stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Daily Star

Daily Star on vuonna 1978 perustettu brittiläinen tabloid-sanomalehti, jonka omistaa Northern & Shell. Se keskittyy lähinnä julkkiksiin, urheiluun ja juoruihin.
Lehden päätoimittaja on Jon Clark vuodesta 2018.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (englanniksi)
Soinin vaivaisakka

Soinin vaivaisakka syyskuussa 2018.
Soinin vaivaisakka 1968, silloin vielä keppi kädessä.
Soinin vaivaisakka on Soinin kirkon kellotapulin seinustalla komerossa seisova Matti Taipaleen veistämä teos vuodelta 1854. Katoksen etuseinässä on kyltti "Joka köyhää armahtaa, hän lainaa Herralle." Akalla on siniset silmät, kirkkaanpunainen suu ja pitkä selkään laskeutuva kiiltävän musta tukka.  Pukineina ovat sininen paita, musta hame ja valkoinen esiliina. Akka on puolitoista metriä korkea. Oikea käsi, josta puuttuu pala, ojentuu kohti almun antajaa, mutta vaivaisakan raha-aukko on paidan kauluksen keskellä. Tämä teos on muista Suomen vaivaisukoista poiketen vaivaisakka. Soinin vaivaistenkomitean pöytäkirjoista on selvinnyt, että ensimmäisenä vuonna akka tuotti kolme hopearuplaa 64 kopeekkaa ja seuraavana neljä hopearuplaa 56 kopeekkaa. Vuonna 2016 tulos diakoniatyöhön oli 500–700 euroa vuodessa.
Seurakunta oli päättänyt tilata vaivaisukon jo vuonna 1852. Jostain syystä asiaa jouduttiin käsittelemään vielä toistamiseen kirkkoraadissa joululuussa 1853 ja silloin päästiin sopimukseen. Akan hinnaksi sovittiin viisi ruplaa hopeassa, ja toimitukseen kuului myös akan maalaus ja katoksen rakentaminen. Toisten lähteiden mukaan palkkio olisi ollut kuusi hopearuplaa 50 kopeekkaa.
Teosta on kunnostettu ainakin vuosina 1957 ja 1992 sekä talvella 2020–2021. 2020–2021 vaivaisakan maali puhdistettiin lähes täysin pois ja teos maalattiin uudelleen.
Vaivaisakka oli vaivaisukkonäyttelyssä Kerimäellä 2013. Akka on ollut näyttelyissä Italiassakin asti. Vuonna 2016 akasta julkaistiin Anssi Kähärän suunnittelema postimerkki.
Soinin kirkon pihalla on esitetty Jaana Laakson kirjoittamaa Vaivaisakan tarinaa vuodesta 2004 lähtien.
Matti Taipale (1834–1854) oli suomalainen mäkitupalaisen poika, joka veisti tukista tämän teoksen. Taipale kuoli pian vaivaisakan valmistuttua.
Synninlukko

Synninlukko on rotko lounaisessa Keski-Suomessa Jämsän ja Jämsänkosken välillä.
Synninlukon nimen arvellaan juontuvan syntien sijaan syntymästä. Sen nimi lienee muinoin ollut muotoa Synnyinlukko, syntymärotko. Isonvihan aikana pakolaiset hakivat suojaa Synninlukosta. Aikoinaan myös virkavaltaa paossa olleet rosvot hyödynsivät Synninlukon tarjoamaa suojaa.
Geologia

Synninlukon leveys on noin 50 metriä. Se on muodostunut kallioperän luoteis–kaakkoissuuntaiseen ruhjeeseen ja sen syvyys on 10–20 metriä. Luoteispäässään se madaltuu korpijuotiksi. Synninlukon kallioperä on graniittia.
Synninlukossa vallitsee mereinen mikroilmasto, joka tasoittaa kesän korkeita äärilämpötiloja. Ilmankosteus on korkeampi kuin avomaalla. Synninlukon rotkoilmasto on suosiollinen lehtokasveille: siellä viihtyy muun muassa konnanmarja, käenkaali, lehtoarho, metsäorvokki, oravanmarja, sudenmarja ja velholehti.
Legendat

Rotkossa on pieni lähde, josta saa juomavettä. Lähde on ollut tarinan mukaan niin syvä, että kun mullikka on pudonnut siihen rotkon reunalta, se on löytynyt Jämsänjoesta, hurjimpien kertomusten mukaan jopa Päijänteestä.
Muuta

