stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Miyakojima-ku

| Miyakojima-ku (都島区) |
| --- | --- |
 Näkymä Ōgawa-joelle Kawasakibashi-sillalta, oikealla Miyakojiman suuralue ja Sakuranomiyan puisto, vasemmalla Kitan suuralue.
 Miyakojiman suuralueen sijainti.
 Koordinaatit: 34°42′04″N, 135°31′41″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Kansai
Prefektuuri:  Osakan prefektuuri
Kaupunki:  Osaka
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  6,05 km²
Väkiluku (2013):  104 058
 – Väestötiheys:  17 200 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Miyakojima-ku (jap. 都島区) on yksi Osakan kaupungin 24:stä suuralueesta. Se sijaitsee kaupungin koillisosassa ja rajautuu pohjoisessa Yodogawa-jokeen, idässä Asahin ja Jōtōn suuralueisiin ja lännessä Ōkawa-jokeen. Osakan linna sijaitsee aivan sen eteläpuolella. Miyakojiman suuralueen pinta-ala on 6,05 neliökilometriä ja siellä on 104 058 asukasta (vuonna 2013).
Suuralue on perustettu 1. huhtikuuta 1943. Sen eteläosassa sijaitsee tärkeä Kyōbashin rautatieasema, joka toimii porttina Osakaan idästä tuleville. Aseman ympäristö on myös merkittävä kaupallinen keskus. Suuralueen nähtävyyksiin kuuluu esimerkiksi Fujitan taidemuseo.
Miyakojiman aluetta palvelevat Osakan metron Tanimachi-linja ja Nagahori–Tsurumi-ryokuchi-linja, JR Westin Osakan ympyrälinja ja Tōzai-linja sekä Keihan-rautateiden Keihan-päälinja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Miyakojima-ku Wikimedia Commonsissa
Miyakojiman suuralueen internetsivut (japaniksi) (englanniksi) (koreaksi) (kiinaksi)
Osakan suuralueet
Abeno-ku
Asahi-ku
Chūō-ku
Fukushima-ku
Higashinari-ku
Higashisumiyoshi-ku
Higashiyodogawa-ku
Hirano-ku
Ikuno-ku
Jōtō-ku
Kita-ku
Konohana-ku
Minato-ku
Miyakojima-ku
Naniwa-ku
Nishi-ku
Nishinari-ku
Nishiyodogawa-ku
Suminoe-ku
Sumiyoshi-ku
Taishō-ku
Tennōji-ku
Tsurumi-ku
Yodogawa-ku
Messerschmitt Bf 110

| Messerschmitt Bf 110 |
| --- | --- |
 Messerschmitt Bf 110 -hävittäjiä Ranskan yllä kesällä 1942.
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Saksa
Valmistaja:  Messerschmitt
Ensilento:  12. toukokuuta 1936
Esitelty:  1939
Messerschmitt Bf 110 oli saksalainen kaksimoottorinen raskas hävittäjälentokone, jota valmistettiin lähes koko toisen maailmansodan ajan. Koneen aseistuksena oli 20 mm:n tykkejä, konekiväärejä ja pommeja. Miehistönä oli ohjaaja ja radisti/kk-ampuja (versiosta riippuen joskus myös tähystäjä). Konetta käytettiin myös yöhävittäjäversiona tutkalla varustettuna. Yöhävittäjäversiossa oli pilotti, tutkamittaaja ja radisti/kk-ampuja.
Koneen suunnittelu

Ennen toista maailmansotaa Saksan ilmastrategit ajattelivat, että raskas Bf 110 olisi heidän pitkän toimintasäteen kauko- ja saattohävittäjänsä. Ajattelutapa oli yleinen. Ajateltiin, että hävittäjät voitaisiin jakaa raskaisiin kaukohävittäjiin ja keveisiin torjuntahävittäjiin. Käytännössä vain suurilla valtioilla oli varaa molempiin. Pienehköjen ja keskisuurten maiden oli tyytyminen kevyeen torjuntahävittäjään.
Kaksimoottorisella raskaalla hävittäjällä olisi pitkä toiminta-aika ja se ampuisi raskaalla aseistuksellaan vihollisen lentokoneet alas jo kaukaa. Se olisi todellinen ilmojen risteilijä, Zerstörer. Kevyt Messerschmitt Bf 109 olisi lyhyellä toiminta-ajalla varustettu, vain paikallisia kohteita suojaava torjuntahävittäjä.
Päivähävittäjätoiminta 1939–1940

