stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tietotekniikka Neuvostoliitossa
Tietokoneita

Vuosina 1948–1950 rakennettiin elektroninen tietokone MESM (Малая Электронно-Счетная Машина), joka käynnistettiin vuonna 1950.
Vuonna 1958 Moskovan yliopistossa otettiin käyttöön Setun (Сетунь). Niitä valmistettiin noin 50 kappaletta vuoteen 1965 mennessä. Vuonna 1970 sitä seurasi Setun-70.
Vuonna 1966 alettiin suunnitella elektronisten tietokoneiden yhteisjärjestelmää JeS EVM (ЕС ЭВМ), joka olisi yhteensopiva länsimaisten tietokoneiden kanssa. Siihen kuuluvien tietokoneiden tuotanto aloitettiin vuonna 1972. JeS EVM perustui länsimaiseen IBM S/360 -tietokoneeseen.
Ensimmäinen suoritin K145IP1 kehitettiin vuonna 1973 ja sille perustuvia taskulaskimia ilmestyi vuonna 1974.
Vuonna 1974 alettiin valmistaa kevyttä ja vikasietoista Argon-16 (Аргон-16) -tietokonetta, jota käytettiin avaruusaluksissa ja avaruusasemilla. Sen suunnittelussa tärkein kriteeri oli luotettavuus.
K580-suorittimet oli kopio Intelin 8080-suorittimesta.
Vuonna 1984 julkaistu Elektronika BK0010-01 oli ensimmäinen neuvostoliittolainen kotimikro.
Vuonna 1987 julkaistiin koulukoneeksi tarkoitettu UKNTs (УКНЦ), joka tunnettiin myös nimellä Elektronika MS-0511. Samana vuonna julkaistiin kotimikro Vektor-06Ts (Вектор-06Ц).
Taskulaskimet

Neuvostoliitossa valmistettiin useita erilaisia malleja taskulaskimia, joista vaativimmat olivat ohjelmoitavia graafisia laskimia.
Taulukkolaskenta

Neuvostoliiton erikoisuus verrattuna läntisiin maihin oli se, että taulukkolaskenta ei ajanut mikrotietokoneiden yleistymistä. Neuvostoliitossa pyrittiin keräämään dataa kokonaisuuksiksi, kun taas taulukkolaskennalle tarve olisi syntynyt hajautetussa rakenteessa. Jostakin syystä Lotus 1-2-3 -taulukkolaskentaohjelmasta ei tehty kloonia. Standardimaiseksi muodostui Abak, joka oli versio lännessä suositusta SuperCalc 2 -ohjelmasta.
CAD

Neuvostoliiton taloussuunnittelijat olivat kiinnostuneita CAD:sta, sillä sen uskottiin kasvattavan tuottavuutta ja tuotelaatua. CAD:n tarkoituksena oli lyhentää suunnitteluprosessin pituutta ja alentaa kustannusta. CAD nähtiin myös keinona automatisoida koko tuotantoprosessi.
CAM

NC-työkoneiden luotettavuus oli heikko. NC-sorvien käytössä jopa 50–60 prosenttia ajasta kului sorvien korjaamisessa. Myös robotteja koski sama huono luotettavuus, mikä sai tehtaanjohtajat varuilleen uuden teknologian käyttöönotossa. Mistankoprom raportoi, että neuvostoliittolaisten robottien elektroniikka rikkoontuu 170 tunnissa, kun taas maailmalla 10 000 tunnissa. Robottien asentaminen alensi tuottavuutta ja tehtaanjohtajien innostus laantui, kun CAM-järjestelmien asentaminen vaati myös valtavasti pääomaa.
Tietoverkot

