stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eliel Soisalon-Soininen
Taustaa

Prokuraattorin virka oli tuolloin vaikea ja epämiellyttävä. Prokuraattori toimi kenraalikuvernöörin jälkeen maan korkeimpana hallinnon valvojana. Keisari asetti ja vapautti prokuraattorin tehtävistään, mikä johti prokuraattorin tosiasiallisen toiminnan riippuvaiseksi keisarin ja kenraalikuvernöörin tahdosta. Venäläinen absolutistinen ja keisari-keskeinen hallintoperinne rajoitti näin prokuraattorin mahdollisuuksia toimia perustuslaillisena suuriruhtinaskuntana itseään pitäneen Suomen laillisuusvalvojajana.
Sortokauden venäläistämispolitiikka kuohutti tunteita suomalaisten keskuudessa. Prokuraattori, "lain ylimpänä valvojana" joutui näin ollen vihattuun asemaan. Toisin kuin monet senaattorit ja virkamiehet jotka erosivat joukoittain tehtävistään, Soisalon-Soininen pysyi virassaan ja sen tuomassa vastuussa. Hän katsoi, että oli tärkeää säilyttää keskusteluvälit venäläisiin.
Prokuraattori Werner Woldemar Söderhjelmin kuoltua 1900 kyseinen virka  oli pitkään auki. Suomen kenraalikuvernööri Bobrikov tarjosi paikkaa Soisalon-Soiniselle, joka siitä ensin kieltäytyi. Bobrikov oli kuitenkin vihjannut lakkauttavansa prokuraattorin viran ja järjestävänsä asiat muulla tavalla, ellei Soisalon-Soininen (tuolloin Johnsson) ottaisi virkaa vastaan. Lopulta hän  myöntyi vaikeaan virkaan; suomalaisella prokuraattorilla olisi mahdollisuus esittää kantansa Pietarista tuleviin päätöksiin ja mahdollisesti lieventää maassa tapahtuvia muutoksia.
Soisalon-Soininen vietti usein aikaa Bobrikovin luona keskustellen ja väitellen. Hänen mielestään kohteliaalla, ystävällisellä käytöksellä saattaisi voittaa vihollisleiriltä paljon enemmän kuin epäystävällisellä vaateliaisuudella. Prokuraattori Soisalon-Soinisen yhteiskunnallisen asenteen on ehkäpä osuvimmin kiteyttänyt oikeusneuvos Kustavi Kaila: ”Soisalon-Soininen katsoi välttämättömäksi koettaa taipumalla venäläisten vaatimuksiin suojella maan tärkeimpiä etuja.”
Soisalon-Soinisen nimitystä Suomen senaatin talousosaston varapuheenjohtajaksi (tuolloisen varapuheenjohtajan Constantin Linderin siirtyessä ministerivaltiosihteeriksi) odotettiin Pietarista helmikuussa 1905. Tähän turvallisempaan virkaan häntä ei kuitenkaan ehditty ennen murhaansa nimittää.
Autonomian ajan lopun sortokausina syntyneet ristiriidat prokuraattorin ja kenraalikuvernöörin välillä johtivat pikaisesti viran venäläistämiseen. Perustuslakien noudattamista vaatineet prokuraattorit ja viran väliaikaiset hoitajat pakotettiin toinen toisensa jälkeen eroamaan, kunnes lopulta virkaan nimitettiin tammikuussa 1911 venäläismielinen senaattori Aleksei Hosiainoff. Ns. venäläisten prokuraattorien kausi kesti vuoteen 1917 saakka.
Perhe

Soisalon-Soinisen vanhemmat olivat Porvoon hiippakunnan piispa Johan Viktor (Janne) Johnsson (1832–1884) ja Anna Charlotta Stenius (1831–1900). Hänen veljiään olivat kasvatustieteiden professori, poliitikko Mikael Soininen sekä lääkintöneuvoksen arvon saanut lääkäri Julius Viktor Johnsson. Eliel Soisalon-Soinisen puoliso oli Emilia Adelaide Louise Grenqvist (1859–1934), jalkaväenkenraali Fredrik Leopold Grenqvistin (1821–1902) ja Adelaide Emilia von Avenariuksen tytär. Avioliitto solmittiin 7. maaliskuuta 1885 Käkisalmessa. He saivat neljä lasta, joista esikoinen kuoli varhain.
Eliel Soisalon-Soinisen tyttären lapsenlapsia ovat runoilija Harri Nordell ja Yleisradion musiikkitoimittaja Risto Nordell.
Kirjallisuutta

