stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Synteettinen timantti
Sovellukset > Elektroniikka

Synteettinen timantti johtaa lämpöä paremmin kuin mikään muu tunnettu materiaali. Vastoin kuin muut yleisesti käytetyt lämmönjohtimet, se ei kuitenkaan johda sähköä lainkaan, vaan toimii sähköeristeenä. Tämän lisäksi timantin optiset ominaisuudet ovat ainutlaatuiset. Näiden ominaisuuksiensa ansiosta synteettisillä timanteilla on laajat sovellusmahdollisuudet elektroniikan saralla. Suotuisiin ominaisuuksiin kuuluu myös timantin korroosiovapaa rakenne, joka voisi mahdollistaa synteettisten timanttien käytön myös ääriolosuhteissa käytettävässä elektroniikassa. Synteettisiä timantteja on pidetty myös yhtenä vaihtoehtona tulevaisuuden kvanttitietokoneiden komponentteina, jossa nanotimanttien sisällä typpiatomien muodostamat tyhjiöaukot toimisivat ns. kvanttipisteinä.
Sovellukset > Lääketiede

Tuoreissa tutkimuksissa on osoitettu nanotimanttien soveltuvan monilla tavoin lääketieteen tarpeisiin. Parhaat ominaisuudet perustuvat nanohiilirakenteiden kykyyn absorboida tiettyjä yhdisteitä, mutta muihin nanohiilirakenteisiin nähden nanotimantteja on verratten edullista tuottaa esimerkiksi räjäytysmenetelmällä. Nanotimantteja voidaan käyttää esimerkiksi lääkkeen toimittamisessa suoraan syöpäsoluihin. Tällä tavoin toteutetun kemoterapian on osoitettu aiheuttavan huomattavasti vähemmän haittavaikutuksia verrattuna perinteisiin kemoterapiamuotoihin. Lisäksi nanotimanttien avulla on jopa onnistuttu parantamaan lääkkeen vaikutusta ns. kemoresistenttien syöpäsolujen kukistamisessa.
Sovellukset > Korukivet

CVD-menetelmällä valmistetut timantit yleistyvät voimakkaasti korukivimarkkinoilla. Myös HPHT-menetelmällä voidaan valmistaa korutimantteja, mutta puhtaampia ja suurempia kiviä tavoitellessa CVD-menetelmä on osoittautunut tehokkaammaksi niin kustannusten kuin lopputuloksenkin kannalta. Viimeisen vuosikymmenen aikana CVD-menetelmällä valmistettujen timanttien laatu on saatu niin korkeatasoiseksi, että luonnontimantin ja CVD-timantin ero voidaan joissain tapauksissa selvittää vain laboratoriotutkimuksissa. Amerikan Gemmologinen Instituutti (Gemological Institute of America, GIA) on kuitenkin kehittänyt asian helpottamiseksi testerin, jonka avulla voidaan alle 10 sekunnissa selvittää onko timantti synteettinen, luonnonkivi vai vaaditaanko laboratoriotutkimuksia. Laitteen toiminta perustuu UV-säteilyyn ja tutkittavan kiven fluoresenssiin. Ainoastaan luonnonkivi saa aikaan sinisen fotoluminenssin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Synteettinen timantti Wikimedia Commonsissa
Ranskalainen kemisti Henri Moissan (1852-1907) yrittäessään valmistaa timantteja.
Kaavio nk. "belt press" -tyyppisestä timanttiprässistä
Mikroskooppinen kuva CVD-menetelmällä kasvatetusta timanttikerroksesta, joka valmistettiin 99% H2 ja 1.0% CH4 kaasuseoksesta.
Synteettisiä timantteja kulmahiomakoneen terässä.
Havainnekuva typen muodostamasta tyhjiöstä timantin sisällä: siniset atomit kuvaavat hiiliatomeja, punainen atomi kuvaa typpiatomia ja keltainen kuvaa sidosten väliin jäävää tyhjiötä.
CVD-menetelmällä valmistettuja timantteja
Peder Østlund

