stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seversky P-35
Hankinta Suomeen

Seversky ei ollut vertailulistalla Suomen tehdessä hävittäjähankintoja vuosina 1936–1937, jolloin valituksi tuli Fokker D.XXI. Severskyn vientiponnistelut Eurooppaan olivat kuumimmillaan vasta vuonna 1939. Suomen ilmavoimille tarjottiin EP-1:tä keväällä 1939. Tällöin puolustusneuvosto piti välttämättömänä koneiden hankintaa. Seversky EP-1 esiintyy 25. toukokuuta 1939 päivätyssä vertailutaulukossa, jossa vertailtiin uuden Lentolaivue 28:n kalustoksi kaavailtuja konetyyppejä. Tämän vertailun lopputuloksena päätettiin 8. kesäkuuta 1939 tilata Valtion Lentokonetehtaalta kotimaisen hävittäjän – VL Myrsky – suunnittelu ja prototyyppi, 9. syyskuuta 1939 päätettiin tilata 50 Fokker D.XXI -hävittäjää Valtion Lentokonetehtaalta, 10. syyskuuta 1939 ostaa Seversky EP-1 hävittäjiä, valmistuslisenssi sekä raaka-aineet sekä lopulta 23. lokakuuta 1939 tilata 25 Fiat G.50 -hävittäjää Italiasta.
Marraskuussa 1939 Seversky tarjosi 66:ta EP-1:tä 5-9 kuukauden toimitusajalla Oslon kautta toimitettuna. Oy Grönblom tarjosi 50 konetta Lontoon ja Helsingin kautta kuljetettuna touko-syyskuussa 1940 ja vielä erään tykistöupseerin vaimo välitti 70 koneen tarjouksen. Ruotsi oli kuitenkin ollut nopeampi ja saanut Severskyn tuotantokapasiteetin. Koska Ruotsikin sai ensimmäisen koneensa vasta huhtikuussa 1940, on perusteltua väittää, että Suomi ei olisi onnistunut saamaan koneita millään keinolla talvisotaan.
Versiot

| --- | --- |
Versio: Selite
SEV-2XP: Kaksipaikkainen hävittäjä, ensilento keväällä 1935, vaurioitui 18.6.1935. Moottorina 735 hv:n Wright R-1670.
SEV-1XP: Vauroituneen SEV-2XP:n osista koottu yksipaikkainen hävittäjä, joka voitti Yhdysvaltain ilmavoimien evaluoinnin kesällä 1936. Moottorina 850 hv:n Pratt & Whitney R-1830-9 Twin Wasp.
SEV-2PA: AP-1:n kanssa yhtä aikaa kehitetty kaksipaikkainen versio. Maakentille tarkoitettu versio tunnettiin tunnuksella 2PA-L ja kellukeversio tunnuksella 2PA-A. Prototyypeissä oli moottorina 1 000 hv:n Wright Cyclone R-1820-G2 tai -G3. Myöhemmin kehitettiin 1100hv:n Pratt & Whitney Twin Wasp R-1830-S3C -moottorilla varustettu versio, joka tunnettiin nimillä 2PA-202 ja 2PA-BX.
AP-1: SEV-1XP:n pohjalta kehitetyt sarjakoneet, joita toimitettiin Yhdysvaltain ilmavoimille 76 kpl vuosina 1937-1938. Moottorina 950 hv:n Pratt & Whitney Twin Wasp R-1830-9.
AP-2: AP-1:n pohjalta kehitetty versio, joka hävisi seuraavan Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien evaluoinnin Curtiss Hawkille. Moottorina 1 050 hv:n Pratt & Whitney Twin Wasp R-1830-9.
AP-4: AP-2:n pohjalta kehitetty korkealla toimivaksi tarkoitettu hävittäjä, joka osallistui Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien evaluointiin helmi-maaliskuussa 1939 ja voitti 13 koneen tilauksen tunnuksella YP-43. Koneesta kehittyi Republic P-43 Lancer. Moottorina 1 200 hv:n Pratt & Whitney Twin Wasp R-1830-SC2G.
AP-7: AP-2:n osista koottu kehitysversio, joka myytiin lopulta ilmeisesti vuonna 1939 Ecuadoriin. Moottorina 1 200 hv:n Twin Wasp.
AP-9: AP-7:n pohjalta kehitetty ja Yhdysvaltain armeijan ilmavoimille tarjottu versio. Kehittely lopetettiin ja kone myytiin Ecuadoriin. Moottorina 1 050 hv:n Twin Wasp.
EP-1: AP-1:n pohjalta kehitetty vientiversio, moottorina 1 050 hv Pratt & Whitney R-1830-S1C1-G Twin Wasp. Tunnuksella EP-1-106 myytiin Ruotsiin 120 kpl. Ensimmäiset 60 kpl toimitettiin Ruotsiin kesällä 1940, loput otettiin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien käyttöön tunnuksella P-35A.
NF-1: AP-1:n pohjalta kehitetty Yhdysvaltain laivaston ilmavoimille tarkoitettu tukialushävittäjä, joka lensi ensilentonsa kesäkuussa 1937. Kone osallistui Yhdysvaltain laivaston evaluointeihin syksyllä 1937 tunnuksella XFN-1 mutta evaluointi ei johtanut hankintoihin. Moottorina oli 950 hv:n Wright Cyclone R-1820-22.
XP-41: AP-1:sta kehitetty versio, jonka pohjana käytettiin alkuperäisen 77 kappaleen P-35-tilauksen viimeistä konetta. Moottorina oli 1 200 hv:n Pratt & Whitney Twin Wasp R-1830-19. Kone osallistui samaan evaluointiin kuin AP-4. Koneen kehittely lopetettiin.
Museokoneet

