stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vinnitsy
Historia

Kylän vepsänkielinen nimitys edustaa henkilönimiin pohjautuvaa itämerensuomalaista -l-paikannimityyppiä, mutta sen kantasana on tuntematon. Venäläinen nimi on mukaelma vepsäläisestä.
Vinnitsyn pogosta mainitaan ensimmäisen kerran ruhtinas Svjatoslav Olgovitšin vuonna 1137 antamaan lahjakirjaan tehdyssä lisäyksessä. 1400–1500-luvuilla pogosta kuului Novgorodin Äänisen viidennekseen. 1700-luvulta lähtien kylä oli volostin keskus. Vuosina 1927–1963 se toimi Vinnitsyn piirin hallinnollisena keskuksena. Toisen maailmansodan aikana piirikeskus oli evakuoituna Ozjoran kylään.
1900-luvun puoliväliin saakka Vinnitsy oli Ojatin rannalle viiden kilometrin matkalle levittäytyneiden pienten kylien ryhmä. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan siihen kuului yli neljäkymmentä kylää. Vinnitsyyn luettiin myös nykyään erillisinä kylinä pidetyt Nekrasovo ja Gribanovskaja. Vuonna 1970 Vinnitsyyn liitettiin Andronovskojen, Davydovskajan, Jakovlevskajan, Jesipovskajan, Kirillovskajan, Kuzminskajan, Romanovskajan, Timofejevskajan ja Tšapajevkan kylät. Velikodvorskajan kylään yhdistettiin Isakovskaja, Jahnovskaja, Maksimovskaja, Miniskaja ja Osipovskaja. Velikodvorskaja liitettiin Vinnitsyn kylään vuonna 1997.
Vinnitsyä pidetään Leningradin alueen vepsäläisasutuksen keskuksena. Kuitenkin vielä 1800-luvun lopulla kylä oli täysin venäläinen. Vepsäläiset alkoivat muuttaa syrjäkylistä Vinnitsyyn sen jälkeen, kun siitä tuli hallintopiirin keskus. Vuonna 1989 vepsäläisiä oli noin kolmannes kylän asukkaista. Monet heistä ovat nopeasti venäläistyneet.
Liikenne ja talous

Vinnitsyn kautta kulkee M18-valtatieltä Domožirovossa haarautuva päällystämätön maantie, joka johtaa Gomorovitšiin Podporožjen ja Vytegran väliselle tielle. Toinen tie johtaa Vinnitsystä etelään Ozjoran, Kurban ja Ladvan kyliin. Kolmas yhdistää Vinnitsyn Averkijevskajan (Tšikozeron) kylään. Vinnitsystä on linja-autoyhteys Pietariin, Podporožjeen sekä piirin eteläisiin kyliin. Aikaisemmin kylässä oli myös pieni lentokenttä.
Kylässä toimii maidon, lihan ja perunan tuotantoa harjoittava maatalousyritys Vinnitskoje. Suurin osa elintarvikkeista tuotetaan kuitenkin yksityispalstoilla.
Kulttuuri ja nähtävyydet

Vinnitsyssä on kaksi lastentarhaa, keskikoulu, kyläkirjasto ja lastenkirjasto, kulttuuritalo ja sairaala. Vuonna 1998 perustettu vepsäläinen kulttuurikeskus pyrkii elvyttämään perinteisiä käsityöammatteja ja kansankulttuuria. Vuosittain vietetään vepsäläistä Elon pu -folklorejuhlaa, johon kerääntyy tuhansia vieraita Leningradin ja Vologdan alueilta sekä Karjalan tasavallasta.
Nähtävyyksiin kuuluvat kylän keskustassa sijaitsevat 1000–1200-lukujen kurgaanihaudat, puinen Neitsyt Marian syntymän kirkko ja Smolenskin Jumalanäidin ikonin kirkko. Lähistöllä sijaitsee Vepsän metsä -luonnonpuisto.
Vinnitsyn kunta

