stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tarhapeukaloinen

| Tarhapeukaloinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peukaloiset Troglodytidae
Suku::  Thryomanes
Laji::  bewickii
Kaksiosainen nimi
 Thryomanes bewickii  (Audubon, 1827) 
 Tarhapeukaloisen pesintäalue (oranssi), talvehtimisalue (sininen), oleilee ympärivuotisesti (turkoosi).
Alalajit 
 T. b. altus  T. b. atrestus  T. b. bewickii  T. b. brevicauda  T. b. calophonus  T.b. catalinae  T. b. cerroensis  T. b. charienturus  T. b. correctus  T. b. cryptus  T. b. drymoecus  T. b. eremophilus  T. b. leucophrys  T. b. magdalenensis  T. b. marinensis  T. b. nesophilus  T. b. spilurus 
Katso myös
   Tarhapeukaloinen Wikispeciesissä   Tarhapeukaloinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tarhapeukaloinen (Thryomanes bewickii) on Pohjois-Amerikassa tavattava peukaloisiin kuuluva varpuslintu. Se on noin 14 senttimetriä pitkä, hoikka ja pitkäpyrstöinen lintu. Väritykseltään tarhapeukolainen on harmahtavan ruskea. Tarhapeukolaiset liikkuvat yleensä yksin, mutta joskus niitä tavataan pareittain. Naaras munii 5–6 munaa pesimäkoloon.
Koko ja ulkonäkö

Tarhapeukaloinen on noin 14 cm pitkä laji, ja rakenteeltaan se on hoikka ja pitkäpyrstöinen. Selkä ja päälaki ovat harmahtavan ruskeat. Tyynenmeren rannikolla elävät linnut ovat harmaampia kuin itäisempiin populaatioihin kuuluva tarhapeukaloiset, jotka ovat punaruskeampia. Päässä on kaksi valkoista silmäkulmajuovaa. Vatsa on harmahtavan valkoinen ja pyrstö valkoviiruinen. Ulkonäöltään tarhapeukaloinen muistuttaa matkijapeukaloista (Thryothorus ludovicianus), joka eroaa suuremman kokonsa ja tukevamman rakenteensa perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö

Tarhapeukaloista tavataan Kanadasta Ontariosta, Yhdysvaltain länsi- ja eteläosista sekä Meksikosta.  Lajin elinympäristöä ovat pensaikot usein jokien ja maatalousalueiden lähettyvillä. Laji on harvinaistunut erityisesti elinalueensa itäosissa ja Mississipin osavaltiossa se luokitellaan uhanalaiseksi. Kannan harvinaistumisen arvellaan johtuvan pihapeukaloiskannan (Troglodytes aedon) kasvusta. Pihapeukaloinen voittaa tarhapeukaloisen kilpailussa pesimäpaikoista.
Elintavat

Tarhapeukaloiset elävät pensaikoissa ja puissa. Laji liikkuu hyppimällä ja on hyvin harvoin pitkiä aikoja paikoillaan. Yleensä tarhapeukaloiset liikkuvat yksinään, mutta joskus niitä tavataan pareittain.
Tarhapeukaloiset ovat kolopesijöitä ja rakentavat pesänsä kallion koloon, vanhaan tikan koloon tai pesimälaatikoihin. Naaras rakentaa koloon kuppimaisen pesän sammalista, lehdistä, karvoista ja höyhenistä ja munii viidestä kuuteen munaa. Naaras hautoo niitä yksin noin kaksi viikkoa. Koiras huolehtii hautovan naaraan ruokkimisessa ja auttaa kuoriutuneiden poikasten hoidossa.
Tarhapeukaloiset käyttävät ravintonaan pääasiassa hyönteisiä ja hämähäkkieläimiä. Ravinto etsitään pensaikosta lehdiltä tai toisinaan maasta.
Tatimurteet

