stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkoisten päämaja
Etappiesikunta > Piiripäälliköt

Piiripäälliköiden tehtävänä oli ennen sotaa suojeluskuntain perustaminen ja aseistaminen sekä tiedon keruu venäläisten joukkojen vahvuuksista ja liikkeistä. Sodan syttymisen jälkeen piiripäälliköiden vastuualue oli rintamantakaisten joukkojen komentaminen. Piiripäällikkö oli päämajan etappipäällikön alainen sekä noudatti yliohjaajaosaston päällikön käskyjä värväys- ja asevelvollisuuskysymyksissä. Piiripäällikön velvollisuuksiin kuului suojella infrastruktuuria, huolehtia kuljetuspäällikön määräämistä kuljetuksista, huolehtia miehistön ja vankien ruokinnasta, huolehtia kotirintaman järjestyksestä sekä hoitaa majoituskysymykset ja postin ja lennättimen sensurointi.
Piiripäälliköinä toimivat:
Vaasan piiri: (sodan alussa) kenraalimajuri Paul von Gerich helmikuun 20. päivästä Rudolf Walden; hänen siirryttyään etappipäälliköksi nimitettiin piiripäälliköksi hovioikeuden asessori Harald Boucht.
Kuopion piiri: everstiluutnantti Carl Wilhelm Malm; hänen erottuaan Itä-Karjalan sotaretken takia nimitettiin tehtävään maaliskuun 4. päivänä luutnantti A. V. Kihlström.
Oulun piiri: majuri Reinhold Weckman.
Pohjan piiri (erotettiin 25. helmikuuta Oulun piiristä): majuri Frans von Wright ja 13. maaliskuuta alkaen Georg Snellman.
Satakunnan piiri: majuri Karl Nordensvan.
Turun piiri: ennen sisällissodan syttymistä majuri Walter Bergh; hänen siirryttyään rintamalle toimi päällikkönä hänen apulaisensa kapteeni Johan Christian Sergei Fabritius. Fabritiuksen lähdettyä sotaretkelle Ahvenanmaalle nimitettiin Satakunnan ja Turun piireihin yhteinen päällikkö majuri Bergh.
Jyväskylän piiri: majuri Walter Wiik; hänen siirryttyään Hämeen piiri päälliköksi hänen tilalleen tuli varatuomari Väinö Kotilainen.
Mikkelin piiri: Adolf Aminoff (toimi päällikkönä ennen sodan syttymistä), myöhemmin eversti Hjalmar von Bonsdorff. Helmikuun 22 päivä nimitettiin tehtävään uudestaan eversti Aminoff.
Sysmän piiri: August Lindeman 13. helmikuuta alkaen, 13. maaliskuuta alkaen kapteeni Aarne Uimonen.
Viipurin piiri: eversti Herman Wärnhjelm.
Karjalan piiri: v.t. päällikkönä toimi Paavo Sivén ja myöhemmin maisteri reservin majuri V. Pelkonen.
Hämeen piiri: kapteeni Ernst Söderholm; hänen kaatumisensa jälkeen toimeen nimitettiin hänen apulaisensa kapteeni Arvo Södermann (nimitettiin Tampereen valtauksen jälkeen). Hän pyysi tehtävästään vapautuksen vedoten pitkään vankeudessa viettämänsä ajan johdosta, mikä oli heikentänyt hänen yleiskuntoaan. Södermannin tilalle nimitettiin majuri Wiik.
Uudenmaan piiri: vapaaherra majuri Gustaf Adolf Silfverhjelm; hänen toimintansa loppui punaisten vallattua Helsingin, ja Helsingin valtauksen jälkeen toimeen nimitettiin vapaaherra Birger von Troil.
Piiripäällikön esikuntaan kuului myös esikuntapäällikkö, talouden- ja rahastonhoitaja, tilastontutkija, kaksi kanslistia, asevelvollisuusesittelijä ja hänellä sihteeri.
Etappiesikunta > Komendantit

