stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valtioterrorismi
Kirjallisuutta

Aaltonen, Olli: Valtioterrorismi vai legitiimi väkivallan monopoli.  (Pro gradu -tutkielma)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 2007.  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Blum, William: Roistovaltio: Maailman ainoa supervalta.  (Suom. Jaakko Yli-Juonikas alkuperäisteoksesta Rogue State)  Turku:  Sammakko, 2002.  ISBN 952-5194-39-6
Chomsky, Noam: Valta ja terrori.  Turku:  Sammakko, 2003.  ISBN 952-5194-53-1
Karlsson, Klas-Göran: Vaino ja vaikeneminen.  Helsinki:  Like, 2005.  ISBN 952-471-427-2
Kullberg, Anssi: Suomi, terrorismi, Supo: Koira, joka ei haukkunut – Miksi ja miten Suomi on välttynyt terroristisen toiminnan leviämiseltä.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38577-7
Simola, Matti: Ratakatu 12. Suojelupoliisi 1949–2009.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35243-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
"Lupa tappaa" – valtioilla on monta tapaa vaientaa poliittisia vastustajia Yle, 2018
Valtameriplaneetta

Kuvitteellinen valtameriplaneetta ”Oceane”.
Valtameriplaneetta tai vesiplaneetta on teoreettinen planeetta, jonka koko pinta on veden peitossa. Meri voi olla satoja
kilometrejä syvä tai syvempikin. Yhtään löydettyä eksoplaneettaa ei ole varmistettu valtameriplaneetaksi.
Valtameriplaneetan ytimessä saattaa olla Maan tapainen kivirautaydin, jonka päällä joskus ehkä jäätä.
Eräs mahdollinen valtameriplaneetan syntytapa voisi olla jääplaneetan tai jättiläisplaneetan ajautuminen (ks. migraatioteoria) melko lähelle keskustähteä, jolloin jää sulaa vedeksi.
Valtameriplaneetan massan yläraja on 1,5–10 Maan massaa.  Hieman tätä massiivisemmat planeetat ovat 
mini-neptunuksia tai neptunuksia.
Tarvittava vesimäärä

Maapallolla on vettä noin promille sen massasta. Merissä on vettä
noin 0,2 promillea maan massasta.
Ehkä prosentti Maan massasta vettä peittäisi sen pinnan kokonaan veteen. Ei tiedetä täsmälleen, miten paljon vettä on sitoutuneena kuumaan Maan vaipan kiveen. Erään arvion mukaan jos maan vaipan eräästä kerroksesta on 1 % ringwoodiitiksi kutsuttua vetistä oliviinikiveä, maan uumenissa olisi kolme kertaa niin paljon vettä kuin valtamerissä yhteensä. Jos Maan pinnalla olisi vettä viisinkertainen määrä nykyiseen nähden, Maa peittyisi kokonaan veteen. Veden paine ajaa vettä merien pohjan alla oleviin kivikerrostumiin ja ”kuivattaa” planeettaa. Maata massiivisempi supermaapallo voisi Michael Cowanin tekemien arvioiden mukaan sisältää vettä jopa 80x Maan vesimäärää enemmän.
Näin, koska massiivisemman supermaapallon suurempi painovoima valuttaa vettä merenpohjan aliseen kivikerrokseen enemmän kuin pienempipainovoimaisella maapallolla. Cowanin ja Abbottin mukaan planeetasta tulee valtameriplaneetta vasta, kun sillä on vettä yli 1/500 sen massasta.
Rakenne

Valtameriplaneetan voidaan ajatella syntyvän ainakin kahdella tavalla. Ensimmäisessä tapauksessa jääpitoinen planeetta vaeltaa planeettakunnan ulko-osista planeettakunnan sisäosiin. Toisessa tapauksessa kiviplaneetta saa komeetoista tai muilla tavoin niin paljon vettä, että vesi peittää sen.
Jos valtameriplaneetta on hyvin suuri ja vesipitoinen, satojen kilometrien paksuisen vesikerroksen alla on jäätä, koska jäätä syntyy alhaisten lämpötilojen lisäksi myös suurissa paineissa. Niinpä vesiplaneetan meren pohjalla voi esiintyä jään muotoja eli faaseja VII, X ja XI. Suuren valtameriplaneetan ydin on supermaa. Vesikerroksessa tapahtuu sisäisiä virtauksia samaan tapaan kuin Maan vaipassa.
Ilmasto

