stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Aarnio-Wihuri
Tulokset ratakilpailuissa

| Päivä | Kilpailu | Auto | Kuljettajat | Talli | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 12.9.1965 | Artukainen [GT] | Porsche 904 | Aarnio-Wihuri |  | 1. |
| 5.6.1966 | Artukainen [Specials] | Porsche 904 | Aarnio-Wihuri |  | 1. |
| 19.6.1966 | Keimola [GT/S] | Porsche 906 | Aarnio-Wihuri |  | 1. |
| 26.6.1966 | Rovaniemi [S/GT] | Porsche 906 | Aarnio-Wihuri |  | 1. |
| 24.8.1966 | Keimola [S2.0] | Porsche 906 | Aarnio-Wihuri |  | raced |
| 11.9.1966 | Artukainen [Specials] | Porsche 904 | Aarnio-Wihuri |  | 1. |
| 23.4.1967 | Artukainen [Specials] | Porsche 906 | Aarnio-Wihuri |  | 1. |
| 28.5.1967 | 1000 km Nürburgring | Porsche 906 | Aarnio-Wihuri / Troberg | Antti Aarnio-Wihuri | DNA |
| 19.5.1968 | 1000 km Nürburgring | Porsche 906 | Toivonen / Aarnio-Wihuri | VW-Auto Oy | DNF |
| 1.6.1969 | 1000 km Nürburgring | Porsche 906 | In entry list only | Sten Axelsson | 13. |
| 31.5.1970 | 1000 km Nürburgring | Porsche 911 S | In entry list only | Racing Team AAW | 14. |
Porvoon maalaiskunnan vaakuna

Porvoon maalaiskunnan vaakuna (1953–1996)
Porvoon kihlakunnan vuosina 1661–1693 käyttämä sinetti.
Porvoon maalaiskunnan vaakuna on saanut aiheensa Porvoon kihlakunnan vanhasta sinetistä. Sinetissä on kuvattuna kolme kalaa, jotka luultavasti ovat lohia muistutuksena kihlakunnan kruunulle tärkeistä lohijoista.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kolme kultavaruksista hopealohta asetettuina hirsittäin alatusten”. Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 19. syyskuuta 1953. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1997 Porvoon maalaiskunnan liityttyä Porvoon kaupunkiin. Vaakunaa ehdotettiin Kansallisarkiston toimesta vuonna 1997 perustetun Itä-Uudenmaan maakunnan vaakunaksi. Maakunta kuitenkin otti käyttöön uuden vaakunan.
Lumnäsin kartano

Lumnäsin kartano (myös Lomnäsin kartano) on kartano Lapinjärven kunnassa, Pukaron kylässä. Kartano sai alkunsa 1810 asessori Daniel Wallen yhdistettyä tiloja. Kartanossa on toiminut veromylly sekä kestikievari.
Simo Morri

Simo Artturi Morri (s. 10. marraskuuta 1944 Tampere) on suomalainen ampuja. Morri edusti Suomea Meksikon olympialaisissa 1968, ja hänet on palkittu muun muassa Ampumaurheiluliiton vuoden ampujana 1967. Hän menestyi 1960-luvulla myös Poliisien Ampumaseuran SM- ja EM-kilpailuissa. Hänen lajejaan olivat pienoiskivääri ja varsijousi.
Morri tuomittiin vuonna 2009 elinkautiseen vankeusrangaistukseen avovaimonsa surmaamisesta ampumalla. Kesäkuussa 2010 Helsingin hovioikeus kuitenkin alensi rikosnimikkeen tapoksi ja rangaistuksen 11 vuodeksi vankeutta.
Aiheesta muualla

