stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Olavi Heikkinen
Kirjoja eläkkeellä

Heikkinen on harrastanut eläkkeellä kynäilyä ja kirjoittanut seuraavat kirjat:
Aapo Heikkilä – varjotutkija ja tähtiluennoitsija. Oulun yliopisto, 2012.
Edenistä länteen. Kustannus HD, 2012.
Elontiellä Nilsiästä Ouluun. Kustannus HD, 2014.
Vuodenkierto – äidinpojan päiväkirja. Kustannus HD, 2015.
Suomen ja Marian sota. Kustannus HD, 2017.
Ukki ja lapset luonnon lumoissa. Kustannus Ves-Line, 2019.
Hedelmällinen puolikuu

Hedelmällisen puolikuun alue sen laajimman määritelmän mukaisesti.
Hedelmällinen puolikuu on Lähi-idässä sijaitseva, Turkin ja Iranin vuorten eteläpuolinen alue. Se kattaa lähinnä Irakin, Syyrian, Libanonin, Israelin ja Jordanian hedelmälliset alueet sekä osia Kaakkois-Turkista ja Lounais-Iranista. Alueella virtaavat Mesopotamian suuret virrat Eufrat ja Tigris sekä muun muassa Syyrian Orontes ja Levantin Jordan. Usein myös Niilin laakso Egyptissä luetaan kuuluvaksi alueeseen.
Hedelmällinen puolikuu on saanut nimensä kuun sirppiä muistuttavasta muodostaan ja hyvistä viljelyolosuhteistaan, joiden ansioista maanviljelys alkoi kehittyä alueella 11 000–8 000 vuotta eaa. Varsin pian sen jälkeen alkoi myös keinokastelu, joka on suurella osalla alueesta tuottavan maanviljelyn edellytys. Alueelta ovat kotoisin useimmat nykyajan tärkeimmistä viljelykasveista ja kotieläimistä.
Esihistoriallisena ja varhaishistoriallisena aikana alueelle kehittyivät maanviljelyksen myötä ensimmäiset suurkaupungit ja varhaiset sivistyskeskukset, kun maanviljelys teki mahdolliseksi elättää suuria ihmismääriä.
Egyptistä Israelin, Jordanian, Libanonin ja Syyrian Jazirahin kautta Irakiin Persianlahdelle ulottuvan viljavan alueen ala on 400 000–500 000 km² ja väestö nykyään 40–50 miljoonaa.
Maanviljelyn synty alueella

Jääkaudella alueella keräiltiin villiä viljaa. Jo 11 000 eaa. Alueella oli kehitetty luonnovaraisten viljakasvien korjaamiseen, käsittelyyn ja säilytykseen sopivia työkaluja ja menetelmiä, Näitä olivat sirppi, huhmar, survin ja jauhinkivet, sekä jyvien paahtotekniikka ja vesitiiviit maanalaiset säilytystilat.  Noin 11000–9500 eaa. lienee jo viljelty villejä viljoja.
Radiohiiliajoitusten mukaan ensimmäiset maanviljelyn aiheuttamat muutokset näkyivätselvennä noin 8500 eaa., Eläimet kesytettiin noin 11000–8000 eaa.
Maanviljelyn kehittymiseen juuri hedelmällisen puolikuun alueella saattoi vaikuttaa myös gasellien väheneminen metsästyksen myötä, ilmaston muuttuminen suotuisammaksi luonnonvaraisille viljalajeille pleistoseenikauden lopulla, sekä väestönkasvu, joka edellytti uusia ruoanhankintatapoja.
Maanviljelyn synty alueella > Ilmasto ja luonnonolosuhteet

Hedelmällisen puolikuun ilmasto on hyvin vaihtelevaa, mikä on antanut alueelle erityisen monimuotoisen kasviston ja eläimistön. Alueen ilmasto, jossa kosteaa ja leutoa talvea seuraa kuiva ja kuuma kesä, johti erityisesti viljelyyn sopivien yksivuotisten siemenkasvien kehittymiseen. Tällaiset kasvit tuottavat nopeasti suuren siemenen, eivätkä ehdi kasvattaa syömäkelvottomia osia. Alueen kasveissa oli myös paljon kaksineuvoisia lajeja, joita on helpompi jalostaa kuin yksineuvoisia. Ne olivat proteiinipitoisina myös ravitsevampia kuin esimerkiksi Pohjois-Amerikan maissi.
Alueen vaihtelevat pinnanmuodot lisäksi edesauttoivat kasteluviljelyn käyttöönottoa. Vaikka hedelmällisen puolikuun alueella oli ilmeisesti muinaisina aikoina paremmin maanviljelyyn sopiva ilmasto kuin nykyisin, suurella osalla aluetta maanviljely on ollut mahdollista vain keinokastelun avulla.
Osalla varhaisesta viljelyalueesta satoi riittävästi viljan kasvulle ilman keinokastelua, eli yli 200–300 mm. Sademäärä oli riittävä matalilla vuorilla ja heinäaroilla.
Maanviljelyn synty alueella > Luonnonvaraiset kasvit

