Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1940–1944
Talvisodan hävittäjähankinnat > 44 Brewsteriä Yhdysvalloista

Eversti Paavo Talvela otti keväällä 1939 yhteyttä useisiin ase- ja lentokonetehtaisiin Yhdysvalloissa. Hän kävi neuvotteluja muun muassa Douglasin ja Curtiss-Wrightin kanssa. Jälkimmäinen tarjosi Model 75A -hävittäjiä 3-8 kuukauden toimitusajalla; Curtiss oli myös valmis tekemään sitovan sopimuksen sen varalta, että Suomi joutuu sotaan.
7. heinäkuuta 1939 nimitettiin eversti Per Zilliacus Suomen sotilasasiamieheksi Yhdysvalloissa. Hän ja suurlähettiläs Hjalmar Procopé aloittivat elokuussa 1939 korkean tason neuvottelut asehankinnoista Yhdysvaltain apulaisulkoministeri Wellesin kanssa. Procopén priorisoimaton ostolista oli pitkä sisältäen muun muassa 230 hävittäjäkonetta. Lisäksi Procopé pyysi 60 miljoonan dollarin luottoa Suomen puolustuskyvyn kohentamiseen.
Ilmavoimien komentaja, kenraalimajuri Lundqvist sähkötti 17. lokakuuta 1939 Washingtonin suurlähetystöön. Sähkeessään hän kertoi tilanteen Neuvostoliiton kanssa kärjistyneen niin, että tarvittiin hävittäjäkoneita merkistä välittämättä. Marraskuun alussa tutkittiin kolmea vaihtoehtoa, jotka olivat Grumman F4F Wildcat, Seversky EP-1 ja Brewster F2A ”Buffalo”.
F4F:n kolmas prototyyppi, XF4F-3, oli lentänyt ensilentonsa maaliskuussa 1939 ja 8.8.1939 Grumman oli saanut Yhdysvaltain laivastolta 78 koneen tilauksen. Tuotantoa oltiin siis vasta käynnistämässä; ensimmäiset koneet toimitettiin vasta helmikuussa 1940.
Ruotsi oli tilannut kesällä 1939 15 Seversky EP-1:tä ja myöhemmin 120 lisää vieden Severskyn tuotantokapasiteetin. Ruotsi sai 135 tilatusta Severskystään 62 keväällä ja kesällä 1940. Lopuista 60 otettiin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimille tunnuksella P-35A. 48 koneista osallistui taisteluihin Japania vastaan Filippiineillä; koneista 40 menetettiin kahden päivän taisteluissa. Loput 12 konetta toimitettiin Ecuadoriin.
Brewster ei ollut aluksi lainkaan potentiaalinen toimittajaehdokas. Se oli pieni ja tuntematon ja sen ensimmäinen hävittäjätoimitus Yhdysvaltain laivastolle oli myöhässä. Koneen prototyyppiin XF2A-1 oli kuitenkin tehty muutoksia, muun muassa moottori oli vaihdettu tehokkaampaan, ja se oli lentänyt muutettuna ensilentonsa kesällä 1939 tunnuksella XF2A-2. Koska tilatuista 54 koneesta vain 11 oli toimitettu, Yhdysvallat katsoi voivansa myydä loput 43 Suomelle ja tilata niiden tilalle saman määrän suorituskykyisempää F2A-2:ta. Kaupat tehtiin 16. joulukuuta 1939 jostain syystä 44 koneesta, joista 38 (valmistusnumerot 18-55) otettiin Yhdysvaltain laivastolle tarkoitetusta erästä ja kuusi (valmistusnumerot 57-62) Belgian 48 koneen tilauksesta. Suomi neuvotteli myös 60 lisäkoneesta, jotka olisi valmistettu heti 44:n tilatun perään. Se olisi edellyttänyt Belgian toimitusten siirtämistä; Suomi neuvottelikin asiasta Belgian kanssa mutta kauppaa ei syntynyt. Syynä saattoi olla myös moottorien puute.
Tilatut 44 Brewster Model 239:ää lähetettiin New Yorkista Bergenin kautta Ruotsiin koottaviksi; vain kolme konetta koottiin ja koelennettiin Yhdysvalloissa. Ensimmäinen 11 koneen erä lähti New Yorkista 13. tammikuuta 1940 ja viimeinen erä saapui Bergeniin 13. maaliskuuta 1940. Koneet koottiin SAAB:in tehtailla Trollhättanissa. Ensimmäiset koneet saatiin Suomeen 1. maaliskuuta 1940 ja ennen talvisodan päättymistä ehdittiin saada kuusi konetta. Koneet eivät kuitenkaan ehtineet mukaan taisteluihin. Viimeinen kone saapui Suomeen 1. toukokuuta 1940. Koneet sai Lentolaivue 22, joka kuitenkin joutui jo huhtikuussa 1940 luovuttamaan koneensa Fokkereilla taistelleelle Lentolaivue 24:lle.
Maaliskuun alussa 1940 marsalkka Mannerheim lähetti presidentti Rooseveltille henkilökohtaisen kirjeen, jossa hän pyysi Suomelle 150 hävittäjäkonetta ja 36 pommikonetta miehistöineen. Roosevelt kehotti ilmavoimia tutkimaan mahdollisuutta koneiden lähettämiseen. Yhdysvaltain ilmavoimat kuitenkin katsoi, ettei sillä ollut tarpeeksi koneita omaakaan tarvetta varten, joten asia raukesi.