stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kimchi
Historia

Kimchi on todennäköisesti ollut tärkeä ruokalaji jo maatalouden alkuajoista alkaen. Kimchi ja hapatetut vihannekset muodostivat erityisen tärkeän osan ruokavaliota talvisin, jolloin tuoreita vihanneksia ei ollut saatavilla. Hapatetun kimchin sanotaan säilyttävän tuoreen kasviksen kaikki ravinteet. Hapatetut ruokalajit alkoivat yleistyä Koreassa, Kiinassa ja Japanissa 400- ja 600-lukujen välisenä aikana. Kiinalaiset tekstit 400-luvulta luettelevat useita eri säilöttyjä ruokalajeja ja japanilainen puukaiverrus 700-luvulta luettelee eri ruokalajeja, joiden mukana on hapatettu kurkku ja riisileseet. Ruuan hapatuksen voidaan olettaa levinneen Kiinan kautta Koreaan ja sieltä edelleen Japaniin. Ensimmäinen historiallinen merkintä kimchistä on kuitenkin Goryeo-dynastian aikana eläneen runoilija Lee Kyu-bon (1168–1241) teoksissa.
Nykyisenlaisen kimchin perusosien eli kiinankaalin, chilin ja jeotgalin käyttö kimchin raaka-aineina yleistyi kuitenkin vasta 1600-luvulta lähtien. Kiinankaalin viljely yleistyi 1500-luvulla, ja chilin uskotaan saapuneen Koreaan Japanista Japanin Koreaan suuntautuneiden hyökkäyksien aikaan vuosina 1592–1598. Kimchissä sen käyttö yleistyi jonkin verran myöhemmin, koska sen käyttökelpoisuutta maustamisessa ei heti ymmärretty. Ensimmäinen maininta kiinankaalista ja chilistä kimchissä on vuodelta 1766 teoksesta, jossa luetellaan 20 erilaista kimchityyppiä. Toisessa teoksessa vuodelta 1809 neuvotaan, miten jeotgalia käytetään kimchin valmistuksessa. Tapa oli aloitettu 1700-luvun puolivälin paikkeilla.
Kimchin teollinen tuotanto alkoi Vietnamin sodan aikana, kun Etelä-Korean presidentti pyysi yhdysvaltalaisilta apua kimchin toimittamisessa Vietnamissa taisteleville joukoilleen.
Merkitys

Entisaikoina säilötty kimchi oli korealaisille vielä elintärkeää, ja dynastianaikainen perhe tarvitsi talvesta selvitäkseen kahdeksan ruukullista kimchiä. Vielä toisen maailmansodan jälkeen jotkin yhtiöt jakoivat kimjang-bonuksia perheille. Nykyisin kimchi on tärkeää perheen yhteenkuuluvuuden tunteen luomisessa ja lasten kasvattamisessa korealaiseen kulttuuriin. Eteläkorealaisperheistä yhä 80 prosenttia viettää kimjangia.
Etelä-Koreassa kimchiä kulutetaan vuodessa 18 kilogrammaa henkeä kohti, ja se on maan kansallisruoka. Kimchi on korealaisille tärkeä itsenäisyyden symboli ja tapa erottautua etenkin mahtavasta läntisestä naapurista Kiinasta. Kimchintekokausi eli kimjang liitettiin vuonna 2013 Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Myös Pohjois-Korean kimchinvalmistusperinne lisättiin erillisenä kokonaisuutena aineettoman kultturiperinnön luetteloon vuonna 2015.
Etelä-Koreassa on herätty suojelemaan maan kansallisruokaa. Japanissa kimchiä valmistetaan käymisen sijaan tuottamalla vastaava maku keinotekoisesti, esimerkiksi lisäämällä sitruunahappoa. Etelä-Korea vetosikin Maailman terveysjärjestön ja YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestön alla toimivaan Codex Alimentarius -toimikuntaan, jotta se loisi kansainvälisen standardin säätelemään kimchi-nimikkeellä myytävien ruokien valmistusta, jotta nimeä voitaisiin käyttää vain perinteiseen tapaan fermentoimalla valmistetuista ruuista. Standardi astui voimaan vuonna 2001.
Gwangjussa niemimaan eteläkärjessä järjestetään vuosittainen kimchifestivaali.
Ravintoarvot

