stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seili
Saaristomeren tutkimuslaitos

Suomen valtio luovutti vuonna 1964 Seilin hospitaalin rakennukset ja lähialueet Turun yliopistolle, joka perusti sinne Saaristomeren tutkimuslaitoksen. Tutkimuslaitoksen toiminta-ajatuksena oli monitieteinen tutkimus liittyen saariston muotoutumiseen, eliömaailman sopeutumiseen saaristoympäristöön ja ihmisen sijoittumiseen alueelle. Tätä ennen saariston tutkimusta oli tehty Lohmin biologisella asemalla Korppoossa. Laitoksen asema erillislaitoksena säilyi, kun yksityinen Turun yliopisto siirtyi valtion hallintaan vuonna 1974. Entisen sairaalan muut maa- ja vesialueet tulivat Metsäntutkimuslaitoksen ja kirkko Museoviraston hallintaan. Lohmin biologisen aseman kiinteistö myytiin yksityiselle ostajalle 2008 kiinteistön vapauduttua Saaristomeren biologisen aseman käytöstä.
Saaristomeren tutkimuslaitos on nykyisin Turun yliopiston biodiversiteettiyksikön alainen laitos, jonka tehtävänä on edistää, koordinoida ja toteuttaa monien tieteenalojen tutkimusta Saaristomerellä ja Itämerellä. Laitoksella on toimisto ja tutkimustilat Turun yliopiston kampusalueella sekä Nauvon Seilissä sijaitseva varsinainen tutkimuslaitos.
Seilissä tehtävän tutkimuksen keskiössä ovat meri, saarten luonnon monimuotoisuus sekä esimerkiksi puutiaiset. Itämeri-tutkimuksella yliopisto pyrkii muun muassa edesauttamaan Saaristomeren tilan parantamista. Laitoksen toimintaan kuuluu myös tutkimuksen ja tutkimus- ja kurssitoiminnan tukemisen lisäksi meriympäristön tilan pitkäaikaisseuranta, jota tehdään havainnoimalla säännöllisesti keskeisiä meren ja sään tilasta kertovia muuttujia. Osa seurannoista on toteutettu yhteistoiminnassa muiden tutkimustahojen kanssa. Jatkuvassa seurannassa ovat muun muassa ilman lämpötila, ilmankosteus ja ilmanpaine, sademäärä, meriveden lämpötila ja suolapitoisuus sekä planktonyhteisön koostumus.
Tutkimuslaitos osallistuu myös Turun yliopistossa annettavaan bio- ja ympäristötieteiden opetukseen ja tarjoaa eri oppiaineiden ja oppilaitosten kursseille ja seminaareille opetustiloja ja -välineitä. Kurssit ja seminaarit ovatkin merkittävä osa Seilin tutkimusaseman kesäistä toimintaa.
Vuonna 2015 Turun yliopisto osti valtaosan Saaristomeren tutkimuslaitoksen Seilin kiinteistöistä sekä niitä ympäröivät maa-alueet Suomen Yliopistokiinteistö Oy:ltä. Kiinteistöjä hallinnoi nykyisin Seili Koy, jonka osakkaita ovat Turun yliopisto ja Turun Yliopistosäätiö.
Vuodesta 2017 lähtien tutkimuslaitos on ollut osa Turun yliopiston biodiversiteettiyksikköä, johon kuuluvat myös Lapin tutkimuslaitos (Kevo), Ruissalon kasvitieteellisen puutarhan, Aerobiologian yksikkö, kasvimuseo ja eläinmuseo.
Samaan aikaan Seilin matkailua alettiin myös kehittää osana Turun yliopiston monimuotoisuuteen liittyviä toimintoja, alueen luontoa ja kulttuuriarvoja kunnioittaen. Vuonna 2017 matkailuyritys VisitSeili (nyk. Rederi Vitharun Ab) otti hoitaakseen tutkimuslaitoksen Seilissä tarjoamat majoitus-, ruokailu- ja opastuspalvelutoiminnot.
Turun yliopisto on marraskuusta 2022 alkaen käynyt muutosneuvotteluja ja suunnittelee tutkimuslaitoksen sulkemista saavuttaakseen säästöjä. Tutkimustoiminta saatetaan siirtää toisaalle.
Seili populaarikulttuurissa

