stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aubrey Beardsley

| Aubrey Beardsley |
| --- | --- |
 Aubrey Beardsley, 1896.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Aubrey Vincent Beardsley
Syntynyt: 21. elokuuta 1872
Kuollut: 16. maaliskuuta 1898 (25 vuotta)
Taiteilija
Taidesuuntaus:  estetismi ja symbolismi
 Nimikirjoitus
Symbolismi
Fernand Khnopff, , 1911.
Symbolismi
Fin de siècle | Romantiikka | Dekadenssi |  Symbolismi kirjallisuudessa | Venäläinen symbolismi
Symbolisteja
Léon Bakst | Charles Baudelaire | Aubrey Beardsley | Arnold Böcklin | Magnus Enckell | Gustav Klimt | Max Klinger | Stéphane Mallarmé | Gustave Moreau | Mihail Nesterov | Edgar Allan Poe |  Sully Prudhomme | Arthur Rimbaud | Konstantin Somov | Émile Verhaeren | Paul Verlaine
Symbolismia
Pahan kukat | Ad Astra | Haavoittunut enkeli | Halla | Kuoleman puutarha | Köynnöksenkantajat | Lemminkäisen äiti | Symposion | Terror Antiquus
Aubrey Vincent Beardsley (21. elokuuta 1872 Brighton, Englanti – 16. maaliskuuta 1898 Menton, Ranska) oli englantilainen kuvittaja ja kirjailija.
Beardsley aikoi ensin pianotaiteilijaksi mutta keskitti sittemmin Edward Burne-Jonesin ja Pierre Puvis de Chavannesin neuvosta harrastuksensa mustavalkoisen taiteen alalle (1893). Hän oli aikansa omintakeisimpia kuvittajia ja kehitti oman persoonallisen tyylin, jonka tyylikäs viiva on jättänyt syviä jälkiä uudemman ajan koristetaiteeseen. Hänen taiteensa oli viileän aistillista pessimismiä ja osui vaiheeseen, jonka kärkinimiä olivat Charles Baudelaire ja Paul Verlaine, keskeisiä henkilöitä Oscar Wilde.
Alkuun Beardsleyn töissä on prerafaeliittisia sävyjä, esimerkiksi Thomas Maloryn Le Morte d’Arthurin kuvitus (1893–1895). Hän oppi sitten japanilaisilta mustan ja valkean pinnan kontrastit, yksinkertaisen viivan tehon ja viivan yksityiskohdat  (The Yellow Bookin työt, 1893–1895), lopuksi ranskalaisen 1700-luvun taiteiden hienoudet. Beardsleyn tyylille ominainen on Pennell-koulukunnan kuivaneulatekniikka. Hän piirsi 1896 perustamaansa lyhytikäiseen The Savoy -aikakauskirjaan, kuvitti Alexander Popen The Rape of the  Lockin ja Ben Jonsonin VoIponen. Oscar Wilden Salomen kuvitus on hänen tunnetuimpia töitään, parhaimpia Avenue-teatterin ja T. Fisher Unwinin julisteet. Hänen piirustuksiaan on ilmestynyt useita kokoelmia.
Beardsleyn piirroksille ovat tyypillisiä voimakkaat mustan ja valkoisen kontrastit sekä tummasävyinen symbolismi ja eroottisuus. Hänen töissään on vaikutteita prerafaeliiteilta, japanilaisista puupiirroksista ja antiikin Kreikan vaasien koristelusta. Beardsley kuului taiteilijaryhmään, joka julkaisi Yellow Book -aikakauslehteä. Hän kirjoitti lehteen taidetta käsitteleviä artikkeleita ja teki kuvituksia. Hän oli myös aikakauden johtavan kulttuurivaikuttajan Oscar Wilden ystävä ja kuvitti tämän teoksen Salome. Beardsley kuvitti lisäksi Thomas Maloryn kuningas Arthurista kertovan teoksen Le Morte d’Arthur. Lyhyestä urastaan huolimatta Beardsleylla oli suuri vaikutus aikansa kuvataiteeseen, etenkin julistetaiteeseen.
Kuvia

The Stomach Dance
The Peacock Skirt
Beardsleyn piirtämä Yellow book -lehden kansi.
Järven neito kertoo Arthurille Excalibur-miekasta. Kuvitusta Thomas Maloryn teokseen Le Morte d'Arthur.
Tuhannen ja yhden yön tarinoiden kansikuva vuodelta 1897.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aubrey Beardsley Wikimedia Commonsissa
Lev Šnirelman