Valtameriplaneetan ilmasto olisi erittäin epävakaa. Vesihöyry toimii kasvihuonekaasuna, joten planeetan ilmasto olisi luultavasti melko lämmin. Koska hirmumyrsky saa energiansa lämpimästä merestä nousevasta kosteudesta, mantereiden puuttuessa mikään ei ”kuivata” päiväntasaajan seudulla muodostuvia hirmumyrskyjä. Tästä syystä valtameriplaneetalla raivoaisi jatkuvasti valtavia hirmumyrskyjä, joiden nostattamat jättiläisaallot vaeltaisivat rannattomilla ulapoilla.
Planeetan pyöriminen synnyttää merivirtoja. Manneralueiden puuttuessa valtameriplaneetalla mikään ei kääntäisi merivirtaa itä-länsi-suunnasta. Tämän seurauksena planeetan napa-alueet eivät saisi trooppisten alueiden lämpöä samaan tapaan kuin Maassa (Etelämanner on juuri tällä tavalla merivirran eristämä). Tämä aiheuttaa valtameriplaneetan napa-alueiden ja päiväntasaajan välille lämpötilaeron ja sitä kautta painegradientin, joka puolestaan nostattaa voimakkaita tuulia.
Eräs laskukaava vesiplaneetan massalle ja säteelle

Jos jonkun planeetan massasta olisi 50 % vettä, Maan massaisen planeetan säde olisi 1,25 Maan sädettä. Sen säde ja massa noudattaisivat seuraavaa kaavaa
missä M on planeetan massa Maan massoina ja R planeetan säde Maan säteinä. Skaalausparametrit a ja b ovat tapauskohtaisia vakioita:
planeetan massa 0,01–1 Maan massaa: a = 1,258 ja b = 0,302
planeetan massa on 1–10 Maan massaa: a = 1,262 ja b = 0,275.
Aiheesta muualla

Artikkeli valtameriplaneettojen ominaisuuksista (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Valtameriplaneettojen tunnistamisesta[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Maan kokoisen valtameriplaneetan pinta saattaa näyttää samalta kuin Tyynenmeren pinta avaruudesta katsottuna.
Täysin veden ja pilvien peitossa oleva kuvitteellinen valtameriplaneetta, ”vesimaailma”.
Valtimon kirkko

| Valtimon kirkko |
| --- | --- |
 Valtimon luterilainen kirkko.
Sijainti:  Valtimo, Nurmes
Seurakunta:  Valtimon seurakunta
Rakentamisvuosi:  1901
Suunnittelija:  A. E. Ollilainen
Materiaali:  puu
Tyylisuunta:  uusgotiikka 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Valtimon kirkko on puurakenteinen, vuonna 1901 valmistunut ja 25. elokuuta 1907 käyttöön vihitty kirkko Nurmeksen Valtimolla. Kirkon on suunnitellut rakennusmestari A. E. Ollilainen. Kirkkoa korjattiin ja uudistettiin vuonna 1931 arkkitehti Kauno Kallion johdolla. Se rakennettiin hallitsevalle paikalle Valtimon kirkonkylälle, harjun laelle, josta sen kaunis kirkontorni näkyy kauas. Valtimon kirkon tornista avautuu kaunis näkymä valtimolaiseen järvi- ja kulttuurimaisemaan.
Kirkko perustettiin Valtimolle, koska valtimolaiset eivät halunneet kustantaa Nurmeksen palaneen kirkon tilalle rakennettavaa uutta tiilikirkkoa. Valtimon kirkkoherrakunnan perustaminen vahvistettiin 5. syyskuuta 1894. Lopullisesti seurakunta itsenäistyi Nurmeksesta 1. toukokuuta 1908. Ensimmäinen oma pappi oli Verneri Louhivuori, joka aloitti virassaan 1909.
Harjun itäisellä juurella sijaitsi nykyään käytöstä poistettu pappila, jonka viereen tuli myöhemmin radan valmistuttua 1930 Verkkolahden seisake. Sodan jälkeen kirkon viereen harjulle perustettiin sankarihautausmaa. Myös Valtimon evankelis-luterilaisen seurakunnan nykyinen seurakuntatalo sijaitsee kirkon läheisyydessä harjulla.
Kirkkotila

