stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
A. K. Cajander
Elämänvaiheet > Poliittinen ura

Presidentti K. J. Ståhlberg kutsui Cajanderin yllättäen pääministeriksi kesäkuussa 1922, vaikkei tämä ollut aiemmin osallistunut politiikkaan. Cajander oli tuolloin kokoomuksen jäsen, mutta hänen poliittiset mielipiteensä olivat lähempänä presidentin edustamaa edistyspuoluetta. Cajanderin I hallitus istui 166 päivän ajan, vuoden 1922 eduskuntavaalien ylitse. Se oli itsenäisen Suomen ensimmäinen virkamieshallitus. Pääministeri Cajander hoiti samalla myös toisen maatalousministerin salkkua.
Tammikuussa 1924 Cajander nimitettiin vastaavissa olosuhteissa johtamaan toista hallitusta, joka toimi 135 päivää. Cajanderin II:n hallituksen kaudelle osui niin sanottu upseerikriisi, josta kuitenkin selvittiin välikohtauksitta. Cajander liittyi Kansalliseen Edistyspuolueeseen vuonna 1927. Seuraavana vuonna hänestä tuli Oskari Mantereen virkamieshallituksen puolustusministeri, ja hänet valittiin vuoden 1929 vaaleissa eduskuntaan Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä. Vuonna 1933 Cajander valittiin edistyspuolueen puheenjohtajaksi, missä tehtävässä hän toimi kuolemaansa asti. 1930-luvulla häntä pidettiin edistyspuolueen vasemman siiven johtavana poliitikkona, kun taas T. M. Kivimäki oli oikean siiven johtaja. Cajander johti ajoittain myös puolueen pieneksi kutistunutta eduskuntaryhmää sekä oli tasavallan presidentin valitsijamiehenä presidentinvaaleissa 1937 ja 1940.
Elämänvaiheet > Poliittinen ura > Cajanderin kolmas pääministerikausi ja viimeiset vuodet

Kolmannen kerran Cajander kohosi pääministeriksi keväällä 1937, tällä kertaa puolueensa edustajana eikä ammattiministerinä. Cajanderin III hallitus oli Suomen ensimmäinen punamultahallitus. Sen vahvat puolueet olivat maalaisliitto ja SDP, joten pientä edistyspuoluetta edustaneelle pääministeri Cajanderille jäi sovittelijan rooli hallituksen vahvojen miesten, maalaisliittolaisen puolustusministeri Juho Niukkasen ja sosiaalidemokraattisen valtiovarainministeri Väinö Tannerin välissä. Cajander aloitti sittemmin pysyväksi tavaksi muodostuneen hallituksen iltakoulun järjestämisen viikoittain. Cajanderin III hallituksen tärkeimmät aikaansaannokset olivat kansaneläkelain säätäminen, yliopiston pitkän kielikiistan ratkaiseminen ja viivyttelyn jälkeen myös puolustuslaitoksen uusien perushankintojen aloittaminen. Isänmaallisen kansanliikkeen lakkautusyritys sen sijaan ei onnistunut. Myös Ahvenanmaan linnoituskysymys jäi ratkaisematta.
Cajander ja hänen hallituksensa ovat kuitenkin jääneet historiaan ennen kaikkea roolistaan talvisotaan johtaneessa kehityksessä. Cajanderin sekä ulkoministeri Rudolf Holstin ja tämän seuraajan Eljas Erkon on katsottu hukanneen tilaisuuden sovun löytämiseen Neuvostoliiton kanssa epäolennaisuuksiin takertumisen tai poliittisen harkitsemattomuuden vuoksi niin sanotuissa Jartsev-neuvotteluissa keväällä 1938, viivytelleen liian pitkään puolustushankintojen aloittamisessa sekä suhtautuneen liian huolettomasti Neuvostoliiton vaatimuksiin ja sodanuhkaan syksyllä 1939. Sodan sytyttyä 30. marraskuuta 1939 hallitus sai vielä eduskunnan luottamuksen, mutta sen oli silti jätettävä paikkansa.
Sotavuosina Cajander jatkoi rivikansanedustajana ja Metsähallituksen johdossa sekä toimi lisäksi Suomen Huollon puheenjohtajana.
Cajander kuoli sydänhalvaukseen Eduskuntatalossa 21. tammikuuta 1943. Aiemmin samana päivänä hän osallistui vielä suuren valiokunnan kokoukseen, mutta ei saapunut illalla puolueensa eduskuntaryhmän kokoukseen, minkä jälkeen hänet löydettiin työhuoneestaan kuolleena. Hän oli kuollessaan 63-vuotias.
”Malli Cajander”