Lev Šnirelman vuonna 1925
Lev Genrihovitš Šnirelman (ven. Лев Генрихович Шнирельман, 15. tammikuuta (J: 2. tammikuuta) 1905 Homel – 24. syyskuuta 1938 Moskova) oli neuvostoliittolainen matemaatikko, joka etsi Goldbachin konjektuurin todistusta. Vuonna 1931 hän todisti Brunin seulamenetelmän avulla, että jokainen ykköstä suurempi kokonaisluku voidaan esittää korkeintaan 300 000 alkuluvun summana.
Šnirelmanin toinen merkittävä keksintö syntyi yhteistyössä Lazar Ljusternikin kanssa. He keksivät yhdessä Ljusternikin–Šnirelmanin kategorian, joka perustui Henri Poincarén, David Birkhoffin ja Marston Morsen aikaisempiin tuloksiin. Teorian avulla voidaan määrittää avaruuksien globaaleja invariantteja, ja sillä on käyttöä differentiaaligeometriassa ja topologiassa.
Lev Pontrjaginin muistelmien mukaan Šnirelman teki itsemurhan Moskovassa 24. syyskuuta 1938.
Aiheesta muualla

Lev Genrihovitš Šnirelman V. Tihomirovin ja V. Uspenskin kirjoittama kansantajuinen artikkeli (venäjäksi)
Liikennekaari

Liikennekaari on Sipilän hallituksen hanke, jossa uudistetaan liikennemarkkinoita säätelevää lainsäädäntöä. Hankkeen yksi tarkoitus on lisätä digitaalisen teknologian käyttöä. Hanke toteutetaan kolmessa eri vaiheessa. Ensimmäisessä vaiheessa kootaan yhteen kaareen liikennemarkkinoita ja -palveluja koskevat säädökset liikennepalvelulakiin (SDK 320/2017). Toinen vaihe koskee ammatillisen pätevyyden ja koulutuksen sekä tiedonhallinnan säätelyäselvennä. Kolmannessa vaiheessa verrataan tuloksia tavoitteisiin.
Liikennekaaressa ehdotetaan taksijärjestelmään olennaisia muutoksia väljentämällä sääntelyä. Liikennekaaressa esitetään, että liikkumispalvelujaselvennä koskevat olennaiset tiedot avataan. Lippu- ja maksujärjestelmistä pyritään saamaan yhteen toimivia. Taksiliikenteen sääntelyn uudistus hiersi pitkään hallituspuolueiden välejä. Paikallisliikenteen toimijat kokivat maksujärjestelmien muutosten ja säätelyn tapahtuvan liian nopeasti, ja olevan ristiriidassa hallituksen muualla julistaman norminpurkutavoitteen kanssa.
Lain osaa tarkoittava sana 'kaari' on peräisin Ruotsin vallan ajalta, ja sitä on käytetty viime vuosina vain harvoin. Liikennekaaresta tuli Kotimaisten kielten keskuksen kuukauden sana huhtikuussa 2016.
Levada-keskus

Levada-keskuksen logo.
Levada-keskus (ven. Левада-Центр, Аналитический центр Юрия Левады) on riippumaton, jopa Venäjän luotettavimpana pidetty
 tutkimuslaitos, joka tekee mielipidetiedusteluja ja muita sosiologisia tutkimuksia Venäjällä.
Tutkimuskeskus on saanut nimensä perustajansa ja ensimmäisen johtajansa, sosiologian professori Juri Levadan (1930-2006) mukaan. Tämä hallituksesta riippumaton tutkimuskeskus perustettiin vuonna 2003. Keskus pohjautui kuitenkin jo vuonna 1987 käynnistettyyn, alkujaan koko Neuvostoliiton, sittemmin koko Venäjän kattaneeseen valtiolliseen mielipiteiden tutkimuslaitokseen (VTsIOM).
Levada-keskuksen päätoimipiste on Moskovassa. Keskuksella on 67 aluetoimistoa Venäjällä ja yhteistyösuhteet Baltian ja IVY-maiden vastaaviin tutkimuslaitoksiin. Levada-keskuksella on noin 3 000 koulutettua haastattelijaa, ja se on yksi laajimmista Venäjällä toimivista mielipiteitä seuraavista tutkimuslaitoksista. Vuodesta 2006 Levada-keskuksen johtajana on toiminut sosiologi, filosofian tohtori Lev Gudkov.
Alkusyksyllä 2016 Venäjän oikeusministeriö luokitteli tutkimuskeskus Levadan ulkomaiseksi agentiksi. Tätä ennen esimerkiksi ihmisoikeusjärjestö Memorial sekä äänestäjien oikeuksia ja vaalitarkkailua tekevä Golos-liike oli jo julistettu ulkomaiseksi agenteiksi. Levada-keskus kertoo olevansa eri mieltä tästä luokituksesta, ja pyrkivänsä haastamaan sen oikeusteitse. Järjestö on myös mielipidetiedustelulla selvittänyt kuinka laajalti tämä luokittelu ja sen vaikutuksia tunnetaan Venäjällä.
Aiheesta muualla

