stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mustaboniitti
Levinneisyys

Mustaboniitti on itäisen Tyynenmeren kala. Sen levinneisyysalue ulottuu Kalifornian San Simeonista Galápagossaarille ja Perun pohjoisosien vesille. Havaijilta on saatu kaksi mitä ilmeisimmin harhailevaa yksilöä, jotka osoittavat, että mustaboniitti voi vaellella pitkiäkin matkoja.
Mustaboniitti suosii selvästi lämpimiä meriä eikä viihdy alle 22–23-asteisissa vesissä. Vastakuoriutuneet poikaset vaativat vähintään 26 asteen lämpötilan. Mustaboniitit muodostavat suuria parvia boniitin ja keltaevätonnikalan kanssa.
Ravinto

Mustaboniitti on vahva petokala, jonka ruokavalio muistuttaa useiden sen lähisukulaisten ruokavalioita, johon kuuluu lajia itseään pienempiä kaloja, mustekaloja, äyriäisiä ja niin edelleen. Siispä mustaboniitit kilpailevat ravinnosta muiden petokalojen kanssa.
Kalastus

Mustaboniitilla ei ole suurta taloudellista merkitystä, joten sitä pyytävät lähinnä urheilukalastajat.
Mussalon tuulivoimapuisto

| Mussalon tuulivoimapuisto |
| --- | --- |
 Tuulivoimalaitokset näkyvät vaivoin kuvan vasemmassa ylälaidassa. Edustalla kaasuputken osia.
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Kotka
Koordinaatit:  60°25′41″N, 26°53′13″E
Valmistunut:  1999 
Laajennettu:  2013, 2015 
Kustannus:  13–14 miljoonaa € 
Perustaja:  Kotkan Energia Oy
Rakennuttaja:  Kotkan Energia Oy
Omistaja:  Kotkan Energia Oy
Operaattori:  Kotkan Energia Oy
Tuulivoimapuisto
Nimi:  Kotka 3, Kotka 4, Kotka 5
Tyyppi:  maatuulivoimalaitos
Korkeus:  2–5 m 
Tuulivoimalat:  3 × Enercon E92 (2,35 MW) 
Kapasiteetti:  7,05 MW  
Vuosituotanto:  24 GWh 
 fiMussalon tuulivoimapuisto 
Mussalon tuulivoimapuisto on Kymenlaakossa Kotkan Mussalon saarella Mussalon satamassa sijaitseva tuulivoimapuisto, jossa toimii 3 tuulivoimalaitosta. Niiden kokonaiskapasiteetti on 7,1 megawattia ja vuosituotanto on noin 24 gigawattituntia. Tuulivoimapuiston on rakentanut, sen omistaa ja sitä operoi Kotkan Energia Oy.
Yleistä

Tuulivoimalat sijaitsevat Kotkan satama-alueen vihervyöhykkeellä, joka on osoitettu maakuntakaavassa virkistysalueeksi. Voimalat on pystytetty Hanskinmaan länsirantaan Syväniemen ympäristöön. Tuulivoimaloille johtaa huoltotiet, jotka ovat liikenteeltä suljetut. Voimaloiden välinen suurin etäisyys on puoli kilometriä ja ne sijaitsevat 2–5 metriä mpy.
Voimaloita on VTT:n tuulivoiman vuosiraporteissa kutsuttu nimillä Kotka 3, 4 ja 5. Ne ovat saksalaisen Enerconin valmistamaa E92/2350-mallia, jonka napakorkeus on 98 metriä, tuuliturbiinin halkaisija 92 metriä, ja jonka kapasiteetti on 2,35 megawattia.
Vanhojen voimaloiden päivityksen yhteydessä tuulivoimapuiston sähkölinjat uusittiin ja sähkönsiirtoa varmistettiin merikaapelilla.
Historiaa > Ensimmäiset tuulivoimalat