Vinnitsyn kunta sijaitsee käsittää Podporožjen piirin kaakkoisosan. Se rajoittuu pohjoisessa Podporožjen kaupunkiin, koillisessa Voznesenjen kaupunkikuntaan, idässä Vologdan alueeseen sekä etelässä Tihvinän ja lännessä Lotinapellon piireihin.
Keskuskylän Vinnitsyn lisäksi kuntaan kuuluvat Ignatovskojen, Kurban ja Kuzran taajamat sekä 34 kylää: Aleksejevskaja, Averkijevskaja, Baharevo, Fenkovo, Fjodorovskaja, Gribanovskaja, Holodnyi Rutšei, Iljinskaja, Jaroslavitši, Jeremejevskaja, Karmanovskaja, Kazytšenskaja, Kuzminskaja, Lavrovo, Lukinskaja, Makarjevskaja, Matrjonovštšina, Minitskaja, Nekrasovo, Nikulinskaja, Norgino, Ožegovskaja, Pelduši, Savinskaja, Šondovitši, Srednjaja, Tšurrutšei, Tumazy, Vasiljevskaja, Veliki Dvor, Zajatskaja ja Zinovi Navolok.
Aiheesta muualla

Vinnitsyn kylän sivusto (venäjäksi)
Vinnitsyn kylä Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
John Vikström

| John Vikström |
| --- | --- |
 John Vikström vuonna 2007.
Turun ja Suomen arkkipiispa
 1982–1998 
Edeltäjä:  Mikko Juva
Seuraaja:  Jukka Paarma
Porvoon piispa
 1970–1982 
Edeltäjä:  Karl-Erik Forssell
Seuraaja:  Erik Vikström
Henkilötiedot
Koko nimi:  John Edvin Vikström
Syntynyt: 1. lokakuuta 1931 (ikä 93) Kruunupyy
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  arkkipiispa, piispa, systemaattisen teologian apulaisprofessori
Arvonimi:  Teologian kunniatohtori (1985)  Filosofian kunniatohori (1998) ja (2006)  Yhteiskunta- ja hoitotieteen kunniatohtori (1999  Lääketieteen kunniatohtori (2009) 
Vanhemmat:  Edvin Vikström Hilma Lindström
Puoliso:   Märta Ulla Birgitta Hellberg (vih. 1957)  Clary-Ann Stil (vih. 2001) 
Lapset:  Björn Vikström
Muut tiedot
Koulutus:  Pappisvihkimys (1956) Teologian tohtori (1966)
Tutkinnot:  Åbo Akademi
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
John Vikström vuonna 1982
John Edvin Vikström (s. 1. lokakuuta 1931 Kruunupyy) on suomalainen teologi. Hän toimi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon arkkipiispana vuosina 1982–1998. Koulutukseltaan hän on teologian tohtori.
Vikström valmistui teologian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1956 ja väitteli teologian tohtoriksi Åbo Akademista 1966. Hän työskenteli Åbo Akademissa systemaattisen teologian assistenttina ja lehtorina sekä etiikan ja uskonnonfilosofian apulaisprofessorina ennen valintaansa Porvoon hiippakunnan piispaksi vuonna 1970. Toimittuaan Porvoon piispana kahdentoista vuoden ajan Vikström nousi Turun arkkipiispaksi vuonna 1982 Mikko Juvan jäätyä eläkkeelle.
Ura

