stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Star Wars: The Rise of Skywalker
Julkaisu

The Rise of Skywalker sai maailmanensi-iltansa Hollywoodissa Los Angelesissa 16. joulukuuta 2019. Suomessa se sai ensi-iltansa elokuvateattereissa 18. joulukuuta 2019 ja Yhdysvalloissa 20. joulukuuta 2019. Alkuperäinen suunniteltu ensi-ilta oli 24. toukokuuta 2019. Elokuvan virallinen nimi ja ensimmäinen traileri paljastettiin Star Wars Celebration -tapahtumassa 12. huhtikuuta 2019.
Elokuva keräsi Suomessa ensi-iltaviikollaan 162 243 katsojaa, joka ei ollut yhtä hyvä avaustulos kuin trilogian aikaisemmilla osilla. Ottaen huomioon kuitenkin avausviikonlopun tulos (90 483 katsojaa), elokuva menestyi vuoden toiseksi parhaiten häviten vain elokuvan Avengers: Endgame 94 000 katsojalle.
Arvosteluja

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Helsingin Sanomat Juho Typpö: 
Hufvudstadsbladet Sara Ehnholm Hielm: 
Elitisti Jari Mustonen: 
Toisto (Arkistoitu – Internet Archive) Joonatan Itkonen:
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Star Wars: The Rise of Skywalker Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tähtien sota: Episodi IX – The Rise of Skywalker Jedipediassa
Merikosken sillat

| Pokkisenväylän silta Ämmänväylän silta Tuiranväylän silta Alakanavan silta |
| --- | --- |
 Pokkisenväylän siltaa nähtynä kohti keskustaa
Ajokaistoja:  2+2 (+2 kev.liik.väylää)
Ylittää:  Oulujoen suiston
Sijainti:  Pokkinen, Koskikeskus ja Tuira, Oulu
Liikenne päivässä:  n. 25 000 ajoneuvoa
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Merikosken silloilla eli Tuiran silloilla tarkoitetaan yleisesti Oulujoen suistoalueen siltoja Oulun keskustan ja Tuiran kaupunginosan välisellä alueella. Sillat yhdistävät toisiinsa Oulujoen etelä- ja pohjoisrannat, ja muodostavat joen molemmille puolille kasvaneen kaupungin keskustaan liikenteen pullonkauloja. Varsinaisiksi Tuiran silloiksi lasketaan Pokkisenväylän, Ämmänväylän, Tuiranväylän ja Alakanavan sillat, jotka muodostavat yhdessä Merikosken sillat -nimisen katuosuuden. Näiden lisäksi jokisuistossa on useita pääasiassa kevyelle liikenteelle tarkoitettuja siltoja.
Historia

