stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Walter Ljungquist

| Walter Ljungquist |
| --- | --- |
 Walter Ljungquist
Henkilötiedot
Syntynyt: 1900 Kisa, Ruotsi Kisa, Ruotsi
Kuollut: 1974 (73–74 vuotta) Kisa, Ruotsi
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Esikoisteos:  Ombyte av tåg
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Walter Ljungquist (1900 Kisa, Ruotsi – 1974 Kisa, Ruotsi) oli ruotsalainen kirjailija.
Walter Ljungquist
Ljungquistin esikoisteos Ombyte av tåg ilmestyi 1933. Hän omaksui vaikutteita Ernest Hemingwayn dialogityylistä. Myöhemmin hän siirtyi symbolismiin. Azalea (1948) on tyylillisesti lähellä Luigi Pirandelloa.
Ljungquist oli naimisissa kirjailija Gerda Antin kanssa.
Palkinnot ja tunnustukset

BMF-plaketten: 1957
Svenska Dagbladetin kirjallisuuspalkinto 1956
Aiheesta muualla

Gerda Antti, Albert Bonniers (ruotsiksi)
Vladimir Kovaljonok

| Vladimir Kovalyonok |
| --- | --- |
 Vladimir Kovaljonok
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. maaliskuuta 1942 (ikä 82) Beloje, Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Ura
Tyyppi:  Avaruuslennolle osallistuja
Sotilasarvo:  Kenraalimajuri
Aika avaruudessa:  216 vuorokautta
Valittu avaruuslentäjäksi:  5. heinäkuuta 1967
Eläköityminen:  23. kesäkuuta 1984
Lennot

 :  Sojuz 25
 
 :  Sojuz 29
 
 :  Sojuz T-4
 
Vladimir Kovaljonok (ven. Влади́мир Васи́льевич Ковалёнок; s. 3. maaliskuuta 1942 Beloje, Valko-Venäjän neuvostotasavalta) on entinen neuvostoliittolainen kosmonautti ja sotilaslentäjä. Hän aloitti kosmonauttikoulutuksen 5. heinäkuuta 1967. Hän toimi kolmen avaruuslennon päällikkönä ja vietti avaruudessa yhteensä 216 vuorokautta. Hän siirtyi eläkkeelle kenraalimajurina 23. kesäkuuta 1984.
Vladimir Kovaljonok (vasemmalla) ja Viktor Savinyh neuvostoliittolaisessa postimerkissä 1981.
Lennot

Sojuz 25
Sojuz 29
Sojuz T-4
Aiheesta muualla

Cosmonaut Biography: Vladimir Kovalyonok
Vähä-Kuuhimo

| Vähä-Kuuhimo |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Parkano
Koordinaatit:  62°02′49″N, 22°57′30″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Parkanonjärven alue (35.53)
Laskujoki:  oja Kuuhimojärveen 
Järvinumero:  35.535.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  148,6 m 
Rantaviiva:  0,944 km 
Pinta-ala:  0,05516 km² 
 fiVähä-Kuuhimo 
Vähä-Kuuhimo  on Pirkanmaalla Parkanossa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Parkanonjärven alueeseen. Vähä-Kuuhimo on osa Vuorijoen valuma-aluetta.
Maantietoa

Järven pituus on 350 metriä, leveys 250 metriä ja sen pinta-ala on 5,5 hehtaaria. Se sijaitsee Ristinevalla noin viisi kilometriä Parkanon kirkolta luoteeseen. Siihen laskee toistakymmentä suo-ojaa, joista yksi on samalla järven laskuoja. Laskuoja laskee kilometrin pituisena Kuuhimojärveen. Rantaviiva on 950 metriä pitkä ja rannat ovat suota. Rannoille on rakennettu kaksi vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet seututieltä 274.
WWE ’13