Yhdysvaltain ilmavoimien museossa on yksi Seversky P-35.
Ruotsin ilmailumuseossa on yksi J 9 eli Seversky EP-1-106 eli P-35A.
Fantasy of Flight -museossa Floridassa on yksi alun perin Ruotsin ilmavoimien J 9 restauroitavana.
Rakenne ja suorituskyky > Rakenne

Vapaasti kantava alataso. Metallirakenteinen ja -pintainen. Taakse ja osittain siiven sisään kääntyvä laskuteline (eräissä malleissa sisäänpäin kääntyvä laskuteline).
Rakenne ja suorituskyky > Tekniset tiedot (suluissa P-35A)

Voimalaite: Pratt & Whitney Twin Wasp R-1830-9 14-sylinterinen tähtimoottori, suurin teho 950 hv lentoonlähdössä ja 850 hv 2 440 metrin korkeudessa (R-1830-S1C1 suurin teho 1 050 hv lentoonlähdössä ja 900 hv 3 600 metrin korkeudessa)
Kärkiväli: 10,97 m (10,97 m)
Pituus: 7,67 m (8,20 m)
Korkeus: 2,77 m (2,97 m)
Siipipinta-ala: 20,44 m2 (20,44 m2)
Tyhjäpaino: 1 957 kg ( 2 075 kg)
Lentopaino: 2 540 kg (2 775 kg)
Rakenne ja suorituskyky > Suorituskyky (suluissa P-35A)

Huippunopeus: 454 km/h 3 050 metrissä (508 km/h 4 860 metrissä)
Nousunopeus: 12,39 m/s (9,75 m/s)
Lentomatka: 1 850 km (1 530 km)
Rakenne ja suorituskyky > Aseistus (suluissa P-35A)

Yksi 12,7 mm ja yksi 7,62 mm konekivääri rungon päällä (kaksi 7,9 mm KSP M/22 konekivääriä rungon päällä ja  kaksi 13,2 mm AKAN M/39 -konekivääriä siivissä)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seversky P-35 Wikimedia Commonsissa
Seversky AP-1 eli P-35 tunnuksella PA 95 Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien 94. laivueen väreissä.
Seversky EP-1-106 (P-35A) eli Ruotsin ilmavoimien J 9 kuvattuna vuonna 1976 Ruotsin ilmailumuseossa.
P-35:n kopioksi väitetty Ruotsin ilmavoimien Reggiane Re.2000 Ruotsin ilmailumuseossa vuonna 2006.
Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien P-35 -muodostelma ilmassa.
One of the Boys (Mott the Hooplen kappale)