Toinen maailmansota ja viimeistään taistelu Britanniasta osoittivat, että edellä kuvattu strategia ei toiminut. Messerschmitt Bf 110 -hävittäjäyksiköiden raskaat tappiot pakottivat vetämään sen pois päiväkäytöstä, koska se oli liian hidas ja kömpelö pärjätäkseen englantilaisten Hawker Hurricane- ja Supermarine Spitfire -hävittäjille. Nopea ja ketterä Messerschmitt Bf 109 nousi siten Saksan päähävittäjäksi. Bf 109 joutui lisäksi vielä suojaamaan Bf 110:tä Englannin yllä käydyissä ilmataisteluissa.
Yöhävittäjätoiminta 1941–1945

Messerschmitt Bf 110 löysi uuden roolinsa yöhävittäjänä. Brittien siirryttyä pistemaalien päiväpommituksista aluemaalien yöpommitukseen 1941 havaitsivat saksalaiset tarpeen yöhävittäjille. Päivähävittäjänä epäonnistuneella Bf 110:llä oli monia yöhävittäjälle sopivia ominaisuuksia, kuten pitkä lentoaika, hyvä aseistus ja miellyttävät lento-ominaisuudet. Ensimmäiset yksinomaan yöhävittäjätoimintaan suuntautuneet yksiköt varustettiin Bf 110 E -hävittäjillä. Monet entiset Zerstörer-lentäjät, kuten Helmut Lent, Wolfgang Falck, Werner Streib ja Hans-Joachim Jabs, muodostivat yöhävittäjäyksiköiden ”vanhan kaartin” ja selkärangan. Toinen tärkeä konetyyppi, joita käytettiin yöhävittäjänä, oli alun perin pommituskoneeksi suunniteltu Junkers Ju 88.
Ensimmäinen alusta alkaen yöhävittäjäksi suunniteltu Bf 110:n versio oli Messerschmitt Bf 110 G, joka tuli palveluskäyttöön 1942. Koneessa oli entistä tehokkaammat moottorit sekä vakiovarusteena yöhävittäjätutka, aluksi joko Telefunkenin FuG 202 tai FuG 212 Lichtenstein, jonka tunnisti pienikokoisista ”paistihaarukka”-antenneista. Loppuvuodesta 1943 liittoutuneiden tutkahäirinnän takia vanhanaikaisiksi käyneet FuG 202 ja 212 korvattiin FuG 220 (SN-2 Lichtenstein) -tutkalla, jonka tunnisti suurista ”peuransarvi”-antenneista. Vuodesta 1943 alkaen yöhävittäjiin alettiin asentaa yläviistoon ampuvaa ”Schräge Musik” -aseistusta. Bf 110:ssä tämä tarkoitti 70–80 asteen kulmassa ylöspäin osoittavaa 20 mm MG FF/M -konetykkiparia, joka asennettiin ohjaamon taakse runkoon.
Bf 110 G oli Bf 110:n viimeinen sarjatuotantoversio, ja sen tuotanto päättyi 1944. Sodan lopussa Bf 110 oli jo vanhentunut tyyppi. Yöhävittäjänä sen lopulta korvasi Junkers Ju 88 G, joka oli Junkers Ju 88 -pommikoneesta kehitetty raskas yöhävittäjäversio.
Lukuisat saksalaiset yöhävittäjä-ässät lensivät Bf 110:llä. Esimerkkeinä mainittakoon Heinz-Wolfgang Schnaufer (121 ilmavoittoa), Helmut Lent (110 ilmavoittoa, joista noin puolet Bf 110:llä ja loput Ju 88:lla), Manfred Meurer (65 ilmavoittoa) sekä Werner Streib (65 ilmavoittoa)
Tekniset tiedot

