stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Preacher’s Kid

| Preacher’s Kid |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Stan Foster
Käsikirjoittaja:  Stan Foster
Tuottaja:   Matthew Crouch  Stan Foster  Darryl Taja 
Säveltäjä:  Julia Michels
Kuvaaja:  Dave Perkal
Leikkaaja:  Richard Nord
Pääosat:   LeToya Luckett  Rae'Ven Larrymore Kelly  Kierra Sheard 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Gener8Xion Entertainment
Levittäjä:  Warner Premiere
Ensi-ilta:  Yhdysvallat 29. tammikuuta 2010 
Kesto:  110 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Preacher’s Kid on vuonna 2010 ensi-iltansa saanut Stan Fosterin ohjaama kristillinen elokuva. Elokuvan tarina on saanut vaikutteita Raamatun tuhlaajapojan tarinasta ja se kertoo saarnamiehen tyttärestä, Angiesta, joka jättää kirkkonsa ja pikkukaupungin kotinsa tavoitellakseen unelmaa tähteydestä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  LeToya Luckett  | … |  Angie   |
|  Rae'Ven Larrymore Kelly  | … |  Marcia   |
|  Kierra Sheard  | … |  Litha   |
|  Durrell 'Tank' Babbs  | … |  Devlin Mitchell    |
|  Carlos Davis  | … |  Biscuit   |
|  Tammy Townsend  | … |  Desiree   |
|  Gregory Alan Williams  | … |  Bishop King   |
Aiheesta muualla

Preacher's Kid Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Pilvien alla, maan päällä

| Pilvien alla, maan päällä Egotrippi |
| --- | --- | --- |

Tribuuttialbumin tiedot
 Julkaistu: 4. lokakuuta 2013
 Formaatti: CD, LP, digitaalinen
 Tyylilaji: pop rock
 Kesto: 52.01
 Levy-yhtiö: Suomen Musiikki Sony Music
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 5.
Egotripin muut julkaisut
| Maailmanloppua odotellessa 2008 | Pilvien alla, maan päällä 2013 | Vuosi nolla 2015 |
Singlet albumilta Pilvien alla, maan päällä
 ”Mestaripiirros” Julkaistu: 20. kesäkuuta 2013  ”Hyvä hetki” Julkaistu: 13. syyskuuta 2013
Pilvien alla, maan päällä on Egotrippi-yhtyeen 4. lokakuuta 2013 julkaistu albumi. Albumia on kuvailtu tribuutiksi yhtyeelle itselleen, sillä kaikki albumin kappaleet on levyttänyt ensimmäisen kerran joku toinen artisti, vaikka ne on tehnyt (tai ollut osatekijänä) Egotripin jäsenet Mikki ja Knipi. Albumi nousi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen albumilistan viidenneksi.
Albumin ensimmäisenä singlenä julkaistiin kappale ”Mestaripiirros”, jonka on alun perin levyttänyt Anna Puu. Kappale on parhaimmillaan ollut 11. soitetuin radiokappale. Toisenä singlenä julkaistiin niin ikään alun perin Anna Puun levyttämä ”Hyvä hetki”.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Alkuperäinen esittäjä | Kesto |  |  |  |  |  |
| 1. | Näkymätön | Mikki Kauste, Jonna Tervomaa | Jonna Tervomaa | 4.29 |  |  |  |  |  |
| 2. | Hyvä hetki | Knipi, Heimo Hatakka | Anna Puu | 3.45 |  |  |  |  |  |
| 3. | Mestaripiirros | Knipi, Mariska | Anna Puu | 3.33 |  |  |  |  |  |
| 4. | Elämä on kaunis | Mikki Kauste | Idols semifinalistit 2011 | 4.21 |  |  |  |  |  |
| 5. | Kun olet minun | Knipi, Mariska, Anna Puu | Anna Puu | 3.01 |  |  |  |  |  |
| 6. | Se ei kuulu mulle | Knipi, Jonna Tervomaa | Jonna Tervomaa | 4.13 |  |  |  |  |  |
| 7. | Kaunis päivä | Knipi, Heimo Hatakka | Anna Puu | 4.29 |  |  |  |  |  |
| 8. | Kylmä joki | Mikki Kauste, Jonna Tervomaa | Jonna Tervomaa | 4.54 |  |  |  |  |  |
| 9. | Hiljaisuus | Knipi, Irina | Irina | 4.13 |  |  |  |  |  |
| 10. | Miten vaan | Knipi, Jonna Tervomaa | Jonna Tervomaa | 3.56 |  |  |  |  |  |
| 11. | Nopeimmat junat | Knipi, Heimo Hatakka | Anna Puu | 3.56 |  |  |  |  |  |
| 12. | Myöhemmin | Knipi, Jussi Jaakonaho, Jonna Tervomaa | Jonna Tervomaa | 3.53 |  |  |  |  |  |
| 13. | Tunnoton | Knipi, Jenni Vartiainen, Juhani Lappalainen | Jenni Vartiainen | 3.26 |  |  |  |  |  |
Arvostelut