Kirkon sisätilaa hallitsevat korkeiden pilareiden kannattamat parvet ja siniharmaat penkkirivit. Kuoriosa erottuu selvästi muusta kirkkotilasta. Siellä ovat armonvälineet, kastemalja, alttaripöytä ja saarnatuoli. Sisälle kirkkoon astutaan punaista mattoa pitkin. Siniharmaa sisäkatto on taivaan symboli.
Alttaritaulu

Alttaritaulun on maalannut enolainen taidemaalari Eino Härkönen vuonna 1931. Se esittää Kristusta ristillä, joka on pelastushistorian keskeinen, tummasävyinen tapahtuma. Henkilöiden malleina Härkönen käytti tavallisia kansanihmisiä. Taustana on hirmuisesta henkien taistelusta kertovia synkkiä pilviä.
Kirkkoa koristavat kuvat ja niiden symboliikkaa

Kirkossa on alttaritaulun lisäksi 33 kuva-aihetta tai reliefiä. Taiteilija J. O. Raja-aho on valmistanut evankelistojen reliefit, ja kaikki muu on taiteilija Urho Lehtisen käsialaa.
Suurin maalaus on holvikatossa. Se on lähes kuusi metriä pitkä ja kolme metriä leveä, valohohtoisin värein maalattu taivaallinen näkymä. Siinä ovat Pyhän Kolminaisuuden vertauskuvat Isä, Poika ja Pyhä Henki sekä salaperäinen ilmestyspyörä. Kristuksen kolmea virkaa, ylipapillista, profeetallista ja kuninkaallista, edustavat enkelit. Niistä alin tarjoaa kirkkovieraalle voiton seppeleen ja ojentaa hänelle kutsuvasti kätensä.
Saarnatuolin kolmella sivulla ovat uskon päähyveitä esittävät kuvat, alttarin puolella toivo, edessä usko ja katesivulla rakkaus. Laintaulut saarnatuolin katolla muistuttavat rakkauden kaksoiskäskystä: ”Rakasta Herraa sinun Jumalaasi kaikesta sydämestäsi, kaikesta sielustasi ja kaikesta mielestäsi ja lähimmäistäsi niin kuin itseäsi.”
Alttariin päin katsottuna alkaa vasemmalta puolelta koko kirkon sisäänsä sulkeva kuvien ja symbolien kehä. Siihen on piirretty evankelistat Matteus, Markus, Luukas ja Johannes. Heidän sanomansa on ilmaistu kuuden vertauskuvan avulla. Jokaista symbolikuvaa kehystävässä reunuksessa on kaksi ohdaketta ja neljä tähkää, jotka symboloivat sitä, että Jumalan siunaus on kirousta väkevämpi.
Kirjallisuutta

Martikainen Jouko: Valtimon kirkon esite.
Lions Club Valtimo ry. Valtimo: Kotiseututeos Karjalan ja Kainuun kauniista rajakunnasta. 1994. ISBN 952-90-6060-2.
Aiheesta muualla

Valtimon kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Valtionajot

Kolminkertainen (1886, 1888, 1895) valtionajojen voittaja Kirppu.
Valtionajot olivat Suomessa vuosina 1865–1939 läänien hallintokaupugeissa järjestettyjä valtion tukemia ravikilpailuja. Ne olivat maan ensimmäisiä virallisia urheilukilpailuja, joista suomalaisen kilpaurheilun katsotaan saaneen alkunsa. Valtionajojen perimmäinen tarkoitus oli kuitenkin kilpa-ajojen sijasta jalostuksen kehittäminen, koska hevosia tarvittiin sekä kuljetustehtävissä että maataloudessa. Valtion tukemien kilpailujen uskottiin seulovan esiin parhaimmat yksilöt, joita sitten voitaisiin käyttää siitokseen. Niihin saivat aluksi osallistua kaikki Suomessa syntyneet hevoset, mutta vuodesta 1907 lähtien valtionajot rajattiin vain kantakirjatuille puhdasrotuisille suomenhevosille.
Historia > Kilpailujen synty ja tarkoitus

