stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sergei Djagilev
Impressaari ja perintö

Djagilev tunnettiin vaativana ja tarpeen tullen tiukkanakin impressaarina. Eräät naistanssijat, esimerkiksi Ninette de Valois, joka ei ollut mikään kaino kukkanen, kertoivat pelänneensä häntä ja jopa pelänneensä katsoa häntä silmiin. George Balanchinen mukaan Djagilevilla oli aina harjoituksissa mukanaan kävelykeppi, jolla hän paukutti vihaisesti lattiaan, kun oli tyytymätön näkemäänsä. Muut tanssijat sanoivat hänen ampuvan heidät alas yhdellä katseellaan tai hyisellä kommentillaan.
Monet tanssijat, kuten Alicia Markova, Tamara Karsavina, Serge Lifar ja Lydia Sokolova (Hilda Tansey Munnings) muistavat Djagilevia hellyydellä, ankarana mutta eräänlaisena isähahmona, joka asetti tanssijoiden edun aina oman etunsa edelle. Serge Lifar totesi: "Djagilev kuoli kaksi palttoota päällään, mutta ei killinkiäkään pankkitilillään". Elämänsä loppupuolella käytti varojaan runsaasti harvinaisten kirjojen kokoelmaansa, mutta hänen ennen niin hienot mittatilauspukunsa olivat jo kuluneita hihan- ja lahkeensuista.
Koko elämänsä Djagilev pelkäsi kuolevansa hukkumalla ja vältti matkustamista veneellä.
Sergei Pavlovitš Djagilev kuoli 57-vuotiaana diabeteksen aiheuttamaan koomaan19. elokuuta 1929 Hôtel des Bains de Mer'ssä, Lidolla Venetsiassa, jonne hän oli matkustanut Lontoosta vastoin lääkärin ohjeita. Hänen kuolinvuoteellaan vuorottelivat aiemmat kumppanit Serge Lifar ja Boris Kochno. Sergei Djagilev on haudattu Venetsian alueella sijaitsevalle Isola di San Michelen saarelle, jonka hautausmaan ortodoksisessa osassa lepäävät myös Igor Stravinsky, Joseph Brodsky ja Ezra Pound.
Djagilevin kuoleman jälkeen seurue hajosi. Monet Djagilevin baletin jäsenet olivat nuoria ja he levittivät Ballets russesin perintöä ympäri maailmaa jatkaessaan uraansa muualla. Heidän mukanaan syntyi vahva tanssitraditio etenkin Yhdysvaltoihin, jossa vaikutti George Balanchine sekä Britteinsaarille, jossa vaikuttivat tanssijattaret Ninette de Valois, Marie Rambert, Alicia Markova sekä tanssija Anton Dolin. Seurueen viimeisestä miestanssijatähdestä Serge Lifarista tuli Pariisin oopperan baletin pitkäaikainen johtaja.
Djagilev ja Stravinski -säätiön Ekstrom-kokoelma on talletettu Victoria & Albert Museumin teatteri- ja performanssiosaston kokoelmiin. Pietarin valtionyliopistossa sijaitseva nykytaiteen museo (ven. Музей современных искусств им. С.П. Дягилева СПбГУ,) on nimetty vuonna 2008 Sergei Djagilevin mukaan. Sen edeltäjänä toimi vuodesta 1998 lähtien Djagilevin taidekeskus.
Taiteessa

Vuonna 1948 valmistui brittiläinen elokuva Punaiset kengät, joka kuvaa Ballets russesin elämää ja toimintaa. Elokuvan roolihenkilö Boris Lermontovin esikuva on Sergei Djagilev.
Vuonna 1972 Maurice Béjart loi koreografian Pjotr Tšaikovskin ja Pierre Henryn musiikkiin, ja siten syntyi teos Nijinski, clown de Dieu ('Nižinski, Jumalan klovni'), joka sai ensi-iltansa Brysselissä 20. vuosisadan baletin (Ballet du XXme Siècle) esittämänä vuonna 1972. Teos kertoo Sergei Djagilevin ja Vatslav Nižinskin välisestä suhteesta.
Populaarikulttuurissa

