stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mahtavuus
Johdanto > Joukkojen vertaaminen

Äärellisten joukkojen vertailussa voidaan käyttää alkioiden laskemista. Kummankin joukon alkiot lasketaan ja verrataan kardinaaleja keskenään. Äärettömillä joukoilla käytetään induktiivista luettelointia. Siinä otetaan joukosta  S alkio ja liitetään siihen toisen joukon  T alkio pariksi. Jos jokaiselle alkiolle molemmissa joukoissa riittää pari, on joukot yhtä mahtavia eli  S\sim T. Se joukko, jolta parinmuodostuksessa jää alkioita yli, on mahtavampi.
Tarkastellaan esimerkkinä kahta äärellistä joukkoa  S=\{a,b,c,d\} ja  T=\{1,2,3\}. Vertailu tehdään ensin ottamalla aina joukon  T alkiolle pari joukosta  S. Silloin saadaan parit  \{(1,a),(2,b),(3,c)\} ja joukon  S alkiot riittivät. Tämä ei vielä merkitse, että joukot ovat yhtä mahtavia. Parinmuodostus tulee onnistua myös toisin päin. Tällöin muodostetaan jokaiselle kirjaimelle pari numerosta. Tämä ei onnistu, koska kirjaimelle  d ei löydy tyhjentyneestä numerojoukosta paria. Siksi tuomitsemme joukon  S mahtavammaksi kuin joukon  T.
Joukon  S mahtavuus merkitään joko  |S| tai  card(S). Yhtämahtavuus voidaan merkitä myös  |S|=|T| tai  card(S)=card(T). Jos joukko  S on mahtavampi kuin joukko  T, merkitään  |S|>|T|.
Äärettömillä joukoilla induktiivinen luetteloiminen ei aina onnistu. Tällöin yritetään löytää funktio eli kuvaus joukosta toiseen ja sille mahdollinen käänteiskuvaus. Kuvausten olemassaolosta ja laadusta päätellään joukkojen keskinäinen mahtavuus. Mahdolliset vaihtoehdot ovat:
{\mbox{card}}(S)\leq {\mbox{card}}(T)\Leftrightarrow \exists f:S\rightarrow T siten, että  f on injektio.
{\mbox{card}}(S)\geq {\mbox{card}}(T)\Leftrightarrow \exists f:S\rightarrow T siten, että  f on surjektio.
{\mbox{card}}(S)={\mbox{card}}(T)\Leftrightarrow \exists f:S\rightarrow T siten, että  f on bijektio.
Viimeinen väite saadaan kahdesta edellisesta tuloksesta Cantorin–Schröderin–Bersteinin lauseen avulla.
Esimerkiksi luonnollisten lukujen joukko  \mathbb {N} =\{1,2,3,...\} on yhtä mahtava osajoukkonsa  \{2,4,6,...\} kanssa. Tämä nähdään kahdella tavalla. Parinmuodostuksessa saadaan parijono  \{(1,2),(2,4),(3,6),...,(n,2n),...\}, jossa pariksi valitaan toisesta joukosta aina kaksi kertaa suurempi luku. Käänteinen parinvalinta toimii niin, että parillisen luvun pariksi valitaan aina puolet pienempi luku. Tätä voisi jatkaa äärettömän monta kertaa ja siksi todetaankin, että parilliset luvut ja luonnolliset luvut ovat yhtä mahtavat.
Toinen menetelmä on keksiä joukkojen välille kuvaus, jolle löydetään käänteiskuvaus. Tällainen kuvauspari on funktio  f(x)=2x ja sen käänteisfunktio  f^{-1}(x)={\frac {1}{2}}x. Näillä voidaan kuvata kaikki lähtöjoukon alkiot maalijoukon alkioiksi ilman, että yksikään alkio jäisi kuvaamatta. Funktio ja sen käänteisfunktio ovat bijektioita, ja joukot ovat yhtä mahtavia.
Johdanto > Numeroituva ja ylinumeroituva