Jämsän seudulla on myös toinen Synninlukko-niminen rotko, Surmajärven Synninlukko.
Matti Taipale

Soinin vaivaisakka syyskuussa 2018.
Matti Taipale (11. joulukuuta 1834 Lehtimäki – 12. lokakuuta 1854) oli suomalainen kirvesmies, joka veisti Soinin vaivaisakan. Se on Suomen ainoa naispuolinen jäljellä oleva vaivaisukkoveistos.
Matti Taipaleen vanhemmat olivat mäkitupalainen Nikodemos Yrjönpoika Paavola, s. 1803 ja Kaisa Matintytär Silvonen, s. 18.12.1810. Sukunimi Taipale on peräisin Paavolan tilalle perustetusta Puolivälin Taipaleen torpasta. Perheeseen syntyi myös kaksi tytärtä, Maria ja sittemmin kolmevuotiaana kuollut Anna. Taipale kuoli 19-vuotiaana pian vaivaisakan valmistuttua ”rintakuumeeseen”.
Aiheesta muualla

Vaivaisakka Soinin seurakunnan sivulla
Uusi museologia

Uusi museologia on museologian suuntaus, joka kehittyi 1970-luvulla. Se korostaa yhteisöllisyyttä: kokoelmien sijaan nostetaan keskiöön yhteisöt ja museon asiakkaat. Se osoitti 1970-luvulla kritiikkiä museomaailman establishmentin monoliittiseen luonteeseen, ehdotettujen muutosten pinnallisuuteen tai kokeellisten näkökulmien marginalisointiin. Se pyrki uudistamaan museoprofessiota korostaen museon sosiaalista tehtävää. Kritiikki kohdistui myös museoinstituution ja moderniteetin reflektoimattomiin kytkentöihin sekä näkymättömiin ja julkilausumattomiin taustaoletuksiin..
Uudella museologialla tarkoitetaan museoiden soveltamia menetelmiä ja käytäntöjä sekä ihmisten aktivoimista osallistumaan museoiden toimintaan, jolloin toiminnan tulisi olla rakenteeltaan joustavaa ja hajautettua soveltumaan alueen ja ihmisten tarpeisiin. Museo nähdään sosiaalisen pääoman tuottajana, joka kasvaisi alhaalta ylöspäin ja rakentaisi toimintansa jäsenten yhteistyön varaan.
Vanhan museojärjestelmän heikkoutena pidettiin, etteivät museomaailman vallanpitäjät halunneet huomioida ympäröivän maailman kehitystä eivätkä ajanmukaisuuden vaatimuksia. Uuden museologian teeseissä museoiden tehtäväksi nähtiin vahvistaa yhteisön jäsenten kulttuurista identiteettiä. Nämä ajatukset kirjattiin Suomen uudistettuun museolainsäädäntöön, vuoden 2006 museolakiin.
Väinö Lassila

| Väinö Lassila |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. maaliskuuta 1896 Pori
Kuollut: 11. huhtikuuta 1939 (43 vuotta) Helsinki
Ammatti:  professori, lääkäri, anatomi, antropologi
Väinö David Lassila (9. maaliskuuta 1896 Pori – 11. huhtikuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, anatomi, antropologi ja ihmisoikeusaktivisti, joka toimi Helsingin yliopiston anatomian laitoksen professorina vuodesta 1930 lähtien. Lassila kannatti aluksi rotuoppeja ja eugeniikkaa, mutta kääntyi niitä vastaan 1930-luvun puolivälissä, jonka jälkeen hänestä tuli Suomen näkyvimpiä ihmisoikeusaktivisteja. Kansallisen Edistyspuolueen vasemmistosiipeen kuulunut Lassila oli keskeinen vaikuttaja vasemmiston ja liberaalin porvariston yhdistäneessä kansanrintamaliikkeessä.
Elämäkerta

