuurisihteerinä Tallinnassa sijaitsevassa Suomen Viron-instituutissa hän oli 1994–1996 ja lehdistöneuvoksena Suomen Tallinnan suurlähetystössä 1997–2002. Valtion taiteilijaeläke myönnettiin Lillelle 2003.
Suomennoksia

Eno Raud: Kadonneen pojan tapaus.  (Päris kriminaalne lugu)  Helsinki:  WS, 1970.
Eno Raud: Lentävän lautasen arvoitus.  (Lugu lendavate taldrikutega)  Helsinki:  WSOY, 1975.  ISBN 951-0-06764-4.
Lennart Meri: Revontulten porteilla.  ((Virmaliste väraval), 1974)  Jyväskylä:  Gummerus, 1977.  ISBN 951-20-1427-0.
Mati Unt: Syystanssi.  (Sügisball)  Jyväskylä:  Gummerus, 1980.  ISBN 951-20-2004-1.
Enn Vetemaa: Vedenneidot.  ((Eesti näkiliste välimääraja), 1983)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1983.  ISBN 951-26-2489-3.
Lennart Meri: Hopeanvalkea: matka menneeseen oppaina aurinko, fantasia ja folklore.  (Hõbevalge)  Jyväskylä:  Gummerus, 1983.  ISBN 951-20-2478-0.
Mati Unt: Kuunpimennys.  (Kuuvarjutus)  Jyväskylä:  Gummerus, 1985.  ISBN 951-20-2630-9.
Mats Traat: Vilukko.  (Karukell, kurvameelsuse rohi)  Helsinki:  Tammi, 1985.  ISBN 951-30-6130-2.
Endel Nirk: Viron kirjallisuus.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1986.  ISBN 951-717-443-8.
Mati Unt: Hyvää iltaa, rakkaat vainajat: näytelmä.  Oulu:  Pohjoinen, 1986.  ISBN 951-749-049-6.
Mati Unt: Niin kerrotaan.  (Räägivad)  Jyväskylä:  Gummerus, 1986.  ISBN 951-20-2738-0.
Eno Raud: Näpsäkäävät.  (Naksitrallid)  Helsinki:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-08457-7.
Viivi Luik: Seitsemäs rauhan kevät.  (Seitsmes rahukevad)  Helsinki:  Tammi, 1986.  ISBN 951-30-6386-0.
Aino Pervik: Arabella, merirosvon tytär.  (Arabella, mereröövli tütar)  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14064-3.
Leea Virtanen (toim.): Viron veräjät: näkökulmia folkloreen.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1987.  ISBN 951-717-477-2.
Lennart Meri: Kamtšatka: tulivuorten maa.  (Tulemägede maale)  Helsinki:  Gummerus, 1988.  ISBN 951-20-2739-9.
Priit Pärn: Nurinkurin-Nuuti.  (Sarjakuva)  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-15460-1.
Marju Lauristin & Peeter Vihalemm & Rein Ruutsoo: Viron vapauden tuulet.  Helsinki:  Gummerus, 1989.  ISBN 951-20-3448-4.
Jaan Kross: Vastatuulen laiva.  (Vastutuulelaev)  Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-15313-3.
Feinberg

Feinberg on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Bea Feinberg, Cynthia Freeman (1915–1988), yhdysvaltalainen kirjailija ja sisustussuunnittelija
Gerald Feinberg (1933–1992), yhdysvaltalainen fyysikko ja futuristi
Samuil Jevgenjevitš Feinberg (1890–1962), venäläinen säveltäjä ja pianisti
William Feinberg (1952–1997), yhdysvaltalainen aivohalvausten tutkija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Eerik XIII Pommerilainen

| Eerik XIII Pommerilainen |
| --- | --- |
 
Norjan kuningas
Valtakausi:  8. syyskuuta 1389 –  1. kesäkuuta 1442
Kruunajaiset:  1392
Edeltäjä:  Margareeta
Seuraaja:  Kristofer Baijerilainen
Tanskan kuningas
Valtakausi:  24. tammikuuta 1396 – 23. kesäkuuta 1439
Kruunajaiset:  17. kesäkuuta 1397
Edeltäjä:  Margareeta
Seuraaja:  Kristofer Baijerilainen
Ruotsin kuningas
Valtakausi:  24. tammikuuta 1396 – 23. kesäkuuta 1439
Edeltäjä:  Margareeta
Seuraaja:  Kaarle VIII Knuutinpoika Bonde (valtionhoitaja)

