stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyhä lehto

Jumalalle pyhitetty puu uhrilehdossa uhrilahjoineen suomalais-ugrilaisessa Marin tasavallassa vuonna 2002.
Pyhä lehto eli uhrilehto on ei-kristillisen uskonnon pyhä metsikkö, usein uhripaikka. Pyhistä lehdoista käytetään Suomessa nimitystä hiisi ja Virossa hiis, tosin hiisi-sanalla on muitakin merkityksiä, joista kuitenkin kulttipaikkaa tarkoittava on alkuperäinen. Pyhät lehdot olivat Euroopassa pyhitetty luonnonhengille ja suvun vainajille. Ne olivat periaatteessa yhteneväisiä nyky-yhteiskuntamme muistolehtojen kanssa. Ne olivat maanviljelyltä, raivaamiselta, metsästykseltä ja muulta ihmisen hyötykäytöltä suojeltuja alueita. Niissä tosin käytiin palvontamenoissa, ja niissä järjestettiin juhlia.
Kristinuskon myötä pyhät lehdot otettiin kirkon valtaan. Esimerkiksi Suomessa Paavi Gregorius IX vahvisti vuonna 1229 kirkon omaisuudeksi ne suomalaisten "uhrilehdot ja pyhäköt, jotka nämä sille vapaaehtoisesti olivat lahjoittaneet". Varsinais-Suomen varhaisia kirkkoja perustettiin pyhien lehtojen paikalle tai niiden läheisyyteen. Länsi-Suomessa, jossa kirkon ote oli voimakkain, Pyhät lehdot katosivat jo varhain, mutta esimerkiksi Savon takamailla Kerimäen kirkkoherra lähetti vielä vuonna 1738 kirjeen Porvoon tuomiokapitulille, jossa kerrottiin "epäilyttävien puiden ja lehtojen" hävittämisestä.
Antiikin Kreikan ja Rooman pyhät lehdot

Kreikan kuuluisin pyhä lehto oli Dodonan tammilehto, jossa oli oraakkeli. Ateenan Akatemia puolestaan oli pyhä oliivipuulehto. Keski-Italian Nemijärven lähellä oli useita palvontapaikkoja, muun muassa Dianalle pyhitetty lehto, ja Rooman Forum Romanumilla oli pyhä lehto vestaalien talon takana.
Germaanisten kansojen pyhät lehdot

Pohjoismaiden kuuluisin pyhä lehto oli Adam Bremeniläisen kuvaama Uppsalan temppeli, jossa jokainen puu oli pyhä. Blót-uhrijuhlia järjestettiin yleensä uhrilehdoissa. Adam Bremeniläisen mukaan Pohjolan pakanakuninkaat uhrasivat pyhissä lehdoissa joka yhdeksäs vuosi yhdeksän urosta joka lajista.
Manner-Euroopan germaaniheimot palvoivat puita ja heillä oli myös pyhiä lehtoja. Nykyiseen jouluperinteeseen kuuluvan joulukuusen uskotaan olevan lähtöisin germaanien puiden palvonnasta.
Kelttien pyhät lehdot

Kelteillä uhrilehdot olivat tärkeitä rituaalisten uhritoimitusten tapahtumapaikkoja. Kelttien pyhissä lehdoissa uhrattiin sekä ihmisiä että eläimiä eri jumalille, ja druidit valvoivat uhritoimituksia. Usein uhrattiin jumalatar  Nemetonalle. Kelttien uhrilehtojen jäännöksiä on löydetty eri puolilta Keski-Eurooppaa sekä Ranskasta ja Britteinsaarilta.
Suomalais-ugrilaiset kansat

Erilaisia pyhiä lehtoja esiintyi useiden eri suomalais-ugrilaisten kansojen keskuudessa. Komit ja udmurtit tunsivat pyhät lehdot nimellä lud. Lehtoja käytettiin uhrimenoissa ja ne rakentuivat yleensä  vanhan puun ympärille, joka liitettiin puolestaan jonkinkaltaiseen henkeen. Jokaisella suvulla oli oma lehtonsa ja suuremmat lehdot jaettiin myös suuremman yhteisön kanssa. Mordvalaiset ja marit tunsivat samankaltaiset lehdot nimellä keremet. Jotkin mordvalaisten ja marien lehdoista oli omistettu yksittäisille sankarihahmoille.
Pyhät lehdot Suomessa

