stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
15. helmikuuta
Tapahtumia

1362 – Haakon VI Maununpoika valittiin Ruotsin kuninkaaksi. Suomalaiset saivat ensimmäisen kerran oikeuden osallistua kuninkaanvaaliin.
1764 – Saint Louisin kaupunki perustettiin Missourissa Yhdysvalloissa.
1898 – Espanjan ja Yhdysvaltojen sota: USS Maine räjähti ja upposi Havannan satamassa yli 260 ihmisen saadessa surmansa. Tapahtumasta syytettiin espanjalaisten sabotaasia mikä johti myöhemmin Yhdysvaltain sodanjulistukseen Espanjalle.
1899 – Venäjän keisarin ja Suomen suuriruhtinas Nikolai II antoi julistuksen (ns. helmikuun manifesti), jolla kavennettiin Suomen itsehallintoa. Julistuksesta katsotaan alkaneen ensimmäinen sortokausi.
1825 – Keisari Aleksanteri I vahvisti J.A. Ehrenströmin laatiman Oulun kaupungin asemakaavan.
1937 – Valitsijamiehet valitsivat toisessa äänestyksessä Kyösti Kallion presidentiksi.
1942 – Toinen maailmansota: Singapore antautui hyökkääville japanilaisille.
1943 – Vuoden 1937 valitsijamiehet valitsivat erikoislain nojalla Risto Rytin toisen kerran presidentiksi.
1945 – Toinen maailmansota: kaksipäiväiset rajut Dresdenin pommitukset päättyivät.
1950 – Juho Kusti Paasikivi valittiin toisen kerran Suomen tasavallan presidentiksi.
1956 – Urho Kekkonen valittiin kolmannessa äänestyksessä niukalla ääntenenemmistöllä (151/149) ensimmäisen kerran Suomen presidentiksi. Uudelleen hänet valittiin suurella ääntenenemmistöllä samana päivänä vuosina 1962, 1968 ja 1978.
1965 – Kanadassa hyväksyttiin uusi vaahteranlehtikuvioinen lippu.
1971 – Yhdistynyt kuningaskunta siirtyi kymmenkantaiseen puntaan.
1973 – Kansanedustaja Georg C. Ehrnrooth erosi RKP:n eduskuntaryhmästä katsottuaan tulleensa syrjityksi puolueessa. Ehrnrooth oli vastustanut jyrkästi presidentti Urho Kekkosen toimikauden jatkamista poikkeuslailla. Toinen poikkeuslakia vastustanut RKP:n edustaja Victor Procopé ilmoitti pysyvänsä toistaiseksi RKP:n eduskuntaryhmässä.
1973 – Kansanedustaja Mirjam Vire-Tuominen teki nimellä rauhanlaki tunnetun eduskunta-aloitteen, jolla Suomen rikoslakiin olisi liitetty hyökkäyssodan aloittamista ja valmistelua sekä sotapropagandaa koskevat säännökset.
1976 – Ruotsissa sattui Jönköpingin lähellä vakava bussipalo. Turma vaati 15 ihmisen hengen. Palo syttyi Scania CR 145 -tyyppisen auton takarenkaissa. Auto tuhoutui täydellisesti.
1978 – Sarjamurhaaja Ted Bundy jäi kiinni Floridassa.
1982 – Öljynporauslautta Ocean Ranger upposi myrskyssä Newfoundlandin rannikolla, 84 ihmistä kuoli.
1988 – Mauno Koivisto valittiin presidentiksi toiselle kaudelleen. Tämä oli viimeinen kerta, kun valitsijamiehet toimittivat vaalin.
1989 – Neuvostoliiton viimeiset joukot jättivät Afganistanin; Afganistanin sisällissota kuitenkin jatkui.
2003 – Yli kuusi miljoonaa ihmistä 600:ssa kaupungissa ympäri maailman protestoi suunnitelmaa hyökätä Irakiin.
2003 – Ariane 4 -kantoraketti laukaistiin viimeisen kerran.
2004 – Wikipediassa oli jo 500 000 artikkelia.
2005 – YouTube perustettiin.
2013 – Venäjän Tšeljabinskin kaupungin yläilmoilla tapahtui meteoriittiräjähdys.
Berliinin muuri

