stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gran Sasso d’Italia

| --- | --- |
Tyyppi:  massiivi (en) 
Sijainti:  Italia 
Vuoristo:  Apenniinit 
Korkeus merenpinnasta:  2 912 m 
Prominenssi:  2 476 m 
Ensimmäinen nousu huipulle:  Francesco De Marchi 19.8.1573 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Gran Sasso d’Italia (myös Gran Sasso) on Apenniineihin kuuluva vuoriryhmä Keski-Italiassa. Sen alueella sijaitsee Apenniinien korkein kohta Corno Grande (2 912 metriä) ja Euroopan eteläisin jäätikkö Calderone. Gran Sasson oloja luonnehtivat avarat maisemat, suuret korkeuserot, äkilliset säänmuutokset ja ankarat talvet, jotka voivat tehdä siitä osittain luoksepääsemättömän. Jylhien huippujensa ansiosta se on vuorikiipeilyn ja talviurheilulajien harrastajien suosiossa.
Maantiede

Gran Sasso on Apenniinien niemimaan korkein massiivi, mutta Italian vuorista Alpit ja Etna ovat sitä korkeampia. Se sijaitsee Apenniinien keskiosissa ja levittäytyy Teramon, L’Aquilan ja Pescaran maakuntiin Abruzzon koillisosassa. Keski-Apenniinit koostuvat kolmesta yhdensuuntaisesta, pohjois-eteläsuuntaisesta vuorijonosta, joista itäisimpään Gran Sasso kuuluu. Massiivi on pituudeltaan noin 35 kilometriä ja muista lähistön vuoriryhmistä poiketen itä-länsisuuntainen. Sen karstimaisemia hallitsevat terävähuippuiset kalliot, harjanteet ja jopa 2 000 metriä korkeat vuorenseinämät.
Gran Sasso voidaan jakaa kolmeen pienempään vuoriryhmään: länsiosaan, keskusmassiiviin ja itäharjanteeseen. Länsiosa jakautuu edelleen Monte Corvon massiiviin luoteessa, Pizzo Intermesolin massiiviin koillisessa ja itä-länsisuuntaiseen harjanteeseen etelässä. Sen länsireunalla on Capanellen sola (1 300 metriä) L’Aquilan ja Teramon rajalla. Keskusmassiiviin kuuluvat Gran Sasson ja koko Apenniinien korkeimmat huiput Corno Grande (2 912 metriä) ja Corno Piccolo (2 655 metriä). Itäharjanne ulottuu Vado di Cornon solasta (1 924 metriä) L’Aquilan ja Teramon rajalla Vado di Solen solaan (1 621 metriä) L’Aquilan ja Pescaran rajalla. Sen eteläpuolella sijaitsee 150 neliökilometriä laaja Campo Imperatoren ylätasanko noin 1 600 metrin korkeudessa. Alla on lueteltu Gran Sasson viisitoista korkeinta huippua:
| Nro | Vuori | Korkeus (m) | Vuoriston osa | Kuva |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Corno Grande | &&&&&&&&&&&02912.&&&&002 912 | Keskusmassiivi |  |
| 2 | Corno Piccolo | &&&&&&&&&&&02655.&&&&002 655 | Keskusmassiivi |  |
| 3 | Pizzo Intermesoli | &&&&&&&&&&&02635.&&&&002 635 | Länsiosa |  |
| 4 | Monte Corvo | &&&&&&&&&&&02623.&&&&002 623 | Länsiosa |  |
| 5 | Monte Camicia | &&&&&&&&&&&02564.&&&&002 564 | Itäharjanne |  |
| 6 | Monte Prena | &&&&&&&&&&&02561.&&&&002 561 | Itäharjanne |  |
| 7 | Pizzo Cefalone | &&&&&&&&&&&02533.&&&&002 533 | Länsiosa |  |
| 8 | Monte Aquila | &&&&&&&&&&&02494.&&&&002 494 | Keskusmassiivi |  |
| 9 | Monte Infornace | &&&&&&&&&&&02469.&&&&002 469 | Itäharjanne |  |
| 10 | Cima delle Malecoste | &&&&&&&&&&&02444.&&&&002 444 | Länsiosa |  |
| 11 | Monte Portella | &&&&&&&&&&&02385.&&&&002 385 | Länsiosa |  |
| 12 | Monte Brancastello | &&&&&&&&&&&02384.&&&&002 384 | Itäharjanne |  |
| 13 | Torri di Casanova | &&&&&&&&&&&02362.&&&&002 362 | Itäharjanne |  |
| 14 | Pizzo di Camarda | &&&&&&&&&&&02332.&&&&002 332 | Länsiosa |  |
| 15 | Monte Tremoggia | &&&&&&&&&&&02331.&&&&002 331 | Itäharjanne |  |
Geologia

