stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Clara

Clara Pietro Longhin maalauksessa vuodelta 1751.
Clara (1738 Intia – 14. huhtikuuta 1758 Lontoo) oli 1700-luvulla tunnetuksi tullut intiansarvikuononaaras, joka 17 vuoden ajan kiersi näyttelyeläimenä eri puolilla Eurooppaa. Claraa esiteltiin Välimeren maissa, Keski-Euroopassa sekä Brittein saarilla, pohjoisimmillaan se oli näytteillä Tanskassa.
Itä-Intian kauppakomppanian johtaja Jan Albert Sichterman otti Claran hoiviinsa vain kuukauden ikäisenä Bengalissa vuonna 1738, kun paikalliset metsästäjät olivat tappaneet sen emon. Vuonna 1741 Clara saapui Rotterdamiin ja kahta vuotta myöhemmin sitä alettiin esittelemään myös muualla. Clara tuli nopeasti tunnetuksi ympäri Eurooppaa ja se esiintyy lukuisissa rokokoo-aikakauden taideteoksissa ja piirustuksissa. Clara kuoli vuonna 1758 Lontoon Lambethissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Clara Wikimedia Commonsissa
China Northwest Airlines

| China Northwest Airlines |
| --- | --- |

 IATA: WH  –  ICAO: CNW 
Kutsukoodi:  CHINA NORTHWEST
Perustettu:  6. joulukuuta 1989
Lakkautettu:  2002
Laivaston koko:  40+
Solmukohdat:  Xi’an Xianyangin kansainvälinen lentoasema
Kotipaikka:   Xi’an, Shaanxi, Kiina
Yhtiön Airbus A300-600R.
Yhtiön A300-600R vuonna 2000.
China Northwest Airlines (IATA: WH, ICAO: CNW, kutsukoodi: CHINA NORTHWEST) oli yksi Kiinan kansantasavallan ulkomaanlentoyhtiöistä. Sillä oli toimistoja Venäjällä Habarovskissa ja Irkutskissa, Pohjois-Koreassa Pjongjangissa, Etelä-Koreassa Soulissa ja Japanissa Nagoyassa. Nimensä mukaisesti (Kiinan luoteiset lentolinjat) se vastasi Kiinan ulkomaanlennoista luoteeseen. Vuonna 2002 yhtiö liitettiin China Eastern Airlinesiin.
Laivasto

Toimintansa aikana China Northwest Airlines käytti seuraavia konetyyppejä:
Airbus A300-600R
Airbus A310-200
Airbus A320-200
BAe 146-300
Tupolev Tu-154M
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta China Northwest Airlines Wikimedia Commonsissa
Christian Fennesz

Christian Fennesz
Christian Fennesz (s. 25. joulukuuta 1962) on itävaltalainen elektronisen musiikin artisti. Hän käyttää usein taiteilijanimenään pelkkää sukunimeään Fennesz. Hän asuu ja työskentelee Wienissä ja Pariisissa.
Fennesz käyttää kitaraa ja kannettavaa tietokonetta luodessaan sävellyksiään, jotka yhdistelevät kitaran ääntä ja melodiaa karuun digitaaliseen, noise-vaikutteiseen äänimaailmaan.
Tuotanto

(1995) Instrument EP (Mego)
(1997) Hotel Paral.lel (Mego)
(1998) Il Libro Mio EP (Mego)
(1998) Plays EP (Mego/Mokai)
(1999) Plus Forty Seven Degrees 56' 37" Minus Sixteen Degrees 51' 08" (Touch)
(2000) Live at Revolver, Melbourne live EP (Touch)
(2001) Endless Summer (Mego)
(2002) Field Recordings: 1995–2002 (Touch)
(2004) Venice (Touch)
(2004) Live at the LU with Keith Rowe (Erstwhile)
(2005) Sala Santa Cecilia live-EP Ryuichi Sakamoton kanssa (Touch)
(2005) Live in Japan CD (Headz/Touch, 2003) ja LP (Autofact/Touch)
(2005) Cloud Keith Rowen, Toshimaru Nakamuran ja Oren Ambarchin kanssa (Erstwhile)
(2007) Cendre Sakamoton kanssa (Touch)
(2008) Black Sea (Touch)
(2010) Szampler (Tapeworm)
(2011) Flumina Sakamoton kanssa (Commmons)
(2011) Seven Stars 10" EP (Touch)
(2002) "Wrapped Islands" Polwechselin kanssa (Erstwhile)
(2005) "Erstlive 004" Peter Rehbergin, Sachiko M:n ja Otomo Yoshihiden kanssa (Erstwhile)
(1999) Beyond the Ocean (USA)
(2000) Gelbe Kirschen (Itävalta), ohjaaja Leopold Lummerstorfer
(2002) Blue Moon (Itävalta), ohjaaja Andrea Maria Dusl
(2005) "Platform#09 Chicago loop" (Ranska), ohjaaja Cedrick Eymenier
(1999) The Magic Sound of Fenn O'Berg (Mego)
(2002) The Return of Fenn O'Berg (Mego)
Cassard

