stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urho Kekkosen elämäkerta
Opiskeluaika ja poliittisen uran alku

Ylioppilaaksi Kekkonen kirjoitti Kajaanin Lyseosta vuonna 1919. Asevelvollisuutensa hän suoritti Helsingin autopataljoonassa ja kotiutui kersanttina. Hän muutti Helsinkiin vuonna 1921, opiskeli nopeasti ja valmistui lakitieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1926. Hän oli aktiivinen Pohjois-Pohjalaisessa Osakunnassa sekä lainlukijoiden riennoissa ja toimi Ylioppilaslehden päätoimittajana vuosina 1927–1928. Hän sai varatuomarin arvonimen vuonna 1928.
Lakitieteen ylioppilaana ja varatuomarina Kekkonen työskenteli Etsivässä keskuspoliisissa. Hän perehtyi kommunisminvastaiseen toimintaan. Kommunisteihin välirikon tehneen Arvo Tuomisen mukaan Kekkonen oli vastustajiaan kohtaan asiallinen ja ammattitaitoinen. Etsivästä keskuspoliisista Urho Kekkonen myös löysi puolisokseen konekirjoittajana toimineen Sylvi Uinon, joka oli kannakselainen papintytär. Vuonna 1928 heille syntyivät kaksospojat Taneli ja Matti.
Poliisivuosista puhuessa Kekkosella on toisinaan ollut ankaran, väkivaltaisen kommunistien kuulustelijan maine. Hän itse antoi ymmärtää ottaneensa humaanin ”hyvän poliisin” roolin vanhempien ja väkivaltaisempien kollegoidensa vastapainoksi. Jotkut hänen kuulustelemansa kommunistit ovat puoltaneet jälkimmäistä kuvausta, toiset taas syyttivät Kekkosta erityisen kovakätiseksi. Myöhemmin ministerinä Kekkosen sanotaan käyneen tekemässä rauhaa erään kuulustelussa pahoinpitelemänsä kommunistin kanssa Suomussalmella. Kirjailija Timo J. Tuikka selittää näiden lausuntojen ristiriitaisuutta Kekkosen kuulustelumenetelmien ja sosiaalisten taitojen kehityksellä: ”Hän oppi sen strategisen tavan, että nyrkki ei ole välttämättä se kaikista tehokkain väline, vaan viina, sauna ja jutustelu ovat paljon parempia tiedonhankintavälineitä.” Nämä paljastavat kokemukset olisivat vaikuttaneet suuresti hänen myöhempään uraansa ja lähestymistapaansa.
Kekkonen alkoi suunnitella omaa väitöskirjaansa salaisen poliisin toiminnasta. Hän kuitenkin joutui itse eroamaan Etsivästä keskuspoliisista ehdotettuaan julkisesti, että se pitäisi lakkauttaa ja yhdistää rikospoliisiin. Kekkonen siirtyi vuonna 1927 Maalaiskuntien liiton lakimieheksi, mutta hänen julkinen esiintymisensä johti siihen, että työsuhde purettiin vuonna 1932. Kekkonen väitteli lakitieteen tohtoriksi 1936. Väitöskirja käsitteli kunnallista vaalioikeutta Suomen lain mukaan.
Urho Kekkosen aatteelliset juuret olivat kansallismielisessä ylioppilaspolitiikassa, ja sille oli luontevaa jatkoa myös toimiminen Akateemisessa Karjala-Seurassa (AKS). Kansan eheyttäminen, ryssäviha, aitosuomalainen kielitaistelu ja Itä-Karjalan kysymys olivat hänelle tärkeitä. Kekkonen kirjoitti pakinoita AKS:n lehteen Suomen Heimoon, ja vuonna 1930 hänestä tuli AKS:n kolme vuotta aiemmin valtaaman Suomalaisuuden Liiton puheenjohtaja. Vuonna 1932 Kekkonen kuitenkin erosi AKS:stä yhdessä monien muiden keskustaan suuntautuneiden jäsenten kanssa, kun AKS:n enemmistö ei suostunut tuomitsemaan Mäntsälän kapinaa. Hän jatkoi pakinointia Suomalaisuuden Liiton lehdessä Suomalaisessa Suomessa (myöhemmin Kanava), jossa hän keskittyi ajamaan etenkin yliopiston suomalaistamista.
Viimeiset vuodet

