stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eric Saarinen
Aiheesta muualla

Eric Saarisen verkkosivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Eric Saarinen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Saarisen VR:lle ohjaama Kauko Kyyhky Mainosmuseo-sivustolla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
Emma (Havaiji)

| Emma |
| --- | --- |
 Kuningatar Emma valokuvattuna oletettavasti vuonna 1880
Havaijin kuningatar
Virkakausi:  19.6.1856 – 30.11.1863

Syntynyt:  2. tammikuuta 1836 Honolulu,  Havaiji
Kuollut:  25. huhtikuuta 1885 (49 vuotta) Honolulu,  Havaiji
Puoliso:  Kamehameha IV
Suku:   Kamehameha
Isä:  George Naea
Äiti:  Fanny Kekelaokalani
Uskonto:  Havaijin kirkko
Nimikirjoitus:  
Emma (koko nimeltään Emma Kalanikaumakaʻamano Kaleleonālani Naʻea Rooke, 2. tammikuuta 1836 – 25. huhtikuuta 1885) oli Havaijin kuningatar ja kuninkaan Kamehameha IV:n puoliso.
Varhainen elämä

Emma syntyi Honolulussa vuonna 1836. Hänen biologiset vanhempansa olivat George Nea ja Fanny Kekelaokalani, mutta perinteiseen havaijilaiseen tapaan vanhemmat antoivat tyttären tämän tädin ja sedän, Grace Kamaikui Youngin ja Thomas Rooken, kasvatettavaksi. Havaijin kuningas Kamehameha III nosti Emman kruununperillisten joukkoon, minkä takia hänet laitettiin opiskelemaan erityiseen päälliköiden lasten kouluun. Täällä Emma tapasi myös tulevan miehensä Kamehameha IV:n, joka oli Emman serkku.
Jo lapsesta lähtien Emma puhui sujuvaa havaijia ja englantia.
Havaijin kuningattarena

Vuonna 1856 Emma meni naimisiin Kamehameha IV:n kanssa episkopaalisen menoin Kawaiaha‘on kirkossa.
Parin ainoaksi jäänyt lapsi syntyi vuonna 1858. Poika sai nimekseen Albert, ja Englannin kuningatar Viktoria suostui tämän kummitädiksi. Viktoria lähetti Havaijille hopeisen kastemaljan, mutta Albert ehti kuolla 27. elokuuta 1862 ennen kastemaljan saapumista. Emma itse ei ehtinyt juurikaan toipumaan poikansa kuolemasta, kun hän jäi leskeksi Kamehameha IV:n kuoltua 30. marraskuuta 1863.
Leskeksi jäänyt Emma lähti kiertämään maailmaa 6. toukokuuta 1865. Yhtenä tavoitteena oli kerätä rahaa anglikaanisen kirkon rakentamiseen, minkä vuoksi hän matkusti Lontooseen tapaamaan kuningatar Viktoriaa. Lisäksi hän vieraili muissakin eurooppalaisissa kaupungeissa. Heinäkuussa 1866 Emma lähti Irlannista kohti New Yorkia, jonne hän saapui 6. elokuuta. Myöhemmin presidentti Andrew Johnson otti Emman vastaan Valkoisessa talossa.
Havaijin kuningattarena > Havaijin kirkon perustaminen

Kamehameha IV ja Emma kutsuivat englantilaisia anglikaanipappeja Havaijille, koska nämä halusivat perustaa kuningaskuntaan oman anglikaanisen kirkon. Kuningaspari lahjoitti varoja kirkolle, ja näiden turvin rakennettiin Pyhän Andreaan tuomiokirkko Honoluluun.
Kamehameha IV:n kuoltua Emma jatkoi kirkon rakennustöiden johtamista ja varainkeruuta. Hän kuitenkin ehti kuolla ennen tuomiokirkon rakentamista.
Vuoden 1874 vaalit