Cassard voi tarkoittaa seuraavia:
Jacques Cassard (1679-1740), ranskalainen kaappari ja laivastoupseeri
Stéphane Cassard, ranskalainen jalkapalloilija
Cassard-luokka, ilmatorjuntafregattiluokka
FS Cassard (D614), Cassard-luokan ilmatorjuntafregatti
FS Cassard (D623), Surcouf-luokan hävittäjä
FS Cassard (1859), aviso, myöhemmin potkurikorvetti
FS Cassard (1866), 1. luokan aviso, myöhemmin Desaix-niminen korvetti
FS Cassard (1896), panssarikansiristeilijä
FS Cassard (1931), Vauquelin-luokan hävittäjä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Cassard”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
China Open (snooker)

China Open on vuodesta 1997 alkaen Pekingissä Kiinassa järjestetty snookerin ranking-turnaus, jonka nimi oli alun perin China International.
China International syyskuussa 1997 oli ensimmäinen ammattilaisten pääkiertueen (Main Tour) turnaus Kiinassa, se oli silloin kutsuturnaus. Vuodesta 1999 lähtien turnaus on ollut ranking-turnaus. Tapahtuma on perinteisten World Championship-, UK Championship-, World Open- ja Welsh Open -turnausten jälkeen seuraavaksi pisimpään järjestetty turnaus pääkiertueella. Turnaus on muutamaan otteeseen sen alkuajärjestetty myös Shanghaissa.
Maksimibreikit

Turnauksen historiassa on tehty viisi 147 pisteen maksimibreikkiä. Ensimmäisenä tähän pystyi vuonna 1998 James Wattana. Seuraava maksimibreikki tuli seuraavan vuoden turnauksen karsintavaiheessa, jolloin Mehmet Husnu suoritti tämän. Kolmatta odotettiin yhdeksän vuotta, sillä vasta vuonna 2008 Stephen Maguire pystyi tähän seuraavan kerran. Turnaushistorian neljännen maksimibreikin teki kaksi vuotta edellisen jälkeen Neil Robertson, joka myöhemmin vuonna 2010 voitti maailmanmestaruuden ensimmäisenä australialaisena pelaajana. Judd Trump teki maksimibreikin vuoden 2017 turnauksessa. Stuart Bingham teki uransa viidennen maksimibreikin vuoden 2019 turnauksessa.
Voittajat