Simo Morri Olympedia. (englanniksi)
Giljotiini

Badenilainen giljotiini (Fallbeil).
Giljotiini (ransk. guillotine) on mekaaninen mestauslaite, jossa putoava terä katkaisee kuolemaantuomitun kaulan.
Giljotiini on nimetty ranskalaisen lääkärin Joseph-Ignace Guillotinin (1738–1814) mukaan. Hän ei keksinyt giljotiinia, sillä samalla periaatteella toimivia teloituslaitteita oli tunnettu jo vuosisatoja aiemmin, mutta hänen vaikutuksestaan se otettiin käyttöön Ranskan vallankumouksen aikana, ja se muodostui yhdeksi vallankumouksen tunnetuimmista symboleista. Giljotiinia käytettiin teloituksiin useissa Euroopan maissa aina 1970-luvulle saakka.
Historia > Varhaisemmat samantapaiset teloitusvälineet

Giljotiinin tapaisia teloituslaitteita on esiintynyt jo ennen uutta aikaa; niistä ensimmäisten arvellaan olleen persialaista keksintöä. 1200-luvulla Italiassa tunnettiin mannaia-niminen teloituslaite, johon aateliset olivat oikeutettuja. Tällaisella teloitettiin vuonna 1268 Napolissa viimeinen Hohenstaufen-suvun hallitsija, Svaabian herttua Konradin. Britteinsaarilla käytettiin keskiajalta lähtien samanlaisia teloituslaitteita, joita kutsuttiin Englannissa nimellä Halifax Gibbet ja Skotlannissa nimellä Scottish Maiden eli skotlantilainen neitsyt. Saksassa ”esigiljotiinista” käytettiin nimeä Fallbeil. 1700-luvulla hollantilaiset teloittivat vastaavanlaisella laitteella orjia siirtomaissaan. Ennen Ranskan vallankumousta nämä laitteet eivät kuitenkaan olleet yleisessä käytössä.
Historia > Myöhempi käyttö

Modernia giljotiinia on käytetty paitsi Ranskassa, myös Ranskan siirtomaissa, sekä muun muassa Italiassa, Saksassa ja Ruotsissa.
Ranskassa giljotiini säilyi virallisena teloitusvälineenä 1970-luvulle asti, ja myös julkisten teloitusten perinne eli pitkään. Viimeinen julkinen giljotiiniteloitus toimeenpantiin toisen maailmansodan alla vuonna 1939, kun sarjamurhaaja Eugen Weidmann teloitettiin Versailles’n vankilan edessä. ”Hysteerisesti” käyttäytynyt yleisö aiheutti skandaalin, jonka seurauksena Ranskan presidentti Albert Lebrun kielsi julkiset teloitukset. Viimeisen kerran giljotiinia käytettiin Ranskassa vuonna 1977, kun murhasta tuomittu Hamida Djandoubi teloitettiin. Kuolemantuomio poistettiin Ranskan laista vuonna 1981.
Saksassa giljotiinin (Fallbell) käyttö yleistyi 1600-luvulta eteenpäin. Saksan keisarikunnassa vuosina 1871–1918 ja Weimarin tasavallassa vuosina 1918–1933 giljotiini ja ampuminen olivat lain määräämät viralliset teloitustavat. Kansallissosialistisessa Saksassa vuosina 1933–1945 teloitettiin giljotiinilla enemmän ihmisiä kuin Ranskassa suuren vallankumouksen jälkeen jakobiinien aikana. Vuosina 1938–1945 rakennettiin 20 uutta giljotiinia, jotka sijoitettiin vankiloihin eri puolille Saksaa ja siihen liitettyä Itävaltaa. Giljotiinia käytettiin kriminaalivankien teloitukseen, kun taas poliittiset vangit ammuttiin, hirtettiin tai lähetettiin keskitysleireille kuolemaan. Keskimääräinen teloitusnopeus oli yksi kuolemaantuomittu kolmessa minuutissa, mutta Breslaun vankilassa väitetään teloitetun puolessatoista tunnissa jopa 75 kuolemaantuomittua. Kaiken kaikkiaan kansallissosialistisessa Saksassa arvellaan minimissään 16 000:n, todennäköisesti jopa 45 000:n kuolemaantuomitun tulleen teloitetuksi giljotiinilla.
Läntisessä Saksassa käytettiin viimeisen kerran giljotiinia vuonna 1949, jolloin murhasta tuomittu Berthold Wehmeyer teloitettiin. Samana vuonna kirjoitetusta Saksan liittotasavallan perustuslaista kuolemantuomio poistettiin. Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä ja Saksan demokraattisessa tasavallassa käytettiin giljotiinia vuoteen 1961. Siellä jotkin giljotiinit olivat kuorma-auton lavalla liikuteltavaa mallia.
Yhdysvalloissa ja Britanniassa giljotiinin käyttö ei koskaan yleistynyt, koska vakiokuolemantuomio oli hirttäminen. Giljotiinia ehdotettiin sähkötuolin korvaajaksi Georgian osavaltiossa Yhdysvalloissa vuonna 1996, mutta ehdotus ei mennyt läpi.
Giljotiinia käytetään jonkin verran eläinkokeissa, lähinnä silloin kun muut surmaamistavat tuhoaisivat kiinnostavan osan eläimestä.
Eräs ranskalainen nainen rakensi moottorisahasta giljotiinin ja suoritti näin itsemurhan.
”Elävien päiden legenda”