Emma pyrki kuningattareksi kaksi kertaa: ensimmäisellä kerralla hän hävisi vaalit Lunalilolle.
Lunalilon valtakausi jäi lyhyeksi, ja hän kuoli 3. helmikuuta 1874, eikä hän nimennyt perillisiä. Näin ollen Havaijin parlamentti järjesti taas kuninkaanvaalit, johon Emma lähti mukaan. Emman vastaehdokkaana oli Kalākaua, joka voitti äänin 39–6. Emmalla oli kuitenkin enemmän kannattajia tavallisten ihmisten keskuudessa, minkä vuoksi nämä alkoivat mellakoimaan tuloksen selvittyä. Amerikkalaiset ja englantilaiset auttoivat Havaijin viranomaisia kukistamaan mellakat, ja myöhemmin Emma myönsi tappionsa.
Viimeiset vuodet, kuolema ja jälkimaine

Emma kuoli 25. huhtikuuta vuonna 1885. Hänet on haudattu Mauna ‘Alan kuninkaalliselle hautausmaalle.
Honolulussa sijaitseva sairaala The Queen's Medical Center on nimetty Emman mukaan. Hän perusti sen yhdessä miehensä kanssa vuonna 1859. Havaijilaisten määrä oli romahtanut merkittävästi vuoteen 1855 mennessä, ja Emman henkilökohtainen lääkäri oli sanonut julkisesti, että Havaijin alkuperäisväestön voisi pelastaa ainoastaan lääketiede.
Sairaalan lisäksi Emma perusti Pyhän Andreaan tyttökoulun.
Kunnianosoitukset

Kamehameha I:n kuninkaallinen ritarikunta (Havaiji, 1879)
Galleria

Emma ja Kamehameha IV.
William Cogswellin maalaama muotokuva kuningattaresta.
Emman hautajaissaattue.
Emman käyttämä monogrammi.
Vuonna 1883 julkaistu Emmaa esittävä postimerkki.
Presidentinlinna

| Presidentinlinna Presidentens slott |
| --- | --- |

Osoite:  Mariankatu 2, 00170 Helsinki
Sijainti:  Kauppatori, Kruununhaka
Koordinaatit:  60°10′06″N, 024°57′22.5″E
Valmistumisvuosi:  1820
Suunnittelija:  Pehr Granstedt
Rakennuttaja:  Heidenstrauch-suku
Omistaja:  Suomen valtio
Käyttäjä:  Suomen tasavallan presidentti
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Presidentinlinna on Suomen tasavallan presidentin edustusasunto Helsingin Kruununhaassa Kauppatorin laidalla. Talo edustaa enimmäkseen pietarilaissävytteistä empiretyyliä. Presidentinlinnassa järjestetään joka vuosi 6. joulukuuta itsenäisyyspäivän juhlavastaanotto, joka on vuosittain kävijämäärältään suurin tapahtuma linnassa.
Historia ja käyttö > 1800-luvulla