Desibeli.net:
Helsingin Sanomat: positiivinen
Soundi:
Preblen piirikunta

Preblen piirikunta on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa, joka on nimetty Edward Preblen mukaan. Sen suurin kaupunki on Eaton.
Maantiede

Preblen naapuripiirikuntia ovat Darke pohjoisessa, Montgomery idässä, Butler etelässä ja Indianan puolella Unionin sekä Waynen piirikunnat.
Väestö

Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 42 270 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 97,5%, mustiin (0,6%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,2%) ja aasialaisiin (0,5%).
Kotitalouden mediaanitulo on 48 874 dollaria ja köyhyysrajan alapuolella oli 10,3% väestöstä 2007–2011 välisenä aikana.
Pyhän Ursulan kilta (Turku)

Pyhän Ursulan killan arvellaan sijainneen Turun Katedralskolanin paikalla olleessa rakennuksessa.
Pyhän Ursulan kilta oli yksi kuudesta tunnetusta keskiajalla Turussa toimineesta killasta. Se oli omistettu Pyhälle Ursulalle ja 11 000 neitsyelle. Ainoa maininta killasta on vasta vuodelta 1547, mutta se on luultavasti ollut toiminnassa jo 1400-luvulla. Katoliseen kirkkoon sidoksissa ollut kiltalaitos lakkautettiin Ruotsissa Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1544 ja kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.
Killan arvellaan sijainneen Vanhan Suurtorin varrella, nykyisen Katedralskolanin paikalla. Keskiajan lopulla Pyhän Ursulan kiltatalo oli ilmeisesti näyttävä kivitalo. Kiltojen lakkauttamisen jälkeen kuningas Kustaa Vaasa otti Ursulan kiltatalon kruunulle ja myi sen porvari Erik Kränkille 4. syyskuuta 1547.
Killan jäsenluetteloa tai sääntöjä ei ole säilynyt. Juhani Rinne on kuitenkin arvellut, että killan jäsenet olisivat Kolmen kuninkaan killan tavoin olleet lähinnä ylintä papistoa ja rälssiä. Rinteen mielestä killalla saattoi olla myös kasvatuksellinen tarkoitus, koska Pyhä Ursula oli etenkin nuorten neitojen ja naispuolisten opiskelijoiden suojelija.
Kilta ylläpiti Turun tuomiokirkossa Pyhälle Ursulalle ja 11 000 neitsyelle omistettua alttaria, joka perustettiin vuonna 1455. Juhani Rinne on tulkinnut alttarin sijainneen ensin tuomiokirkon tornin eteläpuolisessa kappelissa, mistä alttari siirrettiin 1470-luvulla Pyhän Ristin kuoriin. Kappelin katossa on yhä Pyhää Ursulaa esittävä maalaus.
PIK-19 Muhinu