Suomessa pyhät lehdot sijaitsivat keskeisellä paikalla, eivät syrjässä. Nykyäänkin monien entisten pyhien lehtojen sijainti on nähtävissä sitä kiertävinä Hiisi-alkuisina paikanniminä.
Tiedot pyhiin lehtoihin liittyvistä uskomuksista ja uskonnollisista toimituksista läntisessä Suomessa ovat pitkälti kadonneet kristinuskon myötä. Niinkin myöhään kuin 1700-luvulla oli vielä pyhiä lehtoja tai sellaisiksi epäiltyjä, joita kirkonmiehet ja viranomaiset pyrkivät hävittämään. Käytäntö pyhiä lehtoja vastaan oli jo aiemmin ollut koko Euroopan laajuinen. Inkerissä on kuitenkin säilynyt pyhiä lehtoja neuvostoaikoihin, ja niiden käytöstä on säilynyt melko kattavat tiedot. Inkeriläisten pyhien lehtojen ja muualta säilyneiden tiedonsirpaleiden perusteella voidaan rakentaa myös kuva siitä, millaisia olivat länsisuomalaiset pyhät lehdot.
Ilmeisesti pyhissä lehdoissa pidettiin vakkajuhlat. Vakkajuhlat olivat pitäjän järjestämät uskonnolliset pidot ja uhrijuhla. Vakkajuhlissa uhrattiin vakallinen uutta ruokaa.
Pyhät lehdot olivat ympäriltään aidattuja, kuten Inkerissä, tai niiden sisällä oli erityinen aidattu alue uhriaitaus. Uhriaitaukseen heitettiin uhreja, mutta niihin ei saanut mennä sisään. Pyhissä lehdoissa saattoi myös olla jumalankuvia.
Kristinuskon levittäytymisen myötä monet kirkot perustettiin pyhien lehtojen paikalle tai niiden läheisyyteen. Lopuille vanhoille palvontapaikoille annettiin kirkon strategian mukaisesti uudet merkitykset ja loput niistä kiellettiin ja demonisoitiin, jolloin niistä muodostui pahojen olentojen tyyssijoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhä lehto Wikimedia Commonsissa
Votjakkien pyhä puu Malaja Purgassa Kursthumin kylässä vuonna 1995. Paikalla oli ennen kylän uhrilehto. josta puu on säilynyt. Kylän asukkaiden mukaan kuivunutta runkoa pitävät henget yhä pystyssä.
Kodesjärvi

| Kodesjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Pohjanmaa
Kunnat:  Isojoki
Koordinaatit:  62°02′43″N, 22°03′37″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Karvianjoen vesistö (36)
Laskujoki:  Kodesjoki
Järvinumero:  36.034.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  94,2 m 
Rantaviiva:  4,98 km 
Pinta-ala:  1 km² 
  [ ohje ]  
Kodesjärvi on humuspitoinen ja rannoiltaan alava järvi Isojoella Etelä-Pohjanmaalla. Sen pinta-ala on yksi neliökilometri. Etäisyys Seinäjoelta on 92 kilometriä etelälounaaseen.
Maantiede

