stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juha Vainio
Elämä > Kouluvuodet

Juha Vainion koulunkäynti ei alkanut erityisen hyvin. Hän turhautui koulunkäyntiin ja oli kerran luvatta pois kolme viikkoa. Kansakoulun jälkeen Juha meni Kotkan lyseoon. Samoihin aikoihin hänen perheensä muutti Metsolasta Kotkansaarelle. Kouluaikoina Vainion paras ystävä oli Risto ”Tiso” Warjus, joka oli häntä kaksi vuotta vanhempi. Molemmat lauloivat Kotkan lyseon kuorossa. Lyseoaikoina Vainio sai lempinimen Junnu. Junnuksi kutsuttiin alun perin musiikinopettaja Arvo Vainiota, koska hänellä oli yhtä iso nenä kuin Junnu-nimisellä sarjakuvahahmolla. Myöhemmin Junnu-nimi siirtyi toiselle Vainiolle eli Juhalle.
Viisitoistavuotiaana Vainio oli varma, että hänestä tulisi kirjailija. Hän luki jo nuorena runousoppia käsittelevän kirjan, ja myöhemmin hän on sanonut, että sääntöjä oli helppoa rikkoa, kun ne kerran oli oppinut. Hänen kirjoittajanlahjansa tulivat ilmi jo lyseon äidinkielen ainekirjoituksissa. Toisaalta opettajien suhtautuminen oli melko ristiriitaista; eräs opettaja ei antanut kerran arvosanaa ollenkaan, koska hänen mielestään Juhan kirjoittamaa pakinaa ei voinut pitää ollenkaan ainekirjoituksena. Vaikka ainekirjoitus sujui, muu koulunkäynti oli Juhalle pakkopullaa. Hän oli jo lähellä lopettaa koulunkäynnin, mutta rehtori sai puhuttua hänet ympäri. Juha tosin siirtyi Inkeroisten yhteiskouluun, ja pian myös Risto Warjus siirtyi samaan kouluun. Lopulta Vainio menestyi koulussa lähinnä vain laulussa ja urheilussa.
Vuoden 1957 paikkeilla Vainion perhe muutti Kotkansaarelle lähelle satamaa. Seuraavan kerran he muuttivat kuitenkin jo muutaman vuoden kuluttua, sillä kertaa Sibeliuksenpuiston lähelle.
Juha Vainio harrasti urheilua jo lapsena, vaikka hän kärsikin sydänviasta ennen leikkausta. Hän piti paljon jalkapallosta ja koripallosta, joita Kotkassa pelattiin paljon. Hän myös hyppäsi korkeutta yhdessä Tiso Warjuksen kanssa. Leikkauksen jälkeen Juhan peruskunto oli rapistunut, mutta hän sai urheilulla sen paranemaan nopeasti.
Elämä > Ensikosketus musiikkielämään