Google juhli 31. maaliskuuta 2017 Sergei Djagilevin 145-vuotissyntymäpäivää piirroksella.
Linkkejä muualle

George Balanchine
Lincoln Kirstein, New York City Ballet'n perustaja
Sergei Diaghilev: The man behind the 'Russian Revolution' in art, sisältää muualla julkaisemattomia kuvia (englanniksi)
Как Сергей Дягилев прави руска"революция" в световното изкуство (edellinen sivusto venäjäksi)
Serge Diaghilev and His World: A Centennial Celebration of Diaghilev’s Ballets Russes, 1909–1929, verkkonäyttely Yhdysvaltojen Library of Congressin sivulla
Kirjallisuutta

Kochno, Boris: Diaghilev and the Ballets Russes. Harper & Row, UK 1970. ISBN 978-1199359339
Kochno, Boris: Diaghilev and the Ballets Russes. Translated from the French by Adrienne Foulke. Allen Lane the Penguin Press, Great Britain 1970. ISBN 0713901748
Percival, John: The world of Diaghilev. Herbert Press 1971; Revised Edition 1979. ISBN 978-0273013747
Haskell, Arnold L.: Ballet Russe. The Age of Diaghilev. Weidenfeld & Nicolson, London, UK, 1968. ISBN 9780297762638
Scheijen, Sjeng: Diaghilev: A Life. Profile Books, London, UK 2009. ISBN 978-0-19-975149-5
Garafola, Lynn: Diaghilev's Ballets Russes. Oxford University Press, UK, 1989, 1992. ISBN 9780195076042 Da Capo Press, New York, USA 1989, 1998. ISBN 978-0306808784
Drummond, John: Speaking of Diaghilev. Faber and Faber Ltd USA, 1997, 1999. ISBN 9780571178643 ISBN 9780571195497
Garafola, Lynn & Baer Van Norman, Nancy (toim.): The Ballets Russes and Its World. Yale University Press, USA 1999. ISBN 978-0300061765
Pritchard, J. (toim.): Diaghilev and the Golden Age of the Ballets Russes, 1909–1929 (näyttelyluettelo 2010)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sergei Djagilev Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef 
Léon Bakst, Sergei Pavlovitš Djagilev lastenhoitajansa eli 'njanjansa' kanssa, 1906.
Sergei Djagilev vuonna 1910
Sergei Djagilev ja John Brown, New York 1916, valokuva Bain News Service
Vatslav Nižinski ja Sergei Djagilev vuonna 1911
Dmitri 'Dima' Vladimirovitš Filosofov (1872–1940)
Boris Jevgenevitš Kochno (1904–1990)
Anton Dolin (Patrick Healey-Kay, 1904–1983), baletti Tuhlaajapoika, Ballets russes, Australian kiertue, 1939
Sergei Djagilev ja Ballets russes, 30 kopeekan postimerkissä vuodelta 2000
Clint Eastwoodin filmografia