Syrjö, Veli-Matti: ”Soisalon-Soininen, Eliel (1856–1905)”, Suomen kansallisbiografia, osa 9, s. 170–171.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-450-5.  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Soisalon-Soininen. Suvut ja vaakunat, Suomen Ritarihuone.
Soisalon-Soinisen sukutaustaa. (Arkistoitu – Internet Archive)
Soisalon-Soininen, Eliel hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Lennart Hohenthal ampuu prokuraattori Eliel Soisalon-Soinisen. Kuva teoksesta Söner af ett folk som blödt.
Aromanttisuus

Aromanttisten lippu.
Aromanttisuus on romanttinen suuntautuminen, jossa henkilö kokee vain vähän tai ei lainkaan romanttista vetovoimaa muita kohtaan tai jolle romanttisen vetovoiman kokeminen vaatii tietynlaiset olosuhteet. Romanttinen vetovoima ilmenee usein ihastuksina tai haluna toimia ihastuksen pohjalta niin, että ihastus voisi johtaa johonkin pysyvämpään romanttiseen suhteeseen. Se ilmentyy usein myös tarpeena olla romanttisessa suhteessa yhden tai useamman henkilön kanssa. Aromanttisella ihmisellä sen sijaan useimmiten ei ole kiinnostusta olla romanttisessa suhteessa kenenkään kanssa, mutta useimmiten he ovat kiinnostuneita ystävyyssuhteista ja muista ei-romanttisista suhteista. Tästäkin on kuitenkin poikkeuksia: jotkut aromanttiset saattavat olla suhteessa, jossa toinen tai joku suhteen osapuolista kokee suhteen romanttisena. Aromanttiset voivat luoda myös omanlaisiaan platonisia suhteita, eivätkä pelkästään keskenään, vaan myös romanttisten ihmisten kanssa. Näistä suhteista käytetään useimmiten nimeä queerplatoninen (pari)suhde (engl. queerplatonic relationship, qpr).
Aromanttisuuden skaala

Kuten seksuaalisen suuntautumisen tapauksessa, myös romanttista suuntautumista voidaan kuvata kirjona (engl. aromantic spectrum), jossa toisessa päässä on ei-aromanttisuus (alloromanttisuus) ja toisessa päässä aromanttisuus. Toinen yleinen malli romanttisuuden moninaisuuden kuvaamiseen on kärjellään seisova kolmio, jonka yläosassa ovat yhdessä kulmassa heteroromanttisuus, keskellä biromanttisuus ja toisessa kulmassa homoromanttisuus. Alaspäin mentäessä romanttisuus muuttuu asteittain aromanttisuudeksi. Käytännössä skaala auttaa hahmottamaan aromanttisuutta niin kutsuttuna sateenvarjoterminä (engl. umbrella term), mikä tässä tapauksessa tarkoittaa, että aromanttisuus sisältää myös harmaa-aromanttisuuden eri tyypit, joissa henkilö kokee vain ajoittain tai tietyissä tilanteissa romanttista vetovoimaa.
Aromanttinen henkilö voi olla seksuaaliselta suuntautumiseltaan mitä tahansa, eivätkä kaikki aromanttiset siis ole aseksuaaleja.
Anitan valinta

| Anitan valinta> Anita no perd el tren |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ventura Pons
Käsikirjoittaja:   Ventura Pons  Lluís-Anton Baulenas 
Tuottaja:  Ventura Pons
Kuvaaja:  Mario Montero
Leikkaaja:  Pere Abadal
Tuotantosuunnittelija:  Bel·lo Torras
Pääosat:   José Coronado  Rosa Maria Sardà  Mercè Arànega  Jordi Dauder  Roger Coma  María Barranco  Aina Clotet 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Espanja
Tuotantoyhtiö:  Els Films de la Rambla
Ensi-ilta:  2001
Kesto:  90 min
Alkuperäiskieli:  katalaani
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Anitan valinta (Anita no perd el tren) on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut katalonialaisen Ventura Ponsin ohjaama elokuva.
Juoni

