stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen sisällissodan naiskaartit
Taistelutoiminta

Saamastaan sotilaskoulutuksesta huolimatta naiskaartien osallistuminen taistelutoimintaan jäi vähäiseksi. Niitä käytettiin ainoastaan viimeisinä reserveinä, jotka olivat mukana lähinnä Helsingin, Tampereen ja Viipurin puolustustaisteluissa. Lisäksi naiskaartit osallistuivat joihinkin Kymenlaaksossa ja Karjalan kannaksella käytyihin taisteluihin sekä perääntymisvaiheen yhteenottoihin, kun lännestä tulleet punaisten pakolaiskolonnat yrittivät Etelä-Hämeessä murtautua vastapuolen saartorenkaiden läpi kohti itää.
Ensimmäisenä taistelukosketuksen saivat Tampereen seudun kaartit 26. maaliskuuta lähtien. Ennen 6. huhtikuuta tapahtunutta Tampereen antautumista, ehti yli kymmenen naiskaartilaista saamaan surmansa joko taisteluissa tai teloituksissa. Helsingin naiskaartilaiset puolestaan joutuivat taisteluun, kun Hangossa maihinnousseet saksalaiset etenivät Helsinkiin 10. huhtikuuta. Merkittävin osuus lopputulokseen naiskaarteilla oli 27. huhtikuuta käydyssä Alvettulan taistelussa.
Tutkija Tuomas Hopun mukaan kieltäytymisiäkin nähtiin ainakin Tampereella. Siellä osa naisista ei halunnut lähteä taisteluun, vaan olivat valmiit luovuttamaan aseensa pois ja palaamaan kotiin. Hieman myöhemmin naiskaartilaiset kuitenkin puolustivat sinnikkäästi viimeisiä punaisten asemia Tampereen raatihuoneella ja vaativat jo luovuttamassa olleita miehiä jatkamaan taistelua. Naisten osuutta kuitenkin yleisesti liioiteltiin sekä punaisten että valkoisten sotapropagandassa.
Vangit ja teloitukset > Yleistä teloituksista

Teloitettujen naiskaartilaisten määrästä ei ole tarkkaa tietoa, vaan luvut vaihtelevat eri lähteissä. Yleisesti teloitettuja naisia arvellaan olevan ainakin 420–460, jotka ammuttiin joko heti taistelujen jälkeen tai myöhemmin vankileireillä ennen sodan päättymistä toukokuun puolivälissä. Teloituksia suoritettiin yleisesti Tamperetta lukuun ottamatta kaikilla muilla paikkakunnilla, missä naiskaartilaisia jäi vangeiksi. Tampereella tiedetään ammutun ainoastaan kolme naista välittömästi taistelun jälkeen, mutta myöhempiä teloituksia ei kaupungissa päällystön kiellosta johtuen tehty. Ylivoimaisesti eniten naisia teloitettiin Lahdessa ja Hollolassa, joissa parin viikon aikana ammuttiin ainakin parisataa naiskaartilaista. Tunnettu joukkoteloitus tapahtui myös 1. toukokuuta Hauholla, jossa ammuttiin ainakin 20 pari päivää aikaisemmin vangittua Valkeakosken naiskaartin jäsentä. Joidenkin tietojen mukaan naiset raiskattiin teloitusta edeltäneenä yönä. Lisäksi laajoja massateloituksia oli ainakin Viipurissa.
Teloitetut naisten keski-ikä oli noin 20 vuotta ja nuorimmat olivat vain 14-vuotiaita. Ammutuiksi joutuivat erityisesti yhteiskunnan pohjasakkana pidetyt kaupunkien ja teollisuustaajamien työläisnaiset, mutta eivät juurikaan naiskaarteihin liittyneet maaseudun piiat ja palvelijattaret. Joidenkin väitteiden mukaan naisia olisivat teloittaneet saksalaiset, mutta kaikki silminäkijäkertomukset kuitenkin vahvistavat teloittajiksi nimenomaan suomalaiset. Saksalaiset sen sijaan olivat useissa tilanteissa jopa estäneet punavankien teloituksia, mikä huononsi valkoisten ja saksalaisten välejä. Naiset myös yleensä raiskattiin ennen teloitusta.
Teloituksista on vuosikymmenten ajan kiertänyt kertomuksia, että miesten vaatteina pidettyihin housuihin pukeutuneet naiset ammuttiin järjestelmällisesti. Tämän vuoksi naiset vangeiksi jouduttuaan pyrkivät pääsemään housuistaan eroon ja pukeutuivat esimerkiksi pelkkään alushameeseen. Myöhemmässä tutkimuksessa väitettä on joskus pidetty myyttinä, mutta esimerkiksi teloituksia 2010-luvulla tutkineen Marjo Liukkosen mukaan näin todellakin tapahtui.
Vangit ja teloitukset > Lahden teloitukset

