stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ramat

Rama Cayn rannan asutusta.
Ramat ovat yksi Nicaraguan alkuperäiskansa. Rama-intiaaneja on kaikkiaan noin 1 500, ja heistä suurin osa elää Nicaraguan Karibianmeren-puoleisella rannikolla, maan eteläosassa. Rama Cay -saarella asuu kaksikolmasosaa ramoista.
Ramojen elinkeinoja ovat metsästys, kalastus ja muun muassa banaanin ja valkoisten kaakaopapujen viljely.
Kieli

Ramat puhuvat kreolienglantia. Omaa rama-kieltä puhuu vain muutama kymmenen henkeä, mutta kieltä elvytetään muun muassa kouluopetuksella.
Rama-kielen systeemaattinen tutkimus ja elvytys aloitettiin 1980-luvulla. Työn tuloksena on muun muassa sanakirja Turulka. Kielentutkijat mainitsevat tärkeimmäksi informantikseen Rama Caylla asuneen Eleanora Rigby Danielin (1924–2001).
Rama kuuluu chibcha-kieliperheeseen.
Alue

Ramat ovat jatkuvasta kolonisaation paineesta huolimatta säilyttäneet yhteyden perinteisiin maa-alueisiinsa sukupolvilta toisille siirtyneiden hengellisten, kulttuuristen, taloudellisten ja historialliseen muistiin liittyvien siteiden ansiosta. Ramat ovat taistelleet Nicaraguan hallitusta ja mestitsimaanomistajia vastaan perinteisten maa-alueidensa hallinnasta. Maa-asioissa ramat ovat yhdistäneet voimansa miskitojen ja sumojen kanssa.
Ramoja asuu yhteensä kuudessa kyläyhteisössä: Rama Cay, Sumu Kaat, Tiktik Kaanu, Wiring Cay, Bangkukuk ja Indian River. Alue ulottuu Bluefieldsin lahdesta etelään Rio San Juanin tienoille. lähde?
Kun vuonna 2003 tuli voimaan etnisten yhteisöjen alueita koskeva maanomistuslaki (laki 445), ramojen kylät ja kreolialueiksi nimetyt kylät, muun muassa Monkey Point, päättivät toimia yhdessä lain toteutumiseksi. Kreolikylillä on läheinen etninen yhteys ramoihin. Alueen hallinto-organisaation nimi on Gobierno Terrotorial Rama y Kriol. Alueeseen kuuluu noin 4 800 neliökilometriä maata ja lähes yhtä paljon merta.
Ramaterritoriossa on neljä laajaa suojelualuetta: Indio Maizin luonnonsuojelualue], Reserva Natural de Cerro Silva, Punta Corda, ja Refugio de Vida Silvestre Río San Juan.
Aiheesta muualla

CALPI an organization of Nicaraguan Indigenous peoples
Information about the Rama at Ethnologue
Ramojen kielestä

Turkulka, raman sanakirja.
Rama Language Project home page (Arkistoitu – Internet Archive)
La Prensa 8.5.2010 Especial: El mundo de la lengua rama
Process of a New Decline

| Process of a New Decline Gorod |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Bud Records Studio
 Julkaistu: 1. kesäkuuta 2009
 Tyylilaji: tekninen death metal
 Kesto: 50.04
 Levy-yhtiö: Willowtip/Listenable
Gorodin muut julkaisut
| Leading Vision 2006 | Process of a New Decline 2009 | A Perfect Absolution 2012 |
Process of a New Decline on Gorodin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 1. kesäkuuta 2009.
Kappaleet

Disavow Your God – 5.02
Programmers of Decline – 5.11
Diverted Logic – 4.58
Rebirth of Senses – 4.05
The Path – 3.44
Splinters of Life – 5.20
Guilty of Dispersal – 4.23
Gilded Cage – 3.25
A Common Hope – 4.16
Watershed – 5.05
Almighty's Murderer – 4.35
Kappaleet > Videokappaleet (Live@ BT59 - 2009-01-29)

Chronicles from the Stone Age
Eternal Messiah
A Common Hope
Almighty's Murderer
Kokoonpano > Yhtye