Vikström jatkoi edeltäjiensä Martti Simojoen ja Mikko Juvan linjaa kirkon uudistajana, joskin toimintatyyliltään hän oli radikaaliin Juvaan verrattuna pidättyväisempi. Vikströmin arkkipiispakautta luonnehti kirkon painopisteen siirtyminen opista yhteiskunnalliseen keskusteluun ja kansainväliseen sekä ekumeeniseen yhteistyöhön. Näiden kummankin suhteen Vikströmin henkilökohtainen panos on ollut merkittävä. Vikströmin kirjallinen tuotanto on laaja, ulottuen teologisista tutkimuksista saarnoihin, esseisiin ja hartauskirjoihin. Puheissa ja kirjoituksissa keskeisinä teemoina ovat olleet ihmisyys ja toivo, köyhien puolelle asettuminen sekä yhteiskuntaeettinen keskustelu. Erityisesti eläkkeelle jäämisensä jälkeen hän on pyrkinyt luomaan dialogia eettisistä arvoista yritysmaailman edustajien kanssa.
Merkittävimpiä yksittäisiä tapahtumia Vikströmin arkkipiispakaudella olivat naispappeuden hyväksyminen 1986, uusi raamatunkäännös 1992, sekä anglikaanisen kirkon ja luterilaisten kirkkojen välinen Porvoon julistus (1996), jossa allekirjoittaneet kirkot toteavat yksimielisyytensä kristillisestä opista. Käytännössä ne tunnustavat toistensa jäsenet ja papit oikeutetuiksi toimimaan kaikissa allekirjoittajakirkoissa.
Homoseksuaalisuuteen Vikström otti vahvasti kantaa marraskuussa 2010 siunaamalla homoseksuaalit YLE Radio 1:n Ajankohtaisen Ykkösen lähetyksessä sanoilla: ”Jumala siunatkoon sinua. Jumala siunatkoon kaipuutasi rakkauteen, toisen ihmisen läheisyyteen ja lämpöön.” Vikström osoitti sanansa erityisesti nuorelle homoseksuaalille: ”Sinäkin olet Jumalan luoma sellaisena kuin olet. 1970-luvulle asti seksuaalista suuntaustasi pidettiin rikollisuuteen johtavana taipumuksena, 80-luvulle asti sitä pidettiin sairautena. Nyt ymmärrämme paremmin mistä on kyse, myös kirkossa. Minäkin. Sinä et ole rikollinen, et sairas, et synnillinen. Sinä kuulut siunauksen piiriin, et kirouksen.” Puheessaan Vikström sanoi, että niin yhteiskunnan, kirkon kuin hänenkin käsityksensä homoseksuaalisuudesta on muuttunut vuosikymmenten myötä.
Vikström on ensimmäinen itsenäisen Suomen arkkipiispa, jonka äidinkieli on ruotsi.
Huomionosoituksia

Vikström sai Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Pyhän Henrikin ristin vuonna 2007, kun kunniamerkki myönnettiin ensi kertaa.
Vaasan yliopisto nimitti Vikströmin humanististen tieteiden kunniatohtoriksi vuonna 2006.
Tapaseura valitsi Vikströmin Vuoden käyttäytyjäksi vuonna 2001.
John Vikström sai Jörn Donnerin kanssa kirjoittamastaan kirjasta Elämme – siis kuolemme / Att leva är att dö vuoden kristillinen kirja -palkinnon vuonna 2002.
Kirkkohallitus perusti vuonna 2014 John Vikström -palkinnon, joka myönnetään liikunnan ja urheilun edistäjälle. Palkinnon on saanut muiden muassa Aira Samulin (2020).
Lisäksi Vikströmille on myönnetty mm. seuraavat kunniamerkit:
Valkoisen Ruusun ritarikunnan suurristi (Suomi, 1986)
Pyhän Henrikin risti (Suomen evankelis-luterilainen kirkko, 2007)
Pyhän Karitsan ritarikunnan 1. luokan komentajamerkki (Suomen ortodoksinen kirkko, 1991)
Islannin haukan ritarikunnan suurristi (Islanti, 1984)
Marianmaan ristin ritarikunta (Viro, 2001)
Bundesverdienstkreuzin suurristi (Länsi-Saksa, 1989)
Suku

John Vikströmin veli Erik Vikström toimi Porvoon hiippakunnan piispana vuodesta 1983 vuoteen 2006 ja poika Björn Vikström valittiin Porvoon piispaksi vuodesta 2009 alkaen.
Harrastukset