Laulaja Jenni Vartiainen on tehnyt 2010 Seili-nimisen albumin, jonka nimikappale kertoo saaresta. Laulaja-lauluntekijä Lau Nau teki Själö-nimisen levyn, joka ilmestyi 2020. Myös Huojuva Lato -niminen yhtye on tehnyt kappaleen Seilin saaresta.
Aku Louhimiehen elokuva Odotus kuvattiin Seilin saarella, mutta elokuva ei kerro Seilistä.
Dokumentteja Seilin saaresta ovat Lotta Petronellan Själö – Island of Souls (2020) ja Mikaela Weurlanderin Seilin naiset (2008).
Näytelmä Sielujen saaresta oli 2021 valmisteilla Svenska Teaternissa, ja Turun kaupunginteatterissa esitettiin 2014 musikaali Seili.
Romaaneja, joissa on tapahtumapaikkana Seilin saari:
Johanna Holmström: Sielujen saari (2017)
Katja Kallio: Yön kantaja (2017)
Sinikka Lehtinen: Kohtalona Seilin saari (2007)
Eva Weaver: The Eye of the Reindeer (2016)
Kirjallisuutta > Tutkimuksia

Ahlbeck-Rehn, Jutta: Diagnostisering och disciplinering: Medicinsk diskurs och kvinnligt vansinne på Själö hospital 1889–1944. Diss. Åbo Akademi, 2006. ISBN 951-765-302-6
Heikkinen, Susan: Pullopostia Seilin saarelta: Potilas numero 43.  (Kirjokansi, 208)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2020.  ISSN 2323-7392  ISBN 978-951-858-076-1
Kirjallisuutta > Lehtiartikkeleita

Lars Svahnström : Piirteitä Seilin sairaalan historiasta, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 30.07.1933, nro 31, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kaartamo, Outi: Kun kesä on ohi, portti maailman ja Seilin välillä sulkeutuu. Helsingin Sanomat 24.12.2011, s. D2-D3.
Turunen, Sakari – Achté, Kalle: Seilin hospitaali 1619–1962. Käytännön lääkäri 1/1976.
Irtolaiselämää viettänyt Amanda kuoli Seilin mielisairaalassa. Turun Sanomat 27.1.2006.
Spitaalisten, hourujen ja omituisten ihmisten saari. Mediuutiset 17.6.2004.
Seilin saarella on surullinen historia. Helsingin Sanomat 21.8.2004.
Seilin leprasairaalan jäänteet löytyivät. Helsingin Sanomat 21.7.2009.
Seilissä kaivetaan hourupäiden arkea. Turun Sanomat 15.7.2011.
Väre, Tiia: Lääketieteen historia osa 3: Seili spitaalisten ja hourujen saari Yle Akuutti. 23.11.2004. Viitattu 29.1.2021.
Puhto, Sanna: Miten on mahdollista, että nuori nainen eristettiin 50 vuodeksi Seilin saarelle – turhaan? Seura, 6.9.2015, nro 36.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 7.9.2015.
Römpötti, Harri: Tunnelmia historialliselta Seilin saarelta. (Televisioarvostelu.) Helsingin Sanomat, 31.10.2020, s. C 35.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 1.11.2020.
Video-ohjelmia