Komendantit olivat kaupunkeihin ja tärkeisiin paikkoihin määrättyjä henkilöitä, joiden tehtävänä oli turvata elintärkeät kohteet, sillat, tärkeät rakennukset, laitokset, varastot ym. Komendantit olivat suoraan piiripäälliköiden alaisuudessa. Komendantteina olivat esimerkiksi majuri Georg Harald Snellman ja Ernst Bruun Torniossa, Oulussa kapteeni Berndt Gustaf Schauman, Vaasassa luutnantti Hjalmar Söderman, Tampereella kapteeni G. A. Finne ja Helsingissä eversti Alfred Lucander ja hänen apulaisenaan kapteeni Eero Somersalo.
Etappiesikunta > Poliisipäällikkö ja sotavankilaitos

Ossian Procopé
Carl Torsten Wadenstjerna
V. O. Juvelius
Gustaf Aminoff
Berndt Gustaf Ludvig Schauman
Poliisipäällikkö ja sotavankilaitoksen tehtävänä oli tutkia maanpetoksista epäiltyjä henkilöitä. Laitos laskettiin etappilaitokseen kuuluvaksi, ja sen johtoon nimettiin 18. helmikuuta 1918 varatuomari Ossian Procopé. Laitos oli jaettu kolmeen osastoon, jotka olivat
poliisiasiainosasto, jonka johtajaksi nimitettiin reservin majuri Procopé; osaston tehtäviin kuului etsiä yhteiskunnalle vaarallisia henkilöitä, ja siinä tehtävässä häntä avusti siviilipoliisilaitos.
vankilatoimenosasto, jonka johtoon nimitettiin vankilanjohtaja V. O. Juvelius. Osaston tehtäviin kuului tehdä ehdotuksia vankileirien sijoituspaikoista sekä hankkia leireille vartijat sekä huolehtia vankien ruokahuollosta ja terveydenhuollon järjestämisestä. Vankien työtehtävien järjestäminen kuului myös osaston tehtäviin.
tutkintoasiainosasto, jonka johtoon nimettiin pormestari Gustaf Aminoff. Osaston tehtäviin kuului järjestää ja valvoa vankien kuulustelut sekä laatia vangeista kortistot ja säilyttää todistusaineistot.
Laitokseen kuului myös erityinen sotavankien ylitarkastaja, jota tehtävää hoitamaan nimettiin kenraaliluutnantti Carl Torsten Wadenstjerna. Ylitarkastaja oli suoraan poliisipäällikön ja sitä kautta etappipäällikön alainen.
Etappiesikunta > Insinööriesikunta