Arkkitehti Pehr Granstedt suunnitteli talon alkujaan 1814 varakkaan Heidenstrauch-suvun kauppiastaloksi ja asunnoksi. Kolmikerroksisen rakennuksen ensimmäinen kerros oli varattu kaupankäyntiä varten, toinen Heidenstrauchien omaksi asunnoksi ja kolmas kerros oli jaettu pieniksi vuokrahuoneistoiksi. Kauppaneuvos J. H. Heidenstrauch oli 1800-luvun alkupuolella Helsingin rikkain asukas.
Heidenstrauchit ehtivät asua kauppakartanossaan vain 17 vuotta, kunnes Suomen senaatti osti talon vuonna 1837 Venäjän keisareiden Suomen palatsiksi. Kauppaa edelsi vuosia kestänyt suunnitteluvaihe, jolloin palatsia oli suunniteltu sijoitettavaksi milloin minnekin päin Helsinkiä, muun muassa Tähtitornin vuorelle ja Katajanokan vuorelle. Suomeen Berliinistä tuotu Helsingin uudelleenrakennuskomitean arkkitehti Carl Ludvig Engel olisi halunnut rakennuttaa keisarille uuden palatsin joko Esplanadin puiston päähän Kauppatorin länsipuolelle taikka Katajanokalle. Keisari ei kuitenkaan lämmennyt Engelin ajatuksille, vaan määräsi Heidenstrauchien kauppiaskartanon ostettavaksi valtiolle.
Rakennusta muutettiin ja laajennettiin huomattavasti Engelin suunnitelmien mukaan 1843. Rakennusta kutsuttiin nyt virallisesti nimellä "keisarillinen palatsi Helsingissä". Palatsin ensimmäiseen kerrokseen sijoitettiin palatsin keittiöt sekä henkilökunnan asuintilat. Toisessa kerroksessa eli pääkerroksessa sijaitsivat keisarinnan vastaanottotilat ja osa keisarillisista makuuhuoneista sekä kolmanteen kerrokseen ulottuvat suuri ja pieni ruokasali sekä tanssisali. Palatsin kolmannen kerroksen makuu- ja työhuoneet varattiin keisarille ja tämän lähiseurueelle, ja sieltä oli myös kulku pienelle näköalatornille sekä salaiset kierreportaat keisarinnan makuuhuoneeseen.
Historia ja käyttö > 1900-luvun alussa

Linnan laajennusta suunniteltiin useampaan otteeseen 1800-luvun loppupuolella, mutta vasta vuonna 1907 rakennettiin suurempi valtiosali odotushalleineen arkkitehti Johan Jacob Ahrenbergin suunnitelmien mukaisesti.
Ensimmäisen maailmansodan aikana palatsi toimi sotasairaalana, jonne voitiin sijoittaa 200 rintamalla haavoittunutta sotilasta. Venäjän vallankumouksen aikana se toimi venäläisen sotilas- ja työläisneuvoston päämajana. Vuoden 1918 sisällissodan aikana talossa oli saksalaisten ja myöhemmin suomalaisten esikunta. Sisällissodan jälkeen rakennusta kaavailtiin Suomen kuninkaan linnaksi, jolloin rakennuksesta alettiin puhua ”linnana”. Se ehdittiin jopa osittain sisustaa tähän tehtävään, mutta valtiomuodon vakiinnuttua tasavallaksi jo tilatut tai hankitut huonekalut joutuivat myyntiin Stockmannille. Viron vapaussodan aikana 1918–1919 pihasiivessä toimi Viron Avustamisen Päätoimikunnan kanslia.
Historia ja käyttö > Itsenäisen Suomen presidentinlinnana

Vuosina 1919–1921 talon kolmannessa kerroksessa oli Suomen ulkoasiainministeriö. Presidentinlinnaksi rakennus kunnostettiin vuonna 1921. Tällöin esimerkiksi ortodoksinen kirkkosali linnan toisesta kerroksesta purettiin ja paikalle rakennettiin kirjasto. Kirkon esineet otettiin Kansallismuseon kokoelmiin.
Presidentin virka-asunto sijaitsi alun perin presidentinlinnassa.  Vuonna 1940 Tamminiemi lahjoitettiin presidentin virka-asunnoksi; Ryti ja C. G. E. Mannerheim asuivat siellä, kun  taas Paasikivi vietti koko presidenttikautensa linnassa. Urho Kekkonen muutti presidenttikautensa alussa 1956 Tamminiemeen, jossa hän asui kuolemaansa 1986 asti ja josta tehtiin myöhemmin museo. Mauno Koivisto asui presidentinlinnassa, kunnes uusi virka-asunto Mäntyniemi valmistui 1993. Vuodesta 1993 lähtien kaikki tasavallan presidentit ovat asuneet Mäntyniemessä.
Presidentinlinnassa asui myös osa keisarillisen residenssin ja myöhemmin tasavallan presidentin kanslian henkilökuntaa. Nykyisin kaikki Linnan asuintilat on muutettu työtiloiksi, joissa työskentelee suurin osa tasavallan presidentin kanslian henkilökunnasta. Linnassa työskentelevään kabinettiin kuuluvat kansliapäällikkö ja presidentin lähimmät neuvonantajat ja avustajat. Lisäksi linnassa työskentelevät adjutantit, jotka vastaavat presidentin ja hänen puolisonsa ohjelman käytännön valmistelusta ja toteuttamisesta. Linnassa on myös hallintohenkilöstön työtiloja ja keittiö.
Historia ja käyttö > Korjaukset

