stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Torsten Brander
Arvonimet

| Arvonimi | Myönnetty | Kunniamerkki |
| --- | --- | --- |
| Cittadino Onorario di Recanati; Recanatin kaupungin kunniakansalainen | 26.5.2004 |  |
| Il Commendatore, Komentaja | 28.5.2003 |  |
Kunniamerkit

| Nauha | Kunniamerkki | Myönnetty |
| --- | --- | --- |
|  |  Suomen Valkoisen Ruusun ansioristi | 6.12.1997 |
|  | Komentaja, Italian Tähden ritarikunta | 28.5.2003 |
|  |  Suomen Leijonan ritari | 6.12.2010 |
|  |  Aquila Romanan ritarikunta | 24.11.2003 |
Kunniajäsenyydet

Anconan Suomi Klubi (1992)
Lounais-Hämeen Luonnonsuojeluyhdistys ry (1993)
Tornion Pyry ry (1995)
Associazione e Civica Scuola di Musica "B. Gigli", Recanati  (1997)
Associazione Beniamino Gigli, Recanati (1999)
Concerto Musicale B. Gigli di Recanati (2012)
Suomen Beniamino Gigli -seuran kunniapuheenjohtaja vuodesta 2016
Muut huomionosoitukset

Tornion kaupungin hopeinen mitali n:o 10 ”kunniakkaasta urheilusuorituksesta” (1963)
Il Circolo  del Bel Canto Beniamino Gigli di Monfalcone palkinto  (1987)
Recanatin kaupungin Beniamino Giglin 100-vuotismitalit hopea ja pronssi (1990)
L’Associazione Musicale "Il Pentagramma" palkinnot (1991–1992)
Recanatin kaupungin kultamitali (1992) .
Associazione Beniamino Gigli, Recanati  hopeamitali (1999)
Societa' Operaia di Mutuo Soccorso Recanati  140-vuotismitali (2005)
Beniamino Gigli -palkinto musiikkialan kulttuurivaikuttajana (2016)
Urheilusaavutuksia

Torsten Brander oli nuoruudessaan lahjakas urheilija. Hän edusti Tornion Pyryä. Vuonna 1967 harjoitusjuoksussa Brander juoksi radalla olleeseen kuoppaan ja jalka murtui. Branderin ura huipulla päättyi tähän mutta jatkui alemmalla tasolla.
Poikien ja nuorten Suomen mestaruudet
Poikien alle 17 v. kiekonheitto  47,32 (1963)
Nuorten alle 20 v. 400 metrin juoksu  49,8 (1966)
Poikien ja nuorten Suomen mestaruuskisojen pistesijat
Poikien alle 17 v. kuula 14,90  4. sija  (1963)
Poikien alle 17 v. 6-ottelu   3446 pistettä (uusi taulukko 3699)  5. sija  (1963)
Nuorten alle 20 v. 200 metriä   22,7   4. sija  (1966)
Nuorten alle 20 v. ja 10-ottelu  6051 pistettä 5. sija   (1966)
Maaotteluedustuksia
Nuorten maaottelu Suomi- DDR (1966)
Nuorten maaottelu Suomi-Ruotsi-Norja  (1966)
Kalottiottelu  Mo i Rana (1966)
Omat ennätykset
100m 10,9  (1966)
200m 22,7  (1966)
400m 49,8  (1966)
800m 2.01,8 (1967)
1500m 4.36,5 (1972)
110m aidat 16,0 (1966)
200m aidat 26,0 (1966)
maraton 3.19,00 (1981)
kuula 7,2 kg 13,76 (1971)
kuula 5,4 kg 15,26 (1963)
kiekko 2 kg 42,68 (1965)
kiekko 1,5 kg 49,00 (1963)
pituus 654 (1966)
3-loikka 13,18 (1963)
korkeus 171 (1964)
6-ottelu 3699 pistettä (1963)
10-ottelu 6378 (v. 1985 taulukolla 6187) (1972)
Teokset