| PIK-19 Muhinu |
| --- | --- |

Tyyppi:  hinauskone
Alkuperämaa:   Suomi
Valmistaja:  Teknillinen korkeakoulu
Ensilento:  26. maaliskuuta 1972
Tila:  prototyyppi tuhoutui vuonna 1993
Pääkäyttäjät:  PIK
Valmistusmäärä:  1 
Yksikköhinta:  78 000 mk (arvio)
Kehitetty mallista:  PIK-15 Hinu
Muunnelmat:  PIK-23 Suhinu
PIK-19 Muhinu (lyhenne sanoista Muovihinauskone) oli suomalainen Teknillisen korkeakoulun lentotekniikan laboratorion suunnittelema ja valmistama komposiittirakenteinen yksimoottorinen purjelentokoneiden hinauskone. Konetyypin sarjavalmistuksesta käytiin keskusteluja useiden tahojen kanssa, ja sitä tarjottiin niin Suomen ilmailuliiton kerhokoneeksi kuin ilmavoimien vanhentuneiden alkeiskoulukoneiden korvaajaksi, mutta tyypin tuotanto jäi lopulta vain yhteen prototyyppiin. Tunnuksella OH-MHX tunnettu kone lensi kaikkiaan 5 217 tuntia ennen tuhoutumistaan onnettomuudessa Räyskälässä toukokuussa 1993.
Kehitys ja tuotanto > Projektin tausta ja rahoitus

Teknillisen korkeakoulun lentotekniikan laboratorio valmistui vuonna 1968, jolloin sille alettiin etsiä ensimmäistä projektia. Laboratorion johtaja Veikko Linnaluoto ei ollut niinkään kiinnostunut perustutkimuksen parissa ”junnaamisesta”, vaan halusi tehdä soveltavaa lentokonesuunnittelua. Ensimmäiseksi projektiksi ei lähdetty kehittelemään uutta purjelentokonetta, vaan Polyteknikkojen ilmailukerhon (PIK) jäsenten suosituksesta uutta PIK-15 Hinun pohjalta kehitettyä purjelentokoneiden hinauskonetta. Ilmailukerhossa oli kehittynyt muutamia vuosia ajatus Hinun päivitetystä versiosta.
Uuden koneen materiaaliksi päädyttiin valitsemaan piensarjoihin hyvin soveltuvaksi arveltu lujitemuovi. Suomessa materiaalia oli käytetty jo aiemmin Fibera KK-1e Utu -purjelentokoneessa ja Molinon valmistamissa kellukkeissa. Ilmavoimien esikunnan helikopteri-insinöörinä työskennellyt Jukka Tervamäki alkoi järjestää projektille rahoitusta Suomen itsenäisyyden juhlavuoden 1967 rahastolta (SITRA), joka oli lokakuussa 1968 jakanut vasta neljä miljoonaa markkaa seitsemän miljoonan markan varoistaan. SITRAn rahoituksen perusteluksi esitettiin hinauskoneen ainutlaatuisuus kansainvälisillä markkinoilla ja konetyypin soveltuvuus koulutuskäyttöön.
SITRA päätyi myöntämään hinauskoneprojektille 315 000 markkaa koneen suunnitteluun ja prototyypin rakentamiseen. Solmittiin tutkimussopimus, jonka pohjalta rahoitus jaettiin seuraavien kolmen vuoden ajalle. Lentotekniikan laboratorio aloitti työt toukokuussa 1969 ja hinauskoneprojektin pariin palkattiin neljä vakinaista työntekijää, joiden lisäksi sen parissa työskenteli muutaman valmistumisvaiheessa olleen teekkarin ydinjoukko. Projektin etenemistä seurasi lisäksi ulkopuolinen ”asiantuntijaryhmä”, jolle annettiin muutaman kerran projektin aikana pidetyissä kokouksissa tilannekatsauksia töiden etenemisestä.
Hinauskoneen kehittely ei miellyttänyt projektiin palkattua Jukka Tervamäkeä, joka olisi halunnut kehittää projektin puitteissa moottoripurjelentokoneen, jolla hän näki olevan paremmat kaupalliset menestysmahdollisuudet. Tervasmäki sai Ilmailu-lehden järjestämään vielä keväällä 1969 mielipidekyselyn, jossa tiedusteltiin yleisön kannatusta hinauskoneen mahdollisiksi vaihtoehdoiksi esitetyille amfibiokoneelle tai moottoripurjelentokoneelle. Kyselyyn saatiin vain 150 vastausta ja nekin tukivat jo valittua hinauskonetta amfibion tullessa toiseksi. Moottoripurjelentokone ei saanut mainittavaa äänimäärää.
Kehitys ja tuotanto > Suunnittelutyöt