| WWE ’13 |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Yuke's
Julkaisija:  THQ
Jakelija:  Nintendo eShop
Pelisarja:  WWE
Julkaistu:  30. lokakuuta 2012
Lajityyppi:  Urheilupeli, taistelupeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  ESRB: Teini-ikäisille  PEGI 18  USK 16 
Alusta:  PlayStation 3, Xbox 360
Jakelumuoto:  Blu-ray-levy ja digitaalinen lataus
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK : 
WWE ’13 on vuonna 2012 julkaistu showpainiaiheinen videopeli. Pelin kehitti Yuke’s ja julkaisi THQ. Se julkaistiin kahdelle pelialustalle, PlayStation 3:lle ja Xbox 360:lle. Pelin kansikuvaksi valittiin CM Punk. Peli on jatkoa WWE ’12:lle ja samalla viimeinen THQ:n julkaisema WWE-videopeli, kun yhtiö meni konkurssiin tammikuussa 2013.
Painijat

Mukana on yli 90 showpainijaa, joista osa on menneiden vuosien painijoita erityisesti Attitude Era:lta.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Raw  Antonio CesaroDLC   Brock Lesnar   Brodus Clay   Chris Jericho   CM Punk   David Otunga   Dolph Ziggler   Drew McIntyreDLC   Epico   Jack Swagger   John Cena   John Cena ’04   John Laurinaitis   Kofi Kingston   The Miz   Primo   Rey Mysterio   The Rock   R-Truth   Santino Marella   Triple H   Zack Ryder  |  Smackdown  Alberto Del Rio   Big Show   Booker-T   Christian   Cody Rhodes   Damien SandowDLC   Daniel Bryan   The Great Khali   Heath Slater   Hunico   Jinder Mahal   Justin Gabriel   Kane   Mark Henry   Randy Orton   Sheamus   Sin Cara   Ted DiBiase   The Undertaker   Wade Barrett   Yoshi TatsuDLC  |  Attitude Era  Animal   Big Boss Man   Billy Gunn   Bradshaw   Bret Hart   British Bulldog   Cactus Jack   Chainsaw CharlieDLC   Chris Jericho ’99   Christian ’99   Diamond Dallas PageDLC   Dude Love   Eddie Guerrero   Edge ’99   Faarooq   GangrelDLC   GoldustDLC   Grand Master SexayDLC   Hawk   Hunter Hearst Helmsley   Kane ’97–99   Ken Shamrock   Mankind   Mark Henry ’98   Mike TysonDLC   Val VeniceDLC   Vince McMahon   Paul Wight   RikishiDLC   Road Dogg   Scotty 2 HottyDLC   Shane McMahon   Shawn Michaels   Stone Cold Steve Austin   The Godfather   The Rock ’98–99   The Undertaker ’97–98   Triple H ’99   Vader   X-Pac  |  Diivat  AJ LeeDLC   Alicia Fox   Beth Phoenix   Brie Bella   Eve Torres   Kelly Kelly   Kharma   LaylaDLC   Lita   Lita ’00   NatalyaDLC   Nikki Bella   Stephanie McMahon   Trish Stratus Legendat  Edge   JBL   Kevin Nash  |
DLC ladattava lisäosa.
Arvostelu

WWE ’13 sai pääosin positiivista palautetta. Metacritic antoi keskiarvoksi useiden arvosteluiden perusteella 78/100. IGN antoi arvosanaksi 8,4/10 kehuen Attitude Era -tilaa, mutta kritisoi kommentaattoreita, jotka olivat huonoja eläytymään rooleihinsa kuulostaessa siltä, kuin he lukisivat repliikkinsä suoraan paperilta. Myös uudet kamerakulmat ja yleisön ääninäytteet saivat IGN:ltä kritiikkiä.
WWE ’13 huomioitiin Spike Video Game -ehdokkuudella 2012, parhaana urheilupelinä.
William McGonagall

