stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalevankatu
Puutalotontit Kottaraisen korttelissa

Osoitteissa Kalevankatu 39, 41 ja 43 on säilynyt 2000-luvulle kolme matalaa puutaloa. Niiden suunnittelijat ja tarkat valmistumisvuodet eivät ole tiedossa. Vuonna 1833 Helsingin kaupunki myi 39:n tontin kirvesmies G. Hellmanille, 41:n puolestaan kirvesmies Enok Eklundille ja 43:n kirvesmiehen leskirouva Gustafva Åkerhomille. Talojen omistajat vaihtuivat tuon tuostakin, ja ilmeisesti taloja on joko palanut tai niitä on purettu, sillä Kalevankatu 39:ää varten hyväksyttiin uudet piirustukset 1883. Nykyinen puutalo kuin myös 41:n talo on 1880-luvulta. Gustafva Åkerholm myi pienen puutalonsa panimonrenki Fredrik Frimanille, ja tontille valmistui uudisrakennus vuonna 1844.
Rakennusryhmässä toimi aiemmin Helsingin kaupunginmuseon alainen Koulumuseo.
Kottaraisen vanhimmassa kivitalossa Kalevankatu 45:ssä asui varakasta väkeä: kadunpuoleinen ovi oli paraatiovi, jota runsaslukuinen palvelusväki ei saanut käyttää. Huoneistojen saleissa oli sinisen ja kullan värisiä enkeliaiheisia kattomaalauksia. Myös porttikäytävien holvit oli koristeltu kattomaalauksin. Kalevankatu 45:n talonmies sai surmansa ilmapommituksessa helmikuussa 1944: rouva oli ollut koiransa seurassa kävelyllä Hietalahdentorilla. Samassa pommituksessa myös Kalevankadun ja Abrahaminkadun kulmatalo sai osuman. Pommi putosi pihalle tallin kohdalle ja sytytti talon palamaan.
Arkkitehtuuri

Kalevankadun rakennukset ovat pääosin vuosilta 1860–1974. Kadun lounaisimmassa osassa on myös 1980-luvun arkkitehtuuria. Kalevankadun ja Yrjönkadun risteyksessä sijaitsee noin 70 metriä korkea Hotelli Torni, joka valmistui vuonna 1930.
Rakennuksista on lueteltu pariton ja parillinen puoli erikseen koillisesta lähtien, kursiivilla on mainittu poikkikadut.
Arkkitehtuuri > Pariton puoli

Mannerheimintie
Kalevankatu 1, arkkitehti Kurt Simberg, valmistumisvuosi 1963
Kalevankatu 3, Emil Svensson, 1913
Yrjönkatu
Kalevankatu 5, Jung & Jung, 1930 (Hotelli Torni)
Kalevankatu 7, Georg Wasastjerna, K. V. Polón, 1903
Kalevankatu 9, Mauritz Gripenberg, 1903
Kalevankatu 11, Vilho Penttilä, 1908
Kalevankatu 13, Väinö Vähäkallio, 1923
Annankatu → Kampin keskus
Kalevankatu 15, Grahn Hedman & Wasastjerna, 1898
Kalevankatu 17, F. A. Sjöström, 1886
Kalevankatu 19, C. R. Cederberg, K. A. Tavaststjerna, 1889
Kalevankatu 21, Florentin Granholm, 1879 (korotukset Karl Johan Grönstrand 1890 ja Zaida Finkenberg 1892)
Kalevankatu 23, Markus Visanti, Kalle Niukkanen, Tauno Salo, 1955
Fredrikinkatu
Kalevankatu 25, Helge Lundström, 1938
Kalevankatu 27, Haakon Lindén, 1928
Kalevankatu 29, Kokko & Kokko, 1965
Kalevankatu 31, Ragnar Wessman, 1937
Kalevankatu 33, G. W. Nyberg, 1907
Kalevankatu 35, Nils Salin, 1888
Albertinkatu
Kalevankatu 39, ei tiedossa, ?
Kalevankatu 41, ei tiedossa, ?
Kalevankatu 43, ei tiedossa, ?
Kalevankatu 45, Florentin Granholm, 1877, J.F. Pihlgren 1881, K. Nenonen, 1890
Kalevankatu 47, Iikka Martas, Jussi Lappi-Seppälä, 1950
Abrahaminkatu
Kalevankatu 49, Toivo Korhonen, 1970
Kalevankatu 51, T. Välimaa, 1935
Kalevankatu 53, Aulis E. Hämäläinen, Matti Hämäläinen, 1936
Hietalahdenkatu
Kalevankatu 55, Joh. Roine, 1913
Kalevankatu 57, Aili ja Niilo Pulkka, 1961
Ruoholahdenranta 5, Kalevi Ruokosuo, 1985
Ruoholahdenranta
Arkkitehtuuri > Parillinen puoli