Tuulivoiman historia Kotkan Mussalossa alkoi syyskuussa 1999, jolloin käynnistyi kaksi ensimmäistä tuulivoimalaitosta. Ne omistivat Kotkan Energia ja Haminan Energia, josta jälkimmäinen irrottautui muutama vuosi myöhemmin . Tuulivoimalat olivat samalla Suomenlahden ensimmäiset Suomessa ja niissä oli siipien jäänestotoiminnot. Näitä kutsuttiin VTT:n tuulivoiman vuosiraportissa ensin nimillä Kotka 1 ja 2, mutta yhtiö käytti niistä vastaavasti myös nimiä Ilmari ja Ilona . Tuulivoimalaitokset olivat tanskalaisen Bonuksen valmistamaa B54/1000-mallia, jonka napakorkeus oli 60 metriä, tuuliturbiinin halkaisija 54 metriä, ja jonka kapasiteetti oli 1,0 megawattia. Kumpikin voimala tuotti energiaa viitenä ensimmäisenä vuotenaan keskimäärin 1,6 gigawattituntia . Voimaloiden tuotanto pysyi melko samana vielä 2010-luvun alussa. Tuulivoimala Kotka 2 poistui tuotannosta kesäkuussa 2013, mutta toinen jatkoi vielä vuoteen 2015.
Historiaa > Toisen sukupolven tuulivoimalaitokset

Vuonna 2012 oli yhtiöllä aikomus laajentaa Kotkassa olevaa tuulivoimaa 5,5 megawatilla. Kun Ilona eli Kotka 2 oli purettu, alkoi tuulipuiston laajentaminen. Kesäkuussa 2013 uutisoitiin, että samalla kun Ilmari tuotti vielä energiaa, rakennettiin rinnalle kahdelle uudelle voimalaitokselle perustuksia. Näihin pystytettiin Saksasta tilatut Enerconin kaksi voimalaa vuonna 2013. Tuulivoimapuiston kapasiteetti oli saman vuoden joulukuussa 5,7 megawattia. Uudet voimalaitokset maksoivat asennettuina 9 miljoonaa euroa . Voimaloiden vihkijäiset järjestettiin 12 maaliskuuta vuonna 2014 . Kun Ilmari korvattiin vuonna 2015 kolmannella saksalaisvoimalalla, kasvoi tuulipuiston kapasiteetti 7,1 megawattiin.
Huomioita

1 2
↑
Aiheesta muualla

Lindroos, Minna: Ympäristöhaittaselvitys Kotkan Mussalossa - Sataman ja teollisuusalueiden toiminnasta johtuvat ympäristöhaitat (PDF) (opinnäytetyö) 2012. Mikkeli:  Mikkelin ammattikorkeakoulu.
Arne Ilander

Arne Alver Bruno Ilander (28. tammikuuta 1888 Inkoo – 21. joulukuuta 1967) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat kauppias Johan Mauritz Ilander ja Amanda Aurora Damén. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Thais Garoffin kanssa.
Opinnot

Hän kävi viisi luokkaa Helsingin ruotsalaista reaalilyseota ja opiskeli musiikkia Weimarissa vuosina 1911–1914 ja toimi sen jälkeen muusikkona Helsingissä.
Jääkärikausi

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 7. joulukuuta 1915, jossa hänet siirrettiin pataljoonan 1. komppaniaan 23. syyskuuta 1917. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän loukkaantui Tilsitissä sattuneessa junaonnettomuudessa 18. tammikuuta 1918. Hän kuului myös pataljoona soittokuntaan ja orkesteriin.
Suomen sisällissota