Guillaume Martinot ‎– laulu
Samuel Santiago ‎– rummut
Benoit Claus ‎– bassokitara
Mathieu Pascal ‎– kitara
Arnaud Pontaco ‎– kitara
+
Sandrine ‎– rummut (videokappaleet 12 & 13)
Kokoonpano > Tuotanto

Gwenperoratriz – valokuvat
Scott Hull – masteroija
Mathieu Pascal – äänittäjä, miksaaja, grafiikka
Arvostelut

AllMusic:
Imperiumi: 6+/10
Aiheesta muualla

Process of a New Decline discogs.com -sivustolla
Albumi Process of a New Decline Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
| n k Gorod |
| --- | --- |
 Mathieu Pascal  Benoit Claus  Julien "Nutz" Deyres  Nicolas Alberny   Sandrine  Guillaume Martinot  Arnaud Pontacq  Nico  Samuel Santiago 
Studioalbumit:  Neurotripsicks  Leading Vision  Process of a New Decline  A Perfect Absolution  A Maze of Recycled Creeds  Æthra  The Orb 
Muut albumit:  Gorgasm Demo  Promo  Embalmed Madness  Transcendence
Seppo Hyrkäs

| Seppo Hyrkäs> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. maaliskuuta 1944 Helsinki
Kuollut: 4. lokakuuta 2014 (70 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  toimittaja, tietokirjailija, suomentaja
Seppo Olavi  Hyrkäs (19. maaliskuuta 1944 Helsinki – 4. lokakuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, tietokirjailija ja suomentaja. Hän työskenteli Iltalehdessä ulkomaantoimittajana ja Uuden Suomen Bonnin kirjeenvaihtajana. Hyrkäs käänsi muun muassa ruotsalaisen historioitsijan Peter Englundin teoksia. Hän sai vuonna 2000 J. A. Hollon palkinnon käännettyään Albert Einsteinin saksankielisen elämäkerran (Albrecht Fölsing: Albert Einstein: Eine Biographie). Saksan kielestä Hyrkäs suomensi myös muun muassa Sigmund Freudin Tapauskertomukset.
Hyrkäs valmistui Helsingin yliopistosta maisteriksi 1990-luvun lopulla 27 vuoden opintojen jälkeen pääaineenaan sosiologia. Jan Erolan mukaan hän oli "omituinen sekoitus lukeneisuutta ja keskenkasvuista huumoria". Juhani Lindholm luonnehtii häntä Parnassossa vauhdikkaaksi persoonaksi, tosikkouden vastustajaksi ja suorapuheiseksi stadilaiseksi. Suomentajana hän saattoi oikoa mutkia mutta sai Lindholmin mielestä kuitenkin ansaitusti Hollo-palkinnon Einstein-elämäkerran suomennoksesta.
Pakinat

Hyrkäs on tunnettu pakinatyylisestä Tosimies-kirjasarjastaan, jota hän kirjoitti yhdessä Tommy Tabermannin kanssa. Se sai alkunsa yhdysvaltalaisen Bruce Feirsteinin menestyskirjan Real Men Don´t Eat Quiche (1982) kääntämisestä. Suomeksi se ilmestyi nimellä Tosimies vie eikä vikise (1983). Sarjan eetos on äärisovinistinen. Tosin kyse on liioitellun maskuliinisuuden satirisoinnista. Teoksessa Tosimies ja euroeunukit leikitellään Euroopan eri maiden kansallisilla piirteillä. Muutamissa muissakin Hyrkäksen teoksissa käsitellään arkoja aiheita huumorin keinoin. Niinpä kirja Tervetuloa maailmanloppu : Vainohullun tietolaari (1996) esittelee erilaisia maailmanloppuja. Iltalehdessä julkaistut Hullu maailma -pakinat on julkaistu kokoelmana, jossa kerrotaan omituisuuksista eri puolilta maailmaa.
Teokset > Oma tuotanto

Tosi mies ei ikäänsä itke: Keski-iän kootut kolaukset.  Helsinki:  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-15396-6
Tosimies ei torttuun tukehdu. Miten torjun naisten lähentelyn.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17243-X
Selityksiä, selityksiä! Hätävalehtelun käsikirja.  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18981-2
Virkisty vieraissa! Syrjähyppelyn etiketti.  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18260-5
Tervetuloa maailmanloppu: Vainohullun tietolaari.  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-21278-4
Hullu maailma.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-24921-1
Teokset > Tommy Tabermannin kanssa

