Islamin suhtautuminen muihin uskontoihin

Jumala
Jumalan ykseys
Muhammed
profeetat
Islamin viisi peruspilaria
uskontunnustus
rukous
paasto
almuvero
pyhiinvaellus
Koraani
Aleksanteri Suuri Koraanissa
Koraanin historiallis-kriittinen tutkimus
Koraanin käännökset
Luettelo Koraanin suurista
Muhammed Koraanissa
Polta Koraani -päivä
Raamattu ja Koraani
Sanaan käsikirjoitukset
Suura
Väkivalta Koraanissa
Kirjoitukset
Koraani
sunna
hadith
fiqh
šaria
Luettelo šarialain käytöstä maantieteellisesti
kalam
sira
Luettelo profeetta Muhammedin elämäkerroista
Islamin suuntaukset
sunnalaisuus
šiialaisuus
Ibadilaisuus
suufilaisuus
Ahmadiyya
Kulttuuri ja yhteiskunta
islamilainen arkkitehtuuri
islamilainen filosofia
islamilainen kalenteri
islamilainen taide
islamilainen tiede
islamilaiset pyhäpäivät
islam ja naiset
islam ja politiikka
islamin suhtautuminen muihin uskontoihin
jihad
moskeija
luettelo muslimienemmistöisistä valtioista
Muuta aiheeseen littyvää
Allah
islamin historia
islamin kritiikki
islamofobia
Historiallis-kriittinen islamin tutkimus
islam Suomessa
Šarian historia
Islamin suhtautumista muihin uskontoihin määrittää islamin luonne monoteistisena uskontona. Sellaisena islam kristinuskon ja juutalaisuuden tapaan pitää muita uskontoja väärinä ja suhtautuu niihin jyrkän kielteisesti: muut uskonnot ovat epäjumalanpalvontaa, mistä ihminen joutuu kadotukseen.
Islamin suhtautumista muihin uskontoihin on määritellyt kaksi tekijää, jotka esiintyivät sen syntyvaiheissa. Ensimmäinen oli islamin luonne valtionuskontona, jonka tehtäväksi lankesi oikeuttaa kalifin valloitussodat. Toinen oli suuren ei-islamilaisen väestönosan olemassaolo kalifaatin sisällä.
Islam ei kehittynyt pelkästään poliittisen vallan ulkopuolella olleen papiston projektina, vaan muokkaantui kooltaan valtavan arabikalifaatin valtionuskontona. Abbasidikalifeilla, kuten al-Mansur (k. 775), Harun al-Rašid (k. 809) ja al-Mamun (k. 833) oli aktiivinen rooli islamilaisen lain kokoamisessa, ja oletettavasti myös sen sisällön luomisessa. Näin uskontoon kasvoivat sisään myös kalifeille tärkeät poliittiset tavoitteet. Syntyi oppi kalifaatista, yhdestä hallitsijasta, jonka tehtävänä oli viime kädessä valloittaa koko maailma.  Maailma jakautui islamin eli rauhan alueeseen tai "taloon" (Dár al-islám, Dár as-Salám) ja sodan taloon eli ei-islamilaiseen maailmaan (Dár al-harb). Kalifin tehtävä oli käydä pyhää sotaa, kunnes kaikki alistuvat kalifin eli uskovien komentajan tahtoon, jolloin maailmassa vallitsee rauha.
Kalifaatin sota sen päävastustajaa Bysanttia vastaan johti siihen, että islam oli alusta lähtien poleemisessa kiistasuhteessa etenkin kristinuskon kanssa, koska se oli kalifaatin päävastustajan eli Itä-Rooman virallinen uskonto. Nikealainen dogmi kolmiyhteisestä Jumalasta tuomitaan jyrkästi Naisten suurassa:
»Totisesti Jumala ei anna anteeksi, että palvellaan jotakuta Hänen vertaisenaan. Hän saattaa antaa anteeksi, kenelle tahtoo, muun kaiken paitsi tämän, sillä se, joka asettaa Jumalalle vertaisia, tekee kauhean synnin. (Koraani 4:48)»
Islamin omalle identiteetille oli avainkysymys, että kristinuskoa pidettiin polyteismina, monijumalaisuutena, vaikka kristityt eivät tällaista tulkintaa hyväksyneetkään.
Toinen tekijä, joka määritteli islamin suhtautumista muihin uskontoihin oli se, että valtaosa kalifaatin väestöstä oli satojen vuosien ajan kristittyjä, juutalaisia tai zarathustralaisia eli jotain muuta kuin valtakunnan virallisen uskonnon tunnustajia. Tilanne oli monta vertaa hankalampi kuin Euroopassa, missä vain pienet juutalaiset väestönosat tuottivat kirkolle päänvaivaa. Ratkaisu muodostui silti molemmilla suunnilla samanlaiseksi: eriuskoiset saivat jatkaa elämää omien lakiensa mukaan, mutta heidän kansalaisoikeuksiaan rajoitettiin voimakkaasti. Islamissa heitä kutsuttiin dhimmeiksi, ja heitä koskeviin sääntöihin alettiin viitata ”Umarin sopimuksena”.