Cantor tutki äärettömiä joukkoja ja havaitsi pian että jotkin joukot ovat "enemmän äärettömiä" kuin toiset. Tämä johti kardinaalilukujen vertailuun. Koska luonnolliset luvut tiedetään jo äärettömäksi joukoksi, merkitään niiden mahtavuutta kardinaaliluvulla  \aleph _{0}=\infty   (lue:alef-0). Luonnollisisten lukujen joukosta sanotaan, että se on laskettavasti tai  numeroituvasti ääretön, koska sen alkioista voidaan muodostaa alkiopareja verrattavan joukon alkioiden kanssa.
Cantor oletti, että oli olemassa suurempia kardinaalilukuja ja että ne voitiin järjestää suuruusjärjestykseen  \aleph _{0}<\aleph _{1}<\aleph _{2}<.... Suurempien joukkojen etsintä tuotti tulosta, kun hän osoitti reaalilukujen olevan suurempi joukko. Vieläkään ei tiedetä, onko reaalilukujen kardinaliteetti  \aleph _{1} tai  \aleph _{2} vai jokin muu. Toisin sanoen ei ole pystytty osoittamaan, onko olemassa ylinumeroituvaa joukkoa, jonka mahtavuus olisi pienempi kuin reaalilukujen joukon. Toistaiseksi reaalilukujen kardinaalilukuna käytetään merkintää c tai C (engl. continuum) tai joskus  \beth _{1} (lue: "beth"-1) ja se oli ensimmäinen todettu ylinumeroituvasti ääretön lukujoukko. Koska ylinumeroituva lukujoukko on mahtavampi kuin numeroituva joukko, on sen kardinaaliluku aina ääretön.
Mahtavuuteen liittyviä yleisiä tuloksia

Määritelmän mukaan luonnolliset luvut  \mathbb {N}  muodostavat numeroituvasti äärettömän lukujoukon. Voidaan osoittaa, että kaikki osajoukot  S\subseteq \mathbb {N}  ovat myös numeroituvia. Jos  S on numeroituva ja ääretön, on olemassa bijektio  f:S\leftrightarrow \mathbb {N}  ja joukot ovat yhtä mahtavat  S\sim \mathbb {N} . Jos  S' ylinumeroituva ja  S'\subseteq S, niin myös  S on ylinumeroituva.
Lukujoukkojen mahtavuus

Kaikki luonnollisten lukujen osajoukot ovat edelliseen viitaten numeroituvia. Erityisesti luonnollisten lukujen äärettömän suuret osajoukot ovat yhtä mahtavia kuin luonnollisten lukujen joukko itse. Tällasia osajoukkoja ovat esimerkiksi parilliset- ja parittomat luvut, kolmioluvut, neliöluvut ja alkuluvut. Siis on  card(\mathbb {N} )=\aleph _{0}.
Cantor todisti jo 1874, että  card(\mathbb {Z} )=card(\mathbb {Q} )=\aleph _{0}. Ne hän todisti luettelemalla kokonaisluvut ja rationaaliluvut tietyn systeemin avulla ja osoitti, että jokaiselle luvulle löytyy pari luonnollisista luvuista. Todistamistavat esitelty artikkelissa numeroituva joukko.
Edelleen Cantor osoitti vuonna 1891 reaalilukujen olevan ylinumeroituvasti ääretön joukko. Koska reaaliluvut koostuvat rationaaliluvuista ja irrationaaliluvuista, ovat myös irrationaaliluvut ylinumeroituvasti ääretön joukko. Reaaliluvut voidaan jakaa myös algebrallisiin ja transkendenttisiin lukuihin. Algebralliset luvut ovat numeroituvasti ja transkendenttiset luvut ylinumeroituvasti ääretön joukko.
Kirjallisuutta