Tatimurteet on Iranin luoteisosassa asuvien tatien puhumista iranilaisista kielimuodoista käytetty nimitys. Tatiksi on aikaisemmin kutsuttu alueen kaikkia persiasta ja kurdista poikkeavia iranilaisia kieliä ja murteita. Samaa nimitystä käytetään myös Kaukasiassa puhuttavasta tatin kielestä, joka on lähempänä persiaa.
Tatimurteita puhutaan Iranin Azerbaidžanissa ja sen lähialueilla sekä Qazwinin kaupungin seudulla. Ne jakautuvat viiteen turkkilaisten kielten erottamaan saarekkeeseen:
ramandi on Qazwinin eteläpuolella Ramandin ja Eštehardin alueilla puhuttavien murteiden nimitys
hoini-murteita puhutaan Zanjanista lounaaseen Hoinin kaupungin tienoilla
pohjoisryhmä käsittää 23 Halhalin ja Taromin alueilla puhuttavaa murretta
neljänteen ryhmään kuuluvat Iranin Azerbaidžanin luoteisosassa Harzandin ja Dizmarin alueilla puhuttavat murteet
viides murreryhmä käsittää Qazwinin pohjoispuolella sijaitsevien kylien murteet.
Murteet kuuluvat iranilaisten kielten luoteisryhmään. Niiden puhujia arvioidaan olevan kymmeniä tai satoja tuhansia. 1980-luvulla Iranin tatien määräksi arvioitiin 300 000 henkeä.
Heikki Taskinen (yleisurheilija)

Klaus Heikki Taskinen (28. heinäkuuta 1905 Nilsiä – 15. toukokuuta 1988 Kuopio) oli suomalainen yleisurheilija. Hän edusti Suomea olympialaisissa kiekonheittäjänä ja voitti Suomen mestaruuden viisiottelussa.
Taskinen sijoittui Amsterdamin 1928 olympialaisten kiekonheitossa 11:nneksi. Hän edusti seuratasolla Kuopion Sisu-Veikkoja, Paltamon Urheilijoita, Kiuruveden Jännettä ja  Heinäveden Hyrskettä. Hän voitti Suomen mestaruuden viisiottelussa vuonna 1934. Hän saavutti SM-hopeaa kiekonheitossa vuosina 1932 ja 1936 sekä viisiottelussa vuonna 1933. Hän saavutti SM-pronssia viisiottelussa vuonna 1931 sekä kiekonheitossa vuonna 1937.
Taskisen henkilökohtainen ennätys kiekonheitossa oli 45,81 m, kuulantyönnössä 14,50 m, keihäänheitossa 62,00 m sekä 100 metrin juoksussa 11,1 s.
Aktiiviuransa jälkeen Taskinen toimi valmentajana sekä muun muassa Helsingin 1952 olympialaisissa tuomaritehtävissä. Hän oli Heinäveden Hyrskeen puheenjohtaja vuosina 1945–1950 ja kuului Suomen Urheiluliiton liittovaltuustoon. Ammatiltaan hän oli kansakoulunopettaja.
Aiheesta muualla

Heikki Taskinen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Tartronihappo

| Tartronihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-hydroksipropaanidihappo
CAS-numero:  80-69-3
PubChem CID:  45 ja 118211813
SMILES:  C(C(=O)O)(C(=O)O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H4O5
Moolimassa:  120,062 g/mol
Sulamispiste:  156–158 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Tartronihappo eli hydroksimalonihappo (C3H4O5) on dikarboksyylihappo, joka sisältää myös hydroksyyliryhmän. Yhdistettä käytetään pääasiassa laboratoriokemikaalina.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Tartronihappo on huoneenlämpötilassa kellertävää kiinteää ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja polaarisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Kuumennettaessa tartronihappoa yli sen sulamispisteen yhdiste hajoaa polyglykoliksi ja hiilidioksidiksi. Tartronihapon liuokset ovat heikosti happamia ja se muodostaa metallien kanssa suoloja ja kelaatteja.
Tartronihappoa voidaan syntetisoida katalyyttisesti hapettamalla glyserolia. Välituotteina muodostuu dihydroksiasetonia ja glyseriinihappoa. Yhdiste voidaan hapettaa edelleen mesoksaalihapoksi. Muita tartronihapon valmistusmenetelmiä ovat malonihapon otsonolyysi tai käyttämällä lähtöaineena viinihappoa tai dietyylibentsyloksimalonaattia. Tartronihapon pääasiallinen käyttökohde on käyttö laboratoriokemikaalina. Sitä voidaan käyttää myös lääkeaineiden synteeseissä ja korroosionestoaineissa.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database: Hydroxypropanedioic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Tartronic acid (englanniksi)
ChemBlink: Tartronic Acid (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Tarpeeton ihminen