Syntynyt:  noin 1382 Rügenwalde, Pommeri
Kuollut:  1459 Rügenwalde, Pommeri
Puoliso:  Filippa
Suku:  Pommeri   Estridsen
Isä:  Vratislav VII
Äiti:  Maria
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Eerik Pommerilaisen hauta.
Eerik Pommerilainen kruunataan Kalmarin unionin kuninkaaksi 17. kesäkuuta 1397. Hans Peter Hansenin piirros 1800-luvulta.
Eerik Pommerilainen (noin 1382 Rügenwalde, Pommeri – 1459 Rügenwalde) oli Norjan kuningas 1389–1442, Tanskan ja Ruotsin kuningas 1396–1439 sekä Kalmarin unionin kuningas 1397–1439.
Eerik Pommerilainen oli samanaikaisesti
Tanskassa Eerik VII
Norjassa Eirik III
Ruotsissa Erik XIII
Pommerissa (oik. Pommern-Stolpissa) Erich I
Elämäkerta

Eerik Pommerilainen oli Pommerin Vratislavin ja Mecklenburgin Marian poika, ja kuningatar Margareetan sisaren tyttärenpoika, jonka Margareeta adoptoi sen jälkeen kun hänen oma poikansa Olavi oli kuollut, tavoitteenaan nostaa tämä yhteispohjoismaisen unionin kuninkaaksi.
Margareeta voitti vuonna 1389 Albrekt Mecklenburgilaisen ja nousi Ruotsinkin kuningattareksi, jolloin hänellä oli kaikkien Pohjoismaiden kruunut. Eerikistä oli tullut perimyksen kautta Norjan kuningas jo seitsemänvuotiaana 1389 ja vuonna 1396 hänet valittiin Tanskan kuninkaaksi ja myöhemmin samana vuonna Ruotsin kuninkaaksi (nimellä Eerik XIII). Seuraavana vuonna hänet kruunattiin Kalmarin linnassa Pohjoismaiden yhteiseksi kuninkaaksi. Siellä Margareeta esitti ajatuksensa Kalmarin unionista ja sen aikana kirjoitettiin niin sanottu unionikirje, jossa kuvailtiin unionin hallintoa ja määrättiin yhteispohjoismainen kuninkuus periytyväksi Eerikin pojan kautta. Jos kuninkaalla ei olisi poikaa, kuninkuus valittaisiin yhteispohjoismaisesti vaaleilla.
Kuningatar Margareeta hallitsi käytännössä pitkään Kalmarin unionia Eerikin jo ollessa kuninkaana tavoitteenaan kuninkaanvallan ja unionin lujitus. Margareetan kuoleman jälkeen Eerik jatkoi samalla linjalla. Hän siirsi entistä paikallisen tason päätäntävaltaa omille luottomiehilleen Tanskaan, jossa hän pääasiassa oleskeli, ja linnanherroiksi ympäri unionia hän nimitti omia tanskalaisia ja saksalaisia suosikkejaan. Ruotsin valtaneuvoston valtaa hän pyrki rajoittamaan. Uusia veroja säädettiin ja maatiloja otettiin kruunulle. Käytännössä valta unionissa keskittyi Tanskaan.
Eerik joutui konfliktiin Hansaliiton kanssa, kun hän asetti Juutinrauman tullin. Hansaliitto ei katsonut hyvällä Eerikin pyrkimyksiä Itämeren hallintaan, vaan julisti vuonna 1426 kauppasaarron auttaakseen Holsteinin kreivejä, joilta Eerik pyrki saamaan Etelä-Jyllannin. Tämä vahingoitti etenkin Ruotsia, joka oli ollut vilkkaissa kauppasuhteissa Lyypekin kanssa. Tämä herätti yhdessä muutenkin kaukaiseksi koetun Etelä-Jyllannin sotien kanssa katkeruutta Ruotsissa kaikissa kansankerroksissa.
Vuonna 1434 Ruotsissa puhkesi Engelbrektin kapina, johon Ruotsin valtaneuvosto liittyi ja joka johti Eerikin ja ruotsalaisten välillä pitkällisiin välienselvittelyihin, joita ei saatu soviteltua. Vuonna 1439 Eerik erotettiin lopulta kaikkien Pohjoismaiden kuninkuudesta. Hän linnoittautui Gotlantiin, josta käsin hän häiritsi meriliikennettä merirosvouksella, kunnes sopi kuningas Kristianin kanssa saaren luovuttamisesta. Hän palasi Pommeriin, jossa kuoli 1459.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eerik XIII Pommerilainen Wikimedia Commonsissa
Suvanto, Seppo: / Eerik Pommerilainen (1381–1459) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  23.6.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Margareeta | Norjan kuningas 1389–1442 | Seuraaja: Kristofer Baijerilainen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Margareeta | Tanskan kuningas 1396–1439 | Seuraaja: Kristofer Baijerilainen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Margareeta | Ruotsin kuningas 1396–1439 | Seuraaja: Kaarle Knuutinpoika valtionhoitaja |
Eeri Pommerilaisen sinetti.
Euroopan suuret kylpyläkaupungit

