stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Albania
Historia > Toinen maailmansota ja Hoxhan kausi

Toisen maailmansodan aikana kommunistiset ja kansallismieliset sissit taistelivat Albaniassa italialaisia ja saksalaisia miehitysjoukkoja sekä toisiaan vastaan.
Titon Jugoslavian tuella Enver Hoxhan johtamat kommunistit selviytyivät voittajiksi ja maa julistettiin kansantasavallaksi 1946. Sodan jälkeen ideologiset ristiriidat Jugoslavian kanssa syvenivät, ja maa haki tukea ensin vuodesta 1948 alkaen Stalinin Neuvostoliitosta ja Stalinin kuoleman jälkeen vuodesta 1962 alkaen Maon Kiinasta. Albania tuomitsi Tšekkoslovakian miehityksen ja erosi syksyllä 1968 Varsovan liitosta. Sosialististen maiden talousyhteisöstä SEVsta maa oli eronnut jo aiemmin. Lopulta Maon kuoltua ja niin sanotun neljän koplan kukistuttua 1970-luvun lopulla välit myös Kiinaan huononivat ja maa siirtyi tiukalle eristäytymislinjalle. Albania ja Andorra olivat ainoat eurooppalaiset valtiot, jotka eivät osallistuneet Helsingissä kesällä 1975 pidettyyn Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökokoukseen ETYKiin.
Hoxhan ympärille alkoi muodostua nopeasti henkilökultti, ja 1960-luvulle tultaessa se oli kehittynyt pitemmälle kuin missään muussa sosialistisessa maassa, ehkä lukuun ottamatta Pohjois-Korean Kim Il-Sungia tai Kiinan Mao Zedongia. Vuonna 1967 toteutettiin aggressiivinen uskontojen vastainen kampanja, ja maa julistettiin ateistiseksi valtioksi. Kirkot ja moskeijat suljettiin ja otettiin muuhun käyttöön tai purettiin.
Hoxha pelkäsi vainoharhaisesti Varsovan liiton tai Naton hyökkäystä maahan. Vuoden 1968 jälkeen rakennettiin maan rajoille, rannikoille ja sisämaahan kahdeksan vuoden aikana 700 000 teräsbetonista bunkkeria torjumaan mahdollista hyökkäystä.
Vuonna 1984 julkaistun Amnesty Internationalin uraauurtavan raportin mukaan Albanian ihmisoikeustilanne oli Hoxhan aikana huono. Ilmaisu-, uskonharjoittamis-, liikkumis- ja järjestäytymisvapaus oli rajoitettua, vaikka vuonna 1976 hyväksytty perustuslaki periaatteessa takasi oikeudet. Vuonna 1981 Hoxha määräsi useita johtavassa asemassa olevia puoluevirkailijoita teloitettavaksi puhdistuksessa. Pääministeri Mehmet Shehu teki itsemurhan.
Historia > Hoxhan jälkeen