| Kimchin ravintoarvot | per 100 g |
| --- | --- |
Energiaa: 32 kcal
Vettä: 88,4 g
Raakavalkuaista: 2 g
Rasvaa: 0,6 g
Raakakuituja: 1,2 g
Tuhkaa: 0,5 g
Kalsiumia: 45 mg
Fosforia: 28 mg
A-vitamiinia: 492 IU
B1-vitamiinia: 0,03 mg
B2-vitamiinia: 0,06 mg
Niasiinia: 2,1 mg
C-vitamiinia: 21 mg
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Korealainen keittiö, Kaleva.fi
Kimchin aineksia
Kimchin valmistusta
Perinteisiä kimchiruukkuja
Soulin kimchimuseo
Kinneret

| Kinneret> כִּנֶּרֶת |
| --- | --- |
 Kinneretin rauniokumpu.
Sijainti
 Kinneret
Koordinaatit:  32°52′12″N, 35°32′22″E
Valtio:  Israel
Paikkakunta:  Tabgha, Pohjoinen hallintoalue
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 1200–1050/950 eaa.
Kulttuuri:  varhaisrautakautinen Israel
Valtakunta:  Israelin kuningaskunta
Alue:  Galilea, Palestiina
Pinta-ala:  0,1 km²
Aiheesta muualla
  Kinneret Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kinneret (hepr. ‏כִּנֶּרֶת‎) oli varhaisen rautakauden aikainen kaupunki, joka sijaitsi Genesaretinjärven luoteisrannalla Palestiinassa nykyisen Israelin alueella. Kaupungin rauniokumpu eli tell tunnetaan nykyhepreaksi nimellä Tel Kinrot ja arabiaksi nimellä Tell el-'Oreimeh.
Kinneret oli varhaisella rautakaudella noin 1100–1000 eaa. yksi Palestiinan suurimmista ja merkittävimmistä kaupungeista. Kulttuuriltaan kaupunki sijoittuu kanaanilaisen ja israelilaisen kulttuurin väliseen siirtymävaiheeseen.
Maantiede

Kinneretin kaupunki sijaitsi Ala-Galileassa Genesaretinjärven rannalla myöhempien Kapernaumin ja Magdalan kaupunkien välillä, noin 12 kilometriä pohjoiseen myöhemmästä Tiberiaasta lähellä nykyistä Tabghan kylää. Kaupungin vierestä kulki merkittävä kauppareitti, joka antiikin aikana tunnettiin nimellä Via Maris. Kaupungin korkean sijainnin vuoksi sieltä voitiin valvoa tietä sekä eteläpuolella sijaitsevaa Ginnosarin tasankoa.
Kaupunki antoi mahdollisesti nimensä Genesaretinjärvelle, joka tunnettiin myös nimellä Kinneret, mutta on myös mahdollista, että kaupunki nimettiin järven mukaan. Gennesaret on Kinneret-nimen kreikkalaistettu muoto. Myöhemmin järveä on kutsuttu myös Tiberiaanjärveksi etelämpänä sijaitsevan Tiberiaan mukaan.
Kinneretin arkeologisen kohteen ICS-koordinaatit ovat 200805-1252830.
Historia