Kodesjärvi on Isojoen laajin vakavesi ja se sijaitsee samannimisen kylän rannalla Isojoen kaakkoisosassa. Sen suurin ulottuvuus kaakosta luoteeseen on noin 1,7 kilometriä. Kodesjärven rannat ovat soistuneet ja laajalti suojeltuja, mutta kaakossa asutus ulottuu aivan rantaan.
Kodesjärvi laskee Kodesjokea kaakkoon, jossa se yhtyy Karvianjokeen. Järven lasku-uoma on ruopattu ja siellä kasvaa kilpukkaa. Kodesjärven sara- ja ruoholuhdan yleisimpiä lajeja ovat kurjenjalka, osmankäämi ja pullosara. Luhtanevalla kasvaa esimerkiksi karpalo, mutasara, pyöreälehtikihokki, raate, terttualpi ja tupasvilla.
Kodesjärvi (36.034.1.001) kuuluu Kodesjoen valuma-alueeseen (36.034), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Karvianjoen vesistössä (36). Toinen jakovaihe on Honkajoen alue (36.03). Kodesjärvi on valuma-alueensa ainoa yli hehtaarin laajuinen vakavesi.
Rembrandtin syytös

| Rembrandtin syytös> Rembrandt’s J’accuse |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Peter Greenaway
Käsikirjoittaja:  Peter Greenaway
Tuottaja:  Bruno Felix Femke Wolting
Säveltäjä:  Giovanni Sollima
Kuvaaja:  Reinier van Brummelen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Alankomaat  Saksa  Suomi 
Tuotantoyhtiö:  Submarine
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  2008
Kesto:  86 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  100 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rembrandtin syytös (Rembrandt's J'accuse) on Peter Greenawayn ohjaama jännitys- ja  dokumenttielokuva vuodelta 2008. Elokuvassa hän ilmaisee kokemuksensa, että kulttuurissamme sana on yliarvostettua, puuttuu kuvien lukutaito. Hän analysoi Rembrandtin maalauksen Yövartio purkaen sen arvoituksia. Elokuvaa on sanottu loistokkaaksi ja ainutlaatuiseksi.
Greenaway paljastaa elokuvassaan murhan, joka on hämännyt taidehistorioitsijoita siitä saakka, kun Rembrandt maalasi taulun vuonna 1642.
Murhateorian vastustaminen

Greenawayn todistelu koostuu noin 30:sta maalaukseen tai Rembrandtin elämään liittyvästä seikasta, esimerkiksi teoksen oudoista yksityiskohdista. Todistelua ei ole hyväksytty taidehistorian tutkijoiden keskuudessa. Tulkinnan vastustajat katsovat, että todisteluun sisältyy paljon fiktiota, ja että tulos on puhdasta arvailua. Osa arvostelijoista myöntää Rembrandtin teoksen yksityiskohtien virheet, mutta pitää Greenawayn tulkintaa liioiteltuna. Tässä suhteessa sitä verrataan kirjailija Dan Brownin Da Vinci -koodiin On myös kiistetty Greenawayn kertomus, että Rembrandt ei saanut uusia töitä Yövartio-teoksen jälkeen ja että tämä olisi aiheuttanut Rembrandtin konkurssin.
Aiheesta muualla

Rembrandtin syytös tuotantoyhtiön sivustolla
Leena Pöysti

| Leena Pöysti> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1976 (ikä 47–48) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Max Wikström
Näyttelijä
Aktiivisena:  1994–
Merkittävät roolit:   Käenpesä  Roba  Syke  Keisari Aarnio  Huone 301  Karppi 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Svensk Filmdatabas
Leena Pöysti (s. 1976 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan etenkin televisiorooleistaan, esimerkiksi sarjoissa Käenpesä, Roba ja Syke.
Ura

Opiskellessaan Kallion ilmaisutaidon lukiossa 17-vuotias Pöysti sai ensimmäisen näyttelijäroolinsa Suomen Kansallisteatterin näytelmässä. Myöhemmin hän opiskeli Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa, josta valmistuttuaan hän esiintyi vierailevana ja 2006–2007 kiinnitettynä näyttelijänä Kansallisteatterissa. Hän on näytellyt lisäksi esimerkiksi Turun kaupunginteatterissa ja Espoon kaupunginteatterissa.
2000-luvun alussa Pöysti näytteli muun muassa televisiosarjoissa Benner & Benner ja Hovimäki. Vuosina 2004–2007 hän näytteli Käenpesässä Pirjo Räsäsen roolissa. Vuodesta 2012 lähtien Pöysti on näytellyt Maikki Kurkelaa poliisisarjassa Roba. Vetäytyvän ja työkeskeisen poliisin rooli erottuu Pöystin usein esittämistä sympaattisista ja rauhallisista hahmoista. Vuonna 2014 Pöysti alkoi näytellä Johanna Alankoa sairaaladraamassa Syke. Pöysti on esiintynyt myös muun muassa televisiosarjoissa Keisari Aarnio, Huone 301 ja Karppi.
Elokuvia, joissa Pöysti on esiintynyt, ovat muun muassa Ganes, Suomen hauskin mies ja Syke-sarjaan pohjautuva Hätätila.
Pöysti juonsi keväällä 2008 Hurtta ja stara -kilpailuohjelmaa, jossa julkisuuden henkilöt kouluttivat kodittomia koiria. Hän on tehnyt myös äänitöitä mainoksissa ja äänikirjoissa.
Yksityiselämä