Insinööriesikunta oli laitos, joka huolehti ampuma-aseiden korjauksista ja huolloista sekä räjähdysteknisistä töistä. Esikunnan toimeen kuuluivat myös puhelin- ja lennätintyöt. Puhelin- ja lennätinosaston päällikkönä toimi reservin luutnantti Harald Walter Theodor Silander. Insinööriesikunnan toimipaikka oli Vaasa. Insinööriesikunnan päälliköksi nimettiin insinööri vapaaherra Gustaf Aminoff, varapäälliköksi insinööri H. Gronström ja neuvottelevaksi jäseneksi pääintendentti tirehtööri Gösta Serlachius. 27. maaliskuuta insinööriesikuntaan saapui apulaisinsinööriksi jääkärivänrikki (res.vänrikki) Yrjö Paasi. Insinööriesikunta oli jaettu seitsemään osastoon, jotka olivat: 1. Koneosasto (päällikkö insinööri Armas Nikander), 2. Rakennusosasto (päällikkö insinööri A. Löthner), 3. Puhelin- ja sähkölennätinosasto (päällikkö insinööri Harald Silander), 4. Sähköosasto (päällikkö insinööri Hjalmar Kaario), 5. Tehdasosasto (päällikkö insinööri T. Durchman), 6. Auto-osasto (päällikkö insinööri Th. Palmgren), 7. Talous- ja hankintaosasto (päällikkö disponentti John Stark).
Insinööriesikunta oli sodan alussa jaettu toimintapiireihin, joita olivat Karjalan, Savon, Satakunnan, Vaasan ja Oulun insinööripiiri. Sodan lopussa piirejä oli kahdeksan, jotka olivat:
Sortavalan insinööripiiri, päällikkönä insinööri K. M. Sahlan.
Viipurin insinööripiiri, päällikkönä insinööri Ilmari Tamminen myöhemmin insinööri K. Kehvola.
Savon insinööripiiri, päällikkönä insinööri Arnold von Hertzen.
Oulun insinööripiiri, päällikkönä insinööri K. F. Junnelius.
Vaasan insinööripiiri, päällikkönä insinööri Oskar Gros.
Hämeen insinööripiiri, päällikkönä insinööri Robert Lavonius myöhemmin insinööri Rafael Fraser.
Turun ja Porin insinööripiiri, päällikkönä insinööri J. E. Hedman myöhemmin Elis Chydenius.
Uudenmaan insinööripiiri, päällikkönä insinööri Lars W. Åberg myöhemmin insinööri Erik von Schantz.
Etappiesikunta > Remonttihallitus

Remonttihallitus oli elin, jonka tehtävänä oli huolehtia sotasaalishevosten hoidosta, säilytyksestä ja edelleen joukoille lähettämisestä pääintendentin käskyjen mukaisesti. Remonttihallituksen päällikkönä oli everstiluutnantti August Lindeman ja hänen apulaisenaan kunnallisneuvos Jalmari Meurman. Remonttihallitus hallinnoi kahta 200 hevosen hevostallia, jotka sijaitsivat Mikkelissä ja Seinäjoella. Mikkelin tallin päällikkönä oli eläinlääkäri C. H. Trygg ja Seinäjoella päällikkönä oli eläinlääkäri J. I. Hertzén.
Remonttihallitus sai haasteellisen tehtävän sotasaalishevosten saattamisessa palveluskelpoiseksi, koska vallankumouksen jälkeen venäläiset eivät olleet hoitaneet hevosiaan ja näin saadut hevoset olivat huonokuntoisia ja useimmiten jopa välittömän sairaalahoidon tarpeessa. Lahden valtauksen jälkeen laitoksen työtaakka kasvoi entisestään, kun se sai huollettavakseen n. 4 000 huonokuntoisen sotasaalishevosen kuntouttaminen.
Etappiesikunta > Sotasaalisosasto

Sotasaalisosasto oli elin, joka otti valtion haltuun viholliselta saadun sotasaaliin. Sotasaalisasioita käsitteli aikaisemmin pääintendentuuri, mutta kun sodan edetessä saaliin määrä kasvoi kasvamistaan, niin perustettiin erillinen osasto toukokuun alussa, ja sen johtoon nimitettiin majuri Sixtus Hjelmman. Sotasaalisosasto oli jaettu kuuteen jaostoon, jotka olivat:
Rakennusjaosto, jonka tehtävänä oli ottaa venäläisiltä ja punaisilta vallatut kasarmit, parakit, sairaalat, varastot ja ampumaradat.
Tykistöjaosto, jonka tehtävänä oli ottaa huostaan tykistön käyttöön soveltuvat tarvikkeet esim. tykit, lavetit ja a-tarvikkeet.
Asejaosto, jonka tehtävänä oli pitää huolta käsiaseista ja niiden a-tarvikkeista.
Intendentuurijaosto, jonka tehtävänä oli huolehtia hevosten, rattaiden, valjaiden, loimikankaiden ym. talteen otosta.
Insinöörijaosto, jonka tehtävänä oli huolehtia autoista, moottori- ja polkupyöristä, sähkö- ja puhelin tarvikkeista ja rautatiekalustosta sekä räjähdysaineista ja niiden käyttöön tarvittavasta kalustosta.
Meriväenjaosto, jonka tehtävänä oli ottaa huostaan kaikki sotasaaliina saadut alukset kaikkine tarvikkeineen, sekä satamat.
Etappiesikunta > Kenttäposti