Hän saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) varavääpeliksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin vääpeliksi 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodassa taisteluihin Tampereella jossa hän haavoittui vaikeasti Kalevankankaalla 28. maaliskuuta 1918 ja oli sen jälkeen hoidettavana Vaasan sotilassairaalassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sairauslomalta palattuaan hän palveli 3. lokakuuta 1918 alkaen Itämeren 1. jalkaväkirykmentti n:o 1:n yhdeksännessä komppanian vääpelinä, josta hänet siirrettiin 12. joulukuuta 1918 rykmentin esikuntavääpeliksi. Armeijasta hän erosi 11. helmikuuta 1919 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön 15. helmikuuta 1919 ja sijoitettiin paikallispäälliköksi Degerbyn suojeluskuntaa jossa hän palveli 15. lokakuuta 1919 saakka. Hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 15. lokakuuta 1919 ja sijoitettiin Autojoukkoihin (myöh. nimi Autopataljoona), missä hän toimi adjutanttina ja komppanianpäällikkönä. Uudelleen hän erosi armeijasta 24. toukokuuta 1922 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön 1. marraskuuta 1922 ja sijoitettiin päälliköksi Vaasan suojeluskuntapiirin 4. alueelle, missä tehtävässä palveli 11. marraskuuta 1923 saakka, jonka jälkeen hän toimi eri autoliikkeitten palveluksessa Helsingissä.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui Ryhmä Talvelan esikunnassa ja osallistui taisteluihin Värtsilässä. Jatkosotaan hän osallistui yhdysupseerina 36. Armeijakunnan esikunnassa ja osallistui taisteluihin Sallassa. Esikuntatehtävistä hän siirtyi myöhemmin kotirintamalle väestönsuojelutehtäviin. Hänet on haudattu Helsingin Kaartin hautausmaahan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 4. huhtikuuta 1916  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 10. huhtikuuta 1918  Vänrikki 26. marraskuuta 1919  Luutnantti 16. huhtikuuta 1920  Kapteeni 1938 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan Kotkan ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki  Saksan haavoittumismerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n soittokunta.
Mut

Mut oli muinaisessa Egyptissä palvottu taivaan jumalatar. Mutin palvonta keskittyi Theban seudulle.
Mut kuvattiin useimmiten naisena, jolla oli päässään korppikotkan muotoinen päähine sekä Ylä- ja Ala-Egyptin kaksoiskruunu. Käsissään hänellä oli usein was-sauva ja ankh-symboli. Joskus hänet kuvattiin myös leijonapäisenä, jolloin hänet on helppo sotkea muihin leijonajumalattariin (Bastet, Tefnut ja Sakhmet).
Mutin katsottiin olevan Theban jumaltriadissa Amonin vaimo ja Khonsun äiti. Hänen nimensä saattaa merkitä ”äiti”, mutta se voi myös tarkoittaa korppikotkaa, missä muodossa häntä alun perin palvottiinkin. Sittemmin jumalatar sai ihmismäisen hahmon ja alkuperäisestä muodosta jäi jäljelle vain korppikotkapäähine. Hän oli taivaanjumalatar, jota palvottiin lähes yksinomaan Thebassa ja sen lähiseuduilla. Myöhempinä aikoina Mut yhdistettiin usein Bastetiin.
Amon ja Mut
Musiikinopetus Suomessa

Musiikinopetus Suomessa jakautuu kahdeksaan osaan, jotka poikkeavat toisistaan koulutustason, kohderyhmän, tavoitteiden ja koulutuksen järjestäjän mukaan:
Varhaisiän musiikkikasvatus: ennen kouluikää esimerkiksi musiikkileikkikouluissa
Musiikin perusopetus: peruskouluissa ja lukioissa
Taiteen perusopetuksen yleinen oppimäärä:, jossa opetusta antavat muun muassa musiikkikoulut
Taiteen perusopetuksen laaja oppimäärä: eli lähinnä musiikkiopistojen, mutta myös musiikkikoulujen ja konservatorioiden opetus sekä Taideyliopiston Sibelius-Akatemian nuorisokoulutus
Toisen asteen ammatillinen koulutus: eli musiikkialan perustutkinto
Musiikin korkea-asteen koulutus:, jota antavat Taideyliopiston Sibelius-Akatemia sekä monet yliopistot ja ammattikorkeakoulut
Yksityinen musiikinopetus: alkeisvaiheen soittotunneista ammattilaistason yksityisopetukseen
Vapaan sivistystyön: musiikkiopinnot kansanopistoissa, seurakuntien musiikkiryhmissä (kuten kirkkokuoroissa ja nuorisoryhmissä) sekä kansalais- ja työväenopistoissa
Suomalaisen musiikkikasvatuksen ja musiikinopetuksen historiaa