Hoxhan kuoltua 1985 ja sosialismin murruttua vähän myöhemmin Itä-Euroopassa myös Albanian hallitus taipui monipuoluevaaleihin 1991. Entisten kommunistien muodostama Sosialistinen puolue voitti ensimmäiset vaalit, mutta yleislakon ja levottomuuksien jälkeen pidetyissä uusissa vaaleissa 1992 valtaan nousi opposition Demokraattinen puolue. Jopa satojentuhansien albanialaisten menetettyä rahansa valtavassa pyramidihuijauksessa kapinointi kaatoi Demokraattisen puolueen hallituksen 1997 ja nosti Sosialistipuolueen uudelleen valtaan.
Albanian presidentti Ramiz Alia allekirjoitti Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssin päätösasiakirjan Helsingissä syyskuussa 1991.
Vuoden 2005 parlamenttivaaleissa valtaan nousi entisen presidentin Sali Berishan johtama Demokraattipuolue. Demokraattipuolue säilytti aseman vuoden 2009 vaaleissa, joiden jälkeen opposition aktivistit vaativat pitkään äänenlaskennan uusimista vaalivilppiväitteiden vuoksi. Tammikuussa 2011 hallituksen vastaisissa mielenosoituksissa Tiranassa mielenosoittajat vastustivat hallituksen korruptiota. Kolme ihmistä kuoli.
Presidentinvaaleissa 2012 uudeksi presidentiksi valittiin sisäministeri Bujar Nishani. Vuonna 2017 hänen seuraajakseen tuli Ilir Meta.
Kesäkuun 2013 parlamenttivaaleissa sosialistit saivat murskavoiton, ja Edi Rama aloitti pääministerinä syyskuussa.
Albaniassa oli  vuoden 2019 alkupuolella kuukausia jatkuneita mielenosoituksia, joissa vaadittiin vuodesta 2013 lähtien vallassa olleen sosialistipääministeri Edi Raman eroa ja ennenaikaisia vaaleja. Pääoppositiopuolue keskustaoikeistolainen demokraattinen puolue syytti Ramaa ja tämän hallitusta yhteyksistä järjestäytyneesen rikollisuuteen ja korruptioon. Oppositio myös kyseenalaisti vuoden 2017 parlamenttivaalien tuloksen ja syytti sosialisteja vaalivilpistä. Kansainvälisten vaalitarkkailijoiden mukaan vaalit kuitenkin sujuivat enimmäkseen hyvin. Albania oli jättänyt EU-jäsenhakemuksen vuonna 2009 ja hakijamaastatuksen se sai vuonna 2014. EU on kuitenkin halunnut Albanialta lisänäyttöjä ennen varsinaisten jäsenneuvottelujen aloittamista;  haasteina on pidetty erityisesti  hallinnon ja oikeusvaltiorakenteiden kehittämistä, korruptiota sekä ihmis- ja huumekauppaa.
Politiikka

Albania on parlamentaarinen tasavalta, jossa valtionpäämiehenä on parlamentin viisivuotiseksi kaudeksi (korkeintaan kahdeksi kaudeksi) valitsema presidentti. Yleisesti ottaen presidentin valta Albaniassa ei ole kovin suuri, mutta presidentti nimittää pääministerin, joka puolestaan ehdottaa hallitusta, jonka presidentti nimittää ja parlamentti hyväksyy. Parlamentissa (alb. Kuvendi) on 140 kansanedustajaa, joista 100 valitaan suoralla vaalilla, 40 suhteellisella tavalla. Parlamenttivaalikausi on neljä vuotta.
Kommunismin kaatumisen jälkeen Albanian poliittista kenttää ovat hallinneet kaksi puoluetta: demokraattinen puolue (PD) ja sosialistinen puolue. Valta on vaihdellut näiden välillä: SP on ollut valtapuolue vuodesta 2013 ja DP oli vuodet 2005–2013. DP on keskusta-oikeistolainen ja keskittynyt antikommunistiseen politiikkaan, kun taas SP syntyi vanhan kommunistisen puolueen raunioille. Kolmantena puolueena on useissa vaaleissa ollut SP:stä eronnut Sosialistinen integraatioliike (LSI). Vuoden 2017 vaaleissa SP sai 74 paikkaa eli enemmistön 140-paikkaiseen parlamenttiin. Tuloksen perusteella SP:n johtaja Edi Rama jatkoi pääministerinä. DP sai 43 paikkaa, LSI 19 paikkaa ja kaksi pienempää puolueetta yhteensä neljä paikkaa.
Albania anoi Naton jäsenyyttä jo 1992, Nato torjui sen ja sen sijaan tarjosi yhteistyötä Albanian puolustusvoimien kehittämiseksi. Sitten vuonna 2008 Nato kutsui Albanian ja Kroatian jäsenikseen. Euroopan unioni hyväksyi kesäkuussa 2014 Albanian jäsenehdokkaakseen.
Aluejako

Vuodesta 2000 alkaen Albania on jaettu kahteentoista maakuntaan (qark). Tätä ennen maakuntia vastasivat prefektuurit (prefekturë), jotka jakautuivat edelleen 36 piirikuntaan (rrethe). Yhdessä prefektuurissa oli siten 2–4 piirikuntaa. Piirikunnat jakautuivat edelleen kuntiin, joita oli kahta eri tyyppiä (maalaiskunnat, komunë, ja kaupunkikunnat, bashki). Esimerkiksi vuonna 2000 maalaiskuntia oli 309 ja kaupunkikuntia 65. Vuoden 2015 kuntauudistuksessa kuntien määrää vähennettiin 61:een ja jaottelu maalais- ja kaupunkikuntien välillä lakkautettiin. Samalla aiemmat kunnat jäivät uusien kuntien osa-alueiksi.
Talous

