stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiinalaisen huoneen argumentti

Kiinalaisen huoneen argumentti on filosofi John Searlen artikkelissaan "Minds, brains and programs" (1980) esittämä ajatuskoe, joka on suunnattu vahvan tekoälyn ajatusta vastaan. Argumentin sanoma tiivistettynä on, että säännönseuraaminen – tarkemmin kommunikointi pelkkien hyvin monimutkaisten sääntöjen nojalla – ei ole ihmismielen toimintaan, erityisesti mielen suorittamaan kommunikaatioon, verrattavissa oleva tapahtuma, koska siinä ei tapahdu merkityksen ymmärtämistä.
Artikkelista lähtien vahvan tekoälyn mahdollisuudesta on väitelty laajalti. Vahvan tekoälyn kannattajat uskovat, ettei tarkoituksenmukaisesti ohjelmoitu tietokone ole pelkkä mielen simulaatio tai malli, vaan se todella lasketaan mieleksi. Se siis ymmärtää, ajattelee ja sillä on kognitiivisia tiloja.
Searlen argumentti tätä vastaan (tai tarkasti ottaen hänen ajatuskokeensa, jonka on tarkoitus kumota tämä) kuuluu seuraavasti:
Oletetaan, että monen vuoden kuluttua olemme saaneet rakennetuksi tietokoneen, joka käyttäytyy niin kuin se ymmärtäisi kiinaa. Kone ottaa syötteenä kiinalaisia kirjoitusmerkkejä, asettaa niitä vastaavuussuhteeseen toisten merkkien kanssa seuraten joukkoa tiettyjä sääntöjä, niin kuin kaikkien tietokoneiden voi sanoa tekevän, ja esittää ne tulosteena. Oletetaan, että kone tekee tämän niin uskottavasti, että se läpäisee Turingin testin helposti, eli saa kiinaa osaavan ihmisen vakuutetuksi siitä, että on itse kiinaa puhuva ihminen. Kone antaa tarkoituksenmukaisen vastauksen kaikkiin ihmisen sille esittämiin kysymyksiin, niin että kiinaa puhuva ihminen uskoo kommunikoivansa toisen kiinaa puhuvan ihmisen kanssa. Vahvan tekoälyn kannattajat tekisivät tästä johtopäätöksen, että kone ymmärtää kiinaa kuten ihminen.
Searle kuitenkin pyytää meitä olettamaan, että hän istuu tietokoneen sisällä. Toisin sanoen hän on pienessä huoneessa, jonka yhdestä ovesta hän saa kiinalaisia kirjoitusmerkkejä, jonka jälkeen hän seuraa sääntökirjaa ja palauttaa toisesta ovesta kiinalaisia kirjoitusmerkkejä sääntöjen mukaan. Searle huomauttaa, että hän ei kuitenkaan osaa sanaakaan kiinaa. Hän väittää, että tämä ymmärryksen puute osoittaa, etteivät tietokoneetkaan ymmärrä kiinaa, koska ne ovat samassa tilanteessa kuin hän. Ne ovat vain mieltä vailla olevia symbolien käsittelijöitä, aivan kuten hänkin — eivätkä ne ymmärrä mitä ne "sanovat", niin kuin ei hänkään.
Laajemmassa muodossaan argumentti väittää, että syntaksista ei voisi johtaa semantiikkaa. Searlen mukaan semantiikka (symbolien merkitykset) on riippumaton syntaksista (symbolien mekaanisista käsittelysäännöistä). Tietokone kykenee Searlen mukaan ainoastaan syntaksiin eikä lainkaan semantiikkaan, mitä kiinalainen huone kansantajuisesti pyrkii havainnollistamaan. Searle on kehittänyt biologiseksi naturalismiksi kutsumansa ajatusrakennelman, jonka mukaan merkityksiä voisi syntyä vain neurobiologisissa prosesseissa.
Kirjallisuutta

