stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neuvostoliitto Gorbatšovin aikakaudella
Neuvostoliiton hajoaminen

Gorbatšovin uudistuspolitiikan glasnost ja demokratisointi nostivat vapaan tiedonvälityksen esille sensuurin ja muiden pakkokeinojen murtuessa. 
Armenian ja azerien välillä oli pahoja kansallisuuskiistoja Vuoristo-Karabahissa. Baltian maissa nousi vuonna 1986 Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden jälkeen voimakas ympäristöliike, joka muuttui syksyllä vuonna 1987 Virossa uudistusmielisten kommunistien parissa itsenäistymisliikkeeksi. Ukrainassa nousi kansanrintama Ruh vuonna 1988–1989. Baltian maiden kapinointi johti lopulta irtautumiseen Neuvostoliitosta vuonna 1991. Maan talous alkoi vuonna 1989 luhistua kiihtyvällä vauhdilla, mm. veronkierto lisääntyi.
Jo vuonna 1989 vanhoilliset kokosivat kasvavan rintaman uhkaavaa Neuvostoliiton hajoamista vastaan. Kesällä vuonna 1990 nousi Venäjän parlamentin johtoon Gorbatšovin vastustaja, kommunistisesta puolueesta erotettu Boris Jeltsin, josta tuli vuoden päästä presidentti. Vuoden 1990 lopussa oli laajaa tavarapulaa komentotalouden osittaisen hajoamisen takia, ja pula käsitti nyt ruoan, vaatteet ja muut perustarvikkeet. Neuvostoliiton vanhoilliset tukivat Baltian maissa inter-liikettä, joka pyrki pitämään maat Neuvostoliitossa. Interliike ei onnistunut tavoitteessaan. Vuoden 1991 tammikuussa vanhoillisten komentamat neuvostoarmeijan ja sisäministeriön joukot taistelivat Baltian maissa ja kymmeniä kuoli. Rajoitettu hyökkäys ei kukistanut niitä.
Elokuussa 1991 vanhoilliset kaappasivat vallan  vähäksi aikaa. Gorbatšovin valta mureni kaappauksen jälkeen lopullisesti, ja Neuvostoliitto hajosi.
toukokuu 1990: Jeltsin Venäjän parlamentin puhemieheksi
toukokuu 1990: Latvian itsenäisyysjulistus
kesäkuu 1990: Venäjän suvereenisuusjulistus
heinäkuu 1990: Jeltsin eroaa NKP:sta
tammikuu 1991: sisäministeriön joukot Vilnassa ja Riiassa
huhtikuu 1991: laskuvarjojoukkoja Liettuassa
huhtikuu 1991: Georgia itsenäistyy
kesäkuu 1991: Venäjän historian ensimmäiset demokraattiset presidentinvaalit: Jeltsin valitaan
Kirjallisuutta

Mihail Gorbatšov: Näin sen muistan.  WSOY, 2015.  ISBN 978-952-312-099-0
Ilmari Susiluoto: Vilpittömän ilon valtakunta – Viina ja Venäjä.  Helsinki:  Ajatus Kirjat, 2007.  ISBN 978-951-20-7496-9
Voi Venäjä, eli, ”Aika jo menneestä jäljenkin vei”.  Helsinki:  Tammi, 1991.  ISBN 951-30-9913-X
Irmeli Niemi

