stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vuori (täsmennyssivu)
Sukunimi

Aapo Vuori, Portion Boys -yhtyeen laulaja
Antti Vuori (1935–2014), kuvataiteilija
Ari Vuori (s. 1962), jääkiekkoilija
Eero A. Wuori (1900–1966), journalisti ja poliitikko
Eero-Tapio Vuori, teatteriohjaaja
Eeva Vuori (s. 1945), Korkeimman oikeuden entinen jäsen
Einari Vuori (1921–2010), palomies ja kirjailija
Einari Wuori (1884–1954), metsänhoitaja, virkamies, metsäneuvos
Eino Vuori (1890–1954), filosofian maisteri, agronomi ja opettaja
Hannu Vuori (s. 1941), lääkäri, professori
Harri Vuori (s. 1957), säveltäjä
Heli Vuori-Soini (1920–2005), koru- ja tekstiilitaiteilija
Ilkka Vuori (1937–2022), lääkäri ja kansanterveystieteen professori
Ilkka Vuori (s. 1986), koripalloilija
Ilmari Vuori (aik. Malmberg, 1898–1975), taidemaalari
Jaana Vuori (s. 1960), sosiologi ja sukupuolitutkimuksen professori
Juha Vuori (s. 1975), jääkiekkovalmentaja
Juha Vuori (s. 1976), kansainvälisen politiikan professori
Juhani Vuori (s. 1940), aitajuoksija
Juho Vuori (1889–1918), akaalainen räätäli ja Toijalan punakaartin komppanianpäällikkö
Julia Vuori (s. 1968), kuvittaja ja sarjakuvapiirtäjä
Jussi 69 oik. Jussi Heikki Tapio Vuori (s. 1972), The 69 Eyes -rockyhtyeen rumpali
Jussi Vuori (s. 1982), arkkitehti
Kaarlo Vuori (1863–1914), taidemaalari, kuvittaja ja piirtäjä
Katariina Vuori (s. 1971), kirjailija, taidepedagogi ja kirjallisuusterapiaohjaaja
Kristiina Vuori (s. 1967), kirjailija
Lauri Heisalo, Arvo Lauri Vuori, kirjailijanimi Lauri Heisalo (1884–1957), kirjailija
Maika Vuori, kirkkoherra ja lääninrovasti
Martti Wuori Martin (Martti) Alexius Bergh-Wuori, kirjailijanimeltään Martti Wuori, (1858–1934), maaherra ja kirjailija
Matti Wuori (1945–2005), asianajaja
Mikael Vuori, YouTube-videoiden tekijä
Olli Vuori (1921–2000), taloustieteilijä, professori
Paul Wuori (1933–2015), tekniikantutkija, professori
Pekka Vuori (s. 1935), graafikko, kuvittaja ja lehtipiirtäjä
Suna Vuori (s. 1967), toimittaja, kirjailija ja viestintäyrittäjä
Tilda Vuori (1869–1922), näyttelijä ja teatteriohjaaja
Topi Vuori (s. 2004), jääkiekkoilija
Tuire Santamäki-Vuori (s. 1952), ammattiyhdistysjohtaja
Viljo Vuori (1886–1918), porilainen sekatyömies ja Porin punaisten johtajia Suomen sisällissodassa
Väinö Vuori (1896–1940), jääkärieversti ja Suomen ilmavoimien komentaja
Edwards

Edwards voi tarkoittaa seuraavia:
Edwardsin laakio, alue Texasissa Pohjois-Amerikan preerian eteläisimmässä osassa
Edwards Air Force Base, Yhdysvaltain ilmavoimien lentotukikohta Mojaven autiomaassa
Suksi

Kilpahiihtäjät nousemassa mäkeä murtomaasuksilla maailmancupin kilpailussa vuonna 2006 Otepäässä.
Sukset ovat lumessa suhteellisen nopeasti kulkemista helpottavia apuvälineitä. Yleensä suksia käytetään pareittain hiihtoon, lasketteluun ja mäkihyppyyn.
Historia