Mannerheimintie
Kalevankatu 2, Kiseleff & Heikel, 1887
Kalevankatu 4, Arvo O. Aalto, Niilo Kokko, 1939
Yrjönkatu
Kalevankatu 6, A. Hytönen, R-V. Luukkonen, 1938
Kalevankatu 8-10, Ressun lukion rakennus, Sebastian Gripenberg, 1880
Kalevankatu 12, Toivo Korhonen, 1967
Annankatu → Kampin keskus
Kalevankatu 14, Karl Lindahl, 1908
Kalevankatu 16, Georg Wasastjerna, K.V. Polón, 1903
Kalevankatu 18, Fl. Granholm, 1877
Kalevankatu 20, Eino Tuompo, 1967
Kalevankatu 22, Einar Flinckenberg, 1932
Fredrikinkatu
Kalevankatu 24, Emil Fabritius, Valter Jung, 1914
Kalevankatu 26, Esko Kahri, Jussi Mikkilä, Paavo Mykkänen, 1974
Kalevankatu 28, W. G. Palmqvist, 1928
Kalevankatu 30, Ole Gripenberg, 1928
Kalevankatu 32, Palmqvist & Sjöström, 1917
Kalevankatu 34, ei tiedossa, 1860
Albertinkatu
Kalevankatu 36, Helge Lundström, 1938
Kalevankatu 38, Ragnar Wessman, 1928
Kalevankatu 40, Georg Jägerroos, 1940
Kalevankatu 42, Helge Lundström, 1935
Kalevankatu 44, Iikka Martas, Jussi Lappi-Seppälä, 1948
Kalevankatu 46, Heikki ja Kaija Siren, 1951
Abrahaminkatu
Kalevankatu 48, Evert Lagerspetz, 1884
Hietalahdenkatu
Kalevankatu 48, Evert Lagerspetz, 1882
Kalevankatu 50, Väinö E. Leino, 1926
Kalevankatu 52, von Essen Kallio & Ikäläinen, 1913
Kalevankatu 54, David Frölander-Ulf, 1925
Kalevankatu 56a, ei tiedossa, ?
Kalevankatu 56b, ei tiedossa, ?
Ruoholahdenranta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalevankatu Wikimedia Commonsissa
Kalevankadun koillisin osuus. Taustalla Stockmannin tavaratalo.
Albertinkadun ja Kalevankadun risteys.
Kalevankatua Annankadun ja Fredrikinkadun välisellä osuudella.
Albertinkadun ja Abrahaminkadun väli, katselusuunta koilliseen.
Kalevankadun lounaisin osa, katselusuunta koilliseen. Tässä kohdassa katu haaraantuu kahteen tasoon.
Hotelli Tornin nimi jalkakäytävässä.
Kalevankatu 7.
Kalevankatu 11.
Yksityiskohta Kalevankatu 25:stä.
Kalevankatu 33.
Kalevankatu 48 valmistui Kaartin lasaretin uudeksi päärakennukseksi vuonna 1884.
Kaarlo Kallioniemi

