stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kumpujen yöstä
Sisältö ja alkuperäinen rakenne

Karimon kirjoittaman esipuheen mukaan ”teoksen tarkoituksena on kansamme menneiden vaiheiden elävöittäminen kuvin ja sanoin hämärimmästä muinaisuudesta nykyaikaan – Suomen itsenäisyysjulistukseen – saakka”.
Kumpujen yöstä muodostuu muutaman sivun mittaisista novellimaisista kaunokirjallisista ajankuvista, joista kunkin alkuun on liitetty taustoitukseksi todellisia historiallisia tapahtumia ja ilmiöitä asiatyylisesti selittävä lyhyt johdantokappale. Osa tarinoistakin kuvaa oikeita historianhenkilöitä ja tapahtumia, mutta useimmissa tapahtumat ja hahmotkin ovat kokonaan keksittyjä. Paikoin tositapahtumien asiatyyliset kuvaukset on laajennettu kokonaisiksi luvuiksi.
Kuvitus on teoksessa hyvin keskeisessä osassa. Värikuvia on 164, ja niiden pohjana ovat Karimon tekemät vesiväri-, guassi- ja öljymaalaukset. Pienemmät mustavalkoiset piirrokset esittävät pääasiassa tarkasti kuvattuja autenttisia esineitä sekä rakennuksia, paikkoja ja tärkeitä henkilöitä, mutta niistäkin osa on värikuvien tavoin toiminnallisia. Yhteensä kuvia on 619.
Alkuperäisessä muodossaan Kumpujen yöstä jakautuu neljään niteeseen. Sivumäärä on noin 1 500. Ensimmäinen osa, Muinaiskansaa, käsittää Suomen esihistoriallisen ajan jääkauden päättymisestä aina ruotsalaisvalloituksen alkuun. Se sisältää 40 kertomusta ja jakautuu kolmeen päälukuun, joiden otsikot ovat ”Kivestä metalliin”, ”Pirstoutuva suku” ja ”Itsenäistä isännyyttä”. Toinen osa, Ristin alla, käsittää keskiajan ja sisältää 35 kertomusta. Kolmas osa, Miekan valta, kattaa Vaasa-ajan, suurvalta-ajan ja suuren Pohjan sodan. Neljäs osa, Itsenäisyyteen, käsittää lopun Ruotsin vallan ajan, koko autonomian ajan ja itsenäistymisen.
Teoksen nimi on poimittu Arvid Genetzin vuonna 1889 julkaiseman runon ”Karjala” säkeestä (”Jo urhoot astuvat kumpuin yöstä / Ja kertovat muinaiskansan työstä”). Ilmaisu ”kumpujen yöstä” oli 1900-luvun alun Suomessa tunnettu sanonta, jolla tarkoitettiin kaukaisten esi-isien velvoittavan ja innostavan nykypolvia isänmaallisiin tekoihin ”nousemalla haudoistaan”.
Synty- ja julkaisuhistoria