Mittavimmat teloitukset nähtiin Lahdessa ja Hollolassa, jossa huhti–toukokuun aikana ammuttiin ainakin 180–220 naiskaartilaista. Lapin yliopistossa vuonna 2016 hyväksytyn lisensiaattityön mukaan Hennalan vankileirillä teloitettiin yhteensä 218 naista, mutta todennäköisesti heitä oli vielä paljon enemmän. Suomen sotasurmat -tietokannassa on ainoastaan 103:n Hennalassa teloitetun tiedot, mutta vastaavasti Työväen Arkiston terroritilaston mukaan teloitettuja oli jopa 600. Leirillä oli nykytiedon mukaan kaikkiaan yli 2 200 naista, vaikka vanhemmat luvut mainitsivat vain 341 naisvankia. Leirillä oli myös lähes 300 lasta äitiensä kanssa, vaikka aikaisemmassa tutkimuksessa on väitetty, että naiset ja lapset lähtettiin kotiin jo Fellmannin pellon kokoamisleiriltä.
Naiskaartilaisten lisäksi vangeiksi joutui Etelä- ja Lounais-Suomesta paenneita punasotilaiden perheenjäseniä, joihin kuului vaimojen ja lasten ohella myös heidän äitejään. Kaikki Lahdessa teloitetut naiset olivat kotoisin Turun ja Porin, Uudenmaan tai Hämeen läänien alueelta. Hennalassa ammuttiin ainakin Hyvinkään, Lahden, Maarian ja Mäntsälän naiskaartilaisia sekä Alastaron, Forssan, Hämeenlinnan, Loimaan, Porin ja Turun punakaartien naisjäseniä tai heidän mukanaan kulkeneita naisia. Teloitettujen joukossa oli myös raskaana olevia naisia ja pienten lasten äitejä. Ainakin osa naisista raiskattiin ennen teloitusta ja heiltä kiristettiin seksuaalisia palveluja ruokaa vastaan. Surmattujen naissotilaiden ruumiita häpäistiin riisumalla ne alasti ja jättämällä seksuaalisesti loukkaaviin asentoihin. Myös yleiset olosuhteet Hennalassa olivat erittäin huonot, vankeja kuoli nälkään ja tauteihin. Lisäksi leirillä kuoli runsaasti lapsia.
Tutkija Tuulikki Pekkalaisen mukaan suurimmat teloitukset Lahdessa nähtiin 9. toukokuuta, jolloin ammuttiin ainakin 100 naista. Saksalaisen upseerin Hans Tröbstin vuonna 2008 löytyneen sotapäiväkirjan mukaan heidät ammuttiin konekiväärillä silmät liinalla peitettyinä Mustankallion hautausmaan viereisessä metsikössä. Teloituksista Tröbstille kertonut lääkintäkersantti mainitsi, miten puut olivat täynnä aivojen roiskeita.
Vangit ja teloitukset > Teloitukset puhdistustoimenpiteenä