Ensimmäiset sillat Oulujoen yli rakennettiin nykyisten siltojen paikkeille jo 1860-luvulla. Ämmänväylän ja Pokkisenväylän yli päätettiin rakentaa puiset sillat, joiden piirustukset oli tehnyt ruotsalainen insinööri Claes Adolf Adelsköld. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1866 ja jo keväällä 1867 oli silta Pokkisenväylän yli Linnasaareen valmistunut. Seuraavana keväänä valmistui Ämmänväylän silta. Tuiranväylän ylittävän puisen kaarisillan piirustukset laati englantilainen yhtiö Fox & Son. Tuiran silta muodostui kolmesta jänteestä, joiden mitat olivat 38,1, 45,7 ja 38,1 metriä. Sillalla oli neljä näköalapaikkaa. Sillan pienoismalli on esillä Münchenin teknillisessä museossa. Oulujoen ylittävät sillat vihittiin käyttöön 1. toukokuuta 1869.
Sillat rakennutti Oulun siltojenrakennusyhtiö (Uleå elfs brobyggnadsbolag), jossa omistajina oli kaupunki ja yksityisiä oululaisia liikemiehiä. Liikemiesten vaatimuksesta sillat rakennettiin nykyiselle paikalleen, eikä Nokkalan tai Lasaretinsaaren rantaan. Yhtiö peri siltojen ylittämisestä siltamaksua kaikilta, myös jalankulkijoilta. Maksu vaihteli jalankulkijoiden viidestä pennistä hevosvaljakkojen yhteen markkaan.
Pohjanmaan radan yhteydessä rakennetun Rautasillan valmistuminen vuonna 1886 mahdollisti joen ylittämisen ilman siltamaksua, mutta Rautasilta oli Merikosken siltoihin nähden syrjässä.
Silloista keskimmäinen eli Ämmänväylän silta tuhoutui kevättulvassa 8. toukokuuta 1889. Jäiden lähdön liikkeelle saamat jäämassat nostivat puurakenteisen sillan paikoiltaan, siirsivät sen tukipilareiden päältä ja katkaisivat sillan kahteen osaan. Onnettomuus sattui onneksi varhain aamulla, jolloin sillalla ei ollut kulkijoita. Hevosliikenne joutui kulkemaan aiemmin valmistunutta Rautasiltaa pitkin, mutta jalankulkijoille siltayhtiö järjesti lauttakuljetuksen Linnansaaresta Raattiin. Uusi silta oli teräksinen päistä katkaistu paraabeliristikkosilta. Sillan suunnitteli Teknillisen korkeakoulun ensimmäinen sillanrakennuksen professori Mikael Strukel. Sillan rakensi Siltarakennus Osakeyhtiö, ja se valmistui syyskuussa 1890.
Tuiran siltakin jouduttiin purkamaan syystalvella 1909, mutta se rakennettiin talven aikana uudelleen samanlaiseksi kuin vanha silta. Pokkisen puusilta todettiin korjauskelvottomaksi vuonna 1923. Sen tilalle rakennettiin betonisilta, jonka suunnitteli J. J. Packalénin insinööritoimisto vuonna 1924.
Siltayhtiölle oli annettu oikeus siltoihin viideksikymmeneksi vuodeksi ja sopimuksensa mukaisesti yhtiö luovutti sillat kaupungille toukokuussa 1919. Kaupunginvaltuustossa oli jo aiemmin päätetty, että tuolloin lopetetaan siltamaksut jalankulkijoilta, mutta muilta kulkijoilta maksuja edelleen perittäisiin. Autoliikenteen vilkastuessa siltamaksun periminen aiheutti liikennetukoksia ja lopulta siltamaksuista luovuttiin vuoden 1930 alussa.
Sillat > Pokkisenväylän silta

Pokkisenväylän silta johtaa Pokkisen kaupunginosasta Linnansaareen, ylittää Pokkisenväylän ja muodostaa ensimmäisen linkin Oulujoen ylittävälle ajoneuvoliikenteelle.
Pokkisenväylän sillan rinnalla on myös nykyisin ainoastaan linja-autoille ja kevyelle liikenteelle tarkoitettu vanha Pokkisen silta. Linnankadun liittymä sijaitsee Linnansaaressa. Pokkisen silta alkaa Pokkisenpuiston ja Oulun Lyseon lukion väliseltä alueelta ja päättyy Oulun linnan raunioiden vierelle. Silta on tyypiltään teräsbetoninen jatkuva 3-aukkoinen laattapalkkisilta, jonka jännemitat ovat 3 kertaa 21,9 metriä ja hyödyllinen leveys 10,5 metriä. SuunnitteluKortes peruskorjasi sillan vuonna 1988.
Sillat > Ämmänväylän silta

Ämmänväylän silta johtaa Linnansaaresta Raatinsaareen, Koskikeskuksen kaupunginosaan. Nykyisen betonisen sillan paikalla on aiemmin ollut teräsristikkosilta. Sillan alla sijaitsee myös maisemointipato, jonka avulla Merikosken voimalaitospadon yläjuoksun puoleisen maisemointivesialtaan vedenkorkeus pidetään vakiona. Ämmänväylän sillan suunnitteli professori Ossian Hannelius, ja se valmistui vuonna 1950. Sillan pituus on noin 90 metriä.
Sillat > Tuiranväylän silta