Suomen ensimmäiset ravikilpailut oli järjestetty 1817 Turussa ja varsinainen kilpailutoiminta käynnistyi Kuopiosta vuonna 1850. Tammikuussa 1865 senaatti päätti maksaa Hämeenlinnassa järjestettyjen ravikilpailuiden palkinnot vuosina 1865–1867 ja näin valtionajot saivat alkunsa. Senaatti tuki ravikilpailuja jalostuksellisista syistä, Suomi oli pitkien välimatkojen ja huonojen kulkuyhteyksien maa, jossa tarvittiin nopeampia ja vahvempia hevosia. Valtionajoissa etsittiin parhaita mahdollisia oriita ja tammoja periyttämään ominaisuuksiaan jälkipolville. Jalostustoiminnan valtio oli aloittanut jo vuonna 1835, jolloin luotiin maanlaajuinen ruununorijärjestelmä.
Vuonna 1884 valtionajojen rinnalle perustettiin raviurheilun ensimmäinen suurkilpailu Suuri orikilpailu. Vuosisadan vaihteeseen tultaessa suomalaisia hevosia olikin saatu jalostettua merkittävästi vahvemmiksi, nopeammiksi ja kookkaammiksi. Suomenhevosia oli myös siitetty lämminveristen kanssa nopeampien jälkeläisten saamiseksi, mutta tämä loppui vuonna 1907, kun rotupuhtaiden suomenhevosten kantakirja perustettiin. Tämän jälkeen valtionajoihin saivat osallistua vain kantakirjatut oriit ja tammat, kun aikaisemmin oli riittänyt, että hevonen oli syntynyt Suomessa. Kantakirjauksen vuoksi esimerkiksi vuosien 1902–1906 nopeimmat oriit Ormonde ja Eol suljettiin jatkossa valtionajojen ulkopuolelle.
Historia > Kilpailujen muoto ja niiden merkitys

Valtionajojen verkosto kattoi nopeasti koko Suomen, kun kilpailuja alettiin säännöllisesti järjestämään kaikkien läänien hallintokaupungeissa. Aluksi niitä pidettiin vain talvisin vesistöjen jäälle tehdyillä hevosenkengän muotoisilla radoilla, joiden pituus oli yksi virsta eli 1 069 metriä. Kilpailut suoritettiin 1870-luvun puoliväliin saakka kahden virstan matkalla, jonka jälkeen otettiin käyttöön nykyisen raviradan mallinen soikea virstan pituinen rata. Samalla kilpailumatkaksi muutettiin kolme virstaa. Nykypäivän ravikilpailuista valtionajot erosivat olennaisesti siinä, että hevoset eivät juosseet ryhmissä toisiaan vastaan, vaan olivat radalla yksi tai kaksi hevosta kerrallaan ja paremmuus määräytyi palkintotuomariston suorittamalla ajanotolla.
Vuonna 1884 valmistunut Oulunkylän ravirata oli Suomen ensimmäinen varsinainen ravirata, jonka jälkeen valtionajoja alettiin järjestämään myös talvikauden ulkopuolella. Seuraavaksi valmistui Kelkkalan ravirata Viipuriin 1887 ja 1900-luvun alkuvuosina uusia maaratoja oli jo lähes kaikkialla Suomessa. Kilpailuissa maksettiin rahapalkinnot, mutta samaa hevosta ei kuitenkaan vuoden aikana palkittu valtionajoissa kuin korkeintaan kaksi kertaa. Niiden ohella yksityiset raviseurat ja hevoskasvatusyhdistykset järjestivät koko ajan myös omia kilpailujaan.
Valtionajojen myötä Suomeen syntyi kilpaurheilu, maan ensimmäiset valmennusohjeet ja urheilulääkintä sekä ennätystilastot ja kansainväliset kilpailukontaktit ovat kaikki raviurheilun perua, josta ne myöhemmin siirtyivät ihmisurheilun puolelle. Myös lehdistön urheilukirjoitukset sekä eräät nykyisinkin tunnetut urheilutermit saivat alkunsa valtionajojen ja muiden hevoskilpailujen myötä.
Historia > Valtionajojen päättyminen