John Vikström on ollut innokas jalkapallon harrastaja. Vikströmin arkkipiispa-aikana hänen joukkueensa Piispan Pojat pelasi muun muassa kirkolliskokouksen joukkuetta vastaan kahdesti vuodessa; vuonna 1994 hän otteli Vladimir Putinin johtamaa venäläisdelegaatiota vastaan.
Teoksia

Myös maan päällä: Artikkeleita, esitelmiä ja puheita sosiaalietiikan alalta.  (Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 176)  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1992.  ISBN 951-9111-88-3
Jörn Donner & John Vikström: Elämme, siis kuolemme: Keskustelukirjeitä.  ((Att leva är att dö: Ett samtal om tillvarons mening, 2002.) Suomentanut Laura Voipio)  Helsinki:  Kirjapaja, 2002.  ISBN 951-625-835-2
Kirjallisuutta

Björkstrand, Gustav: Elämä on joukkuepeliä: John Vikström kirkollisena ja yhteiskunnallisena vaikuttajana.  Helsinki:  Kirjapaja, 2016.  ISBN 978-952-288-397-1
Kankkonen, Stig: Tienviittoja: Kirja John Vikströmistä.  ((Vägar att vandra: En bok om John Vikström, 1991.) Suomentanut Marja-Liisa Alanko)  Helsinki:  Schildt, 1991.  ISBN 951-50-0538-8
Mustakallio, Hannu: ”Vikström, John (1931–)”, Suomen kansallisbiografia, osa 10, s. 524–527.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-451-2  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vikström, John hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Företagen borde befrias från direkt kyrkoskatt. (Haastattelu) Affärsmagasinet Forum, 20.01.1971, nro 1971-01, s. 18-19.  ISSN 0533-070X  Artikkelin verkkoversio. (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Karl-Erik Forssell | Porvoon piispa 1970–1982 | Seuraaja: Erik Vikström |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Mikko Juva | Turun ja Suomen arkkipiispa 1982–1998 | Seuraaja: Jukka Paarma |
| n k Turun ja Suomen arkkipiispat |
| --- | --- | --- |
| Katoliset piispat (1134–1550) |  Henrik* (1134–1158)  Rodolfus* (~1202–~1209)  Folkvinus* (~1210–~1234)  Tuomas (~1234–1245)  Bero I (~1248–1258)  Ragvald I (1258–1266)  Catillus (1266–1286)  Johannes (1286–1290)  Maunu I (1291–1308)  Ragvald II (1309–1321)  Pentti Gregoriuksenpoika (1321–1338)  Hemming (1338–1366)  Henrik Hartmanninpoika (1366–1367)  Johannes Pietarinpoika (1367–1370)  Johannes Westfal (1370–1385)  Bero Balk (1385–1412)  Maunu Tavast (1412–1450)  Olavi Maununpoika (1450–1460)  Konrad Bitz (1460–1489)  Maunu III Särkilahti (1489–1500)  Lauri Suurpää (1500–1506)  Johannes Olavinpoika (1506–1510)  Arvid Kurki (1510–1522)  Ericus Svenonius (1523–1527)  Martti Skytte (1528–1550)  |  |
| Luterilaiset piispat (1554–1817) |  Mikael Agricola (1554–1557)  Pietari Follingius (1558–1563)  Paavali Juusten (1563–1575)  Ericus Erici Sorolainen (1583–1625)  Isaacus Rothovius (1627–1652)  Aeschillus Petraeus (1652–1657)  Johannes Terserus (1658–1664)  Johannes Gezelius vanhempi (1664–1690)  Johannes Gezelius nuorempi (1690–1718)  Herman Witte (1721–1728)  Lars Tammelin (1728–1733)  Jonas Fahlenius (1734–1748)  Johan Browallius (1748–1755)  Karl Fredrik Mennander (1757–1775)  Jakob Haartman (1776–1788)  Jakob Gadolin (1788–1802)  Jakob Tengström (1803–1817)  |  |
| Luterilaiset arkkipiispat (1817–) |  Jakob Tengström (1817–1832)  Erik Gabriel Melartin (1833–1847)  Edvard Bergenheim (1850–1884)  Torsten Thure Renvall (1884–1898)  Gustaf Johansson (1899–1930)  Lauri Ingman (1930–1934)  Erkki Kaila (1935–1944)  Aleksi Lehtonen (1945–1951)  Ilmari Salomies (1951–1964)  Martti Simojoki (1964–1978)  Mikko Juva (1978–1982)  John Vikström (1982–1998)  Jukka Paarma (1998–2010)  Kari Mäkinen (2010–2018)  Tapio Luoma (2018–)  |  |
*=historiallisuus epävarmaa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Virka