Levada-keskuksen kotisivut (venäjäksi) ja (englanniksi)
Russia Votes -mielipidebarometri (englanniksi)
Lopullisia alkuja

| Lopullisia alkuja Alavala |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 9. syyskuuta 2016
 Kesto: 41.17
 Levy-yhtiö: omakustanne
Alavalan muut julkaisut
| Minuntai 2014 | Lopullisia alkuja 2016 |   |
Lopullisia alkuja on Alavalan kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 9. syyskuuta 2016.
Kappaleet

Minä Ja Joku Muu – 4.41
Heinäkuu – 3.36
Lumi Peitti Tien – 4.28
Pelastusjolla – 4.02
Jää Jos Haluat Jäädä – 4.08
Rottakoripalloa – 4.05
Tytön Kuolema – 3.25
Sata Apilaa – 3.28
Kojootti Tanssii – 3.50
Luurangot – 5.34
Liikennemajakka

Liikennemajakka Lasipalatsin lähettyvillä Heikinkadulla 1936.
Liikennemajakka Fabianinkadun ja Etelä-Esplanadin risteyksessä 1926.
Liikennemajakka oli Suomessa 1920-luvun loppupuolella käyttöön tullut liikenteenohjauslaite. Sen tehtävänä on ohjata kääntyvä liikenne siirtymään toiselle kaistalle riittävän ajoissa, jotta liikenne suoraan mentäessä tai käännyttäessä olisi sujuvampaa. Majakka osoittaa neljään eri suuntaan ja öisin se on valaistu. Ensimmäiset liikennemajakat tulivat Helsinkiin vuoden 1926 autonäyttelyyn, jonne A.B. Gasaccumulator (nyk. AGA Oy) oli toimittanut kaksi laitetta Maneesin eteen sekä Fabianinkadun ja Etelä-Esplanadin risteykseen. Nämä oli tarkoitus sijoittaa myöhemmin Hakasalmenkadun päähän Rautatientorin kulmaukseen ja toinen kokeiluja varten eri paikkoihin Erottajalle. Arkadiankadun ja Läntisen Viertotien kulmaan sijoitettu majakka osoittautui niin tarkoituksenmukaiseksi, että kaupunginvaltuuston liikennekomitea päätti ostaa sen Helsingille.
Liikennemajakka oli ainakin vuonna 1937 Tampereella Hämeenkadun ja Rautatienkadun risteyksessä. Maailman pohjoisimman liikennemajakan sanottiin olevan vuonna 1938 Kemissä. Ulkomailla yleistyneistä liikennevaloista puhuttiin vielä 1930-luvulla yleisesti liikennemajakoina.
Armi Harju

Armi Kanerva Harju (4. kesäkuuta 1928 Kemi – 7. kesäkuuta 2008 Rovaniemi) oli suomalainen toimittaja ja journalistialan ammattiyhdistysaktiivi.
Elämä ja ura

