stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bosnia ja Hertsegovinan historia
Esihistoriasta keskiaikaan

Rooman valtakunta valloitti nykyisen Bosnian alueen toisella ja ensimmäisellä vuosisadalla eKr., ja siitä tuli osa Dalmatian provinssia. Tuolloin alueella asui illyrialaisia heimoja. 300- ja 400-luvuilla gootit valloittivat alueen. Kun Bysantin keisari Justinianus I karkotti gootit Balkanilta 500-luvun alussa, Bosnian alueesta tuli ainakin nimellisesti osa Itä-Rooman valtakuntaa. Seuraavalla vuosisadalla slaavit alkoivat asettua alueelle. Toinen muuttoaalto 700-luvulla toi mukanaan tulevat valtakansat serbit ja kroaatit, joista edelliset asettuivat Drina-joen laaksoon ja Hertsegovinaan, jälkimmäiset puolestaan Keski-, Länsi- ja Pohjois-Bosniaan. 700- ja 800-luvuilla alueen luoteisimman osan valloittivat Kaarle Suuren johtamat frankit. Sittemmin alueesta tuli osa Kroatiaa ja vuonna 928 Serbiaa. Tuolta ajalta on myös peräisin myös vanhin historiallinen maininta Bosniasta, kun Bysantin keisari Konstantinos VII Porfyrogennitos viittasi nykyisen Bosna-joen ympäristöön nimellä Bosona.
1000-luvulla nykyinen Bosnia joutui Unkarin kuningaskunnan hallintaan, mutta palasi myöhemmin jälleen Bysantille. Keisari Manuel I Komnenoksen vuonna 1180 tapahtuneen kuoleman jälkeen Bysantin hallinto alueella päättyi ja Bosnia itsenäistyi omaksi kuningaskunnakseen. 1300-luvulla Bosnia laajeni Stjepan Kotromanićin ja hänen seuraajansa Tvrtko I:n johdolla etelään Dalmatian rannikolle ja nykyinen Hertsegovina liitettiin siihen. 1400-luvun loppupuolella Bosniasta tuli lyhyeksi aikaa Länsi-Balkanin voimakkain valtio, Suur-Bosnia. Myös roomalaiskatolisesta kirkosta erillinen Bosnian kirkko kehittyi 1000–1300-lukujen aikana. Lähetyssaarnaajien ponnistukset tuottivat tulosta, ja lopulta 1400-luvun loppupuoliskolla erillinen bosnialainen kirkko kuihtui, kun papisto kääntyi kuningas Stjepan Tomaš Ostojićin käskystä roomalaiskatolisuuteen.
Keskiaikaisen Bosnian viimeisiä vuosikymmeniä varjostivat sisällissota ja turkkilaisten johtaman Osmanien valtakunnan uhka. Ottomaanien armeijat ryöstelivät Serbiaa 1380-luvulla ja etenivät Bosnian hallitsemaan Humiin eli nykyiseen Hertsegovinaan vuonna 1388. Lopulta vuonna 1463 Bosnian itsenäisyyden aika päättyi ja se liitettiin osaksi Osmanien valtakuntaa. Viimeinen linnoitus alueella antautui vuonna 1482; tosin osa Hertsegovinasta ja Pohjois-Bosniasta pysyi Unkarin hallinnassa 1520-luvulle saakka.
Osmanien valtakausi