Punaisten naisten teloituksia on pidetty myös rotuhygienisenä toimenpiteenä, koska heidän katsottiin muodostavan uhan suomalaisen rodun puhtaudelle. Tutkija Marjo Liukkosen mukaan sodan voittaneiden valkoisten tarkoituksena oli rakentaa porvarillinen Suomi, josta haluttiin karsia kaikki turmeltuneina pidetyt punaiset naiset. Tähän viittaa hänen mukaansa muun muassa se, että miesten kohdalla teloitettiin järjestelmällisesti lähinnä johtajina pidettyjä punakaartilaisia, mutta naisista myös tavallisia rivijäseniä.
Punakaartien naiset eivät sopineet naiskuvaan, jota esimerkiksi veljekset Lauri ja Martti Pihkala levittivät. Martti Pihkalan juuri ennen sisällissodan loppua ilmestyneessä kirjassa Minkälainen Suomi meidän on luotava? hän varoittaa lyhyttukkaisista, miestä jäljittelevistä naisista, jotka eivät ymmärrä tehtäväänsä synnyttäjänä. Pihkala kehottaakin kirjassaan tuhoamaan kaikki kaupunkien työläisnaiset ja yleisinä naisina pidetyt. Veljesten ajatuksista oli innostunut myös valkoisten pahamaineisin teloittaja Hans Kalm, jonka joukot suorittivat suurimman osan Lahdessa tehdyistä naiskaartilaisten teloituksista. Rotuhygiaan liittyivät myös etniset puhdistukset, jossa kaikki venäläisiksi paljastuneet teloitettiin muun muassa Hennalan vankileirillä sekä Viipurissa (ns. Viipurin puhdistus). Molempien ihmisryhmien mahdollinen lisääntyminen nähtiin ongelmana suomalaiselle rodulle ja porvariston puhtaudelle. Naiskaartilaisia pidettiin myös uhkana äitiyden kaltaiselle instituutiolle, koska hoivaamisen sijasta he tarttuivat vallan symboleina pidettyihin aseisiin. He eivät sopineet aikakauden keskiluokkaiseen naisihanteeseen jo pelkästään ulkonäkönsä perusteella, kun naiskaartilaisilla oli lyhyet hiukset ja jaloissaan miesten asusteena pidetyt housut. Useiden teloitettujen naisten pidätyskorteissa olikin heidän pukeutumiseensa viittaavia merkintöjä, kuten ”housut” tai ”hengselit”.
Lisäksi taustalla oli punaisten naisten demonisointi porvarillisessa lehdistössä. Naisten kohtaloon saattoi vaikuttaa myös saksalaisten ja valkoisten kireät välit. Suomalaiset joukot oli alistettu saksalaisten komentoon, eivätkä näin ollen voineet nousta heitä vastaan. Sen sijaan valkoiset pystyivät ampumaan yhteiskunnallisesti arvottomina pidettyjä työläisnaisia, joita saksalaiset taas yrittivät suojella ja joita he mielivät itselleen.
Vangit ja teloitukset > Vangit

Sodan loppuessa vielä hengissä olleet naisvangit koottiin kesäkuun aikana Hämeenlinnan ja Suomenlinnan vankileireille odottamaan Valtiorikosoikeuden jakamia tuomioita. Kuulustelussa oli mukana yksi ulkopuolinen todistaja ja oikeus pyysi myös todistajanlausunnon syytetyn kotipaikkakunnan suojeluskunnalta. Lausunnot sisälsivät kuitenkin usein pelkkiä huhuja tai pahansuopien ihmisten kostonhaluisia puheita. Lisäksi oli lomakkeita, joihin oli valmiiksi painettu johdattelevia kysymyksiä. Niissä vihjattiin esimerkiksi ”kuljeksivan elämän” viettämiseen, jollaiseen saattoi riittää pelkästään työn perässä muuttaminen. Esiintyminen kuulusteluissa vaikutti olennaisesti tutkintalautakuntien antamiin lausuntoihin. Hiljaiset ja nöyrästi käyttäytyneet saivat yleensä myönteisen arvion ja lievemmän tuomion, kuin uhmakkaasti esiintyneet naiset. Ankarimmat rangaistukset saivat naiskaartien päälliköt. Esimerkiksi Tampereen ja Pispalan kaartien päälliköt Hilma Andersson ja Emma Oksala saivat kahdeksan vuoden kuritushuonetuomion, josta he kuitenkin vapautuivat yleisen armahduksen myötä jo vuoden 1920 alussa.
Vangit ja teloitukset > Punaisten suorittamat teloitukset

