stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toivo Vilppula
Ura urheilujohtajana

Helsingin Jyryn johtokuntaan kuulunut Vilppula oli mukana jo joulukuussa 1918 järjestetyssä helsinkiläisten työläisurheilijoiden kokouksessa, jossa valittiin toimikunta valmistelemaan TUL:n perustamista. Järjestön perustavassa kokouksessa 26. tammikuuta 1919 Vilppula valittiin TUL:n ensimmäiseen liittotoimikuntaan. Varapuheenjohtajaksi hän tuli vuoden 1927 liittokokouksessa, jolloin Vilppulan tavoin sosialidemokraatteihin lukeutunut Väinö Mikkola syrjäytti äänestyksessä istuvan puheenjohtajan Eino Pekkalan, joka edusti kommunisteja. Puheenjohtajaksi Vilppula nousi jo vuoden kuluttua heinäkuussa 1928, kun Mikkola yllättäen menehtyi keuhkokuumeeseen. Heidän aikanaan valta TUL:ssa siirtyi kommunisteilta sosialidemokraateille, mikä lopulta johti järjestön hajoamiseen ja Työläisurheilun Yhtenäisyyskomitean perustamiseen vuonna 1929.
Vilppula luopui TUL:n puheenjohtajuudesta marraskuussa 1937 järjestetyssä liittokokouksessa, jolloin hänen tilalleen valittiin Urho Rinne. Seuraavana keväänä Vilppula, Rinne ja Arvi E. Heiskanen valittiin neuvottelemaan yhteistyöstä porvarillisen SVUL:n edustajien J. W. Rangellin, Urho Kekkosen ja Jussi Tossavaisen kanssa, mikä lopulta johti vuonna 1939 niin sanotun yhteistoimintasopimuksen syntyyn, jonka jälkeen molempien liittojen urheilijat kilpailivat ensimmäistä kertaa yhdessä.
Toivo Vilppula kuoli sydänkohtaukseen 53-vuotiaana elokuussa 1941 kesäpaikassaan Kangasalla.
Vilsmeier–Haack-reaktio

Vilsmeier–Haack-reaktio eli Vilsmeier-reaktio on elektrofiilisiin aromaattisiin substituutioihin kuuluva reaktio, jolla elektronirikkaista aromaattisista yhdisteistä voidaan valmistaa aromaattisia aldehydejä tai ketoneja. Reaktiossa disubstituoitu amidi reagoi fosforyylikloridin ja elektronirikkaan aromaattisen yhdisteen kanssa. Reaktio on saanut nimensä kehittäjiensä Anton Vilsmeierin ja Albrecht Haackin mukaan.
Reagenssit ja reaktiomekanismi

Vilsmeier–Haack-reaktio tapahtuu parhaiten elektronirikkaille aromaattisile yhdisteille, kuten aromaattisille amiineille, fenoleille, atsuleenijohdannaisille ja ferroseenijohdannaisille sekä elektronirikkaille heteroaromaatisille yhdisteille kuten pyraaneille, furaaneille ja indoleille.  Amidina reaktiossa käytetään tyypillisesti joko dimetyyliformamidia tai N-metyyliformanilidia, mutta myös jotain muuta dialkyyli- tai diaryyliamidia voidaan käyttää. Fosforyylikloridin sijasta reaktiossa voidaan käyttää oksalyylikloridia, fosgeenia tai trifluorimetaanisulfonihappoanhydridiä käytettäessä reaktio tapahtuu myös vähemmän reaktiivisille aromaattisille yhdisteille, kuten fenantreenille tai naftaleenille.
Vilsmeier–Haack-reaktion ensimmäisessä vaiheessa fosforyylikloridi reagoi disubstituoidun amidin kanssa muodostaen kloori-iminiumkationin, joka elektrofiilisena reagoi nukleofiilisen aromaattisen renkaan kanssa elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla. Muodostuvasta tuotteesta eliminoituu kloridi-ioni ja muodostuva epästabiili iminiumioni hydrolysoituu aromaattiseksi aldehydiksi tai ketoniksi.
Ville Vallaton (elokuva)