Muurin rakentamisen loppuvaiheessa tehty ”kuoleman käytävä” aidan ja betonimuurin välillä antoi Itä-Saksan rajavartijoille esteettömän näkymän ampua idästä pakenevat kansalaiset. Muurin Länsi-Berliinin puoleinen sivu oli vartioimaton, ja täyttyi siksi graffiteilla.
Berliinin muuri (saks. Berliner Mauer) oli Saksan demokraattisen tasavallan (DDR) rakentama muuri, joka erotti Länsi-Berliinin Itä-Berliinistä ja DDR:stä vuosina 1961–1989. Muurin tarkoituksena oli lännen mielestä estää itäberliiniläisten ja itäsaksalaisten pääsy länteen, kun taas idän mukaan pohjimmainen tarkoitus oli suojella DDR:n kansalaisia lännen fasismilta. Muurin pystyttämisen muistoksi järjestetyssä joukkokokouksessa vuonna 1966 DDR:n johtaja Walter Ulbricht sanoi, että muuri oli estänyt sodan puhkeamisen.
Rakentamisen syyt

Toisen maailmansodan jälkeen liittoutuneet jakoivat Saksan neljään miehitysvyöhykkeeseen Neuvostoliiton, Yhdysvaltain, Britannian ja Ranskan kesken. Myös Neuvostoliiton vyöhykkeelle jäänyt pääkaupunki Berliini jaettiin samalla tavalla vyöhykkeisiin. Neuvostoliitto hallitsi kaupungin itäosaa, kolme länsivaltaa sen länsiosaa.
Kun Neuvostoliitto saartoi Berliinin länsivyöhykkeet sen ja länsivaltojen välisen poliittisen kiistan seurauksena kesäkuussa 1948, kaikki elintarvikkeet oli kuljetettava kaupunkiin lentoteitse ilmasiltaa pitkin toukokuuhun 1949 saakka. Tämän jälkeen Yhdysvaltain, Britannian ja Ranskan vyöhykkeistä muodostui Saksan liittotasavalta (Länsi-Saksa) ja Neuvostoliiton vyöhykkeestä Saksan demokraattinen tasavalta. Länsi-Berliinistä tuli tällöin käytännössä osa läntistä Saksaa DDR:n sisällä. Kun Saksojen välinen raja suljettiin vuonna 1952, jäi Berliini ainoaksi paikaksi, jossa raja oli yhä avoin. Miljoonat itäberliiniläiset ja -saksalaiset pakenivat sen kautta länteen, joukossaan paljon korkeasti koulutettuja ja työikäisiä kansalaisia. Berliinin muuri rakennettiin tämän joukkopaon estämiseksi.
Rakennusvaiheet