Euroopan suuret kylpyläkaupungit on Unescon maailmanperintöluettelon kohde, joka koostuu 11:stä kaupungista 7:ssä Euroopan maassa. Joukkoon kuuluvat mm. Bath ja Spa.
Euroopan suuret kylpyläkaupungit
Kaupungit ovat:
Baden bei Wien, Itävalta
Spa, Belgia
Františkovy Lázně, Tšekki
Karlovy Vary, Tšekki
Mariánské Lázně, Tšekki
Vichy, Ranska
Bad Ems, Saksa
Baden-Baden, Saksa
Bad Kissingen, Saksa
Montecatini Terme, Italia
Bath, Yhdistynyt kuningaskunta
Nämä ovat mineraalivesilähteiden ympärille rakennettuja kaupunkeja, joiden muoto ja toiminnot perustuvat mineraaliveden käyttöön lääkinnällisissä, sosiaalisissa ja vapaa-ajan yhteyksissä.
1700-luvulta 1930-luvulle kukoistaneen eurooppalaisen kylpyläelämän sadoista kaupungeista nämä Unescon luetteloon valitut ovat suurimmat, menestyksekkäimmät ja kansainvälisesti merkittävimmät. Aikoinaan niiden vaikutus eurooppalaiseen kulttuuriin oli merkittävämpi kuin minkään muun kaupungin, aivan suurimpia pääkaupunkeja lukuun ottamatta.
Bath
Baden-Baden
Montecatini Terme
Rakennukset

Suuret kylpyläkaupungit rakennettiin parantamaan kävijöiden terveyttä. Lähteiden ympärille rakennettuun hoitolaitoskortteliin tyypillisesti kuuluvia rakennuksia ovat kylpylät yleisine altaineen ja yksityisine hoitohuoneineen; lähteiden ylle rakennetut paviljongit; sekä veden juomista varten rakennetut pylväskäytävät, juomasalit ja pumppuhuoneet.
Näiden lähettyville rakennettiin tiloja majoitusta, urheilua, sosiaalisia tarkoituksia ja huvituksia varten. Näitä ovat hotellit, majatalot ja huvilat; "parantavat" puutarhat; polut ja kävelyreitit; golfkentät ja tenniskentät; keskusteluhuoneet ja lukusalit; konserttisalit ja tanssisalit; teatterit ja oopperat. Kasinot olivat merkittävä osa vieraiden kylpyläelämää samoin kuin kylpylöiden taloudenpitoa, ja kylpyläkaupunkien kasinot olivat nykyaikaisten pelikasinojen kantamuoto. Monet Suurten kylpyläkaupunkien rakennelmista olivat lajinsa ensimmäisiä ja jotkut niistä jäivät lajinsa ainoiksi edustajiksi.
Suurta kylpyläkaupunkia määritteleviin piirteisiin kuuluvat kirkot, sillä kansainvälisiä vieraita varten rakennettiin heidän oman kirkkokuntansa mukaisia rakennuksia, jotka olivat niille seuduille epätyypillisiä.
Kuuma lähde.
  Karlovy Vary
Karlovy Vary
Bad Ems.
Lähde.
  Mariánské lázně
Lähde.
 Spa
Kaivo.
  Baden-Baden
Juomahanoja Brunnenhallessa.
  Bad Kissingen
Hanoja juomahallissa. 
 Vichy
Wandelhalle. 
 Bad Kissingen
Pylväskäytävä. 
 Karlovy Vary
Pylväskäytävä. 
 Karlovy Vary
Pylväskäytävä.
  Karlovy Vary
Kurgarten. 
 Bad Kissingen
Kurpark. 
 Baden bei Wien
Suihkulähde. 
 Baden-Baden
Trinkhalle.
 Baden-Baden
Paviljonki.
  Františkovy Lázně
Baden-Baden
Lichtentaler Allée.
  Baden-Baden
Baden bei Wien
Katettu kulkuväylä.
  Vichy
Tanssisali.
  Bath
Villa. 
 Baden bei Wien
Hotelli. 
 Mariánské lázně
Hotelli. 
 Karlovy Vary
Hotelli. 
 Karlovy Vary
Vesitorni. 
 Bad Ems
Esiintymislava.
  Baden-Baden
Muusikoiden esiintymislava. 
 Bath
Kasino. 
 Baden-Baden
Pylväskäytävä.
  Mariánské Lázně
Suolavesipumppulaitos. 
 Bad Kissingen
Funikulaari.
  Montecatini Terme
Hohenbadenin vanha linna.
 Baden-Baden
Euroopan pankkiunioni