Toisin kuin edellä kuvatussa maantieteellisessä jaossa geologisessa mielessä Gran Sasso muodostuu kahdesta samansuuntaisesta vuorenharjanteesta, joita erottaa toisistaan leveä syvänne. Pohjoisempi harjanne kulkee Vado di Solen solasta idässä Monte Corvolle lännessä, ja sitä leikkaa kaksi jyrkkää u-laaksoa, Val Maone ja Valle del Venacquaro. Matalampi eteläharjanne kulkee suhteellisen yhtenäisenä Monte Capo di Serrelta idässä Monte San Francolle lännessä. Kolme poikittaista vuorenselännettä yhdistävät harjanteet toisiinsa ja jakavat niiden välisen syvänteen neljään erilliseen osaan, joista Campo Imperatore on tunnetuin.
Gran Sasson kivilajit ovat muodostuneet sedimenteistä, joita kertyi merenpohjaan kahdensadan miljoonan vuoden ajan mesotsooisella ja kenotsooisella maailmankaudella. Vuoriryhmän eteläpuolella sijaitsi tuolloin matala mannerjalustavyöhyke, jonne vajonneista merilevistä ja kalkkikuorisista eliöistä on syntynyt karbonaattipitoisia kivilajeja. Vuoriryhmän pohjoispuolella sijaitsi puolestaan syvänmeren alue, jonne kerrostuneesta hienojakoisesta lietteestä on syntynyt hiekkakiveä ja merkeliä. Gran Sasso itsessään oli jyrkkää mannerrinnettä, minkä vuoksi kivilajien kirjo on siellä ympäristöä suurempi sekä määrältään että ajallisesti: kallioperässä on kerroksittain muun muassa dolomiittia, kalkkikiveä ja merkeliä.
Apenniinit ja Gran Sasso kohosivat alppilaisessa poimutuksessa mioseenikauden lopussa, noin 6 miljoonaa vuotta sitten. Poimutuksen alkuvaiheessa syntyivät vuoriryhmän pohjois- ja eteläharjanne sekä pohjoisharjannetta leikkaavat poikittaiset siirrokset. Tätä seurasi tasaantumisvaihe, jonka aikana muodostuivat vuorenharjanteiden jyrkät etelärinteet ja niiden välinen syvänne sekä Gran Sasson eteläpuoliset laaksot. Viimeisimpien 600 000 vuoden aikana jäätiköt, karstiutuminen ja muut luonnonvoimat ovat muokanneet pinnanmuodot nykyiselleen.
Ilmasto ja kasvillisuus

