stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Megan Is Missing

| Megan Is Missing |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Michael Goi
Käsikirjoittaja:  Michael Goi
Tuottaja:  Mark Gragnani
Kuvaaja:   Josh Harrison  Keith Eisberg 
Leikkaaja:  Michael Goi
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Trio Pictures
Levittäjä:  Anchor Bay Films
Kesto:  86 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Megan Is Missing on vuonna 2011 julkaistu amerikkalainen psykologinen kauhuelokuva, jonka on kirjoittanut, ohjannut, muokannut ja tuottanut Michael Goi.  Elokuva on ns. found footage -elokuva, jossa materiaali näyttää tosielämässä kuvatulta mutta, vaikka se on näyteltyä ja kuvaa kuvitteellisia tapahtumia. Elokuva käsittelee Megan Stewartin (Rachel Quinn), suositun pohjoiskalifornialaisen lukiolaisen katoamiseen ja pahoinpitelyyn johtaneita tapahtumia.  Goi  kirjoitti elokuvan perustuen sarjaan tosielämän lapsikaappaustapauksia. Hän kertoi, että korosti väkivaltaa elokuvassa provosoidakseen ihmisiä ymmärtämään riskit, joille lapset altistuvat tämänpäivän verkossa. Goi julkaisi varoituksia mahdollisille katsojille vuonna 2020, kun elokuva alkoi levitä TikTokissa.
Vaikka elokuva kuvattiin vuonna 2006, se ei päässyt levitykseen ennen kuin Anchor Bay Films toi sen rajattuun määrään elokuvateattereita vuonna 2011. Megan Is Missingiä markkinoidaan koulutuselokuvana, ja sen julkaisu kiellettiin Uudessa-Seelannissa. Sitä on kritisoitu voimakkaasti lapsiin kohdistuva raa'an väkivallan ja hyväksikäytön hyökkäävästä kuvaamisesta, huonosta näyttelemisestä ja teini-ikäisten päähenkilöiden erotisoimisesta.
Goi laati käsikirjoituksen 10 päivässä ja kuvasi elokuvan viikossa. Raa'an sisällön takia hän pyysi nuorten näyttelijöiden vanhempia olemaan kuvauspaikalla, jotta he olisivat täysin tietoisia lastensa osallistumisesta projektiin.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Amber Perkins  | … |  Amy Herman   |
|  Rachel Quinn  | … |  Megan Stewarti   |
|  Dean Waite  | … |  Joshi   |
|  Jael Elizabeth  | … |  Steinmeyer Lexie   |
|  Kara Wang  | … |  Kathy   |
|  Brittany Hingle  | … |  Chelsea   |
|  Carolina Sabate  | … |  Angie   |
|  Trigve Hagen  | … |  Gideon   |
|  Curtis Wingfield  | … |  Ben   |
|  April Stewart  | … |  Joyce Stewart   |
|  Reyver Huante  | … |  Bill Hermani   |
|  Tammy Klein  | … |  Louise Hermani   |
|  Lauren Leah  | … |  Mitchell Callie Danielsi   |
|  Kevin Morris  | … |  etsivä Simonelli   |
|  Craig Stoa  | … |  Leifi   |
|  Jay Gragnani  | … |  videopoika   |
Tuotanto

Suurin osa Megan Is Missingin näyttelijöistä oli kokemattomia tai ensikertalaisia. Rachel Quinn ja Amber Perkins näyttelivät Meganin ja Amyn rooleissa. Roiston, Joshin, rooli annettiin australialaiselle näyttelijälle Dean Waitelle. Quinn oli aikaisemmin esiintynyt useissa mainoksissa, teollisuus- ja opiskelijaelokuvissa. Elokuva oli myös Perkinsin debyyttielokuva: hän oli ollut aikaisemmin vain tausta-avustajana televisio-ohjelmissa ja mainoksissa.
Kielto Uudessa-Seelannissa

