Mielen tyyneydestä (Plutarkhos)
Sisältö

»Mitä hyötyä mielenrauhan ja tyynen elämän tavoittelussa on rikkauksista, maineesta ja vaikutusvallasta, jos ne, joilla niitä on, eivät saa niistä iloa vaan kaipaavat herkeämättä sitä, mikä heiltä puuttuu? Mikä muu voisi olla avuksi kuin järki, joka on totutettu ja harjautettu ottamaan nopeasti hallintaan mielen tunteellinen ja epärationaalinen osa, joka niin usein kuohahtelee, ja valvomaan ettei se tempaudu olosuhteiden virran vietäväksi.»
Plutarkhoksen tutkielma on kirjoitettu kirjeen muotoon ja jaetaan 20 lukuun. Plutarkhos puhuttelee aluksi ystäväänsä, ja kehuu häntä siitä, ettei hän hyvästä yhteiskunnallisesta asemastaan huolimatta ole unohtanut filosofian merkitystä mielenrauhan ja tyynen elämän tavoittelussa. Tämän jälkeen Plutarkhos kumoaa sen näkemyksen, ettei mielenrauhaa tavoittelevan tulisi osallistua julkiseen elämään: mielenrauha ei tarkoita eikä vaadi toimettomuutta, velvollisuuksien laiminlyöntiä eikä yksinäisyyttä. Oleellista ei ole se ”kuinka paljon tai vähän tekoja on, vaan kuinka hyviä tai häpeällisiä ne ovat”.
Ei ole myöskään mitään elämänmuotoa, joka itsessään olisi vapaa kärsimyksistä. Ihmisen elämä muovautuu mielenlaadun ja luonteen mukaiseksi, niin kuin kenkä muovautuu jalan mukaan eikä päinvastoin. Tyytyväisyyden mitä tahansa elämänmuotoa kohtaan saa aikaan järki. ”Sokrates kävi vankityrmässäkin filosofisia keskusteluja – – kun taas Faethon noustuaan taivaisiin puhkesi valittamaan, kun kukaan ei antanut hänelle hänen isänsä hevosia ja vaunuja”. ”Platon vertaa elämää nopanheittoon, jossa ensin tavoitellaan hyviä numeroita ja heiton jälkeen pyritään pelaamaan hyvin numeroilla, jotka tulivat”. Kaikissa elämän sattumuksissa voi nähdä jotain hyvääkin. ”Meidän ei pidä väheksyä tavanomaisiakaan asioita vaan ottaa nekin lukuun: iloita siitä että ylipäänsä elämme, olemme terveitä ja näemme auringon – – että on sananvapaus, vapaus tehdä työtä, vapaus vaieta, vapaus olla jouten.”
Plutarkhos ottaa esille myös sen, että meillä on tapana olla tyytymättömiä siksi, että kadehdimme jotakuta toista, jonka asiat ovat hieman paremmin. Näin emme osaa olla kiitollisia siitä, mikä meillä on hyvin. Ihminen ”voivottelee, kun ei voi astua senaattorin kenkiin. Ja jos voisikin, hän valittaisi ettei ole Rooman preetori; preetorina hän valittaa, ettei ole konsuli; konsulina sitä ettei hänen nimeään lueta virkaluettelossa ensimmäisenä vaan toisena”. Yhtä lailla meidän tulisi huomata, ettei kaikilla muilla ole yhtä hyvin: jos ”pidät Kserksestä onnellisena hänen kulkiessaan kelluvaa siltaansa pitkin, näe myös ne jotka viuhuvan ruoskan alla kaivoivat tietään Athos-vuoren läpi”. ”Olemme typeryyttämme tottuneet elämään katse enemmän muissa kuin itsessämme”.
Mielenrauhamme tuhoaa myös se, ettemme osaa suhteuttaa mielihalujamme käytettävissä oleviin voimavaroihin. Ihmiset haluavat usein kaikkea, joskus keskenään ristiriitaisiakin asioita. ”Mielenrauhan ja tyytymättömyyden varastot ovat jokaisella itsessään”. Mielenrauhalle on häiriöksi myös se, että lipeää hyvistä asioista ja muistoista ikäviin. ”Meidän tulisi järjestää kokemukset sieluumme niin kuin värit ovat maalauksessa: kirkkaat ja valoisat etualalle, synkät peittoon ja taakse”.