Albania on kommunismista siirtymisen jälkeen siirtynyt markkinatalouteen, ja sen talous on kasvanut nopeasti vuoden 1990 jälkeen. Vuonna 2009 maa luokiteltiin keskitulotason valtioksi. Ennen 2000-luvun lopun finanssikriisiä Albania oli Euroopan nopeimmin kasvava talous. Maailmanpankin mukaan Albanian talous kasvoi vuonna 2018 noin 4,2 prosenttia. Siihen vaikuttivat erityisesti hydrologiset olosuhteet, jotka edistivät vesivoiman käyttöä, ja kotitalouksien kulutuksen kasvu.
Vuonna 2018 palvelut tuottivat 47,9 prosenttia bruttokansantuotteesta, teollisuus ja rakennusala 21,3 prosenttia ja maa- ja metsätalous 18,4 prosenttia. Työvoimasta puolestaan 42,9 prosenttia oli palvelualoilla, 37,4 prosenttia maataloudessa ja 19,8 prosenttia teollisuudessa. Työttömyysaste oli 12,3 prosenttia. Sukupuolten välillä on iso ero työllistymisasteessa, sillä miehistä 66,7 prosenttia ja naisista 52,4 prosenttia oli työelämässä. Iso osa naisista oli lisäksi palkattomia työntekijöitä perhetiloilla.
Noin neljännes Albaniasta on viljeltyä. Tärkeimpiä maatalouden tuotteita ovat vehnä, maissi, sokerijuurikas ja vesimeloni. Lampaat, vuohet, nauta ja siat ovat puolestaan tärkeimmät karjaeläimet. Kommunistiaikana hallinto panosti erityisesti maan teollistumiseen, mutta silloin kukoistanut kemianteollisuus on sittemmin rappeutunut. Tärkeimpiä teollisuustuotteita on ruoat ja juomat, rakennusmateriaalit, maaöljy, tekstiilit ja sementti. Albanian luonnonvarat ovat suhteellisen laajat: maan lounaisosasta löytyy maaöljyä ja maakaasua sekä koillis- ja keskiosasta muun muassa kromia, kuparia ja rauta–nikkeliä. Kaivosteollisuuden merkitys on kuitenkin laskenut kommunistihallinnon jälkeen, koska kaivosteollisuus on jäänyt alikehittyneeksi. Palveluala on kehittynyt voimakkaasti 2000-luvulla, kun maan muinaisjäännöksiä ja muistomerkkejä on restauroitu ja rannikolle on rakennettu hotelleja sekä muuta matkailuinfrastruktuuria.
Albanian rahayksikkö on lek, jota on vuodesta 1992 hallinnoinut Albanian keskuspankki. Kreikka, Saksa ja Turkki ovat Albanian suurimmat investoijat, ja niiden osuus ulkomaalaisista investoinneista on 2000-luvulla ollut kolme neljäsosaa. Albanian vaihtotase on alijäämäistä, ja sen tärkeimmät kauppakumppanit ovat Italia, Kreikka, Turkki, Saksa ja Kiina. Sen keskeisimpiin vientituotteisiin kuuluvat tekstiilit, jalkineet ja perusmetallit.
Talous > Liikenne

Albaniassa on noin 18 000 kilometriä teitä. Siitä noin 7 450 kilometriä pidetään pääteinä. Vaikka tiestöön on kiinnitetty 2000-luvulla huomiota, se on edelleen paikoin huonossa kunnossa. Osa teistä on kuitenkin korkealaatuisia, kuten valtatie Tiranasta Kosovaan ja rantatie Montenegrosta Butrintiin. Linja-autot ja minibussit ovat keskeisimmät julkiset kulkuvälineet. Durrës on puolestaan junaliikenteen tärkein solmukohta. Pääkaupungissa Tiranassa ei ole omaa rautatieasemaa, vaan junat pysähtyvät sen esikaupunkialueella.
Nënë Terezan kansainvälinen lentoasema on Albanian ainoa lentoasema, ja se sijaitsee 17 kilometriä Tiranasta luoteeseen. Durrës on maan tärkein satama.
Väestö

