stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Borettslaget

Borettslaget on norjalainen komediasarja. Siinä näyttelijä Robert Stoltenberg näyttelee Piirka Kellivoitea, suomalaista työnhakijaa.
Borettslaget sijoittuu Tertitten-nimiseen lähiöön, jossa isännöi typerä mutta leuhka kiinteistönhoitaja Narvestad. Asujaimistoon kuuluvat myös agorafobiaa poteva koiranomistajatar Linda, rappeutunut yläluokkaisen suvun vesa Yngve, aasialainen siirtolainen Ali Silmandar perheineen sekä Piirka. Stoltenberg esittää itse kaikkia näitä ja eräitä muitakin rooleja eivätkä nämä henkilöt kohtaa toisiaan. Stoltenberg ei puhu itse suomea, mutta mongertaa siten, että se norjankielisestä kuulostaa suomelta. Piirka on eräänlainen norjalaisen käsityksen mukainen stereotyyppi suomalaisesta: Hän tarttuu innolla kaikkiin haasteisiin, mutta on täysin oppimiskyvytön.
Borettslagetia on esitetty Suomessa nimellä Piirka ja naapurit.
Boreout

Boreout tarkoittaa työssä turhautumista ja pitkästymistä mielekkäiden työtehtävien puutteesta johtuen

vastakohtana liian runsaasta työstä seuraavalle työuupumukselle eli burnoutille. Ongelma syntyy, kun työntekijän taidot ja työtehtävien laatu tai määrä eivät ole tasapainossa. Työntekijä saattaa tehdä päivän työt muutamassa tunnissa jolloin loppupäivä on joutoaikaa. Tällöin valtaosa työntekijän "työpanoksesta" kuluu ajantappamiseen, kuten näennäisiin "palavereihin" tai tietokoneella pelattaviin peleihin, internetin keskustelufoorumeihin ja chatteihin.
Sveitsiläiset yrityskonsultit Philippe Rothlin ja Peter Webder ovat tutkineet boreoutia ja julkaisteet asiasta kirjan Diagnose Boreout. Warum Unterforderung im Job krank macht.
Liedenpohjan työväentalo

| Liedenpohjan työväentalo |
| --- | --- |
Sijainti:  Liedenpohja, Virrat
Valmistumisvuosi:  1928
Rakennuttaja:  Liedenpohjan Työväenyhdistys ry
Runkorakenne:  hirsi
Kerrosluku:  1
Kerrosala:  200 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liedenpohjan työväentalo oli Virtain kaupungin Liedenpohjan kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa

Liedenpohjan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1915. Vuonna 1916 yhdistyksen jäsenluku oli noin 70. Talohanke aloitettiin juuri ennen sisällissotaa: tammikuussa 1918 rakennuspuut, sata runkoa, oli kaadettu talkoilla. Tämän jälkeen yhdistyksen toiminta oli lähes kaksi vuotta pysähdyksissä. Se aloitettiin uudelleen marraskuussa 1919. Puheenjohtaja oli kuollut Tammisaaren vankileirillä. Yhdistyksen rahavarat olivat kuitenkin tallessa. Hirret olivat lionneet suossa, mutta niistä saatiin sahattua lattialankut suunniteltuun taloon.
Tontin hankinta tuotti vaikeuksia, mutta lopulta vuonna 1928 talo saatiin rakennettua. Rakennusaineiksi ostettiin lopulta valmis talo, joka purettiin ja siirrettiin yhdistyksen vuokratontille. Vuonna 1929 Taistoksi nimetty tontti saatiin ostaa omaksi.
Vuonna 1935 yhdistys oli Virtain yhdistyksistä suurimmissa vaikeuksissa sekä taloudellisesti että henkisesti. Toiminta kuitenkin piristyi pian niin, että vuoteen 1937 mennessä taloa oli kunnostettu ja iltamia ja muuta toimintaa järjestetty melko paljon. Muun muassa kattoa oli korjattu. Sota-aika hiljensi jälleen toimintaa, mutta sotien jälkeen se oli melko vilkasta; etenkin huvitoiminnalle oli kysyntää. Vuonna 1954 talo sähköistettiin. Väki kuitenkin väheni kylällä ja työväenyhdistyksessä 1960-luvulla, ja toiminta pelkistyi sääntömääräisiin kokouksiin. Yhdistyksen jäsenmäärä 1950–1960-luvuilla oli vain noin kymmenen. Työväentalo kuitenkin peruskorjattiin vielä 1970–1980-luvuilla talkoovoimin hyvään kuntoon. Yhdistyksen jäsenet kustansivat osan kuluista, ja myös Virtain kaupungilta saatiin tukea. Vuonna 2008 työväentalo myytiin yksityisomistukseen, ja yhdistys purkautui vuonna 2018.
Toimintaa työväentalolla