Alueen kahdeksan niin sanottua maanviljelyn "perustajakasvia" olivat yksijyvävehnä, kaksijyvävehnä, ohra, linssi, herne, kahviherne, syylälinnunherne ja pellava.
Yksijyvävehnää ja emmervehnää kasvoi keskisestä ja itäisestä Turkista Syyriaan, Libanoniin, Israeliin, Länsi-Jordaniaan, ja Zagros-vuorille Etelä-Iraniin ulottuvalla muinaisella viljelyalueella.
Myös oliivia, viikunaa ja rypälettä kasvoi alueella luonnovaraisena. Useita alueen luonnonvaraisia viljelyyn soveltuvia kasveja kasvoi muuallakin Välimeren ja Euroopan alueella, mutta niitä alettiin viljellä vain hedelmällisen puolikuun alueella; muualle niiden viljely laajeni myöhemmin vasta sen vaikutuksesta.
Maanviljelyn synty alueella > Eläimistö

Alueella eli monia nykyisten kotieläinten luonnonvaraisia kantamuotoja kuten villejä härkiä, sikoja, vuohia ja lampaita.. Lammas esiintyi alueen keskiosissa, vuohi idässä tai lounaassa, sika pohjoisen keskiosissa ja lehmä länsiosassa.
Maanviljelyn vaikutus

Maanviljelyksen myötä ruokaa saatettiin varastoida, mikä mahdollisti väestönkasvun ja sellaisten ihmisluokkien elättämisen, jotka eivät osallistuneet ruoanhankintaan. Sen myötä alueelle syntyi korkeakulttuureita, joissa kehitettiin ensimmäiset kaupungit ja kirjoitusjärjestelmät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hedelmällinen puolikuu Wikimedia Commonsissa
Map of the Fertile Crescent (Arkistoitu – Internet Archive)
Mauri Heikkilä

| Mauri Heikkilä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. marraskuuta 1929 (ikä 95) Vähäkyrö
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Kaija Siikala (1957–2021)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1957–
Merkittävät roolit:  Franz (Altonan vangit) Willy Loman (Kauppamatkustajan kuolema) George (Kuka pelkää Virginia Woolfia?) Akseli Koskela (Täällä Pohjantähden alla) Astrov (Vanja-eno)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Mauri Kalevi Heikkilä (s. 22. marraskuuta 1929 Vähäkyrö) on suomalainen näyttelijä. Heikkilä näytteli useissa teattereissa eri puolilla Suomea 1950-luvulta aina 1990-luvulle. Kauimmin hän työskenteli Turun kaupunginteatterissa, jonne hänellä oli kaksi pitkää kiinnitystä.
Ura