Recanatin tenori Beniamino Gigli.  (Kirjasta ollut arviot: Länsiväylä 1.10.89, Kouvolan Sanomat 25.11.89 Hieno lisä oopperakirjallisuuteen/Martti Turtola, Kaleva 17.10.89, Uusi Suomi 28.9.89 Jukka Määttänen, Aamulehti 16.12.89 Pekka Vaajalahti, Rondo 9/1989, Pohjalainen 18.10.89, Pohjolan Sanomat 14.1.90, Helsingin Sanomat 28.2.90 Olavi Kauko, Karjala 12.4.90, Turun Sanomat 20.3.90, Synkooppi 4/89, Kotimaa 20.3.90 Pentti Ritolahti, Eteläpohjanmaa 4.12.90 ja Italiassa Il Messagero 12.1.93)  Helsinki:  Suomen Beniamino Gigli -seura, 1989.  ISBN 952-90122-1-7
Beniamino Giglin juhlavuosi 1990.  Helsinki:  Suomen Beniamino Gigli -seura, 1991.  ISBN 952-90-3233-1
Elämäni oli urheilu – Tornion Pyryn riveissä 1959–1967.  ((Ilkka Teerijoki on käyttänyt Branderin kirjaa kirjassaan Tornion kaupungin historia 3 1918–2000 lähdeluettelossa)  Espoo:  omakustanne, 1995.  ISBN 952-90-6524-8
Il tenore di Recanati.  (Kirjaan on viitattu maailmalla Gigli-kirjoissa: Leonardo Ciampa: A Beniamino Gigli Commemoration (2013), Luigi Flamini: Beniamino Gigli nel centenario (1990), Luigi Inzaghi: ”Beniamino Gigli” (2005), Miguel Patrón Marchand: El aureo legado de Beniamino Gigli (1996). Lisäksi kirjasta on ollut arvosteluja Italiassa. Suomessa kirjan on arvostellut Jukka Määttänen, Nykypäivä 19.11.2001)  Helsinki:  Suomen Beniamino Gigli -seura, 2001.  ISBN 952-91-3542-4  (italiaksi)
Suomen Beniamino Gigli -seura – Kaksi vuosikymmentä bel canton uranuurtajana.  Helsinki:  Suomen Beniamino Gigli-seura, 2005.  ISBN 952-91-8178-7
Suomen suurin tenori Peter Lindroos.  (Kirjaa on arvioitu mm. Länsiväylä 22.12.2011, Etelä-Uusimaa 20.11.2011, Västra-Nyland marraskuu 2011, Pohjolan sanomat 19.12.2011, Wagneriaani 38/2011 ja Musiikkilehti 04/2012)  Helsinki:  Suomen Beniamino Gigli-seura, 2011.  ISBN 978-952-92-9061-1
Ikuinen evakko: Helvi Branderin (o.s. Junnonen) elämä ja kirjoitukset, s. 260.  Torsten Brander, 2013.  ISBN 978-952-93-1858-2
Bel canton juhlaa, s. 271.  Riihimäki:  Suomen Beniamino Gigli -seura, 2015.  ISBN 978-952-93-4751-3
Hovioikeuden presidentti Ernst Fredrik Brander ja hänen jälkeläisensä, s. 301.  Torsten Brander, 2016.  ISBN 978-952-93-6607-1
Sielu lauloi – Beniamino Gigli ura ja elämä, s. 339.  Torsten Brander, 2017.  ISBN 978-952-68858-0-3
Tulisielu Bel Canton maailmassa / Giglin ja vähän muidenkin suurlaulajien jalanjäljillä, s. 384.  Torsten Brander, 2020.  ISBN 978-952-68858-1-0
Menneisyyden 47 tähtitenoria / syntymävuosiltaan 1844–1930, s. 190.  Torsten Brander, 2021.  ISBN 978-952-68858-2-7
Suuret baritonilaulajat, s. 180.  Torsten Brander, 2022.  ISBN 978-952-68858-3-4
Jumalainen Claudia Muzio ja 35 muuta sopraanoa laulutaiteen kulta-ajalta, s. 204.  Torsten Brander, 2023.  ISBN 978-952-68858-4-1
Aiheesta muualla

Torsten Brander (Arkistoitu – Internet Archive)
Beniamino Giglin tytär Rina Gigli ja Torsten Brander vuonna 1987.
Torsten Brander 200 m juoksu Lampisaarella 1966
Paul Kuusberg

