stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiivi (hedelmä)

Kiiviköynnöksen (Actinidia deliciosa) hedelmä takana ja japaninlaikkuköynnöksen (Actinidia arguta) hedelmä edessä.
Kiivi on yleisnimi laikkuköynnösten sukuun kuuluvien kasvien hedelmälle. Eniten viljelty kiivi on kiiviköynnöksen (Actinidia deliciosa) hedelmä.
Kiivi on soikea ja hieman kananmunaa suurempi, ja sitä ympäröi ohut karvainen ruskea kuori. Hedelmäliha on helakanvihreä tai keltainen lukuun ottamatta ydinosaa, jossa se on kermanvalkoista. Keskustaa ympäröivät pienet mustanruskeat siemenet.
Historia

Laikkuköynnösten eri lajien hedelmiä kerättiin luonnosta jo satoja vuosia sitten. Kiivejä on viljelty laajamittaisesti kuitenkin vasta 1900-luvun alkupuolelta alkaen. Jo 1800-luvun lopulla Euroopan ja Pohjois-Amerikan hedelmätarhoissa viljeltiin japaninlaikkuköynnöstä, mutta laji ei koskaan saavuttanut kaupallista menestystä.
Kiiviköynnöksen siemeniä alettiin lähetellä Kiinasta Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin vuodesta 1898 alkaen. Lajin viljelyä rajoittivat silloin kuitenkin kasvin ilmasto- ja lisääntymisvaatimukset sekä ensimmäisen maailmansodan puhkeaminen. Vuonna 1904 kiiviköynnöksen siemeniä lähetettiin Uuteen-Seelantiin, missä kasvi viihtyi hyvin. Ensimmäinen hedelmätarha alkoi tuottaa hedelmää 1930-luvun alussa. Monen vuoden ajan Uudessa-Seelannissa viljeltiin kiivejä vain oman maan käyttöön, kunnes ylijäämähedelmien ulkomaanvienti aloitettiin vuonna 1953. Kun kiivistä tuli suosittua myös maailmalla, Uuden-Seelannin kiivituotanto alkoi kasvaa, ja vuoteen 1976 mennessä maasta vietiin jo enemmän kiivejä kuin siellä kulutettiin. Kiiviköynnöstä alettiin viljellä myös muualla maailmassa.
Actinidia chinensis -lajia alettiin viljellä Kiinassa vuonna 1957 ja Uudessa-Seelannissa vuonna 1977. Sen jälkeen senkin viljely on levinnyt moneen muuhun maahan.
Lajit

Yleisimpiä kiivihedelmäkasveja ovat Actinidia deliciosa (kiiviköynnös) ja A. chinensis. Vähemmän viljeltyjä ovat A. arguta (japaninlaikkuköynnös), A. kolomikta (kiinanlaikkuköynnös), A. coriacea, A. melandarna, A. polygama (mantsurianlaikkuköynnös) ja A. purpurea.
Käyttö

Kiiviä käytetään etupäässä tuoreena, sillä sen maku ja ulkonäkö heikkenevät prosessoinnissa. A. chinensis kestää prosessointia paremin kuin kiiviköynnöksen hedelmä.
Kiivi voidaan kuoria tai syödä lusikalla. Kiiviköynnöksen hedelmä on hiukan hapokas, ja A. chinensis on sitä makeampi. Japaninlaikkuköynnöksen hedelmät ovat niin pieniä, että ne voi syödä kokonaisina. Koska halkaistu kiivi on kaunis, sitä käytetään usein ruokapöydän koristeena.
Ravintosisältö ja terveysvaikutukset

Kiivi on suhteellisen ravintoainepitoinen hedelmä. Se sisältää merkittävästi C-vitamiinia, kaliumia, magnesiumia ja kuitua. Kiivi on myös hyvä K-vitamiinin ja kohtalaisen hyvä E-vitamiinin lähde.
Kiivillä voi olla laksatiivinen vaikutus, ja sitä käytetäänkin luonnollisena laksatiivina esimerkiksi vanhuksille. Kiivissä on myös oksalaattia sekä allergeeneja, jotka voivat aiheuttaa allergisia oireita 2–3 prosentille ihmisistä. Hyvin vakavat allergiset reaktiot ovat kuitenkin harvinaisia, eikä oksalaattiakaan tuoreista kiivistä saa haitallisia määriä normaaliannoksilla.
| --- | --- |
Energiaa: 48 kcal
Proteiinia: 0,7 g
Rasvaa: 0,8 g
Vettä: 83,5 g
A-vitamiinia: 3,4 mg
C-vitamiinia: 61,6 mg
E-vitamiinia: < 0,1 mg
Kaliumia: 266,5 mg
Magnesiumia: 12,4 mg
Tuotanto