Ranskan vallankumouksen vuosina silminnäkijät kertoivat, että giljotiinilla teloitettujen päät saattoivat iskeä silmää tai ilmehtiä katkaisemisen jälkeen. Charlotte Cordayn pään väitettiin jopa saaneen kasvoilleen ”raivostuneen ilmeen”, kun päätä kansanjoukoille esitellyt teloittaja läimäytti sitä poskelle. Näiden havaintojen vuoksi alettiin epäillä, ettei giljotiini takaisikaan silmänräpäyksellistä ja tuskatonta kuolemaa. Kaulan salamannopean katkeamisen väitettiin päinvastoin aiheuttavan sen, että aivot jatkoivat toimintaansa vielä hetken teloituksen jälkeen. Hurjimpien väitteiden mukaan katkaistu pää saattoi pysyä tajuissaan jopa puoli minuuttia.
Monet lääkärit tekivät kokeita giljotiinilla teloitettujen rikollisten päillä, vielä niinkin myöhään kuin vuonna 1956, selvittääkseen näiden väitteiden todenperäisyyden. Vaikka joidenkin lääkärien mukaan heidän tutkimansa päät reagoivat esimerkiksi omaan nimeensä pari sekuntia katkaisemisen jälkeen, yleisesti uskotaan, että ”ilmehtiminen” on vain katkenneiden hermojen aiheuttamaa tahdotonta lihasnykimistä. Kaulan katkaisemisen aiheuttama verenvuoto on joka tapauksessa niin voimakasta, ettei pää voisi edes teoriassa pysyä tajuissaan muutamaa sekuntia kauempaa.
Teloitusprosessi Ranskassa

1900-luvulla käytettiin yhtä giljotiinia, joka painoi 580 kilogrammaa ja joka lähetettiin Pariisista sitä tarvitsevaan vankilaan. Se pystytettiin yön aikana sopivaan paikkaan. Juuri ennen aamunkoittoa viranomaiset menivät tuomitun selliin ilmoittamaan, että hänen vetoomuksensa on hylätty ja että hänet teloitetaan välittömästi. Hänelle annettiin sitten tunti aikaa valmistautua ja rukoilla papin kanssa. Sen jälkeen hänen kätensä sidottiin selän taakse ja paidasta leikattiin kaulus pois. Vankilan rekisteriin tehtiin viimeinen merkintä, jonka jälkeen vartijat saattoivat vangin ulos giljotiinille. Hänet sidottiin välittömästi giljotiinin alustaan, joka saman tien työnnettiin paikalleen. Giljotiinin kaulus laskettiin paikalleen ja terä pudotettiin. Koko prosessi vei aikaa vähemmän kuin kaksi minuuttia.
Tunnettuja giljotiinilla teloitettuja