Clint Eastwood vuonna 2007.
Clint Eastwood (s. 1930) on yli 60-vuotisen uransa aikana toiminut näyttelijänä, ohjaajana, tuottajana ja säveltäjänä kymmenissä elo­kuvissa ja televisio­tuotannoissa. Eastwood aloitti näyttelijän­uransa vuonna 1955 pienissä rooleissa elo­kuvissa ja televisio­sarjoissa. Vuonna 1971 Eastwood aloitti ohjaamisen ja vuonna 1982 tuottamisen. Eastwood on myös säveltänyt ja sanoittanut musiikin muutamiin elo­kuviinsa.
Läpi­murtonsa Eastwood teki television puolella lännen­sarjassa Lännen tie (1959–1965). Lännen tiestä Eastwood siirtyi takaisin elo­kuvan pariin, ensimmäiseksi lännen­elo­kuvien Kourallinen dollareita (1964), Vain muutaman dollarin tähden (1965) ja Hyvät, pahat ja rumat (1966) pää­osiin. Eastwood on näytellyt yli 50:ssä elo­kuvassa, joita ovat muun muassa Hirttäkää heidät! (1968), Yön painajainen (1971), Likainen Harry (1971), Pako Alcatrazista (1979), Köysi kiristyy (1984), Hiljaiset sillat (1995) ja Gran Torino (2008). Eastwood on näytellyt niin lännen-, toiminta-, komedia- kuin draama­elo­kuvissakin.
Eastwood näyttelee kahdessa elo­kuva­sarjassa pää­osaa: ”nimetöntä miestä” Dollaritrilogiassa (1964–1966) ja Harry Callahania Likainen Harry -elo­kuva­sarjassa (1971–1988). Eastwoodin muita tunnettuja rooli­töitä ovat Josey Wales Lain­suojattomassa (1976), muukalainen Ruoskassa (1973), Philo Beddoe Mies San Fernandosta (1978) -elo­kuvassa ja sen jatko-osassa Lällärit lakoon (1980), saarnaaja Kalpeassa ratsastajassa (1985), William Munny Armottomassa (1992) ja Frankie Dunn Million Dollar Babyssa (2004).
Eastwood on saanut monia palkintoja ja palkinto­ehdokkuuksia työstään. Palkintoja on muun muassa neljä Oscar-palkintoa, kolme Golden Globea ja kaksi Directors Guild of America -palkintoa.
Dokumenttielokuvat

Clint on Clint (Clint Eastwood, le franc-tireur, 2007)
Televisiosarjat

Näyttelijänä
Ohjaajana
Tuottajana
Säveltäjänä
| Vuosi | Suomenkielinen nimi | Alkuperäinen nimi | Jakson nimi / määrä | Rooli | N | O | T | S |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1956 | Highway Patrol | High­way Patrol | ”Motor­cycle A” | Joe Keeley | N | — | — | — |
| 1956 | Death Valley Days | Death Valley Days | 2 | John Lucas | N | — | — | — |
| 1957 | The West Point Story | The West Point Story | ”White Fury” | kadetti Bob Salter | N | — | — | — |
| 1958 | Navy Log | Navy Log | ”The Lonely Watch” | Burns | N | — | — | — |
| 1959 | Maverick | Maverick | ”Duel at Sundown” | Red Hardigan | N | — | — | — |
| 1959–1965 | Lännen tie | Rawhide | 217 | Rowdy Yates | N | — | — | — |
| 1962 | Mister Ed | Mister Ed | ”Clint East­wood Meets Mister Ed” | Clint East­wood | N | — | — | — |
| 1985 | Hämmästyttävät tarinat | Amazing Stories | ”Vanessa in the Garden” | — | — | O | — | — |
| 2003 | The Blues | The Blues | ”Piano Blues” | — | — | O | — | — |
| 2007 | American Masters | American Masters | ”Tony Bennett: The Music Never Ends” | — | — | — | T | — |
| 2010 | The Writers’ Block | The Writers’ Block | ”Coffin Maker” | — | — | — | — | S |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Clint Eastwood Wikimedia Commonsissa
Clint Eastwoodin filmografia Elonetissä.
Clint Eastwoodin filmografia Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| n k Clint Eastwoodin ohjaamat elokuvat |
| --- | --- |
1970-luku:  Yön painajainen (1971)  Ruoska (1973)  Frank, rakastan sinua (1973)  Tehtävä Alpeilla (1975)  Lainsuojaton (1976) 
1980-luku:  Ratkaiseva isku (1983)  Kalpea ratsastaja (1985)  Bird (1988) 
1990-luku:  Valkoinen metsästäjä, musta sydän (1990)  Armoton (1992)  Täydellinen maailma (1993)  Hiljaiset sillat (1995)  Rajaton valta (1997)  Keskiyö hyvän ja pahan puutarhassa (1997)  Pahin rikos (1999) 
2000-luku:  Space Cowboys (2000)  Verivelka (2002)  Menneisyyden ote (2003)  Million Dollar Baby (2004)  Kirjeitä Iwo Jimalta (2006)  Isiemme liput (2006)  Gran Torino (2008)  Changeling – vaihdokas (2008)  Invictus – voittamaton (2009) 
2010-luku:  Hereafter (2010)  J. Edgar (2011)  Jersey Boys (2014)  American Sniper (2014)  Sully – uroteko Hudson-joella (2016)  15:17 Pariisiin (2018) 
↑  https://www.imdb.com/title/tt27403986/releaseinfo/?ref_=tt_dt_aka#akas Tämä ei ainakaan tiedä suomennosta.
Maria Stenroos

