stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kirkkohistoria (Eusebios)
Sisältö > Kirja V

Kirja V käsittelee muun muassa marttyyreitä ja kristillisiä kirjailijoita sekä erilaisia lahkoja ja oppiriitoja. Se kattaa noin vuodet 178–200.
Eusebios käsittelee mm. erilaisia Rooman valtakunnan tuon aikaisia tapahtumia ja niihin liittyneitä marttyyrikuolemia ja kristittyjen tekemiä ihmeitä, sekä Rooman, Jerusalemin ja muiden seurakuntien piispoja. Apologeeteista ja muista kirjailijoista käsitellään mm. Irenaeusta, Klemens Aleksandrialaista, Apollonios Efesoslaista, Serapion Antiokialaista, Miltiadesta ja Pantainosta, sekä heidän teoksiaan. Lahkoista hän käsittelee mm. markionlaisuutta, Montanusta ja montanolaisuutta, Artemonia, sekä fryygialaisia vääriä profeettoja. Oppiriidoista merkittävin koski pääsiäistä.
Sisältö > Kirja VI

Kirja VI käsittelee erityisesti Origenesta ja tämän aikalaisia. Se kattaa noin vuodet 200–250.
Eusebios kertoo laajasti Origeneen elämästä, koulutuksesta, tutkimuksista ja teoksista sekä tämän oppilaista. Tämän lisäksi hän käsittelee myös Dionysios Aleksandrialaisen teoksia ja tämän työtä Novatianuksen ja novatiolaisuuden vastustamiseksi. Hän käsittelee myös tuon ajan muita kirjailijoita, kuten Ambrosiosta, Klemens Aleksandrialaista, Symmakhosta, Hippolytosta, Serapionia ja Africanusta, sekä piispoja, erityisesti Fabianusta ja Heraklasta. Eusebios kertoo myös Severuksen, Maximinuksen ja Deciuksen aikaisista vainoista. Eusebios käsittelee myös mm. kristittyihin suopeammin suhtautunutta keisari Philippusta, Narkissos Jerusalemilaisen tekemiä ihmeitä, sekä erilaisia harhaoppeja.
Sisältö > Kirja VII

Kirja VII käsittelee 200-luvun jälkimmäisen puoliskon vainoja sekä tuon ajan lahkoja ja oppiriitoja. Se kattaa noin vuodet 250–303.
Eusebios kertoo muun muassa keisarien pahoista teoista, vainoista ja saavutetuista rauhoista, marttyyreistä ja erilaisista onnettomuuksista. Hän kertoo myös Cyprianuksesta sekä muista piispoista ja merkittävistä kristityistä. Lahkoista Eusebios käsittelee jälleen, kuten myös kirjassa VI, novatiolaisuutta sekä Dionysios Aleksandrialaisen kirjeitä ja muita teoksia sekä tämän uurastusta harhaoppien vastustamiseksi. Eusebios käsittelee myös Sabelliuksen (sabellianismi), Nepoksen ja Paavali Samosatalaisen harhaoppeja sekä manikealaisuutta. Oppiriidoista hän käsittelee mm. harhaoppisten kastetta sekä Johanneksen ilmestyksen asemaa koskeneita kiistoja.
Sisältö > Kirja VIII

Kirja VIII käsittelee keisari Diocletianuksen aikaisen niin kutsutun suuren vainon aikaa. Se kattaa noin vuodet 303–311.
Eusebios kertoo vainoja edeltäneistä tapahtumista sekä vainoista, kuten kirkkojen tuhoamisesta, ja tunnetuista marttyyreistä eri puolilla valtakuntaa. Hän kuvailee myös kristinuskon vihollisten luonnetta. Lopussa hän kertoo asioiden muuttumisesta paremmaksi. Kirjan loppuun on joissakin käsikirjoituksissa liitetty Palestiinan marttyyrejä koskeva, kolmetoista lukua käsittävä osa.
Sisältö > Kirja IX