Osmanien valtakauden alussa Bosnia oli jaettu useaan eri sancakiin, mutta vuonna 1580 siitä tuli yhtenäinen provinssi, mikä asema sillä säilyi koko lopun turkkilaisvallan ajan. Maassa vallitsi nyt osmanien feodaalijärjestelmä ja ei-muslimit joutuivat maksamaan harač-veroa. Myös pahamaineinen devşirme-pakkovärväysjärjestelmä tuli käyttöön. Toisin kuin muualla Balkanilla Albaniaa lukuun ottamatta, suuri osa asukkaista kääntyi islaminuskoon. Kristinusko oli ennestäänkin ollut Bosniassa eri suuntausten kilpaillessa keskenään rakenteellisesti heikompaa kuin muualla, ja muslimien kristittyjä kohtaan harjoittama syrjintä lisäsi painetta kääntymiseen. Silti kesti yli sata vuotta ennen kuin islamista tuli Bosnian valtauskonto.
Rajanaapurien kanssa käydyt sodat autioittivat osmanien valtakaudella Bosnian pohjois- ja länsiosat, minkä jälkeen alueelle tuotiin uusia asukkaita Serbiasta ja Hertsegovinasta. Samalla myös aiemmin katolilaisenemmistöinen alue ortodoksistui. Raskaita sotia käytiin lähes joka toinen sukupolvi läpi koko 1500–1700-luvun. Kun Suleiman Suuri valtasi Unkarin vuosina 1520–1533, hänen joukoissaan oli mukana myös bosnialaisia. Habsburgien ja osmanien välisessä sodassa vuosina 1683–1699 Itävalta valloitti osmaneilta Unkarin ja Slavonian, minkä jälkeen joukoittain muslimeja pakeni menetetyiltä alueilta Bosniaan. Vuonna 1697 joukko itävaltalaisia poltti Sarajevon. Vuonna 1718 nykyisen Bosnian lounaisraja muodostui, kun Venetsian hallitsema Dalmatian rannikko laajeni sisämaahan. Vuonna 1739 solmittu Belgradin sopimus vakiinnutti nykyisen Bosnian pohjoisrajan. 1700-luvulla sodat ja rutto verottivat muslimeita, kun taas kristittyjen osuus kasvoi voimakkaasti, minkä seurauksena muslimit jäivät todennäköisesti jo vuosisadan loppuun mennessä vähemmistöksi.
Uusi aika

1800-luvun lopulla slaavilaiset nationalistiliikkeet alkoivat voimistua Bosnia-Hertsegovinassa, ja vuonna 1875 maassa puhkesi talonpoikien kapina osmanien hallintoa vastaan. Serbian, Montenegron ja Venäjän tultua kapinallisten avuksi osmanit luovuttivat Bosnia-Hertsegovinan vuonna 1878 Berliinin sopimuksessa Itävalta-Unkarin hallintaan, vaikka muodollisesti alue säilyi osana Osmanien valtakuntaa. 7. lokakuuta 1908 Bosnia-Hertsegovina liitettiin osaksi Itävalta-Unkaria.
Serbinationalisti Gavrilo Principin murhattua arkkiherttua Franz Ferdinandin Sarajevossa 28. kesäkuuta 1914 Itävalta-Unkari julisti sodan Serbialle ja Eurooppa ajautui ensimmäiseen maailmansotaan. Sodan jälkeen Bosnia-Hertsegovinasta tuli osa uutta valtiota, jonka nimeksi tuli vuonna 1929 Jugoslavian kuningaskunta.
Kun Jugoslavia oli joutunut Saksan miehittämäksi vuonna 1941, osa Bosnia-Hertsegovinasta alistettiin kroaattinationalistisen Ustaša-liikkeen hallintaan ja osa annettiin fasistiselle Italialle. Ustašan hallinto tappoi tuhansia serbejä, juutalaisia, romaneja ja Ustaša-liikkeen vastustajia. Josip Broz Titon johtamat kommunistiset partisaanit taistelivat Ustašaa ja saksalaisia miehitysjoukkoja vastaan. Toisen maailmansodan jälkeen Bosnia-Hertsegovinasta tuli yksi kommunistisen Jugoslavian liittovaltion kuudesta tasavallasta.
Slovenian ja Kroatian erottua Jugoslaviasta vuonna 1991 myös Bosnia-Hertsegovinassa alkoivat kypsyä itsenäistymispyrkimykset. Samalla etnisten ryhmien väliset jännitteet kiristyivät. Kansanäänestyksen jälkeen parlamentti julisti Bosnia-Hertsegovinan itsenäiseksi 5. huhtikuuta 1992. Serbian tukemat Bosnian serbit olivat julistaneet oman serbitasavaltansa perustetuksi jo aiemmin 9. tammikuuta, ja alkoi verinen Bosnian sota. Sodan sekavuutta ja väkivaltaisuutta lisäsi kroaattien kääntyminen bosniakkeja vastaan vuonna 1993. Etenkin serbi- ja kroaattijoukot syyllistyivät sotarikoksiin ja etnisin puhdistuksiin, joista suurin oli serbiarmeijan toimeenpanema noin 9 000 srebrenicalaisen miehen ja pojan joukkoteloitus heinäkuussa 1995. Yhdistyneet kansakunnat on tuominnut Srebrenican joukkoteloituksen kansanmurhana. Sota loppui 21. marraskuuta 1995 allekirjoitettuun Daytonin rauhansopimukseen. Vuonna 2007 arvioitiin, että kaikkiaan sodassa kuoli lähes 100 000 ihmistä (vuonna 1994 uhreja oli arvioitu olleen jopa 200 000, mutta tähän arvioon oli laskettu mukaan myös kateissa olleet), ja maasta joutui pakenemaan yli 1,5 miljoonaa, pääosin bosniakkeja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bosnia ja Hertsegovinan historia Wikimedia Commonsissa
| n k Euroopan historia maittain |
| --- | --- |
Valtiot:  Alankomaat  Albania  Andorra  Armenia  Azerbaidžan  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia  Irlanti  Islanti  Italia  Itävalta  Kazakstan  Kreikka  Kroatia  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Vatikaanivaltio  Venäjä  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta 
Muut alueet:  Abhasia  Artsakh  Etelä-Ossetia  Euroopan unioni  Färsaaret  Gibraltar  Kosovo  Pohjois-Kypros  Transnistria 
Bosnia-Hertsegovina satelliittikuvassa joulukuussa 2002.
Počitelj
Costa Botes