Elokuussa 1990 Neuvostoliitossa perustettiin sähköpostin välitykseen RELCOM-tietoverkko, joka pyöri Demos-käyttöjärjestelmällä (BSD-Unix) ja UUCP-modeemi-yhteyksin. RELCOM levisi vuodessa 70 kaupunkiin ja 400 eri organisaation käyttöön, joihin kuului yliopistoja, tutkimuslaitoksia, arvopaperi- ja tavarapörssejä, uutistoimistoja ja valtion virastoja. Ensimmäinen ulkomaanyhteys järjestettiin Suomeen. Tämän kautta välitettiin vuonna 1991 noin 6 000 sähköpostiviestiä päivässä ulkomaille.
Kirjallisuutta

Wellman, David A (1989). A chip in the curtain: computer technology in the Soviet Union. Washington, DC : National Defense University Press : Supt of Docs, N.J. G.P.O. ISBN 978-0160017063
Paavo Maunu

Paavo Ari Eemeli Maunu (s. 13. toukokuuta 1948 Rovaniemi) on suomalainen, 1960- ja 1970-luvuilla menestynyt mäkihyppääjä. Hän edusti Suomea Falunin MM-kilpailuissa 1974. Hän kilpaili kahdesti Keski-Euroopan mäkiviikolla ja saavutti kolme henkilökohtaista SM-hopeamitalia. Suomen-mestariksi hän nousi joukkuekilpailussa. Hän edusti Ounasvaaran Hiihtoseuraa, joka 1970-luvun alkupuolella nousi Esko Kähkösen valmennuksessa Suomen mäkihypyn ykkösseuraksi.
Maunu menestyi Suomessa jo nuorten sarjoissa. Nuorten Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän sijoittui kuudenneksi vuonna 1967 ja viidenneksi vuonna 1968. Jo vuonna 1965 hän kilpaili Sveitsin mäkiviikolla ja sijoittui yhteispisteissä kahdeksanneksi. Vuonna 1966 Ounasvaaralla käydyssä SM-kilpailussa hän saavutti hopeaa vain 0,5 pistettä Osmo Leivolle hävinneenä. Samana vuonna hän nousi Rukan mäkikilpailussa hyvällä toisen kierroksen hypyllään maailmanmestari Bjørn Wirkolan takana toiseksi. Keski-Euroopan mäkiviikolle Maunu osallistui ensimmäisen kerran kaudella 1966–1967; paras osakilpailusijoitus oli Garmisch-Partenkirchenin 28. sija. Vuonna 1968 häntä ei valittu Grenoblen talviolympialaisiin, mutta olympialaisten jälkeen hän sijoittui Falunin talvikisoissa kolmanneksi.
Maunu saavutti vuonna 1973 SM-hopeaa normaalimäessä Kari Ylianttilan viedessä voiton ja oli Ylianttilan takana toinen myös Puijon hiihtokisojen jälkimmäisessä kilpailussa. Falunin MM-kilpailuissa 1974 hän sijoittui normaalimäessä 37:nneksi. Samana talvena Puijon talvikisojen jälkimmäisessä mäkikisassa hän hyppäsi molemmilla kierroksilla pisimmän hypyn mutta kaatui jälkimmäisen vähän ennen kaatumisviivaa ja jäi pistevähennysten vuoksi kolmanneksi. Ounasvaaralla hypätyssä suurmäen SM-kilpailussa hän saavutti hopeaa edellään Tauno Käyhkö. Kauden 1974–1975 Keski-Euroopan mäkiviikolla Maunu sijoittui Oberstdorfissa kahdeksanneksi, Garmisch-Partenkirchenissä 38:nneksi, Innsbruckissa 23:nneksi ja Bischofshofenissa 49:nneksi. Mäkiviikon yhteispisteissä hän oli 27:s.
Kari Salmelainen

Kari Salmelainen
Kari Salmelainen (s. 26. joulukuuta 1948 Kotka) on suomalainen televisiojuontaja. Hän juonsi Napakymppiä vuosina 1985–2002 sekä vuonna 1994 Tosihemmot-viihdeohjelmaa ja vuonna 2012 eX-sinkku-deittiohjelmaa. Alun perin hän tuli MTV:hen äänitysapulaiseksi.
Ura