Kirja IX käsittelee keisari Maximinuksen aikaisia vainoja sekä keisari Konstantinuksen voittoa Maxentiuksesta valtakunnan länsiosassa ja Maximinuksesta sen itäosassa. Se kattaa noin vuodet 312–313.
Eusebios aloittaa kuvaamalla kristityille paremmaksi muuttunutta tilannetta, josta palattiin jälleen vaikeampiin aikoihin. Hän kertoo kristittyjä vastaan suunnatuista toimista, väärennetyistä apokryfisistä teoksista, uusien pakanallisten patsaiden pystyttämisestä, tuon ajan marttyyreistä, sekä onnettomuuksista, kuten sodasta ja nälänhädästä, jotka kaikesta seurasivat. Lopuksi Eusebios kertoo Konstantinuksen ja Liciniuksen voitoista (vuosina 312 ja 313), tyrannien syrjäyttämisestä sekä kristinuskon vihollisten lopullisesta kukistumisesta.
Sisältö > Kirja X

Kirja X on käsittelee kristinuskon lopullista voittoa Rooman valtakunnassa. Se kattaa noin vuodet 313–324.
Eusebios kertoo ensin saavutetusta rauhasta sekä kirkkojen jälleenrakentamisesta. Hän esittää keisarillisia lakeja ja käskykirjeitä, joissa mm. myönnetään rahaa jälleenrakennukseen. Tämän jälkeen käsitellään Liciniuksen kapinaa, sen kukistamista ja tämän kuolemaa, ja Konstantinuksen voittoa (vuonna 323). Lopuksi Eusebios kertoo seuranneesta siunauksesta, joka tuli koko kansan osaksi Konstantinuksen valtakaudella.
Arviointeja

Heikelin mukaan Eusebios ei teoksessaan kyennyt tai ollut kiinnostunut selvittämään asioiden välisiä yhteyksiä ja syy-seuraussuhteita kovinkaan syvällisesti. Lisäksi Eusebios ei ole täysin puolueeton. Puolueellisen kohtelun saavat erityisesti kirkon harhaoppisiksi tuomitsemat lahkolaiset, kuten gnostilaiset, sekä kristinuskon vainoojat, joiden motiiviksi esitetään yksiselitteisesti luonteen pahuus.
Eusebioksen teoksen luotettavuus on usein asetettu muutenkin kyseenalaiseksi ja Eusebiosta on syytetty jopa historian vääristelystä. Jo 400-luvulla kirkkohistorioitsija Sokrates Skolastikko kuvasi Eusebioksen kirjoittaneen sekä Kirkkohistoriassa että Konstantinuksen elämäkerrassaan enemmän kaunopuheisuudesta ja keisarin ylistykseksi kuin todellisen historian käänteistä.
Edward Gibbon arvosteli Eusebiosta ja tämän menetelmiä 1700-luvulla, ja hänen näkemyksensä on vaikuttanut myöhempiin tutkijoihin. 1800-luvulla Jacob Burckhardt piti Eusebiosta suoranaisena valehtelijana, "antiikin ensimmäisenä epärehellisenä historioitsijana", joka pyrki tekemään Konstantinuksesta hallitsijan ihannekuvan ja esimerkin myöhemmille hallitsijoille.
Arnaldo Momiglianon mukaan historiankirjoitus oli Eusebiokselle jotain tieteen ja propagandan väliltä. Ramsay MacMullenin mukaan Eusebioksen teos edustaa historiankirjoituksen muotoa, jossa mitään poikkeavia tai vihamielisiä näkemyksiä ei oteta huomioon, vaan niistä vaietaan aktiivisesti. MacMullenin mukaan Eusebioksen kuvaus on häirinnyt myöhempiä yrityksiä kuvata varhaisen kirkon kehitystä.
Philip Schaffin mukaan Eusebioksen epärehellisyyttä on kuitenkin liioiteltu. Schaffin mukaan Eusebiokselle oli luontevaa keskittyä kristinuskon nousuun ja sen kirkolle myönteisiin puoliin, mutta hän ei silti pyrkinyt peittämään kristittyjen syntejä. Eusebioksen kuvaus ei ole tieteellinen, mutta silti vilpitön.
Kirjallisuutta > Suomennos

