stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elias Kukkonen
Nuohoojamestari ja huutokauppameklari

Elias Kukkosen ensimmäinen työpaikka oli koulun päättymisen aikaan tukinuitossa Utrassa, muutaman kilometrin päässä Joensuusta. Läskelän paperitehtaalla Elias toimi rullauskoneella apulaisena polkupyörärahoja ansaitsemassa 16-vuotiaana, minne Impilahden Kerisyrjästä oli  matkaa 7 kilometriä. Varsinaisen työelämän Elias Kukkonen aloitti 1920-luvulla Tampereella Frenckellin paperitehtaalla liimauskoneen hoitajana.
Vuonna 1926 Elias Kukkonen muutti Turkuun nuohoojaoppilaaksi äitinsä serkun Aleksanteri Pulkkisen suosituksesta. Vuonna 1934 Kukkonen sai nuohoojamestarikirjan Tampereen Käsityöläisyhdistykseltä. Jo seuraavana vuonna hän pääsi G. A. Serlachiuksen tehtaille Mänttään nuohoojaksi, mistä hän sitten siirtyi lapsuusmaisemiinsa Impilahden kunnan nuohoojamestariksi. Vuonna 1939 hän sai Käkisalmen kaupungin nuohoojamestarin pestin, kunnes hänet komennettiin jatkolääkintäkursseille ja linnoitustöihin Taliin. Elias nimitettiin Käkisalmessa ensiapuryhmän johtajaksi. Sodan jälkeen Kukkonen oli Pieksämäellä lääkintämiehenä sankarivainajien arkuttajana ja Kuoreveden lentokentällä lämmittäjien esimiehenä, kunnes hänet siirrettiin lääkintävääpeliksi Hämeenlinnaan armeijan varikolle. Vuonna 1941 Elias Kukkonen päätyi Porin kaupungin nuohoojamestariksi, perusti oman nuohousliikkeen ja teki pitkän työuran Porissa nuohoojamestarina.
Elias Kukkonen toimi vuodesta 1943 lähtien huutokauppameklarina yli 1000 huutokaupassa. Hän oli useimmille porilaisille tuttu ja värikäs hahmo yli 40-vuotisen meklariuransa ajan ja vielä sen jälkeenkin. Hänen tavaramerkkinään oli kuvallinen lehti-ilmoitus, jossa hänellä oli päässään musta baskeri, kädessä huutokauppavasara ja naama naurussa. Hän osallistui myös valtakunnallisiin meklarikilpailuihin ja sijoittui kolmanneksi Kuopiossa pidetyissä kilpailuissa. Kunniakirjan arvosanalla laudatur hän sai APU-lehden Helsingin kauppatorilla järjestämässä kaikkien helppoheikkien ja meklarien Suomen mestaruuskilpailuissa 27.10.1963. Viimeisen huutokauppansa hän piti 15. marraskuuta vuonna 1986 Porissa Cotton Clubilla, Porin Puuvillassa, jossa myöhemmin on toiminut Porin yliopistokeskus. Vuonna 1987 hän kuitenkin vielä kerran lähti meklariksi auttamaan sotaveteraanien toritapahtumaan, jossa hän huudatti Pirkko Työläjärven unkarilaisen jakun, poliisimestari Antti Suomisen polkupyörän, palopäällikkö Lauri Syrjän suojakypärän, kaupunginjohtaja Martti Sinisalmen villatakin ja kaupunginvaltuuston puheenjohtajan Mikko Elon solmion.
Urheilua, musiikkia ja teatteria

Työnsä ohella Elias Kukkonen oli aktiivinen monella saralla. Hän harrasti muun muassa pyöräilyä ja ajoi ensimmäisen kilpailunsa 30-vuotiaana vuonna 1934. Vuonna 1950 hänet valittiin kilpailuharrastuksensa ohella Porin Tarmon pyöräilyjaoston puheenjohtajaksi. Vuonna 1960 hän toimi Suomen pyöräilyjoukkueen huoltajana legendaarisessa Varsova-Berliini-Praha -ajossa.
Elias Kukkonen soitti myös huuliharppua ja esiintyi julkisesti lukuissa tapahtumissa muun muassa tanssikavaljeerinsa, räsynukkenaisen, kanssa. Esiintymisten lisäksi hän harrasti aktiivisesti teatteria ja oli iltanäyttelijänä Porin teatterissa. Hänen teatteriuransa huipentui näytelmien ohjaajana useilla paikkakunnilla Satakunnassa. Hän sai mainetta myös maskeeraus- ja kulissimaalaustaidoistaan.
Taiteilija nuoruudesta alkaen – savenvalajaksi eläkeläisenä