China Openin menestynein pelaaja on kaksinkertainen maailmanmestari Mark Williams, joka on voittanut turnauksen kolmesti ja ollut tämän lisäksi kaksi kertaa turnauksen finaalissa. Turnauksen on voittanut kahdesti Ronnie O’Sullivan, Peter Ebdon, Ding Junhui, Judd Trump ja Mark Selby. O’Sullivan voitti turnauksen kahdesti peräkkäin vuosina 1999 ja 2000. Peter Ebdonin toinen voitto tuli pitkän katkaisufreimiin venyneen kahdeksan tunnin ottelun jälkeen. Kun ottelu lopulta päättyi hieman ennen aamuyhtä paikallista aikaa, Ebdonista tuli 41-vuotiaana vanhin turnauksen voittanut pelaaja. Hän teki ottelussa kuusi yli sadan pisteen lyöntisarjaa. Ainutlaatuisen voitosta teki myös se, että Ebdon voitti turnauksen sijoittamattomana pelaajana, joten hän joutui pelaamaan yhden karsintaottelun päästäkseen varsinaiseen turnaukseen.
Turnauksen historiassa on yhteensä neljästi finaali ratkaistu katkaisufreimissä. Turnauksen yksi legendaarisimpia finaaleja oli kiinalaisnuoren Ding Junhuin voitto seitsemänkertaisesta maailmanmestarista Stephen Hendrystä. Ding osallistui turnaukseen hieman ennen 18-vuotispäiväänsä kutsuttuna villillä kortilla. Sittemmin Ding tuli ammattilaiseksi ja on jo nuoresta iästään huolimatta voittanut useita ranking-turnauksia, kuten UK Championship -turnauksen, joka on pääkiertueen toiseksi arvostetuin turnaus.
| Vuosi | Voittaja | Finaalivastustaja | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
Catch China International
| 1997 |  Steve Davis |  Jimmy White | 7–4 |
China International
| 1999 |  John Higgins |  Billy Snaddon | 9–3 |
China Open
| 1999 |  Ronnie O’Sullivan |  Stephen Lee | 9–2 |
Mission Hills China Open
| 2000 |  Ronnie O’Sullivan |  Mark Williams | 9–3 |
China Open
| 2002 |  Mark Williams |  Anthony Hamilton | 9–8 |
| 2005 |  Ding Junhui |  Stephen Hendry | 9–5 |
Star Dragon Woods Villa Cup China Open
| 2006 |  Mark Williams |  John Higgins | 9–8 |
Honghe Industrial China Open
| 2007 |  Graeme Dott |  Jamie Cope | 9–5 |
| 2008 |  Stephen Maguire |  Shaun Murphy | 10–9 |
Bank of Beijing China Open
| 2009 |  Peter Ebdon |  John Higgins | 10–8 |
Sanyuan Foods China Open
| 2010 |  Mark Williams |  Ding Junhui | 10–6 |
Bank of Beijing China Open
| 2011 |  Judd Trump |  Mark Selby | 10–8 |
| 2012 |  Peter Ebdon |  Stephen Maguire | 10–9 |
| 2013 |  Neil Robertson |  Mark Selby | 10–6 |
China Open
| 2014 |  Ding Junhui |  Neil Robertson | 10–5 |
BAIC Motor China Open
| 2015 |  Mark Selby |  Gary Wilson | 10–2 |
China Open
| 2016 |  Judd Trump |  Ricky Walden | 10–4 |
| 2017 |  Mark Selby |  Mark Williams | 10–8 |
| 2018 |  Mark Selby |  Barry Hawkins | 11–3 |
| 2019 |  Neil Robertson |  Jack Lisowski | 11–4 |
Chikubu (1944)

| Chikubu / 竹生 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Uraga Dock Company
Kölinlasku:  8. syyskuuta 1944
Laskettu vesille:  24. marraskuuta 1944
Palveluskäyttöön:  31. joulukuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  10. huhtikuuta 1962
Tekniset tiedot
Uppouma:  940 t (standardi) 1 004 t (kuormattu)
Pituus:  77,5 m (vesiraja) 78,8 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,1 m
Syväys:  3,06 m
Koneteho:  4 200 bhp
Nopeus:  19,5 solmua
Miehistöä:  noin 150
Aseistus
Aseistus:  3 × 12 cm/45 tykkiä 6 × 25 mm tyyppi 96 120 × syvyyspommia
Chikubu (jap. 竹生) oli keisarillisen Japanin laivaston Ukuru-luokan saattaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin vuoden 1943 hankinnoissa Uraga Dock Companyltä, missä köli laskettiin 8. syyskuuta 1944. Se laskettiin vesille 24. marraskuuta ja otettiin palvelukseen 31. joulukuuta.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 30. marraskuuta 1945. Se  muutettiin 1. joulukuuta miinanraivaajaksi ja edelleen 10. heinäkuuta 1946 miinanraivaajien emälaivaksi. Se poistettiin alusluettelosta 1. marraskuuta 1947.
Alus otettiin 26. joulukuuta Japanin liikenneministeriön palvelukseen sääpalvelualuksena nimellä Chikubumaru ja siirretiin JMSA:lle vartiolaivaksi nimellä Atsumi. Alus poistettiin alusluettelosta 10. huhtikuuta 1962.
Chikara Fujimoto

