stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaarlo Saarnio
Filmografia

Totuus on armoton; 1963 (kirvesmies Laiho, lautamies)
Tulipunainen kyyhkynen; 1961 (yövartija)
Molskis, sanoi Eemeli, molskis!; 1960 (vossikka)
Kahden ladun poikki; 1958 (häävieras)
1918; 1957 (tuomiokapitulin jäsen)
Niskavuori taistelee; 1957 (Petteri-rovasti)
Pekka ja Pätkä salapoliiseina; 1957 (vanha mies, lääkäri)
Risti ja liekki; 1957 (tuomioistuimen jäsen)
Juha; 1956 (vieras)
Veteraanin voitto; 1955 (urheiluseuran johtokunnan jäseniä)
Herrojen Eeva; 1954 (talonmies)
Niskavuoren Aarne; 1954 (renki)
Onnelliset; 1954 (suntio Hattulassa)
Opri; 1954 (sokea hoidokki)
Sininen viikko; 1954 (järjestysmies)
Taikayö; 1954 (vahtimestari Jönsson)
Hilja – maitotyttö; 1953 (professori)
Jälkeen syntiinlankeemuksen; 1953 (matkalaukkua kantava mies)
Pekka Puupää; 1953 (konstaapeli)
Tyttö kuunsillalta; 1953 (rovasti)
Niskavuoren Heta; 1952 (Jokinen)
Radio tulee hulluksi; 1952 (taiteilija ravintola Kappelissa)
Salakuljettajan laulu; 1952 (Jyrki)
Kuisma ja Helinä; 1951 (mustalainen Kubanissa)
Köyhä laulaja; 1950 (mies kahvila ”Iltatähdessä”)
Serenaadiluutnantti; 1949 (kirkkoherra)
Ruusu ja kulkuri; 1948 (vaari)
Soita minulle, Helena! 1948 (rovasti)
Pikku-Matti maailmalla; 1947 (hautajaisvieras)
Kultainen kynttilänjalka; 1946 (Mäntylä)
Naimisiin päiväksi; 1946 (pormestari)
Viikon tyttö; 1946 (mies kadulla)
Anna Liisa; 1945 (rovasti)
Vastamyrkky; 1945 (Kaarinan ja Elsan isä)
Ballaadi; 1944
Herra ja ylhäisyys; 1944 (junailija)
Maskotti; 1943 (autonkuljettaja)
Varuskunnan ”pikku” morsian; 1943 (sotilaslääkäri)
Onni pyörii; 1942 (yövartija)
Eulalia-täti; 1940 (lehtori Ansasmaa)
Ketunhäntä kainalossa; 1940 (professori)
Tottisalmen perillinen; 1940 (pastori Perenius)
Avoveteen; 1939 (Pelastusarmeijalainen)
Halveksittu; 1939 (osakas)
Hätävara; 1939 (lääkäri)
Helmikuun manifesti; 1939 (herastuomari)
Herrat ovat herkkäuskoisia; 1939 (herra Julkunen)
Isoviha; 1939 (kirkkoherra Petrelius)
Elinan surma; 1938 (kerjäläinen)
Ja alla oli Tulinen järvi; 1937 (Mäkiriutta)
Juurakon Hulda; 1937 (Huldan vaari)
Onnenpotku; 1936 (herra konttorissa)
VMV 6; 1936 (kalastaja-ukko)
Kaikki rakastavat; 1935 (kuuro rehtori)
Minä ja ministeri; 1934 (herra Tylsiö)
Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin; 1931 (asemapäällikkö Viirimäki)
Herra Elanto; 1930
Kahden tanssin välillä; 1930 (tukkijätkä)
Kajastus; 1930 (talonpoika)
Meidän poikamme; 1929 (Kauppa-Kalle)
Murtovarkaus; 1926 (Ukonniemen talon isäntä)
Aiheesta muualla