Petronella, Lotta: Själö – Island of Souls, 2020, dokumenttielokuva.
Själö – Jutta Ahlbeck-Rehn forskar i kvinnornas öden. Yle Arkivet. (ruotsiksi)
Själö och vården av dårar. Yle Arkivet. (ruotsiksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pro-Seili yhdistys.
Saaristomeren tutkimuslaitos.
Yhteysalusaikataulu Nauvo–Seili–Hanka.
Seilin arkeologiaa.
Seilin saari kuvina ja videoina. Urbanex Ninja.
Seili Retkipaikkana.
Turun yliopiston biodiversiteettiyksikkö.
Visit Seili (Skärgårdskompaniet).
Ylen Elävä arkisto: Seilin saari.
Själö hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Nauvo - pääsaaret ja nähtävyydet |
| --- | --- | --- |
| Pääsaaret |  Iso-Nauvo  Pikku-Nauvo  |  |
| Saaret, joihin pääsee siltayhteydellä |  Biskopsö  Ernholm  Sommarö  Kirjais  |  |
| Saaret, joihin pääsee autolautalla |  Högsar  Ängholm  Vallmo  Käldö  Ramsö  Haverö  Sandö  Öjen  Pensar  |  |
| Saaret, joihin pääsee yhteysaluksella |  Innamo  Seili  Nötö  Berghamn  Brännskär  Gullkrona  Stenskär  Trunsö  Kopparholm  Sandholm  Lökholm  Borstö  |  |
| Lautat |  L/A Elektra  Haverölautta  Pärnäinen-Korppoo  Käldö-Ramsö  Öjen-Sandö  Högsar  Pensarlautta  |  |
| Tiet |  Seututie 180  Kiinteä tieyhteys Nauvo-Parainen  |  |
| Yhteysalukset |  M/S Baldur  M/S Nordep  M/S Falkö  M/S Cheri  M/S Östern  |  |
| Rakennukset |  Nauvon kirkko  Nötön kirkko  Seilin kirkko  Engelin piirtämä asuinrakennus Fyren Seilillä  |  |
| Nähtävyydet |  Westerholminpolku  Kyrkbacken  Jungfrudansen  Varberget  Borstögumman  |  |
| Historia |  Nauvon historia  Nauvon taistelu  |  |
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland 
Turun yliopiston rakennus, entinen sairaala.
Seili teoksessa Finland framställdt i teckningar (1845–1852)
Seilin kirkko.
Venäjän presidentti Dmitri Medvedev ja Suomen tasavallan presidentti Tarja Halonen Seilin kirkossa. Ylhäällä näkyy kirkon votiivilaiva.
Google Keep

| Google Keep |
| --- | --- |

 Google Keep Nexus 4:llä.
Kehittäjä:  Google
Kehityshistoria
Ensijulkaisu:  2013
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  muistiinpanot
Alusta:  Web, Android, Google Chrome -laajennus
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Google Keep on Googlen kehittämä muistiinpanosovellus, jota voi käyttää verkkoselaimella, Android-sovelluksella tai Google Chrome -laajennuksen kautta.
Ominaisuudet

Google Keepissä voi luoda kahdeksan värisiä muistilappuja, joissa voi olla tekstiä, kuvia ja muistutus. Englanninkielisessä versiossa on myös haku, joka etsii tekstiä kuvista. Kun muistiinpano on valmis, sen voi siirtää arkistoon. Muistiinpanot synkronoituvat automaattisesti Googlen palvelimille. Puhelimilla, joissa on Android 4.0 tai uudempi, voi lisätä äänimuistiinpanoja.
Stöde

| Stöde |
| --- | --- |

 Stöde
 Koordinaatit: 62°25′15″N, 16°36′24″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Västernorrlandin lääni
Maakunta:  Medelpad
Kunta:  Sundsvall
Väkiluku (31.12.2023):  1 276
Stöde on taajama Sundsvallin kunnassa Västernorrlandin läänissä Medelpadin  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 1 276 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stöde Wikimedia Commonsissa
R. Erik Serlachius

R. Erik Serlachius 1960-luvun alkupuolella.
Ralph Erik Serlachius (24. tammikuuta 1901 Mänttä − 8. lokakuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja. Hän toimi G. A. Serlachius Oy:n toimitusjohtajana sekä kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä. Hänelle myönnettiin vuorineuvoksen arvo. Koulutukseltaan hän oli diplomi-insinööri.
Ura