Kenttäposti oli elin, joka toimitti postiliikennettä sodan aikana. Ylipäällikön määräyksestä kenttäposti perustettiin 23. maaliskuuta 1918, ja sen johtoon nimitettiin insinööri J. V. Leinonen. Kenttäposti koki suuria vaikeuksia sodan lopussa, kun sota sai liikkuvan luonteen, niin postien perille saattamisessa koettiin ylitsepääsemättömiä esteitä ja näin osa postista ei koskaan saavuttanut vastaanottajaansa. Postin ongelmana oli tiedonkulun hitaus joukkojen siirroista. Kenttäposti perusti kolme keskuspostikonttoria, jotka olivat Haapamäellä, Pieksämäellä ja Antreassa.
Etappiesikunta > Armeijan sielunhoito

Armeijan sielunhoito oli järjestetty siten, että itä- ja länsiarmeijalla oli kummallakin esikuntapappi, joiden tehtävänä oli valvoa kenttäpappeja sekä kaikissa rykmenteissä tuli olla vähintään yksi kenttäpappi, jonka tehtävänä oli pitää kenttäjumalanpalvelukset yksiköille. Kenttäpapit pitivät rintamilla lukupiirejä sekä harjoittivat kirjastotointa vallalla olevien resurssien puitteissa.
Sisällissodan ensimmäisiä sielunhoitajia rintamajoukkojen mukana olivat Sodankylän kirkkoherra Arvi Järventaus, Hailuodon kirkkoherra Eino Virkkula, Lapuan kirkkoherran apulainen Väinö Malmivaara, Heinolan kappalainen Heikki Haapanen ja Rääkkylän pitäjänapulainen Robert Immonen. Ylipäällikkö nimitti kirkkoherra Hjalmar Svanbergin Suomen vapausarmeijan esipapiksi sotarovastin arvolla.
Ylitarkastus- ja yliohjaustoimi

Tehtävänä oli pitää huolta joukkojen värväyksestä ja koulutuksesta.
Ylitarkastus- ja yliohjaustoimi > Ylitarkastusosasto

Ylitarkastusosaston tehtävänä oli sotajoukko-osastojen tarkastaminen ja näistä tarkastuksista raportointi ylipäällikölle. Ylitarkastusosaston päällikkönä oli kenraalimajuri Nikolaj Mexmontan sihteerinään filosofian tohtori Walter J. Snellman.
Emil Vanninen

Emil Johannes Vanninen (20. joulukuuta 1893 Sortavala – 8. tammikuuta 1954) oli suomalainen jääkäriluutnantti, joka osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa ja myöhemmin Suomen sisällissodassa.
Perhe

Vannisen äiti oli Katri Vanninen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Hulda Toivosen kanssa.
Jääkäriaika

Vanninen työskenteli kauppa-apulaisena liittyessään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 23. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Vanninen saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) aliupseeriksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin varusmestariksi 2. Jääkärirykmentin 12. jääkäripataljoonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella, Kauksamossa, Kivennavalla ja Raivolassa Inon saartoon.
Sisällissodan jälkeinen aika