Paul Kuusberg (30. huhtikuuta 1916 Tallinna – 21. tammikuuta 2003) oli virolainen kirjailija ja päätoimittaja. Kuusbergin teoksia on käännetty noin 30 kielelle, suomeksi romaanit Enn Kalmin kaksi minää (1964) ja Andres Lapeteuksen tapaus (1967).
Kuusberg työskenteli isänsä tavoin rakennusmiehenä Viron itsenäisyyden vuosina, kunnes liittyi 1940 puna-armeijan Viron armeijakuntaan koska kannatti Viron neuvostomiehitystä. Vuosina 1944–1946 hän toimitti divisioonan lehteä, josta alkoi pitkä toimittajaura. Kuusberg toimi Looming-kirjallisuuslehden päätoimittajana 1957–1960 ja 1968–1976. Vuosina 1976–1983 hän toimi Viron neuvostotasavallan kirjailijaliiton johtokunnan puheenjohtajana.
Paul Kuusberg aloitti kirjailijanuransa vasta nelikymmenvuotiaana esikoisromaanilla Müürid (”Muurit”, 1957), joka kuvasi Viron työväenluokan vallankumouksellisen tietoisuuden kasvua 1930-luvun lopulla. Paljon parempana pidetään hänen toista romaaniaan Enn Kalmin kaksi minää (1961, suom. 1964), joka kuvaa puha-armeijan Viron armeijakunnan taisteluja nuoren sotamiehen näkökulmasta. Sotavuosista kertovat myös Kuusbergin romaanit Südasuvel (”Keskikesällä”, 1966) ja Üks öö (”Yksi yö”, 1973).
Kuusbergin toinen suomennettu romaani Andres Lapeteuksen tapaus (1963, suom. 1967) kuvaa entisen rintamaupseerin rappiota sodanjälkeisissä oloissa ihanteettomaksi hyödyntavoittelijaksi. Romaanissa Vihmapiisad (”Sadepisarat”, 1976) Kuusberg yhdistää edellisten romaaniensa teemat neljän koulutoverin kautta nähdyiksi.
Kuusbergin tuotantoon kuuluvat myös omaelämäkerrallinen novellikokoelma Vabaduse puiestee (”Vapauden puistokatu”, 1971) sekä novellikokoelmat Naeratus (”Hymy”) ja Meie kiisul kriimud silmad... (”Meidän kissalla vinot silmät”).
Vuonna 1966 Kuusberg sai tasavaltansa ansioituneen kirjailijan ja vuonna 1972 kansankirjailijan arvon. Vuonna 1971 hän sai Friedebert Tuglas -palkinnonlähde?.
Suomennetut teokset

Andres Lapeteuksen tapaus (Andres Lapeteusi juhtum, 1963), suom. Aino Kaasinen, Helsinki: Kansankulttuuri 1967
Enn Kalmin kaksi minää (Enn Kalmu kaks mina, 1961), suom. Tauno Haapalainen, Moskova: Vieraskielisen kirjallisuuden kustannusliike, 196? Neuvostoromaaneja (julkaisuaika vaihtelee lähteissä: 1961, 1964 tai kysymysmerkki)
Hymy, suom. Anja Salokannel, teoksessa Eestiläinen novelli,  toimittanut Heino Puhvel, Tallinna: Perioodika 1979
Monoloog, antologiassa Nykyviron lukemisto, toim. Toivo Kuldsepp, Tõnu Seilenthal, Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura 1979 ISBN 951-717-184-6 (viroksi)
Jari Kuusi

| Jari Kuusi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. tammikuuta 1962 (ikä 63) Tampere
Ammatti:  kirkkomuusikko, pappi ja kirjailija
Vanhemmat:  Jorma Kuusi ja Leena Kuusi s. Huuskonen
Puoliso:  Aija Kuusi s. Lindroos.
Lapset:  Kuusi lasta
Muut tiedot
Aktiivisena:  1980‒
Koulutus: kuntohoitaja, kirkkomuusikko, filosofian maisteri, teologian maisteri
Merkittävät teokset:   Veli Martinin tarina  Piinaviikko 1918  Tummanpunaiset vuodet  Miilun hiipuva hehku
Tunnustukset:  maanpuolustusmitali
Jari Jorma Kuusi (9. tammikuuta 1962 Tampere) on suomalainen pappi, kirkkomuusikko ja kirjailija.
Kuusi syntyi Jorma Kuusen ja Leena Kuusen o.s. Huuskonen perheeseen. Kuusen puoliso on  Aija Kuusi o.s. Lindroos. Perheessä on kuusi lasta.
Hän opiskeli kuntohoitajaksi, suoritti kirkkomuusikon tutkinnon, valmistui filosofian maisteriksi sekä teologian maisteriksi. Kuusi on toiminut tehdastyöntekijänä, kuntohoitajana, kanttorina, seurakuntapastorina ja kirkkoherrana. Sivutoimisesti hän on ollut musiikinopettajana sekä johtanut kuoroja.
Kuusi on tehnyt kuoro-, yksinlaulu-, psalmimusiikki- ja gospelsävellyksiä sekakuorolle ja uruille sekä pitänyt yksinlaulukonsertteja.
Kuusi on Suomen Kirjailijaliitto ry:n ja Pirkkalaiskirjailijat ry:n jäsen. Hän on julkaissut kirjoja, lehtiartikkeleita ja kertomuksia. Trilogiaromaaneissa Piinaviikko 1918, Tummanpunaiset vuodet sekä Miilun hiipuva hehku kuvataan vuosivälin 1918–1969 tapahtumia Tampereella. Kuvaukset yltävät sodan 1918 tilanteesta elpyvään teollisuuteen.
Teoksia