Laulu oli oppiaineena jo keskiajan luostarikouluissa, ja perinne jatkui kirkkomusiikkipainotteisena niin kauan kuin koulutus oli Suomessa lähinnä kirkon tehtävänä. Vuonna 1571 annetun koulujärjestyksen mukaan koulujen ainoat pakolliset oppiaineet olivat latina, uskonto ja laulu. Pääasiassa kouluissa laulettiin kirkollisia lauluja, sillä koululaisten velvollisuuksiin kuului kirkkolaulun avustaminen jumalanpalveluksissa ja kirkollisissa toimituksissa. Vuonna 1582 ilmestyi Petri Ruthan toimittama hengellisten laulujen kokoelma Piae Cantiones, joka oli Suomen ensimmäinen kouluissa käytetty laulukirja.
Kansakoululaitoksen kehittämisen yhteydessä yhdeksi pakolliseksi oppiaineeksi otettiin kaikilla luokka-asteilla laulu. Kansakoulunopettajat saivat seminaareissa paljon musiikkikoulutusta alan asiantuntijoilta, joista mainittakoon Jyväskylän seminaarin musiikinopettaja P. J. Hannikainen. Soittimiin tai musiikkikulttuuriin ei kansakoulun alkuaikoina juuri tutustuttu, vaan tunneilla etupäässä opeteltiin laulamaan yhdessä opettajan säestyksellä lastenlauluja, hengellisiä lauluja sekä isänmaallisia lauluja kuten maakuntalauluja. Uno Cygnaeus määritteli laulunopetuksen tavoitteeksi “uskonnollisen tunteen herättämisen” ja “mielen virkistyksen ja jalostamisen”. Musiikkihistorioitsija Antti Häyrynen näkee laulunopetuksen tavoitteena olleen pikemminkin kansalaiskasvatus kuin musiikkiin perehdyttäminen.
Vuonna 1952 käyttöön otettu kansakoulun laulunopetuksen opetussuunnitelma nimesi tavoitteensa näin:
musiikillisesti arvokkaan lauluvaraston oppiminen koulukäyttöä ja vastaisia tarpeita varten ja sen ohessa
äänen ja äänenmuodostuksen kehittäminen
sävelkorvan sekä musikaalisuuden herättäminen ja kehittäminen
musiikkitaidon ja -tiedon alkeiden opiskelu sävelilmiöiden havaintopohjalla erityisesti kuorolaulua silmällä pitäen.
Kansalaiskasvatuksesta kulttuuriarvoksi

1950-luvun mittaan koulujen kasvatustyöstä alkoi vähentyä kansallisromanttinen ideologia, Häyrysen mukaan ensimmäisenä taideaineista kuten musiikista. Vuonna 1964 musiikkipedagogit Egil Cederlöf, Matti Rautio ja Ahti Sonninen kirjoittivat, miten musiikki tulisi käsittää ”itsenäiseksi kulttuuriarvoksi, jonka tuntemus on tarpeen jokaiselle kansalaiselle.” Tämä uudenlainen näkemys musiikista itsenäisenä kulttuurialana johti muun muassa kouluhallituksen musiikinopetuksen johtajan viran täyttämiseen pitkän tauon jälkeen sekä Sibelius-Akatemian (nyk. Taideyliopiston Sibelius-Akatemia) koulumusiikkiosaston ja koulukonsertteja järjestävän Koulujen Musiikkikeskuksen (nyk. Konserttikeskus) perustamiseen. Suomen musiikkioppilaitosten liitto perustettiin vuonna 1956, ja vuonna 1969 tuli voimaan laki musiikkioppilaitosten valtionavusta. Pelkän laulamisen lisäksi opetukseen tuli 1950-luvulta asti mukaan soittamista, kuuntelua, liikuntaa ja luovuutta edistäviä harjoituksia.
Suosituinta lastenmusiikkia 1950–1960-luvuilla olivat Georg Malmsténin laulut sekä Saukin pikkuoravat. Vaikka angloamerikkalainen populaarikulttuuri oli vallannut alaa nuorten kuuntelutottumuksissa, suomalainen kouluhallinto eli vielä vuonna 1969 hyvin kansansivistyksellisten ihanteiden vallassa. Tätä osoittaa Yleisradion ja Koulujen Musiikkikeskuksen tuolloin lukiolaisille järjestämän kirjoituskilpailun aihevalikoima: 1) Vanhoja mestareita, 2) Sinfoniakonserttini, 3) Pieni oopperakonsertti ja 4) Toivekonserttini.
Suomalaisen musiikin nousu perustuu koulutukseen