Eusebius: Eusebiuksen kirkkohistoria.  (Kreikan kielestä kääntänyt sekä johdannolla ja selityksillä varustanut Ivar A. Heikel. 2. painos (1. painos 1937))  Helsinki:  Otava, 1997.  ISBN 951-1-15267-X
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Eusebii Pamphili Ecclesiasticae historiae libri decem.  Pariisi:  H. Valesius, 1659.  Kreikankielinen alkuteksti ja latinankielinen käännös.
Eusebius: Ecclesiastical History.  (Volume I. Books 1–5. Loeb Classical Library 153)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1926.  ISBN 0674991699  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Eusebius: Ecclesiastical History.  (Volume II. Books 6–10. Loeb Classical Library 265)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1932.  ISBN 0674992938  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Eusebius: The Church History.  (Translation Paul L. Maier)  Kregel Academic, 2007.  ISBN 0825494885  Englanninkielinen käännös.
The Ecclesiastical History of Eusebius in Syriac.  (Edited from the manuscripts by the late William Wright and Norman McLean)  Cambridge:  Cambridge University Press, 1898.  Teoksen verkkoversio. Syyriankielinen käännös.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Grant, Robert McQueen: Eusebius as Church Historian.  Clarendon Press, 1980.  ISBN 0198264410
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kirkkohistoria Wikimedia Commonsissa
Eusebius: Historia Ecclesiastica. Documenta Catholica Omnia. (muinaiskreikaksi)
Eusebius: Church History. Christian Classics Ethereal Library. (englanniksi)
Eusebius: Church History. New Advent. (englanniksi)
Eusebios Kesarealainen.
Eusebioksen Kirkkohistorian englanninkielisen käännöksen kansilehti vuodelta 1842.
Kohtalon koukkuja

| Kohtalon koukkuja> Conrad’s Fate |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Diana Wynne Jones
Kieli:  englanti
Julkaistu:  2005
Suomennos
Suomentaja:  Ville Viitanen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2012
Sivumäärä:  340
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kohtalon koukkuja (engl. Conrad’s Fate) on Diana Wynne Jonesin kirjoittama nuorten fantasiaromaani vuodelta 2005.
Vastaanotto

Tähtivaeltajan Kanerva Eskolan mukaan lukukokemus jää kauaksi Jonesin parhaista teoksista. Päähenkilöistä ja vetävästä kerronnasta huolimatta kirjan rakenne huojuu, kun juoni on säntäilyä eikä isoja asioita pohjusteta kunnolla.
Koeteltavuus

Koeteltavuus viittaa empiirisen hypoteesin ominaisuuteen, jolla on kaksi osaa:
Looginen ominaisuus, jota usein kuvaillaan falsifioitavuudeksi. Tämä tarkoittaa, että vastaesimerkin löytäminen hypoteesille on loogisesti mahdollista.
Vastaesimerkeistä koostuvan toistettavan sarjan havainnoimisen käytännöllinen toteutettavuus, jos vastaesimerkkejä on olemassa.
Lyhyesti, hypoteesi on koeteltavissa jos on olemassa minkäänlaista toivoa sille, että voidaan päättää onko se totta vai tarua todellisten kokemuksien perusteella. Kyky päättää voiko teoriaa tukea tai falsifioida todellisiin kokemuksiin perustuvalla näytöllä riippuu kyseiseen teoriaan liittyvien hypoteesien koeteltavuudesta. Ensimmäiset tulokset voidaan luokitella tuloksettomiksi, jos hypoteesejä koetellaan.
Muotoiluja