25. huhtikuuta 1792 Nicolas Jacques Pelletier, ensimmäinen giljotiinilla teloitettu
21. tammikuuta 1793 Ranskan kuningas Ludvig XVI
16. lokakuuta 1793 Ranskan kuningatar Marie Antoinette
5. huhtikuuta 1794 ranskalainen vallankumousmies Georges Danton
8. toukokuuta 1794 ranskalainen kemisti Antoine Lavoisier
28. heinäkuuta 1794 Ranskan vallankumouksen johtaja Maximilien de Robespierre
23. syyskuuta 1910 Viimeinen ruotsalainen kuolemaantuomittu Johan Alfred Ander mestattiin Långholmenin vankilan giljotiinilla.
25. helmikuuta 1922 Kuuluisa sarjamurhaaja, "Siniparta" Henri Désiré Landru
10. tammikuuta 1934 Berliinin valtiopäivätalon tuhopoltosta syytetty Marinus van der Lubbe
17. kesäkuuta 1939 Viimeinen julkinen teloitus, sarjamurhaaja Eugen Weidmann
22. helmikuuta 1943 Hans ja Sophie Scholl sekä Christop Probst Valkoinen ruusu -liikkeestä
11. toukokuuta 1949 Berthold Wehmeyer Saksan liittotasavallan viimeisenä
28. marraskuuta 1972 murhaajat Roger Bontems ja Claude Buffet
10. syyskuuta 1977 Viimeinen Ranskassa giljotiinilla teloitettu Hamida Djandoubi
Kirjallisuutta

Octave Aubry: Ranskan suuri vallankumous, osa I
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Giljotiini Wikimedia Commonsissa
The Guillotine Headquarters (Arkistoitu – Internet Archive)
Aftonbladetin artikkeli ruotsalaisesta giljotiinista
BBC:n artikkeli
Aikalaispiirros Ludvig XVI:n teloituksesta. Teloittaja esittelee kuninkaan katkaistua päätä kansanjoukolle.
Scottish Maiden, giljotiinin skotlantilainen edeltäjä.
Teuvo Ypyä

Teuvo Ypyä (13. kesäkuuta 1955 – 19. toukokuuta 2022) oli suomalainen kultaseppämestari ja kuvanveistäjä, joka tunnetaan muun muassa Kemin Jalokivigallerian perustajana.
Ypyä aloitti vuonna 1976 opiskelut Lahden muotoiluinstituutin kultaseppäkoulussa. Vuonna 1977 hän suoritti gemmologian perustutkinnon ja valmistui kultasepäksi 1980. Vuonna 1982 Ypyä suoritti Ison-Britannian gemmologisen seuran diplomitutkinnon ja sai kultaseppämestarin arvon vuonna 1983. Kemissä vaikuttanut Ypyä toimi pitkään perustamansa Kemin Jalokivigallerian johtajana. Vuonna 1988 Ypyä suunnitteli ja toteutti Suomen kuninkaan kruunun saatuaan käsiinsä Eric O. W. Ehrströmin luonnospiirustukset kuninkaan kruunusta. Kruunu on edelleen Kemin Jalokivigallerian matkailunähtävyys. 1990-luvun puolivälissä hän jättäytyi vapaaksi taiteilijaksi.
Aiheesta muualla

Teuvo Ypyän verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Urho Kekkosen katu

Urho Kekkosen katu kokonaisuudessaan Kampin keskuksesta vuonna 2022.
Urho Kekkosen katu (ruots. Urho Kekkonens gata), vuoteen 1980 Kampinkatu, on lyhyt katu Helsingin keskustassa Kampin kaupunginosassa. Se on vain korttelin mittainen, ulottuen Annankadulta idässä Fredrikinkadulle lännessä. Kadun varrella sijaitsevat Kampin liikekeskus ja linja-autoasema sekä Suomen maineikkain rock-klubi Tavastia.  Katu on nykyään joukkoliikennekatu, ja vuonna 2008 sille rakennettiin myös raitiovaunukiskot.
Historia