Veli Martinin tarina: romaani. Väyläkirjat, 2017.  ISBN 978-952-7168-46-2
Piinaviikko 1918: romaani. Kuvittaja Aija Kuusi. Väyläkirjat, 2018.  ISBN 978-952-7168-61-5
Tummanpunaiset vuodet: romaani. Väyläkirjat, 2020.  ISBN 978-952-7375-35-8
Miilun hiipuva hehku: romaani. Väyläkirjat, 2023. ISBN 978-952-396-112-8
Kesäpäivä Viipurissa: Karjalan lukon kohtalonhetket juhannusviikolla 1944: romaani. Väyläkirjat, 2024. ISBN 978-952-396-195-1
Staffan Bruun

Staffan Bruun Helsingin taiteiden yössä elokuussa 2008.
Staffan Felix Bruun (8. marraskuuta 1955 Helsinki) on suomalainen ruotsinkielinen kirjailija ja toimittaja.
Ura

Bruun tuli ylioppilaaksi Nya svenska samskolanista ja opiskeli Svenska social- och kommunalhögskolanissa 1975–1977. Hän työskenteli toimittajana Yleisradiossa 1977–1978 ja Ruotsissa Fagersta-Postenissa 1978–1979. Bruun oli Aftonbladetin Suomen-kirjeenvaihtaja 1980–1995 ja Expressenin kirjeenvaihtaja 1997–2003. Hän on ollut Hufvudstadsbladetin toimittaja vuodesta 1980 ja toimituspäällikkö vuosina 1995–1997.
Bruun on tehnyt Stefan Lundbergin kanssa radio-ohjelmia Fria ord (1987–1995) ja Fritt fram (1997–). Hän oli myös tekemässä kuusiosaista televisiosarjaa Vill ni se på stjärnor? (1993–1995) ja nelisosaista Stella Polaris -jännityssarjaa Mats Långbackan kanssa vuonna 2000. Vuosina 1987–1991 Bruun oli Finlands svenska publicistförbundin puheenjohtaja. Hän sai vuonna 1997 Tutkivan journalismin yhdistyksen myöntämän Lumilapio-palkinnon ja vuonna 2009 suomenruotsalaisen Topeliuspriset-journalistipalkinnon.
Kirjailijana Bruun on tullut tunnetuksi Burt Kobbat -rikoskirjasarjastaan. Sen ensimmäinen osa Club Domina, Helsinki ilmestyi vuonna 1992. Burt Kobbat -kirjat sijoittuvat julkaisuhetkestä katsoen lähitulevaisuuteen.
Bruun asuu Helsingissä ja kesäisin Föglössä Ahvenanmaalla. Hän on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Sosiologi Kettil Bruun oli Staffan Bruunin isä.
Teoksia > Burt Kobbat -sarja