Kesäkuussa 1939 Cajander ilmoitti tyytyväisyytensä sen johdosta, että Suomen puolustuslaitoksen hankintamenoja on siirretty seuraaville vuosille. Tämä osoittautui virhearvioksi. Elokuussa 1939 pidetyn sotaharjoituksen päättäjäispuheessa Cajander lausui: "mitä silloin olisimme hankkineet, esimerkiksi lentokoneita, ilmatorjuntavälineitä ynnä muuta, olisivat jo nyt suurelta osalta vanhentuneita, ehkäpä romutettaviakin...". Tätä puheesta irrotettua yksityiskohtaa käytettiin myöhemmin hyväksi osoittamaan Cajanderin suhtautumista puolustushankintoihin. Talvisodan aikana kansa antoi nimen ”malli Cajander” sotilasunivormulle (tai oikeammin juuri sen puutteelle), joka koostui vain sotilaan omista vaatteista, kokardista ja vyöstä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta A. K. Cajander Wikimedia Commonsissa
.aspx A. K. Cajander Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
A. K. Cajander Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Juho Vennola Kyösti Kallio Kyösti Kallio | Suomen pääministeri 1922 1924 1937−1939 | Seuraaja: Kyösti Kallio Lauri Ingman Risto Ryti |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Jalo Lahdensuo | Suomen puolustusministeri 1928–1929 | Seuraaja: Juho Niukkanen |
| n k  Suomen pääministerit |
| --- | --- | --- |
:  Svinhufvud  Paasikivi  Ingman  K. Castrén  Vennola  Erich  Vennola  Cajander  Kallio  Cajander  Ingman  Tulenheimo  Kallio  Tanner  Sunila  Mantere  Kallio  Svinhufvud  Sunila  Kivimäki  Kallio  Cajander  Ryti  Rangell  Linkomies  Hackzell  U. Castrén  Paasikivi  Pekkala  Fagerholm  Kekkonen  Tuomioja  Törngren  Kekkonen  Fagerholm  Sukselainen  von Fieandt  Kuuskoski  Fagerholm  Sukselainen  Miettunen  Karjalainen  Lehto  Virolainen  Paasio  Koivisto  Aura  Karjalainen  Aura  Paasio  Sorsa  Liinamaa  Miettunen  Sorsa  Koivisto  Sorsa  Holkeri  Aho  Lipponen  Jäätteenmäki  Vanhanen  Kiviniemi  Katainen  Stubb  Sipilä  Rinne  Marin  Orpo 
Kansallisen edistyspuolueen kansanedustajat
| n k Kansallisen edistyspuolueen kansanedustajat 1929–1930 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (7):  Cajander  Hannula  Kivimäki  Linna  Mantere  Nordenstreng  Vennola 
| n k Kansallisen edistyspuolueen kansanedustajat 1930–1933 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (11):  Brander  Cajander  Jatkola  Jyske  Kaskinen (1930–1932†)  Kivimäki  Mantere  Sarlin  Ståhlberg  Särkkä  Tuomioja (1930–1931†) 
| n k Kansallisen edistyspuolueen kansanedustajat 1936–1939 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (7):  Cajander  Hannula  Inkilä  Kannisto  Kivimäki  Mantere  Syrjälä 
| n k Kansallisen edistyspuolueen kansanedustajat 1939–1945 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (6):  Cajander (1939–1943†)  Hannula  Heiniö  Kauppi (1943–1945)  Ketonen  Kivimäki (1939–1940)  Nikula (1940–1945)  Syrjälä-Eskola (1940–1945)  Teittinen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  International Plant Names Index 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Suomen pakanallinen juhlaperinne