Peder Østlund
Peder Østlund (7. toukokuuta 1872 – 22. tammikuuta 1939) oli norjalainen pikaluistelija, ruotsalaisten maahanmuuttajien poika.
Østlund voitti maailmanmestaruuden vuosina 1898 ja 1899 sekä Euroopan-mestaruuden vuosina 1899 ja 1900.
Østlund oli Hamarin EM-kisoissa 1894 nopein 1 500 metrin luistelussa ajalla 2.28,8, mutta kisojen yleismestaruus jäi jakamatta, koska kukaan ei saavuttanut kahta matkamestaruutta. Davosin MM-kisoissa 1898 hän voitti 1 500 metrin kilpailun ajalla 2.23,6, 5 000 metrin kilpailun ajalla 8.52,2 ja 10 000 metrin ajalla 18.40,0. Koska hän voitti kolme matkamestaruutta, hän saavutti kisojen yleismestaruuden. Seuraavana vuonna Davosin EM-kisoissa hän oli nopein jokaisella matkalla ja täten yleismestari. Hän voitti 500 metrin kilpailun ajalla 47,4, 1 500 metrin ajalla 2.27,8, 5 000 metrin ajalla 9.02,6 ja 10 000 metrin matkan ajalla 18.38,2. Saman vuoden MM-kisoissa Berliinissä hän voitti kolme matkaa ja yleismestaruuden. Hän oli nopein 500 metrillä ajalla 50,5, 1 500 metrillä ajalla 2.45,0 ja 5 000 metrillä ajalla 9.54,6. Østlund voitti Budapestin EM-kisoissa 1900 jälleen kaikki matkat ja yleismestaruuden. Hänen voittoaikansa 500 metrillä oli 47,7, 1 500 metrillä 2.39,9, 5 000 metrillä 9.15,8 ja 10 000 metrillä 22.45,2. Samana vuonna Kristianian MM-kisoissa hän ylsi vielä 500 metrin voittoon ajalla 46,4.
Uransa aikana Østlund oli kahteen otteeseen niin sanotun aateliskalenterin kärkisijalla; aluksi vain 21 päivän ajan, mutta toistamiseen lähes kymmenen vuoden ajan (3 644 päivää). Hän luisteli uransa aikana kymmenen maailmanennätystä, joista viisi 10.–11. helmikuuta 1900 MM-kisoissa Davosissa.
Østlund teki ensimmäisen maailmanennätyksensä vuonna 1893, kun hän paransi Jaap Edenin 1 500 metrin ennätystä 2,4 sekunnilla aikaan 2.32,6. Seuraavana vuonna hän paransi aikaa lukemiin 2.31,4, mutta Einar Halvorsen rikkoi ennätyksen vielä samana vuonna. Østlund otti ennätyksen takaisin samana vuonna ajalla 2.28,8, joka oli 0,8 sekuntia nopeampi kuin Halvorsenin edeltävä ennätys. Vuonna 1895 Jaap Eden otti ennätyksen haltuunsa ajalla 2.25,4, mutta Østlund pystyi parantamaan ennätystä vuonna 1898 lukemiin 2.23,6. Kaksi vuotta myöhemmin hän teki uusiksi ennätysluvuiksi 2.22,6. Tämä säilyi maailmanennätyksenä kahdeksan vuotta, kunnes Oscar Mathisen rikkoi ennätyksen vuonna 1908.
500 metrillä Østlund teki maailmanennätyksen vuonna 1897, kun hän paransi Wilhelm Mausethin maailmanennätyslukemia 0,2 sekunnilla aikaan 46,6. Østlund paransi vuonna 1900 omaa ennätystään aikaan 45,2, joka säilyi maailmanennätyksenä kuusi vuotta. Rudolf Gundersen rikkoi ennätyksen lopulta vuonna 1906. 1 000 metrillä Østlund luisteli vuonna 1899 maailmanennätysajaksi 1.38,0, jota hän paransi seuraavana vuonna aikaan 1.34,0. Mathisen onnistui rikkomaan ennätyksen vuonna 1909. Østlund teki vuonna 1900 myös 10 000 metrin maailmanennätyksen, kun hän paransi Jaap Edenin ennätystä 5,4 sekunnilla lukemiin 17.50,6. Mathisen otti tämän matkan maailmanennätyksen haltuunsa vuonna 1912, joten Østlundin ennätys pysyi voimassa 12 vuotta.
Norjan-mestaruuden Østlund voitti vuonna 1898. Seuratasolla hän edusti Trondhjems Skøiteklubia.
Henkilökohtaiset ennätykset