1930-luvulla talolla järjestettiin iltamia, joissa esitettiin näytelmiä, kuten Isontalon Antti ja Rannanjärvi. Oli myös opintokerhoja ja lauluseura, ja lisäksi taloa vuokrattiin ulkopuolisille. 1980-luvun alussa talo oli kesäkäytössä, ja siellä pidettiin kokouksia, tansseja ja juhlia sekä esitettiin elokuvia.
Rakennus

Talo oli hirsirakenteinen, vuoraamaton ja punaiseksi maalattu. Alkuperäinen pärekatto muutettiin pelliksi vuonna 1973. Sisäkatto oli alun perin paneloitu. Panelointi vaihdettiin vuonna 1977 lastulevyyn paitsi juhlasalissa. Myös sisäseiniin laitettiin lastulevyt vuonna 1975. Talon pinta-ala oli 200 m², mihin kuului juhlasali näyttämöineen, ravintola, keittiö, eteinen ja veranta. Vesijohtoa, viemäriä tai sisävessaa ei ollut.
Lied

Lied [li:d] tai [liːt] (nykyään enää harvoin Lied  isolla kirjaimella kuten saksassa kuten esim. Otavan isossa musiikkitietosanakirjassa) on Saksassa 1800-luvun alussa syntynyt taidemusiikin laji, jonka teokset olivat alun perin yhden laulajan esittämiä lauluja pianon säestyksellä. Liediksi nimitettiin jo kuitenkin 1400-luvulla sävellettyjä cantus firmukseen perustuneita lauluja.
Myöhemmin alettiin säveltää myös ison orkesterin säestämiä liedejä. Sävelkieleltään lied on oopperaa laulumaisempi ja yksinkertaisempi, joskin liedit ovat usein tästä huolimatta teknisesti vaativia esittää. Liedit ovat usein läpisävellettyjä, mutta myös toistuvien säkeistöjen käyttö on yleistä. Usein samassa teoksessa on sekä toistuvia säkeistöjä että niistä poikkeavia vaiheita. Säestys voi olla läpisävelletty silloinkin, kun laulusäkeistöt toistuvat samanlaisina. Lied-sanoituksiksi on valittu usein tunnettujen runoilijoiden runoja. Laulut voivat olla itsenäisiä teoksia tai muodostaa pidempiä syklejä. Sana lied tulee saksan kielestä ja merkitsee laulua tai laulelmaa. Erotuksena muista lauluista liedeihin viitataan saksaksi sanalla Kunstlied.
Historiaa

Alkujaan lied oli keskiajan säe- ja säkeistösidonnaisen runon sekä sen musiikillisen vastineen, runoon liittyvän sävelmän nimitys.
Liedin kulta-aika sijoittuu 1800-luvun Saksaan, kun saksalaiset ja itävaltalaiset säveltäjät alkoivat kirjoittaa säestettyä laulumusiikkia. Erityisesti tähän liittyy saksalaisen kirjallisuuden kukoistus klassismin ja romantiikan aikakausina. Syntyneiden runojen ja runokokoelmien innoittamana syntyi sitten uusi taidelaji eli lied. Muun muassa saksalaisen kirjailijan Johann Wolfgang von Goethen (1749–1832) runoihin on tehty paljon liedejä. Mozartin ja Ludwig van Beethovenin teoksissa on nähty olevan alku liedille, mutta erityisesti Franz Schubertin (1797–1828) työ liedin parissa nosti sen aikansa keskeisimpien musiikin tyylien joukkoon. Hän sävelsi yli 600 liediä, ja rupesi ensimmäisenä säveltämään laulusarjoja runokokoelmien pohjalta.
Liedejä ja säveltäjiä