Väinö Lassilan vanhemmat olivat lehtori David Lassila (1854–1912) ja Elina Elisabeth Helander (1855–1934). Hänen veljiänsä olivat professori Ilmo Lassila ja sanomalehti Uuden Suomen toimitusjohtaja Armas Lassila. Lassila kirjoitti vuonna 1914 ylioppilaaksi Porin klassillisesta lyseosta ja valmistui vuonna 1922 Helsingin yliopistosta lääketieteen lisensiaatiksi. Vuonna 1925 Lassila sai myös psykiatrian erikoislääkärin oikeudet. Hän työskenteli vuodesta 1918 Helsingin yliopiston anatomian laitoksella. Lapinlahden sairaalan assistenttina Lassila oli 1922–1925 ja Helsingin kaupungin kunnalliskodin lääkärinä vuodesta 1925 alkaen. Lisäksi Lassila piti vuodesta 1922 lähtien yksityisvastaanottoa Helsingissä.
Professori Yrjö Kajavan kuoltua Lassila valittiin vuonna 1930 Helsingin yliopiston anatomian laitoksen varsinaiseksi professoriksi. Tämän jälkeen hänellä ei enää jäänyt aikaa omalle tutkimustyölle, mutta Lassilan myötävaikutuksella laitoksella tehtiin 1930-luvun aikana 20 väitöskirjaa. Suomen Tiedeakatemian jäseneksi Lassila nimitettiin 1930. Hän oli myös muun muassa Sielunterveysseuran varapuheenjohtaja 1926–1930, neuvolatoiminnan käynnistäneen Maitopisarayhdistyksen varapuheenjohtaja vuodesta 1927 lähtien ja kuului Duodecim-seuran hallitukseen 1929–1932.
Vielä 1920-luvun alussa Lassila kannatti rotuoppeja, mutta päätyi myöhemmin tulokseen, ettei ihmisrotuja ole ainakaan siinä mielessä, että ne voitaisiin asettaa paremmuusjärjestykseen. Samalla Lassila ryhtyi arvostelemaan 1930-luvun rotututkimusta aikansa eläneeksi ja tieteelliseltä kannalta merkityksettömäksi, ja vuosikymmenen jälkipuoliskolla hänestä tuli Suomen ihmisoikeusliikkeen keulakuva. Lassila oli Kansallisen Edistyspuolueen ehdokkaana vuosien 1933 ja 1936 eduskuntavaaleissa. Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen hän oli vuodesta 1937 lähtien. Lassila menehtyi ulkomaanmatkalla saadun tartunnan seurauksena puhjenneeseen keuhkokuumeeseen 43-vuotiaana huhtikuussa 1939.
Ihmisoikeustyö

Lassila oli vuonna 1934 perustamassa Kuolemanrangaistuksen vastaista toimikuntaa, joka keräsi 120 000 nimeä kuolemanrangaistusta vastustavaan kansalaisadressiin. Marraskuussa 1935 sen seuraajaksi perustettiin Ihmisoikeuksien liitto, jonka puheenjohtajana Lassila toimi kuolemaansa saakka. Myös Lassilan sisar Tyyne Lassila oli aktiivisesti mukana järjestön toiminnassa. Samana vuonna Lassila oli todistamassa kansainvälistä huomiota herättäneessä Toivo Antikaisen oikeudenkäynnissä Etsivän keskuspoliisin esittämiä väitteitä vastaan.
Lassila oli vuonna 1935 hyväksytyn pakkostrerilisaatiolain näkyvimpiä vastustajia. Hänen huolenaan oli erityisesti, että sosiaalisia tekijöitä käytettäisiin syynä sterilisaatiolle. Sen sijaan Lassila vaati julkista sosiaali- ja terveydenhuoltoa, jonka hän katsoi antavan sijoitetut varat takaisin moninkertaisena. Lassilan mukaan lapset olivat ”todellinen Suur-Suomi” ja vähävaraisia perheitä pitäisi tukea avokätisesti. Hän vastusti myös vapaaehtoisen sterilisaation sallimista, koska hän piti käytössä olleita ehkäisymenetelmiä riittävinä ja painotti ennaltaehkäisevää terveys- ja seksuaalivalistusta.
Lassilasta tuli 1930-luvun jälkipuoliskolla yksi Suomen kansanrintamaliikkeen näkyvimmistä hahmoista. Hän oli mukana Erkki Valan perustaman Tulenkantajain Seuran toiminnassa ja oli 1935 toimintansa aloittaneen Nuortasavaltalaisten liiton perustajajäseniä. Lassila oli mukana myös 1937 perustetun Suomen Siviilirekisteriyhdistysten Keskusliiton toiminnassa, minkä johdosta äärioikeistolainen Ajan Suunta syytti Lassilaa ja Ernst Lampén-Iso-Keisaria ”kommunistien rengeiksi” ryhtymisestä. Äärioikeistolainen lehdistö käytti Lassilasta myös pilkkanimeä ”ihmisoikeus-Lassila”. Lisäksi hän kuului Hans Kutterin, Nils-Gustav Hahlin ja Alvar Aallon marraskuussa 1934 perustaman ja viranomaisten myöhemmin lakkauttaman Filmikerho Projektion johtokuntaan.
Toimintansa johdosta Lassila joutui Etsivän keskuspoliisin tarkkailuun. EK:n väitteiden mukaan maanalainen SKP olisi tukenut Lassilaa vuoden 1936 eduskuntavaaleissa. Hänen nimensä oli myös samana vuonna julkisuuteen tulleissa salaisissa muistioissa, joiden paljastuminen kaatoi T. M. Kivimäen hallituksen.
Teoksia