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Chikara Fujimoto
Syntymäaika: 31. lokakuuta 1977 (ikä 46)
Syntymäpaikka: Yamaguchi, Japani
Kansalaisuus:  Japani
Pelipaikka: Keskikenttäpelaaja
Pituus: 168 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1996–1998 1999–2002 2003 2004 2005–2011 2012–2014 | Avispa Fukuoka Sanfrecce Hiroshima Nagoya Grampus Eight Vissel Kobe Omiya Ardija Roasso Kumamoto | 41 (6) 111 (20) 23 (2) 20 (1) 190 (15) 52 (3) |
Maajoukkue
| 2001 | Japani | 2 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Chikara Fujimoto (jap. 藤本 主税, Fujimoto Chikara; s. 31. lokakuuta 1977 Yamaguchi) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue

Fujimoto debytoi Japanin maajoukkueessa heinäkuussa 2001. Hän on pelannut kaksi maaottelua.
Aiheesta muualla

National Football Teams
Central Hockey League

| Central Hockey League |
| --- | --- |
 Central Hockey League
Laji:  jääkiekko
Maa(t):   Yhdysvallat  Kanada
Perustettu:  1992
Lopetettu:  2014
Central Hockey League eli CHL oli vuosina 1992–2014 pelattu jääkiekon keskitason ammattilaisliiga Pohjois-Amerikassa. Monet CHL:n joukkueista olivat NHL-joukkueiden farmijoukkueita.
Sarja lakkautettiin, kun kesällä 2014 kaksi seuraa lopetti toimintansa ja seitsemän jäljelle jäänyttä seuraa siirtyivät ECHL-liigaan. Kaudella 2010–2011 sarjassa oli pelannut 18 joukkuetta, mutta joukkuemäärä alkoi sen jälkeen nopeasti laskea. Viimeisen mestaruuden voitti Allen Americans.
Historia

Bill Levins, Ray Miron ja Monte Miron perustivat Central Hockey League vuonna 1992. Edellinen CHL oli lopetettanut toimintansa 1984. Ensimmäisellä kaudella 1992–1993 liigassa oli vain kuusi joukkuetta: Oklahoma City Blazers, Tulsa Oilers, Wichita Thunder, Memphis RiverKings, Dallas Freeze ja Fort Worth Fire.
Kaudelle 1994–1995 mukaan liittyi San Antonio Iguanas, mutta Dallas Freeze vetäytyi sarjasta kauden päätteeksi ja sarjaa jatkettiin taas kuudella joukkueella. Vuonna 1996 SHL-liiga lopetti toimintansa ja sen jäljelle jääneet joukkueet liittyivät CHL:ään nostaen joukkuemäärän kymmeneen.
Liigan mestaruuspalkinnon nimi oli alun perin Levins Cup. Ray Miron myytyä osuutensa sarjan omistuksesta palkinnon nimeksi tuli Ray Mirons President’s Cup. CHL kilpaili pelaajista, katsojista ja joukkueista WPHL-liigan kanssa ja joukkueita vaihtui sarjassa vuosittain, kunnes vuonna 2001 WPHL yhdistyi CHL:n kanssa.
Kaudella 2001–2002 sarjassa pelasi 16 joukkuetta. CHL kasvoi entisestään, kun vuonna 2010 IHL-liiga lakkautettiin. Liigasta siirtyi viisi joukkuetta CHL:ään samalla kun sarjan omia joukkueita lopetti toimintansa. Kaudella 2010–2011 sarjassa pelasi ennätykselliset 18 joukkuetta.
Joukkueiden määrä laski tasaisesti ja sarjan viimeisellä kaudella 2013–2014 joukkueita oli jäljellä kymmenen. Heti kauden runkosarjan päätteeksi St. Charles Chill ilmoitti lopettavan toimintansa. Kesän aikana Denver Cutthroats ja Arizona Sundogs ilmoittivat pistävänsä toimintansa tauolle, ja lopulta jäljelle jääneet seitsemän joukkuetta päättivät liittyä ECHL-sarjaan samalla kun CHL lakkautettiin.
Joukkueet 2013–2014