Uuden-Seelannin elokuva- ja kirjallisuusluokituksen toimisto kielsi elokuvan julkaisemisen lokakuussa 2011 luokittelemalla sen "loukkaavaksi". He väittivät, että se sisälsi nuoriin kohdistuvaa seksuaalista väkivaltaa ja seksuaalista käyttäytymistä siinä määrin ja sellaisella tavalla, että sen esittäminen olisi "vahingollista yleisen edun kannalta". Tarkastajien mukaan elokuva mässäili yhden tytön kärsimyksillä kuten kolmen minuutin raiskauskohtauksella. He totesivat myös, että se erotisoi nuorten teini-ikäisten tyttöjen elämää "erittäin hyväksikäyttävässä määrin".
Vastaanotto

Megan Is Missing sai pääosin negatiivisia arvosteluja. Elokuvakriitikko Jamie Dexter  kirjoitti The Leaf-Chronicleen (Tennessee) positiivisen arvostelun verraten sitä Paranormal Activity -sarjaan ja The Blair Witch Projectiin (1999) ja kiitti tarinaa sanoen "Kesti päiviä, ennen kuin sain ravisteltua pois kauhean tunteen, jonka tämä elokuva jätti minuun, mutta se tarkoittaa vain sitä, että se oli tehokas siinä, mitä se aikoi tehdä - näyttää todellinen ja uskottava skenaario internetin saalistajien toiminnasta." Oklahoma Gazette -lehden negatiivisessa arvostelussa Rod Lott  kritisoi tapaa, jolla Megan kuvattiin elokuvassa, ja koko näyttelijäkaartia.
Beyond Hollywood ja DVD Verdict antoivat elokuvalle huonot arvostelut. Beyond Hollywood kutsui sitä "suureksi pettymykseksi" ja DVD Verdict totesi, että "[toivoin], että tämä levy olisi puuttunut laatikosta".HorrorNews.net antoi elokuvalle positiivisemman arvostelun sanomalla, että elokuvan ensimmäinen osa "todella toimii", vaikka heidän mielestään viimeiset 22 minuuttia "menivät hieman yli laidan".
Kritiikki kohdistui näyttelemiseen, kirjoittamiseen, kuvaamiseen, ohjaamiseen ja kirjasinvalintoihin sekä lukuisiin tuotantovirheisiin; esimerkiksi puomimikrofoni näkyy useissa kuvissa ja ohjaaja Michael Goin voidaan kuulla sanovan "Action!" yhden kohtauksen aikana.
Ohjaajan varoitukset

Kun elokuva levisi sosiaalisessa mediassa vuonna 2020, Goi varoitti mahdollisia katsojia: "Älä katso elokuvaa keskellä yötä. Älä katso elokuvaa yksin. Ja jos näet sanat 'valokuva numero yksi' ponnahdusikkunassa näytölläsi, sinulla on noin neljä sekuntia aikaa sulkea elokuva, jos sinua jo pelottaa, ennen kuin alat nähdä asioita, joita et ehkä haluisi nähdä."
Aiheesta muualla

Official website
Megan Is Missing Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Suomen presidentin virka-auto

Presidentti Koivisto saapuu Cadillacilla vuonna 1986.
Suomen presidentin virka-auto on panssaroitu Audi A8 L Security Quattro.
Lisäksi entisten presidenttien käytössä on Audi A8 L vuodelta 2012.
Suomen presidenttien autoja > Stubb

Alexander Stubbin virka-auto on panssaroitu Audi A8 L security. Auto otettiin käyttöön 11.4.2024, reilun kuukauden kuluttua siitä, kun Alexander Stubb astui presidentin toimeen. Auto korvasi edellisen, 12 vuotta vanhan auton. Auton hankinnan kokonaiskustannukset ovat veroineen 1,1 miljoonaa euroa. Summa sisältää muun muassa määräaikaishuollot, turvallisuustarkastukset ja koulutuskustannuksia.
Suomen presidenttien autoja > Niinistö