| Kiivien tuotanto 2021 (tonnia) |
| --- | --- | --- |
| 1 |  Kiina | 2 380 788 |
| 2 |  Uusi-Seelanti | 628 496 |
| 3 |  Italia | 416 060 |
| 4 |  Kreikka | 313 390 |
| 5 |  Iran | 294 263 |
| 6 |  Chile | 139 560 |
| 7 |  Turkki | 86 362 |
| 8 |  Portugali | 55 460 |
| 9 |  Ranska | 46 030 |
| 10 | Muut | 106 690 |
|  | Yhteensä | 4 467 099 |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kiivin ravintosisältö Fineli
Kiivejä roikkumassa köynnöksistään.
Actinidia chinensis -kiivi.
Grandview USA – Pieni kaupunki, suuret unelmat

| Grandview USA – Pieni kaupunki, suuret unelmat> Grandview, U.S.A. |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Randal Kleiser
Käsikirjoittaja:  Ken Hixon
Säveltäjä:  Thomas Newman
Kuvaaja:  Reynaldo Villalobos
Pääosat:   Jamie Lee Curtis  C. Thomas Howell  Patrick Swayze 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  CBS Theatrical Films
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  1984
Kesto:  97 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Grandview USA – Pieni kaupunki, suuret unelmat (Grandview, U.S.A.) on Randal Kleiserin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1984. Sen pääosia esittävät Jamie Lee Curtis, Patrick Swayze ja C. Thomas Howell.
Kolmiodraaman muodostava tarina kuvaa amerikkalaisen pikkukaupungin (Grandview, Illinois) elämää. Nuori Tim Pearson (Howell) on lähdössä Floridaan opiskelemaan merentutkimusta, mutta rakastuu autojen romurallirataa hoitavaan Michelle ”Mike” Codyyn (Curtis). Naiseen on kuitenkin iskenyt silmänsä myös naimisissa oleva kilpa-ajaja Ernie ”Slam” Webster (Swayze).
Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Grandview USA – Pieni kaupunki, suuret unelmat Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Grandview USA – Pieni kaupunki, suuret unelmat Elonet.
Vladimir Grbić

Vladimir Grbić
Vladimir Grbić (s. 14. joulukuuta 1970) on entinen serbialainen lentopalloilija, joka nimitettiin lentopallon Hall of Fame -galleriaan vuonna huhtikuussa 2011. Hän edusti urallaan Jugoslaviaa ja voitti Jugoslavian maajoukkueessa olympiakultaa vuonna 2000 ja olympiapronssia 1996.
Hänen nuorempi veljensä on Nikola Grbić. Veljekset pelasivat yhdessä sekä Jugoslavian että Serbia ja Montenegron A-maajoukkueessa. Vladimir Grbić tunnetaan etenkin Sydneyn olympiafinaalin suorituksestaan. Ottelussa hän syöksyi yli mainostaulujen hakemaan palloa, jonka jälkeen hän palasi kentälle ja torjui vastustajan hyökkäyksen yksin. Suoritus on nimetty kaikkien aikojen lentopallosuoritukseksi. Muita Gribicin saavutuksia on muun muassa kolme CEV-Cupin voittoa, Italian mestaruus sekä kaksi Italian Cup-mestaruutta. Lisäksi on voittanut kerran Euroopan Supercupin sekä Cup-voittajien cupin mestaruuden.
Jugoslavian olympiakomitea valitsi Grbicin maan parhaimmaksi urheilijaksi vuosina 1996 ja 2000. Uransa jälkeen Gribic on vaikuttanut erilaisissa urheiluelimissä, kuten Jugoslavian olympiakomiteassa ja kansainvälisessä lentopalloliitossa. http://www.cev.lu/mmp/online/website/news/news_online/755/4400/19670_EN.html (Arkistoitu – Internet Archive)
Joukkueet