Sukset on tunnettu jo esihistoriallisella ajalla. Suomesta on löytynyt useita rautakautisia suksia yksin tai pareina soista, jonne ne ovat päätyneet todennäköisesti uhrilahjoina. Löydetyt sukset ovat olleet monenlaisia ja niiden pituus on vaihdellut metristä kahteen metriin. Suksien pohjassa on usein ollut pohjakouru (olas), mikä on parantanut niiden pitoa.
Esihistoriallisella ajalla yleistyivät eripariset sukset: lyhyempi potkusuksi kalhu ja pidempi liukusuksi lyly. Lyly oli vasemman jalan ja kalhu (tai sivakka) oikean jalan suksi. Hiihdettäessä liu´uttiin vasemman jalan varassa samalla oikealla jalalla potkien. Suksien kanssa käytettiin vain yhtä sauvaa, jolloin toinen käsi oli vapaana pitämään metsästysasetta, kuten jousta tai karhukeihästä.
Umpihankihiihtämisen välineenä käytetään nykyään metsäsuksia, jotka ovat leveämmät ja pidemmät kuin latu-urille tarkoitetut ja joiden siteet on usein tarkoitettu huopakumi- tai nahkasaappaisiin sopiviksi.
Historia > Maastosuksien historia Suomessa

Suksikauppa alkoi 1880-luvulla, kun vapaa-aika ja hiihtokilpailut lisääntyivät. Suksien kaupallinen tuotanto alkoi Kainuussa, josta se levisi 1910–1920-luvulla myös Uudellemaalle koneellistumisen ja tuotantomäärien kasvaessa. Talvisodan myötä tuotantomäärä nousivat huippuunsa.
Uudellamaalla ensimmäisiä suksia tehtiin Porvoon Kerkkoossa tiettävästi vuonna 1883. Emil Lampinen oli yksi teollisen suksenvalmistuksen uranuurtaja. Häntä kutsuttiin myös Suomen murtomaasuksen isäksi. Ensimmäisen suksitehdas nousi Lampiselle hänen ollessa 18-vuotias vuonna 1901. Itsenäisyyden alkuaikoina vuonna 1916 perustettiin uusi yhtiö Oy Urheilutarpeita Ab, jonka osakkaaksi ja osastopäälliköksi Lampinen ryhtyi.
Hiihtokilpailujen myötä suksien suunnittelun merkitys kasvoi. Suunnittelijana toimi jopa Akseli Gallen-Kallela, Lampisen suksitehtaan suunnittelija. Puusuksien kultakaudella Suomessa suksia valmistettiin Porvoossa, Jyväskylässä ja Vimpelissä, joiden osuus oli noin 75 % koko Suomen suksituotannosta.
Sälesukset korvasivat puusuksia 1950–1960–luvulla. Mallia haettiin Ruotsista. Maailmanmarkkinoiden kärkeen nousi Esko Järvinen Oy Lahdesta. Suksituotanto kukoisti 1950-luvulla myös Porvoossa, Jyväskylässä, Vimpelissä ja Haminan seudulla. Vuosikymmenen puolivälissä suksitehtaita oli jäljellä enää 26.
Suurin suksien valmistaja 1980-luvulla oli Esko Järvinen Oy miljoonan parin vuosivolyymilla. Puusuksien pohjat tervattiin suksitervalla ja luistovoideltiin ”kynttilällä”, tai parafiinilla ja pitovoiteeksi kävi mäntytervapiki tai (Johannes Schefferin jo vuonna 1673 antaman voiteluohjeen mukaan) mäntytervapihka ja hartsi.
Maastohiihtosukset > Suksen valmistus ja rakenne