Club Domina, Helsinki.  (Club Domina, 1992.)  Suomentanut Seppo Hyrkäs. Helsinki:  Schildt, 1992.  ISBN 951-50-0591-4
Tuntematon tekijä.  (Svit 714, 1993.)  Suomentanut Seppo Hyrkäs. Helsinki:  Otava, 1993.  ISBN 951-1-12929-5
Ihmissyöjä.  (Kannibalen, 1994.)  Suomentanut Seppo Hyrkäs. Helsinki:  Otava, 1994.  ISBN 951-1-13443-4
Ajatolla Veikko.  (Ayatollan, 1995.)  Suomentanut Seppo Hyrkäs. Helsinki:  Otava, 1995.  ISBN 951-1-13829-4
Ruplakasino.  (Rubelcasinot, 1996.)  Suomentanut Seppo Hyrkäs. Helsinki:  Otava, 1996.  ISBN 951-1-14390-5
Kiinalainen ruletti.  (Kinesisk rulett, 2002.)  Suomentanut Seppo Hyrkäs. Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18265-X
Pizza al-Qaida.  (Pizza al-Qaida, 2004.)  Suomentanut Seppo Hyrkäs. Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19745-2
Siperia opettaa.  (Sibirisk cocktail, 2006.)  Suomentanut Seppo Hyrkäs. Helsinki:  Otava, 2006.  ISBN 951-1-21307-5
Kadonnut Beatles-nauha.  (Struggling Love, 2008.)  Suomentanut Seppo Hyrkäs. Helsinki:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-23062-5
Tenorens dotter (2012). ISBN 978-952-67762-0-0
Teoksia > Muuta

Huomio! Rouva ministeri..  (Givakt! Fru minister..., 1990.)  Suomentanut Meri Kuula. Helsinki:  Schildt, 1990.  ISBN 951-50-0514-0
Bruun, Staffan – Wallén, Mosse: Nokian valtatie: Taistelu tiedosta, tulevaisuudesta ja optioista.  (Boken om Nokia, 1999.)  Suomentanut Seppo Hyrkäs. Tammi, 1999.  ISBN 951-31-1687-5
Bailut barrikadeilla.  (Fest på barrikaderna, 2001.)  Suomentanut Seppo Hyrkäs ja Tyyne Pennanen. Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-17585-8
Fällan i Brunnsparken.  Esbo:  Schildts, 2005.  ISBN 951-50-1508-1
Bruun, Staffan – Paul, Hans: Evig soldat: Frontreportage i 400 år.  Helsingfors:  Hufvudstadsbladet, 2007.  ISBN 978-952-99656-1-8
Kohtalokas kapsäkki.  (Kappsäck full med pengar, 2010.)  Suomentanut Seppo Hyrkäs. Helsinki:  Schildts, 2010.  ISBN 978-951-50-2022-2
Murhastudio.  (Brutale burt, 2014.)  Suomentanut Meri Kuula-Bruun. Helsinki:  Crime Time, 2014.  ISBN 978-952-289-157-0
Muurarin pojasta miljonääriksi: Anders Wiklöfin tarina.  (Anders Wiklöf: murarens son, 2019)  Suomentanut Meri Kuula-Bruun. Helsinki:  Kustantamo S&S, 2019.  ISBN 978-951-52-4944-9
Suomen kallein asianajaja: Zacharias Sundströmin elämä ja teot.  (Finlands dyraste advokat: Zacharias Sundströms liv, 2024)  Suomentanut Sirpa Hietanen. Helsinki:  WSOY, 2024.  ISBN 978-951-0-50116-0
Tunnustuksia

Lumilapio-palkinto 1998 juttusarjasta ”Pengar, stiftelser, miljarder”
Kirjallisuutta

Haasio, Ari: Kotimaisia dekkarikirjailijoita. BTJ Kirjastopalvelu, 2001.
Aiheesta muualla

Bruun Kirjasampo.fi:ssä
Bruun Dekkarinetissä.
Bruun, Staffan hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  DDB  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef  Hufvudstadsbladet
Kurt Bruncrona

Kurt Wilhelm Bruncrona
Kurt Wilhelm Bruncrona (2. heinäkuuta 1893 Helsinki – 8. joulukuuta 1956) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelysneuvos Karl Wilhelm Bruncrona ja Ingeborg Augusta Carlson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Maria Sofia Adelaide Indreniuksen kanssa.
Opinnot

Hän kävi kahdeksan luokkaa Helsingin uutta ruotsalaista yhteiskoulua. Opintojaan hän jatkoi eläinlääkintä- ja maatalouskorkeakoulussa Tanskassa vuosina 1914–1915. Sotilashallintokurssin 1. ja 2. osan hän suoritti vuosina 1926–1928.
Jääkäriaika