| Väestötiedot   vuonna 2018 |
| --- | --- |

Väestönkasvu:  −0,3 %
Syntyvyys:  10,1 / 1 000 henkilöä
Kuolleisuus:  7,6 / 1 000 henkilöä
Lapsikuolleisuus:  8,9 / 1 000 syntymää
Nettomaahanmuutto:  -3,32 / 1 000 henkilöä
HIV:n levinneisyys aikuisväestössä:  <0,2 %
Lukutaitoisia:  96,8 % väestöstä
Ikärakenne
Mediaani-ikä:  31,2 vuotta
0–14-vuotiaat:  17,2
15–64-vuotiaat:  62,4 (15–59)
65 vuotta täyttäneet:  20,4 (yli 59)
Albanian kansalaista kutsutaan Kotimaisten kielten keskuksen mukaan nimellä albanialainen. Nimitys "albaani" viittaa kansallisuuteen.
Albanian tilastokeskuksen arvion mukaan maassa oli vuoden 2019 alussa 2 862 427 asukasta, noin 0,3 prosenttia vähemmän kuin vuoden 2018 alussa. Albanian väestönkasvu on negatiivinen, ja väestö myös ikääntyy nopeasti. Kokonaishedelmällisyysluku oli vuonna 2018 vain 1,37, mikä on selvästi alle nettouusiutumisluvun 2,1. Syntyneitä oli vuonna 2018 noin 7 000 enemmän kuin kuolleita, mutta nettomuuttoluku oli tappiollinen noin 15 000 henkilöllä. Maailmanpankin arvion mukaan Albanian väkiluku voi vähentyä vuosittain noin 40 000 ihmisellä. Syntyvyys oli vuonna 2018 matalin sitten vuoden 1948, ja maastamuutto vaikuttaa edelleen jatkuvan. Kaikista pessimistimmän arvion mukaan Albaniassa olisi vuonna 2100 enää 860 000 asukasta.
Albaanit muodostivat vuoden 2011 väestönlaskennassa 82,6 prosenttia albanialaisista. Albaanit voidaan jakaa kahteen ryhmään, ghegeihin, jotka asuvat maan pohjoisosassa, ja toskiin, jotka elävät etelässä. Monet vähemmistöryhmät ovat kritisoineet vuoden 2011 väestönlaskentaa, sillä peräti 14 prosenttia ei halunnut ilmoittaa kansallisuuttansa. Virallisesti Albaniassa tunnustetaan kolme vähemmistöryhmää, kreikkalaiset, makedonialaiset ja montenegrolaiset, ja kaksi kulttuurivähemmistöä, aromanialaiset ja romanit. Romaneita oli vuoden 2011 väestönlaskennassa noin 1 300, mutta joidenkin lähteiden mukaan heitä olisi maassa jopa 120 000. Albanian kreikkalaisten oman väestönlaskennan perusteella he muodostavat noin kymmenesosan Albanian väestöstä, vaikka virallisessa väestönlaskennassa osuus oli alle prosentti.
Albania on muslimienemmistöinen valtio, mutta pitkän kommunistisen ateismin vaikutuksesta iso osa albanialaisista on sekulaareja. Sunnimuslimien osuus oli vuonna 2011 noin 56,7 prosenttia. Bektashi-muslimeita oli puolestaan 2,1 prosenttia väestöstä. Suurimmat kristityt ryhmät olivat katoliset, joita oli 10,0 prosenttia, ja ortodoksiset, joita oli 6,8 prosenttia väestöstä.
Kulttuuri