Harnad, Stevan: (2001) What's Wrong and Right About Searle's Chinese Room Argument in Bishop, M. and Preston, J., Eds. Essays on Searle's Chinese Room Argument. Oxford University Press.
Harnad, Stevan (2005): Searle's Chinese Room Argument, teoksessa Encyclopedia of Philosophy. Macmillan.
Hauser, Larry Stephen: Searle's Chinese Room: The Chinese Room Argument and Artificial Intelligence
Hauser, Larry Stephen: Searle's Chinese Box: Debunking the Chinese Room Argument
Searle, John (1980): "Minds, Brains and Programs" -- alkuperäinen luonnos
Searle, John (1983): "Can Computers Think?", teoksessa David Chalmers (toim.), Philosophy of Mind: Classical and Contemporary Readings (Oxford, 2002), ISBN 0-19-514581-X, ss. 669-675.
Searle, John (1984): Minds, Brains and Science: The 1984 Reith Lectures, Harvard University Press, hardcover: ISBN 0-674-57631-4, paperback: ISBN 0-674-57633-0
Aiheesta muualla

Cole, David: The Chinese Room Argument The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Hauser, Larry: The Chinese Room Argument The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Murphy, Bob: A Refutation of John Searle's "Chinese Room Argument", 2002 (englanniksi)
Vaknin, Sam: Philosophical and analytic considerations in the Chinese Room thought experiment (englanniksi)
Interview in which Searle discusses the Chinese Room (englanniksi)
Pienpanimo

Pienpanimo tai käsityöläispanimo on yleiskielessä panimo, jonka vuosittainen tuotantomäärä on pieni. Suomen lainsäädännössä pienpanimo määritellään panimoksi, jonka kalenterivuoden aikana tuottaman oluen määrä on enintään 15 miljoonaa litraa.
Pienpanimot ovat usein perheyrityksiä tai kotiolutharrastajien yhteistyönä käynnistämiä. Koska pienillä volyymeilla ei voida kilpailla isojen panimoiden kanssa hinnalla, on joissakin maissa, kuten Suomessa, säädetty pienpanimoille verohelpotuksia toiminnan mahdollistamiseksi. Pienpanimoiden tuottamia oluita kutsutaan myös nimellä käsityöläisolut (engl. craft beer).
Suomessa oli vuonna 2023 noin 120 pienpanimoa, joiden osuus oluen kokonaistuotannosta oli vajaat 8 prosenttia.
Yhdysvalloissa pienpanimoiden osuus markkinoista on etujärjestö Brewers Associationin mukaan 12 prosenttia. Monissa maissa panimomatkailu on suosittua.
Pienpanimot Suomessa

Suomessa oli vuoden 2023 lopussa noin 120 pienpanimoa. 1900-luvun alussa niitä oli 92, kun vuonna 2010 niitä oli alle 40. Vuonna 2016 Valviran rekisterissä oli 71 pienpanimoa, heinäkuussa 2017 85 , joulukuussa 2017 90  ja kesäkuussa 2018 yli 100.
Vuonna 2023 pienpanimojen osuus oluen kokonaistuotannosta oli vajaat 8 prosenttia, kun vuonna 2017 pienpanimojen osuus oluen kokonaiskulutuksesta oli noin 3 prosenttia.
Suomen lainsäädännössä pienpanimo määritellään panimoksi, jonka kalenterivuoden aikana tuottaman oluen määrä on enintään 15 000 000 litraa (150 000 hehtolitraa). Pienpanimoille myönnetään hyvitystä alkoholijuomaveron perusverosta tuotannon osuudesta seuraavissa rajoissa:
50 % enintään 500 000 litraa
30 % enintään 3 000 000 litraa
20 % enintään 5 500 000 litraa
10 % enintään 10 000 000 litraa
Suomessa on tällä hetkellä 5 pienpanimoa, jotka ylittävät 500 000 litran rajan. Suomen suurimmat pienpanimot ovat Laitilan Wirvoitusjuomatehdas ja Nokian Panimo. Yli 15 miljoonaa litraa olutta vuodessa tuottavia ns. suuria panimoja Suomessa on vain 3 (Olvi, Hartwall ja Sinebrychoff).
Vuoden 2018 alkoholilain mukaan alle 500 000 litraa vuodessa tuottavat pienpanimot saavat myydä tuotteitaan itse suoraan panimosta 12 alkoholiprosenttiin asti. Yli 500 000 litraa tuottavat panimot saavat myydä itse 5,5 alkoholiprosenttiin saakka.  Ennen vuotta 2018 pienpanimot eivät saaneet myydä oluitaan suoraan panimosta.
Pienpanimoiden osuus tuotannosta on noussut vuoden 2011 kahdesta neljään prosenttiin vuonna 2016. Pienpanimot eivät vuoden 2018 tiedon mukaan useinkaan tuota voittoa. Laitilan Wirvoitusjuomatehdas ja Nokian Panimo ovat harvoja voittoa tuottavia pienpanimoita.lähde? Osa on hakenut rahoitusta joukkorahoituksen kautta, ja suurimman määrän, noin miljoona euroa, sai Sangen Panimo vuonna 2016, joka on yksi Tornion Panimon pääomistajista.
Pienpanimot Suomessa > Pienpanimoliitto