| Ville Vallaton> Dennis the Menace |
| --- | --- |
 Virallinen elokuvateatterijuliste
Ohjaaja:  Nick Castle
Käsikirjoittaja:  John Hughes
Perustuu:  Hank Ketchamin sarjakuvaan Ville Vallaton
Tuottaja:  Ernest Chambers John Hughes Richard Vane William Ryan
Säveltäjä:  Jerry Goldsmith
Kuvaaja:  Thomas E. Ackerman
Leikkaaja:  Alan Heim
Pääosat:  Mason Gamble,  Walter Matthau,   Joan Plowright,   Christopher Lloyd
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros. Pictures
Levittäjä:  InterCom Netflix
Ensi-ilta:   25. kesäkuuta 1993 AUS)  16. heinäkuuta 1993 
Kesto:  94 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Seuraaja:  Ville Vallaton 2
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ville Vallaton (Dennis the Menace) on vuonna 1993 valmistunut yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka on käsikirjoittanut John Hughes. Elokuvan on tuottanut Warner Bros ja se perustuu Hank Ketchamin sarjakuvaan Ville Vallaton.
Villen roolin sai Mason Gamble.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mason Gamble  | … |  Ville Vallaton   |
|  Walter Matthau  | … |  Yrjö Karjunen   |
|  Joan Plowright  | … |  Martta Karjunen   |
|  Christopher Lloyd  | … |  Switchblade Sam   |
|  Lea Thompson  | … |  Liisa Vallaton   |
|  Robert Stanton  | … |  Heikki Vallaton   |
|  Amy Sakasitz  | … |  Tytti   |
|  Kellen Hathaway  | … |  Jussi   |
|  Paul Winfield  | … |  poliisipäällikkö   |
|  Natasha Lyonne  | … |  Polly   |
|  Devin Ratray  | … |  Mickey   |
|  Hank Johnston  | … |  Gunther Beckman   |
|  Melinda Mullins  | … |  Andrea   |
|  Billie Bird  | … |  Edith Butterwell   |
|  Bill Erwin  | … |  Edward Little   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano sanoo Ville Vallattoman kopioivan juoneltaan surutta Hughesin Yksin kotona -elokuvia. Hän antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Erik Vikström

| Erik Vikström> Porvoon piispa |
| --- | --- |
 1982–2006 
Edeltäjä:  John Vikström
Seuraaja:  Gustav Björkstrand
Henkilötiedot
Koko nimi:  Erik Gustav Vikström
Syntynyt: 5. marraskuuta 1941 (ikä 83) Kruunupyy
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  piispa
Vanhemmat:  Edvin Vikström Hilma Lindström
Muut tiedot
Koulutus:  Teologian tohtori (1974)
Tutkinnot:  Åbo Akademi
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Erik Gustav Vikström (s. 6. marraskuuta 1941 Kruunupyy) on suomalainen teologi, joka toimi Porvoon hiippakunnan piispana vuodesta 1983 vuoteen 2006. Hän suoritti teologian kandidaatin tutkinnon 1964 Helsingin yliopistossa ja väitteli teologian tohtoriksi vuonna 1974 Åbo Akademisaa.
Ennen valintaansa piispaksi Vikström toimi lähetystyöntekijänä Makumiran teologisessa seminaarissa Tansaniassa 1976–1979 sekä Pedersören seurakunnan kirkkoherrana 1980–1982.
Erik Vikströmin veli John Vikström toimi Porvoon piispana vuosina 1970−1982 ja Turun arkkipiispana vuodesta 1982–1998. Tämän poika Björn Vikström valittiin Porvoon piispaksi vuonna 2009.
Julkaisuja > Ruotsiksi

Det viktigaste i livet.  Kvevlax:  Kvevlax församling, 1966.
Ortotomisk applikation: Bibelordets tillämpning och delning enligt den konservativa pietismens predikoteori.  (Väitöskirja)  Åbo:  Åbo Akademi, 1974.  ISBN 951-648-098-5
Gräsrotskyrkan: Kyrkans evangelisatoriska uppgift med särskild hänsyn mot den tredelade trosbekännelsen. Herdabrev till Borgå stift.  Helsingfors:  Församlingsförbundet, 1985.  ISBN 951-550-295-0
I din hand: Ett herdabrev från livets böneskola.  Helsingfors:  Församlingsförbundet, 1996.  ISBN 951-550-490-2
Hjärtats hus: En meditativ vandring genom biskopsgården i Borgå.  Helsingfors:  Församlingsförbundet, 1998.  ISBN 951-550-518-6
Innantill: Tankebilder inför katekesen.  Helsingfors:  Församlingsförbundet, 2000.  ISBN 951-550-540-2
För dig: Andakter under ett helt år.  Helsingfors:  Fontana Media, 2005.  ISBN 951-550-659-X
Min bön: Evangelisk bönbok för årets alla dagar.  Helsingfors:  Fontana Media, 2009.  ISBN 978-951-550-727-3
Julkaisuja > Suomennettuja teoksia