Serlachius opiskeli ensi sijassa ulkomailla: tekniikkaa Dresdenissä ja kauppatieteitä Pariisissa. Uransa hän aloitti, kuten isänsä aikanaan, johtamalla Kankaan tehdasta Jyväskylässä. Vuonna 1929 hänet nimitettiin Mänttään emoyhtiön isännöitsijäksi. Hänen isänsä jatkoi konsernin ylimmässä johdossa kuolemaansa, minkä jälkeen R. Erik Serlachius toimi toimitusjohtajana vuosina 1942–1968.
Serlachiuksen johdolla konserni laajeni merkittävästi. Yritys nousi 1940-luvulla Suomen 30 suurimman teollisuusyrityksen joukkoon, ja vuoteen 1964 mennessä se oli jo sijalla 12. Työntekijöitä yhtiössä oli silloin yli 4 300. Yhtiön valikoimiin kuuluivat muun muassa keittiökalusteet, ikilevyt, pehmopaperit ja erilaiset pakkaukset, minkä lisäksi sillä oli myös metallituotantoa.
1960-luvun alussa R. Erik Serlachius alkoi siirtää vastuuta yrityksestä Gustaf-pojalleen, joka aloitti myös uransa Kankaan tehtaalla. Hän aloitti toimitusjohtajana vuonna 1968, jolloin R. Erik Serlachius siirtyi yhtiön hallituksen puheenjohtajaksi.
Poliittinen ura

Toisen maailmansodan aikana R. Erik Serlachius toimi kauppapoliittisissa tehtävissä. Hän ei osallistunut puoluetoimintaan ja piti itseään sitoutumattomana, vaikka toimi muun muassa vuonna 1952 perustetun kommunisminvastaista taistelua käyneen Suomalaisen Yhteiskunnan Tuki -säätiön (SYT) puheenjohtajana.
Serlachius toimi kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä Sakari Tuomiojan puolipoliittisessa virkamieshallituksessa vuosina 1953–1954.
Luottamustehtävät

Serlachius toimi vuosikymmenien ajan lukuisissa luottamustehtävissä muun muassa muiden yritysten ja teollisuuden liittojen johdossa.
Hän toimi hallituksen puheenjohtajana
Suomen Metallikutomo Oy:ssä (1933–1966)
Gösta Serlachiuksen taidesäätiössä (1943–)
Mäntän säästöpankissa (1943–1969),
Tammer-tehtaat Oy:ssä (1943–1969),
Oy Keskuslaboratoriossa (1948–1972),
Sotainvalidihuollon kannatusyhdistyksessä (1951–)
Oy Esso Ab:ssä (1954–1966),
Oy Koverhar Ab:ssä (1971–)
Teollisuuden paperipuuyhdistyksessä (1965–1967)
Serlachius toimi hallintoneuvoston puheenjohtajana
Suomen Paperitehtaitten Yhdistyksessä (Finnpap) (1954–1965)
Suomen Puunjalostusteollisuuden Keskusliitossa (1964–1966)
Hän oli myös valtuuskunnan puheenjohtaja
Suomalaisen Yhteiskunnan Tuki -säätiössä
Hän toimi lukuisten muiden yritysten ja yhteisöjen hallintoelinten jäsenenä, esimerkiksi Suomen Rooman-instituutin säätiössä.
Tunnustuksia

Serlachius sai vuorineuvoksen arvonimen vuonna 1948
Vuonna 1963 hänestä tuli Åbo Akademin tekniikan kunniatohtori
1970-luvulla Kekkonen nimitti Serlachiuksen Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Leijonan Ritarikuntien kansleriksi, vuonna 1070 varakansleriksi, vuodesta 1973 kansleriksi
Vuonna 1993 Mäntän Vuorineuvoksenkatu muutettiin Gösta Serlachiuksen taidesäätiön ehdotuksesta R. Erik Serlachiuksen kaduksi.
Yksityiselämä