Merikoski, Jorma & Virtanen, Ari & Koivisto, Pertti: Diskreetti matematiikka I.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 2001 (1993).  ISBN 951-44-3604-0
Jalava, Väinö: Moderni analyysi I.  (15)  Tampere:  TTKK, 1976.  ISBN 951-720-223-7
Lipschutz, Seymour: Set Theory and Related Topics.  McGraw-Hill, 1964.  ISBN 0-07-037986-6
Kuuloaisti

1.Ohimoluu 2.Korvakäytävä 3.Korvalehti 4.Tärykalvo 5.Soikea ikkuna 6.Vasara 7.Alasin 8.Jalustin  9.Kaarikäytävä 10. Simpukka 11.Kuulo-tasapainohermo 12.Korvatorvi
Kuulo on ihmisistä puhuttaessa kyky aistia ympäristön ääniä. Useimmilla nisäkäslajeilla, kuten ihmisellä on kaksi korvaa, joissa on ääniärsykkeitä vastaanottavia reseptorieta, jotka välittävät ääniaistimukset aivoihin.
Äänen välittyminen

Korva jakautuu ulko-, väli- ja sisäkorvaan. Ulkokorvaan kuuluvat korvalehti ja korvakäytävä, jotka siirtävät ilman ääniaallot  tärykalvon värähtelyiksi. Välikorvassa sijaitsevat kuuloluut: vasara (malleus), alasin (incus) ja jalustin (stapes). Ääni kulkee tärykalvosta kuuloluiden kautta eteisikkunaan, joka erottaa väli- ja sisäkorvan. Lopulta ääni välittyy sisäkorvassa olevaan nesteen täyttämään simpukkaan.
Ääni saa simpukassa olevan basilaarikalvon värähtelemään. Värähtely liikuttaa kuuloreseptorisoluja, ja solujen värekarvojen osuessa yläpuolellaan olevaan katekalvoon lähtee kuuloreseptoreista kuulo-tasapainohermoa pitkin hermoimpulssi isoaivokuoren kuuloalueelle. Kuuloreseptoreina toimivien karvasolujen karvat muodostavat niitä ympäröivien tukisolujen kanssa Cortin elimen. Mitä matalampi ääni, sitä pidemmälle se kulkee simpukassa. Nämä impulssit välittyvät kuulohermosäikeiden kautta aivokuorella sijaitsevaan kuulokeskukseen, jossa syntyy kokemus äänestä ja sen ominaisuuksista.
Sisäkorvan luusokkelon sisällä oleva kalvosokkelo välittää aivoille tasapaino- ja liikeimpulsseja. Kalvosokkelon kaarikäytävissä sijaitsevat liikereseptorit ja pyöreässä (sacculus) sekä soikeassa rakkulassa (utriculus) asentoreseptorit. Liikereseptorit reagoivat pään kiihtyvään tai hidastuvaan kiertoliikkeeseen. Asentoreseptorit puolestaan reagoivat kiihtyvään tai hidastuvaan suoraviivaiseen liikkeeseen, josta myös painovoimakenttä on yksi erikoistapaus.
Äänen havaitseminen