Kaarlo Saarnio Elonetissä.
Kaarlo Saarnio Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Karvatuppipunkit

| Karvatuppipunkit |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hämähäkkieläimet Arachnida
Alaluokka::  Punkit Acari
Lahko::  Aitopunkit Acariformes
Heimo::  Demodicidae
Suku::  Karvatuppipunkit Demodex  Owen, 1843
Katso myös
   Karvatuppipunkit Wikispeciesissä   Karvatuppipunkit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karvatuppipunkit eli sikaripunkit (Demodex) on joukko mikroskooppisia punkkeja, jotka elävät nisäkkäiden ihon karvatupissa. Lajeja tunnetaan kaikkiaan 65, joista kaksi, Demodex folliculorum ja Demodex brevis, elää ihmisen karvatupissa. Punkkien läsnäolo on normaalisti täysin huomaamatonta.
Nimitys sikaripunkki tulee näiden eläinten muodosta. Ne ovat 0,1–0,4 millimetrin pituisia ja huomattavasti paksuuttaan pidempiä. Jalkoja on kahdeksan ja ne ovat hyvin lyhyet. Punkki voi kuitenkin tarvittaessa siirtyä karvatupesta toiseen ihoa pitkin. Tämä tapahtuu yleensä yöaikaan. Silmät ovat pienet. Punkit myös siirtyvät isännästä toiseen ihokontaktin välityksellä. Ihmisellä karvatuppipunkkeja elää erityisesti kulmakarvojen, ripsien ja nenän alueella.
Punkit käyttävät ravinnokseen karvatupen yhteydessä olevien rauhasten erittämää talia sekä kuolleita ihosoluja. Ruuansulatus on niin tehokasta, ettei punkki ulosta lainkaan. Hedelmöitys on sisäinen ja punkit munivat talirauhasten tiehyisiin, missä toukat aikuistuvat noin viikossa. Kuollut punkki hajoaa karvatupen sisällä.
Eläimillä liikaa lisääntyneet karvatuppipunkit voivat aiheuttaa ihotaudin, demodikoosin.
Yleisimpiä karvatuppipunkkeja

Demodex bovis, naudan karvatuppipunkki
Demodex brevis, löytyy ihmiseltä
Demodex caballi, hevosen karvatuppipunkki
Demodex canis, Demodex injai ja Demodex cornei koiran karvatuppipunkit
Demodex cati ja Demodex gatoi, kissan karvatuppipunkit
Demodex equi, hevosen karvatuppipunkki
Demodex folliculorum, löytyy ihmiseltä
Aiheesta muualla

Indoor Pests - Sisätilojen tuholaiset
Talipunkki - Terveyskirjasto.fi[vanhentunut linkki]
Demodex, an inhabitant of human hair follicles, and a mite which we live with in harmony. (englanniksi)
Aguaragüen kansallispuisto

Aguaragüen kansallispuiston sijainti kartalla
Aguaragüen kansallispuisto on Tarijan departementissa sijaitseva luonnonsuojelualue Etelä-Boliviassa. Puiston perustamista ehdotettiin ensimmäisen kerran vuonna 1994, mutta uusittu lakialoite hyväksyttiin vasta vuonna 2000. Puisto on pinta-alaltaan 108 307 hehtaaria (1 083 km2) ja se suojelee Gran Chacon ja Tarijan ylänköalueiden välistä kasvillisuusaluetta. Puisto jaetaan kahteen alueeseen: matalampiin kukkuloihin joilla sijaitsee alueen ihmisasutukset, ja puiston tarkasti suojeltuun alueeseen, jossa sijaitsee alueen vesivarat. Puiston alueella elää useita lintu- sekä nisäkäslajeja, kuten jaguaari, muurahaiskarhu ja vyötiäinen.
Puistoa uhkaa useat ihmistoiminnan aiheuttamat vaaratekijät: puiston vesivarojen kutistuminen, saastuminen, laittomat hakkuut, viljelyskasvien aiheuttama maaperän kuluminen sekä metsäpeitteen häviäminen liiallisen karjan kasvatuksen seurauksena.
Kathy Johnson

Kathleen Ann "Kathy" Johnson (s. 13. syyskuuta 1959 Oak Ridge, Tennessee, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen telinevoimistelun olympiamitalisti.
Johnson saavutti Los Angelesin olympialaisissa 1984 hopeaa joukkuekilpailussa ja pronssia puomilla sekä sijoittui kymmenenneksi moniottelussa. Hypyn karsinnassa hän oli viides mutta ei päässyt finaaliin, koska hänen edellään oli kaksi muuta yhdysvaltalaista.
Johnson saavutti MM-kilpailuissa pronssia permannolla vuonna 1978.
Aiheesta muualla