Kari Salmelaisen isä oli autonasentaja, ja hänen äitinsä työskenteli myyjänä ensin kukkakaupassa, sittemmin naistenvaateliikkeessä. Perheeseen kuului myös Karin veli. Kansakoulun jälkeen Salmelainen työskenteli aluksi Kotkan satamassa ja rakennusmiehenä Kotkan ympäristössä. Myöhemmin hän toimi poikatyön ohjaajana Kymin seurakunnassa sekä nuoriso-ohjaajana Alppilan seurakunnassa Helsingissä ja Keuruulla. Irtisanouduttuaan hän kiersi Suomea kolme vuotta keikkamuusikkona eri yhtyeissä.
Lehti-ilmoituksen perusteella Salmelainen siirtyi MTV:lle aluksi lavastepajan työntekijäksi ja pari vuotta myöhemmin filmiryhmien äänittäjäksi, kunnes ohjaaja Ere Kokkonen pestasi hänet viihdetoimitukseen. Salmelaisen saatua mainetta verbaalisesti lahjakkaana hän ohjasi muiden muassa Yökyö-peli-, Valehtelijoiden klubi- ja Soitellaan, soitellaan -ohjelmia, joista viimeksi mainitussa hän esiintyi myös itse. Vuonna 1985 Salmelainen oli aloittamassa Napakymppi-ohjelmaa Markku Veijalaisen ja Markus Similän kanssa. Veijalainen oli tuonut ohjelmaformaatin Yhdysvalloista. Similän toimittua Napakympin juontajana ensimmäiset puoli vuotta hänen tilalleen tuli Salmelainen.
Salmelainen on toiminut myös laulajana. Vuonna 1986 julkaistiin hänen ensimmäinen studioalbuminsa Tahdon olla sun napakymppis. Salmelainen oli ehdolla vuoden 2004 europarlamenttivaaleissa keskustan listalla saaden 2 412 ääntä.
1990-luvun alussa Salmelainen rakensi itselleen Kanadan Vancouveriin talon, josta oli tarkoitus tulla hänen omien sanojensa mukaan loppuelämän pakopaikka. Kanadasta käsin Salmelainen matkusti puolen vuoden välein Suomeen nauhoittamaan Napakympin uudet jaksot. Hirmumyrsky Katrina vaurioitti Salmelaisen taloa pahoin loppukesällä 2005, ja myöhemmin hän myi talon.
Salmelaisen puoliso on ohjaaja Sirpa Teräs. Pari asuu Hämeenlinnassa. Salmelaisella ja Teräksellä on kummallakin aikaisemmasta suhteestaan yksi lapsi.
Kari Salmelainen oli marraskuussa 2014 vierailemassa suomalaisessa viihdeohjelmassa Putous.
Palkinnot

Salmelainen sai 1988 Telvis-palkinnon parhaana miespuolisena televisioesiintyjänä. Salmelainen palkittiin elämäntyöstään Venla-gaalassa tammikuussa 2018.
Studioalbumit

Tahdon olla sun napakymppis (Flamingo,  1986)
Kotiinpäin, eteenpäin (Kerberos,  1990)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kari Salmelainen Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Tyrninkääpä

| Tyrninkääpä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Hymenochaetales
Heimo::  Hymenochaetaceae
Suku::  Arinakäävät Phellinus
Laji::  hippophaëicola
Kaksiosainen nimi
 Phellinus hippophaëicola  H. Jahn 1976 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tyrninkääpä (Phellinus hippophaëicola syn. Fomitiporia hippophaëicola) on arinakääpiin kuuluva valkolahottava sieni, joka kasvaa monivuotisena tyrnipensastoissa. Yleinen se on Suomessa varsinkin Pohjanmaalla ja Ahvenanmaalla, missä tyrniä lähinnä kasvaakin.
Laji on joskus luettu sukuun Fomitiporia. Laji on pienikokoinen, muistuttaa muuten paljon tammenkääpää, jonka muotona sitä on myös pidetty, ja siinä on arinakääpien suvun piirteitä.
Tyrninkäävän yläpinta on ruskea, myöhemmin mustanharmaa. Pillit ovat pieniä ja pyöreitä. Halkaisupinta on kellertävä, kiiltävä.
Tieteen etiikka