| ”One of the Boys” Mott the Hoople |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: All the Young Dudes
 B-puoli: ”Sucker”
 Julkaistu: joulukuu 1972
 Formaatti: 7" single
 Tekijä(t): Ian Hunter, Mick Ralphs
 Tuottaja(t): David Bowie
 Tyylilaji: glam rock
 Kesto: 06.46 (albumiversio)  05.35 (B-puolen singleversio)  02.48 (A-puolen singleversio)
 Levy-yhtiö: CBS, Columbia
Listasijoitukset
  Billboard Hot 100: 96.
Mott the Hooplen muut singlet
| ”All the Young Dudes” 1972 | ”One of the Boys” 1972 | ”Sweet Jane” 1973 |
One of the Boys on brittiläisen Mott the Hoople -yhtyeen kappale, joka julkaistiin vuonna 1972 albumilla All the Young Dudes. Kappaleen kirjoittivat yhteistyössä yhtyeen solisti-kitaristi Ian Hunter ja kitaristi Mick Ralphs.
Kappale julkaistiin myös singlenä, jolloin se nousi Yhdysvalloissa sijalle 96. Single jätettiin julkaisematta Britanniassa, missä ”One of the Boys” ilmestyi vain albumilla ja ”All the Young Dudes” -singlen B-puolena.
Työstö

Kappaleen tekivät yhdessä Ian Hunter ja Mick Ralphs, joskin Ralphsin mukaan Hunter työsti siitä suurimman osan. Kappaleesta oli tehty demo jo huhtikuussa 1971, mutta albumia varten kappaletta muutettiin paljon. Demoversio julkaistiin vuonna 2006 bonuskappaleena All the Young Dudes -albumin CD-versiolla.
Tyyli

Musiikkinäyte
Alle 10%:n ääninäyte kappaleesta.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Monet yhtyeen jäsenistä pitivät kappaletta liian pitkänä. Kappaleen tuottanut David Bowie lisäsi kappaleen alkuun puhelimen numerokiekon pyörittämisen ääntä. Hän loi myös erillisen osan, jossa soivaan puhelimeen vastataan, minkä jälkeen kappale hiljenee hetkeksi ja jatkuu sitten niin, että se kuulostaa soivan puhelimen luurista.
AllMusicin Dave Thompsonin mukaan kappale antaa viisiminuuttisen oppitunnin siitä, kuinka perustetaan mainio yhtye ja pysytään sellaisena.
»Well I borrowed Gypsie’s Gibson just to show them 
 And now I’m a rock and roll star I don’t wanna know them 
 If they want Slade they better go out and grow one! 

One of the boys, one of the boys 
 I don’t say much but I make a big noise
And it’s growing»
Kappaleen albumiversion pituus on lähes seitsemän minuuttia. ”All the Young Dudes” -singlen B-puolella julkaistun version pituus oli rajattu noin viiteen ja puoleen minuuttiin. ”One of the Boys” -singlen A-puolella pituus on vain vajaat kolme minuuttia.
Mick Ralphsin myöhempi yhtye Bad Company kierrätti kappaleen riffiä kappaleessa ”Can’t Get Enough”. Mott the Hooplen rumpali Dale Griffin kommentoi myöhemmin aiheeseen liittyen: ”’Can’t Get Enough’ on ’One of the Boys’! Siinä on sama hemmetin riffi, se on sama hemmetin kappale!”.
Julkaisu ja vastaanotto > Myynti ja julkaisut

David Bowie halusi ”One of the Boys” -kappaleen olevan All the Young Dudes -albumin ensimmäinen single, mutta yhtye valitsi Bowien kirjoittaman nimikappaleen, ja ”One of the Boys” jätettiin sen B-puolelle. Omana singlenään ”One of the Boys” ilmestyi vuodenvaihteessa 1972–1973, jolloin se julkaistiin ainakin Yhdysvalloissa, Kanadassa, Alankomaissa ja Saksan liittotasavallassa. ”One of the Boys” nousi yhdysvaltalaisen Billboard Hot 100 -listan sijalle 96 ja oli yksi yhtyeen kolmesta kyseiselle listalle nousseesta kappaleesta.
Kappale on julkaistu myös useilla yhtyeen live- ja kokoelma-albumeilla.
Julkaisu ja vastaanotto > Kriitikoiden arvioita

