stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
René Girard
Ajattelu > Mimeettinen väkivalta

Mimeettinen halu johtaa siis mimeettiseen väkivaltaan. Mimeettinen väkivalta tarkoittaa väkivaltapyrkimyksiä, jotka tulevat jäljitellyksi. Juuri mimeettinen väkivalta, johon mimeettisen halun perusvietti johtaa, on keskeinen Girardin antropologisessa teoriassa. Ongelmana nimittäin on, että kun mimeettinen halu kiihdyttää kilpailua lähestulkoon eksponentiaalisesti, se lisää yhteisön väkivaltaisuutta. Niinpä mimeettinen halu on yhtäältä synnyttämässä kulttuuria, koska nimenomaan taitavan jäljittelyn kyky on kulttuurin synnylle välttämätön, ja toisaalta uhkaa myös tuhota kulttuurin, koska se luo yhteisöön mimeettisen väkivallan kehiä.
Mimeettinen väkivalta synnyttää tilanteen, jota Girard kutsuu erojen poispyyhkiytymiseksi: todelliset erot, joita yksilöiden välillä on havaittavissa, alkavat kadota ja yksilöt muistuttavat toisiaan yhä enemmän, mitä tulee todellisiin, ei pintapuolisiin eroihin. Yksilöt alkavat muistuttaa toistensa kaksoisolentoja, kuin kaksi verikoston kehään (blood-feud) ajautunutta sukua. Girardin mukaan yksilöllisessä kulttuurissa näennäiset erot kasvavat samalla kun todelliset erot häviävät. Tuollaisessa tilanteessa ei mimeettisen halun sokealle seuraamiselle ja siitä kumpuavalle kilpailulle ja väkivallalle ole mitään esteitä. Girard arvioikin monien nykyajan ongelmien kumpuavan nimenomaan mimeettisestä väkivallasta. Ihmistieteitä – Girard kritisoi erityisesti psykoanalyysia ja Claude Lévi-Straussia – ja moderneja ideologioita hän taas syyttää siitä, että he ovat sokeita tälle ja tulkitsevat sen väärin.
Ajattelu > Uhraaminen

Teoksessaan Väkivalta ja pyhä Girard esittelee uhraamisteoriansa, josta hänet parhaiten tunnettaneen. Girardin teoria kulkee toisinaan myös "syntipukkiteorian" nimellä. Uhri on Girardin mukaan nimenomaan syntipukki, johon väkivallan kehään ajautunut yhteisö kanavoi vihansa ja lynkkaa tämän – tai ainakin karkottaa keskuudestaan.
Alkukantaisessa yhteisössä ei ole oikeuslaitosta eikä poliisia, jotka lakien nojalla pystyisivät katkaisemaan väkivallan. Kun tuollainen yhteisö ajautuu väkivallan kehään, johtaa tilanne Girardin mukaan ennen pitkää siihen, että koska tiettyjä yksilöitä jäljitellään muita enemmän, alkaa viha kohdistua johonkin rajattuun joukkoon tai yhteen ainoaan yksilöön ja tästä tulee uhrattava syntipukki. Tämä tilanne toimii Girardin mukaan kantanäkynä, johon kaikki järjestynyt kulttuuri pohjautuu. Kun yksilö on lynkattu, vapautuu yhteisö sitä piinanneesta väkivallasta. Helpotus puolestaan tulkitaan uhratun ansioksi, ja näin uhrilla on kahtalainen luonne: toisaalta hän on ehdottoman paha – hänhän oli syynä yhteisön kriisiin –, toisaalta taas ehdottoman hyvä, sillä hänet uhraamalla yhteisö saavutti uuden ykseyden tunteen. Siispä uhri on pyhä, jumala tai jumalan kaltainen.
Uhraaminen säännöllisesti toistuvana rituaalina taas pyrkii Girardin mukaan toistamaan tämän kantanäyn tuottaman vaikutuksen. Ihmisuhreista voidaan myös ennemmin tai myöhemmin luopua ja siirtyä eläinuhreihin, ja lopulta tästäkin käytännöstä voidaan luopua. Mytologiat taas kuvaavat Girardin mukaan yleensä juuri alkuväkivaltaa, joskin peitellysti.
Girardin mukaan mimeettiseen haluun perustuva inhimillinen kulttuuri vaatii uhreja. Hän tulkitsee antiikin myyttejä verhotuiksi ritualistisen väkivallan purkauksiksi. Uhraaminen on prosessi, jossa syntipukki joutuu yhteisön sisäisen väkivallan purkautumisväyläksi. Esimerkiksi länsimaisessa kulttuuriperinteessä Kuningas Oidipus ja Raamatun evankeliumit ovat Girardin mukaan verhottuja kertomuksia yhteisöväkivallan uhreista. Uhraamisen prosessi on tiedostumaton: uhraamisen hetkellä syntipukin syyllisyys uskotaan todeksi ja ylilyövä väkivalta oikeudenmukaiseksi. Uhri puhdistaa yhteisön sen sisäisistä konflikteista, ja juuri tästä juontuu Girardin mukaan myös tragedian katarttinen vaikutus. Kuollut uhri kohotetaan myyteissä jumalalliseen asemaan; näin peitetään tietoisuudelta yhteisön ja uskontojen keskiössä toimiva väkivaltainen yksiuhrimekanismi.
Teoksia > Suomeksi