Nykyaikaiset sukset ovat yleensä sekä pohja- että pintarakenteeltaan muovia.
Suksien puumateriaali on kehittynyt yksipuisesta liimapuusukseen, sälesukseen ja siitä puu-ilmakanavarunkoiseen, jota yhä käytetään halvimmissa suksimalleissa. 1970-luvun lasikuitukuori korvautui ABS-muovikuorella. Nykyaikaisessa suksessa on jäykkyyttä antavia lasikuitu-/basalttikuitu-/hiilikuituvahvisteita, sekä täyte, joka voi olla PU-vaahtoa, tai kalleimmissa malleissa kevyttä komposiittihunajakennorakennetta, kuten Nomexia. Suksen komponentit ladotaan muottiin, laminoidaan kasaan epoksihartsilla paistamalla kuumaprässissä parikymmentä minuuttia vesitiiviksi paketiksi, poistetaan reunapurseet, hiotaan pohja ja muodostetaan suksien jousto-ominaisuudet mittaamalla mahdollisimman identtisiä pareja. Erikoismateriaalien hintojen jatkuvasti laskiessa suksi kevenee ja ominaisuuden kehittyvät tuotekehityksen ansiosta ilman merkittävää tuotantokustannusten nousua. Kymmenen vuotta sitten valmistettu kilpasuksi vastaakin tämänpäiväistä keskihintaista kuntohiihtäjän suksea.lähde?
FIS:n spesifikaatioiden mukaisen maastohiihtokilpasuksen pituuden tulee olla vähintään hiihtäjän pituus –10 cm, suksen leveyden vähintään 40 mm ja kärjen kaarevuuden vähintään 30 mm, mutta kannan käyryys ei saa ylittää 30 mm. Poikkileikkauksen korkeus tulee olla 20–35 mm, eikä suksi saa levetä sivuiltaan ylöspäin. Molempien suksien tulee olla identtisiä rakenteeltaan ja pituudeltaan. Minimimassa on 750 g/pari. Ulkopuolisen energianlähteen käyttö ei ole sallittua. Suksi ei myöskään saa vaikuttaa kanssakilpailijoita haittaavasti lumiolosuhteisiin. Kuluttajille myytävät massatuotantosukset täyttävät nämä vaatimukset. Suurimmilla suksivalmistajilla maailmancup-tason kilpasukset valmistetaan erikseen huippu-urheilijan ominaisuuksille optimaalisiksi ja muun muassa suksien P-tex-pohjamateriaaleissa voi olla jopa kymmeniä eri vaihtoehtoja. Tällaisen suksiparin hinta on reilun tuhannen euron luokkaa, kun kuluttajalle valmistetun vastaavan suksiparin jälleenmyyntihinta on 450–650 euroa.lähde?
Maastohiihtosukset > Suksen valmistus ja rakenne > Pohjan rakenne

Edullisten suksien pohjamateriaalina on helposti kuluva ja voitelua hylkivä pursotemuovi. Parempilaatuiten suksien pohjat on tehty sintratusta polyeteenistä (UHMWPE). Materiaali tunnetaan sen kehittäneen sveitsiläisen valmistajan, CPS Austria Groupin (alun perin IMS Plastics) tuotenimellä P-tex. P-tex-pohjamateriaalit jaotellaan molekyylipainon ja täyteaineiden mukaan eri keleille. Tyypillisesti vesikelin suksi on transparenttipohjainen. Pakkas- ja yleiskelin suksien pohjamateriaaliin on lisätty täyteaineeksi 5–15 % staattista sähköä poistavaa 20 um:n partikkelikoon hiiliainesta, sekä grafiittia ja hiili-fluoridi-yhdisteitä luiston parantamiseksi. Hiiliaines tekee suksen pohjasta mustan, mutta heikentää hieman sen kulutuskestävyyttä. Gallium-yhdiste puolestaan lisää pohjan lämmönjohtavuutta, mutta sama imua vähentävä vaikutus saadaan transparentiin pohjamateriaaliin boori-nitridi-täyteaineistuksella. Ultramariini-väripigmenttiä käytetään myös täyteaineena hiiliaineettomissa grafiikkaa sisältävissä pohjamateriaaleissa parantamaan luistoa.lähde?
Maastohiihtosukset > Latusuksen sidejärjestelmät