Karimo suunnitteli alkujaan Suomen historiaa käsittelevää kuvateosta, mutta omien sanojensa mukaan ”eräiden arvovaltaisten tiedemiesten kehoituksesta” hän laajensi ideaa siten, että teos koostuisi myös novellimaisista tekstiosuuksista. Useissa kohdin Karimo lienee tehnyt ensin kuvan ja kehitellyt sitten tarinan sen ympärille. Työn todennäköisinä innoittajina olivat Carl Grimbergin kirjoittama Ruotsin historia sekä Einar W. Juvan teossarja Suomen kansan aikakirjat, joka alkoi ilmestyä vuonna 1927 ja oli myös uusimpaan tutkimukseen perustuva, suurelle yleisölle suunnattu yleisesitys koko Suomen historiasta.
Työtä valmistellessaan Karimo konsultoi tunnettuja suomalaisia historiantutkijoita, arkeologeja ja kansatieteilijöitä. Esihistoriallisen ajan osalta häntä neuvoivat professori U. T. Sirelius ja tohtorit Julius Ailio, Sakari Pälsi ja Aarne Äyräpää, joista Äyräpää myös tarkisti tekstin asiasisällön. Teoksen myöhempien osien kohdalla asiantuntijoina ja tarkastajina toimivat tohtorit Rafael Engelberg ja Gunnar Sarva sekä majuri J. O. Hannula. Kuvituksen osalta Karimoa rohkaisi hänen entinen opettajansa Akseli Gallen-Kallela.
Kansallis-Osake-Pankki tuki taloudellisesti teoksen julkaisua. Se ilmestyi WSOY:n kustantamana vuosina 1929–1932 neliosaisena yksi osa vuodessa. Ensimmäisestä osasta otettiin vuoteen 1934 mennessä kuusi painosta, toisesta ja kolmannesta osasta neljä. Neljää osaa myytiin yhteensä yli 52 000 kappaletta. Teosta käytettiin 1930-luvulla laajasti myös oppikirjana. Se on sanottu olleen Juvan Suomen kansan aikakirjojen ohella ”ensimmäisen tasavallan” ajan laajin ja suosituin Suomen historian yleisesitys.
Kumpujen yöstä julkaistiin vuosina 1953–1954 kolmiosaisena lyhennettynä laitoksena, jonka valmisteluun Karimo osallistui ennen vuonna 1952 tapahtunutta kuolemaansa. Tästä versiosta karsittiin paljon erityisesti varhaisinta aikaa käsitteleviä osuuksia sekä ulkopoliittisesti arkaluonteisiksi käyneitä kohtia. Vuonna 1983 julkaistiin tiiviimmin taitettu yksiosainen versio, jonka tekstisisältö on sama kuin 1950-luvun kolmiosaisessa laitoksessa, mutta värikuvat on valikoitu uudelleen.
Tyyli ja painotukset

Kirjan kertomusten sävy on paatoksellinen ja monet niistä ovat traagisia sankaritarinoita. Väkivalta, taistelu ja sodat sekä kamppailu luontoa vastaan ovat runsaasti toistuvia aiheita, ja tämän painotuksen seurauksena historian toimijoina kuvataan pääasiassa miehiä.
Teoksen jaottelussa näkyy Karimon kiinnostus Suomen muinais- ja varhaishistoriaan, kun taas kansallisen heräämisen ja valtiollisen kehityksen aika 1800–1900-luvuilla on kuvattu melko ylimalkaisesti. Tämän voi nähdä vastaavan tuolloin vaikutusvaltaisen historiantutkijan Jalmari Jaakkolan näkemystä eri aikakausien tärkeydestä. Toisaalta viimeisen osan oli alkujaan tarkoitus olla laajempikin, ja siitä jäi pois eräitä Karimon jo kirjoittamia lukuja.
Kumpujen yöstä kokoaa yhteen monia kansakunnan rakennustyössä käytettyjä myyttejä. Se kuvaa esimerkiksi Suomen heimojen muinaista vaellusta kuninkaidensa johdolla Volgan varsilta nykyiseen Suomeen ja esittää Suomen päätymisen osaksi Ruotsia väkivaltaisena valloituksena. Teosta hallitsee ajatus, että ennen Ruotsin vallan aikaa Suomi oli tuhannen vuoden ajan ”itsenäinen” kansakunta. Muinoin tapahtunut Suomen heimojen hajaantuminen esitetään tragediana, joka johti suomalaisten ajautumiseen vuosisadoiksi vieraan vallan alle. Karimo korostaa, että vielä keskiajalla Suomen ylimystö säilytti kansallisen luonteensa, mutta 1500-luvun lopulla alkoi Suomen ruotsalaistuminen, joka eteni vuosisadasta toiseen. Ruotsin vallan loppuaikojen yhteydessä hän kuvaa pilkalliseen sävyyn tavallisesta kansasta etääntyneitä ylempiä säätyjä. Hän näkee yleisesti Ruotsin vallan Suomelle raskaana sortona ja riistona, jopa orjuutuksena, joskin myöntää myös, että päätyminen ”lännen” yhteyteen toi suomalaisille enemmän yksilönvapauksia ja oikeuksia kuin mitä ”idän” valtaan joutuneet Suomen heimot saivat.
Teoksen viimeisessä osassa todetaan, että Suomi liitettiin Venäjään onnekkaasti juuri sillä hetkellä, kun Venäjän vallanpitäjät sattuivat olemaan aiempaa suvaitsevampia mutta ruotsalaistumiskehitys ei ollut vielä ehtinyt tuhota Suomen kansallista luonnetta. Suomen itsenäisyysajatuksen synnyn Karimo sijoittaa poikkeuksellisen varhaiseen ajankohtaan, jo 1700-luvun alkupuolelle. Viimeinen teoksessa käsiteltävä aihe on vuoden 1918 sisällissota, joka esitetään vapaussotana. Teos päättyy julistukseen, että ”Suomen on ennemmin tai myöhemmin täytettävä kansallinen tehtävänsä kaikessa laajuudessaan” luomalla Suur-Suomi. Karimo kiinnittää teoksen aiemmissakin osissa huomiota jokaiseen ”menetettyyn tilaisuuteen”, jolloin Suur-Suomi olisi historiallisesti voinut toteutua, alkaen jo muinaisajoista.
Teoksen kuvituksessa on nähty yhtäläisyyksiä 1800-luvun historiamaalauksiin.
Vaikutus ja myöhempiä näkemyksiä sisällöstä

