Sumatran historia
Srivijaya

Srivijayan on päätelty syntyneen 500-luvulla, sillä kiinalaisten saapuessa alueelle yhteiskunta oli jo pitkälle kehittynyt. Maan keskus oli Palembangin kaupunki.  Ensimmäiset maininnat Srivijayasta ovat kiinalaiselta buddhalaismunkilta Ji-jingiltä, joka vietti matkallaan Intian kuusi kuukautta Palembangissa. 600-luvun lopulla Srivijaya laajensi vaikutuspiiriään muinaisesta Palembangista koko Kaakkois-Sumatralle ja lopulta Sumatran itärannikolla oleville saarille Malakan niemimaata myöten.
Srivijayaan levisi Intialaisten mukana buddhalaisuus ja Palembangista kehittyi oli merkittävä buddhalainen kauppa- ja sivistyskeskus. Ji-jingin mukaan maassa oli tuhat buddhalaista munkkia, joilta oli mahdollista oppia sanskritia ennen matkan jatkamista Intiaan. Ji-jingi suoritti Intian matkansa srivijajalaisella laivalla. Srivijayan omat kirjalliset merkinnät uskotaan tehdyn lontar-palmun lehdille, minkä vuoksi ne ovat tuhoutuneet. Joitakin kivikirjoituksia on kuitenkin jäänyt jäljelle, erityisesti vuosilta 682–686, jolloin Srivijaya laajeni ja vakiinnutti valtaansa. Bangkalla säilyneessä kivikirjoituksessa mainitaan sotaretki Jaavalle.
Srivijayan hallinnon uskotaan kirjoitusten perusteella erikoistuneen ja jakautuneen vähintään kahteen tasoon, monarkin keskushallintoon ja kuvernöörien aluehallintoon. Pohjoisimmat maininnat Srivijajasta ovat löytyneet eteläisestä Thaimaasta. Se näyttää ulottuneen Malakansalmelle ja mahdollisesti myös Länsi-Borneolle. Kiinalaiset ja myöhemmin arabialaiset lähteet kuvasivat Srivijajan vauraaksi ja voimakkaaksi kuningaskunnaksi, joka yritti ylläpitää ylellisyystuotteiden monopolia. Sumatran sisämaan ydinalueet eivät kuitenkaan koskaan joutuneet Srivijajan suoraan hallintaan, vaan tämän valta keskittyi rannikoille.
Sumatralta välitettiin jalostettuja tuotteita kuten mausteita, norsunluuta ja suitsukkeita. Malakansalmen läpi kulkevasta merireitistä muodostui vaihtoehto Euroopan ja Kiinan väliselle Silkkitielle. Srivijaya pystyi hallitsemaan sijaintinsa ansiosta sekä Malakansalmea että Jaavan ja Sumatran välistä Sundasalmea.
Hedelmällisen Musi -joen rannalla sijainnut Palembang pystyi tarjoamaan runsaan sadon takia riittävästi ravintoa satamissa vierailleille kauppiaille. Ulkomaisten kauppiaiden ei sallittu tulla satamiin ilman erikoislupaa. Vuoteen 1000 saakka Srivijaya kykeni monopolisoimaan Kaakkois-Aasian merikauppaa ja myös kehittyi kulttuurin keskukseksi. Palembangin asutus levittäytyi Musi-joen rantaa pitkin. Vasta kiinalaisten alkaessa muuttaa alueelle 1000-luvulla kaupungit alkoivat kehittyä.
Vuonna 1025 eteläintialainen Cholan kuningaskunta hyökkäsi Srivijajaan. Intialainen laivasto valloitti salmien kautta satamat ja lopulta myös Palembangin. Varsinaista syytä hyökkäykselle ei tiedetä, mutta on esitetty että Intian suunnalta tulleet kauppiaat eivät halunneet maksaa Srivijayaan korkeita maksuja, joita heidän velvoitettiin maksavan. Chola ei kuitenkaan saanut tuhottua Srivijayaa, vaan se sai haltuunsa sen Malakan niemimaalla hallitsemia alueita. Srivijayan valtakunnan rappiota edistivät Cholan lisäksi Jaavan suunnasta tulleet toistuvat hyökkäykset ja kauppavallan siirtyminen muille alueen satamakaupungeille. Srivijayan heikkeneminen myös edesauttoi pienempien kuningaskuntien syntymistä. Srivijayasta irtautunut Jambi, oli toinen saaren merkittävistä kuningaskunnista, ja Srivijayan heikennyttyä se kasvatti vaikutusvaltaansa Sumatralla 1200-luvulla.
Srivijayan heikennyttyä jaavalaiset alistivat Sumatran valtaansa. Singhasarin kuningaskunta kasvatti Sumatralla valtaansa 1270-luvulla ja 1300-luvun lopulla sen seuraajavaltio Majapahit valloitti saaren hallintaansa. 1370-luvulla viimeisetkin rippeet Srivijayasta valloitettiin, kun Majapahit valloitti Palembangin. Palembangin prinssi Paramesvara pakeni Malakan niemimaalle, mihin hän perusti Malakan sulttaanikunnan.