Suomen pienpanimoilla on oma liitto, Pienpanimoliitto. Vuonna 2019 liitossa oli 73 jäsentä. Se edustaa suurinta osaa suurten panimoiden muodostaman Panimo- ja virvoitysjuomateollisuusliiton ulkopuolelle jäävistä panimoista. Liitto ei ole tyytyväinen nykylainsäädäntöön ja vaatii muutoksia muun muassa alkoholin ulosmyyntiä ja valmisteverotusta koskeviin lainkohtiin. Liitto lisäksi ylläpitää tietokantaa ja karttaa liittoon kuuluvista pienpanimoista Suomessa. Samoin Olutkellari-blogin päivittyvässä tietokannassa on luettelo Suomen pienpanimoista sekä kartta panimoiden sijanneista.
Kirjallisuutta

Korpinen, Santtu ja Nikulainen, Hannu: Suomalaiset pienpanimot.  Jyväskylä:  Kirjakaari, 2014.  ISBN 978-952-5969-38-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pienpanimo Wikimedia Commonsissa
Vakka-Suomen panimon Prykmestar Pils -olut.
Praecereus

| Praecereus |
| --- | --- |
 Praecereus saxicola
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Cereeae
Suku::  Praecereus  Buxb. (1968)
Katso myös
   Praecereus Wikispeciesissä   Praecereus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Praecereus on eteläamerikkalainen kaktuskasvisuku.
Tuntomerkit

Suvun lajit ovat pensasmaisia tai puumaisia, joskus ikääntyessään maanmyötäisiä, tavallisesti runsaasti haarovia ja jopa kuusi metriä korkeita. Varret ovat ohuita, pylväsmäisesti kohoavia tai kaareutuvia ja niissä on vähintään seitsemän uurretta. Varsi ei sisällä limaa. Piikkiryhmissä on neulamaisia tai naskalimaisia piikkejä, jotka kiinnittyvät pyöreisiin ja harmaisiin kääpiöversoihin eli areoleihin. Suppilomaiset tai kellomaiset kukat avautuvat yöksi ja ovat valkoisia tai kellertävän vihreitä. Pohjus on usein käyristynyt ja mehevä. Hedelmä on mehevä, munanmuotoinen, punainen ja sivultaan avautuva. Kukan jäänteet ovat siinä jäljellä. Siemenet ovat mustia, pitkänomaisia ja munamaisia.
Levinneisyys

Suvun kaksi lajia (Praecereus euchlorus ja Praecereus saxicola) kasvaa Boliviassa, Ecuadorissa, Perussa, Venezuelassa ja Trinidadissa.
Jouko Kiiskinen