Schubertin merkittävimmät lied-teokset ovat hänen kolme laulusarjaansa Die schöne Müllerin, Winterreise ja  Schwanengesang. Näistä viimeksi mainittu on postuumi irrallisten laulujen kokoelma, kun taas kaksi ensimmäistä sykliä muodostavat teksteineen etenevän kertomuksen. Schubertin liedit ovat toisinaan teknisesti hyvinkin vaativia teoksia. Niissä korostuu liedin tasa-arvoinen luonne pianistin ja laulajan välillä. Syklien ulkopuolisista liedeistä erityisen tunnettu on Erlkönig, joka pohjautuu Goethen dramaattiseen tekstiin, jossa ”keijujen kuningas” esiintyy kuoleman vertauskuvana.
Schubertin kanssa samoihin aikoihin Saksassa vaikuttivat myös Robert Schumann (1810–1856) ja vähän myöhemmin Hugo Wolf (1860–1903), molemmat myös runsaasti liedejä säveltäneitä muusikoita. Schumannin lied-sarjoista Dichterliebe ja kaksi Liederkreis-nimistä sarjaa ovat tulleet tunnetuksi, kun taas Wolfin tuotannosta mainittavia teoksia ovat italialainen laulukirja ja espanjalainen laulukirja. Wolf edusti omana aikanaan kunnianhimoista tyyliä, jossa tonaalisuuden ja myöhäisromantiikan sävelkielen rajoja venytetään äärimmilleen. Tuon ajan saksalaisromantikoista myös Brahms sekä Wagner sävelsivät liedejä, joita arvostetaan edelleen.
Hector Berliozin Les nuits d’été -sarja edustaa ei-saksankielisiä liedejä tunnetuimmasta päästä. Alun perin pianolle ja laulajalle tehdyt teokset Berlioz sovitti myöhemmin myös orkesterille. Ranskankielisistä liedeistä on jäänyt suosituksi myös Ravelin orkestraalinen sarja Shéhérazade. Venäjällä syntyneitä arvostettuja lied-teoksia ovat esimerkiksi Modest Musorgskin syklit Detskaja, Pesni i plyaski smerti sekä Bez solntsa.
Myöhäisromantiikkaa edustanut Gustav Mahler kehitti orkestraalisen liedin huippuunsa teoksissa, kuten Lieder eines fahrenden Gesellen, Des Knaben Wunderhorn, Kindertotenlieder sekä Das Lied von der Erde. Näistä viimeksi mainittu on pyrkimys yhdistää liedin ja sinfonian perinteet yhdeksi teokseksi.
Perinteisen sävelkielen sävellajeineen tyystin hylänneet itävaltalaiset säveltäjät, Arnold Schönberg ja Anton Webern, jatkoivat lied-perinnettä omalla tyylillään 1900-luvun alkupuolella. Schönberg sävelsi esimerkiksi lied-syklin Das Buch der hängenden Gärten (1909). Vielä toisen maailmansodan jälkeen 84-vuotias Richard Strauss sävelsi perinteiseen romanttiseen tyyliin neljä perusohjelmistoon jäänyttä orkestraalista liediä, jotka julkaistiin postyymisti nimellä neljä viimeista laulua.
Suomalaisesta näkökulmasta oman lisänsä lied-musiikille ovat antaneet säveltäjät Toivo Kuula (1883–1918), Jean Sibelius, Oskar Merikanto (1868–1924) sekä Yrjö Kilpinen (1892–1959), jonka tuotanto käsitti kaikkiaan noin 800 liediä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.recmusic.org (Arkistoitu – Internet Archive)  Sanoituksia lied-musiikkikappaleisiin
Berndt Henrik Aminoff

Berndt (Bernt) Henrik Aminoff  (14. maaliskuuta 1761 Riilahden kartano, Bromarv – 22. marraskuuta 1819 Rauma) oli suomalainen sotilas ja valtiopäivämies.
Aminoffin vanhemmat olivat kapteeni Fredrik Aminoff ja Maria Elisabet Rotkirch ja puoliso vuodesta 1784 Christina Sofia Maria (von) Engelbrecht(en). Aminoff oli vapaaehtoinen Uudenmaan jalkaväkirykmentissä 1771, korpraali Uudenmaan rakuunarykmentissä 1774 ja Hämeenlinnan rykmentissä vänrikki 1777, aliluutnantti 1783 ja kapteeni 1787. Ratsumestari aatelislippueessa hänestä tuli 1792 ja majuri 1797. Palveluksesta Aminoff erosi 1801, oikeudella pysyttäytyä majurina. Hän oli edustaja aatelissäädyssä Porvoon valtiopäivillä 1809.
Luboš Fišer