Euroopan pankkiunioni on talouskriisien vaikutusten lieventämiseksi perustettu järjestely, joka koostuu pankkien valvonnasta, kriisijärjestelmästä sekä yhtenäisestä talletussuojasta.
Historia

Vuonna 2013 uutisoitiin euroalueen maiden suunnitelmasta yhteisestä pankkien valvonnasta, joka käynnistyisi vuonna 2014. Pankkiunioni tiivistyisi sääntökirjaan, joka sisältää EU:n vaatimukset pankkien pääomasta, yhdenmukaisesta talletussuojasta sekä uusista elvytys- ja kriisinratkaisusäännöistä.
EU-komission mukaan pankkiunioni tarvitaan, jotta vältytään euroalueen velkakriisin kaltaisilta ongelmilta. Se vakauttaa euroalueen taloutta ja rahoitusoloja muun muassa seuraavin perustein:
Pankkiunioni edistää euroalueen rahoitusmarkkinoiden integraatiota eli helpottaa pankkien toimimista koko rahaliiton alueella eikä vain kotimaassaan.
Pankkiunioni katkaisee pankkien ja valtioiden keskinäisen kohtalonyhteyden eli estää valtioiden rahoitusongelmia ajamasta pankkeja pulaan tai pankkien rahoitusongelmia ajamasta valtioita pulaan. Komission esitysten mukaan pankkiunionin toinen osa on pankkikriisien taltuttamiseen ja kriisipankkien pelastamiseen tarkoitettu kriisinhallintavirasto.
Kriitikot ovat arvostelleet pankkiunionia askeleeksi kohti liittovaltiota. On epäilty sen mahdollisuuksia seuraavan talouskuplan tai kriisin havaitsemiseen ajoissa.  Ajatuksen puolustajat katsovat, että pankkiunioni riittää ilman liittovaltiotakin.
On vielä avoinna, kuinka suuren roolin Euroopan keskuspankki (EKP) saa uudessa järjestelmässä esimerkiksi talletussuojan takaajana.
Aiheesta muualla

Etenemissuunnitelma kohti pankkiunionia. Euroopan komissio. PDF
Kohti pankkiunionia. EU:n päätöksiä asiasta. (Arkistoitu – Internet Archive)
Feikkilehti

Feikkilehti on oikeaa sanoma- tai aikakauslehteä parodioiva julkaisu, jonka julkaisijat ovat yleensä kansalaisjärjestöjä tai yhteiskunnallisia aktiiveja. Feikkijulkaisu jäljittelee nimen ja ulkoasun puolesta esikuvaansa, mutta sisältö on tyypillisesti aivan erilaista. Vuosi 2009 on merkinnyt näiden julkaisujen suoranaista läpimurtoa.
Feim Ibrahimi