Tuiranväylän silta on alkuperäisestä kolmesta sillasta pohjoisin, ja se yhdistää Raatinsaaren Toivoniemeen. Rakenteeltaan silta on samanlainen Ämmänväylän sillan kanssa. Nykyisen betonisillan vieressä on aiemmin ollut puurakenteinen kaarisilta. Tuiranväylän sillan suunnitteli diplomi-insinööri Yrjö Oksanen, ja silta valmistui vuonna 1948, jolloin myös vanha puusilta purettiin pois. Sillan pituus on noin 80 metriä. Sillan alla on myös maisemointipato.
Sillat > Alakanavan silta

Alakanavan silta on Merikosken silloista uusin. Se on rakennettu Merikosken voimalaitoksen rakentamisen ja voimalaitoksen juoksutuskanavan kaivutöiden yhteydessä ja se valmistui kesäkuussa 1946. Silta yhdistää Koskikeskuksen Toivoniemen osa-alueen Tuiran kaupunginosaan. Teräsbetonisen nivelkaarisillan suunnitteli diplomi-insinööri Gunnar Lax. Sillan pituus on noin 40 metriä.
A. A. Sundblad

Alfons Aleksander Sundblad (17. kesäkuuta 1903 Lohja – 9. marraskuuta 1981 Espoo) oli suomalainen everstiluutnantti, joka toimi Uudenmaan Rakuunarykmentin komentajana 1948–1955. A. A. Sundblad syntyi Lohjalla ja hänen vanhempansa olivat liikemies Ilmari Sundblad ja Johanna Naumburg. A. A. Sundbladin puoliso oli Laina Sundblad o.s. Lahti. Hän oli ratsastusseura Hubertusseuran puheenjohtaja 1947–1955.
Sotilasarvot ja ylentämisvuodet

Vänrikki -1927, kornetti -1928, luutnantti -1929, ratsumestari -1933, majuri -1940, everstiluutnantti -1944.selvennä
Palveluspaikat

Asevelvollisena Uudenmaan Rakuunarykmentissä 1923 - 1924
RUK 1924 - 1925
Suomen Valkoinen Kaarti, kornetti 1925
Kadettikoulu 1925 - 1927
Keski-Suomen Rykmentti, vänrikki 1927 - 1928
Uudenmaan Rakuunarykmentti, kornetti, luutnantti, ratsumestari 1928 - 1939
Kevyt osasto 4, osaston komentaja 1939
4. Prikaatin yleisesikuntaupseeri 1940
Salpausselän esikunta,  yleisesikuntaupseeri 1940
3. pataljoonan toimistopäällikkö, majuri 1940
4. divisioonan tiedustelutoimiston päällikkö 1941
JR 46, 1/JR 46 komentaja 1941
IV/19 Prikaati, pataljoonan komentaja, everstiluutnantti 1944
Hämeen Ratsurykmentti, komentajan apulainen 1944
Kainuun sotilaspiirin komentaja 1945
Hämeen Ratsurykmentin komentaja 1946
Uudenmaan Rakuunarykmentin va. komentaja 1947
Uudenmaan Rakuunarykmentin komentaja 1948 - 1955
Korkeimmat kunniamerkit

Vapaudenristin 2. luokka (VR 2)
Vapaudenristin 3. luokka (VR 3)
Vapaudenristin 4. luokka sodanajan ansioista (VR 4)
Suomen Valkoisen Ruusun ritarimerkki (SVR R)
Julkaisut