Pavel Sokolov (1826–1905), Jevgeni Onegin.
Tarpeeton ihminen (ven. ли́шний челове́к, lišni tšelovek) on venäläisen kirjallisuuden tyyppihahmo. Tarpeeton ihminen kuuluu yleensä aatelistoon ja älymystöön. Hän ei kykene toteuttamaan ihanteitaan eikä toimimaan aktiivisesti. Hahmo on tyytymätön itseensä, säälii itseään, ei löydä elämälleen tarkoitusta ja tuntee, että maailma torjuu hänet. Myös aloitekyvyttömyys ja sitoutumisen pelko rakkaussuhteissa on usein tulkittu tämän tyyppihahmon ongelmiksi. Koko 1800-luvun ja 1900-luvun alussa tarpeettomat ihmiset olivat venäläisten romaanien ja näytelmien vallitsevia henkilöhahmoja.
Tarpeettoman ihmisen hahmon esikuvana on pidetty Aleksandr Puškinin Jevgeni Oneginin (1823–1831) nimihahmoa ja Mihail Lermontovin Aikamme sankarin (1840) Petšorinia. Ivan Turgenevin Tarpeettoman ihmisen päiväkirja (1850) teki hahmosta yleisen. Tarpeettoman ihmisen päiväkirjan Tšulkaturinin lisäksi Turgenevin tuotannon tarpeettoman ihmisen hahmoja ovat Rudinin (1856) päähenkilö ja Isien ja lapsien (1862) Pavel ja Nikolai Kirsanov. Myös Arkadi Kirsanovin hahmon on tulkittu teoksen lopulla muuttuvan tarpeettomaksi ihmiseksi.
Ilmiön tausta

Venäläisten nuorten upseerien dekabristikapinan tavoitteena oli muuttaa valtio perustuslailliseksi monarkiaksi. Joulukuussa 1825 aloitettu kapina epäonnistui, ja liikkeeseen kuuluneita rangaistiin ankarasti. Kirjallisuuteen ilmestyi sen jälkeen henkilöhahmoja, joilla oli nuoruutta, lahjakkuutta ja hyviä tarkoitusperiä. He olivat kuitenkin tarpeettomia, koska heidän oli mahdoton hyväksyä yhteiskunnan roistomaisuutta ja valheellisuutta, jota ilmeni kaikilla yhteiskuntaelämän tasoilla. Omantunnontarkalla ei siten ollut luontevaa paikkaa.
Muunnelmia

Fjodor Dostojevskin Kirjoituksia kellarista -romaanin (1864) päähenkilöä on pidetty tarpeettoman ihmisen muunnelmana. Leo Tolstoin Sodan ja rauhan (1865–1869) Pierre Bezuhov, Dostojevskin Idiootin (1868–1869) ruhtinas Myškin, moni Anton Tšehovin hahmo (esim. Lajevski pienoisromaanissa Kaksintaistelu, 1891) ja Boris Pasternakin Tohtori Živagon (1957) päähenkilö on tulkittu tarpeettomiksi ihmisiksi.
Tšehov myös liittyi tietoisesti tyyppihahmon kuvaajiin, kun hän antoi eräälle novellilleen nimen ”Tarpeettomia ihmisiä”. Toisin kuin edeltäjiensä mielestä, Tšehovin mukaan tarpeettomuus kuuluu ihmisluontoon eikä se johdu olosuhteista tai jostakin henkilön erityispiirteestä. Hänen koko tuotantoaan voidaan pitää tutkielmana tarpeettomasta ihmisestä. Pienoisromaanissaan Kaksintaistelu Tšehov laajentaa tarpeettoman ihmisen käsitteen koskemaan kokonaista kollektiivia antaessaan erään henkilöhahmonsa puhua ”tarpeettomasta kaupunkipahasesta”.lähde?
Äärimmäisin esimerkki tarpeettomasta ihmisestä on Ivan Gontšarovin Oblomovin (1859) päähenkilö. Oblomov on joutilas, haaveileva aatelinen, joka elää tuloilla kiinteistöstä, jossa hän ei koskaan käy. Hän viettää kaiken aikansa makoillen vuoteessaan ja miettii, mitä tekisi, kun tai jos hän nousee ylös.
Radikaali kirjallisuuskriitikko Nikolai Dobroljubov (1836–1861) piti tarpeetonta ihmistä Venäjälle luonteenomaisena hahmona, joka liittyi kiinteästi maaorjuuteen.
Taskumalurit

| Taskumalurit |
| --- | --- |
 Punataskumaluri (Epthianura tricolor)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Mesikot Meliphagidae
Suku::  Taskumalurit Epthianura  Gould, 1838
Katso myös
   Taskumalurit Wikispeciesissä   Taskumalurit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Taskumalurit (Epthianura) on mesikkojen heimoon kuuluva varpuslintusuku. Se luokiteltiin aiemmin omaan Ephthianuridae-heimoonsa. Taskumalureiden sukuun kuuluu BirdLifen mukaan neljä lajia.
Taskumalureihin kuuluvat lajit