Juha Vainio oli kiinnostunut musiikista ja alkoi vähitellen kulkea muusikkopiireissä 1950-luvun puolessavälissä. Jazzmusiikin keskus Kotkassa oli Fennia-ravintola, jossa soittivat myös Vainion äidin serkku Olli Miettinen ja Keijo Laitinen. Vaikka Vainio oli vielä alaikäinen (ikäraja tuolloin oli 21 vuotta), hän onnistui livahtamaan ravintolaan. Hän esitteli muusikoille sanoituksiaan ja pääsi joskus soittamaan pianoa. Olli Miettinen sai lempinimekseen Fennian keisari, ja hänelle järjestettiin mitä ihmeellisimpiä ”keisarillisia” menoja, esimerkiksi hänet kruunattiin vuonna 1958. Kruunauksen teemana oli ”Työtä työttömille, viinaa Miettiselle”. Vainio on kertonut, että hänen ystävänsä muistavat hänen olleen lähes aina rahaton. Hän rupesi juomaan pikku hiljaa yhä enemmän ja kerjäsi ystäviltään ryyppyjä.
Kun Vainion perhe asui loppuvuodesta 1956 Keskuskadulla, naapurissa asui hänen muusikkoystävänsä, kolme vuotta vanhempi Heikki Kauppinen. Vainio tutustui musiikkiharrastuksen kautta myös Erkki Liikaseen, joka soitti rumpuja. Vainiolla ja hänen ystävillään oli kuitenkin erilainen musiikkimaku: muun muassa Olli Miettinen ja Reijo ”Rempo” Tani kuuntelivat jazzia, kun taas Vainio piti iskelmämusiikista. Moni Vainion ystävistä päätyi lopulta hänen lauluihinsa; esimerkiksi ”Vanha salakuljettaja Laitinen” on nimetty Keijo Laitisen mukaan.
Syksyllä 1957 Vainio kävi armeijan kutsunnoissa, kun hän oli seitsemännellä eli lukion toiseksi viimeisellä luokalla. Hän ei kuitenkaan halunnut mennä armeijaan heti ylioppilaskirjoitusten jälkeen vaan halusi saada itselleen ensin kunnon ammatin. Seuraavana keväänä hän pääsi lukion viimeiselle luokalle ja päätti kesälomalla lähteä Pariisiin ystävänsä Pekan kanssa. Vainion piti kirjoittaa vuoden 1959 keväällä ylioppilaaksi, mutta hän sai ruotsista improbaturin ja valmistui vasta syksyllä.
Elämä > Isäksi, opettajaksi ja sotamieheksi

Fenniassa Juha Vainio tapasi myös tulevan vaimonsa Taina Kaukosen. Seurustelun alkuvaiheissa Juhan sisko Marja Vainio sai toimia viestinviejänä. Kun Taina tuli alkuvuodesta 1960 raskaaksi, Juhan vanhemmat pitivät tulevalle isälle puhuttelun, ja niin Juha ja Taina menivät naimisiin kesällä 1960. Poika syntyi saman vuoden lokakuussa, ja hänen nimekseen tuli Ilkka. Seuraava lapsi Sami syntyi jo vuonna 1961, Kalle 1963 ja Kati 1967. Aluksi nuoripari asui Juhan vanhempien luona, mutta kun Juha pääsi Helsinkiin opiskelemaan, pariskunta muutti sinne. Juha valmistui 1962 kansakoulunopettajaksi.
Juha Vainio opetti aluksi Myllykosken (nyk. Kouvola) Yläpään kansakoulussa yläluokkia. Oppilaat kutsuivat häntä tuttavallisesti Junnuksi. Hänen opetuksensakin oli melko rentoa, ja hän laulatti oppilailla aamuisin aamuvirren sijasta ”Saku Sammakon”. Oppilaat muun muassa söivät ja katselivat jääkiekkoa Vainion luona. Vainio joutui kuitenkin menemään armeijaan alkuvuodesta 1964, ja opettajan työt saivat toistaiseksi jäädä. Vainio oli saanut jonkin verran mainetta sanoituksillaan, joten hänen tehtäväkseen annettiin sanoittaa Karjalan Prikaatin uusi marssilaulu, ja tehtävää varten hän sai armeijasta lomaakin. Vainio pääsi armeijasta 26-vuotiaana syksyllä 1964.
Elämä > Takaisin opettajan tehtäviin

Vainio ryhtyi uudestaan opettajaksi 1970-luvun alussa. Vainio keksi kaikille oppilaille lempinimet, ja oppilaat vastaavasti kutsuivat häntä Junnuksi. Lisäksi hän keksi mitä erikoisimpia rangaistuksia. Vainion ja oppilaiden kerrotaan tulleen hyvin toimeen keskenään.
Opettajan pesti kuitenkin päättyi, kun koulutarkastaja tuli vierailulle. Hän löysi useita virheitä, kuten roskia lattialla ja oppilaita pureskelemassa purukumia, eikä hän pitänyt Vainion myöhästelystä ja tekemättömistä paperitöistä. Vainio joutui jättämään opettajan työn, mutta järjesti oppilaille vielä luokkaretken kiitokseksi.
Elämä > Alkoholinkäyttö ja raitistuminen