Elias Kukkonen oli lahjakas piirtäjä ja hän harrasti kuvataiteita lapsesta saakka, vaikka hänen isänsä ei sitä hänen nuoruudessaan oikein suvainnutkaan. Vanhemmiten hän maalasi lukuisia tauluja, teki hiilipiirroksia ja piirsi aina savityönsä ensin.
Jäätyään eläkkeelle vuonna 1969 Kukkonen paneutui keramiikkataiteeseen. Hän alkoi luoda savesta pienoisveistoksia. Naivistiseen ja humoristiseen tyyliin muotoillut patsaat kuvasivat pääasiassa huutokaupoista ja toreilta tuttuja henkilöhahmoja. Myös monet merkkihenkilöt, kuten presidentti Mauno Koivisto ja marsalkka Mannerheim, ovat veistosaiheena viehättäneet tätä itseoppinutta kansantaiteilijaa. Kukkosta kiinnosti keramiikkatöiden teossa erityisesti materiaalien käyttäytyminen ja siksi hän teki paljon kokeiluja erilaisilla savilaaduilla ja lasituksilla, eivätkä esineet aina pysyneetkään koossa hankalassa polttovaiheessa. Porin kaupungin alueella on maaperässä paljon savea, ja maankaivajat pyysivätkin usein Elias Kukkosta tarkistamaan, soveltuuko kaivuussa esiin tullut savi hänen savitöihinsä. Hänellä oli tapana maistamalla selvittää saven laatu. Kerran hän haki savea jopa Rodoksesta asti.
Elias Kukkonen lahjoitti veistoksiaan ja saviesineitään yhdistyksille ja yhteisöille, liikelaitoksille ja ystävilleen. Lokakuun 11. päivänä 1975 sisäministeri Heikki Koski sai pienoisveistoslahjoituksen taiteilijan kotona.
Vuonna 1977 Kukkonen lahjoitti 22 saviveistoksen Huutokauppasarjansa Satakunnan Museoon. Hän teki myös 27 hahmoa käsittävän Porin Tori -sarjan, joka on sanomalehti Satakunnan Kansan hallussa.
Aiheesta muualla

Merkkihenkilöhaudat Käppärän hautausmaalla
Petri Hiltunen

| Petri Hiltunen |
| --- | --- |
 Petri Hiltunen Necrocomicon -tapahtumassa marraskuussa 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. lokakuuta 1967 (ikä 57) Karkkila
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Taidesuuntaus:  sarjakuva
Palkinnot
 Puupäähattu 
Petri Hiltunen (s. 13. lokakuuta 1967 Karkkila) on suomalainen sarjakuvapiirtäjä ja -käsikirjoittaja sekä kuvittaja. Hiltunen on saanut Suomen sarjakuvaseuran myöntämän Puupäähattu-palkinnon vuonna 2002.
Hiltunen tunnetaan useissa sanomalehdissä ilmestyvästä Väinämöisen paluu -huumoristripistä, strippimuotoisesta Kalkkaro-lännensarjakuvasta sekä albumimuotoisista seikkailukertomuksista. Jälkimmäiset sijoittuvat yleensä fantasia- tai scifi-maailmaan tai historialliseen ympäristöön, kuten Pohjois-Amerikan alkuperäiskansojen keskuuteen. Toukokuussa 2012 Lempo Kustannus alkoi julkaista Hiltusen Kalkkaro-lännenstrippisarjaa kerran kuukaudessa 1950-luvun mallisina liuskalehtinä.lähde?
Hiltunen on muokannut sarjakuvamuotoon kaksi Robert E. Howardin novellia, Shakespearen Macbeth-näytelmän ja Ksenofonin Kyyroksen sotaretki -teoksen. Hiltusen piirroksia on ilmestynyt useissa kirjoissa ja esimerkiksi Tähtivaeltaja-lehdessä.
Syksyllä 2006 Hiltuselta ja Lordi-yhtyeen laulajalta Mr. Lordilta ilmestyi yhteinen Lordi-sarjakuva, joka on Mr. Lordin käsikirjoittama ja luonnostelema sekä Hiltusen puhtaaksipiirtämä. Sille ilmestyi jatkoa vuonna 2007.
2015 Hiltunen laittoi aikaisempaa tuotantoaan ilmaisjakeluun kotisivujensa kautta.
Albumit