Suomen pakanallinen juhlaperinne tarkoittaa suomalaisen muinaisuskon juhlaperinteitä. Muinaisusko ei ollut Suomessa yhtenäistä tai muuttumatonta, vaan tavat ja uskomukset vaihtelivat eri aikoina ja eri alueilla.
Vanhaan pyyntikulttuuriin kuului samanismi. 
Varsinkin karhu oli palvottu eläin. Pyydystetyn karhun kunniaksi järjestettiin juhlat, karhunpeijaiset, joilla karhu pyrittiin palauttamaan uuteen elämään tullakseen jälleen riistaksi metsään.
Maanviljelyn levittyä kekri oli tärkeä juhlapäivä, jota vietettiin sadonkorjuun päätteeksi vuoden loppumisen merkkinä. Keväällä juhlistettiin kylvöä. Itä-Suomessa juotiin ukonvakkoja ja Länsi-Suomessa vietettiin helavalkeita.
Vanhat tavat kansanuskossa ja kansanperinteessä > Laskiainen

Monet laskiaisen perinteet, runsas ruokatarjoilu ja riehakas ilonpito, viittaavat vanhoihin kevään ja vuoden vaihtumisen juhliin. Monet suomalaisen laskiaisen menot ovat luultavasti peräisin vanhasta työnjuhlasta, jolloin naiset lopettivat pellavien, hamppujen ja villojen muokkaamisen ja kehräämisen langoiksi. Mäkeä laskevat nuoret toivottivat tulevalle vuodelle onnea huutamalla ”pitkiä pellavia, hienoja hamppuja ja lautasenkokoisia nauriita”. Laskiaisen tienoille sijoittuu muinaiseurooppalainen vuodenvaihde, minkä vuoksi siihen on liittynyt aikaisemmin runsaasti kansanuskomuksia ja taikoja. Työt piti lopettaa hyvissä ajoin iltapäivällä, jotta työt olisivat joutuneet hyvin koko vuoden. Saunaan täytyi mennä päivänvalolla ja siellä oli oltava ääneti.
Vanhat tavat kansanuskossa ja kansanperinteessä > Hela

Helajuhlan eli toukojuhlan aikana läntisessä Suomessa sytytettiin pelloille ja muille avoimille paikoille kokkoja, helavalkeita eli toukovalkeita. Muinaissuomalaiset polttivat helavalkeita pahojen henkien pois ajamiseksi. Juhlissa juotiin simaa ja tanssittiin. Karja on usein päästetty ensi kerran laitumelle ja ajettu tulien läpi sairauksien ehkäisemiseksi. Tapa tunnetaan Hämeestä, Satakunnasta ja Uudeltamaalta. Tapaa pidetään yllä paikoin nykyisinkin.
Vanhat tavat kansanuskossa ja kansanperinteessä > Juhannus

Monet juhannuksen perinteistä juontavat juurensa vanhaan eurooppalaiseen valon ja hedelmällisyyden juhlaan kesäpäivänseisauksen aikana. Esikristillisenä aikana juhannusta vietettiin Suomessa Ukon juhlana. Etelä-Karjalassa juhannusta kutsuttiin Ukon juhlaksi vielä 1800-luvulla.
Juhannukseen liittyi erilaisia uskomuksia ja taikoja, joilla pyrittiin varmistamaan tuleva sato ja naimaonni. Tunnetuimpia ovat erilaiset lemmentaiat. Taioilla pyrittiin takaamaan naimaonni, näkemään tuleva puoliso tai saamaan haluttu henkilö puolisoksi. Juhannuspäivä oli suotuisa enteiden katsomiselle. Silloin katsottiin säitä, satovuotta ja karjaonnea. Kaikenlaiset oudot tapahtumat olivat luonteenomaisia juhannusyölle. Muun muassa aaveiden ajateltiin vaeltavan.
Ulko-oven molemmille puolille on pystytetty juhannuskoivuja. Koivunoksista myös sidottiin tuoreita vihtoja. Sisään taloon kannettiin kukkia ja tuoreita puunlehviä.
Vanhat tavat kansanuskossa ja kansanperinteessä > Karhunpäivä

Karhunpäivä on ollut vanhana keskikesän päivänä 13. heinäkuuta, jolloin oli kesän lämpimin aika. Tuolloin palvottiin karhua vahinkojen ja vaaran välttämiseksi.
Vanhat tavat kansanuskossa ja kansanperinteessä > Kekri