Kaarlo Sakari Kallioniemi (vuoteen 1904 Jahnsson, 12. toukokuuta 1883 – 12. joulukuuta 1953) oli suomalainen pikakirjoittaja, opettaja ja pikakirjoituksen oppikirjojen tekijä.
Elämä ja ura

Kaarlo Sakari Jahnsson syntyi Turussa vuonna 1883. Hänen isänsä oli filosofian tohtori Adolf Waldemar Jahnsson, joka toimi tuolloin Turun ruotsalaisen klassillisen lyseon lehtorina, ja äitinsä Ida Sofia Magdalena Helander. Perheeseen syntyi kahdeksan lasta. Vanhimmasta veljestä Yrjö Jahnssonista tuli taloustieteilijä ja professori ja Alli Kallioniemestä (vuoteen 1905 Jahnsson) kansanedustaja. Toinen veli oli rehtori, opetusneuvos Aarne Kallioniemi.
Kaarlo Jahnsson tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta lyseosta 1901. Vuonna 1904 hän vaihtoi sukunimensä Kallioniemeksi. Hän valmistui filosofian maisteriksi 1907 ja suoritti teologisen erotutkinnon 1908.
Kallioniemi toimi Helsingin suomalaisessa tyttökoulussa uskonnon ja historian nuorempana lehtorina 1912–1936 sekä pikakirjoituksen opettajana Suomen liikemiesten kauppaopistossa 1906–1936 ja siitä eriytyneessä kauppakorkeakoulussa 1911–1936.
Pikakirjoittajana Kallioniemi toimi valtiopäivillä ja eduskunnassa 1904–1953. Vuodesta 1936 alkaen hän toimi eduskunnan suomenkielisen pikakirjoituskanslian päällikkönä.
Kallioniemi oli naimisissa Lyyli Wartiovaaran kanssa vuodesta 1908, ja heille syntyi seitsemän lasta. Heidät on haudattu samaan hautaan Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Pikakirjoitus

Virkatöidensä ohella Kallioniemi toimi muutenkin ahkerasti pikakirjoituksen alalla. Hän oli Suomen pikakirjoittajayhdistyksessä useissa tehtävissä eri vuosina: rahastonhoitajana, opettajana, varapuheenjohtajana sekä vuodet 1937–1946 puheenjohtajana. Pikakirjoituslehden toimittajana hän toimi 1920–1935.
Kallioniemi julkaisi useita pikakirjoituskirjoja: sekä oppikirjoja että pikakirjoituksen historiaa käsitteleviä tietokirjoja. Lisäksi hän toimitti Neovius-Nevanlinnan Pikakirjoituksen oppikirjan painoksia tämän kuoleman jälkeen.
Teokset

Pikakirjoituksen alkeet. Otava, 1926
Valikoima ehtolyhennyksiä. Otava, 1937
Neovius-Nevanlinnan pikakirjoitusjärjestelmän kehittyminen. Otava, 1940
Pikakirjoituksen ehtolyhennysoppi. Otava, 1945
Pikakirjoitus ja säätyvaltiopäivät. Otava, 1946
Kanavamania

