stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
George Dance (nuorempi)

George Dance nuorempi (1. huhtikuuta 1741 – 14. tammikuuta 1825) oli brittiläinen arkkitehti. Hän oli arkkitehti George Dance vanhemman poika.
Dance matkusti Italiaan vuonna 1758, ja tapasi Firenzessä veljensä Nathaniel Dancen. Dance saapui Roomaan 1759, jossa hän opiskeli piirtämistä ja arkkitehtuuria sekä omaksui uuden taidesuunnan, uusklassismin, perusteet. George Dance palasi Englantiin vuonna 1764.
Kotimaassa hänen ensimmäinen tilauksensa oli All Hallows -kirkko, joka rakennettiin vuosina 1765–1767. Se on uusklassinen rakennus, jonka sisätiloissa on tynnyriholvi. Kirkko lienee saanut vaikutteita Laugierilta ja muilta ranskalaisilta arkkitehdeilta. Vuonna 1768 George Dance seurasi isäänsä Lontoon rakennustarkastajan virassa. Hän suunnitteli Newgate Gaolin, Newgaten vankilan laajennuksen, joka valmistui vuonna 1785. Dancen piirtämässä rakennuksessa oli massiiviset ikkunattomat seinämät, ja siinä oli vaikutteita Andrea Palladion ja Giulio Romanon suunnitelmista sekä myös Piranesin mielikuvituksellisista vankilakuvista. Tämä rakennus purettiin vuonna 1902.
Dance laati useita kaupunkisuunnitteluun liittyviä parannuksia, jotka muuttivat Lontoon keskiaikaista katuverkostoa. Yhdessä Robert Taylorin kanssa hän luonnosteli vuonna 1774 rakennuslain, jolla oli syvällinen vaikutus Lontoon julkisivuihin ja katunäkymiin seuraavien seitsemän vuosikymmenen ajan. Laki määräsi talojen ulkoseinien paksuuden ja varmisti, etteivät puiset ikkunanpuitteet näkyneet ulospäin. Vuosina 1795–1796 hän muokkasi isänsä suunnittelemaa Mansion Housea muun muassa poistattamalla suuren portaikon ja madaltamalla egyptiläisen salin kattoa.
Dancen huomattavin oppilas oli John Soane, jonka joissakin töissä on nähtävissä Dancen vaikutusta. Osa Dancen suunnitelmista, kuten Stratton Parkin ankara portiikki, ennakoi uusklassismin kreikkalaissävytteistä Greek Revival -alalajia.
Kuvagalleria

All Hallowes –kirkko
Newgate Gaolin pohjapiirustus
Newgate Gaolin julkisivu vuonna 1810
Dancen suunnittelema Lontoon kiltahallin fasadi
George Dance (vanhempi)

George Dance vanhempi (1695 – 8. helmikuuta 1768) oli brittiläinen muurari, kuvanveistäjä, rakennusmestari ja arkkitehti. Hän oli arkkitehti George Dance nuoremman isä.
George Dance rakensi yhdessä appensa James Gouldin kanssa St. Botolphin kirkon Lontoon Bishopsgateen vuosina 1725–1728. Vuonna 1735 Dance nimitettiin Lontoon kaupungin rakennustarkastajaksi. Hän suunnitteli tunnetuimman työnsä Mansion Housen, joka rakennettiin vuosina 1739–1742. Sen upea egyptiläinen sali on erityisen kuuluisa. Dancen muut työt ovat saaneet vaikutteita James Gibbsiltä, palladiolaisesta arkkitehtuurista ja Christopher Wreniltä. Varsinkin St. Leonard's -kirkossa on näkyvissä Wrenin St. Mary-le-Bow -kirkon vaikutusta.
Kuvagalleria