R. Erik Serlachiuksen vanhemmat olivat keskenään serkkuja. Hänen isänsä oli Gösta Serlachius ja äitinsä Sigrid Serlachius oli Mäntän tehtaiden perustajan, G. A. Serlachiuksen tytär. Hän oli perheen vanhin poika, joten hänet kasvatettiin johtamaan sukuyritystä.
Hänellä oli vaimonsa Britan kanssa kaksi tytärtä ja poika Gustaf Serlachius, joka jatkoi sukuyrityksen johtajana.
Kirjallisuutta

Silvennoinen, Oula: Savunharmaa eminenssi. R. Erik Serlachiuksen elämä ja aika. Siltala, 2020. ISBN 978-952-234-715-2.
Suuri henkilökirja. WSOY, 2001. ISBN 951-0-26140-8
Blomstedt, Yrjö – Klinge, Matti (toim.): Paasikiven päiväkirjat, osa 2. WSOY, 1986. ISBN 951-0-13349-3
Aiheesta muualla

Mäntän patruunat: Ralph Erik Serlachius. (Arkistoitu – Internet Archive)
Serlachius, Erik hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kusti Eskola | Suomen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri 1953−1954 | Seuraaja: Martti Miettunen |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Seinäjoen kulttuuri

Liinamaan talo Törnävän museoalueella.
Tapahtumailmoittelua Seinäjoen Torikeskuksen laidalla 2013.
The Rasmus Provinssissa 2003.
Seinäjoen kaupunginteatteri Aalto-keskuksessa.
Arja Koriseva Tangomarkkinoilla 2004.
Seinäjoen uusi kirjasto Apila.
Rytmikorjaamo vuonna 2010.
Kyrkösjärven uimarantaa.
Seinäjoen kulttuuri on yhdistelmä Seinäjoen kaupunkia ympäröivän maaseudun eteläpohjalaisia perinteitä ja nuoren maakuntakeskuksen  urbaanimpaa elämänmenoa. Seinäjoki sai alkunsa 1800-luvulla Törnävän kartanokulttuurista ja 1900-luvun vaihteessa rautateiden rakentamisesta, jolloin Seinäjoen kauppala eli kaupungin nykyinen keskusta alkoi muodostua Törnävän pohjoispuolelle ja sinne muutti paljon rautatieväkeä.
Vasta muodostuneen kaupungin kulttuurielämän keskukseksi rakennettiin 1960-luvulla Alvar Aallon suunnittelema, kansainvälisestikin merkittävä Aalto-keskus, jossa on kaupunginkirjasto, kaupunginteatteri, Lakeuden Risti -kirkko ja Kansalaistoriksi kutsuttu aukio. Uusin kaupunkikulttuurin tapahtumapaikka on ”Vekseliaukiosta” kunnostettu Keskustori, joka tosin ainakin aluksi vähensi läheisen Kauppatorin ja sen viereisen Torikeskuksen kävijämääriä. Kaupungin konserttisalina on Marttilan kaupunginosan Seinäjoki-sali, ja vuonna 2020 valmistui Itikanmäelle Seinäjoen uusi kulttuurikeskus Kalevan navetta.
Seinäjoen ja sen ympäristön maatalousperinne ja ruokakulttuuri näkyvät muun muassa panostuksena elintarvikealan tutkimukseen ja kehittämiseen. Etelä-Pohjanmaalla on maakunnista Uudenmaan jälkeen eniten elintarviketeollisuuden työpaikkoja, ja suhteessa väestömäärään eniten Suomessa.
Musiikki