1960-luvulta lähtien Suomen julkinen musiikkikoulutus on ollut valtion tukemaa ja laeilla säädeltyä. Sen ansiona pidetään 1970- ja 1980-luvuilta alkanutta suomalaisen musiikin kansainvälisen merkittävyyden nopeaa nousua. Suomalainen musiikinopetusjärjestelmä on tuottanut kymmenittäin merkittäviä säveltäjiä, kapellimestareita, laulajia ja soitinsolisteja.
Peruskoulu uudisti mutta myös vähensi musiikinopetusta

Antti Häyrynen pitää Love Recordsin vuonna 1970 julkaisemaa lastenmusiikkialbumia Iso mies ja keijukainen käännekohtana suomalaisessa musiikkikasvatuksessa ja lastenmusiikkikulttuurissa. Samoihin aikoihin peruskoulukeskustelu ja vapaan kasvatuksen aatteet saivat päättäjät näkemään lapset itsenäisinä luovina toimijoina muillakin taidealoilla. Toisaalta peruskouluun 1970-luvun alkupuolella siirryttäessä musiikinopetus alkoi vähentyä sekä opettajien koulutuksessa että koulujen opetussuunnitelmissa.
Lastenmusiikin läpimurto

1980-luvulla suomalainen lastenmusiikki löi itsensä vahvimmin läpi muun muassa Liisa Lääverin, Eeva-Leena Sariolan, Marjatta Meritähden, Kosti Kotirannan, Mikko Perkoilan ja Jukka Jarvolan ansiosta. Syntyi päiväkodeissa ja lastenkonserteissa esiintyviä ammattikokoonpanoja, kuten Pentti Rasinkankaan Ohilyönti-orkesteri (1986) ja Fröbelin Palikat (1987). 1980-luvulla myös taidemusiikin esittäjien nuori sukupolvi, kuten kamariorkesteri Avanti!, alkoi karistaa nuorten vierastamaa pönäkkyyttä oman musiikinlajinsa esitysperinteestä.
1990-luvulla perinteisen sivistyskäsityksen mureneminen Antti Häyrysen mukaan jatkui ja näkyi muun muassa siinä, että kouluille musiikkiesityksiä tuottavalta Konserttikeskukselta kysyttiin yhä vähemmän taidemusiikin ja jazzin esittäjiä ja yhä enemmän lastenmusiikkia, kansanmusiikkia ja maailmanmusiikkia.
Vuonna 2004 kiersi Lapin kuntia Esittävän Säveltaiteen Edistämiskeskuksen, Yleisradion ja Musiikkia nuorille ry:n organisoima Musabusa, jossa kokeneet lastenmuusikot pitivät työpajoja ja tuotoksia kuultiin ympäri maata Ylen lastenohjelmissa. Sitä seurasi ESEKin ja Suomen Jazzliiton yhteinen Improvisaattori-hanke.
2000-luvulla musiikin perusopetuksen valtakunnalliset opetussuunnitelman perusteet määriteltiin näin:
Musiikin opetuksen tehtävänä on auttaa oppilasta löytämään musiikin alueelta kiinnostuksen kohteensa sekä rohkaista oppilasta musiikilliseen toimintaan, antaa hänelle musiikillisia ilmaisunvälineitä ja tukea hänen kokonaisvaltaista kasvuaan. Opetuksen tehtävänä on myös saattaa oppilas ymmärtämään, että musiikki on aika- ja tilannesidonnaista. Se on erilaista eri aikoina, eri kulttuureissa ja yhteiskunnissa, ja sillä on erilainen merkitys eri ihmisille. Opetuksessa tulee ottaa huomioon, että musiikin ymmärtämisen ja käsitteellistämisen perustana ovat musisoinnin ja musiikin kuuntelun yhteydessä saadut merkitykselliset kokemukset.
Musiikin opetus Suomen peruskouluissa on vähentynyt jatkuvasti, ja 2000-luvulla kouluilla on mahdollisuus tarjota sitä halutessaan vain tunti viikossa.
Kirjallisuutta