Sauli Niinistön virka-auto oli panssaroitu Mercedes-Benz Guard S600 L korimallia W221. Se otettiin käyttöön 1.3.2012 – samana päivänä, kun Sauli Niinistö astui presidentin virkaan.  Niinistön kauden jälkeen Tasavallan presidentin kanslia luovutti auton Poliisihallitukselle, joka osoitti ajoneuvon Helsingin poliisilaitokselle, joka käyttää sitä valtiovierailuissa ja valtioneuvoston jäsenten suojaustehtävissä.
Suomen presidenttien autoja > Halonen

Tarja Halosen auto oli W140-sarjan Mercedes-Benz 600 SEL Guard, joka hankittiin vuonna 1994 Martti Ahtisaaren käyttöön.
Vuodesta 2004 alkaen presidentin käytössä oli Mercedes-Benz S 600 L Guard.  korimallia W220.
Suomen presidenttien autoja > Ahtisaari

Martti Ahtisaaren auto oli vuonna 1994 käyttöön otettu Mercedes-Benz 600 SEL Sonderschutz korimallia W140. Presidentin kanslialla oli 1990-luvulla tiettävästi useampikin tämäntyyppinen auto.
Ahtisaaren autolle sattui onnettomuus, kun presidenttiä rouvineen oltiin viemässä Turun lentokentältä Kultarantaan. Vaaleanruskea Toyota ajoi sivutieltä kovaa vauhtia päin presidentillistä Mersua. Korjausarvio nousi yli 300 000 Suomen markkaan. Vakuutusyhtiö vastasi: "Myykää romu vaikka itärajan taakse, vakuutusyhtiö ei tällaista korvaa." Silloin tasavallan presidentin linnanvouti puuttui asiaan sillä seurauksella, että auto korjattiin tehtaalla ja laskun maksoi vastapuolen vakuutusyhtiö.
Sitä ennen Ahtisaari liikkui Cadillac Fleetwood 75 Limousinella, joka oli alun perin hankittu Kekkoselle vuonna 1979 ja periytynyt sitten Koivistolle vuonna 1982.
Suomen presidenttien autoja > Koivisto

Mauno Koiviston virka-auto oli tehdaspanssaroitu Cadillac Fleetwood Limousine vuosimallia 1984. Se palveli Koiviston toisen kauden loppuun eli vuoteen 1994. Nykyisin se on Espoon automuseon kokoelmissa.
Sitä ennen Koivisto liikkui samalla Cadillac Fleetwood 75 Limousinella, joka oli hankittu Kekkoselle vuonna 1979.
Suomen presidenttien autoja > Kekkonen