Hän keskeytti opintonsa Tanskassa ja suuntasi matkansa Saksaan ja liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 2. marraskuuta 1915.  Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, missä hän palellutti jalkansa melko pahoin. Hän osallistui keväällä 1917 Libaussa pidetyille eläinlääkintäkursseille, jotka kestivät kolme kuukautta.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan lähettiupseeriksi ja intendentiksi 1. jääkärirykmenttiin. Hän otti osaa taisteluihin rykmenttinsä mukana Lempäälässä ja Viipurin seudulla.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hänet siirrettiin armeijan uudelleenjärjestelyn seurauksena Suomen valkoiseen kaartiin, jossa hänet sijoitettiin intendentiksi ja kolmeksi kuukaudeksi 2. komppanian päälliköksi. Rykmentin rahastonhoitajaksi hänet määrättiin 20. toukokuuta 1919. Toisen komppanian päälliköksi hänet komennettiin 1. tammikuuta 1923. Uudenmaan rykmentin talouspäälliköksi hänet nimitettiin 9. helmikuuta 1925, jossa tehtävässä oli vuoteen 1934 asti, jolloin sai siirron Yleisesikunnan aluejärjestön huoltopäälliköksi, missä tehtävässä oli vuoteen 1936 asti. Yleisesikunnan kansliatoimiston päälliköksi hänet nimitettiin 17. elokuuta 1936, josta edelleen 1. tammikuuta 1938 hänet siirrettiin puolustusministeriön kansliatoimiston päälliköksi.
Talvi- ja Jatkosota

Sotien aikana hän toimi komendanttitoimiston päällikkönä puolustusministeriössä ja Puolustusvoimain pääesikunnassa sekä Puolustusministeriön virkaatekevänä komendanttiosaston päällikkönä vuosina 1941 – 1944. Vakinaisesta palveluksesta hän erosi vuonna 1945.
Sotien jälkeinen aika

Hän antautui maanviljelylle ja viljeli Tenholassa omistamansa Karsbyn kartanon maita ja toimi Oy Fiskars Ab:n johtokunnan jäsenenä. Hänet on haudattu Tenholaan.
Luottamustehtävät

Suomen upseeriliito kasinotalon isännöitsijänä ja klubimestarina toimi vuosina 1918–1935. Kenttäkeittiökomitean jäsenenä hän toimi vuosina 1929–1931. 1. Divisioonan remonttilautakunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1924–1930, Uudenmaan rykmentin kunnianeuvoston varapuheenjohtajana hän toimi vuonna 1929. Hän kuului armeijan edustajistoon Lützenin taistelun 300-vuotisjuhlassa Tukholmassa vuonna 1932.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Gruppenführer 28. lokakuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1925  Everstiluutnantti 31. tammikuuta 1935  Eversti 1941 |       |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun Ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suojeluskuntajärjestön ansioristi  Väestönsuojelun ansiomitali  Jääkärimerkki  Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk.  Ruotsin Punaisen Ristin 1. lk. ansiomerkki  Ruotsin Miekkaritarikunta komentajamerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Mikkelin kirjapainojunan tarkastajat vasemmalta, kenraalimajuri Edvard Hanell, kenraalimajuri W. E. Tuompo, kapteeni Lehmus ja everstiluutnantti Kurt Bruncrona.
Brasilian historia

Brasilian lippu
Brasilian historia on Etelä-Amerikan maalle tyypillinen historia: ensin Euroopan valtion siirtomaana, ja sitten itsenäistyminen 1800-luvun alussa. Itsenäistymisen jälkeen alkoivat valtataistelut sotilasvallankaappauksineen sekä painiskelu valtavien sosiaalisten ja taloudellisten ongelmien kanssa.
Esihistoria

Intiaaneja saapui Brasilian alueelle jo noin 14 000 vuotta sitten. Aiemmin luultiin, että Brasilian alueelle ei syntynyt mitään korkeakulttuureita Andien ja Väli-Amerikan tapaan, mutta tämä tieto on osoittautunut vääräksi. Amazonjoen suulla kukoisti vuosina 500–1500 niin sanottu Santarémin kulttuuri, jolta on säilynyt korkeatasoista keramiikkaa ja jopa neliökilometrin suuruisien asutuskeskusten jäänteitä. Samoilta seuduilta on säilynyt myös koko Amerikan mantereen vanhinta keramiikkaa noin vuodelta 5000 eaa. Lisäksi Amazonin sivujoen Xingun rantamailta ovat tutkijat löytäneet merkkejä järjestäytyneestä kulttuurista, joka rakensi geometrisesti suunniteltuja kaupunkeja ja seremoniakeskuksia niitä yhdistävine teineen. Amazonian intiaanikulttuurit tuhoutuivat viimeistään 1500- ja 1600-luvuilla eurooppalaisten tuomiin, mutta heidän edellään kulkeviin tautiepidemioihin, ja pian sademetsät hautasivat niiden jäänteet alleen. Intiaanit olivat asuttaneet koko nykyisen Brasilian alueen, mutta ilmeisesti vain Amazoniaan syntyi jonkinlaisia korkeakulttuureita. Muualla intiaaniväestö vietti puolinomadista elämää harjoittaen pienimuotoista maataloutta, metsästystä, kalastusta ja keräilyä.
Siirtomaavallan kausi