Nykyisin kaupunki tunnetaan kevyen musiikin festivaaleistaan, kuten perinteisistä Tangomarkkinoista ja Provinssista, sekä uudemmista Vauhtiajoista ja Solar Sound -festivaalista. Rytmimusiikki on yksi Seinäjoen kaupungin kulttuuristrategian tärkeimmistä teemoista, ja alan tärkeänä tapahtumapaikkana on Rytmikorjaamo ja keskeisenä toteuttajana on valtakunnalliseen Taikalamppu-verkostoon kuuluva lasten ja nuorten rytmimusiikkiverkosto Louhimo.
Kaupungissa toimii myös pieni Seinäjoen kaupunginorkesteri. Sen pääsalina on Seinäjoki-sali, joka toimii monien muidenkin kulttuuritilaisuuksien pitopaikkana. Etelä-Pohjanmaan musiikkiopisto ja Taideyliopiston Sibelius-Akatemian sivupiste huolehtivat kaupungin musiikkikoulutuksesta. Taideyliopisto tutkii Seinäjoella muun muassa kulttuuriperintökeskustelua alueen musiikkitapahtumien yhteydessä.
Seinäjoelta kotoisin olevia kevyen musiikin ammattilaisia ovat 
Esko ”Suikki” Jääskä, 
Paula Koivuniemi, 
Ippe Kätkä, 
Lasse Lintala, 
Jouko Mäki-Lohiluoma, 
Sara Nunes, 
Sami Osala ja Kimmo Perämäki, 
ja taidemusiikin nimiä viulisti Kaija Saarikettu, pianisti Anna-Mari Peltonen, sellisti Samuli Peltonen, kapellimestari ja musiikkiopiston rehtori Antti Vainio ja oopperalaulaja Tiina-Maija Koskela. Menneistä ja nykyisistä yhtyeistä Seinäjoella ovat vaikuttaneet euroviisuedustaja Softengine, metallimusiikkia soittavat Celesty ja Nicole sekä rockyhtyeet Super-Suikkis, Bestsellers Orchestra, Kuolleet Intiaanit, Oranssi Pazuzu ja Too Sophisticated.
Kuvataide

Seinäjoki on vilkas kuvataidekaupunki, jossa toimii lasten ja nuorten taidekoulu Oiva ja vuodesta 2014 järjestetty Bothnia Biennale. Seinäjoen taidehalli sai vuonna 2020 uudet tilat Itikanmäelle kunnostetusta Kalevan navetasta, josta tuli muidenkin alojen yhteinen kulttuurikeskus..
Kaupungissa varttuneita tai vaikuttaneita kuvataiteilijoita ovat taidemaalarit Oiva Polari ja hänen tyttärensä Tarja Polari, mediataiteilija Marikki Hakola, luontovalokuvaajat Hannu Hautala ja Jorma Luhta sekä keraamikko Päivi Rintaniemi.
Kirjallisuus

Kirjallisuuden alalla Seinäjoella vaikuttaneita ovat 
Päivi Artikainen,
Kirsi Haapamatti,
Mervi Heikkilä,
Henna Helmi Heinonen, 
Sisko Istanmäki
Mirja Kuivaniemi, 
Teijo-Kalevi Lusa,
Marja-Leena Mäkelä, 
Marjo Nygård,Anssi Orrenmaa ja
Timo Polari.
Teatteri

Seinäjoen kaupunginteatteri toimii vuonna 1987 valmistuneessa toimitalossa Aalto-keskuksessa. Kaupunginteatterin hallinnoima kesäteatteri toimii Törnävällä ja Peräseinäjoen Pennihäät ry:n Aisamäen kesäteatteri Kalajärvellä. Harrastajateatterikesä järjestettiin Seinäjoella vuodesta 1973 vuoteen 2016, jolloin se siirtyi Jyväskylään.
Seinäjoelta kotoisin olevia esittävän taiteen nimiä ovat Duudsonit, näyttelijät Jarmo Heikkinen, Turkka Mastomäki ja Natalil Lintala, tanssija-koreografi Ulla Koivisto, standup-koomikko Niko Kivelä ja näytelmäkirjailija Mikko Koivusalo.
Elokuva

Seinäjoen elokuvatoiminta alkoi vuosina 1918–1932 toimineesta Jukolasta. Vuonna 1926 perustettu Kaleva purettiin 1980-luvun lopulla. Kolmas entinen elokuvateatteri oli 1939 perustettu Kino, sittemmin Adams. Vuonna 1976 avattiin Bio Marilyn, jonka korvaa vuonna 2021 Kauppakatu 6:ssa avattava uusi Bio Rex.
Aluekeskukset