Yhdysvalloissa singlen julkaisun aikaan Record World kehui kappaletta ”jännittäväksi ja rytmiseksi kappaleeksi sensaatiomaisilla sanoilla ja Bowien huipputuotannolla”. Rolling Stone -lehden kriitikko Bud Scoppa kirjoitti, että kappaleesta tulee mieleen Keith Richardsin soittotyyli sekä Led Zeppelinin kitara–basso-voimasoinnut. Billboard-lehti suositteli singleä. 
Dave Thompsonin mukaan ”One of the Boys” on Mott the Hooplelle tyypillinen rokkaava kappale, kun taas Pitchfork Median Joe Tangari on kutsunut sitä ”vahvaksi ja kovaksi boogie-sävelmäksi”.
Singlen sisältö

One of the Boys – 2.48 (säv. Ian Hunter, Mick Ralphs)
Sucker – 4.58 (säv. Hunter, Ralphs, Overend Watts)
Aiheesta muualla

Kappaleen sanoitus (Hunter-mott.com)
Operaatio Crimp

Operaatio Crimp oli Yhdysvaltojen ja Australian joukkojen toteuttama operaatio vietkongin joukkoja vastaan Vietnamin sodanaikana Etelä-Vietnamissa 7.–13. tammikuuta 1966. Suurimittainen etsi ja tuhoa-operaatio päättyi laajan tunneliverkoston löytymiseen, mikä teki vietkongin joukkojen löytämisestä ja tuhoamisesta mahdotonta.
Tausta

Operaatio Crimp toteutettiin yhdysvaltalaisten ja australialaisten joukkojen yhteistyönä Hố Bòn metsäksi kutsutulla alueella Etelä-Vietnamin niin sanotun rautakolmion länsipuolella. Hố Bò tunnettiin vietkongin tukialueena. Operaation toteuttamisen määräsi kenraali William Westmorland ja sen tarkoituksena oli sodan siihenasti suurimmalla operaatiolla tuottaa vietkongille lamauttava isku Etelä-Vietnamissa.
Operaatiota varten koottiin yhteensä 8 000 miestä yhdysvaltalaisesta 1. divisioonasta, 173. maahanlaskuprikaatista ja australialaisesta rykmentistä. Heitä vastassa oli eversti  Nguyen Thanh Linhin komentama 7. Củ Chin pataljoona.
Taistelu

Operaatio alkoi 7. tammikuuta 1966 B-52 -pommikoneiden iskulla operaatiolalueelle. Ennen maajoukkojen etenemistä alueelle tiputettiin 30 tonnia räjähteitä. Yhteenotot maassa alkoivat pian operaation alettua, mutta joukkojen edetessä vietkongin taistelijat tuntuivat katoavan yhtäkkiä hyökkääjien edetessä.  Heiltä vallattiin tyhjiä juoksuhautoja ja asemia. Vietkongin joukkojen löytämisessä ei tunnuttu onnistuvan.
Taistelujen kulun luonne selittyi osittain vahingossa. Eräs yhdysvaltalainen sotilas oli loukannut jalkansa maasta törröttäneeseen naulaan. Naula osoittautui kuuluvan naamioituun oveen, joka johti maanalaiseen tunneliverkostoon. Mittava tunneliverkko tuli tunnetuksi Củ Chinin tunneleina ja ne käsittivät esimerkiksi maanalaisia kasarmeja, asevarastoja ja kenttäsairaaloja. Operaatio Crimpin hyökkäävät joukot eivät olleet saaneet erityistä koulutusta taisteluun maanalaisissa tunneleissa ja operaatio Crimp päätettiin 13. tammikuuta.
Seuraukset

Operaatio Crimp oli johtanut vietkongin laajan maanalaisen tunneliverkon löytymiseen ja samalla todettiin operaatio Crimpin kaltaisen mittavan etsi ja tuhoa -operaation olevan mahdoton vihollisen voidessa kadota nopeasti tunneliverkkoihinsa. Sen sijaan operaatiot oli keskitettävä tunnettuja tunneliverkkoja vastaan niiden tuhoamiseksi. Operaatio Crimpiä seurasi operaatio Buckwheat, jonka aikana tunneleihin lähetettiin jalkaväkeä ja pioneereja. Myös vietkong pystyi hyödyntämään saatua kokemusta. Lähellä vihollista oli mahdollista tutkia esimerkiksi heidän taktiikkaansa ja ryhmityksiään.
Yhdysvaltalaissotilas ja tuleen sytytetty vietkongin rakennus.
Australialainen sotilas ja vietkongin tunnelin sisäänkäynti.
Operaatio Desert Fox