Kinneretin paikalta on tehty löytöjä jo pronssikaudelta ja jonkin verran myös sitä edeltävältä ajalta. Arkeologisissa kaivauksissa varhaisin löydetty kaupunki on perustettu varhaispronssikaudella noin vuonna 3000 eaa. jonka jälkeen paikalla on ollut merkittävää asutusta rautakaudelle saakka. Yksi merkittävimmistä kaivauksissa esille tulleista kaupunkikerrostumista on rautakauden alussa noin 1100–1000-luvulla eaa. perustettu kaupunki. On arveltu, että tämän kaupunkikerrostuman olisivat perustaneet ja asuttaneet muista, pronssikauden lopulla tuhoutuneista kanaanilaisista kaupungeista tulleet pakolaiset levottomana aikana, jolloin asutuksen painopiste siirtyi rannikolta sisämaahan.
Kaupungin merkittävin tunnettu vaihe ajoittuukin varhaiselle rautakaudelle noin vuosiin 1100–1000 eaa. Tuona aikana Kinneret on ilmeisesti ollut yksi Palestiinan suurimmista kaupungeista, ja se kukoisti aikana, jolloin seudun muut keskukset olivat tuhoutuneita tai eivät olleet vielä nousseet. Israelin kuningaskunnan historiassa kaupungin loppuaika oli kuninkaiden Saul ja Daavid aikakautta. Kaupunki tuhoutui maanjäristyksessä noin vuonna 1050–950 eaa.
Kinneret mainitaan Vanhassa testamentissa vain kerran kaupungin nimenä. Joosuan kirjan mukaan Kinneretin kaupunki päätyi Naftalin heimon alueeseen. Septuagintassa kyseisessä kohdassa esiintyvä kreikankielinen nimimuoto on Kenereth (Κενερέθ). Muut kaupungin nimen sisältävät kohdat viittaavat Genesaretinjärveen. Siihen viitattaessa nimi esiintyy Vanhassa testamentissa yksikössä muodossa Kinneret ja monikossa muodossa Kinneroth. Uudessa testamentissa nimi esiintyy pelkästään Genesaretinjärven nimessä.
Kaupungin varhaisrautakautisen suuruuden ja merkityksen huomioon ottaen on erikoista, ettei Vanha testamentti juurikaan mainitse sitä. Tämä voi kertoa siitä, että tekstit eivät ole tietoisia varhaisen rautakauden todellisesta tilanteesta, vaan heijastavat myöhäisempiä tapahtumia varhaisempaan aikaan. Raamatun ulkopuolella kaupungin nimi esiintyy egyptiläisissä lähteissä faarao Thutmosis III:n ajalta noin 1490–1436 eaa.
Kinneretin paikalla oli vain vähäisempää asutusta varhaisen rautakauden jälkeen noin 900-luvulla eaa. Tämän ansiosta kaupungin varhaisrautakautiset rauniot ovat säilyneet suhteellisen hyvin. Kinneretin rauniokummun ensimmäisiä tutkimuksia suoritti Paul Karge vuonna 1911. Paikka osattiin kytkeä Kinneretin kaupunkiin vuonna 1921. Tämän jälkeen paikalla on suoritettu useita arkeologisia kaivauksia. Ensimmäisiä kaivauksia suoritti Robert Köppel vuosina 1932 ja 1939. Saksalainen professori Volkmar Fritz johti kaivauksia rauniokummun laella vuosina 1982–1985 ja rinteillä vuosina 1994–2001. Vuodesta 2002 kaivauksia jatkoi kansainvälinen tutkimusryhmä Kinneret Regional Project Bernin, Mainzin ja Helsingin yliopistojen tuella. Näihin kaivauksiin osallistui useita tutkijoita myös muun muassa Helsingin yliopistosta. Kinneret Regional Project kaivaukset Kinneretissä päättyivät vuonna 2008. Vuonna 2022 akropolin alueella suoritettiin rajoitettu kaivausprojekti Tübingenin yliopiston tuella.
Rakennukset ja löydökset