| Jouko Kiiskinen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. marraskuuta 1918 Rantasalmi
Kuollut: 30. joulukuuta 1985 (67 vuotta) Espoo
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1940–1955
Taistelut ja sodat:  talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  majuri
Kunniamerkit:  2.lk Mannerheim-risti SL komentajamerkki VR 2.lk miekkojen kera VR3 tammenlehvien kera
Jouko Paavo Olli Kiiskinen (21. marraskuuta 1918 Rantasalmi – 30. joulukuuta 1985 Espoo) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 186. Kapteeni Kiiskinen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 10. helmikuuta 1945. Myöhemmin hän loi uran valtion virkamiehenä.
Rantasalmen kunnankirjurin poika Jouko Kiiskinen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1936. Talvisodassa Kiiskinen toimi Savonlinnan suojeluskuntapiirin esikunnassa toimistoupseerina sekä joukkueenjohtajana Polkupyöräpataljoona 6:ssa. Jatkosodassa alkuvaiheessa Tyrjän taisteluiden jälkeen 8. elokuuta 1941 silloinen luutnantti Jouko Kiiskinen sai I/JR 7:n kolmannen komppanian päällikkyyden, jota tehtävää hän hoitikin menestyksekkäästi haavoittumiseensa saakka. Luutnantti Kiiskisen saatua mainitun komppanian päällikkyyden (sen menetettyä aiemmin muutaman tunnin kuluessa peräti viisi komppanianpäällikköä ja ollessa liki hajoamaisillaan) hän kykeni nopeasti muodostamaan siitä ensiluokkaisen taisteluyksikön, joka toimi useasti JR 7:n ns. kärkikomppaniana. Hyökkäysvaiheen aikana vuonna 1941 luutnantti J. Kiiskinen sai muun muassa purkautumassa olleen motin joukoille pitämällään venäjänkielisellä puheella yli 300 vastustajaa antautumaan.
Kannaksen suurhyökkäyksen aikana vuonna 1944 kapteeni J. Kiiskisen komppania toimi lukuisia kertoja menestyksekkästi muun muassa vastahyökkäyksissä ja puolustuksessa jopa tilanteissa, joissa puna-armeijan panssarivaunujen oli onnistunut kiertää komppanian selustaan.
Perusteluissaan ritarinimitykselle 2. divisioonan komentaja A.E. Martola mainitseen mm., että kapteeni Kiiskinen haavoituttuaan molempiin jalkoihin ilmoitti tapahtumasta rauhallisesti esimiehelleen, mutta jatkoi komppaniansa johtamista, kunnes taistelun kriittinen vaihe oli sivuutettu ja hän pystyi poistumaan tarvitsemaansa hoitoon.
Kiiskinen palveli sodan jälkeen toimistoupseerina Kotkan ja Helsingin sotilaspiirien esikunnissa ja viimeksi pääesikunnassa, vuodet 1950–1955. Myöhemmin hän siirtyi siviiliuralle valtion virkamieheksi. Vuosina 1955–1963 Kiiskinen toimi virastotarkastajana Valtiovarainministeriössä, 1963–1965 järjestelyelimen päällikkönä Kulkulaitosministeriössä ja Autorekisterikeskuksen johtajana 1966–1981.
Francis Ashbury Pratt

Francis Ashbury Pratt
Francis Ashbury Pratt (15. helmikuuta 1827 – 10. helmikuuta 1902) oli yhdysvaltalainen mekaanikko, keksijä ja liikemies. Francis Pratt syntyi nahkakauppiaan perheeseen Perussa New Yorkissa. Pojan ollessa 8-vuotias perhe muutti Lowelliin Massachusettsiin, jossa Francis kävi koulua. Francis pääsi teini-ikäisenä koneenrakentajan oppipojaksi ja opittuaan ammattinsa hän pääsi 21-vuotiaana töihin New Jerseyyn Gloucester Machine Works -yritykseen. Vuonna 1852 Pratt siirtyi Coltin asetehtaan palvelukseen Hartfordiin Connecticutiin. Asetehtaassa työskenteli myös Amos Whitney, jonka kanssa Pratt ystävystyi. Vuonna 1854 Pratt pääsi työnjohtajaksi Levi Lincolnin yritykseen Phoenix Iron Works. Hän houkutteli myös Whitneyn mukaansa tähän hartfordilaiseen yritykseen ja he työskentelivätkin siellä yhdessä vuoteen 1864.
Hezekiah Conant (1827–1902) keksi keinon miten lankaa puolalle kiertävää konetta voisi parantaa. Hän sai keksinnölleen patentin numero 26 415 vuonna 1859. Conant myi keksintönsä Willimantic Linen Company -nimiselle yritykselle, joka pyysi koneenrakentajilta tarjouksia tällaisten puolainten rakentamiseksi. Pratt ja Whitney onnistuivat saamaan sopimuksen ja alkoivat vuonna 1860 rakentaa koneita vapaa-ajallaan.
Vuosina 1861–1865 käydyn Yhdysvaltain sisällissodan aikana myös käsiaseet kävivät hyvin kaupaksi. Coltin asetehtaassa saatu oppi ei mennyt hukkaan, sillä Pratt & Whitney alkoi valmistaa sekä aseita että koneita aseiden valmistamiseksi. Uuden yrityksen toiminta laajeni parissa vuodessa niin, että yritykseen otettiin kolmas osakas Monroe Stannard, joka ainoana työskenteli kokopäiväisesti yrityksen palveluksessa. Vuonna 1864 uusi liikeyritys oli laajentunut ja vakiintunut niin, että sekä Pratt että Whitney saattoivat jättää vanhan työnsä ja siirtyä kokopäiväisiksi yrittäjiksi.
Sekä Samuel Colt että Levi Lincoln olivat osien vaihdettavuuden pioneereja. Osien vaihdettavuuteen perustui myös Pratt & Whitneyn tuotanto. Toinen yrityksen menestymisen avaintekijä oli pyrkimys yhä parempaan valmistustarkkuuteen. Yritys vaikuttikin myöhemmin mittastandardien kehitykseen sekä Yhdysvalloissa että Euroopassa.
Vuonna 1865 Pratt & Whitney rakennutti jo ensimmäisen tehtaan itselleen. Sisällissodan päätyttyä yritys aloitti työstökoneiden viennin ja toimitti lähes kaikki koneet moneen länsieurooppalaiseen asetehtaaseen. Francis Pratt patentoi monia työstökonekeksintöjään ja oli muutenkin yrityksen teknisen kehityksen sielu. Hän oli yrityksen toimitusjohtajana vuoteen 1898 ja toimi vielä sen jälkeenkin yrityksen teknisenä neuvonantajana parisen vuotta. Francis Pratt kuoli Hartfordissa Connecticutissa.
Francis Prattin poika Francis Cole Pratt työskenteli myös Pratt & Whitneyn palveluksessa.
Aiheesta muualla