Feirstein, Bruce: Tosi mies vie eikä vikise eli Miehisen miehen käsikirja.  (Real men don’t eat quiche, 1982.) Piirrokset: Lee Lorenz. Suomalaisina asiantuntijoina Seppo Hyrkäs ja Tommy Tabermann. 4. uudistettu painos (1. painos 1983)  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17181-6
Tapani tulette tuntemaan: Urbaanin käytöksen käsikirja.  Helsinki:  WSOY, 1984.  ISBN 951-0-12615-2
Bryssä tulee! Tosimies ja euroeunukit.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19860-9
Veivin heiton alkeet: Älä elä turhan kauan.  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20556-7
Tosimiehen testamentti.  Helsinki:  Ajatus, 2006.  ISBN 951-20-7067-7
Aiheesta muualla

Virta,  Tuuli: Seppo Hyrkäs – mies leikki-iässä. MTV3 Helmi 27.10.2006.
Seppo Hyrkäksen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Mosku

| Mosku> Aleksanteri Hihnavaara |
| --- | --- |
 Mosku luultavasti 1910-luvun alussa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. marraskuuta 1882 Savukoski
Kuollut: 9. tammikuuta 1938 (55 vuotta) Sodankylä
Ammatti:  poronomistaja, kauppias
Vanhemmat:  Johan Petter (Pekka) Lakela ja Maria Matilda Kuosku
Puoliso:  I Maria Aliina Köngäs   II Edla Maria Tanhua
Mosku ystävänsä kera.
Mosku eli Aleksi (Aleksanteri) Hihnavaara (21. marraskuuta 1882 Savukoski – 9. tammikuuta 1938 Korvanen, Sodankylä) oli savukoskelainen poronomistaja Koilliskairassa, Sompiossa. Moskusta tuli kiistelty hahmo Lapin historiassa, kun hän osallistui Itä-Lapissa vuoden 1918 sisällissodan aikaisiin ja jälkeisiin "rauhoitustoimiin". Tässä yhteydessä Mosku ystävystyi Lapin rajavartioston komentajaksi nousseen jääkärikapteeni Kurt Martti Walleniuksen kanssa. Wallenius kuvasi sittemmin Moskua kirjassaan Ihmismetsästäjiä ja erämiehiä (1933).
Varhaiset vaiheet

Hihnavaara vietti lapsuutensa isänsä Pekka Lakelan uudistilalla Savukosken Hihnavaarassa. Nuoruudessaan hän metsästi paljon ja toimi muun muassa poropaimenena ja metsätyömiehenä. Luku- ja laskutaitoisena hänet laitettiin pitämään metsätyömaan kanttiinia. Tästä sai alkunsa kauppiastoiminta, jota hän harjoitti elämänsä loppuun asti. Ennen maailmansotaa Mosku toimi myös väliaikaisena poliisikonstaapelina Sodankylässä. Lisänimensä hän peri äidinisältään, joka oli vauras tilallinen Sodankylän Moskuvaarassa: nuoremmasta Moskusta tuli aikaa myöten kuitenkin paljon tunnetumpi. Myöhempinä aikoina, kun tarinat Hihnavaaran häikäilemättömyydestä alkoivat kiertää, lisänimi muuttui muotoon "Paha-Mosku".
Väkivaltaiset porokahakat