Käytäntöjä
Tiedejulkaisu
Tiedeyhteisö
Tieteellinen menetelmä
Vertaisarviointi
Avoin tiede
Tieteen tutkimus
Tieteen etiikka
Tieteenfilosofia
Tieteenhistoria
Tieteensosiologia
Aiheeseen liittyvää
Monitieteisyys
Näennäistiede
Avoin saatavuus
Avoin tieto
Avoin sisältö
Tieteen etiikka on tieteenfilosofiaan läheisesti liittyvä soveltavan etiikan osa-alue, joka tutkii tieteeseen liittyviä eettisiä kysymyksiä. Tieteen etiikalla tarkoitetaan erityisesti sellaisten eettisten kysymysten tarkastelua, jotka nousevat esille tieteellistä tutkimusta suoritettaessa tai jotka liittyvät tutkittavan kohteen erityislaatuun.
Tieteen etiikka liittyy sellaisiin tieteen tekemisen ihanteisiin kuin kriittisyys, rehellisyys, avoimuus. Tieteilijät ovat vastuussa paitsi toisilleen, myös yhteiskunnalle, koska yhteiskunta nojautuu päätöksenteossaan myös tieteeseen. Vastuuta aiheuttaa myös se, että tieteen tuloksilla on usein dramaattisia vaikutuksia ympäröivään yhteiskuntaan ja ympäristöön, sekä se, että tiedettä tehdään pitkälle erilaisten yhteiskunnallisten laitosten rahoittamana. Tieteen ja etiikan välinen suhde on kaksisuuntainen: toisaalta tieteellisen tutkimuksen tulokset vaikuttavat tehtyihin eettisiin ratkaisuihin, ja toisaalta tutkijan eettisillä kannoilla on vaikutusta niihin ratkaisuihin, joita hän tekee tutkimustyössä.
Tieteen etiikkaan kuuluvat muun muassa tutkimusetiikka sekä eri tieteenalojen etiikat, kuten esimerkiksi biotieteiden etiikka ja lääketieteen etiikka.
Eettiset kysymykset tieteellisessä tutkimuksessa > Tiede ja tutkimusta ohjaavat arvot

Perinteisesti tieteelliseen tutkimukseen ja sen avulla saatuun tietoon liitetään käsitteitä kuten arvovapaus ja objektiivisuus. Tieteenfilosofisen ja -sosiologisen tutkimuksen myötä käsitys tieteestä arvovapaana on kuitenkin kyseenalaistettu. Esimerkiksi jo arvovapautta ja objektiivisuutta itseään voidaan pitää tieteen arvoina. Eri tieteenalat ovat tässä kuitenkin hyvin erilaisessa asemassa (vrt. esim. fysiikka ja tähtitiede vs. yhteiskuntatieteet ja kasvatustiede).
Tieteensosiologi Robert K. Merton määritteli 1930-40 -luvuilla tieteen toiminnaksi, jolla on tietty eetos tai arvomaailma. Tieteellisistä arvoista voitiin Mertonin mukaan johtaa seuraavat normit:
Universalismi: tiede pyrkii yleispätevään esitykseen ja sulkeistamaan henkilökysymykset.
Tieteellinen kommunismi: tieteellisten tulosten tulee olla koko tiedeyhteisölle avoimia ja vapaasti käytettäviä.
Pyyteettömyys: tieteellinen tutkimus tapahtuu ulospäin epäitsekkäiltä vaikuttavista syistä.
Järjestelmällinen epäily: kaikki tutkimustulokset on altistettava tiedeyhteisön ankaralle epäilykselle, ennen kuin niitä voidaan pitää tieteellisinä totuuksina.
Myöhempi tieteensosiologinen tutkimus on paljastanut, että mertonilaiset tieteen normit kuvastavat enemmän ihannekuvaa tieteestä kuin tieteellisen tutkimuksen arkea. Arkisessa tieteellisessä tutkimustyössä henkilökysymykset näyttelevät suurta osaa, esimerkiksi matteus-efektin muodossa: nimekkäät tutkijat ja näiden tutkimusryhmät saavat enemmän huomiota omille tutkimustuloksilleen, riippumatta tutkimusten todellisesta merkittävyydestä. Tutkimusryhmien välinen kilpailu on kovaa, mikä ruokkii tieteellistä salailua etenkin kaupallisen tieteen parissa. Myös dogmaattinen suhtautuminen ja jääräpäisyys ovat hyvin yleisiä tieteen arkipäivässä.
Tiede on inhimillistä toimintaa, ja sellaisena sitä ohjaavat erilaiset arvot. Nämä tieteeseen vaikuttavat arvot voivat olla tieteen sisäisiä tiedollisia arvoja tai tieteen ulkoisia, ympäröivän kulttuurien ja yhteisöjen arvoja, jotka tunkeutuvat tieteeseen yksittäisten tutkijoiden välityksellä. Tieteen lopputulosten kannalta arvokysymykset ovat tärkeitä siksi, että ne vaikuttavat tutkimusasetelmien suunnitteluun.
Eettiset kysymykset tieteellisessä tutkimuksessa > Tutkimuksen eettiset ongelmat > Koeasetelmat ja etiikka