Harmaataskumaluri (Epthianura albifrons)
Keltataskumaluri (Epthianura crocea)
Oranssitaskumaluri (Epthianura aurifrons)
Punataskumaluri (Epthianura tricolor)
Tarponit

| Tarponit |
| --- | --- |
 Tarponi (Megalops atlanticus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Tarponikalat Elopiformes
Heimo::  Tarponit  Megalopidae  Jordan, 1932
Katso myös
   Tarponit Wikispeciesissä   Tarponit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tarponit (Megalopidae) on tarponikaloihin kuuluva kalaheimo.
Lajit ja anatomia

Tarponeihin kuuluu kaksi lajia tarponi (Megalops atlanticus) ja pikkutarponi (Megalops cyprinoides). Tarponeiden ruumis on litteähkö ja suu sijaitsee kuonon kärjessä. Tarponi voi saavuttaa jopa 2,4 m:n pituuden. Suomut ovat suurikokoiset ja hopeanväriset. Kalojen rinta- ja vatsaevät ovat kookkaat, selkäevän viimeinen ruoto on pidentynyt ja pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut. Tarponilajeilla on uimarakko lähellä kalloa ja se voi toimia myös keuhkojen tavoin. Kuten hopeakaloilla ja ankeriailla tarponeilla on nauhamainen toukkavaihe.
Levinneisyys

Tarponilajeja tavataan trooppisista ja subtrooppisista vesistä. Tarponi elää Atlantin länsirannikolla ja Afrikan rannikolla, pikkutarponi on indopasifisen merialueen kala. Ne ovat pääasiassa mereisiä, mutta liikkuvat toisinaan myös murto- ja makeissa vesissä. Keuhkon tavoin toimivan uimarakkonsa ansiosta tarponilajit voivat selviytyä myös vähähappisissakin olosuhteissa.
Taskumatit

| Taskumatit> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1995–
Tyylilaji:  Rock and roll
Kotipaikka:  Oulu
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Pasi Aikio, kitara ja laulu   Antti Annunen, kitara ja laulu   Mikko Alanne, rummut ja taustalaulu   Kari Miettunen, basso  
Entiset jäsenet:  Jallu Junnilainen, rummut   Ismo Autioniemi, basso  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Taskumatit on oululainen lastenmusiikkiyhtye. Idea lastenmusiikkiorkesterista syntyi kysynnän kautta vuonna 1995. Aluksi yhtye toimi nelimiehisenä, jolloin siinä soittivat Pasi Aikio (mm. Electric Blue Peggy Sue and the Revolutionions from Mars, Rastas, The Blaster Master), Antti Annunen (mm. Radiopuhelimet), Ismo Autioniemi (mm. EBPSATRFM, The Blaster Master) ja Jallu Junnilainen (mm. EBPSATRFM), mutta kokoonpano muuttui myöhemmin duoksi, jossa soittivat ja lauloivat Aikio ja Annunen. 2000-luvulla yhtyeeseen liittyivät Mikko Alanne sekä Kari Miettunen, ja Taskumatit julkaisivat ensimmäisen levynsä vuonna 2006. Levyllä vierailee sopraano Helena Juntunen. Toisen levynsä yhtye julkaisi vuonna 2010. Yhtye keikkailee päiväkodeissa ja erilaisissa tilaisuuksissa, lähinnä Oulussa ja sen ympäristössä.
Diskografia