Helmi Irma (Irmeli) Kaarina Niemi (o.s. Kuusisto; 3. helmikuuta 1931 Helsinki – 27. toukokuuta 2008 Sauvo) oli suomalainen teatterin- ja kirjallisuudentutkija ja kirjallisuustieteen professori Turun yliopistossa. Niemi oli erityisesti teatterintutkimuksen uranuurtaja ja onnistui tuomaan elokuvatutkimuksen osaksi yliopistollista tutkimusta ja opetusta.
Tutkijana Niemen erityisen mielenkiinnon kohde oli Maria Jotuni. Hän teki Jotunin näytelmistä väitöskirjansa, joka valmistui vuonna 1964. Vielä eläkkeelle jäätyään hän kirjoitti Jotunin elämäkerran Arki ja tunteet, joka ilmestyi vuonna 2001.
Kirjallisuustieteen professorina Niemi oli kiinnostunut varsinkin yliopiston hallinnosta. Tiedemaailmassa hän vaikutti myös Suomen Akatemian humanistisen toimikunnan puheenjohtajana vuosina 1986–1988 ja valtion tiedeneuvoston jäsenenä vuosina 1992–1996.
Niemi suuntautui tiedehallinnosta myöhemmin taidehallinnon tehtäviin. Hän oli Taiteen keskustoimikunnan puheenjohtaja vuosina 1989–1990 ja opetusministeriön kulttuuriosaston ylijohtaja vuosina 1990–1996. Hän oli mukana, kun Suomeen luotiin uusi alueteatterijärjestelmä, ja hänen johtamansa komitea rakensi teattereiden, museoiden ja orkesterien valtionosuusjärjestelmän. Myös vapaat teatteriryhmät alkoivat saada julkista rahoitusta.
Niemi oli kulttuurialan vaikuttaja lukuisissa eri luottamustoimissa. Hän toimi Ainolasäätiön hallituksen puheenjohtajana vuosina 1992–2004, Suomen Kansallisoopperan hallintoneuvoston puheenjohtajana 1992–1996, Finland Festivalsin puheenjohtajana ja sen neuvottelukunnan jäsenenä 1994–2007 sekä Tuusulanjärven Kamarimusiikin Ystävät ry:n puheenjohtajana 2006–2008.
Vuonna 1996 Irmeli Niemelle myönnettiin Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki.
Yksityiselämä

Irmeli Niemi kuului Kuusiston muusikkosukuun. Hänen isänsä oli säveltäjä Taneli Kuusisto ja äiti hammaslääkäri Kyllikki Kuusisto (o.s. Valtonen). Hänen veljensä on säveltäjä Ilkka Kuusisto.
Niemi avioitui vuonna 1953 lääketieteen professori Mikko Niemen (1929–1999) kanssa.
Julkaisut

Arki ja tunteet: Maria Jotunin elämä ja kirjailijantyö, Otava, 2001
Finnish popular theatre, Turun yliopisto, 1978
Heinrich von Kleistin ”Rikottu ruukku” kansannäytelmän analyysia ja tulkintaa, Turun yliopisto , 1977
Kaksi pienoistutkielmaa Maria Jotunista, Kuopion kaupungin kulttuurilautakunta, 1980
Kiinteiden ammattiteattereiden katsojakunta keväällä 1977, Suomen teatterijärjestöjen keskusliitto, 1977 (& Leila Lotti)
Maria Jotunin näytelmät teatterissa, Suomen teatterijärjestöjen keskusliitto, 1966
Maria Jotunin näytelmät tutkimus niiden aiheista, rakenteesta ja tyylistä, Otava, 1964 väitöskirja
Nykydraaman ihmiskuva Analyyseja 1900-luvun eurooppalaisista näytelmistä, Tammi, 1969
Nykyteatterin juuret: Teorioita, tavoitteita, saavutuksia 1900-luvun eurooppalaisessa teatterissa.  (Forum-kirjasto)  Helsinki:  Tammi, 1975 (2. painos 1984).  ISBN 951-30-3364-3
Pääosassa katsoja: Teatteriesityksen vastaanotosta, Tammi, 1983
Pöydänkulma ja maailma naiskirjallisuus tutkimuskohteena: Teoriaa, käytäntöä, lähteitä, toim. Irmeli Niemi, Turun yliopisto, 1988
Runouden ja musiikin suhteista, toim. Irmeli Niemi, Clarion, 1983
Suomalainen alueteatteri 1978–82 tausta, toiminta, vaikutus, Taiteen keskustoimikunta, 1983 (Valtion taidehallinnon julkaisuja, ISSN 0356-942X ; n:o 23)
Suomalainen yhteiskunta teatterin kuvaamana: Aineksia ja näytteitä 20.–31.3.1967 välisenä aikana vietettävän maailman teatteripäivän johdosta pidettäviksi oppitunneiksi, Suomen teatterijärjestöjen keskusliitto, 1967
Tekijät, tulkit, kokijat: Esseitä ja tutkimuksia taiteen tekemisestä, välittymisestä ja vastaanottamisesta, toim. Irmeli Niemi, Tammi, 1967
Aiheesta muualla