500 m - 45,2
1 000 m - 1.34,0
1 500 m - 2.22,6
3 000 m - 6.56,4
5 000 m - 8.51,8
10 000 m - 17.50,6
Österbottningen

| Österbottningen |
| --- | --- |
 Lehden ensimmäisen numeron etusivu. Numerointi jatkuu Norra Postenista.
Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  Ab Österbottningen
ISSN:  ISSN 0356-3553
Levikki:  4 800 (2005)
Perustettu:  1898
Lakkautettu:  2008
Sitoutuneisuus:  sitoutumaton
Kotikunta:  Kokkola
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  2–7 kertaa viikossa
Kieli:  ruotsi
Österbottningen oli Kokkolassa vuodesta 1898 lähtien ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti. Vuonna 2008 se yhdistettiin pietarsaarelaisen Jakobstads Tidningin kanssa uudeksi Österbottens Tidning -lehdeksi.
Ruotsinmielinen Österbottningen perustettiin samansuuntaisen Norra Postenin seuraajaksi ja maltillisen Svenska Österbottenin kilpailijaksi. Luonteeltaan se oli Kokkolan ja sen lähikuntien Kruunupyyn, Öjan, Alavetelin ja Teerijärven paikallislehti. Itsenäisyyden ajan alussa Österbottningen oli linjaltaan oikeistolainen, mutta muuttui vuoden 1927 omistajanvaihdoksen myötä vapaamieliseksi. Lehti vastusti lapuanliikettä ja kannatti jatkosodan aikana rauhanpolitiikkaa, minkä seurauksena oikeistopiirit perustivat vuonna 1943 sen kilpailijaksi lyhytikäisen Nord-Österbotten-lehden.
Yleisilmeeltään Österbottningen oli vanhahtava 1930-luvun lopulle saakka, jolloin siitä ryhdyttiin kehittämään parempaa uutislehteä. Uudistukset jatkuivat 1960–1980-luvuilla, minkä ansiosta lehti onnistui säilyttämään asemansa ahtaalla ja suomenkielistyvällä markkina-alueella. Konstsamfundet osti lehtiyhtiön osake-enemmistön vuonna 1990 ja lisäksi 35 % osakkeista siirtyi vuonna 1999 HSS Medialle. Österbottningen ja HSS Median Jakobstads Tidning yhdistettiin vuonna 2008 Kokkolassa ja Pietarsaaressa toimitettavaksi Österbottens Tidningiksi.
Österbottningen ilmestyi aluksi kahdesti, vuodesta 1929 lähtien kolmesti, vuodesta 1947 kuudesti ja vuodesta 2004 seitsemän kertaa viikossa. Sen levikki oli 4 800 kappaletta vuonna 2005.
Päätoimittajat

August Jakobsson (1898–1900)
Emil Sandström (1901–1906)
Erik Viklund (vastaava toimittaja 1906–1913)
Emil Kock (1912–1927)
M. E. Kulenius (1927–1931)
Sigurd Gadolin (1931–1937)
M. E. Kulenius ( 1937 -1940)
L. E. Carpelan (1940–1943)
Sölve Kulenius (1943–1947)
Erik Lodenius (1947)
Ole Torvalds (1947–1948)
Joel Granvik (1948–1957)
Bengt Appelgren (1957–1960)
Birger Thölix (1961–1964)
Erik Stenvall (1964–1965)
Erik Pakarinen (1965–1966)
Ernest Granskog (1966–1973)
Nils Grahn (1974–1983)
Birger Enges (1983–).
Aiheesta muualla