Gran Sasson ilmasto-olot vaihtelevat alarinteiden välimerenilmastosta huippujen vuoristoilmastoon, jolle ovat ominaista kylmät ja runsaslumiset talvet ja viileät kesät. Ilmastollisia eroja esiintyy myös pohjois-eteläsuunnassa: pohjoisrinteet saavat runsaasti sadetta Adrianmereltä, kun taas etelärinteillä vallitsee kuivempi ja mantereisempi ilmasto. Vuoriston kaikissa osissa tammikuu on vuoden kylmin kuukausi ja heinä–elokuu vuoden lämpimintä aikaa. Tuuli voi olla hyvin voimakasta ja sitä esiintyy keskimäärin 230 päivänä vuodessa. Yleensä tuuli puhaltaa lounaasta mutta voi kääntyä talvella koilliseen.
Lämpötilainversio on yleinen sääilmiö korkealla sijaitsevissa painanteissa ja ylätasangoilla, missä lämpötila voi laskea talvella jopa −25 celsiusasteeseen. Yli 2 000 metrin korkeudessa on pysyvä lumipeite marraskuusta toukokuun alkuun saakka. Alkukeväästä lumen syvyys voi olla lähes kymmenen metriä Calderonejäätiköllä ja Conca dell’Oron syvänteessä. Lumivyöryjen ja jyrkkien rinteiden vuoksi Gran Sassolla on Apenniinien matalimmalla sijaitsevat pysyvän lumen alueet: esimerkiksi Monte Camician pohjoisrinteellä sijaitseva Fonto della Salsan lumikenttä on vain 1 100 metrin korkeudessa.
Gran Sasson kasvistoon kuuluu monien kotoperäisten lajien lisäksi Alpeilla ja Balkanin niemimaalla tavattavia lajeja.  Suurta osaa pohjoisrinteistä peittävät 1 000–1 800 metrin korkeudessa laajat pyökkimetsät, joille Adrianmereltä puhaltavat tuulet luovat ihanteelliset kasvuolot. Etelärinteillä pyökkimetsiä on selvästi vähemmän, sillä maaperä on runsaskalkkisempaa ja ilmasto kuivempi ja mantereisempi kuin pohjoisempana. Pyökkien lisäksi siellä kasvaa monia Balkanille tyypillisiä puulajeja, esimerkiksi euroopanhumalapyökkiä, nukkatammea ja turkintammea. Etelärinteiden yläosissa yli 1 700 metrin korkeudessa on laajoja alpiinisia niittyjä, jotka ovat syntyneet, kun metsiä on aikojen saatossa raivattu laidunmaiksi. Ympäristötietoisuuden lisäännyttyä niityille on ryhdytty istuttamaan euroopanlehtikuusta, mustamäntyä, euroopankuusta ja muita alkuperäisiä havupuita. Korkeissa vuoristolaaksoissa, kuten Campo Pericolissa ja Valle del Venacquarossa, kasvaa alppiolojen vuoksi vain ruohovartisia kasveja, joista monet ovat kotoperäisiä.
Eläimistö

Vaikka eläinlajien kokonaismäärä Gran Sassolla on suuri, kunkin lajin yksilömäärät ovat melko alhaiset. Monet lajeista ehdittiin metsästää lähes sukupuuttoon ennen kuin tilanteeseen puututtiin erityisillä suojelutoimilla. Vuonna 1991 vuorelle perustettiin Parco Nazionale del Gran Sasso e Monti della Lagan kansallispuisto, jonne on onnistuneesti siirtoistutettu apenniiniengemssiä ja saksanhirveä. Suojelualueelta ovat löytäneet turvapaikan myös italiansusi ja apenniinienruskeakarhu, jotka kehittyivät omiksi alalajeikseen viime jääkauden jälkeen jäätyään eristyksiin Apenniineille. Seudulle tyypillisiä matelijoita ovat kotoperäinen salamanteri Salamandra terdigitata ja vuoristoniityillä viihtyvä kenttäkyy. Yleisiä lintulajeja ovat esimerkiksi maakotka, muuttohaukka ja alppivaris.
Gran Sasso ja ihminen

Antiikin roomalaisille Gran Sasso oli maailman napavuori, Fiscellus mons. Keskiaikaan mennessään sen nimeksi oli vakiintunut Monte Corno. Renessanssikirjailija Francesco Zucchi De Montereale käytti kirjoittamassaan runossa vuoresta ensimmäisenä nimitystä Gran Sasso. Karttoihin nimi kuitenkin ilmestyi vasta 1700-luvun lopulla, minkä jälkeen sen käyttö vähitellen yleistyi.
Corno Granden valloitti todistetusti ensimmäisenä 19. elokuuta 1573 kapteeni Francesco De Marchi yhdessä paikallisten gemssinmetsästäjien kanssa. De Marchi oli jo 70-vuotias kiivetessään vuorelle ja kirjoitti kokemuksistaan matkakuvauksen, jossa kuvasi seikkaperäisesti paitsi itse kiipeämistä myös vuorten yli käytyä kauppaa. Vuorikiipeily sai suosiota Gran Sassolla kuitenkin vasta paljon myöhemmin, kun ensimmäiset ammattimaiset vuorikiipeilijät alkoivat valloittaa sen huippuja 1870-luvulta lähtien.
Nykyään Gran Sasso on eräs suosituimpia vuorikiipeilykohteita maailmassa. Huipuille vie vaikeustasoltaan ja maisemiltaan hyvin erilaisia kiipeilyreittejä. Merkittävimpiä vuorikiipeilyn keskuksia on Pietracamelan kylä Corno Granden pohjoispuolella, noin kilometrin korkeudessa. Sen yläpuolella sijaitsee Prati di Tivon laaja ylätasanko, jonne on rakennettu vuoristohotelleja, parantoloita sekä tuoli- ja hiihtohissejä. Gran Sasson eteläpuolella matkailu keskittyy Campo Imperatoren ylätasangolle, jossa sijaitsee myös Abruzzon alueen korkein hiihtokeskus, vuoristokasvillisuuteen erikoistunut kasvitieteellinen puutarha sekä observatorio. Syvälle Gran Sasson alle on louhittu Instituto Nazionale di Fisica Nuclearen laboratorio, eräs maailman suurimmista maanalaisista tutkimuskeskuksista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gran Sasso d’Italia Wikimedia Commonsissa
Franchettin vuoristomajaa ympäröiviä kalkkikivikallioita.
Corno Granden kupeessa sijaitseva Calderone on Euroopan eteläisin jäätikkö.
Monte Camician vuorella kasvava euroopanalppitähti (Leontopodium nivale).
Apenniiniengemssejä Camosciaran vuorella.
Hiihtokeskus Prati di Tivossa.
Rocca Calascio on Apenniinien korkeimmalla sijaitseva linna (1 460 metriä).
Heljä Ketola