Muinaissuomalainen sadonkorjuun juhla oli kekri, jota vietettiin mikkelinpäivän (29.9.) ja nykyisen pyhäinpäivän välisenä aikana, tarkka ajankohta määräytyi kulloisenkin vuoden syystoimien mukaan. Sana kekri tarkoitti kansankielessä viimeiseksi jäämistä tai jonkin päättymistä, ja kekri merkitsi myös vuoden vaihtumista maatalousyhteisössä.
Kekri oli sadonkorjuun juhla ja karjamarkkinoiden aikaa, ja runsaalla ruoalla kestittäminen oli kekrinvietossa tärkeässä asemassa. Esimerkiksi kekripyörykät ovat lihapyöryköitä, joihin on laitettu sadonkorjuusta tulleita aineksia, kuten esimerkiksi punajuurta. Lammaspaisti oli toinen tyypillinen juhlaruoka, jota syömään kutsuttiin myös suvun vainajat. Kekri kuuluu suomalaisten työnjuhlien piiriin. Se oli ilon juhla. Silloin laulettiin, leikittiin ja tanssittiin. Kekrinä alkoi palveluväen vapaaviikko. Kun talossa oli syöty, juotu ja juhlittu, saivat piiat ja rengit lähteä vierailemaan kotiseudulleen.
Suomen kirkko ei hyväksynyt pakanallisen kekrin viettoa ja julisti sen kartettavaksi taikuudeksi. Useissa kirjaanpanoissa 1600- ja 1700-luvulla oikeuden pöytäkirjat kertovat kekrilampaista, joita syötiin maanhaltijan kunniaksi.
Kekri-perinne alkoi hävitä teollistumisen ja kaupungistumisen myötä, ja monet kekriin liittyneet tavat ja perinteet ovat siirtyneet joulun ja nykyaikaisen uudenvuoden viettoon. Pisimpään perinne säilyi Itä-Suomessa. Suomessa kekriä vietetään nykyään Kajaanissa polttamalla kekripukki (yleensä kaupungin Kauppatorin jokirannassa). Myöhäissyksyn sadonkorjuun ja pyhäinmiesten juhlan tilalle on työntynyt irlantilaisperäinen Halloween-kulttuuri Yhdysvalloista.
Vanhat tavat kansanuskossa ja kansanperinteessä > Joulu

Suomen kielen sana joulu ja juhla ovat ruotsalaisia tai skandinaavisia lainasanoja. Sana joulu tulee talven juhlan muinaisgermaanisesta nimestä. Suomessa jouluun on liitetty kekrin piirteitä.
Pikkulintujen ruokkiminen jouluna kuuluu talonpoikaiskulttuurin viljelytaikuuteen. Joulun ohra- tai kauralyhteen tarkoitus oli saada linnut jättämään kesällä viljan rauhaan. Muinaissuomalaiset mahdollisesti ajattelivat, että kuolleet eli sielulinnut olivat elävien kanssa mukana keskitalven juhlassa. Siihen on voinut myös liittyä uskomus, että linnut tuovat talolle onnea. Oljesta tehdyt koristeet tulevat kekristä, sadonkorjuun juhlasta. Myös kekrin kuuluneet vainajien hyvittely- ja kestitystavat siirtyivät jouluun.
Nykyisin

Myös joulupukin odottaminen kuului joulun pakanallisiin perinteisiin.
Alkuperäisuskonnon harjoittajien eli suomenuskoisten toiminnan myötä pakanallisia vuodenaikajuhlia on jälleen järjestetty.
Suomenuskoisten juhlapäiviä ovat:
Huhti-toukokuu: helavalkeat eli helajuhla tai toukojuhla
Kesäkuu: keskikesä, suviyö
Heinäkuu: karhunpäivä 13.7.
Syys-marraskuu: kekri (nykyisin 31.10. tai 1.11.) eli marrasyö
Joulukuu: joulu tai talvipäivänseisaus
Tammikuu: 13.1. talvennapa, talvijuhla
Kirjallisuutta