| Maria Stenroos> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1974
Kansalaisuus:  suomalainen
Maria Stenroos (s. 1974) on suomalainen toimittaja. Hän toimi Yleisradion EU-kirjeenvaihtajana Brysselissä vuosina 2014–2016. Aiemmin Stenroos on työskennellyt Ylen uutistoimituksessa.
Koulutus ja ura

Stenroos on opiskellut tiedotusoppia Tampereen yliopistossa, josta hän on valmistunut yhteiskuntatieteiden maisteriksi. Stenroos on tehnyt työuransa Yleisradiossa, jossa hän on työskennellyt muun muassa politiikantoimittajana, kotimaantoimittajana, uutispäällikkönä sekä Aamu-tv:n juontajana. Pisimpään hän on työskennellyt Ylen televisiouutisissa.
Syyskuussa 2014 Stenroos aloitti Ylen Brysselin-kirjeenvaihtajana, ja hän toimi tehtävässä kaksivuotiskauden. Syyskuussa 2016 hän jatkoi Ylen politiikantoimittajana.
Tällä hetkellä 1.7.2023 alkaen Stenroos toimii Brysselissä erikoistoimittajana ja Nato-kirjeenvaihtajana.
Aiheesta muualla

Maria Stenroos Twitterissä
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva
Lahnuksen koulu

| Lahnuksen koulu |
| --- | --- |
 Lahnuksen koulu
Sijainti:  Vanha Lahnuksentie 15, 02970 Espoo
Tyyppi:  suomenkielinen alakoulu
Perustettu:  1906/1958
Rehtori:  Kimmo Kinnunen
Luokat:  1–6
Oppilaita:  110 (2017-2018)
Verkkosivut
Lahnuksen koulu on Luukin kaupunginosassa Pohjois-Espoossa Luukin kaupunginosassa, lähellä Lahnusta sijaitseva alakoulu. Koulussa on oppilaita esiluokasta kuudenteen luokkaan. Koulun esiopetus on Kalajärven päiväkodin vastuulla. Lahnuksen koulussa on noin 95–150 oppilasta lähes joka vuonna, ja jokaista luokkaa on vain yksi, lukuun ottamatta kahta neljättä luokkaa. Lahnuksen koulu kuuluu Vihreä lippu-ohjelmaan, jossa panostetaan ympäristöön ja kierrätykseen. Koulun lähikouluja ovat Kalajärven koulu ja Röylän koulu.
Historia

Lahnuksen koulu nykyisissä tiloissaan avautui 1958. Sitä ennen koulu oli toiminut Luukin alueella eri rakennuksissa. Nykyisen rakennukset, koulun ja opettajien asuntolan, on suunnitellut arkkitehti Veikko Nortomaa. Vuoden 2017 Espoon koulurakennusten inventoinnissa niiden todetaan olevan 1950-luvun koulutyylin laadukas, pienimittakaavainen ja maalaismaisemaansa hyvin sopeutuva esimerkki, jonka rakennustaiteellista arvoa muutostyöt ovat kuitenkin vähentäneet.
Aiheesta muualla

Tietoa koulusta Espoon kaupungin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Valtatie 9