Heljä-Marja Ketola (aik. Tammisola, s. 18. toukokuuta 1946) on suomalainen entinen poliitikko, joka toimi vuonna 1918 perustetun Suomen kommunistisen puolueen viimeisenä puheenjohtajana 1990–1992.
Elämä ja ura > Varhaiset vuodet ja toiminta politiikassa

Ketola kasvoi isovanhempiensa luona Porissa. Porin tyttölyseosta ylioppilaaksi kirjoittanut Ketola meni mukaan politiikkaan 1960-luvulla opiskellessaan Turussa, ja vuonna 1971 hän liittyi SKP:hen. Ketola (silloinen Tammisola) toimi Helsingin Sadankomitean puheenjohtajana vuosina 1972–1973. Hän nousi puolueväen tietoisuuteen 1970-luvun puolivälissä toimiessaan Kansaneläkelaitoksen pääluottamusmiehenä. Hänet valittiin SKP:n Helsingin piirijärjestön puheenjohtajaksi, ja vuonna 1981 myös SKP:n keskuskomiteaan.
Ketola tunnettiin SKP:n enemmistön kovan linjan kannattajana. Hän oli keskeinen toimija, kun taistolaiset erotettiin puolueesta vuosina 1985–1986. Ketola valittiin SKP:n varapuheenjohtajaksi 20. edustajakokouksessa 1984, ja uudestaan vuoden 1985 ylimääräisessä edustajakokouksessa, jota oppositio boikotoi. Puolueen pääsihteeriksi hän nousi keväällä 1988, kun Esko Vainionpää joutui eroamaan epäonnistuneen taloudenhoidon seurauksena. Ketolan tehtäväksi muodostui puolueen talouden elvyttäminen.
Ketola valittiin puheenjohtajaksi SKP:n 22. edustajakokouksessa helmikuussa 1990. Huhtikuussa 1990 perustettiin Vasemmistoliitto, johon SKP ja SKDL sulauttivat poliittisen toimintansa. SKP:n poliittinen toimikunta jatkoi toimintaansa Tammisolan johdolla vuoteen 1992, jolloin se päätti hakea puolueen konkurssiin. Ketola oli järjestön muodollinen puheenjohtaja vuoteen 1996, jolloin Yrjö Hakasen johtama uusi SKP sai organisaation haltuunsa ja lopulta lakkautti sen.
Ketola (silloinen Tammisola) valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon vuoden 1988 vaaleissa. Hän ei asettunut ehdolle seuraavissa vaaleissa vuonna 1992.
Elämä ja ura > Politiikan jälkeen

2000-luvulla Ketola on työskennellyt järjestelmäpäällikkönä Kansaneläkelaitoksen tietohallinto-osastolla vuoteen 2010 saakka. Vuonna 2009 Ketola veti sosiaali- ja terveysministeriön alaista Electronic Exchange of Social Security Information (EESSI) -projektia.
Perhe