Toimittaja Ville Hännisen mukaan Karimon teokseen ”kiteytyy 1910–30-lukujen nationalismi”. Tutkija Derek Fewsterin sanoin se on ”populaaris-militaristiseksi ja nationalistiseksi synteesiksi taotun varhaishistorian kuvallinen ja sanallinen kliimaksi”. Useat suomalaiset historiantutkijat ovat kertoneet Kumpujen yöstä -teoksen lukemisen lapsena tai nuorena olleen heille tärkeä kokemus, joka herätti heidän mielenkiintonsa historiaa kohtaan.
Karimo teki Kumpujen yöstä -teoksen kuvien pohjalta vuosina 1933–1938 kouluja varten neljäntoista opetustaulun sarjan Suomen historiallinen kuvasto, jonka painatti WSOY:n tytäryhtiö Kouluaitta. Lisäksi hän kirjoitti sen ”sivutuotteena” historiallisen romaanin Armfeltin lähetti (1933).
Aiheesta muualla

Teos vapaasti luettavissa Kansalliskirjaston digitaalisissa aineistoissa:
Kumpujen yöstä I: Muinaiskansaa
Kumpujen yöstä II: Ristin alla
Kumpujen yöstä III: Miekan valta
Kumpujen yöstä IV: Itsenäisyyteen
Sotaretkellä, teoksen ensimmäisen osan kuvitusta.
Afrikankalliopääsky

| Afrikankalliopääsky |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pääskyt Hirundinidae
Suku::  Kalliopääskyt Ptyonoprogne
Laji::  paludicola
Kaksiosainen nimi
 Ptyonoprogne fuligula  (Lichtenstein, 1842) 