Lähde: [lähde? ]
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2 tai 3
Pituus: &&&&&&&&&&&&&012.030000012,3 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&016.030000016,3 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.03000003,3 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&038.080000038,8 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&04000.&&&&004 000 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&06700.&&&&006 700 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&09800.&&&&009 800 kg (G-4)
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Daimler-Benz DB 601A -V12-moottoria; &&&&&&&&&&&&0860.&&&&00860 kW (&&&&&&&&&&&01150.&&&&001 150 hv) per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0590.&&&&00590 km/h
Taistelusäde: &&&&&&&&&&&01205.&&&&001 205 km
Siirtolentomatka: &&&&&&&&&&&02800.&&&&002 800 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&010500.&&&&0010 500 m
Siipikuormitus: &&&&&&&&&&&&0173.&&&&00173 kg/m²
Teho-painosuhde: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton sana ”w”.0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton sana ”w”260 W/kg
Aseistus
2 × MG FF/M 20 mm -tykkiä
4 × MG 17 -konekivääriä
2 000 kg pommeja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Messerschmitt Bf 110 Wikimedia Commonsissa
Bf 110E-1, 1942
Michel Jordan

Michel Jordan (k. 1625−1627, Tukholma) oli pommerilaissyntyinen baltiansaksalainen porvari, joka oli vuodesta 1600 virkamiehenä Ruotsin palveluksessa. Hän toimi Liivinmaalla Viljandin kaupungin pormestarina ja vaikutti myöhemmin Virossa ja Suomessa. Jordan toimeenpani vuonna 1601 Liivinmaalla kirjanpidon eli revisionin.
Michel Jordanin poika Michell von Jordan korotettiin aatelissäätyyn 27. tammikuuta 1638 ja hänestä polveutuu aatelinen Jordan-suku.
Jordanin tausta

Ilmeisesti Pommerissa syntynyt Michel Jordan muutti Baltian maihin myöhäisintään 1580-luvun alussa. Vuonna 1584 hän hankki Viljandin kaupungissa talon. Hän meni naimisiin kaupungin pormestarin Barthold Grüllin tyttären Annan kanssa. Grüllin suku oli kotoisin Westfalista, ja Grüll oli nähtävästi saanut pormestarin arvon sen vuoksi, että oli mennyt naimisiin edellisen pormestarin tyttären Kristina Storckin kanssa. Jordan seurasi vuonna 1595 puolalaista Podwädowskia pormestarina.[lähde? ]
Naiminen toi Jordanille varallisuutta. Hänen taloudellinen tilanteensa oli Puolan revisionissa vuonna 1599 todettu hyväksi: Vaimonsa kautta saatu perintötalo oli kokonaan oma, lisäksi omaisuuteen kuului puutarha, peltoja sekä kaupungin ulkopuolisia maa-alueita. Myöhemmin Jordan esitti kirjelmässään, että hän ja hänen vaimonsa omistivat ennen ruotsalaisten pakenemista vuonna 1601 yhteensä 108 adramaad maata, 19 taloa kaupungissa, 16 hedelmäpuutarhaa, 13 riihtä, yhden myllyn Vilandissa ja Didrik von Storckin talon Tartossa. Viimeksi mainittu oli Jordanin vaimon eno.
Ruotsalaisten palveluksessa