Empiirisissä tieteissä tehdään kontrolloituja kokeita päätelmien todistamiseksi tai kumoamiseksi. Koeasetelmia suunniteltaessa tehdään toisinaan ratkaisuja, jotka voivat herättää eettisiä kysymyksiä. Tällaisia kysymyksiä herää erityisesti tilanteessa, jossa kokeita tehdään ihmisillä tai eläimillä, ja joihin liittyy mahdollista vahinkoa kokeen kohteelle tai kysymyksiä kokeen kohteina olevien informoidusta suostumuksesta.
Koe-eläinten käyttö tieteellisissä tutkimuksissa on eettinen ongelma siksi, että aina ei ole selvää, onko eläimille aiheutettu kärsimys tutkimuksessa tuotetun tiedon arvoista. Tätä pyritään varmistamaan tiukalla lainsäädännöllä ja lupamenettelyllä. Suomessa käytettiin vuosina 2009-2011 noin 100 000 eläintä vuodessa  eläinkokeisiin pois lukien kalat. Eniten huomiota maailmalla ovat saaneet kosmetiikkateollisuuden tekemät eläinkokeet, joissa tämä eettinen kysymys kärjistyy. Tosin teollisuus itse ei halua tehdä eläinkokeita, vaan terveysviranomaiset vaativat niitä tuotteiden turvallisuuden takia. Eläinkokeisiin kielteisesti suhtautuva eetikko voi myös esittää kannan, jossa eläimet nähdään itseisarvoisina olioina, joilla on joukko oikeuksia, ja siten kyseenalaistetaan ylipäänsä eläinten käyttö tutkimuksen välineinä. Tosin näin ajateltaessa kyseenalaistetaan samalla kaikki muukin eläinten käyttö niitä alistavina, jopa lemmikkieläinten pito.
Kuuluisia esimerkkejä eettisiä kysymyksiä herättäneistä ihmiskokeista ovat muun muassa natsien keskitysleireillä teettämät lääketieteelliset kokeet, sekä jotkut kuuluisat sosiaalipsykologian alaan kuuluvat kokeet 1950- ja 1960-luvuilla kuten Stanfordin vankilakoe ja Milgramin sähköshokkikoe. Myös sotateollisuus on käyttänyt tutkimuksissaan läpi historian ihmiskokeita, ja usein näin kokeeseen osallistuvien tietämättä. Tällaisia väitteitä on esitetty esimerkiksi Yhdysvaltojen tekemistä ydinkokeista Nevadan autiomaassa ja Tyynellä valtamerellä. Tällaisissa kokeissa tieteellistä tietoa tavoitellaan riippumatta fyysisestä tai psyykkisestä vahingosta, joita kokeisiin osallistuneisiin ihmisiin kohdistuu, mikä tekee tutkimuksesta eettisesti hyvin kyseenalaista.
Näiden varoittavien esimerkkien takia niin eläin- kuin ihmiskokeitakin valvotaan tiukasti useimmissa oikeusvaltioissa, ja ihmisiin kohdistuvaa tutkimusta tehdessä pyritään noudattamaan selkeitä eettisiä ohjeita. Tästä huolimatta vakavia eettisiä kysymyksiä herättävät koeasetelmat ovat tieteen arkipäivää, ja tutkijat painiskelevat niiden kanssa. Toisaalta on kysytty, miksi tutkimuksille vaaditaan ennakkovalvontaa, kun esim. ennakkosensuuria pidetään tuomittavana sananvapauden ollessa kansalaisoikeus, vaikka silläkin voidaan väärin käytettynä vahingoittaa ihmisen elämää tai jopa tuhota se.
Eettiset kysymykset tieteellisessä tutkimuksessa > Tutkimuksen eettiset ongelmat > Etiikka ja tieteellisten tulosten raportointi