Operaatio Desert Fox oli Yhdysvaltojen ja Yhdistyneen kuningaskunnan toteuttama Irakin ilmapommitusoperaatio 16. – 19. joulukuuta 1998. Operaatio toteutettiin Irakin hankaloitettua YK:n asetarkkailijoiden toimintaa, joita oli maassa tutkimassa Irakin joukkotuhoaseita Persianlahden sodan jälkeen. Iskuja pidettiin taktisesti hyvin onnistuneina, mutta niiden strateginen merkitys jäi epäselväksi. Sinänsä suuri määrä kohteita Irakissa oli tuhottu, mutta varmaa ei ollut, mikä vaikutus iskuilla oli pitemmällä aikavälillä.
Tausta

Saddam Husseinin johtama Irak oli suostunut Yhdistyneiden kansakuntientarkkailijoiden tarkastuksiin Irakissa sen mahdollisilla joukkotuhoaseisiin liittyneillä laitoksilla Persianlahden sodan jälkeen vuonna 1991. Tarkastuksia teki YK:n asetarkustusyksikkö UNSCOM. Irak ryhtyi lopulta hankaloittamaan yhteistyötä asetarkastajien kanssa vaatien muun muassa Persianlahden sodan jälkeen asetettujen talouspakotteiden purkamista, sekä asetarkastusyksikön johtaja Richard Butlerin erottamista yhteistyön jatkamiseksi.
Yhdysvalloissa presidentti Bill Clintonin hallinto päätti rankaisuiskuista Irakia vastaan. Tarkoituksena oli pakottaa maa jatkamaan yhteistyötä YK:n kanssa, tuhota maan joukkotuhoaseiden tutkimukseen ja käyttöön tarkoitettua kapasiteettia ja rajoittaa maan kykyä uhata naapurimaitaan. Operaation johtoon asetettiin Yhdysvaltain sotilaskomentokeskuksen (CENTCOM) komentaja ja merijalkaväen kenraali Anthony Zinni. Operaatioon osallistui ilmavoimien, laivaston ja merijalkaväen joukkoja, sekä Ison-Britannian ilmavoimien joukkoja. Operaatio Desert Fox toteutettiin operaatioiden Southern Watchin ja Northern Watchin ohessa, joilla valvottiin Irakin ilmatilaan 36. leveysasteen pohjoispuolelle ja 33. leveysasteen eteläpuolelle asetettua lentokieltoaluetta.
Operaatio

Operaatio Desert Fox alkoi 16. joulukuuta 1998. Ilmapommituksiin osallistuneet koneet nousivat ilmaan tukikohdilta Kuwaitista ja muista Persianlahden maista, sekä lentotukialukselta USS Enterprise. Saudi-Arabia oli sen sijaan päättänyt olla tukematta suoria iskuja Irakiin. Samaan tapaan tuesta jättäytyi myös Ranska, jonka ilmavoimat valvoivat Irakin lentokieltoaluetta.
Iskujen aikana Irakiin laukaistiin mereltä 325 Tomahawk-risteilyohjusta. B-52-pommikoneista laukaistiin 90 ilmasta maahan laukaistavaa risteilyohjusta. B-1-pommikoneet tekivät 600 pommi-iskua. Yhteensä operaatiossa käytettyjä lentokoneita oli Yhdysvalloista noin 200 ja Britanniasta tusina. Kohteita Irakissa oli 100. Niihin lukeutui joukkotuhoaselaitosten ohella esimerkiksi ilmapuolustuskohteita, johtokeskuksia, teollisuuslaitoksia, ja tasavaltalaiskaartin tukikohtia. 19. joulukuuta koneet olivat iskeneet 97. kohteeseen. Operaatio päättyi sen kestettyä 70-tuntia.
Seuraukset