Viimeisellä kaudella sarjassa pelasi kymmenen joukkuetta.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Berry Conference
| Joukkue | Kotiareena | Kaupunki | Perustettu | Yhteistyöseurat |  |  |  |  |  |
| Allen Americans | Allen Event Center | Allen, Teksas | 2009 | Dallas Stars (NHL)   Texas Stars (AHL) |  |  |  |  |  |
| Arizona Sundogs | Tim's Toyota Center | Prescott Valley, Arizona | 2006 | Phoenix Coyotes (NHL)   Portland Pirates (AHL) |  |  |  |  |  |
| Brampton Beast | Powerade Center | Brampton, Ontario, Kanada | 2013 | Tampa Bay Lightning (NHL)   Syracuse Crunch (AHL) |  |  |  |  |  |
| Denver Cutthroats | Denver Coliseum | Denver, Colorado | 2012 | Colorado Avalanche (NHL)   Lake Erie Monsters (AHL) |  |  |  |  |  |
| Missouri Mavericks | Independence Events Center | Independence, Missouri | 2009 | Chicago Wolves (AHL) |  |  |  |  |  |
| Quad City Mallards | i wireless Center | Moline, Illinois | 1995 | Minnesota Wild (NHL)   Iowa Wild (AHL) |  |  |  |  |  |
| Rapid City Rush | Rushmore Plaza Civic Center | Rapid City, Etelä-Dakota | 2006 |  |  |  |  |  |  |
| St. Charles Chill | The Family Arena | St. Charles, Missouri | 2013 | St. Louis Blues (NHL)   Chicago Wolves (AHL) |  |  |  |  |  |
| Tulsa Oilers | BOK Center | Tulsa, Oklahoma | 1992 |  |  |  |  |  |  |
| Wichita Thunder | Intrust Bank Arena | Wichita, Kansas | 1992 |  |  |  |  |  |  |
Joukkueet 2013–2014 > Sarjassa pelanneet joukkueet

Kaiken kaikkiaan sarjassa pelasi 44 eri joukkuetta eri aikoina.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Allen Americans 2009–2014  Amarillo Gorillas 2001–2010  Arizona Sundogs 2006–2014  Austin Ice Bats 2001–2008  Bloomington Blaze 2011–2013  Bloomington PrairieThunder 2010–2011  Border City Bandits 2000–2001  Bossier-Shreveport Mudbugs 2001–2011  Brampton Beast 2013–2014  Colorado Eagles 2003–2011  Columbus Cottonmouths 1996–2001  Corpus Christi IceRays 2001–2010  Dallas Freeze 1992–1995  Dayton Gems 2010–2012  Denver Cutthroats 2012–2014  |  El Paso Buzzards 2001–2003  Evansville IceMen 2010–2012  Fayetteville Force 1997–2001  Fort Wayne Komets 2010–2012  Fort Worth Fire 1992–1999  Huntsville Tornado 1996–2001  Indianapolis Ice 1999–2004 Topeka Tarantulas 2004–2005  Laredo Bucks 2002–2012 St. Charles Chill 2013–2014  Lubbock Cotton Kings 1999–2007  Macon Whoopee 1996–2001  Mississippi RiverKings 1992–2011  Missouri Mavericks 2009–2014  Nashville Ice Flyers 1996–1998  |  New Mexico Scorpions 2001–2009  Odessa Jackalopes 2001–11  Oklahoma City Blazers 1992–2009  Quad City Mallards 2010–2014  Rapid City Rush 2008–2014  Rio Grande Valley Killer Bees 2003–2012  Rocky Mountain Rage 2006–2009  San Angelo Saints 2001–2005  San Antonio Iguanas 1994–2002  Texas Brahmas 2001–2013  Topeka ScareCrows 1998–2001  Tulsa Oilers 1992-2014  Wichita Thunder 1992-2014  Youngstown SteelHounds 2005–2008  |
Palkinnot