Puoli vuotta kului laboratorion työkalujen ja laitteiden hankinnassa ja ”Muovi-Hinu”-nimen saaneen koneprojektin taustatutkimuksissa. Tervamäki aloitti koneen suunnittelun PIK-15 Hinun perusulkomuotojen pohjalta, mutta uudesta koneesta tuli lopulta muodoiltaan täysin eri kone, vaikka vastasikin Hinua ulkomittojensa osalta. Laboratorio haki ja sai luvan käyttää Polyteknikkojen ilmailukerhon PIK-tunnusta ”TKK-1 Muhinu” -nimellä tunnetun koneensa nimessä. Lentotekniikan laboratorion johtaja Veikko Linnaluoto arveli ulkomaillakin tunnetun PIK:in nimen myyvän paremmin uuteen ja tuntemattomaan nimeen verrattuna. Muhinun aerodynaaminen ja lujuusopillinen suunnittelu tehtiin karkeasti ilman tarpeetonta hienostelua, sillä rahoituksen loppuminen häämötti ja aikataulussa oli pysyttävä.
Kehitys ja tuotanto > Prototyypin rakentaminen

Prototyypin rakentaminen lähti etenemään suoraviivaisesti, ja koneen rakentaminen aloitettiin osien puumalleista. Siipien kerroslevykuori laminoitiin tämän jälkeen metrin mittaisissa muoteissa pala palalta, ja valmiit osat kiinnitettiin siipisalkoihin. Rakennusmenetelmässä oli otettu mallia Bede BD-4 -koneesta, jonka siivet koottiin 30 senttimetrin moduuleista.
Kerroslevyn ydinaineeksi valittiin Tubus-kenno, joka oli selluloosa-asetaatti -putkista liimattua levyä, jota pystyi kuuman ilman ja veden avulla taivuttelemaan jopa tennispallon ympärille. Materiaalin lujuus- ja väsymisominaisuudet olivat myös PVC-vaahtoja ja uretaania paremmat. Myöhemmin tosin havaittiin, että lasikuitukankaalla laminoitu pinta painui Tubus-kennon kolojen kohdalla. Kuoppainen rakenne ei moottorikoneessa haitannut, mutta purjekoneen suoritusarvoja se olisi saattanut merkittävästi heikentää. Koneessa käytetyille laminaattirakenteille jouduttiin tekemään runsaasti lujuuskokeita niiden keston varmistamiseksi.
Koneen tuulitunnelikokeet tehtiin diplomityönä mittakaavassa 1:7 valmistetulla mallilla, kun aerodynamiikan laboratorio valmistui lopulta vuonna 1971. Lisäksi Muhinu-projektin puitteissa tehtiin seitsemän muuta diplomityötä.
Siivet, runko ja takarunko koekuormitettiin niiden rajakuormaan asti ennen koneen kokoonpanoa Hankkijan lentokonekorjaamolla Malmin lentokentällä. Kone oli saatu pyörilleen maaliskuussa 1972, jolloin tuli selväksi, että prototyypistä oli tullut ylipainoinen, kuten oli jo arvattu. 560 kilogramman tavoitepainon sijasta se painoi 626 kilogrammaa, mikä johtui pääasiassa suunniteltua raskaammista lujitemuovirakenteista, joiden hartsipitoisuus oli päässyt toivottua korkeammaksi. Konetyyppi oli yksi ensimmäisistä kokonaisuudessa lujitemuovirakenteisista lentokoneita maailmassa, sitä varhaisempien ollessa vain Piper PA-29 Papoose, Wassmer WA-51, LFU 205, ja Windecker Eagle.
Käyttö > Koelennot