1900-luvulle tultaessa valtionajojen merkitys väheni samalla kun autot sekä rautatiet yleistyivät ja hevonen alkoi menettämään asemaansa kuljetustehtävissä. Niitä käytettiin jatkossa enenevässä määrin pelkästään maataloustöissä, jonka vuoksi myös valtion tukema jalostus keskittyi vankkarakenteisten työhevosten kasvattamiseen. Nopeiden ravihevosten jalostus jäi näin ollen yksityisten raviharrastajien tehtäväksi ja vuonna 1919 perustettiinkin Suomen Ravirengas raviurheilun keskusjärjestöksi ja kilpailutoiminnan järjestäjäksi. Valtionajoja pidettiin vielä 1930-luvun loppuun saakka, mutta 1920-luvulta lähtien niiden palkinnot olivat pienentyneet huomattavasti, mikä vähensi kilpailujen merkitystä ja suosiota.
Kirjallisuutta

Vettenniemi, Erkki: Suomalaisen urheilun synty – Ravisportti 1800-luvulla ja sen vaikutus ihmiskilpailuihin, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008. ISBN 978-952-22203-5-6.
Perhesopimus

Perhesopimus (engl. family constitution, family creed, family charter tai family
agreement) on perheyhtiöissä vapaaehtoinen, kirjallinen sopimus, jossa yrittäjäperheen jäsenet määrittelevät perheen yhteisen vision ja periaatteet tai säännöt. Perhesopimus koskee yleensä sekä osakkaana olevia että niitä perheenjäseniä, jotka eivät ole osakkaana tai työsuhteessa yhtiössä. Perhesopimus toimii käytännöllisenä ohjeena ja konfliktienhallinnan työkaluna ehkäisemään ristiriitoja sekä perheenjäsenten välillä että liiketoiminnassa.
Aiheesta muualla

A constitution is a tool to preserve a family’s legacy, Frederick D. Lipman, Linsey B. Bozzelli. Family Business Magazine, 2012.
Helsingin suurpommitukset

Helsingin suurpommitukset olivat jatkosodassa helmikuussa 1944 Neuvostoliiton suorittamat kolme massiivista ilmapommitusta Helsinkiin. Niiden tavoitteena oli murtaa suomalaisten puolustustahto ja pakottaa suomalaiset rauhaan. Pommitukset toteutettiin 6.–7., 16.–17. ja 26.–27. päivien välisinä öinä. Josif Stalin oli saanut Teheranin konferenssissa vuonna 1943 Yhdysvaltain ja Britannian edustajilta luvan massiivisiin pommituksiin, joilla Suomi pakotettaisiin irtaantumaan sodasta Saksan rinnalla ja suostumaan Neuvostoliiton rauhanehtoihin.
Neuvostoliiton kaukotoimintailmajoukot ADD

