stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Šventojin asuinpaikka
Elinkeinot > Kalastus

Kohteen 4 kalanluita on tutkittu aiemmin poimintana ja vuosina 1997−1998 pesuseulonnalla kerroksesta, joka on 295−305 senttimetrin syvyydessä (ajoitettu noin 3550 eaa.). Löydettyjä lajeja olivat: hauki (Esox lucius), ahven (Perca fluviatilis), lahna (Abramis brama), ruutana (Carassius carassius), särkikalat (Cyprinidae), suutari (Tinca tinca), lohet (Salmonidae), kuha (Sander lucioperca), monni (Silurus glanis), turska (Gadus morhua), seiti (Pollachius virens), kampela (Platichthys flesus), punakampela (Pleuronectes platessa), oikeasilmäkampelat (Pleuronectidae) ja silokampela (Scophthalmus rhombus). Nämä kalalajit olivat samoja, joita löydettiin muiltakin asuinpaikoilta lukuun ottamatta kahta lajia. Asuinpaikalta 3B havaittiin vielä täpläsilli (Alosa fallax) ja paikalta 2B tonnikala (Thunnus thynnus). Turskaa kalastettiin luulöytöjen perusteella vain rannan tuntumassa, missä nuoret eivät olleet vielä kasvaneet aikuisen mittoihin.
Elinkeinot > Merinisäkkäät

Hylkeitä pyydystettiin intensiivisesti Šventojissa koko neoliittisen- ja pronssikauden ajan. Grönlanninhylje (Pagophilus groenlandicus) oli koko Baltian alueella neoliittisella kaudella ja pronssikaudella yksi tärkeimmistä saalishylkeistä. Sen luita löytyi runsaasti kaikilta asuinpaikoilta lukuun ottamatta kohteita 1B ja 26. Myös kaikkia muitakin hylkeitä tavattiin kaikilta aikakausilta, joskaan ei yhtä kattavasti kaikilta asuinpaikoilta. Näitä olivat kirjohylje (Phoca vitulina), norppa (Pusa hispida) ja harmaahylje (Halichoerus grypus).
Ilmeisesti hylkeenpyynti muuttui tehokkaaksi Itämerellä neoliittisen kauden keskivaiheilla, ja siihen erikoistuttiin toisella vuosituhannella eaa. Hylkeistä saatiin tietysti nahat ja lihat, mutta myös rasvaa eli traania. Rasvaa saatettiin käyttää valaistukseen, sillä sen jäänteitä on löydetty Narvan keramiikan soikeista savilautasista. Traania on voitu käyttää moniin muihinkin tarkoituksiin.
Pyöriäisen (Phocaena phocaena) luita löytyi asuinpaikoilta 2B ja 3B. Näitä ilmeisesti pyydettiin hylkeenpyynnin ohella, vaikka niiden luut ovatkin harvinaisempia.
Merinisäkkäiden pyytämiseen tarvittiin ilmeisesti harppuunoita, joiden kärjet irtosivat osuessaan kohteeseensa. Kärkeen oli sidottu naru, joka esti kohteen karkaamisen meren syvyyksiin. Harppuunan kärjet olivat väkäselliset, jotta niiden ote piti, kun kohdetta vedettiin takaisin veneen viereen. Hylkeitä pyydettäessä on saatettu käyttää myös verkkoja. Molemmista tavoista tunnetaan etnografisia kuvauksia.
Elinkeinot > Linnustus

Täältä on löydetty suuri osa Liettuan arkeologisista linnunluista. Erityisesti kohde 2B on tässä suhteessa rikas asuinpaikka. Sinisorsan (Anas platyrhynchos) luita esiintyy ylivoimaisesti eniten, joten se on ollut tärkeä ravinnonlisä. Myös närheä on pyydetty paljon. Muita tunnistettuja lajeja ovat metso, jouhisorsa, pilkkasiipi, harmaahaikara, laulujoutsen, mehiläishaukka, isolokki ja merilokki.
Elinkeinot > Metsästys

Metsästys takamailla on ollut rinnakkainen elinkeino. Hirven (Alces alces) luita on löydetty kohteista 1B ja 2B, karhun (Ursus arctos) kohteista 3 ja 6, majavan (Castor fiber) kohteesta 3, mäyrää (Meles meles), saukkoa (Lutra Iutra) kohteesta 23, kettua (Vulpes vulpes) kohteesta 3, metsäkauris (Capreolus capreolus) sekä villisikaa (Sus scrofa) kohteista 3 ja 6. Yleisimmät saaliseläimet olivat kuitenkin alkuhärkä (Aurochs bos) ja saksanhirvi (Cervus elaphus).
Elinkeinot > Koirat ja kotieläimet