Kun Kaarle-herttua 1600 syksyllä tunkeutui Liivinmaalle, siirtyi Jordan Puolan puolelta Ruotsin puolelle. Hän oli jo aiemmin ollut Ruotsin valtion palveluksessa ja lisäksi hänellä oli  omaisuutta Ruotsin puolella. Kun Kaarle-herttua saapui Viljantiin, antoi hän Jordanille tehtäväksi revisionin suorittamisen. Avukseen hän sai saksan- ja ruotsinkielisen sihteerin sekä kaksi palvelijaa, jotka myös osasivat tarvittavan kielen[lähde? ]
Kun Liivinmaan revisioni loppui 16.10.1601 Põltsänmaalta, määräsi Kaarle-herttua hänelle uudeksi työksi viljan kokoamisen Narvan linnan hyväksi. Jordan kokosi viljaa Laiusen, Põltsamaan ja Rakveren kunnista. Työ oli kiireistä ja raskasta, sillä seutua edelliskesänä koetellut halla aiheutti ennennäkemättömän nälänhädän.[lähde? ]
Jordanille aika Ruotsin palveluksessa muodostui taloudellisesti raskaaksi. Kaarle-herttua oli luvannut palkkioksi palveluksista läänin, minkä lupauksen sotaväen päällikkö kiisti. Hänen piti ruokkia Põltsamaan linnan miehistö ilman mitään korvausta. Puolalaisten kylvämät pellot, jotka Viljandin raati oli hänelle lainanmaksuksi luvannut, antoi ruotsalainen päällikkö sotaväen tallata. Lopulta ruotsalaiset upseerit veivät hänen omaisuuttaan, niin että hän valitti 1602 olevansa perheineen aivan puilla paljailla.
Jordan Suomessa

Puolalaisten työntyessä Liivinmaalle Jordan pakeni perheineen Suomeen ja asui Espoon kuninkaankartanossa. 1603 Ruotsin armeijan ylipäällikkö Arvid Stålarm antoi määräyksen, jonka mukaan Jordanin puolisolle oli annettava elintarvikkeita, jotta tämän ei lapsineen tarvitse kärsiä puutetta sillä aikaa, kun Jordan itse oli Kaarle-herttuan luona. Säilyneiden kuittien mukaan perhe oli vuosina 1604–1605 Suomessa. Avustusten lisäksi  Jordan sai  palkkaa vasta 1609, kun kuningas oli 25. helmikuuta 1609 Nyköpingissä kutsunut luokseen kamariherroja ja moittinut heitä siitä, että Jordan oli niin kauan ollut palkkaansa saamatta. Kaikkinaista korvausta saamattomista palkkioista ja koroista kertyi muhkeat 10 000 riikintaaleria, mutta sen saaminen lykkääntyi vuodesta toiseen.[lähde? ]
Uusi maanjako

Juhannuksen aikaan 1612 lähetettiin Jordan jälleen Baltiaan toimittamaan maanjakoa. Kiertomatkalla Virossa hänellä oli mukanaan ruotsin- ja saksankielinen sihteeri ja kaksi palvelijaa. Näistä toinen oli turkulainen ja mukana vironkielen taitonsa vuoksi. Tämä revisio kesti puolitoista vuotta ja oli niin perusteellinen, että monessa kohdassa kirjoitettiin aivan uudet omistuskirjat. Maksuksi näistä palveluistaan Jordanille määrättiin verotuloja Lapin (Tl) kunnan taloista. Hänelle määrättiin oma lääni, johon kuuluivat nykyisen Rauman kylät Uotila, Taipalmaa, Kollaa ja Sorkka.[lähde? ]
Vuoden 1601 revisio menetti aluksi merkityksensä, sillä puolalaiset valloittivat takaisin koko Liivinmaan. Vasta Kustaa II Adolfin aikana alue joutui jälleen Ruotsin haltuun, ja silloin revisiokirjoista haluttiin selvittää maatilojen ja kylien omistussuhteet. 1638 kävi ilmi, ettei Jordan ollut toimittanut kopioita asiakirjoista kamarikollegioon. Suomen kenraalikuvernööri Pietari Brahe peräsi papereita Jordanin pojalta, ja ne saatuaan teetti niistä kopiot.
Perhesuhteet

Jordanin vanhemmat olivat Evert Jordan ja Catgarina von Bohm, Casper von Bohmin tytär. Michel Jordanin ja hänen vaimonsa Anna Grüllen lapsia olivat :
Karin, haudattu Laitilaan
Margareta, haudattu Raumalle 1652
Anna, haudattu Raumalle 1652
Michell von Jordan, eversti ja Savonlinnan läänin maaherra
Christina Jordan, eli 1652, puoliso: yliluutnantti Gottfried von Falkenberg. Heidän poikansa oli Johan Gottfrid von Falkenberg.
Naantalin luostarin lääke- ja yrttikirja

