stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Birger Federley

Birger Federley 1890-luvulla.
Carl Birger Federley (17. helmikuuta 1874 Helsinki – 29. maaliskuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Federleyn vanhemmat olivat toimistonjohtaja, valtiopäivämies Carl Federley ja Anna Maria Sirén. Hän pääsi ylioppilaaksi 1892 (Nya svenska läroverket i Helsingfors) ja valmistui arkkitehdiksi Suomen polyteknillisestä opistosta 1896. Hän työskenteli vuonna 1898 jonkin aikaa yhdessä Lars Sonckin kanssa mutta perusti oman toimiston Tampereelle jo samana vuonna. Vuosina 1900–1901 hän toimi Tampereen kaupunginarkkitehtina, ja hän oli Tampereen teknillisen opiston rakennusopin yliopettajana 1913–1933.
Tyyliltään Federleyn arkkitehtuuri oli 1900-luvun alussa jugendia, mutta sodan jälkeen siirtyi klassismiin.
Federley oli Tampereen rahatoimikamarin jäsenenä 1903–1913 ja puheenjohtajana 1918. Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä hän oli 1910–1921 ja hän toimi Tampereen asemakaavatoimikunnan puheenjohtajana useita vuosia. Federley oli lisäksi vuodesta 1918 alkaen Tampereen Säästöpankin isännistön jäsenenä, vuodesta 1917 Wm Sandberg Oy:n johtokunnan ja Winterin testamenttisäätiön johtokunnan jäsenenä sekä Tampereen Teknillisen Seuran puheenjohtajana 1906–1911. Hän oli useita vuosia Näsijärven Purjehdusseuran kommodorina sekä Tampereen Taideyhdistyksen puheenjohtajana ja sihteerinä. Federley oli myös Tampereen Teknillisen Seuran ja Näsijärven Purjehdusseuran  kunniajäsen ja ruotsalaisen kansanpuolueen Tampereen paikallisjärjestön puheenjohtaja.
Birger Federley oli naimisissa vuodesta 1902 Gertrud Helene Paciuksen kanssa. Maaliskuussa 1935 kuollut Birger Federley on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Töitä Tampereella

Naulatehdas Ferrarian työväenasunnot, Mäkipäänkadun ja Kullervonkadun kulma (1899)
Hammareninkadun makasiinirakennus (1901)
Palanderin talo, Keskustori 7 (1901)
Tirkkosen talo, Kauppakatu 6 (1901) – yhdessä Lars Sonckin kanssa
Villa Lavonius (Villa Jugend), Lavoniuksenraitti 5 (1901)
Pohjoismaiden Osakepankin talo, Kauppakatu 9 (1902)
Kansallispankintalo (Tampereen Osake-Pankin talo), Kauppakatu 7 (1904–1916)
Frenckellin paperitehtaan rakennuksia, Puutarhakatu 2 (1904–1920)
Vanhainkoti De Gamlas Hem, Papinkatu 24 (1905)
Blomin talo, Hämeenkatu 20 (1907)
Kymmenenmiehen talo, Hämeenkatu 27 (1907)
Laukonlinna, Laukontori 6 (1907)
Laivayhtiön talo, Hämeenpuisto 6 (1908)
Tampereen kulkutautisairaala, Koulukatu 9 (1909)
Näsijärven purjehdusseuran paviljonki, Pajasaari (1912)
Villa Sandsund, Herrainmäenkuja 4 (1912)
Näsikallion suihkukaivo, Näsinpuisto (1913) – yhdessä Emil Wikströmin kanssa
Elokuvateatteri Scala, Hämeenkatu 24 (1914)
Tuomisen kivimuuri, Tuomiokirkonkatu 3 (1914)
Tampereen Telefooni Oy:n talo (Tuotannon talo), Hämeenkatu 26 (1914)
Lokomon johtajan asunto, Hatanpään valtatie 36 (1916)
Lielahden sellutehtaan J.W. Enqvistin työväenasunnot (1917, 1924)
Lielahden tehtaan J.W. Enqvistin pääinsinöörin talo (1917)
Viinikan rivitalot (1919)
Tampereen kutomateoll. Osakeyhtiön asuinrakennukset, Palomäentie 1 ja 3 (1919)
Niemenrannan klubitalo (1919)
Lapinniemen tehtaan rakennuksia (1920-luku)
Liljeroosintalo, Mariankatu 35 (1923)
Pikilinna, Aaltosenkatu 31–33 (1924)
Elevhemmet vid svenska samskolan, Mariankatu 41 (1926)
Säästöpankintalo (laajennus), Kauppakatu 14 (1926)
Aamulehden talo (Tampereen Kirjapaino-Osakeyhtiön talo), Hallituskatu 14 (1927)
Ratinanlinna (1928)
Aitolahden kirkko (1928)
Tampellan työväenasunnot Messukylässä ja Saukonmäellä
Töitä muualla Suomessa