Armi Harju syntyi 4. kesäkuuta 1928 Kemissä. Harju aloitti toimittajan uransa 16-vuotiaana, jolloin hän alkoi tehdä satunnaisia iltavuoroja ja kirjoittaa juttuja kemiläiseen Pohjois-Pohja -lehteen. Vuosina 1953–1955 Harju kirjoitti teatteriarvosteluja oululaiseen Pohjolan Työhön. Vakituisen toimittajan työn Harju aloitti 1955 Pohjolan Sanomissa Kemissä.
Vuonna 1958 Harju siirtyi töihin Lapin Kansan toimitukseen. Hän kirjoitti lehteen alusta asti kulttuurijuttuja ja teatteriarvosteluja, mutta päätoimiseksi kulttuuritoimittajaksi hänet nimitettiin vasta vuonna 1967. Harju toimi Lapin Kansan kulttuuritoimittajana vuoteen 1984 saakka, jolloin hän siirtyi eläkkeelle.
Harju osallistui uransa aikana aktiivisesti ammattiyhdistystoimintaan. Hän hoiti useita luottamustehtäviä sekä Lapin Kansan toimituksessa, Pohjois-Suomen sanomalehtiyhdistyksessä että Suomen Sanomalehtimiesten Liitossa. Harju oli myös yksi Rovaniemen teatterikerhon, Rovaniemen Zonta-kerhon ja Peräpohjolan Sukututkijat ry:n perustajajäsenistä.
Armi Harju kuoli 80-vuotiaana Rovaniemellä 7. kesäkuuta 2008.
Luottamustehtävät

Lapin Kansan ensimmäinen luottamusmies
Lapin Kansan ensimmäinen pääluottamusmies
Lapin Kansan ensimmäinen työsuojeluvaltuutettu
Lapin Kansan toimitusosaston puheenjohtaja
Pohjois-Suomen sanomalehtiyhdistyksen hallituksen jäsen
Suomen Sanomalehtimiesten Liiton laajennetun liitohallituksen jäsen
Suomen Sanomalehtimiesten Liiton liittovaltuuston jäsen 1977–1980
Suomen Sanomalehtimiesten Liiton tunturimajan rakennustoimikunnan jäsen
Suomen Sanomalehtimiesten Liiton tunturimajan emäntä
Rovaniemen teatterikerhon puheenjohtaja
Rovaniemen Zonta-kerhon puheenjohtaja
Peräpohjolan Sukututkijat ry:n puheenjohtaja
Tunnustukset

Rovaniemen kaupungin taidepalkinto
Lapin läänin taidepalkinto
Valtion lehtimieseläke 1984
Suomen Sanomalehtimiesten Liiton ansiomerkki
Suomen Arvostelijain liiton kunniajäsenyys 1991
Liikennekilpikonna

Liikennekilpikonna kesken asennuksen Helsingissä.
Ainoa jäljellä oleva liikennekilpikonna Annankadun ja Simonkadun risteyksessä syksyllä 1934.
Liikennekilpikonna (myös kilpikonna) oli 1920-1930 -lukujen taitteessa käytössä ollut, matala, reiällisellä kuvulla varustettu, sisältä valaistu liikenteenohjauslaite, jonka ympäri autojen oli kierrettävä. Kyseessä oli eräänlainen kiertoliittymän edeltäjä. Ne oli tehty raudasta ja lasista, jotta laitteet eivät vahingoittuisi raskaankaan ajoneuvon ajaessa niiden yli. Vuonna 1927 Helsingin liikenteen järjestelykomitea ehdotti kolmen liikennekilpikonnan hankkimista. Näistä yksi oli tarkoitus sijoittaa Alensanterinkadun ja Hakasalmenkadun kulmaukseen sekä kaksi Aleksanterinkadulle Mikonkadun risteyksen molemmin puolin.
Vuonna 1928 Helsinki hankki kokeeksi Saksasta kaksi valaistua liikenteenjakajaa eli liikennekilpikonnaa, jotka sijoitettiin Pohjoisen Makasiininkadun ja Fabianinkadun kulmaan sekä Simonkadun ja Annankadun kulmaan. Myös Jyväskylä hankki liikennekilpikonnia liikenteenohjausta varten ainakin Asemakadun ja Kauppakadun kulmaukseen, Vainönkadun ja Kauppakadun kulmaukseen, sekä Kauppakadun ja Puistokadun kulmaukseen. Myös Lahden poliisilaitos esitti vuotta myöhemmin liikennekilpikonnan hankkimista Vesijärvenkadun ja Aleksanterinkadun kulmaukseen.Hämeenlinnassa oli kilpikonna ainakin vuonna 1931 Poltinaholla.
Liikennekilpikonnat eivät olleet pitkäaikainen kokeilu, koska niiden kanssa oli ongelmia suomalaisen sään kanssa. Lumen sulaessa sulamisvedet menivät kilpikonnan sisään ja jäätyessään rikkoivat sähkölaitteiston. Jyväskylässä kilpikonnista luovuttiin vuoteen 1932 mennessä siten, että vain Kauppakadun ja Puistokadun kulmassa ollut konna jäi vielä paikalleen. Ulkomailta saatujen kokemusten mukaan liikennekilpikonnat vetivät liikaa puoleensa ajajan huomiota ja hidastuttivat liikennettä. Tampereelle liikennekilpikonnia ei suunniteltu hankittavaksi, koska arveltiin että lumi peittäisi ne kokonaan ja nämä aiheuttaisivat tällä tavoin lähinnä onnettomuuksia. Reilu kymmenen vuotta ensimmäisten konnien asentamisen jälkeen näitä pidettiin jo vanhanaikaisena liikenteenohjausratkaisuna.
Ankkalinna