Naantalin luostarin lääke- ja yrttikirjan aloitussivu Naantalin luostarin kirjassa
Naantalin luostarin lääke- ja yrttikirja on 1400-luvulla koottu, Naantalin luostarissa käytössä ollut lääkekirja. 16 käsikirjoitussivun mittainen kirja sisältyy osana laajempaan koodeksiin Naantalin luostarin kirja, johon se on liitetty joskus vuoden 1442 jälkeen. Tekstin kirjoittajaa tai valmistuspaikkaa ei tiedetä. Se on voitu kirjoittaa Vadstenan luostarissa, mutta se voi olla myös Naantalin veljien tai sisarten käsialaa. Muinaisruotsiksi kirjoitettu Naantalin luostarin lääke- ja yrttikirja on Suomen vanhin kansankielinen lääkintää käsittelevä kirja.
Sisältö

Kirja esittelee omina lukuinaan kahdeksan parantavaa yrttiä tai muuta lääkeainetta ja kertoo niiden ominaisuuksista. Kirjassa käsiteltävät aineet ovat thus-suitsuke, katajanmarja, mirha, sinappi, koiruoho, nokkonen, myrtti ja majavanhausta. Kirjan tiedot on koottu ainakin Bartholomeus Anglicuksen 1200-luvulla laatimasta De proprietatibus rerum -teoksesta, Henrik Harpestrengin yrttikirjasta ja Plinius vanhemman vuonna 77 jaa. kirjoittamasta teoksesta Naturalis historia. Kaiken kaikkiaan tekstissä mainitaan 27 eri lääkekasvia, joihin kuuluvat muun muassa anis,kamomillasaunio, kaneli, keltamo ja viikuna.
Monacon Grand Prix 1974

Monacon Grand Prix 1974 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 26. toukokuuta 1974 Monacon katuradalla. Kilpailun voitti Ronnie Peterson, jolle voitto oli kauden ensimmäinen.
Kilpailun avauskierroksella seitsemän autoa kolaroivat keskenään radan Casino- ja Sainte Devote -alueiden välillä, mutta kukaan ei loukkaantunut. Peterson taisteli Ferrarin kuljettajia Clay Regazzonia ja Niki Laudaa vastaan, kunnes Regazzoni pyörähti kilpailun kärjessä ja Lauda keskeytti tekniseen vikaan.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1 |  Ronnie Peterson | Lotus-Ford | 78 | 1:58.03,7 | 3 | 9 |
| 2 | 3 |  Jody Scheckter | Tyrrell-Ford | 78 | 28,8 | 5 | 6 |
| 3 | 17 |  Jean-Pierre Jarier | Shadow-Ford | 78 | 48,9 | 6 | 4 |
| 4 | 11 |  Clay Regazzoni | Ferrari | 78 | + 1.03,1 | 2 | 3 |
| 5 | 5 |  Emerson Fittipaldi | McLaren-Ford | 77 | + 1 krs. | 13 | 2 |
| 6 | 28 |  John Watson | Brabham-Ford | 77 | + 1 krs. | 23 | 1 |
| 7 | 26 |  Graham Hill | Lola-Ford | 76 | + 2 krs. | 21 |   |
| 8 | 27 |  Guy Edwards | Lola-Ford | 75 | + 3 krs. | 26 |   |
| 9 | 4 |  Patrick Depailler | Tyrrell-Ford | 74 | + 4 krs. | 4 |   |
| Kesk. | 15 |  Henri Pescarolo | BRM | 62 | Vaihdelaatikko | 27 |   |
| Kesk. | 2 |  Jacky Ickx | Lotus-Ford | 34 | Moottori | 19 |   |
| Kesk. | 12 |  Niki Lauda | Ferrari | 32 | Sytytys | 1 |   |
| Kesk. | 24 |  James Hunt | Hesketh-Ford | 27 | Vetoakseli | 7 |   |
| Kesk. | 33 |  Mike Hailwood | McLaren-Ford | 11 | Onnettomuus | 10 |   |
| Kesk. | 7 |  Carlos Reutemann | Brabham-Ford | 5 | Ripustukset | 8 |   |
| Kesk. | 37 |  François Migault | BRM | 4 | Onnettomuus | 22 |   |
| Kesk. | 22 |  Vern Schuppan | Ensign-Ford | 4 | Onnettomuus | 25 |   |
| Kesk. | 9 |  Hans Joachim Stuck | March-Ford | 3 | Kolari | 9 |   |
| Kesk. | 14 |  Jean-Pierre Beltoise | BRM | 0 | Kolari | 11 |   |
| Kesk. | 6 |  Denny Hulme | McLaren-Ford | 0 | Kolari | 12 |   |
| Kesk. | 20 |  Arturo Merzario | Iso Marlboro-Ford | 0 | Kolari | 14 |   |
| Kesk. | 10 |  Vittorio Brambilla | March-Ford | 0 | Kolari | 15 |   |
| Kesk. | 16 |  Brian Redman | Shadow-Ford | 0 | Kolari | 16 |   |
| Kesk. | 18 |  Carlos Pace | Surtees-Ford | 0 | Kolari | 18 |   |
| Kesk. | 23 |  Tim Schenken | Trojan-Ford | 0 | Kolari | 24 |   |
| DNQ | 8 |  Rikky von Opel | Brabham-Ford |   |   |   |   |
Muuta