Feim Ibrahimi vuonna 1986.
Feim Ibrahimi (1935–1997) oli albanialainen säveltäjä. Hän syntyi Gjirokastërissa ja opiskeli Tiranan konservatoriossa säveltäjä Tish Daijan johdolla. Ibrahimi suoritti opintonsa kokonaan Albaniassa.
Ibrahimi sävelsi muun muassa pianomusiikkia, kuten Tokatë për pianon (1963).
Emanuele Naspetti

| Emanuele Naspetti |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Kansalaisuus:   Italia
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1992–1993
Talli(t):  March, Jordan
Kilpailuja:  6
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Belgian Grand Prix 1992
Viimeinen kilpailu:  Portugalin Grand Prix 1993
Emanuele Naspetti (s. 24. helmikuuta 1968 Ancona, Italia) on entinen Formula 1 -sarjassa kilpaillut kuljettaja.
Naspetti kilpaili 1980-1990-luvuilla Italian Formula 3 sekä International Formula 3000 -sarjoissa, joissa hän voitti mestaruuden vuoden 1988 mestaruuden Formula 3:issa ja oli kolmas vuonna 1991 Formula 3000:issa. Hän keräsi Formula 3000:issa viisi voittoa.
Formula 1:issä Naspetti ajoi muutamia kilpailuja Marchin ja Jordanin autoilla kausina 1992-1993, muttei saavuttanut ainuttakaan pistettä ajamissaan kuudessa kilpailuissa. Parhaaksi saavutukseksi jäi kauden 1992 Portugalin GP:n 11. sija. Kaudella 1995 Naspetti oli ehdolla Forti -tallin kuljettajaksi.
1990-luvun puolivälistä lähtien Naspetti on ajanut Touring Cars, GT sekä Amerikan Le Mans -sarjoissa. Vuonna 2000 Hän ajoi myös Le Mansin 24 tunnin ajoissa, mutta keskeytti kilpailun.
Kaudet numeroina

| Kausi | Talli | Sijoitus | GP:t | Pisteet | Voitot | Paalupaikat | Nopeimmat kierrokset |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1992 | March-Ilmor | - | 5 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 1993 | Jordan-Hart | - | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| Yhteensä | 2 kautta | - | 6 | 0 | 0 | 0 | 0 |
Kaudet numeroina > Formula 1 -tulokset

| Vuosi | Talli | Moottori | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | Sijoitus | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1992 | March | Ilmor V10 | RSA  | MEX  | BRA  | ESP  | SMR  | MON  | CAN  | FRA  | GBR  | GER  | HUN  | BEL 12 | ITA Kesk. | POR 11 | JPN 13 | AUS Kesk. | - | 0 |
| 1993 | Jordan | Hart V10 | RSA  | BRA  | EUR  | SMR  | ESP  | MON  | CAN  | FRA  | GBR  | GER  | HUN  | BEL  | ITA  | POR Kesk. | JPN  | AUS  | - | 0 |
Fallon Sherrock

| Fallon Sherrock |
| --- | --- |
 Fallon Sherrock joulukuussa 2022.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. heinäkuuta 1994 (ikä 30) Milton Keynes, Buckinghamshire, Englanti
Kansalaisuus:   Yhdistynyt kuningaskunta
Uran tiedot
Laji:  darts
Kilpauran kesto:  2010–
Saavutukset
Paras sijoitus maailmanrankingissa:  (BDO Women) 2
Fallon Sherrock (s. 1. heinäkuuta 1994) on englantilainen dartsinpelaaja.
Sherrock on voittanut naisten sarjassa Zuiderduin Mastersin vuonna 2015 ja BDO World Trophyn vuonna 2018 sekä yltänyt loppuotteluun World Mastersissa vuonna 2014 ja BDO-liiton MM-kilpailuissa vuonna 2015.
Sherrock kilpaili joulukuussa 2019 kaikkien aikojen viidentenä naisena PDC-liiton MM-kilpailuissa ja ylsi ensimmäisenä naisena otteluvoittoon. Hän voitti ensimmäisellä kierroksella englantilaisen Ted Evettsin 3–2 ja toisella kierroksella 11:nneksi sijoitetun itävaltalaisen Mensur Suljovićin 3–1. Kolmannella kierroksella Sherrock hävisi maailmanrankingissa sijalla 22 olevalle Englannin Chris Dobeylle erin 2–4.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fallon Sherrock Wikimedia Commonsissa