Österbottningen digitoituna kansalliskirjastossa
Ruotsinkieliset sanomalehdet Suomessa
| --- | --- |
Yhä ilmestyvät lehdet:   Hufvudstadsbladet  Nya Östis  Syd-Österbotten  Vasabladet  Västra Nyland  Åbo Underrättelser  Österbottens Tidning  Östnyland 
Lopetetut lehdet:   Björneborgs Tidning  Borgåbladet  Helsingfors Dagblad  Helsingfors Morgonblad  Jakobstads Tidning  Nya Pressen  Tammerfors Aftonblad  Tidningar Utgifne Af et Sällskap i Åbo  Vikingen  Österbottningen  Östra Nyland 
Ahvenanmaalla ilmestyvät lehdet:   Nya Åland  Åland 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Vladislav Zolotarjov

| Vladislav Andrejevitš Zolotarjov> Владислав Андреевич Золотарёв.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. syyskuuta 1942 De-Kastri, Neuvostoliitto
Kuollut: 13. toukokuuta 1975 (32 vuotta) Moskova, Neuvostoliitto
Muusikko
Tyylilajit:  Taidemusiikki
Soittimet:  Bajan-harmonikka
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Vladislav Andrejevitš Zolotarjov (ven. Владислав Андреевич Золотарёв, 13. syyskuuta 1942 De-Kastri, Habarovskin aluepiiri, Neuvostoliitto – 13. toukokuuta 1975 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen säveltäjä, joka on tullut kansainvälisesti tunnetuksi erityisesti bajan-harmonikalle sävelletyn taidemusiikin uranuurtajana.
Tausta

Vladislav syntyi toisen maailmansodan aikana Andrei ja Agrafena Zolotarjovin upseeriperheeseen. Vaikka hän itse päiväkirjoissaan sanoo synnyinvuodekseen 1942, on joissakin lähteissä hänen synnyinvuodekseen merkitty 1943. Elämänsä ensimmäiset vuodet hän vietti De-Kastrin sotilastukikohdassa Neuvostoliiton kaukoidässä, jossa oli noin 10 000 ihmistä. Vuonna 1947 perhe muutti Abhasian Gudautaan, jossa Vladislav näki paljon sotapakolaisia ja sairasti malarian. Vladislav muutti isoäitinsä luokse Jakutian Ust-Neraan 1948. Vuonna 1953 perhe muutti Pohjois-Kaukasuksen Essentukiin, mutta vuonna 1955 hän palasi takaisin Ust-Neraan.
Lapsena Vladislav vietti paljon aikaa itsekseen luonnossa ja kuuli lauluja ja satuja isoäidiltään, jotka vaikuttivat myös hänen myöhempiin sävellyksiinsä. Hän sai isältään bajanin vuonna 1953, ja isä toimi myös harmonikansoiton alkeiden opettajana. 16-vuotiaaksi asti Vladislav soitti harmonikkaa, kitaraa ja mandoliinia korvakuulolta muun muassa paikallisissa kylätapahtumissa.
Vuonna 1958 perhe muutti Magadaniin Ohotanmeren rannalle. Paikan työleirimenneisyys, piikkilangoilla rajattujen parakkialueiden ja leirien jäänteet tekivät Zolotarjoviin lähtemättömän vaikutuksen. Paikkakunnan kulttuurielämä oli kuitenkin vilkasta, ja ilmapiirin vapautuminen toi kaupunkiin kulttuuriväkeä ja paikkakunnalle jääneet entiset poliittiset vangit vaikuttivat osaltaan elämään.
Magadanin musiikkiopiston auetessa 1960 Zolotarjov oli sen ensimmäisiä oppilaita; jo aikaisemmin hän oli suorittanut valmistavia kursseja musiikkikoulussa. Hänen bajan-opettajanaan oli Nikolai Lesnoi, josta tuli musiikkiopiston johtaja. Tuohon aikaan Zolotarjov soitti enimmäkseen kansanmusiikkia ja klassikkosovituksia, joihin hän pian kyllästyi. Hän opiskeli omatoimisesti myös kirjallisuutta ja filosofiaa ja kuunteli ja analysoi musiikkia tuntikausia.
Elämä ja ura > Tšuktšien niemimaalta Moskovaan, Magadaniin, Moskovaan