Luboš Fišer (30. syyskuuta 1935 Praha – 22. kesäkuuta 1999 Praha) oli tšekkiläinen säveltäjä. Hän tuli laajalle yleisölle tunnetuimmaksi elokuvamusiikistaan.
Fišer opiskeli Prahassa Emil Hlobilin ja Pavel Bořkovecin johdolla. Hän sai jo opiskeluvuosinaan huomiota sävellyksillään, joiden muodot olivat perinteisiä, kuten ensimmäisellä pianosonaatillaan (1955) ja kahdella sinfoniallaan 1950-luvun lopulta. Valmistumistyö oli yksinäytöksinen ooppera Lancelot. Vuonna 1963 Fišer aloitti säveltämisen teatteria ja elokuvaa varten. Yhteensä hän sävelsi musiikin yli kolmeensataan näyttämötuotantoon ja elokuvaan. Ohjaajia, joiden kanssa hän työskenteli, olivat muiden muassa Petr Weigl, Jaromil Jireš, Karel Kachyňa, Juraj Herz ja Oldrich Lipsky. Vuonna 1979 hän sai Premio Italian elokuvasta Bludiště moci ja vuonna 1980 Prix Italian elokuvasta Zlati uhori. Hän sai myös monia muita palkintoja, kuten Tšekin leijona -palkintoja.
Fišer sävelsi myös konserttiohjelmistoa, kuten kahdeksan pianosonaattia. Vuonna 1967 Fišer sai Unescon palkinnon, jonka myötä hän saavutti näkyvyyttä myös laajemman kansainvälisen yleisön keskuudessa. Hänen teoksiaan esittivät muiden muassa Lontoon sinfoniaorkesteri ja sittemmin BBC:n sinfoniaorkesteri. Muita 1960-luvun teoksia, joissa Fišerin oma tyyli alkoi kuulua, olivat Caprichot kuorolle (1966), requiem (1968) ja Double orkesterille (1969). Myöhempien orkesteriteosten joukossa ovat pianokonsertto (1980), Meridian (1980) ja Centaures (1983).
Fišer sai joihinkin teokksiin innoituksen historiasta, kuten keskiajan ja sumerilaisten kirjoituksista. Kamarimusiikki on tuotannossa keskeisellä sijalla. Sitä edustavat esimerkiksi jousikvartetto (1955), pianotrio (1978), Testis jousikvartetille (1980), Gidon Kremerin tilaama sooloviulusonaatti (1981) ja soolosellosonaatti (1986). Fišerin viimeinen orkesteriteoksen, Sonatan orkesterille, kantaesitti Vladimír Válekin johtama Tšekin filharmoninen orkesteri Prahassa helmikuussa 1999.
Fišerin omaksuma tyyli oli hyvin yksilöllinen. 1900-luvun sävellystekniikoista hän hylkäsi suurimman osan. Igor Stravinskyn, Sergei Prokofjevin ja Bohuslav Martinůn tuotantoja hän kuitenkin arvosti. Hänen työskentelyään vaikeutti se, että hän ei ollut kommunistijärjestelmän suosima säveltäjä. Hän pettyi myös kommunismin jälkeiseen tilanteeseen. Vuonna 1996 hän kuitenkin muodosti Sylvie Bodorován, Zdeněk Lukášin ja Otmar Máchan kanssa Quatro-ryhmän, joka pyrki luomaan laadukasta, mutta yleisölle helposti lähestyttävää musiikkia avantgarden sijaan. Tältä ajalta ovat peräisin Fišerin kitara- ja viulukonsertot.
Fišer oli kolmesti naimisissa, ja keskimmäisestä avioliitosta syntyi poika.
Aiheesta muualla

Luboš Fišer Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Lubrza (Opolen voivodikunta)

| Lubrzan kunta (Gmina Lubrza) |
| --- | --- |
 Dytmarówin kylää
 lippu:  vaakuna
   Kunnan sijainti Prudnikin piirikunnassa
 Lubrzan kunta
 Koordinaatit: 50°20′N, 17°38′E 
Valtio:  Puola
Voivodikunta:  Opole
Piirikunta:  Prudnik
 – Kunnanjohtaja:  Mariusz Kozaczek
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  84 km²
Väkiluku (2020):  4 283
 – Väestötiheys:  52 as./km²
Suuntanumero(t):  (+48) 77
Rekisterikilpi:  OPR
 
 Verkkosivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lubrza on maalaiskunta Prudnikin piirikunnassa Puolassa. Sen väkiluku oli vuoden 2020 lopussa 4 283. Kunnan hallintokeskus on Lubrzan kylä.
Kunnan kartta
Lubrzan kunta jakautuu seuraaviin 11 kylään: Dytmarów, Jasiona, Krzyżkowice, Laskowice, Lubrza, Nowy Browiniec, Olszynka, Prężynka, Skrzypiec, Słoków sekä Trzebina. Sen pinta-ala on noin 84 neliökilometriä. Tärkeimmät kunnan aluetta halkovat liikenneyhteydet ovat valtatiet 40 ja 41, voivodikunnan tiet 414 ja 417 sekä rautatielinjat 137 (Katowice–Legnica) ja 306 (Prudnik–Gogolin). Lubrza rajautuu Puolan kuntien Białan, Głogówekin ja Prudnikin lisäksi Tšekin tasavaltaan.
Lubrzan kunnan alue sijaitsee Sleesian alangon ja itäisten Sudeettien rajalla. Kunnan pinta-alasta 80,2 prosenttia on maatalousmaata ja 9,7 prosenttia metsää. Prudnik-joki virtaa kunnan alueella.
Lubrzan kunnan väestö on pienentynyt viimeisten vuosikymmenten aikana; vielä vuonna 1995 väkiluku oli 4 800. Vuoden 2020 joulukuussa 51,4 prosenttia kunnan asukkaista oli naisia ja 48,6 prosenttia miehiä. Alle 18-vuotiaat muodostivat kunnan väestöstä 17,6 prosenttia, työikäiset 61,2 prosenttia ja eläkeikäiset 21,2 prosenttia. Väestön keski-ikä oli 41,4 vuotta. Vuonna 2020 kunnan työttömyysaste oli 10,4 prosenttia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lubrzan kunta Wikimedia Commonsissa
Gmina Wiejska Lubrza (pdf) Opolen tilastokeskus. (puolaksi)
Bud Blake

Julian ”Bud” Blake (13. helmikuuta 1918 Nutley, New Jersey – 26. joulukuuta 2005 Portland, Maine) oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä, joka muistetaan parhaiten vuosina 1965–2004 piirtämästään strippisarjakuvasta Tiikeri (Tiger).
Blake työskenteli isänsä tavoin art directorina newyorkilaisessa mainostoimistossa, mutta ryhtyi 1950-luvun alussa piirtämään yksiruutuista Ever Happen To You? -sarjakuvaa, joka pääsi King Features Syndicate -sarjakuvasyndikaatin levitykseen. Se ilmestyi 12 vuotta, minkä jälkeen Blake aloitti Tiikerin piirtämisen vuonna 1965. Tiikerin päähenkilöt olivat kaikki lapsia ja sen huumori viatonta, vaatimatonta ja arkisiin tilanteisiin perustuvaa. Varsinkin Blaken piirrostyötä on arvostettu. Sarja palkittiin Yhdysvalloissa vuoden parhaana huumorisarjakuvana vuosina 1970, 1978 ja 2000. Tiikerin suosio oli suurimmillaan 1970-luvulla, jolloin se ilmestyi noin 400 lehdessä eri puolilla maailmaa. Myöhempinä vuosina Blaken viiva alkoi ikääntymisen vuoksi muuttua haparoivaksi, mutta hän ei palkannut avustajia. Hän lopetti viimein sarjan piirtämisen keväällä 2004, mutta se jatkoi edelleen ilmestymistään uusintoina. Blaken kuollessa seuraavana vuonna sitä julkaisi yhä noin sata lehteä. Suomessa Tiikeriä julkaisi muun muassa Helsingin Sanomat koko sarjan ilmestymisen ajan.
Bud Fisher