Punaiset teloittivat myös neljä naiskaartilaista luokkapetturuuden vuoksi. Tapauksien tarkemmista syistä ei ole tietoa. lähde? Ainoa tunnettu valkoisten teloituksiin osallistunut nainen oli Valkeakosken naiskaartiin kuulunut Liisa Laurén.
Sodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen punakaartien naisista tuli tabu, eikä heitä huomioitu kirjallisuudessa ennen Emil Saarisen vuonna 1938 julkaisemaa teosta Suomen punakaarti. Vielä tämänkään jälkeen naisista ei yleensä kirjoitettu kuin 1960-luvun jälkipuoliskolta lähtien ja ensimmäiset pelkästään naiskaarteja koskevat akateemiset tutkimukset julkaistiin vasta 1990-luvun lopussa. Myöskään 1970-luvun vasemmistolaisessa kirjallisuudessa ei kerrota naisten osallistumisesta taistelutehtäviin, vaan esimerkiksi Tuure Lehén mainitsee postuumisti vuonna 1978 julkaistussa Punaisten ja valkoisten sota -teoksessaan heidän olleen ainoastaan sairaanhoito- ja huoltotehtävissä. Eino Jutikkala sen sijaan mainitsee myös naiskaartilaisten aseellisen toiminnat vuonna 1979 ilmestyneessä Tampereen historiassaan.
Sodan aikaiset naiskaartit > Helsinki

Helmikuun alkupäivinä perustettu Helsingin naiskaarti eli ns. ”Helsingin kuolemanpataljoonan” naiskomppania oli jäsenmäärältään suurin naiskaarti, johon kuului yhteensä 466 naista. Erilaisissa huolto- ja vartiotehtävissä toimineet kaartilaiset joutuivat ensimmäistä kertaa taisteluun, kun Hangossa maihinnousseet saksalaiset etenivät Helsinkiin huhtikuun 10. päivän jälkeen. Tarinoiden mukaan he kävivät kiivasta puolustustaistelua Vesilinnanmäellä, mutta koska naiskaartin tappiot jäivät koko Helsingin taistelun aikana pieniksi, ovat kertomukset todennäköisesti liioiteltuja.
Sodan aikaiset naiskaartit > Tampere

Tampereella perustettuun naiskaartiin kuului kaksi komppaniaa, jotka muodostettiin 7. ja 30. maaliskuuta. Kaartissa oli mukana yhteensä 270 naista, joista Tampereen taistelun aikana kaatui tai teloitettiin yksitoista. Tampereen naiskaarti osallistui ensimmäistä kertaa taisteluun 26. maaliskuuta ja tuli myöhemmin tunnetuksi Tampereen taistelun loppuhetkillä, jolloin he puolustivat urhoollisesti kaupungin raatihuonetta. Muista paikkakunnista poiketen, ainoat naiskaartilaisten teloitukset tehtiin välittömästi antautumisen yhteydessä, mutta vangeiksi jääneitä ei enää ammuttu. Syynä oli se, ettei valkoisten päällystö hyväksynyt Tampereella naisten teloituksia.
Sodan aikaiset naiskaartit > Pispala