Nopein kierros: Ronnie Peterson 1.27,900
Monacon Grand Prix 1970

Monaco Grand Prix 1970 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 10. toukokuuta 1970 Monacon katuradalla. Kilpailun voitti Jochen Rindt, jolle voitto oli kauden ensimmäinen.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 3 |  Jochen Rindt | Lotus-Ford | 80 | 1:54:37.4 | 8 | 9 |
| 2 | 5 |  Jack Brabham | Brabham-Ford | 80 | 23.1 | 4 | 6 |
| 3 | 9 |  Henri Pescarolo | Matra | 80 | 51.4 | 7 | 4 |
| 4 | 11 |  Denny Hulme | McLaren-Ford | 80 | + 1:28.3 | 3 | 3 |
| 5 | 1 |  Graham Hill | Lotus-Ford | 79 | + 1 krs. | 16 | 2 |
| 6 | 17 |  Pedro Rodríguez | BRM | 78 | + 2 krs. | 15 | 1 |
| 7 | 23 |  Ronnie Peterson | March-Ford | 78 | + 2 krs. | 12 |   |
| 8 | 19 |  Jo Siffert | March-Ford | 76 | Polttoaine loppu | 11 |   |
| Kesk. | 28 |  Chris Amon | March-Ford | 60 | Ripustukset | 2 |   |
| NC | 24 |  Piers Courage | De Tomaso-Ford | 58 | Ei sijoitusta | 9 |   |
| Kesk. | 21 |  Jackie Stewart | March-Ford | 57 | Moottori | 1 |   |
| Kesk. | 16 |  Jackie Oliver | BRM | 42 | Moottori | 14 |   |
| Kesk. | 8 |  Jean-Pierre Beltoise | Matra | 21 | Tasauspyörästö | 6 |   |
| Kesk. | 12 |  Bruce McLaren | McLaren-Ford | 19 | Ripustukset | 10 |   |
| Kesk. | 14 |  John Surtees | McLaren-Ford | 14 | Öljynpaine | 13 |   |
| Kesk. | 26 |  Jacky Ickx | Ferrari | 11 | Vetoakseli | 5 |   |
| DNQ | 10 |  Andrea de Adamich | McLaren-Alfa Romeo |   |  |  |   |
| DNQ | 6 |  Rolf Stommelen | Brabham-Ford |   |  |  |   |
| DNQ | 15 |  George Eaton | BRM |   |  |  |   |
| DNQ | 2 |  John Miles | Lotus-Ford |   |  |  |   |
| DNQ | 20 |  Johnny Servoz-Gavin | March-Ford |   |   |   |   |
Muuta