Kun Kekkonen oli jäänyt pois presidentin virasta, presidentin virka-asunto Tamminiemi muutettiin hänen palvelukodikseen. Viimeisinä vuosinaan Kekkonen pitäytyi erossa politiikasta eikä ottanut kantaa ajankohtaisiin asioihin. Heikentyneen terveytensä vuoksi hän ei enää voinut ulkoilla ilman avustajia. Saamiinsa kirjeisiin hän ei jaksanut vastata.lähde?
Kekkonen kuoli aivorungon verenkiertohäiriöön 31. elokuuta 1986 kotonaan Tamminiemessä, Helsingissä kolme päivää ennen 86-vuotissyntymäpäiväänsä. Uutisen Kekkosen kuolemasta luki televisiossa uutisankkuri Kari Toivonen.
Kekkonen siunattiin näyttävin valtiollisin menoin Helsingin tuomiokirkossa ja haudattiin 7. syyskuuta Hietaniemen hautausmaalle. Muistopuheen piti tasavallan presidentti Mauno Koivisto ja ruumiinsiunauksen toimitti arkkipiispa John Vikström. Vikström vertasi siunauspuheessaan Kekkosta yksinäiseen hiihtäjään, joka hiljalleen umpeutuvaa latua myöten katoaa horisonttiin. Hautajaisissa oli suurena poikkeuksena normaalikäytäntöön nähden se, ettei vainajalle ammuttu kunnialaukauksia tykeillä hautaan laskettaessa kuten edeltäjille; koska Kekkonen oli nimenomaan rauhanpoliitikko, hänen lähtöään kunnioitettiin toisella tavalla: kun hautaussaatto lähti Tuomiokirkolta kohti Hietaniemeä, kaikkien Helsingin kirkkojen kellot soittivat sielunkelloja.lähde?
Kekkosen sairaudesta ei ole julkaistu lääketieteellistä selvitystä. Presidentin henkilääkärin Erkki Kivalon ja Meilahden sairaalan sisätautien ylilääkärin Pentti Halosen Kekkosen tilasta antamat lausunnot olivat äärimmäisen diplomaattisia. Vuonna 2001 paljastui lisäksi, että Meilahden sairaalan arkistossa säilytettävä Kekkosen sairauskertomuskansio oli melkein tyhjä, koska siitä puuttuivat Pentti Halosen laatimat potilasasiakirjat.
Käytettävissä olevien tietojen valossa kyse oli ilmeisesti ateroskleroosiin liittyvästä vaskulaarisesta dementiasta. Sairauden vaikutusta viranhoitoon ei kuitenkaan ole osoitettu.lähde?
Kekkosen kuoltua Tamminiemestä tehtiin Urho Kekkosen museo, joka avattiin yleisölle vuonna 1987.
Yksityiselämä > Perhe

Urho Kekkonen oli vuodesta 1926 alkaen naimisissa Sylvi (Sylvia Salome) Uinon (1900–1974) kanssa. Vuonna 1928 heille syntyivät kaksospojat Taneli (k. 1985) ja Matti (k. 2013). Taneli Kekkonen toimi suurlähettiläänä ja oli naimisissa K.-A. Fagerholmin tyttären Britan kanssa vuodesta 1952. Matti Kekkonen oli kansanedustaja ja valtionhallinnon virkamies sekä isänsä avustaja ja tämän perinnön vaalija. Kekkosen lapsenlapsista Brita ja Taneli Kekkosen poika Timo Kekkonen on elinkeinoelämän vaikuttaja.
Yksityiselämä > Naissuhteet

