Arhippa Perttunen
Runot

Arhippa Perttusella oli ilmiömäinen muisti. Jälkeenpäin on laskettu, että Lönnrot, Cajan ja Castrén tallensivat häneltä yhteensä 4 124 säettä vanhaa runoa, mikä vastaa kolmasosaa koko Vanhan Kalevalan säemäärästä. Väinö Salmisen arvion mukaan Perttusen runoista olisi voinut muodostua jopa 10 000 säettä käsittävä kansanrunousarkisto, jos hänen koko repertuaarinsa, niin sanottu virsilippaansa, olisi tyhjennetty. Toisen arvion mukaan tämän laulamia runoja olisi noin 6 000 säettä. Perttusen runoista noin parikymmentä (yhteensä yli 2 600 säettä) on kertovia runoja, loitsuja kymmenkunta (yli 1 200 säettä) ja lyriikkaakin reilusti yli sadan säkeen verran. Näiden joukossa on muutamia pitkiä syntyloitsuja, kuten Tulen, Raudan, Pistoksen ja Käärmeen synnyt. Pisimpiä yksittäisiä Perttuselta tallennettuja runoja ovat 452 säkeen mittainen Kilpakosinta, 399 säkeen mittainen Sampo-jakso ja 295 säkeen mittainen Lemminkäisen virsi. Muita pitkähköjä Arhipan esittämiä runoja ovat muun muassa Kilpalaulanta, Vellamon neidon onginta, Venepuun etsintä ja Laivaretki, Tuonelassa käynti, Vipusessa käynti, Kanteleen synty, Hiiden hirven hiihdäntä ja Sisaren turmelus. Harvinaisia, vain Arhippa Perttusen tuntemia runokokonaisuuksia ovat muun muassa kaksiosainen Luojan virsi, Vellamon neidon onginnan ja Lemminkäisen surman yhdistelmä sekä runo Päivölän pidoista johdantona Väinämöisen Tuonelan-matkaan. Castrén yritti tiedustella Arhippa Perttuselta myös loitsuja, mutta tämä kieltäytyi sanoen pitävänsä taikoja syntinä ja jumalattomuutena. Todellinen syy oli kuitenkin todennäköisesti se, että runonlaulaja kuvitteli vanhan uskomuksen mukaisesti menettävänsä tietäjänmahtinsa, jos tuo loitsunsa julki. Miihkali Perttunen on kuitenkin maininnut isänsä opettaneen hänelle joitain taikoja ja loitsuja.
Lähes 60:tä Arhippa Perttuselta kerättyä runoa (laulajan johdatus- ja loppusanat laskettuna erikseen) pidetään pitkinä, eheinä ja täydellisinä, eikä niissä esiinny juurikaan huonommilla laulajilla yleistä eri runoaiheiden sekoittumista. Tyylillisesti hänen tekstinsä sisältää runsaasti alkusointuja ja rinnakkaisuutta muiden Kalevalaan laulaneiden runonlaulajien tavoin. Arhippa Perttusella kertausjaksot ovat kuitenkin kansanomaisiksi poikkeuksellisen laajoja ja perusteellisia. Merkitykseltään latautuneet kohdat toistetaan usein kolmesti. Runonlaulaja kykeni myös poikkeuksellisen taitavasti siirtämään eri säejaksoja runosta toiseen ja muuttamaan niiden järjestystä. Perttusen runoissa on paljon myös psykologista syvyyttä. On väitetty, että hänen laulamistaan runosäkeistä vain seitsemän olisi virheellisiä; tarkempien tutkimusten mukaan säkeistä on klassisesta kalevalamitasta poikkeavia noin 1,7 prosenttia. Perttusen runojen juoni ei aina vastaa Kalevalan tarinaa: esimerkiksi Kilpakosinta-runossa Väinämöinen voittaa kilpailun Pohjolan tyttärestä, päinvastoin kuin Kalevalan 19. runossa, jossa kilvan voittaa Ilmarinen.
Esimerkki Perttuselta kerätystä runosta (Ison härän runo, tallentanut Elias Lönnrot vuonna 1834):
»Hämehessä härkä synty,
Sonni Suomessa sikesi,

Häntä torkku Torniossa,

Pää keikku Kemijoella.

Päivän lenti pääskylintu

Härän sarvien väliä,

Kuukauen orava juoksi

Härän selkäluuta myöten.

Tuotu ukko iskemäh,

Virokannas viilemäh,

Palvanen pitelemäh;

Härkä päänsä häilähytti,

Mustat silmänsä mulisti,

Ukko kuuseh kavahti,

Palvanen pajuille pääsi,

Virokannas vitsasille.

[- -] virren laulajalle,

Saparo sanan sepille,

Kuulla noien kultaseni,

Tietä mielitehtoseni.
(SKVR I2:892)»
Runonlaulaja ei pelkästään painanut mieleensä kuulemiaan runoja sellaisinaan, vaan muokkasi itselleen runoista oman toisinnon, joka sekään ei kahdesti ollut koskaan samanlainen hänen itsensäkään esittämänä. Yhdistelemällä aiheita ja runoja hän loi uudenlaisia kokonaisuuksia. Arhippa Perttusta on pidetty myös luomisvoimaisena runoilijana, jonka runokielen hallinta ja kyky muokata ja uudistaa runoja on ollut poikkeuksellinen. Hän osasi muunnella, esittää samat asiat eri sanoin. Hän hyödynsi myös kertausta taitavasti. Lönnrotin mukaan Arhipan runot olivat selkeitä ja hyvässä järjestyksessä, ja Arhippa olikin Lönnrotin tavoin kiinnostunut vanhoista runoista ja pohtinut eri runojen yhtymäkohtia sekä muokannut niistä mieleisiään kokonaisuuksia.
Arhippa ja Miihkali Perttusen runot julkaistiin yksissä kansissa vuonna 2009.