Hysteria.  Jalava, 1987.  ISBN 951-9201-35-1
Goretta.  (Käsikirjoitus Nalle Virolainen)  Tammi, 1990.  ISBN 951-30-9351-4
Mustan rannikon kuningatar.  Jalava, 1991.  ISBN 951-8954-65-8
Harmaan jumalan hetki.  (Robert E. Howardin novellista The Grey God Passes suomentanut, sarjakuvaksi sovittanut ja kuvittanut Petri Hiltunen)  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19349-6
Ontot kukkulat.  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20102-2
Asfalttitasanko ja muita kertomuksia.  Jalava, 1996.  ISBN 951-887-078-0
Vala auringolle.  Jalava, 1997.  ISBN 951-887-096-9
MacBeth.  (William Shakespearen näytelmän mukaan sarjakuvaksi sovittanut P. Hannini)  Jalava, 1999.  ISBN 951-887-150-7
Aavetanssi.  Jalava, 2000.  ISBN 951-887-191-4
Laulu yön lapsista.  Jalava, 2003.  ISBN 951-887-303-8
Musta tie ja muita kertomuksia.  Jalava, 2004.  ISBN 951-887-333-X
Riutta.  Jalava, 2005.  ISBN 951-887-345-3
Anabasis. 1. osa, Kyyroksen sotaretki.  (Sarjakuvamukaelma Ksenofonin kreikankielisestä alkuteoksesta Anabasis, suomennettu nimellä Kyyroksen sotaretki)  Jalava, 2011.  ISBN 978-952-270-018-6
Anabasis. 2. osa, Tuhanten miesten marssi.  (Sarjakuvamukaelma Ksenofonin kreikankielisestä alkuteoksesta Anabasis, suomennettu nimellä Kyyroksen sotaretki)  Jalava, 2013.  ISBN 978-952-270-081-0
Hiltunen, Petri (toim.): Eino Leinon Helkavirsiä.  (Sarjakuvamukaelma Eino Leinon Helkavirsiä-runoteoksista)  Arktinen Banaani, 2015.  ISBN 978-952-270-233-3
Hiltunen, Petri (käsikirjoitus), Oravainen Elli (kuvitus): Valheiden kansa.  Täysi Käsi Oy, 2019.  ISBN 978-952-68730-9-1
Albumit > Praedor

Kuninkaan lapset.  Jalava, 1998.  ISBN 951-887-123-X
Kuolleen jumalan palvelija.  Jalava, 2001.  ISBN 951-887-229-5
Koston merkki.  Jalava, 2002.  ISBN 951-887-274-0
Taivaan Suuri Susi.  Tampere:  Arktinen Banaani, 2016.  ISBN 952-270-286-2
Albumit > Väinämöinen

Väinämöisen paluu.  Jalava, 2001.  ISBN 951-887-218-X
Tervetuloa muukalainen.  Jalava, 2001.  ISBN 951-887-230-9
Itku markkinoilla.  Jalava, 2002.  ISBN 951-887-258-9
Kehitys kehittyy.  Jalava, 2003.  ISBN 951-887-289-9
Läpi harmaan kiven.  Jalava, 2004.  ISBN 951-887-318-6
Vaaksa vaaraan.  Jalava, 2005.  ISBN 951-887-340-2
Se koira älähtää....  Jalava, 2006.  ISBN 951-887-370-4
Suo siellä....  Jalava, 2007.  ISBN 978-951-887-384-9
Joka vanhoja muistaa....  Jalava, 2008.  ISBN 978-951-887-405-1
Väinämöinen: tietäjä tien päällä.  Arktinen Banaani, 2014.  ISBN 978-952-270-092-6
Väinämöinen Hollywoodin lumoissa.  Arktinen Banaani, 2014.  ISBN 978-952-270-160-2
Albumit > Korkeajännitys