Pispalan naiskaarti perustettiin ilmeisesti maaliskuun puolivälissä ja siihen kuului kaikkiaan noin 50 jäsentä. Pispalan esikaupunkialue kuului tuolloin vielä Pirkkalan pitäjään. Kaartin esikuntapäällikkö oli Hilda Virtanen, sanitääriosaston johtaja Pispalan punakaartin päällikön Aatto Koivusen puoliso Hilma Koivunen ja aseellisen osaston päällikkö Juupajoelta saapunut 18-vuotias Emma Oksala. Hänen asepukunsa on nykyään nähtävissä Työväenmuseo Werstaan kokoelmissa.
Kirjallisuudessa on pitkään elänyt tarina, että Pispalan naiskaarti olisi 27. maaliskuuta häätänyt valkoiset Tampereen Onkiniemestä kiivaan taistelun jälkeen, mutta tutkija Tuomas Hopun mukaan paikalla ei todellisuudessa käyty taisteluja. Sen sijaan Pispalan naiskaarti osallistui hieman myöhemmin taisteluihin Ratinanniemessä.
Sodan aikaiset naiskaartit > Viipuri

Viipurin merkinantokomppanian nimellä tunnettu Viipurin kaarti oli Helsingin ja Valkeakosken kaartien ohella ensimmäisiä perustettuja naiskaarteja, joka muodostettiin 8. helmikuuta. Komppaniassa oli jäseniä noin 150 ja sen päällikkönä toimi sodan loppuvaiheessa Neuvosto-Venäjälle paennut ja siellä myöhemmin punaupseeriksi ryhtynyt Toini Mäkelä. Yksikkö oli alun perin tarkoitettu vartio- ja tiedustelutehtäviin, josta se myös sai nimensä. Myöhemmin naiset kuitenkin osallistuivat muun muassa Raudun ja Viipurin taisteluihin. Muutamia komppanian jäseniä kaatui taisteluissa tai teloitettiin ja osa antautui toukokuun 1. päivänä. Suurin osa kaartin jäsenistä onnistui kuitenkin Mäkelän tavoin pakenemaan Neuvosto-Venäjlle.
Sodan aikaiset naiskaartit > Maaria

Maarian naiskaarti perustettiin 9. maaliskuuta Turun kupeessa sijaitsevan Maarian pitäjän Raunistulassa, jonka 7 000 asukasta olivat suurimmaksi osaksi köyhiä torppareita tai tehdastyöläisiä. Kaartiin kuului noin 60 naista, jotka osallistuivat Satakunnan rintaman taisteluihin Karkussa, Mouhijärvellä ja Suodenniemellä sekä toimivat huolto- ja vartiotehtävissä Tampereella. Naiskaartin jäsenistä neljä kaatui taistelussa ja yksi kuoli valkoisten teloittamana Karkussa. Lisäksi sodan jälkeen Lahden vankileirillä teloitettiin ainakin kuusi kaartilaista.
Sodan aikaiset naiskaartit > Valkeakoski

Valkeakosken naiskaarti perustettiin 2. helmikuuta ja siihen kuului 115 naista, joka muodosti noin 16 % koko Valkeakosken punakaartin jäsenistöstä. Kaartin aseellisessa osastossa oli kuitenkin vain 50 naista. Sen jäsenet olivat suurimmaksi osaksi Tervasaaren paperitehtaan työläisnaisia, mutta joukossa oli myös useita maaseudun piikoja ja palvelijattaria. 28 naiskaartin jäsentä toimi sairaanhoitajina ja he olivat mukana ainakin Vehkajärven, Kuhmoisten ja Ruoveden taisteluissa. Huhtikuun 25. päivänä Valkeakosken punakaartilaiset aloittivat pakomatkansa kohti itää. Pakomatkan aikana naiskaartilaiset osallistuivat Alvettulan, Hauhon ja Syrjäntaan taisteluihin, minkä jälkeen he kuitenkin jäivät saksalaisten vangeiksi Lahden ympäristössä. Toukokuun 1. päivänä Hauholla teloitettiin 36 naiskaartilaista. Yhteensä Valkeakosken naiskomppanian jäseniä kuoli sodassa ja vankileireillä 47.
Sodan aikaiset naiskaartit > Hyvinkää