Tutkimuksen tekoon liittyy myös eettisiä kysymyksiä sen suhteen, kuinka tutkimustuloksia raportoidaan ja esitetään. Tällaisia kysymyksiä herää yleensä tilanteissa, joissa tutkimukseen kohdistuu tutkimuksen taustalla vaikuttavien eri intressien välisiä ristiriitoja, ja ne liittyvät tyypillisesti immateriaalioikeuksiin ja tutkimustulosten todenmukaisuuteen. Esimerkiksi suora tai epäsuora plagiointi, tutkimustulosten vääristely ja varsinainen valehtelu ovat tutkimustulosten raportointiin liittyviä eettisiä väärinkäytöksiä.
Kemian professori Vincent A. Hamnerin mukaan tieteellisen tutkimuksen raportoinnissa esiintyvät väärinkäytökset voidaan jakaa kahteen ryhmään: tapauksiin, joissa tutkija on julkaissut väärää informaatiota, ilman että hänellä on ollut siihen alkuperäistä tarkoitusta, sekä tahallisiin väärinkäytöksiin.
Edellisiin kuuluu esimerkiksi Ponsin ja Fleiscmannin kylmäfuusio-tutkimus, jossa testaamatonta tietoa tuotiin julkisuuteen taloudellisia etuja ajatellen. Professori Henry H. Bauerin mukaan tieteellisistä julkaisuista voidaan todeta, että 90 prosenttia tieteellisissä julkaisusarjoissa esitettävistä tutkimuksista on puutteellisia tai virheellisiä, mutta vastaava luku tieteellisten oppikirjojen kohdalla on 10 prosenttia. Tämä johtaa hänen mukaansa vakavaan tieteen kansantajuistamisen ongelmaan, sillä ihmiset ovat kiinnostuneita ensisijaisesti uusista tieteellisistä löydöistä ja sensaatioista. Tahallisina väärinkäytöksinä Hamner mainitsee datan tai tutkimustulosten väärentämisen ja muuntelun, plagioinnin, piratismin sekä petokset. Tällaiseen motivoivat taloudelliset edut, tieteellisen maineen kalastaminen ja tiedeyhteisöissä tapahtuva kilpailu.
Tieteellisen tutkimuksen soveltamiseen liittyviä eettisiä ongelmia