Mauri Heikkilän vanhemmat olivat maanviljelijä Eero Heikkilä ja Alli Heikkilä. Hän suoritti Suomen Teatterikoulun 1954–1957, jonka jälkeen hän oli kiinnitettynä Intimiteatteriin 1957–1959. Sitä seurasi kiinnitys Imatran Teatteriin 1959–1961 ja Oulun kaupunginteatteriin 1961–1965. Vuonna 1965 alkoi Heikkilän kymmenvuotinen kausi Turun kaupunginteatterissa. Vuosina 1975–1978 hän oli kiinnitettynä Rovaniemen teatteriin ja vuodesta 1978 Kuopion kaupunginteatteriin. Muutaman Kuopion vuoden jälkeen Heikkilä palasi Turun kaupunginteatteriin, jossa hän näytteli eläköitymiseensä asti.
Heikkilän näyttämötehtäviä olivat muun muassa Akseli Koskelan rooli Väinö Linnan tekstiin perustuvassa näytelmässä Täällä Pohjantähden alla ja Willy Lomanin rooli Arthur Millerin klassikkonäytelmässä Kauppamatkustajan kuolema. Tšehov-klassikossa Vanja-eno Heikkilä tulkitsi Mihail Astrovin osan ja Edward Albeen avioliittodraamassa Kuka pelkää Virginia Woolfia? hänellä oli Georgen rooli.
Heikkilän sivurooleista mainittakoon nimismiehen osa Kalle Holmbergin ohjaamassa Seitsemässä veljeksessä, joka oli eräs aikakautensa näyttämötaiteellisia tapauksia Suomessa.
Valkokankailla Heikkilä on näytellyt lähinnä sivurooleja. Suomalaisen elokuvan studiokaudella hän näytteli kahdessa elokuvassa: Poika eli kesäänsä ja Murheenkryynin poika. Niin sanotun uuden aallon elokuvista hän oli mukana teoksessa Asfalttilampaat ja 1980-luvun alussa ihmissuhdekuvauksessa Yö meren rannalla. 2000-luvulla Heikkilä näytteli kolmessa elokuvassa. Vuonna 1977 Heikkilä teki pääroolin Mainostelevision tuottamassa elokuvassa Salakaato, joka oli filmatisointi Rovaniemen teatterin samannimisestä menestysnäytelmästä.lähde?
Filmografia > Elokuvat

Poika eli kesäänsä (1955)
Murheenkryynin poika (1958)
Asfalttilampaat (1968)
Yö meren rannalla (1981)
Paha maa (2005)
Joulutarina (2007)
Thomas (2009)
Filmografia > Televisiotuotannot

Seitsemän veljestä (1976)
Salakaato (1977)
Mervi Heikkilä

| Mervi Heikkilä |
| --- | --- |
 Mervi Heikkilä kirjakauppavierailulla Vaasassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. helmikuuta 1974 (ikä 51) Alajärvi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, kirjastonjohtaja
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Palkinnot
 Lasten LukuVarkaus -palkinto 2020 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mervi Heikkilä (s. 21. helmikuuta 1974 Alajärvi) on suomalainen kirjailija ja Seinäjoen kaupunginkirjaston kirjastotoimenjohtaja. Hän kirjoittaa pääasiassa lasten- ja nuortenkirjoja.
Heikkilän teos Louhen liitto (2015) oli Topelius-palkintoehdokkaana vuonna 2016. Raadin mukaan kirjassa yhdistyvät taidokkaasti arki ja fantasia. Heikkilä hyödyntää kirjassa suomalaista mytologiaa ja kansanperinnettä.
Heikkilä on saanut Suomen kirjastoseuran Jyvä-palkinnon Kirjastolehden parhaasta artikkelista vuosina 2003 (yhdessä Kari Levolan kanssa) ja 2007. Vuonna 2020 Heikkilä sai Lasten LukuVarkaus -palkinnon teoksestaan Jaan ja Jäähammas.
Heikkilä on koulutukseltaan filosofian maisteri. Hän asuu Kuortaneella.
Tuotanto > Runokirjat

Lupsukieli, ilomieli: Tassulan väen runoja, SudenHenki 2007 (ISBN 978-952-5660-10-4)
Yöpuu: Höyhensaarten runoja, kuvittanut Heli Pukki, Kirjapaja 2008 (ISBN 978-951-607-658-7)
Mansikki ja moni MUU: runoja, kuvittanut Virpi Penna, Kirjapaja 2009 (ISBN 978-951-607-883-3)
Tuotanto > Lasten- ja nuortenkirjat

