Ukrainan kansantasavalta
Toinen Ukrainan kansantasavalta

Hetmani antoi venäläismielisiä julistuksia marraskuussa 1918. Heti niiden tultua julki kansallismieliset perustivat Kiovassa viisihenkisen, salaisen direktorion maan hallitukseksi.
Direktorio ryhtyi aseistamaan kapinallisia, joihin liittyi paljon talonpoikia. Kapinan johtajia olivat Symon Petljura ja Volodymyr Vynnytšenko. Hetmanin valta pysyi voimassa joulukuun puoliväliin 1918, jolloin direktorio ja Saksa tekivät vetäytymissopimuksen. Direktorio otti Kiovan hallintaansa 19. joulukuuta 1918 ja takasi saksalaisille turvallisen maastapoistumisen. Skoropadskyi siirtyi Saksaan, jossa hän eli loppuikänsä.
Vuoden 1919 alusta Ukraina suistui täydelliseen kaaokseen, jota jatkui lähes koko seuraava vuosi. Kaaosta pahensivat Venäjän valkoiset kenraalit, Puolan armeija sekä bolsevikit. Tilannetta voi kuvailla harvinaisen monisäikeiseksi ja kaoottiseksi vyyhdiksi. Osapuolia kaaoksessa oli ainakin seitsemän: Ukrainan kansantasavallan direktorio, bolševikit, talonpoikaiskapina, bolševikkeja vastustaneet valkoiset, ympärysvallat, Länsi-Ukrainan kansantasavalta ja Puola.
Kun Kiova oli vallattu ja hetmanin valta kumottu, lähtivät talonpojat takaisin koteihinsa. Tämä oli uudelle valtiolle vaarallista, sillä bolsevikit käynnistivät sotansa uudelleen. Heidän liittolaisenaan oli Nestor Mahnon talonpoikaisarmeija. Direktorio yritti neuvotella Venäjän hallituksen kanssa, mutta neuvostohallitus väitti, että sillä ei ole mitään tekemistä asian kanssa.
Petljura asetti hallitukselleen kolme tärkeää tavoitetta. Ensimmäinen oli taistelun jatkaminen bolsevikkeja vastaan, toisena oli päästä yhteyteen Ison-Britannian ja Ranskan kanssa ja kolmantena tehdä yhteistyötä Länsi-Ukrainan kansantasavallan kanssa. Kaikissa kolmessa tavoitteessa epäonnistuttiin. Ainoastaan Puolan kanssa päästiin sopimukseen. Ensiksi solmittiin aselepo kesäkuussa 1919. Sen jälkeen Puolan kanssa sovittiin väliaikaista rajoista joulukuussa 1919 ja molemminpuoleisesta avunannosta huhtikuussa 1920.
Ranska teki maihinnousun Odessaan joulukuussa 1918. Direktorio yritti muodostaa hyvät suhteet Ranskaan ja veti joukkonsa kaupungista. Venäläisistä valkoisista ja ukrainalaisista Ranska halusi vastavoiman kommunismille. Ukrainan itsenäisyyttä Ranska ei halunnut tunnustaa, vaan ilmoitti välttelevästi, että asia otetaan esille myöhemmissä rauhanneuvotteluissa. Ranskan lopullinen kanta oli, että Ukrainaa ei saa erottaa Venäjästä.
Kenraali Anton Denikinin johtamat valkoiset venäläiset eivät tunnustaneet edes Ukrainan autonomiaa. Heidän mielestään ukrainalaisille voitaisiin myöntää ainoastaan pieniä oikeuksia oman kulttuurin vaalimiseen. Direktorion neuvottelut Ranskan ja Denikinin välillä johtivat sen kannatuksen romahdukseen. Samalla bolševikkien syytökset Direktorion oikeistolaisuudesta alkoivat tuntua uskottavilta. Osa ukrainalaisista armeijayksiköistä siirtyi nyt punaisten puolelle.
Elokuussa 1919 Denikinin joukot olivat vallanneet Kiovan ja lähes koko Ukrainan. Joukut harjoittivat politiikkaa, jota ukrainalaisten enemmistö ei voinut hyväksyä. He vangitsivat ukrainalaismielisiä poliitikkoja ja kommunismin kannattajia, palauttivat maaomaisuutta suuromistajille ja käynnistivät paikallisia juutalaisvainoja. Ukrainalaiset hylkäsivät venäläiset valkokenraalit ja olivat nyt selkeästi joko direktorion tai bolsevikkien kannattajia.
Bolševikit olivat tällöin muuttaneet suhtautumistaan Ukrainaan. He olivat tehneet päätöksen, jonka mukaan Ukraina olisi muodollisesti erillinen valtio ja olisi jonkinlaisessa liittosuhteessa Venäjän kanssa. Bolševikit olivat ainoa venäläinen puolue, joka lupasi ukrainalaisille asemaa osavaltiona. Tämä teki vaikutuksen ukrainalaisiin sosialisteihin, jotka siirtyvät suurella joukolla bolševikkien tukijoiksi. Heidän toimintansa, samoin kuin Nestor Mahnon anarkismi kiellettiin pian neuvostovallan vakiinnuttua.
Ranska veti joukkonsa Odessasta huhtikuussa 1919, minkä jälkeen bolševikkien puolelle loikanneet ukrainalaiset valtasivat kaupungin. Kiova oli menetetty bolševikeille jo helmikuussa 1919, mutta Denikinin joukot olivat vallanneet sen elokuussa 1919.