Nopein kierros: Jochen Rindt - 1:23.2
Henri Pescarolon ensimmäinen piste -ja palkintosija, palkintosija jäi myös hänen ainoaksi
Merikäärmeet

Laticauda laticaudata
Merikäärmeet ovat myrkkytarhakäärmeiden heimoon kuuluvia käärmeitä, jotka ovat täysin sopeutuneet merielämään. Kaikki lajit ovat myrkyllisiä. Merikäärmeet eivät muodosta taksonomista ryhmää, vaan ne edustavat kahta eri myrkkytarhakäärmeiden kehityshaaraa, jotka ovat sopeutuneet merielämään itsenäisesti. Merikäärmeitä on yhteensä yli 60 lajia. Muita meressä eläviä käärmeitä on heimoissa käsnäkäärmeet, vesivaletarhakäärmeet ja tarhakäärmeet.
Lattapyrstökäärmeet (alaheimo Laticaudinae, suku Laticauda) sisältää kahdeksan lajia, joista seitsemän elää meressä. Ryhmä kehittyi luultavasti 20–15 miljoonaa vuotta sitten, ja se on merikäärmeiden kahdesta haarasta vanhempi. Lattapyrstökäärmeet nousevat rannalle munimaan.
Merikäärmeiden toinen kehityshaara käsittää noin 60 lajia meressä eläviä melakäärmeitä (Hydrophiinae). Ne ovat kehittyneet australialaisista maalla elävistä melakäärmeistä todennäköisesti 15–10 miljoonaa vuotta sitten. Meressä elävät melakäärmeet synnyttävät eläviä poikasia suoraan mereen.
Merikäärmeitä voi tavata uiskentelemassa saaliinhakumatkalla niin veden pinnan aallokossa kuin syvyyksissäkin. Useimmat merikäärmeet ovat varsin pienikokoisia, noin 1,1–1,5 metriä pitkiä.
Ulkonäkö ja rakenne

Kaikkien merikäärmeiden ominaispiirre on vaakasuuntaan litteähkö häntä. Merikäärmeet kasvavat noin 1,1–1,5 metrin pituisiksi, mutta jotkin yksilöt ylittävät 2,5 metrin pituuden. Merikäärmeiden myrkkyhampaat sijaitsevat yläleuan etuosassa ja muistuttavat rakenteeltaan myrkkytarhakäärmeiden hampaita. Merikäärmeet luovat nahkansa 2-6 viikon välein. Eräiden merikäärmelajien väritys on meriveden saastumisen vuoksi muuttunut mustaksi.
Vesielämästä huolimatta merikäärmeet hengittävät keuhkolla. Niiden ainoa keuhko on kookas, ja käärmeen ollessa sukelluksissa se toimii kalojen uimarakon tavoin helpottaen käärmeen siirtymistä joko syvemmälle tai vastaavasti lähemmäksi pintaa. Merikäärmeet pystyvät olemaan sukelluksissa pitkän aikaa, jopa yli tunnin. Ne nousevat pinnalle hengittämään.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kaikki merikäärmeet elävät alueella, joka ulottuu Afrikan itärannikolta Pohjois- ja Etelä-Amerikan länsirannikoille. Useimmat lajit elävät kuitenkin Intian valtameressä ja Tyynenmeren länsiosissa rannikoiden ja riuttojen läheisyydessä. Yleisimpiä merikäärmeet ovat Australian pohjoispuolisissa saaristoissa, Indonesiassa ja Filippiineillä. Ainoa todellinen avomerilaji on levykäärme (Hydrophis platurus), jota tavataan Madagaskarista Amerikkaan ulottuvalla merialueella. Merikäärmeitä ei tavata Atlantilla, mitä on perusteltu sillä, että ne eivät selviä hengissä alle 19° C lämpötilassa, mikä on edellytys Hyväntoivonniemen kiertämiselle.
Muut merikäärmeet ovat rannikkovesien asukkeja, jotka joskus nousevat jokia pitkin jopa yli 100 kilometrin päähän merestä. Tavallisesti ne viihtyvät parhaiten jokisuistossa, vuorovesirannikoilla ja koralliriutoilla. Korallien luona elävät merikäärmeet ovat merkki korallin hyvinvoinnista. Luzonin saarella Filippiineillä elää Taaljärvessä vajaan metrin mittaiseksi kasvava filippiinienvesikäärme (Hydrophis semperi). Se on toinen merikäärmeistä, joka on täydellisesti sopeutunut elämään suolattomassa vedessä. Toinen on Laticauda crockeri. Merilajit eivät kuitenkaan selviä pelkässä suolavedessä, vaan nousevat pinnalle hengittämään. Merikäärmeitä saalistavat valkomerikotka ja eräät hailajit.
Elintavat > Ravinto