Kinneretin kaupunki muodostui niin kutsutusta akropoliista eli yläkaupungista sekä alakaupungista. Kaupungin rauniokummun koko on noin 10 hehtaaria. Tästä runsaat puolet on nykyisin kaivausten käytössä. Toisen puolen täyttää israelilainen vedenpumppausasema.
Kinneret oli useina kausina ympäröity kaupunginmuurilla, jonka paksuus varhaisrautakaudella oli noin 12 metriä. Linnoitteet olivat poikkeuksellisen suuret tuon ajan kaupungille. Kaupungissa oli hyvin suunniteltu ruutuasemakaava, jossa oli suorat kadut ja neliskulmaiset korttelit. Katujen alla oli viemärijohdot. Asemakaava ja sen suunnitelmallisuus kertovat siitä, että kaupunki muodostui suureksi suhteellisen nopeasti.
Kaupungin esinelöytöihin lukeutuu keramiikkaa, mukaan lukien niin kutsuttuja kaulusruukkuja, sekä erilaisia pieniä esineitä, kuten pienoispatsaita. Keramiikka osoittaa jatkuvuutta kanaanilaisen ja myöhemmän israelilaisen kulttuurin välillä. Pienoispatsaat kertovat uskonnollisesta kulttuurista ja jumalattaren, mahdollisesti Aseran, palvonnasta. Luulöydöissä on vain vähän sianluita, mikä kertoo siitä, että myös kanaanilaisessa kulttuurissa vältettiin sikoja israelilaisen kulttuurin tavoin. Kaupungin tuhoutuminen maanjäristyksessä käy ilmi seinien kaatumisesta sekä siitä, että asukkaat olivat jättäneet esineet paikoilleen ilmeisesti paetessaan.
Kinneretin läheltä Horvat Kurista on löydetty myöhempi asutuspaikka, josta on tehty löytöjä roomalaiselta ja varhaisbysanttilaiselta kaudelta. Sen löytöihin lukeutuu muun muassa synagoga, joka ajoitetaan 400-luvulle jaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kinneret Wikimedia Commonsissa
Kinneret Regional Project – Kinneretin kansainvälisen kaivausprojektin sivut. (englanniksi)
Kinneretin arkeologista aluetta.
Kinneretin raunioita.
Kinneretin raunioita.
Kinneretin raunioita.
Kirjailija, joka ei koskaan julkaissut mitään

| Kirjailija joka ei koskaan julkaissut mitään |
| --- | --- |

Kirjailija:  Juha-Pekka Koskinen
Kieli:  suomi
Genre:  novellikokoelma
Kustantaja:  Karisto
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  236
ISBN:  978-951-23-4841-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kirjailija joka ei koskaan julkaissut mitään on Juha-Pekka Koskisen vuonna 2007 ilmestynyt novellikokoelma. Teos sisältää kertomuksia vuosilta 1997–2006. Pääosa novelleista on ilmestynyt aiemmin eri julkaisuissa.
Novellit

Huomiseen, Erzbet!
Ihme
Kaunis Abaddon
Ääriviivaton – Atorox-palkintoehdokas 2006
Kaatomestarit
Kirjailija joka ei koskaan julkaissut mitään – Atorox-palkintoehdokas 2006
Pahe
Paholainen
Paimentamisen sietämätön keveys – Atorox-palkintoehdokas 2005
Sydänystävä – Atorox-ehdokas 2007
Lehmän paluu
Uneton vankilassa – Atorox-palkintoehdokas 2005
Aiheesta muualla

Toni Jerrman: Kirjailija joka ei koskaan julkaissut mitään (Arkistoitu – Internet Archive). Tähtivaeltaja 1/2007.
Vesa Sisättö: Piru talossa pullakahvilla. Helsingin sanomat 24.2.2007.
Jari Lybeck: Scifiä ja muuta kovaksikeitettyä (Arkistoitu – Internet Archive). Turun sanomat 7.4.2007.
Kirjokerikääpä