http://www.usghof.org/files/bio/k_johnson/k_johnson.html
Kaknäsin torni

Kaknäsin torni, 2008.
Kaknäsin torni (ruots. Kaknästornet) on televisiotorni Tukholman keskustan itäpuolella Ladugårdsgärdetin kaupunginosassa Östermalmin kaupunginosa-alueella. Tornin korkeus on 155 metriä, antenni mukaan lukien 170 metriä. Se oli Pohjoismaiden korkein näkötorni sulkemiseensa vuonna 2018 saakka.
Tornin suunnittelivat arkkitehdit Hans Borgström ja Bengt Lindroos, ja se rakennettiin vuosina 1963–1967. Betoniseinäisen tornin pohjakaava on neliönmuotoinen, ja se on sijoitettu vinottain neliönmuotoiselle jalustalleen. Tornin yläosan antennitasanteet, näköalakerros ja ravintolakerros on taas sijoitettu jalustan suuntaisesti eli diagonaalisesti muuhun torniin nähden. Yläkerrosten ikkunalasit on tummennettu kullanvärisellä kalvolla, joka saa ne näyttämään ulkoa päin valoaheijastavan metallin kaltaisilta. Nimensä torni sai alueella keskiajalla sijainneen Kaknäsin kylän mukaan.
Torni on ollut suljettu yleisöltä vuodesta 2018. Sulkemista perusteltiin sillä, että turvallisuudelle välttämättömät korjaukset olisivat tulleet liian kalliiksi. Ruotsin television paljastuksen mukaan pääsyynä oli todellisuudessa Ruotsin tärkeisiin viestintäyhteyksiin kohdistuva ”vieraan vallan” uhka. Tornin toiminnasta vastaava Teracom ei julkisesti nimennyt mitään tiettyä valtiota, mutta sulkemispäätökseen vaikuttaneessa Säpon raportissa vieraiden valtojen tiedusteluyrityksistä mainittiin suurimpana uhkana Venäjä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaknäsin torni Wikimedia Commonsissa
KNM Rose (K102)

| KNM Rose |
| --- | --- |
 HMS Rose

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  William Simons and Company, Renfrew, Skotlanti
Kölinlasku:  3. syyskuuta 1940
Laskettu vesille:  22. syyskuuta 1941
Palveluskäyttöön:  31. lokakuuta 1941
Poistui palveluskäytöstä:  tuhoutunut 26. lokakuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  925 t
Pituus:  62,48 m
Leveys:  10,11 m
Syväys:  4,14 m
Koneteho:  2750 hv
Nopeus:  16 solmua (30 km/h)
Miehistöä:  96
Aseistus
Aseistus:  1 x BL 4"/L45 (102 mm) Mk IX -tykki 1 x kaksipiippuinen Vickers .50" Mk III -ilmatorjuntakonekivääri 1 x kaksipiippuinen .303" Lewis-pikakivääri 2 x Mk II syvyyspomminheitintä, joihin yhteensä 40 syvyyspommia
KNM Rose (viirinumero K102) oli Norjan  laivaston Flower-luokan korvetti toisessa maailmansodassa. Alus oli alun perin Britannian kuninkaallisen laivaston HMS Rose.
Valmistus

Alus tilattiin 15. joulukuuta 1939 Renfrew'stä W. Simons and Companyltä, missä köli laskettiin 3. syyskuuta 1940. Alus laskettiin vesille 22. syyskuuta 1941 ja valmistui 31. lokakuuta.
Palvelus

Alus liitettiin 24. marraskuuta 1941 Liverpoolin saattajaosastoon, jossa se oli uppoamiseensa saakka. Aluksen miehistö pelasti 18. marraskuuta 1942 eloonjääneet amerikkalaisen rahtialus Parisminan eloonjääneet. Saksan laivaston sukellusvene U-624 oli upottanut rahtialuksen torpedoimalla.
Alus suojasi 15. lokakuuta 1944 Southend-on-Seasta lähtenyttä saattuetta ON260, kun se upposi 26. lokakuuta 1944 Pohjois-Atlantilla jouduttuaan Britannian kuninkaallisen laivaston fregatin HMS Mannersin yliajamaksi. Turmassa menehtyi kolme miehistönjäsentä.
Päälliköt

Aluksen päälliköinä olivat:
Thomas Jacobsen 13. lokakuuta 1941 - 30. toukokuuta 1943
Leif Rosenvold Lund 30. toukokuuta 1943 - 13. elokuuta 1944
Per Scott-Hansen 13. elokuuta - 13. lokakuuta 1944
Leif Rosenvold Lund 13.-26. lokakuuta 1944
Aiheesta muualla