William McGonagall 1900-luvun alulla.
William Topaz McGonagall (1825 tai 1830 – 29. syyskuuta 1902) oli Dundeessa asunut skotlantilainen kutoja, runoilija ja näyttelijä. Häntä pidetään usein yhtenä huonoimmista englanninkielisistä runoilijoista kautta aikojen.[lähde? ]
McGonagall työskenteli kutojana, kunnes hän ”huomasi olevansa runoilija” vuonna 1877. Hänen ensimmäinen runonsa oli ”An Address to the Rev. George Gilfillan”, joka oli osoitettu toiselle samaan aikaan vaikuttaneelle kirjailijalle ja runoilijalle. Gilfillan totesi runosta, että ”Shakespeare ei ikinä kirjoittanut mitään tällaista”. Yksi McGonagallin kuuluisimpia runoja on ”The Tay Bridge Disaster”, joka kertoo 75 uhria vaatineesta Tayn rautatiesillan romahtamisesta 28. joulukuuta 1879.
McGonagallin runoja arvosteltiin siitä, että hän ei ymmärtänyt runollisia metaforia eikä runomitan ja rytmin merkitystä.kenen mukaan? Huono rytmitys ja heikot ja harhaanjohtavat kielikuvat osoittautuivat usein pikemminkin koomisiksi. McGonagall lausui runojaan julkisesti, ja luennoi dundeelaisissa pubeissa alkoholin käyttöä vastaan, yleisön heittäessä häntä mädillä kananmunilla ja vihanneksilla. Joidenkin myöhempien arvioiden mukaanlähde tarkemmin? McGonagall ymmärsi runojensa huonouden, ja nämä esitykset olivatkin varhaista performanssitaidetta. McGonagall pyrki myös näyttelemään, mutta joutui maksamaan siitä, että saisi esittää nimiosaa Macbethissä. Esityksessä hän ei suostunut kuolemaan, koska kuvitteli Macduffin näyttelijän ottavan itselleen kaiken kunnian.
Viljo Elomaa

Viljo Urho Elomaa (alun perin Helenius, 9. elokuuta 1897 Kälviä – 4. helmikuuta 1966 Jyväskylä) oli suomalainen urheilija ja suojeluskuntalainen, joka saavutti menestystä ampumalajeissa ja yleisurheilulajeissa. Viljo Elomaa syntyi isänmaalliseen ja urheilua arvostavaan perheeseen Keski-Pohjanmaalla, mutta on kuitenkin taustaltaan lähinnä hämäläistä sukua.  Viljon puoliso oli Hanna Viik ja vanhemmat rautatievirkamies Mikko Helenius ja Aleksandra Helin. Viljon veli Toivo Elomaa oli nuorena yhtä lahjakas yleisurheilija. Eversti Toivo Elomaa kaatui Tulemajoella 5.7.1944, toimiessaan tuolloin JR44:n komentajana. Viljon veli Sulo Elomaa oli 1910–1930-luvuilla Lahden urheiluelämän uranuurtajia ja muun muassa teki pitkän päivätyön nostaessaan Lahden Urheilijat suurseuraksi. Viljon poika Antti Elomaa on yksi Suomen kaikkien aikojen menestyksekkäimpiä pesäpalloilijoita.
Työelämässä Viljo Elomaa toimi lähinnä konduktöörinä ja järjestelymestarina sekä 1920-luvulla vähän aikaa myös kapitulanttina jääkäritykistörykmentissä. Sotilasarvoltaan Viljo Elomaa on vääpeli. Uransa aikana Elomaa on edustanut seuroja Kälviän Korven Koitto, SLU Kokkolan osasto, Lahden Ahkera, Lahden Urheilijat ja Lahden Ampujat sekä suojeluskuntakilpailuissa Lahden suojeluskuntaa ja Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiriä.
Yleisurheilua ja suojeluskuntatoimintaa