Kanavamania oli kiihkeä vesiliikenteeseen käytettävien kanavien rakentamiskausi 1790- ja 1810-vuosikymmenten aikana Englannissa ja Walesissa. Kanavien rakentamiseen liittyi huomattavaa taloudellista keinottelua 1790-luvun alussa.
Varhaisimpien kanavahankkeiden taustalla olivat yleensä kauppiaiden, tehtailijoiden ja kaivosten omistajien kuljetustarpeet. Tällainen oli esimerkiksi kanava, joka rakennettiin kivihiilen kuljettamiseksi Worsleystä Manchesteriin. Huolimatta kanavan korkeista rakennuskustannuksista, kivihiilen hinta laski 50 prosenttia pian kanavan avaamisen jälkeen. Taloudellinen menestys sai sijoittajat kiinnostumaan kanavista. Pitkään jatkunut taloudellisesti suotuisa aikakausi kasvatti ihmisten varallisuutta ja tuottoisia kohteita pääomilleen etsivien sijoittajien määrää. Tämä johti vähemmän harkittuihin spekulaatioihin.
Uusia kanavahankkeita esiteltiin lukuisia. Muutamassa vuodessa niiden määrä kasvoi kymmenillä. Osa kanavamanian aikakauden hankkeista oli taloudellisesti kannattavia. Silti useat hankkeet kuten Hereford–Gloucester, eivät kyenneet jakamaan sijoittajille osinkoa.
Vastaavan tyyppinen taloudelliseen spekulaatioon kytkeytyvä rakentamisinnostus koettiin myöhemmin rautatiemanian aikana.
Väinö Kallio (jääkäri)

Väinö Armas Kallio (24. toukokuuta 1896 Orimattila – 6. joulukuuta 1974) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat tilanomistaja Herman Kallio ja Amanda Pilvinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Yrsa Lovise Dombrowskyn kanssa, josta hän erosi vuonna 1928.
Opinnot

Kallio kävi neljä luokkaa Kallion yhteiskoulua Helsingissä.
Jääkäriaika

Kallio työskenteli kauppa-apulaisena ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 13. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan. 9. heinäkuuta 1917. Hän osallistui myös Saksassa Libaussa vuonna 1917 järjestetyille sotakoulun B-kursseille.
Suomen sisällissota

Kallio saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 11. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kallio siirrettiin 1. heinäkuuta 1918 alkaen 2. komppanian päälliköksi Meripataljoonaan, josta hänet siirrettiin edelleen 29. syyskuuta 1920 komppanianpäälliköksi Käkisalmen läänin rykmentin II pataljoonaan ja 20. huhtikuuta 1921 alkaen II Polkupyöräpataljoonaan sekä 9. marraskuuta 1921 alkaen 3. Erilliseen konekiväärikomppaniaan päälliköksi. Käkisalmen läänin rykmentissä ollessaan hän hoiti lyhyen ajan II pataljoonan komentajan tehtäviä. Kallio erosi armeijasta 1. syyskuuta 1922 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin yliesikunnan liikekannallepano-osaston toimistoupseeriksi 1. tammikuuta 1923. Tehtävää hän hoiti 30. marraskuuta 1923 saakka, jonka jolloin erosi suojeluskunnista ja siirtyi ensin liikemieheksi Viipuriin ja myöhemmässä vaiheessa Sunila Oy:n palvelukseen.
Talvi- ja Jatkosota

Kallio otti osaa talvisotaan komppanianpäällikkönä ja pataljoonan komentajana Erillinen Pataljoona 7:ssä ja osallistui taisteluihin Muurilassa, Työppölässä, Ala-Sommeella, Lihaniemellä ja Nisalahdella. Välirauhan aikana hän palasi Sunila Oy:n palvelukseen, kunnes Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komppanianpäälliköksi ja pataljoonan komentajaksi Jalkaväkirykmentti 45:een ja osallistui taisteluihin Ylämaalla, Viipurinlahdella, Koivistolla sekä Käppäselässä, Karhumäellä ja Maaselässä. Vuonna 1942 hänet siirrettiin liikennetoimiston päälliköksi Etelä-Kymenlaakson suojeluskuntapiirin esikuntaan ja edelleen Päämajan sotilashallinto-osastolle, missä hän työskenteli vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet siirrettiin 33. Linnoitusrakennuspiirin toimistopäälliköksi 2. Armeijakunnan esikuntaan, missä tehtävässä hän toimi sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hän työskenteli Valtion Viljavarastolla Kuopiossa. Hänet haudattiin Kuopioon.
Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.
Ilya Kaminsky