1986-1988 Gik Banat Zrenjanin (SER)
1988-1989 Vojvodina Novi Sad (SER)
1989-1991 Mladost Zagrzeb (CRO)
1991-1992 Vojvodina Nowy Sad (SER)
1992-1995 Padova (ITA)
1995-1997 Cuneo (ITA)
1997-1998 Sudano (BRA)
1998-2001 Roma (ITA)
2001-2002 PAOK Saloniki (GRE)
2002-2003 Blazers Osaka (JAP)
2003-2004 Dynamo Moskwa (RUS)
2004-2007 Top Volley Latina (ITA)
2007-2009 Fenerbahçe (TUR)
Karl Granit

Karl Granit (3. elokuuta 1857 Kuopio – 27. toukokuuta 1894 Kuopio) oli suomalainen insinööri ja valokuvaaja. Kuopion kappalaisen August Fredrik Granitin ja Johanna Elisabet Granitin yhdeksänlapsisen perheen kolmantena syntyneen Granitin kohtalo on ollut jäädä nimekkäämmän ammattilaiskollegan Victor Barsokevitschin varjoon muun muassa sen takia, että paljon hänen otoksiaan on kulkeutunut Barsokevitschin laatikoihin. Vielä 1990-luvulla Granitin kuvia on esitelty vahingossa julkaisuissa Barsokevitschin otoksina.
Granit pääsi ylioppilaaksi Kuopion lyseosta 1876 ja suoritti insinööritutkinnon Polyteknillisessä opistossa 1880. Hän oli koulutukseltaan koneinsinööri, mutta hän opiskeli lisäksi Helsingin yliopistossa filosofian kandidaatin tutkintoa varten ja valokuvauksen lisäksi hän harrasti muitakin kuvataiteita.
Kuopion seudun maisemakuviensa ohella Granit on tunnettu Lappi-aiheistaan vuosina 1882–1884 tehdyltä meteorologiselta tutkimusretkeltä Sodankylään ja Inariin. Myöhemmin Granit keskittyi kuvaamaan paikallisia maisemia, asumuksia ja ihmisiä. Karl Granit kiersi 1880-luvun loppupuolelta vuoteen 1893 saakka kuvaamassa osaksi samoilla paikoilla kuin ajan tunnetuimmat valokuvaajat kuten I. K. Inha ja Daniel Nyblin: Kuopiossa, Nilsiässä, Maaningalla, Heinävedellä, Vaajasalossa ja Rautalammilla ja kuvasi maisemia muun muassa Kuopion Taivaanpankolta ja Pisalta.
Granit kuoli 36-vuotiaana keuhkotautiin. Hänen veljiään olivat kunnallisneuvos Bruno Granit-Ilmoniemi ja sukututkija Eeli Granit-Ilmoniemi.
Kirjallisuus

Pirjo Jantunen, Kari Jämsén (kuvankäsittely): Karl Granit (1857-1894): kulkija maisemassa. Valokuvia - Photographs.  Kuopio: Kuopion kulttuurihistoriallinen museo, 2006.  ISBN 951-96255-5-0
Aiheesta muualla

Suomen valokuvataiteen museo (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Gotlanninruss

| Gotlanninruss |
| --- | --- |

Tyyppi::  poni
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Ruotsi (Gotlanti)
Polveutuminen::  paikalliset alkukantaiset ponit, arabianhevonen, walesinponi
Kantakirja perustettu::  1943
Muita nimityksiä::  Russponi, gotlanninponi
Esiintyminen ja käyttö
Käyttötarkoitus::  ratsu, raviponi, valjakkoponi
Merkitys Suomessa::  noin 400 rekisteröityä yksilöä
Ominaisuudet
Korkeus::  kantakirjaan hyväksytään 115–130 cm; ihanne 123–126 cm 
Värit::  Yleensä ruunikko. Väreistä sallitaan kaikki paitsi valkovoikko, kimo, hallakot, päistäriköt ja tobianokuviot.
Gotlanninruss, josta käytetään myös nimityksiä gotlanninponi ja russponi ("russi"), on ruotsalainen ponirotu. Nimi "russ" tulee sanasta "ross", joka tarkoittaa ratsua tai sotahevosta  ja on tiettävästi etymologisesti sama sana kuin englannin horse (muinaisyläsaksassa tämän sanan muoto on hros, johon verrattuna englannissa on tapahtunut /r/:n ja /o/:n metateesi, ruotsissa vain /h/ on kadonnut). Gotlannin saarella on elänyt puolivillejä tarpaaneja jo vuonna 2000 eaa., ja russien katsotaan polveutuvan näistä hevosista .
Ominaisuudet