Ketolalla on kaksi lasta.
Heinälammi

Heinälammi voi tarkoittaa seuraavia:
Heinälammi, lampi Juupajoella
Heinälammi, lampi Ruovedellä
Heinälammi, lampi Tammelassa
Heinälammi, lampi Virroilla
Heinälammi, lampi Ylöjärvellä
Heinälammi, lampi Ylöjärven Kurussa
itäinen ja läntinen Heinälammi, lammet Ähtärissä.
Herrentunnel

| Herrentunnel |
| --- | --- |
 Tunnelin suuaukko.
Alittaa:  Travejoen
Paikkakunta:  Lyypekki
Maa:  Saksa
Koordinaatit:  53°54′02″N, 10°46′25″E
Avattu:  26. elokuuta 2005
Pituus:  780 m
Ajokaistoja:  4
Herrentunnel on Saksassa sijaitseva 780 metriä pitkä tietunneli. Tunneli alittaa Travejoen. Tunneli on osa kansallista valtatietä, Bundesstraße 75:tä, joka yhdistää Lyypekin ja Travemünden. Herrentunnel on Saksan toinen maksullinen tunneli, ja se avattiin 26. elokuuta 2005. Tunneli korvasi sillan.
Polkupyöräilijät eivät voi käyttää tunnelia. Tunnelin läpi liikennöi ilmainen sukkulabussi.
Aiheesta muualla

Mautinfo Herrentunnel (saksaksi)
Heinrich von Stryk
Aiheesta muualla

von Stryk Heinrich von Stryk Kultur portal-sivustossa – elämäkerta-artikkeli (saksaksi)
Henri Parikka

Henri Johannes Parikka (s. 29. joulukuuta 1992 Helsinki) on suomalainen pikajuoksija. Hän edustaa Helsingin Kisa-Veikkoja. Parikkaa valmentavat Reijo Siitonen, Mikko Kaipainen ja Heli Parikka.
Parikalla on kaksi pronssia SM-tasolta: 100 metrin juoksusta 2010 ja 200 metrin juoksusta 2010. Hänellä ei Tilastopajan mukaan ole tilastoitu aikoja kausilla 2011 ja 2012.
Hänen ennätyksensä 100 metrillä on 10,79 ja 200 metrilla 21,62. Hänellä on maaotteluedustuksia.
Hiljaisuudessa (vuoden 2006 albumi)

| Hiljaisuudessa Katri Helena |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 30. lokakuuta 2006
 Tyylilaji: joulumusiikki
 Levy-yhtiö: Warner Music
Katri Helenan muut julkaisut
| Elämänlangat 2006 | Hiljaisuudessa 2006 | Tulet aina olemaan 2009 |
Hiljaisuudessa on Katri Helenan joulualbumi, joka julkaistiin vuonna 2006.
Kappaleet

Joulumieli sisälläni – 3.02
Hiljaisuudessa – 3.52
Jouluyö, Juhlayö – 3.11
Joulumaa – 3.26
Aavistus – 3.35
Lapsi tuoksuu joululta – 3.35
Näen silmissäni joulun – 3.42
Kehtolaulu – 3.16
He – 3.50
Joulun tähti – 3.12
Jos aikaa antaa vois – 3.21
Vien sinut pois – 3.50
Muistojen kultaamat joulut – 4.24
Nuku rauhassa rakkaani – 2.48
Maa on niin kaunis – 2.49
Pieni rumpali – 3.50
Jossain on kai vielä joulu – 3.10
Taivas sylissäni – 4.49
Henri Palmroth

| Henri Palmroth> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. helmikuuta 1984 Turku, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Henkka
Pelipaikka:  Puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  181 cm
Paino:  84 kg
Sarja:  Mestis
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2004–
Aik. seurat:  TPS (SM-liiga) TUTO hockey
Henri "Henkka" Palmroth (s. 29. helmikuuta 1984 Turku) on suomalainen jääkiekkoilija. Palmroth pelasi ensimmäisen liigapelinsä Turun Palloseurassa kaudella 2003–2004, ja pelasi tämän jälkeen TPS:n riveissä kaudet 2004–2006, jonka jälkeen Palmroth siirtyi naapuriseura TuToon kausiksi 2006–2008.
Palmrothin tämänhetkinen sopimus TuTon kanssa päättyy keväällä 2009. Palmrothin pikkuveli Markus pelaa TPS:ssä ja Palmrothin toinen pikkuveli Peter pelaa TUTO:n A-junioreissa milloin?.
Gustáv Husák