Alalajit
 Ptyonoprogne fuligula fuligula  Ptyonoprogne fuligula perpallida  Ptyonoprogne fuligula presaharica  Ptyonoprogne fuligula spatzi  Ptyonoprogne fuligula pallida  Ptyonoprogne fuligula buchanani  Ptyonoprogne fuligula arabica  Ptyonoprogne fuligula pusilla  Ptyonoprogne fuligula rufigula  Ptyonoprogne fuligula bansoensis 
Katso myös
   Afrikankalliopääsky Wikispeciesissä   Afrikankalliopääsky Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Afrikankalliopääsky (Ptyonoprogne fuligula) on pienikokoinen eteläinen pääskylaji. Lajista on myös käytetty nimeä Hirundo fuligula. Lajista on erotettu omaksi lajikseen aavikkopääsky (Ptyonoprogne obsoleta).
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 12,5 cm, siipien kärkiväli 27,5–30 cm ja paino keskimäärin noin 15 g. Afrikankalliopääsky on törmäpääskyn kokoinen ja väritykseltään suuresti samannäköinen kuin kalliopääsky, josta sen erottaa hieman vaaleampi yleisväritys ja valkoinen, viiruton kurkku. Sukupuolet ovat samannäköisiä.
Esiintyminen

Afrikankalliopääskyllä on kymmeniä erillispopulaatioita Afrikassa, jossa laajin yhtenäinen esiintymisalue on Luoteis-Afrikassa Saharassa. Afrikan lisäksi sitä tavataan Lähi-idässä ja Arabian niemimaalla sekä Irakin ja Intian välisellä alueella. Maantieteellinen muuntelu on hyvin laajaa. Se on enimmäkseen paikkalintu, eikä sitä ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Lämpimien alueiden vuoristoiset ja kallioiset alueet, joilla se korvaa pohjoisemman kalliopääskyn. Paikoin pesimäpopulaatioita on myös kaupungeissa, muun muassa Abu Simbelissä. Talvisin laji voi esiintyä suurina parvina soilla ja järvillä.
Lisääntyminen

Pesä on savesta muurattu kuppi, joka on liimattu saveen sekoitetulla syljellä pystysuoraan kallioon, siltaan, rakennukseen tai muuhun rakennelmaan. Sen rakentaminen kestää noin 40 päivää ja molemmat emot osallistuvat muuraustöihin. Munia on 2–3, ja molemmat puolisot hautovat niitä noin 17 päivää. Hyvin kuumilla alueilla emot peittävät munat päivän kuumimmaksi ajaksi. Pesäpoikasaika vaihtelee 15–30 päivään. Niillä on tavallisesti 2, paikoin 3 pesyettä.
Ravinto

Kuten muutkin pääskyt, myös afrikankalliopääsky syö ilmameren hyönteisiä ja hämähäkkejä.
Kapteenin tytär

| Kapteenin tytär> Капитанская дочка |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Aleksandr Puškin
Kieli:  venäjä
Genre:  romaani
Julkaistu:  1836
Suomennos
Suomentaja:  useita suomennoksia

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kapteenin tytär (Капитанская дочка) on venäläisen kirjailijan Aleksandr Puškinin historiallinen romaani. Se ilmestyi 1836 kirjallisuuslehti Sovremennikissä. Teoksesta on ilmestynyt neljä suomennosta.
Julkaistut suomennokset

Kapteenin tytär, suom. Juuso Mustonen. Kirjakauppa Oma, 1946.
Kapteenin tytär, suom. Siiri Hannikainen. Porvoo: WSOY, 1935. (Kymmenen markan romaaneja; 63.) – 2. p. WSOY, 1959. Riksin sarja ; 87. – 3. p. WSOY, 1975 Taskukirjasto; 154. Siniset. ISBN 951-0-06743-1, 4. p. WSOY, 1975 Kirjallisuutta kouluille. ISBN 951-0-06959-0
Kapteenin tytär. Leningrad: Kirja, 1935
Kapteenin tytär. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1941
Kapteenin tytär, suom. Samuli Suomalainen: Suomalaisen kirjallisuuden seura: W. Churberg, 1876. Uusi romani-jakso 2 vuosikerta, 4. – 2. korj. p. Helsinki: G. W. Edlund, 1910 – 3. korjattu p. Karisto, 1922. – 4. korjattu p. Karisto, 1949. Kariston klassillinen kirjasto; 60. – 5. p. Karisto, 1990. ISBN 951-23-2902-6
Kapteenin tytär sekä Laukaus, Aatelisneiti talonpoikaistyttönä, Postimestari ja hänen tyttärensä, Hautaustoimitsija & Dubrovskij, (Suom. Samuli Suomalainen, Juho Ahava, V. Hämeen-Anttila & Terttu Elo); Tämä suomennos sisältää alkuperäiskertomukset lyhentämättöminä; Kuvitus: Marek Rudnicki. Hki: Ex libris: 1971
Aiheesta muualla