Rotumääritelmän mukaan kantakirjattavat yksilöt ovat säkäkorkeudeltaan 115–130 cm. Kolmivuotiaan korkeus on oltava 115–128 cm. Väreistä sallitaan rotumääritelmän mukaan kaikki paitsi valkovoikko, kimo, hallakot, päistäriköt sekä tobianokuviot eli selänpuoleinen kirjavuus.  Moni suomalainen russi on rekisteröity väriltään ruunihallakoksi tai hiirakoksi, mutta kyseessä on (lähinnä voikkoväristen ponien) virheellinen värintunnistus, ei todellinen hallakkovärisyys. Rodussa esiintyy splashed white -kirjavuutta sekä harvinaisena myös tiikerinkirjavuutta. Jalostustavoitteena on rakenteeltaan vahva, lasten ja aikuisten käyttöön sopiva poni, jolla on hyvä luonne ja joka sopii monipuoliseen ratsastus-, ravi- ja ajokäyttöön. Russit ovat yleensä luonteeltaan kilttejä.
Historia

Russeja eli vielä 1800-luvun alussa kaikkialla Gotlannissa, mutta metsien hakkaamisen ja viljelyn lisääntymisen takia kanta alkoi vuosisadan puolivälissä pienentyä uhkaavasti. Poneja vietiin paljon myös mantereelle, ja vuoden 1870 paikkeilla niitä myytiin vuosittain jo noin 200. Poneja kuljetettiin Englantiin ja Belgiaan saakka, missä niitä käytettiin työssä hiilikaivoksissa. Rodun sukupuutto saatiin estettyä, kun Ruotsissa perustettiin gotlanninrussien jalostusyhdistys vuonna 1910, ja yhdistyksen ansiosta Lojstan nummet ja metsät suojeltiin russien asuma-alueeksi.
Ensimmäinen russien kantakirja julkaistiin Ruotsissa vuonna 1943. Rodun parantamiseksi kantakirjaan on hyväksytty kaksi welshponioritta: Revel General sekä Criban Daniel, joka astui vuoteen 1968 saakka. Kantakirja suljettiin 1971, minkä jälkeen Ruotsin kantakirjaan ovat päässeet vain rekisteröidyt russponit.
Historia > Suomessa

Suomeen tuotiin russponeja ensimmäisen kerran vuonna 1956, kun vapaaherratar Eva Wrede osti Ruotsista kolme ponia. Samana vuonna avattiin Suomessa russponien kantakirja, joka oli ensimmäinen suomalainen ponikantakirja. Oma rotuyhdistys perustettiin vuonna 1975 nimellä Siitosyhdistys Russ Avelsförening. Yhdistyksen nimenä on nykyisin Suomen Russponiyhdistys, ja se toimii edelleen aktiivisesti.
Kirjallisuutta

Barbro Ejendal, Håkan Hollström: De gotländska skogsrussen.  Dialogos Förlag, 2004.  ISBN 91-7504-165-0
Marvi Jalo: Maailman makein kultakavio.  Helsinki: Tammi, 1995.  ISBN 951-31-0650-0
Aiheesta muualla

