stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carla Bley
Diskografiaa > Yhteistyöprojekteja

1966: Jazz Realities, Michael Mantlerin ja Steve Lacyn kanssa
1967: A Genuine Tong Funeral, Gary Burtonin kanssa
1968: Communications, The Jazz Composer’s Orchestra, joht. Michael Mantler
1969: Liberation Music Orchestra, Charlie Hadenin kanssa (Impulse!)
1971: Escalator Over the Hill, runoilija Paul Hainesin ja The Jazz Composer’s Orchestran kanssa
1973: Relativity Suite, The Jazz Composer’s Orchestra, joht. Don Cherry
1973: No Answer, Michael Mantlerin, Jack Brucen ja Don Cherryn kanssa, tekstit Samuel Beckett
1975: 13 & ¾, Michael Mantlerin kanssa
1975: The Gardens of Harlem, The Jazz Composer’s Orchestra, joht. Clifford Thornton
1975: Echoes of Prayer, The Jazz Composer’s Orchestra, joht. Grachan Moncur III
1976: The Hapless Child, Michael Mantlerin kanssa
1976: Silence, Michael Mantlerin kanssa
1977: Movies, Michael Mantlerin kanssa
1980: More Movies, Michael Mantlerin kanssa
1981: Nick Mason’s Fictitious Sports, Nick Masonin kanssa
1982: Something There, Michael Mantlerin kanssa
1983: Ballad of the Fallen, Charlie Hadenin kanssa, ECM)
1985: Night-Glo, Steve Swallow’n kanssa
1987: Carla, Steve Swallow’n kanssa
1988: Duets, Steve Swallow’n kanssa
1990: Dream Keeper, Charlie Hadenin kanssa (Blue Note)
1992: Go Together, Steve Swallow’n kanssa
1992: Swallow, Steve Swallow’n kanssa
1994: Songs with Legs, Steve Swallow’n ja Andy Sheppardin kanssa
1999: Are We There Yet?, Steve Swallow’n kanssa
2005: Not in Our Name, Charlie Hadenin kanssa (Verve)
2013: Into the Woodwork, Steve Swallow’n kanssa
Blanfordinkettu

| Blanfordinkettu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Koiraeläimet Canidae
Suku::  Ketut Vulpes
Laji::  cana
Kaksiosainen nimi
 Vulpes cana  Blanford, 1877 
 Blanfordinketun levinneisyysalue
Katso myös
   Blanfordinkettu Wikispeciesissä   Blanfordinkettu Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Blanfordinkettu eli mustatäpläkettu (Vulpes cana) on kettujen sukuun kuuluva petoeläin.  Lajia tavataan laajalla alueella Lounais-Aasiassa ja Arabian niemimaalla. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen elinvoimaiseksi lajiksi.
Taksonomia

Blanfordinketun kuvaili tieteelle William Thomas Blanford vuonna 1877. Laji on läheistä sukua aavikkoketulle.
Koko ja ulkonäkö

Blanfordinkettu on kooltaan pieni. Kooltaan se on hieman suurempi kuin aavikkokettu, mutta pienempi kuin hiekkakettu. Tavallinen kettu on huomattavasti kookkaampi. Naaraat ovat hieman uroksia pienempiä. Urosten paino on 0,8–1,4 kg ja naaraiden 0,8–1,6 kg. Ruumiinpituus on uroksilla 38,5–47 cm ja naarailla 38,5–45 cm. Kettujen korkeus on 26–28 cm. Jalat ovat lyhyet. Turkki on väritykseltään ruskehtavan harmaa. Poikaset ovat nuorena hieman aikuisia tummempia. Talvisin turkki on paksu, ja kesäisin ohuempi ja vaaleampi. Naama on kapea ja kuono terävä. Ylähuulesta silmiin kulkee musta juova. Silmät ovat tummat ja korvat suuret. Häntä on tuuhea ja hännänpää voi olla musta tai valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Blanfordinketun levinneisyysalue käsittää osia Afganistanista, Iranista, Israelista, Jordaniasta, Omanista, Pakistanista, Palestiinasta, Saudi-Arabiasta, Turkmenistanista, Yhdistyneistä arabiemiirikunnista, Jemenistä ja Egyptissä Siinain niemimaasta. Esiintyminen Afganistanissa tunnetaan lähinnä kaupattujen nahkojen perusteella. Lajia saatetaan tavata myös Tadžikistanissa ja Syyriassa. Lajin oletettiin sitä kuvailtaessa esiintyvän vain Lounais-Aasiassa, mutta vuonna 1981  sitä tajuttiin esiintyvän Israelissa ja myöhemmin löytyi kantoja myös Arabian niemimaan muista osista.
Lajia tavataan yleensä vuoristoisilla kuivilla alueilla tyypillisesti alle 2 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Niitä esiintyy jyrkillä kallioilla, kivikoilla ja kanjoneilla.
Elintavat