| Ilya Kaminsky |
| --- | --- |
 Ilya Kaminsky 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. huhtikuuta 1977 (ikä 47) Odessa, Ukrainan SNT
Ammatti:  runoilija
Puoliso:  Katie Farris
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: englanti
Esikoisteos:  Dancing in Odessa
Aiheesta muualla
www.ilyakaminsky.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ilya Kaminsky (s. 18. huhtikuuta 1977 Odessa, Ukrainan SNT) on yhdysvaltalainen runoilija, taustaltaan ukrainanjuutalainen, venäjänkielinen ja kuuro.
Kaminsky muutti 16-vuotiaana perheensä kanssa Yhdysvaltoihin. Hän kuuroutui neljävuotiaana sairastettuaan sikotaudin mutta sai kuulolaitteen Yhdysvalloissa.
Kaminskyn englanninkielinen esikoisteos Dancing in Odessa ilmestyi 2004, Christina Sandun suomennos Me tanssimme Odessassa vuonna 2023. Toinen runokokoelma Deaf Republic ilmestyi 2019.
Suomennettu tuotanto

Me tanssimme Odessassa (Dancing in Odessa), suomentanut Christina Sandu. Parkko 2023 ISBN 978-952-7302-17-0
Me elimme onnellisina sodan aikaan (We lived happily during the war), suom. Maria Lyytinen. Julkaisussa: Nuori Voima, 2014 : 3-4, s. takakansi
Meidän aikanamme ; Meidän aikanamme, suom. Maria Lyytinen. Julkaisussa: Nuori Voima 2014 : 3-4, s. 52
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ilya Kaminsky Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Filosofien perimysjärjestykset

Filosofien perimysjärjestykset (m.kreik. Διαδοχὴ τῶν φιλοσόφων, Diadokhē tōn filosofōn) oli usean hellenistisellä ajalla kirjoitetun teoksen nimi. Teosten tarkoituksena oli kuvata eri koulukuntien filosofeja osana jotain opettaja-oppilas-perimysjärjestystä.
200-luvun eaa. ja ensimmäisen vuosisadan eaa. välisenä aikana oli olemassa  Perimysjärjestykset (Διαδοχαί, Diadokhai) ainakin sellaisilta henkilöiltä kuin Antigonos Karystoslainen, Sotion, Herakleides Lemboslainen (Sotionin teoksen tiivistelmä), Sosikrates, Aleksandros Polyhistor, Iason Nysalainen, Antisthenes Rhodoslainen ja Nikias Nikaialainen. Ne kaikki ovat kadonneet. Nykyaikaan säilynyt Diogenes Laertioksen Merkittävien filosofien elämät ja opit on käyttänyt tämän tradition teoksia lähteenään.
Näiden lisäksi tunnettiin yksittäisten koulukuntien historioita. Tällaisia kirjoittivat muun muassa Fanias Eresoslainen (Sokraatikoista), Idomeneus Lampsakoslainen (Sokraatikoista), Sfairos (Eretrialaisista filosofeista) ja Stratikles (Stoalaisista). Papyrusten huvilasta Herculaneumista löydettyjen papyrusten joukosta on löydetty stoalaisten, akatemialaisten ja epikurolaisten perimysjärjestyksiä käsitteleviä teoksia. Myöhemmällä ajalla Plutarkhos kirjoitti teokset Ensimmäisistä filosofeista ja heidän seuraajistaan sekä Kyreneläisistä, ja Galenos teokset Platonin lahkosta sekä Hedonistisesta lahkosta (eli epikurolaisista). Lisäksi kirjoitettiin yksittäisten filosofien elämäkertoja, joihin kuului myös seuraajien suppea käsittely. Tällaisia olivat Aristoksenoksen Pythagoraan elämä, Andronikoksen Aristoteleen elämä, Ptolemaioksen Aristoteleen elämä ja Iamblikhoksen Pythagoraan elämä.
Kaarlo Julius Kalpa