Suomen Russponiyhdistys
Svenska Russavelsförening
Gotlanninruss Suomen Hippos ry:n verkkosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Gotlanninruss Hevosmaailma.netissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Erivärisiä gotlanninrusseja: vasemmalta oikealle ruunikko, ruunivoikko, rautias ja kulomusta.
Kiekkokalat

| Kiekkokalat |
| --- | --- |
 Värimuodot punaturkoosi (risteymä) ja sinitimantti (mutaatio)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Osaluokka::  Teleostei
Ylälahko::  Acanthopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Labroidei
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Kiekkokalat Symphysodon  Heckel, 1840
 Kiekkokalojen levinneisyys (oranssi).
Lajit ja alalajit
 Kiekkokala Symphysodon discus  Symphysodon tarzoo  Sinikiekkokala Symphysodon aequifasciata Symphysodon aequifasciata axelrodi  Symphysodon aequifasciata aequifasciata  Symphysodon aequifasciata haraldi 
Katso myös
   Kiekkokalat Wikispeciesissä   Kiekkokalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kiekkokalat (Symphysodon) on eteläamerikkalaisten kirjoahventen suku. Suvussa on kolme lajia ja kolme alalajia. Kiekkokaloja tavataan Amazonin vesistössä. Suvun tunnusmerkkejä ovat kalojen kiekkomainen muoto ja kyljen yhdeksän tummaa poikkijuovaa, jotka löytyvät suvun jokaiselta lajilta. Kiekkokalat elävät parvissa ja käyttävät ravinnokseen hyönteisten toukkia ja pieniä äyriäisiä.
Kiekkokaloja on pidetty akvaarioissa 70 vuoden ajan, ja niistä on kehitetty lukuisia värimuotoja. Nykyisin kiekkokala on yksi arvostetuimmista makeanveden akvaariokaloista. Kiekkokalat ovat rauhallisempia ja sopivat paremmin muiden kalojen seuraan kuin muut saman kokoiset kirjoahvenet. Toisaalta ne ovat herkkiä huonolle veden laadulle.
Ulkonäkö ja koko > Lajit ja alalajit

Kaikki kiekkokalat ovat nimensä mukaisesti kiekkomaisia. Kiekon halkaisija on noin 20 cm. Selkä- ja vatsapuolen evät ovat kasvaneet yhtenäisiksi reunuksiksi, rintaevät ovat pitkät ja ohuet. Silmä on suurehko ja oranssin tai punaisen sävyinen. Aikuisen koiraan ja naaraan voi erottaa kutuaikana munanasetinputken muodosta, mutta se on vaikeaa. Koiraan putki on pitempi ja kapeampi.
Kaikkien lajien kyljessä on yhdeksän tummaa pystyjuovaa. Siniset ja punaiset vaaka- ja vinokuviot peittävät toisinaan nämä tummat juovat lähes täysin, mutta ne tulevat esille varsinkin kalan ollessa stressaantunut. Symphysodon discus -lajilla keskimmäinen viiva on tummempi ja paksumpi kuin muut. Juovat auttavat kalaa piiloutumaan sen tyypillisessä elinympäristössä, veteen kaatuneen puun oksien joukossa.
Sinikiekkokalasta (S. aequifasciata) on kolme alalajia, joista S. aequifasciata axelrodi on tyypillisesti ruskean sävyinen. Sitä näkee joskus kutsuttavan ruskokiekkokalaksi, ja sitä koristavat siniset juovat evissä. S. aequifasciata haraldi on kokonaan neonsinisten juovien kirjoma. S. aequifasciata aequifasciata on alalajeista vihertävin, ja sitä kutsutaankin viherkiekkokalaksi.
Viimeiseksi löydetyllä Symphysodon tarzoo -lajilla on punaisia pilkkuja peräevässä ja vartalossaan.
Ulkonäkö ja koko > Jalostetut muunnokset