Vainio käytti jatkuvasti yhä enemmän alkoholia. 1960-luvun lopulla hän oli tavallisesti Tapion Tuopissa muun muassa Gunnar Mattssonin ja Aarre ”Arska” Elon kanssa. Hänellä oli mukanaan usein taskumatti siltä varalta, että juoma pääsisi loppumaan. Yhtenä syynä juomiseen pidetään sitä, että Vainion perhe-elämä alkoi mennä huonompaan suuntaan. Vainion alkoholinkäyttö ei kuitenkaan ollut poikkeuksellista hänen tuttavapiirissään, missä moni muukin joi liikaa. Tekstit valmistuivat silti aina ajallaan.
Vainion ystävät Heikki Kauppinen ja Reijo Tani olivat lopettaneet juomisen vuonna 1972. Vainio aluksi ihmetteli tätä. Kun Vexi Salmi tuli hänen työkaverikseen Fazerille vuonna 1970, Vainio ja Salmi joivat paljon yhdessä ja olivat silloin tällöin krapulaisinakin töissä. Kerran Vainion oli pitänyt tehdä erääseen mainoslauluun teksti, mutta hän oli unohtanut sen. Kun sanat sitten piti saada valmiiksi, Vainiolla oli liian kova krapula. Lopulta Salmi auttoi häntä tekemällä sanat Vainion sävellykseen. 1970-luvulla Vainion alkoholinkäyttö lisääntyi lisääntymistään, ja hänen vanhempansa seurasivat tilannetta voimattomina sivusta. Kerrotaan, että Vainio ei suostunut menemään nukkumaan, ellei hänellä ollut viinaa sängyn alla, ja hänellä piti aina olla pullo mukana. Vainio alkoi kuitenkin itse ymmärtää, ettei voisi jatkaa samalla tavalla. Kesällä 1975 hän oli täysin kyllästynyt juomiseensa ja halusi alkoholista eroon. Vainion mieleen jäi, kun jalkapalloilija Kai Pahlman kerran totesi: ”Katos, sinäkin olet vielä elossa!” Loppuvuonna 1975 hän pysyi nelisen kuukautta raittiina, kunnes ratkesi taas hetkeksi juomaan. Lopullisesti juominen jäi tammikuussa 1976.
Vainio sai tukea juomisen lopettaneilta ystäviltään, kuten Osmo ”Osku” Kanervalta. Eino Grön, joka oli Vainion ystävä, päätti tämän esimerkkiä seuraten myös raitistua ja onnistuikin puolitoista vuotta myöhemmin. Vainio ei kuitenkaan halunnut, että häntä olisi sanottu raittiiksi, vaan piti itseään alkoholistina, joka oli lopettanut ryyppäämisen. Raitistumisen jälkeen Vainion sanoituksista tuli vakavampia ja herkempiä, mutta hän teki yhä myös humoristisia kappaleita.
Vaikka Vainio oli lopettanut juomisen, hän suhtautui alkoholiin suvaitsevaisesti ja pystyi viettämään iltaa ystäviensä kanssa, vaikka nämä nauttivatkin alkoholia. Lisäksi hän säilytti kotonaan alkoholijuomia ystäviään varten. Hän ryhtyi käsittelemään juomista myös lauluissaan. Raitistuminen ei kuitenkaan parantanut perhe-elämää, ja Juha ja Taina Vainio päätyivät avioeroon.
Elämä > Kuolema