Sarjassa jaettiin useita palkintoja. Liiga palkitsi runkosarjan maali- ja pistepörssin voittajat, parhaan tulokkaan, parhaan puolustajan, maalivahdin ja valmentajan. Merkittävämmät palkinnot olivat liigan arvokkaimman pelaajan palkinto sekä sarjan mestaruuspalkinto Ray Miron President’s Cup.
| --- | --- |
 Arvokkain pelaaja 1993: Sylvain Fleury, Oklahoma City  1994: Robert Desjardins, Wichita  1995: Paul Jackson, San Antonio  1996: Brian Shantz, San Antonio  1997: Trevor Jobe, Columbus  1998: Joe Burton, Oklahoma City  1999: Derek Puppa, Huntsville  2000: Chris MacKenzie & Yvan Corbin, Indianapolis  2001: Joe Burton, Oklahoma City  2002: Don Parsons, Memphis  2003: Don Parsons, Memphis  2004: Jeff Bes, Laredo  2005: Greg Pankewicz, Colorado  2006: Derek Hahn, Amarillo  2007: Jeff Christian, Youngstown  2008: Jeff Bes, Laredo  2009: Sébastien Thinel, Odessa Jackalopes  2011: Riley Nelson, Colorado Eagles  2010: Kevin Ulanski, Colorado Eagles  2012: Brandon Marino, Quad City  2013: Sébastien Thinel, Missouri  2014: Garett Bembridge, Denver :  Mestarit 1993: Tulsa Oilers  1994: Wichita Thunder  1995: Wichita Thunder  1996: Oklahoma City Blazers  1997: Fort Worth Fire  1998: Columbus Cottonmouths  1999: Huntsville Channel Cats  2000: Indianapolis Ice  2001: Oklahoma City Blazers  2002: Memphis Riverkings  2003: Memphis Riverkings  2004: Laredo Bucks  2005: Colorado Eagles  2006: Laredo Bucks  2007: Colorado Eagles  2008: Arizona Sundogs  2009: Texas Brahmas  2010: Rapid City Rush  2011: Bossier-Shreveport Mudbugs  2012: Fort Wayne Komets  2013: Allen Americans  2014: Allen Americans
Charlie Christian

Charlie Christian.
Charlie Christian (oik. Charles Henry Christian, 29. heinäkuuta 1916 – 2. maaliskuuta 1942) oli yhdysvaltalainen jazzkitaristi. Christian oli varhaisimpia sähkökitaran soittajia ja merkittävimpänä pidetty kyseisen soittimen uranuurtaja. Hän oli myös avainhahmo jazzin kehityksessä. Jazzin tyyleistä häneen yhdistetään yleensä cool jazz ja modern jazz. Hänen soittonsa ennakoi tulevaa bebopia.
Elämä ja ura > Varhaiset vaiheet

Christian syntyi Texasin Bonhamissa, mutta perhe muutti pian Oklahoma Cityyn. Perheen vanhemmat olivat muusikoita ja siihen kuului Charlesin lisäksi kaksi muuta poikaa, Edward (s. 1906) ja Clarence (s. 1911). Isä, Clarence Henry Christian, opetti pojilleen musiikkia. Isä sokeutui sairastuttuaan kuumetautiin ja sen jälkeen hän ansaitsi poikiensa kanssa rahaa katumuusikkona. Kun Charles oli tarpeeksi vanha työskennelläkseen yksin, hän oli ensin katutanssijana. 12-vuotiaana hän peri tuolloin menehtyneen isänsä kitaran ja alkoi opetella soittamista. Hän pääsi Oklahoma Cityn Douglas Schooliin ja sai opetusta musiikissa Zelia Breauxilta. Charles olisi halunnut soittaa saksofonia koulun yhtyeessä, mutta opettaja ehdotti trumpettia. Charles pelkäsi trumpetin pilaavan huulensa, ja hän siirtyi musiikista baseballin pariin, jossa hän menestyi hyvin.
Vuonna 1931 isoveli Edwardin yhtyetoveri, trumpetisti James Simpson, alkoi kuitenkin opettaa Charlesille jazzia isoveljensä tietämättä asiasta ja hankki tälle myöhemmin oppaaksi myös kitaristi "Bigfoot" Ralph Hamiltonin. Ensimmäiset kappaleet, joihin Charles oppi soittamaan soolot, olivat "Rose Room", "Tea for Two" ja "Sweet Georgia Brown". Charles oppi soittamaan hämmästyttävän nopeasti. Eräänä iltana Hamilton ja Simpson ottivat Charlesin mukaan myöhäisyön jamitteluihin "Deep Deuce" -klubille, joka sijaitsi Oklahoma Cityn Northeast Second Streetillä. Paikalla oli nyt myös isoveli Edward, joka kuuli ensimmäistä kertaa pitkään aikaan Charlesin soittoa. Koko paikan väki oli vakuuttunut Charlien taidoista, ja ennen kuin poika ehti aamuksi kotiin, oli jo äitikin kuullut uutiset. Charlie Christian esiintyi tämän jälkeen pitkin Oklahomaa ja soitteli samalla monien kaupungin läpi matkanneiden jazzin suurten nimien kanssa, joihin kuuluivat esimerkiksi Teddy Wilson ja Art Tatum.
Elämä ja ura > Nousu maineeseen