| Gustáv Husák |
| --- | --- |

Tšekkoslovakian 9. presidentti
 29. toukokuuta 1975 − 10. joulukuuta 1989  
Pääministeri:  Lubomír Štrougal  Ladislav Adamec  Marián Čalfa
Edeltäjä:  Ludvík Svoboda
Seuraaja:  Václav Havel
Tšekkoslovakian kommunistipuolueen ensimmäinen sihteeri
 17. huhtikuuta 1969 − 17. joulukuuta 1987  
Edeltäjä:  Alexander Dubček
Seuraaja:  Miloš Jakeš
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. tammikuuta 1913 Dúbravka, Itävalta-Unkari
Kuollut: 18. tammikuuta 1991 (78 vuotta) Bratislava, Tšekin ja Slovakian liittotasavalta
Puoliso:  Magda Husáková-Lokvencová (1938–1960) Viera Husáková-Čáslavská (1975–1977)
Tiedot
Puolue:  Tšekkoslovakian kommunistinen puolue
 Nimikirjoitus
Erich Honecker, Gustáv Husák ja Walter Ulbricht.
Gustáv Husák (10. tammikuuta 1913 Dúbravka – 18. marraskuuta 1991 Bratislava) oli slovakialainen poliitikko ja Tšekkoslovakian presidentti vuodesta 1975 vuoden 1989 joulukuuhun saakka, jolloin samettivallankumous syrjäytti hänet. Koulutukseltaan Husák oli juristi.
Uran alkuajat

Husák liittyi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1933 ja toimi toisen maailmansodan aikana vuosina 1939–1945 kielletyn Slovakian kommunistisen puolueen yhtenä johtohahmoista. Vuonna 1945 Husák nimitettiin Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen keskuskomitean jäseneksi. Hän oli mukana likvidoimassa Slovakiassa vuoden 1946 vaalien voittajapuolueen Demokratická stranan johtoa vuosina 1947–48. Vangittiin ja erotettiin kommunistisesta puolueesta vuonna 1951 väitettyjen nationalististen pyrkimystensä vuoksi osana stalinistisia vainoja. Husák tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen vuonna 1954 ja vapautui vuonna 1960.
Vapautuminen ja valtaannousu

Vapautumisen aikakaudella vuonna 1963 Husákin tuomio kumottiin ja hänet otettiin uudelleen puolueen jäseneksi. Vapauduttuaan hän arvosteli uus-stalinistista puoluejohtoa ja nousi varapääministeriksi huhtikuussa 1968. Prahan kevään aikana Husák kuitenkin vaihtoi poliittisista linjaa ja vastusti puolueen ensimmäisen sihteerin Alexander Dubčekin ajamaa ihmiskasvoista sosialismia. Kremlin tukemana Husák nousi ensimmäiseksi sihteeriksi (vuodesta 1971 virkaa kutsuttiin pääsihteeriksi) vuoden 1969 huhtikuussa.
Valtakausi

Husák kumosi nopeasti Dubčekin tekemät uudistukset ja erotti keskuskomitean liberaaleimmat jäsenet. Vuonna 1975 Husák nousi Tšekkoslovakian presidentiksi. Hänen valtakautensa aikana maa oli Neuvostoliiton uskollisimpia liittolaisia ja toisinajattelijoita ei hänenkään valtakaudellaan suvaittu. Valtiollinen salainen poliisi StB osallistui Husákin kaudella useiden ihmisten katoamisiin ja vangitsemisiin.
Vuonna 1987 hän luovutti pääsihteerin viran seuraajalleen Miloš Jakešille. Husák jatkoi presidenttinä aina samettivallankumouksessa tapahtuneeseen syrjäyttämiseensä asti 28. joulukuuta 1989. Husák kuoli 18. marraskuuta 1991.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.hrad.cz/en/president-of-the-cr/former-presidents/gustav-husak.shtml
Tšekkoslovakian presidentit
Tomáš Masaryk
Edvard Beneš
Emil Hácha
Klement Gottwald
Antonín Zápotocký
Antonín Novotný
Ludvík Svoboda
Gustáv Husák
Václav Havel
Henri Oreiller