1800-luvun loppupuolen nahkaremmisten Fritz Huitfeldin mäystimien tilalle tulivat yksinkertaiset, osittain metalliset Bergendahl lenkkisiteet 1913. Bror With kaupallisti Norjassa oman sidekeksintönsä ja nimitti sen Rottefellaksi 1927. Se oli uudenlainen suksiside, jossa sanka puristaa kengän lestin etureunaa ja pohjapuolen reiät osuvat siteessä oleviin nystyihin. 1936 Tuomas Vohlosen idealtaan samankaltainen Voitto-side tuli kilpailemaan markkinoista lahtelaisen kenkätehtaan tehdessä siihen sopivaa Mono-kenkää. 1950-luvulla vaihtoehdoksi tuli melko samankaltainen Y-side, ja Voitto-side katosi pian kaupan hyllyiltä.lähde?
Vielä 1980-luvulla näki uusissa maastohiihtosuksissa 3-piikkistä 75 mm NN (Nordic Norm) -sidettä, joka oli vuonna 1973 luotu standardi silloisten Rottefellan ja Y-siteen pohjalta. Leveät 75 mm NN -siteet eivät soveltuneet luisteluhiihtoon, eivätkä mahtuneet koneella tehtyihin kapeisiin ja syviin latu-uriin ja kaikilla nällä lestinreunasta puristavilla siteillä oli taipumus rikkoa kengän pohja. Välissä ehtivät piipahtaa ainakin kilpakäytössä 50- ja 37 mm:n kärkisiteet, mutta jo 1970-luvun loppupuolelta alkaen tulivat ensimmäisen sukupolven integroidut sidejärjestelmät: muun muassa Adidas SDS, Salomonin vanhempi SNS, jossa oli D-muotoinen metallirengas kengän kärjessä. Rottefellan NNN-sidetyyppi kehitettiin vuosina 1983–1985.
Perinteiseen hiihtotyyliin ja luistelutyyliin on omat sidemallinsa (tai ainakin erilaiset joustopalat) ja hiihtokenkänsä. Tosin on olemassa myös kombi-mallin kenkiä sekä automaattisiteitä, harjoitussiteitä ja latujen ulkopuoliseen maastoon backcountry-siteitä (Salomon XA, Rottefella NNN-BC).lähde?
Maastohiihtosukset > Latusuksen sidejärjestelmät > SNS Profil ja SNS Pilot