Vuosikymmenten mittaan akvaariokauppoihin on tuotu yhä erikoisemman värisiä kiekkokaloja. Uusia muunnoksia syntyy joko luonnonmuotoja valitsemalla ja risteyttämällä tai erikoisia mutaatioita etsimällä ja edelleen risteyttämällä. Toisinaan on kaupattu myös yksilöitä, joiden hehkuvat värit ovat peräisin erikoisruokinnasta (karoteeni syventää punaisen sävyjä) tai hormonihoidoista.
Viljellyistä värimuunnoksista tunnetuimpia ovat
Blue Turquoise eli ”Siniturkoosi”, joka on kehitetty Yhdysvalloissa risteyttämällä sinikiekkokalan haraldi- ja aequifasciata-alalajeja. Sen pohjaväri on siniturkoosi, ja kalan kylkiä ja kiduskansia koristavat mutkittelevat punasävyiset juovat. Värimuodosta on useita erilaisia alatyyppejä, esimerkiksi korkeavartaloinen ja leveäeväinen muoto.
Red Turquoise eli ”Punaturkoosi”, joka on risteytetty Saksassa. Siinä on punaisella pohjalla turkoosinsinisiä vaakajuovia.
Pigeon Blood eli ”Kyyhkynveri”, joka sai alkunsa Thaimaassa 1991 löytyneestä mutaatiosta. Sillä on oranssinsävyinen pohjaväri, musta pyrstö ja mustia pilkkuja.
Blue Diamond eli ”Sinitimantti” on vuoden 1990 vaiheilla Malesiassa ja Hongkongissa mutaationa syntynyt rotu, jolla on tasaisen sininen väri ja punaiset silmät. Poikasena se on lähes läpikuultava. Tasavärisimmissäkin siniturkooseissa kiekkokaloissa on vaakaraitoja evissä ja kiduskansissa, mutta sinitimantilta nämä kuviot puuttuvat. Sillä ei myöskään ole havaittavia tummia pystyjuovia, jotka muilla värimuodoilla tulevat selvästi esiin kalan stressaantuessa.
Leopard Skin eli ”Leopardinnahka” on syntynyt Hongkongissa järjestelmällisen risteytystyön tuloksena ja tuli markkinoille 1993. Sillä ei ole raitoja vaan pilkkuja. Eri alatyypeillä on isompia tai pienempiä pilkkuja, jotka saattavat muodostaa renkaita.
Snake Skin eli ”Käärmeennahka” on mutaatio, jolla on 14 pystyjuovaa normaalin yhdeksän sijasta. Myös kiemurtelevat vaaka- ja vinojuovat ovat selvästi kapeampia kuin luonnonmuodoilla. Siitä on perusväreiltään erilaisia versioita, kuten punainen ja sininen käärmeennahka.
Leopard Snakeskin eli ”Leopardin-käärmeennahka” on leopardin ja käärmeennahan sekoitus: pilkullinen laji jolla on 14 pystyjuovaa.
Snow White eli ”Lumivalkoinen” ei ole albiino, vaan mutaation kautta syntynyt ruskean kiekon värimuunnos.
Golden eli ”Kullanvärinen” on myös ruskokiekkokalasta jalostettu muunnos.
San Merah on Singaporessa jalostettu muunnos, jossa ei ole vaakasuoria sinisiä viiruja lainkaan eikä juurikaan tummia pystyjuovia.
Albino on tullut markkinoille vuonna 2000.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kaikki kiekkokalalajit ovat kotoisin Amazonin vesistön eri osista. Kiekkokalaa (S. discus) tavataan lähinnä Rio Negron keskijuoksulla, sinikiekkokalaa sekä ylä- että alajuoksulla.
Alalajeista S. a. axelrodi elää Belémin lähistöllä ja Rio Urubussa. S. a. aequifasciatus -alalajia on tavattu Tefe- ja Coarijärvestä, Nanayn ja Japurán alueilta Perun ja Brasilian Amazoniasta. S. a. haraldi -alalajia tavataan Manausin lähistöltä, Purus-joelta ja Brasilian Manacapurun sekä Perun Letician seudulta. Saattaa kuitenkin olla, että ainakin osa S. aequifasciatus -lajin yläjuoksun esiintymistä onkin lajia S. tarzoo. Nanay-joen erityisen värikäs kanta on ainakin osaksi peräisin kasvattamosta karanneiden yksilöiden jälkeläisistä.
Kiekkokalat elävät joen hitaasti virtaavissa osissa, missä on tyypillisesti puiden oksia ja juuria veden seassa. Sadekauden ja kuivan kauden vaihtelu vaikuttaa joen virtaamaan. Kalat pysyttelevät päiväsaikaan yleensä varjoisilla alueilla. Joulukuussa alkavan sadekauden aikana alueella sataa yli 2 000 mm vettä, ja keväällä joet tulvivat. Silloin muulloin eristyksissä elävät kiekkokalapopulaatiot saattavat sekoittua keskenään. Kuivan kauden aikana keväästä lokakuuhun joen pinta laskee, ja kiekkoja saattaa jäädä eristyksiin pieniin lammikoihin. Luonnossa kiekkoja tavataan sekä Amazonin ”mustasta”, ”valkeasta” että kirkkaasta vedestä. Valkeaa vettä on Andeilta lähtevissä sivujoissa, kun taas Brasilian ylängöltä Amazonin pääuoman eteläpuolelta alkunsa saavissa sivujoissa vesi on kirkasta. Näissä kahdessa vesityypissä elää lähinnä lajeja S. tarzoo ja S.aequifasciatus. Mustavetiset sivujoet lähtevät Guyanan ylängöltä ja Andien itäosasta, ja niissä elää lajia S. discus. Mustan veden väri tulee orgaanisista yhdisteistä, ja sitä jäljitelläkseen jotkut harrastajat käyttävät turvepohjaisia seoksia muuttamaan akvaariovettä samankaltaisemmaksi.
Kalastus ja uhanalaisuus