Yksi osa "rauhoitustoimia" oli punaisten vastarintamiesten toiminnan estäminen. Toimiin liittyi myös Suomen puolella asuneiden poromiesten ja Neuvosto-Venäjällä asuneiden kolttasaamelaisten välisten poroja koskevien omistusriitojen tai porovarkauksien ratkominen. Mosku toimi oppaana kapteeni K. M. Walleniuksen yli 10-miehiselle sotilasosastolle vuonna 1919, kun se teki kostoretken Suonikylän koltta-alueelle. Retken aikana kolttia kidutettiin ja heiltä vietiin poroja. Asiakirjojen, silminnäkijäkuvausten ja oman kertomansa perusteella Mosku surmasi porokahakoiden yhteydessä ainakin neljä ihmistä: kolme punaista porovarasta vuonna 1918 sekä Hirvas-Mitriksi kutsutun koltan vuonna 1919. Myöhempinä vuosinaan Mosku väitti tappaneensa yhteensä kuusi porovarasta. Kansanperinteen mukaan hän tappoi tuntemattomaksi jääneen koltan Kemihaarassa Walleniuksen ja Moskun kolttaretken jälkeen 1919, mutta mahdollisesta kuudennesta kuolonuhrista on vain ylimalkaisia tarinoita.
Porovarkauksien luonteesta on esitetty erilaisia tulkintoja. Sakari Kännön Mosku-elämäkerrassa (1992) annetaan kuva, jonka mukaan nimenomaan kolttasaamelaiset olivat porovarkaita. Veli-Pekka Lehtolan Wallenius-elämäkerrassa omistuskiista tulkitaan molemminpuoleiseksi varasteluksi. Kolttien puolelta se liittyi vakiintumattomaan käsitykseen yksityisesta omistusoikeudesta. Irrallaan kulkevat porot koettiin eräänlaiseksi metsänriistaksi, jota saattoi "lainailla". Lisäksi ennen paliskuntajärjestelmää ja poroaitojen rakentamista porot saattoivat kulkea vieraille maille omia aikojaankin, eivätkä kaikki olleet kovin tarkkoja niiden palauttamisessa. Lainausriidat hoidettiin lainaamalla takaisin, eikä virkavaltaa ollut sopivaa sotkea asiaan. Lehtolan mukaan voidaan puhua suoranaisesta porovarkausinstituutiosta. Myös Moskua syytettiin porovarkaaksi, koska hänellä oli ns. valtamerkki poromerkkinä. Valtamerkki tarkoittaa merkkiä, joka on muutettavissa toisesta merkistä tai toiseksi merkiksi. Lisäksi Mosku muista suomalaisista poromiehistä poiketen vietti myös kesällä ja syksyllä pitkiä aikoja metsässä poroja vahtimassa. Nämä salamyhkäiset retket olivat omiaan nostattamaan pahansuopia huhuja Moskun toimista.
Vuonna 1920 Mosku osallistui oppaana Walleniuksen retkikuntaan Petsamon valtaamiseksi. Retken tappiollisia loppuvaiheita hän ei ollut todistamassa, sillä hän oli jo palannut Sompioon hoitamaan porotokkaansa.
Myöhemmät vaiheet ja jälkimaine

Olojen rauhoituttua Mosku vaurastui ja nousi porojen suuromistajaksi. Vuonna 1929 hänellä oli jo 300 poroa, ja 1930-luvun puolivälissä poroluku nousi yli tuhannen. Tämä teki Moskusta yhden alueen suurimmista poronomistajista.
Mosku eli avoliitossa Mari Tanhuan (1900–1985) kanssa. Mosku ei elänyt metsäläiselämää, vaan hankki Chevrolet-auton, tietosanakirjoja ja puhelimen. Hän teki myös ulkomaanmatkoja. Huonot välit kolttiin parantuivat normaalin liiketoiminnan tasolle. Moskulla oli kuitenkin vihamiehiä, mistä syystä hän kulki usein aseistettuna. Moskun elämän loppuvaihetta synkensi alkoholismi. Talvella 1936 Mosku sairastui pahasti kaupantekoretkellä Koltanmaalle ja alkoi kärsiä sydämen vajaatoiminnasta. Tämän seurauksena hän ryhtyi myymään porokarjaansa vähemmäksi ja muutti Savukoskelle. Hän kuitenkin kuoli sydänvikaan 55-vuotiaana.
Moskun toiminta on herättänyt ristiriitaisia tunteita vielä vuosikymmeniä hänen kuolemansa jälkeenkin. Tiedotusvälineissä, fiktiossa ja perimätiedoissa Moskua on kuvattu sekä sankarihahmona että pahantekijänä. Mosku oli luonteeltaan omapäinen, mitä kuvastaa muun muassa taksiautoilija Vallivaaran kanssa käyty oikeudenkäynti. Mosku oli särkenyt sivuikkunan Vallivaaran pirssistä ja suostunut korvaamaan vahingon vaatien kuitenkin lasin kappaleita itselleen. Kun Vallivaara ei toimittanut niitä hänelle, Mosku haastoi hänet käräjille. Mosku voitti oikeudessa, mutta korvaussumma oli vain murto-osa oikeudenkäyntikuluista.
Moskun ja Mari Tanhuan vuonna 1935 syntynyt poika Lauri Hihnavaara on kirjoittanut myönteisiä arvosteluita keränneen romaanin Luiron laulu (2002).
Elokuva