Virka on erillisellä päätöksellä perustettu palvelussuhde julkisoikeudelliseen yhteisöön. Virkoja on valtionhallinnossa, kunnallisissa tehtävissä ja muissa julkisoikeudellisissa yhteisöissä. Niissäkin on silti myös työsopimussuhteisia työntekijöitä. Viranhaltijalla on erityinen virkavastuu mutta myös joitakin etuja, kuten parempi työsuhdeturva kuin muissa työsuhteissa.
Historia

Virkamieskunta alkoi Ruotsissa muodostua keskiajalla, kun kuninkaan ja kansan välille palkattiin eräänlaisia “välimiehiä”, tuomiovallan käyttö siirtyi virkatuomareille ja veronkanto voudeille. Kansa taas valitsi keskuudestaan nimismiehet hoitamaan verojen ja muiden rasitusten jakautumista tasaisesti. Suunnitelmallinen valtion virkakunnan muodostaminen alkoi 1600-luvulla, Ruotsin suurvalta-aikana. Tällöin luotu virkarakenne säilyi vuosisatojen ajan. Ruotsin vallan aikana syntyi virkamiesten vahva virassapysymisoikeus, virkamiehen taloudellisten etujen vakaus ja virkaiän painottaminen virkaylennyksistä päätettäessä. Suomen itsenäisyyden aikana on vähitellen kehittynyt tapa, jolla palkankorotukset ja muut virkaedut määritellään. Virkasuhteen ehdot ovat samalla lähentyneet työsuhdetta.
Vuoden 1926 niin sanottu virkamieslaki sisälsi jaottelun valtion vakituisiin virkoihin ja pysyväisiin toimiin. Virassapysymisoikeus jakautui neljään tasoon: pysyvimpinä tuomarit, toisena muut valtakirjalla nimitetyt viranhaltijat, kolmantena avoimella kirjeellä nimitetyt ja neljäntenä toimikirjalla nimitetyt toimenhaltijat. Lisäksi oli ylimääräisissä toimissa ja tilapäisinä toimenhaltijoina olevia työntekijöitä. Käsitteiden sekavuus ilmenee esimerkiksi siinä, ettei laki antanut selvää vastausta siihen, ketkä näistä toimivat niin sanotusti virkavastuulla tai keihin sovelletaan säädöstä virkamiehen väkivaltaisesta vastustamisesta.
Kelpoisuusvaatimukset

Virkaan nimitettävältä edellytetään sellaiset ominaisuudet, että hän kykenee virkaa hoitamaan. Tämän arvioi se, joka virkanimityksen tekee. Kelpoisuusvaatimukset vaihtelevat työn mukaan. Virkaan nimitettävän tulee yleensä olla Suomen kansalainen, mutta tästä on säädöksissä muutamia poikkeuksia. Virkaan voidaan vaatia tietty tutkinto ja tietty kielitaito sekä muitakin asioita. Yleiset nimitysperusteet julkisiin virkoihin ovat taito, kyky ja koeteltu kansalaiskunto. Sopivuudeksi sanotaan esimerkiksi virkaan nimitettävän nuhteetonta käytöstä ja vakaata taloudellista asemaa koskevia vaatimuksia. Joissakin tapauksissa henkilö voi saada erivapauden virkaan, vaikka ei täyttäisi kelpoisuusvaatimuksia.
Viran perustaminen ja lakkauttaminen