Urho Kekkosen katu, alkuperäiseltä nimeltään Kampinkatu, syntyi 1800-luvun lopulla, kun Kampin kaupunginosan asemakaavaa laajennettiin pohjoiseen. Katu toimi pitkään Helsingin kaavoitetun ja kaupunkimaisesti rakennetun alueen rajana: sen pohjoispuolella levisi laaja Kampin kenttä, Ruotsin vallan ajalta periytynyt armeijan harjoituskenttä, jonka itäreunassa sijaitsi Turun kasarmi. Maaston kallioisuudesta johtuen katu ja sen eteläsivua reunustaneet talot olivat huomattavasti ylempänä kuin Kampin kenttä. Samasta syystä Kampinkatu päättyi itäpäässään kalliojyrkänteen reunalle, jossa se kääntyi jyrkästi etelään ja liittyi Annankatuun. 1920-luvulla Turun kasarmista tehtiin Helsingin linja-autoasema ja vanhan harjoituskentän valtasivat vähitellen linja-autot. Laiturialueen ja Kampinkadun väliin jäi kuitenkin kapeahko, osittain kallioinen nurmikkovyöhyke.
Kadun etelälaitaa reunustivat alun perin 1800-luvun lopun puurakennukset. 1900-luvulla niiden tilalle nousi kolme punatiilistä, seitsenkerroksista asuin- ja liiketaloa: Urho Kekkosen katu 2 (Elias Paalanen, 1955), Urho Kekkosen katu 4-6 (Elias Paalanen, 1931) ja Urho Kekkosen katu 8 (Edvard Ikäläinen, 1931). Näistä keskimmäinen on Hämäläisten talo, jonka rakennutti osakuntatalokseen Helsingin yliopiston Hämäläis-Osakunta. Hämäläistentalon pohjakerroksessa toimii rock-klubi Tavastia.
2000-luvun alussa entisen linja-autoaseman kentän paikalle rakennettiin Kampin keskus, joka sisältää ostoskeskuksen ja maanalaisen linja-autoaseman. Rakennusryhmän Urho Kekkosen kadun -puoleisessa reunassa on kuitenkin myös asuintaloja. Samalla Urho Kekkosen kadun ilme muuttui ratkaisevasti: katu, joka oli yli vuosisadan ajan sijainnut suuren kentän laidalla, muuttui korttelikaduksi, jota reunustavat kummaltakin puolelta korkeat rakennusmassat. Kaksi Kampin keskuksen yhdeksästä sisäänkäynnistä on Urho Kekkosen kadulla. Kadun itäpäässä on portaat, jotka laskeutuvat Kampin keskuksen pääsisäänkäynnin edessä olevalle Narinkkatorille.
Nimi

Katu sai nykyisen nimensä presidentti Urho Kekkosen mukaan. Hän asui perheineen neljännesvuosisadan ajan vuokralaisena Hämäläisten talossa kadun varrella. Kekkonen muutti Hämäläisten taloon vuonna 1931 ja asui siellä vuoteen 1956, jolloin hän tuli valituksi tasavallan presidentiksi. Pääministerivuosinaan 1950-luvun alussa hän asui myös pääministerin virka-asunnossa Kesärannassa, ja vuoden 1954 eduskuntavaaleissa häntä vastustaneet sosialidemokraatit käyttivät iskulausetta ”Kekkonen takaisin Kampinkadulle!”.
Kekkosen täyttäessä 80 vuotta 3. syyskuuta 1980 Helsingin kaupunki onnitteli häntä muuttamalla Kampinkadun nimen Urho Kekkosen kaduksi. Uusi katukyltti URHO KEKKOSEN KATU varastettiin heti seuraavana yönä. Helsingin Sanomien pilapiirtäjä Kari Suomalainen julkaisi piirroksen, jossa Kekkonen oli itse varastanut nimikkokatunsa katukyltin ja istui Tamminiemessä ihailemassa sitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Urho Kekkosen katu Wikimedia Commonsissa
Rock-klubi Tavastia Hämäläistentalossa Urho Kekkosen kadulla.
Breisachin piiritys