Blanfordinketut elävät yleensä yksin, mutta lisääntymisaikana ne muodostavat myös pareja. Aktiivisia ne ovat yleensä öisin hämärtän laskeutumisen jälkeen. Jopa pariutuneet ketut liikkuvat yleensä yksin, vaikka ne käyttävät samaa pesäkoloa. Parina ketut käyttävät noin 1,6 km² kokoista aluetta metsästäessään. Ne käyttävät ravinnokseen tavallisesti hyönteisiä ja hedelmiä, mutta ne saalistavat myös pieniä nisäkkäistä, matelijoita ja lintuja. Niiden mahdollisia petoeläimiä ovat tavallinen kettu, kotkat ja pöllöt. Blanfordinketut säikähtävät helposti ääniä ja juoksevat matalana nopeasti pakoon.
Blanfordinketut lisääntyvät joulukuun ja helmikuun välisenä aikana. Naaraan tiineys kestää 50–60 päivää ja pentuja on kerrallaan 1–3. Pesät sijaitsevat tavallisesti kallionkoloissa. Pentujen kasvatuksen lisäksi kolot toimivat suojana päivisin vuoden ympäri. Vanhemmat eivät tuo pennuilleen lainkaan ruokaa, vaan niiden on opittava metsästämään itse naaraan imetettyä niitä 30–45 päivää. Sukukypsiä pennuista kasvaa 8–12-kuukauden ikäisinä. Luonnossa ne elävät 5-vuotiaiksi ja vankeudessa 10-vuotiaiksi.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt blanfordinketun elinvoimaiseksi lajiksi. Se kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen II. Sitä tavataan suhteellisen laajalla alueella ja paikoittain runsaasti. Kannat ovat kuitenkin voineet laskea tietyillä alueilla. Lajilla ei ole täysin selviä uhkia, mutta mahdollisesti sen kannat saattavat kärsiä elinympäristöjen tuhoutumisesta esimerkiksi asutuksen leviämisen ja matkailun kautta. Esimerkiksi turkisten kauppa ei ole kovin yleistä. Beduiinit ovat käyttäneet ketunlihaa lääkkeenä ja keränneet ketunhäntiä. Laji on suojeltum kokonaan Israelissa ja sen metsästys on kielletty Yhdistyneissä arabiemiirkunnissa ja Omanissa. Lajia tavataan useilla suojelluilla alueilla.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Mustatäpläkettu (Vulpes cana)
ITIS: Vulpes cana (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q217291  Wikispecies: Vulpes cana  CoL: 5BSFN  EoL: 327995  EUNIS: 17288  GBIF: 5219235  iNaturalist: 42073  IRMNG: 10224211  ITIS: 621859  IUCN: 23050  MDD: 1005968  MSW: 14000867  NCBI: 354190  Open Tree of Life: 996571  Species+: 9199 
Blanfordinkettu piirustuksessa.
Yambo Ouologuem