Kivikauden asuinpaikoilta löydetään usein koirien luita. Niin myös Šventojista kohteista 1B, 4/2, 6, 23 ja 26. Muut kesytetyt eläimet liitetään karjatalouteen. Keskineoliittiseen kulttuurikauteen kuuluvissa kohteissa 4/2B löytyi pieniä määriä sian luita. Hieman myöhemmillä asuinpaikoilla 23 löydettiin jo pieniä määriä karjan, lampaiden ja vuohien luita. Yllättäen kotieläinten luita ei löytynyt myöhäisillä neoliittisillä asuinpaikoilla 6 ja 26.
Elinkeinot > Viljely

Viljelyyn viittaavat työvälineet ovat joskus vaikeita tunnistaa. Jo puutikulla on voitu muokata pehmeää maata, eikä pienen tilkun muokkaamiseen valmistettu kuokkia. Tästä huolimatta kohteesta 1B ja 4B/2B on löydetty muutamia kuokkia, muokkauskeppejä, jauhinkiviä, sarvesta tehtyjä pieniä lapioita ja puisia mortteleita. Ne eivät ole suoria todisteita viljelystä, mutta ne kertovat kasvien hyödyntämisestä ainakin jotakin.
Myöhäisneoliittisillä kohteilla 3B, 23, 6, 1A ja 9 löytyi hamppua (latinaksi Cannabis), jota käytettiin lankojen ja narujen valmistukseen. Hirssiä (Panicum miliaceum, Setaria italica) on sen sijaan syöty, ja sen siitepölyä löytyi kohteista 6 ja 9. Vehnän (Triticum, Triticum dicoccon) siitepölyä löytyi kohteessa 4A.
Aiheesta muualla

Stone Age Bogs: Šventoji (Arkistoitu – Internet Archive) ((englanniksi), valokuva)
Meripihkanäyttely: Archeological finds, (englanniksi)
Vytautas Straižys and Libertas Klimka: Cosmology of the Ancient Balts (Arkistoitu – Internet Archive), (englanniksi)
Osmo Kupiainen

Osmo Aukusti Kupiainen (10. toukokuuta 1909 Viipuri – 22. syyskuuta 1987 Tampere) oli suomalainen pesäpalloilija ja poliittinen vaikuttaja.
Kupiainen teki merkittävää työtä pesäpalloilun hyväksi sääntöjen ja pelitaktiikan kehittäjänä sekä kouluttajana. Pelaajaurallaan hän kuului Viipurin Pallonlyöjäin suursarjajoukkueeseen varamiehenä. Vuoden 1932 Itä-Länsi-ottelussa hän toimi Idän joukkueenjohtajana. Vuosina 1931–1939 Kupiainen oli Pesäpalloliiton (PPL) päävalmentajana ja koulutustoiminnan johtajana. Vuosina 1939–1940 Kupiainen hoiti PPL:n toiminnanjohtajan tehtäviä. Kupiainen oli myös Laaka (myöhemmin Kiri) -lehden päätoimittaja ja kirjoitti pesäpallosta eri lehtiin nimimerkillä Piikki. Vuonna 1939 Kupiainen toimi matkanjohtajana Koripallon EM-kisoissa Kaunasissa. Kupiaiselle myönnettiin Pesäpalloliiton kultainen ansiomerkki, SVUL:n hopeinen ansiomerkki ja Suomen Urheilun hopeinen ansioristi. Hänet nimettiin 2012 pesäpallon kunniagallerian jäseneksi.
Kupiainen osallistui politiikkaan Kansallisen Edistyspuolueen viimeisenä puoluesihteerinä vuosina 1950–1951. Edistyspuolueen lopetettua toimintansa hän toimi Suomen Kansanpuolueen ensimmäisenä puoluesihteerinä. Vuosina 1952–1974 Kupiainen oli oikeistolaisen Suomalaisen Yhteiskunnan Tuki -säätiön toiminnanjohtajana.
Vahojärvi (rautatieliikennepaikka)