Leveäkaistatie Aurassa
Nelitasoinen Lakalaivan eritasoliittymä Tampereen eteläosassa.
Karkunvuoren tunneli Tampereen ohikulkutiellä
Valtatietä 9 Orivedellä
Ohituskaistatie Jämsässä
Rantaväylä Jyväskylässä
Vaajakosken liikenneympyrä Jyväskylän itäpuolella
Leppäveden penger Jyväskylän itäpuolella
Kuoringan levähdyspaikka Liperissä
Valtatie 9 on Turusta Loimaan, Tampereen, Jämsän, Jyväskylän, Kuopion, Outokummun ja Joensuun kautta Tohmajärven Värtsilään johtava valtatie. Tien pituus on 663 kilometriä.
Lukuun ottamatta lyhyttä osuutta aivan Turun keskustan tuntumassa on valtatie 9 Turusta Siilinjärven Vuorelaan myös osa Eurooppatietä E63, joka jatkuu Kuopiosta Kajaanin ja Kuusamon kautta Sodankylään.
Tie kuuluu liikenne- ja viestintäministeriön määrittämiin maanteiden pääväyliin sekä yleiseurooppalaiseen TERN-tieverkkoon.
Moottoritietä valtatiellä 9 on noin 130 kilometrin matkalla yhteensä kuudella toisistaan erillisellä osuudella.
Reitti

Valtatie 9 alkaa Turun keskustasta. Turun kehätien eli kantatien 40 (tunnettu ohikulkutienä 1960-luvun alusta lähtien) ja Liedon asemanseudun välinen tieosuus on moottoritietä, minkä jälkeen tie jatkuu leveäkaistatienä Auraan saakka. Tämän jälkeen tie jatkuu tavanomaisena kaksikaistaisena valtatienä Pöytyän Kyrön, Loimaan, Humppilan, Urjalan ja Akaan Kylmäkosken kautta Akaan ja Valkeakosken rajan tuntumaan, jossa se yhtyy valtatiehen 3 ja jatkuu moottoritienä Lempäälän kautta Tampereelle.
Tampereella valtatie 9 kulkee nelitasoisen Lakalaivan eritasoliittymän kautta ja ohittaa Tampereen kaupungin moottoritienä, johon kuuluu myös Karkunvuoren tunneli. Tampereen Linnainmaan kohdalla moottoritie muuttuu ensin moottoriliikennetieksi ja hieman ennen Kangasalaan kuuluvaa Ruutanan kylää edelleen kaksikaistaiseksi valtatieksi. Ruutanan jälkeen tie ohittaa Suinulan ja Havisevan. Tie jatkuu Oriveden, Länkipohjan, Jämsän, Korpilahden ja Muuramen kautta Jyväskylään. Oriveden ja Muuramen välillä on säännöllisesti ohituskaistaosuuksia.
Valtatie 9 ohittaa Jyväskylän osittain moottoritienä ja osittain nelikaistaisena valtatienä. Jyväskylän keskustan ja Kanavuoren välillä tie kulkee yhdessä valtateiden 4, 13 ja 23 kanssa. Lisäksi tie kulkee Vaajakosken taajaman läpi heikentäen liikenteen sujuvuutta. Myös Vaajakosken ja Kanavuoren välinen tieosuus on kaksikaistaisena neljän valtatien yhteisenä osuutena ongelmallinen.
Nelostie erkanee Kanavuoressa, valtatie 13 Laukaan kunnan Lievestuoreella ja 23 vähän Hankasalmen aseman jälkeen. Valtatie 9 jatkuu edelleen Suonenjoen kautta Kuopion eteläosiin, jossa se yhtyy valtatiehen 5 ja ohittaa Kuopion moottoritietä pitkin.
Valtatie 9 eroaa valtatiestä 5 yli Siilinjärven Vuorelassa, ja sieltä Riistaveden, Tuusniemen ja Outokummun kautta Liperin Viinijärvelle, missä se yhtyy taas valtatiehen 23. Siilinjärven ja Liperin Ylämyllyn välinen tie on kaksikaistainen ja monin paikoin mutkainen ja mäkinen. Ylämyllyn ja Joensuun Niittylahden väli on moottoritietä, jonka molemmissa päissä lyhyt moottoriliikennetieosuus. Joensuussa valtatie 9 liittyy valtatiehen 6 jatkuen Tohmajärven Onkamoon, jossa valtatie 9 eroaa valtatiestä 6. Onkamon jälkeen tie jatkuu Niiralan rajanylityspaikalle, josta on yhteys Sortavalaan.
Valtatie 9 kulkee seuraavien maakuntien kautta: Varsinais-Suomi – Kanta-Häme – Pirkanmaa – Keski-Suomi – Etelä-Savo – Pohjois-Savo – Etelä-Savo (uudelleen) – Pohjois-Savo (uudelleen) – Pohjois-Karjala
Valtatie 9 kulkee seuraavien kuntien kautta: Turku – Lieto – Aura – Pöytyä – Loimaa – Humppila – Urjala – Akaa – Valkeakoski – Lempäälä – Tampere – Kangasala – Orivesi – Jämsä – Jyväskylä – Muurame – Jyväskylä (uudelleen) – Laukaa – Hankasalmi – Pieksämäki – Rautalampi – Pieksämäki (uudelleen) – Rautalampi (uudelleen) – Suonenjoki – Leppävirta – Kuopio – Siilinjärvi – Kuopio (uudelleen) – Tuusniemi – Outokumpu – Liperi – Joensuu – Tohmajärvi
Valtatie 9 Kuopiosta Tohmajärvelle on osa Sinistä tietä, joka on kansainvälinen matkailutie Norjasta Ruotsin ja Suomen kautta Venäjälle.
Eläimet ja turvallisuus