1970-luvun alussa Presidentinlinnan sisätiloista tehtiin ilmeeltään vaaleat ja pelkistetyt. Kun linnassa ei 1990-luvulta alkaen enää asuttu, linnan eriluontoisista tiloista tuli toistensa kaltaisia työhuoneita. Korjauksia tehtiin 2000-luvulle asti yksi kerrallaan ilman laajempaa kokonaisnäkemystä.
Presidentinlinnan kokonaisvaltaisen peruskorjauksen suunnittelu alkoi vuonna 2006. Suunnitteluun kuului muun muassa rakennushistoriallinen selvitys ja antiikkikalusteinventointi. Peruskorjaussuunnittelusta vastasi LPR-arkkitehdit Oy. Korjaustyöt aloitettiin vuonna 2013 ja saatiin päätökseen 2015.
Peruskorjauksen tavoitteena oli ennen kaikkea luoda toimivat tilat kaikille käyttäjille, sujuvoittaa kulkua talossa ja etsiä talotekniikalle parhaat reitit. Kulun helpottamiseksi linnan eri osien välillä tehtiin suuria purkutöitä. Joitain ahtaita portaikkoja uusittiin tai korvattiin hisseillä. Esteettömyyttä parannettiin luiskilla ja nostimilla. Kellaritilat uusittiin perusteellisesti.
Rakennuksen perustuksen puupaaluja vahvistettiin ja täydennettiin. Ilmanvaihto ja sähköistys uudistettiin koko rakennuksessa. Valaistus uudistettiin huolellisesti, arvovalaisimia kunnostettiin ja sijoitettiin uudelleen, ja valaistusta parannettiin moderneilla valaisimilla. Myös julkisivun valaistusta parannettiin. Salien kaikuisuutta vähennettiin lisäämällä vaimennusverhouksia.
Linnan ulkonäkömuutoksiin kuului arkipäiväisten, tavanomaisten ja vanhentuneiden ratkaisujen korvaaminen edustavammilla ja alkuperäistä lähempänä olevilla ratkaisuilla. Aikaisempia värejä etsittiin seinämaalien ja tapettien alta sekä vanhoista valokuvista. Goottilaisen salin seinien värit perustettiin järjestyksessä toiseen maalausvaiheeseen. Myös ovia palautettiin vanhempaan asuun, ja alkuperäisiä kalusteita tuotiin Kansallismuseon kokoelmista Tamminiemestä. Pääsisäänkäynnin portaikkoon ja aulaan palautettiin marmorointimaalaus. Sisätilojen väritys valittiin empiresävyihin tukeutuvaksi ja kertomaan eri huoneiden arvojärjestyksestä. Tapettipintoihin tuotiin eloa ja tekstuuria mutta ei kuitenkaan kuvioita, koreutta tai kimalletta. Myös verhoja uusittiin.
Tapahtumat ja vierailut

