Amerikansuomalainen kirjallisuus
Kaunokirjallisuus

Amerikansuomalaiset kirjailijat olivat valtaosin harrastajakirjoittajia, joiden tuotteita julkaistiin sanoma- ja aikakauslehdissä, kanadalaisen Liekin kaltaisissa kirjallisuuslehdissä sekä vuodenaikajulkaisujen ja kirjallisuusalbumien tapaisissa tilapäisjulkaisuissa. Tekijöiden aktiivisuutta pyrittiin kohottamaan erilaisten kirjoituskilpailujen avulla. Aktiivisimmat kirjailijat hankkivat elantonsa sanomalehtien toimittajina.
Siirtolaisten tuottaman kaunokirjallisuuden taiteellinen taso ei yleisen käsityksen mukaan ollut kovin korkea. Teosten painokset olivat pieniä, ne eivät juurikaan levinneet Suomeen, eikä niistä ole jäänyt elämään mitään klassikoita. Amerikansuomalaisella kirjallisuudella oli kuitenkin arvonsa siirtolaisten järjestötoiminnan osana sekä heidän olosuhteidensa ja tuntemustensa ilmaisuna. Varsinkin sosialisteille kaunokirjallisuudella oli suuri merkitys oman aatemaailman kuvastajana.
Ensimmäinen amerikansuomalainen kaunokirjallinen teos lienee vuonna 1889 ilmestynyt K. A. Jurvan huvinäytelmä Kapakkaelämää. Laajemmin vasta 1890-luvun lopulla käynnistynyt varhainen kirjallisuus oli tyyliltään lähinnä romanttista. Sen aiheina olivat rikokset, jännittävät seikkailut ja tunteelliset rakkauskertomukset, jotka vaarojen, kurjuuden ja kovien kohtaloiden jälkeen päättyivät onnelliseen loppuun. Realistinen kaivos- ja metsätyömaiden kuvaus nousi esiin 1900-luvun alkuvuosina.
Realismin edustajia olivat varsinkin työväenliikkeen kirjailijat, joiden tuotantoa on pidetty amerikansuomalaisen kaunokirjallisuuden laajimpana ja merkittävimpänä osana. Sosialistien tavoitteena oli luoda ”arvokasta” kirjallisuutta, joka herättäisi työväestön luokkatietoisuuden ja palvelisi liikkeen aatteellisia ja poliittisia päämääriä. Työväenkirjallisuuden aiheita olivat siirtolaisuuden aiheuttanut Suomen elinolojen ankeus, Amerikan työolojen raskaus ja vaarallisuus, porvariston harjoittama riisto sekä työläisten yhteiskunnallinen herääminen ja sosialistiseen liikkeeseen järjestäytyminen. Siirtolaiselämän kuvaus oli yleensä sävyltään synkkää ja tavoitteiltaan tendenssimäistä.
Työväenkirjailijoista lahjakkaimpana on pidetty Aku Päiviötä, joka tunnetaan ennen kaikkea lyyrikkona ja eepikkona. Hänen tuotantonsa huippuna voidaan pitää kansanrunomuodon varaan rakennettuja runoeepoksia Kostaja (1911) ja Hornin orjat (1913) sekä novellikokoelmaa Hiiliä (1913). Niiden aiheita ovat yhteiskunnalliset ristiriidat ja siirtolaiselämän varjopuolet. Päiviö julkaisi myös runokokoelmia, proosaa, muutaman näytelmän sekä satoja tilapäis- ja juhlarunoja.
Jo Suomessa kirjailijanuransa aloittanut A. B. Mäkelä julkaisi kaunokirjalliset teoksensa nimimerkillä Kaapro Jääskeläinen. Hänen niukaksi jäänyt Amerikan-tuotantonsa käsittää muun muassa Sointulan suomalaisyhteisön kuvauksia sekä työväenkirjallisuudessa harvinaisia humoristisia tarinoita ja runoja. Yksi tuotteliammista amerikansuomalaisista kirjailijoista oli Moses Hahl, joka käytti nimimerkkiä Hijoppi Rotilainen. Monipuolinen Hahl kirjoitti runoja, näytelmiä, proosaa sekä omalaatuisia nietzscheläisvaikutteisia asiateoksia. Hänen satiiriset tuotteensa ruoskivat erityisesti kirkollisia piirejä sekä pikkuporvarillisia sosialismin vastustajia. Muita työväenkirjailijoita olivat Kalle Rissanen, Eemeli Parras, Kalle Toivola, Richard Pesola, Kalle Tähtelä, Santeri Mäkelä ja Mikael Rutanen. Naisnäkökulmaa amerikansuomalaiseen työväenkirjallisuuteen toi Helmi Mattson.
Myös porvarillisella puolella oli omat kirjailijansa, jotka ajanvietekirjallisuuden ohella pyrkivät vetoamaan siirtolaisten kansallismielisiin ja uskonnollisiin tunteisiin. Epäpoliittisiin kirjailijoihin kuului romanttisia naiskohtaloita ja rakkaustarinoita julkaissut Sara Röyhy. Ei-sosialistisista kirjailijoista huomattavimpia oli Kalle Potti, jonka romaani Iloinen Harbori (1924) kuvaa humoristis-realistisesti Ashtabulan satamakaupungin suomalaisyhteisön elämää.
Erityinen sija siirtolaisten kaunokirjallisuudessa oli vilkkaan näyttämöharrastuksen tarpeisiin laaditulla näytelmäkirjallisuudella. Laadultaan kirjava näytelmäkirjallisuus käsitti kaikki draaman muodot farssista murhenäytelmään. Työväenliikkeen piirissä laadittiin sisällöltään aatteellisia näytelmiä, joiden ensisijainen tehtävä oli propagandistinen. Näytelmäkirjailijoista merkittävimpiä lienevät Lauri Lemberg ja Felix Hyrske.