Salomonin vuonna 1989 esittelemä niin sanottu uudempi SNS-sidejärjestelmä syrjäytti nopeasti kaikki aiemmat maastohiihtosidejärjestelmät. SNS-siteessä mono kiinnittyy siteeseen monon kärjen etupuolella olevasta metallilenkistä ja kengän asentoa hallittiin siteen muovin joustolla. Tämä oli ylivoimainen ratkaisu verrattuna vanhoihin sidemalleihin, jossa kiinnitys tapahtui erilaisilla muovilevyillä ja jousto syntyi lähinnä kengän taipumisesta. SNS-side oli ensimmäinen, jossa siteen ja monon taipumista hallittiin jotenkin suunnitellusti ja siteestä oli saatavilla eri jäykkyyden versiot perinteiseen ja luisteluun. SNS-kengässä on kapea pituussuuntainen ura kengän etummaisessa puoliskossa. 1990-luvun alussa ilmestyneeessä "SNS Profil" -tyypissä kengän pohjassa menee koko matkalla leveä pituussuuntainen ura. Kiinnitysrauta on sijoitettu monon kärjen alapuolelle ja kengän kärki nojaa joustopalaan. 2000-luvun taitteessa markkinoille tulleessa SNS Pilot -kengässä on kaksi kiinnitysrautaa, joista etummainen kiinnittyy Profil-kengän tavoin ja taaempi SNS Pilot -siteen joustavaan keskikinnikkeeseen, jolla hallitaan kengän asentoa. Profil-kenkä ei sovi Pilot-siteeseen, mutta Pilot-kenkää voi käyttää Profil-siteessä. Pilotista yritettiin tehdä perinteiseen hiihtoon sopivaa kahden kiinnitysraudan versiota, mutta käytännössä kaikki Salomonin viimeiset perinteisen siteet olivat Profil-siteen variaatioita ja luisteluside oli Pilot-kiinnityksellä.  lähde?
Salomonin SNS-kenkää on tehty RS0-, RS10- ja RS17-pohjalla. Lukema kertoo etummaisen kiinnitysraudan paikan kengän kärjestä mitattuna millimetreinä. Yksi kehitystyön mukana tuoma ongelma on eturaudan sijainnin muuttelun aiheuttama yhteensopimattomuus siteiden kanssa. Jos kenkä ei mahdu siteeseen, joustopalaa olisi lyhennettävä leikkamalla. Lisäksi siteen kiinnitysläppien muotoilu hankaloittaa vanhemman siteen ja uudemman monon yhteenliittämistä, joten on helpointa, että side ja mono ovat jokseenkin samalta aikakaudelta. lähde?
Salomonin sidemalleja ovat:
SNS Access, 258 g
SNS Profil, 254 g
SNS Pilot Equipe, 320 g
SNS Pilot Carbon, 270 g
SNS Propulse, 242 g
SNS Propulse RC2, 256 g
Salomon ilmoitti vuonna 2022 lopettavansa SNS pohjaisten hiihtovälineiden valmistuksen ja siirtyvän pelkästään NNN yhteensopivaan Prolink sidejärjestelmään
Maastohiihtosukset > Latusuksen sidejärjestelmät > NNN

Maastohiihtosuksissa on yleistynyt norjalaisen Rottefellan NIS-kiinnityslevy, mihin Rottefellan NNN-side kiinnittyy helposti ilman ruuveja. NIS-levylle asennetun NNN-siteen paikkaa voi myös muuttaa ja hakea sopivaa kompromissia esimerkiksi luistelusuksessa vakauden ja nopeuden suhteen, tai perinteisen suksessa lisää pitoa siirtämällä sidettä eteenpäin. Nykyinen NNN-sidejärjestelmä on nimeltään Xcelerator, NNN 3 -sidejärjestelmä esiteltiin 1999 ja sen edeltäjä NNN 2 1989. NNN-siteet ja -kengät ovat toisiinsa yhtensopivia NNN 2:sta eteenpäin.lähde?
Suksiin, joissa ei ole NIS-levyä (Salomon, One-Way, Atomic), NNN-siteen saa kiinnitettyä asennuslevyn avulla ja levyssä on myös siteen paikan säätömahdollisuus, mutta karkeampi kuin NIS-levyssä. Rottefellan ruuvikiinnitteinen R3-side on poistunut tuotannosta, kuten muutkin NNN 2 ja NNN 3 siteet, mutta niitä on vielä myynnissä. Siteen hinta nousee painon laskiessa. Saman sidemallin perinteisen- ja vapaan tyylin siteillä voi olla parinkymmen gramman painoero. Sidemalleissa Xelerator Pro, SSR ja Titan  on myös ns. quicklock-mekanismi, eli siteen paikkaa voi muuttaa käsin ilman työkalua. Rottefellan siteisiin on saatavana molemmille hiihtotyyleille erikseen kolmea eri kovuuksista joustopalaa, soft, medium ja hard.lähde?
R3, T3, TM sarjan siteet, paino n. 310 g
Touring sarjan siteet (mm. Auto Combi), n. 275-280 g
Exercise, 242/242 g
R4, Fischer R4, Rossignol F4, n. 235 g
Performance, 190/190 g
Xcelerator, 170-180 g
Xcelerator 2.0, 210/210 g
Xcelerator Pro, 205/210 g
Xcelerator SSR (wedge), 210 g
Xcelerator Titan, 149 g
Maastohiihtosukset > Latusuksen sidejärjestelmät > Prolink