Presidentinlinnassa järjestetään vuosittain itsenäisyyspäivän juhlavastaanotto. Sen lisäksi linnassa järjestetään muita edustustilaisuuksia, kuten valtiovierailujen juhlallisuuksia, sekä tapaamisia ja neuvotteluja. Tasavallan presidentin uudenvuodenpuhe kuvataan presidentin virallisessa työhuoneessa.
Presidentinlinnassa järjestetään toisinaan avoimien ovien päiviä, jolloin vierailijat voivat tutustua rakennukseen omatoimisesti tai varata ajan ryhmälle. Avoimien ovien päiviä on ollut esimerkiksi vuosina 2017, 2015, 2011 ja 2009.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Presidentinlinna, Korttelit.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Presidentin linna. Suomen Kuvalehti 14.2.1925, nro 7, s. 17. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
Käynti Presidentinlinnan aarrekammiossa. Seura 18.11.1936, nro 47, s. 4. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
Presidentin linnassa kylvetään, Seura, 12.07.1939, nro 28, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Presidentens slott hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Presidentinlinna (Q608346)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: presidentinlinna, hallintorakennus, rakennus
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
sijainti: Kruununhaka
katuosoite: Pohjoisesplanadi 1, Mariankatu 2
postinumero: 00170
koordinaatit: 60°10′06″N 24°57′23″E﻿ / ﻿60.1684°N 24.95628°E﻿ / 60.1684; 24.95628

| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef 
Yhdysvaltain presidentti Donald Trump ja Venäjän presidentti Vladimir Putin Presidentinlinnan peilisalissa vuonna 2018.
Linnan sisätiloja.
Kati Tuominen-Niittylä

Ekaterina ”Kati” Tuominen-Niittylä (s. 4. syyskuuta 1947 Helsinki) on suomalainen muotoilija. Hänet tunnetaan muun muassa Arabian toteuttamista lintujen muotoisista Storybirds-kannuistaan ja Iittalan toteuttamista kahvattomista Gluck-kaatimista.
Tausta

Tuominen-Niittylä aloitti opiskelun Taideteollisessa oppilaitoksessa mutta siirtyi Taideteolliseen korkeakouluun ja valmistui 1976.
Ura

Tuominen-Niittylä teki suomalaista keraamisen muotoilun historiaa voittamalla grand prix'n International Ceramic Festival '98 Mino -kilpailussa 1998 Japanissa. Samassa kilpailussa hän sai myös kunniamaininnan. Vuonna 2002 hän osallistui samaiseen kilpailuun taidesarjassa ja voitti jälleen, tällä kertaa Gold Prix:n, jota jaettiin niitäkin vain yksi, työllään 'Vessel'. Hänet kutsuttiin myös saman kilpailun tuomariksi v. 2005.
Hän työskenteli Arabian taideosastolla 1980–2003, mutta jättäytyi sitten vapaaksi taiteilijaksi. Hän kuuluu Arabian taideosasto ry taiteilijoiden ryhmään, joka työskentelee nimensä mukaisesti Arabian tehtaan 9. kerroksessa Helsingissä.
Palkinnot ja tunnustukset

Valtion taideteollisuuspalkinto 1984
Design Plus -palkinto 1994
International Ceramic Festival '98 Mino, Japani, grand prix ja kunnianmaininta, 1998
Valtion viisivuotinen taiteilija-apuraha kaksi kertaa.
Kaj Franck -muotoilupalkinto 2007
Taiteilijaeläke 2013
Pro Finlandia 2018
Gekko, yhdessä Pekka Paikkarin ja Kristina Riskan kanssa, 2005, Kampin metroasema, Helsinki.
Kalkkikivi