| Kirjokerikääpä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Elinvoimainen
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Hapalopilaceae
Suku::  Kerikäävät Ceriporia
Laji::  excelsa
Kaksiosainen nimi
 Ceriporia excelsa  (S. Lundell) Parmasto (1959) 
Synonyymit
 sirokerikääpä Ceriporia subreticulata  Gloeoporus excelsus  Poria excelsa 
Katso myös
   Kirjokerikääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kirjokerikääpä (Ceriporia excelsa) on Suomessa eteläispainotteisesti esiintyvä kääpälaji. Sitä tavataan lehtometsistä ja lehtomaisista kangasmetsistä, joissa se elää pitkälle lahonneilla ja maakosketuksessa olevilla lehtipuiden rungoilla kuten koivulla, haavalla, lepällä, tuomella ja pähkinäpensaalla.
Kirjokerikäävän yksivuotinen itiöemä kasvaa alustanmyötäisesti yleensä pieninä laikkuina, mutta joskus laajana alueena. Noin 1 mm:n paksuinen itiöemä on tuoreena pehmeä ja kuivana hauras. Reunusta ei ole vaan pillit yltävät reunaan asti. Kirjokerikäävän värivaihtelu on suurta. Nuorena pillipinta on valkoinen tai tavallisemmin vaaleanlilahtava, parhaassa kasvuvaiheessa väri on kirkas heleän- tai verenpunainen. Vanha kääpä voi olla vaaleanlila, oljenvihertävä tai -keltainen. Kuivassa itiöemässä kulloinenkin väri voi osin säilyä ja muuten kääpä muuttuu vihertävän harmaaksi. Pohjamalto on rusehtavan violetti ja tuoreena vetisen hyytelömäinen, pillit ovat väriltään vähän vaaleampia. Kuiva lohkopinta on kokonaisuudessaan oljenvärinen. Pillikoko on 2–5 millimetrillä ja käävän kuivuessa koko suurenee repeilyn vuoksi. Muista lehtipuilla elävistä kirkkaanvärisistä kerikäävistä kirjokerikäävän erottaa isomman pillikoon perusteella.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kirjokerikääpä (Ceriporia excelsa)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q10657018  BioLib: 305103  EoL: 198187  EPPO: CRPXEX  Fungorum: 414422  GBIF: 2541696  iNaturalist: 350309  IRMNG: 10981100  MycoBank: 414422  NatureServe: 2.1063407  NBN: NHMSYS0001477176  NCBI: 75790  NZOR: f0a8fba9-1ac8-4f0e-9516-bd07d3bdc0d1  Observation.org: 14280  Open Tree of Life: 531326  Laji.fi: MX.4884394
Kinkaju

| Kinkaju |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Caniformia
Heimo::  Puolikarhut Procyonidae
Suku::  Potos  E. Geoffroy Saint-Hilaire & F. G. Cuvier, 1795
Laji::  flavus
Kaksiosainen nimi
 Potos flavus  (Schreber, 1774) 
 Kinkajun levinneisyys.
Alalajit 
 P. f. flavus  P. f. chapadensis  P. f. chiriquensis  P. f. megalotus  P. f. meridensis  P. f. modestus  P. f. nocturnus 
Katso myös
   Kinkaju Wikispeciesissä   Kinkaju Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kinkaju eli kierteishäntäkarhu (Potos flavus) on Keski- ja Etelä-Amerikan sademetsissä elävä puolikarhulaji. Laji on joskusmilloin? luokiteltu virheellisesti puoliapinaksi tai sivettieläimeksi.
Koko ja ulkonäkö

Kinkajut painavat täysikasvuisina 2–4,6 kiloa. Niillä on paksu hunajanruskea turkki, josta tosin eri alueilla voi olla eri värimuotoja. Karva on lyhyttä. Ruumis on pitkähkö ja jalat ovat lyhyet. Pyöreässä päässä ovat suuret silmät, pyöreät korvat ja pieni kuono. Sukupuolet ovat lähes samannäköiset. Ruumiin pituus on 42–57 cm ja hännän pituus 40–56 cm. Kinkajusta tunnetaan seitsemän alalajia.
Laji sijoitettiin aiemmin kädellisiin ja luokiteltiin nimellä Lemur flavus ominaisuuksiensa pohjalta. Se elää puissa ja sillä on paljon kädellisille ominaisia piirteitä, kuten pitkä häntä, kynnelliset sormet ja täysin kääntyvät takajalat. Kinkajut ovat hyviä kiipeilijöitä, jotka hyödyntävät raajojensa liikkuvuutta hankkiessaan ruokaa oksistosta. Lajin keho joustaa 180° lantion ja pään välillä, mikä erottaa sen lähimmistä sukulaisistaan, koateista ja pesukarhuista.
Levinneisyys

Kinkajun levinneisyysalue yltää pohjoisessa Meksikossa eteläisen Tamaulipasin neotrooppisista metsistä aina eteläisen Brasilian ja Bolivian sademetsiin saakka.
Elinympäristö ja ravinto

Kinkaju elää erilaisissa metsissä, kuten kuivissa trooppisissa metsissä, hakatuissa metsissä, Amazonasin sademetsissä, Atlantin rannikkometsissä, trooppisissa ikivihreissä metsissä ja Surinamen savannialueen metsissä. Elinympäristövaatimuksia ei ole täysin tutkittu.
Laji syö useita kasvi- ja hedelmälajeja. Tärkein yksittäinen ravinnonlähde on viikuna, joka voi kattaa jopa puolet ruokavaliosta. Kinkajulla on pitkä kieli, minkä perusteella lajin arvellaan syövän myös pieniä hyönteisiä, kasvien mettä ja kukkia. Muurahaiset muodostavat kausittain tärkeän ravinnonlähteen.
Lisääntyminen