Filosofi Eino Kailan mukaan kaikki todellisuutta koskeva tieto on peräisin havainnoista. Hänen muotoilunsa mukaan:
»Jokaisesta todellisuutta koskevasta väitteestä täytyy seurata tiettyjen kokemuslauseiden joukko, joka muodostaa puheenalaisen väitteen reaalisisällön. » 
(Kaila 1939, s. 183.)
Hieman laajemmin sama periaate voidaan muotoilla esimerkiksi seuraavaan tapaan:
»Jokaisen teorian, oli se mitä laatua tahansa, täytyy olla ”koeteltava”. Se merkitsee: siitä täytyy kokemukseen nähden seurata jotain määrättyä, mihinkä sen pätevyys perustuu. Sillä todellisuudesta tiedämme vain kokemustemme kautta. Mikä teoriasta seuraa kokemukseen nähden, on teorian ”asiallinen sisällys”. » 
(Kaila 1943/1954, s. 180.)
Tämä periaate seuraa Kailan mukaan itse ”reaalilauseen” eli todellisuutta koskevan lauseen käsitteestä. Todellisuutta koskevaksi lauseeksi tarkoitettu lause, joka ei toteuta koeteltavuusvaatimusta, on loogisesti virheellinen. Todellisuutta koskevan lauseen totuuden tai epätotuuden voivat ratkaista vain (tieteen) kokemuslauseet, eikä mikään todellisuutta koskeva lause voi toimia arviointiperusteena omalle totuudelleen. Metafyysiset lauseet, joista ei seuraa kokemukseen nähden mitään, ovat loogisesti virheellisiä, ja metafysiikka kokonaisuudessaan (esimerkiksi Martin Heideggerin ajattelu, jolla muutkin loogisen empirismin kannattajat havainnollistivat näennäislauseen käsitettä) on looginen ”hairahdus”.
Filosofi Sami Pihlströmin mukaan koeteltavuuden periaate voidaan luultavasti ainakin alustavasti hyväksyä tieteellisten käsitysten muodostuksen ohjenuoraksi. Se ilmaisee riittävän väljällä ja avoimella tavalla sen, että tieto todellisuudesta on mahdotonta ilman havaintokokemusta. Oikein tulkittuna se ei Pihlströmin mielestä aseta ahtaita todennettavuus- eli verifiointiperiaatteita kielenkäytön mielekkyydelle. Sitä ei näin ollen hänen mielestään tulekaan hyväksyä tiukkana mielekkyyden arviointiperusteena, vaan järkevien tieteellisten väitteiden tai yleisten todellisuutta koskevien käsitysten esittämisen arvosteluperusteena. Tällöin voidaan sanoa, että tieteen (tai koko selitysjärjestelmän, jonka osana se esiintyy) on kokemusperäisesti koeteltavissa. Juuri kokemusperäinen koeteltavuus on yksi niistä piirteistä, jotka tyypillisesti erottavat tieteen lauseet ja oletukset epätieteen väitteistä. Kokemusperäisen koeteltavuuden yksiköiksi voidaan hyväksyä pikemminkin kokonaiset selitysjärjestelmät kuin yksittäiset lauseet.
W. V. O. Quine piti tiedettä kokonaisuudessaan kokemusperäisen merkityksen ja koettelun yksikkönä.
Kirjallisuutta

Popper, Karl: The Logic of Scientific Discovery.  Routledge:  Lontoo, 1959.  ISBN 0-415-27844-9  (englanniksi)
Thomas, Kuhn: Tieteellisten vallankumousten rakenne.  ((The Structure of Scientific Revolutions, 1962.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Art House, 1994.  ISBN 951-884-151-9
Kaila, Eino: Inhimillinen tieto: Mitä se on ja mitä se ei ole.  Helsinki:  Otava, 1939.
Kaila, Eino: Syvähenkinen elämä.  Helsinki:  Otava, 1943/1954.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Testability
Käännös suomeksi
Kuniaki Koiso

| Kuniaki Koiso> 小磯 國昭 |
| --- | --- |

Japanin pääministeri
 22. heinäkuuta 1944 – 7. huhtikuuta 1945  
Monarkki:  Hirohito
Edeltäjä:  Hideki Tōjō
Seuraaja:  Suzuki Kantarō
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. maaliskuuta 1880 Utsunomiya, Japani
Kuollut: 3. marraskuuta 1950 (70 vuotta) Tokio, Japani
Ammatti:  Sotilas
Tiedot
 Nimikirjoitus
Kuniaki Koiso (jap. 小磯 國昭, Koiso Kuniaki; 22. maaliskuuta 1880 Utsunomiya, Japani – 3. marraskuuta 1950 Tokio, Japani) oli keisarillisen Japanin armeijan kenraali, Korean kenraalikuvernööri ja Japanin pääministeri toisessa maailmansodassa.
Koiso toimi maansa 41. pääministerinä 22. heinäkuuta 1944 – 7. huhtikuuta 1945.
Hänet tuomittiin Tokion kansainvälisessä sotarikostuomioistuimessa elinkautiseen vankeuteen sotarikoksista. Hänet todettiin syylliseksi "tietoisesta velvollisuutensa täyttämättä jättämisestä". Syyte pohjautui siihen, että Koison pääministerikaudella oli tiedossa japanilaisten joukkojen syyllistyminen julmuuksiin rintamilla ja miehitysalueilla. Muun muassa lokakuussa 1944 hänen ulkoministerinsä oli kertonut liittoutuneiden sotavankien kohtelussa olleen "paljon toivomisen varaa". Hän kuoli vankeudessa.
Koison hallitus heinäkuussa 1944
Koigorodokin piiri