Mansion House
Mansion Housen egyptiläinen sali
St. Leonard's
St. Botolph
St. Botolph, interiööri
Cumulus (hotelliketju)

| Cumulus |
| --- | --- |

Perustettu:  1974
Kotipaikka:   Suomi
Toimiala:  matkailu
Tuotteet:  hotellitoiminta
Huomioitavaa:  Siirtyi Scandicin omistukseen.
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Cumulus oli Restelin omistama suomalainen hotelliketju, joka vuonna 2018 sulautui Scandic-ketjuun ruotsalaisyhtiön ostettua Restelin kaikki hotellitoiminnot.
Restelin omistavan Tradekan edeltäjä Eka-yhtymä avasi ketjun ensimmäisen hotellin Porissa vuonna 1974. Cumulus-hotellit sijaitsivat kaupunkien keskusta-alueilla. Niiden yhteydessä oli yleensä Huviretki-ravintola. Joidenkin hotellien yhteydessä oli jokin muu Restelin ketjuravintola, kuten Night Life tai Hemingway's. Huoneiden varustus oli lähes samanlainen muiden vastaavan luokan hotellien kanssa maailmassa.
Historiaa

Cumulus-ketju syntyi edistysmielisen osuuskauppaliikkeen eli E-liikkeen piirissä 1970-luvun alkupuolella. E-liike oli harjoittanut ravintolatoiminnan ohella myös pienimuotoista majoitustoimintaa alueellisten osuusliikkeiden pienissä hotelleissa, joita Cumulus-ketjun alkaessa oli 38. OTK:ssa suunniteltu erityisesti liikematkustajille suunnattu valtakunnallinen hotelliketju osoittautui Siwan ohella yhdeksi harvoista E-liikkeen tuottoisista liiketoimintakonsepteista. Cumulus-hotellit perustettiin kaupunkien keskustoihin, ja niihin tuotiin kohtuullisen monipuoliset palvelut, kuten hyvät ruokaravintolat.
Ensimmäinen uuden konseptin mukainen hotelli Hämeenlinnassa ristittiin vuonna 1973 aluksi Tavastiaksi, mutta seuraavana vuonna Poriin avattu E-hotelli sai jo nimen Cumulus. Kuopion Cumulus avattiin 1975, Jyväskylä ja Seinäjoki 1976 ja Kouvola 1978. Vuonna 1979 Cumulus-hotelli saatiin Forssaan, Tampereelle ja Raumalle ja vuonna 1982 Ouluun, Kemiin, Lappeenrantaan ja Mikkeliin.
1980-luvulla Cumulus jatkoi kasvuaan ja siitä tuli Suomen toiseksi suurin hotelliketju. Suuren Eka-fuusion aikaan 1983 OTK:n ravintolatoiminta oli jaettu 11 ravintolapiiriin, kun taas Cumulus-ketju oli yksi itsenäinen tulosyksikkö. Eka-Yhtymän hotelli- ja ravintolatoimintaa hoitamaan perustettiin oma yksikkö, joka eriytettiin omaksi Restel-yhtiökseen vuonna 1990. Se oli tuolloin Pohjoismaiden suurin keskitetysti johdettu hotelli- ja ravintolayritys.
Cumulus-hotellit

Helsinki Hakaniemi
Helsinki Kaisaniemi
Helsinki Kallio (hotelli Olympia)
Helsinki Meilahti
Hyvinkää
Hämeenlinna
Joensuu
Jyväskylä
Kemi
Kotka
Kouvola
Kuopio
Lahti
Lappeenranta
Mikkeli
Oulu
Pori
Rauma
Rovaniemi
Salo
Seinäjoki
Tampere Hämeenpuisto
Tampere Koskikatu
Turku
Vantaa Airport
Cumulus-kylpylähotellit

Hämeenlinna (Kylpylähotelli Aulanko)
Ikaalinen (Ikaalisten kylpylä)
Imatra (Imatran Valtionhotelli)
Jyväskylä (Kylpylähotelli Laajavuori)
Nokia (Kylpylähotelli Eden)
Vaasa (Tropiclandia)
Kirjallisuutta