Tule hyvä kakku! (2006)
Vahinkoja sattuu (2010)
Klassismi

Hyacinthe Rigaud, La Fontaine, 1690.
Klassismi eli uusklassismi (vanh. klassisismi, uuslat. classicismus, lat. classis ’luokka’) on barokin ja rokokoon jälkeen syntynyt taidesuuntaus, joka vaikutti 1700- ja 1800-luvuilla. Sillä tarkoitetaan yleensä Rooman ja klassisen antiikin Kreikan taiteen ja kirjallisuuden pitämistä esikuvana. Klassismi syntyi vastineeksi barokille, jonka muotojen koristeellisuudesta ja ylenpalttisuudesta haluttiin pyrkiä yksinkertaisuuteen, tasapainoon ja luonnollisuuteen.
Kirjallisuudessa klassismin ajanjaksona pidetään 1600-lukua ja 1700-luvun alkua. Kirjallisuudessa klassismi pyrki myös muodon ja sisällön harmoniaan sekä ilmaisun selkeyteen. Klassismin keskus oli tuolloin Ludvig XIV:n Ranska, jossa suuntaus keskittyi erityisesti salonkeihin ja hoviin. Klassismi ihannoi antiikin kirjallisuutta, jonka pohjalta pyrittiin laatimaan säännöt eri kirjallisuudenlajeille.
Tyylipiirteet ja ihanteet

Antiikin malli oli klassismille hyvin tärkeä. Sen tyylipiirteinä voidaankin pitää symmetriaa, tasapainoa, johdonmukaisuutta ja luonnollisuutta. Antiikin ihailu näkyi kaikilla taiteenaloilla. Kirjallisuudessa pyrittiin muodon ja ilmaisun selkeyteen sekä tyyliltään ehyisiin, tasapainoisiin ja sopusuhtaisiin teksteihin. Myös klassismin taiteessa tavoiteltiin harmoniaa, luonnollisuutta ja järkevyyttä, jotka olivat ominaisia piirteitä antiikin Kreikan ja Rooman aikakausille.  Luonnollisuudella tarkoitettiin taitoa kuvata todellisuutta antiikin kirjailijoiden ja taiteilijoiden tapaan.
Antiikin esikuvallisuutta tavoiteltiin tarkkojen ohjeiden avulla, jotka asetettiin kullekin taiteenlajille erikseen aina näytelmistä rakennustaiteeseen. Versailles’n palatsin tasapainoa ja symmetriaa suosiva puistoarkkitehtuuri kuvastaa hyvin klassismin ajan ankaraa muototietoisuutta.
Yhteiskunnallinen tilanne

1600-luvun Euroopassa eri uskonnot taistelivat. Kolmikymmenvuotisen sodan päättyessä protestanttinen uskonto vakiintui Englantiin ja pohjoiseen Eurooppaan, kun taas Etelä-Eurooppa säilyi katolisena. Keski-Euroopassa harjoitettiin molempia uskontoja. Vaikka kirkko säilytti valtansa katolisilla alueilla, yleisesti ottaen sen valta heikkeni, ja Euroopassa alettiin kulkea kohti itsevaltiutta. Kulttuurielämää alkoi johtaa maallinen valta. Teologiset pohdinnat jäivät rationalismin varjoon, ja syntyi ajatus todellisuuden hahmottamisesta pelkän ajattelun avulla.
Vallanpitäjät, merkittävimpänä Ranskan itsevaltias Ludvig XIV, olivat merkittäviä taiteilijoiden ja kirjailijoiden tukijoita. Taiteilijoiden piti tosin samalla ylistää heitä. Ylhäisten salongit olivat kulttuurielämän keskuksia. Ajan ihanteena pidettiin sujuva- ja luontevakäytöksistä maailmanmiestä.
Ranskan akatemia

Klassismin keskusmaaksi nousi Ranska. Vaikka Pariisi oli kirjallisuuden ja tieteen keskus, vuonna 1635 perustetulla Ranskan akatemialla oli suuri valta kirjallisuusinstituutiossa, sillä sen 40 asiantuntijaa valvoivat kirjallista tuotantoa tarkastamalla, että teosten sisältö oli sopivaa. Keskustelupiiristä kehittyneen Akatemian perusperiaatteena oli vaalia kulttuuria ja hyvää makua.. Ranskan akatemia kokosi ranskan kielen suuren sanakirjan, joka ilmestyi vuonna 1694. Sanakirjasta pystyi tarkistamaan, mikä sana oli hyväksytty osaksi sivistynyttä puhekieltä. Kaikki klassismin ajan merkittävät kirjailijat eivät olleet sopivia jäseniä Ranskan akatemiaan. Esimerkiksi Molièrea ei voitu valita akatemiaan, koska hän toimi myös näyttelijänä, joka oli halveksittu ammatti. Ranskan akatemian jäsenillä, tärkeimpänä Nicolas Boileaunilla, oli keskeinen vaikutus klassismin ajan kirjallisuuteen.
Klassisisteja ja heidän teoksiaan eri maissa > Ranska