Tien liikenneturvallisuutta on parannettu rakentamalla riista-aitoja, poistamalla turhia liittymiä, valaisulla ja alikulkutunneleilla. Riista-aitaa on Loimaalla (2020), Urjalassa 4 km (2020), moottoriliikennetie Akaan Järviö-Hirsikangas 10 km ja moottoritieosuuksilla. Eläinten vihersiltoja on Sääksjärvellä ja Tasanteella sekä pieneläimille alikulkutunneleita moottoritiellä välillä Hirsikangas-Tampere.
Historiaa > Varhainen valtatie 9

Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä tieksi 9 numeroitiin Turusta Huittisten, Tampereen ja Jämsän kautta Jyväskylään kulkenut reitti. Tien reitti on merkittävästi muuttunut näistä ajoista. Alun perin tie kulki osittain samaa reittiä valtateiden 2 (Vampulasta Huittisiin), 11 (Mouhijärven Häijäästä Tampereelle) sekä 3 ja 12 (Tampereelta Kangasalan Huutijärvelle) kanssa. Jo ennen talvisotaa oli aloitettu tien parannustyöt oikomalla pahimpia mutkia esimerkiksi Kangasalan ja Oriveden välillä. Kangasalan Huutijärven ja Oriveden välisen osuuden kunnostus tehtiin loppuun työttömyystöinä vuosina 1953–1955, mutta valmistuttuaan tie ei enää vastannut kasvaneen liikenteen vaatimuksia. 1950-luvun lopulla Huutijärvelle muodostui neljän suunnan tienristeys Sahalahden ja Kuhmalahden kautta Kuhmoisiin kulkevan tien (nykyisin seututie 325) valmistuttua.
Tampereen ja Huutijärven välisen tieosuuden parantaminen saatiin suoritetuksi loppuun vuonna 1957, jolloin väli Tampereen ja Kangasalan rajalta Kangasalan kirkolle päällystettiin. Tähän aikaan Kangasalan kirkonkylän läpi kulki yhtä ja samaa tieuraa pitkin kaikkiaan kolme valtatietä, numerot 3, 9 ja 12. Yhä kasvavan moottoriajoneuvoliikenteen vuoksi Kangasalan kirkonkylä muodostui erityisen onnettomuusherkäksi, koko kunta sai kolaripitäjän maineen, ja syyttävä sormi osoitti etenkin läpikulkuliikennettä.
Uusi tieyhteys Huittisten ja Nokian välille valmistui 1950- ja 1960-lukujen vaihteessa ja tällöin valtatie siirtyi Vammalan ja Nokian välillä Kokemäenjoen vesistön pohjoispuolelta sen eteläpuolelle. Silloiseen Suoniemen kuntaan kuuluneeseen Sarkolaan muodostui yksi Suomen päätieverkon suurimmista nousuista. Uusi tieosuus Huittisista Auraan valmistui hieman myöhemmin ja uusi valtatie korvasi Auran, Pöytyän, Oripään ja Vampulan kirkonkylien kautta kulkeneen vanhan tien, joka oli monin paikoin osa historiallista Huovintietä. Virttaankankaalla tielle rakennettiin kolmen kilometrin pituinen lentokoneiden varalaskupaikka.
Historiaa > 1960–70-luku