Francis Prattin kuva: http://www.prattandwhitney.com/pratt_whitney_history_pic1.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Muut:  SNAC
Pragmatiikka

Morfologia · Syntaksi
Ortografia · Fonetiikka
Fonologia
Stilistiikka · Pragmatiikka
Dialektologia · Leksikologia
Historiallis-vertaileva kielitiede
Semantiikka
Kielifilosofia
Kielihistoria
Neurolingvistiikka
Psykolingvistiikka
Sosiolingvistiikka
Kieliteknologia
Käännöstiede
Diskurssianalyysi
Pragmatiikka (kr. pragmatikē tekhnē 'toiminnan taito') on kielitieteen ja semiotiikan haara, joka tutkii tilanteen tai kontekstin vaikutusta merkitykseen. Käytännössä ero semantiikkaan on häilyvä, ja joskus pragmatiikka lasketaankin semantiikan osaksi. Pragmatiikka on lähellä sosiolingvistiikkaa, ja myös taiteidentutkimuksessa voidaan hyödyntää pragmaattista tutkimusotetta. Pragmatiikkaa on usein pidetty soveltavana kielitieteenä.
Tilannekohtaisia merkityksiä esiintyy hyvin usein, esimerkiksi ironiassa tai vitseissä. Merkitysten tunnistaminen perustuu tilanteeseen. Kielen avulla voidaan osoittaa tilanteeseen (deiksis), kuten pronomineilla (hän, tuo). Monitulkintaisetkaan sanat eivät yleensä ole kontekstissaan monitulkintaisia.
Pragmaatikkoja

J. L. Austin
John R. Searle
H. P. Grice
Matti Larjavaara
Stephen Levinson
Geoffrey N. Leech
Nils Erik Enkvist
Valma Yli-Vakkuri
Kirjallisuutta

Davis, Stephen (toim.) 1991: Pragmatics: A Reader. Oxford University Press, Oxford. ISBN 0-19-505898-4
Givón, Talmy 1989: Mind, code and context: essays in pragmatics. Lawrence Erlbaum Associates, Hillsdale. ISBN 0-89859-607-6
Korta, Kepa – Perry, John: Critical Pragmatics: An Inquiry into Reference and Communication.  Cambridge:  Cambridge University Press, 2011.  ISBN 978-0-521-76497-1
Leech, Geoffrey N. 1983: Principles of Pragmatics. Longman, London. ISBN 0-582-55110-2
Larjavaara, Matti: Pragmasemantiikka.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-869-5
Levinson, Stephen C. 1983: Pragmatics. Cambridge University Press, Cambridge. ISBN 0-521-29414-2
Lång, Markus 1996: Onko musiikin pragmatiikka mahdollista? Semiotiikan erityiskysymyksiä. Lisensiaatintyö. Moniste. Helsingin yliopiston musiikkitieteen laitos. PDF
Yli-Vakkuri, Valma 1986: Suomen kieliopillisten muotojen toissijainen käyttö. Väitöskirja. Turun yliopiston suomalaisen ja yleisen kielitieteen laitoksen julkaisuja, 28. Turun yliopisto, Turku. ISBN 951-642-800-2
Juha-Pekka Kiljunen

