Pakistanin historia
Sotilashallinto > Ayub Khanin sotilashallinto

Ayub Khanista oli tullut lyhyessä ajassa merkittävä poliittinen hahmo. Hänen ansiokseen on luettu Pakistanin liittyminen Bagdadin sopimukseen, joka oli kylmän sodan aikaiseen turvajärjestelyverkosto. Tämä teki Pakistanista Yhdysvaltojen liittolaisen. Ayub Khan katsoi kuitenkin että hänen nimityksensä pääministeriksi oli Mirzan tavoite saada hänet unohtamaan sotilaallinen ura ja näin jättää hänet oman valtansa varjoon. Maassa ei voinut olla samanaikaisesti kahta ylintä valtaa pitävää johtajaa samanaikaisesti, joten Ayub päätti että Mirza saa väistyä. Muutamaa viikkoa sotatilahallituksen muodostamisen jälkeen armeijan kenraalit esittivät Mirzalle uhkavaatimuksen, joka ajaisi hänet joko maanpakoon tai syytetyksi sotilastuomioistuimeen. Mirza lähti heti Lontooseen, eikä palannut enää koskaan Pakistaniin.
Ayub Khanista tuli Pakistanin ensimmäinen sotilasdiktaattori. Puolen vuoden sisällä kaikki poliittiset puolueet kiellettiin. Yhdysvallat ei vastustanut kommunisminvastaisen liittolaismaansa Pakistanin sotilasvallankaappausta, vaan antoi Ayubin toimille hyväksyntänsä.
Armeijan upseerit syrjäyttivät virkamiehet ja poliitikot päätöksenteosta sotatilalain nojalla. Ayub väitti ettei Pakistan ole valmis parlamentaariseen demokratiaan ja vaati siksi ohjausta. Sotatilalain aikainen Ayubin sotilashallinto ei kuitenkaan hallinnut maata ankarin ottein. Maan armeija oli tyytyväinen perinteiseen yhteiskuntajärjestykseen ja pysyi näkymättömissä. Ayub toteutti hallinnollisia uudistuksia, joihin kuuluivat valtionhallinnon alapuolella toimineet alueelliset neuvostot, joihin jäsenet valittiin vaaleilla ja perustuslakivaliokunnan perustaminen. Yksi tämän lakivaliokunnan uudistuksista oli uusi perhelakimääräys, joka tarjosi oikeuksia naisille ja rajoitti moniavioisuutta. Tämä uudistus herätti vastustusta konservatiivisimmissa uskonoppineissa ja heidän painostuksestaan perhelaki peruttiin.
Ayubin hallinto hyödynsi sotatilalakia vähentääkseen häntä vastustaneiden ryhmien valtaa. Yksi tällainen ryhmä oli tilanomistajaluokka. Ayub perusti maauudistusvaliokunnan joka rajoitti tilojen kokoa. Maata jaettiin uudelleen siviili- ja sotilasvirkamiehille, mikä loi uuden keskisuuria tiloja omistaneen viljelijäluokan. Uudistus oli merkittävä maatalouden kehitykselle, mutta vähempiosaiset talonpojat eivät siitä hyötyneet.
Ayubin järjestelmän aikana maatalous ja teollisuus kehittyivät ja maan talous alkoi nousta. Ayub yritti puuttua Itä-Pakistanin epäkohtiin ja Bengaliin lähetettiin vain bengalilaisia virkamiehiä. Dhakasta tehtiin maan lainsäädäntöpääkaupunki ja vasta perustetusta Islamabadista hallinnollinen pääkaupunki. Julkiset investoinnit Itä-Pakistaniin lisääntyivät, vaikka yksityiset investoinnit olivat edelleen suurempia Länsi-Pakistanissa. Maassa ei kuitenkaan ollut demokraattista järjestelmää ja hallinto oli niin keskittynyt Ayub Khanin sotilashallituksen ympärille, että Bengalissa katsottiin edelleen muutosten olevan vähäisiä. Lännessä sijaitsivat kaikki tärkeimmät armeijan osastot ja upseerit olivat suurimmaksi osin länsipakistanilaisia. Länsi myös hyötyi itää enemmän ulkomaankaupasta. Bengalissa katsottiin että idässä tuotetun juutin ja teen kaupasta saadut tulot valuvat Länsi-Pakistaniin. Myös vihreän vallankumouksen mukaisesta teknisestä edistymisestä ja tekstiilikaupan kasvusta hyötyi länsi enemmän. Länsi oli myös ulkomaanavun suurin hyötyjä, koska siellä istui maan hallitus.
Vuonna 1962 Ayub julisti maahan uuden perustuslain ja Pakistanista muodostettiin tasavalta. Parlamentarismin sijasta valta keskitettiin epäsuorasti valitulle presidentille. Ayub odotti perustaneensa uuden poliittisen järjestelmän ilman puolueita, mutta sotatilalain poistamisen jälkeen poliittiset puolueet aktivoituivat uudelleen. Awamiliiton Huseyn Shaheed Suhrawardy kuoli vuonna 1963, minkä jälkeen puolueen johtoon nousi Sheikh Mujibur Rahman, josta tuli Itä-Pakistanin autonomialiikkeen johtohahmo. Presidentinvaalit pidettiin vuonna 1965 ja ne päättyivät Ayub Khanin voittoon, mutta tuloksen varmistamiseksi vaalituloksia peukaloitiin. Ainoa merkittävä vastaehdokas oli Fatima Jinnah, Muhammad Ali Jinnahin sisar.
Vaalivuonna 1965 syttyi myös Toinen Intian–Pakistanin sota. Ulkoministerinä toiminut Zulfikar Ali Bhutto ilmoitti, että Kashmirin konflikti ratkaistaan Ayubin hallintokaudella ja Kashmir vapautetaan Intian miehityksestä tarvittaessa sotatoimin. Vihamielisyydet Kashmirissa kärjistyivät sodaksi, mutta sota ei kestänyt kauaa. Yhdysvallat asetti molemmat maat aseidenvientikieltoon, joka koski Pakistania paljon pahemmin kuin Intiaa. Ayub joutui suostumaan YK:n välittämään aselepoon, joka johti Uzbekistanin neuvostotasavallassa solmittuun Taškentin sopimukseen.
Ayub Khanin suosio alkoi rapistua Taškentin sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen. Myös Zulfikar Ali Bhutto erosi ministerin virasta ja liittyi oppositioon perustaen oman poliittisen puolueensa, Pakistanin kansanpuolueen (PPP). Bhutton PPP oli Länsi-Pakistanissa Ayubin merkittävin oppositiovoima. Itä-Pakistanissa taas Sheikh Mujibur Rahmanin Awamiliitto vaati Bengaliin poliittista ja taloudellista autonomiaa. Ayub joutui hyväksymään ettei hän kykene hallitsemaan ilman poliitikkojen yhteistyötä. Yhteiskunnalliset levottomuudet joita esiintyi etenkin Itä-Pakistanissa, levisivät myös länteen. Vuonna 1969 Ayub Khan ilmoitti jäävänsä eläkkeelle ja hän luovutti valtansa kenraali Yahya Khanille. Tämä ilmoitti että hän hallitsisi maata vain vuonna 1970 pidettäviin vaaleihin asti.