Ankkalinna animaatiosarjassa Ankronikka.
Ankkalinna (engl. Duckburg) on sarjakuvahahmo Aku Ankan kotikaupunki, joka sijaitsee Yhdysvalloissa kuvitteellisessa Calisotan osavaltiossa. Ankkalinnan on perustanut Julle Ankanpää ja suurimman osan kaupungista on rakennuttanut pankkiiri Roope Ankka. Roope on sanonut omistavansa Ankkalinnan, koska hän kehitti siitä suurkaupungin.
Kaupungin nimen keksi sarjakuvantekijä Carl Barks. Se esiintyi ensimmäisen kerran hänen tarinassaan ”Tasapainoilua” (1944), jonka viimeisessä ruudussa nimi on junaradan varren kyltissä. Aiemmin ankkojen kotikaupunkiin ei ollut viitattu millään tietyllä nimellä. Tosin joissakin 1940-luvun Aku-piirretyissä Akun käyntikortissa lukee kotikaupungin kohdalla Hollywood, tämä kuitenkin viittaa enimmäkseen siihen, että Aku-filmejä tehtiin kyseisellä alueella. Sarjakuvissaan Barks sijoitti Ankkalinnaan erilaisia maamerkkejä, joista jäivät elämään muiden piirtäjien tarinoissa muun muassa Roope Ankan rahasäiliö, kaupungin perustajan Julle Ankanpään patsas sekä Peikonhammas-vuori (Old Mount Demontooth).
Myöhemmin Don Rosa rakensi sarjakuvissaan Ankkalinnalle historian, osin Barksin antamien viittausten pohjalta ja osin itsenäisesti.
Ankkalinnake ja Rahasäiliökukkula

Paaluvarustuksesta nimeltä Ankkalinnake tuli kuvitteellisen Ankkalinnan kaupungin keskus, kun Julle Ankanpää sai sen haltuunsa vetäytyviltä brittisotilailta taistelun aikana. Kaupunki kehittyi linnakkeen ympärille. Ankkalinnake sijaitsi nykyisellä Rahasäiliönkukkulalla Ankkalinnan keskustassa.
Roope Ankka osti Ankkalinnakkeen Konrad Ankanpäältä ja rakennutti sen tilalle rahasäiliönsä. Sudenpennut käyttivät linnoitusta kokouspaikkanaan ja Roopen häätäessä heidät pois linnakkeesta tekivät he valituksen nimismiehelle, koska eivät uskoneet Roope Ankan omistusoikeuteen.
Vuonna 1902 tämä johti sotaan Calisotan viranomaisten ja Roope Ankan välillä. Don Rosan kirjoittaman ja piirtämän tarinan Ankkalinnakkeen valloittaja mukaan Roope perusti rahasäiliön Ankkalinnakkeen paikalle samana vuonna. Myöhemmin Sudenpennut rakensivat Ankkalinnakkeen uudelleen Mustaanmetsään. Myöhemmin samana vuonna Roope Ankka sai kuitenkin perustettua rahasäiliönsä Ankkalinnakkeen paikalle, ja tätä Ankkalinnan keskustassa sijaitsevaa kukkulaa alettiin kutsua siitä eteenpäin nimellä Rahasäiliönkukkula.
Don Rosan mukaan kaupungin alkuna oli brittiläinen linnake, jonka tutkimusmatkailija Sir Francis Drake perusti 1500-luvulla. Britit hylkäsivät paaluvarustuksen 1800-luvulla, jolloin sen otti haltuunsa uudisraivaaja Julle Ankanpää, joka perusti paikalle kaupungin ja nimesi sen Ankkalinnaksi. Ankkalinna säilyi silti mitättömänä pikkukylänä 1900-luvun alkuun saakka, jolloin Roope Ankka asettui paikalle ja rakennutti sinne rahasäiliönsä. Siitä alkoi Ankkalinnan kehitys pienestä kylästä suurkaupungiksi. Roope alkoi rakennuttaa ja kehittää kaupunkia. Nykyinen Ankkalinna on pääosissa Roope Ankan aikaansaannoksia.
Ankkalinnan kaupunki kehittyi kukkulan ympärille nopeasti ja toiseen maailmansotaan mennessä Ankkalinna oli jo kasvanut Roope Ankan talousimperiumin keskuksena suurkaupungiksi.
Ankkalinnan naapurikaupungit