Beachy Headin liitukivijyrkänteet ovat Britannian rannikon korkeimmat. Rannikon kalkkikiviaines on muodostunut meren alla liitukaudella.
Kalkkikivi (CaCO3) on kerrostunut kivilaji, jota syntyy kalsiumkarbonaatin saostuessa vedessä. Kivilajia, joka sisältää pääasiallisesti kalkkisälpää (kalsiittia), nimitetään kalkkikiveksi, marmoriksi tai liiduksi. Kalkkikivi voi sisältää myös magnesiumkarbonaattia (MgCO3 · CaCO3). Jos magnesiumpitoisuus on yli 7 prosenttia, kiveä nimitetään dolomiitiksi. Kalsiittinen kalkkikivi, jossa on vähemmän magnesiumia, on yleisempää kuin dolomiitti.
Kalkkikivi on yksi maapallomme yleisimmistä kivilajeista. Suomessa sitä on kuitenkin niukasti. Suomesta löytyvä kalkkikivi on noin 2 miljardia vuotta vanhaa. Nordkalkin Paraisten kaivosten kalkkikivi on kalsiittia.
Kalkkikivi kuuluu sedimenttikivilajeihin. Useat kalkkikiven eri muodot ovat syntyneet kuolleiden eliöiden jäänteistä, mutta esimerkiksi ooliitti syntyy meressä kalsiitin kerääntyessä hiekanjyvästen ympärille. Marmori on metamorfoitunutta kalkkikiveä, vaikka nimitystä saatetaan käyttää myös muunlaisista kivistä.
Kalkkikivialueilla saattaa esiintyä luolia, jotka ovat syntyneet, kun heikosti hapan sadevesi on liuottanut kalsiumkarbonaattia kalkkikivestä. Luolissa on tippukiviä.
Käyttö > Rakentaminen

Kalkkikiveä käytetään rakennuskivenä sekä sellaisenaan että marmorin muodossa sekä rakennusaineena muun muassa sementin valmistukseen. Egyptissä pyramidit päällystettiin paikallisella, valkoisella ja  fossiileja sisältävällä kalkkikivellä. Myös Pariisin Notre Dame on rakennettu omalta alueeltaan louhitusta kalkkikivestä, itse asiassa Pariisin katakombit ovat vanhoja kalkkikivilouhoksia.
Käyttö > Muita käyttötarkoituksia

Maataloudessa kalkkia käytetään maaperän happamuuden torjuntaan.
Kalkkikiveä annetaan myös monille lemmikkieläimille, jotta ne saisivat tarpeeksi kalkkia. Lisäksi kalkkikivi on yksi lasin valmistusaineista.
Vironkivi

Kalkkikivi tunnettiin Suomessa ensin vironkivenä.lähde? Suomessa on historiallisesti tunnettu vain niukalti kalkkikiviesiintymiä. Paikalliset kivet olivat usein hankalia rakennuskiviksi muun muassa kovuutensa vuoksi, joten kalkkikiveä alettiin jo keskiajalla tuoda Virosta rakennuskiveksi. Virossa kalkkikivi on yksi tärkeimmistä luonnonvaroista.
Merkittävimmät esiintymisalueet

Aasia
Libanon
Sri Lanka
Afrikka
Kap Verde
Kenia
Malawi
Mali
Togo
Uganda
Amerikka
Bermuda
Jamaika
Paraguay
Yhdysvallat
Eurooppa
Irlanti
Latvia
Malta
Tanska
Yhdistynyt kuningaskunta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalkkikivi Wikimedia Commonsissa
Nordkalkin kalkkikivikaivosta Paraisilla.
Helsingin metro