Niemi, Irmeli hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Niflumiinihappo

| --- | --- |

Niflumiinihappo
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-[3-(trifluorimetyyli)anilino]pyridiini-3-karboksyylihappo
Tunnisteet
CAS-numero: 4394-00-7
ATC-koodi: M01AX02
PubChem CID: 4488
DrugBank: DB04552
Kemialliset tiedot
Kaava: C13H9N2F3O2 
Moolimassa: 282,222
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 204 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 90 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 2,5 h
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen, topikaalinen, rektaalinen
Niflumiinihappo (C13H9N2O2F3) on pyridiinikarboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä tulehduskipulääkkeenä.
Ominaisuudet ja käyttö

Niflumiinihappo on valkoista kiteistä ainetta. Aine estää COX2- ja fosfolipaasi-A2-entsyymien toimintaa ja estää kalsiumioniaktivoituvia kloridikanavia. Tämä johtaa tulehduksen ja kivun lievittymiseen. Niflumiinihappoa käytetään kivunlievitykseen nivelreuman, nivelpsoriasiksen, hypertrofisen osteoartriitin hoidossa sekä leikkausten jälkeisenä kivunlievityksenä. Tyypillisimmät lääkkeen aiheuttamat haittavaikutukset ovat ruuansulatuskanavan oireet.
Valmistus

Niflumiinihappoa voidaan valmistaa m-aminobentsotrifluoridin ja 2-kloorinikotiinihapon välisellä reaktiolla kaliumjodidin toimiessa katalyyttinä tai emäksisissä olosuhteissa kuparisuolojen katalysoiman 2-aminonikotiinihapon ja m-bromibentsotrifluoridin välisellä reaktiolla.
Pekka Niemi (painonnostaja)

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten painonnosto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten painonnosto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten painonnosto. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten painonnosto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Los Angeles 1984 | 100 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1984 | 100 kg, yhteispisteet |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1984 | 100 kg, työntö |  |
Pekka Kalevi Niemi (s. 14. marraskuuta 1952 Lohtaja) on suomalainen opetusneuvos ja aktiiviuransa lopettanut painonnoston olympiamitalisti.
Urheilijanura

Niemi nosti Stuttgartin MM-kisoissa 24. syyskuuta 1977 100 kg:n sarjassa työnnössä Suomen ennätyksen 195 kg. Myös yhteistulos, 340 kg, oli uusi Suomen ennätys.
Niemi voitti yllätyspronssia Los Angelesin kesäolympialaisissa 1984 sarjassa alle 100 kg tehtyään parhaan tuloksensa, uuden Suomen ja Pohjoismaiden ennätyksen 367,5 kg. Sarjan aamu- eli B-ryhmässä parhaan tuloksen nostaneen Niemen yhteistulos riitti pronssiin, kun kuuman ryhmän nostajista moni ei yltänyt aikaisemmalle tasolleen: Niemi oli ollut ennakkotuloksissa kymmenennen sijan tienoilla ja haaveillut siten kuuden parhaan joukkoon pääsemisestä. A-ryhmän suoritusten aikaan Niemi oli yleisurheilustadionilla seuraamassa suomalaisten menestymistä ja seurasi A-ryhmän suorituksia saksalaisten lehtimiesten tietokoneen välityksellä. Hän oli etukäteen päättänyt, että olisi jäänyt seuraamaan A-ryhmää mikäli olisi nostanut 2,5 kg enemmän. Yllätysmitali tuotti Niemelle ongelmia, sillä mitalin varmistuttua hänen piti kiiruhtaa antamaan dopingnäyte. Kaupungin ruuhkien vuoksi testaajat olivat jo poistuneet areenalta Niemen ehdittyä paikalle. Testaus tehtiin lopulta seuraavana aamuna, ja ensimmäinen näyte kaadettiin pois, jotta virtsan alkuperä pystyttiin varmistamaan: toisen näytteen antamisen helpottamiseksi Niemelle tarjottiin Budweiser-olutta, jota hän sai vielä mukaansakin. Dopingnäytteen annon jälkeen Niemi nousi palkintokorokkeelle, mutta paikallaolijoilla ei ollut kassakaapin avainta, minkä vuoksi mitalisti sai mitalinsa vasta seuraavana päivänä.
Olympiaturnaus luettiin myös kyseisen vuoden MM-kilpailuiksi, joista Niemi saavutti kaksi mitalia. Moskovan kesäolympialaisissa 1980 Niemi sijoittui kymmenenneksi. Niemi voitti myös kaksi kertaa Suomen vahvimman miehen tittelin.
Muut toimet