Koigorodokin piiri Komin tasavallan kartalla.
Koigorodokin piiri (ven. Койгородский район, Koigorodski raion, komiksi Койгорт район, Koigort raion) on kunnallinen itsehallintoalue Komin tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1949 perustetun piirin pinta-ala on 10 400 neliökilometriä. Asukkaita on 9 100 henkeä (vuonna 2009).
Koigorodokin piiri sijaitsee Komin tasavallan eteläosassa. Lännessä se rajoittuu Priluzjen, luoteessa Sysolan, pohjoisessa Syktyvdinin ja koillisessa Kortkerosin piireihin sekä idässä Permin aluepiiriin ja etelässä Kirovin alueeseen.
Piiriin kuuluu 10 maalaiskuntaa: Griva, Kažym, Koigorodok, Koidin, Kom, Kuzjol, Nižni Turunju, Njutšpas, Podz ja Užga. Hallinnollinen keskus on Koigorodokin kylä, josta on 192 kilometriä Syktyvkariin.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 48,0 % venäläisiä, 40,0 % komeja, 4,3 % ukrainalaisia, 2,8 % saksalaisia ja 1,0 % valkovenäläisiä.
Talous perustuu metsänhankintaan.
Aiheesta muualla

Koigorodokin piirin virallinen sivusto (venäjäksi)
Koigorodokin piirille omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Inta •
Ižma •
Knjažpogost •
Koigorodok •
Kortkeros •
Petšora •
Priluzje •
Sosnogorsk •
Syktyvdin •
Syktyvkar •
Sysola •
Troitsko-Petšorsk •
Udora •
Uhta •
Usinsk •
Ust-Kulom •
Ust-Tsilm •
Ust-Vym •
Vorkuta •
Vuktyl
Kognitiivinen psykologia

Kognitiivinen psykologia on psykologian osa-alue, joka tutkii ihmisen tietoa käsitteleviä prosesseja, esimerkiksi muistin, oppimisen, ajattelun, havaitsemisen, tarkkaavaisuuden, luovuuden ja ongelmanratkaisun toimintaa. Se perustuu kognitivismille ja syntyi 1900-luvun jälkipuolella syrjäyttäen behavioristisen psykologian vallitsevana psykologian koulukuntana.
Kognitiivinen psykologia rakentuu kokeelliselle ja tieteelliselle tutkimukselle eikä se kognitivismin nimissä ota esimerkiksi introspektiota ainoana tai luotettavimpana tiedonlähteenä. Tarkkaa ajankohtaa kognitiivisen psykologian synnylle on vaikea määrittää, mutta se sai merkittäviä sysäyksiä tekoälyn ja kognitiotieteen synnyn myötä 1956. Termi yleistyi käyttöön Ulrich Neisserin vuonna 1967 kirjoittaman kirjan Cognitive psychology ansiosta.
Kognitiotiede on kognitiivista psykologiaa lähellä oleva tieteenala, joka tutkii kognitivismia sinänsä ja sen taustaoletuksia enemmän kuin psykologian käytännön tutkimusta.
Kognitiivisessa neuropsykologiassa puolestaan pyritään reduktionistisesti yhdistämään kognitiivisen psykologian löytämiä moduuleja ja mekanismeja neurotieteen kanssa. Kognitiivinen psykologia on jaettavissa karkeasti neljään osa-alueeseen:
Kokeellinen kognitiivinen psykologia tutkii terveitä yksilöitä useimmiten laboratorio-olosuhteissa,
Kognitiivinen neuropsykologia tutkii kognitiivisia poikkeamia aivovamman saaneissa potilaissa,
Laskennallinen kognitiotiede kehittää kognition toimintaa jäljitteleviä tietokonemalleja,
Kognitiivinen neurotiede hyödyntää aivokuvaustekniikoita aivojen toiminnan ja fysiologisen rakenteen tutkimiseksi.
Kognitiivisen psykologian käsitteitä

