Vetoomus kristittyjen puolesta
Sisältö

»[M]inun on – – vedottava teihin, mahtavat keisarit, että kuulisitte meitä puolueettomasti ettekä yleisen ja järjettömän puheen vieminä tuomitsisi etukäteen vaan käyttäisitte tiedonjanoanne ja totuudenrakkauttanne myös meidän oppimme tapauksessa. Näin te omalta puoleltanne ette erehdy tietämättömyyden takia, ja me saamme karisteltua yltämme kansanjoukkojen epäselvistä puheista nousevat syytökset ja pääsemme rauhaan vihollisuuksista.»
Athenagoras aloittaa vetoamalla siihen, että kristittyjä tulisi kohdella syytettyinä samalla tavalla kuin muitakin (luvut I–II), sillä usein kristittyjä parjataan vain nimen tähden ilman perehtymistä näiden oppiin ja elämään. Tämän jälkeen hän esittää puolustuksensa kristittyjen pakanoilta kohtaamia syytöksiä vastaan. Käsittely voidaan jakaa kolmeen osaan: ensin Athenagoras käsittelee kristittyjen kohtaamaa syytettä ateismista eli jumalattomuudesta teoreettiselta kannalta (IV–XII) ja sitten käytännölliseltä kannalta (XIII–XXX), ja tämän jälkeen syytteitä moraalittomuudesta, erityisesti ihmissyönnistä ja sukurutsauksesta (XXXI–XXXVI). Teos päättyy keisareille esitettyyn vetoomukseen (XXXVII).
Kristittyjen kohtaamassa ateismisyytöksessä ei ollut kyse siitä, että kristityt olisivat kieltäneet Jumalan olemassaolon, vaan siitä, että he kyseenalaistivat perinteiseen uskontoon ja sen jumaliin pohjanneen yhteiskuntajärjestyksen. Athenagoras arvostelee kreikkalaisen uskonnon jumalten ja jumaltarujen sekavuutta, ja pyrkii osoittamaan kristillisen opin ylivertaisuuden siihen nähden. Pakanat ovat epäjohdonmukaisia palvoessaan kukin eri paikoissa eri jumalia, mutta syyttämällä kristittyjä siitä, että nämä eivät palvo samoja jumalia. Kristityt sen sijaan tunnustavat ”yhden Jumalan, joka on luomaton, ikuinen, näkymätön, muuttumaton, käsittämätön, rajoittumaton sekä hahmotettavissa vain mielellä ja järjellä”.
Esityksessään Athenagoras osoittaa suurta oppineisuutta ja kreikkalaisen kirjallisuuden tuntemusta. Hän lainaa usein Homerosta, tragediakirjailijoita ja muita runoilijoita sekä muun muassa Platonia.
Teoksen sisältö luvuittain on:
| --- | --- |
 I. Epäoikeudenmukaisuus kristittyjä kohtaan II. Kristittyjä tulee kohdella syytettyinä samalla tavoin kuin muita III. Kolme syytettä kristittyjä vastaan IV. Ateismisyytöksen järjettömyys: kristityt tunnustavat yhden Jumalan V. Runoilijoiden todistus Jumalan ykseydestä VI. Filosofit Jumalan ykseydestä VII. Kristillinen oppi Jumalasta ja sen ylivertaisuus VIII. Monijumalaisuuden järjettömyys IX. Profeettojen todistus X. Isä, Poika ja Pyhä henki XI. Kristittyjen eettinen opetus XII. Kristittyjen usko ja elämäntavat XIII. Miksi kristityt eivät uhraa? XIV. Kristittyjä syyttävien epäjohdonmukaisuus XV. Kristityt ymmärtävät jumaluuden ja aineellisen eron XVI. Maailman kauneus ja Jumala XVII. Jumalten nimistä XVIII. Jumalat ovat luotuja, jos he ovat syntyneet XIX. Luominen filosofien mukaan :  XX. Jumalten kuvauksista XXI. Jumalten himokkuus XXII. Entä jos jumalat ovat luonnonvoimien symboleita? XXIII. Jumalten toiminnasta XXIV. Enkelit ja daimonit XXV. Daimonien toiminta sekä jumalallinen johdatus XXVI. Daimonit viettelevät palvomaan patsaita XXVII. Daimonien toiminnan selitys XXVIII. Jumalten nimien alkuperästä XXIX. Runoilijoiden todistus XXX. Ihmisten jumaloinnista XXXI. Insesti- ja ihmissyöntisyytökset XXXII. Kristittyjen siveydestä XXXIII. Kristittyjen avioliittoa koskevat periaatteet XXXIV. Kristittyjen ja heidän syyttäjiensä moraali XXXV. Ihmissyöntisyytöksistä XXXVI. Kristillinen usko ruumiin ylösnousemukseen ja viimeiseen tuomioon XXXVII. Vetoomus