Savikko, Mikko ym.: Pitkää, pizzaa ja poutapilviä. Ekan hotelli- ja ravintolatoiminta 1983-1989. Rosebud, 2020. ISBN 978-952-7313-18-3.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cumulus (hotelliketju) Wikimedia Commonsissa
Cumulus-hotellit
Aleister Crowley

Aleister Crowley Ordo Templi Orientis -salaseran asussa
Edward Alexander (Aleister) Crowley  (12. lokakuuta 1875 Royal Leamington Spa, Englanti – 1. joulukuuta 1947 Hastings, Englanti) oli brittiläinen okkultisti, kirjailija ja vuorikiipeilijä.  Crowley harrasti magiaa ja kutsui itseään nimellä "Peto 666". Häntä kritisoitiin lehdistössä omana aikanaan paheellisen elämäntapansa vuoksi ja hänellä oli vähän seuraajia. Crowleysta tuli kuolemansa jälkeen kuitenkin kulttihahmo populaarikulttuurissa.
Varhainen elämä

Crowleyn isä oli panimo-omaisuuden perillinen, joka liittyy evankeliseen Plymouthin veljien lahkoon. Nuorempi Crowley kuitenkin tunsi vastenmielisyyttä kristinuskoa kohtaan jo varhain. Opiskelijana Trinity Collegessa, Cambridgen yliopistossa, hän alkoi käyttää nimeä Aleister ja sai mainetta shakkitaidoillaan. Vuonna 1898 hän lähti yliopistosta suorittamatta tutkintoa. Vanhempiensa hänelle jättämän perinnön avulla Crowley matkusteli paljon ja rahoitti kirjoitustensa julkaisemisen. Crowleyn ensimmäinen runokirja ilmestyi vuonna 1898, ja sitä seurasi lukuisia muita kirjoja.
Vuorikiipeily

Crowley aloitti vuorikiipeilyn kallioilla Isossa-Britanniassa ennen osallistumistaan ​​retkille maapallon toiseksi ja kolmanneksi korkeimmille vuorille K2 ja Kanchenjunga. Vuoden 1902 K2-retki saavutti 5 670 metrin korkeuden, mutta  Kanchenjungan retki kolme vuotta myöhemmin päättyi murhenäytelmään, kun neljä Crowleyn kiipeilijätovereista kuoli lumivyöryssä. Väitetään, että Crowley, joka oli neuvonut muita retkikunnan jäseniä olemaan kulkematta kohtalokasta reittiä, jätti huomiotta lumivyörystä selvinneiden avunhuudot.
Okkultismi

Kuten monet muutkin 1800-luvun uskonnolliset skeptikot, Crowley kiinnostui okkultismista. Vuonna 1898 hän liittyi ruusuristiläisyyteen perustuneeseen Kultaisen aamunkoiton hermeettiseen sääntökuntaan. Eräs Crowleyn vihamiehistä Lontoon Golden Dawn -ryhmässä oli myöhemmin Nobel-palkittu runoilija William Butler Yeats. Vierailtuaan Egyptissä vuonna 1904 Crowley kertoi mystisistä kokemuksista ja kirjoitti Lain kirjan ("Liber AL vel Legis"), proosarunon, jonka hän väitti Aiwass-nimisen henkiolennon sanelleen hänelle. Teoksessa Crowley muotoili kuuluisimman opetuksensa: "Tee mitä Tahdot on oleva koko Laki." Oppi ei ollut uusi, sillä ranskalainen kirjailija François Rabelais oli ilmaissut sen yli 300 vuotta aiemmin teoksessaan Gargantua ja Pantagruel. Crowley perusti opin pohjalta uuden uskonnon, jota hän nimitti Thelemaksi (kreikan kielen sanasta "tahto"). Saksalaista alkuperää oleva mystillinen salaseura Ordo Templi Orientis hyväksyi myöhemmin Lain kirjan pyhäksi kirjoitukseksi. Noin vuonna 1907 Crowley perusti oman sääntökuntansa A∴A∴. Nimikirjaimet vastasivat latinan ​​sanaa "hopeatähti".
Vuodesta 1909 alkaen Crowley levitti opetuksiaan aikakauslehdessä The Equinox. Häntä auttoi J.F.C. Fuller, josta tuli myöhemmin tunnettu sotahistorioitsija ja strategikko. Ensimmäisen maailmansodan aikana Crowley asui Yhdysvalloissa, jossa hän kirjoitti saksalaiseen propagandalehteen The Fatherland. Sodan jälkeen hän muutti Cefalùun, Sisiliaan. Crowley muutti sieltä vuokraamansa talon uskontonsa pyhäköksi, jota hän kutsui "Theleman luostariksi". Cefalùn aikanaan hän kirjoitti romaanin The Diary of a Drug Fiend (1922) ("Huumeiden orjan päiväkirja"), jonka sanottiin perustuvan henkilökohtaisiin kokemuksiin. Crowleyn nuoren oppilaan kuolema Sisiliassa, väitetysti rituaaleihin osallistumisen jälkeen, johti Crowleyn tuomitsemiseen Britannian lehdistössä ”maailman pahimmaksi mieheksi”. Kuolintapauksen seurauksena Crowley karkotettiin Italiasta vuonna 1923.
Kulutettuaan perintönsä loppuun Crowley muutti takaisin Englantiin 1930-luvun alkupuolella. Hänen viimeinen huomattava saavutuksensa oli Book of Thoth -kirja vuonna 1944. Kirjassa hän esitteli uuden tarot-korttipakan, nimeltään Thoth, jonka hän oli suunnitellut yhteistyössä taiteilija Frieda Harrisin kanssa.
Crowley populaarikulttuurissa