Aalto, Satu (toim.): Suuri perinnekirja: Suomalaista juhlaperinnettä ennen ja nyt.  Hämeenlinna:  Karisto, 1999.  ISBN 951-23-3963-3
Karjalainen, Sirpa: Juhlan aika: Suomalaisia vuotuisperinteitä.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-22920-2
Nirkko, Juha (toim.): Juhannus ajallaan: Juhlia vapusta kekriin.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-587-4
Vilkuna, Kustaa: Vuotuinen ajantieto: Vanhoista merkkipäivistä sekä kansanomaisesta talous- ja sääkalenterista enteineen.  (1. laitos 1950)  Helsingissä:  Otava, 1994 (8. painos 2002).  ISBN 951-1-13320-9
Aiheesta muualla

Suomenuskon pyhät[vanhentunut linkki]. Taivaannaula.
Juhannuskokko.
Lennart Heljas

| Lennart Heljas> Suomen opetusministeri |
| --- | --- |
 Pekkalan hallitus 26.5.1948–29.7.1948 Kekkosen I hallitus 17.3.1950–17.1.1951 Kekkosen II hallitus 17.1.1951–20.9.1951  
Edeltäjä:  Eino Kilpi Reino Oittinen
Seuraaja:  Reino Oittinen Reino Oittinen
Kansanedustaja
 1.9.1939–21.7.1958  
Ryhmä/puolue:  Maalaisliiton eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Kuopion läänin läntinen vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. toukokuuta 1896 Viipuri
Kuollut: 9. maaliskuuta 1972 (75 vuotta) Kuopio
Ammatti:  kirkkoherra
Arvonimi: rovasti (1945)
Tiedot
Puolue:  Maalaisliitto
Lennart Albert Heljas (vuoteen 1935 Helenius, 13. toukokuuta 1896 Viipuri – 9. maaliskuuta 1972 Kuopio) oli suomalainen evankelisluterilainen pappi ja maalaisliittoa edustanut poliitikko.
Heljas valmistui ylioppilaaksi vuonna 1914, suoritti teologian erotutkinnon ja sai pappisvihkimyksen vuonna 1918 ja suoritti pastoraalitutkinnon vuonna 1920. Valmistuttuaan Heljas toimi ensin pappina, uskonnon opettajana ja vankilapastorina Helsingissä ja Vaasassa vuosina 1918–1920. Vuodet 1920–1931 hän oli merimiespappina Cardiffissa ja Lontoossa. Vuosina 1931–1937 hän toimi kirkkoherrana Kaavilla ja vuodet 1937–1967 Kuopion maaseurakunnan kirkkoherrana. Rovastin arvon hän sai vuonna 1945.
Kansanedustajana Heljas toimi 19 vuotta vuosina 1939–1958 edustaen Kuopion läänin läntistä vaalipiiriä. Hän toimi eduskunnan toisena varapuhemiehenä vuonna 1945, ensimmäisenä varapuhemiehenä vuonna 1946 ja uudelleen vuosina 1954–1956 ja 1957.
Ministerinä Heljas oli kolmeen otteeseen. Pekkalan hallituksessa hän oli ministerinä sosiaaliministeriössä ajalla 26. maaliskuuta 1946 – 26. toukokuuta 1948 ja opetusministerinä ajalla 26. toukokuuta – 29. heinäkuuta 1948. Kekkosen I hallituksessa hän oli opetusministerinä ajalla 17. maaliskuuta 1950 – 17. tammikuuta 1951 ja Kekkosen II hallituksessa niin ikään opetusministerinä ajalla 17. tammikuuta 1951 – 20. syyskuuta 1951.
Presidentin valitsijamiehenä Heljas oli vuosina 1950 ja 1956 ja hän kuului myös Suomen valtuuskuntaan Pariisin rauhanneuvotteluissa ja Suomen YK-valtuuskuntaan.
Kirjallisuutta

Eino Murtorinne: Lennart Heljas. Kansainvälisesti suuntautunut poliitikko ja kirkonmies (SKS, 2007)
Seikko Eskola: Viimeinen suuri pappispoliitikko (Kotimaa 15.3.2007, s. 30–31)
Gideon Gyllenberg