Bud Fisher
Harry Conway ”Bud” Fisher (3. huhtikuuta 1885 Chicago, Illinois – 7. syyskuuta 1954) oli yhdysvaltalainen sarjakuvantekijä ja pilapiirtäjä, joka loi ensimmäisen menestyneen päivittäisen amerikkalaisen sarjakuvastripin Matti Mainio ja Jussi Juonio. Chicagossa syntynyt Fisher aloitti uransa San Francisco Chronicle -sanomalehden kuvittajana. Syndikaattilevitykseen päässyt Matti Mainio ja Jussi Juonio oli hyvin tuottoisa menestys. Fisher alkoi pian käyttää eri avustajia ja jätti lopulta sarjakuvien tekemisen.
Fisher syntyi kauppiaan poikana. Hän kävi julkisen lukion ja sitten opiskeli kolmisen vuotta University of Chicagossa.
Vuonna 1913 hän perusti filmiyhtiön Bud Fisher Film Corporation, joka tuotti lyhyitä Matti Mainio ja Jussi Juoni -animaatiofilmejä.
Fisher harrasti uhkapelejä hevosradoilla, oli hetken naimisissa kreivittären kanssa ja eli lopulta eristäytynyttä erakon elämää.
Liimatta (Viipuri)

Lazarevkan seisake
Liimatta oli yksi Viipurin vanhoista suomalaisista kaupunginosista. Alun perin Viipurin maalaiskuntaan kuulunut alue sijaitsi noin neljä kilometriä keskustan itäpuolella ja se liitettiin kaupunkiin vuonna 1928 yhdessä Kelkkalan ja Maaskolan kanssa.
Historia

Liimatta oli maaseutua, jossa sijaitsivat muun muassa Liimatan kartano sekä Liimatan rautatieasema. Alueen läpi kulki Pietarin rata, josta Liimatassa erkaantuivat Liimatta–Valkjärvi-rata sekä nykyäänkin käytössä oleva Liimatta–Tyrisevä-rata.
Vuoden 1930 väestönlaskennassa Liimatassa oli 148 asukasta, jotka kaikki olivat suomenkielisiä.
Lazarevka

Liimatta tunnetaan nykyään nimellä Lazarevka (ven. Лазаревка) ja siihen luetaan kuuluvaksi myös entinen Maaskola, jossa sijaitsee suuri teollisuusalue. Lazarevka on nimetty Viipurin taistelussa kaatuneen neuvostoliittolaisen sotilaan V. P. Lazarevin mukaan. Paikalla on myös hänen kunniakseen pystytetty muistomerkki. Liimatan rautatieasema tunnetaan nykyään Riihimäki–Pietari-radan Lazarevkan seisakkeena.
Lepojärvi (Hämeenkyrö)

| Lepojärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Hämeenkyrö
Koordinaatit:  61°34′56″N, 23°28′23″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Lavajärven valuma-alue (35.59)
Laskujoki:  oja Pihlajaniemenjärveen 
Järvinumero:  35.595.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  155,3 m 
Rantaviiva:  0,741 km 
Pinta-ala:  0,03316 km² 
 fiLepojärvi 
Lepojärvi  on Pirkanmaalla Hämeenkyrössä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Lavajärven valuma-alueeseen.
Maantieto

Järvi on 300 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 3,3 hehtaaria. Se on metsäjärvi, jonka rannoista on puolet suometsää. Ainoa tulo-oja tuo ojitetun suon vedet järveen ja järven 200 metriä pitkä laskuoja laskee Pihlajaniemenjärveen. Ainoa tie vie ainoaan pihapiiriin, joka loma-asunto sijaitsee järvien välissä.
Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa se näkyy nimettömänä järvenä. Hämeenkyrön pitäjänkartassa noin 1840-luvulta järvi on nimetty Lepojärvi.
Luettelo Mestarien liigassa eniten maaleja kaudessa tehneistä pelaajista

Tämä on luettelo Mestarien liigassa eniten maaleja kaudessa tehneistä pelaajista. Luettelossa on mukana myös Euroopan Cupin pelikaudet.
Aiheesta muualla