Breisachin piiritys oli osa kolmikymmenvuotista sotaa. Piiritys kesti 18. elokuuta – 17. joulukuuta vuonna 1638, ja se päättyi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan varuskunnan antautumiseen Ranskan puolella sotineelle Bernhard Weimarille. Piiritys onnistui, vaikka keisarilliset tekivät useita yrityksiä vapauttaakseen Breisachin. Linnoituksen valtaaminen oli tärkeää protestanteille ja Ranskalle, koska näin keisarillisten huoltoväylänä toiminut espanjalainen tie katkaistiin ja Ranskalle avautui oma itä-länsi-suuntainen reitti Reinin yli Etelä-Saksaan.
Weimar oli ollut Ruotsin palveluksessa Nördlingenin taisteluun saakka, mutta sen jälkeen hän oli siirtynyt jäljelle jääneiden joukkojansa kanssa Ranskan alaisuuteen. Weimar itse pyrki luomaan Elsassiin oman herttuakunnan. Hän oli onnistunut valtaamaan jo alueita Reinin varrella, kun hän alkoi piirittää Breisachia toistamiseen. Avustusyrityksistä huolimatta Johann Götzin johtamat joukot joutuivat antautumaan Weimarille. Valtauksen hyöty Ranskalle oli lopulta melko pieni, sillä maa kärsi samaan aikaan tappioita Alankomaissa, Pohjois-Italiassa ja erityisesti Espanjan rintamalla. Weimarin valtaamat alueet myytiin Ranskalle jo vuosi hänen kuolemansa jälkeen.
Taustaa > Linnoitus

Breisachin linnoitus rakennettiin juuri ennen kolmikymmenvuotisen sodan puhkeamista, kun Eurooppa varautui tulevaan suursotaan. Se sijoitettiin poikkeuksellisen hyvälle paikalle, jyrkälle luonnon muovaamalle kalliolle Reinin itärannalle. Breisachista kulki silta Reinin länsirannalle kahden saaren kautta. Linnoitukset jäänteet ovat yhä nähtävissä, mutta suurin osa näkyvistä puolustuslaitteista on rakennettu kolmikymmenvuotisen sodan jälkeen myöhemmin 1600-luvulla, jolloin linnoitus kuului Ranskalle.
Linnoitus oli tärkeä tukikohta espanjalaisen tien varrella. Tie oli espanjalaisten ja keisarillisten päähuoltoväylä, joka kulki Alppien yli Pohjois-Italiasta Espanjan Alankomaihin. Se oli ainoa reitti, jota pitkin kahdeksankymmenvuotisessa sodassa taistelleita espanjalaisjoukkoja voitiin huoltaa ja täydentää, koska meritiet olivat hollantilaisten ja englantilaisten valvonnassa.
Breisach oli yksi neljästä Saksan modernista, ensiluokkaisesta ja suuresta linnoituksesta. Siellä oli 3 000 miestä ja 150 tykkiä.
Taustaa > Aikaisemmat vaiheet sodan aikana

Ruotsalaiset katkaisivat espanjalaisen tien vuosina 1631–1633, kun he etenivät kuningas Kustaa II Aadolfin johdolla Etelä-Saksaan. Ruotsalaiset valtasivat Bregenzin ja Rheinfeldenin linnoitukset ja piirittivät Konstanzia ja Breisachia. Espanjalaisten vastahyökkäys tuli kuitenkin pian. Gaspar de Guzmán Olivárez lähetti ensin armeijan Alankomaista ylös Reiniä pitkin, mutta se ei päässyt keväällä 1632 kuin Speyeriin asti, kun hollantilaisten yllättävä menestys pakotti sen kääntymään takaisin.
Kesällä 1633 espanjalaiset lähettivät uuden armeijan Pohjois-Italiasta. Armeijaan kuului 20 000 miestä, ja sitä komensi herttua Gómez Suárez de Figueroa, Lombardian espanjalainen kuvernööri. Armeija marssi Etelä-Saksaan Valtellinan läpi, valloitti takaisin Rheinfeldenin ja Bregenzin ja vapautti Konstanzin ja Breisachin linnoitukset piirityksistä. Espanjalaista tietä ei saatu silti avattua, sillä ranskalaiset valtasivat Lothringenin herttuakunnan tärkeimmät linnoitukset ja katkaisivat siten tien hieman pohjoisempana. Figueroa sai tehtäväkseen jatkaa hyökkäystä Lothringeniin, mutta hän sairastui ja kuoli keväällä 1634, ennen kuin ehti toteuttaa käskyn. Samoin kävi suurimmalle osalle hänen armeijastaan.
Taustaa > Komentajat