Jo viisitoistavuotiaana Viljo Elomaa innostui harrastamaan yleisurheilua kuuluen silloisiin Keski-Pohjanmaan urheiluseuroihin. Hän saavutti yhteensä seitsemän Keski-Pohjanmaan piirin mestaruutta olympialaisessa viisiottelussa, 100 m juoksussa, kuulassa, keihäänheitossa ja kiekonheitossa. Kuulantyönnössä ja keihäänheitossa tuli myös piiriennätyksiä. Vuoden 1918 alussa Viljo Elomaa liittyi Kälviän suojeluskuntaan osallistuen Kokkolan valtaukseen, mutta ollen toimessa rautateillä määrättiin heti tämän jälkeen takaisin hoitamaan tointansa, joten suoranainen toiminta vapausarmeijan mukana supistui tähän.
Syksyllä 1918 siirtyi Viljo Elomaa Lahteen rautateiden palvelukseen sekä liittyi paikalliseen suojeluskuntaan ja tämän saman suojeluskunnan riveissä hän uskollisesti seisoi järjestön lakkauttamiseen asti. Lahdessa olon alkuvuosina edusti hän paikallista suojeluskuntaa ja urheiluseuroja kunniakkaasti useissa eri kilpailuissa saavuttaen täälläkin useita eri mestaruuksia. Armeijan harmaissa ollessaan Viljo Elomaa voitti jääkäriprikaatin 5-ottelun vuosina 1919 ja 1921 sekä kuulan vuonna 1921 sekä muita mitaleita. Suomen rautatieläisten mestaruuskisoissa hän voitti vuonna 1924 muun muassa heittosarjan mestaruuden ja pari muuta mitalia. Sk.järjestön mestaruuskilpailuissa hän oli Etelä-Hämeen piirin edustajana Kotkassa ja Viipurissa, sijoittuen parhaimmillaan kuulassa neljänneksi ja keihäässä kuudenneksi. Viljo Elomaa oli kansallista kärkitasoa monessa yleisurheilulajissa tällä Suomen yleisurheilun kulta-ajalla; hän oli muun muassa vuonna 1922 Helsingin SM-kisoissa kuulassa neljäs, 1924 Lahden SM-kisoissa kuulassa neljäs (paras käsi ja yhteistuloskilpailu) ja kiekonheitossa viides. Kansallisissa kisoissa ja kutsukisoissa hänet nähtiin usein voittajana tai kolmen parhaan joukossa. Hän voitti Lahden piirissä yhteensä 19 kertaa piirinmestaruuden ja 11 muuta PM-mitalia.
Viljo Elomaa saavutti yhdessätoista eri yleisurheilulajissa yhteensä 37 piirinmestaruusmitalia, joista 26 kultaisia ja teki useita piiriennätyksiä Keski-Pohjanmaan ja Lahden yleisurheilupiireissä. Hänen lajeinaan olivat muun muassa juoksujen pikamatkat, keihäs, kiekko, kuula, moukari, painonheitto, korkeus, pituus, kolmiloikka, 3-ottelu ja 5-ottelu.
Suojeluskuntajärjestön ampumamestari

Viljo Elomaa aloitti ampumaurheilun vuonna 1924 Lahden suojeluskunnassa. Elomaa sijoittui vuosien 1933–1943 välisenä aikana lähes 30 kertaa kolmen parhaan joukkoon Lahden sk.piirin kevät- ja syysmestaruuskilpailuissa, saavuttaen myös useita piirinmestaruuksia sekä kivääri että pistoolilajeissa. Tuona aikana ampumaurheilu oli erittäin suosittua ja osallistujien määrä sk.piirin kilpailuissa laskettiin lajista ja vuodesta riippuen sadoista ampujista jopa yli 2 700:n ampujaan. Lahden sk.piiriä hän on edustanut sk.järjestön mestaruuskilpailuissa seuraavina vuosina: 1930, 1931, 1934, 1936 ja 1938. Vuonna 1934 hän voitti sk.järjestön 300 metrin kouluammunnan mestaruuden Tampereella pistemäärällä 459 (50 laukausta) sekä vuonna 1936 Helsingissä ylivoimaisesti pistemäärällä 186 (20 laukausta), sivuten sk.järjestön ennätystä. Vuonna 1934 oli hän sk.järjestön edustajana balttilaisissa ampumakilpailuissa Riiassa sijoittuen kouluammunnassa toiseksi pistemäärällä 186. Kilpailun voitti eräs puolalainen kreivi, joka ampui saman tuloksen reikätähtäimisellä kiväärillä. Samoissa kilpailuissa Mikkelissä vuonna 1937 tuli Elomaa toiseksi 3×20 laukauksen sotilaskiväärikilpailussa ja kolmanneksi sotilasammunnassa. Samoissa kisoissa 1939 hän sijoittui uusinnan jälkeen toiseksi sotilasammunnassa. Etelä-Hämeen sk.piirin ja Riian sk.rykmentin välisissä kilpailuissa oli hän viidesti menestyksekkäästi mukana.
Toiminta Lahden Ampujissa (LAS)