RSSSF (englanniksi)
Bergheim

| Bergheim |
| --- | --- |
 Paffendorfin linna, Schloss Paffendorf, Bergheimissa.
 vaakuna
 Bergheim
 Koordinaatit: 50°57.2′N, 6°38.5′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Nordrhein-Westfalen
Hallintopiiri:  Köln
Piirikunta:  Rhein-Erft-Kreis
Hallinto:  
 – Pormestari:  Volker Mießeler (CDU)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  96,34 km²
Korkeus:  72 m
Väkiluku (31.12.2022):  62 376
 – Väestötiheys:  647 as./km²
 
 www.bergheim.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bergheim on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, läntisessä Saksassa. Se sijaitsee noin 20 kilometrin päässä Kölnistä ja kuuluu Kölnin hallintopiiriin sekä Rhein-Erft-Kreisin piirikuntaan. Vuoden 2022 lopussa siellä oli 62 376 asukasta. Pinta-alaltaan se on 96,34 neliökilometrin suuruinen, ja sen asukastiheys on 647 as./km². Kaupunki on jaettu 15 eri kaupunginosaan.
Bergheimille myönnettiin kaupunginoikeudet vuoden 1300 tienoilla. Sen nähtävyyksiin lukeutuu muun muassa vallihaudan ympäröimä Paffendorfin linna, Aachener Tor, Niederaußemin voimalaitos ja Sankt-Pankratius-Kirche.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bergheim Wikimedia Commonsissa
Bergheimin kaupungin viralliset Internet-sivut (saksaksi)
Brasilian osavaltioiden vaakunat

Tämä on luettelo Brasilian osavaltioiden vaakunoista.
Acren vaakuna
Alagoasin vaakuna
Amapán vaakuna
Amazonasin vaakuna
Bahian vaakuna
Cearán vaakuna
Espírito Santon vaakuna
Goiásin vaakuna
Mato Grosso do Sulin vaakuna
Minas Geraisin vaakuna
Parán vaakuna
Paraíban vaakuna
Paranán vaakuna
Pernambucon vaakuna
Piauín vaakuna
Rio de Janeiron vaakuna
Rio Grande do Norten vaakuna
Rio Grande do Sulin vaakuna
Rondônian vaakuna
Roraiman vaakuna
Santa Catarinan vaakuna
São Paulon vaakuna
Sergipen vaakuna
Tocantinsin vaakuna
Distrito Federalin vaakuna
Budivelnyk

Budivelnyk (’Rakentaja’) on rakentamista ja kunnallistekniikkaa käsittelevään tekniseen kirjallisuuteen erikoistunut ukrainalainen kirjankustantamo. Se on perustettu 1947 ja toimii Kiovassa. Tammikuuhun 1964 asti se kuului Ukrainan SNT:n Rakennus- ja arkkitehtuuriakatemiaan. Se julkaisee alan aikakauslehtiä Stroitelstvo i arh’itektura ja Silske budivnytstvo, tieteellisiä kokoelmia ja kansantajuista kirjallisuutta venäjäksi ja ukrainaksi.
Breach

Breach voi tarkoittaa jotain seuraavista:
Breach, vuoden 2007 elokuva
Breach, vuoden 2020 elokuva
Breach, vuoden 2011 videopeli
Breach, ruotsalainen yhtye
Breach (Walk Alone), Martin Garrixin kappale
Breach , vuoden 1987 taktiikkapeli
Breach 2, vuoden 1990 seuraaja edelliseen
Breach 3, vuoden 1995 seuraaja edelliseen
BREACH, hyökkäysmenetelmä HTTPS-protokollan haavoittuvuuteen
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Breach”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Bergheim (Haut-Rhin)

| Bergheim |
| --- | --- |
 Porte Haute
 vaakuna
 Bergheim
 Koordinaatit: 48°12′21″N, 7°21′45″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Grand Est
Departementti:  Haut-Rhin
Arrondissementti:  Colmar-Ribeauvillé
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  19,2 km²
Väkiluku (2016):  2 147 
 – Väestötiheys:  112 as./km²
Kunnan numero:  68028
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bergheim on kunta Koillis-Ranskassa Haut-Rhinin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee noin 17 kilometriä Colmarin kaupungista pohjoiseen.
Bergheimin keskiaikaiset 1300-luvulla tehdyt kaupungin suojavallit ovat hyvin säilyneet. Kaupungin porteista vain yksi, Porte Haute, on jäljellä. Kaupungin kapeita katuja reunustaa lukuisat vanhat hyvin säilyneet talot. Bergheimin keskustassa on 1300-luvulla rakennettu goottilainen kirkko Notre-Dame-de-l'Assomption. Bergheimin synagoga on myös peräisin 1300-luvulta.
Ilmakuva kaupungista
Kaupungin suojavalleja
Kaupungin vanhoja taloja
Notre-Dame-de-l'Assomption
Bergheimin synagoga
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bergheim (Haut-Rhin) Wikimedia Commonsissa