Vuonna 1969 Niemi aloitti opinnot Kokkolan ammattikoulussa. Niemi oli koulussa paikalla aina opetusta järjestettäessä ja teki vain iltaisin pitkän harjoituksen, minkä hän totesi myöhemmin haastattelussa olleen kahta päivittäistä harjoitusta huonompi ratkaisu.
Niemi toimi Suomen Painonnostoliiton päävalmentajana vuosina 1995-2001.
Niemi teki työuransa opettajana Tampereella Pirkanmaan ammattiopistossa. Hän jäi eläkkeelle toimestaan vuonna 2019 mutta jatkoi urheiluakatemiassa fysiikkaharjoitusten vetäjänä. Opettajanurallaan Niemi kehitti urheilijoiden ammatillista koulutusta: hän oli mukana muun muassa Suomessa uudentyylisen yhteistoimintamallin kokeilun aloittamisessa Tampereella Sammon lukion ja Pirkanmaan ammattikoulun välillä vuonna 1986. Kyseistä järjestelmää laajennettiin myöhemmin esimerkiksi Pirkanmaan urheiluakatemialla, ja sen on läpikäynyt yli 1200 urheilijaa, muun muassa olympiamitalisti Marko Asell. Mallin idea on antaa urheilijoille valmiuksia elämään myös urheilu-uran jälkeen: se mahdollistaa toisen asteen opiskelun ja urheilemisen yhdistämisen, ja sen ydintä ovat ammattivalmentajien vetämät aamuharjoitukset ennen opintoja usealle lajille. Loppuvuodesta 2019 Niemelle myönnettiin opetusneuvoksen arvonimi.
Aiheesta muualla

Pekka Niemi Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Vilho Niittymaa

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Vilho Niittymaa vuonna 1922. |  Vilho Niittymaa vuonna 1922. |  Vilho Niittymaa vuonna 1922. |  |
Maa:   Suomi
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Pariisi 1924 | kiekko |  |
Vilho Aleksander Niittymaa (19. elokuuta 1896 Yläne – 29. kesäkuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen kiekonheiton olympiamitalisti.
Niittymaa sai kiekonheiton olympiahopeaa Pariisin kisoissa 1924. Hänen tuloksensa Yhdysvaltain Clarence Houserin voittamassa kisassa oli 44,95.
Vuonna 1922 Niittymaa voitti kiekonheiton Englannin mestaruuden. Samana vuonna hän voitti lajinsa Suomen ensimmäisessä yleisurheilumaaottelussa Ranskaa vastaan. Myös ensimmäisessä Suomi–Ruotsi-maaottelussa 1925 Niittymaa oli paras. Suomen mestaruuden hän voitti yhdeksän kertaa.
Kiekonheiton lisäksi Niittymaa kilpaili mm. kuulantyönnössä ja moukarinheitossa. Hän osallistui vuosikymmenien ajan aktiivisesti NMKY:n urheilutoimintaan ja sai NMKY:n Urheiluliiton kultaisen ansiomerkin.
Saavutuksia

Olympiahopeaa kiekonheitossa Pariisissa 1924
Englannin mestaruus kiekonheitossa 1922
SM-kultaa
kiekonheitossa 1921, 1922, 1923, 1924 ja 1926
kiekonheitossa (molempien käsien yhteistulos) 1921, 1922, 1923 ja 1924
SM-hopeaa
kiekonheitossa 1918, 1919, 1925 ja 1927
kiekonheitossa (molempien käsien yhteistulos) 1918 ja 1919
kuulantyönnössä (molempien käsien yhteistulos) 1921 ja 1922
SM-pronssia
kuulantyönnössä 1921 ja 1922
kuulantyönnössä (molempien käsien yhteistulos) 1923
moukarinheitossa 1919, 1923 ja 1925
Roomalainen kalenteri

Roomalainen kalenteri muuttui useita kertoja Rooman perustamisen ja Länsi-Rooman tuhon välillä.
Varhainen kalenteri

