Konni Zilliacus
Poliittinen toiminta > Ensimmäinen sortokausi

Zilliacus palasi takaisin Suomeen vuonna 1898 ja ryhtyi seuraavan vuoden alusta venäläisvastaisuudestaan tunnetun ruotsinkielisen Nya Pressen -lehden toimittajaksi. Siitä alkaen hän keskittyi Venäjän hallituksen vastaiseen poliittiseen toimintaan. Nya Pressen lakkautettiin 29. kesäkuuta 1900 siinä ilmestyneen Zilliacuksen kirjoituksen vuoksi.
Aluksi Zilliacus pyrki organisoimaan kansainvälisen sivistyneistön mielipidettä Suomen tueksi. Hän oli keskeisessä roolissa helmikuun manifestin vastaisen kansainvälisen kulttuuriadressin keräämisessä ja toimittamisessa keisari Nikolai II:lle vuonna 1899. Sen jälkeen Zilliacus erikoistui maanalaiseen tiedotustoimintaan ja ryhtyi julkaisemaan Tukholmasta käsin Fria Ord -propagandalehteä, jonka salakuljettaminen Suomeen sopi hänen jännitystä hakevalle luonteelleen. Tässä vaiheessa hän sai myös Suomen perustuslaillisilta piireiltä rahoitusta laittomalle toiminnalleen. Myös hänen veljensä, lääkäri Wilhelm Zilliacus osallistui perustuslaillisten maanalaiseen toimintaan ja kuului Kagaalin johtoon. Vuosina 1903–1904 Konni Zilliacus toimitti Axel Lillen kanssa Nordisk Revy -lehteä. Hän kirjoitti lehteen yli 30 artikkelia, joissa hän käsitteli pääasiassa suomalaista ja venäläistä politiikkaa, usein maailmanpoliittista taustaa vasten tarkasteltuna. Lehteen kirjoittivat useat tunnetut poliitikot, kuten Viktor Magnus von Born ja Waldemar Becker.
Myöhemmin Zilliacus radikalisoitui ja pyrki yhdistämään kaikki suomalaiset ja venäläiset oppositioryhmät, vähemmistökansallisuudet ja vallankumousliikkeet sekä Venäjän vihollisvaltiot yhteen rintamaan tsaarinvaltaa vastaan. Hän uskoi vain tällaisen yhteisrintaman kykenevän lietosomaan Venäjällä todellista muutosta. Hänen mielestään suomalaiset sopivat hyvin eri ryhmiä yhdistäväksi koordinaattoreiksi. Zilliacus julkaisi vuonna 1902 Tukholmassa teoksen Det revolutionära Ryssland, joka seuraavana vuonna suomennettiin nimellä Vapauden liike Venäjällä. Näin Suomessakin saatiin tietoa Venäjän kumousliikkeistä, sillä sensuuri esti niistä kertomisen muissa julkaisuissa. Zilliacus auttoi Venäjän vallankumousliikkeitä salakuljettamalla keväästä 1902 syksyyn 1903 näiden lehtiä ja kirjallisuutta Suomen kautta Venäjälle. Hänen Tukholmasta johtamansa organisaatio vastasi jonkin aikaa muun muassa sosialistivallankumouksellisten julkaisujen, liberaalien Osvoboždenije-lehden ja sosiaalidemokraattien Iskran toimittamisesta Venäjälle.
Suomalaiset perustuslaillisten johtajat, kuten Leo Mechelin, eivät kuitenkaan pitäneet Suomen asian rinnastamisesta Venäjän sisäisiin ongelmiin eivätkä halunneet olla yhteistyössä venäläisten vallankumousliikkeiden kanssa. He halusivat Suomen asian nähtävän nimenomaan erityistapauksena sekä pitää yhteiskunnallisen kumouksen poissa Suomesta. Tällä kannalla oli myös Wilhelm Zilliacus. Vielä vähemmän laillisuuden painottajia innosti Konni Zilliacuksen kiinnostus neuvotteluihin Japanin edustajien kanssa, ennen ja varsinkin jälkeen Venäjän–Japanin sodan alkamisen. Zilliacus itse oli ilmeisesti aatemaailmaltaan jonkinlainen radikaali liberaali ja vallankumousromantikko. Hän vetosi etupäässä itseään nuorempaan kannattajakuntaan, kun taas vanhemmat perustuslailliset yrittivät lähinnä huonolla menestyksellä hillitä häntä. Kun kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov keväällä 1903 sai diktaattorinvaltuudet ja luvan karkottaa perustuslaillisten johtajia maasta, määrättiin jo valmiiksi maanpaossa ollut Zilliacus pidätettäväksi missä tahansa päin Suomea hänet tavattaisiinkin.
Venäjän–Japanin sodan alettua Zilliacus otti yhteyttä Jonas Castrénia lähestyneeseen eversti Motojiro Akashiin, joka oli entinen Japanin sotilasasiamies Pietarissa. Akashi innosti Zilliacuksen järjestämään hanketta, jossa käytettiin puolalaisia vallankumouksellisia ja kiihotusaineistoa lietsomaan tappiomielialaa Venäjän joukkoihin ja jonka seurauksena kokonainen rykmentti puolalaisia pakeni rintamalta ja antautui vangiksi Jalujoen taistelussa. Syys–lokakuussa 1904 Zilliacus organisoi Pariisiin yleisvenäläisen oppositio- ja vallankumousryhmien kongressin ja toimi sen puheenjohtajana. Kongressiin osallistuivat Venäjältä kaikki muut merkittävät oppositioryhmät paitsi bolševikit ja menševikit, ja se vaati vähemmistökansallisuuksille vapautta. Suomen perustuslaillisten johto kuitenkin irtisanoutui kongressista.
Pettyneenä Zilliacus perusti kannattajineen marraskuussa 1904 Suomen aktiivisen vastustuspuolueen, joka tähtäsi toiminnassaan aseelliseen kapinaan ja terroritekoihin venäläisiä viranomaisia vastaan. Tämä etäännytti häntä entuudestaan suomalaisista passiivisen vastarinnan johtajista. Pariisin konferenssia seuranneesta Geneven yleisvenäläisestä vastarintakongressista jäivät sitten pois jo Venäjän liberaalin Kadettipuolueenkin edustajat. Zilliacus ryhtyi Akashin kautta hankkimaan aseita Suomeen ja samalla myös Venäjän muille vallankumousryhmille. Japanilaisten rahoilla Sveitsistä ostettuja aseita saatiin syksyllä 1905 tuotua Suomeen SS John Grafton -aluksella, mutta laivan ajettua karille suurin osa lastista jouduttiin upottamaan laivan mukana.