Vainiolla oli myöhemmin sydänongelmia, ja hänen sisarensa Marja on muistellut, kuinka hän usein laittoi kätensä sydämen kohdalle. Hän oli tehnyt testamenttinsakin jo valmiiksi. Kerran Vainio lähti työasioiden takia Floridaan ja pyysi ystävänsä, säveltäjä Veikko Samulin mukaan. Kesken lennon Vainio kiiruhti vessaan. Samuli ei kuitenkaan huolestunut ennen kuin lentohenkilökunta kuulutti lääkäriä. Vainion taskussa ollut sydänlääkepurkki oli auennut, ja tabletit olivat sekoittuneet pastillien kanssa. Vainio oli vahingossa ottanut paljon lääkettä, ja syke alkoi hidastua. Lentoemäntä kuitenkin ymmärsi tilanteen, sai Vainion oksentamaan ja pelasti tämän hengen.
Vainio sai sydänkohtauksen kotonaan Gryonissa Sveitsissä 29. lokakuuta 1990. Hän oli katsonut vaimonsa Pirkon kanssa elokuvaa kuolemaa edeltäneenä iltana. Pirkko heräsi Juhan huutoon. Lääkäri soitettiin paikalle, mutta mitään ei ollut enää tehtävissä. Hänen viimeiset sanansa vaimolleen olivat: ”Ei saa hermostua.” Juha Vainio kuoli vaimonsa syliin. Hän oli kuollessaan 52-vuotias. Vainio siunattiin Veveyn kaupungissa ja haudattiin sukuhautaan Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Vain päivää ennen kuolemaansa Vainio oli ystävystynyt jääkiekkovalmentaja Juhani Tammisen kanssa ja ollut illallisella tämän perheen kanssa 28. lokakuuta. Tammisen mukaan Vainio oli ollut hyvässä kunnossa. Seuraavan viikon alussa Tamminen oli soittanut Suomeen ystävälleen, joka kertoi lukeneensa iltapäivälehtien lööpeistä, että Vainio oli kuollut.
Viimeisinä vuosinaan Vainio työsti levyä, jonka Scandia julkaisi hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1991 nimellä Viiskymppisen viisut. Levyn kappaleista ”Kauan sitten” oli Vainiolle erityisen tärkeä, ja hän oli levyttänyt kappaleen aikaisemmin jo 1970-luvun alussa. Vainion tärkein yhteistyökumppani viimeisinä vuosina oli tuottaja Jaakko Salo.
Viimeisen keikkansa Vainio teki 12. lokakuuta 1990.
Juha Vainion ja Toivo Kärjen vauhdikas yhteistyö oli hiipunut 1980-luvun aikana. Toivo Kärjen puoliso Tuulikki Kärki muisteli myöhemmin miehensä ottaneen vuosikymmenen lopulla yhteyttä Vainioon ja ehdottaneen, että tehtäisiin vielä yksi hyvä ralli. Ajatus ei kuitenkaan toteutunut; Vainio oli kuollessaan vieläpä jokseenkin saman ikäinen kuin Reino Helismaa. Kun 75-vuotiaan Kärjen omatkin voimat olivat hiipumassa, hänen mietteensä olivat loppusyksyllä 1990 varsin synkät. Edellisvuonna olivat kuolleet Kärjen vanhat ystävät ja työtoverit Esa Pakarinen ja Henry Theel, ja nyt vietiin jo sukupolvea nuorempiakin.tarvitaan parempi lähde Viimeiseksi Vainion ja Kärjen yhteiseksi kappaleeksi jäi ”Rakkauteni viimeinen”, jonka Teuvo Oinas levytti vuonna 1987. Vainion kuolemaa seuranneena päivänä Kärki totesi Iltalehdessä:
»Junnulla riitti skaalaa äärimmäisyydestä toiseen. Mutta jokaiseen sanoitukseensa hän suhtautui tosissaan, työtään arvostaen. Minulla on sellainen käsitys, että hän ei päästänyt käsistään puolivalmista jälkeä.»
Sala- ja lempinimet

Tunnetuimmat Juha Vainiosta käytetyt lempinimet ovat Junnu ja Juha ”Watt” Vainio. Junnu oli tuttavallinen nimitys, jota käytettiin myös sukunimen yhteydessä muodossa Junnu Vainio. Juha ”Watt” Vainio -nimitystä käytettiin useiden Vainion albumien kansissa, minkä lisäksi nimitys vakiintui kansan käyttöön. Vainion vanhat ystävät eivät kuitenkaan koskaan Watt-lisänimeä käyttäneet – heille hän pysyi Junnuna.
Vainion käyttämiä salanimiä olivat Junnu, Junnu Kaihomieli, Jorma Koski, Ilkka Lähde, Mirja Lähde, Kirsi Sunila ja Heikki Ilmari. Junnu Kaihomieli -nimeä hän käytti tehdessään pornolauluja 1970-luvun loppupuoliskolla.
Luonnehdintoja