Väkivalta ja pyhä.  (Suomentanut Olli Sinivaara. Paradeigma-sarja)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2004.  ISBN 952-5169-33-2
Kellariloukon psykologia. Esseitä.  (Suomentanut Olli Sinivaara ja Tuukka Sandström. Sisältää teoksen Dostoïevski, du double à l'unité ja kolme esseetä teoksesta To Double Business Bound: Essays on Literature, Mimesis, and Anthropology. Liitteenä Dostojevskin kirjeitä)  Hamina:  Idiootti, 2019.  ISBN 978-952-5860-18-4
Teoksia > Ranskaksi

Mensonge romantique et vérité romanesque (1961)
Dostoïevski, du double à l'unité (1963) Suom. Dostojevski: kaksoisolennosta ykseyteen.  (Suomentanut Olli Sinivaara. Valikoimassa Kellariloukon psykologia)  Hamina:  Idiootti, 2019.  ISBN 978-952-5860-18-4
La violence et le Sacré (1972). Suom. Väkivalta ja pyhä.  (Suomentanut Olli Sinivaara. Paradeigma-sarja)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2004.  ISBN 952-5169-33-2
Critique dans un souterrain (1976)
Des choses cachées depuis la fondation du monde (1978)
Le Bouc émissaire (1982)
La route antique des hommes pervers (1985)
Shakespeare: les feux de l'envie (1990) (Prix Médicis essai -palkinto v. 1990)
Quand ces choses commenceront... Entretiens avec Michel Treguer (1994)
Je vois Satan tomber comme l'éclair (1999)
Celui par qui le scandale arrive (2001)
Le sacrifice (2003)
Les origines de la culture (2004)
Teoksia > Englanniksi

Proust: A Collection of Critical Essays (1962)
To Double Business Bound: Essays on Literature, Mimesis, and Anthropology (1978)
Things hidden since the foundation of the World (1978)
A Theatre of Envy: William Shakespeare (1991). Ranskankielinen käännös, Shakespeare : les feux de l'envie, julkaistiin ennen englanninkielistä alkutekstiä.
The Girard Reader (1996)
Oedipus Unbound: Selected Writings on Rivalry and Desire (2004)
Teoksia > Portugaliksi

Um Longo Argumento do princípio ao Fim: Diálogos com João Cezar de Castro Rocha e Pierpaolo Antonello (2000)
Aiheesta muualla

The René Girard Bibliography. (englanniksi)
How To Scapegoat the Leader – an introduction to Girard. (englanniksi)
ProgressiveBaptist.net (Arkistoitu – Internet Archive) – essays about Girard and Christian Theology. (englanniksi)
René Girardin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Robert-Ambroise-Marie Carré | Ranskan akatemian jäsen  Tuoli 37 2005–2015 | Seuraaja: Michel Zink |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Kertoja