Hyvinkään naiskaartiin kuului noin 150 naista, jotka olivat pääosin paikkakunnalla toimineen Yhdistyneiden Villatehtaiden työläisiä. Taistelutehtäviin he joutuivat huhtikuun puolivälissä, noin viikkoa ennen, kuin saksalaiset valtasivat pitäjän 20. huhtikuuta. Tämän jälkeen Hyvinkään naiset osallistuivat punaisten läpimurtoyrityksiin Etelä-Hämeessä. Yhteensä 27 kaartilaista sai surmansa sodassa tai sen jälkiselvittyjen aikana.
Sodan aikaiset naiskaartit > Mäntsälä

Mäntsälän naiskaarti perustettiin vasta 15. huhtikuuta eli tilanteessa, jolloin punaisten tappio oli jo varmistunut ja suuri joukko läntisestä Suomesta lähteneitä punakaartilaisia oli aloittanut pakomatkansa kohti itää. Kaartiin kuului 45–50 naista, jotka osallistuivat Orimattilassa Luhtikylän taisteluun 28.–29. huhtikuuta. Mäntsälän naiskaartilaisia kaatui neljä ja 24 saksalaisille antautunutta teloitettiin taistelun jälkeen Lahden Hennalassa. Suurimpaan osaan muita naiskaarteja verrattuna Mäntsälän kaartin erikoispiirre oli jäsenten korkeampi keski-ikä. Vanhimmat olivat 28-vuotiaita.
Sodan aikaiset naiskaartit > Pyhtää

Pyhtään punakaartin naiskomppania muodostettiin Pyhtäällä toimineen Stockforsin puuhioketehtaan työläisistä. Sen jäsenten keski-ikä oli nuori jopa muihin naiskaarteihin verrattuna. Pyhtään naiskaarti osallistui ainakin 8. huhtikuuta saksalaista Osasto Brandensteinia vastaan käytyyn Kyminlinnan taisteluun.
Sodan aikaiset naiskaartit > Loviisa

Loviisa siirtyi punaisten haltuun 7. helmikuuta kahden kuukauden ajaksi, jolloin kaupunkiin perustettiin myös naiskaarti. Sen jäsenet osallistuivat muun muassa vartiointitehtäviin.
Sodan aikaiset naiskaartit > Juupajoki

Juupajoelle perustetun naiskaartin päällikkönä toimi 20-vuotias Martta Autio, jonka isä oli valkoisten kannattajiin lukeutunut suurtilallinen. Väärinmajan taistelun yhteydessä Autio tutustui punaisten sodanjohtoon kuuluneeseen Verner Lehtimäkeen, jonka kanssa hän myöhemmin seurusteli parin vuoden ajan.
Sodan aikaiset naiskaartit > Uuras

Uuraan naiskaarti oli koottu Viipurinlahden rannalla sijaitsevan Uuraan ulkosataman työntekijöistä. Se harjoitteli ja majoittui Uuraan linnoituksen alueella.
Sodan aikaiset naiskaartit > Riihimäki

Riihimäen naiskaartin päällikkönä toimi poikkeuksellisesti mies, tuolloin vasta 17-vuotias Hannes Mäkinen, jolla kuitenkin oli sotakokemusta aikaisemmista sisällissodan taisteluista.
Sodan aikaiset naiskaartit > Kouvola

Kouvolan naiskaartin päällikkönä toimi Elli Kokko, joka teloitettiin Kouvolan vankileirillä toukokuun lopussa.
Sodan aikaiset naiskaartit > Muut paikkakunnat