Beobachtungen an Schadelnähten bei Lappen : Eine anthropologische Studie über die Nähte des Neurocraniums, Helsingin yliopiston väitöskirja. Helsinki 1921
Der Aortenbogen und sich ihm abzweigenden grossen Arterienstämme nebst deren Verhältnis zu den Nervi sympathicus, vagus und recurrens bei den Säugern : Vergleichend-anatomische Untersuchungen. Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series A 27,1. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1927
Über die Verteilung der subkutanen Venen der oberen Extremität bei der Bevölkerung in Suomi. Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series A 25,10. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1927
Beiträge zur Kenntnis der Entwicklung und Verknöcherung des sogenannten Fugenknorpels. Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series A 31,1. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1928
Anthropologische Untersuchungen über die Form und das Leistenrelief der Fusssohle bei der Bevölkerung in Suomi. Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series A 31,2. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1929
Die Trachea der Edentata : eine vergleichend-anatomische Studie ; kirj. Väinö Lassila ja Martti J. Mustakallio. Acta Instituti anatomici Universitatis (Helsinki-Helsingfors) 3. Helsingin yliopisto, Helsinki 1929
Pehmeiden osien antropologisesta tutkimuksesta. Acta Instituti anatomici Universitatis (Helsinki-Helsingfors) 3. Helsingin yliopisto, Helsinki 1930
Ihmisen anatomia ja fysiologia. 1 ; kirj. Väinö Lassila ja Dodo Rancken. WSOY 1934, 5. painos 1949
Kirjallisuutta

Kaihovaara, Pirjo: ”Väinö Lassila : 1930-luvun näkijä ja tekijä”, Kansan arkiston vuosikirja 1982.  Helsinki:  Kansan arkisto, 1982.  ISSN 0780-0509
Schoultz, Vuokko: Ihmisarvon puolesta : Väinö Lassila tasa-arvon ja ihmisoikeuksien puolustajana rotuoppia ja fasismia vastaan 1934–1939.  (Pro gradu -tutkielma)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2021.  Teoksen verkkoversio (PDF). (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Lassila, Väinö: Rotukysymyksestä. Helsingin Sanomat, 15.1.1935, nro 13, s. 4.  Kansalliskirjasto.
Lassila, Väinö: Rotukysymyksestä (jatkoa edellisestä lehdestä). Helsingin Sanomat, 16.1.1935, nro 14, s. 4.  Kansalliskirjasto.
Hän jätti jäljen – Väinö Lassila, rotututkija ja ihmisoikeustaistelija (audio) Historia på finska. 18.10.2020. Sveriges Radio Finska.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Madagaskarin jalkapallomaajoukkue

Madagaskarin jalkapallomaajoukkue edustaa Madagaskaria kansainvälisissä miesten jalkapallon maajoukkueotteluissa. Sitä hallinnoi Madagaskarin jalkapalloliitto. Joukkue pelasi ensimmäisen kerran Afrikan-mestaruuskilpailujen lopputurnauksessa vuonna 2019 ja selviytyi puolivälieriin saakka voitettuaan alkulohkonsa ja neljännesvälierissä Kongon demokraattisen tasavallan.
Arvokisat > MM-kilpailut

1930–1970: Ei osallistunut
1974: Vetäytyi karsinnoista
1978: Ei osallistunut
1982–1986: Ei selviytynyt karsinnoista
1990: Ei osallistunut
1994–2022: Ei selviytynyt karsinnoista
Arvokisat > Afrikan-mestaruuskilpailut

