stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Italian Libya

Italian Libya (ital. Libia Italiana) oli Italian Pohjois-Afrikassa nykyisen Libyan alueella sijainnut siirtomaa vuosina 1911–1943.
Virallisen siirtomaan statuksen alue sai 1934, mutta Italia oli vallannut Libyan ydinalueeseen kuuluvan pohjoisen rannikkoseudun turkkilaisilta jo vuoden 1911 Italialais-turkkilaisessa sodassa. Sisämaassa sijaitseva Fezzanin aavikko onnistuttiin valloittamaan vasta 1934, sillä paikalliset paimentolaisheimot vastustivat miehitystä aseellisesti. Senusien kapinan kukistuttua italialaiset perustivat alueelle lukuisia keskitysleirejä, joilla kuoli useita kymmeniä tuhansia arabeja. Väkivaltainen siirtomaapolitiikka oli muille suurvalloille kasvava kritisoinnin aihe. Monet italialaiset muuttivat tuossa vaiheessa Libyaan ja aluetta pyrittiin modernisoimaan ja tieverkostoa sekä teollisuutta parantamaan.
Italialainen sotilas Libyassa vuonna 1940.
Italialaisilla oli jotakin alueellisia kiistoja Egyptille ja Brittiläiselle Sudanille kuuluneista aavikkoalueista Kaakkois-Libyan rajalla. Halu yhdistää Pohjois-Afrikan siirtomaat ja Italian Itä-Afrikka olivat merkittävä syy Italian osallistumiseen toiseen maailmansotaan. Sodassa Libyalla olikin merkittävä rooli Pohjois-Afrikan taisteluissa. Italian liityttyä sotaan kesällä 1940 Libyassa olleet italialaisjoukot aloittivat Rodolfo Grazianin johdolla hyökkäyksen Egyptiin. Alkumenestyksen jälkeen hyökkäys tyrehtyi ja brittiarmeijan suorittama Operaatio Compass työnsi rintamalinjan kauas Italian Libyan alueelle. Apuun saapuneiden saksalaisjoukkojen komentaja Erwin Rommel valloitti kuitenkin menetetyt alueet takaisin ja eteni pitkälle Egyptin alueelle. Yhdessä lyhytaikaisen Tunisian miehityksen kanssa nämä alueet muodostivat Italian Pohjois-Afrikan.
Libyan alueella käyty Tobrukin taistelu muodostui yhdeksi Pohjois-Afrikan sodan merkittävimmistä taisteluista. Kärsittyään tappion niin Tobrukissa kuin Egyptissäkin – yhdistettynä Fezzanissa tapahtuneisiin jatkuviin kansannousuihin ja beduiinien tekemiin hyökkäyksiin – akselivaltojen joukot vetäytyivät Libyasta ensin Ranskan Tunisiaan ja sitten Eurooppaan. Myös alueelle muuttaneet italialaissiirtolaiset pyrittiin evakuoimaan takaisin Italiaan. Libya siirtyi liittoutuneiden hallintaan: Ranska otti haltuunsa Fezzanin ja Britannia Tripolitanian sekä Kyrenaikan, joita nämä hallitsivat, kunnes Libya itsenäistyi vuonna 1951.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italian Libya Wikimedia Commonsissa
Jaakko Kemppainen

Jaakko Kemppainen saattaa tarkoittaa useita henkilöitä:
Jaakko Kemppainen (1869–1931), työläisaktivisti
Jaakko Kemppainen (1904–1988), kokoomuksen poliitikko ja kansanedustaja
Jaakko Kemppainen (s. 1976), videopelisuunnittelija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Jaakko Kemppainen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Javier Gutiérrez

| Javier Gutiérrez Álvarez |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. tammikuuta 1971 (ikä 53)
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  José Luis   (Serranon perhe)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Javier Gutiérrez (s. 17. tammikuuta 1971) on espanjalainen näyttelijä. Yksi hänen tunnetuimmista rooleistaan on Serranon perheen José Luis. Hänellä on merkittävä rooli myös Águila rojassa. Gutiérrez aloitti näyttelemisen teatterissa.
Aiheesta muualla