Costa Botes (s. 1958 Imbros, Turkki) on uusiseelantilainen elokuvantekijä, joka lienee tunnetuin yhdessä Peter Jacksonin kanssa kirjoittamastaan ja ohjaamastaan elokuvasta Unohdetut kuvat (1995) sekä taustadokumenteista, jotka hän teki Jacksonin Taru sormusten herrasta -elokuvatrilogian kuvauksista.
Botes syntyi Turkissa kreikkalaisille vanhemmille, ja perhe muutti sittemmin Uuteen-Seelantiin. Botes opiskeli elokuvaa Canterburyn yliopistossa Christchurchissä vuosina 1979–1981. Peter Jacksoniin Botes tutustui ensimmäisen kerran vuonna 1986 Worzel Gummidge Down Under -televisiosarjan kuvauksissa, joissa Botes toimi kolmantena apulaisohjaajana. Jackson oli tuolloin tekemässä esikoiselokuvaansa Bad Taste ja teki Worzel Gummidgeen propeiksi muutamia voodoonukkeja.
Botesin dokumentit Tarun sormusten herrasta kuvauksista julkaistiin vuonna 2006 elokuvasarjan uudelleenjulkaisujen yhteydessä, joskin joiltakin osin ilman Botesin konsultointia lyhennettyinä.
Aiheesta muualla

Costa Botesin kotisivu
Costa Botes Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Costa Botes NZ On Screen -sivustolla.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Anna Wahlgren