1960-luvun alkuvuosina oikaistiin merkittävästi Oriveden ja Jämsän väliä. Tie linjattiin Längelmäen Länkipohjasta Jämsään suoraan, kun vanha tie kiersi Kuoreveden Hallin kautta. Tämäkin tie osoittautui liikenteen vilkastuessa kuitenkin ennen pitkää kapeaksi ja mutkaiseksi. Valtatien ensimmäinen, 14 kilometriä pitkä moottoritieosuus valmistui Turun ja Liedon asemanseudun välille vuonna 1967. Lukuisista liikenneonnettomuuksista tunnetuksi tullut valtateiden 2 ja 9 risteys Huittisten Mommolassa muutettiin samana vuonna eritasoristeykseksi.
1960- ja 1970-lukujen vaihteessa valmistui uusi valtatieosuus Aurasta Loimaan ja Humppilan kautta Lempäälän Kuljuun, jossa se yhtyi valtatiehen 3. Turun ja Auran välillä on tien vanha reitti säilynyt varsin hyvin seututienä 222. Reitti Aurasta Huittisten kautta Nokialle sai numeron 41 ja Nokian ja Tampereen välinen osuus numeron 11. Vanha valtatie on monin paikoin muuallakin, mm. Huittisissa, Sastamalassa ja Nokialla edelleen käytössä yleisenä tienä, lyhyempiä osuuksia on myös paikallis- ja yksityisteinä.
1970-luvulla valmistui reitti Tampereelta Orivedelle. Siihen asti tie 9 oli kulkenut valtateiden 3 ja 12 kanssa samaa reittiä Tampereen Kalevan, Messukylän ja Kaukajärven kautta Kangasalan keskustaan ja keskustan itäpuolella olevan Huutijärven risteykseen asti, josta tie kulki Längelmäveden rantoja Orivedelle. Tie Kaukajärveltä Kangasalle on nykyisin numeroltaan 339. Huutijärven ja Oriveden välinen järvenrantareitti muuttui maantieksi 324, mutta 1990-luvun lopulla se korotettiin kantatieksi 58.
Uusi reitti Jyväskylästä Lievestuoreen ja Hankasalmen kautta Suonenjoelle ja Kuopioon on valmistunut vasta 1970-luvulla. Sitä ennen reitti kulki kantatietä 69, joka tuolloin kulki Jyväskylästä Laukaaseen nykyisen seututien 637 reittiä. Laukaasta kantatie 69 jatkui Konneveden ja Rautalammin kautta Suonenjoelle ja edelleen nykyistä 9-tien reittiä Kuopioon.
Vuonna 1977 valmistui Jyväskylän ja Vaajakosken välinen moottoritie, jonka eräät ratkaisut nostivat tien rakentamiskustannukset varsin korkeiksi. Niinpä rahat eivät riittäneetkään Vaajakosken taajaman ohittamiseen, eikä ohitustietä ole vieläkään rakennettu.
Historiaa > 1980–90-luku