Tiede on kaiken muun lisäksi ammatti, ja osa tieteen eettisistä kysymyksistä kytkeytyy tämän ammatin harjoittamisen eettisiin päämääriin. Tutkimustuloksilla voi olla eettisesti kyseenalaisia seurauksia, minkä ennakointi on tärkeää tutkimusta suunniteltaessa.
Esimerkiksi runsaasti huomiota saanut eettinen ongelma liittyy geenitutkimukseen ja sen tulosten soveltamiseen. Geeniperimää muuntelemalla voidaan saada aikaiseksi tilanteita, joissa muunneltu perimä karkaa muunnelluista eliökannoista ja leviää luontoon. Tällöin seuraukset ovat usein arvaamattomia, toisinaan dramaattisia ja mahdollisesti tuhoisia. Kuuluisa esimerkki tästä on tuholaiskestäväksi geenimanipuloitu BT-maissi, jonka siitepölyn on väitetty tappavan monarkkiperhosia, ja jonka geenien on väitetty levinneen villimaissiin..
Sotateollisuuden tarpeisiin tehty tieteellinen tutkimus on myös eettisesti arveluttavaa. Yhdysvaltojen puolustusbudjetti rahoittaa tutkimusta yli sadalla miljardilla dollarilla vuosittain. OECD:n mukaan U.S.A sijoittaa noin 0,48 prosenttia BKT:sta sotateollisuuteen liittyvään tutkimukseen, mikä on korkein luku maailmassa. Tämä vastaa yli puolta kaikesta tieteen julkisesta rahoituksesta U.S.A:ssa. Toisena on Iso-Britannia, joka käyttää julkisesta tieteen rahoituksesta puolustusteollisuuteen 33 prosenttia. Osa tutkimuksesta ja sen tuloksista päätyy kuitenkin lopulta myös siviilikäyttöön.
Tyypillisesti tieteellinen perustutkimus voi olla niin etäällä käytännön sovellutuksista, että yksittäisen tutkijan on vaikeaa arvioida, mihin tarkoitusperiin hänen tutkimustuloksiaan voidaan käyttää. Tämän takia yksittäisellä tutkijalla voi olla vain rajallinen vastuu oman tutkimuksensa sovelluksista, riippuen siitä kuinka hyvin hän on selvillä tutkimuksensa takana olevista intresseistä.
Tieteen rahoitus

Tieteen rahoitukseen liittyy joukko eettisiä kysymyksiä. Näitä ovat yleensä kysymykset rahoittajan vaikutusvallasta tutkimusagendan asettamiseen ja tulosten julkaisemiseen. Esimerkiksi lääketutkimuksessa on törmätty tapauksiin, joissa tutkimusta rahoittanut lääkeyhtiö on halunnut vaientaa osan omalta kannaltaan kielteisistä tutkimustuloksista.
OECD-maissa suurin osa tieteellisestä tutkimuksesta on yksityisten yritysten toimintaa. Tällaisen tutkimustiedon kohdalla ei välttämättä toteudu tieteelliselle tutkimukselle asetettu julkisuusperiaate, jonka mukaan kaiken tieteellisen tiedon tulisi olla julkisen arvioinnin kohteena. Suomessa yritysten rahoitus on johtanut huoliin tieteellisen tutkimuksen vapaudesta ja itsenäisyydestä. Esimerkiksi ihmisen turvallisuuteen vaikuttavat toksisuustutkimukset eivät saisi olla salaisia. Julkisen rahoituksen alueella puolestaan on ainakin kansalaismielipiteessä törmätty nollatutkimusongelmaan.
Tieteen ja yhteiskunnan suhde