Warsailors.com - HNoMS Rose (englanniksi)
Agrippa

Agrippa oli roomalainen etunimi, jota myöhemmin alettiin käyttää cognomenina. Tämän nimisiä:
Marcus Vipsanius Agrippa (63–12 eaa.), roomalainen poliitikko ja sotilas
Gaius Vispanius Agrippa, edellisen poika
Lucius Vispanius Agrippa, edellisen poika
Marcus Vipsanius Agrippa Postumus, edellisen poika
Heinrich Cornelius Agrippa (1486-1535), saksalainen okkultisti
Agrippa I, (10 eaa.–44 jaa.) Juudean kuningas, Herodeksen pojanpoika.
Agrippa II, (27–100), edellisen poika
Menenius Agrippa, Rooman konsuli 503 eaa.
Agrippa, skeptiseen koulukuntaan kuulunut filosofi
Muita:
Agrippa (A Book of the Dead) – Taidekirja, jonka tekemiseen William Gibson osallistui.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Agrippa”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kansainvälinen geofysiikan vuosi

Kansainvälinen geofysiikan vuosi japanilaisessa juhlapostimerkissä vuodelta 1957. Kuvassa japanilainen tutkimusalus Sōya ja pingviini.
Kansainvälinen geofysiikan vuosi (engl. International Geophysical Year, IGY) oli geofysiikan ja sitä lähellä olevien tieteenhaarojen maailmanlaajuinen tutkimusprojekti, joka alkoi 1. heinäkuuta 1957 ja päättyi 31. joulukuuta 1958. Nimestään huolimatta se kesti siis puolitoista vuotta. Siihen liittyi myös samanaikainen kolmas kansainvälinen polaarivuosi. Kaksi aikaisempaa polaarivuotta olivat olleet 1882–1883 ja 1932–1933, sekä neljäs 2007–2009.
Tutkimusprojekti käsitteli yhtätoista aihetta: revontulia, kosmista säteilyä, Maan magneettikenttää, painovoimaa, ionosfäärin fysiikkaa, leveys- ja pituusasteen määrittämistä tarkkoja karttoja varten, meteorologiaa, oseanografiaa, seismologiaa sekä auringon aktiivisuutta.
Sekä Yhdysvallat että Neuvostoliitto lähettivät ensimmäiset satelliittinsa avaruuteen kansainvälisen geofysiikan vuoden aikana. Neuvostoliiton 4. lokakuuta 1957 lähettämä Sputnik 1 olikin ensimmäinen keinotekoinen satelliitti. Muita vuoden tärkeitä saavutuksia olivat Van Allenin vyöhykkeiden sekä valtamerten keskellä olevien selänteiden löytyminen, joista jälkimmäinen merkittävästi vahvisti silloin vielä kiistanalaista teoriaa laattatektoniikasta.
Tausta

Aloitteen vuoden järjestämisestä tekivät maaliskuussa 1950 kymmenen huipputason tiedemiestä, joiden joukossa olivat Lloyd Berkner, S. Fred Singer ja Harry Vestine. Kun he olivat kokoontuneet vierailulle James Van Allenin asuntoon, otettiin puheeksi, että uusien tutkimusvälineiden kuten rakettien, tutkan ja tietokoneiden kehittymisen vuoksi aika oli kypsä maailmanlaajuisen geofysiikan vuoden järjestämiselle.
Tämän tapaamisen jälkeen Lloyd Berkner ja muut läsnäolijat ehdottivatkin Tieteellisten yhdistysten kansainväliselle neuvostolle (International Council of Scientific Unions, ICSU, nyk. International Council for Science), että kansainvälinen geofysiikan vuosi (IGY) voitaisiin pitää vuosina 1957–1958. Ajankohta valittiin, koska auringon aktiivisuus oli silloin maksimissaan.
Avaruustekniikkaan liittyviä tapahtumia

11. huhtikuuta 1957 Yhdysvaltojen laivasto kokeili satelliitin lähettämistä 203 kilometrin korkeuteen.
4. lokakuuta 1957 – Neuvostoliitto lähetti avaruuteen Sputnik 1:n.
8. marraskuuta 1957 – Yhdysvaltojen puolustusministeriön sihteeri Neil McElroy määräsi, että armeijan oli käytettävä muunnettua Jupiter C -rakettia satelliitin lähettämiseen osana geofysiikan vuotta.
31. tammikuuta 1958 – Yhdysvallat lähetti avaruuteen Explorer 1.
29. heinäkuuta 1958 – NASA perustettiin
Etelämantereen tutkimus