Crowley kuoli köyhänä ja tuntemattomana vuonna 1947, mutta kuolemansa jälkeen hänestä tuli osa länsimaista populaarikulttuuria. Erityisesti rockmusiikin piirissä Crowley on ollut tärkeä henkilö: esimerkiksi The Beatles -yhtyeen vuoden 1967 albumin Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band kannessa on muiden henkilöiden kasvojen joukossa Crowleyn kasvot, ja Ozzy Osbournen vuonna 1980 ilmestyneellä Blizzard of Ozz -levyllä on Alesteir Crowleystä kertova kappale ”Mr. Crowley”. Led Zeppelin -yhtyeen kitaristi Jimmy Page osti aiemmin Crowleyn omistaman talon Loch Nessin läheltä Skotlannista.
Teoksia

Lain kirja: Liber al vel legis: Sub figurâ CCXX.  (Saneltu Aleister Crowley’lle)  Helsinki:  Thelema julkaisut, 2007.  ISBN 978-952-5700-22-0
Kahdeksan luentoa joogasta.  ((Eight Lectures on Yoga, 1939.) Suomentanut Antti Pekka Balk)  Helsinki:  Thelema julkaisut, 2007.  ISBN 978-952-5700-89-3
Magick Without Tears, Temple, AZ: New Falcon Publications, 1984. ISBN 978-0-94140-417-4
Magick in Theory and Practice, New York: Magickal Childe, 1991. ISBN 978-0-939708-32-1
Kirjallisuutta

Kaczynski, Richard: Perdurabo. The Life of Aleister Crowley, Tempe, AZ: New Falcon Publications, 2002. ISBN 978-1-56184-170-7. (englanniksi)
Lachman, Gary: Aleister Crowley. Suuren Pedon elämä ja teot.  ((Aleister Crowley. Magick, Rock and Roll, and the Wickedest Man in the World, 2014.) Suomentanut Ilkka Salmenpohja)  Helsinki:  Like, 2015.  ISBN 978-952-01-1139-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yrjänä, A. W.: Egoismin esoteerinen ylipappi. Helsingin Sanomat 18.6.2015.  (Internet Archive 19.6.2015)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  4  5  6  7  8  9  10  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef 
Aleister Crowley kylvyssä vuoristolammessa K2-retkikunnan matkalla vuonna 1902
Emil Danielsson