Urho Kekkosen virka-autoksi hankittiin Cadillac Fleetwood 75 Limousine vuonna 1979. Myös Mauno Koivisto käytti samaa autoyksilöä. Sama auto toimi valtion tehtävissä vielä vuonna 2015, sillä sitä käytettiin kymmenisen kertaa vuodessa suurlähettiläiden valtuuskirjeiden luovutusseremonioiden yhteydessä.  Suurlähettiläiden valtuuskirje on valtionpäämiehen allekirjoittama valtakirja, joka valtuuttaa suurlähettilään toimimaan asemamaassaan oman valtionpäämiehensä ja kansansa edustajana. Auto sijaitsee nykyisin Koskenkorvalla, ja sitä voi vuokrata esimerkiksi hääautoksi. Nykyisen omistajan mukaan kyseinen auto luovutettiin presidentti Kekkoselle 14.6.1979; se siirtyi presidentti Koiviston käyttöön vuonna 1982, sitten presidentti Ahtisaarelle vuonna 1994 ja palveli Ahtisaaren autona aina 9.6.1996 saakka.
Kekkosen Chrysler New Yorker (1972)Chrysler New Yorker Limousine pidennettiin 76,3 cm mittaisella jatkopalalla, korotettiin 5 cm ja levennettiin 10 cm ruotsalaisessa autopajassa. Se on varustettu 7,8-litraisella V8-moottorilla ja kasettinauhurilla. Se luovutettiin presidentille tammikuussa 1972. Vuoden 1971 mallinen Chrysler New Yorker painaa noin 3000 kiloa ja kuluttaa 30 - 40 litraa sadalla. Auto myytiin huutokaupassa 1991, minkä jälkeen se on ollut saman lahtelaisen omistajan hallussa.
Vuosimallin 1969 Cadillac Fleetwood Seventy-Five Limousine, jota oli pidennetty 85 cm. 7,7 litran moottori tuotti 100-oktaanisella polttoaineella 375 hevosvoimaa. Varusteisiin kuuluivat radiopuhelin, Automaattinen Ilmaston Säädin ja pakokaasujen puhdistuslaite.  Auto on panssaroimaton. Se poistettiin käytöstä vuonna 1981, ja vuonna 2013 Tasavallan presidentin kanslia lahjoitti sen Mobilian automuseolle.
Kekkosen Chrysler New Yorker (1968)Vuosimallin 1963 Chrysler New Yorker 4 Door Sedan Heinel oli erikoiskorimallin New Yorker, jonka presidentin kanslia oli tilannut ruotsalaiselta Heinelilta. Hieman aiemmin Heinel oli räätälöinyt vastaavanlaiset Chryslerit Ruotsin kuningas Kustaa VI Aadolfille ja Tanskan kuningas Fredrik IX:lle. Tämä auto palveli presidentti Kekkosta vuoteen 1972 asti.
Vuosimallin 1961 Cadillac Fleetwood 75 Imperial Limousine hankittiin vuonna 1962.
Pääministeri Kekkonen sai Neuvostoliitosta lahjoituksena ZIS-merkkisen auton samaan aikaan, kun Porkkala luovutettiin takaisin Suomelle. Kyseessä oli ZIS-110 vuosimallia 1948. Myös presidentti Paasikivi sai samaan aikaan samanlaisen auton. Kekkosen ZIS on esillä Mobilian automuseossa.
Suomen presidenttien autoja > Paasikivi

Vuoden 1952 olympialaisia varten Juho Kusti Paasikivelle päätettiin hankkia mahdollisimman loistokas virka-auto. Valituksi tuli vuoden 1952 Golden Anniversary -mallinen Cadillac, jonka kromiosista monet olivat kullattuja.
Vuonna 2012 Helsingin automuseon omistanut säätiö meni konkurssiin ja huutokaupassa auto päätyi italialaisen autokauppiaan yksityiseen kokoelmaan. Auto vietiin Suomesta Italiaan ilman maastavientilupaa ja tulli aloitti rikostutkinnan. Keräilijä säikähti viranomaisilta tullutta kirjettä ja laittoi autot uudestaan myyntiin, ja huutokaupassa se ostettiin takaisin Suomeen.
Vuoden 1946 mallisen 12-sylinterisen Lincolnin lahjoitti J.K. Paasikivelle Yhdysvaltain presidentti Franklin D. Roosevelt kiitokseksi siitä, että Suomi karkotti maasta sotivat saksalaiset. Helsingin automuseon säätiön konkurssin jälkeen Lincoln myytiin Italiaan, josta se ostettiin takaisin Suomeen ja on nyt porilaisen autoharrastajan kokoelmissa.
Vuonna 1955, sopiessaan Porkkalan palauttamisesta Paasikivi ja Kekkonen saivat molemmat Neuvostoliitosta lahjoituksena ZIS-110 -auton vuosimallia 1948. Paasikiven auton myöhemmistä vaiheista ei ole tarkkaa tietoa, mutta nykyään se on nähtävänä Vehoniemen automuseossa Kangasalla.
Suomen presidenttien autoja > Mannerheim