1957–1970: Ei osallistunut
1972–1974: Ei selviytynyt karsinnoista
1976: Vetäytyi karsinnoista
1978: Ei osallistunut
1980–1988: Ei selviytynyt karsinnoista
1990: Vetäytyi karsinnoista
1992: Ei selviytynyt karsinnoista
1994: Ei osallistunut
1996: Vetäytyi kesken karsintojen
1998: Osallistumiskielto vuoden 1996 vetäytymisen vuoksi
2000–2017: Ei selviytynyt karsinnoista
2019: Puolivälierät
2021–2023: Ei selviytynyt karsinnoista
Viktor Emanuel II

| Viktor Emanuel II |
| --- | --- |
 Maalaus vuodelta 1860.
Italian kuningas
Valtakausi:  17. maaliskuuta 1861 – 9. tammikuuta 1878
Edeltäjä:  Napoleon I (1814)
Seuraaja:  Umberto I
Pääministerit:  Camillo Cavour Bettino Ricasoli Urbano Rattazzi Luigi Carlo Farini Marco Minghetti Alfonso La Marmora Luigi Federico Menabrea Giovanni Lanza Agostino Depretis

Syntynyt:  14. maaliskuuta 1820 Torino, Sardinian kuningaskunta
Kuollut:  9. tammikuuta 1878 (57 vuotta) Rooma, Italian kuningaskunta
Hautapaikka:  Pantheon, Rooma
Puoliso:  Maria Adelheid  Rosa Vercellana
Lapset:  Prinsessa Maria Clotilde Kuningas Umberto I Kuningas Amadeus I Prinssi Oddone Kuningatar Maria Pia
Koko nimi:  Vittorio Emanuele Maria Alberto Eugenio Ferdinando Tommaso
Suku:  Savoiji
Isä:  Kaarle Albert
Äiti:  Maria Teresia
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Viktor Emanuel II (ital. Vittorio Emanuele II, 4. maaliskuuta 1820 Torino, Sardinian kuningaskunta – 9. tammikuuta 1878 Rooma, Italian kuningaskunta) oli Piemonten, Savoijin ja Sardinian kuningas vuodesta 1849 vuoteen 1861. 18. helmikuuta 1861 hän otti käyttöön myös arvonimen Italian kuningas, hän oli yhdistyneen Italian ensimmäinen kuningas. Viktor Emanuel piti tätä arvonimeä hallussaan kuolemaansa asti.
Elämä

Viktor Emanuel syntyi Torinossa, Carignanin prinssin Carlo Alberton ja Itävalta-Toscanan arkkiherttuatar Maria Teresian vanhimpana poikana. Kymmenvuotiaana hänestä tuli Sardinian kruununprinssi. Sardinian ja Piemonten kuningaskunnat yhdistettiin hänen isänsä Kaarle Albertin ollessa vallassa. Kaarle Albert soti vuonna 1848 Itävaltaa vastaan, mutta kärsi tappion Novaran taistelussa seuraavana vuonna. Kaarle Albert luopui kruunusta, ja Viktor Emanuelista tuli Sardinia-Piemonten kuningas 24. maaliskuuta 1849.
Viktor Emanuelin ja hänen pääministerinsä Camillo Cavourin toimien ansiosta Sardinian kuningaskunta laajeni koko Italian kokoiseksi vuosien 1860 ja 1870 välillä. Italian yhdistymisen ansiosta Savoijin Viktor Emanuel II:sta tuli Italian kuningas Viktor Emanuel II.
Puoliso ja lapset

Vuonna 1842 Viktor Emanuel II meni naimisiin serkkunsa Itävallan arkkiherttuatar Maria Adelheidin (1822–1855) kanssa, pari sai kahdeksan lasta:
Maria Clotilde (1843–1911), meni naimisiin Napoléon Joseph Charles Paul Bonaparten (1822–1891) kanssa.
Umberto (1844–1900), josta tuli myöhemmin Italian kuningas.
Amedeo (1845–1890), josta tuli myöhemmin Espanjan kuningas.
Oddone Eugenio (1846–1866), Monferraton herttua.
Maria Pia (1847–1911), meni naimisiin Portugalin kuninkaan Ludvig I:n kanssa.
Carlo Alberto (1851–1854), Chablais’n ruhtinas.
Vittorio Emanuele (1852).
Vittorio Emanuele (1855), Geneven kreivi.
Rosa Theresa Vercellona Guerrieri (lempinimeltään La Rosina) oli Viktor Emanuelin rakastajatar. Heille syntyi kaksi lasta. Kuningas Viktor kosi Rosaa kuningattaren kuoleman jälkeen. Italialaiset eivät olisi hyväksyneet Rosaa kuningattareksi, joten he solmivat morganaattisen avioliiton. Tällöin heidän perillisillään ei olisi kruununperimysoikeutta.
Kunnianosoituksia