Javier Gutiérrez Internet Movie Databasessa (IMDb)
Izun niemimaa

Izun niemimaa ympyröitynä kartalla.
Satelliittikuva alueesta
Izun niemimaa (jap. 伊豆半島, Izu-hantō) on niemimaa Japanissa. Niemimaa sijaitsee Honshūn saarella, Tokiosta länteen. Aikaisemmin se kuului niemimaan mukaan nimettyyn Izun provinssiin, mutta on nykyisin osa Shizuokan prefektuuria. Niemimaan eteläpuolella sijaitsevat Izusaaret ovat kuitenkin Tokion hallinnassa.
Nähtävyydet

Izun niemimaa on Tokion alueen väestön suosima virkistäytymispaikka, joka on erityisesti tunnettu kuumista lähteistään muiden muassa Atamissa ja Mishimassa. Niemimaa rajoittuu Fujivuoreen ja on osa Fuji-Hakone-Izu kansallispuistoa.
Se on myös suosittu kohde laitesukellukselle. Suosituimmat sukelluskohteet ovat Izu Ocean Park (IOP, jap. 伊豆海洋公園, Izu Kaiyō Kōen), Yawatano (jap. (八幡野) ja Osezaki (jap. 大瀬崎, Ōsezaki). Etelämpänä, lähellä Itōta on trooppinen kasvihuone nimeltä Banana Crocodile Park (jap. バナナワニ園, Banana Wani-en).
Izu on yksi Japanin suurimpia wasabin tuottajia, joten paikallinen ruoka sisältää monia wasabilla maustettuja ruokalajeja. Kuuluisiin turistikohteisiin kuuluvat vanha Shuzenji temppeleineen, onseneineen, vesiputouksineen sekä ryokaneineen sekä Shimoda, kommodori Perryn mustien laivojen maahannousupaikka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Izun niemimaa Wikimedia Commonsissa
Izu Peninsula Japan National Tourism Organization
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Izu Peninsula
Käännös suomeksi
Jan Karbaat

| Jan Karbaat> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kuollut: 2017
Kansalaisuus:  hollantilainen
Ammatti:  lääkäri
Lapset:  ainakin 49; keinohedelmöityksellä
Jan Karbaat oli hollantilainen ihmisten keinohedelmöityslääkäri. 2 vuotta hänen kuolemansa jälkeen vuonna 2019 tehdyissä dna-testeissä varmistui, että Karbaat oli käyttänyt omaa spermaansa ainakin 49 lapsen siittämiseen vanhempien valitseman luovuttajan sijaan.
Jan Karbaat johti lapsettomuusklinikkaa Rotterdamissa. Karbaatin väitetään väärentäneen rekistereitä ja kuvauksia siemennesteen luovuttajista. Klinikka suljettiin vuonna 2009. "Hedelmöityshoitoja saaneet naiset kertovat Algemeen Dagbladissa, että Karbaat saattoi poistua toiseen huoneeseen ja palata "tuoreen siemennesteen" kera."
Karbaat kuoli 89-vuotiaana vuonna 2017.
Karbaat oli kieltäytynyt testeistä. Karbaatin dna:ta otettiin talteen hänen kuolemansa jälkeen mutta tuolloin tuomioistuin päätti, että dna-testejä ei sallita. Muun muassa hammasharjasta otetut näytteet talletettiin lukkojen taakse. Vuoden 2019 helmikuussa hollantilainen tuomioistuin kuitenkin lopulta määräsi, että lapsilla ja vanhemmilla on oikeus tehdä dna-testit selvittääkseen, onko Karbaat lasten biologinen isä.
Ivan Kožedub

Ivan Kožedub
Ivan Nikitovitš Kožedub (ven. Ива́н Ники́тович Кожеду́б, 8. kesäkuuta 1920 – 12. elokuuta 1991) oli neuvostoliittolainen hävittäjälentäjä ja liittoutuneiden johtava hävittäjä-ässä toisessa maailmansodassa.
Nuoruus