Pommituksista vastasivat suoraan Neuvostoliiton korkeimman sodanjohdon eli käytännössä Stalinin alaisuudessa toimineet kaukotoimintailmajoukot (ven. Aviatsija dalnego deistvija, ADD), joita oli täydennetty ja vahvistettu hyökkäystä varten. ADD:n komentajana oli marsalkka Aleksandr Golovanov. ADD oli tottunut ankariin taisteluihin: vuonna 1943 se oli suorittanut yhteensä 75 000 pommituslentoa ja pudottanut yli 78 000 tonnia pommeja. Konemäärästä puolet oli menetetty tappioina.
Hyökkääjän konekannasta valtaosa oli kaksimoottorisia Iljušin-4, Lisunov Li-2, B-25 Mitchell ja A-20 Havoc -pommikoneita. B-25 ja A-20 olivat Lend-Lease-aseapuna Yhdysvalloista Neuvostoliittoon toimitettuja koneita, Lisunov Li-2 oli Neuvostoliitossa lisenssillä valmistettu yhdysvaltalaisen DC-3-matkustajakoneen pommikoneversio. ADD:llä oli myös kaksi lentorykmenttiä raskaita nelimoottorisia Petljakov Pe-8 -pommikoneita. Kokonaiskonekanta vuoden 1944 alussa oli 1 003 konetta, joista 777 lentokunnossa. Miehistöjä oli 865, joista 732 yölentokelpoisia.
Hyökkäystä oli suunniteltu jo joulukuusta 1943, ja ensimmäinen suunniteltu hyökkäyspäivä oli 8. tammikuuta, mutta huonot sääolosuhteet olivat lykänneet pommitusten ajankohtaa helmikuulle. Hyökkäykset suunniteltiin tarkkuuspommituksina, jokaisella lentoyhtymällä oli oma maalialueensa. Kohteina oli muun muassa 11 kappaletta sotatarvikevarastoja, 17 sotateollisuuslaitosta ja satamat.
Helsingin hyökkäykseen osallistui enimmillään 929 konetta kolmantena hyökkäysyönä, näistä 896 onnistui pommittamaan. Ensimmäisenä hyökkäysyönä koneita oli 785 (pommittavia 728), ja toisena 406 (383). Pommeja pudotettiin kolmena yönä yhteensä 16 490 kappaletta, 2 604 tonnia. Ensimmäisenä yönä pudotettujen pommien joukossa oli kaksi nelimoottoristen Pe-8-koneiden pudottamaa 5 000 kilon pommia.
Helsingin ilmapuolustus

Hyökkäysten aikana Helsingin ilmapuolustus oli hyvässä kunnossa. Koko ilmatorjunta-aselajin organisaatio ja vastuualueet oli uudistettu kesällä 1942. Puolustusta oli kehitetty voimakkaasti everstiluutnantti Pekka Jokipaltion komennossa maaliskuusta 1943 lähtien: patterit oli ryhmitelty uudestaan ja viestiyhteyksien parantamiseen oli kiinnitetty erityistä huomiota. Ilmatorjunnan keskitetyksi johtokeskukseksi rakennettiin komentokeskus Torni, josta oli suorat viestiyhteydet pattereille. Puolustusta vahvistettiin merkittävästi vielä puoli vuotta ennen ADD:n pommituslentoja. Ilmatorjunnan apuna oli Saksasta ostettuja Freya- ja Würzburg-tutkia sekä Lambda-tulenjohtolaskimia. Radiotiedustelu oli erittäin kehittynyt ja pystyi antamaan aikaisen varoituksen jo pommikoneiden lähtiessä kotikentiltään. Kalusto oli osin hyvin uudenaikaista ja ilmatorjunnan tiheys oli poikkeuksellisen korkea, jopa parempi kuin Moskovan vastaava.
Helsingin ilmapuolustus > Ilmatorjuntaorganisaatio

Helsingin ilmapuolustuksesta vastasi Ilmatorjuntarykmentti 1 komentajanaan evl Pekka Jokipaltio. Pääkaupunkialue oli jaettu pääilmansuuntien mukaan neljään sektoriin, joissa jokaisessa oli ilmatorjuntapatteristo.
Merkittävimmässä asemassa oli tärkeimmän hyökkäyssuunnan, kaakkoissektorin Rask.It.Psto 1, peitenimeltään Rata Santahaminassa, komentajanaan majuri Pentti Paatero. Koillisen sektorin Rask.It.Psto 4, Lato Viikissä ja Kasa Roihuvuoressa komentajanaan majuri Reino Oksanen tulittivat idästä ja kaakosta lähestyviä viholliskoneita. Käpylän I/It.R 1 Käpy-patteriston komentaja kapteeni Aksel Marte oli hyökkäysten aikaan komennuksella Saksassa, jolloin hänen sijaisinaan olivat majuri C. Ehrnrooth ja luutnantti M. P. Reinikainen. Samalla sektorilla operoi myös Taivas-patteri Taivaskalliolla. Lounaissektorilla oli II/It.R 1 Lauttasaaren eteläkärjen Puisto-patteristossa. Komentajana toimi majuri Kaarlo Seppälä, Vh.Psto/ItR 1 komentaja. Seppälän komennuksessa oli myös muun muassa Paja-patteri Pajakukkulalla. Torjuntakeskus (It.tsto) Torni päällikkönään kapteeni Aake Pesonen oli sijoitettu Helsingin ilmavalvontakeskuksen viereen Korkeavuoren kalliosuojaan.
Osoitteessa Korkeavuorenkatu 26 S on erillinen käyntiovi nykyisin Nuorisoasiainkeskuksen hallinnassa olevaan kalliosuojaan; oven pielessä on kiviseinään upotettuna tulenjohtokeskuksen pronssinen muistolaatta.
Helsingin ilmapuolustus > Ilmatorjuntakalusto