Zolotarjovin suoritettua poikkeuksellisen ansiokkaan loppututkinnon kesäkuussa 1968 musiikkiopisto suositteli hänelle opintojen jatkamista konservatoriossa. Hän halusi nyt kuitenkin bajan-opettajaksi Tšuktšien niemimaalle, jossa hän ajatteli voivansa keskittyä säveltämiseen kaukana maailman melskeistä. Hän työskentelikin siellä vuoden tammikuusta 1969 lähtien ja tapasi tulevan vaimonsa, sellotaiteilija Irinan, joka työskenteli paikallisen musiikkikoulun johtajana.
Samana vuonna bajan-taiteilija Eduard Mitšenko esiintyi Magadanissa, jonne Zolotarjov matkusti häntä kuuntelemaan. Mitšenko ihastui hänen bajan-sävellyksiinsä ja otti niitä mukaansa Moskovaan, esittäen siellä muuallakin konserteissaan Zolotarjovin musiikkia. Erityisesti teos Partita aiheutti eräänlaisen bajan-vallankumouksen hänen esitettyään sen Moskovassa lokakuussa 1970. Mitšenko myös levytti pika pikaa Zolotarjovin ensimmäisen Lapsi-sarjan sekä Partitan.
Myös Zolotarjov asui Irina-vaimonsa ja tämän Vladislav-pojan kanssa Moskovassa vuoden 1970 alusta alkaen. Hän työskenteli kopistina ja sävelsi yhä. Talvella 1970–1971 perhe muutti takaisin Magadaniin, jossa Vladislav työskenteli korkeakoulun teoriaopettajana. Asunto-ongelmien vuoksi Irina ja tämän poika muuttivat takaisin Moskovaan 1971 ja Vladislav seurasi heitä huhtikuussa, koska pariskunnan yhteinen Henri-poika oli syntymässä.
Huhtikuussa, juuri ennen muuttoaan, Zolotarjov viimeisteli sonaatin nro 2. Sen oli tilannut taiteilija Friedrich Lips, jonka hän oli tavannut Moskovassa. Säveltäjä söi ja nukkui tuskin rahtuakaan, jotta voisi kirjoittaa mahdollisimman paljon musiikkia. Ystävyys Lipsin kanssa tuotti monia sävellyksiä, jotka tulivat rikastamaan bajan-musiikkia. Tärkeimpänä pidetään sonaattia nro 3, jonka herätti muutkin tärkeät säveltäjät, kuten Sofija Gubaidulinan ja Edison Denisovin, huomaamaan instrumentin mahdollisuudet ja säveltämään teoksia harmonikalle.
Elämä ja ura > Moskovan konservatorio

