Saudi-Arabian historia
Saudivaltion synty > Toinen saudivaltio ja wahhabismin elpyminen

Yrittäessään saada Arabian niemimaan egyptiläisvaltaan, Muhammad Ali karkotti Al Saud -suvun jäseniä maasta. Dirijja ja sen palmulehdot tuhottiin niin perusteellisesti, että alueella ei voinut vähään aikaa harjoittaa maataloutta ja sitä kautta asua. Niemimaan strategisiin osiin lähetettiin egyptiläisjoukkoja tiukentamaan otetta aluueesta. Hijazissa Muhammad Ali nosti jälleen valtaan paikallisia šarifeja, jotka olivat hallinneet aluetta Mekasta käsin 1000-luvulta lähtien.
Yksi Al Saud -suvun jäsenistä, Turki bin Abdallah Al Saud, onnistui pakenemaan egyptiläisjoukkoja. Hän oli taistellut Dirijjassa, mutta onnistui välttämään vangituksi tulemisen kun kaupunki kaatui 1818. Hän piileskeli etelässä olleiden Al Saudeille uskollisten joukkojen keskuudessa parin vuoden ajan ja valloitti Dirijjan takaisin vuonna 1821. Turki perusti uuden pääkaupungin toiseen Najdin alueen kaupunkiin, Riadiin, ja rakensi sieltä käsin uutta wahhabilaista saudivaltiota. Najdin loput alueet Al Saudien joukot valtasivat vuonna 1824. Turkin suhteellisen nopea Najdin valtaus osoitti sen, että wahhabilaisuus ja Al Saudien auktoriteetti oli vakiintunut alueella edellisen puolen vuosisadan aikana, jolloin ensimmäinen saudivaltio hallitsi aluetta. Wahhabilaisten joukkojen menestys edisti heimojen uskollisuutta Al Saudeja kohtaan. Muhammad ibn al-Wahhabin kuoleman jälkeen Al Saud -johtaja otti itselleen myös imaamin arvonimen. Tällöin Al Saudin johtajia ei tunnustettu vain sheikeiksi, vaan he olivat wahhabi-imaameina sekä poliittisia, että uskonnollisia hahmoja, joiden hallinto oli osa uskonnollista auktoriteettia. Turki seuraajineen hallitsi Riadista käsin laajaa aluetta Persianlahden länsirannikolle saakka. Kyseessä ei ollut varsinaisesti valtio, vaan laaja vaikutusalue, jota Al Saud -suku piti koossa erilaisten sopimusten ja delegoitujen valtarakenteiden ansiosta. Näitä siteitä paikallisiin johtajiin vahvistettiin avioliittoallianssien myötä.
Egyptiläiset eivät enää kyenneet 1820-luvun edetessä hallitsemaan Arabiaa sotilaallisesti, joten he turvautuivat poliittisiin juonitteluihin. Turki bin Abdullah Al Saudin kuoltua egyptiläiset yrittivät istuttaa saudien johtoon Egyptistä palanneen Khalid bin Saud Al Saudin. Tämä hallitsikin aluetta neljän vuoden ajan ja Turkin poika Faisal bin Turki Al Saud karkotettiin Riadista. Faisalin onnistui vallata Riad takaisin vuonna 1845. Hän hallitsi vuoteen 1865 asti, mikä tarjosi Arabialle jonkin verran vakaamman ajanjakson.
Faisal vakiinnutti saudivallan Najdin wahhabilaisella ydinalueella, mutta muodollisesti hänen oli tunnustettava Osmanien valtakunnan ylivalta, ja maksettava osmaneille vuosittainen kunnianosoitus. 1920-luvulta lähtien osmanit jättivät Al Saudit hallitsemaan Arabiaa. Syyt olivat taloudelliset, sillä saudit keräsivät veroja Omanin rikkaalta kauppavaltiolta, jotka lähetettiin edelleen Mekan šarifille ja sitä kautta osmanisulttaanille. Vastineeksi osmanit jättivät Al Saudit suurimmaksi osaksi rauhaan. Al Saudeille varojen lähetys Mekan šarifin kautta oli kuitenkin nöyryyttävää, wahhabilaisuus ei ollut saanut Länsi-Arabiassa kannatusta, ja näin ollen saudien vaikutusvalta ei ulottunut Hijaziin.
Toisinaan osmanit yrittivät lisätä valtaansa Arabian niemimaalla liittoutumalla valtaa tavoittelevien Al Saud -suvun jäsenten kanssa. Faisalin kaksi poikaa Abdullah ja Saud kilpailivat vallan perimyksestä ja Abdullah pyysi apua Irakin osmanikuvernööriltä, joka käytti hyväkseen tilaisuutta vallatakseen osia Itä-Arabiasta. Osmanit saatiin ajettua pois alueelta, mutta he yrittivät tämänkin jälkeen hyödyntää Al Saud -suvun sisäisiä valtataisteluita.
Myös Iso-Britannian kasvava kiinnostus Arabiaa kohtaan esti Osmanien valtakuntaa enää laajentamasta vaikutuspiiriään. Briteille Persianlahti oli merkittävä kauppareitti ja he osallistuivat siellä yhä enemmän piratismin kitkentään. Britit olivat myös huolissaan Osmanien valtakunnan mahdollisista vihamielisistä toimista niin lähellä Intiaa ja Suezin kanavaa. Tämän johdosta britit olivat yhä enemmän tekemisissä Al Saud -johtajien kanssa. Wahhabilaisina johtajina Al Saudit saattoivat hallita Persianlahden rannikon heimoja, ja he olivat samalla tekemisissä myös osmanien kanssa. Tämä mahdollisti sen, että Al Saud -johtajat saattoivat hyödyntää asemaansa brittien ja osmanien välillä.
Faisalin kuoltua vuonna 1865 Al Saud -suvun valta alkoi rappeutua. Seuraavina vuosina Riadia hallitsi vuorollaan kolme Faisalin poikaa ja yksi pojanpoika. Arabian poliittinen rakenne oli sellainen, että jokaisen johtajan oli voitettava eri heimojen ja kaupunkien tuki pysyäkseen vallassa. Tällä tavoin liittoumia muodostettiin ja uudistettiin jatkuvasti, ja mitä useammin tämä tapahtui, sitä epävakaammaksi tilanne muuttui. Tämä antoi mahdollisuuden Shammarvuoria ympäröivää aluetta hallinneelle Muhammad ibn Rashidille valtansa laajentamiseen Najdin pohjoisosassa. Tämä Jabal Shammarin emiraattia hallinnut Rashidi-dynastia vahvistui siinä määrin, että se onnistui valloittamaan Riadin ja ajamaan Al Saud -suvun jäsenet kaupungista. Rashidi-dynastian valta ei ollut kestävää Nejdin pohjoisosassa, missä vuosina 1891 ja 1892 Osmanien valtakunta kukisti Rashidi-hallitsijat paikallisten Al Saud -suvulle uskollisten liittolaisten tuella.