Inkeroisten tehtaankirkko, Kouvola (1910)
Nygårdin kartanon päärakennus, Kuru (1914–1915)
Kemi-yhtiön toimitusjohtajan asunto ja virkailijaklubi, Karihaara, Kemi (1921)
Veljekset Åström Oy:n teollisuusrakennuksia (nykyisin muun muassa Taidemuseo ja Tietomaan torni), Myllytulli, Oulu (1921–1923)
Antaverkka, Ylöjärvi (1922)
Ruotsilan kartanon päärakennus, Kiikka (1924)
Pohjoismaiden Yhdyspankin konttori (nykyinen Kemin historiallinen museo), Sauvosaari, Kemi (1928)
Porin kaupungin puhelinlaitos, nykyisin Luontotalo Arkki, (1928)
Kuvia rakennuksista

Palanderin talo
Tirkkosen talo
Villa Lavonius
Kansallispankintalo
Frenckellin paperitehdas
Blomin talo
Kymmenenmiehen talo
Inkeroisten kirkko
Villa Sandsund
Tuomisen kivimuuri
Lokomon johtajan talo
Kemi-yhtiön toimitusjohtajan asunto
Oulun taidemuseo
Pikilinna
Säästöpankintalon kulmaosa
Aitolahden vanha kirkko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Birger Federley Wikimedia Commonsissa
Federley, Birger hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Fenyylielohopeanitraatti

| Fenyylielohopeanitraatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Nitro-oksi(fenyyli)elohopea
CAS-numero:  55-68-5
PubChem CID:  170839113 ja 9840857 16682924, 170839113 ja 9840857
SMILES:  C1=CC=C(C=C1)[Hg]O[N+](=O)[O-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H5HgNO3
Moolimassa:  339,7 g/mol
Sulamispiste:  176–186 °C
Fenyylielohopeanitraatti (C6H5HgNO3) on rakenteeltaan elohopean organometalliyhdisteisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa kosmetiikassa säilöntäaineena ja maataloudessa rikkaruohomyrkkynä ja fungisidina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa fenyylielohopeanitraatti on väriltään valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vain niukasti veteen. Fenyylielohopeanitraatti ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä ja sille altistumisesta voi aiheutua kurkkukipua, yskää, huonovointisuutta ja vatsakipuja. Aine voi olla mutageenista. Fenyylielohopeanitraatin käyttö herbisidinä ja fungisidina voi aiheuttaa allergista ihottumaa.
Käyttö

Fenyylielohopeanitraattia voidaan käyttää antibakteerisena säilöntäaineena kosmetiikassa ihonhoitotuotteissa sekä erityisesti silmämeikeissä. Sitä voidaan myös käyttää säilöntäaineena silmätipoissa ja aine on tehokasta useita bakteereja ja sieniä vastaan. Yhdistettä on aikaisemmin käytetty myös ehkäisyssä, koska sillä on siittiöitä tappavia ominaisuuksia, mutta tätä käyttöä ei enää suositella. Muita fenyylielohopeanitraatin käyttökohteita on käyttö herbisidinä ja fungisidina sekä puutavaran ja nahan disinfektiokäsittelyt.
Fenoksaproppi-etyyli