Syksyllä 1971 Zolotarjov hyväksyttiin Moskovan konservatorion säveltäjäopiskelijaksi. Hän opiskeli itseopiskelun lisäksi myös Denisovin sekä mm. Dmitri Šostakovitšin oppilaana. Hän koki kuitenkin jatkuvia ristiriitoja päävastuullisen opettajansa Tihon Hrennikovin kanssa, joka oli myös Neuvostoliiton säveltäjäliiton puheenjohtaja. Petyttyään Hrennikoviin ja yleiseen kurssitarjontaan Zolotarjov keskeytti konservatorio-opintonsa keväällä 1972, vaikka tämä hankaloittikin hänen suhdettaan vaikutusvaltaiseen säveltäjäliittoon. Säveltäjäliiton jäsenyys oli välttämätöntä säveltäjän olemassaololle, ja Zolotarjovin jäsenhakemus hylättiin, luultavimmin siksi ettei hänellä ollut säveltäjändiplomin, eivätkä huonot välit Hrennikoviin ainakaan auttaneet asiaa. (Hänen jäsenyysasiaansa käsiteltiin uudemman kerran vuonna 1975, mutta hänen kuolemansa katkaisi prosessin).
Elämä ja ura > Loppuvuodet 1972–1975

Moskovassa hän keskittyi täysin säveltämiseen ja jätti oman konsertoimisensa vähemmälle. Hänen teoksensa saivat myös uskonnollisia piirteitä, jotka kumpusivat hänen omasta uskonnollisuudestaan. Vaikka hänen virallisena asuinpaikkanaan oli Moskova, Zolotarjov oleskeli paljon ystäviensä ja vanhempiensa luota; hän pakeni perhe-elämän kaaosta voidakseen säveltää. Hänellä ei ollut juuri tuloja, ja hänen teoksiaan julkaistiin vain harvakseltaan. Saatuaan rahaa hän osti useimmiten äänilevyjä. Myös suhde vaimoon kärsi, koska Zolotarjov arvosteli neuvostoideologiaa. Masennuskaudet syvenivät ja koko elämä keskittyi maaniseksi säveltämiseksi. Raskas isku tuli kesällä 1974, kun vaimo myi hänen bajan-harmonikkansa ja tuhosi useita sävellyskäsikirjoituksia Vladislavin ollessa muualla.
Päiväkirjoissaan Zolotarjov kertoi odottaneensa kuolevansa Kristuksen tavoin 33-vuotiaana. Viimeisen talvensa hän asui ystävänsä kesäasunnolla Moskovan esikaupunkialueella uupuneena, eikä hän enää kyennyt säveltämään paljonkaan. Palattuaan keväällä 1975 kaupunkiin hän riiteli jälleen vaimonsa kanssa. Perheen ollessa lyhyen aikaa poissa Zolotarjov teki itsemurhan. Samaan aikaan Friedrich Lips esitti ensimmäistä kertaa Zolotarjovin musiikkia Neuvostoliiton ulkopuolella Klingenthalissa ja soitti sonaatin nro 3.
Kuoleman jälkeen

Säveltäjän kuoleman jälkeen Irina-leski antoi kaiken hänen jälkeenjättämänsä materiaalin Friedrich Lipsille, joka on muokannut ja levyttänyt sen pohjalta monia teoksia.
Sävellyksiä

Partita (1968)
Kuusi Lapsi-sarjaa (1969–74)
Viisi kompositiota (1971)
sonaatti nro 2 (1971)
sonaatti nro 3 (1972)
Kirjallisuutta

Inna Klause: Das Leben des Komponisten Vladislav Andreevič Zolotarëv.  (Magisterarbeit)  Norderstedt:  Books On Demand GmBH, 2005.  ISBN 3-8334-3088-5  Teoksen verkkoversio (viitattu 6.2.2010). (saksaksi)
Äikätatti

| Äikätatti |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Boletales
Heimo::  Boletaceae
Suku::  Äikätatit Chalciporus
Laji::  piperatus
Kaksiosainen nimi
 Chalciporus piperatus  (Bull.) Bataille 
Katso myös
   Äikätatti Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Äikätatti (Chalciporus piperatus, myös Suillus piperatus) on Boletaceae-heimoon kuuluva ruoaksi kelpaamaton sieni.
Koko ja ulkonäkö