Moskusta on vuonna 2003 julkaistu Sakari Kännön edellä mainittuun kirjaan pohjautuva elokuva Mosku – lajinsa viimeinen. Elokuvan on ohjannut Tapio Suominen ja sen pääosassa esiintyy Kai Lehtinen. Elokuva käsittelee Moskun elämää tavalla, jota on luonnehdittu ihannoivaksi ja romantisoivaksi. Elokuva nosti Moskun yleiseen tietoisuuteen. Se herätti myös kommentteja, joiden mukaan Mosku oli varsinkin kolttien näkökulmasta katsottuna brutaali ja väkivaltainen hahmo.
Aiheesta muualla

Ala-Ponku, Moskun asuinpaikka
Alaponkun erämaatalo, Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt, Museovirasto
Ala-Ponkun asuinkenttä, Sodankylä, Museovirasto restauroi
Lapin muisteluksia II. "Moskun" matkassa Petsamossa, Hakku : pioneeripataljoonan asevelvollisten lehti, 20.03.1927, nro 3, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kolttain mailta, Kansan kuvalehti, 03.03.1934, nro 9, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Moskun muistolle, Poromies : Suomen poronjalostusyhdistyksen ja porotalousväeston äänenkannattaja, 01.01.1938, nro 1, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
A. E. Järvinen : Mosku - suuren erämiehen poismentyä, Helsingin Sanomat, 04.03.1938, nro 61, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Andy Palacio

Andy Palacio (2. joulukuuta 1960 – 19. tammikuuta 2008) oli belizeläinen muusikko ja lauluntekijä. Hän kuului garifuna-kansaan ja oli johtavana vaikuttajana sen musiikkiperinteen elvyttämisessä. Lisäksi hän toimi garifunan kielen säilymisen hyväksi. Hän julkaisi muun muassa albumin Watina Ivan Duranin kanssa kokoamansa Garifuna Collectiven kanssa vuonna 2007; albumi menestyi listoilla eri puolilla maailmaa. Palacio työskenteli myös opettajana ja hallintotehtävissä. Hänet otettiin Order of Meritorious Serviceen syyskuussa 2007, ja marraskuussa hänet nimitettiin Unescon rauhanartistiksi. Hän kuoli 47-vuotiaana Belize Cityssä kärsittyään sydänkohtauksen ja aivoverenkiertohäiriökohtauksen.
Grégory Coupet

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Grégory Coupet
Syntymäaika: 31. joulukuuta 1972 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Le Puy-en-Velay, Ranska
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 181 senttimetriä
Junioriseurat
:  Olympique Le Puy
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1993–1997 1997–2008 2008–2009 2009–2011 |  Saint-Étienne  Lyon  Atlético Madrid  Paris SG | 88 (0) 357 (0) 6 (0) 31 (0) |
Maajoukkue
| 2001–2008 |  Ranska | 34 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 29. kesäkuuta 2009.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 4. heinäkuuta 2019.
Grégory Coupet (s. 31. joulukuuta 1972) on ranskalainen jalkapallomaalivahti, joka pelasi viimeksi Ranskan pääsarjajoukkue Paris Saint-Germainssa.
Ura seurajoukkueissa

Coupet pelasi vuodesta 1996 aina vuoteen 2008 Olympique Lyonnais'n ykkösmaalivahtina. Hän siirtyi Lyoniin seuran arkkivihollisesta AS Saint-Étiennestä 1996. Toukokuussa 2008 35-vuotias Coupet ilmoitti jättävänsä Lyonin 12 kauden jälkeen. Hänen tavoitteenaan oli pelata vielä ulkomailla ennen kuin hän lopettaisi uransa. Kesäkuussa 2008 hänen olikin määrä siirtyä espanjalaisseura Atlético Madridiin, mutta aluksi Lyon ei hyväksynyt Atleticon ostotarjousta Coupet'sta, vaikka se oli jo hankkinut maalivahti Hugo Lloris'n OGC Nicestä. Kuitenkin myöhemmin kesällä Lyon hyväksyi 1,5 miljoonan euron siirtosumman ja Coupet siirtyi Atlético Madridiin.
Coupet ei onnistunut vakiinnuttamaan paikkaansa ykkösmaalivahtina Atléticossa, vaan hän pelasi lähinnä Leo Francon tuuraajana. Kesäkuussa 2009 hän siirtyi odotetusti pois Atléticosta jatkamaan uraansa Paris Saint-Germainissa.
PSG:ssä Coupet kärsi useista vakavista loukkaantumisista, mutta lunasti ykkösvahdin paikkansa takaisin, aina ollessaan terveenä.
Coupet´n viimeiseksi kaudeksi jäi kausi 2010–2011 PSG:n paidassa, johon hän lopetti uransa.
Ura maajoukkueessa