Yambo Ouologuem.
Yambo Ouologuem (22. elokuuta 1940 Bandiagara – 14. lokakuuta 2017 Sévaré) oli malilainen kirjailija.
Bamakossa ja Pariisissa opiskelleen Ouologuemin tunnetuin teos on hänen ensimmäinen romaaninsa Le devoir de violence, josta hän sai Renaudot-palkinnon vuonna 1968. Afrikan historiaa kaunistelematta kuvaava teos on raju hyökkäys négritude-aatteen kannattajien romantisoitua historiakäsitystä vastaan. Se sai ristiriitaisen vastaanoton myös väkivaltaisuutensa ja eroottisuutensa takia. Myöhemmin kirjailijaa syytettiin Graham Greenen ja ranskalaisen André Schwarz-Bartin teosten plagioinnista. Nykyään romaania pidetään yhtenä modernin afrikkalaisen kirjallisuuden klassikoista.
Vuonna 1969 Ouologuem julkaisi esseekokoelman Lettre à la France nègre ja sen jälkeen salanimellä Utto Rodolph eroottisen romaanin  Les mille et une bibles du sexe. Palattuaan Maliin 1970-luvun lopulla kirjailija vietti eristäytynyttä elämää kotikaupunkinsa Bandiagaran lähistöllä.
Blue in Green

| ”Blue in Green” Miles Davis |
| --- | --- | --- |

Kappaleen tiedot
 Albumilta: Kind of Blue
 Julkaistu: 1959
 Tyylilaji: Jazz
 Kesto: 05.37
 Levy-yhtiö: Columbia/Legacy
'Kind of Bluen' muut kappaleet
| ”Freddie Freeloader” {{{nroe}}} | ”Blue in Green” {{{nrot}}} | ”All Blues” {{{nros}}} |
”Blue in Green” on jazzstandardi Miles Davisin albumilta Kind of Blue vuodelta 1959.
Kappaleen tekijäksi oli merkitty Davis itse, mutta kvintetin pianisti Bill Evans on myöhemmin väittänyt säveltäneensä kappaleen. Evansin mukaan Davisin panos sävellykseen rajoittui kahden soinnun ehdottamiseen. Kun Evans nauhoitti kappaleen oman kokoonpanonsa kanssa albumilleen Portrait in Jazz (1959), tekijöiksi merkittiin sekä Davis että Evans.
Kappaleen ovat Davisin ja Evansin lisäksi nauhoittaneet muun muassa Al Jarreau, John McLaughlin, Mark Ledford ja Lee Ritenour.
Aiheesta muualla

Thomas Ward: Blue in Green Allmusic. Viitattu 30.8.2010. (englanniksi)
Nino Oxilia

| Nino Oxilia |
| --- | --- |
 Oxilia vuonna 1914
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. marraskuuta 1889 Torino, Italia
Kuollut: 18. marraskuuta 1917 (28 vuotta) Monte Tomba, Italia
Ammatti:  kirjailija, elokuvakäsikirjoittaja, elokuvaohjaaja, toimittaja
Muut tiedot
Koulutus: Torinon yliopisto
Merkittävät teokset: Rapsodia satanica (1915)
Nino Oxilia (13. marraskuuta 1889 Torino, Italia – 18. marraskuuta 1917 Monte Tomba, Italia) oli italialainen kirjailija ja elokuvaohjaaja.
Köyhtyneeseen sivistyneistöperheeseen syntynyt Oxilia opiskeli Torinon yliopistossa, kirjoitti runoja ja työskenteli toimittajana. Hänen kaunokirjallisesta tuotannostaan muistetaan erityisesti Sandro Camasion kanssa kirjoitettu näytelmä Addio giovinezza! (1911). Vuonna 1912 Oxilia siirtyi elokuva-alalle työskennellen muun muassa Savoia Filmin ja Celio Filmin ohjaajana. Hänen ohjaustöistään merkittävin on Cinesille vuonna 1915 tehty Rapsodia satanica, jonka pääosaa esittää Lyda Borelli. Oxilia sai surmansa ensimmäisen maailmansodan taisteluissa.
Filmografia

Il focolare domestico (1913)
In hoc signo vinces (1913)
Addio giovinezza! (1913)
Il velo d’Iside (1913)
Il cadavere vivente (1913)
Sangue bleu (1914)
Papà (1915)
Per amore di Jenny (1915)
L’ammiraglia (1915)
Rapsodia satanica (1915)
Nella fornace (1915)
Il sottomarino n° 27 (1915)
L’Italia s’è desta! (1916)
Galleria