Naiskaarteja toimi lisäksi ainakin Turussa, Lahdessa ja Lappeenrannassa.
Naiskaartit kulttuurissa

Naiskaarteja on erityisesti 1990–2000-luvuilla kuvattu useissa kaunokirjallisissa teoksissa. Niitä ovat käsitelleet muun muassa Raija Westergård sekä Anneli Kanto teoksessaan Veriruusut (2008) ja Rosa Meriläinen vuoden 2012 romaanissaan Nainen punainen, jotka molemmat kertovat Tampereen naiskaartista. Heinäkuussa 2016 muusikko Heikki Salo kertoi suunnitelmistaan tehdä Kannon teokseen pohjautuva musikaali. Salon sanoittama, Eeva Konnun säveltämä ja Sirkku Peltolan ohjaama musikaali Tytöt 1918 tulee ensi-iltaan Tampereen Työväen Teatterissa tammikuussa 2018.
Runoilija Timo Malmi julkaisi vuonna 2014 Tampereen naiskaartista innoitusta saaneen runokokoelman Tuulensuu, minä rakastan sinua, jonka pohjalta syntyivät myöhemmin näytelmä Raatihuoneen puolustus ja draamadokumentti Tuntemattomat: Raatihuoneen puolustajat 1918.
Vuonna 1997 valmistui Seppo Rustaniuksen ohjaama dokumenttielokuva Punaiset esiliinat, jossa haastateltiin kolmea naiskaartilaista ja yhtä lapsena vankileirillä ollutta naista. Elokuva sisältää myös ainutlaatuista venäläisten kuvaamaa filmimateriaalia Tampereen punakaartilaisista ja punakaartin sairaanhoitajista.
Kirjallisuutta

Anu Hakala: Housukaartilaiset: Maarian punakaartin naiskomppania Suomen sisällissodassa.  Helsinki:  Like & Suomen rauhanpuolustajat, 2006.  ISBN 952-47187-9-0
Tauno Tukkinen: Naiskapinallisten teloitukset Lahdessa 1918.  Karjalohja:  tekijä, 2007.  ISBN 978-952-99889-2-1
Tuomas Hoppu: Tampereen naiskaarti: myytit ja todellisuus.  Helsinki:  Ajatus, 2008.  ISBN 978-951-20775-9-5
Tuulikki Pekkalainen: Susinartut ja pikku immet: sisällissodan tuntemattomat naiset.  Helsinki:  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31604-1-8
Lauri Lepola: Rohkeat punatytöt Tampereella 1918.  Nokia:  Maaseudun maisema- ja kulttuuriperinne, 2013.  ISBN 978-952-93264-4-0
Tuomas Hoppu: Sisällissodan naiskaartit. Suomalaisnaiset aseissa 1918.  Gummerus, 2017.  ISBN 978-951-24-0559-6
Tiina Lintunen: Punaisten naisten tiet.  Otava, 2017.  ISBN 978-951-1-30034-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen sisällissodan naiskaartit Wikimedia Commonsissa
Pyhtään naiskaartin jäseniä.
Naiskaartilainen Aino Mäkinen.
Uuuran naiskaartilaisia.
Naisvankeja Rauten tehtaalla Lahdessa. Suurin osa heistä teloitettiin pian kuvan ottamisen jälkeen.
Hennalan vankileirillä teloitettujen naisten ruumiita.
Kuva esittää todennäköisesti Syrjäntaan taistelun jälkeen vangittuja Valkeakosken naiskaartilaisia suomalaisten ja saksalaisten sotilaiden vartioimina. Heistä yli 20 teloitettiin pari päivää myöhemmin Hauholla.
Riihimäen naiskaartilaisia kuljetetaan Suomenlinnan vankileirille Helsingissä.
Serkukset Tyyne Natalia Backberg (vas.) ja Rauha Sinisalo Lahdessa huhtikuun lopussa 1918. Kumpikin teloitettiin myöhemmin toukokuussa.
Suomen urheilu 1971