Albanian kansallinen symboli on kautta aikain ollut kotka. Kotka on kuvattu kivikaiverrukseen vuodelta 1190. Sen jälkeen kotka on ollut monen hallitsijasuvun vaakunassa, ja nykyisinkin albanialaiset viittaavat itseensä "kotkanpoikina".
Perinteinen arkkitehtuuri hävisi lähes tyystin kaupunkikuvasta stalinistisen diktatuurin vuosina, jolloin kaupunkien keskustat täyttyivät sosialistisen realismin betonilaatikoista, ja kirkot ja moskeijat purettiin tai muutettiin urheiluhalleiksi ja elokuvateattereiksi. Poikkeuksena ovat Berat ja Gjirokastra, jotka onkin julistettu sittemmin museokaupungeiksi ja Unescon maailmanperintökohteiksi.
Stalinismi ja sitä seurannut köyhyys tuhosi myös ruokakulttuurin, ja perinneruokia valmistavatkin nykyisin innokkaimmin ulkomailla asuvat albanialaissiirtolaiset. Juhla-ateriaan kuuluu paljon lihaa ja rakia, paikallista viinaa. Uskonnollisten juhlapäivien perinneleivonnaiset ovat säilyneet jotenkuten: ortodokseilla pääsiäispaaston aloittava laskiaisvanukas tai löysä pannukakku eli qumështor ja muslimeilla paaston päättävä mausteinen vanukas ashura.
Gjergj Fishta (1871–1940) oli aikansa kansallisrunoilija, mutta hänen työnsä kiellettiin kommunistiaikoina. Uusista kirjailijoista kansainvälistä mainetta on saanut Ismail Kadare (s. 1936).
Albanialainen musiikki on monipuolista ja monikulttuurista. Maan eteläosassa on kehittynyt erityinen moniääninen laulutapa, joka muistuttaa bysanttilaista kirkkomusiikkia. Pohjoisosan laulut ovat yleensä yksiäänisiä. Çifteli eli ciftelia on kaksikielinen kielisoitin. Maa on osallistunut Eurovision laulukilpailuun vuodesta 2004.
Albanialainen elokuva on saanut alkunsa 1940-luvulla.
Kulttuuri > Urheilu

Albanian suosituin urheilulaji on jalkapallo, jota pelaa yli 150 000 maan asukasta. Maan miesten edustusjoukkue oli elokuussa 2014 FIFA-rankingissa sijalla 70. Tunnettuja albanialaisia jalkapalloilijoita ovat muun muassa Dritan Stafsula, Alban Bushi ja Foto Strakosha.
Albania osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa vuonna 1972, mutta ei ole saanut kisoista mitaleita. Maalla on ollut eniten edustajia painonnostossa, jossa on ollut mukana yhdeksän eri albanialaiskilpailijaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Albania Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Albania Wikivoyagessa (englanniksi)
Visit Albania (englanniksi)
Albania Google Mapsissa
Albania Ylen Elävässä arkistossa
Background Notes: Albania U.S. Department of State (englanniksi)
| n k Euroopan valtiot |
| --- | --- | --- |
| Itsenäiset valtiot |  Alankomaat  Albania  Andorra  Armenia1  Azerbaidžan1  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia1  Irlanti  Islanti  Italia  Itävalta  Kazakstan1  Kreikka  Kroatia  Kypros1  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki1  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Vatikaani  Venäjä1  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta  |  |
| Kiistanalaiset valtiot |  Abhasia1  Artsakh1  Etelä-Ossetia1  Katalonia  Kosovo  Pohjois-Kypros1  Transnistria  |  |
1Lasketaan kuuluvaksi myös Aasiaan.
| n k Islamilainen yhteistyöjärjestö |
| --- | --- |
Jäsenet:  Afganistan  Albania  Algeria  Azerbaidžan  Bahrain  Bangladesh  Benin  Burkina Faso  Brunei  Djibouti  Egypti  Gabon  Gambia  Guinea  Guinea-Bissau  Guyana  Indonesia  Irak  Iran  Jemen  Jordania  Kamerun  Kazakstan  Kirgisia  Komorit  Kuwait  Libanon  Libya  Malediivit  Malesia  Mali  Marokko  Mauritania  Mosambik  Niger  Nigeria  Norsunluurannikko  Oman  Pakistan  Palestiina  Qatar  Saudi-Arabia  Senegal  Sierra Leone  Somalia  Sudan  Suriname  Tadžikistan  Togo  Turkki  Turkmenistan  Tunisia  Tšad  Uganda  Uzbekistan  Yhdistyneet arabiemiirikunnat 
Jäädytetty:  Syyria 
Tarkkailijat:  Bosnia ja Hertsegovina  Keski-Afrikka  Pohjois-Kypros  Venäjä  Thaimaa 
Durrësin sijainti Adrianmeren ja Joonianmeren tuntumassa tekee sen satamasta yhden Albanian vilkkaimmista.
Robert Alftan