Äikätatin puolipallomainen lakki on väriltään ruskeankeltainen ja 3–6 cm leveä. Sen pinta on märkänä tahmea. Pillikerros on väriltään punertavan ruskea ja pillit ovat suhteellisen suuria ja kulmikkaita. Saman värinen jalka on ohut ja se suippenee juurestaan. Jalan tyveltä lähtee usein kirkkaan keltaisia rihmastoja.
Koko ja ulkonäkö > Samankaltaiset lajit

Äikätatin saattaa sekoittaa nummitattiin, (Suillus bovinus). Nummitatti on kuitenkin suurempi, eikä sen maku ole polttavan karvas.
Kasvuaika ja -paikka

Sitä tavataan yleisenä lehti- ja havumetsissä keskikesästä syksyyn.
Käyttö ravinnoksi

Äikätatti on myrkytön, mutta sen maku on niin karvas, ettei sitä juuri käytetä ravinnoksi. Mausteena sitä voidaan kuitenkin käyttää pippurin tavoin.
Aiheesta muualla

Luontoportti: Äikätatti Chalciporus piperatus
Chalciporus piperatus, äikätatti @ Natural Fungi in Finland Kuvia.
Hattis harrastaa (blogi): Äikätatti, (Chalciporus piperatus) värjäyksessä
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Chalciporus piperatus:  Wikidata: Q674065  Wikispecies: Chalciporus piperatus  AusFungi: 60026360  BioLib: 60147  CoL: TFVH  EoL: 192068  EPPO: CCPRPI  Fungorum: 311021  GBIF: 2524878  iNaturalist: 147354  IRMNG: 10693469  MycoBank: 311021  NatureServe: 2.878683  NBN: BMSSYS0000003704  NCBI: 145387  NZOR: 270cc411-7db0-488c-81fe-6b279af4c7a0  Observation.org: 15456  Open Tree of Life: 697640  uBio: 1314937  Laji.fi: MX.71680 
Boletus piperatus:  Wikidata: Q64785595  AusFungi: 60026361  CoL: 68MVM  Fungorum: 233815  GBIF: 5239741  MycoBank: 233815  NZOR: 0048ac1a-be00-4532-a473-9ed4f9e43da9
Jarmo Övermark

| Jarmo Övermark> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. toukokuuta 1955 (ikä 69) Lappajärvi
Uran tiedot
Laji:  Kreikkalais-roomalainen paini
Seura:  Lappajärven Veikot
Jarmo Erkki Övermark (s. 26. toukokuuta 1955 Lappajärvi) on suomalainen painija, joka ylsi 1980-luvulla kahdesti arvokisamitaleille kreikkalais-roomalaisessa painissa.
Lappajärveläisen Övermarkin veljessarjan menestynein painija on Jarmo. Hän oli mukana kolmissa olympiakisoissa ja on Keijo Mannin ohella viimeinen suomalainen painija, joka on edustanut Suomea olympialaisissa sekä kreikkalais-roomalaisessa että vapaapainissa. Övermarkin parhaaksi olympiasaavutukseksi jäi Los Angelesin 1984 kisojen viides sija. MM-pronssia hän sai Kiovassa 1983 ja EM-pronssia Jönköpingissä 1984. Hän on voittanut myös veteraanien maailmanmestaruuden.
Suomen mestaruuden Jarmo Övermark voitti 16 kertaa ja sijoittui toiseksi seitsemän kertaa. Myös hänen veljensä Kari, Hannu ja Matti ovat Suomen mestareita ja heistä kaksoisveli Kari myös olympiaedustaja. Veljekset edustivat Lappajärven Veikkoja.
Saavutuksia