Kertoja on kaunokirjallisessa teoksessa se, joka kertoo tai jonka oletetaan kertovan tarinan tietyn kertomuksen tai sen jakson puitteissa. Samalla kertojan oletetaan ottavan kerrottuun liittyvän vastuun. Kertoja voi puhua minä-muodossa, tai tapahtumista ulkopuolisena yksikön kolmannessa persoonassa. Teoksessa voi kertojia olla yksi tai monta. On myös esitetty, että kertojaa ei välttämättä ole lainkaan, kun tapahtumat "puhuvat puolestaan".
Kertojatyypit ja kerronnan tasot

Kertojatyypit voivat olla yleistäviä kuvausmallejaselvennä. Niiden avulla pyritään luonnehtimaan ja analysoimaan yksityistä kertovaa tekstiä ja sen kertojaa. Esimerkiksi Aleksis Kiven kirjoittamien tekstien kertojasta voidaan puhua ”Kiven kertojana”. Kertojan asema ja roolin havaittavuus ovat tärkeitä kertovassa fiktiossa.
Kertoja voidaan luokitella myös sen mukaan, millä tasolla kerronta tapahtuu. Korkein taso, jolla kerronta voi tapahtua, on ekstradiegeettinen. Kertoja on tällöin hierarkkisesti kaikkea ylempänä. Hän ei ole mukana kertomissaan tilanteissa, vaan pysyy poissa teoksen tarinamaailmasta. Ekstradiegeettinen kertoja hallitsee tarinansa ja on sen ulkopuolella. Hänellä ei ole rajoitteita. Mennyt, nykyhetki ja tuleva sekä paikka eivät estä kerrontaa: "kaikkitietävä" kertoja voi nähdä samanaikaiset tapahtumat eri paikoissa. Hänen ylemmyyttään voi kuvailla esimerkiksi siten, että hän voi paljastaa henkilön sisäisen elämän lainaamalla hänen ajatteluansa tai puhettansa. Kertojalla on myös valta jättää kertomatta sitä ja kommentoida sen sijaan itse henkilön tietoisuuden tilaa. Kertojan valinnat paljastavat paljon kertojasta itsestään. Kuitenkin on huomattava, että kutsuttaessa ekstradiegeettistä kertojaa kaikkitietäväksi täytyy muistaa, ettei ole olemassa tietämisen määrän johteitaselvennä.
Toisen asteen kertoja on ylemmän tason kertojan välittämän ensimmäisen kertomuksen diegeettinen henkilö (intradiegeettinen kertoja) . Intradiegeettinen kertoja on siis kertomansa tarinan henkilö, joka osallistuu tapahtumiin siinä missä muutkin tarinan henkilöt.
Kertojatyypit ja kerronnan tasot > Kertojan osallisuus tarinaan

Kertoja voi olla osallinen tai osaton kertomassaan tarinassa. Kertoja, joka ei osallistu tarinaan, on heterodiegeettinen, kun taas osallistuva kertoja on homodiegeettinen. Sekä ekstra- että intradiegeettiset kertojat voivat olla molempia. Esimerkiksi ekstradiegeettinen kertoja voi olla itse mukana omassa tarinassaan minä-muotoisena kertojana monologisessa kertomuksessa. Kertoja kertoo omasta elämästään ja itsestään olemalla kuitenkin ulkopuolinen itse tapahtumista. Tällöin ekstradiegeettinen kertoja on samalla homodiegeettinen kertoja. Kaikkitietävänä ja tarinaan liittymättömänä kertojana, kyseessä on ekstra- ja heterodiegeettinen kertoja.
Intradiegeettinen kertoja voi taasen olla heterodiegeettinen, kun kyseessä on tarina, johon kertoja ei itse ole osallinen. Esimerkiksi Giovanni Boccaccion teoksessa Decamerone (1350–1353) on novelleja, joissa kolme nuorukaista ja seitsemän nuorta naista kertovat tarinoita erilaisten teemojen mukaan. Kukaan heistä ei kuitenkaan ole kertomiensa tarinoiden henkilöinä. Kyseessä on siis intra- ja heterodiegeettinen kertoja. Kertoessaan sen sijaan tarinaa, jossa kertoja on itse osallinen, kyseessä on sekä intra- että homodiegeettinen kertoja.
Kertojatyypit ja kerronnan tasot > Kertojan luotettavuus