Julkisoikeudellisissa yhteisöissä on sekä virkasuhteisia että työsopimussuhteisia työntekijöitä. Tehtävää varten tarvitaan virka, jos tehtävässä tehdään viranhaltijapäätöksiä tai työ edellyttää muuta virkavastuuta.
Viran perustaminen ja virkanimitys ovat eri asioita, sillä virkanimitys voidaan tehdä vain virkaan, joka on olemassa ja vapaana. Virka voidaan täyttää ilmoittamalla se haettavaksi, nimitysmenettelyllä tai virkaehdotuksella, jossa hakijoista asetetaan kolme ansioituneimmaksi katsottua ehdolle, ja nimittävä taho nimittää virkaan jonkun näistä kolmesta. Kun henkilö nimitetään virkaan ja hän antaa siihen suostumuksensa, syntyy virkasuhde. Virkasuhde voi lakata monilla eri tavoilla: virasta eroaminen (myös eläkkeelle jäävä eroaa virasta), työkyvyn menettäminen, eroamispakko tietyssä iässä, viraltapano rikoksen takia tai virasta vapauttaminen sopimattoman käytöksen takia.  Virka voidaan myös lakkauttaa. Näin on tapahtunut 2000-luvulla, kun virastoja ja muita julkisoikeudellisia yksiköitä on laajasti yksityistetty. Ennen virkamiehen irtisanomista on hänet pyrittävä siirtämään toiseen virkaan saman viraston sisällä. Ellei se mahdollista, pyritään virkamiehelle löytämään uusia tehtäviä jostakin muualta valtionhallinnosta. Jos tämäkään ei onnistu, virkamies on mahdollista irtisanoa.
Virkaehtosopimus

Vuonna 1970 säädettiin, että virkamiesten työehdot sovitaan työnantaja- ja työntekijäjärjestöjen kesken virkaehtosopimuksella, joka rinnastuu yksityisten alojen työehtosopimuksiin. Virkaehtosopimus on määräaikainen, ja kun sen voimassaolo päättyy, voidaan ajautua lakkotilanteeseen. Laajoja virkamieslakkoja on ollut vuosina 1986 ja 1995. Ennen vuotta 1970 virkamiesten palkka- ja muut edut päätti työnantaja (valtio, kunta, kirkko tai Ahvenanmaan maakunta) eikä virkamiehillä ollut lakko-oikeutta (tästä huolimatta virkamieslakkoja oli esimerkiksi vuosina 1950 ja 1963).
Aiheesta muualla

Laki kunnallisesta viranhaltijasta
Valtion virkamieslaki
Jaan Soots

| Jaan Soots |
| --- | --- |
 Jaan Soots valokuvassa vuodelta 1920.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. maaliskuuta 1880 Helme,  Venäjän keisarikunta
Kuollut: 6. helmikuuta 1942 Permin aluepiiri,  Neuvostoliitto
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Venäjän–Japanin sota Ensimmäinen maailmansota Viron vapaussota
Sotilasarvo:  Kenraalimajuri
Jaan Soots (12. maaliskuuta 1880 – 6. helmikuuta 1942) oli virolainen kenraali ja poliitikko. Hän otti osaa Viron vapaussotaan ja toimi sittemmin esimerkiksi Viron puolustusministerinä. Neuvostoliiton miehitettyä Viron Soots vangittiin ja hän kuoli työleirillä vuonna 1942.
Elämäkerta