Urho Kekkosella tiedetään olleen vilkas seuraelämä. Eräs Kekkosen naisystävistä oli suurlähettiläs Jaakko Hallaman puoliso Anita Hallama, joka on julkaissut päiväkirjojaan ja otteita Kekkoselta saamistaan kirjeistä. Kekkosen suhteita Hallamaan sekä toimittaja Anne-Marie Snellmaniin on kuvattu Raija Orasen romaaneissa. Orasen mukaan Kekkosella oli rakkaussuhde myös itseään 47 vuotta nuorempaan toimittajaan Maarit Tyrkköön. Tyrkkö itse on kertonut tästä vuonna 2014 ilmestyneessä kirjassaan Tyttö ja nauhuri. Kirjailija Jari Tervo on luonnehtinut Anne-Marie Snellmania, Anita Hallamaa ja Maarit Tyrkköä ”Kekkosen kovaksi naiskolmikoksi”. Tervon mukaan Kekkosella oli silmää naiskauneudelle, mutta kolmikkoa yhdisti myös älykkyys.
Historiantutkija Timo Soikkasen mukaan Kekkonen pyrki ja pystyi yhdysvaltalaisen uutistoimiston Associated Pressin (AP) Helsingin-kirjeenvaihtajana toimineen Anne-Marie Snellmanin kautta vaikuttamaan siihen, millaisia uutisia Suomesta lähti maailmalle. Lisäksi Snellman opetti Kekkoselle ruotsia ja kaksikon keskinäinen kirjeenvaihto tapahtui yksinomaan ruotsiksi. Sen sijaan Anita Hallamalle ei Soikkasen mukaan riittänyt pelkkä rakastajattaren rooli, vaan hän pyrki Kekkosen rinnalle ja jopa painosti tätä myöntämään hänelle ja miehelleen Jaakko Hallamalle erilaisia etuja. Keijo Korhonen on kirjoittanut saaneensa vaikutelman, että varsinkin myöhempinä vuosinaan Kekkonen suorastaan pelkäsi hyvin voimakasluonteista Anita Hallamaa.
Urho Kekkosen suhdetta 1950- ja 1960-lukujen kohukaunottareen Tabe Sliooriin on spekuloitu vuosikymmeniä, mutta Timo Soikkasen mukaan kyseessä oli ainoastaan Slioorin palava halu saada julkisuutta. Soikkasen mukaan Kekkonen oli Sliooriin viitaten sanonut muun muassa Ahti Karjalaiselle, että ”niin suureen miinaan” ei hänkään astu. Presidentin adjutantin mukaan Slioor saattoi ajoittain olla valokuvaajan kanssa Tamminiemen lähimaastossa väijymässä Kekkosen lähtöä päivälenkilleen. 1960-luvun alussa Slioor julkaisi Jallu-lehdessä kymmenosaista paljastuskirjoitussarjaa otsikolla ”Miehet ja minä”, jossa myös Kekkonen oli mukana. Historioitsija Kimmo Rentolan mukaan Kekkonen pelkäsi tosissaan Jallu-lehden paljastuksia ja lähetti Supon etsivän kirjapainoon tarkistamaan vedoksia.
Yksityiselämä > Autot

Vaikka Urho Kekkonen suoritti asevelvollisuutensa autokomppaniassa, hän ei koskaan suorittanut ajokorttia eikä ajanut autoa. Kekkosen presidenttikauden aikana virka-auton käyttö lisääntyi huomattavasti, sillä hän teki enemmän maakuntamatkoja kuin edeltäjänsä. Virkakauden alkaessa Kekkosen käytössä olivat Paasikiven aikana hankitut kaksi Cadillacia vuosilta 1950 ja 1952. Ensimmäinen Kekkosen kaudella tullut uusi virka-auto oli vuoden 1962 Cadillac, jota seurasivat kaksi Chrysler New Yorkeria vuosina 1963 ja 1972 sekä kaksi Cadillacia vuosina 1968 ja 1979.
Urho Kekkonen sai myös useita autolahjoituksia. Ollessaan pääministerinä vuonna 1955 Kekkonen sai Neuvostoliiton lahjana ZIS-110 -auton, joka oli hänen käytössään vuoteen 1962 saakka. Auto siirrettiin tämän jälkeen Kaartin pataljoonaan, ja nykyisin se kuuluu tieliikennemuseo Mobilian kokoelmiin.
Kirjallinen tuotanto