Herrasmieskostaja (Lännen Korkeajännitys 2003)
Edestä maan ja kuninkaan (Vänrikki Stoolin Korkeajännitys 2004)
Neidot kansan urhokkaan (Rintamalottien korkeajännitys 2005)
Albumit > Lordi

Alkuperä.  Arktinen banaani, 2006.  ISBN 952-5602-53-2
Verenjano.  Arktinen banaani, 2007.  ISBN 978-952-5602-57-9
Albumit > Kalkkaro

Ihmispetojen laakso.  Jalava, 2008.  ISBN 978-951-887-396-2
Ihmisen hinta.  Jalava, 2009.  ISBN 978-951-887-411-2
Kalkkaro.  Lempo, 2012.  ISSN 2242-8089
Albumit > Novelliantologiat

Hiltunen, Petri (toimitus ja kuvitus), Howard, Robert E.: Conan Cimmerialainen.  Jalava, 2001.  ISBN 951-887-207-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Etusivu. Petri Hiltusen kotisivu. Arkistoitu 29.4.2013.
Sinisalo, Otto: Seikkailija Hiltunen. Kvaak.fi.  8.12.2003. Arkistoitu 10.9.2015.
Rautkorpi, Rami: Rendez-vous Riutan kanssa. Kvaak.fi.  11.12.2005. Arkistoitu 10.9.2015.
Hannini, Petri: Kalkkaro - ihmispetojen laakso - Petri Hiltunen. Keskisuomalainen.  22.05.2008. Arkistoitu 6.1.2013.
Petri Hiltusen hurjat sadut Yle Elävä Arkisto.
Petri Hiltunen tuo Väinämöisen 2000-luvulle Yle Elävä Arkisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Muut:  Europeana
Kulta(III)

| Kulta(III)kloridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  13453-07-1
PubChem CID:  26030
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  AuCl3
Moolimassa:  303,32
Ulkomuoto:  Punaisia kiteitä
Sulamispiste:  254 °C (hajoaa)
Tiheys:  4,7 g/cm3
Liukoisuus veteen:  680 g/l (20 °C)
  
Kulta(III)kloridi (AuCl3) on kulta- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden kultayhdisteiden ja kultapinnoitteiden valmistamiseen, lasin värjäämiseen sekä katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa kulta(III)kloridi on punaista hygroskooppista kiteistä ainetta. Yhdiste on kiinteänä rakenteeltaan dimeeri (Au2Cl6) ja sen alkeiskoppi on monokliininen. Kulta(III)kloridi liukenee erittäin hyvin veteen ja liukenee myös eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja asetonitriiliin. Kuumennettaessa aine hajoaa ensin kulta(I)kloridiksi ja lopulta kullaksi. Useat pelkistimet pelkistävät sen kullaksi. Kulta(III)kloridi on Lewis-happo ja muodostaa useita komplekseja, esimerkiksi tetrakloroauraatti(III)ionin ([AuCl4]-).
Valmistus ja käyttö

Kulta(III)kloridi voidaan valmistaa kullan ja kloorin välisellä reaktiolla 200–250 asteen lämpötilassa tai liuottamalla kultaa kuningasveteen ja kuumentamalla muodostunutta tetraklorokultahappoa. Laboratoriomittakaavassa voidaan käyttää myös kullan ja jodikloridin tai sulfuryylikloridin välistä reaktiota.
Kulta(III)kloridia käytetään kultapinnoitteiden ja niin kutsutun Cassiuksen kultapurppuran valmistamiseen ja lasin värjäämiseen tummanpunaiseksi. Siitä valmistetaan useita kultayhdisteitä, kuten kultasulfidia ja organokultayhdisteitä. Orgaanisen kemian synteeseissä kulta(III)kloridia käytetään katalyyttinä hapetuksissa, konjugaattiadditioissa ja useissa sykloadditioissa.
Hirssi