Seinäjoen keskustan lisäksi kulttuuritapahtumia järjestetään kaupungin aluekeskuksissa, kuten kesä-heinäkuun vaihteen Peräseinäjoen kulttuuriviikko ja läpi 2010-luvun järjestetty Ylistaron marraskuinen elokuvafestivaali Filmiä ja valoa.
Lapset ja nuoret

Seinäjoen peruskoulujen vuosiluokilla 2, 5, 7 ja 8 toteutetaan vuodesta 2008 alkaen Kulttuurimatka-nimistä ohjelmaa, vuodesta 2016 alkaen taidealakohtaisiin teemalukuvuosiin perustuen.
Seinäjoen ammattikorkeakoulun kulttuurialan koulutus sisältää 2010-luvun lopulla kirjastoalan ja kulttuurituottamisen. Aiemmin koulussa oli myös muotoilun ja rakennuskonservoinnin koulutusta.
Kaupunki- ja rakennuskulttuuri

Ellei Seinäjoesta olisi päätetty tehdä rautateiden risteyskohtaa, se olisi luultavasti yhä vain pieni Ilmajoen tai Lapuan kylä. Rautatien ansiosta Seinäjoki kasvoi merkittäväksi puutalokaupungiksi, joka tosin nykyisin on melkein kokonaan hävinnyt. Rautateistä huolimatta Seinäjoelle ei koskaan syntynyt suurteollisuutta eikä siten työväen palkansaajakulttuuria, vaan kaupungissa korostuu yhä maatalousyrittäjyyttä muistuttava pienyrittäjyys ja ”tekemisen meininki”. Tätä mielikuvaa pidetään yllä muun muassa anekdootilla, ettei Seinäjoella ollut järveä eikä vuorta niin ne molemmat piti rakentaa – Kyrkösjärven tekoallas ja Jouppilanvuori. Kaupungissa ei ole ollut yliopistoa, ja ammattikorkeakoulukin vasta melko vähän aikaa. Tämä on yksi syy, miksi Seinäjoen muuttovoitto on monia kaupunkeja enemmän peräisin omasta maakunnasta eikä hyvistä yhteyksistä huolimatta kauempaa.
Kaupunki- ja rakennuskulttuuri > Vanha rakennuskanta

Törnävän kartano, päärakennuksen lisäksi etenkin Östermyran ruutitehtaan kokeiluhuone Propeeri, edustaa 1800-luvun alun tyypillistä empiretyyliä, suunnittelijoina muun muassa Turun kaupunginarkkitehti Georg Theodor Chiewitz (mm. Törnävän saaren puistosuunnitelma) ja Vaasan lääninarkkitehti Carl Axel Setterberg (mm. ruutivaraston muuttaminen Törnävän kirkoksi). Monet empiren piirteet levisivät pohjalaiseen talonpoikaisrakentamiseen, kuten päätykolmioiden puolipyöreät ikkunat, kuusiruutuiset asuinhuoneiden ikkunat, profiloidut umpiräystäät, matalat räystäsikkunat, peilijakoiset ovet, ulkoseinien vaakavuoraus ja nurkkien pilasterimainen vuoraus.
1900-luvun vaihteen kansallisromanttista jugendtyyliä Seinäjoella edustavat joidenkin maatilojen päärakennukset, rautatieläisten talo (nyk. hotelli Alma) ja monet Kapernaumin rautatietyöläisten puutalot, joskin Kapernaumissa on nähtävillä paljon myös sveitsiläis- ja nikkarityyliä.
1920-luvun klassismia edustavat Alvar Aallon varhaistyö Seinäjoen suojeluskuntatalo, Pyramid-toimiston suunnittelema Kauppakatu 7:n Talvitien kivitalo sekä monet Matti Visannin suunnittelemat rakennukset, joista ovat jäljellä Keskuskadun Seurahuone ja Marttilan koulu. Klassismia edustavat myös Marttilan vanha lääninsairaala ja Törnävän mielisairaala-alue. Funktionalismin tärkeimpiä edustajia Seinäjoella oli jo purettu Sokos-tavaratalo Keskuskadulla.
Kaupunki- ja rakennuskulttuuri > Uudempi rakennuskanta