Robert Magnus Eriksson (Roope) Alftan (8. kesäkuuta 1940 Pori – 18. maaliskuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen kirjailija. Alftan kirjoitti suurimman osan tuotannostaan suomeksi.
Alftan työskenteli Suomen Sosialidemokraatin kirjallisuus- ja teatteriarvostelijana 1965–1974 ja Ilta-Sanomain televisioarvostelijana vuodesta 1977. Hän käänsi ruotsiksi kurdien kansalliseepoksen Mem ja Zin.
Alftan palveli suomalaisissa UNFICYP-YK-rauhanturvajoukoissa Kyproksella 1964. Tästä aihepiiristä hän kirjoitti radiokuunnelman Rauhan palkkasoturit (1972) ja romaanit Rauhan soturit (1981) ja Sinisen baretin tango (1991). Myös Alftanin 2006 ilmestynyt Ensimmäinen pataljoona: Kyproksella rauhaa turvaamassa 1964 liittyy tähän aiheeseen. Alftan oli erityisesti kiinnostunut parista tuona aikana Kyproksella sattuneesta tapauksesta: suomalaisen jääkärin Unto-Pekka Matikaisen kaatumisesta ampumavälikohtauksessa 20. toukokuuta 1964 sekä UNFICYP-joukkojen palveluksessa olleen englantilaisen majurin Edward Maceyn ja hänen autonkuljettajansa Leonard Plattin katoamisesta kesäkuussa 1964. Alftan uskoi, että tapauksiin liittyi selvittämättömiä asioita eikä niitä aikanaan tutkittu riittävästi.
Alftan kirjoitti myös runoja ja useita radiokuunnelmia, muun muassa kuunnelmasarjan yksityisetsivä Liidun seikkailuista 1986–1990.
Robert Alftanin isä oli insinööri ja kirjailija Erik A. Alftan ja puoliso vuodesta 1976 toimittaja Maija Alftan (s. 1948). Heillä on kaksi tytärtä.
Palkinnot

Valtion näytelmäkirjailijapalkinto 1967
SLS:n palkinto 1969
Unicef Japan Price 1970
Längmans pris 1970
Valtion elokuvapalkinto 1973
Aiheesta muualla

Garter, David – Alftan, Robert: The Mystery of  UNFICYP'S Major. Majuri Maceyn ja hänen autonkuljettajansa katoamiseen liittyvä artikkeli.
Alftan, Robert. Kirjasampo.
Alftan, Robert hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Amfortas

Rogelio de Egusquiza: Amfortas
Amfortas on kelttiläisessä ja kristillisessä tarustossa kalastajakuningas, joka havitteli pyhää Graalia. Hän oli haavoittunut niin, ettei kyennyt nousemaan hevosen selkään, ja joutui siksi elättämään itsensä kalastajana. Hänet saattoi parantaa ainoastaan Graalia etsivä ritari.
Ljudmila Aleksejeva

| Ljudmila Aleksejeva> Людми́ла Алексе́ева |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. heinäkuuta 1927 Jevpatorija, Neuvostoliitto
Kuollut: 8. joulukuuta 2018 (91 vuotta) Moskova, Venäjä
Muut tiedot
Tunnustukset:  Saharov-palkinto (2009)   Venäjän valtionpalkinto (2017)
Järjestö:  Moskovan Helsinki-ryhmä
Aiheesta muualla
Kotisivu
Ljudmila Mihailovna Aleksejeva (ven. Людми́ла Миха́йловна Алексе́ева; 20. heinäkuuta 1927 Jevpatorija, Neuvostoliitto – 8. joulukuuta 2018 Moskova, Venäjä) oli venäläinen toisinajattelija ja Venäjän ihmisoikeusliikkeen keskeinen hahmo, Venäjän omaksitunnoksi kutsuttu.
Elämä ja ura > Neuvostoajan toisinajattelijaksi