Ponikesä.  Avain, 2015.  ISBN 978-952-304-076-2
Louhen liitto.  Haamu, 2015.  ISBN 978-952-7100-06-6
Tuonella kulkijat.  Haamu, 2016.  ISBN 978-952-7100-17-2
Uppalan kartanon aarre.  (Kuvitus: Marjo Nygård)  Haamu, 2017.  ISBN 978-952-7100-29-5
Pohjolan porteilla.  Haamu, 2017.  ISBN 978-952-7100-25-7
Kissatalon asukit: tosia tarinoita hylätyistä kissoista.  (Kuvitus: Marjo Nygård)  Avain, 2017.  ISBN 978-952-304-127-1
Jaan ja Jäähammas.  Karisto, 2019.  ISBN 978-951-23-6651-4
Koiran kanssa: tosia tarinoita harrastuskoirista ja taitavista työkoirista.  (Kuvitus: Marjo Nygård)  Avain, 2019.  ISBN 978-952-304-179-0
Jaan ja Höyheneukko.  Karisto, 2020.  ISBN 978-951-23-6802-0
Hämärtäjät.  (Kuvitus: Broci)  Kaksipäinen korppi, 2021.  ISBN 978-952-94-4896-8
Ähtärin eläinpuiston asukit.  Avain, 2021.  ISBN 978-952-304-299-5
Nyyrikin joulukirja.  (Kuvitus: Kristiina Mäkimattila)  Kaksipäinen korppi, 2022.  ISBN 978-952-69976-0-5
Heikkilä, Mervi & Matilainen, Jussi: Kummajaisten kylä.  (Kuvitus: Miranda Koskinen)  Haamu, 2014.  ISBN 978-952-68007-2-1
Heikkilä, Mervi & Matilainen, Jussi: Kummajaisten kylän kuuma kesä.  (Kuvitus: Miranda Koskinen)  Haamu, 2015.  ISBN 978-952-7100-11-0
Heikkilä, Mervi & Matilainen, Jussi: Kummajaisten kylän salaperäinen syksy.  (Kuvitus: Miranda Mord)  Haamu, 2016.  ISBN 978-952-7100-21-9
Revonpuro.  (Kuvitus: Kati Vuorento)  Hämeenlinna:  Karisto, 2018.  ISBN 978-951-23-6374-2
Tuulenkala.  Hämeenlinna:  Karisto, 2018.  ISBN 978-951-23-6451-0
Sudenhampaat.  Hämeenlinna:  Karisto, 2019.  ISBN 978-951-23-6543-2
Heikkilä, Mervi & Leinonen, Anne: Kauhumaan kartta: kirjoita jos uskallat.  (Kuvitus: Broci)  Haamu, 2019.  ISBN 978-952-7100-69-1
Heikkilä, Mervi & Leinonen, Anne: Pieni taikakauppa: fantastinen kirjoitusopas.  (Kuvitus: Broci)  Haamu, 2020.  ISBN 978-952-7100-91-2
Heikkilä, Mervi & Leinonen, Anne: Lentävä leivänpaahdin: scifikirjoitusopas.  (Kuvitus: Broci)  Haamu, 2023.  ISBN 978-952-7413-37-1
Tuotanto > Muut teokset

Satupiiri: seitsemän salaperäistä satua, muut kirjailijat: Seija Gauffin; Tarja Leinonen; Jussi Matilainen, Rumus Äänituotanto 2011 (CD-äänilevy ISBN 978-952-67400-8-9) (MP3 ISBN 978-952-67400-9-6)
Satupiiri: kahdeksan kiehtovaa kertomusta, äänikirja muut kirjailijat: Seija Gauffin; Tarja Leinonen; Jussi Matilainen, Muruja-kustannus 2011 (ISBN 978-952-5907-06-3)
Rakkaani, romaanihenkilö, muut toimittajat: Päivi Artikainen; Kirsi Haapamatti; Merja Mäki, Avain 2014 (ISBN 978-952-304-048-9)
Ala-Huissi, Jaana & Heikkilä, Mervi: Verikuu ja muita outoja tarinoita.  Haamu, 2018.  ISBN 978-952-7100-49-3
Maija-Liisa Heini