David Gideon Gyllenberg (5. maaliskuuta 1867 Uusikaarlepyy – 19. syyskuuta 1934 Porvoo) oli suomalainen kirjankustannus- ja kirjakauppa-alalla toiminut myyntijohtaja.
Gideon Gyllenberg suoritti kurssin Uudenkaarlepyyn seminaarissa ja toimi vuosina 1884–1891 libristinä Vaasassa. Hän siirtyi sitten Werner Söderström Oy:n palvelukseen ja oli aluksi pääkirjanpitäjänä ja sittemmin konttoripäällikkönä ja myyntiosaston johtajana. Gyllenberg oli WSOY:n palveluksessa kaikkiaan 43 vuotta. Gyllenberg otti myös osaa Suomen kirjakauppa- ja kustannusliikkeiden järjestötoimintaan. Hän oli Maalaiskirjakauppiaiden Liiton puheenjohtajana 1919–1932, Suomen Kustannusyhdistyksen johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1932 lähtien, Kirjavälitys Oy:n johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1919 alkaen sekä Kirjakauppalehden vastaavana toimittajana 1919–1933. Uusimaa-lehden taloudenhoitajana Gyllenberg toimi 1895–1900, ja hän oli myös Kansallis-Osake-Pankin Porvoon-konttorin valvojana.
Gyllenberg oli Porvoon kaupunkilähetyksen puheenjohtajana 1906–1924, Porvoon kirkkovaltuuston ja kirkkoneuvoston jäsenenä, Porvoon NMKY:n puheenjohtajana ja Agricola-seuran johtokunnan jäsenenä. Hän oli lisäksi Werner Söderström Oy:n ja Porvoon yhteiskoulun johtokuntien jäsenenä. Gyllenberg kirjoitti kristillisistä asioista ja kirjakauppatoiminnan kehittämisestä kirkollisiin ja ammatillisiin lehtiin. Gyllenberg oli Suomen Keswick-komitean jäsen ja taloudenhoitaja, ja hänen harrastuksiinsa kuului kristillissosiaalinen työ kirkon sisä- ja ulkolähetyksen sekä Keswick-liikkeen puitteissa. Gyllenberg julkaisi vuonna 1923 yhdessä kirjakauppias A. W. Stenbergin kanssa teoksen Suomen Kirjakauppiaita, jossa oli elämäkerrallisia tietoja Suomen entisistä ja silloisista kirjankustantajista, kirjakauppiaista ja libristeistä. Gyllenberg teki opintomatkoja 1908, 1909 ja 1918 Saksaan, Tanskaan ja Ruotsiin tutustuen kirjankustannus- ja kirjakauppaliikkeiden sekä näiden yhteisten välitystoimistojen toimintaan.
Gyllenberg kuoli sydänkohtaukseen työmatkallaan Porvoossa syyskuussa 1934.
Julkaisuja

Suomen kirjakauppiaita - Finlands bokhandlare; tekijät G. Gyllenberg ja A. W. Stenberg. Suomen kirjakaupan keskusjärjestö 1923
Mikael Agricolan muistokivi

Argricolan vuodelta 1914 olevaa muistokiveä rajaavat kivimuuri ja kuusiaita.
Mikael Agricolan muistokivi on graniittinen muistokivi Loviisan Pernajassa Torsbyn kylässä. Muistokivi oli vuodesta 1914 alkaen Pernajan kirkon lähistöllä, mutta se siirrettiin vuonna 1959 sieltä hieman pohjoisemmaksi nykyiselle paikalleen.
Ajatus kunnioittaa Pernajassa noin vuonna 1510 syntynyttä Mikael Agricolaa oli virinnyt ainakin jo vuonna 1887. Vuonna 1914 pystytettiin Pernajan kirkon lähelle, nykyisen Pernaja–Sarvilahti -tien (yhdystie 1581) toiselle puolelle noin kaksimetrinen, harmaasta graniitista tehty pylväsmäinen muistokivi. Kiveen tuli teksti:
»Till minne af Michael Agricola född i Thorsby † 9.4.1557 och begrafven i Wiborg
Reste Pernå sockenbor denna stenen år 1914»
Liki 40 vuotta myöhemmin Agricolan muistoksi haluttiin pystyttää varsinainen muistopatsas ja kirkkovaltuusto aloitti patsaan hankintatoimet vuonna 1952. Valituksi tuli lopulta toisinto Emil Wikströmin vuonna 1908 Viipurissa paljastetusta puolivartalokuvasta, joka sijoitettiin vuonna 1959 muistokiven paikalle. Vanhalle muistokivelle valittiin uusi sijoituspaikka Agricolan kotitalona pidetyn Sigfridsin talon pihapiiristä. Muistokivialuetta rajaamaan rakennettiin yhdeksänmetrinen kiviaita, johon muurattiin muistokiven siirrosta kertovat kivilaatat, joissa oli teksti suomeksi ja ruotsiksi: ”Mikael Agricola Torsbius Syntymäsijaa kunnioittaen Agricola-Seura”. Kiven uudelleen pystyttänyt Agricola-seura oli Uriel Kailon johtama valtakunnallinen kristillinen järjestö.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mikael Agricolan muistokivi Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Mikael Agricolan muistokivi (Q17388193)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: muistomerkki
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Loviisa, Pernaja
koordinaatit: 60°26′47″N 26°01′41″E﻿ / ﻿60.446472°N 26.028028°E﻿ / 60.446472; 26.028028
Toivo Halonen