Il focolare domestico (1913)
In hoc signo vinces (1913)
Per amore di Jenny (1915)
Rapsodia satanica (1915)
Rapsodia satanica (1915)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nino Oxilia Wikimedia Commonsissa
Nino Oxilia Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef
Thomas More

Hans Holbein nuoremman muotokuva Thomas Moresta vuodelta 1527.
Pyhä sir Thomas More (latinalaistettu muoto Thomas Morus; 7. helmikuuta 1478 Lontoo – 6. heinäkuuta 1535 Lontoo) oli englantilainen lakimies, kirjailija, poliitikko ja renessanssifilosofi.
Elämänsä aikana More sai maineen merkittävänä, oppineena humanistina ja oli monissa tärkeissä viroissa, kuten lordikanslerina vuosina 1529–1532. Morelta on peräisin sana utopia, mikä on hänen antamansa nimi kuvitteelliselle saarivaltiolle, jonka poliittisen järjestelmän hän kuvaili vuonna 1516 julkaistussa samannimisessä kirjassaan Utopia. Kirja kritisoi vallitsevaa yhteiskuntaa epäsuorasti antamalla esimerkin järkevästi järjestetystä yhteiskunnasta.
More muistetaan myös siitä, että hän kieltäytyi hyväksymästä kuningas Henrik VIII:n asemaa Englannin kirkon päämiehenä. Tämän takia More lopulta teloitettiin maanpetturina. Paavi Pius XII kohotti Moren pyhimykseksi vuonna 1935. Hänestä tuli valtiomiesten, lakimiesten ja poliitikkojen suojelupyhimys. Englannin kirkko on muistanut häntä reformaatioajan marttyyrinä vuodesta 1980.
Elämä > Varhainen elämä

Thomas More syntyi Milk Streetillä Lontoossa. Hän oli menestyksekkään lakimiehen, King's Benchin oikeusistuimen tuomarin, Sir John Moren, poika. More opiskeli St Anthonyn koulussa ja toimi myöhemmin hovipoikana Canterburyn arkkipiispa John Mortonin palveluksessa. Morton sanoi, että Moresta tulisi ”ihmeellinen mies”. More kävi kaksi vuotta Oxfordin yliopistoa Canterbury Hallin (myöhemmin yhdistetty Christ Churchiin) jäsenenä opiskellen latinaa ja logiikkaa. Tämän jälkeen hän palasi Lontooseen ja opiskeli siellä lakia isänsä kanssa. Vuonna 1496 hänet hyväksyttiin lakikouluun nimeltä Lincoln’s Inn. Vuonna 1501 hänestä tuli asianajaja.
Isänsä tyytymättömyydeksi More harkitsi vakavasti lakimiehen uran jättämistä ja ryhtymistä munkiksi. Hän asui noin neljän vuoden ajan kartusiaanien rakennuksessa Lontoossa ja harkitsi liittymistä fransiskaanien sääntökuntaan. More mahdollisesti kuitenkin katsoi, ettei kykene selibaattiin, ja päätti mennä naimisiin vuonna 1505. Hän kuitenkin jatkoi monien askeettisten käytäntöjen, kuten itsekurituksen, harjoittamista läpi elämänsä. Hän muun muassa piti epämukavaa karvapaitaa joka päivä ja ruoski toisinaan itseään.lähde?
Morella oli neljä lasta ensimmäisen vaimonsa Jane Coltin kanssa, joka kuoli vuonna 1511. Hän meni lähes heti uusiin naimisiin rikkaan lesken Alice Middletonin kanssa, joka oli useita vuosia häntä vanhempi. Heillä ei ollut yhteisiä lapsia, mutta More kasvatti Middletonin tytärtä tämän aiemmasta avioliitosta kuin omaansa.lähde? More tarjosi tyttärilleen erinomaisen klassisen koulutuksen, vaikka elettiin aikaa, jolloin sellainen oli varattu yleensä vain miehille. Myös Utopiassa kaikki lapset saavat koulutusta, sukupuolesta riippumatta.
Elämä > Varhainen poliittinen ura

