Johannes Paavali I
Elämä ennen paaviutta

Albino Luciani syntyi vuonna 1912 Giovanni Lucianin ja Bortola Tacon perheeseen Dolomiittien etelärinteellä sijaitsevassa kylässä. Kasteen hän sai jo synnyinpäivänään kotona, koska hän oli vaarassa kuolla pian syntymänsä jälkeen. Perheeseen kuului neljä lasta: Albino, veli Edoardo, sisar Nina ja neljäs lapsi, veli Federico, joka kuoli pienenä. Perheen isä Giovanni Luciani oli ammatiltaan muurari, mutta perheen taloudellinen tilanne oli huono.
Albino Luciani vietti nuoruusvuotensa pienessä kotikaupungissaan. Hänen lapsuusvuotensa osuivat ensimmäisen maailmansodan aikaan, jolloin Lucianien perhe joutui kärsimään sotavuosien puutteesta. Tänä aikana nuori Albino Luciani oppi tuntemaan ahdingon ja köyhyyden hyvin läheisesti. Hänen kirkollinen kutsumuksensa sai alkunsa erään munkin ansiosta, kun hän oli kymmenvuotias, ja vuonna 1923 Albino Luciani astui Feltren kaupungissa sijaitsevaan pappisseminaariin.
Albino Luciani sai koulutuksensa pappisseminaareissa Bellunossa ja sai pappisvihkimyksensä vuonna 1935. Hänen isänsä Giovanni Luciani oli sosialisti, mutta ei kuitenkaan ryhtynyt vastustamaan poikansa kirkollista kutsumusta. Albino Luciani jatkoi pappisvihkimyksen jälkeen työtään kirkon piirissä jatkamalla opiskeluaan Roomassa. Rooman jälkeen hän palasi kotiseuduilleen, missä kirkollinen ura jatkui piispan apulaisena ja Bellunon seminaarin opettajana. Hänen opetusalueitaan olivat moraalinen ja dogmaattinen teologia, kanoninen laki ja taidehistoria.
Vuonna 1937 Albino Luciani nimitettiin gregoriaanisen seminaarin vararehtoriksi. Vuonna 1947 Rooman Paavillinen gregoriaaninen yliopisto palkitsi Lucianin myöntämällä hänelle tohtorinarvon teologiassa. Vuonna 1949 hän julkaisi kirjan Catechetica In Briciole. Samana vuonna hän oli myös organisoimassa Bellunon eukaristista kongressia.
Vuonna 1958 Lucianista tuli silloisen paavin Johannes XXIII:n päätöksellä Vittorio Veneton piispa. Hän sai virkansa 27. joulukuuta 1958 Pietarinkirkossa järjestetyssä seremoniassa, minkä jälkeen hän toimi yhdentoista vuoden ajan saamassaan tehtävässä.
»Olen miettinyt näiden päivien aikana, että Herra käyttää vanhaa tapaansa minuun: Hän ottaa yksittäisiä pieniä [ihmisiä] katujen mudasta ja laittaa heidät korkeisiin asemiin. Hän ottaa kansaa pelloilta, meren verkoista, järviltä, ja Hän tekee heistä apostoleja. Se on Hänen vanha tapansa. Todellisia asioita Herra ei halua kirjoittaa pronssiin taikka marmoriin, mutta pölyyn kylläkin, joten, jos kirjoitukset säilyvät häviämättöminä, eikä tuuli niitä tuhoa, on selvää, että kaikki on Hänen työtään, ja että kaikki on Jumalan ylistykselle. --- Tähän pölyyn Herra on kirjoittanut Vittorio Veneton piispuuden episkopaalisen ylevyyden. »
Vuonna 1962 Luciani osallistui alkavaan Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen, jonka paavi Johannes XXIII oli kutsunut koolle. Paikalla oli yhteensä noin 2 400 piispaa, jotka olivat tulleet paikalle 136 eri valtiosta. Luciani oli omalta osaltaan mukana kokouksen tekemissä päätöksissä ja uudistuksissa. Vatikaanin toinen kirkolliskokous oli erittäin merkittävä tapahtuma katolisen kirkon kannalta ja kuuluu katoliselle kirkolle merkittävimpiin tapahtumiin koko 1900-luvulla. Kirkolliskokous aiheutti käänteen katolisen kirkon suhtautumisessa muihin kristillisiin kirkkoihin ja uskontoihin. Samoin kirkolliskokouksen seurauksena katolisen kirkon käsitys itsestään muuttui, sekä sen käsitys modernisoituvaan maailmaan.
Johannes XXIII:n seuraaja Paavali VI nimitti pääosin venetsialaisten pyynnöstä Albino Lucianin vuonna 1969 Venetsian patriarkaksi. Luciani vastusteli nimitystä ja perusteli kantaansa muun muassa huonolla terveydentilallaan. Hän ilmaisi vastustustaan paaville kirjoittamassaan kirjeessä, jossa hän totesi: "Ääneni on käymässä yhä heikommaksi, ja terveyteni on huono." Paavi kuitenkin teki Lucianista Venetsian patriarkan ja vastauksena kirjeeseen kehotti häntä turvautumaan mikrofoniin ja terveydensä osalta jättämään sen Jumalan haltuun. 5. maaliskuuta 1973 Lucianista tuli kardinaali. Kolmen vuoden ajan eli vuosina 1973–1976 Luciani toimi myös Italian episkopaalisen konferenssin varapresidenttinä. Tässä asemassa hänellä oli oma osansa piispojen synodeissa vuosina 1971, 1974 ja 1977. Vuonna 1976 hän julkaisi kirjan Illustrissimi.