Pöysti asuu Espoossa. Hän on naimisissa lavastaja ja pelisuunnittelija Max Wikströmin kanssa ja hänellä on kaksi lasta.
Finnholmin voimalaitos

| Finnholmin voimalaitos    Finnholm Kraftverk |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Finnholm, Pedersöre
Koordinaatit:  63°33′22″N, 23°09′18″E
Valmistunut:  1959/1978
Omistaja:  Oy Herrfors Ab
Vesistö:  Ähtävänjoen vesistö
Joki tai koski:  Ähtävänjoki
Valuma-alue:  noin 1 900 km²  
Keskivirtaama:  15,5 – 16,2 m³/s  
Voimalaitos
Tyyppi:  jokivoimalaitos
Käyttötarkoitus:  vesivoima
Pudotuskorkeus:  5 m  
Rakennevirtaama:  21 / 30 m³/s  
Kapasiteetti:  0,8 MW  
Vuosituotanto:  4,8 GWh 
 fiFinnholmin voimalaitos 
Verkkosivut:  herrfors.fi
Finnholmin voimalaitos on Pohjanmaalla Pedersöressä sijaitseva vesivoimalaitos, joka toimii Ähtävänjoen keskijuoksulla Finnholmissa. Voimalaitoksen omistaa Herrfors.
Voimalaitos

Finnholm on tyypiltään jokivoimalaitos, vaikka se sijaitsee Ähtävänjoessa, koska sen yläpuolella yli seitsemän kilometrin päässä sijaitsee Evijärven järviallas. Vesi ei virtaa Evijärvestä vapaasti, vaan sitä säännöstellään Kaarenhaaran säännöstelypadolla, jonka omistaa, tai ainakin hallinnoi, Länsi-Suomen ympäristökeskus. Finnholmin voimalassa ei voida yksin päättää, paljonko vettä se voi järvestä päästää, sillä jokeen päästetty vesi virtaa alajuoksulla toimivien voimalaitoksien läpi. Ähtävänjoen voimalat muodostavatkin kokonaisuuden, jonka sähköntuotantoa käsitellään yhdessä. Ähtävänjoen vesistössä säännöstellään Evijärven lisäksi myös Alajärveä ja Lappajärveä. Finnholmin yläpuolisen vesistön järvisyys on yli 10,0 % ja sen valuma-alueen pinta-ala on 1 900 neliökilometriä. Valuma-alueen pinta-ala on laskettu Herrforsin- ja Björkforsin voimaloiden valuma-alueiden keskiarvona.
Voimalaitos on rakennettu Kvarnforsin koskeen paikkaan, jossa joki putoaa useita metriä. Voimalaitoksen yläaltaan vedenpinta on kartoissa 35,1 metriä mpy. ja alapuolisissa poistokanavissa se on 30,4 metriä mpy. Vedenpintojen ero on hieman pienempi kuin voimalan ilmoitettu pudotus 5,0 metriä. Yläallas on 120 metriä leveä eli se on varsin kapea. Allas ulottuu yläjokeen 550 metriä, minne laskee jo Oxhålsforsenin koski. Yläallas on muodostettu 600 metriä pitkällä maapadolla, joka alkaa voimalapadosta ja muodostaa altaan pohjoisreunan. Voimalaitospato on noin 30 metriä pitkä. Voimalaitos sijaitsee padon lounaissivulla eli vasemmalla puolella. Oikealla puolella on juoksutusluukut, joille on varattu oma laskukanavansa. Laskukanavat erottaa noin 200 metriä pitkä saari.
Joen virtaamia on mitattu vuosina 1982–2000, mutta voimalaitoksen kohdalta ei virtaamatietoja ole saatavissa. Alapuolisen Herrforsin ja yläpuolisen Björkforsin voimalaloiden keskivirtaamat ovat vastaavasti 15,5 ja 16,2 kuutiometriä sekunnissa (MQ, m³/s). Käyttämällä molempien voimaloiden virtaamatietoja, saadaan riittävän hyvä kuva Finnholmin voimalan tilanteesta. Tarkastelujakson keskiylivirtaamaksi voidaan silloin ilmoittaa väli 30,7–39,7 m³/s (MHQ) ja keskialivirtaama 5,2–5,4 m³/s (MNQ). Suurin mitattu virtaama on silloin ollut 48–69 m³/s (HQ) ja pienin 3,2–3,3 m³/s (NQ). Voimalan rakennevirtaama on 21 m³/s tai 30 (kaksi tietoa ), joten tulvakaudella joudutaan ylijäämävesi juoksuttamaan vesiturbiinien ohi. Vesiturbiinien kapasiteetti on tällöin 800 kilowattia eli 0,8 megawattia. Evijärven säännöstelypadolle on lupaehdoissa määritetty maksimijuoksutuksen ylärajaksi 38 m³/s . Voimalan pudotus on 5,0 metriä ja ilmoitettu keskimääräinen sähkön vuosituotanto on 4,8 gigawattituntia.
Velvoitteet