Vuodesta 1510 vuoteen 1518 More palveli yhtenä Lontoon kahdesta apulaisnimismiehestä. Tehtävä oli huomattavan vastuullinen, ja More ansaitsi maineen rehellisenä ja tehokkaana virkamiehenä. Vuonna 1517 More astui kuningas Henrik VIII:n palvelukseen valtuutettuna ja ”henkilökohtaisena palvelijana”. Suoritettuaan diplomaattisen matkan Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Kaarle V:n luokse, More aateloitiin ja hänestä tehtiin alivarainhoitaja vuonna 1521. Henrik VIII:n sihteerinä ja henkilökohtaisena neuvonantajana More osallistui hallintoon huomattavasti; otti vastaan ulkomaisia diplomaatteja, luonnosteli virallisia dokumentteja ja palveli välittäjänä kuninkaan ja hänen lordikanslerinsa, Yorkin arkkipiispa Thomas Wolseyn välillä.
Vuonna 1523 Moresta tuli parlamentin alahuoneen puhemies. Hän palveli myöhemmin myös Oxfordin ja Cambridgen yliopistoissa. Vuonna 1525 hänestä tuli Lancasterin herttuakunnan kansleri. Virkaan kuului pohjoisen Englannin hallinnollinen ja oikeudellinen johtaminen.
Elämä > Henrik VIII:n avioero

Henrik VIII oli naimisissa Katariina Aragonialaisen, veljensä Arthurin lesken kanssa. Kun heidän ei kuitenkaan onnistunut saada miespuolisia jälkeläisiä ja kruununperillistä, Henrik yritti saada avioliiton mitätöityä, väittäen sitä laittomaksi. Hän vaati kardinaali Wolseytä vetoamaan paaviin avioliiton mitätöimiseksi, mutta paavi ei suostunut vaatimuksiin. Henrik pakotti kardinaali Wolseyn luopumaan lordikanslerin virasta ja nimitti Moren hänen paikalleen vuonna 1529. Tämän jälkeen Henrik alkoi suosia protestanttista painotusta, jonka mukaan paavi oli vain Rooman piispa eikä hänellä ollut valtaa koko kristilliseen kirkkoon.
More, joka oli aina ollut täysin omistautunut kuninkaalle ja kuninkaallisten valtaoikeuksien asialle, hyväksyi aluksi kuninkaan uuden politiikan. Hän irtisanoi Wolseyn parlamentista ja suosi Oxfordin ja Cambridgen teologien mielipidettä, jonka mukaan kuninkaan aiempi avioliitto oli ollut laiton. Kun Henrik kuitenkin kielsi paavin auktoriteetin, Moren epäilykset kasvoivat.
Elämä > Kampanja protestanttisuutta vastaan

More katsoi, että protestanttisuuden nousu muodosti suuren uhan kristillisen Euroopan yhteiskunnalliselle ja poliittiselle järjestykselle. Toimiessaan lordikanslerina hän kirjoitti useita teoksia, joissa hän puolusti katolisuutta ja tuki voimassa olleita harhaoppisuuden vastaisia lakeja. Hänen päähuolenaan oli kitkeä maanpakoon karkotetun luterilaisen William Tyndalen kannattajat. Tyndale oli vuonna 1525 julkaissut protestanttisen englanninkielisen käännöksen Raamatusta. Käännöstä levitettiin Englannissa maan alla.
Moren on katsottu olleen Henrik VIII:n vuonna 1521 julkaiseman Defense of the Seven Sacraments -teoksen taustalla. Paavi Leo X antoi kuninkaalle tästä vuonna 1521 nimityksen Fidei defensor, "Uskon puolustaja". Martti Lutherin vastausta teokseen on kritisoitu Lutherin käyttämien ad hominem -hyökkäysten vuoksi. Suurin osa Moren varhaisista uskonnollisista teoksista oli kirjoitettu Henrik VIII:n ja hänen lähimpien tukijoidensa toimeksiannosta, osana kuninkaan luterilaisuuden vastaista kampanjaa.
Elämä > Ero