| Toivo Halonen |
| --- | --- |
 Toivo Halonen 1930-luvun vaihteessa.
Kansanedustaja
 5.9.1922–5.4.1945  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Mikkeli
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. heinäkuuta 1893 Sääminki
Kuollut: 29. lokakuuta 1984 (91 vuotta) Savonlinna
Ammatti:  pienviljelijä
Toivo Juhana Halonen (7. heinäkuuta 1893 Sääminki – 29. lokakuuta 1984 Savonlinna) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1922–1945.
Elämä

Säämingin Saunasaaressa syntyneen Toivo Halosen vanhemmat olivat torppari Matti Halonen ja Maria Lovisa Forss. Vuonna 1900 perhe häädettiin isän rakentamasta torpasta ja he muuttivat Saukonsaareen. Kymmenvuotiaasta lähtien Halonen joutui äitinsä kanssa huolehtimaan perheen elatuksesta, kun isä sairastui vakavasti. Kansakoulun jälkeen hän työskenteli talvet metsätyömiehenä ja kesäisin laivamiehenä Saimaalla.
Halonen liittyi sosialidemokraattiseen puolueeseen vuonna 1916. Hän toimi muun muassa sosialidemokraattisen nuorisoliiton Savonlinnan piirijärjestön sihteerinä ja sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön puheenjohtajana. Halosen kunnalliset luottamustoimet alkoivat syksyllä 1917, jolloin hänet valittiin Säämingin taksoituslautakuntaan. Sisällissodan aikana valkoiset vangitsivat Halosen väärän ilmiannon vuoksi ja hän oli neljä kuukautta Savonlinnan vankileirillä. Vapauduttuaan Halonen työskenteli sosialidemokraattisen nuorisoliiton Savonlinnan piirin puhujana 1919-1920 ja Säämingin kunnallisena ammattientarkastajana 1920-1922. Vuodesta 1924 lähtien Halonen viljeli Säämingin Hannolanpellosta ostamaansa Toivolan tilaa.
Halonen valittiin Säämingin kunnanvaltuustoon tammikuun 1919 kunnallisvaaleissa. Halonen oli kunnanvaltuuston jäsenenä 47 vuotta ja puheenjohtajana vuodesta 1922 lähtien parinkymmenen vuoden ajan. Vuoden 1922 eduskuntavaaleissa Halonen valittiin kansanedustajaksi. Halonen istui eduskunnassa yhtäjaksoisesti vuoteen 1945, jolloin hän ei enää lähtenyt ehdolle. Halonen oli myös presidentin valitsijamiehenä vuosina 1925, 1931, 1937, 1940 ja 1943. Halonen oli aktiivisesti mukana Suomen Pienviljelijäin Liiton toiminnassa kuuluen järjestön liittovaltuustoon. Lisäksi Halonen oli SDP:n puolueneuvoston ja Mikkelin piiritoimikunnan jäsen,  Osuuskassojen Keskuksen ja Osuuskassojen Keskusliiton hallintoneuvostojen jäsen sekä Itä-Savon Osuusliikkeen hallintoneuvoston puheenjohtaja. Vuonna 1953 hänelle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi.
Perhe

Toivo Halosen oli Jenny Lydia Luukkanen, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1920.
Teokset

Torpanpojan elämäntarina : muistiinmerkintöjä pienviljelijä, kunnallisneuvos Toivo Juhana Halosen vaiheista.  Savonlinna:  tekijä, 1962.