Paikalliset heimot pyydystävät perinteisesti isoja kiekkokaloja syötäväksi – hidasliikkeinen kala on helppo saalis. Kuitenkin vasta pyydystys akvaariokauppaan on herättänyt kysymykset lajin liikakalastuksesta. Kalan uhanalaisuuteen vaikuttavat myös Amazonin alueen yleiset ympäristöuhat, kuten kultakaivoksista veteen pääsevä elohopea, metsäpalot, metsänhakkuut ja kuivuuskaudet. Myös ilmaston lämpeneminen voi aiheuttaa Amazonilla suuria tuhoja. Kansainvälinen eläinsuojelujärjestö IUCN ei ole vielä arvioinut kiekkokaloja punaisella listallaan.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Kiekkokalat elävät parvina. Parveen muodostuu selkeä nokkimisjärjestys: yleensä johtajana on kaloista suurin, joka syö ja parittelee ensimmäisenä. Luonnossa kiekkokalat liikkuvat korkean veden aikana yksikseen tulvametsissä eli várzeoissa, mutta vedenpinnan laskiessa ne kokoontuvat parviksi kaatuneiden puiden latvuksiin.
Samankokoisten kiekkokalojen parvessa voi huomata muodostuneen parin, kun kaksi kalaa alkaa liikkua ja ruokailla keskenään erossa muista parven jäsenistä. Kiekkokalat kutevat pystylle pinnalle kuten kiven kylkeen tai kasvin lehdelle, akvaariossa myös sivulasille, jollekin putkelle tai tarkoitusta varten tarjotulle keramiikkakartiolle. Kutuun valmistautuessaan tulevat vanhemmat puhdistamaan pesäksi valitsemaansa pintaa, ja tekevät sitten sen yli harjoitusuinteja. Varsinaisessa kututapahtumassa naaras asettelee alustalle jonon mätimunia, ja perässä uiva koiras hedelmöittää ne saman tien. Naaras jatkaa seuraavalla munarivillä. Koko tapahtuma voi kestää yli tunnin. Sen jälkeen vanhemmat vartioivat mätimuniaan vuorotellen, ja leyhyttelevät raikasta vettä munien lähelle.
Mätimunista kuoriutuu pieniä toukkia noin 60 tunnin kuluttua kututapahtumasta, nopeamminkin, jos vesi on lämmintä. Kuoriutumisen jälkeen menee vielä 50–60 tuntia, ennen kuin toukat lähtevät uimaan kutualustalta.
Kuoriuduttuaan poikaset siirtyvät vanhempiensa luo ja syövät näiden kyljiltä erittyviä soluja, sekretosyyttejä, joita muodostuu, kun vanhempien prolaktiinihormonin tuotanto lisääntyy. Tämä lima on niiden ainoaa ravintoa muutaman päivän ajan, mutta pian ne alkavat syödä lisäksi planktonin kokoisia eliöitä. Neljän viikon ikäisinä poikaset ovat noin 15 mm pitkiä ja pärjäävät ilman vanhempiaan. Poikaset ovat nuorina pitkulaisia, ”tavallisen kalan muotoisia”, mutta pyöristyvät nopeasti. Kolmen kuukauden ikäisinä ne ovat saavuttaneet tyypillisen kiekkokalan muodon.
Toisinaan kaksi naarasta muodostaa parin, kutee samaan pesään ja hoitaa munia, joista ei kuitenkaan kuoriudu poikasia.