PIK-19 Muhinun ensilennon lensi Jyrki Laukkanen 26. maaliskuuta 1972. OH-MHX -tunnuksen saanut kone oli prototyypiksi hyvin viimeistelty ja siisti. Laukkanen piti konetta yleisesti ottaen miellyttävänä lentää, mutta korkeusperäsin oli hänen mukaansa erittäin herkkä ja laippojen ulostulon aikaansaama nokan nousu voimakas. Laukkasen jälkeen Muhinun lentoja jatkoi Pekka Tervaskanto, joka lensi Malmilta koneen voimalaitteen ja järjestelmien toiminnan tarkastuksia.
Muhinun prototyyppi lennettiin muutama viikko ensilennon jälkeen Halliin FAR-32-koelento-ohjelmaa varten. Ensilennon lentänyt Jyrki Laukkanen alkoi lentää koneen koelentoja vapaa-ajallaan Pekka Tervaskannon avustuksella, joka laati samalla koneen manuaalia diplomityönään. Laukkasen mielestä OH-MHX:n koelento-ohjelman lähtöasema oli amatöörimäinen, sillä mitään järjestelmällistä ohjelmaa ei käytännössä ollut edes suunniteltu. Ohjelma piti laatia Yhdysvaltain ilmailuviranomaisen FAA:n Flight Test Review Guiden pohjalta, joka oli tarkoitettu lähinnä viranomaisten tyyppihyväksyntälentoja varten. Muhinun koelento-ohjelmaa hidastivat koelentäjän sivutoimisuus ja koneen esittelykiertueet. Projektia varten saatu rahoitus loppui täysin toukokuussa 1972, jolloin koneen koelento-ohjelma oli likimain puolivälissä. Muhinu lennettiin Nummelaan hinaamaan purjelentokoneita koelento-ohjelman jatkamiseen tarvittavien varojen keräämiseksi. Varojen loppumiseen päättyivät myös Laukkaselle ja Tervaskannolle maksetut palkat, ja Tervaskanto siirtyikin tämän jälkeen muihin töihin, Laukkasen jatkaessa koneen koelentoja harrastajana.
Lokakuun lopulla 1972 kone oli lennetty taas Halliin, mutta projektin varat olivat niin lopussa, ettei rahaa ollut edes bensiiniin. Polttoainetta kehotettiin hankkimaan luotolla ja koelennot piti saada mahdollisimman pian lennettyä. Jäljellä olivat vielä epätavallisten syöksykierteiden koelennot, joiden suorittaminen vaati koneen nostamista vähintään 2 000 metriin. Syksyn huonot säät ja pimenevät illat pitivät koneen maassa, ja ohjelma jatkui lopulta seuraavan vuoden maaliskuulle. Valmet antoi luvan säilyttää konetta hallitiloissaan. Laukkanen piti konetta yleisesti ottaen vakaana, eikä siinä esiintynyt minkäänlaisia värinöitä tai rakenteiden paukkumista. PIK-19 peri tosin edeltäjänsä PIK-15 Hinun syöksykierreongelmat hieman toisenlaisilla oireilla, mikä ei ollut kovinkaan yllättävää koneiden geometrioiden muistuttaessa vahvasti toisiaan. Syöksykierteestä palautumista varten koneeseen asennettiin hätätilanteita varten oikaisuvarjo. Syöskykierreominaisuudet eivät täyttäneet FAA:n vaatimuksia koneen oikenemisesta enintään puolentoista kierroksen aikana. Muhinu oikeini nopeimmillaan 2–3 kierroksessa. Kone palasi Etelä-Suomeen ja koelento-ohjelma loppui. Koneella tehtiin vielä muutamia tarkoituksellisia syöksykierrekokeita koelento-ohjelman päättymisen jälkeen, mitkä lopulta vaikuttivat siihen, ettei Muhinua yritettykään saada tyyppihyväksyttyä.
Käyttö > Hinauskonekäyttö

Prototyyppi luovutettiin PIK:n käyttöön ja se palveli kerhon hinauskoneena yli 20 vuotta alkuun Nummelassa ja myöhemmin Räyskälässä. Kone oli PIK:n päätulonlähde ja sen hinaustuloilla kuviteltiin voitavan maksaa SITRA:lta saatu 13 900 markan lisälaina korkoineen, mutta hinaustuloista ei jäänyt paljoa ylijäämää. SITRA:n laina saatiinkin lopulta anteeksi. Konetyypillä koulutettiin hinauskäytön lisäksi muutama A2-lentäjä 1970-luvulla. Koneeseen asennettiin käytön aikana tehokkaampi 180 hevosvoiman Lycoming O-360 -moottori, joka aiheutti muutoksia myös koneen ulkomuotoon. Nokkaan tuli ulkonevat kuhmut, sillä uusi moottori ei mahtunut edellisen paikalle. Kuhmujen takia suuremmalla moottorilla varustettu Muhinu sai nimen ”Muhku-Hinu”.
Lentäjän kannalta Muhinu oli miellyttävä hinauskone. Ohjaaja istui melko ylhäällä ja näkyvyys oli hyvä joka suuntaan suuren kuomun takia. Peilistä näki hyvin purjekoneen koska kuomussa oli kaksi pitkittäistä tukikaarta suunnilleen ohjaajan ja matkustajan päiden kohdalla näin peilin kohdalla keskellä konetta oli esteetön näkyvyys taakse. [lähde? ]
OH-MHX-prototyypille sattui käyttönsä aikana yli kymmenen pienempää ja suurempia onnettomuutta. Kone tuhoutui lopulta Räyskälässä 6. toukokuuta 1993. Onnettomuudessa kuoli konetta lentänyt Olli Obratzoff OH-MHX:n pudotessa moottori sammuneena kaarrosta. Maahan törmättyään hinauskone paloi täysin. Koneella hinattiin yli 20 vuoden käyttöhistoriansa aikana yli 40 000 purjelentokonetta ilmaan, ja sille kertyi kaikkiaan 5 217 lentotuntia.
Rakenne