Kansainvälisen geofysiikan vuoden aikana tutkittiin 18 kuukauden ajan erityisesti Etelämannerta. Tutkimushankkeita johti ICSU, jonka vaikutuksesta napaseutujen tutkimukset laajenivat yleisemmäksi geofysiikan tutkimusta. Tutkimuksiin Etelämantereella osallistui 70 eri maiden tieteellistä järjestöä.
Vuoden aikana Etelämantereelle perustettiin brittiläisen Royal Societyn Halleyn tutkimusasema. Se samoin kuin sen sijaintipaikka, Halleyn lahti, sai nimensä tähtitieteilijä Edmond Halleyn mukaan.
Kantava kasvualusta

Kantava kasvualusta on erityinen kasvualusta, jota käytetään lähinnä kaupunkialueilla katupuille. Sen ideana on toimia samaan aikaan sekä kadun kantavana rakenteena että puiden kasvualustana. Kantavana eli tukirakenteena toimii järeä lohkottu kiviseos, joka tiivistetään painumattomaksi ja jonka väliin sekoitetaan puita varten kasvualustaseosta.
Puut tarvitsevat riittävästi tilaa juurilleen, jotta ne kasvaisivat hyvin ja katualueilla tilaa on usein käytettävissä vähän. Lisäksi ongelmana on katurakenteen pinnoitteen laadun ja tasaisuuden turvaaminen, jotta kasvualustarakenne palvelisi myös puiden tarpeita. Näistä lähtökohdissa Euroopassa on kehitetty kasvualustatekniikoita, joita Suomessa nimitetään kantaviksi kasvualustoiksi. Suomessa kantavia kasvualustoja alettiin rakentaa 1990-luvun puolivälissä.
Kirjallisuutta

Krook, Jennu; Peurasuo, Pentti; Heino, Matti: Kantava kasvualusta - katurakenne ja katupuun kasvupaikka. Koetoimintaa ja ohjeita. Suomen kuntatekniikan yhdistys ry 2005.
Agrippan muistomerkki

| Agrippan muistomerkki |
| --- | --- |
 Agrippan muistomerkin jalusta.
Sijainti:  Akropolis, Ateena, Attika, Kreikka
Koordinaatit:  37°58′18″N, 23°43′29″E
Rakennustyyppi:  muistomerkki
Valmistumisvuosi:  178 eaa.
Rakennuttaja:  Eumenes II
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Ateenan Akropolis 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Agrippan muistomerkki oli antiikin aikainen muistomerkki Ateenan Akropolis-kukkulalla Kreikassa. Muistomerkistä on säilynyt nykyaikaan vain sen jalustana toiminut pylväs.
Muistomerkki rakennettiin alun perin hellenistisellä ajalla vuonna 178 eaa. Sen rakennutti Pergamonin kuningas Eumenes II juhlistaakseen voittoaan Panathenaia-juhlien valjakkoajoissa. Muistomerkin pylvään päällä oli pronssinen luonnollisen kokoinen nelivaljakko, jota ohjastivat Eumenes ja hänen veljensä Attalos II. Veljekset rakennuttivat Ateenaan myös muun muassa Eumeneen stoan ja Attaloksen stoan. Nykyisen nimensä muistomerkki sai, kun ateenalaiset omistivat sen roomalaisella ajalla vuonna 27 eaa. keisari Augustuksen vävylle Marcus Agrippalle kiitokseksi tämän Agoralle rakennuttamasta Agrippan odeionista.
Agrippan muistomerkki sijaitsee Propylaian länsipuolella porttirakennuksen pohjoissiiven edustalla. Muistomerkin säilynyt jalusta on tehty Hymettos-vuoren siniharmaasta marmorista, ja sen korkeus on 8,9 metriä. Se on rakennettu kiviselle, porrastetulle jalustalle, jonka koko on 3,8 × 3,3 metriä ja korkeus 4,5 metriä. Muistomerkki kohoaa yhtä korkealle kuin etelämpänä sijaitseva Athene Niken temppeli. Pylväässä on Agrippalle osoitettu omistuskirjoitus, jonka alla on jäännöksiä varhaisemmasta, poispyyhitystä Eumenes II:n omistuskirjoituksesta. Agrippalle osoitettu kirjoitus kuuluu:
Aequidens gerciliae