Vahojärvi (lyh. Vjr) on rautatieliikennepaikka rataosalla Tampere–Seinäjoki. Liikennepaikka sijaitsee Parkanon kaupungin Vahojärven kylän läheisyydessä, noin 58 kilometrin päässä Tampereelta ja noin 18 kilometrin päässä Parkanosta. Vahojärvellä on pääraiteen lisäksi yksi sivuraide junakohtauksia varten.
Aiheesta muualla

Vaunut.org: Kuvia Vahojärveltä
Valamon Jumalanäiti

Valamon Jumalanäiti ikoni (Aleksei Konstantinov, 1878) Uuden Valamon luostarin pääkirkon puisessa ikononiseinässä (Dimitri Mironenko, 2010).
Valamon Jumalanäiti eli Valamolainen Jumalanäiti-ikoni on ainoa Jumalanäitiä eli Neitsyt Mariaa esittävistä ikonityypeistä, joka on syntynyt Valamon luostarissa Laatokan Karjalassa.
Ikonin on maalannut Valamon luostariin vuonna 1875 tullut Aleksei Konstantinov (synt. 1861 Rybinsk, Jaroslavlin kuvernementti -Valamo 1901) vuonna 1878. Ikonimaalarista tuli noviisi Alipi vuonna 1879, munkki 1884 ja pappi 1893. Ikoni oli Vanhan Valamon luostarissa välillä varastossakin, mutta sen arvostus nousi. Nykyään kuva on yksi Suomen ikonitaiteen arvokkaimmista teoksista ja eräs harvoista ihmeitätekevänä kunnioitetuista ikoneista. Heinäveden Uuden Valamon luostarin pääkirkon vuonna 2010 käyttöönotetussa, pietarilaisen Dimitri Mironenkon suunnittelemassa ikonostaasissa Valamon Jumalanäidin ikoni sijoitettiin aiempaa keskeisemmälle kunniapaikalle ikoniseinän keskiosan vasemmalle puolelle.
Ikonista on tehty useita kopioita, joista yksi on saman luostarialueen Kaikkien Valamon pyhien kirkossa (Uuden Valamon vanha kirkko).
Ortodoksinen kirkko viettää Jumalanäidin muistojuhlaa Valamon ikonin kunniaksi vuosittain elokuun 7. päivänä.
Katso myös - Suomen muut ihmeitätekevät ikonit

Konevitsan Jumalanäiti, Valamon luostari, Heinävesi
Suloisesti suuteleva Jumalanäiti, Valamon luostari, Heinävesi
Kozelštšinan Jumalanäiti, Uspenskin katedraali, Helsinki
Jerusalemin Jumalanäiti, Lintulan luostari, Heinävesi
Jumalanäidin Akatistos -ikoni, Suomen ortodoksinen kirkkomuseo, Kuopio
Jhonatan Narváez

| Jhonatan Narváez |
| --- | --- |
 Jhonatan Narváez vuonna 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. maaliskuuta 1997 (ikä 27)
Kansalaisuus:   Ecuador
Pyöräilijä
Pituus:  174 cm
Paino:  65 kg
Joukkue:  UAE Team Emirates
Laji:  maantiepyöräily
Rooli:  ajaja
Ajajatyyppi:  yleisajaja
Ura
Ammattilaisjoukkue(et)
2016 2017 2018 2019–2024 2025–:  Klein Constantia Axeon Hagens Berman Quick-Step Floors Team Sky / Ineos Grenadiers UAE Team Emirates
Suurimmat voitot
 Tour Down Under 2025 Pan-Amerikan kisat, maantieajo 2023 Italian ympäriajo, 2 etappia  Maantieajon Ecuadorin-mestaruus 2017, 2024, 2025 
 Tiedot päivitetty: 3. helmikuuta 2025 
Jhonatan Narváez (s. 4. maaliskuuta 1997 Playón de San Francisco) on ecuadorilainen maantiepyöräilijä. Hän aloitti ammattilaisuransa Klein Constantia -joukkueessa 2016, edusti Axeon Hagens Bermania 2017, Quick-Step Floorsia 2018 sekä Team Sky / Ineos Grenadiers -tallia vuosina 2019–2024. Kaudesta 2025 alkaen hän ajaa UAE Team Emirates -joukkueessa.
Narváez on voittanut Italian ympäriajossa Cesenaticoon päättyneen 12. etapin 2020 ja Torinoon päättyneen avausetapin 2024. Hän voitti kultaa maantieajossa Pan-Amerikan kisoissa 2023. Hän voitti samana vuonna Itävallan ympäriajon. Maantieajon Ecuadorin-mestaruuden hän voitti vuosina 2017, 2024 ja 2025. Hän voitti UCI World Tour -sarjaan kuuluneen Tour Down Under -etappikilpailun 2025.
Saavutuksia

Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives
Virtavesi

Peltojoki Inarissa.
Virtavesi tai virtaava vesi on yleisnimitys sisävesille, jotka virtaavat luonnollisessa tai keinotekoisessa vesiuomassaan painovoiman vetämänä. Yleisiä virtavesien tyyppejä ovat esimerkiksi joet, purot, ojat, norot ja kanavat (sekä toisinaan myös maanalaiset joet). Virtavedet virtaavat ylemmiltä alueilta alavammille alueille ja ne laskevat tavallisesti järviin, meriin tai yhtyvät toisiin virtavesiin ennen sitä.
Suomessa kutsutaan toisinaan puhekielessä virtavesiksi myös vesireittien varrella sijaitsevien järvien salmia ja kapeikkoja, joissa esiintyy virtauksia.lähde?
Luokittelu ja nimistö

Virtavesien luokittelussa voidaan erottaa puhekielen-, tieteellinen- ja lakiterminen luokittelu. Luokittelua tarkastellaan seuraavassa pääasiassa suomen kielen kannalta.
Luokittelu ja nimistö > Puhekielen luokittelu

Puhekielessä käytettävä virtavesien käsitteistö on syntynyt historiallisesti pitkän ajan kuluessa. Siinä ei virtaveden koon hahmottamisessa (joki, puro, oja, jne.) ole ollut käytössä eksakteja kriteerejä, vaan niiden valinnassa esiintyy paikallisia eroja. Joki on yleensä isompi kuin puro, mutta toisen paikkakunnan puro voi olla suurempi kuin toisen joki. Puhekielen nimistössä tuleekin ottaa virtavesien eksakti luokittelu viitteellisenä, vaikka ne riippuvatkin toisistaan jonkin verran. Ojan luonnollisen merkityksen rinnalle on keskiajalla yleistynyt uusi rinnakkaismerkitys, että se on ihmisen maaperään kaivama uoma vedelle. Esimerkiksi Suomessa on 1960-luvun metsien innokkaan ojittamisen seurauksena lukematon määrä ojia. Länsi- ja Etelä-Suomessa on yleistä käyttää ojan nimitystä puron asemesta, vaikka se olisikin luontainen puro.
Luokittelu ja nimistö > Virtavesien nimityksiä suomen kielessä ja suomensukuisissa kielissä

Vuonna 1745 kirjoitti Daniel Juslenius julkaisussaan Suomalaisen Sana-Lugun Coetus, että virtavia vesiä kutsutaan nimillä ”joki, virta, luoma, noro, ojando ja oja”. Jokea pienempiä vesireittejä ovat nykyään puro, oja ja noro.lähde?
Sanalle joki on olemassa vastineita sekä lähi- että etäsukulaiskielissä. Niitä ovat esimerkiksi karjalan joki, vepsän jogi, vatjan jõtši, viron jõgi, liivin jo'g. Etäsukulaiskielissä on saamen johka, mokšamordvan jov, komin ju ja unkarin vanhentunut jó. Joki-sana esiintyy kirjallisuudessa Agricolasta alkaen. Suuria jokia kutsutaan toisinaan nimellä virta tai kymi. Lapissa on varattu suurille joille saamen sana eatnu, joka on meänkielessä suomentunut muotoon eno, esimerkiksi joella Könkämäeno. Muutamalle suurimmalle Lapin joelle on kielessä varattu sana väylä, kuten on laita Tornionväylällä.
Purolle on olemassa sukulaiskielissä vain karjalainen vastine. Se saattaa olla johdos ääntä jäljittelevästä verbistä purista. Noro on nuori suomen lähisukulaiskielten sana. Se on tarkoittanut esimerkiksi puroa, notkoa, uraa, uurretta tai muuta vastaavaa. Karjalassa noro tarkoittaa notkoa. Sen alkuperä on kuitenkin epävarma. Se saattaa olla deskriptiivisana verbistä norua. Vuonna 1644 sana tarkoitti säröä, ja Agricola käytti sanasta muotoa noronen.
Sanalle oja on tarkka vastine inkeroisen, karjalan, lyydin, vepsän ja viron kielissä. Liivin kielessä vojā tarkoittaa vetistä notkelmaa tai lammikkoa. Kantasuomalaisesta sanavartalosta *o- tai *vo- polveutuu sana vuo, jonka johdos on vuotaa. Sana oja esiintyy kirjallisuudessa Agricolasta asti. Muodot luoma ja luopa esiintyvät vielä nimistössä Pohjanmaalla samoin kuin sanan puron muunnos puru. Luoma tarkoittaa paikoin myös jokea.
Luokittelu ja nimistö > Määritelmät Suomen lainsäädännössä

