McDonnell Douglas DC-9
Käyttö Suomessa

Finnair sai ensimmäiset DC-9-koneensa käytettynä, mallia DC-9-14 sekä 9-15MC, joista jälkimmäisessä oli suuremmat rahtitilan ovet, vuonna 1971, saatuaan DC-10-kauppojen yhteydessä niistä houkuttelevan tarjouksen. Ensimmäisen kerran Finnair oli osoittanut koneeseen kiinnostusta jo 1965, mutta tuolloin sitä ei pidetty olennaisesti Caravelle III:a parempana. Ensimmäinen kone vastaanotettiin 23. tammikuuta 1971, ja sen rekisteritunnukseksi tuli OH-LYA. Koneen lensi Long Beachista Omahan, Montrealin, Goose Bayn ja Keflavikin kautta Helsinkiin kapteeni Juhani Gulin, perämiehinään Jorma Tiilikka ja Kari Heikkala. Ensimmäiset ohjaajien tyyppikoulutukset tapahtuivat Yhdysvalloissa Floridassa ja Kaliforniassa, mutta jo 1973 simulaattorien suhteen jo tuolloin kokenut Finnair hankki Saudi Arabian Airlinesilta, joka luopui DC-9-tilauksestaan Israelin ja arabimaiden välisen kiristyneen poliittisen tilanteen vuoksi, niin ikään käytetyn DC-9-simulaattorin, joka oli koulutuskäytössä vuoteen 2010, aluksi DC-9-10-simulaattorina ilman ulkonäkymää, mutta modifioitiin myöhemmin DC-9-50-sarjan mukaiseksi, jolloin asennettiin etuikkunat kattava, valopistein toteutettu yöulkonäkymä, jota ohjattiin reikäkortein ja mm. lerpuin. Laite oli viimeisiä Suomessa säännöllisessä käytössä olleita tietojärjestelmiä, jonka tallennustietovälineenä toimi reikäkortti. Yhtiö maksoi laitteesta neljä miljoonaa tuolloista markkaa (vuoden 2022 rahassa noin 5,5 miljoonaa euroa). Laitteen myötä DC-9-tyyppikoulutus voitiin siirtää pääosin Suomeen.
DC-9 oli yhtiön viimeinen konetyyppi, jonka tyyppikoulutuksessa jouduttiin kuitenkin poikkeuksetta vielä vuosituhannen vaihteessakin käyttämään myös oikeaa konetta simulaattorin teknisen riittämättömyyden vuoksi. Koulutuslentoja lennettiin Suomen maakuntakenttien ohella myöhemmin myös muun muassa Italian Riminissä. Mallit DC-9-40 ja DC-9-50/51 otettiin yhtiössä käyttöön alkaen vuosista 1980 (LNA-LNF) ja 1976 (LYN-LYZ), joista LYZ oli viimeinen valmistunut DC-9-51. Ensimmäisen DC-9-51:n, rekisteritunnukseltaan OH-LYN, lensi Suomeen Kyösti Silakivi 27. tammikuuta 1976, ja sen liikennöinti alkoi Helsinki-Oulu-reitillä. 
Finnair sai muun muassa talvitoimintakokemukseensa vedoten koneelle huonon näkyvyyden ILS CAT II-hyväksynnän, mutta koska koneessa ei Finnairin kokoonpanossa valtaosana sen käyttöajasta ollut automaattista moottoritehon säätöä eikä koskaan lainkaan automaattilaskeutumismahdollisuutta, oli toiminta huonossa säässä usein käytännössä haasteellista. Automaattitehonsäätöä kokeiltiin, mutta siitä luovuttiin pian, sillä sen toiminta ei ollut käytännössä tyydyttävää, ja myös koneen painoa voitiin näin keventää. Finnair jatkoi DC-9:llä vuosituhannen vaihteen yli vuoteen 2003, jota varten tuolloin jäljellä olleet DC-9-51-yksilöt varustettiin vuonna 1999 äänenvaimentimin sekä TCAS-törmäysvaroittimin ja Trimble 2101 I/O-GPS-laittein.
Alkujaan DC-9:n oli tarkoitus poistua yhtiön laivastosta vasta MD-80:n jälkeen vuonna 2006, koska sen kiinteät käyttökustannukset olivat vanhana koneena pienemmät kuin sisarkoneensa, mutta epäsuotuisan melumaksukehityksen vuoksi konetyyppien poistumisajankohdat vaihdettiin keskenään, joten DC-9 poistui lopulta 2003 ja MD-80 2006. Yhtiön viimeinen DC-9-reittilento operoitiin DC-9-51:llä OH-LYX 31. heinäkuuta 2003, kapteenina DC-9-lentotoimintaryhmän päällikkö Juha Tiilikka  ja perämiehenä Seppo Kankkonen sekä purserina Jyrki Ojala, reittinä Helsinki-Kuusamo-Kajaani-Helsinki. Lennolla oli lukuisia muitakin kutsuvieraita sekä matkustamossa että ohjaamon ylimääräisillä istuimilla, muun muassa ensimmäinen DC-9-lentotoimintaryhmän päällikkö Kyösti Silakivi. Viimeisen laskeutumisen yhteydessä suoritettiin myös yhtiön teknisen osaston lentokonehallien ylilento, jonka jälkeen kone laskeutui kiitotielle 15. Finnairin laivastoon ehti vuosien varrella kuulua yhteensä 27 DC-9-koneyksilöä.