Vuonna 1530 More kieltäytyi allekirjoittamasta kirjettä, jossa Englannin johtavat kirkonmiehet ja aristokraatit pyysivät paavia mitätöimään Henrikin avioliiton Katariinan kanssa. Vuonna 1531 hän yritti erota, koska hänet oli pakotettu vannomaan vala, joka julisti kuninkaan Englannin kirkon pääksi. Vuonna 1532 hän pyysi kuningasta uudelleen vapauttamaan hänet virasta, väittäen olevansa sairas ja kärsivänsä vakavista rintakivuista. Tällä kertaa Henrik suostui.
Elämä > Oikeudenkäynti ja teloitus

Viimeiset naulat Moren arkkuun lyötiin vuonna 1533, kun hän kieltäytyi osallistumasta Anna Boleynin kruunajaisiin Englannin kuningattareksi. Pian tämän jälkeen Morea syytettiin lahjusten ottamisesta, mutta selvästi tekaistut syytteet jouduttiin kumoamaan todisteiden puuttuessa. Vuonna 1534 häntä syytettiin salaliitosta Elizabeth Bartonin, kuninkaan avioeroa vastaan profetoineen nunnan kanssa. More kuitenkin esitteli kirjeen, jonka mukaan hän olisi neuvonut Bartonia olemaan sekaantumatta valtion asioihin.
13. huhtikuuta 1534 Morea pyydettiin komission eteen vannomaan kuuliaisuuttaan parlamentin vallanperimysasetukselle. More hyväksyi parlamentin oikeuden julistaa Anne Englannin lailliseksi kuningattareksi, mutta hän kieltäytyi vannomasta valaa, koska asetuksessa oli paavinvastainen johdanto, joka kielsi paavin auktoriteetin ja antoi parlamentille luvan tehdä säädöksiä myös uskonnollisista kysymyksistä. More ei voinut hyväksyä tätä. Neljä päivää myöhemmin hänet vangittiin Lontoon Toweriin, jossa hän kirjoitti hartaan teoksensa Dialogue of Comfort Against Tribulation.
1. heinäkuuta 1535 More joutui oikeuteen. Tuomareihin kuuluivat uusi lordikansleri Sir Thomas Audley sekä Anne Boleyn isä, veli ja eno. Häntä syytettiin vallanperimysasetuksen kieltämisestä. More uskoi, ettei häntä voida tuomita, jos hän ei kiellä kuninkaan asemaa kirkon päänä, ja siksi hän kieltäytyi vastaamasta mihinkään asiaan liittyvään kysymykseen. Thomas Cromwell, joka oli tuohon aikaan yksi kuninkaan vaikutusvaltaisimmista neuvonantajista, hankki asianajaja Richard Richin todistamaan, että More oli tämän läsnä ollessa kieltänyt kuninkaan aseman kirkon päänä. Tämä todistus oli mitä todennäköisimmin valapattoinen (todistajat Richard Southwell ja herra Palmer kielsivät kummatkin kuulleensa väitetyn keskustelun yksityiskohtia), mutta oikeus äänesti Moren syylliseksi.
Ennen tuomiotaan More puhui vapaasti uskostaan siihen, että "kukaan maallinen ihminen ei voi olla hengellisen pää". Hänet tuomittiin kuolemaan hirttämällä, vetämällä ja paloittelemalla, mikä oli yleinen tuomio pettureille. Kuningas kuitenkin vaihtoi tämän mestaustuomioon. Teloitus toteutettiin 6. heinäkuuta. Moren ruumis haudattiin Lontoon Toweriin St. Peter ad Vinculan kappelissa. Hänen päänsä sijoitettiin London Bridgelle kuukaudeksi. Sen pelasti hänen tyttärensä Margaret Roper, ennen kuin se voitiin heittää Thamesjokeen. Kallon uskotaan lepäävän Roperin hautaholvissa St. Dunstanin kirkossa Canterburyssä.
Kirjallinen tuotanto