Anna Levenberg, Uusi käännös, miksi sitä tarvitaan? Puškinin Kapteenin tytär ja sen neljä suomennosta, Pro gradu, Tampereen yliopisto 2016
Soinnillinen uvulaarinen klusiili

| --- | --- |
IPA:  222
X-SAMPA:  G\
  
Soinnillinen uvulaarinen klusiili on konsonanttiäänne, jota käytetään esimerkiksi uzbekissa, aleutissa ja joissain arabian murteissa. Se lausutaan kuin soinnillinen velaariklusiili [ɡ], paitsi että kieli ei kosketa pehmeää suulakea vaan kitakielekettä.
Esimerkiksi suomen kielessä se yleensä kuitenkin lausutaan tavallisen ɡ:n tavoin.  Myös kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa tätä äännettä edustaa symboli ⟨ɢ⟩ ja vastaava X-SAMPA-symboli on G\.
Sami Jauhojärvi

| Sami Jauhojärvi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Sami Olavi Jauhojärvi
Syntynyt: 5. toukokuuta 1981 (ikä 43) Ylitornio, Suomi
Uran tiedot
Lempinimi:  Musti
Pituus:  174 cm
Seura:  Vuokatti Ski Team
Laji:  maastohiihto 
Maailmancup
Kaudet:  2001–2017
Voitot:  1
Palkintokorokkeella:  9
 Tietolaatikko päivitetty 3.11.2019 
Aiheesta muualla
www.mustiski.net
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten maastohiihto. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten maastohiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Sotši 2014 | parisprintti (p) |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Liberec 2009 | parisprintti (p) |  |
|  Pronssia | Liberec 2009 | 4×10 km viesti |  |
|  Pronssia | Lahti 2017 | parisprintti (p) |  |
Sami Olavi Jauhojärvi (s. 5. toukokuuta 1981 Ylitornio) on suomalainen uransa lopettanut maastohiihtäjä, parisprintin olympiavoittaja ja kolminkertainen MM-pronssimitalisti joukkuekilpailuista. Omana aikanaan häntä pidettiin yhtenä maailman parhaista viestihiihtäjistä. Kun hän voitti parisprintin kultaa Sotšin talviolympialaisissa 2014, hänen parinaan oli Iivo Niskanen.
Kesästä 2006 lähtien Jauhojärvi edusti seuratasolla Vuokatti Ski Teamia. Sitä ennen hän edusti Alatornion Pirkkoja ja Aavasaksan Urheilijoita. Huhtikuussa 2017 Jauhojärvi ilmoitti lopettavansa uransa arvokisatasolla.
Sittemmin Jauhojärvi on työskennellyt hiihdon TV-asiantuntijana. Vuosina 2017–2021 hän toimi kommentaattorina Ylellä selostaen kilpailuja yhdessä Jussi Eskolan kanssa. Vuodesta 2021 lähtien Jauhojärvi on ollut Viaplayn hiihtolähetysten asiantuntija.
Televisio-ohjelmat

Jauhojärvi on osallistunut suomalaisiin televisio-ohjelmiin.
Televisio-ohjelmat > Erikoisjoukot

Jauhojärvi osallistui keväällä 2022 Nelosen ja Ruutu-suoratoistopalvelun tosi-tv-ohjelmaan Erikoisjoukot. Hän joutui jättämään ohjelman kesken, koska hän koki osan tehtävistä liian väkivaltaisina.
Televisio-ohjelmat > Farmi Suomi