Louhivuori, Jukka; Paananen, Pirkko; Väkevä Lauri (toim.): Musiikkikasvatus : näkökulmia kasvatukseen, opetukseen ja tutkimukseen,  Suomen musiikkikasvatusseura Fisme 2009. ISBN 9789526728407.
Mustatilhi

| Mustatilhi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Silkkitilhet Ptiliogonatidae
Suku::  Phainopepla
Laji::  nitens
Kaksiosainen nimi
 Phainopepla nitens  (Swainson, 1838) 
Katso myös
   Mustatilhi Wikispeciesissä   Mustatilhi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustatilhi (Phainopepla nitens) on Pohjois-Amerikan lounaisosassa esiintyvä silkkitilhien heimoon kuuluva lintulaji, joka tunnetaan suoraviivaisesta lentotyylistään.
Ravinto

Mustatilhi syö marjoja ja hyönteisiä.
Lisääntyminen

Mustatilhi rakentaa hyvin huomaamattoman, maljamaisen pesän kasvinkuiduista ja pienistä oksista.
Gyula Illyés

| Gyula Illyés |
| --- | --- |
 Gyula Illyés
Henkilötiedot
Syntynyt: 1902 Rácegres, Unkari
Kuollut: 1983 (80–81 vuotta) Budapest, Unkari
Kansalaisuus:  Unkari
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: unkari
Tuotannon kieli: unkari
Pääteokset:  Pustan kansaa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Gyula Illyés (1902 Rácegres, Unkari – 1983 Budapest, Unkari) oli unkarilainen kirjailija. Hän asui Pariisissa poliittisena pakolaisena. Illyés kuului populisteiksi nimitettyihin kansanomaisiin kirjailijoihin, joiden tavoitteena oli 1930-luvulla taistella feodalismin jäänteitä vastaan. Romaanien aiheita ovat maaseudun väestön ongelmat, ja hän pyrkii tukemaan maattomien talonpoikien vapauttamista. Hänen teoksistaan on Pustan kansaa (1936) noussut klassikoksi.
Suomennetut teokset

Pustan kansaa, romaani (Puszták népe), suom. Olavi Metsistö, Hämeenlinna: Karisto 1970
Kharonin lautalla, romaani (Kháron ladikján), suom. Olavi Metsistö, Helsinki: WSOY 1979 ISBN 951-0-09406-4
Soittava hopeavuohi, satukokoelma, (Hét meg hét magyar népmese), suom. Gábor Szigeti ja suomeksi kert. Reima T. A. Luoto, Helsinki: Librum 1980 ISBN 951-862-007-5
Liekinpuhaltaja runokokoelma, suom. Anna-Maija Raittila, Helsinki: Fennia 1986 ISBN 951-862-109-8
Tihanyin viiniä: kooste; Gyula Illyésin tuotannosta Yleisradiolle koonneet Hannu Launonen ja Gyözö Fehérváry, dramaturgi Antti Einari Halonen, suomennokset Anna-Maija Raittila, Hannu Launonen ja Olavi Metsistö. Yleisradio 1983
Illyésin satuja on teoksessa Satujen Unkari: unkarilaisia kansansatuja, Espoo: Fennia 1990 ISBN 951-862-110-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gyula Illyés Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Imagawa Ujichika

Imagawa Ujichika (jap. 今川 氏親; 1473 – 1. elokuuta 1526) oli japanilainen Sengoku-kauden daimio ja Imagawa-klaanin pää. Hän oli myös Imagawa Ujiterun, Imagawa Hikogoron ja Imagawa Yoshimoton isä.lähde?
Elämä