Emil Danielssonin ateljeelinna.
Emil Danielsson (7. elokuuta 1882 Tula, Venäjä – 16. heinäkuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Emil Danielssonin isä Gustaf Adolf Danielsson oli kotoisin Tenholasta läntiseltä Uudeltamaalta, josta hän päätyi työn mukana ensin Turkuun, sieltä Pietariin ja lopulta työnjohtajaksi kenraaliluutnantti, vapaaherra Carl August Standertskjöldin vuokraamaan asetehtaaseen Tulaan. Lapsena Emil muutti vanhempineen Suomeen.
Aikuisena Emil Danielsson asui talvisin Turussa, Tampereella ja Helsingissä ja kesäisin Karkussa. Hän opiskeli ensin Turun lyseossa ja 1900-luvun alussa Turun piirustuskoulussa. Karkun Pirunvuorelle hän rakennutti vuonna 1906 kivisen ateljeelinnan, jossa työskenteli vuosikymmenet ja alkuun myös asui. Linna on rakennettu ilman liitosmateriaalia siten, että kivet muotoiltiin käsityökaluilla toisiinsa sopiviksi. Taiteilijan tunnetuimmat työt ovat maisemamaalauksia, joista useat kuvaavat Pirunvuoren maisemia. Danielsson maalasi myös paljon muotokuvia.
Danielsson osallistui useisiin yhteisnäyttelyihin vuosina 1901–1954 ja piti lisäksi muutamia yksityisnäyttelyjä vuosina 1910–1935.
Vuonna 1913 Emil Danielsson avioitui Kirkkonummelta kotoisin olleen Saga Aurora Andelinin (1885–1983) kanssa. Heillä ei ollut lapsia.
Emil Danielsson kuoli keuhkosyöpään muutamaa viikkoa ennen 85-vuotissyntymäpäiväänsä. Saga Danielsson lahjoitti Pirunvuoren kivilinnan ja joukon miehensä teoksia vuonna 1975 Tyrvään seudun Kotiseutuyhdistykselle, joka luovutti ne vuonna 1990 silloiselle Vammalan kaupungille.
Aiheesta muualla

Emil Danielsson taiteilijamatrikkelissa
Rönkkö, Marja-Liisa: Emil Danielsson – valoisa mieli. Tyrvään seudun Kotiseutuyhdistyksen julkaisuja XCIV, 2017, Sastamala
Seppälä, Raimo: Pirunvuori − taidetta ja tarinoita. Tyrvään seudun Kotiseutuyhdistyksen julkaisuja LXXXIV, 2004, Vammala. ISBN 951-9279-39-3.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Petõr Damberg

Petõr Damberg (latv. Pēteris Dambergs, 1909 Sīkrags – 15. maaliskuuta 1987 Baltezers, Ādaži) oli liiviläinen opettaja, kielitieteilijä ja runoilija.
Elämäkerta

Damberg valmistui opettajaksi Jelgavasta ja toimi ennen toista maailmansotaa Liivinrannan kouluissa liivinkielen opettajana. Hän kirjoitti liivinkielisiä runoja ja käänsi kirjoja liiviksi. Hänen tärkeimpiä kirjallisia töitään ovat liivinkieliset oppikirjat. Aikoinaan käytetyin liivinkielinen oppikirja Jemakiel lugdobrontoz skuol ja kuod pierast (”Lukukirja koulua ja kotia varten”) oli hänen tekemänsä. Oppikirjojen ohella hän kehitti myös liivin kielen kirjakieltä. Toisen maailmansodan jälkeen Damberg antoi yksityisiä liivin kielen tunteja. Damberg kuoli 15. maaliskuuta 1987, ja hänet on haudattu Baltezeran hautausmaalle.
Teokset

Jemakīel lugdõbrāntõz. 1, Skūol ja kuod pierast. Helsinki: Ulzõ andõnd Sūomõ Skūollist, 1935.
Damb Sadaat -vaihe