Kertoja voi olla luotettava tai epäluotettava. Luotettava kertoja ei herätä kysymyksiä, hän on suuri auktoriteetti, johon lukija luottaa. Toisaalta lukija huomaa suhtautuvansa varautuneesti kertojaan, joka vaikuttaa epäilyttävältä. Epäluotettava kertoja antaa itsestään merkkejä. Kerronnasta voi havaita joitain merkkejä, joista voi päätellä, että kertoja ei kerro kaikkea, vääristelee tai valehtelee. Epäluotettava kertoja voi olla tiedoiltaan rajoittunut. Hän saattaa kertoa perspektiivistä, joka on hänen oman etunsa mukainen. Yleensä epäluotettava kertoja paljastuu moraalinsa tai arvomaailmansa kautta, sillä ne ovat usein ristiriidassa itse tarina-aineksen tai lukijan arvomaailman kanssa.
Epäluotettava kertoja voi olla epäpersoonallinen, kätkeytyvä kertoja, jota on hankala havaita. Hänet voi huomata edellä mainittujen asioiden lisäksi kerronnan epäharmonian kautta. Kerronnassa ei ole selkeitä virheitä, mutta kuvauksissa voi olla eriarvoisuutta. Lukija reagoi tähän panemalla vastaan. Toisaalla luotettava kertoja ei herätä epäilyksiä lukijassa.
Luotettavan kertojan voi jakaa hän-muotoiseen ja objektiiviseen. Hän-muotoinen on tarinan ulkopuolinen kertoja, joka saattaa kommentoida tarinaa. Kyseessä on kaikkitietävä kertoja, joka voi osallistua tarinaan kommentoimalla tai sukeltamalla tarinan henkilön pään sisälle. Kertoja on läsnä ja kuuluu tekstissä, jolloin lukijan ei tarvitse epäillä sen olemassaoloa ja luotettavuutta. Objektiivinen luotettava kertoja taas on neutraali ja piiloutuu kerronnan taakse. Hän jättää lukijalle tilaa luoda omia tulkintoja tekstistä. Ainoastaan, kun ilmoitetaan kuka on äänessä tai mikä paikka on kyseessä, kertoja tulee näkyviin.
Epäluotettavallakin kertojalla on kaksi eri päätyyppiä ja niistä useita erilaisia variaatioita. Toinen on minä-muotoinen tarinaan osallistuva kertoja. Minä-muotoinen kertoja on rajoittunut tiedoiltaan. Hän voi kertoa oman tarinansa, mutta suppeampana ja värittyneempänä kuin kaikkitietävä kertoja. Ristiriitaisuudet ovat hänelle ominaisia ja se, että kertoja puhuu yhtä, tapahtumat toista. Hän-muotoinen epäluotettava kertoja taasen kertoo tarinaa toisesta. Se joutuu arvailemaan ja pohtimaan päähenkilön tai muiden henkilöiden tapauksia, koska ei tiedä niistä, kuten kaikkitietävä kertoja. Kertoja on vielä suppeampi tiedoissaan kuin minä-muotoinen epäluotettava kertoja, mutta myös yhtä subjektiivinen. Hän-muotoinen kertoja pyrkii avaamaan todellista tilaa.
Havaittavuuden aste