Ankkalinnan naapurikaupunkeja ovat muun muassa Hanhivaara, Fyrkkala, Kurjenmutka, Sorsakylä, Tavilaakso, Sorsala, Hepsula, Rankkalinna, Kukkola, Ankkala, Puluperä ja Joutsenlampi. Nämä kaupungit tunnetaan parhaiten urheilujoukkueistaan, jotka pelaavat usein otteluja Ankkalinnan urheilujoukkueita vastaan muun muassa jääkiekossa ja jalkapallossa.
Urheilu

Ankkalinnassa ovat vaikuttaneet ainakin seuraavat urheiluseurat:
Ankkalinnan Pallo, Ankkalinnan Palloseura (APS), Ankkalinnan Pallo-toverit (APT), Ankkalinnan Jalkapalloklubi (AJK), FC Räpylä, Ylävirran Yritys, Ankkulit, RaPS, FC KooPee, FC Ankkalinna, Ankkalinnan Iskurit, Ankkenal, Ankanpään Pallopojat, Ankkalinnan Uivelot, Sepe suden lätkä liiga, Ankkalinnan Lämärit, Ankkalinnan Mahtiankat, Pennerton, R. Ankan pankin Nokikanat, Paratiisitien Ponnistus ja Ankkalinnan vaakkujat.
Huolimatta asemastaan kaupunkina itsenäisen valtion sijaan, Ankkalinna osallistuu säännöllisesti myös maajoukkueena kansainvälisiin arvoturnauksiin, kuten kesäolympialaisiin ja jalkapallon MM-kisoihin.
Sanomalehdet

Ankkalinnassa on ilmestynyt ainakin seuraavia sanomalehtiä:
Ilta-Pulu
Uutis-Ankka
Reiska
Virne
Hups!
Pennosposti
Päivän Pamaus
Aamu-pulu
Ehtoo-Kroisos
Päivän Patarumpu
Juttu&Juoru
Linssilude
Aamun Pamaus
Totuuden-Torvi
Kutonen
Ankkalinnan-Pamaus
Nykykarju.
Yhdistykset

Miljardööriklubi on kerho, joka sijaitsee Ankkalinnassa. Miljardööriklubiin kuuluvat muun muassa Roope Ankka, kerhon rikkain ja tunnetuin jäsen sekä Kroisos Pennonen, joskus myös Kulta-Into Pii.
Aku Ankan sisarenpojat kuuluvat partioryhmä Sudenpentuihin, joilla on oma Sudenpentujen käsikirja.
Aku Ankka on omien sanojensa mukaan kuulunut Tuomenmarjat-nimiseen partiojärjestöön. Don Rosa ja Carl Barks ovat viitanneet järjestöön tarinoissaan.
Iines Ankka kuuluu Ankkalinnan naisyhdistykseen ja ompeluseuraan.
Peukaloiset on tytöille tarkoitettu partioryhmä ja Sudenpentujen kilpailija.
Ankkalinnan Palloseura on ankkalinnalainen jalkapallojoukkue.
Aku Ankka on kuulunut lauluyhtyeeseen nimeltä Aku ja Ankkulit
Yrityksiä

