Abd al-Rahman Khan
Elämäkerta > Valtakausi

Abd al-Rahmanin valtakunnalla oli kuitenkin useita ongelmia. Maa oli hajanainen, ja suuria osia hallitsivat autonomiset ja sotilaallisesti järjestäytyneet heimot. Keskushallintoon suhtauduttiin vihamielisesti, ja esimerkiksi veroja maksoivat vain heikoimmat. Abd al-Rahman halusi nykyaikaistaa maan luomalla suoraan hallitsijan alaisen byrokratian ja ensisijaisesti hallitsijalle uskolliset asevoimat. Toimet olivat selvästi heimojen autonomian vastaista, ja uudistukset synnyttivät odotetusti kiivasta vastarintaa. Heimot olivat kuitenkin myös kykenemättömiä laajaan yhteistyöhön keskenään, ja Abd al-Rahman saattoi kukistaa eri heimot yksitellen. Ensin Abd al-Rahman kukisti kilpailijansa, kuten Muhammad Aijub Khanin, ja valtasi Kandaharin ja Heratin. Valtakautensa aikana hän teki kaikkiaan noin neljäkymmentä sotaretkeä Afganistanin heimojen kukistamiseksi. Jalalabadin alueen kukistettujen šinwari-paštujen kapinallisten pääkallot koottiin suureksi torniksi ja yhtä verisesti kukistettiin toisen afgaanisodan sankarin Din Muhammadin Ghelzaiden keskuudessa nostattama kapina vuonna 1887. Myös omien kaaniensa johtamien uzbekkien kapina kukistettiin vuonna 1888. Vuosina 1891–1893 Hazaradžatin šiialaiset hazarat kukistettiin verisessä sodassa. Vuonna 1897 kukistettiin vielä pakanallinen Kaferestan eli sittemmin Nurestan. Nurestanilaiset pakkokäännytettiin islamiin. Emiirin otteista vaikuttuneet britit antoivat hänelle lempinimen "Rautaemiiri". Abd al-Rahman itse arvioi vuonna 1894 hänen sotaretkillään saaneen surmansa 120 000:n afgaanin.
Hallintoa ruvettiin pystyttämään brittien maksamien avustusten tuella. Kabuliin perustettiin hallintovirastoja, jotka vastasivat ministeriöitä. Maakuntiin asetettiin palkattuja virkamiehiä, ja samalla paikalliset päälliköt ja uskonnolliset johtajat työnnettiin aluehallinnon ulkopuolelle. Armeijan luomiseksi otettiin käyttöön asevelvollisuus niin sanotun kahdeksan perheen järjestelmällä. Yhden perheen oli annettava poika asevelvollisuutta suorittamaan ja seitsemän muuta maksoivat verojen kautta tämän ylläpidon. Tärkeä osa Abd al-Rahmanin vallankäyttöä olivat myös väestönsiirrot. Ghlezaiden heikentämiseksi 10 000 heistä siirrettiin pohjoiseen tadžikkien ja uzbekkien maille. Vihamielisessä ympäristössä Ghelzaiden olisi pakko turvautua keskushallintoon levottomuuksien mahdollisesti syttyessä. Islam pyrittiin nostamaan yhdistäväksi ideologiaksi. Šaria-lakiin pohjautuva lainsäädäntö korvasi paikalliset perinnelait. Uskonoppineet otettiin valtion palkkalistoille heidän sitouttamisekseen. Hallinnon uudistaminen oli pitkälti mahdollista, koska Abd al-Rahmanin asema oli suojassa ulkoisilta uhilta. Brittien kanssa solmittu Gandamakin sopimus takasi brittien avun Venäjän mahdollisen hyökkäyksen varalta. Vastineeksi briteille jouduttiin kuitenkin tekemään myönnytyksiä. Yksi tällainen vastahakoisesti tehty myönnytys oli taipuminen Henry Mortimer Durandin vetämään Durand-linjaan, joka muodosti sittemmin Afganistanin ja Brittiläisen Intian välisen rajan, vaikka raja leikkasi monin paikoin esimerkiksi kylien ja klaanien alueita sekä laidunalueita ja vaellusreittejä. Rajakiistoja oli myös lännessä. Venäläiset olivat levittäneet vaikutusvaltansa turkmeenien alueille. Venäläisten kanssa syttynyt Pandždihin kriisi oli johtaa sotaan, mutta asia selvitettiin lopulta diplomatian keinoin. Pandždihin keidas meni venäläisille, mutta tärkeämpi Herat säilyi afgaanien käsissä.