Suomen vanhan vesilain mukaan virtaavan veden virtavesistöä pidettiin jokena, jos siinä vuoden vähävetistä aikaa lukuun ottamatta voitiin kulkea soutamalla, mikäli koski tai kari ei ollut esteenä. Virtavesi, jossa keskivirtaama oli vähintään kaksi kuutiometriä sekunnissa, katsottiin kuitenkin aina joeksi. Jokea vähäisempi virtavesi oli puro.
Uusi vuonna 2012 voimaan tullut vesilaki määrittelee joen eri tavalla kuin ennen. Uudessa laissa joella tarkoitetaan virtavesiä, joiden valuma-alue on vähintään sata neliökilometriä. Käytännössä jotkut purot muuttuivat nyt joiksi. Purolla tarkoitetaan jokea pienempiä virtavesiä, joiden valuma-alueen pinta-ala jää alle sataan neliökilometriin. Jos valuma-alueen pinta-ala jää alle 10 neliökilometriin eikä siinä virtaa jatkuvasti vettä eikä siinä kulje merkittävästi kalaa, on se silloin noro. Jos joku noron määritelmistä ei päde, on se silloin puro. Uusi laki muuttaa jotkin norot puroiksi. Laki ei määrittele ojaa tai muuta kaivettua uomaa mitenkään, mutta laissa ojituksella tarkoitetaan maan, noron ja puron kaivamista veden virtaamisen turvaamiseksi. Luontaisiin virtavesiin kajoaminen on luvanvaraista ja samoin merkittävä maaperän ojitus. Vaikka noro ei olekaan uuden lain mukaan vesistö, voidaan sitä suojella vesiluontotyyppinä.
Luokittelu ja nimistö > Tieteellinen luokittelu

Tieteellinen tutkimus ei ota kantaan virtaveden kokoluokituksiin. Virtavesien oppi potamologia on geofysiikassa hydrologian alatiede ja se päämäärä on oppia virtavesien yleisiä ominaisuuksia. Suomalaisessa potamologisessa kirjallisuudessa käytetään karsittua puhekielen termistöä: joki, puro ja noro sekä oja ja kanava. Hydrografisessa kirjallisuudessa erisuuruiset virtavedet luokitellaan esimerkiksi niiden leveyden mukaan. Kansainvälisessä potamologisessa kirjallisuudessa käytettävä virtavesien termistö vaihtelee maan ja kielen mukaan eikä ole aina rinnastettavissa suomalaiseen käytäntöön.
Virtaveden osia ja muuta termistöä

Edellä selostettu kokoluokituksen nimistö on tärkeä, kun keskustellaan virtaveden ominaisuuksista. Monet puroille tyypilliset ominaisuudet eivät ole tärkeitä joelle ja päin vastoin. On kuitenkin olemassa kaikille virtavesille yhteisiä ominaisuuksia ja niihin liittyvää termistöä.lähde?
Virtaveden osia ja muuta termistöä > Lisää nimityksiä