Juha-Pekka Kiljunen (29. maaliskuuta 1968 Savonlinna – 17. kesäkuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen lavastaja ja pukusuunnittelija.
Kiljunen kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan taidelukiosta vuonna 1987 ja valmistui lavastajaksi Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1994. Lopputyönään hän lavasti Kimmo Kahran Käärmejuhlan. Kiljunen opiskeli myös taidehistoriaa Helsingin yliopistossa. Hän osallistui opiskeluaikoinaan performanssiryhmien Jack Helen Brut ja Homo $ työhön. Myöhemmin Kiljunen teki poikkitaiteellista työtä visualisoidessaan varsinkin tanssi- ja oopperatuotantoja. Hänen ensimmäinen oopperalavastuksensa oli Taikahuilu Vantaan oopperaan (1993). Kiljunen teki lavastukset Richard Straussin Salomen esityksiin Suomen kansallisoopperaan ja Göteborgiin 1990-luvun puolessavälissä. Vuosina 1995–1996 hän oli lavastajana Savonlinnan oopperajuhlien tuotannoissa Aulis Sallisen Palatsista. Ilmajoen Musiikkijuhlia varten Kiljunen lavasti Jorma Panulan Jaakko Ilkan tuotannot vuosina 1996–1997. Vuonna 1997 hän oli Einojuhani Rautavaaran Aleksis Kiven puvustajana Savonlinnan oopperajuhlilla. Oopperaproduktioissa Kiljunen teki ohjaaja Ville Saukkosen kanssa yhteistyötä vuonna 1999 Rodelindan ja vuonna 2000 Kaarle-kuninkaan metsästyksen esitysten kokonaisvisualisoinneissa.
Kiljunen työskenteli vuodesta 1993 opettajana Taideteollisessa korkeakoulussa, jossa hän opetti muun muassa skenografian historiaa. Hän toimi myös näyttelyiden visualistina ja käsikirjoittajana Teatterimuseossa. Ennen äkillistä kuolemaansa kesäkuussa 2005 Kiljunen valmisteli väitöskirjaa virtuaalilavastuksesta ja digitaaliprojisoinneista.
Kielin matruusikapina

Kapinan muistomerkki Kielissä.
Kielin matruusikapina (saks. Kieler Matrosenaufstand) oli Saksan avomerilaivastossa 3. marraskuuta 1918 alkanut matruusien kapina, joka johti Saksan vuoden 1918 vallankumoukseen ja sitä kautta maan tasavallaksi julistamiseen.
Kapinan tausta

Skagerrakin taistelun jälkeen Saksan keisarikunnan laivaston lippulaivat oli määrätty passiiviseen palvelukseen satamissa. Useat upseerit ja miehistön jäsenet olivat vapaaehtoisesti siirtyneet palvelemaan sukellusveneille ja kevyemmille aluksille, sillä niillä oli vielä käyttöä sodassa. Taistelulaivojen vaatimien jäljelle jääneiden miehistön jäsenten moraali ja kuri laski väistämättömästi. 2. elokuuta 1917 noin 350 taistelulaiva Prinzregent Luitpoldin mieshistön jäsentä esitti protestin Wilhelmshavenissa. Kaksi protestin johtajaa teloitettiin ja muut vangittiin. Seuraavina kuukausina useat taistelulaivojen miehistöt perustivat salaisia neuvostoja.
Keisarillisen laivaston johto amiraali Franz von Hipperin komennossa alkoi, ilman lupaa, suunnitella laivaston lähettämistä viimeiseen taisteluun Englannin kanaalissa. Laivastokäsky 24. lokakuuta 1918 ja sitä varten tehdyt valmistelut saivat sotaan väsyneet ja huonosta moraalista kärsivät matruusit kapinoimaan. Kapinoivilla matruuseilla ei ollut aikomusta tulla turhaan uhratuiksi sodan viime hetkillä. He myös uskoivat uuden rauhaa etsivän demokraattisen hallituksen uskottavuuden romahtavan, mikäli laivasto suorittaisi hyökkäyksen.
Wilhelmshavenin tapahtumat