Mannerheimillä oli käytössään lukuisia autoja.   Kaikissa Mannerheimin autoissa oli sama rekisterinumero SA-1 .
Mercedes Benz 770 F-Cabriolet ts. Grosser Mercedes Offener Tourenwagen. Auton lahjoitti Hitler joulukuussa 1941. Se luovutettiin vastaanottajalle Mikkelissä 16.12.1941 . Auton lasit olivat 40-millistä, luodinkestävää materiaalia. Auton lattia oli 5.5-6 millisestä ja muut peltiosat 3-millisestä erikoiskarkaistusta teräksestä, joten auto olisi selviytynyt ehjänä pienehköistä miinoista tai kevyiden aseiden tulituksesta. Auton kokonaispituus oli lähes 5980 mm ja sen sisään mahtui jopa yhdeksän henkilöä. Polttoainetta kului matka-ajossa 27 litraa satasella.  Kun Mannerheimistä tuli  presidentti vuonna 1944, hän saapui virkaanastujaisiin V12 Packardilla ja ulkopoliittisten syiden takia hän ei enää käyttänyt Mercedestä lainkaan. Mannerheim myi auton Ruotsiin vuonna 1947. Ruotsista auto myytiin vuonna 1948 Yhdysvaltoihin. Se esiintyi Hitlerin autona mm. elokuvassa Erämaan kettu (1951). Vuonna 1973 se myytiin huutokaupassa Hitlerin Mersuna maailmanennätyshintaan ja puoli vuotta myöhemmin se vaihtoi omistajaansa uudella ennätyssummalla. Vuonna 1984 auto päätyi nykyiselle omistajalleen, joka entisöi auton. Autosta on tehty dokumenttielokuva Mannerheimin Mersu.
Chrysler C-24 Custom Imperial Limousine toimi Mannerheimin käytössä ilmeisesti vuodet 1940–1944 hänen ollessaan puolustusvoimien ylipäällikkönä. Sen jälkeen hän liikkui Packardilla.
Vuosimallin 1938 kaksitoistasylinterinen  Packard Twelve Seven Passenger Limousine  kuului alun perin Suomi-Filmi Oy:n toimitusjohtaja Nils Dahlströmille. Vuonna 1941 armeija otti auton käyttöönsä sotatilaan vedoten. Tätä V12 Packardia Marski käytti autoistaan eniten, sillä kaksine lämmityslaitteineen ja tiiviine umpikoreineen se oli paras vaihtoehto talvisen kylmillä säillä. Nykyään Packard on yksityisomistuksessa Lapualla.
Packardin tilalle ostettiin 1949-mallinen Cadillac Series 75 Limousine.
avonainen neliovinen Mercedes Benz 320
1939 Chrysler Imperial selvennä
75-vuotissyntymäpäivillään 4.6.1942 Marski sai Hitleriltä lahjaksi kolme tuliterää Steyr-maastoautoa.
Suomen presidenttien autoja > Kallio

Kyösti Kalliolla oli käytössään Cadillac, ja sen lisäksi Buick Special Eight vm 1938 ja todennäköisesti vielä kolmaskin auto.
Suomen presidenttien autoja > Svinhufvud

Presidenttikautensa alussa 4.6.1931 Pehr Evind Svinhufvud vastaanotti hänelle lahjoitetun Chevrolet Coupé de Villen vuosimallia 1931. Auton lahjoittivat presidentille General Motors Nordiska ja Suomen General Motors. Auto oli todennäköisesti Euroopassa muokattu versio Chevrolet Independence Special Sedanista.
Svinhufvud hankki ajokortin 75-vuotiaana. Korpivaara lahjoitti "Ukko-Pekalle" auton vuonna 1937. Kyseessä oli musta Studebaker Dictator Cruising Sedan rekisterinumeroltaan V-6000. Auto odottaa entisöintiä.
Suomen presidenttien autoja > Relander

Presidentti Relanderin virka-autona toimi valkoinen Packard Six, noin vuosimallia 1927. Kansalaiset keksivät valkoiselle autolle liikanimen "maitoauto", ja seuraavat virka-autot olivatkin mustia.
Kuvia