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Henri Oreiller |  Henri Oreiller |  Henri Oreiller |  |
Maa:   Ranska
Miesten alppihiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Sankt Moritz 1948 | syöksylasku |  |
|  Kultaa | Sankt Moritz 1948 | alppiyhdistetty |  |
|  Pronssia | Sankt Moritz 1948 | pujottelu |  |
Henri Oreiller (5. joulukuuta 1925 Pariisi, Ranska – 7. lokakuuta 1962) oli ranskalainen alppihiihtäjä ja kaksinkertainen olympiavoittaja.
Oreiller otti ylivoimaiset voitot St. Moritzin talvikisoista sekä syöksylaskussa että alppiyhdistetyssä. Syöksylaskussa Oreiller voitti toiseksi tulleen Franz Gablin neljällä sekunnilla. Alppiyhdistetyn syöksyssä Oreiller oli viisi sekuntia nopeampi kuin toiseksi paras. Pujotteluosuudessa hän sijoittui viidenneksi, mikä riitti koko alppiyhdistetyn voittoon. Vielä pujottelukisassakin Oreiller onnistui nousemaan palkintokorokkeelle pronssimitalin voittajana.
Oreiller osallistui olympialaisiin myös Oslossa 1952, mutta ei päässyt kymmenen joukkoon syöksylaskussa eikä pujottelussa.
Myöhemmin Oreiller siirtyi autourheilun pariin. Hän kuoli onnettomuudessa Montlhéryn radalla käydyssä autokisassa menetettyään Ferrarinsa hallinnan.
Puukieli

Puukieli eli aktinobasilloosi on nautojen bakteeritauti, jonka aiheuttaja on gramnegatiivinen Actinobacillus lignieresii -bakteeri. Actinobacillus lignieresii kuuluu naudan suun normaalimikrobistoon. Trauman seurauksena bakteeri pääsee suun kudoksiin aiheuttaen kielen myosiittia. Myosiitin seurauksena kieli on kipeä ja tuntuu sormin kovalta.
Puukielen oireita ovat vaikeutunut syöminen, runsas kuolan eritys ja kieli voi roikkua ulkona suusta.
Hiljaisuus (romaani)

| Hiljaisuus> The Silence |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Don DeLillo
Suomennos
Suomentaja:  Helene Bützow
Kansitaiteilija:  Markko Taina
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2022
ISBN:  9789520432737
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hiljaisuus (engl. The Silence) on Don DeLillon vuonna 2020 julkaistu romaani. Teos ilmestyi suomeksi 2022. Tarinassa Yhdysvaltoihin vuonna 2022 palaavien Jimin ja Tessan lentokone tekee hätälaskun. New Yorkissa sähköt katkeavat ja ihmiset joutuvat pimeyden keskelle.
Vastaanotto

Suomen Kuvalehden Herman Raivion mukaan teos ei ole tyypillinen teknodystopia. Sen hiljaisuus on tyhjyyttä. Teos sisältää DeLillon lempiaiheita, kuten ihmisen teknologiasuhteen, katastrofin, ihmisten välisen etäisyyden ja melankolian. Lauseista on karsittu kaikki turha. Raivio kiitti suomentaja Helene Bützowia, joka ymmärtää kirjailijan omintakeista kieltä.
»Hiljaisuus asettuu DeLillon tuotannossa Esittäjän ja Omegapisteen rinnalle. – – DeLillo on kulkenut vähitellen sinne, minne Samuel Beckett lopetti uransa, mykkään pimeään. Jos Hiljaisuus on hänen hyvästijättönsä, se on loistokkaan uran hienostunut päätös.»
Remo Forrer

| Remo Forrer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. syyskuuta 2001 (ikä 23) Hemberg, St. Gallen, Sveitsi
Muusikko
Aktiivisena:  2020–
Soittimet:  huilu, piano, harmonikka ja kitara 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Remo Forrer (s. 8. syyskuuta 2001) on sveitsiläinen laulaja. Hän voitti The Voice of Switzerland -ohjelman kolmannen tuotankokauden vuonna 2020 ja osallistui saksalaiseen I Can See Your Voice -ohjelmaan. Hän edusti Sveitsiä Eurovision laulukilpailussa 2023 kappaleella ”Watergun”.