Ilmaiskuja Irakiin pidettiin taktisesti hyvin onnistuneina. Presidentti Clinton julisti operaation virallisesti voitoksi puolustusministeri William Cohenin, kenraali Anthony Zinnin ja kenraali Henry H. Sheltonin tuella. Yhtään hyökkäävää konetta ei oltu menetetty. Epäselvempää oli kuitenkin operaation strateginen merkitys. Esimerkiksi iskujen vaikutusta joukkotuhoaseiden kehitykseen ei tunnettu selvästi. Irak ei myöskään sen seurauksena aloittanut uudestaan yhteistyötä asetarkastajien kanssa.
Operaation kriitikot väittivät sen olleen poliittinen harhautus, jolla presidentti Clinton pyrki ohjaamaan huomiota tuolloin Yhdysvaltain kongressissa käsittelyssä olleesta virkarikosmenettelystä liittyen presidentin suhteeseen Monica Lewinskyyn. Väitteille poliittisesta harhautuksesta ei kuitenkaan löytynyt pitäviä todisteita.
B-1-pommikonetta valmistellaan operaatiota varten.
Ilmakuva kohteesta Bagdadissa.
Anthony C. Zinni tiedotustilaisuudessa 21. joulukuuta 1998.
Oppilas

Oppilaita
Oppilas (lyhenne opp.) on se, jonka on tarkoitus oppia opetuksessa. Opetuksessa mukana on  opettaja, joka ohjaa ja auttaa opiskelua. Oppilas-sanan passiivinen merkitysvivahde koetaan joskus ongelmalliseksi, joten oppilaan sijaan voidaan käyttää ilmaisua oppija tai oppiva, joka korostaa oppilasta aktiivisena subjektina.
Nuorista oppilaista voidaan käyttää arkinimityksiä koululainen tai oppivelvollinen, kun taas vanhemmista oppilaista käytetään nimeä opiskelija. Lakiteksti käyttää peruskoululaisista nimikettä oppilas ja tätä ylemmissä oppilaitoksissa nimikettä opiskelija.
Opettajan ja oppilaan suhde peruskoulussa on viimeisten vuosikymmenten aikana muuttunut niin, että opettajan rooli ehdottomana auktoriteettina suhteessa oppilaaseen on lieventynyt. Nykyaikaisen oppimiskäsityksen mukaan oppilasta ei nähdä pelkästään opetustapahtuman objektina, jolle opettaja siirtää tietoa, vaan subjektina, joka opettajan ohjauksessa aktiivisesti rakentaa omaa tietoaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oppilas Wikimedia Commonsissa
Opsaridium

| Opsaridium |
| --- | --- |
 Opsaridium peringueyi
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Heimo::  Särjet Cyprinidae
Alaheimo::  Danioninae
Suku::  Opsaridium  Peters, 1854
Katso myös
   Opsaridium Wikispeciesissä   Opsaridium Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Opsaridium on särkien (Cyprinidae) heimoon ja Danioninae-alaheimoon kuuluva yksinomaan Afrikasta tavattava kalasuku, johon luetaan seuraavat 12 lajia:
Opsaridium boweni (Fowler, 1930)
Opsaridium engrauloides (Nichols, 1923)
Opsaridium leleupi (Matthes, 1965)
Opsaridium loveridgii (Norman, 1922)
Opsaridium maculicauda (Pellegrin, 1926)
Opsaridium microcephalum (Günther, 1864)
Opsaridium microlepis (Günther, 1864)
Opsaridium peringueyi (Gilchrist & Thompson, 1913)
Opsaridium splendens Taverne & De Vos, 1997
Opsaridium tweddleorum Skelton, 1996
Opsaridium ubangiense (Pellegrin, 1901)
Opsaridium zambezense (Peters, 1852) – sambesinopsari
Optinen aktiivisuus