Ennen juliaanista kalenteria Roomassa käytettiin varhaisesta historiasta periytyvää kymmenkuukautista kalenteria. Vuosi alkoi maaliskuussa kevätpäiväntasauksena ja päättyi syksyllä. Talvi ei varsinaisesti kuulunut vuoteen. Vuodessa oli 304 päivää ja kuukausien pituudet vaihtelivat 20 päivästä 35 päivään tai jopa yli. Kuukaudet oli aluksi nimetty järjestysnumeroilla, mutta sitten niitä alettiin omistaa jumalille.
Ensimmäinen kuukausi omistettiin Marsille, koska sotilaallinen toiminta alkoi talven mentyä. Toinen kuukausi omistettiin Venukselle, mutta se sai nimensä luonnon heräämisestä. Kolmas kuukausi omistettiin kasvun jumalatterelle Maialle ja neljäs Juppiterin vaimolle Junolle. Loppujen nimet jäivät toistaiseksi järjestysnumeroiksi.
Varhainen kalenteri > Kuukaudet

Martius
Aprilis
Maius
Junius
Quintilis (5.)
Sextilis (6.)
September (7.)
October (8.)
November (9.)
December (10.)
Varhainen kalenteri > Numan kalenteri

Toisen kuninkaan Numa Pompiliuksen mukaan nimetty kalenteri oli 12-kuukautinen, ja kuukausien pituudet vaihtelivat 29 ja 31 päivän välillä, ja vuosi piteni kattamaan miltei koko todellisen vuoden. Kalenterissa oli 354-355 päivää. Vanhan kalenterin perään lisättiin kaksi kuukautta:
Ianuarius (11.)
Februarius (12.)
Juliaaninen kalenteri

Julius Caesar järjesteli kalenteria merkittävästi ja nimesi Quintiliksen uudelleen itsensä mukaan Julius.  Aikaisemmasta kuukalenterista siirryttiin aurinkokalenteriin. Kalenterikuukaudet erotettiin kuunvaiheista, ja samalla kuukaudet saivat ne pituudet, jotka niillä vielä nykyisessäkin ajanlaskussamme on. Lisäksi vuodenvaihde siirtyi maaliskuun alusta tammikuun alkuun.
Julius Caesar käytti egyptiläisen oppineen Sosigeneen tietoja kalenterin uudistamiseksi. Kalenterista tuli täysin riippumaton kuunkierrosta. Caesar poisti kalenterista ylimääräiset ajanjaksot ja määräsi vuoden pituudeksi 365,25 vuorokautta. Joka neljäs vuosi oli karkauspäivä ja 366 päivää vuodessa. Ensimmäinen kuukausi oli tammikuu eikä maaliskuu kuten ennen. Kun Caesarin kalenteria ryhdyttiin toteuttamaan vuonna 46 eaa. todettiin, että edellisen virheellisen kalenterin myötä kevään tulo oli siirtynyt maaliskuusta toukokuunkin yli. Jotta vuodenajat olisivat täsmänneet kalenterin kanssa, oli ensimmäistä vuotta (46 eaa.) pidennettävä jopa 445 päivään.
Juliaaninen kalenteri > Augustuksen kalenteri

Keisari Augustus katsoi olevansa Juliuksen arvoinen ja nimesi Sextiliksen itsensä mukaan Augustus. Muuten kalenteri pysyi kaikkialla Euroopassa vielä Rooman valtakunnan hajottuakin samankaltaisena aina gregoriaaniseen kalenteriin asti, paitsi että tällä välin kristinuskon vakiinnuttua oli otettu käyttöön Kristuksen syntymästä lasketut vuosiluvut.
Roomalaiset kuukausien nimetkin ovat vielä nykyisin käytössä vain vähän muuntuneina useimmissa Euroopan kielissä, eivät kuitenkaan suomessa.
Päivät > Viikonpäivät

Alkujaan Roomassa ei tunnettu viikkoja ja viikonpäiviä; itämailla niitä sen sijaan on käytetty ikivanhoista ajoista. Kun ne sittemmin tulivat Roomassakin käyttöön, ne saivat itämaisten esikuvien mukaisesti taivaankappaleiden nimet. Koska roomalaiset käyttivät planeetoista jumaliensa nimiä, joita niistä edelleenkin käytetään, tulivat viikonpäivienkin nimet samalla myös jumalien mukaisiksi:
Dies Solis – sunnuntai (auringon päivä)
Dies Lunae – maanantai (kuun päivä)
Dies Martis – tiistai (Marsin päivä)
Dies Mercuri – keskiviikko (Merkuriuksen päivä)
Dies Iovis – torstai (Jupiterin päivä)
Dies Veneris – perjantai (Venuksen päivä)
Dies Saturni – lauantai (Saturnuksen päivä)
Useimmat näistä latinalaisista nimistä ovat muuntuneessa muodossa edelleen käytössä muun muassa ranskassa ja italiassa. Myös englannissa viikonpäivän nimi Saturday (lauantai) johtuu Saturnuksesta, jota paitsi sunnuntain ja maanantain nimet (Sunday ja Monday) samoin kuin niiden vastineet monissa muissakin kielissä ovat suoria käännöksiä latinasta.
Vuosien numerointi