| Fenoksaproppi-etyyli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Etyyli-2-[4-[(6-kloori-1,3-bentsoksatsol-2-yyli)oksi]fenoksi]propanoaatti
CAS-numero:  66441-23-4
PubChem CID:  91707
SMILES:  CCOC(=O)C(C)OC1=CC=C(C=C1)OC2=NC3=C(O2)C=C(C=C3)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C18H16ClNO5
Moolimassa:  361,768 g/mol
Sulamispiste:  86,5 °C
Kiehumispiste:  200 °C
Tiheys:  1,32 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Fenoksaproppi-etyyli (C18H16ClNO5) on fenoksipropionaatteihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään maataloudessa rikkaruohomyrkkynä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa fenoksaproppi-etyyli on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, etyyliasetaattiin, heksaaniin ja erityisesti tolueeniin tai asetoniin. Yhdiste on optisesti aktiivista ja biologisen aktiivisuuden omaavaa R-enantiomeeria kutsutaan myös nimellä fenoksaproppi-P-etyyli (CAS 71283-80-2).
Fenoksaproppi-etyyli hydrolysoituu kasveissa varsinaiseksi herbisidinä toimivaksi yhdisteeksi fenoksapropiksi (C16H12ClNO5). Lisäksi muodostuu 6-kloori-2,3-dihydrobentsoksatsol-2-onia ja 4-hydroksifenoksipropaanihappoa. Fenoksaproppi-etyylin aineenvaihduntatuotteet vaikeuttavat kasvien tarvitsemien rasvahappojen biosynteesiä estämällä asetyylikoentsyymi-A-karboksylaasientsyymin toimintaa. Yhdiste tehoaa ruohovartisiin rikkakasveihin esimerkiksi rikkapuntarpäähän.
Valmistus ja käyttö

Fenoksaproppi-etyyliä valmistetaan 2-klooripropaanihaposta johdetun etyyli-4-kloorifenoksi-2-propionaatin ja 6-klooribentsoksatsolin välisellä reaktiolla. Fenoksaproppi-P-etyyliä valmistetaan käyttämällä 2-klooripropaanihapon S-enantiomeeria.
Fenoksaproppi-etyyliä käytetään torjumaan rikkaruohoja muun muassa ruis-, ohra-, vehnä-, peruna-, papu-, sokerijuurikas-, puuvilla- sekä maapähkinäviljelmillä. Lisäksi sitä käytetään myös nurmilla ja golfkentillä. Fenoksaproppi-etyyli on hyväksytty käytettäväksi 75 maassa muun muassa Euroopan unionin alueella. Fenoksaproppi-etyylin kanssa voidaan käyttää vehnäviljelmillä fenkloratsolia, joka kiihdyttää fenoksaproppi-etyylin hydrolysoitumista fenoksapropiksi ja siten estää ainetta vahingoittamasta muita kuin rikkaruohoja. Vehnässä muodostuu fenoksiproppikonjugaatteja, esimerkiksi glutationin kanssa, jotka eivät ole fytotoksisia, mutta näitä konjugaatteja ei muodostu rikkaruohoissa.
Aiheesta muualla

Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Fenoxaprop-ethyl (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Fenoxaprop-ethyl (englanniksi)
ChemBlink: Fenoxaprop-p-ethyl (englanniksi)
PubChem: Fenoxaprop (englanniksi)
Fenyyliasetyleeni

| Fenyyliasetyleeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Etynyylibentseeni
CAS-numero:  536-74-3
PubChem CID:  10821
SMILES:  C#CC1=CC=CC=C1 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H6
Moolimassa:  102,128 g/mol
Sulamispiste:  –44,8 °C
Kiehumispiste:  143 °C
Tiheys:  0,93 g/cm3
Fenyyliasetyleeni (C8H6) on alkyyneihin ja aromaattisiin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Ainetta käytetään pääasiassa orgaanisen kemian synteeseissä.
Valmistus

Fenyyliasetyleeniä voidaan valmistaa synteettisesti käyttämällä lähtöaineena styreenidibromidia. Reaktiossa eliminoituu vetybromidia. Reaktioastiaan lisätään ammoniakkia ja natriumia, jotka reagoivat muodostaen katalyyttinä toimivaa natriumamidia.
Toinen tapa valmistaa yhdistettä synteettisesti on vetybromidin eliminaatio bromistyreenistä. Reaktio tapahtuu emäksen, kuten kaliumhydroksidin vaikutuksesta. Muodostuva fenyyliasetyleeni puhdistetaan tislaamalla.
Reaktioita