Ihminen prosessoi korviensa välittämää ääntä monin tavoin niin, että äänestä erotetaan informaatiota ja ääntä tulkitaan ihmisen havaintomaailman perusteella, yhdistäen muistikuviin ja opittuun tietoon.
Ihmisen kuuloalue on noin 16 – 20 000 hertsiä ja se huononee iän mukana. Erityisesti korkeiden taajuuksien kuuleminen heikkenee ensimmäisenä, jolloin vanhukset voivat todeta muun muassa, että "heinäsirkat ovat kadonneet heidän elämästään". Korkeimpia ääniä kuulevat lepakot (max. noin 150 kilohertsiä) ja matalimpia myyrät (min. noin 1 hertsi).
Äänen suunnan havaitseminen perustuu siihen, että äänellä on oikeaan ja vasempaan korvaan eri matka. Kahden korvan välisen äänen aikaeron ihminen huomaa hyvin, mutta ei kovin pienillä taajuuksilla. Korkeilla äänillä on lyhyt aallonpituus – muutamasta senttimetristä muutamaan kymmeneen –, ja siksi niiden tulosuunta voidaan arvioida varsin tarkasti. Matalien äänien tulosuuntaa ihminen ei pysty havaitsemaan.
Korvien välinen välimatka vaikuttaa siihen, miten äänen tulosuunta osataan arvioida. Norsu on tässä parempi kuin hiiri. Toisaalta norsulla korvien välinen matka on korkeilla äänillä useita äänen aallonpituuksia ja tämä voi aiheuttaa virheellisiäkin aistimuksia.
Äänen tulosuunnan arviointi liittyy myös muihin aisteihin, erityisesti näköön. Äänen kuvitellaan tulevan sieltä, mistä se näköhavainnon perusteella tulee. Tämä kehittää korvia: joistakin äänistä saadaan muilla aisteilla vahvistus tulosuunnasta, joistakin ei. Ihminen oppii pikkuhiljaa arvioimaan äänen suunnan kuulonvaraisesti, vaikka muut aistit eivät havaintoa vahvistakaan.
Kansainvälinen kuuntelupäivä

Kansainvälistä kuuntelupäivää vietetään 18. heinäkuuta. Päivän tarkoitus on kiinnittää huomiota ihmisiä ympäröivään äänimaisemaan ja suunnata huomio sekä tuttuihin että uusiin ympäristöihin aktiivisesti kuuntelemalla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ylen Elävä arkisto: Kuulokojeen tarina
Ylen Elävä arkisto: Kuuloaisti
Yle Oppiminen: Korvan aistit
Kuurinmaan siirtomaat

Kuurinmaan tukikohtia Gambiassa.
Kuurinmaan siirtomaat olivat Kuurinmaan herttuakunnan kaksi pientä siirtokuntaa. Nykyisen Gambian Kunta Kintehin saarella oli kuurinmaalainen linnoitus ja Länsi-Intian Tobagossa siirtokunta.
Siirtomaiden hankkiminen

Kuurinmaan herttuakunnan siirtomaat hankki sille sen herttua Jakob Kettler. Hän oli innostunut siirtomaista opiskellessaan Hollannissa. Jakob osti Tobagon saaren 1640-luvulla ja vuonna 1651 James Islandin (nyk. Kuntah Kinteh Island) nykyisestä Gambiasta. Jakob rakennutti Kuurinmaalle myös laivaston, joka käsitti 79 kauppa- ja 59 sotalaivaa. Kaikkiaan laivoissa oli 1 416 tykkiä, jotka valmistettiin Kuurinmaalla, kuten laivatkin.
Gambia

Kuurinmaalta vietiin Gambiaan suolaa, terästä, paloviinaa ja muuta tavaraa. Sieltä puolestaan saatiin muun muassa norsunluuta ja orjia. Orjat vietiin edelleen Tobagoon, jossa he työskentelivät pääasiassa sokeriplantaaseilla. Kuurinmaa menetti saaren vuonna 1659 hollantilaisille, ja kaksi vuotta myöhemmin se siirtyi Englannin omistukseen.lähde?
Tobago

Tobagon siirtomaahan muutti myös siirtolaisia Kuurinmaalta. Ensimmäiset heistä tulivat Tobagoon vuonna 1653. Heitä oli 212, mutta kaikki kuolivat vuoden kuluessa epäselvissä olosuhteissa. Vuonna 1656 saarelle saapui laiva La Duchesse de Courlandie, jonka mukana oli 120 merimiestä ja 80 siirtolaisperhettä. Neljänä seuraavana vuonna saarelle tuli vielä kahdeksan laivaa ja 700 perhettä. Kuurinmaa menetti siirtomaansa myös Tobagossa 1650-luvun lopussa Pohjan sodan aikana. Kuurinmaan siirtomaakauden jäljiltä Tobagoon jäi kuurinmaalaisia paikannimiä, kuten esimerkiksi saaren suurin joki Courland River, joka laskee lahteen nimeltä Great Courland Bay.
Kuurinmaalaisten siirtolaisten muistomerkki Great Courland Bay -lahdella Tobagossa.
Kuvaristikko