Kekkonen oli merkittävä myös kirjallisena vaikuttajana. Hän kirjoitti sekä omalla nimellään että nimimerkeillä, joita olivat muun muassa Esaijas Kohennuskeppi, Esaijas Ranstakka, K.Y. Laaksonen, Känä, Lakimies, Lautamies, Liimatainen, Mies suomalainen, Olli Tampio, Pekka Peitsi, Urho Sorsimo ja Veljenpoika.
Vuonna 1976 Kekkonen julkaisi jossakin määrin kohua herättäneen kaksiosaisen kokoelman kirjeenvaihtoaan nimellä Kirjeitä myllystäni. Kirjekokoelman julkaiseminen sai aikaan, että termi myllykirje vakiintui useiksi vuosiksi poliittiseen kielenkäyttöön. Teokseni nimi yhdistettiin ranskalaisen Alphonse Daudet’n novellikokoelman nimeen Kirjeitä myllyltäni. Kekkonen kuitenkin kiisti näiden Kirjeitä myllystäni -kirjeiden liittyvän mitenkään vuonna 1869 julkaistuun Daudet’n novelleihin, sillä hänen myllynsä poikkeaa täysin Daudet’n romanttisesta runoilijan piilopaikasta, josta lähetetään ”vastaanottajan kannalta anonyymejä kirjelmiä”. Sen sijaan Kekkonen luonnehti kirjemyllynsä olevan ”pauhaava, ryskivä, jyskivä ja jauhava mylly, josta myllystä kirjeet sinkoavat tarkoin määriteltävissä oleville vastaanottajille”.
Kekkonen suunnitteli kolmiosaista muistelmasarjaa, mutta hänen terveytensä petti ennen hankkeen toteutumista. Sarjasta ehdittiin julkaista vain haamukirjoitettu ensimmäinen osa, vuoteen 1936 ulottuva Vuosisatani 1. Kekkosen vuonna 1980 julkaisemaa Tamminiemeä, johon hän kokosi sisä- ja ulkopoliittisia linjanvetojaan, on pidetty hänen poliittisena testamenttinaan.
Kirjallisuutta > Juhani Suomen kirjat

Urho Kekkonen 1936–1944. Myrrysmies.  Helsinki:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-06567-X
Urho Kekkonen 1944–1950. Vonkamies.  Helsinki:  Otava, 1988.  ISBN 951-1-09770-9
Urho Kekkonen 1950–1956. Kuningastie.  Helsinki:  Otava, 1990.  ISBN 951-1-10403-9
Urho Kekkonen 1956–1962. Kriisien aika.  Helsinki:  Otava, 1992.  ISBN 951-1-11580-4
Urho Kekkonen 1962–1968. Presidentti.  Helsinki:  Otava, 1994.  ISBN 951-1-13065-X
Urho Kekkonen 1968–1972. Taistelu puolueettomuudesta.  Helsinki:  Otava, 1996.  ISBN 951-1-13548-1
Urho Kekkonen 1972–1976. Liennytyksen akanvirrassa.  Helsinki:  Otava, 1998.  ISBN 951-1-14799-4
Urho Kekkonen 1976–1981. Umpeutuva latu.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16257-8
Urho Kekkosen päiväkirjat 1. 1958–1962.  Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-15547-4
Urho Kekkosen päiväkirjat 2. 1963–1968.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18174-2
Urho Kekkosen päiväkirjat 3. 1969–1974.  Helsinki:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18858-5
Urho Kekkosen päiväkirjat 4. 1975–1981.  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19251-5
Kirjallisuutta > Muita kirjoja