Fenyyliasetyleenistä voidaan valmistaa styreeniä liittämällä siihen vetyä. Fenyyliasetyleenin vedytys voi johtaa myös etyylibentseenin muodostumiseen. Tämän vuoksi reaktion selektiivisyyden parantamiseksi käytetään katalyyttejä, joista selektiivisimpiä on palladium. Selektiivisyyttä on pyritty parantamaan lisäämällä palladiumin joukkoon pieniä määriä myös muita jaloja metalleja.
Fenyyliasetyleeni voi polymeroitua. Emäksisissä olosuhteissa fenyyliasetyleenistä voi muodostua alkynidi-ioni, joka reagoi fenyyliasetyleenin kanssa nukleofiilisellä additioreaktiolla. Tuotteena muodostuu 1,4-difenyylibut-1-en-3-yynin E -ja Z-isomeerien seos, mutta Z-muoto on yleensä vallitseva.
Muiden alkyynien tapaan myös fenyyliasetyleeni voi trimerisoitua. tuotteena muodostuu kahta bentseenin johdannaista 1,2,4- ja 1,3,5-trifenyylibentseeniä. Kobolttibromidiin ja imiiniin perustuvan katalyytin läsnä ollessa reaktio on hyvin regioselektiivinen ja 1,2,4-trifenyylibentseeni on vallitseva 97 % selektiivisyydellä.
Fenyyliasetyleeni voi myös polymeroitua hyvin suurimolekyylisiksi ja monimutkaisiksi dendrimeereiksi. Näillä polymeereillä on niin kutsuttuja fotoresponsiivisia ominaisuuksia.
Ferrimagnetismi

Ferrimagneettinen järjestys, jossa eri suuntiin osoittavat magneettiset momentit ovat erisuuruisia.
Ferrimagnetismi on fysiikassa tunnettujen magneettisten tilojen, ferromagnetismin ja antiferromagnetismin, välimuoto. Ferrimagneettisissa aineissa magneettiset momentit ovat järjestäytyneet säännolliseen hilaan siten, että vierekkäiset magneettiset momentit osoittavat vastakkaisiin suuntiin, samaan tapaan kuin antiferromagneettisissa aineissa. Toisin kuin antiferromagneettisissa aineissa, ferrimagneettisissa aineissa vastakkaisiin suuntiin osoittavat magneettiset momentit eivät kuitenkaan täysin kumoa toisiaan ja aine on osittain magnetisoituva. Tärkeä ferrimagneettisten aineiden ryhmä ovat ferriitit, joiden yleinen kemiallinen kaava on MO, jossa O on happi ja M on jokin metalleista Ni, Mn tai Fe.
Ferrimagneettisten aineiden magneettiset momentit järjestäytyvät spontaanisti Curien lämpötilan alapuolella, jolloin aine käyttäytyy ferromagneetin tavoin.lähde?selvennä Curien lämpötilaa korkeammissa lämpötiloissa ferrimagneettiset aineet käyttäytyvät paramagneettisten aineiden tavoin.
Todennäköisesti vanhin tunnettu ulkoisesti magneettinen materiaali, magnetiitti (Fe3O4), on ferrimagneettinen aine. Ferrimagnetismi magnetiitissa syntyy sen hilarakenteen eri kohdissa sijaitsevista rautaioneista Fe2+ ja Fe3+, joilla on erilaiset magneettiset momentit.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Sähkö- ja magneettikentät.  (Moniste 381)  Espoo:  Otakustantamo, 1987.  ISBN 951-672-038-2
Magneettiset tilat
diamagnetismi
superdiamagnetismi
paramagnetismi
superparamagnetismi
ferromagnetismi
antiferromagnetismi
ferrimagnetismi
metamagnetismi
spin-lasi
Fenyylilitium