More yhdisti monipuoliseen poliittiseen elämäänsä laajan opillisen ja kirjallisen tuotannon. Hänen kirjoituksensa tuottivat hänelle manner-Euroopassa huomattavan maineen kristillisenä humanistina, ja hänen ystävänsä Erasmus Rotterdamilainen omisti tunnetuimman teoksensa Tyhmyyden ylistys hänelle. Teoksen nimi on jopa sanaleikki Moren nimestä, sillä "tyhmyys" on kreikaksi moria. Erasmus myös kuvasi Morea intellektuellin malliesimerkiksi ollessaan yhteydessä muihin eurooppalaisiin humanisteihin. Erasmuksen ja Moren yhteinen humanistinen projekti pyrki uudistamaan kristillistä teologiaa Raamatun ja kirkkoisien kirjoitusten uudella tutkimuksella klassisen kreikkalaisen kirjallisen ja filosofisen perinteen valossa. More ja Erasmus tuottivat yhdessä latinankielisen käännöksen Lukianoksen teoksesta. Se julkaistiin Pariisissa vuonna 1506.
Kirjallinen tuotanto > Kuningas Rikhard III:n historia

Vuosien 1513 ja 1518 välillä More kirjoitti kesken jääneen teoksen Kuningas Rikhard III:n historia, joka vaikutti huomattavasti William Shakespearen näytelmään Rikhard III. Sekä Moren että Shakespearen teokset herättävät nykyisissä historiantutkijoissa ristiriitoja, sillä ne antavat kuninkaasta hyvin liioitellun negatiivisen kuvan, mikä johtuu ainakin osittain kirjoittajien kuuliaisuudesta Tudor-suvulle, joka oli riistänyt kruunun Rikhardilta ruusujen sodan lopulla. Moren teos ei kuitenkaan juurikaan mainitse Henrik VII:tä, ensimmäistä Tudor-suvun kuningasta, mahdollisesti koska Morella oli kaunaa häntä kohtaan aiemmalta poliittiselta uraltaan.
Teoksen keskeinen teema on Moren epäily monarkian liiallista auktoriteettia kohtaan. Vaikka fyysinen kuvaus Rikhard III:sta ei ole imarteleva, kyseessä on vain cicerolainen tapa kuvata vihollinen myös fyysisesti epämiellyttävänä – tällöin kuvataan ensisijaisesti tyranniaa, ei pelkästään tyrannia. More kritisoi Rikhardin esteetöntä itsevaltiutta, samaa tyranniaa, jonka hän näki myös Henrik VII:ssä ja halusi mahdollisesti varoittaa uutta kuningasta Henrik VIII:ta samanlaisista toimista.
Kirjallinen tuotanto > Utopia

Vuonna 1515 More kirjoitti kuuluisimman teoksensa, Utopian. Kirjassa fiktiivinen matkamies, Raphael Hythlodaeus, selittää utopia-valtion poliittisen järjestelmän. Kirjassa More vertaa kristillisen Euroopan valtioiden elämää ei-kristillisen ja täydellisesti järjestetyn utopian elämään. Utopiassa yksityisomaisuutta ei ole ja maassa vallitsee lähes täydellinen uskonnollinen suvaitsevaisuus. Tässä on nähty yhtäläisyyksiä Karl Marxin ja monien muiden myöhempien sosialistien ajatteluun.
Moren tapa lähestyä asiaa kuvitteellisen valtion kautta on todennäköisesti harkittu tapa, joka mahdollisti puhumisen kiistellyistä asioista vapaasti. On epäselvää, mikä on Moren poliittisen ajattelun todellinen suhde hänen kuvailemaansa utopiaan. Hän oli harras katolilainen, joten hän tuskin kannatti Utopiaa sellaisenaan. On arveltu, että utopian taustalla olisi ollut näkemys varhaiskristittyjen yhteisöelämästä, joka välittyy Apostolien tekojen kautta. Utopia -teos ei ollut tunnettu Moren elinaikana, vaan se löydettiin vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Teokset

More, Thomas: Utopia.  ((De optimo statu reipublicae deque nova insula Utopia, 1516.) Suomentanut sekä johdannolla ja selityksillä varustanut Marja Itkonen-Kaila. 5. painos (1. painos 1971). Laatukirjat)  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-16890-4