Berliinin muuri oli yli 155 kilometriä pitkä. Sitä rakennettiin neljässä eri vaiheessa:
piikkilanka-aita (1961)
parannettu piikkilanka-aita ja betoniharkoista muurattu muuri (1962–1965)
betonimuuri (1965–1975)
rajamuuri 76,8 km (betonielementtimuuri 75) (1975)
Vielä vähän ennen muurin rakentamista kesällä 1961 DDR:n kommunistipuolueen johtaja Walter Ulbricht vannoi Neues Deutschland -lehdessä, ettei kellään ole aikomusta pystyttää muuria (”Niemand hat die Absicht, eine Mauer zu errichten”). 13. elokuuta 1961 40 000 DDR:n kansallisen kansanarmeijan sotilasta, poliisia ja työläistä sulki Länsi-Berliiniin johtavat tiet ja kadut. Ensin Länsi-Berliini eristettiin piikkilangalla, mutta pari päivää myöhemmin ryhdyttiin rakentamaan muuria betoniharkoista muuraamalla. DDR:n viranomaisten mukaan muuri oli ”antifasistinen suojavalli” (antifaschistischer Schutzwall).
Vuoden 1962 kesäkuussa aloitettiin toisen vaiheen rakennustyöt, jolloin muurin vieressä sijainneet talot hajotettiin ja noin sadan metrin päähän rakennettiin uusi muuri. Väliin jäi tyhjä kaistale, jota alettiin kutsua ”kuoleman käytäväksi”. Se oli täytetty hienojakoisella soralla, jotta pakoa yrittävien jalanjäljet näkyisivät helposti. Alue oli täysin suojaton ja ansoitettu muun muassa paukkupanoksilla, jotka oli liitetty mutkittelevaan lankaan. Pienikin töytäisy laukaisi paukkupanokset, jotka saattoivat myös haavoittaa pakenijaa ja hälytti rajavartijat paikalle. Alueen tärkein ominaisuus oli vartiotorneissa oleville vartijoille avautuva vapaa tulilinja. Aluetta ei ollut DDR:n ja Länsi-Saksan rajan tavoin miinoitettu.
Viimeinen rakennusvaihe alkoi vuonna 1975. Lopullisen muurin korkeus oli 3,6 metriä ja leveys 1,5 metriä. Rakentaminen maksoi 16 155 000 DDR:n markkaa. Muurin yläosassa oli aidan paksuutta paksumpi betoninen putki, joka täten hankaloitti aidan yli kiipeämistä. Ennen betonista putkea kokeiltiin lasinsirpaleita muurin päällä, mutta päättäjät katsoivat paremmaksi siirtyä betoniseen putkeen. Rakennelmaan kuului myös 302 vahtitornia ja 30 bunkkeria.
Pakeneminen

Muurin rakentamisen jälkeen pako Länsi-Berliiniin oli erittäin vaikeaa. Piikkilankavaiheessa, kun raja vielä kulki pitkin kaupungin katuja, pakoa saattoi yrittää yksinkertaisesti loikkaamalla talon ikkunasta kadun toiselle puolelle, jossa muun muassa Länsi-Berliinin palomiehet auttoivat pakenijoita. Erityisesti Bernauer Strasse -niminen katu tarjosi tällaisen pakotien, koska siellä talojen julkisivut olivat lähellä toisiaan muurin molemmin puolin. Pakojen estämiseksi ikkunat muurattiin umpeen ja katoille laitettiin piikkilankaesteitä. Pakenemista yrittäneistä noin 5 000 onnistui, mutta ainakin 230 kuoli ja 200 haavoittui vakavasti. Suurin osa pakoyrityksistä pysäytettiin ja pakoa yrittäneitä tuomittiin pitkiin vankeusrangaistuksiin.
Betonimuurin ja suojavyöhykkeen valmistuttua pako rakennusten kautta muuttui mahdottomaksi. Myöhemmin pakoa yritettiin muun muassa kaivamalla tunneleita muurin ali tai lentämällä muurin yli. Raskailla ajoneuvoilla tai puskutraktoreilla saattoi alkuaikoina onnistua ajamaan muurin läpi, jos pystyi välttämään vartijoiden luodit.
Muurin murtumisen aikoihin oli suunnitteilla muurin valvonnan tehostaminen esimerkiksi valonheittimillä ja hämäränäkölaseilla. Niitä ei kuitenkaan ehditty ottaa käyttöön ennen muurin murtumista.
Rajanylityspaikat

Itä- ja Länsi-Berliinin välillä oli vain muutamia rajanylityspaikkoja, joista ainoat ulkomaisille matkailijoille avoimet olivat Checkpoint Charlie ja Friedrichstraßen rautatieasema. Muut rajanylityspaikat olivat avoimia vain tietyille erikoisryhmille kuten diplomaateille ja valtiovieraille. Lisäksi Länsi-Berliinin ja DDR:n rajalla oli rajanylityspaikkoja DDR:n alueen kautta Länsi-Saksaan kulkevaa läpikulkuliikennettä varten.
DDR:n kansalaisilla ei ollut oikeutta ylittää rajaa ilman erityistä lupaa, joita varsinkaan alkuvuosina ei juuri myönnetty. Pakenemisia rajanylityspaikkojen kautta tapahtui väärennettyjä Länsi-Berliinin passeja käyttäen ja salakuljettamalla matkustajia autoissa. DDR:n viimeisinä vuosina rajanylitysluvan saivat varsinkin eläkeläiset helposti, mutta samaan aikaan rajan valvontaa tiukennettiin niin, että luvaton rajanylitys kävi entistä vaikeammaksi.
Muurin murtuminen