Kaupungin ilmapuolustuksen perustan muodostivat 70 raskasta ilmatorjuntakanuunaa ja nelisenkymmentä kevyempää ilmatorjunta-asetta, jotka oli asetettu kaupungin ympärille. Tykeistä yhdeksän oli uudenaikaisia saksalaisia 88 ItK 37 RMB -tykkejä, loput olivat 76,2 millimetrin Škoda- ja jo vanhentuneita samankokoisia Canet-tykkejä, talvisodassa saatuja Boforseja, sekä saksalaisilta ostettuja, neuvostoliittolaisia 88 Itk 39/43 ss -sotasaalistykkejä.
Boforseissa ja saksalaisilta saaduissa tykeissä oli jo kellokoneistolla toimiva palopituuskoneisto, Caneteissa ja Škodissa oli vain ns. ruutikanavasytyttimet. RMB:t, Boforsit ja Canetit kestivät rasituksen täyspainoisesti, Škodat ja sotasaalistykit tahtoivat lakkoilla varsinkin kolmantena pommitusyönä, jolloin rasitus oli kovin, mutta tulitus onnistuttiin pitämään yllä läpi hyökkäyksen. Tosin tulitus jouduttiin ajoittain puolittamaan eli neljän kranaatin sulkujen sijaan ammuttiin vain kahden kranaatin puolisulkuja, mutta yllättäen ne tehosivat aivan yhtä hyvin.
Helsingin ilmapuolustus > Tehokkaaksi kehitetty sulkutuli

Talvisodan kokemusten nojalla oli kehitelty ja harjoiteltu sulkutulimenetelmä, jossa viholliskoneiden eteen ammuttiin vahva keskitys. Kukin sulku käsitti neljä kranaattia kutakin patterin putkea kohti.
Tulella ei pyritty tuhoamaan koneita, vaan koetettiin estää niiden pääsy kohteeseen. Sulku toimi pelotteena, hyökkäyslaivueet eivät halunneet räjähtävien kranaattien keskelle tai räjähdysten valaisemaksi, mikä merkitsi ilmatorjunnan tai yöhävittäjien kohteeksi joutumista. Pelotusvaikutuksen tehostamiseksi ilmatorjuntatykkien kranaatteja muokattiin poraamalla räjähdyspanoksen yläosasta pala pois, ja näin syntynyt tila täytettiin magnesiumin ja alumiinin seoksella kranaatin räjähdyksen valoilmiön voimistamiseksi. Hyökkäävät koneet väistivät sulkua ja joutuivat pois kaupungin päältä valiten maalikseen vähemmän tärkeitä kohteita. Suomessa menetelmän kokeilemisen aloitti 1941 majuri Eino Tuompo, ja kehittelyä jatkoi kapteeni Pentti Paatero sekä hänen jälkeensä kapteeni Aake Pesonen.
Sulut oli laskettu ja harjoiteltu valmiiksi. Sulkukehät ulottuivat kilometrin välein 4–14 kilometrin päähän kaupungin keskustasta. Yhden sulun leveys oli 1–1,5 kilometriä ja korkeus asekantaman rajoissa 6 000–7 400 metriä. Lisäpelottimena käytettiin valonheitinten valokeiloja, joita pyöriteltiin taivaalla. Valokeilaan joutuminen olisi todennäköisesti johtanut viholliskoneen alas ampumiseen.
Suotuisissa olosuhteissa pystyttiin johtopatterien tykeillä ampumaan tutkan avulla myös varsinaista tuhoamis- eli seuranta-ammuntaa.