Rooman tasavallan aikaan vuosia ei numeroitu, vaan ne nimettiin hallinneiden konsulien mukaan. Tasavallan myöhäisvaiheessa oppineet alkoivat numeroida vuosia Rooman myyttisestä perustamisesta alkaen (ab urbe condita). Heidän laskelmiensa mukaan Rooma oli perustettu 21. huhtikuuta vuonna 753 eaa., kun Romulus ja Remus perustivat uuden kaupungin paikalle, josta heidät kasvattanut naarassusi löysi heidät.  Tämän mukaisesti esimerkiksi vuosi 1 eaa. oli roomalaisille vuosi 753 ab urbe condita ja vuosi 1 jaa. vuosi 754, sillä tuohon aikaan vuosi vaihtui jo nykyisinkin noudatetun käytännön mukaisesti tammikuun alussa.
Stanisław Rouppert

Stanisław Rouppert
Stanisław Rouppert (15. huhtikuuta 1887 Varsova – 13. elokuuta 1945 Edinburgh, Skotlanti) oli puolalaislääkäri, kenraali ja Kansainvälisen olympiakomitean jäsen.
Rouppert aloitti opintonsa Varsovassa, mutta erotettiin yliopistosta vuonna 1905 osallistuttuaan koulun lakkotoimintaan vuonna 1905. Sen jälkeen hän siirtyi Krakovaan, joka oli siihen aikaan Itävalta-Unkarin osa Varsovan kuuluessa Venäjän keisarikuntaan. Rouppert suoritti Krakovassa lääkärin tutkinnon. Elokuussa 1914 käynnistyneessä maailmansodassa hän toimi Itävalta-Unkarin alaisuudessa perustetun Puolan Legioonan johtavana lääkärinä aina heinäkuuhun 1917.
Maailmansodan päätyttyä keisarillisen Saksan antautumiseen marraskuussa 1918 Rouppert nimitettiin uuden itsenäistyneen Puolan tasavallan Lublinin alueen armeijan terveydenhuollon apulaisjohtajaksi ja maaliskuusta 1919 alkaen Varsovan alueen armeijan terveydenhuollon johtajaksi vuoteen 1921. Tällöin hänet ylennettiin Puolan armeijan everstiksi. Sen jälkeen hän toimi vuodesta 1926 marsalkka Józef Piłsudskin ja kannattajiensa tekemän vallankaappauksen jälkeen sotaministeriön terveydenhuolto-osaston johtaja aina vuoteen 1939. Pian tämän nimityksen jälkeen hänet ylennettiin vuonna 1927 prikaatinkenraaliksi. Rouppert toimi myös marsalkka Piłsudski henkilääkärinä aina marsalkan kuolemaan eli vuoteen 1935 asti.
Syyskuussa 1939 käynnistyneessä toisessa maailmansodassa Saksan hyökäyttyä ja vallattua Puolan Roupertin onnistui paeta Ranskaan, jossa hän oleskeli marraskuusta 1939 kesäkuuhun 1940 eli aina siihen asti, kun Saksa tunkeutui Ranskaan. Rouperti siirtyi tällöin Englantiin ja sieltä edelleen Skotlantiin, jossa hän eli elämänsä viimeiset vuodet aina kuolemaansa eli elokuuhun 1945 asti.
Stanisław Rouppert nimitettiin Kansainvälisen olympiakomitean (KOK) puolalaisjäseneksi vuonna 1931, jossa tehtävässä toimi aina kuolemaansa asti. Roupert vieraili KOK:n jäsenenä kesällä 1939 vuoden 1940 kesäolympialaiset järjestääkseen saaneen Helsingin kisojen järjestelyjä tarkastamassa.
Routa