Vanninen toimi sisällissodan jälkeen kuormastovääpelinä 2. Jääkärirykmentissä, josta hänet siirrettiin 10. heinäkuuta 1918 vääpeliksi Pioneerikoulutuspataljoonan 3. komppaniaan. Pioneerikoulutuspataljoonasta hänet määrättiin 24. huhtikuuta 1919 alkaen Pioneeripataljoona 1:n (tunnettiin myöhemmin nimellä Pioneeripataljoona) muonitusmestariksi ja edelleen 30. elokuuta 1923 pataljoonan rahastonhoitajaksi ja toimi satunnaisesti myös pataljoonan talouspäällikön viransijaisena.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Vanninen osallistui talouspäällikkönä Pioneerikoulutuskeskuksessa, josta hänet siirrettiin välirauhan aikana Pioneeripataljoona 2:een talouspäälliköksi ja myöhemmin rahastonhoitajaksi. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin talousupseeriksi Pioneeripataljoona 14:ään, josta vuonna 1944 hänet siirrettiin edelleen Pioneeripataljoona 15:een. Sotien jälkeen hän siirtyi rahastonhoitajaksi Kouvolan sotilaspiiriin ja Pioneerirykmenttiin. Myöhemmin hänet nimitettiin rykmentin palopäälliköksi. Hänet haudattiin Kouvolaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 7. joulukuuta 1918  Vääpeli 24. joulukuuta 1918  Reservin vänrikki 1940  Luutnantti 1942 |     |  Vapaudenristi 3. lk. tammenlehvien kera kunniamerkkinauha  Vapaudenristi 4. lk. (1918 miekkojen kera ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Vapaa ohjelmisto

Vapaa ohjelmisto (engl. free software) on sellainen tietokoneohjelmisto, joka kunnioittaa ohjelman käyttäjän vapauksia käyttää, muokata ja jakaa kyseistä ohjelmistoa. Vapaa ohjelmisto menee usein sekaisin avoimen lähdekoodin kanssa. Vapaa ohjelmisto ja avoin lähdekoodi ei tarkoita samaa asiaa, eivätkä ole toisiaan poissulkevia.
Richard Stallmanin mukaan vapaalla ohjelmistolla viitataan vapauteen ja oikeuteen levittää ohjelmistoa muutoksilla tai muuttamattomana kuten sananvapaudessa. Eric Raymondin essee The Cathedral and the Bazaar huomioi avoimen lähdekoodin käytännöllisen merkityksen ohjelmistojen kehitysmenetelmään. Vapaa ja avoin ovat eri asioita, mutta eivät estä toisiaan: avoin lähdekoodi on kehitysmenetelmä kun taas vapaa ohjelmisto on sosiaalinen liike.
Vapaista ohjelmistoista puhuttaessa halutaan usein viitata eettis-normatiiviseen ajatukseen, jonka mukaan ohjelmistojen nimenomaan kuuluu olla vapaita ja omistusohjelmistot voidaan nähdä tällöin epämoraalisina. Omisteiset ohjelmistot ovat tällöin vastakohta vapaalle ohjelmistolle.
Akronyymeillä FOSS (Free and Open Source Software) ja FLOSS (Free/Libre and Open Source Software) voidaan viitata saman aikaisesti avoimiin ohjelmistoihin että avoimeen lähdekoodiin. Suomeksi voidaan vastaavasti käyttää akronyymiä VALO (Vapaa ja avoimen lähdekoodin ohjelmisto).
Koska englannin sana free voi tarkoittaa paitsi vapaata myös ilmaista, vapaat ohjelmistot saatetaan joskus sekoittaa ilmaisohjelmiin, joita ei kuitenkaan saa tutkia ja muuttaa vapaasti. Vaikka vapaatkin ohjelmistot tyypillisesti ovat saatavilla maksuttomasti, maksuttomuus ei ole vapaan ohjelmiston määritelmän kannalta olennaista.
Vapaiden ohjelmistojen kehittämisen motiivit voivat olla teknisiä, taloudellisia tai yhteiskunnallisia. Kehittäjien kannalta merkittävää on halu kehittyä ohjelmien tuottajina oppimalla toisilta tuottajilta. Myös halu auttaa toisia on merkittävä motiivi. Yhteisyyskin luo lisäarvoa: kun minä annan ja joku toinen ja kolmas antaa, me kaikki hyödymme. Vapaiden ohjelmien kehittäjät tekevät usein kehitystyötä ansiotyön ulkopuolella. Vapaita ohjelmistoja kehitetään laajasti myös osana kaupallista yritystoimintaa tai muuna palkkatyönä.lähde?
Määritelmä