Anna Wahlgren saksalaisilla kirjamessuilla vuonna 2006.
Anna Martha Sofia Wahlgren (alun perin Karlsson, 6. lokakuuta 1942 Lund, Ruotsi – 7. lokakuuta 2022 Goa, Intia) oli ruotsalainen kirjailija, joka tunnetaan parhaiten ensimmäisen kerran vuonna 1983 ilmestyneestä Lapsikirjastaan (Barnaboken), josta tuli kansainvälinen myyntimenestys. Lapsikirjassa Wahlgren muiden muassa kuvaili eri-ikäisten lasten kehitystä ja heille ikätyypillistä käyttäytymistä. Sen lisäksi Wahlgren kirjoitti muitakin kasvatusalan oppaita, romaaneja, novellikokoelmia, lastenkirjan sekä kolmiosaisen omaelämäkerran.
Wahlgren syntyi Harry Karlssonin ja Marianne Wahlgrenin työväenluokkaiseen perheeseen. Hänen vanhempansa erosivat kuitenkin jo varhain. Wahlgrenin sisaruspuolia olivat rakennusmestari Sten-Harry Karlsson sekä valokuvaaja Stig T. Karlsson.
Wahlgren oli naimisissa seitsemän kertaa: Lars Daniuksen kanssa 1961, Carsten Feldtin kanssa 1966, Hamid el Khatibin kanssa 1974, Bo Söderbergin kanssa 1976, Pehr Iwar Sohlströmin kanssa kahdesti vuosina 1985 sekä 1987 sekä Stig Karlssonin kanssa vuonna 2001. Hänellä oli yhdeksän lasta, joista yksi kuoli ennen kouluikää. Kirjallisuustieteilijä ja professori Sara Danius syntyi Wahlgrenin ensimmäisestä ja kirjailija Felicia Feldt toisesta liitosta.
Yhteiskunnallisena keskustelijana Wahlgren kirjoitti kolumneja aikakaus- ja päivälehtiin sekä esiintyi radio- ja televisio-ohjelmissa.
Wahlgren kritisoi voimakkaasti lasten päivähoitoa.
Näkymätön tytär

Vuonna 2012 Wahlgrenin kolmas, toisesta avioliitosta Carsten Feldtin kanssa syntynyt lapsi Felicia Feldt kirjoitti äidistään ja lapsuudestaan paljastuskirjan nimeltä Näkymätön tytär (alk. Felicia försvann), jossa hän syyttää äitiään muiden muassa monista aikuisiällä ilmenneistä itsetuntoon, ihmissuhteisiin ja omien lastensa kasvattamiseen liittyvistä ongelmista, joihin hän on hakenut apua psykoterapiasta. Feldtin mukaan hänen äitinsä julkisuuskuva kasvatusguruna on pelkkä median luoma kulissi, ja että todellisuudessa Wahlgren olisi ollut promiskuiteetissa elävä, lastensa hoitoa laiminlyövä ja heitä uhkaileva alkoholisti, jonka lukuisat miesystävät lisäksi ahdistelivat Feldtiä seksuaalisesti. Feldtin mukaan hän ja hänen samasta liitosta syntyneet sisaruksensa eivät ole olleet äitinsä kanssa tekemisissä enää vuosiin.
Wahlgren vastasi tyttärensä syytöksiin väittämällä tätä valehtelijaksi, joka oli särkenyt hänen perheensä. Wahlgren ihmetteli, miksi sellaisessa tapauksessa, jossa lapsi ja vanhempi ovat julkisuudessa vastakkain lapsi saa kaiken sympatian osakseen. Hänestä oli ”ollut hirveää lukea, kuinka lapseni on voinut huonosti ja ollut peloissaan ja jos voisin, tekisin asiat nyt toisin”. Wahlgren myös väitti rakastavansa edelleen kaikkia lapsiaan, vaikka tunne ei olisikaan molemminpuolinen.
Suomennettua tuotantoa

Lapsikirja.  ((Barnaboken, 1983.) Suom. Pirkko Talvio-Jaatinen)  Tammi.  ISBN 951-31-3510-1
Nyt nukutaan.  ((Sova hela natten) Suom. Päivi Hyvärinen)  Anna Wahlgren, 2011.  ISBN 919-77-7367-0
Aiheesta muualla

Anna Wahlgrenin kotisivut (ruotsiksi)
Me Naiset-lehti: Kasvatusguru Anna Wahlgrenin tytär: ”En itkisi, jos äitini kuolisi”
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Gustaf Fröding
Suomeksi julkaistut teokset