Ilmestyksiä sairasvuoteella.  ((Boken om Gurli: Uppenbarelser i sjukrummet, 1976.) Suomentanut Olavi Bonsdorff)  Vasa:  Edes, 1978.  ISBN 951-9060-07-3
Keidasajattelu: Valoa omaan aikaamme.  ((Eden och Anden: Ett herdabrev om kristet oastänkande, 1992.) Suomentanut Simo Repo)  Espoo:  SR-tietokirjat, 1993.  ISBN 952-9747-25-X
Kirjallisuutta

Hansson, Karl-Johan (toim.): Utmaningen: Festskrift till biskop Erik Vikström.  Helsingfors:  Fontana Media, 2006.  ISBN 951-550-678-6
Aiheesta muualla

Vikström, Erik hakuteoksessa Biografiskt lexikon för Finland.
Vikström, Erik hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Makumiran yliopiston kotisivut.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: John Vikström | Porvoon piispa 1983–2006 | Seuraaja: Gustav Björkstrand |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Tšekki 
Henkilöt:  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland
Virginianopossumi

| Virginianopossumi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Pussieläimet Marsupialia
Lahko::  Pussirotat Didelphimorphia
Heimo::  Pussirotat Didelphidae
Alaheimo::  Didelphinae
Suku::  Didelphis
Laji::  virginiana
Kaksiosainen nimi
 Didelphis virginiana  Kerr, 1792 
 Virginianopossumin levinneisyys
Katso myös
   Virginianopossumi Wikispeciesissä   Virginianopossumi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Virginianopossumi (Didelphis virginiana) on suurin Amerikassa elävä pussieläinlaji. Sitä tavataan luontaisesti Yhdysvaltojen kaakkoisosissa ja Keski-Amerikassa. Sitä on istutettu lisäksi eteläiseen Kanadaan ja Tyynenmeren rannikolla sijaitseviin Yhdysvaltain länsiosiin sekä Uuteen-Seelantiin.
Virginianopossumi on melko kaikkiruokainen ja se syö yleensä öisin. Sen kuono on suippo ja turkki hapsottava. Häntä on rottamaisesti paljas karvasta. Häntä mukaan laskettuna virginianopossumilla voi olla pituutta jopa metri. Virginianopossumit voivat synnyttää jopa 30 poikasta kerrallaan, mutta näistä vain muutama jää eloon.
Hans Vinjarengen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |  |
Maa:   Norja
Miesten yhdistetty
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | St. Moritz 1928 | yhdistetty |  |
|  Pronssia | Lake Placid 1932 | yhdistetty |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Zakopane 1929 | yhdistetty |  |
|  Kultaa | Oslo 1930 | yhdistetty |  |
|  Pronssia | Sollefteå 1934 | yhdistetty |  |
|  Pronssia | Lahti 1938 | yhdistetty |  |
Hans Vinjarengen (20. elokuuta 1905 Nordre Land – 1. helmikuuta 1984 Oslo) oli norjalainen yhdistetyn kilpailija. Hän voitti kaksi maailmanmestaruutta ja saavutti kaksi olympiamitalia.
Vinjarengen saavutti yhdistetyssä olympiahopeaa Sankt Moritzin talviolympialaisissa 1928. Hän kaatui mäessä toisen hyppynsä ja hävisi maanmiehelleen Johan Grøttumsbråtenille. Zakopanessa 1929 ja Oslossa 1930 Vinjarengen voitti maailmanmestaruuden. Lake Placidin olympialaisissa 1932 epäonnistui hiihdossa ja saavutti pronssia kahden maanmiehensä takana. Sollefteån MM-kisoissa 1934 ja Lahden MM-kisoissa 1938 hän saavutti pronssia.
Holmenkollenin kisojen yhdistetyn Vinjarengen voitti vuosina 1930 ja 1933. Salpausselän Kisoissa hän oli ykkönen vuonna 1933.
Mäkihypyssä Vinjarengen sijoittui MM-kisoissa viidenneksi Zakopanessa 1929 ja seitsemänneksi Sollefteåssa 1934.
Aiheesta muualla