Vapaille ohjelmistoille on olemassa erilaisia määritelmiä. Yleisin ja hyväksytyin niistä on Free Software Foundationin (FSF) määritelmä. FSF korostaa yksilön oikeuksia ja sen näkökulma on filosofinen. Vapaan ohjelman tunnusmerkit ovat neljä perusvapautta (joiden numerointi yleisen ohjelmointitavan mukaan aloitetaan nollasta):
vapaus 0: ohjelmaa saa käyttää mihin tahansa tarkoitukseen
vapaus 1: ohjelman toteutustapaa saa tutkia, ja ohjelmaa saa muokata omien tarpeiden mukaiseksi
vapaus 2: ohjelman kopioita saa jakaa edelleen lähimmäisen auttamiseksi
vapaus 3: ohjelman muokattuja versioita saa jakaa muille, niin että niistä on hyötyä koko yhteisölle.
Ohjelman muokkaaminen vaatii käytännössä ohjelman lähdekoodin. Vaikka muutoksia on mahdollista tehdä suoraan konekieliseen ohjelmaankin, tämä on virhealtista, useimmissa tapauksissa hyvin hankalaa ja tietynlaisten muutosten osalta mahdotonta. Pelkkä lähdekoodin jakelu ei kuitenkaan tee ohjelmaa vapaaksi – esimerkiksi joissakin myytävänä olevissa peleissä voi olla mukana lähdekoodia, vaikka sitä ei ole lupa levittää edelleen.
FSF:n määritelmä ei ota kantaa hintaan. Ohjelmaa pitää saada myydä, mutta toisaalta ostajaa ei saa kieltää levittämästä ohjelmaa eteenpäin ilmaiseksi tai valitsemallaan hinnalla, maksamatta tekemistään lisäkopioista. Tästä seuraa, että vapaat ohjelmat käytännössä ovat yleensä saatavilla ilmaiseksikin. Vapaiden ohjelmistojen mukana voidaan kuitenkin myydä esimerkiksi tukipalveluja tai sellaisia osia, jotka eivät ole vapaita. Kaupallisten Linux-jakeluversioiden ansaintalogiikka perustuu tyypillisesti juuri tukipalvelujen myyntiin.
GNU:n lisäksi toinen merkittävä vapaan ohjelman määritelmä on Debianin vapaiden ohjelmistojen ohjeisto. Debianin määritelmä ei ole aina yhteensopiva GNU:n käsityksen kanssa.
Debian on päätynyt pitämään GNU:n GNU Free Documentation Licensea (GFDL) epävapaana. Myös Wikipedia käytti tätä lisenssiä.
Vapaa ohjelmisto vai avoin lähdekoodi?