Merikäärmeiden ravintona ovat pääasiallisesti erilaiset kalat. Eräät merikäärmelajit ovat erikoistuneet saalistamaan lähes yksinomaan ankeriaita. Kalojen lisäksi äyriäiset saattavat joutua merikäärmeiden saaliiksi. Koska merikäärmeiden eturuumis on hoikka, ne pystyvät iskemään yhtä hyvin suoraan eteen, sivulle ja alas. Pienet saaliskalat lamaantuvat lähes silmänräpäyksessä merikäärmeen myrkyn vaikutuksesta, kun taas kookkaammilta tähän saattaa kulua jopa viitisen minuuttia. Merikäärme pitää kiinni saaliistaan, kunnes se on lopettanut liikkumisen. Kaikilla vesikäärmeillä on päässään suolarauhaset, joiden avulla ne pääsevät eroon ravinnon mukana saamastaan liiasta suolasta.
Elintavat > Parvi

Monet merikäärmelajit esiintyvät ainakin ajoittain parvina. Käärmeet muodostavat parveillessaan pitkiä ja kapeita jonoja, jotka kiemurtelevat meren pinnalla merivirtojen mukana. Tällainen jono voi olla useita metrejä leveä ja kymmeniä metrejä pitkä ja näyttää sivustakatsojan silmissä yhdeltä valtavalta olennolta. Joidenkin lajien parveilulla uskotaan olevan tekemistä niiden lisääntymisen kanssa.
Myrkyllisyys

Merikäärmeiden myrkky on käärmeiden myrkyistä vahvinta. Myrkyllään merikäärme lamaannuttaa ja tappaa kalan tai muun uhrinsa nopeasti. Myrkky on niin voimakasta, että pisara sitä voi tappaa kolme ihmistä. Merikäärmeiden myrkyt ovat lajista riippuen neurotoksisia, myotoksisia ja hemotoksisia. Lajiston myrkyt koostuvat entsyymeistä, proteiineista ja polypeptideistä, ja koostumus vaihtelee lajeittain.
Vaikka merikäärmeiden myrkky voi olla yhtä tehokasta kuin kobrien, merikäärmeistä ei ole juuri vaaraa ihmiselle. Se johtuu merikäärmeiden myrkkyhampaiden lyhyydestä ja haluttomuudesta iskeä. Vaikka merikäärme purisikin ihmistä, se ei välttämättä aina käytä myrkkyään.
Kalastajat poimivat usein merikäärmeitä paljain käsin verkoistaan, ja eräitä lajeja (kuten juovalattapyrstöä) pyydystetään niiden nahan ja lihan vuoksi. Varmoja tietoja merikäärmeiden puremiin kuolleista ihmisistä on vain vähän.
Merikäärmeiden myrkyllisyys johtuu siitä, että niiden on tapettava saaliinsa nopeasti. Muuten nopea kala ehtisi paeta paikalta ennen myrkyn vaikutusta, eikä käärme enää löytäisi sitä.
Lattapyrstökäärme (Laticauda colubrina) syö ankeriaan.