Coupet on jo joitakin vuosia ollut maajoukkueessa tärkeässä roolissa. Hän on kuitenkin yhä uudelleen jäänyt Fabien Barthezin taakse, muun muassa vuoden 2006 MM-kisoissa joissa hänen odotettiin jo sivuuttavan Barthezin maajoukkueen ykkösvahtina.
Coupet nousi maajoukkueen ykkösveskariksi vuosien 2007-08 EM-karsintojen aikana, kun Barthez oli jo lopettanut uransa. Coupet loukkasi itsensä kompuroituaan maaliverkkoon  Lyonin harjoituksissa ennen kauden 2007-08 alkua. Polven sivusiteen repeämä piti Coupet'n sivussa pelikentiltä vuoden 2007 loppuun saakka. Maajoukkueessa Coupet'n paikan otti Paris Saint-Germainin ykkösvahti Mickaël Landreau ja Lyonissa häntä tuurasi hyvin esiintynyt Rémy Vercoutre. Coupet palasi pelikentille Coupe de Francen ottelussa US Créteil-Lusitanos'ta vastaan 6. tammikuuta 2008.
EM-kisat 2008 olivat ilmeisesti Coupet'n maajoukkueuran suuri hetki. Coupet'n lisäksi Raymond Domenech valitsi EM-ryhmäänsä maalivahdeiksi Sebastien Freyn ja Steve Mandandan. Coupet pelasi kisoissa kaikki Ranskan kolme ottelua joissa hän päästi yhteensä kuusi maalia. Hän pelasi myös yhden nollapelin Romaniaa vastaan.
MM-karsinnoissa 2010 Domenech valitsi Coupet´n useisiin karsintaotteluihin, mutta Coupet seurasi pelit vaihtopenkiltä. Lopulta Domenech ei valinnut Coupetia edes Ranskan MM-joukkueeseen 2010.
Saavutukset

Confederations Cupin mestaruus: 2001, 2003
Ranskan mestaruus: 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008
Ranskan liigacupin mestaruus: 2001
Ranskan Cupin mestaruus: 2008
Ligue 1:n paras maalivahti: 2003, 2004, 2005, 2006
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Grégory Coupet Wikimedia Commonsissa
Ranskan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2002
1 Ramé |
2 Candela |
3 Lizarazu |
4 Vieira |
5 Christanval |
6 Djorkaeff |
7 Makélélé |
8 Desailly |
9 Cissé |
10 Zidane |
11 Wiltord |
12 Henry |
13 Silvestre |
14 Boghossian |
15 Thuram |
16 Barthez |
17 Petit |
18 Lebœuf |
19 Sagnol |
20 Trezeguet |
21 Dugarry |
22 Micoud |
23 Coupet |
Valmentaja Lemerre
Ranskan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Landreau |
2 Boumsong |
3 Abidal |
4 Vieira |
5 Gallas |
6 Makélélé |
7 Malouda |
8 Dhorasoo |
9 Govou |
10 Zidane |
11 Wiltord |
12 Henry |
13 Silvestre |
14 Saha |
15 Thuram |
16 Barthez |
17 Givet |
18 Diarra |
19 Sagnol |
20 Trezeguet |
21 Chimbonda |
22 Ribéry |
23 Coupet |
Valmentaja Domenech
Ranskan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2008
1 Mandanda |
2 Boumsong |
3 Abidal |
4 Vieira |
5 Gallas |
6 Makélélé |
7 Malouda |
8 Anelka |
9 Benzema |
10 Govou |
11 Nasri |
12 Henry |
13 Evra |
14 Clerc |
15 Thuram |
16 Frey |
17 Squillaci |
18 Gomis |
19 Sagnol |
20 Toulalan |
21 Diarra |
22 Ribéry |
23 Coupet |
Valmentaja Domenech
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data
Deathrock