Peter von Bagh on pitänyt Vainiota 1960-luvun lauluhuumorin uranuurtajana, sillä Vainio aloitti jo ennen Irwin Goodmania. Tuottaja Jaakko Salo on kertonut Vainion uran saaneen uuden kipinän, kun tämä pääsi alkoholista eroon. Hänen mukaansa Vainion teksteistä kuulee, että tämä laulaa omista kokemuksistaan.
Jukka Virtasen mukaan Vainio kirjoitti omia kappaleitaan usein siten, että sävel syntyi yhtaikaa sanojen kanssa. Tämä näkyy hyvin muun muassa kappaleessa ”Vanhojapoikia viiksekkäitä”, joka on valssi: kappaleessahan lauletaan Nestorin tanssimattomista häistä. Virtanen on kertonut, että Vainio työskenteli nopeasti mutta laulut eivät silti syntyneet helposti. Työnteko ei helpottunut raitistumisen jälkeen, mutta kappaleet muuttuivat herkemmiksi. Virtasen mielestä Vainion parhaiden kappaleiden ydin on siinä, että niissä on paljon yksityiskohtia ja omia kokemuksia.
Harrastukset

Vainio pelasi nuoruudessaan paljon jalkapalloa ja koripalloa. Hän oli myöhemminkin innokas penkkiurheilija, ja hän sanoitti Reijo Lehtovirran Tapparalle säveltämän kannustuslaulun nimeltä ”Tappara on terästä” vuonna 1976. Kappale sai alkunsa, kun manageri Mikko J. Westerberg pyysi Vainiolta kannatuslauluun sanoja. Hän pyysi, että siinä mainittaisiin ”Tappara on terästä” ja ”ruisrievä”. Laulun myötä hän oli lopun elämänsä Tapparan kannattaja. Koripallossa Vainio tunnettiin Tapiolan Hongan kannattajana. Hän sävelsikin joukkueelle kannatuslaulun nimeltä ”Hongan marssi”.
Vainio piti myös paljon merestä ja veneilystä. Hän veneili omalla veneellään usein perheensä ja ystäviensä kanssa ja osti vuonna 1987 vaimonsa Pirkon kanssa Österskäristä saaren. Vainion purjehdusta kohtaan tuntema rakkaus näkyy muun muassa Lasse Mårtensonin säveltämässä ja Vainion sanoittamassa kappaleessa ”Kaikki paitsi purjehdus on turhaa”.
Perintö