Nicolas Boileau (1636–1711)
Runouden taito (1674)
Jean de La Fontaine (1621–1695)
Eläintarinoita (1668 alkaen)
René Descartes (1596–1650)
Metodin esitys (1637)
Principia philosophiae (1644)
Pierre Corneille (1606–1684)
Cid (1637)
Molière (1622–1673)
Ihmisvihaaja (1668)
Don Juan (1665)
Sievistelevät hupsut (1659)
Oppineita naisia (1672)
Saituri (1668)
Luulosairas (1673)
Madame de La Fayette (1634–1693)
Clѐvesin ruhtinatar (1678)
Charles Perrault (1628–1703)
Hanhiemon tarinoita (1697)
Jean de La Bruyère (1645–1696)
Luonnekuvia (1688)
La Rochefoucauld (1613–1680)
Mietelmiä (1665)
Jean Racine
Faidra (1677)
Blaise Pascal (1623–1662)
Maaseutukirjeitä (1656–1657)
Mietelmiä (1670)
Klassisisteja ja heidän teoksiaan eri maissa > Englanti

John Milton (1608–1674)
Kadotettu paratiisi (1667)
Klassisisteja ja heidän teoksiaan eri maissa > Espanja

Pedro Calderón de la Barca (1600–1681)
Elämä on unta (1630)
Baltasar Graciàn (1601–1658)
Maallisen viisauden käsikirja (1647)
Tyylilajit klassismin kirjallisuudessa

Ranskan klassismin draamassa noudatettiin niin kutsuttua kolmen ykseyden sääntöä, jonka klassismin teoreetikot löysivät Aristoteleen runousopista. Aristoteleen määritelmän mukaan draaman tulee olla kokonainen, loppuun suoritettu ja pituudeltaan rajoitettu. Toiminnan, ajan ja paikan ykseydet liittyivät draaman muotoon. Kolmen ykseyden sääntö oli klassismin ajan kirjoittajille suunnattu normi, jonka tavoitteena oli saavuttaa näytelmän keinoin mahdollisimman pitkälle viety todenmukaisuus eli eräänlainen draamallinen realismi.
Tragediat olivat suosittuja klassismin draamassa. Niiden aiheet otettiin usein antiikin historiasta tai mytologiasta, mutta myös raamatullisia ja itämaisia aiheita suosittiin. Tragediassa noudatettiin kolmen ykseyden säännön lisäksi runomuotoisuutta ja jakoa viiteen näytökseen. Tragedioissa kohtalolla ja ihmisen luonteella oli toisiaan täydentävä merkitys.
Klassismin komedia käytti hyväkseen vanhoja kansankomedioita uudenaikaistamalla niitä ajan vaatimusten mukaisesti. Klassismin komediakirjailijoista tunnetuin ja menestynein oli Molière. Hänen näytelmiensä toistuvia teemoja ovat epäluonnollisuus sekä ihmisluonne. Yhteisöllä oli komedioissa merkittävä osuus: nauru kontrolloi yksilön äärimmäisiä luonteenpiirteitä, mutta samalla sosiaalinen nauru myös pehmensi ja palautti oikean järjestyksen.
Klassismi eri taiteissa