Vuoden 2016 alussa Salomon toi markkinoille NNN-yhteensopivat Prolink-hiihtokengät ja ruuveilla kiinnitettävät Prolink-siteet. Prolink-siteen kiinnitysruuvien paikat ovat samat, kuin SNS-siteissä, joten vaihtotyö on helppo, mutta Prolink-siteen paikkaa ei pysty säätämään, eikä suksen NIS-levystä ole mitään hyötyä.lähde?
Prolink Access, 258 g (NNN)
Prolink Pro, 248 g (NNN)
Prolink Carbon, 215 g (NNN)
Toisin kuin Salomonin SNS-sidejärjestelmä, Prolink-side ja -kenkä on NNN-yhteensopiva.
Maastohiihtosukset > Suksivalmistajat tänään

Suurin maastohiihtosuksien valmistaja on itävaltalainen  Fischer, jonka perässä seuraavat Madshus, Atomic (& Salomon), Rossignol, Yoko ja Peltonen. Suksien valmistus työllistää relut 50 työntekijää myös Suomessa Peltosen ja KSF Sportin suksitehtailla. Useimmat suksivalmistajat teettävät tiukan hintakilpailun takia halvimmat suksiparinsa alihankijoilla, joskin muutamilla on omat tehtaansa lastensuksille ja edullisille puu-ilmakanavasuksille, kuten Fischerin tehdas Mukachevossa Ukrainassa ja Amer-konsernin Pamporovo Ski Bulgariassa. Rossginolin tehdas Barcelonan alueella Espanjassa valmistaa kalleimmat suksimallit. Suuria alihankintavalmistajia ovat mm. STC Venäjällä, Sporten Tšekissä ja Hasiky Sports Goods Kiinassa. Tuotekehitys ja laadukkaampien mallien, kuten Maailman Cup, kilpa- ja aktiivikuntoilijasuksien valmistus kuitenkin säilyy valmistajan omissa käsissä. Suomessa vuosittain myydystä keskimäärin noin 180 000 suksiparista noin puolet valmistetaan Venäjällä ja Kiinassa, vajaa viidesosa on Suomessa valmistettuja ja loput tulevat ulkomailta ulkomaisten suksivalmistajien tehtailta.päivitettävä Globaali markkina on reilut miljoona suksiparia vuodessa, kun maastohiihdon harrastajia arvellaan olevan yhteensä noin 16 miljoonaa.lähde?
Suksien voitelu ja huolto > Luistovoitelu

Sintratun polyeteenipohjaisen suksen kitkakerroin lumella vaihtelee tyypillisesti välillä 0,02–0,05. Pohjiin on tehty niin sanottu stukturointihionta, jonka karkeus riippuu suksen aiotusta kelialueesta. Pakkaskelin suksessa hionta on hienoin, vesikelille karkein. Suksen luistoon vaikuttavat myös suksen jäykkyys, profiili ja pohjan kuviointi, jotka pyritään valitsemaan lumen lämpötilan, kosteuden, lumikiteen rakenteen ja lumipinnan ominaisuudet huomioiden. Tarkoituksena on saada lumen ja suksen pohjan välisen vesikalvon paksuus noin 10 μm:n tienoille, mikä on normaaliolosuhteissa merkittävin luistoon vaikuttava tekijä. Pohjan hionnalla vaikutetaan pohjan ja lumen väliseen kosketuspinta-alaan, joka vaihtelee välillä 5–15 % ja mikä puolestaan vaikuttaa liukuvan suksen alle syntyvän vesikerroksen paksuuteen.lähde?
Vaikka UHMW-PE -pohja on luisto-ominaisuuksiltaan lumella jo sinällään erinomainen esim. puuhun verrattuna, yleensä luistovoitelulla saadaan luistoa vielä merkittävästi parannettua. Polyeteenillä pintajännitys on noin 0,032 N/m, kun tavallisella hiilivetypohjaisella luistovoiteella pinnoitettuna 0,029 N/m ja fluorivoiteilla ja -pinnoitteilla jopa vain 0,017 N/m. Yhden maastohiihtosuksen pohjaan saadaan materiaalivalmistajan (CPS) mukaan ns. imeytymään (liukenemaan UHMW PE:n sisältämään amorfiseen olomuotoon) reilun gramman verran luistovoidetta 110 °C:n lämpötilassa. Suksien voiteluun löytyy kymmeniä eri tuotteita jokaiselta voidevalmistajalta. Merkittävin lisäaine luistovoiteisiin on kuitenkin ollut fluori, jonka tärkein ominaisuus on parantaa luistoa vesikeleillä hylkimällä vettä, eli vähentämällä kapillaarista imua, mikä johtuu liian paksusta vesikerroksesta suksen ja lumen välissä. Suksen luisto on parhaimmillaan muutaman pakkasteen tienoilla. Sitä kylmemmässä se heikkenee tasaisesti luistoa antava ohuen vesikerroksen huvetessa. Pakkaskelillä noin alle –15 °C:n lämpötilassa tätä kalvoa ei enää suksen alle synny ja kahden kiinteän pinnan välinen liikekitka kasvaa voimakkaasti lämpötilan laskiessa ja lumikiteiden muuttuessa yhä kovemmiksi. Luistovoide valitaan kelin mukaan siten, että voiteen kovuus vastaa lumen kovuutta. lähde?
Suksien voitelu ja huolto > Pitovoitelu