Muurin murtuminen johtui oikeastaan väärinkäsityksestä. Syksyllä 1989 alkoivat suuret DDR:n hallituksen vastaiset mielenosoitukset. Valtion johtaja Erich Honecker erosi 18. lokakuuta. Uusi hallitus päätti marraskuussa lievittää hiukan ankaria matkustusrajoituksia ihmisten lepyttämiseksi. Tiedotteen lukija Günter Schabowski ei ollut mukana päätöksenteossa eikä tiennyt yksityiskohtia, ei myöskään sitä, että päätöksen piti astua voimaan vasta seuraavana päivänä. Schabowski sekosi papereissaan suorassa lähetyksessä ja ilmoitti, että matkoja muurin toiselle puolelle tehtäisiin vastedes ilman ennakkoehtoja. Hän vastasi italialaistoimittajan kysymykseen: ”Minun tietääkseni voimassa heti, ilman viivettä.” Tämä ilmoitettiin myös länsisaksalaisilla televisiokanavilla ja pian kymmenet tuhannet uteliaat ihmiset ryntäsivät muurille. Hämmästyneet rajavartijat eivät tienneet, mitä tehdä pääsyä muurin toiselle puolelle vaatineille ihmismassoille. Koska vaihtoehtona olisi ollut omien kansalaisten ampuminen, rajavartijat antoivat periksi ja päästivät kansanjoukot läpi. Muurin toisella puolella heitä tervehtivät riemuitsevat länsiberliiniläiset. Tätä marraskuun yhdeksättä päivää vuonna 1989 pidetään muurin murtumispäivänä.
Rajan ylitys oli tämän jälkeenkin periaatteessa sallittua vain virallisilla rajanylityspaikoilla, mutta käytännössä ihmisten sallittiin kiipeillä muurin ylikin. Seuraavien viikkojen aikana kuitenkin avattiin joukko uusia rajanylityspaikkoja, joiden kohdalta muuri purettiin. Ensimmäisten joukossa avattiin kulkuyhteys Potsdamin aukion kautta ja 22. joulukuuta 1989 avattiin myös Brandenburgin portti. Seuraavien vuosien aikana, Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen muuri purettiin lähes kokonaisuudessaan ja vain muutamia lyhyitä osia siitä on enää pystyssä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Berliinin muuri Wikimedia Commonsissa
DW: Walled in! - The inner German border (video) (englanniksi)
Itäsaksalaiset rakennustyöläiset rakentamassa Berliinin muuria 20. marraskuuta 1961.
Muurin reitti piirrettynä Berliinin satelliittikuvaan vuodelta 2002.
Näkymää niin sanotulle kuoleman kaistaleelle.
Berliinin muurissa oli lukuisia vartiotorneja vartioimassa etteivät DDR:n kansalaiset pakenisi länteen
Checkpoint Charlie oli ulkomaalaisille Friedrichstraßen metroaseman ohella ainoa reitti Itä- ja Länsi-Berliinin välillä. Nykyään se on nähtävyys.
Berliinin muuri 16. marraskuuta 1989 muurin murtumisen aikoihin.
Muuria nykyään.
Kjelmøyn keramiikka

Kjelmøyn keramiikka (myös Kjelmöy, norj. Kjelmøykeramikk, engl. Kjelmöy Ware) on Norjan, Ruotsin, Suomen ja Venäjän valtioiden alueilta löydetty varhaismetallikauteen ja rautakauteen liittyvä lähinnä pohjoisskandinavinen keramiikanvalmistuksen tyylisuunta, joka luetaan kuuluvaksi asbestikeramiikkaan. Varhaismetallikauden keramiikkaa kutsuttiin Suomessa aluksi Säräisniemen keramiikaksi 2 (Sär-2-keramiikka), mutta nykyään tämä traditio jaetaan vielä neljään alaryhmään: Luukonsaaren, Sirnihtan, Anttilan ja Kjelmøyn keramiikkaan. Kjelmøyn keramiikkaa valmistettiin noin 900 eaa. – 300 jaa. Siihen liitetään nykyään saamelainen etnos, mutta toiset tutkijat pitävät sitä siihen liian vanhana.
Piirteitä