| Deathrock |
| --- | --- |
Alkuperä:  Punk rock, glam rock, hard rock, kauhuelokuvien musiikki
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Kehittymisen ajankohta:  1970–1980-lukujen vaihde
Tyypillisiä soittimia:  sähkökitara, sähköbasso, rummut, joskus mm. kosketinsoitin
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  Dark cabaret
Deathrock on punkrockin ja goottirockin yhdistelmälaji, jossa on kauhuaineksia ja joka pääasiassa kehittyi Yhdysvaltojen länsirannikolla 1970-luvun lopun ja 1980-luvun alun vaihteessa.
1990-luvun "nykyaikaisemmilla" deathrock-yhtyeillä on musiikissaan enemmän vaikutteita post-punkista kuin varhaisilla deathrock-yhtyeillä. Yhdysvalloissa termiä "deathrock" käytetään synonyyminä ensimmäisen sukupolven goottirockyhtyeille. Yhdistyneessä kuningaskunnassa termit eivät olleet vaihtoehtoisia. Suurin osa varhaisista brittiläisistä ryhmistä piti itseään punk- tai goottiyhtyeinä mutta eivät deathrock-yhtyeinä, sillä deathrock oli yhdysvaltalainen suuntaus. Euroopassa termiä "Batcave" (lontoolainen klubi, jossa brittiläisen goottialakulttuurin katsotaan syntyneen) käytettiin deathrockin sijasta, tai sen yhteydessä.
Erityispiirteitä

Deathrockissa painottuu karmiva tunnelma, sisäänpäin kääntynyt mieliala ja punkin sekä post-punkin musiikillinen rakenne. Deathrock-kappaleissa käytetään yksinkertaisia sointuja, kaikuvia kitaroita, huomattavaa bassoa ja rumpuja, joissa painottuu toistuva heimomainen 4/4-tahtilaji. Tunnelman luomiseksi käytetään riipiviä kitaroita, koskettimia ja kokeiluja eri soittimien kanssa. Sanoitukset vaihtelevat mutta ovat tyypillisesti sisäänpäin kääntyneitä, surrealistisia ja käsittelevät synkeitä teemoja eristyksestä, katkeruudesta, menetyksestä, elämästä, kuolemasta jne.
Kuitenkin usein yksinkertaiset rakenteet, raskas tunnelma ja rytminen musiikki asettavat paljon edellytyksiä laulajalle,  joka pyrkii välittämään monimutkaisia tunteita, joten deathrock-laulajilla on tyypillisesti voimakas, omaleimainen ääni ja vahva lavaeläytyminen läsnä.
Erityispiirteitä > Yhteydet horror punkiin ja psychobillyyn

Muista punkin alalajeista lähimpänä deathrockia ovat horror punk ja psychobilly. Siinä missä deathrock on punkin, post-punkin ja kauhun yhdistelmä, on horror punk punkin, doo-wopin ja kauhun yhdistelmä. Psychobilly taas on punkin, rockabillyn ja kauhun yhdistelmä. Koska kauhu on näille lajeille yhteinen tekijä, on niillä olemassa varteenotettavia limittymiä.
Yleisesti ottaen horror punk kuulostaa äänekkäämmältä ja nopeammalta kuin deathrock. Päinvastoin deathrock kuulostaa sisäänpäin kääntyneemmältä ja romanttisemmalta kuin horror punk. Koskettimet ovat toinen erottava tekijä: deathrock-yhtyeet käyttävät niitä usein tunnelman luomiseen kun taas horror punk ja psychobilly-yhtyeet eivät. Psychobilly sen sijaan on helpompi erottaa deathrockista ja horror punkista, koska psychobilly-yhtyeet käyttävät usein etualalle miksattua bassoa siinä missä horror punk- ja deathrock-yhtyeet eivät.
Nimellisistä yhtäläisyyksistä huolimatta deathrockilla ei ole mitään tekemistä death metalin kanssa, joka on metallimusiikin alalaji.