Ankallispankki (Kansallispankki)
Tavaratalo Tukkimies (Stockmann)
Kattivaaran margariinitehdas, joka tunnetaan parhaiten eräänä Akun lukuisista työpaikoista. (Paasivaara ja Margariiniskandaali)
Lentoyhtiö Ankkair (Finnair)
Aiheesta muualla

Ankkalinnan historia Barksin ja Don Rosan mukaan (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Ankkalinnan sijainnista ja kartoista. (ranskaksi)
Ankkalinnake, jonka paikalla on nykyään rahasäiliö
Ludvig Peyron

Carl Ludvig Peyron (1832 Tukholma  – 1915) oli ruotsalainen poliitikko, joka edusti Tukholman kaupunkia Ruotsin valtiopäivillä vuosina 1876–1880.
Peyron oli ammatiltaan tukkukauppias ja konsuli. Hän toimi Tukholman tukkukauppiasseuran puheenjohtajana ja perusti vuonna 1870 höyrylaivayhtiö Ångfartygs Rederi AB:n, jossa työskenteli vuoteen 1895. Peyron toimi myös kenraalikonsulina Hampurissa. Peyron oli naimisissa säveltäjänä tunnetuksi tulleen Fredrika "Ika" o.s. Aspin kanssa vuodesta 1865 ja sai tämän kanssa kolme lasta.
Ateljeeopetus

Thomas Eakinsin piirustus kipsimallista, 1869. Kipsimallien mukaan piirtäminen on vakiintunut osa taidekoulujen piirustusopetusta yleensäkin.
Jacob Collinsin elävän mallin piirustus 2002.
Pedro Weingärtnerin maalaus Académie Julianista, joka oli Pariisissa yksi 1800-luvun loppupuolen ateljeista, joissa sai opetusta.
Ateljeeopetus on kuvataiteen opetuksen muoto, jossa pyritään samantapaiseen opetustapaan kuin eri taiteilijoiden ateljeissa ja yksityiskouluissa 1800-luvun Euroopassa. Tällöin ammattitaiteilija, yleensä taidemaalari, opettaa pientä opiskelijajoukkoa.
Ateljeekouluja on viime vuosikymmeninä perustettu eri puolille maailmaa, erityisesti Pohjois-Amerikkaan, mutta myös Länsi-Eurooppaan. Ajatus ateljeeopetuksen uudesta soveltamisesta syntyi 1900-luvun lopulla Yhdysvalloissa, missä tutkintoon valmistavat taidekoulut eivät tarjoa intensiivistä opetusta piirtämisessä eurooppalaisten taideakatemioiden malliin. Ateljeekoulut ovat vastanneet myös kasvaneeseen realistisen maalauksen opetuksen tarpeeseen. Ateljeekoulun tyyppisesti ovat Yhdysvalloissa toimineet esimerkiksi New York Academy of Art (1982), National Academy of Design (1825) ja Art Students League of New York (1875). Pieniä realistisen taiteen kouluja on syntynyt viime vuosikymmeninä runsaasti, kuten Grand Central Academy of Art ja Water Street Atelier. Myös Suomessa on ollut vastaavaa koulutusta etupäässä kursseina muun muassa Sight-Size-tekniikasta. Piirustuksen opetus Suomen kouluissa on tosin vahvaa, joskin se ammattikorkeakoulujen ja koulutusuudistusten jälkeen ei enää ole yhtä laajaa kuin vielä 1980- ja 1990-luvuilla. Repin-instituutin järjestämä koulutus Suomessa on samansuuntaista, joskin Repin-instituutti ei perinteikkäänä taideakatemiana voi olla osa tuoreehkoa ateljeekoululiikettä.
Ateljeekoulut harjoittavat opiskelijoita figuratiivisen taiteen ja realististen kaksiulotteisten kuvien kuten maalausten tekemiseen. Tavallisesti opetukseen sisältyy kipsimallien, asetelmien sekä elävän mallin piirustusta ja maalausta. Toisinaan opetukseen sisältyy myös vanhoja maalaustekniikkoja ja klassista maalausta.
Tuloksena syntyvät teokset saattavat muistuttaa 1800-luvun klassismia ja niissä on opetusmateriaalin ansiosta vaikutteita Antiikin Kreikan ja Rooman veistotaiteesta. Yleisesti ottaen ateljee-metodi on osa esittävän ja realistisen taiteen viimeaikaista muotiin tuloa.