Pyhimmän ilmoituksen ylin ritarikunta (Italia, 1836)
Pyhän Tapanin ritarikunta (Itävallan keisarikunta, 1869)
Leopoldin ritarikunta (Belgia, 1855)
Kamehameha I:n kuninkaallinen ritarikunta (Havaijin kuningaskunta, 1865)
Sukkanauharitarikunta (Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta, 1855)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viktor Emanuel II Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Kaarle Albert | Italian kuningas 1861–1878 | Seuraaja: Umberto I |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Chile  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  RISM  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Rock ’n’ Roll Damnation

| ”Rock 'n' Roll Damnation” AC/DC |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Powerage
 Äänitetty : Albert Studios, Sydney, Australia, 1978
 Julkaistu: toukokuu 1978
 Formaatti: 7"-single
 Tekijä(t): Angus Young Malcolm Young  Bon Scott
 Tuottaja(t): Harry Vanda, George Young
 Tyylilaji: hard rock
 Kesto: 02.57
 Levy-yhtiö: Atlantic Records
Listasijoitukset
  18. (14. lokakuuta 1978)    24. (10. kesäkuuta 1978)
AC/DC:n muut singlet
| ”Whole Lotta Rosie” 1977 | ”Rock 'n' Roll Damnation” 1978 | ”Highway to Hell” 1979 |
Rock 'n' Roll Damnation on australialaisen AC/DC-yhtyeen vuonna 1978 julkaistu kappale ja single. Laulun kirjoittivat Angus Young, Malcolm Young ja Bon Scott.
Singlen B-puolena oli painoksesta riippuen joko ”Kicked in the Teeth” tai ”Sin City”.
Kappaleesta muodostui AC/DC:n ensimmäinen Britannian listalle yltänyt single sijan 24 muodossa. Siitä tuli hitti myös Alankomaissa, missä se ylsi listan sijalle 18. Niinpä AC/DC kutsuttiin television Top of the Pops -listaohjelmaan 8. kesäkuuta 1978 – tosin yhtye suhtautui tähän hieman vastentahtoisesti.
Atlantic Records odotti Powerage-albumista menestystä Yhdysvalloissa, mutta oli tyytymätön albumin ensimmäiseen versioon. Niinpä ”Rock ’n’ Roll Damnation” äänitettiin levyn valmistumisen jälkeen, ja toimitettiin Yhdysvaltoihin hitin toivossa. Tästä syystä kyseinen kappale puuttuu alkuperäisistä Poweragen brittipainoksista. ”Rock 'n' Roll Damnation” ei kuitenkaan noussut Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listalle.
Kappaleen promovideo kuvattiin Glasgow’n Apollossa soitetun konsertin soundcheckissä. Samasta konsertista koostettiin livealbumi If You Want Blood You’ve Got It, jolle sisältyy myös ”Rock ’n’ Roll Damnationin” liveversio..
Kappaleet singlellä

A-puoli
Rock 'n' Roll Damnation – 2.57 (säv. Angus Young/Malcolm Young/Bon Scott)
B-puoli
Kicked in the Teeth – 4.03 (säv. Young/Young/Scott) (Alankomaat)
Sin City – 4.40 (säv. Young/Young/Scott) (Britannia)
Lähde:
Kokoonpano

Angus Young – kitara
Malcolm Young – kitara
Bon Scott – laulu
Phil Rudd – rummut
Cliff Williams – bassokitara
Lähde:
Eugenia Kalnay