Kertoja on aina olemassa tekstissä, vaikka hänet olisi lähes tyystin peitetty. Havaittavuuden merkkejä on löydettävissä, jos on tarkkana. Ne voi jakaa kuuteen eri tyyppiin. Näitä ovat miljöön kuvaus, henkilöiden identifiointi, ajallinen yhteenveto, luonteen määrittely, henkilöiden sanomatta tai ajattelematta jättämisen raportointi ja kommentaari. Seuraavassa hieman tarkemmin niistä.
Proosassa miljöö kuvataan kielellä, toisin kuin elokuvassa, jossa näytetään tapahtumaympäristö. Kieli teoksessa on aina kertojan kieltä. Tätä sanotaan miljöön kuvaukseksi.
Kun kertoja osoittaa tarinan henkilön olevan kaunis, älykäs tai jotain muuta, se todistaa kertojan "tuntevan" henkilön etukäteen. Lukijalta tämä tieto puuttuu, joten kertoja toimii tiedonvälittäjänä identifioidessaan henkilöitä.
Ajallisessa yhteenvedossa on kyse kertojan valinnasta: siitä, mikä on kerrottava yksityiskohtaisesti, mikä suppeammin. Kertoja tekee lukijalle selvää kuluneesta ajasta ja niin edespäin. Hän vastaa myös lukijan mielessä heränneisiin kysymyksiin.
Luonnetta määritellessään kertoja myös abstrahoi, yleistää ja tiivistää henkilöä. Hän esittää tulokset arvovaltaisen luonnehdinnan muodossa. Kun esittäjänä on ekstradiegeettinen kertoja, tuntuu luonteen määrittely luotettavammalta.
Henkilöiden sanomatta tai ajattelematta jättämisen raportoinnissa kertoja toimii puolueettomana tietolähteenä. Hän kertoo asioita, joista henkilöt eivät ole tietoisia tai joita he harkitusti salaavat.
Kertoja voi kommentoida joko tarinaa tai kerrontaa. Kertojan valta-asema on suurimmillaan kommentaarissa. Kommentaari jakautuu tulkintaan, arvostelmiin ja yleistykseen. Tulkitessaan kertoja ei välitä tietoa vain kohteesta, vaan tulkitsijasta eli useimmiten itsestään ja asenteistaan. Arvostelmat paljastavat kertojan moraalisen asenteen. Yleistäessään hän laajentaa yksityistapauksen merkityksen koskemaan tiettyä ryhmää, yhteiskuntaa tai ihmisiä yleensä. Yleistys koskee tarinan maailman esitykseen liittyviä ongelmia. Kertoja voi käyttää myös harvinaista alanoottia, joka kiinnittää huomion kerrontaansa pohtivaan kertojaan.
Kertojan yleisö

Kertojan yleisö on se, kenelle hän kertoo. Joskus ekstradiegeettinen kertoja puhuttelee konkretisoitua yleisöään, esimerkiksi toteamalla: ”rakas lukija”, ”pyydän anteeksi”. Kertojan kohteina ei kuitenkaan ole fyysinen lukija, vaan ennemminkin fyysisen lukijan tulee rakentaa kertojan yleisö. Hän luo ymmärtävän yleisön. Viestintä tapahtuu aina samalla tasolla olevien kertojien ja heidän yleisöjensä välillä.
Ekstradiegeettisen tason kertojan ja yleisön lisäksi on sisäkkäisiä kertojia ja yleisöjä. Ensimmäisen tarinan sisälle on mahdollista syntyä muita tarinoita, niiden kertojia ja yleisöjä. Ne ovat alisteisia korkeammalle ekstradiegeettiselle tasolle, sen kertojalle, tarinalle ja yleisölle. Alisteiset kertojat ovat sisäkkäisiä kertojia ja yleisöt sisäkkäisiä yleisöjä. Hierarkkisuus tasoissa on ehdoton, sillä kunkin tason kertoja kertoo aina omalle yleisölleen, joka on samalla kertovalla tasolla. Tasoja voi olla useita. Sisäkkäinenkin kertoja voi olla osallinen tai osaton kertomuksessaan.
Fokalisaatio

Kertojan kerronta suodattuu aina jonkin ”äänen”, subjektiksi ymmärrettävän prisman läpi. Tätä kutsutaan fokalisaatioksi. Fokalisaatioita voi olla ulkoinen ja sisäinen. Kertoja-fokalisoija edustaa ulkoista fokalisaatiota. Tässä kertoja on selvä fokalisoija, sillä hänen havaintonsa antavat suunnan esitykselle. Kertoja-fokalisoija on yleinen vanhoissa, perinteisissä romaaneissa. Henkilö-fokalisoija taasen edustaa sisäistä fokalisaatiota, koska siinä ollaan tarinan maailmassa, tapahtumien sisäpuolella. Sisäistä ja vaihtuvaa fokalisaatiota suosivat etenkin modernit romaanit.
Kertojaa tarvitaan välittämään fokalisoitava maailma. Kertoja vaihtuu fokalisoijaksi, kun hän kertoo toisen tunnustamiset ja havainnot. Tällöin kerronta suodattuu fokalisoijan perspektiivin läpi. Niinpä ääni pysyy samana. Ainoastaan fokalisoija vaihtuu.
Kettupoika Vuk