Skeemat
Havaitseminen
Tarkkaavaisuus ja siihen liittyvät teoriat
Havaitseminen
Havaintopsykologia
Oppiminen
Oppimisteoriat (koulukuntien näkemykset oppimisesta)
Taitava oppiminen
Oppimaan oppiminen
Oppimisstrategiat ja -tyylit
Miellekartta
Tavoiteorientaatiot
Oppimisorientaatiot
Oppimismotivaatio
Metakognitiiviset taidot
Elinikäinen oppiminen
Muisti
Muistitutkimus
Muistijärjestelmä (Atkinson ja Shiffrin)
Sensorinen muisti
Työmuisti
Pitkäkestoinen eli säilömuisti
Deklaratiivinen muisti
Proseduraalinen muisti
Tallentaminen
Unohtaminen, unohtamisteoriat
Kieli
Käsitteet ja niiden muodostuminen
Kielen perustasot
Kielen ja ympäristön jäsentämisen (/ajattelun) suhde
Ajattelu
Mielikuvat
Ihmisen ja eläinten ajattelun erot
Ongelmanratkaisu
Päätöksenteko, heuristiikat
Taitava ajattelu
Asiantuntijuus
Luovuus
Älykkyys
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Scholarpedia: Cognitive psychology (englanniksi)
Koillinen

Koi
Koillinen on yksi väli-ilmansuunnista. Koillinen on pohjoisen ja idän välissä ja kompassissa 45 asteen kohdalla. Koillista vastapäätä on lounas.
Sanan alkuperä

Koillinen tarkoittaa sellaista, jolla on koi. Koi merkitsee tässä tapauksessa aamunkoita eli auringon sarastusta. Pohjimmiltaan sana merkitsee jonkin (tässä tapauksessa auringon) näkymistä vain heikosti, häämöttämistä tai kajastusta. Koillinen on siis saanut nimensä siitä, että sillä suunnalla taivaanrannalla alkaa päivä sarastaa. Koillisen vanhoja nimityksiä ovat myös koi, kojo ja koja.
Koi-sanan alkuperä on suomalais-ugrilaisissa kielissä. Koi-sanasta johdettu koittaa-verbi merkitsee aamun valkenemista eli koin voimistumista, sittemmin kuvaannollisesti jonkin, kuten päivän tai aikakauden, alkua. Kieliopillisesti siis sanoilla aamunkoi ja aamunkoitto voidaan nähdä hieman erilainen merkitys, sillä aamunkoi tarkoittaa auringon häämötystä, siis tilaa, ja aamunkoitto aamun valkenemista, siis tapahtumaa. Yleensä tätä erotusta ei kuitenkaan tehdä.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | Pääilmansuunnat | Väli-ilmansuunnat |
|  | pohjoinen | koillinen |
|  | itä | kaakko |
|  | etelä | lounas |
|  | länsi | luode |
Timo Koivu

Timo Koivu
Timo Joel Koivu (6. helmikuuta 1918 Lammi – 21. tammikuuta 1985 Hattula) oli suomalainen metsänhoitaja ja Mannerheim-ristin ritari numero 171. Komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 57:ssä toiminut Koivu nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä luutnantti. Sotien jälkeen Koivu työskenteli metsänhoitajana sekä Hämeen Metsätyönjohtajakoulun johtajana.
Kloorifenoli

Pentakloorifenoli.
Kloorifenolit ovat substituoituja fenoleja, joiden vetyatomeista yksi tai useammat ovat korvautuneet kloorilla.
Historia

Kloorifenolit todettiin ensimmäistä kertaa kivihiilitervaa kloorattaessa vuonna 1836.
Käyttö