1900-luvun loppupuolen arkkitehtuuri Seinäjoella ei 2000-luvulle tultaessa ollut järin arvostettua, Aalto-keskusta lukuun ottamatta. Ylen Ruma Suomi -televisiosarjassa 2009 Seinäjoen keskustaa kuvattiin ”halpahallikeskittymäksi”, jossa raha puhuu. Ihmeteltiin, miten upean Aalto-keskuksen jälkeen rakennettu kaupunki voi olla niin toista maailmaa. Ydinkeskustan ilme on ohjelman teon jälkeen merkittävästi uudistunut erityisesti uuden Keskustorin myötä, mutta toisaalta keskusta on menettänyt elinvoimaansa sen länsipuolelle 2020-luvun taitteessa valmistuneelle Ideaparkille. Asiaan on paneutunut myös muun muassa 1970-luvun betonista matkakeskusta elvyttämään tarkoitettu SmartStation-hanke.
Seinäjoen keskustan vanhan rakennuskannan säilyttämisessä ja kunnostamisessa keskeinen henkilö on ollut kiinteistöyrittäjä ja entinen kokoomuksen kansanedustaja Petri Pihlajaniemi, joka kunnosti ensin Rautatieläisten talon hotelli Almaksi ja sitten Kalevan navetan kulttuurikeskukseksi. 2010-luvun lopulla hän kaavaili kylpylää ratapihan vanhaan veturitalliin.
Ruokakulttuuri

Seinäjoen pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla sinsalla eli rosolli. Seinäjoen peruskoulujen keittiössä 1970-luvulla kehitetty ruokayhdistelmä pinaattiletut jauhelihakastikkeen kera on siirtynyt koulusta myös koteihin, ja sitä pidetään seinäjokelaisena erikoisuutena. Alun perin annokseen kuului vielä kurpitsaraasteella mehustettu porkkanaraaste.
Perinneruokiin painottuvaa pitopöytää tarjoaa Seinäjoen ravintoloista Uppalan kartano. Fine dining -ravintola on vuonna 2012 avattu Juurella, ja samojen omistajien vuonna 2017 avattu Äärellä astetta rennompi. Äärellä suljettiin keväällä 2019 mutta avattiin uudelleen vuonna 2020 valmistuneessa kulttuurikeskus Kalevan navetassa. Muita Seinäjoen ruokaravintoloita ovat hotelli Alman ja hotelli Sorsanpesän ravintolat sekä Sokos Hotel Vaakunan ravintola Talriikki.
Seinäjoen alueen grillikioskien ruoassa käytetään usein sulatejuustoa esimerkiksi hampurilaisen täytteenä. Vuosikymmenien perinne on myös herkkupala, hampurilaissämpylän välissä kinkkua, kananmunaa, mätitahnaa tai tonnikalaa sekä majoneesia.
Seinäjoen museot

Entinen Etelä-Pohjanmaan maakuntamuseo käyttää nyt nimeä Seinäjoen museot. Kokonaisuuteen kuuluvat Törnävällä sijaitseva Etelä-Pohjanmaan museo, Peräseinäjoen riihimuseo, keskustan Suojeluskunta- ja Lotta Svärd -museo sekä keskustaan avautuva Museokeskus Tiklas. Myös Törnävällä sijaitseva Sairaalamuseo on tarkoitus siirtää osaksi kokonaisuutta.
Kovland

| Kovland |
| --- | --- |

 Kovland
 Koordinaatit: 62°27′49″N, 17°09′06″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Västernorrlandin lääni
Maakunta:  Medelpad
Kunta:  Sundsvall
Väkiluku (31.12.2023):  623
Kovland on taajama Sundsvallin kunnassa Västernorrlandin läänissä Medelpadin  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 623 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kovland Wikimedia Commonsissa