Hans Vinjarengen Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Viisisoutu

Viisisoutu ja corvus.
Viisisoutu (lat. quinqueremis) oli antiikin aikana käytetty sotalaivatyyppi. Niitä käytettiin laajasti varsinkin puunilaissodissa. On oletettu, että viisi- samoin kuin nelisoudunkin airorivit olisivat olleet trieerin tavoin kolmessa tasossa, mutta useampia soutajia airoa kohti.
Ensimmäinen puunilaissota

Ensimmäisessä puunilaissodassa kaikki osapuolet käyttivät viisisoutuja, jotka olivat nopeampia, raskaampia ja jaksoivat kantaa enemmän sotilaita kuin nelisoudut ja trieerit. Ne olivat silloin Välimeren yleisimpiä sotakaleereja.
Sodan alussa Roomalla ei ollut kunnon laivastoa huolimatta meriliittolaisista (socii navales). Sisiliassa olevien legioonien huolto oli vaikeaa, kiitos Karthagon. Roomalaiset myös tajusivat, että puunilaisten suurin vahvuus ja sotilaskunnia oli laivastossa, joten sen kukistaminen olisi pahempi tappio kuin mikään maalla aiheutettu. Vuonna 261 eaa. senaatti määräsi rakennettavaksi 100 viisisoudun ja 20 trireemin laivaston. Sodan aikana käytiin antiikin siihen saakka suurimmat meritaistelut.
Polybioksen mukaan ensimmäiset roomalaiset viisisoudut rakennettiin rannalle ajautuneen karthagolaisen sotakaleerin mallin mukaisesti. Aiemmin epäilty tarina on saanut tukea erään Sisilian rannikolta löydetyn puunilaishylyn perusteella (ks. rakenne ja ominaisuudet).
Roomalaisia laivastoja tuhoutui kolme, osaksi merisotaa tuolloin hallinneiden corvusten takia, mutta aina rakennettiin uusi.
Meristrategia

Koska laivoilla oli iso miehistö suhteessa kokoonsa, niiden toimintasäde oli melko pieni. Huoltotarvikkeille oli vain vähän tilaa, ja Välimeren kesän kuumuudessa raatavat soutajat tarvitsivat paljon juomavettä. Yleensä mukana oli yhdeksi päiväksi kuivaruokaa ja kahdeksi vettä.
Sotilaat soutajista puhumattakaan eivät voineet paljon liikkua matkan aikana horjuttamatta kaleerin tasapainoa, eikä miehistö ei voinut nukkua tai ruokailla. Antiikin sotalaivueet pysyivät merellä harvoin kolmea päivää pitempään.
Sen sijaan joko laskettiin satamaan tai laiva vedettiin yöksi rannalle lepoa ja huoltoa varten. Hyvien satamien tai ainakin rannikon hallinta oli elintärkeää.
Sotalaivat liikkuivat yleensä soutaen, mutta hyvällä tuulella voitiin purjehtia. Soutaminen piti kuitenkin lopettaa, koska purjeet kallistivat laivaa. Taistelussa liikuttiin aina soutaen mastot kaadettuina. Tietenkään se ei koskenut corvusta.
Aseistus ja käyttö taistelussa

Antiikin sota-aluksissa käytettiin aseina lähinnä puskuria ja entrausvälineitä. Vaikka jotkut suuremmista laivoista kuljettivat raskaitakin heittokoneita, viisisoudut ja kevyemmät saattoivat kantaa vain ballistaen kaltaisia ampuma-aseita.
Puskuri ei koskaan ollut laivan kiinteä osa, koska se olisi johtanut liikaa voimaa puskevan laivan rakenteisiin. Ihanteena oli osua vihollisalusta perään tai kylkeen, mieluiten loivassa kulmassa. Muuten puskuri saattoi upota uhriin liian syvälle. Tarkoitus oli siis rikkoa kylkilaudat. Toinen tapa käyttää puskuria oli katkoa airot liukumalla kovalla vauhdilla vihollisen kyljen vieritse. Tämä kuitenkin vaati taitoa sekä kapteenilta että soutajilta, jotta he eivät vahingoittaisi omia airojaan. Tähän taistelutyyliin sopivat parhaiten nopeat ja ketterät laivat, joiden miehistö oli hyvin koulutettu.
Entrausta varten tarvittiin merisotilaita. Miehet kuitenkin muodostivat suuren osan taistelupainosta (ks. tekniset tiedot) joten paljon sotilaita kantavat laivat olivat hitaampia ja usein suurempia. Erityisesti entrausta varten kehitettiin corvus, ylöshinattava ja tangon varassa pyörivä kävelysilta, jota roomalaiset käyttivät ensimmäisessä puunilaissodassa. Kokeilu toi sarjan merivoittoja, mutta teki laivoista turhan kiikkeriä ja hylättiin.
Rakenne ja ominaisuudet