Kuvaristikko oli MTV:lla vuosina 1985–1986 esitetty visailuohjelma. Ohjelman formaatin olivat kehittäneet Veikko Nurmi ja Erkki Vuokila, jotka myös laativat ensimmäiset ratkottavat ristikot. Ohjelman loppuvaiheessa ristikot laati Spede Pasanen, joka myös tuotti sarjan. Juontajana toimi Riitta Väisänen ja ohjelmaa nähtiin vuorotellen Kymppitonnin kanssa. Kuvaristikossa kilpailijoiden tehtävänä oli ratkoa ristikko vihje kerrallaan ohjelman tekijöiden keksimässä järjestyksessä. Vihjeet olivat tekstejä, ääniä, valokuvia ja ohjelmaa varten tehtyjä filminpätkiä, joissa näyttelivät Jyrki Kovaleff ja Kiki Molander. Neljästä kilpailijasta eniten pisteitä kerännyt voitti kahdesta puolituntisesta ohjelmasta koostuneen kilpailun.
Kuviokirjoahven

| Kuviokirjoahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Aequidens
Laji::  diadema
Kaksiosainen nimi
 Aequidens diadema  (Heckel, 1840) 
Synonyymit
 Acara diadema Heckel, 1840 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuviokirjoahven (Aequidens diadema) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva makeissa vesissä elävä kalalaji.
Kuviokirjoahven voi kasvaa korkeintaan 11,8 senttimetrin mittaiseksi. Lajia tavataan Amazon-joen valuma-alueelta, Rio Negro -joen yläjuoksulta sekä Orinoco-joelta ja sen sivujoilta Brasiliasta, Kolumbiasta ja Venezuelasta. Kuviokirjoahven elää noin 23–28 asteen lämpöisissä vesissä. Sopiva pH-arvo sille on 7 ja dH-arvo 15. Kuviokirjoahventa pidetään akvaariokalana.
Kuusisaarentie

Kuusisaari ja sitä halkova Kuusisaarentie. Etualalla Munkkiniemen kärkeä, taustalla Keilaniemen tornitaloja.
Kuusisaarentie Helsingin ja Espoon rajalla
Kuusisaarentie (ruots. Granövägen) on Helsingin Munkkiniemestä Espoon Keilaniemeen johtava katu. Se alkaa Munkkiniemen ja Kuusisaaren väliseltä sillalta ja johtaa Kuusi- ja Lehtisaaren kautta Keilaniemeen, jossa se päättyy Kehä I:n liittymään. Sen jatkeina Munkkiniemessä ovat Pikkuniementie ja Ramsaynranta, jotka johtavat Munkkiniemen aukiolle, jonka kautta myös valtatie 1 kulkee Paciuksenkadun ja Huopalahdentien nimisinä.
Kuusisaarentien varrella on kolme siltaa. Niistä pisin on noin 300 metrin pituinen Otaniemen silta kaupunkien rajalla Lehtisaaresta Espoon puoleiselle manterelle. Kaksi lyhempää siltaa johtavat Munkkiniemestä Kuusisaareen ja Kuusisaaresta Lehtisaareen,
Kuusisaarentietä pitkin kulkevat useat Helsingin seudun bussilinjat, muun muassa runkolinja 510, joka kulkee Itäkeskuksesta Westendinasemalle.
Nykyinen Kuusisaarentie rakennettiin pääosin 1950-luvun alussa. Aikaisemmin osittain samalla paikalla kulki Krimin sodan aikana rakennettu tykkitie, joka johti Munkkiniemestä Kuusi-, Lehti- ja Kaskisaaren kautta Lauttasaaren eteläkärkeen. Myös nykyisen Lehtisaarentien eteläosa noudattaa vanhaa tykkitien linjausta.
Entinen yhdystie 1142