Hakanen, Yrjö: Kuusi kuvaa Kekkosesta.  Helsinki:  Love kirjat, 1985.  ISBN 951-835-096-5
Linnankivi, Marja: Kekkosten miniänä.  Helsinki:  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5366-3
Lääkärintyön muistoja – Läkarminnen.  Hämeenlinna:  SKS/Duodecim, 2006.  ISBN 951-746-781-8
Montonen, Pia Maria: Valtakunnan miniä. Brita Kekkonen.  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-40241-2
Pelttari, Hannu: Kekkosen kisat. Urho Kekkonen ja urheilu.  Helsinki:  Kirjapaja, 2018.  ISBN 9789522889560
Repo, Eino S. & Repo, Ville: Päämies. Henkilökuva Urho Kekkosesta hänen presidenttiajaltaan.  Weilin+Göös, 1985.  ISBN 951-35-3191-0
Sander, Gordon F.: Kansalainen Kekkonen. Suuri suunnitelma.  ((Citizen Kekkonen. The Great Plan.) Suomentaneet Heidi Tihveräinen & Lauri Sallamo)  Helsinki:  WSOY, 2021.  ISBN 978-951-0-40019-7
Seppänen, Esa: Itäsuhteiden kolmiodraama. Kekkonen–Brežnev–Kosygin 1960–1980.  Helsinki:  Ajatus Kirjat, 2007.  ISBN 978-951-20-7492-1
Seppänen, Esa (toim.): Kuka Kekkonen?  Helsinki:  Art House, 2014.  ISBN 978-951-884-527-3
Seppänen, Esa: Miekkailija vastaan tulivuori. Urho Kekkonen ja Nikita Hruštšov 1955–1964.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-2628-5
Skyttä, Kyösti: Tuntematon Kekkonen.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1980.  ISBN 951-26-1878-8
Turpeinen-Saari, Pirkko: Suuri yksinäinen. Urho Kekkonen ja tunteet.  Gummerus, 2006.  ISBN 951-20-7011-1
Tyrkkö, Maarit: Tyttö ja nauhuri.  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-040253-5
Aiheesta muualla

.aspx Urho Kekkosen elämäkerta Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Kansalliset merkkihenkilöt: Urho Kekkonen Kansalliskirjasto.
Dokumenttiprojekti: Urho Yle Areena.
Katse Kekkoseen! Lehtikuvia (Näyttely Tamminiemessä 30.5.2019–19.12.2021) Kansallismuseo. Arkistoitu 17.6.2019. Viitattu 17.6.2019.
Nuori lakimies Urho Kekkonen kävelyllä Ateneumin kulmalla 1930-luvun alussa.
Kekkonen ja K. A. Fagerholm puolisoineen presidentin itsenäisyyspäivän vastaanotolla 1956.
Urho Kekkonen vuonna 1960 julkaistussa postimerkissä.
(Vasemmalta oikealle) Kliment Vorošilov, Nikita Hruštšov ja Kekkonen Moskovassa vuonna 1960.
Urho ja Sylvi Kekkonen sekä Jacqueline ja John F. Kennedy Valkoisessa talossa 16. lokakuuta 1961.
Ruotsin pääministeri Tage Erlander ja Urho Kekkonen vuonna 1967.
YYA-sopimuksen allekirjoitus vuonna 1973 Finlandia-talossa, jossa Neuvostoliiton ja Suomen valtionpäämiehet Nikolai Podgornyi ja Urho Kekkonen.
Kekkonen 500 markan setelissä vuodelta 1975.
Urho Kekkonen vuonna 1980 julkaistussa 80-vuotisjuhla­postimerkissä.
Suomi–Ruotsi-maaottelu Helsingissä 1980. Yleisön joukossa presidentti Urho Kekkonen ja pääministeri Mauno Koivisto.
Presidentti Kekkonen lähdössä viimeiselle Islannin-matkalleen Turun lentoasemalta elokuussa 1981.
Urho Kekkosen vapaalippu Suomen rataverkolle (1982).
Urho Kekkosen hautajaissaatto Pohjoisesplanadilla syyskuussa 1986.
Varsovan rautatieasema (Hatsina)

Hatsinan Varsovan rautatieasema (ven. вокзал Гатчина-Варшавская, Варшавский вокзал) on yksi Hatsinan rautatieasemista. Se sijaitsee Pietarista etelälounaaseen Lugaan, Pihkovaan, Daugavpilsiin, Vilnaan, Hrodnaan ja edelleen Varsovaan vievän vanhan Pietari–Varsova-radan varrella. Maantieteellisesti Hatsinan Varsovan asema sijaitsee noin kaksi kilometriä Hatsinan palatsin ja sen eteläpuolella sijaitsevan Hatsinan Baltian aseman kaakkoispuolella.
Hatsinan Varsovan asemalle liikennöi kolmisenkymmentä lähiliikenteen junavuoroa päivittäin Pietarin Baltian asemalta; muun muassa Luga-1:n ja Siverskajan asemille ajavat lähijunat pysähtyvät Hatsinan Varsovan asemalla. Samaa rataa kulkee myös pikajunia, jotka eivät kuitenkaan pysähdy asemalla.
Aseman historiaa