Antiikin ajalta tunnetaan vain vähän sotalaivojen jäännöksiä. Itse asiassa noin ajalta 200 eaa. – 300 jaa. tunnetaan vain kaksi sotalaivaa, jotka ovat löytyneet Marsalan, antiikin Lilybaionin edustalta, joten viisisoutujen rakenne on yhä kyseenalainen. Joka tapauksessa ne olivat korkeampia, ehkä vähän leveämpiä ja jonkin verran pidempiä kuin trieerit, jollainen on onnistuttu rekonstruoimaan.
Paremmin säilyneen laivan laudat kertovat paljon sen rakenteesta. Emäpuuhun oli merkitty numeroin ja kirjaimin kaarien kiinnityskohdat. Muut merkit osoittivat liitosten ja lovien paikat. Tämä laiva oli selvästi organisoidun massatuotannon standardimalli.
Antiikin sotalaivojen rakennus poikkesi nykyisestä ja keskiaikaisesta siten, että laivan runko rakennettiin ensin ja kaaret lisättiin jälkikäteen. Rungon laudat liitettiin yhteen porattuihin koloihin sijoitetuilla tapeilla. Laudoitus oli siis itsekantava. Tapa oli hidas ja vaati ammattitaitoa, mutta se teki rungosta hyvin kevyen; antiikin sotakaleeri miehistöineen painoi vähemmän kuin nykyaikaisesti rakennettu, vastaava puualus tyhjänä.
Viisisoudussa oli viisi soutajaa kummallakin puolella kahden kyynärän (n. 98 cm) matkalla: kaksi ylimmässä ja keskimmäisessä ja yksi alimmassa airossa. Soutajia oli n. 270 ja airoja 160. Viisisoutu oli suurin istualtaan soudettava; suuremmissa, kuten seitsemän- tai kuusitoistasoutu, soutajat seisoivat.
Kevyen rungon takia laivoilla saavutettiin suuri nopeus; se oli keskiajan kaleeria kolmekin kertaa nopeampi ja saattoi pitää nopeutta yllä koko päivän. Airoporttien matala sijainti ja keveys teki laivoista kuitenkin arkoja merenkäynnille.
Mitat ja tekniset tiedot

Tiedot ovat karkeita ja sopivat tyypilliseen kevyeen viisisoutuun ensimmäisen puunilaissodan ajalta. Nopeuteen vaikutti soutumiehistön kokemus ja kestävyys.
Pituus: 38 m
Kantavan rungon leveys: 4,7 m
Leveys ulkolaitojen kera: 5,9 m
Kannen korkeus vedestä: 2,8 m
Alimpien airoporttien kork. vedestä: 0,4 m
Soutujärjestely: 2 x(28x2+27x2+25x1)
Airot: 80 molemmin puolin
Airojen vaatima väylä: 14 m
Miehistö: 270 soutajaa, 30 merimiestä, 60 merisotilasta
Uppouma tyhjänä/miehitettynä: 28/56 tonnia
Risteilynopeus (soutaen): 8,5 solmua
Huippunopeus (soutaen): 12 solmua
Kiihtyvyys 0-8 solmuun: 30 sekuntia
Täyskäännöksen halkaisija risteilynopeudesta: 60 m
Kirjallisuutta

Morrison, John S.; Coates, John F. (1996). Greek and Roman Oared Warships. Oxford: Oxbow Books.
Jukka Heikkilä: Merikonsuli (romaani)
Muinais-Karthagon satama. Suorempi oli kauppaa varten, kuunsirppiä muistuttava sotalaivoille.
Puskuri.
Trieeri. Viisisoutujen rakenne muistutti näitä paljon.
Virius Orfitus