Alfons Alexander Sundblad. Rakuunan käsikirja: yhteenvetoja rakuunan käyttäytymisestä, oikeuksista ja velvollisuuksista. Lappeenranta: Uudenmaan rakuunarykmentti, 1932.
A. Sundblad. Rakuunan käsikirja, Lappeenranta: Tekijä, 1935.
A. Sundblad. Rakuunan ja ratsumiehen käsikirja, Lappeenranta: Tekijä, 1938.
Panostaja (yritys)

| Panostaja Oyj |
| --- | --- |
Tunnuslause:  Panostaja on suomalaisiin palvelu- ja ohjelmistoalojen yrityksiin keskittynyt kasvunkumppani
Yritysmuoto:  julkinen osakeyhtiö
Osake:  OMXH: PNA1V
ISIN:  FI0009800379
Perustettu:  1984
Toimitusjohtaja:  Tapio Tommila
Puheenjohtaja:  Jukka Ala-Mello
Avainhenkilöt:  Tapio Tommila, Niko Skyttä, Heikki Korelin, Heikki Tukiainen
Kotipaikka:  Tampere, Suomi
Toimiala:  Sijoitusyhtiö
Liikevaihto:   136,2 milj. € (2023)
Henkilöstö:  Emoyhtiössä 9, konsernissa noin 1 188 (2023)
Tytäryhtiöt:    CoreHW Oy  Grano Oy  Hygga Oy  Oscar Software Oy   Gugguu Group Oy (osakkuusyhtiö)  
Kotisivu:  www.panostaja.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Panostaja Oyj on vuonna 1984 perustettu sijoitusyhtiö, joka kehittää aktiivisena omistajana suomalaisia palvelu- ja ohjelmistoalojen yrityksiä. Panostajan osake listattiin meklarilistalla vuosina 1989–1998, Helsingin pörssissä I-listalla vuosina 1998–2006 ja Nasdaq Helsingissä vuodesta 2006. Panostajan pääkonttori sijaitsee Tampereella.
Liiketoiminta

Panostaja on määritellyt toimintansa ytimeksi suomalaisen yrittäjyyden ja yritystoiminnan kehittämisen.  Sijoitusyhtiöiden arvoa kasvatetaan aktiivisen omistajuuden keinoin tuomalla yritykseen sitoutunut johto sekä liiketaloudellista ja strategista osaamista. Myös yhtiön sisäiseen viestintään kiinnitetään erityistä huomiota. Panostajan liiketoimintastrategiana on nostaa omistusyritys alansa vahvaksi tekijäksi 5–10 vuodessa, minkä jälkeen se jatkaa toimintaansa itsenäisenä yrityksenä. Panostajan liikevaihto vuonna 2023 oli 136,2 miljoonaa euroa.
Hallinto ja henkilöstö

Panostaja-konsernissa työskentelee noin 1 100 henkilöä. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Tampereella. 
Toimitusjohtajana toimii Tapio Tommila, joka aloitti Panostajan toimitusjohtajana 1.1.2019. Panostajan johtoryhmään kuuluvat toimitusjohtaja Tapio Tommila, sijoitusjohtaja Niko Skyttä, talous- ja rahoitusjohtaja Heikki Korelin ja kehitysjohtaja Heikki Tukiainen.
Panostajan suurimmat omistajat ovat Koskenkorvan suku, Fennia sekä Ilmarinen.
Historia