Kiima-aika kestää noin 17 päivää, josta 2 päivää on paritteluaikaa. Tyypillisesti naaraat pariutuvat kahden tai useamman koiraan kanssa. Lisääntymiskausi vaihtelee alueittain. Naaras synnyttää 1–2 pentua, jotka painavat keskimäärin 175 grammaa. Pennuista pitää huolen pääasiassa naaras. Kantoaika on 98–120 päivää, keskimäärin 109 päivää. Imetysaika on kahdeksan viikkoa ja pentu vieroitetaan noin 4 kuukauden ikäisenä. Naaras saavuttaa sukukypsyyden 820 päivän, koiras 550 päivän ikäisenä. Kinkaju voi elää tarhaoloissa jopa 23-vuotiaaksi.
Aiheesta muualla

Kierteishäntäkarhu nalle.fi -sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q254630  Wikispecies: Potos flavus  ADW: Potos  ARKive: potos-flavus  BOLD: 73392  CoL: 4M6YV  EoL: 328067  GBIF: 2433573  iNaturalist: 41678  IRMNG: 10460448  ITIS: 621964  IUCN: 41679  MDD: 1005890  MSW: 14001650  NCBI: 29067  Observation.org: 26555  Paleobiology Database: 232928  Paleobiology Database: 232928  Species+: 10012  TSA: 14447 
Haukotteleva kinkaju.
Kirjallisuusvuosi 1800

Kirjallisuusvuosi 1800 käsittelee vuoden 1800 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Tapahtumia

Irlantilaisen Maria Edgeworthin romaani Castle Rackrent ilmestyi anonyyminä. Teosta pidetään liioittelevan kerronnan edelläkävijänä.
Yhdysvaltain Kongressin kirjasto perustettiin Washingtonissa.
Ludwig van Beethovenin ensimmäinen sinfonia ensiesitettiin Wienissä.
Vuonna 1799 syntynyt Ruotsin tuleva kuningas sai nimen Oskar I. Sen seurauksena etunimi Oskar alkoi nopeasti yleistyä Pohjoismaissa. Nimen valitsi hänen kumminsa Napoleon Ossianin lauluissa mainitun Oscurin mukaan.
Julkaisuja

Robert Bloomfield – The Farmer's Boy (kuvittajana Thomas Bewick)
Maria Edgeworth – Castle Rackrent : an Hibernian Tale
Mihail Heraskov – Царь, или Освобождённый Новгород (Tsaari tai vapautettu Novgorod)
Markiisi de Sade – Les crimes de l'amour : Nouvelles héroïques et tragiques
Friedrich Schiller – Maria Stuart
Ulrika Widström – Dalkarlarne : saga
Kirkkojärvi (Somero)