Viljo Elomaa liittyi Lahden Ampujiin 1920-luvulla, jatkaen ammuntaa seuran riveissä aina 1950-luvulle asti. Elomaa saavutti runsaasti menestystä Lahden paikallisissa kilpailuissa ja erilaisissa seuraotteluissa sekä kovatasoisissa SAL:n Hämeen Ampujapiirin kilpailuissa. SAL:n mestaruuskilpailuihin yleisessä sarjassa Elomaa osallistui vuosina 1935, 1936, 1938 ja 1939. Henkilökohtaisissa kilpailuissa parhaat sijoitukset eri lajeissa olivat 8. (pienoiskivääri 3x20),  8. (sotilaskivääri 3x20), 9. (kenttäammunta), 15. (vapaakivääri 3x20) ja 37. (kaksintaistelu). Joukkuekilpailuista tuli myös mitaleita. Viljo Elomaa kuului SAL:n MM-kilpailujen valmennusjoukkueeseen vuosina 1937–1939, tullen valituksi Suomen edustusjoukkueeseen vuoden 1939 kilpailuihin Luzernissa.
Toimittuaan viitisentoista vuotta uskollisesti ja ansiokkaasti Lahden sk:n vahtimestarina, jossa talossa hän perheineen myös asui, siirtyi Viljo Elomaa v. 1939 Lahden ampumaradan vahtimestariksi, hoitaen tämänkin tehtävän erittäin kiitettävällä tavalla vuoteen 1952 asti. 1940-luvulla kilpailutoiminta oli ymmärrettävistä syistä Suomessa vähentynyt, mutta joihinkin SM-kilpailuihin ja Ruotsi–Suomi-maaotteluihin Viljo Elomaa vielä osallistui sotien jälkeenkin, jolloin hän saavutti ikämiessarjoissa useita mitaleita. Viljo Elomaan osaamisen kirjo oli myös ampumalajeissa hyvin monipuolinen, sillä hän kilpaili erilaisilla sotilaskivääreillä, sotilaspistoolilla, pienoispistoolilla, pienoiskiväärillä, vapaakiväärillä ja jopa konepistoolilla. Erityisesti hänet tunnettiin nimenomaan ”pystykorva-ampujana”. Viljo Elomaa suoritti SAL:n suurmestariluokan kivääriammunnassa, erikoismestariluokan pistoolin kaksintaisteluammunnassa ja 1. luokan 600 metrin kivääriammunnassa. Elomaa teki LAS:n piirissä monien vuosien ajan myös todellista pioneerityötä ampumaurheilun hyväksi.
Ampujain maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 1937 ja 1939