| Maija-Liisa Heini |
| --- | --- |
 Maija-Liisa Heini (vasemmalla) haastattelemassa Urho ja Sylvi Kekkosta vuoden 1961 Itsenäisyyspäivän vastaanotolla.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Ksantippa
Syntynyt: 27. tammikuuta 1917 Lahti
Kuollut: 14. toukokuuta 1988 (71 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  toimittaja
Maija-Liisa Heini, o.s. Heinonen, kirjoittajanimi: Ksantippa (27. tammikuuta 1917 Lahti – 14. toukokuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja pakinoitsija.
Heini tuli Sanoma Osakeyhtiön palvelukseen 1941 ja oli aluksi vastaperustetun Helsingin Sanomien Lahden-sivukonttorin johtajana ja kirjeenvaihtajana. Hän siirtyi Helsinkiin jo samana vuonna ja oli Helsingin Sanomien kotimaanosaston toimittajana 1941–1956 ja 1957–1964. Välillä hän oli Ilta-Sanomien toimitussihteerinä 1956–1957 ja toimi myös Dagens Nyheterin Helsingin-kirjeenvaihtajana 1953–1956 ja 1963–1965. Heini oli seuraavaksi Helsingin Sanomien Skandinavian kirjeenvaihtajana 1964–1970 asemapaikkanaan Tukholma. Viimeksi Heini oli Ilta-Sanomien toisena päätoimittajana 1970–1973, Helsingin Sanomien kotimaanosaston erikoistoimittajana 1974–1976 ja keskustoimituksen erikoistoimittajana 1976–1982. Hän jäi eläkkeelle 1982.
Heini kirjoitti pakinoita Viikkosanomiin nimimerkillä Ksantippa. Lisäksi hän kirjoitti pakinoita Me Naiset -lehteen ja suomensi K. A. Fagerholmin vuonna 1977 ilmestyneen muistelmateoksen Puhemiehen ääni.
Ksantipan pakinoista on julkaistu kaksi kokoelmaa: Ryppypemppu ja ilmiöitä (1959) sekä Mies on välttämätön (1961). Ryppypemppu oli Heinin oma auto, jonka seikkailuista lukija saa seikkaperäisiä selostuksia. Ksantipan pakinatyyli on jutustelevaa, aiheet kohtalaisen keveitä ja kirjoittajan mielipiteet särmikkäitä.
Teokset

Nimimerkillä Ksantippa:
Ryppypemppu ja ilmiöitä: pakinoita; kuv. Aaro Loponen. Tammi 1959
Mies on välttämätön: pakinoita; kuv. Aaro Loponen. Tammi 1961
Lehtikuvaaja, kuvateos, valokuvat: Reino Loppinen; teksti: Maija-Liisa Heini. Helsinki: Lehtikuva 1981 ISBN 951-9134-82-4
Aiheesta muualla

Raili Malmberg, Maija-Liisa Heini, Biografiasampo.fi (maksuton)
Maija-Liisa Heinin elämäkerta Kansallisbiografiassa (maksullinen)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Henrikki Heikkilä

Urpo Henrikki Heikkilä (s. 13. syyskuuta 1966 Helsinki) on suomalainen tanssitaiteilija. Tero Saarinen Companyn perustajajäseniin kuuluva Heikkilä toimii ryhmässä nykyään myös vastaavana harjoittajana.
Uran varhaiset vuodet

Heikkilä aloitti opiskelun Suomen Kansallisoopperan balettikoulussa 10-vuotiaana ja valmistui sieltä 1983. Suomen Kansallisbaletissa hän tanssi vuosina 1985–1986 ja jälleen vuosina 1990–2003.
Uransa alkuvuosina Heikkilä kiersi maailmaa useita vuosia tanssien maineikkaissa baletti- ja nykytanssiryhmissä kuten Ballet Royal de Wallonie (Belgia), Ballet de France (Ranska), Calgary City Ballet (Kanada), The National Ballet of Ireland (Irlanti) ja Bat-Dor Dance Company (Israel).
Työ Tero Saarinen Companyssa

Yhteistyö Tero Saarisen kanssa alkoi vuonna 1993 Saarisen Kansallisbaletille koreografioiman Vajonneet-teoksen myötä.  Heikkilä on yksi vuonna 1996 perustetun Company Toothpickin (nyk. Tero Saarinen Company) perustajajäsenistä. Hän kuului myös Saarisen kansainväliseksi läpimurtokoreografiaksi luonnehditun Westward Ho! -teoksen alkuperäismiehitykseen.
Heikkilä liittyi Tero Saarinen Companyyn päätoimisesti vuonna 2003. Nykyään hän toimii ryhmässä paitsi tanssijana myös vastaavana harjoittajana.
Heikkilä on harjoittanut Teatterikorkeakoulun opiskelijoille Saarisen teokset Westward Ho! ja Huukit, Suomen Kansallisbaletille koreografiat Transfigured Night, Mariage ja Georgia sekä Pori Dance Companylle teosta Wanha. Ulkomailla Heikkilä on vastannut Saarisen teosten harjoittamisesta Introdansissa (Hollanti, teos: Westward Ho!), Göteborgin baletissa (Ruotsi, teokset: Transfigured Night ja Gaspard), NorrDansissa Ruotsi, Could You Take Some of My Weight), Opéra National de Lyonissa (Ranska, teos: Gaspard) ja Nürnberg Balletissa (Saksa, Westward Ho!).
Koreografin assistenttina Heikkilä on toiminut Saarisen teoksissa The Captain (Ballet National de Marseille, 2004), Georgia (Suomen Kansallisbaletti, 2003), Double Lives (nordwest, 2010), Vox Balaenae (2011), MESH (2014), VORTEX (2014), MORPHED (2014) ja Kullervo (2015).
Tunnustukset