Ljudmila Aleksejeva syntyi vuonna 1927 Krimin niemimaalla Jevpatorijassa. Hänen isänsä Mihail Lvovitš Slavinsky oli ekonomisti ja äitinsä Valentina Afanasjevna Efimenko oli matemaatikko. Ljudmilan ollessa neljävuotias  perhe muutti Moskovaan. Hän avioitui vuonna 1945 Valentin Aleksejevin kanssa ja sai kaksi poikaa, Sergein ja Mihailin. Hän valmistui Moskovan valtionyliopiston MGU:n historian tiedekunnasta 1950. Samana vuonna hän liittyi kommunistiseen puolueeseen.. Hän työskenteli myöhemmin Nauka-kustannusyhtiön tiedetoimittajana.
Aleksejeva aktivoitui Stalinin kuoleman jälkeen, ja hänen asunnostaan tuli moskovalaisen älymystön kokoontumispaikka. Yhtenä herätteenä Aleksejevan aktivismille oli venäläiskirjailijoiden Andrei Sinjavskin ja Juli Danielin joutuminen 1966 vankileirille syytettynä ”neuvostovastaisesta toiminnasta”. Aleksejeva perusti vuonna 1968 muutaman kumppaninsa kanssa maanalaisen sanomalehden, Hronika tekuštših sobytin (‘Ajankohtaisten tapahtumien kronikka’). Aleksejeva olikin vuodesta 1968 useita kertoja kuulusteltavana ja kotietsintöjen kohteena. Vuonna 1968 hänet erotettiin kommunistisesta puolueesta ja hän menetti työnsä Naukassa. Syynä oli se, että hän oli allekirjoittanut kirjeen, joka puolusti Alexander Ginzburgia ja muita merkittäviä toisinajattelijoita.
Elämä ja ura > Maanpakoon Yhdysvaltoihin ja paluu Venäjälle

Aleksejeva työskenteli vuosina 1970–1977 Neuvostoliiton tiedeakatemian yhteiskuntatieteiden tieteellisen tiedon instituutissa. Hän liittyi vuonna 1976 Moskovan Helsinki-ryhmään, jonka tarkoituksena oli vaatia neuvostohallintoa pitäytymään Helsingin päätösasiakirjaan kuuluneissa ihmisoikeuksissa. Ihmisoikeusaktivistien pidätykset kiihtyivät vuonna 1977, mikä pakotti Aleksejevan muuttamaan Yhdysvaltoihin, missä hän toimi Moskovan Helsinki-ryhmän puheenjohtajana.
Aleksejeva palasi Venäjälle vuonna 1993 ja aloitti uudelleen Moskovan Helsinki-ryhmän maanlaajuiset kampanjat. Hän sai kansallista huomiota uuden sukupolven aktivisteilta, kun hän osallistui vuosien 2009–2010 jo yli 80-vuotiaana mielenosoituksiin. Hänet pidätettiin vuonna 2010 uudenvuodenaattona järjestetyssä luvattomassa mielenosoituksessa.
Aleksejeva oli yhteiskunnallisesti aktiivinen kuolemaansa asti. Vuonna 2014 hän kertoi vastustavansa Krimin miehitystä ja puolusti Jehovan todistajien oikeutta uskonnonvapauteen Venäjällä. Aleksejeva kuoli joulukuussa 2018 moskovalaisessa sairaalassa.
Palkinnot ja tunnustukset

Kun Memorial-järjestö sai vuonna 2009 Euroopan parlamentin Saharov-palkinnon, Aleksejeva oli yksi sen kolmesta edustajasta. Vladimir Putin palkitsi vuonna 2017 puolestaan Aleksejevan ihmisoikeustyöstä Venäjän valtionpalkinnolla.
Teokset

Pokolenije ottepeli , muistelmat Paul Goldbergin kanssa, Moskva : Zaharov, ISBN 5815906034
The thaw generation: coming of age in the post-Stalin era University of Pittsburgh Press, 1990 ISBN 9780822959113 (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ljudmila Aleksejeva Wikimedia Commonsissa
Ljudmila Aleksejevaa kutsutaan Venäjän omaksitunnoksi, Yle 6.11.2015
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  IdRef
Aleksandra Iosifovna

| Aleksandra Iosifovna |
| --- | --- |
 Venäjän suuriruhtinatar Saksi-Altenburgin herttuatar
 
Syntynyt:  8. heinäkuuta 1830 Altenburg, Saksi-Altenburg, Saksan liitto
Kuollut:  6. heinäkuuta 1911 (80 vuotta) Pietari, Venäjä
Puoliso:  Konstantin Nikolajevitš  (vih. 1848)
Lapset:  Nikolai  Olga Vera Konstantin Dimitri Vjatšeslav
Suku:  Saksi-Altenburg
Isä:  Josef
Äiti:  Amalie
Uskonto:  ortodoksisuus, aiemmin luterilaisuus
Suuriruhtinatar Aleksandra Iosifovna (ven. Александра Иосифовна); (8. heinäkuuta 1830 Altenburg – 6. heinäkuuta 1911 Pietari) oli suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitš Romanovin puoliso.