| Aequidens gerciliae> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Aequidens
Laji::  gerciliae
Kaksiosainen nimi
 Aequidens gerciliae  Kullander, 1995 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Aequidens gerciliae on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva makeissa vesissä elävä kalalaji. Lajin koiras voi kasvaa korkeintaan 12,8 senttimetrin mittaiseksi ja naaras 9,7 senttimetrin mittaiseksi. Laji elää kirkkaissa, subtrooppisissa vesissä. Sitä tavataan endeemisenä eli kotoperäisenä Amazon-joen valuma-alueelta Brasiliasta.
Kakkurinlammi (Hämeenkyrö)

| Kakkurinlammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Hämeenkyrö
Koordinaatit:  61°N, 23°E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Mahnalanselän alue (35.51)
Laskujoki:  oja Kallioistenselkään 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  100,4 m 
 fiKakkurinlammi 
Kakkurinlammi on Pirkanmaalla Hämeenkyrössä sijaitseva pieni lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Mahnalanselän lähialueeseen.
Maantietoa

Lähes pyöreän lammen halkaisija on 70 metriä. Järven rannat ovat soistuneita ja ovat osittain puutonta avosuota. Sen rannoille on rakennettu kaksi vapaa-ajan asuntoa, joiden rannat ovat ruopattuja. Asunnoille johtaa tie, joka kiertää lammen. Ympäröivältä suolta johtaa lampeen oja ja toinen oja toimii laskuojana. Se on 1,4 kilometriä pitkä ja laskee Kallioistenselän Taivallahteen. Laskuojalla on pudotusta noin 40 metriä. Lammen luoteispuolella sijaitsee Raimonjärvi.
Katri Luostarinen

Kerttu Katri Luostarinen (28. tammikuuta 1915 Kerimäki – 15. elokuuta 1991 Helsinki) oli maisema-arkkitehti ja apulaisprofessori, joka kehitti maisemasuunnittelun tutkimusta ja opetusta Suomessa laaja-alaisesti ja toteutti useita eri suunnittelukohteita.
Maalaiskotiin Kerimäellä syntyneen Luostarisen molemmat vanhemmat olivat kansanedustajia, Alpo ja Aino Luostarinen. Tultuaan ylioppilaaksi 1935 Luostarinen opiskeli ensin maa- ja metsätaloutta Helsingin yliopistossa, sitten siirtyi Berliiniin opiskelemaan puutarha-alaa. Sota keskeytti opinnot. Valmistuttuaan Suomessa hän palasi 1942 takaisin Saksaan ja päätti opintonsa siellä vuonna 1944 professori H. F. Wiepking-Jürgensmannin johdolla, joka oli laaja-alaisen maisemasuunnittelun edelläkävijöitä. Työurallaan Luostarinen suunnitteli muun muassa kotipuutarhoja, sankarihauta-alueita, hautausmaita, asuinalueiden ympäristöjä ja katuistutuksia. Hän oli vuonna 1946 perustajajäseniä Suomen Puutarha-arkkitehdit -yhdistyksessä ja mukana perustamassa maisema-arkkitehtien suomalaista ammattijärjestöä. Luostarinen vaikutti merkittävästi tutkimustyön ja opetustoiminnan kautta, hän oli ensimmäinen maisemasuunnittelun opettaja Teknillisessä korkeakoulussa vuodesta 1969. Toisaalta hän julkaisi alaltaan myös laajemmalle yleisölle, kuten teoksen Puutarha ja maisema vuonna 1951. Omalla pientilallaan Siuntiossa Luostarinen paneutui henkilökohtaisesti viljely- ja ekosysteemien kehittämiseen.
Aiheesta muualla