1984: Panostaja perustetaan seitsemän kumppanin yhteisyrityksenä. Malli uudenlaiselle yhtiölle saadaan Pohjois-Amerikasta. Vuonna 1985 Panostaja ostaa ensimmäinen tytäryhtiön, Matti-Ovi Oy:n.
1988: Panostaja perustaa Suomen Viestintäkehitys Oy:n. Suomen Viestintäkehitys Oy oli viestintäalan kehitysyhtiö, joka kehitti maakuntalehdistön toimintaa ja taloudellisia edelletyksiä sekä edisti viestintäalan yhtiöiden yhteistoimintaa. Yhtiön osakkuusyhtiöitä olivat Savon Sanomain Kirjapaino Oy, Satakunnan Kirjateollisuus Oy, Ilkka Oy, Aamulehti-yhtymä Oy ja Vaasa Oy. Osakkuusyhtiöiden mielestä Viestintäkehitys oli ei-toivottu nurkanvaltaaja, joka haali alihinnoiteltuja lehtiyhtiöiden osakkeita. Ratkaisijaksi nousi Sanoma Oyj, joka liittoutui sanomalehtien kanssa, ja ne perustivat yhdessä Pro Lehdistö Oy:n. Pro Lehdistö aloitti sanomalehtiosakkeiden oston, ja 19.5.1989 Pro Lehdistö osti Viestintäkehityksen enemmistön ja lopulta fuusioi Savon Sanomain Kirjapainon, Pro Lehdistön sekä Viestintäkehityksen kombinaatiofuusioilla Savon Sanomat Oy:ksi.
1989: Panostaja listautuu pörssiin.
1993: Yrityssaneeraus ja toiminnan selkiyttäminen: keskitytään yrittäjävetoisten pk yhtiöiden kehittämiseen.
1999 Panostaja maksaa ennakkoon saneerausohjelman mukaiset velat ensimmäisenä yhtiönä Suomessa.
2006: Panostaja kehittää liiketoimintastrategiaansa ja kasvattaa liiketoimintaansa sukupolvenvaihdosten toteuttajana. Vuosina 2006–2008 ostetaan Alfa-Kem Oy, KL-Varaosat Oy, Heatmasters Group Oy, Lukko-Expert Security Oy, Suomen Kiinnikekeskus Oy, Suomen Helakeskus Oy, Kopijyvä Oy, Ecosir Oy ja Kospa Oy. Suomen Helasto Oyj:n pohjalta muodostetaan pörssinoteerattu konepajaryhmä Takoma Oyj. Tytäryhtiöt Arme Oy ja Pajakulma Oy myydään.
2007: Juha Sarsama aloittaa uutena toimitusjohtajana.
2010: Suomen Graafiset palvelut Oy Ltd ja Domus Print Oy ostetaan vahvistamaan digitaalisten painopalveluiden liiketoiminta-aluetta.
2011: Oy Alfa-Kem Ab ja Spectra Yhtiöt Oy yhdistyvät.
2012: Lämpö-Tukku Oy myydään. HSG Logistics Oy ostetaan vahvistamaan lisäarvologistiikan liiketoiminta-aluetta. Panostaja ostaa 60 % sisäkattomateriaalien tukkupalveluja tarjoavasta Selog Oy:stä. Eurohela Trading ostetaan, ja liiketoiminnat siirretään Suomen Helakeskuksen alle. Markkinointiyritys DMP Digital Media Partners ostetaan.
2013: Matti-Ovi Oy, Suomen Kiinnikekeskus Oy ja Kannake Oy myydään.
2014: KotiSun Oy ostetaan, ja perustetaan uusi pientalojen talotekniikkaremontointiin erikoistuva segmentti. Vindea Group Oy myydään. Kopijyvä Oy ja DMP-Digital Media Partners Oy yhdistyvät. Uudeksi nimeksi tulee Grano Oy.
2015: Megaklinikka Oy ostetaan, ja perustetaan uusi suun terveydenhuoltoon erikoistuva segmentti. Digiprint Finland Oy:n ja Multiprint Group Oy:n yhdistyminen. Flexim Security Oy myydään.
2018: Carrot Palvelut Oy ostetaan.
Aiheesta muualla

Panostajan pörssihistoriaa (porssitieto.fi)
Kaljuunakalat

| Kaljuunakalat |
| --- | --- |
 Kaljuunakala (Dichistius capensis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Kaljuunakalat  Dichistiidae  Smith, 1935
Katso myös
   Kaljuunakalat Wikispeciesissä   Kaljuunakalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaljuunakalat (Dichistiidae, vanhemmissa lähteissä usein Coracinidae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan eteläiseltä Atlantilta ja Intian valtamereltä.
Taksonomia