Finnholmin alkuperäisen lupapäätöksen antovuosi on tuntematon. Sen sijaan Värnumin voimalaitoksen vuoden 1993 lupapäätöksessä mainitaan Finnholmin istutusvelvoite, mutta virtaamarajoitteista ei ole tietoa. Vuonna 1988 annetussa vesioikeuden määräyksessä tulee voimalaitoksen osallistua kalaistutuksiin (meritaimenia) maa- ja metsätalousministeriön hyväksymällä tavalla ja seurata istutuksien tuloksia.
Historiaa

Voimalaitos on valmistunut vuonna 1959 ja se on peruskorjattu vuonna 1978.
Cotonou

| Cotonou |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Cotonou
 6°22′01″N, 2°25′59″E 
Valtio:  Benin
Departementti:  Littoral
Pormestari:  Nicéphore Soglo
Korkeus merenpinnasta:  51 m
Väestö
Väkiluku (2013):  679 012
Cotonou on kaupunki eteläisessä Beninissä, Guineanlahteen kuuluvan Benininlahden rannalla. Sen asukasmäärä vuonna 2013 oli 679 000, mikä tekee siitä maan suurimman kaupungin.
Beninin hallitus kokoontuu Cotonoussa, vaikka Porto-Novo on maan virallinen pääkaupunki. Cotonou on maan taloudellinen ja Littoralin departementin pääkaupunki ja siellä sijaitsee maan suurin satama.
Cotonoun nimi tarkoittaa fonin kielellä 'kuoleman virran suuta'. Nimi viittaa Dahomeyn rooliin orjakaupassa.
Maantiede ja ilmasto

Cotonou sijaitsee Guineanlahden ja Nokoué-järven  välisellä maakaistaleella. Ouémé-joki laskee mereen Cotonoussa.
Vuoden kuuminta aikaa on helmikuussa huhtikuuhun, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on yli 31 astetta.  Heinä-elo-syyskuussa on pari astetta viileämpää. Eniten sataa kesäkuussa, lähes 200 mm. Vuonna 2010 kaupunkia koettelivat pahat tulvat.
Historia