Mauno Koivistoa kuljettanut Cadillac kesällä 1991.
Kekkosen Chrysler New Yorker (1972)
Kekkonen saapuu teollisuusrakennuksen vihkiäisiin Porvoossa (1972).
Kekkosen auto vuonna 1963
Kekkosen Cadillac Fleetwood 75 Imperial.
Vorošilov ja Kekkonen Sörnäisissä (n. 1956)
Kekkonen virka-autonsa takapenkillä (1956).
J. K. Paasikiven virka-auto, vuoden 1952 musta Cadillac.
Hitlerin Mannerheimille lahjoittamat autot (1942)
Hitler esittelee Mannerheimille lahjaksi tuomaansa Steyr-maastoautoa Imatralla 4.6.1942
Mannerheim tutustumiskäynnillä Äänislinnassa Hitlerin lahjoittaman auton kyydissä 21.6.1942
Yksi Hitlerin lahjoittamista Steyr-maastoautoista vuonna 1972
Svinhufvud saapuu suojeluskunnan ampumamestaruuskilpailuihin (1931)
"Presitentin Auto 1938 Anjala"
P. E. Svinhufvud tutustuu uuteen Chevroletiinsa 4.6.1931.
Kirjallisuutta

Kaskimies, Einari. Seitsemän presidentin kuljettaja. WSOY, 1967.
Juutilainen, Anssi & Koivulahti, Juha: Marsalkka Mannerheimin Mercedes 770. Lahti: Geisir, 2014. ISBN 978-952-67972-2-9
Aiheesta muualla

Finlandia-katsaus 562: Brezhnevin vierailu Kekkonen ja Brežnev ajelevat Cadillacilla Pohjois-Suomessa (1961). Video, 7 min.
Presidentti Niinistö saapuu paraatiin vuonna 2017.
Ahtisaaren Mercedes-Benz S
Paasikiven ZIS Vehoniemen automuseossa.
Suomalainen kansantanssi

Kipakkaa polkkaa. Rimpparemmi. Kuva: Aki Paavola.
Kansantanssi on Suomessa harrastuksena suosittu ja eri seuroissa on laskettu olevan jopa 25 000 harrastajaa .
Taustaa

Suomalaiset kansantanssit eli tanhut tulivat harrastuksena muodikkaiksi 1900-luvun alun naisvoimisteluliikkeen ja raittiusjärjestöjen työn myötä. Kansallisuusaatteen nostamana 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa annettiin keruukehotuksia kansanperinteeseen. Tanssiperinnettä saatiin kerätyksi kansainvälisesti verraten hyvin.
Suomalainen kansantanssi voidaan jakaa muutamiin toisistaan esteettisesti ja luonteeltaan poikkeaviin alueisiin:
Itäiseen eli karjalaiseen perinteeseen
Läntiseen perinteeseen
Muuhun Suomeen
Saamelaisista tansseista on tietoa hyvin vähän kolttien katrillia lukuun ottamatta.
Kansantanssiin kuuluu ryhmätansseja, jotka tanssitaan kuvioissa symmetriaa noudattaen, ja kansan paritansseja joissa muunnelmien rikkaus kukoistaa vapaan viennin avulla. Suomenruotsalaisessa ja karjalaisessa tanssiperinteessä improvisaatiolla on suurempi tila kuin muualla Suomessa. Suomenruotsalaiseen kansantanssiin kuuluu tyypillisenä suomenkielistä aluetta pehmeämpi askellus ja vinhakkaampi pyörintä. Suomenruotsalaisessa perinteessä myös huudetaan riemukkaasti ja useammin kuin suomenkielisessä. Ruotsinkielisten kansantanssiryhmien ohjelmistoon kuuluu myös sellaisia tanssilajeja, joita suomenkielisillä ryhmillä ei tyypillisesti kuulu (esimerkiksi bakmes).
Kansantanssiryhmät jakautuvat käytännössä sosiaalisiin ja esittäviin ryhmiin. Esittävien tarkoitus on luoda yleisölle elämys tai esitellä suomalaista kansanperinnettä. Sosiaaliset ryhmät taas ovat lähempänä kansantanssin alkuperäistä tarkoitusta: yhteistä hauskanpitoa. Työväen- ja kansalaisopistot sekä erilaiset keskusseurat tekevät vanhus-, varhaisnuoriso- ja terveystyötä liikuttaessaan eri kansanryhmiä.
Tanhuesitys Keravan museon pihassa Keravapäivänä 2005
Keravapäivä 2005
Keravapäivä 2005
Keravapäivä 2005
Keravapäivä 2005
Keravapäivä 2005
Kansantanssien esihistoria rituaalitansseissa