Frödingiltä on julkaistu suomeksi seuraavat kokoelmat. Lisäksi yksittäisiä runoja on julkaistu useissa antologioissa.
Valittuja runoja.  Suomentanut Yrjö Weijola. Tarkastanut ja lyhyellä luonteenkuvauksella varustanut Kasimir Leino. Helsinki:  Otava, 1895.
Runoja, suom. Larin Kyösti. Tampere : K. Kaatra, 1908. Sarja: Markan kirjasto n:o 11.
Runoja ja murrejuttuja, 1912, suom. Larin Kyösti
Valikoima runoja, 1915, suom. Valter Juva)
Värmlannin lauluja: Valikoima runosuomennoksia.  (Toimittanut Hannes Korpi-Anttila)  Suomentanut Hannes Korpi-Anttila ym.. Porvoo:  WSOY, 1952.
Runoilija Wennerbom ja muita runoja.  (Suomentanut ja esipuheen kirjoittanut Ilpo Tiihonen)  Helsinki:  WSOY, 1986.  ISBN 951-0-13843-6
Runo "Ja härkiä mull' oli kuus", Suom. Sauvo Puhtila, Hki: Fazer, 1970, Sarja: Fazerin mieskuorosarja 31
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lisää luettavaa aiheesta Gustaf Fröding on Wikiaineistossa
Lisää luettavaa aiheesta Gustaf Fröding on Wikiaineistossa (ruotsiksi)
Vapaasti ladattavia Gustaf Frödingin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Tatu Vaaskivi : Gustaf Frödingin runoilijaolemus, Helsingin Sanomat, 21.08.1935, nro 223, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  KulturNav  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Jean Bouin

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Tukholman 1912 loppukirikamppailu. Hannes Kolehmainen edellä ja Bouin takana  |  Tukholman 1912 loppukirikamppailu. Hannes Kolehmainen edellä ja Bouin takana  |  Tukholman 1912 loppukirikamppailu. Hannes Kolehmainen edellä ja Bouin takana  |  |
Maa:   Ranska
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Tukholma 1912 | 5 000 m |  |
Jean Bouin (28. joulukuuta 1888 Marseille – 29. syyskuuta 1914) oli ranskalainen kestävyysjuoksija, joka otti osaa vuoden 1908 olympialaisiin 1 500 metrin juoksijana, mutta karsiutui alkuerissä.
Bouin voitti vuosina 1911–1913 Kansainvälisen maastojuoksun, jota pidetään maastojuoksun MM-kilpailujen edeltäjänä. Vuoden 1911 lopulla Bouin juoksi Pariisissa 10 000 metrillä maailman siihen asti parhaan ajan 30.58,8, joka paransi Alfred Shrubbin edellistä ennätystä 3,6 sekunnilla. Tämä tulos hyväksyttiin matkan viralliseksi maailmanennätykseksi. Hän juoksi samana vuonna myös 6 mailin juoksun maailmanennätyksen 29.51,6, joka oli 7,8 sekuntia Shrubbin ennätystä nopeampi. Paavo Nurmi rikkoi molemmat maailmanennätykset myöhemmin, kuuden mailin vuonna 1930 ja 10 000 metrin vuonna 1921.
Vuoden 1912 Tukholman kesäolympialaisissa Bouin jätti 10 000 metriä väliin säästellen voimiaan muille matkoille. Maastojuoksussa hän keskeytti, mutta 5 000 metrin juoksussa hän sai hopeaa Suomen Hannes Kolehmaisen jälkeen. Bouinin aika oli 14.36,7, mikä alitti entisen maailmanennätyksen lähes puolella minuutilla. Kolehmainen oli kuitenkin loppukirissä sekunnin kymmenyksen nopeampi.
Bouinin viimeiseksi suursaavutukseksi jäi seuraavana vuonna Tukholmassa juostu tunnin juoksun maailmanennätys 19 021 metriä. Tämän ennätyksen rikkoi vasta Paavo Nurmi 1928 ja se säilyi Ranskan ennätyksenä yli 40 vuotta. Jean Bouin kaatui kersanttina ensimmäisessä maailmansodassa Marnen ensimmäisessä taistelussa.
Frank Schätzing

| Frank Schätzing |
| --- | --- |
 Frank Schätzing vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1957
Kansalaisuus:  saksalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: saksa
Esikoisteos:  Tod und Teufel (1995)
Aiheesta muualla
www.frank-schaetzing.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Frank Schätzing (s. 1957) on saksalainen jännityskirjailija. Taustaltaan hän on mainostoimittaja. Schätzingiltä on suomennettu rikosromaani Sudennälkä (1996) ja ekologinen jännityskirja Pedot (2004).
Suomennettuja teoksia