Jauhojärvi voitti keväällä 2024 Nelosella ja Ruutu-suoratoistopalvelussa esitetyn Farmi Suomi -tosi-tv-ohjelman.
Yksityiselämä

Jauhojärvi on naimisissa Laura Jauhojärven kanssa ja heillä on vuonna 2012 syntynyt poika, vuonna 2016 syntynyt poika ja vuonna 2018 syntynyt tytär. Jauhojärvi valmistui ylioppilaaksi vuonna 2000. Hän on opiskellut Lapin yliopistossa laskentatoimen koulutusohjelmassa. Jauhojärvi on suorittanut valmentajan ammattitutkinnon.
Arvokilpailut

Olympialaiset:
Torino 2006: sprintti (v) 61., 15 km (p) yhdeksäs, 15+15 km 20., 4×10 km viesti kymmenes
Vancouver 2010: sprintti (p) 12., 50 km (p) 20., 4×10 km viesti viides
Sotši 2014: 15+15 km 33., 15 km (p) 17., 4×10 km viesti kuudes, parisprintti (p) kultaa
MM-kilpailut:
Lahti 2001: sprintti (v) 18.
Oberstdorf 2005: 15 km (v) 44., 15+15 km 11., 50 km (p) 14., 4×10 km viesti 12.
Sapporo 2007: 15+15 km 16., 50 km (p) 13., parisprintti yhdeksäs, 4×10 km viesti kuudes
Liberec 2009: 15 km (p) 12., 15+15 km kahdeksas, parisprintti pronssia, 4×10 km viesti pronssia
Oslo 2011: 15 km (p) viides, parisprintti (p) viides, 4×10 km viesti neljäs
Val di Fiemme 2013: 15+15 km 53., 50 km (p) 30., 4×10 km viesti viides
Falun 2015: 15+15 km 34., 50 km (p) 29., 4×10 km viesti kahdeksas
Lahti 2017: parisprintti (p) pronssia, 15 km (p) kahdeksas, 4×10 km viesti viides
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sami Jauhojärvi Wikimedia Commonsissa
Ylen Elävä arkisto: Jauhojärvi suuntaa sukset huipulle 3.3.2001.
Ylen Elävä arkisto: Kultaa ja pronssia Liberecin MM-parisprinteissä 25.2.2009.
| n k Suomen vuoden urheilija |
| --- | --- |
Valitut:  1947: Mikko Hietanen, Lassi Parkkinen  1948: Heikki Hasu  1949: Viljo Heino  1950: Heikki Hasu  1951: Veikko Karvonen  1952: Veikko Hakulinen  1953: Veikko Hakulinen  1954: Veikko Hakulinen  1955: Voitto Hellsten  1956: Antti Hyvärinen  1957: Olavi Vuorisalo  1958: Vilho Ylönen  1959: Juhani Järvinen  1960: Veikko Hakulinen  1961: Kalevi Huuskonen  1962: Pentti Nikula  1963: Pentti Eskola  1964: Eero Mäntyranta  1965: Jouko Launonen  1966: Eero Mäntyranta  1967: Eero Tapio  1968: Kaarlo Kangasniemi  1969: Kaarlo Kangasniemi  1970: Kalevi Oikarainen  1971: Juha Väätäinen  1972: Lasse Virén  1973: Mona-Lisa Pursiainen  1974: Riitta Salin  1975: Heikki Ikola  1976: Lasse Virén  1977: Pertti Ukkola  1978: Helena Takalo  1979: Pertti Karppinen  1980: Pertti Karppinen  1981: Heikki Ikola  1982: Keke Rosberg  1983: Tiina Lillak  1984: Marja-Liisa Kirvesniemi  1985: Matti Nykänen  1986: Marjo Matikainen  1987: Marjo Matikainen  1988: Matti Nykänen  1989: Marjo Matikainen  1990: Päivi Alafrantti  1991: Kimmo Kinnunen  1992: Toni Nieminen  1993: Juha Kankkunen  1994: Jani Sievinen  1995: Jari Litmanen  1996: Heli Rantanen  1997: Mika Myllylä  1998: Mika Häkkinen  1999: Mika Myllylä  2000: Arsi Harju  2001: Sami Hyypiä  2002: Samppa Lajunen  2003: Hanna-Maria Seppälä  2004: Marko Yli-Hannuksela  2005: Janne Ahonen  2006: Jukka Keskisalo  2007: Tero Pitkämäki  2008: Satu Mäkelä-Nummela  2009: Aino-Kaisa Saarinen  2010: Minna Kauppi  2011: Kaisa Mäkäräinen  2012: Tuuli Petäjä-Sirén  2013: Tero Pitkämäki  2014: Iivo Niskanen, Sami Jauhojärvi  2015: Tero Pitkämäki  2016: Leo-Pekka Tähti  2017: Iivo Niskanen  2018: Iivo Niskanen  2019: Teemu Pukki  2020: Lukas Hradecký  2021: Matti Mattsson  2022: Iivo Niskanen  2023: Lauri Markkanen  2024: Aleksander Barkov 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Paavo Soinne