| Kettupoika Vuk> Vuk |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Attila Dargay
Käsikirjoittaja:   Attila Dargay  István Imre  Ede Tarbay 
Perustuu:  István Feketen romaaniin Vuk
Tuottaja:   György Budai  István Imre 
Säveltäjä:  Peter Wolf
Kuvaaja:  Irén Henrik
Leikkaaja:   János Czipauer  Magda Hap 
Pääosat:   Judit Pogány − nuori Vuk  József Gyabronka − Vuk  Teri Földi − Íny  Gyula Szabó − Kag 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Unkari
Tuotantoyhtiö:  Pannónia Filmstúdió (käännä suomeksi)
Levittäjä:  Magyar Televízió Mokép
Ensi-ilta:  1981
Kesto:  76 minuuttia
Alkuperäiskieli:  unkari
Seuraaja:  Kis Vuk
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kettupoika Vuk (videojulkaisuna Vuk, unk. Vuk) on unkarilainen animaatioelokuva, joka valmistui 1981. Elokuva pohjautuu István Feketen romaaniin Vuk. Elokuvan jatko-osa on nimeltään Kis Vuk. Elokuva julkaistiin myös Suomessa VHS-kasettina, joka oli ensimmäisiä VHS-julkaisuja Suomessa. Elokuva on myynnissä myös dvd-julkaisuna.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Vuk saa kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Ketunkääpä

| Ketunkääpä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Inonotaceae
Suku::  Lepänkäävät Inonotus
Laji::  rheades
Kaksiosainen nimi
 Inonotus rheades 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ketunkääpä (Inonotus rheades, myös Inocutis rheades) on haavalla kasvava kääpälaji. Se muistuttaa ulkoisesti jossain määrin kellanruskeana lepänkääpää (Inonotus radiatus). Itiöemä on yksivuotinen, pehmeähkö, ja sen yläpinta on karvapeitteinen, reuna pyöristynyt. Se esiintyy pieninä ryhminä lähinnä vanhoissa lahoissa haavoissa ja maapuissa. Se ei ole aivan yleinen eikä sitä tavata joka vuosi. Kuitenkaan se ei ole uhanalainen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Ketunkääpä (Inonotus rheades)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q104461493  Wikispecies: Inocutis rheades  AusFungi: 60027409  CoL: 6MVQJ  Fungorum: 106199  GBIF: 2520997  iNaturalist: 1156177  IRMNG: 11434135  MycoBank: 106199  NatureServe: 2.1062488  NCBI: 119081  NZOR: 8bf52762-dd17-493b-aff5-a8364aa53b8e  Open Tree of Life: 931698
Ketolan seisake

Ketolan seisake (lyh. Ket, ruots. Ängsby hållplats, ratakm 46+939) oli seisake Rantaradalla. Se sijaitsi Siuntiossa noin neljän kilometrin päässä Siuntion rautatieasemasta.
Seisake avattiin ensimmäisen kerran 15. lokakuuta 1938, mutta lakkautettiin jo 3. lokakuuta 1944 sen jäätyä Porkkalan vuokra-alueelle. Porkkalan palautuksen jälkeen Ketola avattiin uudelleen 15. elokuuta 1956. Seisake suljettiin virallisesti 29. syyskuuta 1985. Todellisuudessa junat kuitenkin pysähtyivät siellä 29. marraskuuta 1985 asti, jolloin Kelan ja Viiman välinen rataoikaisu otettiin käyttöön.
Atje Keulen-Deelstra