Tampereen itäinen ohikulkutie valmistui vasta vuonna 1994. Sitä ennen valtatie 9 kulki Tampereen läpi.
1990-luvun puoliväliin saakka Jämsän ja Jyväskylän välinen osuus oli yhteinen nelostien kanssa. Vuoden 1996 tienumerouudistuksessa nelostie viitoitettiin kulkemaan Päijänteen itäpuolelta ja tie Lahdesta Jämsään sai uuden numeron 24. Jämsän ja Jyväskylän välille 24-tietä ei merkitty, vaan osuus on nykyisin vain 9-tietä.
Historiaa > 2000–10-luku

Vuonna 2000 valmistui Helsingin ja Tampereen välinen moottoritie ja siinä yhteydessä myös 9-tie sai uuden reitin: Kylmäkosken pohjoispuolelta rakennettiin noin kahdeksan kilometriä uutta tietä Toijalan luoteispuolelle, jossa 9-tie yhtyy valtatiehen 3. Turun ja Tampereen välinen matka piteni muutamalla kilometrillä, mutta toisaalta reitille syntyi 19 kilometriä uutta moottoritieosuutta. Vanha tie Kylmäkoskelta Lempäälään sai numeron 190.
Vuosina 2001–2003 tietä parannettiin merkittäväsi Oriveden ja Jämsän sekä Korpilahden ja Muuramen välillä. Tien suuntausta parannettiin tasaamalla mäkiä ja oikomalla mutkia, tietä levennettiin, sille rakennettiin keskikaiteellisia ohituskaistoja ja riista-aitoja sekä uusia siltoja ja eritasoliittymiä.
Vuonna 2010 valtatietä 9 jatkettiin Kuopiosta Niiralan raja-asemalle liittämällä valtatie 17 ja kantatie 70 osaksi sitä. Valtatien 9 viitoitus on puutteellista Joensuun Niittylahden ja Tohmajärven Onkamon välillä, sillä opasteissa on mainittu ainoastaan valtatien 6 viitoituskohde Lappeenranta ja myös valtatien 9 numero puuttuu osasta opasteita.
Syksyllä 2013 otettiin käyttöön Joensuun kaupungin ohittava moottoritie Siilaisten ja Repokallion eritasoliittymien välisellä, suurimmaksi osaksi valtatien 6 kanssa yhteisellä kuuden kilometrin osuudella. Samassa yhteydessä rakennettiin toinen silta Pielisjoen yli, uusi eritasoliittymä Karjalankadun liittymään sekä melusuojausta ja kevyen liikenteen väyliä. Olemassa olevia eritasoliittymiä parannettiin. Hankkeen valmistuttua myös nykyinen Ylämyllyn ja Siilaisten välinen nelikaistainen osuus muutettiin moottoritieksi.
Joensuun kehätien valmistuttua nelikaistaisten osuuksien väliin oli jäämässä vajaan 4 kilometrin pituinen yksiajoratainen osuus. Tieosuus parannettiin moottoritieksi ja Karhunmäkeen rakennettiin uusi eritasoliittymä. Hanke valmistui vuonna 2014.
Kuopion Päivärannan ja Siilinjärven Vuorelan välisellä valtateiden 5 ja 9 yhteisellä osuudella sijaitsi aiemmin kahden moottoritien väliin sijoittunut nelikaistainen sekaliikennetieosuus, jolla oli myös huonokuntoiset avattavat Kallansillat. Sillat jouduttiin avaamaan 300–400 kertaa purjehduskaudessa, mikä aiheutti merkittävää haittaa liikenteelle. Syksyllä 2014 valmistui uusi tieosuus moottoritienä, ja nostosillat korvattiin kiinteillä silloilla. Lisäksi tien eritasoliittymiä parannettiin ja tien itäpuolelle rakennettiin rinnakkaistie ja kevyen liikenteen väylät. Hankkeen kustannusarvio oli noin 90 miljoonaa euroa.