Saksan avomerilaivasto oli ankkuroitunut Wilhelmshaveniin odottamaan suunniteltua taistelua. Lokakuun 29. ja 30. välisenä yönä joitakin matruuseja kieltäytyi noudattamasta käskyjä. Kolmannen laivueen kolmen laivan miehistöt kieltäytyivät nostamasta ankkuria, kun taas osa ensimmäisen laivueen taistelulaivojen SMS Thüringenin ja SMS Helgolandin miehistöistä sitoutui suoranaiseen kapinaan ja sabotaasiin laivoilla. Seuraavana päivänä joitain torpedoveneitä suuntasi tykkinsä näitä laivoja kohti ja sai kapinoijat antautumaan ilman vastarintaa.
Tämän seurauksena laivaston komennon oli kuitenkin luovuttava hyökkäyssuunnitelmistaan, sillä laivojen miehistöjen lojaaliuteen ei voitu enää luottaa. Kolmas laivue määrättiin palaamaan Kieliin.
Kirjallisuutta

Dirk Dähnhardt: Revolution in Kiel. Der Übergang vom Kaiserreich zur Weimarer Republik. Karl Wachholtz Verlag, Neumünster, 1978, ISBN 3-529-02636-0
Wolfram Wette: Gustav Noske – eine politische Biographie. Droste Verlag, 1987, ISBN 3-7700-0728-X
Wolfram Wette: Gustav Noske und die Revolution in Kiel 1918. Boyens Buchverlag, Heide 2010, ISBN 978-3-8042-1322-7; julkaistu erikoisversiona teoksesta Gesellschaft für Kieler Stadtgeschichte, by Jürgen Jensen, Band 64
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kielin matruusikapina Wikimedia Commonsissa
Protesti Wilhelmshavenissa 1917.
Presumtio

Presumtio eli oikeusedellyttämys eli oikeusolettama on oikeudellisessa arvioinnissa, erityisesti todisteluun liittyvissä kysymyksissä, tietty päätelmä, jonka mukaan jonkin seikan olemassaolosta seuraa toisen seikan todennäköinen olemassaolo. Tämä toinen seikka on oikeudenkäynnin kannalta merkityksellinen tosiseikka eli todistustosiasia. Esimerkiksi irtaimen esineen hallinnasta voidaan päätellä esineen todennäköinen omistusoikeus. Toisaalta haasteen tiedoksiannon voidaan katsoa haastemiehen todistukseen perustuen tapahtuneen laillisesti. Presumtio voidaan kumota riittävällä vastatodistuksella, vaikka kumoamiselle asetetaankin melko korkea näyttökynnys.
Vastatodistuksella kumottavissa olevat presumtiot ovat joko lain säännöksiin perustuvia eli legaalisia presumtioita eli laillisia olettamia (lat. praesumtiones juris) tai kokemukseen perustuvia (praesumtiones facti vel hominis). Ehdottomat eli kumoamattomat presumtiot (praesumtiones juris et de jure) eivät ole edellisten kanssa samankaltaisia, vaan ne ovat oikeussäännöksiä, joiden mukaan tosiseikan olemassaolo määrää tietyn oikeusseuraamuksen.
Pentti Pouttu

| Pentti Pouttu> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: n. 1530–1540-luku Kaarlela
Kuollut: 1597 (n. 50–60 vuotta) Turun linna
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  talonpoika
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Pentti Pouttu (k. 1597) oli Kaarlelan pitäjästä kotoisin ollut pohjalainen talonpoika. Hän oli Jaakko Ilkan ohella yksi nuijasodaksi kutsutun talonpoikaiskapinan johtajia vuonna 1596.
Elämä

Poutun syntymäaikaa ei tiedetä, mutta hänen on kuollessaan arveltu olleen noin 50–60-vuotias. Vuonna 1567 hän sai haltuunsa Kaarlelassa sijainneen Pouttulan talon, johon hän oli aikaisemmin tullut vävyksi. Pouttu tunnettiin paikallisten talonpoikien johtomiehenä, joka osallistui 1570-luvulla Ruotsiin suuntautuneille valitusmatkoille, joita tehtiin muun muassa Kaarle-herttuan luokse. Hän toimi myös veronkantomiehenä. Vuonna 1593 Pouttu järjesti Pohjanmaalla pienimuotoisen talonpoikaiskapinan, jonka johdosta hän joutui vangituksi Oulun linnaan. Jaakko Ilkan vuonna 1595 johtamasta ensimmäisestä kansannoususta Pouttu kuitenkin vielä pysyi erossa ja oli vuotta myöhemmin jälleen valitusmatkalla Ruotsissa.