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Keulen-Deelstra vuonna 1972. |  Keulen-Deelstra vuonna 1972. |  Keulen-Deelstra vuonna 1972. |  |
Maa:  Alankomaat
Naisten pikaluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Sapporo 1972 | 1 000 m |  |
|  Pronssia | Sapporo 1972 | 1 500 m |  |
|  Pronssia | Sapporo 1972 | 3 000 m |  |
| Yleisluistelun MM-kilpailut  | Yleisluistelun MM-kilpailut  | Yleisluistelun MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | West Allis 1970 | yhteispisteet |  |
|  Kultaa | Heerenveen 1972 | yhteispisteet |  |
|  Kultaa | Strömsund 1973 | yhteispisteet |  |
|  Kultaa | Heerenveen 1974 | yhteispisteet |  |
| Sprinttereiden MM-kilpailut  | Sprinttereiden MM-kilpailut  | Sprinttereiden MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Oslo 1973 | keskiajat |  |
|  Hopeaa | Innsbruck 1974 | keskiajat |  |
|  Pronssia | West Allis 1970 | keskiajat |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Inzell 1972 | yhteispisteet |  |
|  Kultaa | Brandbu 1973 | yhteispisteet |  |
|  Kultaa | Medeo 1974 | yhteispisteet |  |
Atje Keulen-Deelstra (31. joulukuuta 1938 Grou, Friesland – 22. helmikuuta 2013 Leeuwarden) oli alankomaalainen pikaluistelija, olympiamitalisti, maailman- ja Euroopan mestari.
Keulen-Deelstra luisteli 14. maaliskuuta 1970 1 500 metrillä silloisen maailmanennätysajan 2.17,2. Sapporon talviolympialaisissa 1972 hän saavutti hopeaa 1 000 metriltä ja pronssia 1 500 ja 3 000 metrin matkoilta. 500 metrillä hän sijoittui kuudenneksi. Lisäksi hän voitti pikaluistelussa yleisluistelijoiden maailmanmestaruuden neljästi vuosina 1970 sekä 1972–1974. EM-kilpailut hän voitti kolmesti peräkkäin vuosina 1972–1974. Sprintterien MM-kisoista hän saavutti kaksi hopeaa (1973 ja 1974) sekä pronssin (1970).
Keulen-Deelstra menestyi jo tyttöjen sarjassa mutta keskityttyään pitkään maatalonsa töihin ja lastenhoitoon hän nousi aikuisten sarjassa huipulle vasta 1960-luvun lopulla, kun hän vuonna 1967 voitti Alankomaiden mestaruuden. Heerenveenin MM-kilpailuissa 1974 hän ilmoitti 35-vuotiaana lopettavansa luistelu-uransa. Hänen lapsensa olivat tuolloin 11-, 9- ja 7-vuotiaita.
Keulen-Deelstra kuoli 22. helmikuuta 2013, 74-vuotiaana.
Yleisluistelun MM-kilpailut 1971, 500 m:  Atje Keulen-Deelstra vs. Tuula Vilkas.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Profiili speedskatingnews.info (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Alankomaat 
Henkilöt:  Alankomaat
Keystone Kops

Keystone Kops -poliiseja tyypillisessä poseerauksessaan vuoden 1914 elokuvassa In the Clutches of the Gang. Äärimmäisenä vasemmalla Edgar Kennedy, äärimmäisenä oikealla Roscoe ”Fatty” Arbuckle ja puhelimessa Ford Sterling.
Keystone Kops oli Mack Sennettin lyhytkomedioissa esiintynyt epäpätevä poliisijoukko. Ensimmäisen kerran he esiintyivät vuonna 1912 elokuvassa Hoffmeyer’s Legacy. Kaikkiaan Keystone Kopsit esiintyivät yli viidessäsadassa Keystone-studioiden tuottamassa elokuvassa. Monista Keystone Kopseina esiintyneistä näyttelijöistä tuli myöhemmin tunnettuja aikakauden komedianäyttelijöitä. Heihin kuuluu muun muassa Roscoe Arbuckle.
Keto-enolitautomeria

Esimerkki keto-enolitautomeriasta. Ketomuoto vasemmalla ja enolimuoto oikealla
Keto-enolitautomeria on tautomerian laji, jossa karbonyyliyhdiste kuten ketoni, aldehydit tai esteri tautomerisoituu enoliksi. Yhdisteissä keto- ja enoli muodot esiintyvät kemiallisessa tasapainossa ja useimmiten tasapaino on vahvasti ketomuodon puolella.