Kožedub syntyi Obražijevkan kylässä Ukrainan neuvostotasavallassa nuorimpana viidestä lapsesta. Hän kouluttautui sotilaslentäjäksi Tšugujivin sotilasilmailukoulussa, ja osoittautuen alun alkaen erinomaiseksi lentäjäksi. Valmistuttuaan Kožedub jäi kouluun lennonopettajaksi.
Toinen maailmansota

Kožedub pääsi sotatoimiin vasta maaliskuussa 1943. Hän aloitti suorituskykyisellä Lavotškin La-5 -koneella, mutta lensi pääosan sodasta La-7-hävittäjällä, Voronežin, Steppen, Ukrainan ja Valko-Venäjän rintamilla.
Tilastotietoa Kožedubin ilmavoitoista toisessa maailmansodassa:
330 sotalentoa (lentojen määrä on pienempi kuin suomalaisilla tai saksalaisilla lentäjillä keskimäärin)
120 ilmataistelua
Ensimmäinen ilmavoitto: saksalainen Junkers Ju 87 Stuka 6. kesäkuuta 1943.
62 vahvistettua ilmavoittoa, mukaan lukien yksi Messerschmitt Me 262 -suihkuhävittäjä.
Ilmavoittoihin kuulunee myös poikkeuksellinen liittoutuneiden hävittäjien pudottaminen: Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien B-17-laivue oli noussut länsirintaman takaa pommituslennolle Saksaan. Tarkoitus oli jatkaa kohteesta itään ja laskeutua Neuvostoliiton hallitsemalle alueelle. Itärintamalla laivueen P-51 Mustang -saattohävittäjät hyökkäsivät Kožedubia vastaan, jolloin hän pudotti niistä kaksi.
Kožedub sai toisesta maailmansodasta kaksi Leninin kunniamerkkiä ja lukuisia muita mitaleita. Hän on yksi niistä kolmesta henkilöstä, joita on palkittu kolmesti Neuvostoliiton sankarina. Kožedub myös ylennettiin lentorykmentin varakomentajaksi.
Ura sodan jälkeen

Sodan jälkeen vuonna 1949 Kožedub opiskeli Neuvostoliiton ilmavoimien sotilasakatemiassa, Žukovskin kaupungissa Moskovan lähellä.
Huhtikuussa 1951 Kožedubista asetettiin 324. hävittäjädivisioonan komentajaksi. Yksikkö siirtyi Kiinan kansantasavaltaan, jossa se toimi Pohjois-Korean tukena. Kožedub itse ei saanut lupaa lentää sotalentoja, vaikka päinvastaistakin on väitetty.
Kožedub palveli pitkään tämän jälkeen Neuvostoliiton ilmavoimissa. Hänet ylennettiin kenraalieverstiksi vuonna 1970. Vuonna 1971 hän nousi ilmavoimien johtotehtäviin. Varusteluministeriön ylitarkastajaksi hän siirtyi vuonna 1978. Vuonna 1985 hänet ylennettiin Neuvostoliiton marsalkaksi, joka oli maan korkein sotilasarvo. Hän kuoli 12. elokuuta 1991.
Suomennettu teos

Palvelen synnyinmaata: lentäjän muistelmia (Služu rodine). Suom. Tauno Haapalainen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1955.
Irma Lukkarinen

Irma Irene Lukkarinen (o. s. Kekäläinen; 29. joulukuuta 1917 Helsinki – 13. lokakuuta 2004 Kemi) oli suomalainen runoilija.
Teoksia

Pohjoisilta leveysasteilta: kuvitettu runoteos ; kansi ja kirjan kuvat Irma Lukkarinen ; valokuvaus Pirkko Kokkonen. OK-kirjat, Tornio 1973
Jalkaväkirykmentti 60 (jatkosota)

| Jalkaväkirykmentti 60 |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1941 - 1942
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Jalkaväkirykmentti 60 (JR 60) oli jatkosodan Suomen maavoimien jalkaväkirykmentti, joka perustettiin Mynämäen seudulla ja osittain Satakunnassa ja Messukylässä. Rykmentti liitettiin 1. divisioonaan.
Perustaminen - 24.6.