Nykyisen Kuusisaarentien (silloisen Karhusaarentien) osuus Kehä I:ltä Otaniementien risteykseen sekä Otaniementien alkuosa muodostivat aikaisemmin lyhyen yhdystien, jonka numero oli 1142. Vuonna 2010 Espoo kuitenkin teki kadunpitopäätöksen jolla Kehä I:n ja Otaniemen välinen osuus muutettiin kaduksi.
Nimi ja entiset nimet

Nimi Kuusisaarentie annettiin ensin Munkkiniemessä manterella olevalle tieosuudelle, jonka nimi nykyisin on Kärkitie. Nimi vahvistettiin vuonna 1917 muodossa Granöntie (ruots. Granövägen), mutta vuonna 1938 sen suomenkielinen nimi muutettiin Kuusisaarentieksi. Vuonna 1956 nimi vahvistettiin myös sen jatkeena olleelle Kuusisaaren päätielle, ja manterella oleva osuus muutettiin kaksi vuotta myöhemmin Kärkitieksi. Tien Lehtisaaressa oleva osuus sai vuonna 1961 nimen Otaniementie, mutta vuonna 1964 sekin muutettiin osaksi Kuusisaarentietä.
Tien Espoon puolella oleva osuus oli aikaisemmin osa Karhusaarentietä, joka käsitti myös Kehä I:n eteläisimmän osan sen ja nykyisen Kuusisaarentien liittymästä Länsiväylälle. Tie sai nimensä sen ja Länsiväylän risteyksen ympärillä sijainneen, nykyisin mantereeseen yhdistetyn Karhusaaren (ruots. Björkholmen). Sen sijaan Kehä I:n osuus Karhusaarentien liittymästä Turunväylälle sai jo 1960-luvulla nimen Hagalundintie (ruots. Hagalundsvägen). Kehä I:n uudelleenrakentamisen yhteydessä, kun paikalle rakennettiin Keilaniemen tunneli, Espoo päätti antaa myös tunnelin ja Länsiväylän välissä olevalle Kehä I:n osuudelle nimen Hagalundintie, kun taas Karhusaarentien osuus Kehä I:n liittymästä Helsingin rajalle sai nimen Kuusisaarentie, joka sen jatkeella ennestään oli Helsingin puolella..
Kuuden päivän luomistyö

| Kuuden päivän luomistyö eli Heksaemeron> Ἑξαήμερον.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Basileios Suuri
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  teologia
Julkaistu:  noin 370
Suomennos
Suomentaja:  Heikki Koskenniemi
Kustantaja:  Suomen patristinen seura
Julkaistu:  2015
ISBN:  978-952-68145-2-0

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kuuden päivän luomistyö eli Heksaemeron (m.kreik. Ἐννέα ὁμιλίαι εἰς Ἑξαήμερον, Ennea homiliai eis Heksaēmeron, ”Yhdeksän saarnaa [luomisen] kuudesta päivästä”) on Basileios Suuren saarnojen kokoelma, joka käsittelee Ensimmäisen Mooseksen kirjan luomiskertomusta kirjaimellisen tulkinnan kautta.
Historia