| Kirkkojärvi |
| --- | --- |
 Kirkkojärveä pohjoisesta Someron Pappilankylän rannasta nähtynä. Taustalla Someron kirkko.
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Somero
Koordinaatit:  60°37′25″N, 23°29′50″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Paimionjoki
Järvinumero:  27.032.1.005 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  81,2 m
Pinta-ala:  0,59 km² 
Suurin syvyys:  17 m
 fiKirkkojärvi 
Kirkkojärvi on Paimionjoen vesistöön kuuluva järvi Somerolla.
Se on osa Someron halki virtaavaa Paimionjoen yläjuoksun järviketjua, joka on muodostunut luode–kaakko-suuntaiseen, kartalla viivasuorana näkyvään kallioperän murrokseen. Kirkkojärveen laskee  idästä Hirsjärvestä Someronjoeksi nimitetty Paimionjoen osuus ja pohjoisesta Paimionjoen sivujoki Jaatilanjoki. Järvi laskee lännessä Härkälän kartanon luona olevasta salmesta Saarentaanjärveen. Vedenpinnan korkeus koko Paimionjoen yläjuoksun järviketjulla on 81,2 metriä. Järven pinta-ala on 59,3 hehtaaria ja suurin syvyys noin 17 metriä.
Kirkkojärvessä, kuten muissakin Paimionjoen yläjuoksun järviketjun savipohjaisissa ja pääosin laajoilta savitasangoilta vetensä saavissa järvissä vesi on sameaa ja runsasravinteista. Aiemmin Kirkkojärveen laskettiin myös Someron keskustaajaman jätevesiä, mutta jätevedenpuhdistamon rakentamisen jälkeen puhdistetut jätevedet lasketaan nykyään Uskelanjoen latvahaaraan Mustjokeen Someron keskustaajamaan eteläpuolella.
Järven rannalla tai sen välittömässä läheisyydessä sijaitsevat järvelle nimensä antanut Someron kirkko, kivisakasti ja lainajyvämakasiinit, Harjun ja Härkälän kartanot, Someron Pappila sekä Lammin ja Joensuun kylät.  Joensuun kylän ympärille on kehittynyt Someron keskustaajama, joka nykyään ympäröi Kirkkojärveä idässä, kaakossa ja pohjoisessa. Maaseutumaisempaa ympäristöä on vielä Harjun ja Härkälän kylissä, joihin omakotiasutus on kuitenkin nopeasti leviämässä.
Järven etelärannalla Härkälässä Härkäläntien varrella on Someron kaupungin uimapaikka ja veneranta.
Kímolos

Kímoloksen saari (ylin), Antímilos, Mílos ja Polýaigos satelliittikuvassa.
| --- | --- |
Sijainti:  36°48′N, 24°33′E, Kímolos Mílos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Korkein kohta:  Paliókastro, 367 m
Pinta-ala:  37,426 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  908
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kímolos (kreik. Κίμωλος) on Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään. Saaren pinta-ala on 37,426 neliökilometriä ja asukasluku 908 (vuonna 2001). Hallinnollisesti Kímolos kuuluu Kímoloksen kuntaan, Míloksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkylä on Kímoloksen kylä.
Maantiede

Kímolos sijaitsee Välimereen kuuluvassa Egeanmeressä. Sen lähimmät suuremmat saaret ovat Mílos eteläpuolella, Polýaigos kaakkoispuolella ja Sífnos koillispuolella. Kímoloksen ja Míloksen erottaa toisistaan noin 1,6 kilometriä leveä salmi.
Saaren korkein kohta on Paliókastro (367 metriä).
Maantiede > Hallinto ja kylät

Kímolos kuuluu hallinnollisesti Kímoloksen kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
Saaren suurimmat asutukset ovat Kímoloksen kylä eli Chóra (837 asukasta), Psáthi (19) ja Alykí (17). (Katso myös: Luettelo Kímoloksen kunnan kylistä ja saarista.)
Historia > Antiikki

Arkeologisten löydösten perusteella Kímolos oli asutettu mykeneläisellä ajalla. Antiikin aikana saari tunnettiin myös nimellä Ekhinusa. Saaren poliksen eli kaupunkivaltion Kimoloksen kaupunkikeskus sijaitsi saaren lounaisrannikolla. Kaupunki vaikuttaa kuuluneen Meloksen poliksen alaisuuteen. Saarelta kaivettiin muun muassa hopeaa, ja kaivostoiminta oli sen tärkein elinkeino bysanttilaiselle ajalle saakka.
Historia > Myöhempi historia

Keskiajan kuluessa saari tuhottiin monesti. Vuosina 1207–1579 saari kuului ensin Náxoksen herttuakuntaan ja sitten venetsialaisille. Tuolloin sitä kutsuttiin hopeaan viittaavalla nimellä Argentiera. Vuonna 1579 osmanit valtasivat saaren. Osmanivallan aikana saari oli toistuvasti merirosvojen hyökkäysten kohteena. Saaresta tuli osa itsenäistynyttä Kreikkaa vuonna 1821.
Nähtävyydet

Saaren nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Chóran kylän venetsialaisaikainen linna (Kástro), Evangelístrian kirkko, sekä lounaisrannikolla sijaitsevat saaren antiikin aikaisen kaupungin rauniot ja mykeneläisaikaiset haudat. Saaren koillisosassa on rikkipitoisia lähteitä.