Keski-ikäinen Anita menettää elinikäisen työpaikkansa elokuvateatterissa, kun uusi omistaja haluaa purkaa talon uuden multiplex-teatterin tieltä. Purkutöiden alettua Anita tulee yhä teatterin luo katselemaan lihaksikkaita ja paidattomia työmiehiä ja tapaa kaivinkoneenkuljettaja Antonion, joka on naimisissa. He rakastuvat ja alkavat tapailla illan tullen salaa kynttilänvalossa työmaan parakissa.
Aromanialaiset

| Aromanialaiset Armãnji, Rrãmãnji, Makedonji>  |
| --- | --- |
Väkiluku:  100 000 – 250 000
Asuinalueet:  Kreikka n. 40 000, Albania n. 30 000, Romania n. 26 500, Pohjois-Makedonia n. 10 000, Bulgaria n. 10 500
Kielet:  aromania (romanian murre)
Uskonnot:  ortodoksinen kirkko, katolinen kirkko
Aromanialaisten levinneisyys punaisella.
Aromanialaiset eli aromuunit ovat valakkeihin lukeutuva etninen ryhmä, joka asuu Etelä-Balkanilla Pohjois-Kreikassa, Pohjois-Makedoniassa, Albaniassa, Kreikassa ja Bulgariassa. Suurin määrä aromanialaisia asuu Kreikassa ja toiseksi suurin joukko Albaniassa.
Aromanialaisten alkuperästä ei olla yhtä mieltä, mutta yksi teoria olettaa heidän olevan Balkanin alueelle jääneiden roomalaisten sotilaiden jälkeläisiä. Aromanialaiset ovat olleet tärkeissä asemissa niissä maissa, joissa he asuvat. Esimerkkeinä voidaan mainita patriarkka Athenagoras I ja Pitu Guli (makedonialainen nationalisti).
Kreikassa asuvat aromanialaiset kutsuvat itseään joskus latinaa puhuviksi kreikkalaisiksi. Tämä johtuu Kreikan hallituksen kannasta, jonka mukaan aromanialaiset eivät ole etninen vähemmistö vaan kreikkalainen kielivähemmistö. Aromanialaisten tarkasta määrästä Kreikassa ei siksi ole tarkkaa tietoa, mutta arviot liikkuvat 40 000:n ja 200 000:n välillä. Suurin osa Kreikan aromanialaisista asuu Keski- ja Pohjois-Kreikassa.
Albaniassa asuu eri arvioiden mukaan 100 000 tai 200 000 aromanialaista. Albaniassa aromanialaiset tunnustetaan kulttuuriseksi vähemmistöksi. Albanian aromanialaiset ovat perinteisesti olleet merkittävissä valtion viroissa, yhtenä esimerkkinä mainittakoon entinen Albanian pääministeri Fatos Nano.
Pohjois-Makedoniassa asuu virallisten tietojen mukaan 9 695 aromanialaista, mutta arviot heidän määrästään nousevat jopa 100 000:een. Pohjois-Makedoniassa aromanialaiset tunnustetaan etniseksi vähemmistöksi. Tämän takia aromanialaiset ovat edustettuina parlamentissa ja kouluissa järjestetään aromaniankielistä opetusta.
Bulgariassa asuvat 5 324 aromanialaista asuvat lähinnä Sofian eteläpuolella olevalla Pirinin alueella. Bulgariassa on myös suuri romanialainen vähemmistö, joten erottelu aromanialaisisten ja romanialaisten välillä on melko vaikeaa.
Romanian yhteyteen tuli aromanialaisia, kun Dobrogea liitettiin Romaniaan vuonna 1925 ja alueelle haluttiin saada romanialaisten sukuista väestöä bulgarialaisten lähdettyä sieltä. Tämä johti Bulgarian aromanialaisten massamuuttoihin alueelle. Alueen nykyisestä väestöstä noin 25 prosenttia on aromanialaisia. Koko Romaniassa asuu 50 000–100 000 aromanialaista. Romaniassa aromanialaisia ei ole tunnustettu vähemmistöksi, mutta paineet tähän kasvavat.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Macedon Armans Council
Macedon Armans Association from France
Consiliul A Tinirlor Armanj, webpage about Youth Aromanians and their projects
Anita Weyermann