Damb Sadaat -vaihe oli Indus-kulttuuria edeltänyt kehitysvaihe Quetta-Mundigakin seuduilla nykyisisä Pakistanissa ja Afganistanissa noin 3500–2800 eaa. Jaksoa sanotaan myös Faidz Mohamamd-kaudeksi. Kulttuurin asutuskeksittymä on Quettan laaksossa, joka on Pishin Lora-joen sivuhaaran varrella. Etelämpänä kulttuuria oli Shar Sardarin ja nykyisen kalatin tienoilla.
Löytöpaikkoja

Paikkoja on löydetty 37. Keskimääräine paikan koko 2.6 ha, mikä vatsaa muutaman sadan asukkaan kylää. 29 paikan koko arvioitu. Tällöin 25 paikaka on kooltaan alle 5 ha.  Löytöpaikkojen yhteinen ala arviolta noin 97 ha.
Yli 10 ha
Quetta Miri 23 ha
Mundigak 18.75 ha
Kranai hill 10.7 ha
1.1–3.5 ha
Sra Kala
Faiz Mohammad
Damb Sadaat
Gurdi Mound
Q-25
Kasiano Dozakh
Isplinji 1
Deh morasi Ghundai
Q-26
Aiempien kulttuurien paikkoja lähellä

Kechi bag
Kili Gul Mohammad
Togau Kalatin laaksossa
Darnytsjan piiri

Darnytsjan piirin sijainti Kiovassa, turkoosi alaoikealla.
Kuva metrosillalta Darnitskin piirin (kerrostalot) suuntaan.
Kiovan Darnytsjan piirin vaakuna.
Darnytsjan piiri (ukr. Дарницький район, Darnytskyi raion) on yksi Kiovan kaupungin kymmenestä hallintopiiristä Ukrainassa. Se sijaitsee Dneprin vasemmalla  eli itärannalla. Vuoden 2021 alussa piirin väkiluvuksi arvioitiin 348 348. Piirin pinta-ala on 134 neliökilometriä.
Darnytsjan piiri rajoittuu lännessä Dneprin oikeanpuoleisen rannan Holosijivin piiriin, pohjoisessa Dnipron piiriin sekä idässä Kiovan alueen Brovaryn piiriin ja etelässä Boryspilin piiriin.
Piirissä sijaitsee muun muassa Berenjankin asuinalue sekä muita uusia asutusalueita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Darnytsjan piiri Wikimedia Commonsissa
Darnytsjan piirihallinnon sivu (ukrainaksi) (kyivcity.gov.ua)
Darnytsjan piirin rajat Open Street Map -kartalla (ukrainaksi) (openstreetmap.org)
Curtiss P-36 Hawk

| Hawk Model 75 P-36 Hawk |
| --- | --- |
 Suomen ilmavoimien Curtiss P-36 Hawk (CU-580)
Tyyppi:  Hävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Curtiss
Ensilento:  15. toukokuuta 1935
Pääkäyttäjät:  USAAC Suomen ilmavoimat Ranskan ilmavoimat
Valmistusmäärä:  600 
Curtiss Hawk 75 eli P-36 oli toisen maailmansodan aikainen yhdysvaltalainen yksimoottorinen ja yksipaikkainen hävittäjälentokone.
Tausta

Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien (USAAC) ensimmäinen kokometallinen yksitasoinen hävittäjä oli vuonna 1933 käyttöön otettu Boeing P-26, jossa oli muun muassa avo-ohjaamo ja kiinteät laskutelineet. Neljältä tehtaalta, jotka olivat Curtiss, Seversky, Northrop ja Consolidated, tilattiin prototyyppi P-26:n seuraajan valitsemiseksi. Tätä tarkoitusta varten Curtiss-Wright-tehtaan pääsuunnittelija Donovan Berlin suunnitteli Model 75:n, joka lensi ensilentonsa 15. toukokuuta 1935.
Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien uuden hävittäjän valintakatselmus siirtyi erinäisten ongelmien seurauksena huhtikuulle 1936. Voittajaksi selviytynyt Seversky sai 77:n P-35:n tilauksen. Toiseksi selvinnyt Curtiss sai kolmen kokeilukoneen tilauksen. Vuonna 1937 järjestettiin uusi hävittäjäkatselmus, jonka Curtissin Twin-Wasp-moottorilla varustettu 75A Hawk voitti. Curtiss sai 210 koneen tilauksen ja ensimmäinen P-36A valmistui huhtikuussa 1938.
Ranska tilasi vuonna 1938 kaikkiaan 620 Hawkia, jotka toimitettiin osina ja koottiin Ranskassa. Ne koneet, joita ei ehditty toimittaa perille ennen Ranskan antautumista Saksalle, vietiin Isoon-Britanniaan. Siellä kaikkiaan noin 200:aa Mohawkiksi kutsuttua konetta käytettiin lähinnä harjoituskoneina. Norja tilasi syksyllä 1939 12 kpl 75A-6-versiota ja neuvotteli 24 koneen lisenssisopimuksen, joka muutettiin myöhemmin 12 lisäkoneen tilaukseksi. Tammikuussa 1940 Norja tilasi 36 kappaletta 75A-8-versiota, jotka Norjan antauduttua toimitettiin Kanadaan. Muita vientimaita olivat Hollanti ja Persia. Halvempaa kiinteällä laskutelineellä varustettua versiota vietiin Thaimaahan, Argentiinaan ja Kiinaan. Kaikkiaan eri Curtiss 75 Hawk -versiota rakennettiin 1 020 kappaletta.
Curtiss kehitti 75-mallin pohjalta nestejäähdytteisellä V-12 -moottorilla varustetun 81- ja 87-mallit, jotka tunnettiin paremmin nimellä P-40 Tomahawk ja Kittyhawk.
Hankinta Suomeen

Marsalkka Mannerheim sai välirauhan aikana Saksan valtakunnanmarsalkka Hermann Göringiltä kirjeen, jonka mukaan Suomen oli mahdollista ostaa aseita Saksasta. Neuvottelut aseiden ostosta aloitettiin pian. Koska Saksa halusi ylläpitää hyviä suhteita Neuvostoliittoon, aseiden väitettiin olevan Saksan talvisodan aikana pidättämiä aseita tai korvausta niistä.
Saksan kanssa 1. lokakuuta 1940 neuvoteltuun sopimukseen sisällytettiin 29 Curtiss Hawk -hävittäjää, jotka olivat sotasaalista Ranskasta ja Norjasta. Ensimmäiset koneet, Cyclone-moottoriset CUc 501 - 507 ja Twin Wasp -moottoriset CUw 551 – 559, saatiin Suomeen 23. kesäkuuta 1941. Elokuun alkuun mennessä tuotiin vielä toinen kone-erä CUw 560 – 570 ja loppuvuodesta CU-571 ja CU-572 koneet. Koneista 13 oli uusia, norjalaisia (malli A-6) ja loput ilmeisesti ranskalaista alkuperää olevia malleja A-1 - A-4, jotka oli kunnostettu Saksassa.
Saksassa kunnostetut koneet toimitettiin Suomeen laatikoissa, koottiin Valtion lentokonetehtaalla(2VL Kuorevedellä) ja toimitettiin suoraan palveluskäyttöön. Saksalaisilla väreillä päältä tummanvihreiksi ja alta vaaleansinisiksi maalattuihin koneisiin oli myös asennettu saksalaiset happilaitteet ja radiot.
Keväällä 1943 Suomen ilmavoimat osti Saksasta vielä 15 Vapaan Ranskan ilmavoimilta Pohjois-Afrikasta peräisin ollutta konetta. Ne lennettiin Suomeen kesäkuun 1943 ja tammikuun 1944 välisenä aikana. 2VL Kuorevedellä peruskorjasi koneet ja maalasi ne suomalaisväreihin.
Käyttö Suomessa