Esikunta Maskun seurojentalo
I pataljoona (I/JR 60) Messukylän kirkonkylän kansakoulu lukuun ottamatta 4. komppaniaa, joka perustettiin Messukylän työväentalolla. Pataljoonan komentajana oli kapteeni Sulo Armas Ropponen
II pataljoona (II/JR 60)komentajana jääkärimajuri Karl Ruda
esikunta Alaskylän kansakoulu Parkano
kranaatinheitinjoukkue Parkanon kirkonkylä
5. komppania Kankaanpään talo, Virrat päällikkönä luutnantti Bo Jung
6. komppania Tyrvään pitäjän Kaukolan kylän Impolan talo 18.-23.6.1941 päällikkönä luutnantti Jouko Kuntsi
7. komppania Kurun metsäkoulu, Kuru päällikkönä luutnantti Mikko Korhonen
8. komppania Kunnantalo Virrat päällikkönä luutnantti Gunnar Aminoff
III pataljoona (III/JR 60) komentajana jääkärimajuri Kunto Karmo
esikunta ja kranaatinheitinjoukkue Suojeluskuntatalo Mynälinna, Mynämäki
9. komppania Kirkonkylän kansakoulu, Mynämäki luutnantti Olavi Vanamo
10. komppania Suojeluskuntatalo, Turun läänin Karjala luutnantti Antti Yli-Eerola
11. komppania Suojeluskuntatalo Kuntola, Yläne luutnantti Olavi Kunnas
12. komppania Suojeluskuntatalo, Mietoinen luutnantti Alpo Hyhkö
13. komppania eli kranaatinheitinkomppania (13.K/JR 60) Takahuhdin kansakoulu, Messukylä
14. komppania eli tykkikomppania (14.K/JR 60) Takahuhdin kansakoulu, Messukylä
Kolonna/Jalkaväkirykmentti 60 (Kol./JR 60) Takahuhdin kansakoulu, Messukylä
Puolustusvoimien materiaalitilanne oli jatkosodan alkaessa huomattavasti parempi kuin talvisodan alussa, mutta aivan kaikilta osin ei rykmentin määrävahvuuksia saavutettu.
Keskittäminen

Rykmentti keskitettiin Riihimäen seudulle, josta se kyettäisiin rautateitse siirtämään joko Hankoon tai itään.
Komentajat

Rykmentinkomentajina olivat:
everstiluutnantti Harry Kinnunen 17. kesäkuuta - 22. heinäkuuta 1941
jääkärimajuri (jääkärieverstiluutnantti 3. elokuuta 1941) Viljo Aukusti Laakso 22. heinäkuuta - 5. elokuuta 1941
majuri G. Palkama 3. - 5. elokuuta 1941 sijainen
everstiluutnantti Kaarle Kustaa Kari 5. elokuuta 1941 - 7. toukokuuta 1942
Aiheesta muualla

Lindström, Aimo: "Impolan poppoo", muistelmia 6./II/JR 60:n taisteluista jatkosodassa. Määritä julkaisija!
JR 56 ja JR 60 Kilta (Arkistoitu – Internet Archive), jossa runsaasti pdf materiaalia esimerkiksi veteraanitapaamisista
Italian asevoimat

Merivoimien Sparviero-luokan kantosiipialus
Italian asevoimat (ital. Forze Armate dello Stato) koostuvat maavoimista, ilmavoimista, merivoimista ja puolisotilaallisista santarmijoukoista. Ylipäällikkö on Italian presidentti.
Vuodesta 2004 lähtien maassa ei ole ollut asevelvollisuutta.
Ivan Bebek

| Ivan Bebek |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Ivan Bebek
Syntynyt: 30. toukokuuta 1977 (ikä 47) Rijeka, Jugoslavia
Jalkapallotuomari
Pituus:  180 senttimetriä
| Urheilijan ura> Tuomariura |
| --- | --- | --- | --- |
| Kaudet | Sarja | Ott    | Ott    |
| 2000– 2003– | 1. HNL FIFA |  |  |