Tiedettä tehdään yhteiskunnallisten instituutioiden puitteissa sekä kulttuurin läpitunkemana, ja toisaalta tiede näyttelee tärkeää osaa yhteiskunnallisessa päätöksenteossa. Tästä syystä tieteen instituutioita ja niiden suhdetta ympäröivään yhteiskuntaan voidaan arvioida myös laajemmasta eettis-yhteiskuntafilosofisesta näkökulmasta. Keskeisiä kysymyksiä tällaisesta näkökulmasta katsottuna ovat muun muassa minkälaista valtaa tieteilijän tulisi käyttää. Toisaalta tiede on muun muassa kulttuuri-ilmiö ja historiallinen sivilisaation tuote; tiedettä voidaan arvioida osana länsimaisen sivilisaation saavutusten hyvyyttä ja pahuutta kokonaisuudessaan.
Sivilisaationäkökulmasta käsin voidaan esimerkiksi esittää, että kulttuurimme tieteellisteknologinen toiminta on aiheuttanut laajoja ympäristötuhoja. Kansainvälistä huomiota saaneen Sir Nicholas Sternin tutkimuksen mukaan ilmakehässä lisääntyvä hiilidioksidin määrä eli kasvihuoneilmiö voi ilmaston lämpenemisen lisäksi aiheuttaa maailmanlaajuiseen taloudelliseen kysyntään 20% vähenemisen. Tätä voidaan pitää tieteen ja teknologian läpitunkeman kulttuurin saavutuksena siinä missä kaikkea sen aiheuttamaa hyvääkin.
Jotkut postmodernismia ja/tai feminismiä edustavat ajattelijat esittävät tieteeneettistä kritiikkiä rationaalisuuskritiikin pohjalta, esittäen että tieteen edustama kylmä teknis-rationalistinen järki on mainittujen tieteen eettisesti kyseenalaisten seurausten taustalla.
Kirjallisuutta

Behm, Janne: Tutkimusetiikka ja tutkimusympäristön normit.  Väitöskirja:  Helsingin yliopiston Systemaattisen teologian laitos, 2008.  ISBN 978-952-92-4294-8
Clarkeburn, Henriikka & Mustajoki, Arto: Tutkijan arkipäivän etiikka.  Tampere:  Vastapaino, 2007.  ISBN 978-951-768-212-1
Hallamaa, Jaana (toim.): Etiikkaa ihmistieteille.  (Tutkimuseettisen neuvottelukunnan julkaisuja. Tietolipas 211)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-828-8
Karjalainen, Sakari (toim.): Tutkijan eettiset valinnat.  Helsinki:  Gaudeamus, 2002.  ISBN 951-662-852-4
Kiikeri, Mika & Petri Ylikoski: Tiede tutkimuskohteena.  Helsinki:  Gaudeamus, 2004.  ISBN 951-662-926-1
Kuula, Arja: Tutkimusetiikka: Aineistojen hankinta, käyttö ja säilytys.  Tampere:  Vastapaino, 2006.  ISBN 951-768-172-0
Löppönen, Paavo & Mäkelä, Pirjo H. & Paunio, Keijo (toim.): Tiede ja etiikka.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17429-7
Lötjönen, Salla (toim.): Tutkijan ammattietiikka.  (Opetusministeriö, Koulutus- ja tiedepolitiikan osaston julkaisusarja 69)  Helsinki:  Opetusministeriö / Tutkimuseettinen neuvottelukunta, 1999.  ISBN 952-442-243-3  Teoksen verkkoversio (PDF).
Mäkinen, Olli: Tutkimusetiikan ABC.  Helsinki:  Tammi, 2006.  ISBN 951-26-5595-0
Kirjallisuutta > Englanniksi

Cohen, Jillian Clare, Illingworth, Patricia & Schüklenk, Udo (toim.): The power of pills: Social, ethical & legal issues in drug development, marketing & pricing.  Fortescue Sidmouth, UK:  Pluto Press, 2006.  ISBN 978-0-7453-2402-9
Resnik, David B.: Ethics of science: An introduction.  London, UK; New York, USA:  Routledge, 1998.  ISBN 0-415-16698-5
Shrader-Frechette, Kristin: Ethics of scientific research.  Lanham, Maryland:  Rowman & Littlefield Publishers Inc, 1994.  ISBN 0-8476-7940-3
Aiheesta muualla

Tutkimuseettinen neuvottelukunta.
Selected essays on ethics in science (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Luettelo Sonic the Hedgehog -pelisarjan peleistä

Sonic the Hedgehog on Yuji Nakan luoma videopelisarja, jota julkaisee Sega. Tässä luettelossa on pelit, joissa Sonic esiintyy joko pää- tai sivuosassa. Listalla ei esitellä kaikkia Sonicin cameorooliesiintymisiä.