Imagawa Ujichika syntyi vuonna 1473. Hänen isänsä oli daimio ja Imagawa-klaanin pää, Imagawa Yoshitada, joka tuhosi Katsumada- ja Yokota-klaanit vuonna 1476 mutta samana vuonna henkiin jääneet klaanien jäsenet surmasivat hänet, jolloin Ujichikasta tuli kolmevuotiaana Imagawa-klaanin pää.
Vuonna 1521 Takeda Nobutora kukisti hänen kenraalinsa Fukushima Hyogon. Sairastunut Ujichika kuoli vuonna 1526 ja klaanin pääksi nousi hänen vanhin poikansa Imagawa Ujiteru.lähde?
Mustafa

| Mustafa |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Mustapha, Mostafa, Moustapha 
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  arab. ’valittu’
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mustafa on miehen etunimi. Se tulee arabian kielestä ja merkitsee ’valittua’. Islamilaisessa maailmassa Mustafa tunnetaan profeetta Muhammadin lisänimenä; kristityt ovat puolestaan käyttäneet sitä Paavalin nimityksenä.
Suomessa Mustafa on nykyään yksi yleisimmistä muslimimiesten nimistä. Digi- ja väestötietoviraston etunimitilastoon on elokuuhun 2023 mennessä kirjattu 1 449 tämännimistä miestä ja lisäksi noin 150 naista. Todennäköisesti naisille ei kuitenkaan ole annettu etunimeksi miehennimeä, vaan kyseessä on arabiankieliseen nimeen sisältyvä isännimi eli nasab.
Nimipäivä

Helsingin yliopiston almanakkatoimiston virallisessa kissojen nimipäiväkalenterissa Mustafan nimipäivä on 8. tammikuuta.
Tunnettuja Mustafia > Osmanien valtakunnan valtiomiehiä

Mustafa I (1591–1639), sulttaani
Mustafa II (1664–1703), sulttaani
Mustafa III (1717–1774), sulttaani
Mustafa IV (1779–1808), sulttaani
Mustafa Reşid pašša (1800–1858), suurvisiiri
Tunnettuja Mustafia > Muita

Mustafa Tettey Addy (s. 1942), ghanalainen muusikko
Mustafa Akıncı (s. 1947), Pohjois-Kyproksen presidentti v. 2015–2020
Mustafa Al-Kadhimi (s. 1967), Irakin pääministeri v. 2020–
Mustafa Kemal Atatürk (1881–1938), turkkilainen kenraali ja valtiomies, Turkin ensimmäinen presidentti 1923–1938
Mustafa Balel (s. 1945), turkkilainen kirjailija
Mustafa Barzani (1903–1979), kurdijohtaja ja kenraali ja poliitikko
Mustafa Çağrıcı (s. 1950), turkkilainen uskonnollinen johtaja
Mustafa Cemilev (s. 1943), ukrainalainen poliitikko
Mustafa Dağıstanlı (1931–2022), turkkilainen vapaapainija ja olympiavoittaja
Mustafa Denizli (s. 1949), turkkilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja
Mustafa Doğan (s. 1976), saksalainen jalkapalloilija
Mustafa Şükrü Elekdağ (s. 1924), turkkilainen diplomaatti ja poliitikko
Mustafa Hâddži Khalîfa, Kâtip Çelebi (k. 1658), turkkilainen historioitsija
Mustafa Madbuli (s. 1966), Egyptin pääministeri v. 2018–
Mustafa Maki (s. 1988), sudanilais-suomalainen jalkapalloilija
Mustafa Mohamed (s. 1979), ruotsalainen estejuoksija
Mustafa al-Nahhas (1879–1965), Egyptin pääministeri ja Wafd-puolueen johtaja
Mustafa Qureshi (s. 1938), pakistanilainen näyttelijä
Mustafa Sandal (s. 1970), turkkilainen laulaja
Mustafa Yamulki (1879–1926), kurdiarmeijan upseeri, poliitikko ja oikeusoppinut
Mustafa Abu al-Yazid (1955–2010), egyptiläinen terrorijärjestön johtaja
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Mustafa (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)