Kaarlo Julius Kalpa (alk. Karl Julius Sandbäck, 2. huhtikuuta 1867 Kristiinankaupunki – 13. helmikuuta 1918 Suodenniemi) oli suomalainen pappi, joka surmattiin vuoden 1918 sisällissodan aikana.
Pappisura

Kalpa kirjoitti ylioppilaaksi Porin yksityislyseosta vuonna 1887 ja opiskeli sen jälkeen teologiaa Helsingin yliopistossa. Papiksi hänet vihittiin 1892, jonka jälkeen Kalpa toimi Riianlahdella sijaitsevan Ruhnun saaren Pyhän Magdalenan seurakunnan kirkkoherrana vuoteen 1896 saakka. Vuosina 1896–1899 hän oli kappalaisena Halikossa, 1900–1901 Perniössä, 1901–1902 Liedossa, 1903–1905 Paattisessa sekä vielä Suodenniemellä vuodesta 1905 lähtien, kunnes Kalpa nimitettiin kirkkoherran virkaan 1916. Kalpa oli itsenäisen Suodenniemen seurakunnan ensimmäinen kirkkoherra.
Perhe

Kaarlo Julius Kalpa avioitui Olga Lindgrenin (1861–1949) kanssa vuonna 1892. Pariskunnan kolmesta pojasta tunnettuja ovat lääkintöneuvos Kaarlo Ilmari Kalpa (1893–1963) sekä sotilaspastori Eino Johannes Kalpa (1896–1972), joka hoiti myös Suodenniemen kirkkoherran virkaa muutaman vuoden ajan isänsä kuoleman jälkeen. Tytär Armi Johannan (1898–1990) aviomies oli presidentti Risto Rytin veli Eelo Ryti (1899–1969). Sisällissodan aikana hän asui Suodenniemen pappilassa ja piti tapahtumista päiväkirjaa, joka nykyään on Kansallisarkiston hallussa.
Galiasgar Kamal

| Galiasgar Kamal> Галиасгар Камал  Галиәсгар Камал Ğaliəsğar Kamal |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. tammikuuta 1879 Kazan, Kazanin kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 8. kesäkuuta 1933 (54 vuotta)
Galiasgar Galiakbarovitš Kamaletdinov (ven. Галиасга́р Галиакба́рович Камалетди́нов / Камал, tat. Галиәсгар Галиәкбәр улы Камалетдинов / Камал; 6. tammikuuta 1879 Kazan, Venäjän keisarikunta – 8. kesäkuuta 1933)  oli tataarilainen kirjailija, toimittaja ja yhteiskunnallinen vaikuttaja. Häntä pidetään yhtenä tataarinkielisen lehdistön ja teatterin perustanlaskijoista. Kamalin mukaan on nimetty teatteri Kazanissa. Myös suomentataarit ovat esittäneet Galiaskar Kamalin näytelmiä.
Biografia