| Mitalit> Maa:   Sveitsi.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Sveitsi.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Sveitsi.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:   Sveitsi> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Ateena 1997 | 1 500 m |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Budapest 1998 | 1 500 m |  |
| Maastojuoksun EM-kilpailut  | Maastojuoksun EM-kilpailut  | Maastojuoksun EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Velenje 1999 | Henkilökohtainen matka |  |
Anita Weyermann (s. 8. joulukuuta 1977 Oberaargau) on sveitsiläinen entinen yleisurheilija, joka kilpaili keski- ja pitkien matkojen juoksussa sekä maasto- ja estejuoksussa. Hän edusti seuratasolla berniläistä GGB:tä. Weyermann voitti 1 500 metrillä pronssia sekä vuoden 1997 MM-kisoista että EM-kisoista 1998. Hän voitti myös kultaa maastojuoksun EM-kisoista 1999. Weyermann on osallistunut olympialaisiin kahdesti, vuosina 1996 ja 2000. Hän oli neljästoista 5 000 metrillä vuonna 1996, mutta ei päässyt finaaliin 1 500 metrin matkalla Sydneyn kisoissa 2000.
Weyermann voitti yhteensä neljä maansa mestaruutta, joista yhden sisä- ja kolme ulkoradoilta. Hän pitää hallussaan Sveitsin ennätystä 1 500, 3 000 ja 5 000 metrillä sekä mailin juoksussa ja 3 000 metrin estejuoksussa.
Ennätykset

Lähde: IAAF
1 500 m: 3.58,20 (1998)
5 000 m: 14.59,28 (1996)
3 000 m: 8.35,83 (1999)
3 000 m esteet: 9.57,06 (2001)
Maili: 4.23,92 (1998)
Anna-Liisa Rekola

Anna-Liisa Rekola (ent. Ahmavaara, o.s. Sundqvist, 11. marraskuuta 1922 Rovaniemi – 18. syyskuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, joka työskenteli Kaunis koti -lehden päätoimittajana, sitten Uuden Suomen kulttuuritoimittajana ja vuodesta 1974 alkaen Kotiliedessä, jossa hän erikoistui muun muassa arkkitehtuuriin ja asumiseen. Hän kirjoitti myös tietokirjoja puutarhan- ja kodinhoidosta.
Anna-Liisa Rekolan äiti oli kirjailija Annikki Setälä ja isä metsänhoitaja Jarl Sundqvist. Hän kirjoitti vanhemmistaan ja suvustaan muistelmateoksen Miksi elämä erottaa (Otava 1997). Rekolan ensimmäinen puoliso oli varatuomari Eero Ahmavaara ja toinen puoliso ministeri Esko Rekola. Ammattiyhdistysjohtaja Pekka Arvi Ahmavaara on Anna-Liisa Rekolan ja Eero Ahmavaaran poika.
Anthony Fokker

Anthony Fokker vuonna 1912
Anthony Fokker (6. huhtikuuta 1890 – 23. joulukuuta 1939) oli hollantilainen lentokonesuunnittelija, joka suunnitteli useita ilmailun historian merkittäviä lentokoneita. Suomen ilmailussa Fokker D.XXI-hävittäjä on merkittävin Fokkerin tuotteista. Fokker perusti 21. heinäkuuta 1919 Fokker-lentokonetehtaan.
Elämä ja ura