Paavo Tapani Soinne (24. lokakuuta 1930 Kuopio – 23. lokakuuta 2020 Kerava) oli suomalainen musiikintutkija, pedagogi ja urkuri, Liisa ja Pentti Sointeen veli.
Paavo Soinne opiskeli Sibelius-Akatemian kirkkomusiikkilinjalla ja suoritti urkujensoiton diplomin vuonna 1955. Hän opiskeli myös musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa ja suoritti filosofian kandidaatin ja filosofian lisensiaatin tutkinnon vuosina 1954 ja 1956. Hän työskenteli muun muassa Kuopion tuomiokirkon urkurina 1957–1968 ja Kuopion musiikkiopiston kirkkomusiikkiosaston johtajana 1960–1972, Sibelius-Akatemian musiikinhistorian ja -teorian lehtorina 1976–1991 sekä kirkkomusiikin vt. professorina 1987–1991.
Soinne oli kansainvälisesti arvostettu Bach-tutkija. Hän sai director musices -arvon vuonna 1963, Kirkon musiikkipalkinnon 1990 ja J. A. Hollon palkinnon 1996.
Paavo Sointeen puoliso oli vuodesta 1955 lehtori Irja Soinne (o.s. Anttila). Heillä on kolme lasta, joista tytär Ulla Soinne on alttoviulisti.
Aiheesta muualla

Paavo Sointeen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Haitin maanjäristys 2010

| Haitin maanjäristys 2010 |
| --- | --- |
 Haitin maanjäristyksen episentrumi
Päivämäärä:  12. tammikuuta 2010
Magnitudi:  7,0 (Mw)
Syvyys:  13 km
Episentrumin sijainti:  18°27′25″N, 72°31′59″W
Maat, joihin vaikutukset ulottuivat:   Haiti
Henkilövahingot:  100 000 – 316 000 kuollutta
Haitin maanjäristys 2010 oli 7,0 momenttimagnitudin maanjäristys, joka tapahtui 12. tammikuuta 2010 kello 16:53:10 paikallista aikaa (21:53:10 UTC). Sen keskus oli noin 25 kilometriä Haitin pääkaupungista Port-au-Princesta länsilounaaseen. Maanjäristyksessä kuoli 100 000 – 316 000 ihmistä, ja noin 1,5 miljoonaa joutui ainakin tilapäisesti lähtemään kotoansa.
Maanjäristys