Osassa koneista oli 1 200 hevosvoiman Wright Cyclone -moottori. Moottori osoittautui epäluotettavaksi. Kun sentyyppisiä varamoottoreita ei ollut, päätettiin jo elokuussa 1941 alkaa vaihtaa koneisiin Twin Wasp -moottoreita ja käyttää Cyclonet Brewster-kaluston hyväksi. Tämä kuitenkin osoittautui liian työlääksi eikä toteutunut. Muutostyöt tehtiin marraskuuhun 1941 mennessä, sillä silloin määrättiin poistettaviksi koneiden tunnuksista moottoria osoittavat alaviitteet (c ja w). Twin Wasp -moottoritkin edustivat kolmea alatyyppiä, joista S1C3-G:stä saatiin 100-oktaanisella bensiinillä viiden minuutin ajan 1 200 hv:n lentoonlähtö- ja taisteluteho. Tiettävästi Suomessa käytettiin Hawkeissa 87-oktaanista lentobensiiniä.
Suomeen ostetut koneet oli alkujaan aseistettu neljällä tai kuudella 7,5 mm konekiväärillä, mutta Valtion lentokonetehdas korvasi vuosina 1942–1943 runkokonekiväärit yhdellä tai kahdella 12,7 mm Colt-konekiväärillä ja asensi kumpaankin siipeen kaksi 7,7 mm Browning konekivääriä. Joihinkin koneisiin asennettiin myös neuvostoliittolaisia 12,7 mm Berezin UB -sotasaaliskonekivääreitä tai Colt-konekiväärin pohjalta Suomessa kehitettyjä LKk/42-konekiväärejä. Koneisiin asennettiin tähtäimeksi saksalainen Revi 3D- tai C/12D -heijastintähtäin tai niiden Vaisalan Suomessa valmistama kopio.
Pommiripustimet ja valopommisäiliöt poistettiin tarpeettomina. Joulukuussa 1943 määrättiin istuinpanssarit poistettaviksi, koska jopa 7,7 mm luodit läheltä ammuttuna läpäisivät ne.
Hawk oli ketterä ja helppo lennettävä. Suorituskyky, joka alun perinkään ei ollut täyttänyt spesifikaatioarvoja, ei kuitenkaan ollut riittävä rintamahävittäjälle edes jatkosodan alussa. Koneiden kulumisen myötä suorituskyky heikkeni lisää. Kesäkuussa 1943 määrättiin Hawk-hävittäjiin kunnostetut Twin Wasp -moottorit.
Kaikkiaan Hawkeja oli käytössä 44 kappaletta viittä eri alatyyppiä:
6 kpl A-1 (R-1830 SC-G Twin Wasp -moottori ja 4 kpl 7,5 mm konekivääriä)
9 kpl A-2 (R-1830 SC3-G Twin Wasp ja 6 kpl 7,5 mm konekivääriä)
9 kpl A-3 (R-1830 S1C3-G ja 6 kpl 7,5 mm konekivääriä)
7 kpl A-4 (R-1820 G205A Cyclone ja 4 kpl 7,5 mm konekivääriä) ja
13 kpl A-6 (R-1830 SC3-G Twin Wasp ja 4 kpl 7,9 mm kk).
Moottorien yhdenmukaistamisen ja aseiden muutosten jälkeen alatyyppien merkitys katosi.
Curtiss Hawkit luovutettiin ensin Lentolaivueille 12 ja 14, jotka kuitenkin jo heinäkuussa 1941 joutuivat luovuttamaan koneensa Lentolaivue 32:lle, joka toimi jatkosodan alussa Utissa ja Lappeenrannassa, myöhemmin Suulajärvellä ja Nummelassa sekä toukokuusta 1942 kesään 1944 saakka Nurmoilassa Aunuksen kannaksella. Koneilla saatiin 190 ilmavoittoa omien menetysten ollessa sotatoimissa 14 konetta ja yhdeksän ohjaajaa. Sodan jälkeen koneita käyttivät Hävittäjälentolaivue 11 ja 13 sekä Ilmasotakoulu. Viimeisen lennon Curtiss Hawk lensi Suomen ilmavoimissa 30. elokuuta 1948. Kaikki sodasta ja onnettomuuksista säästyneet koneet romutettiin.