Suomen urheilu 1971 käsittelee vuoden 1971 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija

Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Juha Väätäinen | Yleisurheilu |
| 2. | Kaarlo Kangasniemi | Painonnosto |
| 3. | Jarno Saarinen | Moottoripyöräily |
| 4. | Markku Kukkoaho | Yleisurheilu |
| 5. | Marjatta Kajosmaa | Hiihto |
| 6. | Ilpo Koskela | Jääkiekko |
| 7. | Leo Kinnunen | Autourheilu |
| 8. | Kauko Kangasniemi | Painonnosto |
| 9. | Hannu Siitonen | Yleisurheilu |
| 10. | Osmo Karjalainen | Hiihto |
Lähde: 
Naisten listalla kolme parasta olivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Marjatta Kajosmaa | Hiihto |
| 2. | Marika Eklund | Yleisurheilu |
| 3. | Helena Takalo | Hiihto |
Lähde:
Autourheilu

Jyväskylän suurajojen voitto meni kaikkien aikojen kolmannen kerran Ruotsiin, kun voittajaksi ajoi Stig Blomqvist Saabilla.
Jalkapallo

Suomen maajoukkue pelasi seitsemän maaottelua. Olavi Laaksosen valmentama Suomi hävisi Euroopan-mestaruuskilpailujen karsinnoissa Helsingin olympiastadionilla Walesille, Tšekkoslovakialle ja Romanialle sekä vieraskentällä Walesille eikä tehnyt otteluissa maaliakaan. Pohjoismaiden-mestaruusturnauksessa Suomi pelasi Ruotsi-tappion jälkeen Helsingissä Norjan kanssa tasan 1–1 ja Kööpenhaminassa Tanskan kanssa tasan 0–0. Neljä vuotta kestäneessä PM-turnauksessa Suomi jäi neljänneksi eli viimeiseksi.
Maajoukkuehyökkääjä Tommy Lindholm siirtyi syksyllä ammattilaiseksi turkkilaiseen Beşiktaşiin.
Miesten Suomen-mestaruuden voitti Turun Palloseura, hopeaa sai Helsingin IFK ja pronssille sijoittui Kokkolan Pallo-Veikot.
Naiset pelasivat cup-kilpailuna ensimmäisen kerran epävirallisesta Suomen-mestaruudesta, ja loppuottelussa Helsingin Jalkapalloklubi voitti Vaasan Palloseuran 6–0.
Jääkiekko

Maailmanmestaruuskilpailuissa Bernissä ja Genevessä, Sveitsissä oli mukana kuusi joukkuetta, joista Suomi sijoittui neljänneksi. Ilpo Koskela oli Suomen joukkueen paras pistemies ja hänet valittiin kaikkien aikojen ensimmäisenä suomalaisena MM-kilpailujen tähdistökentälliseen.
Suomen-mestaruuden voitti 12 joukkueen runkosarjan ja kuuden joukkueen jatkosarjan jälkeen Porin Ässät, hopeaa sai Helsingin Jokerit ja pronssille sijoittui Helsingin IFK.
Jääpallo

Maailmanmestaruuskilpailuissa Ruotsissa Suomi saavutti pronssia hävittyään kahdesti Neuvostoliitolle ja Ruotsille sekä voitettuaan kahdesti Norjan.
Suomen-mestaruuden voitti Warkauden Pallo -35, hopeaa sai kemiläinen Veitsiluodon Vastus ja pronssille sijoittui Oulun Luistinseura.
Koripallo

Miesten Suomen-mestaruuden voitti neljännen peräkkäisen kerran espoolainen Tapion Honka, hopeaa sai Turun Riento ja pronssille sijoittui Helsingin NMKY.
Naisten Suomen-mestaruuden voitti Jyväskylän Kiri, hopeaa sai helsinkiläinen Työväen Mailapojat ja pronssille sijoittui Nokian Urheilijat.