Juha ”Watt” Vainion arvostus nousi paljon hänen kuolemansa jälkeen. Hänen kunniakseen on järjestetty useita juhlakonsertteja, viimeksi toukokuussa 2008, jolloin hänen syntymästään oli kulunut 70 vuotta. Vainion äkillisen poismenon jälkeen hänen hyvä ystävänsä Jukka Virtanen käsikirjoitti näytelmän Albatrossi ja Heiskanen hänen laulujensa ympärille. Näytelmän kantaesitys oli Kotkassa, ravintola Kairossa 1992, minkä jälkeen se on ollut muun muassa monen kesäteatterin ohjelmistossa. Vainion nuoruusajoista Fennia-ravintolassa on tehty myös elokuva Keisarikunta.
Vainion mukaan on nimetty arvostettu Juha Vainio -palkinto, joka on myönnetty vuodesta 1991 lähtien vuosittain jollekin merkittävälle suomalaiselle lyyrikolle. Palkinnon suuruus on 5 000 euroa (aikaisemmin 30 000 markkaa). Ensimmäisenä palkinnon sai Juice Leskinen. Vainion nimeä kantaa myös Junnun Lauluseura ry., joka on perustettu joulukuussa 1994. Sen jäseniä ovat Vainion työtoverit ja ystävät Keijo Laitinen, Pertti Metsärinne ja Reijo Tani. Junnun Lauluseura on kustantanut Junnun laululipas -kirjat.
Juha Vainion lauluista on julkaistu useita albumeja, joissa kappaleita tulkitsevat suomalaiset artistit. Muun muassa vuonna 1993 julkaistiin albumi Matkan varrelta – Juha Vainion lauluja, jossa esiintyvät muun muassa Remu Aaltonen ja Hector. Vuonna 1997 julkaistiin albumi Juha Vainion lauluja, jossa kappaleita laulaa Erkki Liikanen yhdessä Kotkan kaupunginorkesterin kanssa. Lisäksi Vesa-Matti Loiri on levyttänyt peräti kaksi albumillista Vainion musiikkia. Levy Ystävän laulut, joka julkaistiin vuonna 2003, sisältää muun muassa laulut ”Sellaista elämä on” ja ”Panaman konsuli”.
Heti ensimmäisellä viikollaan (45/2003) albumi nousi Suomen virallisella albumilistalle kärkipaikalle. Levy oli listan ensimmäisenä myös viikot 48 ja 49 sekä vuoden 2004 viikolla 1. Kaiken kaikkiaan se oli listalla 19 viikkoa. Vuonna 2004 julkaistiin Ystävän laulut II, jolla on muun muassa kappaleet ”Heiskasen kanssa kun heiluttiin” ja ”Albatrossi”. Sen listasijoitukset olivat huonommat kuin aikaisemman levyn, sillä sen parhaaksi sijoitukseksi jäi toinen sija viikolla 47 vuonna 2004. Listalla se oli yhteensä kymmenen viikkoa.
Vainion lauluja julkaistiin hänen esittäminään erilaisilla kokoelmalevyillä niin hänen eläessään kuin myöhemminkin. Koko hänen soolotuotantonsa julkaistiin vuonna 2008 yhdessä paketissa nimeltä Legendan laulut – Kaikki levytykset 1963–1990. Siinä on tavallisten kappaleiden lisäksi kirja, mainoslauluja ja pornolauluista ne, joissa Vainio esiintyy solistina. Kokoelman tiivistelmä Legendan laulut – 48 mestariteosta ylsi Suomen virallisella albumilistalla parhaimmillaan sijalle 2 (23/2008).
Juha Vainion poika Ilkka Vainio vaikuttaa nykyisin musiikkibisneksessä muun muassa sanoittajana ja tuottajana. Kalle Vainiolla taas on Helsingin Munkkisaaressa oma ravintola, joka on nimetty Vainion ”Matkarakastaja”-kappaleen mukaan.
Kappaleiden henkilöitä ja paikkoja

Monessa Vainion esittämässä kappaleessa lauletaan henkilöistä nimeltä, kuten Heiskasesta, Mattsonista, J. Janatuisesta, Nuorgamin Jounista, Hakkaraisen Masasta, Nummisesta ja Huikkasesta. Joskus nimet ovat peräisin Vainion omilta tuttavilta. Luettelossa on muutamia esimerkkejä:
”Vanha salakuljettaja Laitinen” – Keijo Laitinen, Vainion muusikkoystävä.
Nestori Miikkulainen kappaleessa ”Vanhojapoikia viiksekkäitä” – Nestori Miikkulainen, Vainion naapuri
Mattson kappaleessa ”Matkalla pohjoiseen” – Antero Mattson, Vainion ystävä
Hakkaraisen Masa kappaleessa ”Ei ole Kööpenhamina kuin ennen” – Matti Lappalainen, Vainion ystävä
Piirakainen kappaleessa ”Elämää ja erotiikkaa” – Oras ”Oki” Pikkarainen
Janatuinen mm. kappaleessa ”Juhannustanssit” – eräs kotkalainen Janatuinen
Joissain kappaleissaan Vainio laulaa kotikaupungistaan Kotkasta, kuten esimerkiksi ”Kotkan poikii ilman siipii”. Hänen lauluissaan mainitaan myös muun muassa Tukholma, Kööpenhamina ja Helsinki. Vainio on kertonut, että tehdessään ”Penny Lanesta” suomenkielistä versiota ”Rööperiin” hän ajatteli Kotkaa, vaikkakin sanat viittaavat Helsinkiin.
Julkaisut > Albumit