Kaljuunakaloihin kuuluu kaksi tai kolme lajia yhdessä suvussa. Lajeja ovat kaljuunakala (Dichistius capensis) ja raitakaljuunakala (Dichistius multifasciatus). Monien muiden ahvenkalaheimojen tavoin kaljuunakalojen sukulaisuussuhteet muihin lahkonsa heimoihin ovat osittain epäselvät. Heimon lajit ovat melko läheistä sukua muun muassa hammasahvenille (Sparidae) ja ruoriahvenille (Kyphosidae), joihin ne on aikaisemmin luokiteltu. Kaljuunakalojen on uudemmissa tutkimuksissa esitetty olevan myös melko läheisiä sukulaisia lepakkokaloille (Ephippidae) ja levykaloille (Drepaneidae).
Anatomia

Kaljuunakalat kasvavat suurimmillaan 30–80 cm pitkiksi.  Ruumiinrakenteeltaan ne ovat korkeita ja litteitä, suomut ovat melko pienikokoisia. Selkäevän etuosassa on piikikkäitä ruotoja ta takaosassa harjanne. Peräevässä on kolme piikkiä ja pyrstöevä on hieman haarautunut. Hampaat ovat kaljuunakaloilla pienet, uloimpien rivien hampaat ovat käyrät.
Levinneisyys ja elintavat

Kaljuunakaloja tavataan Etelä-Afrikan ja Madagaskarin rannikkojen läheisyydestä. Ne elävät kivikkoisilla ja hiekkaisilla pohjilla sekä murtovedessä että suolaisessa merivedessä. Kalojen ravintoon kuuluvat nilviäiset ja muut selkärangattomat eläimet sekä levä. Sekä kaljuunakala että raitakaljuunakala ovat arvostettuja ruokakaloja eteläisessä Afrikassa että suosittuja urheilukalastuksen kohteita.
Keihäskala

| Keihäskala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Auloppikalat Aulopiformes
Heimo::  Keihäskalat Anotopteridae
Suku::  Anotopterus
Laji::  pharao
Kaksiosainen nimi
 Anotopterus pharao  Zugmayer, 1911 
Katso myös
   Keihäskala Wikispeciesissä   Keihäskala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keihäskala (Anotopterus pharao) on keihäskaloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä Atlantin pohjoisosista.
Taksonomia

Keihäskalaa pidettiin aiemmin levinneisyydeltään kaikista kylmistä valtameristä tavattavana lajina. Se on sittemmin jaettu useammaksi lajiksi ja nykyään vain Pohjois-Atlantin populaatioiden katsotaan kuuluvan lajiin A. pharao. Eräät lähteet kuten IUCN katsoo lajin olevan edelleen kosmopoliitti. Keihäskalan ja muiden Anotopterus-suvun lajien asema auloppikaloissa on hieman epäselvä ja toisinaan se sijoitetaan barrakudinojen (Paralepididae) heimoon.
Koko ja ulkonäkö

Keihäskala voi kasvaa suurimmillaan 146 cm:n mittaiseksi ja keskimäärin ne saavuttavat 85 cm:n pituuden. Ruumiinrakenteeltaan laji on pitkänomainen ja sen leuat ovat hyvin pitkät ja suu on suuri. Alaleuka työntyy hieman yläleukaa pidemmälle. Keihäskalalla ei ole selkäevää, mutta sillä on rasvaevä. Rintaevät ovat hyvin pienet. Väriltään kala on selästään hopeanharmaa tai musta ja vatsastaan vaaleampi.
Levinneisyys ja elintavat