Ivan Bebek (s. 30. toukokuuta 1977 Rijeka, Jugoslavia) on kroatialainen jalkapalloerotuomari. Hän on toiminut kansainvälisenä tuomarina vuodesta 2003 lähtien.
Aiheesta muualla

Ivan Bebekin esittely Weltfussball-sivustolla (saksaksi)
Jaakko Kaukanen

Kaukanen noin vuonna 2016
Jaakko Sakari Kaukanen (s. 21. elokuuta 1955 Kajaani) on suomalainen kenraaliluutnantti evp. ja entinen Rajavartiolaitoksen päällikkö.
Kaukanen valmistui ylioppilaaksi 1974, Kadettikoulusta 1978 ja Sotakorkeakoulusta 1987. Hän toimi Kaakkois-Suomen rajavartioston nuorempana upseerina 1978–1984 ja komentajana 2000–2004. Lapin rajavartioston komppanianpäällikkönä Kaukanen oli 1984–1985, toimistoupseeri 1987–1989 ja apulaiskomentaja 1995–2000. Kainuun rajavartiostossa hän työskenteli toimistopäällikkönä 1989–1991, Rajavartiolaitoksen esikunnassa esikuntaupseerina ja apulaisosastopäällikkönä 1991–1995 ja Rajavartiolaitoksen apulaispäällikkönä 2004–2008. Rajavartiolaitoksen päällikkö Kaukanen oli vuodesta 2008 vuoteen 2018, jolloin hän jäi eläkkeelle. Hänen seuraajansa oli kenraaliluutnantti Ilkka Laitinen.
Kaukanen ylennettiin luutnantiksi 1978, yliluutnantiksi 1980, kapteeniksi 1984, majuriksi 1989, everstiluutnantiksi 1992, everstiksi 1997, prikaatikenraaliksi 2004, kenraalimajuriksi 2004 ja kenraaliluutnantiksi 2008. Hän eläköityi Rajavartiolaitoksen johtajan tehtävästä 31. elokuuta 2018.
Jaakko Kankaanpää

| Jaakko Kankaanpää |
| --- | --- |
 Jaakko Kankaanpää Turun Pienessä kirjapuodissa 2011
Henkilötiedot
Syntynyt: 1962
Ammatti:  suomentaja
Kirjailija
Palkinnot
  WSOY:n kirjasäätiön tunnustuspalkinto (2015)  Erkki Reenpää -palkinto (2021)  
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jaakko Kankaanpää (s. 1962) on kirjallisuuden suomentaja, joka on kääntänyt englannista tieteiskirjallisuutta ja fantasiaa (muun muassa Michael Crichtonin, Orson Scott Cardin ja Kim Stanley Robinsonin romaaneja), dekkareita (muun muassa Agatha Christien, P. D. Jamesin ja Alexander McCall Smithin kirjoja), yleistä kaunokirjallisuutta kuten Robert Harrisin romaaneja, Eoin Colferin nuorten- ja lastenkirjoja sekä tietokirjallisuutta. Kankaanpää on suomentanut myös roolipelejä, kuten RuneQuestia, Roolimestaria ja Taru sormusten herrasta -seikkailupeliä.
Kankaanpään suomennos David Eaglemanin kirjasta Incognito: Aivojen salattu elämä oli yksi vuoden 2013 kolmesta J. A. Hollon palkinnon ehdokkaasta. Hänen suomennoksensa Adam Smithin kirjasta Kansojen varallisuus oli saman palkinnon ehdokkaana vuonna 2016. Kankaanpään suomennos Hernán Díazin romaanista Luotto oli Jarl Hellemann -käännöspalkinnon ehdokkaana vuonna 2023. Kankaanpäälle myönnettiin WSOY:n kirjasäätiön tunnustuspalkinto vuonna 2015 ja Otavan kirjasäätiön Erkki Reenpää -palkinto 2021.
Kankaanpää pelaa kirjailijoiden jalkapallojoukkueessa FC Kynässä laitapuolustajana.
Jan Karaś