Basileios Suuri eli ja kirjoitti 300-luvulla. Hän toimi Kesarean piispana ja kirjoitti useita teologisia teoksia sekä saarnoja. Noin vuonna 370 pitämissään saarnoissa, joista myöhemmin on koottu teos Kuuden päivän luomistyö, hän halusi esittää kirjaimellisen tulkinnan Raamatun Vanhan testamentin aloittavasta luomiskertomuksesta, siinä missä monet häntä edeltäneet varhaiskristilliset teologit olivat suosineet allegorista eli vertauskuvallista lukutapaa. Saarnat on pidetty pääsiäistä edeltäneenä paastonaikana ja ainakin osa niistä on ilmeisesti pidetty Basileiokselle tyypilliseen tyyliin ex tempore.
Basileioksen lähestymistapa liittyi tuon ajan kiistoihin harhaopeista, mikä oli syynä myös ajan suurten kirkolliskokousten järjestämiseen. Vaikka allegorista lukutapaa olivat suosineet myös monet apostolisen kirkon teologit, se oli erityisen suosittu gnostilaisten ja muiden harhaoppisiksi tuomittujen parissa. Tämä johtui siitä, että gnostilaisen käsityksen mukaan luotu aineellinen maailma oli paha, ja näin sen luojaksi täytyi olettaa erillinen korkeimmasta, hyvästä Jumalasta erotettu paha demiurgi. Tämä ei sopinut yhteen Vanhan testamentin luomiskertomuksen kanssa, ja siksi gnostilaiset tulkitsivat luomiskertomuksen vertauskuvallisesti tai jopa esittivät siitä kokonaan omia versioitaan, kuten esimerkiksi Johanneksen salaisessa kirjassa esiintyvä luomismyytti. Basileios halusi teoksellaan osoittaa, että luomiskertomuksen kirjaimellinen lukutapa on täysin mahdollinen. Samalla hän halusi muistuttaa, että luotu maailma on hyvä ja hyvän Jumalan tekoa.
Kuuden päivän luomistyö oli varsinkin varhaisen kirkon aikana Basileioksen arvostetuin teos. Sillä oli suuri vaikutus erityisesti lännen kirkossa. Ambrosius kirjoitti samannimisen teoksen Heksaemeron Basileioksen teoksen jäljitelmänä. Basileioksen ohella kirjaimellisen tulkinnan luomiskertomuksesta esitti muun muassa Augustinus teoksissaan De Genesi in litteram sekä De Genesi adversus Manichaeos. Eustathius Afer käänsi Basileioksen teoksen latinaksi noin vuonna 440. Dionysius Exiguus teki toisen käännöksen 500-luvulla.
Sisältö

Basileioksen teos koostuu yhdeksästä saarnasta, joissa hän käy läpi luomiskertomuksen kuusi päivää. Hän tulkitsee kertomusta sillä periaatteella, että Raamattu tarkoittaa jokaisessa kohdassa juuri sitä, mitä se sanookin. Samalla Basileios käsittelee kaikkeutta, luontoa, kasveja ja eläimiä oman aikansa tieteen valossa, ja osoittaa oppineisuutensa monin tavoin. Samalla Basileios arvostelee antiikin kreikkalaisia tieteilijöitä ja filosofeja siitä, että nämä ovat kyllä tutkineet monin tavoin kaikkeuden yksityiskohtia, mutta eivät silti ole nähneet kaiken olevan Jumalan luoma.
Ensimmäinen saarna. ”Alussa Jumala loi taivaan ja maan.” (1. päivä)
Toinen saarna. ”Ja maa oli autio ja tyhjä.” (1. päivä)
Kolmas saarna. Taivaanvahvuus. (2. päivä)
Neljäs saarna. Vetten kokoontuminen. (2. päivä)
Viides saarna. Maa saa kasvikunnan. (3. päivä)
Kuudes saarna. Kuinka valot ovat saaneet syntynsä. (4. päivä)
Seitsemäs saarna. Vesieläimet. (5. päivä)
Kahdeksas saarna. Maa tuottaa elävät olennot. (6. päivä)
Yhdeksäs saarna. Maaeläimet. (6. päivä)
Kirjallisuutta > Suomennos