Sudennälkä.  ((Mordshunger, 1996.) Suom. Tero Kuittinen)  Book studio, 2001.  ISBN 9512059479
Pedot.  ((Der Schwarm, 2004.) Suom. Heli Naski)  Bazar, 2007.  ISBN 978-951-9107-57-8
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Bostonin kuristaja (elokuva)

| Bostonin kuristaja> The Boston Strangler |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Richard Fleischer
Käsikirjoittaja:  Gerold Frank
Tuottaja:   James Cresson  Robert Fryer 
Säveltäjä:  Lionel Newman
Kuvaaja:  Richard H. Kline
Leikkaaja:  Marion Rothman
Tuotantosuunnittelija:  Richard Day
Pääosat:   Tony Curtis  Henry Fonda  George Kennedy 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix
Ensi-ilta:  16. lokakuuta, 1968
Kesto:  116 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bostonin kuristaja on vuonna 1968 valmistunut elokuva, joka kertoo Bostonissa vuosina 1962–1964 riehuneesta samannimisestä sarjamurhaajasta. Elokuva perustuu löyhästi tositapahtumiin. Bostonin kuristajaksi epäiltyä Albert DeSalvoa elokuvassa esittää Tony Curtis. Henry Fonda ja George Kennedy esittävät kuristusmurhien tutkijoita.
Elokuva vastaa todellisia tapahtumia vain pieniltä osin. Esimerkiksi elokuvassa esitettävän Albert DeSalvon persoona ei vastaa todellisuutta. DeSalvolla ei ollut dissosiatiivistä identiteettihäiriötä, kuten elokuvassa kerrotaan. Lisäksi hänet liitettiin kuristusmurhiin vain hänen omien tunnustuksiensa kautta, eikä poliisin omien tutkimusten johdosta.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tony Curtis  | … |  Albert DeSalvo   |
|  Henry Fonda  | … |  John S. Bottomly   |
|  George Kennedy  | … |  Phil DiNatale   |
|  Mike Kellin  | … |  Julian Soschnik   |
|  Hurt Hatfield  | … |  Terence Huntley   |
|  Murray Hamilton  | … |  Frank McAfee   |
|  Jeff Corey  | … |  John Asgeirsson   |
|  Sally Kellerman  | … |  Dianne Clury   |
|  Jeanne Cooper  | … |  Cloe   |
|  James Brolin  | … |  Phil Lisi   |
|  William Hickey  | … |  Eugene T. O´Rourke   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Hintikka sanoi elokuvan tutkivan ihmismielen syövereitä pikemminkin kuin rakentavan jännitystä. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Bostonin kuristaja Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Veljeni Leijonamieli (elokuva)

| Veljeni Leijonamieli> Bröderna Lejonhjärta |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Olle Hellbom
Käsikirjoittaja:  Astrid Lindgren
Perustuu:  Veljeni, Leijonamieli -kirjaan
Tuottaja:   Olle Hellbom  Olle Nordemar 
Säveltäjä:   Lasse Dahlberg  Björn Isfält 
Kuvaaja:  Rune Ericson
Leikkaaja:  Jan Persson
Tuotantosuunnittelija:  Lotta Melanton Per Axel Lundgren
Pukusuunnittelija:  Gunilla Norlund
Lavastaja:  P. A. Lundgren
Pääosat:   Staffan Götestam  Lars Söderdahl 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ruotsi
Tuotantoyhtiö:   Artfilm  Svensk Filmindustri 
Levittäjä:  SF Studios
Ensi-ilta:   23. syyskuuta 1977  29. syyskuuta 1978 (Suomi) 
Kesto:  108 min
Alkuperäiskieli:  ruotsi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Veljeni Leijonamieli (Bröderna Lejonhjärta) on Astrid Lindgrenin samannimiseen kirjaan pohjautuva ruotsalainen elokuva vuodelta 1977. Elokuvan on ohjannut Olle Hellbom ja sen käsikirjoittajana toimi Astrid Lindgren itse.
Juoni