Perinteinen pitovoide toimii mekaanisena pitona toisin kuin vesikalvoihin perustuva luistovoitelu. Sen tarkoitus on antaa hyvä pito perinteisen tyylin maastohiihtosukseen potkuvaiheen aikana, mutta samanaikaisesti se ei saa hangata lumeen liukuvaiheessa heikentäen luistoa. Pitovoide on siis oltava riittävän pehmeää, että lumikide uppoaa siihen painettaessa suksen keskiosa ladun pintaan, mutta sen pitää myös irrota lumesta. Tätä suksen osaa nimetään voidepesäksi. Pakkaskelin pitovoide on kovaa, nollakeliä lähestyttäessä toimiva pitovode on pehmeää ja ongelmakeleillä käytetään liisteriä. Pitovoide saattaa jäätyä, tai siihen voi tarttua lumipaakkuja.
Pitopohjasuksissa on karhennettu (ns. Zerot), tai kohokuvioitu voidepesä, tai pitokarva ja niissä ei tarvita pitovoidetta. Zero-suksen toiminta-alue on kapeahko ja lähellä nollakeliä.
Hieman laajempi toimintalämpötila-alue on Matti Järvisen nanoteknologiaan perustuvilla pinnoitteilla valmistetuilla suksilla, jotka toimivat ilman pitovoitelua nollakeleillä ja sopivassa lumen kosteudessa pikku pakkasessakin (Peltonen Nanogrip, Yoko ja Järvinen Optigrip, Karhu Beargrip), mutta pakkaskeleillä eivät ole olleet ainakaan vielä perinteisen pitovoidellun suksen veroisia luistoltaan.lähde?
Laskettelusukset

Suksia on lukemattomia erilaisia eri tarkoituksiin suunniteltuina mäkihypystä telemark- ja laskettelusuksiin. Valinta täytyy tehdä tekniikan, rinteen, tyylin ynnä muitten muuttujien mukaan. Esimerkkinä voidaan mainita Newschool-tyylissä käytettävä, LINE:n Eric Pollardin suunnittelema pro model -suksi, jonka erikoiserä on keskeltä jopa 150 mm leveä. Tämä on tavallisia alppisuksia leveämpi. Ne ovat keskiosaltaan usein vain 50–60 mm:n levyisiä.lähde?
Carving/rinnesukset
Kilpasukset
All Mountain –sukset
Puuterisukset
Freestylesukset/Twintip-sukset
Kumparesukset
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suksi Wikimedia Commonsissa
Kivikautisissa Uikujoen kalliopiirroksissa kuvataan hiihtäviä ihmisiä.
Kemijärveltä löydetty koristeltu rautakautinen suksi. Sukseen on kaiverrettu mm. käpälikkö.
240 cm:n pituiset metsäsukset.
Kari Jalonen