Olympiakisoissa kreikkalais-roomalaisessa painissa viides 1984 ja yhdeksäs 1980 (sarja 82 kg)
Olympiakisoissa vapaapainissa seitsemäs 1976 (sarja 74 kg)
MM-pronssia kreikkalais-roomalaisessa painissa 1983 (sarja 82 kg)
EM-pronssia kreikkalais-roomalaisessa painissa 1984 (sarja 82 kg)
SM-kultaa kreikkalais-roomalaisessa painissa 1977–1978, 1981–1982 ja 1985 (sarja 82 kg) sekä 1986 (sarja 90 kg)
SM-kultaa vapaapainissa 1977–1978 (sarja 82 kg), 1979–1981, 1983–1985 (sarja 90 kg) sekä 1989–1990 (sarja 100 kg)
Veteraanien MM-kultaa
Hans Christian Ørsted

| Hans Christian Ørsted |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. elokuuta 1777 Rudkøbing, Tanska
Kuollut: 9. maaliskuuta 1851 Kööpenhamina, Tanska
Kansalaisuus:   tanskalainen
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Jacob Baden ja Johann Wilhelm Ritter
Instituutti:  Kööpenhaminan yliopisto
Oppilaat:  Christopher Hansteen ja Carl Holten
Tutkimusalue:  Fysiikka
Tunnetut työt:  sähkömagnetismi, alumiinin valmistus
Palkinnot:  Copley-mitali (1820)
 Anders Sandøe Ørstedin veli 
 Nimikirjoitus
Hans Christian Ørsted (14. elokuuta 1777 – 9. maaliskuuta 1851) oli tanskalainen fyysikko ja kemisti, johon Immanuel Kantin ajattelu vaikutti syvästi.
Vuonna 1820 hän huomasi sähkön ja magnetismin välisen yhteyden yksinkertaisella kokeella, jossa hän osoitti, että johto, jossa kulkee sähkövirtaa, muuttaa kompassineulan suuntaa.
Ura

Hans Ørsted syntyi tanskalaisessa pikkukaupungissa Rudkøbingissä vuonna 1777. Kööpenhaminan yliopistoon hän meni vuonna 1794 ja opiskeli siellä filosofiaa ja valmistuikin filosofian tohtoriksi vuonna 1799. Ørsted opiskeli siellä myös farmasiaa, astronomiaa, kemiaa ja matematiikkaa.
1800-luvulla Alessandro Volta keksi galvaaniset paristot, mistä Ørsted innostuikin tutkimaan sähköä ja johtavuutta. Myöhemmin tehdessään tutkimusta vuonna 1813 Berliinissä hän kirjoitti kuuluisan tutkielman sähköisen ja kemiallisen voiman yhteydestä. Tässä tutkielmassa hän toi ensimmäistä kertaa esille idean sähkön ja magnetismin suhteesta. Tuolloin ei siis vielä tiedetty, että liikkuva varaus luo ympärilleen magneettikentän. Kokeellisesti Ørsted huomasi tämän ilmiön vasta vuonna 1820 luennoidessaan opiskelijoille, kun hän havaitsi kompassineulan heilahtavan joutuessaan lähelle platinasta valmistettua sähköjohtoa. Ørstedin havainto sai André-Marie Ampèren luomaan matemaattisen mallin liikkuvien varauksien välisestä magneettisesta voimasta.
Ørsted teki huomattavan löydön myös kemiassa vuonna 1819 löytäessään piperiinin. Vuonna 1825 hän pystyi ensimmäistä kertaa tuottamaan alumiinia.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Ørstedin kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hans Christian Ørsted Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  Scopus  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Hans Christian Ørsted, Der Geist in der Natur, 1854
Boeing 737, jonka pyrstöön Ørstedin kuva on maalattu.
Å

Å (å) on suomen ja ruotsin kielen aakkosten 27. kirjain. Å-kirjaimen nimi suomen kielessä on ruotsalainen oo, ja se äännetään sekä suomen että ruotsin kielessä samaan tapaan kuin suomessa o-kirjain.
Å-kirjain esiintyy myös norjan, tanskan, eteläsaamen, koltansaamen, luulajansaamen, baijerin, pohjoisfriisin, vallonin ja tšamorron kielten aakkosissa.
Å on skandinaavinen erikoismerkki eli ääkkönen eli skandi. Muita skandeja ovat Ä ja Ö.