PIK-19 Muhinun laminaattirakenteinen siipi oli tasaleveä rakentamisen helpottamiseksi. Profiilina oli suosittu NACA 632-415, ja kone vastasi ulkomitoiltaan PIK-15 Hinua. Moottoria lähdettiin hakemaan 150-180 hevosvoiman tehoalueelta, ja lopulta päädyttiin 160 hevosvoiman Lycoming O-320-B2B -bokserimoottoriin, joka tosin koneen käytön aikana vaihdettiin tehokkaampaan 180 hevosvoiman O-360:een. Koneessa käytettiin nokkapyörälaskutelinettä.
Muhinun siivet ja runko valmistettiin lasikuitukankaalla laminoiden kerroslevystä. Rungossa ei ollut ohjaamoa ja pyrstöä lukuun ottamatta lainkaan kaarirakenteita. Sivuvakain muodosti yhtenäisen rakenteen koneen rungon kanssa korkeusvakaimen kiinnittyessä neljällä pultilla runkoon. Peräsinpinnat ja ohjainpinnat liitettiin toisiinsa yksinkertaisesti pianosaranoilla, mikä jätti pintojen väliin noin kolmen millimetrin raon. Rako ei ollut aerodynaamisessa mielessä optimaalinen, mutta ei merkittävästi haitannut moottorikoneessa. Koneen päälaskuteline kopioitiin ruotsalaisesta Malmö MFI-10 Vipanista ja nokkapyöränä käytettiin Cessna 177 Cardinalin nokkapyörää.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&06.07000006,70 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&010.&&&&0010,00 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&014.&&&&0014,00 m²
Siipiprofiili: NACA 632-415
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&&0630.&&&&00630 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&&0840.&&&&00840 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Lycoming O-320-B2B -nelisylinterinen bokserimoottori; &&&&&&&&&&&&0119.&&&&00119 kW (&&&&&&&&&&&&0160.&&&&00160 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0240.&&&&00240 km/h
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0220.&&&&00220 km/h
Sakkausnopeus: &&&&&&&&&&&&&079.&&&&0079 km/h
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&&&06.&&&&006,0 m/s
Aiheesta muualla

Airliners.net – Kuva koneesta
PIK-sarjan ilma-aluksia
| --- | --- |
Purjekoneet:   PIK-3  PIK-5  PIK-7 Harakka  PIK-12  PIK-13  PIK-16 Vasama  PIK-17  PIK-20 
Moottorikoneet:   PIK-10 Moottoribaby  PIK-11 Tumppu  PIK-15 Hinu  PIK-18 Sytky  PIK-19 Muhinu  PIK-21 Super-Sytky  PIK-23 Suhinu  PIK-25 Varttimarkka  PIK-26 Mini-Sytky  PIK-27
Punaliivikardinaali

| Punaliivikardinaali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kardinaalit Cardinalidae
Suku::  Sitruunakardinaalit Caryothraustes
Laji::  celaeno
Kaksiosainen nimi
 Caryothraustes celaeno  (Deppe, 1830) 
Synonyymit
 Rhodothraupis celaeno 
Katso myös
   Punaliivikardinaali Wikispeciesissä   Punaliivikardinaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punaliivikardinaali (Caryothraustes celaeno) on kardinaalien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Punaliivikardinaalia tavataan Meksikossa. Sen kannaksi arvioidaan 20 000–49 999 yksilöä ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Punaliivikutoja

| Punaliivikutoja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kutojat Ploceidae
Suku::  Punakutojat Malimbus
Laji::  ibadanensis
Kaksiosainen nimi
 Malimbus ibadanensis  Elgood, 1958 
Katso myös
   Punaliivikutoja Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punaliivikutoja (Malimbus ibadanensis) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Punaliivikutojaa tavataan pienellä alueella Nigerian lounaisosissa. Sen kannaksi arvioidaan 930–2 900 aikuista yksilöä. Laji on vähenemässä metsien hakkuiden vuoksi, ja se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Punalipun kunniamerkki