Kloorifenolien hyötykäyttö on yleensä perustunut niiden pieneliöitä tappavaan vaikutukseen ja aineita on hyödynnetty liimoissa, maaleissa, nahkatuotteissa, rakennustarvikkeissa, valokuvausliuoksissa, kankaissa sekä teollisuuden kiertovesijärjestelmissä. Maailmalla kloorifenolit voivat olla edelleen käytössä kemiallisten yhdisteiden lähtöaineina tai välituotteina. Suomessa etenkin pentakloorifenolin käyttö kaupallisesti on kielletty valtioneuvoston päätöksellä (143/2000). Pentakloorifenolin lisäksi kielto koskee sen suoloja ja estereitä, sekä kemikaaleja, joissa kyseisiä aineita on enemmän kuin 0,1 painoprosenttia.
Suomessa kloorifenolivalmisteita on käytetty varsinkin puunsuojauksessa. Yleisin valmisteista tunnettiin nimellä Ky5, jossa vaikuttavana aineina oli tetra-, tri- ja pentakloorifenolien natriumsuoloja. Aine oli tarkoitettu sahatavaran sinistymisen estämiseen. Nykyisin kloorifenolien käyttö sinistymisen estämiseen on Suomessa kielletty.
Kloorifenolivalmisteella käsitelty puutavara voi aiheuttaa ajan myötä rakennuksiin "homeen" tai "mummolan" hajun. Mahdollinen vesivahinko nopeuttaa pitkää, 15–30 vuoden prosessia, jossa puutavara alkaa haista. Kyse on kemiallisen yhdisteen, tetrakloorianisolin, hajusta, ei homeesta. Tetrakloorianisolin haju tarttuu helposti vaatteisiin, ihoon, astioihin ja jopa muoveihin. Terveydellisiä haittoja sillä ei pitäisi olla.
Terveysvaikutukset

Kloorifenolit ovat myrkyllisiä, myrkyllisin niistä on pentakloorifenoli. Aineet voivat imeytyä ihmisen elimistöön hengitysteiden kautta tai ihon lävitse. Mikäli isoja ihoalueita altistuu kloorifenoleja sisältäville liuoksille, voi se aiheuttaa vakavankin myrkytystilan. Suun kautta saadun tappavan annoksen ihmiselle on arvioitu olevan 50–200 mg/kg. Voimakas altistuminen aiheuttaa ihmisille hengitysvaikeuksia, hikoilua, kuumeilua ja vatsavaivoja. Tetra- ja trikloorifenoli aiheuttaa vastaavia oireita, mutta ihminen kestää niitä hieman suurempia annoksia.
Kloorifenolit voivat aiheuttaa myös syöpää.
Kärkölän kloorifenolitapaus

Päijät-Hämeen Kärkölässä Koskisen Oy:n sahatehtaassa sattui vuonna 1972 tulipalo, jonka yhteydessä vesistöön pääsi sinistymisenestoaine KY-5:ttä, joka sisältää kloorifenolia. Kun WHO:n asettama yläraja on 10 mikrogrammaa, Kärkölästä mitattiin vuoden 1988 huhtikuussa noin 200 000 µg:n pitoisuus kloorifenolia. Myös läheisen Valkjärven kaloista löytyi suuria pitoisuuksia. Eläinkokeissa kloorifenolin oli huomattu aiheuttavan syöpää ja munuaisvaurioita.
Kunnanjohtaja Tauno Paassilta kuitenkin vähätteli myrkyn vaikutuksia ja asetti kunnan kahden kuukauden tiedotuskieltoon ympäristöonnettomuudesta. Koskisen Oy:n toimitusjohtaja Kalevi Koskinen taas vaati silloisen ympäristöministeri Kaj Bärlundin eroa. Tehtaan päästöstä tehtiin rikosilmoitus, josta seurasi syyttämättäjättämispäätös. Koskisen oy:llä säilyi korvausvelvollisuus ja lopulta korkein hallinto-oikeus päätti vuonna 2008, että Koskisen Oy on vastuussa Kärkölän pilaantuneesta pohjavedestä. Vuosina 1972−1986 kärköläläiset sairastuivat muita useammin imusolmukesyövän alalaji non-Hodgkinin imusolmukesyöpään (14 tapausta, kun maan keskiarvo oli 7) ja pehmytkudossyöpiin (6, kun keskiarvo oli alle 2). Sen jälkeen sairastavuus niihin laski alle keskitason, mikä saattaa tarkoittaa, että kloorifenoli vain nopeuttaa syövän kehittymistä.
Biopuhdistus

Biopuhdistuksessa kloorifenoleja hajottamaan pystyviä pieneliöitä ovat mm. Rhodococcus-, Pseudomonas-, Flavobacterium- ja monet Mycobacterium-suvun bakteerit. Kloorifenolien täydelliseen hajottamiseen tarvitaan aina monilajinen pieneliökanta. Varsinaiset kloorifenoleja hajottavat pieneliöt pilkkovat yhdisteen sellaiseen muotoon, että toiset pieneliöt voivat muuttaa sen kivennäisiksi.