Asema avattiin liikenteelle jo 1. marraskuuta 1853, jolloin käynnistyi Pietarin ja Hatsinan välinen junaliikenne. Arkkitehti Pjotr Onufrijevitš Salmonovitšin (Пётр Онуфриевич Сальмонович, 1833-1898) suunnittelema asemarakennus valmistui vuonna 1858. Se on muodoltaan pitkulainen ja sen arkkitehtonisesti hallitsevana piirteenä ovat lukuisat kaari-ikkunat ja -ovet. Läpikulkukäytävä erottaa tsaarin osaston lipputoimistosta sekä ensimmäisen, toisen ja kolmannen luokan odotushuoneista. Vuonna 1888 matkustajalaiturien päälle rakennettiin insinööri Feliks Jasinskin (Феликс Ясинский) suunnittelema metallikatos. Vuonna 1895 asema sai sähkövalaistuksen.
Aiheesta muualla

Hatsinan kartta asemineen, Tässä kartassa merkitty ул. Карла Маркса sijasta Бульварная ул. (venäjäksi) (gorod.gatchina.biz)
Pietarin Baltian asemalta lähtevien lähijunien reittikartta (venäjäksi)
Paikallisjunia Pietarin Baltian asemalta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (electrichki.spb.ru)
Pietarin alueen rataverkon kartta ja interaktiivinen kuvagalleria rataosuuksia klikkaamalla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (railwayz.info)
Johor Bahru

| Johor Bahru |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Johor Bahru
 Koordinaatit: 1°29′00″N, 103°44′00″E 
Valtio:  Malesia
Osavaltio:  Johor
Seutu:  Johor Bahru
Perustettu:  1855
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  220 km²
Väkiluku (2010):  1 334 188
 – Väestötiheys:  735 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+8
Lempinimi::  JB
 
 www.johordt.gov.my 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Johor Bahru on Johorin osavaltion pääkaupunki Malesiassa, Johorensalmen pohjoispuolella ja Malakan niemimaan eteläosassa. Kaupungin eteläpuolella, Singaporensalmen vastarannalla on Singapore. Kaupungin perusti Johoren sulttaani Temenggong Ibrahim. Tällöin kaupunki tunnettiin nimellä Tanjung Putri, mutta se nimettiin Johor Bahruksi vuonna 1866. Kaupunki on historiansa aikana ollut tärkeä satama.
Johor Bahru on Malesian toiseksi suurin kaupunki pääkaupunki Kuala Lumpurin jälkeen. Kaupungin koko suurkaupunkialueella on noin 1,3 miljoonaa asukasta. Turismi on tärkeä elinkeino kaupungille ja etenkin singaporelaisia turisteja käy paljon.lähde? Lisäksi kaupunki on yksi Malesian tärkeimmistä teollisuuskeskuksista. Siellä tuotetaan muun muassa tekstiilejä ja kaupungin lähistöllä viljellään esimerkiksi kumia, öljypalmuja ja ananasta. Johor Bahrun kaakkoispuolella on bauksiittikaivoksia. Kaupungin väestöstä 50,3 prosenttia on malaijeja, 34,7 prosenttia kiinalaisia ja 13,7 prosenttia intialaisia. Johor Bahrussa puhuttua malaijia pidetään Malesiassa kielen standardina.
Johor Bahrussa sijaitsee vuonna 1904 perustettu Malesian teknillinen yliopisto. Kaupungissa on useita palatseja, kuten Istana Besar ja Bukit Serene. Lisäksi siellä sijaitsevat Abu Bakarin moskeija ja eläintarha. Johor Bahrussa sijaitsee myös Legoland ja siellä oli kuuden vuoden ajan vuonna 2021 suljettu Angry Birds -teemapuisto.
Johorensalmen ylittävä silta Johorin ja Singaporen välillä.
Sultanah Aminahin sairaala.
Maantiede