Juha ”Watt” Vainio (1966,  singlekokoelma)
Juha ”Watt” Vainio ja Reijo Tani (1968,  singlekokoelma)
Viisari värähtää (1972)
Tulin, näin ja soitin (1975)
Kansi kiinni ja kuulemiin (1976)
Käyn ahon laitaa (1979)
Albatrossi ja sorsa (1981)
Sellaista elämä on (1983)
Elämää ja erotiikkaa (1985)
Viiskymppisen viisut (1991)
Kirjallisuutta

Gronow, Pekka: ”Vainio, Juha (1938–1990)”, Suomen kansallisbiografia, osa 10, s. 237–239.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-451-2  / Teoksen verkkoversio.
Ikävalko, Reijo: Täyttä elämää – Junnu – Kotkan poikii ilman siipii, Gummerus, 1998
Junnun laululipas 1. Junnun lauluseura ry, 1995
Junnun laululipas 2. Junnun lauluseura ry, 1997
Niemi, Marko: Juha ”Watt” Vainio -diskografia. Pop-Kirja, 2004.
Pietiläinen, Petri – Juha Metso: Junnu Vainio: Sellaista elämä on.  Jyväskylä:  Docendo, 2018.  ISBN 978-952-291-541-2
Salo, Jaakko (toim.): Sellaista elämä on. Kirjayhtymä, 1993.
Vainio, Juha Watt: Täten on tähkät. (Pakinoita.) WSOY, 1976.
Valkiajärvi (Kankaanpää, Niinisalo)

| Valkiajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Satakunta
Kunnat:  Kankaanpää
Koordinaatit:  61°50′10″N, 22°29′17″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Jämijärven valuma-alue (35.54)
Laskujoki:  Taulunoja 
Järvinumero:  35.546.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  111,9 m 
Rantaviiva:  5,759 km 
Pinta-ala:  1,28874 km² 
 fiValkiajärvi 
Valkiajärvi  on Satakunnassa Kankaanpäässä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Jämijärven valuma-alueeseen. Valkiajärvi on osa Taulunojan valuma-aluetta.
Kankaanpäässä on toinenkin Valkiajärvi Hemiänkylällä.
Maantietoa

Järven pituus on 1,7 kilometriä, leveys 1,3 kilometriä ja sen pinta-ala on 129 hehtaaria. Se sijaitsee Hämeenkankaan ja Pohjankankaan yhtymäkohdassa Kankaanpään Niinisalon varuskunnan itäpuolella. Järven länsi- ja pohjoisrantaan laskee vain muutama pikkuoja, mutta sen itärantaan, jossa on soita, laskee kymmenkunta suo-ojaa. Itäsrannalla sijaitsee myös järven laskuoja Tauluoja, joka laskee 3,7 kilometrin pituisena Kivijoen valuma-alueen alapäähän kohtaan, mistä alkaa Naurisjoen alue. Rantaviivan pituus on 5,8 kilometriä. Rannat ovat heikkapohjaista kangasmetsää tai taajama-aluetta, mutta itärannoilla rantaan rajautuu myös soita. Länsi- ja pohjoisrannat kuuluvat Puolustusvoimille.  Itärannalla on lähes 20 vapaa-ajan asuntoa tai muuta kiinteistöä. Niille johtaa tiet yhdystieltä 13225. Järven pohjoisrannalla on uimaranta ja etelärannalla on laavu.
Luonto

Hämeenkangas ja Pohjankangas ovat merkittäviä pohjavesialueita. Valkiajärvi saa varmasti suuren osan vedestään pohjavesistä, sillä järvi lähes katkaisee harjujakson leveydellään. Näin leveä katkos yhtenäisessä harjujaksossa selitetään suuren kuolleen jään kappaleella, joka jäi hiekan alle puristukseen ja suli jääkauden jälkeen pois. Paikalle jäänyt painauma peittyi vedellä järveksi. Järven alla on todennäköisesti vielä kymmeniä metrejä hiekkaa.
Historiaa