Anthony Fokker syntyi Blitarissa, Itä-Jaavalla Alankomaiden Itä-Intiassa  6. huhtikuuta 1890. Hän innostui ilmailusta muutettuaan Eurooppaan. Hän aloitti liitokoneen suunnittelulla. Hän muutti pian Saksaan, jossa oppi perusteet autojen ja lentokoneiden suunnittelusta.
Vuonna 1911 hän sai lentäjän lupakirjan ja samana vuonna Spinne-lentokoneen (“Hämähäkki”). Se oli ensimmäinen Hollannissa rakennettu lentokone. Hän perusti sen jälkeen oman Fokker Aeroplanbau -lentokonetehtaan Berlin-Johannisthaliin. M.2-yksitaso toi voiton suunnittelukilpailussa. Koneita tilattiin kymmenen kappaletta. Tehdas siirtyi 1913 Schweriniin, jossa siitä kehittyi Saksan suurimpia lentokonetehtaita.
Saksassa Fokker rakensi lentokoneita Keisarilliselle Saksan armeijalle ensimmäisen maailmansodan aikana. Hänet pakotettiin yhdistämään yrityksensä Hugo Junkersin yritykseen. Hänen koneistaan Fokker E.III oli ensimmäinen, jossa oli synkronoidusti potkurien lapojen välistä ampuva konekivääri. Fokker D.VII oli menestys. Fokker Dr.I-kolmitaso tuli kuuluisaksi saksalaisen ässän ”Punaisen paronin” eli Manfred von Richthofenin ansiosta.
1919 Fokker irtaantui Junkersista ja palasi Hollantiin perustaen sinne oman yhtiön, N.V. Nederlandse Vliegtuigenfabriek, Amsterdamiin. Hän toi junalastin D.VII ja C.I sotilaskoneita sekä varaosia. Liittoutuneiden kieltäessä Versailles’n rauhassa muun muassa lentokoneteollisuuden Saksassa, koneiden siirto tapahtui yhteistoiminnassa Saksan hallituksen kanssa. Fokker rakensikin aluksi D.7-hävittäjiä, ilmeisesti Hollannin ilmavoimille.
Hän siirtyi kuitenkin siviilikoneiden tuotantoon – vuonna 1930 Fokkerilla oli 172 koneella 28% markkinaosuus Euroopan markkinasta.1920-luvulla Fokkerin suurin menestys oli F.VIIa/3m kolmimoottorinen matkustajakone, joka hallitsi Euroopan markkinoita kunnes Saksan ja Yhdysvaltain kokometalliset matkustajakoneet saapuivat markkinoille 1930-luvulla. Fokker Tri-plane oli kone, josta Ford rakensi joko lisenssi- tai klooniversion. Vuonna 1939 tuli ensimmäinen täysmetallinen Fokker, 2-moottorinen T.9.
Fokker rakensi sotilaskoneita Hollannin ilmavoimille, Tanskaan, Norjan, Ruotsiin ja Espanjaan. Suomen ilmavoimat oli hyvä asiakas, se osti C.V, C.X, D.VII, D.X ja D.XXI koneita.
Se käytti myös useita Fokkerin matkustajakonetyyppejä, muun muassa F.VII ja F.27.
Anthony Fokker kuoli aivokasvaimeen 23. joulukuuta 1939 Manhattanilla, New Yorkissa. Hän oli muuttanut asumaan Yhdysvaltoihin saaden sen kansalaisuuden. Hän perusti Yhdysvalloihin Fokker Aircraft Corporation of America-yhtiön, joka menestyi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.eads.com (Arkistoitu – Internet Archive) - Anthony Fokkerin lyhyt elämäkerta
http://www.dutch-aviation.nl/index5/index5-3%20Fokker%20biografie.html - hollantilainen (englanniksi) Anthony Fokkerin elämäkerta
Suomen ilmavoimien Fokker C.X.
Aramoanan verilöyly

Aramoanan verilöylyn muistomerkki.
Aramoanan verilöyly oli Uudessa-Seelannissa 13. marraskuuta 1990 tehty joukkomurha, jossa David Malcolm Gray ampui 13 aikuista ja lasta pienessä Aramoanan asutuskeskuksessa lähellä Dunedinia. Ampuja oli itse Aramoanan paikallisyhteisön jäsen. Aramoanan verilöyly oli tuhoisin joukkoammuskelu Uudessa-Seelannissa ennen Christchurchin moskeijahyökkäyksiä 2019.
Aramoanan verilöyly alkoi Grayn tappaessa 38-vuotiaan naapurinsa Garry Holdenin riideltyään tämän kanssa eläimistä. Samalla haavoittui Holdenin 9-vuotias tytär Chiquita. Tämän jälkeen Gray surmasi lukuisia muita yhteisön jäseniä. 41-vuotias poliisi Stewart Guthrie reagoi heti kuultuaan ampumisen ääniä. Hän tunsi Grayn ja löysi tämän kotoaan. Mukana ampujaa etsimässä oli toinen poliisi, Russell Anderson. Gray ampui poliisin saapuessa lisää laukauksia, joista yksi surmasi Guthrien välittömästi. Tämän jälkeen paikalle lähtivät muut poliisijoukot ja Wellingtonissa toimineet terrorisminvastaiset joukot. Paikalta löydettiin monia ruumiita, kuten pyörällä ajamassa ollessaan ammutuksi tulleen lapsen ruumis. Gray lähestyi 14. marraskuuta 1990 poliiseja, tulitti kiväärillä sattumanvaraisesti ja pyysi poliiseja surmaamaan hänet. Tuleen vastattiin ja Grayta ammuttiin viisi kertaa.
Poliisi Stewart Guthrie sai postuumisti myönnetyn George Crossin palveluksestaan, jonka yhteydessä menetti henkensä.
Kuolonuhrit

