Uusi retoriikka
Chaïm Perelman

Belgialaisen filosofi Chaïm Perelmanin pääteos on yhdessä Lucie Olbrechts-Tytecan kanssa kirjoitettu Traite de l’argumentation: La nouvelle rhetorique (1958). Näkemyksiään retoriikasta Perelman esittelee myös kirjassaan L’empire rhétorique (1977, suom. Retoriikan valtakunta). Perelmanin mukaan uusi retoriikka nojautuu argumentointiin. Retoriikan tulee pyrkiä yhteisymmärrykseen ja sen tulee olla eettisesti kestävää. Eettisesti kestävässä argumentoinnissa osapuolet ovat tasa-arvoisia ja pyrkivät kohti yhteisiä päämääriä.
Argumentaatiossa on kyse premissien eli esisopimusten hyväksynnän siirtämisestä johtopäätöksiin, ei johtopäätöksien todistamisesta. Perelman ottaa uuden retoriikan piiriin kaikenlaiset yleisöt. Tärkeintä on pyrkimys vakuuttaa ja suostutella. Perelman toteaa Aristoteleeseen viitaten, että etiikan ja politiikan kohdalla valinnat ja kiistat ovat väistämättömiä, joten niissä on pakko turvautua argumentaatioon. Argumentaatio tähtää usein myös toimintaan, ei pelkkään mielipiteiden hyväksyntään.
Argumentaatio sovitetaan yleisöön. Yleisöä ei kuitenkaan voi automaattisesti päätellä puhuttelusta tai läsnä olevasta väestä. Yleisöön kuuluvat kaikki ne, jotka argumentoija haluaa vakuuttaa. Tämä tarkoittaa yleisön vaihtelua puhujasta itsestään aina määräämättömään universaaliyleisöön.
Perelman tekee eron suostuttelun ja vakuuttamisen välillä sillä perusteella, pyritäänkö vaikuttamaan erityisyleisöön vai universaaliyleisöön. Suostuttelu on erityisyleisön kohdalla käytetty keino ja vakuuttaminen universaaliyleisön. Vakuuttaminen on tällöin argumentaation nojautumista sellaisiin premisseihin, joiden puhuja voi kuvitella olevan kenen tahansa hyväksymiä. Suostuttelu pohjautuu erityisyleisön tunnettuihin tai heidän oletettuihin arvoihinsa. Perelmanin mukaan retoriikan tulisi ensisijaisesti suuntautua universaaliyleisölle. Sen ei pitäisi vedota henkilökohtaiseen vaan yleisesti hyväksyttävissä olevaan.
Premissejä koskeva hyväksyntä voidaan Perelmanin mukaan siirtää johtopäätöksiin kolmella erilaisella sidoksella: kvasiloogisella argumentilla, todellisuuden rakenteeseen perustuvalla argumentilla tai todellisuuden rakennetta luovalla argumentilla. Nämä ovat assosiatiivisia, ilmiöitä toisiinsa yhdistäviä keinoja.
Kvasilooginen argumentti näyttää muodoltaan loogiselta tai matemaattiselta ajattelulta olematta sitä. Siinä päättely perustuu todellisuuden typistämiselle esimerkiksi loogiseen kaavaan, vaikka johtopäätös koskeekin konkreettista todellisuutta. Tällainen argumentointi pyrkii osoittamaan johtopäätöksensä väistämättömäksi ja välttämään erilaisten näkökulmien ja vastaväitteiden hyväksymisen.
Todellisuuden rakenteeseen perustuvat argumentit hyödyntävät esimerkiksi syy–seuraus-suhteita tai rinnakkaisuussuhteita. Ilmiöiden välille pyritään rakentamaan luonnollisen kaltaisia siteitä. Myös kausaalisuhteen osoittaminen tai henkilön ja hänen tekojensa yhdistäminen ovat todellisuuden rakenteeseen perustuvia argumentteja.
Todellisuuden rakennetta luovissa argumenteissa lähtökohtana on jokin tilanne, josta tehdään malli tai yleinen sääntö. Esimerkiksi analogia ja metafora (perusmerkityksessään) liittyvät tähän argumentointilajiin. Myös esimerkit, havainnollistukset ja kuvailut ovat todellisuuden rakennetta luovia argumentteja.
Dissosiatiivinen argumentointi on erottelevaa ja jaottelevaa. Se pyrkii saamaan hyväksynnän jollekin isommalle ilmiölle sen osien hyväksynnän kautta. Dissosiatiivisesta argumentoinnista on kyse myös silloin, kun halutaan erotella asioita toisistaan tai torjua joitakin tulkintoja.