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 17. maaliskuuta 1959 (ikä 65)
Syntymäpaikka: Krakova,  Puola
Pelipaikka: Keskikenttä
Pituus: 177 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| –1982 |  Hutnik Nowa Huta | - | (-) |
| 1982–1989 |  Legia Varsova | 155 | (20) |
| 1989–1991 |  Larissa | 21 | (3) |
| 1991 |  VPS | - | (0) |
| 1992–1994 |  Polonia Varsova | 12 | (2) |
| 1994 |  Bug Wyszków | - | (-) |
| 1994–1996 |  Dolcan Zabki | - | (-) |
Maajoukkue
| 1984–1988 |  Puola | 16 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jan Karaś (s. 17. maaliskuuta 1959) on puolalainen entinen jalkapalloilija.
Karaś edusti urallaan Puolan pääsarjassa I ligassa varsovalaisia Legiaa ja Poloniaa yhteensä kahdeksan kauden ajan. Lisäksi hän pelasi kaksi kautta Kreikan Alfa-liigassa Larissan joukkueessa.
Suomessa Karaś pelasi II divisioonassa vuonna 1991 Vaasan Palloseuran riveissä.
Puolan jalkapallomaajoukkueessa Karaś esiintyi 16 kertaa. Hän oli mukana vuoden 1986 Meksikon MM-kisoissa.
Puolan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1986
1 Młynarczyk |
2 Prybyś |
3 Żmuda |
4 Ostrowski |
5 Wójcicki |
6 Matysik |
7 Tarasiewicz |
8 Urban |
9 Karaś |
10 Majewski |
11 Smolarek |
12 Kazimierski |
13 Komornicki |
14 Kubicki |
15 Buncol |
16 Pałasz |
17 Zgutczyński |
18 Pawlak |
19 Wandzik |
20 Boniek |
21 Dziekanowski |
22 Furtok |
Valmentaja Piechniczek
Ivan Baranka

| Ivan Baranka |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. toukokuuta 1985 (ikä 39) Ilava, Tšekkoslovakia
Kansalaisuus:   Slovakia
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  188 cm
Paino:  93 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2005–
Aik. seurat:  Hartford Wolf Pack (AHL) New York Rangers (NHL) Spartak Moskova (KHL) Salavat Julajev Ufa (KHL) Avangard Omsk (KHL) HC Slovan Bratislava (KHL) Rögle BK (SHL) HC Vítkovice (ČEL) HC Kometa Brno (ČEL)
NHL-varaus:  50. varaus, 2003 New York Rangers
| Mitalit> Maa:   Slovakia.Miesten jääkiekko.18-vuotiaiden MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Slovakia.Miesten jääkiekko.18-vuotiaiden MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Slovakia.Miesten jääkiekko.18-vuotiaiden MM-kilpailut  | Maa:   Slovakia> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Venäjä 2003 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Suomi 2012 |  |  |
Ivan Baranka (s. 19. toukokuuta 1985 Ilava, Tšekkoslovakia) on slovakialainen jääkiekkopuolustaja. Hän pelasi WHL:ssa seuranaan Everett Silvertips ja AHL:ssa seuranaan Hartford Wolf Pack. New York Rangers varasi hänet vuoden 2003 NHL:n varaustilaisuudessa. Kaudesta 2008–2009 kauteen 2011–2012 Baranka edusti KHL-liigan HK Spartak Moskovaa. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi saman sarjan Salavat Julajev Ufaan ja kaudeksi 2013–2014 Avangard Omskiin.
Aiheesta muualla

Ivan Baranka The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Jaakko Pakkasvirta

| Jaakko Pakkasvirta |
| --- | --- |
 Jaakko Pakkasvirta vuonna 1969.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jaakko Juhani Pakkasvirta
Syntynyt: 28. marraskuuta 1934 Simpele
Kuollut: 23. maaliskuuta 2018 (83 vuotta) Vantaa
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Jaakko Juhani Pakkasvirta (28. marraskuuta 1934 Simpele – 23. maaliskuuta 2018 Vantaa) oli suomalainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä.
Ura