Johor Bahru on Malesiassa Malakan niemimaan eteläosassa sijaitsevan Johorin osavaltion pääkaupunki. Kaupunki on Euraasian mantereen eteläisin kaupunki. Se sijaitsee Johorensalmen pohjoispuolella. Salmen toisella puolella sijaitsee Singapore. Johor Bahrun ja Singaporen yhdistää noin 1,2 kilometrin mittainen pengertie. Itse kaupungin pinta-ala on ollut 220 neliökilometriä vuodesta 2000 lähtien.
Maantiede > Ilmasto

Johor Bahrussa vallitsee trooppinen ilmasto, päivien keskimääräiset korkeimmat ja matalimmat lämpötilat ovat koko vuoden ajan tasaisesti noin välillä 22–33 °C. Ympäri vuoden on melko sateista ja sateisinta on maalis-toukokuussa ja loka-joulukuussa, jolloin keskimääräinen kuukausittainen sadanta on yli 200 millimetriä. Muina kuukausina on hieman vähäsateisempaa ja vähäsateisin kuukausi on helmikuu, jolloin sademäärä on keskimäärin noin 140 millimetriä.
| Johor Bahrun  ilmastodiagrammi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| T | H | M | H | T | K | H | E | S | L | M | J |
|      162.6    31 22  |      139.8    32 22  |      203.4    33 22  |      232.8    33 23  |      215.3    33 23  |      148.1    32 23  |      177.0    32 22  |      185.9    32 22  |      190.8    32 22  |      217.7    32 23  |      237.6    31 23  |      244.5    31 22  |
lämpötila celsiusasteina sademäärä millimetreinä Lähde: Johor Bahru World Meteorogical Organization. Viitattu 13.12.2021. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johor Bahru Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Johor Bahru Wikivoyagessa (englanniksi)
Johor Bahru Best Directory (englanniksi)
Kiribatin väestö

Tämä artikkeli käsittelee Kiribatin väestöä ja sen ominaispiirteitä, kuten väestöntiheys, etnisyys, koulutustaso, terveys, taloudellinen tilanne ja uskonnolliset näkemykset.
CIA World Factbook -tilastot

Central Intelligence Agency julkaisee vuosittain verkkosivuillaan päivitetyn kaikkia maailman valtioita ja itsenäisiä erillisalueita koskevan tilastokokoelman nimeltä CIA World Factbook. Seuraavat tiedot pohjautuvat suurimmaksi osaksi sieltä saatuun informaatioon.
CIA World Factbook -tilastot > Etnisyys ja kulttuuri

Suomen kielessä sekä Kiribatin kansasta käytetty substantiivi että adjektiivi on kiribatilainen ja monikkomuoto kiribatilaiset. Vuonna 2000 mikronesialaiset kattoivat 98,8 % ja muut etniset ryhmät 1,2 % väestöstä. Maan viralliset kielet ovat englanti ja kiribati.
Vuonna 2005 väestön uskonnollinen jakauma oli seuraava:
roomalaiskatolisia 55 %
protestantteja 36 %
mormoneita 3,1 %
bahaita 2,2 %
adventisteja 1,9 %
muut (jumalan seurakuntalaisia, muslimeja) 1,8 %
CIA World Factbook -tilastot > Väkiluku

Heinäkuussa 2013 Kiribatin väkiluku oli 103 248 asukasta. Vuonna 2013 väestönkasvu oli 1,21 % suurempaa edellisvuoteen verrattuna. Vuosien 1973 ja 2005 välisenä aikana väkiluku kasvoi 78 % 52 000 asukkaasta 93 000 asukkaaseen, keskimääräisen vuosittaisen väestönkasvun ollessa 1,8 %. Vuonna 2013 syntyi 22,18 ja kuoli 7,24 ihmistä jokaista 1 000 asukasta kohti.
CIA World Factbook -tilastot > Ikä ja sukupuoli