Henrikki Heikkilälle luovutettiin Suomen teatterijärjestöjen keskusliiton myöntämä Suomen näyttämötaiteen kultainen ansiomerkki merkittävästä, yli kolmekymmenvuotisesta taiteilijaurastaan vuonna 2014.lähde?
Aiheesta muualla

Tero Saarinen Company -sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomalaisen tanssin tietokanta Tanka
Heinkel He 177

| Heinkel He 177 |
| --- | --- |

Tyyppi:  raskas pommikone
Valmistaja:  Heinkel Arado
Miehistö:  5
Ensilento:  19. marraskuuta 1939
Esitelty:  1942/1943
Heinkel He 177 Greif (Aarnikotka) oli Heinkelin suunnittelema Saksan ilmavoimien kaksipotkurinen, mutta nelimoottorinen pitkänmatkan pommikone toisessa maailmansodassa. Sitä rakennettiin yli tuhat kappaletta, joten se oli ainoa saksalaisten suurissa määrin rakentama raskas pommikone. Konemalli kärsi useista teknisistä ongelmista, jotka johtuivat lähinnä epäonnistuneesta moottoriratkaisusta. Normaalin neljän erillisen moottorin sijaan He 177:ssä oli kaksi 24-sylinteristä Daimler-Benz DB610 W-12-moottoria, jotka koostuivat kahdesta yhteenliitetystä DB605 V-12-moottorista, jotka pyörittivät yhteistä potkuriakselia.
Brittien sotasaaliiksi saama Heinkel He 177 A-5.
Konemallin kehitystä ja tuotantoa hidasti ratkaisevasti joidenkin Luftwaffen korkeiden upseereiden vaatimus mallin muuttamisesta syöksypommittajaksi. Muutos ei olisi teoriassakaan voinut onnistua koneen suuren massan takia. Koneen suurin ongelma oli yhdistettyjen moottorien syttyminen tuleen kesken lennon. Kone saikin lentäjiltä  kutsumanimet "Valtakunnansoihtu" (Reichsfackel) lähde? ja ”Luftwaffen sytkäri” (Luftwaffezünder).
Menestyksellisintä konemallin käyttöä oli se, että vuonna 1943 palveluskäyttöön saatuja Henschel Hs 293 -liitopommeja, jotka olivat eräänlaisia varhaisia meritorjuntaohjuksia, ryhdyttiin sijoittamaan He 177 -koneisiin. Yksi kone kantoi kolme liitopommia. Ase osoitti iskuvoimansa niin Jäämerellä kuin Italian maihinnousutaisteluissa. Esimerkiksi polttoainetta ja räjähteitä täynnä olleen rahtialus S/S Black Princen tuho Anzion maihinnousussa aiheutui juuri liitopommin osumasta. Viiden He 177 A-3/R5:n nokkaan asennettiin 75 mm BK 7.5 PaK 40 -panssarintorjuntatykki käytettäväksi itärintamalla panssarintorjuntaan, mutta ratkaisu osoittautui epäonnistuneeksi. lähde?
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&022.&&&&0022 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&031.044000031,44 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&06.07000006,7 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&0101.0500000101,5 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&015870.&&&&0015 870 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&032470.&&&&0032 470 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Daimler-Benz DB 610 -24-sylinteristä rivimoottoria; &&&&&&&&&&&02133.&&&&002 133 kW (&&&&&&&&&&&02900.&&&&002 900 hv) per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0512.&&&&00512 km/h
Taistelusäde: &&&&&&&&&&&01540.&&&&001 540 km
Siirtolentomatka: &&&&&&&&&&&05600.&&&&005 600 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&09400.&&&&009 400 m
Aseistus
6–8 × konekivääriä tai tykkiä
7 200 kg pommeja
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lexikon der Wehrmacht: He 177
Luftarchiv.de: He177/277
Luftwaffe Resource Center: He 177
Artikkeli 75 mm BK 7.5 PaK 40 -panssarintorjuntatykin lentokonekäytöstä.
Tuomas Heikkilä