Dahomeyn kuningaskunta hallitsi Cotonouta 1700-luvulta. Ranska teki Dahomeyn kuninkaan Gezon kanssa rauhansopimuksen vuonna 1878, jonka perusteella Ranska saattoi perustaa kauppapaikan Cotonouhun. Vuonna 1883 Ranskan laivasto miehitti kaupungin estääkseen brittien vaikutuksen alueella.
Historia > Yhteyksien kehitys

Cotonou yhdistettiin lennättimellä vuodesta 1891 Porto-Novoon. Vuonna 1893 avattiin kaupalliseen käyttöön laituri, josta tuli myöhemmin Cotonun syväsatama. Se lisäsi kaupallisia yhteyksiä Dahomeyn sisämaahan, naapurimaihin ja Eurooppaan.
Rautateiden rakentaminen Cotonousta alkoi vuonna 1899 ja yhteys Nigeriin valmistui 1902, rautatieyhteys Ouidahiin ja Savéen 1911 ja Parakouhun 1936 (438 km).
Cotonoun yhteyksiä paransi myös siirtomaiden välinen maantie Nigeriasta Togoon. Cotonou-Ouidah rannikkotie valmistui vuonna 1931. Lentokenttä vihittiin käyttöön vuonna 1938, viiden kilometrin päähän satamasta.
Kaupungin kasvu hidastui 2000-luvulla. Kalliit asunnot, melu ja saasteet ovat saaneet väestön hakeutumaan naapurikuntiin (Abomey-Calavi, Ouidah ja Sèmè-Kpodji), joista on tullut Cotonoun lähiöitä.
Talous ja liikenne

Dantokpan tori on suurin Länsi-Afrikassa ja Beninin taloudellisen toiminnan keskus.
Cotonoun syväsatama palvelee sekä Beniniä että naapurimaa Togoa. Sieltä lähtee sisämaahan 439 km pitkä rautatie, joka päättyy Beninin keskiosaan Parakouhun.
Kaupungin länsilaidalla on Cadjehounin lentokenttä.
Cotonoun naapurikaupungissa on Abomey-Calavin yliopisto. Sillä on kampuksia myös muilla paikkakunnilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cotonou Wikimedia Commonsissa
Ranskan joukot marssivat Cotonoun vasta valmistunutta laituria pitkin, Le Petit Journal 21.5.1892.
Cotonou
Herrforsin voimalaitos

| Herrforsin voimalaitos    Herrfors kraftverk |
| --- | --- |
 Herrforsin voimalaitos heinäkuussa 2023.
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Kolppi, Pedersöre
Koordinaatit:  63°37′23″N, 22°52′48″E
Valmistunut:  1962/1978
Omistaja:  Oy Herrfors Ab
Vesistö:  Ähtävänjoen vesistö
Joki tai koski:  Ähtävänjoki
Valuma-alue:  2 000 km²  
Keskivirtaama:  16,2 m³/s  
Voimalaitos
Tyyppi:  jokivoimalaitos
Käyttötarkoitus:  vesivoima
Pudotuskorkeus:  3,4 m  
Rakennevirtaama:  27 m³/s  
Kapasiteetti:  0,6 MW  
Vuosituotanto:  4,1 GWh 
 fiHerrforsin voimalaitos 
Verkkosivut:  herrfors.fi
Herrforsin voimalaitos (ruots. Herrfors kraftverk) on Pohjanmaalla Pedersöressä sijaitseva vesivoimalaitos, joka toimii Ähtävänjoen alajuoksulla Kolpin taajamassa. Voimalaitoksen omistaa Herrfors.
Voimalaitos