Soots syntyi Helmessä vuonna 1880 ja vuonna 1900 hän liittyi vapaaehtoisena Venäjän keisarikunnan armeijaan. Hän valmistui sotilaskoulusta Vilnasta ja otti sitten osaa vuosina 1904–1905 käytyyn Venäjän–Japanin sotaan. Vuosien 1910 ja 1913 välillä Soots opiskeli puolestaan Nikolain yleisesikunta-akatemiassa Pietarissa. Ensimmäisen maailmansodan aikana hänestä tuli everstiluutnantti. Vuonna 1917 Soots palasi Viroon, jossa hän oli mukana organisoimassa Viron ensimmäistä divisioonaa, jonka johtoon hän päätyi joulukuussa 1918. Soots palveli myös Viron yleisesikunnan päällikkönä ja otti osaa sodan päättäneisiin Tarton rauhanneuvotteluihin Neuvosto-Venäjän kanssa.
Sodan jälkeen Soots alkoi toimia Konstantin Pätsin Maaliit-puolueessa ja hänet valittiinkin puolueen edustajana riigikoguun, jossa hän säilytti paikkansa seuraavat neljä kautta. Soots oli myös puolustusministerinä vuodesta 1921 vuoteen 1927 lyhyttä taukoa lukuun ottamatta vuonna 1924. Puolustusministerinä hän tuki yhteistyötä Puolan kanssa. Sootsin poliittinen asema heikkeni Pätsin tehtyä vallankaappauksen vuonna 1934. Sittemmin hän oli Tarton kaupunginhallituksessa vuoteen 1939 saakka. Neuvostoliiton miehitettyä Viron Soots pidätettiin 20. syyskuuta 1940. Soots kuoli työleirillä nykyisellä Permin aluepiirissä vuonna 1942.
Arto Heikki Virkkunen

| Arto Virkkunen |
| --- | --- |
 Kapteeni Arto Virkkunen Pälkjärven Matkaselässä heinäkuussa 1941.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. syyskuuta 1911 Helsinki
Kuollut: 15. heinäkuuta 1980 (68 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  upseeri, vakuutusyhtiön johtaja
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Suomi
Palvelusvuodet:  1934-1948
Komentajuudet:  pataljoonankomentajana  JR 9 (1941) Kevyt osasto 15 (1941) JR 51 (1942) "Moottoroitu Taisteluosasto V" (1944) JP 6 (1944)
Taistelut ja sodat:  Talvisota, Jatkosota
Sotilasarvo:  everstiluutnantti (1958)
Arto Heikki Virkkunen (24. syyskuuta 1911 Helsinki - 15. heinäkuuta 1980) osallistui päämajan operatiivisella osastolla majurina palvellessaan miehityk­sen varalle suoritettuun aseiden kätkemiseen vuosina 1944-45. Virkkunen pidätettiin asekätkennän paljastumisen jälkeen ja tuomittiin kahden vuoden vankeusrangaistukseen. Hän vapautui vankeudesta huhtikuussa 1948.
Lapsuus ja nuoruus

Arto Virkkunen oli Helmi ja Artturi Virkkusen nuorin lapsi. Hänen isänsä kuului Virkkuseksi sukunimensä vaihtaneena Snellmanin kulttuurisukuun ja äitinsä vastaavasti Meurmanin sukuun. Lapsuutensa hän vietti Petaksen kartanossa Espoon Pitkäjärven rannalla. Isänsä Arto menetti 13-vuotiaana. Virkkunen valmistui ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta normaali­lyseosta vuonna 1929 ja jatkoi opintojaan Helsingin yliopiston historiallis-kielitieteellisessä osastossa.
Sotilasura

Asevelvollisuutensa suoritettuaan Virkkunen ei enää palannut siviiliopintoihin. Hän suoritti kadettikoulun kurssinsa vääpelinä ja palveli Viipurin Markovillassa Taiste­lukoulussa, jossa hän palveli Talvisodan syttymiseen asti.
Talvisotaan Arto Virkkunen osallistui komppanianpäällikkönä JR 36 Laatokan Karjalassa Suojärven ja Uomaan alueella. Hän haavoittui tammikuussa 1940. Välirauhan ajan hän palveli Kontiolahdelle sijoitetussa 9. Prikaatissa.
Jatkosodan alussa hän palveli 7. divisioonassa, ensin komppanianpäällikönä ja lyhyen aikaa pataljoonankomentajana JR 9:ssä. Sen jälkeen hänestä tuli rykmentin yleisesikuntaupseeriksi. Vuoden 1942 alussa majuriksi ylennettynä hän toimi pataljoonankomentajana Kevyt osasto 15:ssa Syvärin rannalla Itä-Karjalassa. Hän osallistui ns. kelirikkotaisteluihin vuonna 1942. Kesällä 1942 hänestä tuli pataljoonankomentaja JR 51:een ja edelleen Aunuksen Ryhmän esikuntaan Äänislinnaan. Vetäy­tymis­taisteluita varten muodostettiin kesäkuussa 1944 Äänislinnan selustajoukoista Virkkusen komentama "Moottoroitu Taisteluosasto V" Palalahdessa, josta se siirrettiin Käsnäselkään ja edelleen U-aseman taakse Syskyjärvelle. Ilomantsin tuhoa­mistaisteluihin  Virkkunen osallistui JP 6:n komentajana kesällä 1944.
Asekätkennässä