Tuomas Mikael Heikkilä (s. 26. tammikuuta 1972 Helsinki) on suomalainen historiantutkija, Helsingin yliopiston yleisen historian dosentti ja kirkkohistorian professori.
Heikkilän tutkimustyössä on korostunut keskiajan historia, tärkeimpinä teemoina pyhimykset, pyhimyskultit ja kanonisaatio, keskiaikaiset käsikirjoitukset, kodikologia ja paleografia, Saksan ja Italian sydänkeskiaika sekä paaviuden historia.
Elämä ja ura

Heikkilä valmistui filosofian maisteriksi 1996 ja filosofian lisensiaatiksi 1997. Hänen jatko-opintoihinsa kuului myös lukuvuosi Vatikaanissa Biblioteca Apostolica Vaticanassa 1996–1997. Filosofian tohtoriksi hän väitteli 2002.
Vuonna 2003 Heikkilä oli filosofisen tiedekunnan promootion doctor primus. Hän on hoitanut erilaisia virkoja Helsingin yliopiston historian laitoksella vuodesta 1998 lähtien (Euroopan historian assistentti 1998–1999, 2002, yleisen historian yliassistentti 1999–2003, yleisen historian yliopistonlehtori 2003, 2005, yleisen historian professori 2004). Heikkilä on myös toiminut Suomen Rooman-instituutin säätiön asiamiehenä. Vuosina 2013–2017 hän toimi instituutin johtajana. Hänet nimitettiin Helsingin yliopiston kirkkohistorian professoriksi vuonna 2019. Vuodesta 2021 Heikkilä on toiminut Eteläsuomalaisen osakunnan inspehtorina. Hänet kutsuttiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2023.
Historian laitoksen lisäksi Heikkilä on opettanut Helsingin yliopiston avoimessa yliopistossa. Hän on ollut myös mukana useissa keskiaikaisten lähteiden editioprojekteissa (esimerkiksi Kansallisarkiston Diplomatarium Fennicum -tietokanta).
Tuomas Heikkilän puoliso on historiantutkija Liisa Suvikumpu.
Julkaisuja

Das Kloster Fulda und der Goslarer Rangstreit. Annales Academiae Scientiarum Fennicae. Humaniora 298. Helsinki 1998.
Vita s. Symeonis Treverensis: Ein hochmittelalterlicher Heiligenkult im Kontext. Annales Academiae Scientiarum Fennicae. Humaniora 326. Helsinki 2002.
Keskiajan kirkko. (Maiju Lehmijoki-Gardnerin kanssa.) Tietolipas 185. SKS, Helsinki 2002. (2. painos 2004.)
Euroopan synty: Keskiajan historia. (Samu Niskasen kanssa.) Edita, Helsinki 2004.
Pyhän Henrikin legenda. Suomalaisen Kirjallisuuden seura 2005.
Euroopan kehdossa: 12 avainta myyttien ja pyhien Roomaan. (Liisa Suvikummun kanssa.) Kirjapaja, Helsinki 2006.
Piirtoja ja kirjaimia: Kirjoittamisen kulttuurihistoriaa keskiajalla. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2009.
Pyhimyksiä ja paanukattoja: Retkiä Suomen kirkkoihin. (Liisa Suvikummun kanssa.) Kirjapaja, Helsinki 2009.
Lalli: Kansallismurhaajan muotokuva.  Helsinki:  Tammi, 2022.  ISBN 978-952-04-4544-7
Palkintoja

Vuoden tiedekirja -palkintolautakunnan kunniamaininta 2005 teoksesta Pyhän Henrikin legenda
Vuoden historiateos -palkinto 2005 teoksesta Pyhän Henrikin legenda
Vuoden kristillinen kirja -palkinto 2009 teoksesta Pyhimyksiä ja paanukattoja (tekijöinä Tuomas Heikkilä ja Liisa Suvikumpu)
Aiheesta muualla

Tuomas Heikkilä. 375 humanistia 4.12.2015. Helsingin yliopisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  ORCID  Scopus 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Ulla Heino

Ulla Tuulikki Heino (s. 26. heinäkuuta 1942 Pori) on suomalainen historioitsija, filosofian tohtori, apulaisprofessori ja Suomen historian dosentti Turun yliopistossa. Hänen painopistealueitaan ovat 1600–1800-luvun sosiaali- ja taloushistoria, paikallishistoria sekä ympäristöhistoria. Hän on julkaissut tutkimusaiheistaan useita teoksia.