Helsingin metrossa käytössä ollut logo.
Helsingin metro (ruots. Helsingsfors metro) on 43 kilometriä pitkä leveäraiteinen metrojärjestelmä, joka yhdistää Helsingin keskustan itäisiin kaupunginosiin ja länteen Etelä-Espooseen. Pääkaupunkiseudulla on maailman pohjoisin ja Suomen ainoa metrojärjestelmä. Helsingin metro on Suomen rataverkosta erillinen järjestelmä, joka lähijunien, pikaraitiotielinjan 15 ja runkobussilinjojen 20, 30, 40, 200, 300, 400, 500, 510, 520, 530,  560, 570 ja 600 kanssa muodostaa Helsingin seudun joukkoliikenteen perustan.
Helsingin metro avattiin 2. elokuuta 1982, aluksi välillä Rautatientori–Itäkeskus. Sen jälkeen metroa on laajennettu kaksihaaraiseksi sekä Mellunkylään että Vuosaareen ja länsipäässä Ruoholahteen asti. 18. marraskuuta 2017 avattu länsimetro laajensi metrolinjat kantakaupungista länteen, Lauttasaaren kautta Tapiolaan ja Matinkylään, ja 3. joulukuuta 2022 aina Kivenlahteen asti. Helsingin metrolla liikennöidään kahta linjaa: M1 välillä Kivenlahti–Vuosaari ja M2 välillä Tapiola–Mellunmäki. Näiden lisäksi aamuisin liikennöivät M1B välillä Itäkeskus–Vuosaari ja M2B Itäkeskus–Mellunmäki sekä iltaisin M2A Kivenlahti–Mellunmäki. Metrossa on 30 asemaa, joista 21 on maanalaisia ja yhdeksän maanpäällisiä. Helsingin metroa käytetään vuosittain noin 63 miljoonaa kertaa.
Historia > Suunnittelusta rakentamispäätökseen

Ensimmäinen aloite Helsingin metron rakentamiseksi tehtiin kaupunginvaltuuston kokouksessa vuoden 1955 syyskuussa. Asiaa pohtimaan asetettiin esikaupunkiliikenteen suunnittelukomitea, joka vaihtoi nimensä kesällä 1959 metrotoimikunnaksi. Helsingin kaupungin esikaupunkiliikenteen suunnittelutoimikunta arvioi kaupungin väkiluvun kasvavan nopeasti, jolloin katuverkoston kapasiteetti ei olisi riittänyt sekä kasvavalle yksityisautoilulle että joukkoliikenteelle. Metrotoimikunta tarjosi ratkaisuna joukkoliikenteen siirtämistä omalle radalleen maan alle, mikä vapauttaisi katuverkon yksityisautoille ja pitäisi joukkoliikenteen suorat ja epäsuorat kustannukset kurissa. Reino Castrénin ja Gunnar Steniuksen johtama toimikunta esitteli maaliskuussa 1963 pohjakaavan, jossa oli 86,5 km metrorataa pitkälle naapurikuntiin ja yhteensä 108 asemaa. Helsingin kaupunginhallitus pyysi vuonna 1963 kolme ulkomaista asiantuntijalausuntoa metroprojektin tarpeellisuudesta. Lausunnot saatiin noin vuoden kuluttua, ja niissä puollettiin metron rakentamista metrotoimikunnan ehdotuksen mukaisesti. Ensimmäiseksi linjaksi valittiin osuus Kamppi–Puotila ja yksityiskohtaisen suunnitelman teko alkoi vuonna 1965, kun suunnittelua varten asetettiin metronsuunnittelutoimikunta. Vuoteen 1966 mennessä suunnittelu oli maksanut 4,67 miljoonaa markkaa, ja Helsingin kaupungin talousarviossa metrolle oli varattu 475 miljoonaa markkaa vuosiksi 1968–1977, vaikka päätöstä rakentamisesta ei vielä varsinaisesti ollut.
Castrenin ja Steniuksen esittelemän suunnitelman jälkeen kaupungin metrotoimiston johtajaksi tuli Unto Valtanen. Tähän aikaan vuonna 1968 kaupunginjohtaja Teuvo Aura ja VR:n pääjohtaja Esko Rekola sopivat kaupunkijunaliikenteen järjestelyistä niin, että VR hoitaisi valtion radalla liikenteen pohjoiseen ja länteen, ja HKL taas omalla radallaan liikenteen itään. Tässä yhteydessä aiempi monen kevyemmän linjan tiheä metromalli hylättiin ja päätettiin rakentaa kaksi rautatiestandardin mukaista linjaa: Haukilahti–Puotinharju sekä niin kutsuttu U-metro Haaga–Erottaja–Kauppatori–Maunula, joilla aiottiin käyttää samaa raideleveyttä kuin valtion rataverkolla.
Rakentamispäätös viivästyi kaupunginhallituksen ja -valtuuston äänestyksien ja pöydälle jättämisten vuoksi. Vasemmisto ja osa ruotsalaisen kansanpuolueen valtuutetuista, sekä lopulta myös liberaalit, kannattivat metrojärjestelmän rakentamista, mutta kokoomus vastusti hanketta koko sen suunnittelun ajan. Viimein 7. toukokuuta 1969 Helsingin kaupunginvaltuustossa tehtiin päätös ensimmäisen vaiheen rakentamisesta, ja kaupunginhallitus hyväksyi päätöksen 12. toukokuuta. Tarkoituksena oli saada linja valmiiksi vuoteen 1977 mennessä. Vuonna 1971 valmistui noin 2,8 kilometriä pitkä koerata Roihupellolle rakennetulta varikolta Herttoniemeen. Ensimmäiset koevaunut nostettiin tälle radalle 10. marraskuuta 1971. Yleisöllä oli mahdollisuus ajeluun koeradalla Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta 1972.
Historia > Metrokaluston rakentaminen