| Fenyylilitium |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  591-51-5
PubChem CID:  637932 ja 53629015
SMILES:  [Li+].C1=CC=[C-]C=C1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H5Li
Moolimassa:  84,041 g/mol
Sulamispiste:  150 °C (hajoaa)
Tiheys:  0,828 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Fenyylilitium (C6H5Li) on yksi litiumin organometalliyhdisteistä. Ainetta käytetään orgaanisen kemian synteeseissä fenyyliryhmän liittämiseen muihin molekyyleihin ja muiden organometalliyhdisteiden valmistuksessa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa fenyylilitium on värittömiä kiteitä. Yhdiste reagoi helposti veden kanssa ja on lisäksi pyroforista eli erittäin helposti ilman vaikutuksesta syttyvää, minkä vuoksi sitä käytetään tyypillisimmin hiilivety- tai eetteriliuoksena, joihin se liukenee muodostaen ruskehtavan liuoksen. Muiden organolitiumyhdisteiden tavoin fenyylilitium muodostaa liuoksissa aggregaatteja riippuen liuottimesta. Dietyylieetteriliuoksessa yhdiste muodostaa itsensä ja liuotinmolekyylien kanssa dimeerejä tai tetrameerejä, monomeerinä tai dimeerinä aine esiintyy tetrahydrofuraaniliuoksessa. Monomeerien osuutta liuoksessa voidaan lisätä käyttämällä kompleksoivia liuottimia tai lisäaineita kuten pentametyylidietyleenitriamiinia, tetrametyylietyleenidiamiinia tai heksametyylifosforiamidia.
Valmistus ja käyttö

Fenyylilitiumia valmistettiin ensimmäisen kerran difenyylielohopean ja metallisen litiumin välisellä reaktiolla. Nykyään tyypillisin valmistusmenetelmä on fenyylihalogenidin kuten klooribentseenin, bromibentseenin ja jodibentseenin reaktio litiumin kanssa eetteriliuoksessa. Muodostuva tuote puhdistetaan tislaamalla alipaineessa ja tuote myydään yleensä 20-massaprosenttisena liuoksena joko dietyylieetterissä, dibutyylieetterissä tai bentseenin ja dietyylieetterin seoksessa.
Fenyylilitiumia käytetään muiden organolitiumyhdisteiden ja Grignard-reagenssien tavoin orgaanisessa synteesissä nukleofiilisissa substituutio- ja additioreaktioissa karbonyyliyhdisteiden kanssa ja sitä käytetään muun muassa lääkeaineiden kuten kipulääkkeiden valmistuksessa. Ainetta voidaan käyttää myös muiden organolitiumyhdisteiden valmistukseen ja organometalli- ja -puolimetalliyhdisteiden kuten tinan ja piin orgaanisten johdannaisten valmistukseen ja Wittig-reaktioissa.
Fenyyli-isosyanaatti

| Fenyyli-isosyanaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Isosyanaattobentseeni
CAS-numero:  103-71-9
PubChem CID:  7672
SMILES:  C1=CC=C(C=C1)N=C=O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H5NO
Moolimassa:  119,12 g/mol
Sulamispiste:  –30 °C
Kiehumispiste:  165 °C
Tiheys:  1,096 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Fenyyli-isosyanaatti (C7H5NO) on aromaattisiin isosyanaatteihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa muita kemikaaleja ja reagenssina analyyttisessä kemiassa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa fenyyli-isosyanaatti on väritöntä nestettä, jolla on voimakkaan pistävä haju. Yhdiste reagoi veden ja etanoliin kanssa, mutta liukenee muun muassa dietyylieetteriin, asetoniin, dimetyyliformamidiin, asetonitriiliin, bentseeniin ja tolueeniin. Fenyyli-isosyanaatti on hyvin reaktiivinen ja reagoi alkoholien kanssa karbamaateiksi, amiinien kanssa fenyyliureajohdannaisiksi, useiden nukleofiilien kanssa, dipolarrofiilien kanssa sykloadditiolla heterosyklisiksi yhdisteiksi ja reagoi myös monien organometalliyhdisteiden kanssa insertioreaktiolla. Kuumennettaessa fenyyli-isosyanaattia se voi muodostaa syklisen dimeerin eli difenyyliureuretidiinidionin tai niin ikään rengasrakenteisen fenyyli-isosyanaattitrimeerin.
Fenyyli-isosyanaatti on myrkyllistä ja ärsyttää voimakkaasti ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Aine voi aiheuttaa syövytysvammoja joutuessaan kosketuksiin ihon tai silmien kanssa ja aiheuttaa voimakasta kyynelvuotoa. Hengitettynä aineelle altistumisesta voi seurata kurkkukipua, yskää, hengenahdistusta ja toistuva altistuminen voi johtaa astmaan.
Valmistus ja käyttö