Keihäskalaa tavataan Atlantilla Davisinsalmelta Kanariansaarille ulottuvalta alueelta. Se on syvien vesien kala ja liikkuu tyypillisesti 500–2 000 metrin syvyydessä. Lajin ravintoa ovat erityisesti kalat, mutta se voi syödä myös esimerkiksi äyriäisiä, kalmareita ja salpoja.
Gotlands Tidningar

| Gotlands Tidningar> GT |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
Kustantaja:  NTM-konserni
Levikki:  10 700 (2021)
Perustettu:  1983
Kotikunta:  Visby
Kotimaa:  Ruotsi
Ilmestymistiheys:  ma–la
Kieli:  ruotsi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Gotlands Tidningar (lyh. GT) on ruotsalainen sanomalehti, jonka toimitus on Visbyssä. Lehti perustettiin vuonna 1983, kun sosiaalidemokraattinen Gotlands Folkblad ja keskustalainen Gotlänningen yhdistyivät. Gotlands Tidningar ilmestyy kuudesti viikossa ja kuuluu NTM-konserniin.
Aiheesta muualla

Gotlands Tidningarin ja Gotlands Allehandan yhteiset verkkosivut (ruotsiksi)
| n k NTM-konserni |
| --- | --- |
 Corren  Enköpings-Posten  Eskilstuna-Kuriren  Folkbladet  Gotlands Allehanda  Gotlands Tidningar  Katrineholms-Kuriren  Motala & Vadstena Tidning  Norran  Norrbottens-Kuriren  Norrköpings Tidningar  Norrländska Socialdemokraten  Piteå-Tidningen  Södermanlands Nyheter  Upsala Nya Tidning  Vimmerby Tidning  Västerviks-Tidningen
Villisika

| Villisika |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Siat Suidae
Alaheimo::  Siat Suinae 
Tribus::  Suini
Suku::  Siat Sus
Laji::  scrofa
Kaksiosainen nimi
 Sus scrofa  Linnaeus, 1758 
Synonyymit
 katso teksti 
 Villisian alkuperäinen levinneisyysalue (vihreä), sekä istutukset ja villiintyneet kesysiat (sininen)
Alalajit 
 S. s. scrofa – villisika  S. s. algira  S. s. attila  S. s. cristatus  S. s. davidi  S. s. leucomystax  S. s. libycus  S. s. majori  S. s. meridionalis  S. s. moupinensis  S. s. nigripes  S. s. riukiuanus – riukiunvillisika  S. s. sibiricus  S. s. taivanus  S. s. ussuricus  S. s. vittatus – juovasika 
Katso myös
   Villisika Wikispeciesissä   Villisika Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Villisika eli metsäkarju (Sus scrofa) on sorkkaeläimiin kuuluva suurikokoinen sikalaji ja useimpien, mutta ei kaikkien kesyjen sikojen kantamuoto. Sen pääasiallista esiintymisaluetta on Euraasian lauhkea lehtimetsävyöhyke. Suomeen villisika on levinnyt uudelleen Virosta ja Venäjältä 1900-luvun puolivälistä alkaen, mutta on yhä varsin harvalukuinen.
Piirteet > Ulkonäkö ja koko

Aikuinen villisika on väritykseltään talvella ruskeanmusta tai mustanharmaa ja kesällä vaaleanharmaa. Sen tiheässä turkissa on paljon pitkiä harjaskarvoja. Talviturkki on lyhyt- ja tiheäkarvainen. Karjun peitinkarvoitus voi keskikesällä olla hyvin vähäistä, ja eläin saattaa silloin näyttää vaalealta ja lähes kaljulta. Pienet porsaat ovat harmaankeltaisen, vaaleanruskean ja valkoisen kirjavia. Villisikanaaras eli emakko painaa noin 100 kilogrammaa, ja suotuisalla alueella elävä aikuinen uros eli karju voi painaa Euroopassa 300 kiloa ja Aasian länsiosissa jopa noin 400 kiloa. Suomessa elävät yksilöt painavat kuitenkin enintään 230 kilogrammaa, ja Ruotsissa ne saavuttavat harvoin edes 200 kilon painoa. Villisian säkäkorkeus on 70–110 senttimetriä, ja pituutta eläimen vartalolla voi olla 185 senttimetriä. Häntä on 17–26 senttiä, joskus jopa 40 sentin mittainen. Karjuilla on suuret ja voimakkaat kulmahampaat. Emakolla on kuusi paria nisiä.
Kesysiasta villisika eroaa muun muassa siten, että sen otsapenger on hyvin loiva, kun taas kesysialla otsapenger on jyrkkä ja selvästi havaittava. Lisäksi villisialla on pitempi kärsä kuin kesyllä sukulaisellaan.
Piirteet > Jälkiä ja jätöksiä