Elokuva kertoo kahdesta veljeksestä, Kaarlesta ja Joonatanista. Kaarle sairastaa tuberkuloosia ja tietää kuolevansa. Isoveli Joonatan lohduttaa häntä, että he tapaavat tähtien tuolla puolen taikamaailmassa nimeltä Nangijala. Jonatan kuolee onnettomuudessa ennen Kaarlea, joka seuraa häntä pian. Veljekset tapaavat kuin tapaavatkin Nangijalassa ja joutuvat seikkailuihin pahan voimia ja niitä johtavaa Tengiliä vastaan.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa loppuun asti viimeistellyksi, kunnianhimoiseksi ja monitasoiseksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Aiheesta muualla

Veljeni Leijonamieli Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Richard Boucher

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 3. tammikuuta 1932
Syntymäpaikka: Créteil, Ranska
Kuolinaika: 26. syyskuuta 2017 (85 vuotta)
Pelipaikka: Puolustaja
Pituus: 180 cm
Junioriseurat
1946–1947 1947–1953:  US Créteil-Lusitanos  VGA Saint-Maur
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1953–1963 1963–1964 1964–1972 |  Toulouse FC  Olympique de Marseille  Buzichelli Toulouse |  30 (1) |
Maajoukkue
| 1957–1961 |  Ranska | 3 (0) |
Valmennusura
1973–1974 1974–1975 1976–1977:  Toulouse FC  Toulouse FC  Toulouse FC
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Richard Boucher [ri'šar bu'še] (3. tammikuuta 1932 Créteil – 26. syyskuuta 2017) oli ranskalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Ura

Richar Boucher aloitti jalkapallouransa US Créteil-Lusitanosin juniorijoukkueissa, joista hän siirtyi vuonna 1947 VGA Saint-Maurin amatöörijoukkueisiin. Elokuussa 1953 Boucher siirtyi pääsarjaan nousseeseen Toulouseen ja debytoi kuukautta myöhemmin. Kesäkuussa hän 1958 hän matkusti Aulis Rytkösen kanssa Suomeen ja pelasi yhden ystävyysottelun Kuopion Palloseuran riveissä. Hän onkin tiettävästi seuran ensimmäinen ulkomaalaispelaaja. Boucher edusti Toulousea vuoteen 1963 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi yhdeksi kaudeksi Olympique de Marseilleen. Vuodet 1964–1972 Boucher pelasi Buzzichelli Toulouse Levage Sportsin joukkueessa alemmilla sarjatasoilla.
Boucher aloitti Toulouse FC:n edustusjoukkueen valmentajana kaudella 1973–1974. Seuraavan kauden alussa Paul Orsatti siirtyi seuran päävalmentajaksi, mutta syyskuussa 1974 Boucher palasi joukkueen valmentajaksi. Hän toimi myös kaudella 1976–1977 Toulousen päävalmentajana.
Bostonin piiritys

Bostonin piiritys (19. huhtikuuta 1775 – 17. maaliskuuta 1776) oli Yhdysvaltain vapaussodan alkuvaiheisiin liittynyt tapahtuma, jossa Uuden Englannin miliisijoukot, piirittivät Bostonin miehittäneitä englantilaisia joukkoja lähes vuoden ajan. Tilanne laukesi lopullisesti maaliskuussa 1776, jolloin  brittiarmeija joutui vihollisen tykkitulen alla jättämään Bostonin. Jo piirityksen aikana monet asukkaat lähtivät kaupungista ja heidän tilalleen muutti Bostonin ympäristössä asuneita lojalisteja Vaikka britit hallitsivat satamaa, heidän huoltoaluksensa joutuivat amerikkalaisten kaapparialusten jatkuvan häirinnän kohteiksi ja tärkeät tavarakuljetukset viivästyivät.
Siirtolaisisten muodostamat miliisivoimat muuttuivat piirityksen aikana Siirtokuntien armeijaksi, jota johti amerikkalaisten joukkojen ylipäälliköksi nimetty George Washington.