Jaakko Pakkasvirta valmistui ylioppilaaksi vuonna 1953 ja suoritti sen jälkeen humanistisia opintoja Helsingin yliopistossa. Elokuvissa hän esiintyi vuodesta 1956 lähtien, aluksi avustajana ja vuodesta 1961 lähtien myös pääosissa lähinnä Maunu Kurkvaaran elokuvissa. Pakkasvirta toimi myös Ylioppilasteatterin johtajana vuosina 1958–1962.
Risto Jarvaan Pakkasvirta tutustui Jarvan Työtä Ylioppilasteatterissa -lyhytelokuvan (1961) suunnittelun yhteydessä. Kun Jarva vuonna 1962 ryhtyi tekemään ensimmäistä kokoillan näytelmäelokuvaansa Yö vai päivä, hän pyysi Pakkasvirran mukaan työryhmään vastaamaan henkilöohjauksesta.
Kaksikon seuraavassa yhteistyöelokuvassa X-Paroni (1964) ohjaajia oli peräti kolme: Jarva, Pakkasvirta sekä Spede Pasanen, joista viimeinen tosin lähinnä vitsien keksijänä. Pakkasvirta näytteli elokuvassa Speden ohella suurehkoa miesosaa, palvelija-hovimestari Jamesia.
Pakkasvirta toimi osakkaana Jarvan ympärille muotoutuneessa Elokuvaosakeyhtiö Filminorissa, ja hän myös osallistui Jarvan elokuvien Onnenpeli (1965) ja Työmiehen päiväkirja (1967) käsikirjoitustyöryhmiin sekä näytteli myös edellisen elokuvan miespääosan. Lisäksi Pakkasvirta osallistui lukuisten Filminorin tekemien informatiivisten lyhytdokumenttielokuvien tekemiseen käsikirjoittajana, leikkaajana sekä selostustekstien lukijana.
Itsenäisenä elokuvaohjaajana Pakkasvirta teki debyyttinsä vuonna 1968 elokuvallaan Vihreä leski. Filmonorin tuottama elokuva perustui Pakkasvirran omaan käsikirjoitukseen ja se ankkuroitui vahvasti suomalaisen elokuvan silloiseen muotisuuntaukseen, osallistuvaan elokuvaan. Vihreä lesken kuvauksen kohteena oli suomalaisen suurkaupungin asumalähiö ja sen lohduton elinympäristö. Elokuvan päähenkilö, nuori perheenäiti tuntee elävänsä tyhjiössä, joka vähitellen käy yhä ahdistavammaksi. Hänen miehensä toimii kauppamatkustajana ja perheen kolme pientä lasta ovat jatkuvasti hänen niskoillaan. Perheenäidin sielunelämä häiriytyy lohduttomista kokemuksista elokuvan edetessä yhä enemmän ja enemmän. Elokuva herätti valmistuttuaan vilkasta keskustelua sekä puolesta että vastaan, ja se sai 70 000 markan suuruisen valtionpalkinnon.
Pakkasvirran työ- ja osakkuussuhteet Elokuvaosakeyhtiö Filminoriin katkesivat vuonna 1970. Tästä eteenpäin Pakkasvirta tuotti elokuviaan itse Filmityö Oy -yhtiönsä nimissä. Myös seuraavat elokuvat Kesäkapina (1970), Niilon oppivuodet (1971) ja Jouluksi kotiin (1975) olivat olemukseltaan tyylipuhdasta osallistuvaa elokuvaa. Sen sijaan elokuvat Runoilija ja muusa (1978) ja Pedon merkki (1981) olivat lähinnä historiallisia spektaakkeleita. Arto Paasilinnan romaaniin pohjautunut elokuva Ulvova mylläri (1982) voitaneen puolestaan luokitella kansankomediaksi. Pakkasvirran viimeinen elokuva Linna (1986) oli aikalaiskritiikkien vaillinaiseksi luonnehtima versiointi Franz Kafkan samannimisestä romaanista. Pakkasvirta oli naimisissa kolme kertaa: vuosina 1959–1965 Saara Pakkasvirran, 1965–1968 Anneli Saulin ja 1969–1983 Titta Karakorven kanssa.
Filmografia > Pitkät elokuvat