Kjelmøyn keramiikan saveen on sekoitettu runsaasti hienoksi hakattua asbestikuitua. Asbestia oli saatavilla esimerkiksi Itä-Suomesta, jossa sitä louhittiin kivikaudelta saakka. Suomalaisiin Säräisniemen astioiden (Sär-2) savimassaan sitä sekoitettiin noin 15–30 % ja ruotsalaisiin noin 10–20 %. Asbestipitoisuudet kuitenkin vaihtelivat paljon, eivätkä keramiikkasirpaleista löydetyt 50–60 % pitoisuudet ole harvinaisia. Savimassaan lisättiin sekoiteaineeksi myös murskattua simpukkaa, kiillettä tai vuolukiveä. Esimerkiksi Norjan Varangerissa ei esiinny asbestia, joten siellä käytettiin asbestia vähemmän kuin muualla tai joskus ei ollenkaan. Asbestisekotteisesta keramiikasta on alettu käyttää nimitystä asbestikeramiikka. Asbestisekoitteella astioista voitiin valmistaa ohuempia, kestävämpiä ja siistimpiä. Seinämän paksuus oli tavallisesti 3–5 millimetriä.
Useimmat astiat muotoiltiin tasapohjaisiksi, vaikka joitakin pyöreäpohjaisiakin astioita tunnetaan. Astioiden kyljet olivat yleensä suorareunaisia, mutta taivutettuja reunoja esiintyi esimerkiksi Norjassa. Astiat olivat kivikautisiin astioihin verrattuna pieniä ja niiden suuaukon halkaisija vaihteli 15–35 senttimetriä.
Asbestisekoitteista ja tekstiilipainanteista keramiikkaa valmistettiin kaikkina aikakausina muotin avulla. Tapa käyttää muottia kulkeutui Fennoskandiaan Keski-Venäjältä, joka oli tekstiilikeraamisen tradition synnyinseutuja. Muut asbestikeraamiset astiat valmistettiin koverrettuun puumuottiin, jonka sisäpinnalle painettiin savella vuoraten kangaskaistale. Kuivunut astia otettiin kankaasta vetämällä ulos muotista. Tästä traditiosta poiketen Säräisniemen keramiikka (Sär-2), ja siitä kehittynyt Kjelmøyn keramiikkaa, valmistettiin veistetyn puun ympärille. Valmistuksessa ei tarvittu kangasta, koska savi tasoitettiin suoraan puun pinnalle puisella lastalla. Puumuotti jätettiin kuivuneen astian sisälle polttamisen ajaksi. Tästä on todisteena astian sisäpintaan jääneet uurteet, joita on helppo tunnistaa puunsyiksi. Tällä tavalla valmistetut astiat olivat Aarne Äyräpään mukaan muita samanaikaisia astioita parempia. Ruotsalaisessa tutkimuksissa 25 %:n asbestisekoitteella valmistetut astiat kestivät betonilattialle pudottamista metrin korkeudesta sata kertaa ilman, että niiden seinämät halkeilivat.
Astian suun ulkoreunaa kiersi koristefriisi, jossa käytettiin kuvioina pitkillä viivoilla muodostettuja vekkomaisia tai sik-sak-kuvioita. Niitä reunustettiin vaakasuorilla viivoilla. Viivojen väliin painettiin pistemäisiä kuoppia, lyhyitä kampaleimoja tai kynnenpainalluksia. Useimmissa astioissa oli vähän koristeita, mutta joskus niitä lisättiin muuallekin ja jopa astian pohjaan. Kjelmøyn kermamiikka muistutti hieman Sirnihtan keramiikkaa. On kuitenkin vielä epävarmaa, olivatko nämä traditiot alueellisesti erillisiä vai olivatko ne ainoastaan eriaikaisia.
Leviäminen ja ajoitukset > Laajin leviämisalue