Vapaista ohjelmistoista puhuvat korostavat vapautta. Linuxin menestyksen myötä huomattiin myös vapaiden ohjelmistojen muita etuja, mm. varsinaiseen kehittäjätiimiin kuulumattomien mahdollisuus parantaa ohjelmistoja. Näitä käytännön etuja korostavat, johtohahmonaan Eric Raymond, alkoivat kutsua vapaita ohjelmistoja avoimen lähdekoodin ohjelmistoiksi, koska vapaus, ja varsinkaan vapauden englanninkielisen sanan free toinen merkitys ilmainen, ei istu kovin hyvin, kun ohjelmistoyrityksiä yritetään ylipuhua vapauttamaan koodinsa.
Stallman ja FSF eivät kuitenkaan pidä termistä avoin lähdekoodi: kun vapauden arvoa välineenä korostetaan vapauden itseisarvon sijaan, on helppo luopua vapaudesta silloin, kun siitä luopuminen on käytännöllistä (esimerkiksi kun suljettu laiteajuri on avointa ajuria parempi aiotussa käytössä). Epävapaan laiteajurin (ja sen myötä epävapaata ajuria vaativan laitteen) torjuminen sen sijaan antaisi kilpailuvaltin niille laitevalmistajille, jotka tukevat vapaiden ajureiden kehittämistä.
Linux-ytimen luojalla, suomalaisella Linus Torvaldsilla on Stallmanin kritisoima käytännöllinen suhde tietokoneohjelmien vapauteen, mikä on osaltaan johtanut kiistaan GNU/Linux-jakeluiden nimeämisestä. Jos nimessä viitataan pelkästään Linuxiin, korostetaan Torvaldsin osaa näiden käyttöjärjestelmien synnyssä ja hänen ensisijaisesti välineellistä asennoitumistaan avoimeen lähdekoodiin. Jos nimessä mainitaan GNU, huomiota annetaan GNU-hankkeelle ja sen arvomaailmalle.
Vaikka avoimen lähdekoodin ja vapaiden ohjelmistojen puolestapuhujien näkökohdat ovat erilaisia, käytännön työssä he ovat usein samassa rintamassa: avoimen lähdekoodin määritelmä on käytännössä hyvin lähellä FSF:n vapaan ohjelmiston määritelmää. Esimerkiksi Mozilla ja OpenOffice vapautettiin luultavasti avoimen lähdekoodin liikkeen ansiosta, ja ne ovat merkityksellisiä vapaalle GNU/Linux-käyttöjärjestelmälle.
Lisenssit

Vapailla ohjelmilla on erilaisia lisenssejä. Lisenssit on tapana jakaa kahteen pääluokkaan niin sanotun copyleft-ominaisuuden perusteella:
Copyleft-lisenssit vaativat, että ohjelman (joko sellaisenaan tai muokattuna) levittäminen edelleen on tehtävä alkuperäisin ehdoin (samalla lisenssillä). Ehtojen säilyttäminen koskee edelleen levittämistä ja uudelleen julkaisua. Omaan käyttöön saa toki tehdä muutoksia vailla pakkoa julkaista niitä. Copyleft-lisensseistä tunnetuin on Linux-ytimen käyttämä, FSF:n julkaisema GNU General Public License (GPL). Muita copyleft-lisenssejä ovat esim. GNU Lesser General Public License (LGPL), Mozilla-lisenssi (MPL) ja Berkeley Database (aka Sleepycat Software Product) -lisenssi.
Ei-copyleft-lisenssit (esim. Zope-, X11- ja BSD-lisenssi) eivät aseta vaatimuksia muokattujen versioiden julkaisulle, jolloin omille muokatuille versioille saa halutessaan määrätä kopiointikiellon tai muita rajoituksia.
GNU-projekti ei pidä alkuperäistä BSD-lisenssiä vapaana sen "mainontalausekkeen" vuoksi. Lisäksi GPL-lisenssin 2.0 ja 3.0-versiot eivät ole yhteensovia keskenään. GNU-projekti kehottaa lisensoimaan ohjelmat esimerkiksi "GPL 3 tai myöhempi versio".
Yleensä kehotetaan käyttämään jotakin vakiintunutta ja hyvää lisenssiä, oman lisenssin laatimisen sijaan. Näin koodin lainaaminen eri projektien välillä on mahdollisimman helppoa eikä ohjelmistoa levitettäessä jouduta miettimään onko ohjelmisto riittävän vapaa. Jos projektilla, johon koodia tehdään, on poikkeava lisenssi, koodin levityksen salliminen tämän ohessa myös esimerkiksi GPL:n alla edesauttaa tilannetta. Lisenssiä on vaikea muuttaa jälkikäteen, kun koodia on jo moni muuttanut.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Miksi ohjelmistojen pitäisi olla vapaita
Ensimmäinen ohjelmistojenjakamisyhteisö
Euroopan vapaiden ohjelmistojen säätiö
Vapaa Suomi – portaali vapaille ohjelmistoille
VALO-CD: Kokoelma parhaita vapaita ja avoimen lähdekoodin ohjelmia Windowsille (Arkistoitu – Internet Archive)
Vanajan Autotehdas