Optinen aktiivisuus on eräiden aineiden ominaisuus, joka saa aikaan, että niiden läpi kulkevan polarisoituneen valon värähtely­taso kiertyy joko oikealle tai vasemmalle. Optisesti aktiivisia ovat yleensä sellaiset orgaaniset yhdisteet, joiden molekyylit ovat epä­symmetrisiä eli kiraalisia, sekä myös jotkin epä­orgaaniset kiteiset aineet, joiden kiteet ovat rakenteeltaan kierteisiä. Valon polarisaatio­tason kääntymisen määrä on verrannollinen aineen paksuuteen sekä liuoksissa myös sen väkevyyteen.
Orgaanisista aineista optisesti aktiivisia ovat esimerkiksi sokeri­liuos, maitohappo, viinihappo sekä aminohapot lukuun ottamatta glysiiniä. Tällaisista aineista on olemassa kaksi enantiomeeria, joiden molekyylit ovat toistensa peili­kuvia. Enantiomeerit ovat fysikaalisilta ominaisuuksilta muutoin samanlaisia paitsi että ne kiertävät polarisoitunutta valoa vastakkaisiin suuntiin. Sen sijaan biologisilta vaikutuksiltaan ne saattavat olla hyvinkin erilaisia, ja monissa tapauksissa vain toinen niistä esiintyy elollisessa luonnossa. Seos, joka sisältää kumpaakin enantiomeeriä yhtä paljon, ei ole optisesti aktiivinen, ja sellaista sanotaan raseemiseksi seokseksi.
Kiteisistä epä­orgaanisista aineista optisesti aktiivinen on esimerkiksi kvartsi. Samaan tapaan kuin kiraaliset molekyylit, voi myös kvartsi­kide olla kahdella vastakkaisella tavalla rakenteeltaan kierteinen, minkä vuoksi tällaiset kiteet kiertävät valon värähtelytasoa vastakkaisiin suuntiin.
Omena putoaa

| Omena putoaa |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Mika Waltari
Alkuperäiskieli:  suomi
Tyylilaji:  komedia
Tapahtumapaikka ja -aika:  Muutaman syksyisen viikon aikana perämies Jonssonin asunnossa lähellä satamaa
Kantaesitys:  18.4.1947
Kantaesityspaikka:  Suomen Kansallisteatteri
Henkilöt
Henkilöt:  Isä, perämies Jonsson, Perämies-Jaska  Ilona, hänen tyttärensä  Ventti-Ville, hänen vankilatovereitaan  Murto-Kalle  Vanha herra
Omena putoaa on Mika Waltarin kirjoittama näytelmä vuodelta 1946. Se kertoo Jonssonin huijariperheestä, johon kuuluu Perämies-Jaskaksi kutsuttu isä ja hänen tyttärensä Ilona. Näytelmän alussa isä palaa vankilasta mutta väittää tyttärelleen olleensa merillä. Saatuaan tietää totuuden toisistaan Ilona ja Perämies-Jaska jatkavat huijaamista yhdessä. Mukana joukossa ovat myös Jaskan sellikaverit Ventti-Ville ja Murto-Kalle.
Vaikka näytelmä kuvaa rikollisia, se ei moralisoi eikä tuomitse heitä, vaan satiiri kohdistuu yhteiskuntaan, joka sallii oman edun tavoittelun. Näytelmä on eräänlainen aikuisten satu, jossa on onnellinen loppu mutta myös alakuloinen sävy.
Omena putoaa sai ensi-iltansa Kansallisteatterissa 1947, pääosissa Ansa Ikonen ja Aku Korhonen. Suosituksi tuli etenkin Tauno Palon esittämä Ventti-Villen hahmo. Näytelmää esitettiin vuosina 1947–1949 useissa teattereissa ympäri Suomea, ja senkin jälkeen sitä on esitetty aina 2000-luvulle asti. Valentin Vaala ohjasi näytelmän pohjalta elokuvan vuonna 1952, ja siitä on tehty myös musikaaliversio. Omena putoaa on yksi Waltarin esitetyimpiä ja suosituimpia komedioita.
Taustaa

Waltari kirjoitti näytelmän elokuussa 1946. Hänen tuotannossaan se sijoittuu kahden suurromaanin väliin: Sinuhe egyptiläinen oli valmistunut edellisenä syksynä, ja Waltari oli alkanut kerätä aineistoa Mikael Karvajalkaa varten. Waltari omisti näytelmän mäyräkoiralleen Tiukulle, jota hän nimitti ”uskollisimmaksi ja hartaimmaksi ystäväkseen.” Omena putoaa on julkaistu kokoelmateoksessa Mika Waltarin näytelmät.