Tiheimmillään Kjelmøyn keramiikkaa on löydetty samalta alueelta, mistä kansatieteilijät havaitsivat saamelaisasutusta vielä 1700–1800-luvuilla. Keramiikkalöytöjä on tehty myös tämän ydinalueen ulkopuoleltakin. Laajimmillaan leviämisalue rajautuu Itä-Karjalassa ja Kuolassa Vienanmereen, Pohjois-Norjassa Tromssaan asti Jäämereen. Tromssasta etelään aina Trondheiminvuonolle saakka rantojen asukkaat valmistivat Risvikin keramiikkaa, kun taas sisämaassa tehtiin Kjelmøyn keramiikkaa. Niinpä Kjelmøyn keramiikan leviämisalue jatkuu Skandinaviassa Ruotsin Jämtlannin ja Norlannin alueet Norjan Trøndelagiin asti. Suomessa Kjelmøyn keramiikkaa löytyy kaikkialta muualta paitsi aivan lounaisimmasta Suomesta. Venäjällä leviämisalueen eteläinen raja ulottuu Pohjois-Karjalan pohjoisosista Vienanmeren eteläpäähän seuraten Vienanmeren rantoja pohjoiseen ja Kuolaan.
Kjelmøyn keramiikkalöytöjen painopiste on pohjoisessa ja löytöjen laaja leviämisalue etelässä voidaan perustella hajanaisilla keramiikka löydöillä sekä niitä tukevilla muilla muinaislöydöillä, jotka liittyvät yleensä Kjelmøyn keramiikkaan. Tällaiset löytöryhmät muodostavat esimerkiksi Suomessa lapinrauniot sekä Ruotsissa ja Norjassa tietynlaiset röykkiöhaudat (ruots. urgrav, engl. scree graves).
Leviäminen ja ajoitukset > Leviäminen ja ajoitukset

Kjelmøyn keraaminen traditio alkoi Suomen pohjoispuolella Jäämeren rannikolla alueella, jota kutsutaan Finnmarkiksi. Norjalaisten ajoitukset ensimmäisillä Kjelmøyn keramiikkaa käyttävillä asuinpaikoilla on noin 1000–900 eaa. Bjørnar Olsen ja Roger Jørgensen ovat saaneet muutaman vuosisadan aikaisempiakin ajoituksia. Leviäminen oli nopeaa, sillä lyhyessä ajassa keramiikka levisi Finnmarkin yli ja levimisalue saavutti Pohjois-Ruotsin alueet ja Norjan Nordlandin sisämaat. Keramiikkaa käyttäneitä asuinpaikkoja oli aluksi harvaksellaan, mutta viimeistään 700–650 eaa. sisämaan kaikki asuinpaikat käyttivät sitä. Myös asuinpaikkojen lukumäärä Norjan saaristossa lisääntyi Kjelmøyn keramiikan käytön aikana.
Ruotsin Norlandin sisämaan alueilla keramiikkaa esiintyi 700 eaa. vain yksittäisillä paikoilla. Ruotsalaisessa vanhemmassa kirjallisuudessa sitä kutsutaan yhteisnimellä norrlandske asbestkeramik, sillä sen leviämistä ei silloin vielä hahmotettu. Sen käyttö ylestyi nykytutkimuksien mukaan hitaasti ja se saavutti alueella konsensuksen muutama vuosisata myöhemmin. Suomeen ja Kuolan niemimaahan leviämisestä ei ole olemassa yksityiskohtaisia tietoja. Kjelmøyn keramiikan valtakausi oli Carpelan mukaan 700 eaa.–300 jaa., ruotsalaisen kirjallisuuden mukaan 600 eaa.–300 jaa. ja norjalaisen kirjallisuuden mukaan 900 eaa.–1 jaa.
Kjelmøyn keramiikan määrät hävisivät kohteista, joiden ikä on nuorempi kuin 200 jaa. Roomalaisella rautakaudella keramiikka katoaa arkeologisista löydöistä vuosisadan aikan.
Tunnettuja löytöpaikkoja > Norja