Valkiajärven kautta kulki vanha keskiaikainen maantie Kyrönkankaantie.
Niinisalon kasarmialuetta rakennettaessa vuosina 1934–1935 päätettiin johtaa kasarmialueen jätevedet sellaisinaan Valkiajärveen. Tämän seuraukset olivat nähtävissä varsin pian, ja keväällä 1937 lähetettiin järvestä vesinäytteet Puolustusvoimien Kemialliselle Koelaitokselle. Tilanne paheni seuraavina vuosina ja elokuussa 1939 uusien vesinäytteiden lähettämisen yhteydessä mainittiin, että todennäköisesti helteisen sään vaikutuksesta järven pinnalle oli muodostunut limakerros, joka peitti liki puolet järvestä ja kulkeutui tuulen mukana lauttana rannalta toiselle. Saman kuun lopulla mainittiin lisäksi, ettei järven vesi kelvannut enää pyykinpesuun ja pienten kalojen kuolleisuus oli huomattavasti lisääntynyt. Järven tilanne pysyi samankaltaisena 1950-luvulle saakka, jolloin varuskunnan jätevesihuolto järjestettiin uudelleen. Näillä toimenpiteillä järvi onnistuttiin pelastamaan. Varuskunnan jätevedenpuhdistamo rakennettiin vuosina 1965–1966.
Aiheesta muualla

Suomen ympäristökeskuksen Järviwiki
Puolustusvoimat: Niinisalon varuskunta (Arkistoitu – Internet Archive)
(35.5)
Irene Vallejo

Irene Vallejo Moreu (s. 1979) on espanjalainen klassisten kielten filologi ja kirjailija. Hän on väitellyt kreikkalais-roomalaisen kirjallisuuskaanonin kehityksestä.
Vallejo on aiemmin kirjoittanut romaaneja. Hänen ensimmäinen tietokirjansa Papyrus sisältyi The Economist -lehden vuoden 2022 parhaiden kirjojen luetteloon. Kirja saa monisanaiset kehut The Guardianin artikkelissa.
Markus Leikola tyrmää arviossaan Parnassossa kirjan kovasanaisesti. Hän taustoittaa ensin kertomalla kirjan saamasta huikeasta menestyksestä ja yleensä tieteen popularisoinnin suosiosta. Sitten hän kysyy: "[M]iksei tietokirjallisuus saisi olla viihdettä?" Leikolaa tuo häiritsevä kysymys ei jätä rauhaan yhdelläkään kirjan 650 sivulla. Hän ihmettelee, että kirjoittaja laatii ylistyslaulun kirjansa käsittelemän ajan tiedon järjestelmällisille kokoajille mutta ei itse ole kiinnostunut järjestelmällisyydestä eikä välttämättä edes tiedosta, joka eroaisi luulosta.
Leikola toteaa, että kirja on kirjoitettu paitsi vetävästi, paikoin myös söpösti, ja että on koko ajan pidettävä mielessä faktantarkistus mutta jouduttava samalla koko ajan pettymään. Sinne päin kirjoitettujen yksityiskohtien lisäksi Vallejo sortuu Leikolan mukaan tarinallistajien helmasyntiin: luomaan sankaritarinoita, joissa teot eivät ole osa prosessia vaan irrallisia heerosten tehtailemia tekoja vailla kontekstia. Hän nostaa esiin virheitä ja suurpiirteisyyksiä ja huomauttaa esimerkiksi, että Pompejista löytynyt kuva naisesta kirjoitustabletin ääressä ei minkään todisteen mukaan esitä naista pohtimassa runoa, vaan yhtä hyvin voi kyse olla kauppalistasta. Leikola huomauttaa lopuksi lähdekritiikin puutteesta: kun kunnon lähteitä ei ole, ne korvataan sanoilla "uskotaan", "kerrotaan", "pahojen kielten mukaan".
Suomennettu teos

Papyrus: kirjan katkeamaton tarina (El infinito en un junco), suom. Taina Helkamo. Helsinki S&S 2021 ISBN 978-951-52-5194-7