Maanjäristys tapahtui 12. tammikuuta 2010 kello 16:53:10 paikallista aikaa (21:53:10 UTC). Sen keskus oli noin 25 kilometriä Haitin pääkaupungista Port-au-Princesta länsilounaaseen. Järistys oli 7,0 momenttimagnitudia, ja sitä seurasi pian kaksi jälkijäristystä. Ne olivat 5,9 ja 5,5 momenttimagnitudia. Seuraavina päivinä tapahtui useita jälkijäristyksiä, muun muassa Petit-Goâven kaupungissa tapahtunut 5,9 momenttimagnitudin järistys. Tammikuun loppuun mennessä jälkijäristyksiä oli sattunut yli 50.
Maanjäristys tapahtui Léogânen siirroksessa, jota ei tunnettu ennen järistystä. Se kulkee rinnakkain Enriquillon – Plantain Gardenin siirrosvyöhykkeen kanssa, jota aluksi pidettiin syyllisenä. Léogânen siirros on siinä mielessä piilossa, ettei sitä voi nähdä maan pinnalta. Siinä ei ole jälkiä vanhoista järistyksistä, jotka osoittaisivat siirroksen kulkulinjan. Siirros liikahti noin 30 kilometrin matkalta, ja sen jakamat lohkot liikkuivat maan pinnan alla noin viisi metriä toisiinsa nähden.
Maanjäristyksen keskus oli 13 kilometrin syvyydessä eli se oli melko pinnallinen. Tärinä tuntui Haitin lisäksi Dominikaanisessa tasavallassa, Kuubassa, Jamaikassa ja Puerto Ricossa. Heti maanjäristyksen jälkeen annettiin myös tsunamivaroitus, joka koski Haitia, Dominikaanista tasavaltaa, Kuubaa ja Bahamasaaria. Varoitus peruttiin myöhemmin.
Uhrimäärä ja vauriot

Haitin maanjäristyksen uhrimäärästä on paljon erimielisyyksiä. Haitin hallitus ilmoitti tammikuussa 2011, että maanjärityksessä kuoli 316 000 ihmistä. Luvun taustaa ei ole avattu, ja sitä ennen virallinen luku oli 230 000. Tammikuun 2011 ilmoitusta on pidetty jopa tarkoituksellisena liioitteluna. Yhdysvaltain toukokuussa 2011 julkaisema raportti puolestaan kertoi, että kuolenuhreja oli enintään 85 000. Yhdysvaltain kansainvälinen kehitysvirasto USAID kertoi kuitenkin myöhemmin, että tietojen hankkimisessa oli ollut epäjohdonmukaisuuksia eikä todellista kuolonuhrien määrää tulla todennäköisesti koskaan tietämään.
Maanjäristys vaikutti arvioiden perusteella noin kolmen miljoonan haitilaisen elämään. Noin 1,5 miljoonaa ihmistä joutui lähtemään kodeistansa ja noin 300 000 loukkaantui. Kansainvälinen orpolapsia auttava SOS-järjestö arvioi kymmenientuhansien lasten jääneen orvoiksi. Monet maat nopeuttivat haitilaisten lasten adoptiota. Jo ennen maanjäristystä Haitissa oli noin 380 000 lasta orpo- tai ryhmäkodeissa.
Virallisten tilastojen mukaan 97 294 taloa tuhoutui ja188 383 vaurioitui. YK:n humanitaaristen asioiden koordinointitoimisto arvioi viikon päästä järistyksestä, että Port-au-Princessa kymmenesosa asunnoista tuhoitui. Pääkaupungin länsipuolella olevassa Léogânessa tuhoutui jopa 80–90 prosenttia rakennuksista. Jacmelissa ja Carrefourissa tuhoutui noin puolet rakennuksista.
Pahasti vaurioituneiden rakennusten joukossa olivat myös presidentin virka-asunto, Haitin parlamenttitalo, Port-au-Princen katedraali ja useiden ministeriöiden rakennukset. Lisäksi YK:n rauhanturvaajien päämaja, yliopistorakennuksia ja Maailmanpankin konttori tuhoutuivat. YK:n mukaan sen työntekijöistä 92 kuoli.