Metron rakentamisen alkaessa Valmet ja Strömberg aloittivat yhdessä muiden kotimaisten teollisuuslaitoksien kanssa metrokäyttöön soveltuvan junasarjan kehittämisen. Strömberg teki metrokaluston tekniikasta laajan määritelmän ja teki siitä myös metron kanssa erityisen tutkimussopimuksen. Tuloksena vuosina 1971–1972 valmistettiin testikäyttöön kolme kaksivaunuista junayksikköä, joilla suoritettiin koeajoja nykyisen metrovarikon ja Siilitien aseman välille rakennetulla koeradalla. Näissä kokeiluissa tuli esille useita erilaisia ongelmia, muun muassa liian heikko teho ajettaessa hitaalla nopeudella. Koejunissa oli tasavirtamoottorit. Kokeilujen jälkeen alettiin vuonna 1974 suunnitella uutta junasarjaa, jonka kolme ensimmäistä prototyyppiyksikköä (numerot 101–106) valmistuivat vuonna 1977. VR:n Dv12-veturi hinasi ensimmäisen uuden sarjan vaunuparin Valmet Oy Tampereen Lentokonetehtaalta Helsinkiin maanantaina 20. kesäkuuta 1977. Uuden junasarjan nimeksi tuli M100, ja se varustettiin oikosulkumoottoreilla, joita ohjattiin taajuusmuuttajilla. Helsingin metrolle kehitetty SAMI-nimen (Strömbergin Asynkroni Moottori Invertterikäyttö) saanut moottorien ohjauslaite tuli suosituksi myös muualla, ja sitä käytettiin Suomessa esimerkiksi Loviisan ydinvoimalan polttoaineen vaihtokoneen ohjausjärjestelmässä.
Ensimmäiset koejunat oli suunniteltu automaattijuniksi, joissa ei tarvittu kuljettajaa. Jo tuolloin Helsingin metrosta suunniteltiin automaattista, ja automaattijunien koeajot aloitettiin 5. huhtikuuta 1974. Sittemmin tästä suunnitelmasta luovuttiin ja päädyttiin täysin manuaalisesti ajettaviin juniin ja tavanomaiseen rautateiden asetinlaite- ja opastinjärjestelmään. Yksi koejuna myös paloi vuonna 1973 metrovarikkoalueella, mikä johti moniin parannuksiin junien paloturvallisuudessa, kuten penkkien pehmusteista luopumiseen. Koejunia ei koskaan käytetty matkustajaliikenteeseen, ja viimeiset niistä romutettiin vuonna 1988.
Metrovaunut suunnittelivat sisustusarkkitehti Antti Nurmesniemi ja teollinen muotoilija Börje Rajalin.