Ampujain maailmanmestaruuskilpailuissa Helsingissä vuonna 1937 Viljo Elomaa oli sotilaskiväärin mieskohtaisessa kilpailussa neljästoista pistemäärällä 518 ja makuulta kuudes pistemäärällä 185, joka tuolloin oli myös kautta aikain seitsemänneksi paras tulos MM-kilpailuissa. Hyvien MM-sijoituksien lisäksi tärkeimpänä saavutuksena mainittakoon, että Elomaa voitti vuoden 1937 Helsingin ampujainmestaruuskilpailujen avajaiskilpailun (Kolmen Kihon Kilpailu, Presidentti Svinhufvudin, sotamarsalkka Mannerheimin ja kenraali Östermanin joukkue) sekä henkilökohtaisesti pistemäärällä 386 että sotamarsalkka Mannerheimin joukkueessa. Viljo Elomaan siivitti selvään voittoon huima loppukiri, viimeisen 10 laukauksen sarjan tulos 99 pistettä. Koekivääreillä suoritettuun kisaan osallistuivat kutsuttuina Suomen 66 parasta kivääriampujaa, joten ampujiensa, kilpailupaikan ja poikkeuksellisen merkittävien joukkueenjohtajiensa vuoksi voitto oli erityisen arvokas. Ampujain maailmanmestaruuskilpailuissa Luzernissä vuonna 1939 saavutti Elomaa MM-hopeaa Suomen sotilaskiväärijoukkueessa. Mieskohtaisessa 3 × 20 laukauksen kilpailuissa hän oli 10. (163–171–181=515), asentokilpailuissa polvella 8. (350) ja makuulla 20. (353).
Huomionosoitukset ja palkitsemiset

Viljo Elomaalle on myönnetty Lahden Ampujien kunniaviiri ja hänet kutsuttiin Lahden Ampujien kunniajäseneksi vuonna 1965. Elomaalle myönnettiin Suomen Urheilun hopeinen ansiomitali 1958. Elomaalle on myönnetty Suomen Leijonan Ritarikunnan ansioristi, Vapaudenristin sururisti, 1. luokan Vapaudenmitali punaisen ristin kera, 2. luokan Vapaudenmitali, Vapaussodan muistomitali soljen kera (Pohjanmaan vapautus) ja talvisodan muistomitali sekä harvinainen Latvian Suojeluskunnan ansioristi. Lisäksi hänellä on ollut suojeluskuntain 1. ja 2. luokan kuntoisuusmerkki sekä valioluokan harrastusmerkki.
Aiheesta muualla

Radioselostus Ylen arkistossa v. 1937 MM-kilpailuista, jossa viitataan pariin otteeseen myös Viljo Elomaahan
Viimeinen valhe

| Viimeinen valhe> Harriet Craig |
| --- | --- |
 Alkuperäinen elokuvan juliste
Ohjaaja:  Vincent Sherman
Käsikirjoittaja:  Anne Froelich James Gunn
Perustuu:  George Kellyn näytelmään
Tuottaja:  William Dozier
Säveltäjä:  George Duning
Kuvaaja:  Joseph Walker
Leikkaaja:  Viola Lawrence
Pääosat:  Joan Crawford Wendell Corey
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures
Levittäjä:  Columbia Pictures
Ensi-ilta:   2. marraskuuta 1950  6. huhtikuuta 1951
Kesto:  94 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viimeinen valhe (engl. Harriet Craig) on Vincent Shermanin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1950. Viimeisen valheen nimiroolissa on Joan Crawford. Columbia Pictures toimi elokuvan tuotantoyhtiönä ja jakelijana. Viimeinen valhe kertoo dominoivasta Harriet Craigista (Crawford), jolle neuroottinen perfektionismi, oma talo ja omaisuus merkitsevät paljon enemmän kuin kukaan elävä ihminen hänen elämässään. Harrietin liiallinen omistautuminen kodilleen ajaa hänet hulluuden partaalle. Lopulta perhe ja ystävät hylkäävät Harrietin, joka on kohdellut heitä todella huonosti...
Viimeinen valhe perustuu Pulitzer-palkittuun George Kellyn näytelmään Craig's Wife vuodelta 1925. Näytelmän pohjalta Anne Froelick ja James Gunn laativat käsikirjoituksen. Viimeinen valhe on toinen kolmesta Shermanin ja Crawfordin yhteistyöelokuvasta; muut ovat Kirotut eivät itke (1950) ja Hyvästi toiveuni (1951).
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Joan Crawford  | … |  Harriet Craig   |
|  Wendell Corey  | … |  Walter Craig   |
|  Lucile Watson  | … |  Celia Fenwick   |
|  Allyn Joslyn  | … |  Billy Birkmire   |
|  William Bishop  | … |  Wes Miller   |
|  K. T. Stevens  | … |  Clare Raymond   |
|  Viola Roache  | … |  Rouva Harold   |
|  Raymond Greenleaf  | … |  Henry Fenwick   |
|  Ellen Corby  | … |  Lottie   |
|  Virginia Brissac  | … |  Harriet Craigin äiti   |
|  Kathryn Card  | … |  Rouva Norwood   |
|  Charles Evans  | … |  Herra Winston   |
|  Mira McKinney  | … |  Rouva Winston   |
|  Pat Mitchell  | … |  Danny Frazier   |
|  Al Murphy  | … |  Bartender   |
|  Fiona O'Shiel  | … |  Rouva Frazier   |
|  Susanne Rosser  | … |  Hoitaja   |
|  Katherine Warren  | … |  Tohtori Lambert   |
|  Douglas Wood  | … |  Herra Norwood   |
Tuotanto