Bernhard Weimar oli Ruotsin palveluksessa vuodesta 1630 aina tappiolliseen Nördlingenin taisteluun asti, jonka jälkeen hän johti armeijansa rippeet Ranskan puolelle. Ranska sitoutui maksamaan osan palkkasoturiarmeijan ylläpidosta, jos Weimar taistelisi Ranskan puolesta. Tästä huolimatta hän johti armeijaansa itsenäisesti. Sotilaana Weimar oli liian hyökkäävä ja harkitsematon, kuten Lützenissä, Nördlingenissä ja Rheinfeldenissä. Reinillä Weimar kuitenkin vetäytyi onnistuneesti useista hankalista tilanteista. Hän myös kehittyi komentajana. Liian innokkaat hyökkäykset Lützenissä ja Nördlingenissä vaihtuivat Breisachin lähes tieteelliseen piiritykseen. Weimar johti joukkojaan karismaattisesti edestä, vaikka hänen terveytensä heikkenikin. Weimar halusi välttämättä henkilökohtaisesti johtaa ratsuväkeä taisteluissa, mikä innosti joukkoja, mutta haittasi reservien oikeanlaista käyttöä.
Federico Savelli oli täysin epäpätevä sotilas. Hän oli noussut keisarillisen armeijan johtoon pelkästään vaikutusvaltansa ja taustansa takia, sillä hän oli korkeaa italialaista aatelia. Savelli hävisi Rheinfeldenissä ja Wittenweierissa ja vain hänen taustansa säästi hänet sotaoikeudelta. Breisachin piirityksen jälkeen keisari Ferdinand III siirsi hänet diplomaattisiin tehtäviin. Savellia on syytetty myös pelkuriksi.
Johann Götz vaihtoi keisarin palveluksesta Baijerin palvelukseen vuonna 1636, ja vaaliruhtinas nimitti hänet marsalkaksi. Götz joutui sotaoikeuteen kahdesti, ja toisella kerralla syy oli hänen epäonnistuminen Breisachin piirityksessä. Luonteeltaan Götz oli hyökkäävä, ylimielinen ja uppiniskainen, ja hänen käytöstapansa olivat karkeat. Götz ei kyennyt yhteistyöhön vertaistensa tai ylempiensä kanssa, mutta alaistensa kanssa hän tuli hyvin toimeen. Götz uskoi liikaa omiin kykyihinsä ja ajatteli, että kaikki keisarillisen ja Baijerin armeijan kenraalit olivat häntä huonompia. Kenraalina Götz oli varomattoman rohkea, mutta hänellä oli kohtalaiset johtamiskyvyt ja karisma.
Taustaa > Tavoitteet