| Kari Jalonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. tammikuuta 1960 (ikä 65) Oulu
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  KooJii, Kojo, Kartsa, Nokka
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  187 cm
Paino:  84 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1978–1996
Seurat:  Kärpät (SML) Calgary Flames (NHL) Colorado Flames (CHL) Edmonton Oilers (NHL) HIFK (SML) Skellefteå AIK (SEL) TPS (SML) Junkkarit HT (I-div) Lukko (SML) Rouen (Ligue Magnus)
NHL-varaus:  ei varattu
Valmennusura
Vuodet:  1998–
Seurat:  TPS (SML) Kärpät (SML) HIFK (SML) Torpedo Nižni Novgorod (KHL) Lev Praha (KHL) SC Bern (NLA)
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Helsinki 1980 | jääkiekko |  |
Kari Jalonen (s. 6. tammikuuta 1960 Oulu) on suomalainen jääkiekkovalmentaja. Hän toimi vuosina 2014–2016 Suomen maajoukkueen päävalmentajana ja vuodesta 2022 lähtien kahden vuoden sopimuksella Tšekin maajoukkueen päävalmentajana. Jalosella on takanaan myös menestyksekäs ura pelaajana.
Kari Jalonen on voittanut yhteensä 12 Suomen-mestaruutta, joista 4 päävalmentajana, 3 apuvalmentajana ja 5 pelaajana. Lisäksi hän on voittanut Sveitsin-mestaruuden valmentajana. Jalonen voitti Tšekin päävalmentajana pronssia vuonna 2022 Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa Tampereella.
Pelaajaura > Uran alku

Kari Jalonen aloitti kiekkoilijan uransa Oulussa Kärppien joukkueessa. Kärppien kakkoskentän keskushyökkääjänä, hänen laitahyökkääjänään pelasi Pekka Arbelius, ja he pääsivät myös vuoden 1981 maailmanmestaruuskisoihin Kärppien mestaruuskauden päätteeksi.
Seuraavaksi kaudeksi Kari Jalonen sai vastuulleen Kärppien ykköskentän johtamisen Mikko Leinosen siirryttyä NHL:ään. Jalosen maajoukkueuran huipennuksena voidaan pitää kotikisoja vuonna 1982, jolloin hän johti Leijonien ykköskentällistä, jossa pelasivat laitahyökkääjinä Reijo Leppänen ja Jari Kurri sekä puolustajana muun muassa Tapio Levo. Joukkue jäi niukasti mitalisarjan ulkopuolelle.
Pelaajaura > NHL ja HIFK:n kautta takaisin Kärppiin

Kolmen vuoden aikana Jalonen keräsi 96 ottelussa 144 pistettä ja sai kutsun NHL:ään Calgary Flamesin riveihin kaudeksi 1982–1983. Kaudeksi 1983–1984 hänet siirrettiin Edmonton Oilersiin, mutta koska Jalonen ei onnistunut vakiinnuttamaan paikkaansa NHL:ssä, hän palasi Suomeen kaudeksi 1984–1985. Joukkueeksi oli vaihtunut Helsingin IFK. Kovin odotuksin kauteen lähtenyt IFK jäi pudotuspelien ulkopuolelle, joten paluu Ouluun oli edessä. Odotuksiin nähden epäonnistuneen kauden (18 pistettä 21 ottelussa) jälkeen Kärpissä peli loksahti kohdilleen, ja mies oli taas entisensä. Kaudella 1985–1986 Jalonen keräsi 54 pistettä 36 ottelussa. Seuraava kausi meni Jaloselta nappiin: 93 pistettä on edelleen SM-liigan yhden kauden piste-ennätys. Jalonen pelasi ennätyskaudellaan 44 runkosarjan ottelussa.