Herrfors on tyypiltään jokivoimalaitos, joka tuottaa vesivoimaa joen virtaamasta. Voimalan tarvitsema vesi saadaan Evijärvestä, jossa sijaitsee Kaarenhaarassa säännöstelypato. Kun säännöstelypatoa säädetään, saavat kaikki Ähtävänjoen vesivoimalaitokset saman verran vettä. Mikään Ähtävänjoen voimaloista ei voi varastoida yläjuoksulleen suuria määriä vettä säätövoimaksi. Herrforsin yläjuoksulla ei ole varsinaista yläallasta vaan ainoastaan jokiuoma. Ähtävänjoen vesistössä säännöstellään tätä varten Alajärveä, Lappajärveä ja Evijärveä. Herrforsin yläpuolisen vesistön järvisyys on 10,0 % ja sen valuma-alueen pinta-ala on noin 2 000 neliökilometriä.
Voimalaitos on rakennettu Kolppiin Ähtävänjoen alajuoksulle lähes viisi kilometriä ennen joen yhtymistä Purmonjokeen. Jokien yhteinen uoma jatkaa pari kilometriä laskien Luodonjärveen. Järven vedenpinnan korkeus vaihtelee 0,1–0,2 metriä mpy. Vedenpinta voimalaitoksen yläpuolella on yleensä yli 3,4 metriä järvenpintaa korkeammalla. Vaikka kyseessä on joki, voidaan yläpuolista, Kållforseniin päättyvää ja kahden kilometrin mittaista, osuutta pitää voimalaitoksen yläaltaana.
Joen keskivirtaama on voimalaitoksen kohdalla ollut vuosina 1981–2000 16,2 kuutiometriä sekunnissa (MQ, m³/s). Tarkastelujakson keskiylivirtaama on ollut 39,7 m³/s (MHQ) ja keskialivirtaama 5,4 m³/s (MNQ). Suurin mitattu virtaama on ollut 69 m³/s (HQ) ja pienin 3,3 m³/s (NQ). Voimalan rakennevirtaama on 27 m³/s, joten tulvakaudella joudutaan ylijäämä vesi juoksuttamaan ohi vesiturbiinien. Vesiturbiinien kapasiteetti on tällöin 600 kilowattia eli 0,6 megawattia. Voimalan pudotus on 3,4 metriä ja ilmoitettu keskimääräinen sähkön vuosituotanto on 4,1 gigawattituntia.
Velvoitteet

Herrforsin viimeisin lupapäätös on vuodelta 1983 . Voimalaitoksen tule osallistua Ähtävänjoen merialueen kalaistutuksiin (meritaimenia) ja seurata istutuksien tuloksia. Osa istutuksista voidaan tehdä myös Ähtävänjokeen. Voimalaitoksen ylä- ja alapuolisten vedenpintojen tulee pysytellä lupaehtojen rajoissa, mutta voimalalla ei ole virtaamiin liittyviä rajoitteita.
Historiaa

Voimalaitos valmistui vuonna 1962 ja sitä on peruskorjattu vuonna 1978.
Luettelo Japanin pääministereistä

Tämä on luettelo Japanin pääministereistä. Japaniin perustettiin pääministerin virka vuonna 1885, ja sitä on toimitettu yhtäjaksoisesti siitä lähtien.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luettelo Japanin pääministereistä Wikimedia Commonsissa
Kattilakosken voimalaitos

| Kattilakosken voimalaitos    Kattilakoski Kraftverk |
| --- | --- |
 Kattilakosken voimalaitos heinäkuussa 2023.
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Kattilakoski, Evijärvi
Koordinaatit:  63°28′12″N, 23°18′22″E
Valmistunut:  1979 
Omistaja:  Oy Herrfors Ab
Vesistö:  Ähtävänjoen vesistö
Joki tai koski:  Ähtävänjoki
Valuma-alue:  1 770 km²  
Keskivirtaama:  14,7 m³/s  
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Evijärvi
Järvinumero:  47.021.1.001
Pinta-ala:  27,09 km²  
Kokonaistilavuus:  0,0312044 km³  
Sääntelytilavuus:  0,013 km³ 
Inaktiivinen tilavuus:  0,018 km³
Syvyys:  3,81 m 
Keskikorkeus:  61,7 m  
Voimalaitos
Tyyppi:  säännöstelyvoimalaitos
Käyttötarkoitus:  vesivoima
Pudotuskorkeus:  9,5 m  
Rakennevirtaama:  27 – 30 m³/s  
Kapasiteetti:  2,3 MW  
Vuosituotanto:  9,3 GWh 
 fiKattilakosken voimalaitos 
Verkkosivut:  herrfors.fi
Commons:  luokka
Kattilakosken voimalaitos on Etelä-Pohjanmaalla Evijärvellä sijaitseva vesivoimalaitos, joka toimii Ähtävänjoen yläjuoksulla Kattilakoskella. Voimalaitoksen omistaa Herrfors.
Voimalaitos