Ennen Nördlingenin taistelua Ranskan tavoitteena oli turvata pääsy Reinille, mutta taistelun jälkeen tavoitteeksi tuli keisarillisten pitäminen joen itäpuolella. Nördlingenin taistelun jälkeen Bernhard Weimar siirtyi palkkasoturiarmeijoineen Ranskan palvelukseen. Ranskalaiset ylläpitivät armeijaa, mutta se operoi itsenäisenä Weimarin alaisuudessa Itä-Ranskassa ja Etelä-Saksassa. Tämän lisäksi ranskalaisilla oli alueella oma armeijansa. Kun protestantit olivat hävinneet Nördlingenin taistelun, Ranska joutui vuonna 1635 liittymään kolmikymmenvuotiseen sotaan protestanttien puolelle ja julistamaan sodan keisari Ferdinand II:lle.
Bernhard Weimarin tavoitteena oli luoda oma herttuakunta Elsassissa ja Korkea-Reinillä vallatuista alueista. Aluetta tuli kohdella tämän vuoksi kohtuullisen hyvin, ja sen hallinta piti varmistaa valtaamalla strategisesti tärkeät Rheinfeldenin, Röttelnin ja Neuenburgin linnoitukset. Avain Etelä-Saksan ja Reinin yläjuoksun hallintaan oli tuolloisen näkemyksen mukaan Breisach.
Weimarin sotaretket ennen piiritystä

Weimar saattoi vuosina 1637–1638 toimia suhteellisen vapaasti Etelä-Saksassa, koska Matthias Gallasin johtama keisarillinen pääarmeija keskittyi Johan Banérin johtamien ruotsalaisten ahdisteluun Pohjois-Saksassa.
Kesällä 1637 Weimar taisteli menestyksekkäästi Franche-Comtéssa. Sotaretken jälkeen hän ylitti Reinin elokuun alussa Rheinaussa ja kohtasi Johann von Werthin johtamat keisarilliset taistelussa, jonka Weimar voitti. Syyskuussa Weimarin oli kuitenkin pakko vetäytyä takaisin Reinin länsirannalle, minkä jälkeen hän siirtyi talvimajoitukseen Baselin hiippakuntaan. Weimar ei ollut saanut Ranskan lupaamaa rahallista tukea, minkä vuoksi hänen armeijansa oli kutistunut alle 4 000 mieheen.
Talvella 1637–1638 Weimar teki onnistuneen sotaretken Korkea-Reinillä. Ensimmäinen menestys tuli, kun Hohentwielin linnoituksen komentaja siirtyi varuskuntansa kanssa Württembergin herttuan Eberhardin puolelta Weimarin puolelle. Tämän jälkeen Weimar otti haltuunsa Itävallan Waldstädten valtaamalla Reinin varrella olevat Säckingenin, Laufenburgin, Waldshutin ja Rheinfeldenin.
Rheinfeldenin valtaaminen

Breisachin valloittamiseksi oli välttämätöntä hallita Reinin yli kulkevaa liikennettä. Yksi alueen strategisista silloista oli Rheinfeldenissä, ja muut olivat Breisachissa ja Laufenburgissa. Rheinfeldeniä puolustivat keisarilliset joukot, joita komensivat kenraalit Federico Savelli ja Werth. Weimar piiritti Rheinfeldenin 5. helmikuuta 1638, mutta Werth ja Savelli hyökkäsivät yllättäen 28. helmikuuta ja pakottivat hänet perääntymään.
Kolme päivää myöhemmin, 3. maaliskuuta, sotaonni kuitenkin kääntyi ja Weimar voitti murskaavasti keisarilliset. Vangiksi jäivät vihollisen kaikki neljä kenraalia: Werth, Savelli, Enkevort ja Sperreuter. Keisarillisessa armeijassa oli alun perin 7 400 miestä, joista 500 kaatui, 3 000 jäi vangiksi ja loput pääsivät pakoon. Vangit vaihtoivat ajan tavan mukaan puolta ja siirtyivät Weimarin palvelukseen, ja 22. maaliskuuta Weimar valtasi Rheinfeldenin. Ennen taistelua Weimarilla oli vain 2 000 jalkamiestä ja 4 000 ratsukkoa, mutta vangeista hän sai 1 800 jalkamiestä ja 1 200 ratsukkoa lisää.
Keisarillisten armeija oli tuhottu ja koko Baselin yläpuolinen Rein oli vallattu keskitalven sotaretkellä. Rheinfeldenin valtaamisen ja Werthin vangitsemisen kunniaksi Pariisissa järjestettiin kiitosmessu.