| Eugenia Kalnay |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. lokakuuta 1942 Buenos Aires, Argentiina
Kuollut: 14. elokuuta 2024 Maryland, Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Buenos Airesin yliopisto MIT (PhD 1971)
Väitöstyön ohjaaja:  Jule Charney
Instituutti:  NASA NWS Oklahoman yliopisto Marylandin yliopisto
Tutkimusalue:  numeerinen säänennustaminen
Aiheesta muualla
www.aosc.umd.edu/~ekalnay
Eugenia Kalnay oli argentiinalaissyntyinen meteorologi, joka vaikutti merkittävästi numeeristen säänennustusmallien kehittämiseen Yhdysvalloissa.
Kalnay toimi NASA Goddardin päällikkönä ja myöhemmin National Centers for Environmental Predictionin (NCEP, entinen NMC), Yhdysvaltain kansallisen sääpalvelun (NWS) ympäristömallinnuskeskuksen (EMC) johtajana vuodesta 1987 vuoteen 1997. Näiden kymmenen vuoden aikana NWS-mallien ennustetaidot paranivat merkittävästi, ja EMC:stä tuli edelläkävijä sekä numeerisen sääennustamisen perustutkimuksessa että käytännön sovelluksissa.
Kalnayn uran kohokohtia olivat 60 vuotta kattava ilmakehän uusanalyysi NCEP/NCAR Reanalysis, dynaamiset vuodenaikais- ja vuosiennusteet, parviennusteet, data-assimilaatio 3D- ja 4D-variaatiomenetelmillä, laadunvalvonnan ja merten rannikkoalueiden ennusteiden paraneminen.
Kalnay opiskeli Buenos Airesissa ensin opettajaksi, sitten meteorologian lisensiaatiksi 1965. Hän väitteli MIT:ssä vuonna 1971.
Kalnay oli vuosina 1975–1978 ensin assistentti, sitten apulaisprofessori MIT:n meteorologian osastolla – ensimmäinen nainen, jolla oli virka tuolla laitoksella. 
1997–1999 hänellä oli professuuri Oklahoman yliopistossa.
2000-luvulla hän työskenteli professorina Marylandin yliopistossa.
Hän oli Academia Europæan ulkomaalaisjäsen vuodesta 2000.
No Joking

| No Joking Pave Maijanen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Studio : Sarvisalo, Kesälahti (1–4, 6, 7)   Finnvox
 Julkaistu: 1991
 Formaatti: LP-levy (777-7 98404 1)   CD-levy (777-7 98404 2)   C-kasetti (777-7 98404 4)
 Tuottaja(t): Pave Maijanen
 Tyylilaji: poprock, soft rock, balladi
 Kesto: 38.30
 Levy-yhtiö: EMI Finland
 Levymerkki: Parlophone
Listasijoitukset
  Suomi: 39. (tammikuu 1992)
Pave Maijasen muut julkaisut
| Kuutamokeikka 1990 | No Joking 1991 | Sirkus saapuu tivoliin 1994 |
Singlet albumilta No Joking
 ”Hän tulee mun sänkyyn” / ”Yhdet vielä” Julkaistu: 1991 (777-1386267)  ”Kuokkavieras” /   ”Hame heilahtaa (vain kerran)” Julkaistu: 1991 (777-1386297)
No Joking on suomalaismuusikko Pave Maijasen soolouran seitsemäs, loppuvuodesta 1991 ilmestynyt studioalbumi. Albumi ei sisältänyt edellisten levyjen veroisia hittikappaleita. Albumin tunnetuimpia kappaleita ovat ”Hän tulee mun sänkyyn” ja jouluteemainen ”Kuokkavieras”.
Maijasen itsensä mukaan ”kaikki albumin laulut syntyivät yksinäisyydessä ja kertovat yksinäisyydestä, oman pienuutensa tajuamisesta, tähtitaivaan loputtomuudesta, hyvästä ja pahasta”. Maijanen äänitti 16-raitaisella studiolaitteistollaan kesäpaikallaan Kesälahden Sarvisalossa peräti kuuden kappaleen pohjat, jotka siirrettiin Finnvox-studioilla Pitäjänmäessä 24-raitaiselle nauhalle äänittäjä/miksaaja T. T. Oksalan toimesta ja niihin tehtiin tarvittavat lisäykset. Kolmesta jäljelle jääneestä kappaleesta kaksi tehtiin Finnvoxilla ja yksi löytyi edellisen Kuutamokeikka-albumin ulosjääneistä nauhoista. Maijanen soittaa ”Näitä öitä vain” -kappaletta lukuun ottamatta levyllä kaikki instrumentit itse.
EMI Finland julkaisi albumin Parlophone-levymerkillä vinyyli- ja CD-levyinä sekä C-kasettina. Albumi oli viimeinen vinyylinä julkaistu Maijasen studioalbumi.