Etelä-Varangin Kjelmøyn saarella, joka sijaitsee Varanginvuonossa, on löydetty runsaasti löytöjä sisältäneitä muinaisia asuinpaikkoja. Täältä löydetyn keramiikka-aineiston vuoksi keraamista tyyliä alettu Norjassa kutsua Kjelmøyn keramiikaksi. Asuinpaikalla on löytynyt runsaasti luu-, sarvi-, kivi- ja puuesineiden jäänteitä, jotka antavat selvän kuvan asukkaiden esineellisestä kulttuurista.
Tunnettuja löytöpaikkoja > Suomi

Oulujärven luoteisrannan ympäristö Vaalassa on ollut ihmiselle suotuisa asuinympäristö aina kivikaudelta nykypäiviin asti. Nimisjärven ja Säräisniemen hiekkaiset rannat olivat arkeologian alkuaikojen otollista tutkimusseutua. Täältä löydettiin runsaasti Säräisniemen keramiikan vanhempaa (Sär-1) ja nuorempaa (Sär-2) tyylisuuntaa. Täältä on löydetty vain vähän Kjelmøyn keramiikkaa.
Utsjoella Guatniljärvellä sijaitsee asuinpaikka, josta on löydetty hienosti säilyneitä Kjelmøyn keramiikan kappaleita. Niitä voi tarkastella Helsingin yliopiston keramiikkasivuilla (linkki viitteessä ).
Kemijärvellä, Kemijoen itärannan ja Neitijärven välisellä kannaksella, sijaitsee Neitilän asuinpaikkakokonaisuus, jonka runsaslöytöiset kaivaukset ovat valottaneet pohjoissuomalaista varhaismetallikauden elämää. Paikalla on asuttu 700 vuotta, mutta myös nuorempi historia on löydöissä hyvin edustettuna. Paikalta on löytynyt Sär-1-, Kjelmøyn- ja Luukonsaaren keramiikkaa, pronssin- ja raudanvalmistukseen liittyviä työvälineitä sekä sulattouuneja. Vaikka löydöt ovat olleet runsaita, on pääosa asuinpaikasta tuhoutunut voimalaitossäännöstelyn takia.
Rovaniemen Ritakankankaalla olevasta muinaisesta jätekuopasta löytyi kahden hajonneen Kjelmøyn astian ruukunkappaleita. Niiden yhteydestä löytyi nokisesta maasta sulattouunin laakakiven (engl. slabstone) jättämä jälki sekä hieman rautakuonaa. Raudanvalmistuksessa käytettiin laakakiviä koko Pohjois-Fennoskandiassa. Paikalla oli myös valmistettu punamultaa polttamalla savea uunissa. Viereisestä kuopasta havaittiin runsaasti Luukonsaaren keramiikan kappaleita, joten molemmat traditiot olivat täälläkin läsnä.
Rovaniemellä Sierijärven Kotijängän ja Maununiemen välisellä alueella löytyy asuinpaikkojen yhteydessä raudanvalmistuspaikka ja rautakuonaa, erilaisia työkaluja ja meripihkaa. Jätteen joukossa on myös Kjelmøyn keramiikkaa.
Vanhin raudanvalmistuspaikka Suomessa sijaitsee Kajaanin Äkälänniemen kankaalla. Uunin rautahytti on ajoitettu 200 eaa., joten se kuului vielä asbestikeraamiselle väestölle.
Tervakankaan kalmistosta on löydetty Kjelmøyn keramiikkaa, mutta se lienee saamelaisasukkaan sinne tuomaa tai se voi olla kauppatavaraa. Asuinpaikka vaikuttaisi olevan viljelijäväestön perustama.
Tunnettuja löytöpaikkoja > Ruotsi