Garry Holden (38)
Jasmine Holden (11)
Stewart Guthrie (41)
Rewa Bryson (11)
Simon Cole (62)
Victor Crimp (71)
James Dickson (45)
Magnus Jamieson (69)
Ross Percy (42)
Vanessa Percy (26)
Dion Percy (6)
Aleki Tali (41)
Leo Wilson (6)
Assa

Assa voi viitata seuraaviin:
Assa, joki Georgiassa ja Venäjällä
Assa, entinen lukkovalmistaja
Assa, sammakkosuku
Assa, Sergei Solovjovin elokuva
Assera eli Assa, antiikin aikainen kaupunki Khalkidiken alueella
Assa Traoré (s. 1985), ranskalainen aktivisti.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Assa”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Aramits

| Aramits |
| --- | --- |
 Entisen luostarin portti ja Saint-Vincentin kirkko
 vaakuna
 Aramits
 Koordinaatit: 43°07′18″N, 0°43′34″W 
Valtio:  Ranska
Alue:  Uusi-Akvitania
Departementti:  Pyrénées-Atlantiques
Arrondissementti:  Oloron-Sainte-Marie
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  29,6 km²
Väkiluku (2020):  662 
 – Väestötiheys:  22 as./km²
Kunnan numero:  64029
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aramits on kunta Lounais-Ranskassa Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Uuden-Akvitanian alueella. Se sijaitsee noin 14 kilometriä Oloron-Sainte-Marien kaupungista lounaaseen.
Kunnassa olleesta entisestä luostarista on jäljellä vain 1600-luvulta peräisin oleva portti. Vanhan luostarikirkon paikalle rakennettiin 1800-luvun lopulla Saint-Vincentin seurakuntakirkko.
Kunta sijaitsee Barétousin laaksossa. Laakso oli Dumas’n kolmen muskettisoturin hahmojen esikuvien koti. Heistä Aramis oli kotoisin täältä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aramits Wikimedia Commonsissa
Aspö (Korppoo)

Aspö
Aspö nähtynä mereltä
| --- | --- |
Sijainti:  Parainen Varsinais-Suomi Suomi
Saariryhmä:  Turunmaan saaristo
Vesialue:  Saaristomeri
Merialue:  Itämeri
Pinta-ala:  0,9 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  10
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Aspö (nimen suomenkielinen muoto Haapasaari harvoin käytössä) on kylä samannimisellä saarella Paraisten kaupungissa, entisen Korppoon kunnan alueella Turunmaan saaristossa.
Aspön kylä on osa Museoviraston valtakunnallisesti merkittäväksi valtakunnalliseksi kulttuuriympäristöksi määrittelemää Länsi-Turunmaan ulkosaariston kyläasautusta ja on tunnettu kauniista  valkoisesta kalkkikivikirkostaan, jossa on punainen tiilikatto. Kirkko rakennettiin vuosina 1955–1956. Sitä ennen paikalla on ollut kirkko jo keskiajalta asti. Nykyistä edeltänyt, vuonna 1905 rakennettu kirkko tuhoutui rajuilman kourissa 1949.
1910-luvulla venäläiset pitivät saarella vartioasemaa. 1940-luvulla se oli sukellusveneiden satamapaikka.[lähde? ]
Saareen liikennöi Nauvon Pärnäisistä yhteysalus M/S Utö.
Anssi Nykänen

| Anssi Nykänen |
| --- | --- |
 Anssi Nykänen Tavastia-klubilla Pekka Pohjola Groupin riveissä vuonna 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. helmikuuta 1965 (ikä 59)
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Tyylilajit:  suomirock, progressiivinen rock, blues
Soittimet:  rummut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Anssi Olavi Nykänen (s. 7. helmikuuta 1965 Keuruu) on suomalainen rumpali. Nykänen toimii studiomuusikkona ja palkattuna soittajana monissa yhtyeissä. Nykänen lienee suomalaisista nykymuusikoista käytetyin sessiorumpali ja on levyttänyt kaikista suomalaisista muusikoista viidenneksi eniten. Hän soittaa Gramexin mukaan 5 000 kappaleella.
Nykänen on soittanut keikkamuusikkona muun muassa Pepe Ahlqvist & The Sunset Boulevardin, Pepe Ahlqvist & H.A.R.P.:n, Pekka Pohjolan yhtyeen, Havana Blackin, Heikki Silvennoisen Restin, Nylon Beatin ja Paula Koivuniemen taustabändin rumpalina. Hän on myös soittanut kokoonpanossa, jossa soittavat hänen lisäkseen Timo Kämäräinen (Ismo Alanko Säätiö), Jan Simons (Ahma), ja Ville Tuomi (Suburban Tribe, Kyyria, United Underworld), sekä Root of Love -yhtyeessä, joka on julkaissut Personal Contact-tribuuttialbumin Jimi Hendrixin musiikista ja keikkaillut ja tehnyt konserttikeikkoja. Hän soittaa myös vuonna 2006 julkaistulla Raskaampaa joulua -kokoelma-albumilla. Hän soittaa myös vuonna 2011 perustetussa rockyhtyeessä Wöyh!, johon kuuluu myös metalliyhtye Stam1nan laulaja Antti Hyyrynen ja rockyhtye YUP:n Jussi Hyyrynen.
Aiheesta muualla