Vuonna 1500 portugalilainen tutkimusmatkailija Pedro Alvares Cabral saapui ensimmäisenä eurooppalaisena Brasilian rannikolle, lähelle nykyistä Porto Seguron kaupunkia. Jo aikaisemmin, 7. kesäkuuta 1494, Espanjan ja Portugalin kesken oli tehty Tordesillasin sopimus, jolla maat jakoivat keskenään Euroopan ulkopuolisen maailman. Sopimuksessa määriteltiin etelä-pohjoissuuntainen jakolinja, joka vastaa noin pituuspiiriä 47 °W. Espanja sai jakolinjan länsipuoliset alueet, Portugali puolestaan kaikki itäpuoliset. Portugali sai Brasilian vahingossa, sillä sopimusta tehtäessä ei tiedetty Amerikan ulottuvan sovitun linjan itäpuolelle. 1500-luvulla portugalilaiset saapuivat ottamaan ”omaisuutensa” haltuunsa. Tordesillasin sopimuksen seurauksena Brasilia on ainoa Latinalaisen Amerikan maa, jonka virallinen kieli on portugali.
Seuraavan kerran Brasiliassa kävi eurooppalaisia, kun löytöretkeilijä Fernao de Magalhaes viivähti siellä vuonna 1519. Eräs hänen retkikuntaansa kuuluvista kuvasi maan alkuperäisväestöä näin:
»Brasilialaiset ovat pikemminkin oliivinvärisiä kuin mustia, ja miehet niin kuin naisetkin tatuoivat sekä kasvonsa että ruumiinsa. Miehet leikkaavat tukkansa, eikä heillä ole partaa. Melkein kaikilla miehillä on alahuuleen puhkaistu kolme reikää, joissa he pitävät pieniä lieriön muotoisia kiviä. Nämä ihmiset ovat tavattoman herkkäuskoisia ja siivoluonteisia. Heidät saisi vaikeudetta kääntymään kristinuskoon.»
Vasta vuonna 1532 portugalilaiset perustivat ensimmäisen, Sao Vicenten siirtokunnan Atlantin rannikolle. Vuonna 1549 Brasilian siirtomaahallinto määräsi Brasilian kuvernööriksi Tome da Souzan, joka perusti maan pääkaupungiksi Salvadorin (nykyisen Bahian). Tämän jälkeen uusia siirtokuntia perustettiin nopeassa tahdissa, ja niiden pääelinkeinoiksi tulivat brasilpuun (Caesalpinia echinata) myynti (siitä saatiin punaista väriainetta) sekä orjatyövoimaan perustuva plantaasimaatalous. Plantaaseja oli aluksi vain rannikkotasangolla, lähinnä nykyisessä Bahian osavaltiossa. Suurtiloilla tuotettiin ennen kaikkea sokeriruokoa mutta myös puuvillaa ja tupakkaa. 1700-luvulta lähtien brasilialaisilla plantaaseilla alettiin tuottaa myös kahvia ja kaakaota. Työvoimana maataloudessa käytettiin aluksi intiaaneja, mutta koska intiaanit eivät olleet mitään helposti alistettavaa työvoimaa, päätettiin maahan tuoda mustia Afrikasta. Nykyisen Rio de Janeiron seudulta löydettiin 1700-luvun alussa jalometalleja ja timantteja, minkä seurauksena alueelle saapui valtavasti siirtolaisia. Rio de Janeirosta tuli merkittävä satamakaupunki, ja vuonna 1764 Brasilian pääkaupunki. Brasiliasta tuli 1700-luvulla maailman johtava kullantuottaja, ja vauraus alkoi näkyä myös siirtokunnissa eikä vain emämaassa. Vuonna 1800 Brasiliassa asui noin 3,5 miljoonaa ihmistä, joista mustia orjia oli noin puolet.