Arkkitehtuurimuseo: Katri Luostarisen piirustuskokoelma[vanhentunut linkki] (Viitattu 3.2.2016)
Aer

| Aer> Tiedot |
| --- | --- |
Alue:   Pakistan
Puhujia:  100 (1998)
Kirjaimisto:  arabialainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  indoiranilaiset kielet indoarjalaiset kielet
ISO 639-3:  aeq
 Ohje 
Aer on Pakistanin Sindhin provinssissa puhuttu uhanalainen indoarjalainen kieli. Sitä puhui vuonna 1998 äidinkielenään 100 ihmistä. Aeria kirjoitetaan arabialaisilla kirjaimilla.
Kakkurilampi (Kihniö)

| Kakkurilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Kihniö
Koordinaatit:  62°13′32″N, 23°08′21″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Parkanonjärven alue (35.53)
Laskujoki:  oja Sulkuejärveen 
Järvinumero:  35.538.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  147,4 m 
Rantaviiva:  0,73 km 
Pinta-ala:  0,02518 km² 
 fiKakkurilampi 
Kakkurilampi  on Pirkanmaalla Kihniössä Korhoskylässä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Parkanonjärven alueeseen. Kakkurilampi on osa Nerkoonjärven valuma-aluetta.
Maantietoa

Lammen pituus on 300 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 2,5 hehtaaria. Se sijaitsee Lamminvuoren pohjoispuolella. Siihen laskee yksi oja pohjoispuolen ojitetulta suolta. Lampeen valuu myös läheisen maatilan peltojen pintavettä. Laskuoja alkaa pelto-ojana, joka jatkaa sitten metsäojana ja yhtyy alempana metsäojien verkostoon. Lopulta lammen vedet ohjautuvat Sulkuejärven pohjoispäähän Tervasniemen viereiseen lahteen. Rantaviiva on 750 metriä pitkä. Se on puoliksi kovaa metsämaata tai peltomaata. Se rannoille ei ole rakennettu vapaa-ajan asuntoja eikä lammelle johda teitä.
Aerarium

Rekonstruktio Aearariumista. Jan Goereen piirustus, noin 1704
Aerarium oli Rooman valtakunnan valtionrahasto, jonka säilytyspaikka oli Saturnuksen temppelissä Forum Romanumilla. Tasavallan aikana varainhoitajina toimi kaksi kvestoria, ja rahaston käyttöä hallinnoi senaatti. Kaikki provinssien ylimääräiset tulot maksettiin aerariumiin ja vastaavasti rahastosta maksettiin lisärahaa provinsseille, mikäli provinssien tuotot eivät kattaneet niiden kuluja. Aerarium toimi selvitystoimistona, jossa kaikki tilit tasattiin.
Prinsipaatin aikana aerariumin merkitys väheni, sillä valtion varojen käytöstä määräsivät keisarit, joilla oli käytössään omat rahastonsa, joita kutsuttiin nimellä fiscus. Vuodesta 56 jaa. lähtien aerariumin varainhoitajina toimi kaksi prefektiä.
Vuonna 6 jaa. keisari Augustus perusti toisen rahaston, jonka nimeksi tuli aerarium militare eli sotarahasto. Sotarahaston tärkeimpänä tehtävänä oli maksaa palkkioita palveluksensa suorittaneille veteraaneille tai hankkia heille maapalstoja. Tämän jälkeen Saturnuksen temppelissä säilytettävää aerariumia ryhdyttiin kutsumaan nimellä aerarium Saturni, ja siitä tuli Rooman kaupungin rahasto.
Ahmet Ayık

| Mitalit> Maa:   Turkki.Miesten vapaapaini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Turkki.Miesten vapaapaini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Turkki.Miesten vapaapaini. Olympialaiset  | Maa:   Turkki> Miesten vapaapaini. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | México 1968 | 97 kg |  |
|  Hopeaa | Tokio 1964 | 97 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Manchester 1965 | 97 kg |  |
|  Kultaa | New Delhi 1967 | 97 kg |  |
|  Hopeaa | Toledo 1966 | 97 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Istanbul 1967 | 97 kg |  |
|  Kultaa | Berliini 1970 | 100 kg |  |
|  Hopeaa | Karlsruhe 1966 | 97 kg |  |
Ahmet Ayık  (s. 31. maaliskuuta 1938 Doğanşar) on turkkilainen entinen vapaapainija, olympiavoittaja, maailman- ja euroopanmestari.
Ayık saavutti painijanurallaan olympiavoiton ja -hopean, kaksi maailmanmestaruutta ja kaksi Euroopan mestaruutta. Lisäksi hän saavutti kerran MM-hopeaa ja EM-hopeaa. Vuonna 2004 Ayık nimitettiin kansainväliseen painin hall of fameen.