Viljahirssi (Panicum miliaceum)
Helmisulkahirssi (Pennisetum glaucum)
Hirssi on ryhmä pienisiemenisiä viljakasveja, jotka eivät muodosta yhtä taksonomista ryhmää, vaan niihin kuuluu heinäkasvien heimon lajeja muun muassa sulkahirssien (Pennisetum), pantaheinien (Setaria), röyhyhirssien (Panicum) ja sormihirssien (Eleusine) suvuista. Yhteistä niille on muun muassa, että niillä on pienet, pyöreähköt, yleensä suoraan ihmisten ravinnoksi käytettävät jyvät ja että ne ovat ekologisesti vaatimattomia, monet lisäksi C4-kasveja. Useimpia niistä viljellään etupäässä Aasian ja Afrikan kehitys­maissa. Euroopassa tunnetuin laji on viljahirssi (Panicum miliaceum), jota nykyään viljellään pääasiassa Intiassa ja Kiinassa, mutta ennen laajalti myös Keski- ja Itä-Euroopassa. Hirssi on luontaisesti gluteeniton vilja.
Intiassa eräistä hirssilajeista saatavaa jauhoa käytetään perinteisten bhakri-leipien valmistamiseen.
Hirssilajeja

Panicum miliaceum – viljahirssi
Pennisetum glaucum – helmisulkahirssi eli helmihirssi, purppurasulkahirssi, untuvaheinä tai neekerinhirssi
Setaria italica – tähkähirssi eli italianpantaheinä, telahirssi tai koristehirssi
Eleusine coracana – afrikansormihirssi
Eragrostis tef – tefheinä eli tefhirssi
Echinochloa utilis – japaninhirssi
Joskus myös kirjodurra (Sorghum bicolor) luetaan kuuluvaksi hirsseihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hirssi Wikimedia Commonsissa
Kulta(I)

| Kulta(I)kloridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  10294-29-8
PubChem CID:  27366 ja 5460531
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  AuCl
Moolimassa:  232,42
Ulkomuoto:  Vaaleankeltaisia kiteitä
Sulamispiste:  289 °C (hajoaa)
Tiheys:  7,57 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Kulta(I)kloridi (AuCl) on kullan ja kloorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa kulta(I)kloridi on vaaleankeltaista kiteistä ainetta. Yhdisteen rakenne on polymeeri, jossa kulta- ja klooriatomit muodostavat siksakketjun. Yhdiste liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi metanoliin, tolueeniin ja dikloorimetaaniin. Veden kanssa kulta(I)kloridi reagoi disproportioituen kulta(III)kloridiksi ja kullaksi. Kuumennettaessa aine hajoaa kullaksi ja klooriksi. Kulta(I)kloridi on Lewis-happo ja muodostaa komplekseja esimerkiksi syanidi- ja kloridi-ionien kanssa.
Valmistus ja käyttö

Kulta(I)kloridia valmistetaan kuumentamalla kulta(III)kloridia noin 200 °C:n lämpötilaan vetykloridin läsnä ollessa.
Kulta(I)kloridia käytetään katalyyttinä useissa orgaanisen kemian reaktioissa. Näitä ovat muun muassa additioreaktiot, sykloadditiot, kytkentäreaktiot ja vedytykset. Sitä käytetään myös hiiliatomien välisten kaksois- tai kolmoissidosten reaktiivisuuden kasvattamiseen.
Kultainen nuoruus (albumi)

| Kultainen nuoruus Tapani Kansa |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1972
 Formaatti: LP
 Kesto: 32.27
 Levy-yhtiö: Scandia
Listasijoitukset
  Suomi: Ei listasijoitusta.
Tapani Kansan muut julkaisut
| Tapani Kansa 1969 | Kultainen nuoruus 1972 | Suomalaisia kansanlauluja 1975 |
Kultainen nuoruus on suomalaisen Tapani Kansan studioalbumi vuodelta 1972.
Kappaleet