Tarkkaa tietoa siitä, milloin suomalaiset alkoivat tanssia, ei ole, mutta on hyvä syy olettaa sen alkaneen jo esihistoriallisina aikoina, suomalais-ugrilaisten kansojen aiemmilla asuinseuduilla. Lähes kaikkien säilyneiden heimokulttuurien piirissä esiintyy tansseja, joissa on järjestyneitä kuviota, rytmillisiä jaksotuksia, erityinen esiintymispaikka ja ne on suunniteltu tekemään tietty vaikutus katsojiin tai liittyvän yhteisölliseen juhlintaan . Yleisönä saattavat olla vain henkiolennotkin, joilta tanssijat pyytävät sadetta, kalaonnea tai kiittävät sadosta, ja näyttämönä ruohoaukio. Näistä rituaaleista on esittävä tanssi saanut alkunsa, sekä kansantanssit kehittyneet sittemmin. Suomestakin on tehty esihistorialliselta ajalta löytöjä soittimista, joilla seremonia- ja kansantansseja on todennäköisesti säestetty. Vuodenkiertoon, luontoon ja yhteisöllisiin tapahtumiin liittyvät kansantanssit ovat hyvin todennäköisesti kuuluneet kulttuuriin Suomenkin alueella jo esihistoriallisella ajallakin, sekä saaneet vaikutteita naapurikulttuurialueilta. Suomalaisessa muinaisuskokulttuurissa viljankylvöajan jälkeinen touko- ja vakkajuhlien aika on ollut parinmuodostuksen juhla-aikaa, sekä keskikesän (kesäpäivänseisauksen) ajalla, loppukesän karhujuhlilla ja syksyn Kekri-sadonkorjuujuhlilla on eittämättä ollut merkitystä myös suomalaisten kansantanssien alkuhistoriassa.
Kansantanssin historiaa Suomessa

Suomalaisen kansantanssin historia liittyy vahvasti Suomen yleiseen historiaan ja eri vaiheisiin sekä Ruotsin vallan aikana että suuriruhtinaskuntana osana Venäjää. Kansallisuusaatteen nousun vaikutuksesta aiemmin ajanvietteenä toimineesta musiikki-, leikki- ja tanssiperinteestä muotoutui suomalaisten "juuria" korostava kulttuurin muoto. Musiikin ja seurustelutapojen muutokset ovat olleet vahvasti vaikuttamassa suomalaisen tanssiperinteen kehittymiseen
Suomessa ei ole varsinaisesti maassa syntyneitä tansseja, vaan kaikilla kansantansseilla on juuret eurooppalaisissa tansseissa. Esimerkiksi polskan juuret ovat Puolassa ja jenkan Saksassa. Tanssit muovautuivat Suomalaiseen muotoon vuosien myötä, ja nykyään ne eroavat huomattavasti synnyinmaissaan tanssittavista kuvioista.
Kansantanssin muotoja > Laulutanssit