Yö vai päivä (käsikirjoitus ja ohjaus yhdessä Risto Jarvan kanssa, 1962)
X-paroni (käsikirjoitus ja ohjaus yhdessä Risto Jarvan ja Spede Pasasen kanssa, 1964)
Onnenpeli (käsikirjoitus yhdessä Risto Jarvan ja Antti Peipon kanssa, 1965)
Työmiehen päiväkirja (käsikirjoitus yhdessä Risto Jarvan kanssa, 1967)
Vihreä leski (käsikirjoitus ja ohjaus, 1968)
Ruusujen aika (käsikirjoitus yhdessä Peter von Baghin ja Risto Jarvan kanssa, 1969)
Kesäkapina (käsikirjoitus ja ohjaus, 1970)
Niilon oppivuodet (käsikirjoitus ja ohjaus, 1971)
Jouluksi kotiin (käsikirjoitus ja ohjaus, 1975)
Runoilija ja muusa (käsikirjoitus ja ohjaus, 1978)
Pedon merkki (käsikirjoitus ja ohjaus, 1981)
Ulvova mylläri (käsikirjoitus ja ohjaus, Arto Paasilinnan romaanin pohjalta, 1982)
Linna (käsikirjoitus ja ohjaus, 1986)
Filmografia > Lyhytelokuvia

Työtä Ylioppilasteatterissa (käsikirjoitus, 1961)
Tampere, iloisen kesän kaupunki (käsikirjoitus ja ohjaus, 1964)
Herr Sjöbergs sommardag I (käsikirjoitus ja ohjaus, 1968)
Herr Sjöbergs sommardag II (käsikirjoitus ja ohjaus, 1968)
Eläköön nuoruus! (käsikirjoitus ja ohjaus, 1969)
Lapsen oikeudet (käsikirjoitus ja ohjaus, 1970)
Kiireestä kantapäähän (käsikirjoitus ja ohjaus, 1973)
Työsuojeluelokuva (käsikirjoitus ja ohjaus, 1974)
Junamatka eli mitä elämältä voi odottaa (käsikirjoitus ja ohjaus, 1975)
Liikennekaruselli (käsikirjoitus ja ohjaus, 1976)
Eräänä kesäiltana (käsikirjoitus ja ohjaus, 1978)
Alkoholi ja työyhteisö (käsikirjoitus ja ohjaus, 1979)
TUL 60 vuotta (käsikirjoitus ja ohjaus, 1979)
Filmografia > Televisiotöitä

Volpone eli Kettu (ohjaus, 1977)
Nitroliiga (käsikirjoitus ja ohjaus, 1993)
Maapallon ulkopuolinen olento (käsikirjoitus ja ohjaus, 1995)
Kaapin salat (käsikirjoitus ja ohjaus, 1998)
Filmografia > Näyttelijänä

Sankarialokas (1955)
Tyttö lähtee kasarmiin (1956)
Mies tältä tähdeltä (1958)
Pekka ja Pätkä Suezilla (1958)
Sotapojan heilat (1958)
Patarouva (1959)
Iloinen Linnanmäki (1960)
Rakas... (1961)
Yö vai päivä (1962)
Meren juhlat (1963)
Hopeaa rajan takaa (1963)
X-paroni (1964)
Onnenpeli (1965)
Kaupungissa on tulevaisuus (1966)
Työmiehen päiväkirja (1967)
Rottasota (1968)
Ystävykset (1969)
Kesäkapina (1970)
Niilon oppivuodet (1971)
Runoilija ja muusa (1978)
Vanha! – Ihmisiä, vuosia, elämää vanhalla ylioppilastalolla (1980)
Ulvova mylläri (1982)
Linna (1986)
Valkoinen kääpiö (1986)
Aiheesta muualla

Jaakko Pakkasvirran muistokirjoitus Helsingin Sanomissa