Punalipun kunniamerkki.
Punalipun kunniamerkki (myös Punaisen lipun kunniamerkki, ven. Орден Красного Знамени) oli vuosina 1918–1991 Neuvostoliitossa jaettu sotilaskunniamerkki. Se oli Neuvosto-Venäjän ja myöhemmän Neuvostoliiton ensimmäinen sotilaskunniamerkki ja myös maan korkein kunniamerkki vuoteen 1930, Leninin kunniamerkin perustamiseen saakka. Siviileille myönnetty vastine Punalipun kunniamerkistä oli Työn punalipun kunniamerkki.
Yleisvenäläinen toimeenpaneva keskuskomitea perusti kunniamerkin Venäjän sisällissodan aikana syyskuussa 1918. Sitä jaettiin aluksi vain Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan alueella, kunnes elokuussa 1924 kunniamerkistä tehtiin yleisneuvostoliittolainen. Myös muilla neuvostotasavalloilla oli vuoteen 1924 saakka vastaavia kunniamerkkejä.
Puna-armeijaan, miliisiin ja turvallisuuspalveluihin kuuluvien yksityishenkilöiden ohella Punalipun kunniamerkkejä jaettiin sotilasyksiköille, laivoille, kaupungeille, valtionyrityksille sekä erilaisille organisaatioille. Myöhempinä vuosina sa saatettiin myöntää myös pelkkien palvelusvuosien perusteella ilman aikaisemmin vaadittua taistelukokemusta. Vuosina 1924–1991 Punalipun kunniamerkkiä jaettiin yhteensä 581 300 kappaletta.
Kunniamerkkiä jaettiin yhdessä luokassa:
kunniamerkin nauha
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Punalipun kunniamerkki Wikimedia Commonsissa
Punaliero

| Punaliero |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 {{{status}}} 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nivelmadot Annelida
Luokka::  Clitellata
Alaluokka::  Harvasukasmadot Oligochaeta
Lahko::  Haplotaxida
Heimo::  Lierot Lumbricidae
Suku::  Dendrodrilus
Laji::  rubidus
Kaksiosainen nimi
 Dendrodrilus rubidus  (Savigny, 1826) 
Katso myös
   Punaliero Wikispeciesissä   Punaliero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punaliero (Dendrodrilus rubidus) on alkuperältään eurooppalainen lierolaji, jota esiintyy myös koko Suomessa. Se on 3–6 senttimetriä pitkä ja nimensä mukaisesti punainen. Kosketettaessa punaliero jäykistyy ja vedessä se venyttäytyy pitkäksi ja ohueksi. Se elää lahonneissa kannoissa ja sammalikossa. Kostealla säällä punaliero pystyy kiipeilemään puiden rungoilla ja elää toisinaan lahoissa oksissa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Dendrodrilus rubidus
UniProt, Taxonomy: Dendrodrilus rubidus (englanniksi)
ITIS: Dendrodrilus rubidus (englanniksi)
Pyhän Vituksen tanssi

Pyhän Vituksen tanssi on Pyhän Vituksen mukaan annettu  historiallinen nimitys seuraaville asioille:
1300–1600-luvuilla Euroopassa ilmennyt, pakonomaista tanssimista aiheuttanut tanssimania
streptokokin aiheuttama Sydenhamin korea
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Pyhän Vituksen tanssi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Puu-Nurmes

Kirkkokadun koulu
Puu-Nurmes on hyvin säilynyt puutaloalue Nurmeksen kaupungissa Pohjois-Karjalassa. Puu-Nurmes on nykypäivänäkin asuttu, elävä ja hyvinhoidettu asuinalue kaupungin keskustassa. Pääosa rakennuskannasta on peruskorjattu.