Kuvataiteiden klassismi (maalaustaiteen ja kuvanveiston tyylisuunta vuosina 1700–1900)
Klassismin musiikki (länsimaisen taidemusiikin tyylisuunta noin 1750–1830)
Uusklassinen arkkitehtuuri (arkkitehtuurin ja sisustuksen tyylisuunta vuodesta 1750 alkaen)
1920-luvun klassistinen arkkitehtuuri (pohjoismaisen rakennustaiteen tyylisuunta 1920-luvulla)
Versailles'n palatsi.
Ranskan akatemia.
Jean-Baptiste Poquelin, Molière, 1658.
Frans Hals, René Descartes, 1637.
Œuvres de Moliere -kokoelman kansilehti vuodelta 1734
Erkki Putkonen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 13. marraskuuta 1964 (ikä 60)
Syntymäpaikka: Tampere, Suomi
Pelipaikka: laitapuolustaja
Pituus: 169 cm
Junioriseurat
: Ilves
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1984–1989 | Ilves | 105 | (6) |
| 1990 | RRR | – | (–) |
| 1991 | FC Tampere | 11 | (0) |
| 1992 | Ilves | 24 | (0) |
| 1993–1995 | FC Tampere | 43 | (5) |
| 1993 | → Ilves (laina) | 4 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 187 | (11) |
Maajoukkue
| 1987–1988 | Suomi | 4 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Erkki Putkonen (s. 13. marraskuuta 1964 Tampere) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Laitapuolustajana pelannut Putkonen edusti urallaan Tampereen Ilvestä 1984–1989 ja 1992–1993 mestaruussarjassa ja Veikkausliigassa. Lisäksi hän pelasi alemmilla sarjatasoilla Rautsun Reippaassa 1990 sekä FC Tampereessa 1991 ja 1994. Putkonen voitti Ilveksessä SM-hopeaa ja pronssia. Kaikkiaan hän pelasi kahdeksan kauden aikana 133 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki kuusi maalia.
Putkonen pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1987–1988 yhteensä neljä maaottelua.
Tarvo (saari)

| Tarvo |
| --- | --- |
 Siltayhteys saarelle
Merialue:  Itämeri
Vesialue:  Tarvonsalmi
Valtio
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Uusimaa
Kunta:  Espoo ja Helsinki
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kalliota Tarvolla
Tarvo on pienehkö kallioinen saari Helsingin ja Espoon rajalla, Laajalahden pohjois­rannalla Ison Huopa­lahden suulla.
Tarvon pohjoisimman kärjen kautta kulkee Helsingistä länteen johtava moottori­tie, Turunväylä, jota sen rakennus­vaiheesta saakka on yleisesti nimitetty myös Tarvontieksi. Saaren yhdistää Helsingin puoleiseen mantereeseen maa­penger, jota pitkin moottori­tie kulkee, kun taas Espoon puolella tie ylittää salmen siltaa myöten. Moottori­tieltä ei kuitenkaan ole liittymää saareen, mutta tiepenkerellä aivan sen vieressä on Helsingin puolelta Munkki­niemestä Tarvoon johtava ajotie, Rito­kallion­tien loppu­pää.
Tarvon saaren kautta kulkee myös venäläisten vuonna 1915 rakennuttama tykki­tie Helsingin Munkki­niemestä Espoon puolelle Laaja­lahteen, jossa sijaitsi osa Helsinkiä ympäröinyttä linnoitus­vyöhykettä (Krepost Sveaborg). Tämä tie siltoineen (Itäinen ja Läntinen Tarvonsilta) on nykyisin kevyen liikenteen väylänä. Sen alku­peräisiä siltoja ei enää ole, mutta nykyisin niiden paikalla saaren molemmin puolin on ponttoni­sillat.  Vastapäätä saarta, Pellavaniemellä (Espoon puolella), sijaitsee Akseli Gallen-Kallelan rakennuttama, nykyisin museona toimiva ateljee­huvila Tarvaspää.
Aikoinaan saarella asui kalastajia. Nykyään siellä on kaksi 1920-luvulla rakennettua huvilaa. Niistä toisessa oli aikoinaan ravintola, myöhemmin 1970-luvulta lähtien Helsingin kaupungin vanhusten virkistyskeskus. Kieltol­ain aikana saari tuli tunnetuksi pirtun sala­kauppa­paikkana.
Nimen alkuperä

Saaren nimenä Tarvo on, hieman vaihtelevin kirjoitus­asuin, ollut käytössä viimeistään 1700-luvun alusta, mahdollisesti jo keski­ajalta saakka. Nimen alku­perästä ei ole varmaa tietoa. Vaikka Helsingin seudun asutus on vanhastaan ruotsin­kielistä, pidetään kuitenkin toden­näköi­simpänä, että nimi on suomen­kielistä alkuperää ja johtuu alun perin härkää, hirveä tai muuta suurta eläintä tarkoittavasta, lähinnä kansan­runoista tunnetusta sanasta tarvas. Aiheena nimeen on mahdollisesti ollut saaren sijainti kapeahkossa salmessa, jolloin hirvet ovat voineet ylittää lahden Tarvon saaren kautta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tarvo (saari) Wikimedia Commonsissa