Villisian jalanjäljet ovat samankaltaiset kuin kesysian. Luonnossa nähtyinä ne saatetaan sekoittaa hirvieläinten jälkiin. Eläin jättää maastoon paljon muunkinlaisia merkkejä itsestään, esimerkiksi tonkimisjälkiä ja kulku-uria. Myös rypemiskuopat ja niiden viereisten kyljenkyhnytyspuiden saviset rungot erottuvat maastossa selvästi.
Levinneisyys > Luontainen levinneisyys

Villisika on yksi maailman laajimmalle levittäytyneistä maanisäkkäistä ja laajimmalle levittäytynyt sikalaji. Lajia tavataan villinä tai villiintyneenä maapallon jokaisella mantereella Antarktista lukuun ottamatta. Monille alueille villisika on levittäytynyt ihmisen sinne tuomana. Villisika elää luonnonvaraisena koko manner-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa (Algeriassa, Marokossa ja Tunisiassa) sekä Aasiassa aina Japanissa, Taiwanissa ja Sri Lankassa asti. Irlannista, Britanniasta ja Skandinaviasta alkuperäiset villisiat ovat kuolleet sukupuuttoon, mutta niitä on takaisinistutettu Englantiin ja Etelä-Ruotsiin.
Levinneisyys > Siirtoistutukset ja villiintyneet kesysiat

Villisika on tuotu Välimeren saarille Korsikaan ja Sardiniaan jo muinoin. Sitä on tuotu myös Pohjois-Amerikkaan. Afrikassa Egyptissä ja Pohjois-Sudanissa eläneet tuontikannat ovat hävinneet.
Karanneista ja vapaaksi päästetyistä kesysioista kehittyneitä populaatioita elää Etelä-Afrikassa, Indonesian Pienillä Sundasaarilla, Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Yhdysvalloissa, Karibialla, Keski- ja Etelä-Amerikassa sekä lukuisilla valtamerten saarilla, kuten Andamaaneilla ja Mauritiuksella Intian valtamerellä ja Havaijilla, Galápagossaarilla ja Fidžillä Tyynellämerellä. Kaakkois-Aasiassa Molukeilla, Uudessa Guineassa ja Salomonsaarilla elää eläimiä, joiden arvellaan polveutuvan kesysikojen ja sulawesinsikojen (Sus celebensis) välisistä risteymistä. Villiintyneet kesysiat ovat usein uhka alkuperäisluonnolle, ja niitä pidetäänkin yhtenä sadasta haitallisimmasta vieraslajista.
Elinympäristö

Villisikoja elää useissa erilaisissa elinympäristöissä, jotka vaihtelevat lauhkeasta ilmastosta trooppiseen ja pensasaroilta sademetsiin. Laji suosii metsää, mutta sitä saattaa tavata myös aukeilla alueilla, kunhan lähistöllä on vettä ja puiden tarjoamaa suojaa. Euroopassa korkeimmat villisian asuttamat alueet sijaitsevat Pyreneillä 2 400 metrin korkeudella merenpinnasta ja Aasiassa sitä tavataan vieläkin korkeammilla alueilla.