Anssi Nykäsen sovitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Anssi Nykäsen krediitit eri albumeilla verkkosivustolla Discogs.com (englanniksi)
Alphonse de Lamartine

Alphonse Marie Louis de Lamartine, Henri Decaisnen maalaus.
Alphonse de Lamartine noin 1865.
Alphonse Marie Louis de Prat de Lamartine (21. lokakuuta 1790 Mâcon – 28. helmikuuta 1869 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija, runoilija ja poliitikko. Hänet tunnetaan omaelämäkerrallisesta runosta Le Lac ("Järvi"), joka kuvaa polttavaa rakkaussuhdetta rakastavaisten välillä rakkauden riistämän miehen näkökulmasta. Lamartine tunnettiin taitavana ranskankielisen runomitan käyttäjänä. Hän oli yksi harvoista runoilijoista, joka toimi myös politiikassa.
Elämänvaiheet

Lamartine syntyi Burgundin maakunnassa ranskalaiseen aatelisperheeseen. Hänen vanhempansa kasvattivat hänet hartaaksi katolilaiseksi , mutta hän kääntyi myöhemmin panteismiin kirjoittaessaan teoksiaan Jocelyn ja La Chute d'un ange. Vuonna 1847 hän kirjoitti teoksen Histoire des Girondins ylistyksenä Girdonistiselle puolueelle.
Lamartine työskenteli Italiassa Ranskan suurlähetystössä 1825–1828. Vuonna 1829 Ranskan akatemia myönsi hänelle kunniajäsenyyden. Kahdeksanosainen Histoire des Girondins oli suuri menestys ja tuotti kirjoittajalleen omaisuuden. Ensimmäinen osa ilmestyi maaliskuussa 1847, ja puolessa vuodessa sitä myytiin 25 000 kappaletta. Teoksen menestyksen johdosta järjestettiin tilaisuus, missä Lamartine piti kuningasvaltaa arvostelleen poliittisen puheen. Lamartinen puheessaan lausumat sanat "Ranskan on ikävä" ovat tulleet kuuluisiksi ajan hengen ilmentyminä.
Lamartine valittiin vuonna 1833 edustajainkamarin jäseneksi, ja hän oli lyhyen aikaa hallituksen jäsenenä vuoden 1848 helmikuun vallankumouksen aikana. Hän toimi Ranskan ulkoministerinä 24. helmikuuta – 11. toukokuuta 1848. Maan väliaikainen johtaja Jacques-Charles Dupont de l’Eure siirsi ikääntymisensä vuoksi suurimman osan työtehtävistään Lamartinelle, josta tuli väliaikaishallituksen korkeimmista virkamiehistä koostuneen toimeenpanevan komission jäsen.
Poliittisella urallaan Ranskan toisessa tasavallassa hän johti työtä kuolemantuomion ja orjuuden poistamiseksi, ja oli myös mukana perustamassa lyhytaikaiseksi jäänyttä kansallista työpajaohjelmaa. Hänen poliittinen katsomuksensa oli demokraattinen ja pasifistinen. Lamartine menetti kannattajansa, jotka eivät hyväksyneet hänen hillittyä kantaansa. Hän osallistui presidentinvaaleihin 10. joulukuuta 1848, mutta ei pystynyt saavuttamaan riittävää kannatusta. Pian tämän jälkeen hän vetäytyi politiikasta ja keskittyi kirjoittamiseen.
Lamartine vietti loppuelämänsä köyhyydessä ja elättääkseen itsensä julkaisi kuukausittain kirjoituksia nimellä Cours familier de littérature.