Virius Orfitus (200-luku) oli roomalainen poliitikko 200-luvulla. Hän oli kotoisin ansioituneesta Viriusten suvusta, joka nousi keisari Aurelianuksen aikana merkittävimpien sukujen joukkoon. Orfitus toimi vuonna 270 konsulina yhdessä Flavius Antiochianuksen kanssa. Samanniminen henkilö toimi myös Rooman kaupunginprefektinä vuosina 273–274 mutta tämä saattoi olla hänen isänsä.
Jüri Vilms

| Jüri Vilms |
| --- | --- |
 Jüri Vilms ja Marie Oberst, joka oli Vilmsin kollega Tarton yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1889 Kabala
Kuollut: 13. huhtikuuta 1918 (29 vuotta) Helsinki
Ammatti:  toimittaja, valtiomies ja juristi
Jüri Vilms (1. tammikuuta 1889 Kabala – 13. huhtikuuta 1918 Helsinki)  oli virolainen toimittaja, valtiomies ja juristi. Vilms oli Viron työpuolueen (Tööerakond) perustajia ja johtajia. Vilms surmattiin epäselvissä olosuhteissa Suomessa sisällissodan aikana.
Elämä

Vilms valmistui lakiopinnoista Tartossa vuonna 1911 ja pyöritti omaa lakitoimistoa Tallinnassa vuoteen 1917 saakka. Poliittisen uransa hän aloitti vuonna 1917 julkaisten artikkeleja Päevalehtessä ja ollen mukana perustamassa Viron radikaalisosialistista puoluetta, josta myöhemmin muotoutui Viron työpuolue. Nuoresta iästään ja poliittisesta kokemattomuudestaan huolimatta Vilms päätyi Konstantin Pätsin ja Konstantin Konikin kanssa kolmimiehiseen Viron pelastuskomiteaan, joka 24. helmikuuta 1918 antoi Viron itsenäisyysjulistuksen. Hänestä tuli tällöin muodostetun Viron väliaikaishallituksen varapääministeri ja oikeusministeri. Viroa miehittänyt Saksa ei hyväksynyt itsenäisyysjulistusta.
Hallitus lähetti Jüri Vilmsin maaliskuussa 1918 etsimään tukea Suomesta. Nelimiehinen seurue pakeni huhtikuussa jäätä pitkin Suursaarta kohti. Matkan varmat havainnot päättyvät Vaindloon saaren jäille. Virallisen, mutta epäluotettavan selvityksen mukaan saksalaiset teloittivat miehet Helsingissä Töölön sokeritehtaalla (nykyisen Kansallisoopperan alueella) Helsingin valtauksen aikana 13. huhtikuuta 1918. Tämän jälkeen heidät väitettiin haudatun nykyisen Pohjois-Haagan aseman lähellä sijaitsevaan punaisten yhteishautaan. Kummassakin paikassa on virolaisten kohtalosta kertova muistolaatta. Teloituksesta ja hautaamisesta ei ole kuitenkaan muita todisteita kuin selvityksen laatineen Peeter Matzin ja hänen kahden kumppaninsa väitteet. Todisteeksi hyväksyttiin muun muassa valokuva, jossa teloitettavan kasvoja oli manipuloitu. Rahastuksen kaltaisesta selvitystyöstä kertoo Seppo Zetterbergin teos Jüri Vilmsin kuolema.
Ruotsin sota-arkistosta on löytynyt aineistoa, jonka on epäilty kertovan Vilmsistä. Sen mukaan ruotsalaiset vapaaehtoiset teloittivat Hauholla 2. toukokuuta 1918 kolme virolaista. Muistiinpanojen mukaan johtajan kaltaisella miehellä oli "hieno puku ja kädet hyvin hoidetut" sekä rahavaroja 6000 Suomen markkaa.
Jaan Krossin romaani Kuningasajatus kertoo Jüri Vilmsin elämäntarinan.
Aiheesta muualla

Massa, Silja: Selvittämätön murhamysteeri – Yksi Viron valtion perustajista kuoli Suomessa, mutta kukaan ei tiedä, miten ja miksi Yle Uutiset.  8.6.2020. Yleisradio Oy.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Viriatus