Vuonna 2013 maan ikäjakauma (kunkin ikäryhmän osuus kokonaisväestöstä) oli seuraava:
0-14-vuotiaat: 32,3 %
15-24-vuotiaat: 21,2 %
25-54-vuotiaat: 37,2 %
55-64-vuotiaat: 5,3%
65-vuotiaat ja sitä vanhemmat: 3,9%
Samana vuonna väestön mediaani-ikä oli kokonaisuudessaan 23,2 vuotta, miehillä 22,4 vuotta ja naisilla 24,1 vuotta. Keskimääräinen eliniän odote vuonna 2013 oli kokonaisuudessaan 65,11 vuotta (maailman mittakaavassa sijalla 173), miehillä 62,7 vuotta ja naisilla 67,64 vuotta.
Vuonna 2013 sukupuolijakauma (kummankin sukupuolen osuus kustakin ikäryhmästä) oli seuraava:
vastasyntyneet: 1,05 miestä 1 naista kohti
0-14-vuotiaat: 1,04 miestä 1 naista kohti
15-24-vuotiaat: 1,01 miestä 1 naista kohti
25-54-vuotiaat: 0,93 miestä 1 naista kohti
55-64-vuotiaat: 0,85 miestä 1 naista kohti
65-vuotiaat ja sitä vanhemmat: 0,64 miestä 1 naista kohti
Kaiken kaikkiaan miehiä oli ikäluokissa 0-24 naisia enemmän ja vastaavasti 25. ikävuodesta eteenpäin naisia vähemmän. Kokonaisväestöstä miehiä oli 0,96 yhtä naista kohti eli hieman naisia vähemmän.
CIA World Factbook -tilastot > Siirtolaisuus ja kaupungistuminen

Vuonna 2013 nettomuuttoaste oli - 0,28 % eli maasta muutti 2,86 ihmistä jokaista 1 000 asukasta kohti. Vuonna 2010 kaupunkiväestön osuus kattoi 44 % kokonaisväestöstä ja vuosittainen kaupungistumisaste oli 1,9 %. Suurin kaupunkialue oli pääkaupunki Tarawa, jossa oli vuonna 2009 noin 43 000 asukasta.
CIA World Factbook -tilastot > Koulutus ja terveys

Vuonna 2011 terveydenhuollon menot kattoivat 10,1 % (maailman mittakaavassa sijalla 25) ja vuonna 2002 koulutuksen menot 11,6 % bruttokansantuotteesta (maailman mittakaavassa sijalla 4). Vuonna 2008 kouluelämän pituus ensimmäisen asteen koulutuksesta kolmannen asteen koulutukseen oli keskimäärin 12 vuotta. Vuonna 2010 maassa oli 0,38 lääkäriä ja vuonna 2011 1,3 vuodepaikkaa jokaista 1 000 asukasta kohti. Vuonna 2008 peräti 46 % aikuisväestöstä oli liikalihavia. Vuonna 2011 66,1 % kokonaisväestöstä - 86,8 % kaupunkiväestöstä ja 49,9 % maalaisväestöstä - pystyi käyttämään riittävän kehittynyttä juomavesijärjestelmää. Samana vuonna 39,2 % kokonaisväestöstä, 50,8 % kaupunkiväestöstä ja 30,1 % maalaisväestöstä kuului kehittyneen jätevesihuollon piiriin.
Vuonna 2009 vain 22,3 % Kiribatin väestöstä käytti jonkinlaista ehkäisyä. Vuonna 2008 äitiyskuolleisuus oli 9 kuollutta synnyttäjää jokaista 100 000 eloonjäänyttä kohti. Vuonna 2013 lapsikuolleisuus oli kokonaisuudessaan 36,5 kuollutta jokaista 1 000 elävänä syntynyttä kohti (maailman mittakaavassa sijalla 63), 37,74 kuollutta poikalasta jokaista 1 000 elävänä syntynyttä kohti ja 35,21 kuollutta tyttölasta jokaista 1 000 elävänä syntynyttä kohti. Vuonna 2013 syntyvyysaste oli 2,63 lasta jokaista naista kohti.