Ukrainan itsenäisyysmieliset eivät olleet vielä hävinneet sotaa. Heidän hallussaan oli vielä Dnepr-joen länsipuoliset osat. Direktorio piti pääpaikkanaan Kamjanets-Podilskia.
Vuoden 1919 aikana sotatilanne oli vaikea. Osapuolia oli liian monta, jotta jokin niistä olisi saanut itselleen nopean voiton. Maassa sotivat keskenään Ukrainan kansantasavalta, Nestor Mahnon anarkistit, venäläiset bolševikit sekä lännestä etenevät puolaiset, jotka pyrkivät levittämään valtioaluettaan mahdollisimman pitkälle itään. Tilanteen sekavuutta kuvaa hyvin se, että kun direktorio julisti sodan kenraali Denikinin valkoisille joukoille, se oli käytännössä bolševikkien liittolainen.
Ukrainalaisten enemmistön muodostaneet talonpojat eivät kannattaneet ainuttakaan taistelevaa ryhmää. Kun kansantasavalta oli jakanut viljelijöille aateliston suurtilat, he halusivat elää rauhassa omilla tiloillaan. Bolševikkien hallitsemilla alueilla kapinoitiin elintarvikkeiden pakko-ottoa vastaan. Talonpoikien kapinat taas auttoivat valkoisia ja Ukrainan Direktoriota.
Ukrainan vapaus- ja kansalaissotien aikoina vuosina 1918–1921 tapahtui useita juutalaisvainoja, joissa kuoli noin 60 000 henkilöä, joka on enemmän kuin kaikissa Venäjän vallan aikaisissa vainoissa yhteensä. Direktorion katsotaan kantavan asiasta suurimman vastuun, vaikka myös bolševikit murhasivat juutalaisia. Pahimmillaan vainot olivat vuonna 1919. Ukrainan juutalaisten historiaa tutkinut Henry Abramsson on tullut tutkimuksissaan siihen loppupäätelmään, että Direktorio ei organisoinut murhia. Petljura ei ollut juutalaisvastainen kuten ei myöskään Vynnytšenko. Direktorio antoi lisäksi useita julistuksia, joissa määrättiin lopettamaan murhaaminen. Se ei kuitenkaan tehnyt mitään konkreettista lopettaakseen juutalaisvainot eikä murhaajia asetettu kertaakaan oikeudelliseen vastuuseen. Näin ollen Direktorio on osavastuussa tapahtuneesta.
Odottamattomat vaikeudet heikensivät kansantasavaltaa. Muutamassa kuukaudessa kaksi kolmesta sen sotilaista kuoli epidemiaan ja marraskuussa osa sen galitsialaisista joukoista liittyi Venäjän valkoisiin saatuaan lupauksen, että heidän ei tarvitse sotia Direktoriota vastaan. Tämän lupauksen valkoiset pitivät.
Vuoden 1919 loppuun mennessä Direktorio oli käytännössä lakannut olemasta. Petljuraa lukuun ottamatta sen jäsenet muuttivat ulkomaille. He valtuuttivat Petljuran toimimaan Ukrainassa koko Direktorion nimissä. Tilanteen ollessa jo täysin toivoton myös Petljura jätti Ukrainan joulukuussa 1919. Ukrainan kansantasavallalla ei ollut enää alueita, mutta sen armeija soti sisseinä sekä bolševikkeja että Denikinin armeijaa vastaan. Ukraina ja Puola liittoutuivat 20. huhtikuuta 1920. Sopimus oli Puolan tahdon mukainen: kansantasavalta luovutti Puolalle Itä-Galitsian ja Dneprin länsiranta jaettiin Puolan ja Ukrainan kesken. Puola lupasi apua Direktorion armeijalle, josta oli jäljellä yhä noin 20 000 miestä. Tehtyjen alueluovutussopimusten tultua julki menetti Petljuran hallinto kansallismielisten kannatuksen.
Sota kiihtyi jälleen huhtikuussa 1920, kun puolalais-ukrainalaiset joukot hyökkäsivät Neuvosto-Ukrainaan. Kiova vallattiin toukokuussa, mutta se menetettiin kiivaan vastahyökkäyksen tehneille bolševikeille kesäkuussa. Bolševikit jatkoivat hyökkäystään ja saavuttivat Varsovan elokuussa 1920. Hyökkäyksen aikana oli julistettu syntyneeksi sekä Galitsian että Puolan neuvostotasavallat. Puolalaiset kuitenkin löivät bolševikit ja he perääntyivät Varsovan edustalta. Sota olikin nyt pattitilanteessa: kumpikaan ei pystynyt lyömään toistaan lopullisesti.
Lokakuussa 1920 aloitettiin Riiassa rauhanneuvottelut. Itsenäisestä Ukrainasta ei ollut neuvotteluissa puhettakaan. Maaliskuussa 1921 solmitussa Riian rauhassa Puola ja Neuvosto-Venäjä sopivat jakavansa Ukrainan. Suuresta osasta Ukrainaa tuli Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta ja Puola liitti itseensä Galitsian ja Volynian. Myös Romania ja Tšekkoslovakia liittivät itseensä aiemmin Venäjän Ukrainaan kuuluneita pieniä raja-alueita. Kansantasavalta jatkoi olemassaoloaan vain pakolaisorganisaationa.
Viimeiset Petljuralle ja direktoriolle uskolliset joukot taistelivat Ukrainassa vielä vuonna 1921. Neuvostovallalle he eivät muodostaneet kuitenkaan mitään todellista uhkaa.