Syyskuussa 1944 majuri Virkkunen siirtyi Päämajaan, jossa tehtävä oli operatiivisen osaston maavoimatoimisto. Jatkosodan päättänyt aselepo ja seurannut välirauha oli astunut juuri voimaan.
Asekätkentä eli käytännössä aseiden hajavarastointi oli alkamassa. Päämajassa salaista hanketta johtivat Päämajan operatiivisen osaston päällikkö eversti Valo Nihtilä ja operatiivisen osaston maavoimatoimiston päällikkö everstiluutnantti Usko Sakari Haahti. Haahti etsi tällöin salaiseen organisaatioonsa rintamataisteluissa komentanutta upseeria, johon saattoi luottaa. Näin majuri Virkkusesta tuli asekätkennän sisärenkaaseen kuuluva Haahden apulainen.
Asekätkennän paljastuttua huhtikuussa 1948 käydyssä oikeudenkäynnissä Virkkunen sai kahden vuoden vankeustuomion, mutta 32 kuukauden pidätysaika aiheutti sen, että hän oli vapaa mies heti huhtikuussa 1948.
Asekätkentätuomiosta huolimatta Virkkunen ylennettiin vuonna 1958 reservissä everstiluutnantiksi.
Siviiliura

Arto Virkkunen erosi armeijasta vuonna 1950 ja loi sen jälkeen lähes 25-vuotisen uran Sampo-Tarmon vakuutusyhtiöissä, ensin hankintapäällikkönä ja viimeksi konsernin varatoimitus­joh­tajana. Virkkunen on kirjoittanut muistelmateoksen Asekätkijät ja sotasyylliset.
Somatofylakes

Somatophylakes (yksikössä somatophylax, m.kreik. σωματοφύλαξ) olivat antiikin aikaisen Makedonian valtakunnan kuninkaiden henkivartijoita. Hellenistisissä kuningaskunnissa somatophylax oli korkean virkamiehen arvonimi. Heitä oli perinteisesti aina seitsemän kappaletta, mutta Aleksanteri Suuri nimitti aikanaan vielä Peukestaan kahdeksanneksi henkivartijaksi.
Seitsemän henkivartijan lisäksi kuninkaan henkeä vartioivat myös nuoret miehet jotka toimivat kuninkaan palvelijoina (paides), jalkaväen eliittiosasto hypaspistit ja ratsuväen kuninkaallinen osasto (ile basilike). Kaikki neljä vartioivat kuningasta niin taistelussa, metsästyksen aikana kuin hovissa. Joissain lähteissä myös palvelijoista ja hypaspisteista käytetään nimitystä somatophylakes.
Aleksanteri Suuren henkivartijat

Arybbas ( - 332)
Ptolemaios ( - 333)
Lysimakhos ( - 323)
Balakros Nikanorin poika ( - 333)
Demetrios ( - 330)
Menes (332 - 331)
Peithon Krateuaan poika (- 323)
Aristonous (- 323)
Leonnatos (332 - 323)
Hefaistion (333 - 324)
Perdikkas (333 - 323)
Ptolemaios Lagoksen poika (329 - 323)
Peukestas (326 - 323)