Basileios Suuri: Kuuden päivän luomistyö.  (Studia patristica Fennica 2. Suomentanut Heikki Koskenniemi, toimittanut Erkki Koskenniemi. Käännös julkaistu ensimmäisen kerran sähköisessä julkaisussa Kirkon aarteita, Sley-Media, 2011)  Helsinki:  Suomen patristinen seura, 2015 (2. painos 2016).  ISBN 978-952-68145-2-0
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Basil of Caesarea: Hexaemeron.  CreateSpace Independent Publishing Platform, 2013.  ISBN 978-1490489629  (englanniksi)
Basil: Hexaemeron. Teoksessa Schaff, Philip (toim.): Nicene and Post-Nicene Fathers: Second Series.  (Volume VIII Basil)  Cosimo, 2007.  ISBN 1602065225  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Basil: Hexaemeron. New Advent. (englanniksi)
Basil the Great: Hexameron (The Six Days) (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
St Basil the Great: Hexaemeron. Παιδεία. (englanniksi)
Kuubankrokotiili

| Kuubankrokotiili |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Krokotiilieläimet Crocodylia
Heimo::  Krokotiilit Crocodylidae
Suku::  Crocodylus
Laji::  rhombifer
Kaksiosainen nimi
 Crocodylus rhombifer  Cuvier,1807 
 Kuubankrokotiilin suppea levinneisyysalue
Katso myös
   Kuubankrokotiili Wikispeciesissä   Kuubankrokotiili Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kuubankrokotiili (Crocodylus rhombifer) on äärimmäisen uhanalainen, vain Kuubassa elävä krokotiili.
Koko ja ulkonäkö

Kuubankrokotiili on yleensä 2–2,5 metrin pituinen, mutta joskus jopa 3,5-metrinen. Se on varsin vankkarakenteinen. Sillä on lihaksikas niska, jonka avulla se pystyy pitämään päätään selkää korkeammalla. Selässä on kuusi peräkkäisten kilpien muodostamaa pitkittäisriviä, jotka alkavat kuudesta paksusta ja suuresta niskakilvestä. Jalat ovat sarveiskilpien peittämät ja hyvin vahvat. Vahvojen raajojen ansiosta se pystyy kävelemään pidempiä matkoja kuin muut krokotiililajit. Muista krokotiililajeista poiketen kuubankrokotiili pitää myös maalla levätessään takaraajojaan koukistettuina, mutta eturaajansa ojennettuina. Silmät ovat erittäin tummat, joten tummanruskea silmäterä ei erotu kunnolla. Hampaat, joita on 66–67, ovat vahvat ja uurteenomaiset. Väritys on keltaisen ja mustan sekoitusta. Kuubankrokotiilin kaltaisen eläimen fossiileja on löydetty Pohjois-Amerikasta noin neljän miljoonan vuoden takaa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kuubankrokotiilia tavataan enää vain Kuubassa Zapatan soilla ja Pinos-saarella. Laji on elänyt myös Cayman- ja Bahamasaarilla, mutta niiltä laji on jo hävinnyt. 
Kuubankrokotiili viihtyy parhaiten makeavetisillä soilla ja muilla kosteikkoalueilla, mutta sietää myös suolaista vettä. Kanta on Zapatassa nykyään 3 000–6 000 yksilöä, ja laji on rauhoitettu.
Elintavat

Kuubankrokotiili on kotonaan niin maalla kuin vedessäkin. Se on vahva uimari ja etenee hyvin maallakin. Krokotiilit ovat kuitenkin aina yön jäljiltä kohmeisia, joten ne paistattelevat auringossa tai lilluvat lämpimässä vedessä, kunnes niiden ruumiinlämpötila kohoaa tarpeeksi korkealle. Kuubankrokotiilit liikkuvat aktiivisesti vain lisääntymisaikana tai ruokaa etsimässä. Kuubankrokotiilit ovat aikuisina ärhäköitä ja tappelevat usein myös muidenkin krokotiililajien kanssa.
Ravinto

Kuubankrokotiili syö nilviäisiä, äyriäisiä, kilpikonnia, lintuja, hutioita, kaloja ja joskus myös koiria ja villisikoja. Ne pystyvät kurkottamaan saalista jopa puiden oksilta, pyrstön avulla pomppaamalla.