Viriatuksen muistomerkki Zamorassa, Espanjassa.
Viriatus tai Viriathus (n. 180 eaa. – 139 eaa.) oli alkujaan lusitanialainen paimen, joka vuonna 147 eaa. nousi kapinaan Roomaa vastaan Lusitaniassa, Hispaniassa (nykyinen Espanja). Hän keräsi aluksi pienen sotajoukon ympärilleen ja kukisti useita roomalaisarmeijoita ja käytti tehokkaasti sissisodankäyntiä roomalaisia vastaan. Vähitellen hän sai lisää kannattajia puolellensa ja hänen armeijansa kasvoi.
Viriatuksen patsas Viseussa, Portugalissa.
Viriatus saavutti huomattavaa menestystä ja lopulta hän onnistui solmimaan suotuisat rauhanehdot roomalaisten kanssa. Quintus Servilius Caepio, joka oli roomalaisten joukkojen komentaja, lahjoi kuitenkin kolme Viriatuksen luottomiestä murhaamaan hänet hänen ollessa nukkumassa teltassaan.
Viriatuksen elämästä tiedetään vähän, mutta häntä pidetään Portugalissa yhä sankarina.
Viritystila

Absorboituaan energiaa elektroni voi nousta perustilalta ylemmälle energiatilalle.
Viritystila on kvanttimekaniikassa systeemin eli atomin, molekyylin tai esimerkiksi atomiytimen kvanttimekaaninen tila, joka on energialtaan korkeammalla kuin sen perustila. Perustila on siis systeemin alin energiatila ja muut tilat ovat viritystiloja.
Atomi voi virittyä elektronin noustessa perustilaansa korkeammalle energiatilalle esimerkiksi säteilyn antaessa sille tarvittavan energian. Viritystila on epästabiili ja pyrkii purkautumaan takaisin perustilaan, jossa energia on minimissään. Yleensä atomin viritystilan purkautuessa syntyy karakteristista säteilyä eli luminesenssia, mutta viritystila voi purkautua myös esimerkiksi fononina.
Viitasaaren lukio

Viitasaaren lukio toimii nykyään koulu­keskuksessa, samassa rakennuksessa kuin Haapaniemen koulu.
Viitasaaren lukio on Suomen vanhimpia maaseutuoppikouluja. Oppilaitos perustettiin 16. syyskuuta 1905 Viitasaaren kirkonkylään nimellä Viitasaaren Suomalainen Yhteiskoulu, ja se oli yksi Suomen ensimmäisistä maaseutuoppikouluista.
Aluelukiona

Vuonna 2011 Viitasaaren lukio liitettiin Pihtiputaan lukion kanssa aluelukioksi. Rehtoreiden virat lakkauttiin, aluelukiossa aloitti yhteinen rehtori ja toimipisteisiin perustettiin vararehtorin virat. Pihtiputaalla tarjotaan urheilupainotteista opetusta ja Viitasaarella viestintäpainotteista. Viitasaaren lukiossa on myös pelastus- ja turvallisuuslinja. Sen opetuksen järjestävät yhteistyössä Viitasaaren lukio, Keski-Suomen pelastuslaitos ja Keski-Suomen pelastusalan liitto.
Viitasaaren yhteiskoulun ja lukion johtajat ja rehtorit

| --- | --- |
 Alma Heikkinen (1905–1922)  Hugo T. Salonen (1906–1907)  T. Leidenius (1908–1909)  Einar Fieandt (1909–1911)  F. M. Nyblom (1922–1926)  Joel Vilkki (1926–1927)  Vilho Torniainen (1927–1945)  Kaarlo Hakama (1946–1950) :  Martti Tyrkkö (1950–1951)  Arvo Ojala (1951–1969)  Simo Santamala (1969–1970)  Irja Santamala (1970–1974)  Veikko Merioja (1974–1995)  Terttu Möttönen (1995–2011)  Marjaana Juntunen (apulaisrehtori 2011–)  Pentti Räisänen (aluelukion rehtori 2011–2018)  Markku Piippo (aluelukion rehtori 2018–2023)  Taimo Halme (Viitasaaren lukio 2023–2024)  Marika Vuorela (Viitasaaren lukio 2024-)
Kirjallisuutta

Merioja, Veikko – Keto, Anneli ym.: Viitasaaren oppikoululaitos 1955–1980.  Viitasaari:  Julkaisutoimikunta, 1980.
Ahonen, Lauri ym.: Viitasaaren yhteiskoulu ja lukio 1905–2005.  Viitasaari:  Viitasaaren kaupunki, 2005.  ISBN 951-97806-1-0
Manninen, Ari T. – Mäkelä, Petteri – Holm, Vesa: Viitasaaren historia: Savutuvista tietoyhteiskuntaan, s. 309–313.  Viitasaari:  Viitasaaren kaupunki & Viitasaaren seurakunta, 2008.  ISBN 978-951-97806-2-7