Viimeisen valheen tuotanto alkoi vuonna 1949. Kuvaukset alkoivat 3. huhtikuuta 1950 ja päättyivät 23. toukokuuta 1950. Elokuvaa kuvattiin nimellä The Lady of the House.
George Kellyn näytelmän Craig's Wife pohjalta on sovitettu kolme elokuvaversiota, joista Viimeinen valhe on kolmas. Ensimmäinen elokuva on mykkäelokuva Craig's Wife vuodelta 1928, jonka ohjasi William C. DeMille ja Harriet Craigin roolissa on Irene Rich. Toinen on Craig's Wife vuodelta 1936, jonka ohjasi Dorothy Arzner. Vuoden 1936 elokuvaversiossa Harriet Craigia näyttelee Rosalind Russell. Alkuperäisessä Broadway-näytelmässä vuonna 1925 Harriet Craigia näytteli Chrystal Herne. Alkuperäinen näytelmä sai ensi-iltansa 12. lokakuuta 1925 Morosco Theaterissa. Näytelmää esitettiin 360 näytöstä.
Julkaisu ja vastaanotto

Viimeinen valhe sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 2. marraskuuta vuonna 1950 New Yorkissa. Suomessa elokuva julkaistiin 6. huhtikuuta vuonna 1951.
Viimeinen valhe sai hyvän vastaanoton kriitikoilta. Varietyn ja New York Herald Tribunen kriitikot kehuivat Joan Crawfordin roolisuoritusta.
Viimeinen valhe on julkaistu VHS:lle ja DVD:lle.
Aiheesta muualla

Viimeinen valhe Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Viimeinen valhe Elonet.
Viimeinen valhe AllMoviessa. (englanniksi)
Harriet Craig. Turner Classic Movies – TCM. Arkistoitu 5.9.2018. (englanniksi)
Westendin Linja

Westendin Linja Oy oli espoolainen linja-autoyhtiö, joka harjoitti seutuliikennettä pääkaupunkiseudulla sekä Espoon sisäistä liikennettä. Lisäksi yhtiö liikennöi Kauniaisten palvelulinjaa sekä harjoitti tilausliikennettä. Westendin Linja oli Suomen Paikallisliikenneliitto ry:n jäsen. Westendin Linja teki monen vuoden ajan yhteistyötä jääkiekkojoukkue Espoo Bluesin kanssa tarjoten seuran kannattajille ilmaiskyytejä jäähallille eri puolelta Espoota. Yhtiö sai YTV:n asiakastyytyväisyystutkimuksessa vuonna 2005 kiitosta kuljettajien ajotavasta sekä siitä, että he auttoivat ja neuvoivat matkustajia.
Historia