Fenyyli-isosyanaattia valmistetaan aniliinin ja fosgeenin välisellä reaktiolla.
Fenyyli-isosyanaattia käytetään muiden orgaanisten yhdisteiden esimerkiksi lääkkeiden ja rikkaruohomyrkkyjen valmistamiseen. Siitä valmistettavia yhdisteitä ovat muun muassa fenuroni, pensykuroni, profaami, siduroni, tidiatsuroni, karbetamidi ja desmedifaami. Fenyyli-isosyanaattia käytetään myös analyyttisenä reagenssina alkoholien ja amiinien tunnistamiseen.
Aiheesta muualla

Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Phenyl isocyanate (englanniksi)
ChemBlink: Phenyl isocyanate (englanniksi)
Antimonihohde

| Antimonihohde |
| --- | --- |

Luokka:  sulfidimineraalit
Kemialliset ominaisuudet
Kemiallinen kaava:  Sb2S3
Molekyylipaino:  339,70 g/mol
Fysikaaliset ominaisuudet
Väri:  lyijynharmaa
Asu:  pitkiä neulamaisia kiteitä, levymäisiä, kiteet taipuisia
Kidejärjestelmä:  rombinen
Lohkeavuus:  hyvä
Kovuus Mohsin asteikolla:  2
Ominaispaino:  4,63–4,66
Optiset ominaisuudet
Kiilto:  metallikiilto
Läpinäkyvyys:  läpinäkymätön
Lähteet
  
Aiheesta muualla
  Antimonihohde Commonsissa 
Antimonihohde eli stibniitti (< lat. stibium "antimoni") eli antimoniitti (Sb2S3) on antimonisulfidimineraali. Se on muodostunut kiteytymällä vesiliuoksista alhaisessa lämpötilassa. Se esiintyy usein kvartsin, dolomiitin, kalsiitin ja baryytin kanssa "valkoisissa" antimoni- ja hopeamineraalijuonissa. Antimonihohde on tärkein antimonimalmimineraali.
Itä­maiden naiset käyttivät antimonihohdetta kulma­karvojen maalaamiseen, jotta silmät näyttäisivät suuremmilta. Antimonihohdetta on käytetty myös koruissa ja rahametallina.
Nykyään antimonia käytetään raudan ruosteenestoon, maalien ja lakkojen valmistuksessa sekä suojautumisvärinä.
Ferekrateus

Ferekrateus (lat. pherecrateus) on antiikin kreikkalaisesta metriikasta peräisin oleva lyyrinen runosäe, yksi niin kutsutuista aiolialaisista säkeistä. Se on saanut nimensä komediakirjailija Ferekrateesta.
Kaava

Ferekrateus-säe koostuu seitsemästä tavusta. Säkeellä on kaksi muotoa, joiden kaavat ovat ( = lyhyt tavu,  = pitkä tavu,  = anceps eli lyhyt tai pitkä tavu):
Esimerkkejä

Euripides, Andromakhe 504:
Horatius, Oodit I.8.2:
Catullus, XVII.1:
Mario Ferrari

Mario Ferrari Julius Caesarina.
Mario Ferrari (3. syyskuuta 1894 Rooma – 28. kesäkuuta 1974 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Ferrari valmistui Firenzen näyttelijäkoulusta, osallistui ensimmäiseen maailmansotaan lentäjänä ja teki pitkän ja ansiokkaan teatteriuran. Hän esiintyi mykkäelokuvissa vuosina 1920–1921 ja palasi alalle äänielokuvan tultua. Ferrari oli Italian suosituimpia elokuvanäyttelijöitä, vaikka joutuikin usein tyytymään sivuosiin. Hän työskenteli myös radiossa, televisiossa ja jälkiäänittäjänä.
Elokuvia

Cavalleria, 1936
Abuna Messias, 1939
La peccatrice, 1940
Quelli della montagna, 1943
La leggenda di Enea, 1962
Aiheesta muualla