Vuonna 1939 Mary Lou Williams -niminen pianisti, joka soitti Andy Kirkin Clouds of Joy yhtyeessä, kertoi levypomo John Hammondille Charliesta. Hammond suositteli Christiania Benny Goodmanille, joka otti tämän soittamaan uuteen sekstettiinsä. Aluksi Goodman ei ollut innokas tuolloin uuden soittimen, sähkökitaran, ottamisesta yhtyeeseensä, ja mielenmuutoksen jälkeenkin hän yritti ensin palkata kitaristiksi Andy Kirkin riveissä palvellutta Floyd Smithiä sekä Leonard Warea, mutta Charlien Christianin kyvyt huomattuaan Goodman valitsi oitis hänet yhtyeeseensä. Christian ei aluksi tehnyt Goodmaniin suurta vaikutusta Hammondin kanssa studiossa, mutta Hammond oli ottanut Christianin vielä Victor Hugo nimiseen losangelesilaiseen ravintolaan, jossa hän oli Goodmanin itsensä pyynnöstä soittanut "Rose Roomin", hänelle ennestään hyvin tutun kappaleen. Goodman oli yrittänyt tahallaan pyytää kappaletta, jota Christian ei osaisi, mutta kyseessä oli juuri Christianin bravuurinumero, ja siten hän pääsi näyttämään osaamistaan. Tämä oli tärkeä käännekohta Christianin uralla, joka oli aiemmin ansainnut 2,50 dollaria illalta, mutta sai tästä eteenpäin 150 dollaria viikossa.
Vuoden 1940 alussa Christiania pidettiin jo yleisesti parhaana jazz-kitaristina. Goodman otti Christianin superyhtyeeseensä, jossa soittivat myös pianisti Count Basie,  trumpetisti Cootie Williams ja saksofonisti Georgie Auld. Levytyksistä Christianin bravuurina on pidetty Goodmanin kanssa sävellettyä "Solo Flight" kappaletta, jossa hän saa soittaa kitarallaan sekä melodian että melkein koko soololle varatun tilan Goodmanin lyhyttä klarinettibreikkiä lukuun ottamatta. Kappaletta pidetään usein jazz-standardina.
Elämä ja ura > Kuolema yllättää

Christian oli sairastellut jo aiemminkin. Hänellä oli tuberkuloosi 1930- ja 1940-luvun vaihteessa, jonka takia hän oli sairaalassa samoihin aikoihin, kun Goodmanin yhtye oli tauolla yhtyejohtajan itsensä selkävaivojen vuoksi. Vuoden 1940 heinäkuussa Christian palasi kotikaupunkiinsa ja lähti syyskuussa New Yorkiin Goodmanin sekstetin kanssa. Hän ei ollut päihderiippuvainen, mutta käytti marihuanaa ja alkoholia. Terveyttä rasittivat myös laiskat syömistottumukset sekä pitkät yölliset jammailusessiot aina keikkojen päätteeksi. Vuoden 1941 kesäkuussa Christian joutui Seaviewin sairaalaan New Yorkissa. Hänen terveydentilansa koheni, ja hän suunnitteli perustavansa yhtyeen Cootie Williamsin kanssa vuoden 1942 helmikuussa. Hän kuitenkin kuoli pian tämän jälkeen seuraavan kuun toisena päivänä. Charlie Christian haudattiin merkitsemättömään hautaan Texasin Bonhamiin.
Charlie Christian ei ehtinyt levyttää omalla nimellään mitään, mutta hän teki lähtemättömän vaikutuksen sekä sähkökitaransoittoon, että jazzin kehittymiseen kohti kokeellisempaa bebop-tyyliä. Vuonna 1990 Christian nostettiin Rock and Roll Hall of Fameen, koska monet varhaiset rock-kitaristit saivat häneltä vaikutteita. Nykyään Christianin perintöön voi tutustua hänen omalla nimellään julkaistujen levyjen kautta, joihin on sisällytetty hänen kitarasoolojaan sisältäviä kappaleita.
Aiheesta muualla

Charlie Christian Rock and Roll Hall of Famessa
Tietoa Charlie Christianista (Arkistoitu – Internet Archive)
Nuotinnoksia (Arkistoitu – Internet Archive)
Valokuvia (Arkistoitu – Internet Archive)