Akanvirta eli koste, on takaisin vastavirtaan joskus pitkällekin johtava virtaus, etenkin rantojen tuntumassa ja esteiden (kivien) takana.
Kuru, jyrkkärinteinen laakso, usein myös jokilaakso
Köngäs on jyrkkä vaahtoava vesiputous.
Luusua on järvestä alkavan joen lähtöpaikka, joka on muodoltaan suppilomainen lahti.
Niska joessa tai järvessä kosken ylävirranpuolella sijaitseva kynnyskohta.
Pato on jokeen tehty rakennelma, jolla kanavoinnin avulla parannetaan vesiliikennettä tai tuotetaan energiaa.
Päävirta on uoman kohta, jossa suurin osa vedestä virtaa. Joen mutkassa se kulkee uoman ulkokaarteessa.
Suvanto on hitaan ja rauhallisen virtauksen alue.
Sahi on koskipaikan alapuolelle kertynyt pienten kivien matalikko.
Sulku on jokeen tai kanavaan rakennettu laite, jonka avulla veneet voivat kulkea huoleti alas jyrkistäkin pudotuksista ja kulkea vaivatta myös ylävirtaan.
Syväväylä on virtaveden syvin kohta ja usein päävirran kulkukohta.
Särkkä on irtonaisesta aineksesta koostuva veden pinnan alainen aineskasautuma.
Virtavesien hydrologia

Virtavesiä tutkitaan yleisen hydrologian keinoin, jotta niitä voidaan esimerkiksi hallita täytettäessä yhteiskunnan vesitalouden tarpeita, varautuessa tulviin ja kuivuuteen, ja pyrittäessä takaamaan ekologisten olosuhteiden säilyttäminen.
Virtavesien hydrologia > Veden alkuperä

Veden kiertokulku tuottaa virtavesien uomissa virtaavaa vettä haihduttamalla sitä ensin meristä ja mantereilta. Ilmankosteus kulkeutuu mantereiden ylle, jossa se sataa sitten maahan. Vaikka osa vedestä imeytyy maahan ja toinen osa haihtuu heti takaisin ilmakehään, jää loput vedestä maanpinnalle valumaan korkeilta seuduilta matalimmille seuduille. Nämä pintavedet muodostavat uomaverkostoja, joiden uomat kuljettavat vettä järvien ja lampien kautta takaisin meriin. Maan alla sen pintakerroksessa virtaavat näkymättömät vesivirrat, jossa ne joko valuvat maavetenä uomiin tai ne vajoavat ensin pohjaveteen ja yhtyvät vasta sieltä uomiin samalla tavalla kuin esimerkiksi järvien pohjassa olevat lähteet.
Pintakerrosvesien erilaiset mekanismit tuottavat erilaisia veden alkulähteitä, joista tulee uomaverkostoon vettä. Virtaveden lähde voi olla selkeästi järvi tai lampi, josta joki tai puro alkaa. Silloin virtavesi voi saada järvestä uomaansa paljonkin vettä ja sen virtaama on heti suuri. Virtaveden lähde voi myös olla maan alta pohjavettä pulppuava lähde tai lähteikkö. Lähteiköt tuottavat yleensä pieniä vesimääriä ja niistä alkavat virtavedet ovat noroja mutta joskus jopa puroja.
Toisinaan norojen syntytapa voi olla vaikeaa havaita, sillä ne voivat muodostua esimerkiksi pitkään mäenrinteeseen satavasta vedestä. Sateen pintavalunta ja pintakerrosvalunta kertyy alempana rinteessä yhteen ja muodostaa kosteita alueita. Kosteiden alueiden vedestä alkaa muodostua pieniä noroja, mutta ne ovat aluksi huomaamattomia tai ne virtaavat maanpinnan alla (piilonoro) ja tulevat vasta alempana rinteessä näkyviksi. Näkyvä noro on voinut kuluttaa maaperään kapean uoman, joka kuivuu poudalla ja virtaa vettä sateella.
Virtavesien hydrologia > Virtaveden vesitase