Kattilakoski on tyypiltään säännöstelyvoimalaitos vaikka se sijaitsee Ähtävänjoessa, koska sen yläpuolella yli seitsemän kilometrin päässä sijaitsee Evijärven järviallas. Vesi ei virtaa Evijärvestä vapaasti, vaan sitä säännöstellään Kaarenhaaran säännöstelypadolla, jonka omistaa tai ainakin hallinnoi Länsi-Suomen ympäristökeskus. Kattilakosken voimalassa ei voida yksin päättää, paljonko vettä se voi järvestä päästää, sillä jokeen päästetty vesi virtaa alajuoksulla toimivien voimalaitoksien läpi. Ähtävänjoen voimalat muodostavatkin kokonaisuuden, jonka sähköntuotantoa käsitellään yhdessä. Ähtävänjoen vesistössä säännöstellään Evijärven lisäksi myös Alajärveä ja Lappajärveä. Kattilakosken yläpuolisen vesistön järvisyys on 11,1 % ja sen valuma-alueen pinta-ala on 1 770 neliökilometriä.
Voimalaitosrakennukset on sijoitettu Kattilakosken kohdalle, mutta yläpuolinen patoallas on rakennettu maalle Sulkarämeelle. Patoallas on muodostettu maapadoilla, jotka ulottuvat 2,3 kilometriä Timoseen asti. Varsinainen patoallas on 1,5 kilometriä pitkä ja 90–250 metriä leveä. Loput altaasta muistuttaa tasalevyistä kanavaa, joka on 800 metriä pitkä. Vahasta joesta Sulkanevan mutka on jätetty patoaltaan ulkopuolelle ja se muodostaa erillisen jokimaisen järven. Siihen laskee etelästä tuleva Sulkajärven laskuoja Kerttuan suunnalta. Samanlainen ratkaisu on tehty Kattilakosken läheiselle mutkalle, joka muistuttaa enää lampien sarjaa, jonne laskee Leppäpuro.
Joen keskivirtaama on voimalaitoksen kohdalla ollut vuosina 1982–2000 14,7 kuutiometriä sekunnissa (MQ, m³/s). Tarkastelujakson keskiylivirtaama on ollut 28,5 m³/s (MHQ) ja keskialivirtaama 4,8 m³/s (MNQ). Suurin mitattu virtaama on ollut 37 m³/s (HQ) ja pienin 2,7 m³/s (NQ). Voimalan rakennevirtaama on 27–30 m³/s (kaksi tietoa ), joten tulvakaudella joudutaan ylijäämä vesi juoksuttamaan ohi vesiturbiinien. Vesiturbiinien kapasiteetti on tällöin 2 300 kilowattia eli 2,3 megawattia. Evijärven säännöstelypadolle on maksimijuoksutus määritetty lupaehdoissa 38 m³/s . Voimalan putous on 9,5 metriä ja ilmoitettu keskimääräinen sähkön vuosituotanto on 9,3 gigawattituntia.
Velvoitteet

Kattilakosken viimeisin lupapäätös on vuodelta 1997 . Kattilakosken voimalaitoksen kalatalousvelvoitteet poikkeavat Ähtävänjoen muiden voimaloiden velvoitteista. Niiden tulee osallistua kalaistutuksiin (meritaimenia) maa- ja metsätalousministeriön hyväksymällä tavalla ja seurata istutuksien tuloksia. Kattilakoskelle velvoitettiin vain kalatalousmaksu, joka oli tuolloin 50 000 markkaa vuodessa. Veden juoksutukselle ei ole asetettu rajoituksia, mutta sekä joen ylä- että alapuoliset vedenpinnat on määritetty lupaehdossa.