Keskiajalla ketju- ja piiritanssit olivat yleisiä eri puolella Eurooppaa. Ne ovat kansantanssien vanhinta tanssikerrostumaa ja todennäköisesti levinneet Ranskasta (ransk. carole) muualle Eurooppaan. Keskieurooppalaiset tanssilaulut eivät ilmeisesti yleistyneet suomenkielisen väestön keskuudessa, vaikka niiden aiheita käytettiin kalevalamittaisissa lauluissa.
Suomalaisten muinaiskansantansseissa on voinut olla vaikutteita, keskieuraasialaiselta ajalta, ikivanhoista piiri- ja letkaketjutansseista, joista osaa nykyversioina yhä harrastetaan keskisen, sekä eteläisen Euraasian alueilla ja laajemmaltikin perinnetansseina. Osalla niistä on monituhatvuotinen historia.
Säestyksenä ovat olleet balladit ja muut eeppiset laulut; ne liittyivät Suomessa kalevalamittaisten laulujen esittämiseen. Karjalankannakselta ja Inkeristä on kerätty paljon kalevalamittaisia lauluja, jossa ne säilyivät käytössä paikoin 1900-luvun alkuun asti.
Askelikot ovat yksinkertaisia: kävelyä, juoksua, hyppyaskelikkoja, tasahyppyjä. Kuvioina ovat  tavallisimmin piirit ja ketjut, mutta voidaan liikkua myös rivistönä tai solassa. Laulutanssiperinteen jatkajina ovat piirileikit
Kansantanssin muotoja > Menuetti ja polska

Tanssina menuetti Suomessa on ollut suosionsa huipulla 1700-luvulla, jolloin se tanssittiin usein kaksoistanssina polskan kanssa. Ensin tanssittiin monivuoroinen, tarkasti säännelty arvokas menuetti ja sen perään pari- tai piiripolskaa.
Polska on puolalaista alkuperää.
Kansantanssin muotoja > Kontratanssit

Kontratanssit ovat ryhmätansseja. Nimi kontratanssi tulee todennäköisesti englanninkielisestä ilmauksesta country dance ja ranskan sanasta contredanse.
Kansantanssin muotoja > Kontratanssit > Angleesi

Solassa tanssittavat angleesit tunnetaan Suomessa myös solatanssien nimellä.
Kansantanssin muotoja > Kontratanssit > Enkeliska

Enkeliskat yleistyivät Suomessa viimeistään 1800-luvun alkupuolella. Suosituimmillaan ne olivat 1800-luvun puolivälissä. Toisin kuin monet muut tanssinlajit, enkeliska on ollut Suomessa lähes pelkästään kansanomaisessa käytössä, eikä sitä juuri tunneta säätyläistansseina.
Enkeliska tuli todennäköisesti Britteinsaarilta merimiesten mukana. Nimi onkin ilmeisesti suora suomennos ruotsin kielen sanasta engelska = englantilainen.  Enkeliska oli erityisen suosittua Ahvenanmaalla, vaikka tietoja on 1800-luvun alusta lähtien lähes koko maasta Karjalaa lukuun ottamatta.
Enkeliskaa tanssitaan tasajakoiseen musiikkiin ja sen tunnistettavat piirteet ovat paikallaan suoritettava enkeliskahyppely, sekä kuviossa pujottelu eli enkeliskakierto. Enkeliskatanssikuvion koko voi olla vaihteleva: 3, 4, 5, 6, 8 tai 9 tanssijaa. Aina ei siis tanssita pareittain. Ahvenanmaalta on tietoja myös vielä useamman hengen kuvioista.
Enkeliskan piirteitä tunnetaan nykyäänkin Britteinsaarten reel-tansseista. Hyppely on omaksuttu meille pehmeämpänä ja tempoltaan hitaampana. Askel on kuitenkin ilmava ja rullaa päkiältä kannalle.
Kolmen hengen kuviossa tanssijat kiertävät kahdeksikkoa ja neljän hengen kuviossa kolmisilmukkaista kahdeksikkoa. Kiertäessä tanssijat tulevat aina toisiaan vastaan. Enkeliskakiertoa voidaan harjoitella mm. ajattelemalla, että annetaan joka toiselle vastaantulevalle oikea käsi ja joka toiselle vasen.