Virtaveden vesitaseessa tarkastellaan veden tulemista uomaan ja sen katoamista uomasta. Ensinnäkin, uomasta katoaa osa vedestä pintahaihduntana. Myös kasvillisuus imee vettä uomasta ja uoman rantavyöhykkeestä, jolloin vesi haihtuu ilmaan kasvien lehdiltä. Kasteluveden osuus poistumasta vaihtelee alueittain riippuen viljelijöiden vedentarpeesta. Myös muun yhteiskunnan tarpeet määräävät, paljonko virtavedestä otetaan käyttövettä.
Toiseksi, osa vedestä vajoaa pohjan läpi maaperään. Koska virtavedet virtaavat maastossa sen matalimmassa osassa, on pohjavesi uoman kohdalla lähellä maan pintaa, mutta johtuen uoman valitsemasta reitistä ja reitin kallioperän muodosta, voi vettä toisaalla vajota maaperään ja toisaalla tihkua maasta takaisin uomaan. Tätäkin asiaa on tutkittu Suomessa. Meillä on käytössä termit esivesi, joka on maaperään vajonnut vesi, ja uusivesi, joka on lumesta ja sateista peräisin oleva vesi. On esimerkiksi huomattu, että metsäisellä valuma-alueella lähes kaikki vesi, joka purkautuu pienistä virtavesistä, on esivettä. Samoin, peltomaan virtavedessä on suurin osa uusivettä, vaikka pääosa siitä saadaankin salaojista.
Kolmanneksi, uoman varteen tulee yleensä lukemattomia sadevettä tuovia noroja. Kaivettujen ojien johtaminen virtavesiin vaihtelee alueittain suuresti. Esimerkiksi Pohjoismaissa on ojitettu metsiä ja peltomaita voimakkaasti. Ojitus ohjaa esimerkiksi sateiden ja kevään sulamisvesien päätymistä uomiin ja nostaa nopeasti uoman vedenpinnan korkeutta.
Virtavesien hydrologia > Virtavesien virtaamat

Virtavedet ovat riippuvaisia sadannasta, joka tuo virtaveden valuma-alueelle vettä. Esimerkiksi uomien kaltevuudet sekä niiden leveys- ja syvyyssuhteet vaikuttavat uoman kykyyn kuljettaa vettä eteenpäin. Periaatteessa yksinkertainen uoma, jossa kaltevuus, leveys ja syvyys vaihtelevat, siirtää jokaisessa kohdassaan yhtä paljon vettä aikayksikköä kohden eteenpäin (virtaama). Kun tulevat vesimäärät kasvavat, nousee vedenpinta uomassa ja silloin on mahdollista, että vesi tulvii rantapenkereiden yli ranta-alueille. Juuri tulvien aikana on uoman kuljetuskapasiteetti kriittisimmillään, sillä pitkän uoman varrella voi esiintyä pullonkauloja. Tulviva vesi ei ehkä mahdu kallionkapeikosta läpi tai sillan ali, jolloin vedenpinta nousee pullonkaulakohdan yläpuolella vaarallisesti. Tulvaennusteet ja tulvienhallinta onkin eräs virtavesien hydrologisten tutkimusten tavoitteista. Virtaveden vedensiirtokykyä on opittu tutkimaan 1800-luvulta lähtien ja useimpien jokien vesimääriä seurataan nykyään uoman varteen sijoitettujen mittauspisteiden avulla. Mittaustiedot hyödyttävät erityisesti virtauksien säännöstelyä vesivoimataloudessa, mutta niitä käytetään myös tulvariskin arvioinnissa.
Eräät virtavedet sijaitsevat seuduilla, jotka tuottavat vettä uomaan epäsäännöllisesti, tai uomien ominaisuudet ovat sellaiset, että niissä virtaa vesi vain hetken kerrallaan. Vuorilta tulevat uomat ovat toisinaan jyrkkiä ja kun rinteille sataa vettä, kertyy vesi uomiin nopeasti ja syntyy hetkellinen tulva. Vuoristotulvalla voi olla niin suuri liike-energia, että se on kuluttanut virtavedelle syvän uoman ja huuhtonut siitä mennessään kiviä ja muita esteitä, jotka ovat kertyneet alarinteen uomiin. Virtaamat voivat vaihdella myös vuodenaikojen mukaan. Aavikolla sijaitsevissa virtavesissä voi uoma olla kuiva useita kuukausia, mutta kun ilmastossa vallitsee kosteammat vuodenajat, alkavat sateet kerryttää uomaan vettä (wadi). Oma lukunsa ovat kylmillä alueilla sijaitsevat virtavedet. Niissä uomat ovat kokonaan tai osittain kuivia kylmän vuodenajan aikana, kun sateet tulevat vain lumena. Jäljelle jäänyt uomien vesi voi lisäksi jäätyä pohjaan asti. Kun keväällä lumi sulaa, kertyy uomaan kerralla usean kuukauden vesimäärät. Tämä nostaa virtaamia moninkertaisiksi ja nyt virtaavan veden voima pystyy työntämään jäätkin mukanaan ennen kuin ne ehtivät sulaa paikoilleen. Jäälohkareet voivat ruuhkautua esimerkiksi kapeikkojen ja koskien kohdilla niin, että syntyvien jääpatojen yläpuolelle muodostuu tulvia.