Armenian historia
Kilikian armenialaiskuningaskunta

Vuosina 958-1025 hallinneen Bysantin keisari Basileios II:n ekspansiopolitiikka tukahdutti armenialaisten itsenäisyyden. Pienet armenialaiset kuningaskunnat oli vallattu vuoteen 1045 mennessä. Armenian valtaus oli lyhytaikainen, sillä vuonna 1048 Tughrul Beg johti Seldžukkien Armenian valloitusta. Vuonna 1071 käydyn Manzikertin taistelun jälkeen suurin osa Armenian alueesta oli Seldžukkien vallassa. Armenialaisten kuningaskuntien romahdettua muodostui Pien-Armenian kuningaskunta Välimeren rannikolle. Muutamat armenialaiset hallitsijat pysyivät jonkin aikaa vallassa Lorin kuningaskunnassa, Artsakhin kuningaskunnassa ja Sjunikin kuningaskunnassa. 1100-luvulla monet entiset armenialaiset alueet sulautuivat Georgian kuningaskuntaan. Vuosina 1236-1242 koko Armenia ja Georgia joutuivat mongolien valtaan. Kirkon ympärille keskittynyt armenialainen elämä jatkui luostareissa ja kyläyhteisöissä.
Armenialaisten kuningaskuntien romahdettua alueelta alkoi muuttoliike, ja monet muuttivat Georgiaan, Puolaan tai Galitsiaan. Toiset taas siirtyivät Kilikiaan, jonne siirtokuntia oli asettunut jo 1000-luvun lopulta lähtien. Kilikiaa hallineen Rubenidien dynastian aikakaudella Kilikia onnistui 1100-luvulla laajentamaan aluettaan Bysantin kustannuksella. Bysantin keisari Johannes II Komnenos onnistui liittämään koko Kilikian valtakuntaansa vuosina 1137-1138, mutta turkkilaisen Zangidi-dynastian avulla Rubenidit onnistuivat palauttamaan armenialaisten vallan.
Rubenidit hakivat liittolaisia lännestä ja sekä Saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija Fredrik I Barbarossa, että paavi Celestinus III hyväksyivät armenialaiskuninkaan vallan Kilikiassa. Liitto lännen kanssa toi Kilikian armenialaiset kosketukseen frankkien uskonnollisen, poliittisen ja kulttuurisen vaikutuksen kanssa. Kilikian armenialaiskuningaskunnalla oli merkittävä rooli Venetsian ja Genovan käymässä idän kaupassa. Nykyisellä İskenderunin lahdella sijaitseva Lajazzon satama kilpaili tärkeimmän sataman asemasta Aleksandrian kanssa.
Rubenididynastian sammuttua Hethumidien dynastia nousi valtaan vuonna 1226. Torjuakseen Egyptin mamelukkidynastian muodostamaa uhkaa, ensimmäinen hethumidihallitsija Hethum I liittoutui mongolien kanssa. Mongolit valtasivat Aleppon ja Damaskoksen kaupungit vuonna 1260. Hethum I:n seuraajat seurasivat tätä politiikkaa, mutta mongolien Il-kaanien valtakunta heikkeni merkittävästi vuonna 1303, jolloin mongolit kärsivät egyptiläiselle mamelukkidynastialle tappion Marj al-Saffarin taistelussa. Tämän jälkeen mongolit eivät enää kyenneet suojaamaan Kilikiaa.
Kun hethumidihallitsija Levon V kuoli ilman perillistä, kruunu siirtyi Lusignanin hallitsijasukuun kuuluvalle Guy de Lusignanille. Tämä murhattiin vuonna 1344 armenialaisen aatelin toimesta ja seuraavat kaksi seuraavaa kuningasta valittiin heidän omista riveistään. Konstantinus V:n salamurhan jälkeen kruunu siirtyi jälleen Lusignan-sukuun ja Guyn veljenpojalle Levon V:lle vuonna 1374. Tähän mennessä Mamelukit olivat edenneet Kilikiassa jo siinä määrin, että armenialaisten hallussa oli enää Anazarbosin ja Sisin alueet. Lajazzon satama oli joutunut mamelukkien käsiin jo 1347, minkä jälkeen Adana, Tarsos ja Kilikian tasangot vallattiin 1359. Vuonna 1375 pääkaupunki Sis vallattiin ja Kilikian armenialaiskuningaskunnan viimeinen kuningas vangittiin. Tämä lunastettiin vapaaksi vuonna 1382 ja hän kuoli Pariisissa vuonna 1393.
1300-luvun lopulta lähtien Armenian historia erillisinä valtioina muuttui vieraan vallan alla eläneiden armenialaisten historiaksi. Mamelukit hallitsivat Kilikia-Armeniaa 1500-luvulle saakka, jolloin osmanit valloittivat alueen. Samoihin aikoihin osmanit ja persialaiset jakoivat koillisen Kaukasian Armenian 1500- ja 1700-luvuilla. Modernin Armenian alue Sevanjärven ja Jerevanin kaupungin ympärillä jäi persialaisten haltuun.