| Vanajan Autotehdas |
| --- | --- |

Perustettu:  20. maaliskuuta 1943
Lakkautettu:  31. joulukuuta 1968
Kotipaikka:  Helsinki  Suomi (1943-1964) Hämeenlinna  Suomi (1964-1968)
Toimiala:  autoteollisuus
Tuotteet:  kuorma-autot, bussikorit, erikoisajoneuvot
Omistaja:  Suomen valtio Ahlström Ata Gears Fiskars Kone Kymin Osakeyhtiö Lokomo Strömberg Sisu Auto Suomen Gummitehdas Suomen Kaapelitehdas Tampella Rosenlew Yhtyneet Paperitehtaat
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vetävällä etuakselistolla varustettu Vanaja 690.
Vanajan Autotehdas Oy (VAT) oli Vanaja-merkkisten kuorma-autojen ja linja-autojen alustojen valmistaja, joka toimi vuosina 1948–1968. Sen jälkeen Vanaja-merkkisten autojen valmistusta jatkoi Suomen Autoteollisuus Oy vuoteen 1971. Yhtiön historia ulottuu kuitenkin vuoteen 1943, jolloin se aloitti toimintansa Yhteissisu-nimellä.
Yhteissisu Oy > Yhteissisu-tuotteet > Sisut

Yhteissisun ensimmäinen malli oli jo hiukan vanhahtava, kokonaismassaltaan 8-tonninen Sisu S-21. Mallia muutettiin alkuperäisestä valtion tarkasti määrittämien teknisten vaatimusten pohjalta. Auton tuli soveltua lumen auraukseen. Siksi eteen asennettiin jykevä U-palkkipuskuri ja runkoa vahvistettiin alkuperäisestä. Taakse asennettiin SA-vetokoukku. Myös jarrut poikkesivat Sisun vastaavasta tuotteesta. Vanajalla tehtävän mallin nimeksi tuli S-22.
Vuonna 1946 esiteltiin myös kevennetty siviiliversio S-22K (kevyt). Sen kokonaismassa oli 7 tonnia ja runko oli vahvistamaton. Myös etupuskuri oli kevyempi, renkaat kapeammat ja vetokoukku oli jätetty pois.
Viimeiset S-22 -mallit myytiin Vanaja V-48 -nimisinä. Näitä autoja voidaan pitää Vanajan ensimmäisenä mallisukupolvena.
Yhteissisu Oy > Yhteissisu-tuotteet > Half-track M2 -puolitela-auto

White M2 Half-track -puolitela-auto oli amerikkalaista alkuperää oleva sotilasajoneuvo. Sen etuakseli oli tavanomainen vetävä kuorma-auton akseli mutta takana oli telat. Ohjaamo oli avo-ohjaamo ilman kattoa. Yhteissisu hankki 425 vähän käytettyä Half-track-ajoneuvoa sekä joukon kuorma-auton moottoreita Kansanhuoltoministeriön kautta liittoutuneiden ylijäämävarastosta. Toimitukset ajoittuivat vuosille 1947-49. Puolitelavaunut myytiin yksityisille tahoille muun muassa metsätyökäyttöön. Joihinkin yksilöihin vaihdettiin tavanomainen taka-akseli ja rakennettiin katettu ohjaamo; näitä valmistui vuoteen 1951 mennessä 60 kappaletta. Telavetoiset mallit myytiin merkillä White moottorin mukaan, taka-akselilla varustetut mallit valmistuivat Vanaja VaWh -nimisinä.