Routaa
Keväisiä routavaurioita maantiellä
Routa on jäätynyttä maavettä. Tyypillinen roudan syvyys Suomessa on talvisaikaan 0–200 cm. Jos routa ei ehdi kesän aikana kokonaan sulaa, sitä kutsutaan ikiroudaksi. Pysyvä routa peittää noin 20 % maapallon maapinta-alasta. Routiminen eli roudan kosteuden kasvu johtuu maaperän kapillaarisesta imusta ja on merkittävä yleensä silttimaalajeilla. Karkeammassa maa-aineksessa kapillaarinen imu on pientä, kun taas savipitoisessa maassa imu on voimakasta, mutta virtausnopeus niin pieni, ettei roudan kosteus ehdi kasvaa talven aikana.
Routa voi aiheuttaa vaurioita rakennusten perustuksille. Roudasta mahdollisesti kärsivät rakenteet on perustettava roudan keskimääräistä esiintymissyvyyttä syvemmälle, sillä rakenteet johtavat lämpöä maaperää paremmin. Siksi maaperä jäätyy niiden ympärillä syvemmälle kuin muualla. Routimiseksi kutsuttu ilmiö aiheuttaa tilavuuden muutoksia maaperässä, jolloin rakenteet voivat siirtyillä ja maanpinta kohota, kun vesi vie jäätyessään ja siten laajetessaan enemmän tilaa. Routa aiheuttaa myös esimerkiksi kivien nousemista talven aikana peltojen pintaan. Lisäksi se vaikuttaa kasvillisuuteen sekä nopeuttavasti pintavaluntaan. Routa on myös merkittävä teiden kuntoon vaikuttava tekijä, päällystetyille teille se aiheuttaa tyypillisesti murtumavaurioita, päällystämättömillä teillä se  näkyy kelirikkona. Routarajalla tarkoitetaan sitä maan syvyyttä, johon asti routa ulottuu.
Routaan tulee erilainen rakenne eri maalajeissa. Karkearakeiseen maahan tulee onteloroutaa, jossa vesi jäätyy koloihin,  jolloin maa-aineksen kokonaistilavuus ei kasva. Tiiviimpään maahan tulee massiivista routaa, jolloin maa-aines laajenee ja sen kantavuus paranee. Kerrosrouta on 20–30 cm paksuina kerroksina maalajeissa, joiden kapillaarinen nousukorkeus on suuri ja vedenjohtavuus kohtalainen.
Rooman karnevaali

Rooman karnevaali (Johannes Lingelbach, n. 1650-1651). Kahteen suuntaan kulkeva ruuhkainen virta ihmisiä sivuuttaa toisensa Via del Corsolla Marcus Aureliuksen pylvään kohdalla. Ikkunoissa on  värikkäitä mattoja.
Rooman karnevaali oli yksi suurimmista paavinvallan aikaisen Rooman juhlapäivistä. Siinä oli kaikuja antiikin Rooman saturnalia-juhlasta, ja sitä vietettiin ennen pääsiäispaaston alkamista helmikuussa, jolloin juhlittiin kahdeksan päivää ja yötä riehakkaasti naamiopuvuin, vaunuajeluin ja kynttilärituaalein. Roomassa sen vietto oli rahvaanomaisempaa ja vähemmän hienostunutta kuin Venetsiassa. Väkivalta ja kuolemantapaukset olivat syynä siihen, että yhdistyneessä Italiassa vuonna 1883 kuningas puuttui roomalaiseen juhlintaan. Karnevaalia vietetään edelleen, mutta loiston päiviin verrattuna pienimuotoisesti.
900-luvulta alkaen karnevaalijuhlia vietettiin Testaccio-kukkulalla, mutta 1400-luvun puolivälistä alkaen ne siirtyivät paavi Paavali II:n määräyksestä via Latalle, jonka nykyinen nimi on Via del Corso (”hevoskilpailukatu”). Johann Wolfgang von Goethe kertoo, miten rikkailla roomalaisilla oli tapana ajella sunnuntai-iltaisin vaunuilla tunnin tai puolitoista 1,6 kilometriä pitkää Via del Corsoa edestakaisin. Liikenne houkutteli paikalle myös jalankulkijoita. Karnevaalit Corsolla olivat tämän tavan huipennus, ja kadulla pidetty hevosten kilpajuoksu jokaisen karnevaalipäivän huippukohta.