Mario Ferrari Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
Fenoli

| Fenoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
Muut nimet:  fenyylialkoholi karbolihappo hydroksibentseeni
CAS-numero:  108-95-2
PubChem CID:  996 ja 20488062
SMILES:  OC1=CC=CC=C1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H5OH
Moolimassa:  94,1 g/mol
Ulkomuoto:  kiinteä, valkoinen, kiteinen
Sulamispiste:  40,5 °C
Kiehumispiste:  182 °C
Tiheys:  1,06 g/cm3
Liukoisuus veteen:  8,3 g/100 ml (20 °C)
Kolmiulotteinen malli fenolimolekyylistä
Fenolit ovat orgaanisia yhdisteitä, joissa yksi tai useampi hydroksyyliryhmä (-OH) on liittyneenä suoraan bentseenirenkaaseen.
Fenolit ovat heikkoja happoja. Bentseenirenkaan läheisyys vahvistaa OH-ryhmän polaarisuutta, jonka vuoksi vety pystyy irtoamaan siitä protonina. Alkoholit, joissa OH-ryhmä on kiinnittynyt hiiliketjuun, ovat sen sijaan neutraaleja yhdisteitä.
Fenoleita esiintyy yleisesti myös luonnossa. Niitä on mm. puiden lehdissä ns. sekundäärisinä aineina, jopa 25 % kuivapainosta. Hieskoivujen puolustusmekanismeja (tunturimittareiden toukkien syömävioitusta vastaan) tutkittaessa niiden lehdistä analysoitiin toista sataa erilaista fenolinsukuista yhdistettä.
Fenoli eli karbolihappo > Ominaisuudet

Yksinkertaisin fenoli, josta usein käytetään vain nimitystä fenoli, on orgaaninen yhdiste, C6H5OH, joka tunnetaan myös nimillä fenyylialkoholi, karbolihappo ja hydroksibentseeni. Sen moolimassa on 94,1 g/mol, sulamispiste 40,5 °C, kiehumispiste 182 °C, tiheys 1,06 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste 79 °C, itsesyttymislämpötila 715 °C ja CAS-numero 108-95-2. Puhdas fenoli imee vettä ilmasta ja liukenee siihen. Fenoli liukenee osittain veteen sekä hyvin etanoliin, asetoniin ja eetteriin.
Fenoli eli karbolihappo > Käyttö

Fenolia käytetään nykyään polymeerien (kuten bakeliitin), fenolihartsien, räjähteiden, maalien, lääkkeiden (kuten aspiriinin) ja elintarviketeollisuuden lisäaineiden valmistamisessa.lähde?  Fenoli ärsyttää ja syövyttää ihoa ja limakalvoja.lähde?  Se voi tunkeutua ihon läpi elimistöön,{{Lähde|pyydetty=5.9.2024} missä se vaikuttaa hermomyrkkynä.lähde? Se aiheuttaa ihottumaa, vaikuttaa keskushermostoon ja vaurioittaa maksaa sekä munuaisia.lähde?
Aikaisemmin sillä on ollut suuri merkitys desinfiointiaineena. Esimerkiksi keuhkotautisille (tuberkuloosi) järjestetyt sylkykupit olivat käsitelty "karbolihapolla" taudin leviämisen estämiseksi. Sitä on käytetty toisinaan myös vaarallisen arsenikin ja muiden arseeniyhdisteiden asemasta eläinten nahkojen konservoinnissa eli mm. täytettyjen lintujen nahkan sivelyyn sisäpuolelta tuholaisten estämiseksi.
Fenolia eli karbolihappoa on käytetty natsi-Saksassa teloitusruiskeena. Fenoliruiske saatettiin antaa joko suoraan sydänlihakseen tai käsivarteen. Yleensä aine vaikutti heti, ja se oli letaali eli johti kuolemaan vain muutamissa sekunneissa. Noin yksi gramma (10 cc.) riitti surmaamaan ihmisen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fenolin kansainvälinen kemikaalikortti
Fenolin OVA-ohje (Arkistoitu – Internet Archive)
Kemian työsuojeluneuvottelukunta (KETSU): Fenoli (Arkistoitu – Internet Archive)
Terveysportti, metatesaurus: Fenoli
PubChem: Phenol (englanniksi)
DrugBank: Phenol (englanniksi)
KEGG: Phenol (englanniksi)
ChemBlink: Phenol (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Phenol (englanniksi)
Ferredoksiini

Monille ferredoksiineille tyypillinen 2Fe2S-klusteri
Ferredoksiini on molekyylimassaltaan suhteellisen pienikokoinen rauta-rikkiproteiineihin kuuluva proteiini. Se osallistuu useisiin tärkeisiin biokemiallisiin hapetus-pelkistysreaktioihin kuten fotosynteesiin.