Pennitön uneksija – 2.35
Syyspihlajan alla – 2.40
Puhelinlangat laulaa – 2.09
Kultainen nuoruus – 2.54
Irja – 2.39
Muistatko Monrepos’n – 2.58
Heili Karjalasta – 2.37
Iltatuulen viesti – 3.07
Vesivehmaan jenkka – 1.46
Muuttolintujen lähtö – 2.42
Tunturisatu – 3.30
Rantatie – 2.43
Histoi

| Histoi> Ἵστοι.Sijainti |
| --- | --- |
 Histoi
Koordinaatit:  37°37′50″N, 26°10′38″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Évdilos, Ikaría, Pohjois-Egean saaret
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Ikaros, Pohjoisen Egean saaret
Infobox OKNimi-testi OK: 
Histoi (m.kreik. Ἵστοι) eli Istoi (Ἴστοι, lat. Isti) oli antiikin aikainen kaupunki Ikaroksen saarella (nyk. Ikaría) Kreikassa. Se sijaitsi saaren pohjoisrannikolla itään Oinen kaupungista, lähellä nykyistä Évdiloksen kylää.
Kultahiekkahautoja

| Kultahiekkahautoja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Hiekkahautojat Xenotilapia
Laji::  flavipinnis
Kaksiosainen nimi
 Xenotilapia flavipinnis  Poll, 1985 
Katso myös
   Kultahiekkahautoja Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultahiekkahautoja (Xenotilapia flavipinnis) on kirjoahventen heimoon ja hiekkahautojien sukuun kuuluva kalalaji. Sitä pidetään akvaariokalana.
Koko ja ulkonäkö

Kultahiekkahautoja voi kasvaa enintään noin yhdeksän senttimetrin mittaiseksi. Sukupuolet ovat melko samannäköisiä, mutta koiraat ovat yleensä naaraita värikkäämpiä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kultahiekkahautojaa tavataan kotoperäisenä Tanganjikajärvessä. Laji elää noin 24–27 asteen lämpöisessä vedessä ja on parvia muodostava pohjakala. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee kultahiekkahautojan elinvoimaiseksi lajiksi.
Paul Hindemith

Paul Hindemith (1923).
Paul Hindemith (16. marraskuuta 1895 Hanau – 28. joulukuuta 1963 Frankfurt am Main) oli saksalainen säveltäjä, alttoviulisti, opettaja, teoreetikko ja kapellimestari.
Elämänvaiheet

Hindemith syntyi Hanaussa ja opetteli lapsena soittamaan viulua. Myöhemmin hän opiskeli konservatoriossa orkesterin johtamista, sävellystä ja viulun soittoa Arnold Mendelssohnin ja Bernhard Seklesin johdolla. Vuosina 1915–1923 Hindemith johti oopperaorkesteria Frankfurtissa. Vuodesta 1927 lähtien hän opetti sävellystä Berliinissä. Vuonna 1929 hän perusti Amar Quartetin, jossa hän itse soitti alttoviulua. 1930-luvun lopulla Hindemith teki lukuisia matkoja Yhdysvaltoihin, jossa hän esiintyi alttoviulistina ja viola d’amoren soittajana.
Adolf Hitlerin valtaantulon 1933 jälkeen Hindemith poistui Saksasta, koska natsit leimasivat hänen musiikkinsa ”epäsaksalaiseksi”. Pakolaisuutensa aikana hän oli perustamassa Turkkiin Ankaran musiikkikorkeakoulua ja vuonna 1940 hän muutti Yhdysvaltoihin, jossa toimi Yalen yliopistossa sävellyksen opettajana.. Hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1946, mutta palasi Eurooppaan vuonna 1953. Hindemith kuoli haimatulehdukseen vuonna 1963 Frankfurt am Mainissa.
Paul Hindemith vieraili Suomessa vuonna 1955 johtamassa eräitä sävellyksiään ja vastaanotti Wihurin kansainvälisten palkintojen rahaston hänelle myöntämän Sibelius-palkinnon.
Tuotanto