Veikko Tehiranta aloitti liikennöinnin Helsingin ja Westendin välillä 18. joulukuuta 1958 ja perusti Westendin Linja Oy:n vuonna 1960. Yhtiö osti vuonna 1975 Vanhankylän Linja Oy:n ja vuonna 1980 Linjamatka Oy:n. Linjebuss osti vuonna 1994 Westendin Linja Oy:ltä sen oman linjaliikenteen ja -kaluston Linjamatka Oy -nimisenä, mutta itse pääyritys jäi toimimaan ja palasi myöhemmin linjaliikenteeseen. Veikko Tehiranta sai liikenneneuvoksen arvonimen vuonna 1986. Yhtiön toiminta loppui sen jätettyä konkurssihakemuksen 1. lokakuuta 2012. Helsingin seudun liikenne jakoi Westendin Linjan liikenteen Nobina Finlandin, Veolia Finlandin, Åbergin Linjan ja Oy Andersson Ab:n kesken. Kauniaisten palvelulinja siirtyi Taksikuljetukselle.
Westendstraße 1

Westendstraße 1 Frankfurtissa.
Westendstraße 1 (myös Westendtower tai Kronenhochhaus) on postmoderni pilvenpiirtäjä Frankfurt am Mainissa, Saksassa. Se on rakennettu vuosina 1987–1993 ja sen suunnittelusta ovat vastanneet arkkitehditoimistot NHT + Partner GbR ja Kohn Pedersen Fox Associates. Pilvenpiirtäjä yltää 208 metrin korkeuteen ja siinä on 53 kerrosta. Rakennuksessa toimii saksalaisen pankkiyhtiön DZ Bankin pääkonttori.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pilvenpiirtäjän tiedot Emporis.com-sivustolla
WWF Fully Loaded

Fully Loaded oli jokavuotinen showpainin pay-per-view (PPV) -tapahtuma, jonka tuotti World Wrestling Federation. Tapahtuma oli aluksi In Your House PPV:n otsikko, mutta vuonna 1999 tapahtuma erkani ITH-tapahtumasta. Vuonna 2001 Fully Loadedin paikkasi Invasion-tapahtuma ja vuonna 2002 lopulta Vengeance paikkasi Fully Loadedin jokavuotisessa PPV-kalenterissa.
Fully Loaded tapahtumat

| Tapahtuma | Päivämäärä | Kaupunki | Päätapahtuma |
| --- | --- | --- | --- |
| Fully Loaded: In Your House | 26. heinäkuuta 1998 | Fresno, Kalifornia | The Undertaker ja Steve Austin vs. Kane ja Mankind WWF Tag Team Mestaruudesta |
| Fully Loaded (1999) | 25. heinäkuuta 1999 | Buffalo, New York | Steve Austin vs. The Undertaker First Blood matsissa WWF Mestaruudesta |
| Fully Loaded (2000) | 23. heinäkuuta 2000 | Dallas, Texas | The Rock vs. Chris Benoit WWF Mestaruudesta |
Tulokset > 1999

Fully Loaded (1999) pidettiin 25. heinäkuuta 1999 Marine Midland Arenalla Buffalossa, New Yorkissa.
Heat matsi: Val Venis voitti Joey Absin (3:16)
Heat matsi: The Godfather voitti Meatin (2:06)
Heat matsi: Christian voitti Visceran
Jeff Jarrett (Debran kanssa) selätti Edgen ja voitti Intercontinental Mestaruuden (13:22)
The Acolytes (Faarooq ja Bradshaw) voitti Michael Hayesin ja Hardy Boyzit (Matt Hardy ja Jeff Hardy) Handicap matsissa ja voittivat WWF Tag Team Mestaruudet (9:32)
D'Lo Brown voitti Mideonin ja voitti WWF European Mestaruuden (7:11)
The Big Boss Man voitti Al Snown ja voitti Hardcore Mestaruuden (10:11)
The Big Show voitti Kanen (Hardcore Holly toimi erikoistuomarina) (8:13)
Ken Shamrock voitti Steve Blackmanin "Iron Circle" matsissa (4:19)
Road Dogg ja X-Pac voittivat Mr. Assin ja Chynan ja voittivat oikeudet DX nimeen (11:44)
Triple H voitti The Rock Strap matsissa (19:21)
Steve Austin voitti The Undertakerin First Blood matsissa ja säilytti WWE Mestaruuden