Kamal syntyi käsityöläisperheeseen. Hän opiskeli Kazanin madrasoissa ja kävi kolmiluokkaisen venäläisen koulun. Mullahin uran asemasta hän päätti omistautua kansanvalistuksen asialle.
Vuonna 1901 Kamal perusti Mäğarif qotebxanäse (”Valistuskirjasto”) -nimisen kirjakustantamon. Vuonna 1905 hän työskenteli Qazan möxbire -sanomalehdessä. Vuonna 1906 hän toimi vallankumouksellisten Azat (”Vapaus”) ja Azat xalıq (”Vapaa kansa”) -lehtien toimittajana. Vuosina 1908–1909 Qamal julkaisi pilalehteä Jäşen (”Salama”) ja vuoteen 1917 saakka hän työskenteli sanomalehti Joldızin (”Tähti”) toimittajana. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Kamal työskenteli Eş (”Työ”), Eşçe (”Työläinen”) ja Qızıl Armija (”Puna-armeija”) -lehdissä.
Kirjailija laati ensimmäiset näytelmänsä vuonna 1900. Hänen varhaisteoksensa edustavat patriarkaalisia perhesuhteita arvostelevaa valistushenkistä realismia. Myöhemmin Kamal alkoi kirjoittaa komedioita. Niistä tunnetuimpia ovat Berençe teatr (”Ensiesitys”, 1908), Buläk öçen (”Lahjan vuoksi”, 1909), Bankrot (”Vararikontekijä”, 1911) ja Bezneŋ şähärneŋ serläre (”Meidän kaupunkimme salaisuuksia”, 1911). Teoksissaan hän kuvaa 1900-luvun alun tataariyhteiskuntaa, sukupolvien välistä kuilua, perhe- ja aviosuhteita sekä vanhakantaisen kauppiaskunnan tapoja. Niiden pääajatuksena on vanhojen ja uusien aatteiden välinen kamppailu. Kamal komedioille on ominaista toiminnallisuus, voimakkaat ristiriidat sekä päähenkilöiden sisäisen maailman ja kansantapojen tarkka kuvaus. Niiden kieli on täynnä kansanomaista huumoria.
Kamalin runous, lehtikirjoittelu ja kertomukset heijastavat vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumien tataariyhteiskunnassa herättämiä kansallisuus-, vapaus- ja valistusaatteita. Hän kirjoitti paljon myös kirjallisuus- ja teatterikritiikkiä. Neuvostoaikaiset teokset ovat taiteellisesti varhaistuotantoa heikompia. Myöhäisnäytelmät kuten Xafizäläm irkäm (”Rakas Xafiza”, 1922) ja Öç tormış (”Kolme elämää”, 1930) kuvaavat sosialistisen yhteiskunnan rakentamista ja arvostelevat muutosten vastustajia. Kirjailijantyönsä ohella Kamal toimi venäläisten ja ulkomaisten näytelmien kääntäjänä sekä kuvataiteilijana.
Vuonna 1924 Kamalille myönnettiin työn sankarin ja vuonna 1926 Tatarstanin ASNT:n kansandramaturgin arvonimet. Kazanin Akateeminen tataariteatteri nimettiin kirjailijan mukaan vuonna 1939.
Suomen tataarit ovat esittäneet Kamalin näytelmistä ainakin Bäxetsez Yeget ("Onneton nuorukainen").
Nimi

Suomessa misäärimurteella Aliesgar (Aliäsgar).
Tataarin kirjakielellä Галиәсгар Камал; Ğaliäsğar Kamal / Ğaliəsğar Kamal.
Sukunimi oik. Kamaletdinov (Камалетдинов). Patronymi Галиакба́рович / Галиәкбәр улы; Galiakbarovitš / Ğaliäqbär ulı.
Aiheesta muualla

Kamal Tatarstanin kansalliskirjaston sivustolla[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Галиәсгар Камал - youtube, tataarin kielellä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Kamień Pomorski

| Kamień Pomorski |
| --- | --- |
 Kaupungintalo
 vaakuna
 Kamień Pomorski
 Koordinaatit: 53°58′11″N, 14°47′9″E 
Valtio:  Puola
Voivodikunta:  Länsi-Pommeri
Piirikunta:  Kamień
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  10,7 km²
Korkeus:  10 m
Väkiluku (2019)  (arvio):  8 808
 – Väestötiheys:  823,2 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  72-400
 