Hindemith sävelsi nuoruudessaan surrealistisia ja eroottissävyisiä teoksia, jotka olivat vahvasti uusasiallisen suuntauksen mukaisia. Säveltäjänä hän etääntyi jälkiromantiikan paatoksellisuudesta. Vuodesta 1927 alkoi hänen kypsyyskautensa. Tällöin hän sävelsi muun muassa oopperoita ja Kammermusik-sävellyssarjan. Kaikkiaan hän sävelsi yli 200 teosta klassisen musiikin kaikissa lajeissa, joka on 1900-luvun laajimpia tuotantoja. Hän oli myös teoreetikko. Teoriansa hän esitti monumentaalisessa kirjassa Unterweisung im Tonsatz (1937–1939).  Hän loi käsitteen käyttömusiikki (saks. Gebrauchsmusik).
Teoksia > Oopperoita

Mörder, Hoffnung der Frauen
Das Nusch-Nuschi
Sancta Susanna
Uutta päivältä (Neues vom Tage)
Cardillac
Mathis der Maler
Teoksia > Orkesteriteoksia

Sinfonia - Mathis der Maler
Konserttimusiikkia jousille ja vaskille
Sinfonisia metamorfooseja Carl Maria von Weberin teemoihin
Nobilissima visione -sarja, samannimisen baletin pohjalta
Trauermusik alttoviululle ja jousille
Teoksia > Konserttoja

Der Schwanendreher (orkesterille ja alttoviululle)
Teoksia > Sonaatteja ja kamarimusiikkia

Sonaatti alttoviululle ja pianolle op. 11 nro 5
Soolosonaatti alttoviululle op. 25 nro
Sonaatti fagotille ja pianolle
Pieni kamarisoitto, puhallinkvintetille op. 24, nr. 2
Teoksia > Kirjallisia julkaisuja

Unterweisung im Tonsatz I–II (1937, 1939)
A Concentrated Course in Traditional Harmony I–II (1943, 1945)
Elementary Training for Musicians (1946)
A Composer's World (1952)
J. S. Bach, ein verpflichterndes Erbe (1953)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Paul Hindemith (koko sävellystuotanto listattuna suomalaisia tiedonhakijoita ajatellen).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat 2  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  Discography of American Historical Recordings  Grammy Awards  LexM  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef  Theaterlexikon 
Antti Wihuri luovuttamassa Sibelius-palkintoa Paul Hindemithille vuonna 1955. Takana tasavallan presidentti Juho Kusti Paasikivi.
Kultakerttuli

| Kultakerttuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttulit Parulidae
Suku::  Kultakerttulit Vermivora
Laji::  cyanoptera
Kaksiosainen nimi
 Vermivora cyanoptera  (Linnaeus, 1766) 
Synonyymit
 Vermivora pinus 
Katso myös
   Kultakerttuli Wikispeciesissä   Kultakerttuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultakerttuli (Vermivora cyanoptera) on kerttulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Kultakerttulia tavataan pesivänä Kanadan kaakkoisosissa ja Yhdysvalloissa sekä talvehtivana Väli-Amerikassa. Sen populaatio on hyvin suuri, mutta sen kannankehitys on laskeva. Lajin ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Euroopassa kultakerttuli on vuoden 2009 loppuun mennessä tavattu vain kerran Irlannissa lokakuussa 2000.
Kulosaaren Vesta

| Vesta |
| --- | --- |

Perustettu:  1927
Entiset nimet:  Brändö Idrottsförening (1927–1935)
Kotikunta:  Helsinki
Kotikenttä:  Kallion tekojäärata
Värit:           
Sarja:  Suomi-sarja
Puheenjohtaja:  Merit Lemminki
Päävalmentaja:  Petri Sinnemäki
Kulosaaren Vesta on helsinkiläinen jääpalloseura. Seura perustettiin vuonna 1927 kulosaarelaisen Brändö Idrottsföreningin jääpallojaostona. Vesta on pelannut historiansa aikana yhteensä neljä kautta korkeimmalla sarjatasolla, Bandyliigassa. Nykyisin se pelaa jääpallon Suomi-Sarjassa. Vestan kotikenttä on Kallion tekojäärata.