Jokkmokkissa sijaitseva Seitarven uhripaikka ajoitetaan 200 eaa.–200 jaa. Sieltä on löydetty myös Kjelmøyn keramiikkaa, joka arvellaan joutuneen sinne rituaalisessa tarkoituksessa.
Västerbottenin Bureån Harrsjöbackenista on löytynyt Kjelmøyn keramiikkaa yhdessä rautakuonan kanssa. Asuinpaikan kuoppaliesistä eristettiin hylkeenrasvaa. Asukkaat hajottivat siten myös hyljestystä.
Åselen Älgsjöbynistä tunnetaan uhripaikka, jota on löydetty Kjelmøyn keramiikkaa.
Kulttuuri

Tekstiilikeramiikan valmistukseen liittyi Venäjän Karjalassa jo varhain eli noin 2 000 eaa. asbestin käyttö saven sekoitteena. Samaan aikaan asbestikeramiikan kanssa levisi tyyli valmistaa astiat kangaspeitteisessä muotissa. Muotivirtaukseen liittyi samanaikaisesti kupari- ja pronssiesineiden tuonti itäisistä lähteistä. Tämä vaihe levisi hitaasti kohti pohjoista ja levisi pohjoisessa eri paikkakunnille 1500 vuoden aikana. Samoihin aikoihin, kun raudanvalmistustaidot levisivät pohjoiseen idästä, tapahtui voimakas kulttuurinen läpilyönti. Yhteisöt pohjoisessa Fennoskandiassa ottivat laajalti käyttöön sekä tietynlaiset aseet ja käyttöesineet että Kjelmøyn keramiikan.
Raudanvalmistuksen taidot opittiin myöhemmin todennäköisesti 600–500 eaa. alkaen ja Kjelmøyn keramiikkaa on löydetty yleisesti tällaisilta paikoilta.
Kivikauden asuinpaikoille, missä talot kaivettiin maahan, ilmaantui pienempiä ja kevyemmin rakennettuja asumuksia. Tutkijat ovat huomanneet asuinpaikkojen rakenteissa piirteitä, jotka viittaavat aiempaa liikkuvampaan elämään. Osa asukkaista viihtyivät Norjan rannikon saaristoissa ja osa liikkuivat vuodenaikojen mukaan sisämaan ja rannikon välillä.
Keramiikan laajan leviämisalueen sisällä sen tyyli on hyvin yhtenäinen. Tämä viittaa arkeologien mukaan siihen, että alueen ihmisillä oli vilkkaat ja säännölliset yhteydet toisiinsa ja että he ottivat astioiden valmistamisessa vaikutteita toisiltaan.
Kjelmøyn keramiikan astioita valmistettiin ja käytettiin varsinkin alussa asuinpaikoilla, mutta loppuaikojen kohteissa 300 eaa.–300 jaa. niitä on löytynyt vain röykkiöhaudoista tai uhripaikoilta. Keramiikasta tuli loppuaikoina rituaalin väline eikä palvellut enää esimerkiksi pelkästään asukkaiden keittoastiana. Esimerkiksi Varangerista on löytynyt majan pohja, minne ruukku oli jätetty maahan kaivettuna majan lattian alle.
Norjassa löydetyistä röykkiöhaudoissa (scree) on yleisimpänä hauta-antimena ollut Kjelmøyn keramiikkaa ja niiden lisäksi sarvi- tai luuesineitä ja rautaesineitä. Nämä haudat on kaikki ajoitettu vanhemmiksi kuin 300 jaa.
Kjelmøyn keramiikkaa on löytynyt Suomesta joistakin lapinraunioista yhdessä pronssi- ja kupariesineiden kanssa. Nämä on ajoitettu väljästi viimeiselle vuosituhannelle eaa. Keramiikkaa on löydetty yleensä lapinraunioiden vanhimmista haudoista.
Christian Carpelan uskoo, että saamelaiset muuttivat aluksi pienenä väestöryhmänä pohjoisskandinaviassa asuvan paleoeurooppalaista kieltä puhuvien alkuperäisasukkaiden joukkoon. Kjelmøyn keramiikan nopea leviäminen 650 eaa. jälkeen liittyisi hänen mukaansa saamelaisuuden laajamittaiseen hyväksymiseen Fennoskandiassa. Tämä sattuisi hyvin yhteen Ante Aikion ehdottamaan saamen kantakielen ikään, joka on määritetty kieleen otettujen lainasanojen iästä.