 www.kamienpomorski.pl 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kamień Pomorski on Kamieńin piirikunnan pääkaupunki ja oma kuntansa Zalew Kamieńskan lahden rannalla Länsi-Pommerin voivodikunnassa Luoteis-Puolassa. Kaupunki on entinen Pommerin pääkaupunki ja historiallinen piispanistuin. Kaupungissa asui vuoden 2019 arvion mukaan 8 808 asukasta.
Kaupungista tuli vuonna 1701 osa Preussin kuningaskuntaa ja myöhemmin osa Saksan valtakuntaa. Se oli Saksan hallussa aina vuoteen 1945, jolloin se liitettiin toisen maailmansodan päätteeksi muiden alueiden yhteydessä osaksi Puolaa.
Paikallisessa kodittomien asuntolassa 13. huhtikuuta 2009 syttyneessä tulipalossa kuoli 21 ihmistä ja loukkaantui useita kymmeniä.
Ystävyyskaupungit

Bromöllan kunta, Ruotsi
Grimmen, Saksa
Kowary, Puola
Lünen, Saksa
Porvoo, Suomi
Torgelow, Saksa
Aiheesta muualla

Kaupungin verkkosivusto (puolaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kamień Pomorski Wikimedia Commonsissa
Kamjanske

| Kamjanske Кам’янське |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Kamjanske
 Koordinaatit: 48.5166°N, 34.6064°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Dnipropetrovskin alue
Piiri:  Kamjansken piiri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  138 km²
Väkiluku (2013)  ():  241 880
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 www.dndz.gov.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kamjanske (ukr. Кам’янське), vuosina 1936–2016 Dniprodzeržynsk (ukr. Дніпродзержи́нськ) on teollisuuskaupunki ja Kamjansken piirin (7/2020-) hallintokeskus Dnipropetrovskin alueella Ukrainassa, Dneprin lounaisrannalla. Sen asukasluvuksi arvioitiin 241 880 (2013).
Vuoteen 1936 saakka kaupunki tunnettiin nimellä Kamenskoje (ven. Каменское, ukr. Кам'янське, Kamjanske), mutta nimettiin silloin uudelleen Dneprjoen ukrainankielisen nimimuodon ja neuvosto-Venäjän salaisen poliisin Tšekan perustajan Feliks Dzeržinskin mukaan. Vanha nimi palautettiin vuonna 2016.
Kaupungin luoteispuolelle rakennettiin Dneprin suuri pato (1956–1965), ja sinne 1963-1965 Keski-Dneprin vesivoimalaitos (myös neuvostovuosina nimellä Dniprodzeržynskin vesivoimalaitos 352 MW). Patoamalla syntyi jokeen Kamjansken tekojärvi. Joidenkin lähteiden mukaan Neuvostoliiton aikana nimellä Dniprodzeržynsk tunnettu kaupunki olisi ollut suljettu kaupunki. Siellä toimi koko Neuvostoliiton suurin uraanin jalostuslaitos.
Neuvostoliiton johtaja Leonid Brežnev syntyi kaupungissa.
Kuvia

Svobodyn valtatietä.
Kaupungintalo.
Kaupunginmuseo.
Teatteritalo.
Ortodoksinen kirkko.
Katolinen kirkko.
Rautatieasemaa.
Metalliromua kuljettava laiva jokisatamassa.
Kamjansken vesivoimalaitosta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kamjanske Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Internet Encyclopedia of Ukraine  IdRef
Kanala (Kivennapa)

Kanala oli kylä Kivennavan pitäjässä Karjalankannaksella. Kylässä oli ennen talvisodan syttymistä 16 taloa. Useimmat talot olivat kohtalaisen vauraita, peltoalaa oli keskimääräistä enemmän. Kotipeltojen lisäksi kauempana Siesjoen varrella oli suuria ulkoniittyjä, Lamarin ja Venneenpohjanniityt. Kanalan kylä sijaitsi Siiranmäeltä ja Suurselkälästä etelään.
Tie Vuottaalta kulki Kanalan kautta Tonteriin. Ennen itsenäistymistä Kanalasta ja Kanalan kautta vietiin Pietariin maitoa ja muita maataloustuotteita.