Amandus Adamson
Elämä

Amandus Adamson syntyi Uuga-Rätsepan talossa Paldiskin lähellä. Hänen isänsä oli merimies ja äitinsä talontytär. Isän kadottua merellä äiti joutui hankkimaan ansioita ompelemalla ja tilapäisillä töillä, ja perhe eli niukoissa oloissa. Amandus kävi Tallinnassa köyhien lasten koulua, joka toimi myös lastenkotina, ja hankki lisätuloja puuveistoksia myymällä. 14-vuotiaana hän karkasi koulusta ja yritti päästä opiskelemaan Pietarin taideakatemiaan, mutta ei onnistunut. Karkaamisesta häntä rankaistiin koulussa niin pahoin, että hän sai loppuiäkseen munuaisvaurion.
Vuonna 1870 Adamson pääsi oppipojaksi Bergin puusepänverstaaseen, missä hän oppi puusepän ammatin. Kolmen vuoden kuluttua hän yritti uudestaan taideakatemiaan, mutta jälleen tuloksetta. Hän jäi kuitenkin asumaan Pietariin, missä hän työskenteli ensin Bolhagenin huonekaluverstaassa, jossa jäljennettiin vanhoja huonekaluja, ja sitten akateemikko Šutovin puunleikkausateljeessa. Hän sai lisää taitoja ja kokemusta ja yritti hankkia suosituksia taideakatemiaan pääsemiseksi. Lopulta hän saikin suosituskirjeen, läpäisi pääsykokeet ja pääsi aloittamaan opinnot Pietarin taideakatemiassa vapaaoppilaana vuonna 1876.
Taideakatemiassa Adamsonin opettajana oli tunnettu eklektis-klassistinen kuvanveistäjä Aleksander von Bock. Lahjakas opiskelija voitti monia kunniakirjoja, sai rahapalkintoja ja yksityistilauksia, ja niin hänen taloudellinen tilanteensakin parani. Valmistuttuaan 1879 hän toimi Pietarissa vapaana taiteilijana.
Adamson menestyi taiteilijana hyvin. Hän pystyi työskentelemään nopeasti ja tarkasti, hänen maineensa levisi ja hän sai tilauksia korkeimmistakin aristokraattipiireistä. Ensimmäisen henkilökohtaisen näyttelyn hän avasi 8. huhtikuuta 1887. Omien näyttelyjen järjestäminen oli tuohon aikaan vaikeaa, joten se oli tärkeä tapahtuma nuoren taiteilijan uralla. Saman vuoden syksyllä Adamson lähti Pariisiin, jossa hän vietti vuodet 1887–1891. Hän sai teoksiaan esille vuoden 1889 maailmannäyttelyyn ja osallistui moniin muihinkin näyttelyihin, joista hän sai palkintoja ja lisää mainetta..
Vuonna 1891 Adamson palasi Pietariin, missä hän jatkoi työtään vapaana taiteilijana, mutta kävi usein myös Virossa Paldiskissa ja Pakrin saarilla. Vuonna 1901 hän alkoi tehdä myös monumentteja. Hänen ensimmäinen tilaustyönsä oli Russalkan muistopatsas Tallinnassa (1902), ja sitä seurasi joukko uusia tilauksia sekä Venäjällä että Virossa. Adamson pysyi Pietarissa myös vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen, toisin kuin monet muut virolaiset kulttuuri-ihmiset. Hänet nimitettiin 1907 akateemikoksi Pietarin taideakatemiaan, missä hänen oppilaitaan olivat muun muassa virolaiset Nikolai Triik ja Konrad Mägi. Samoihin aikoihin hän kiinnostui myös maalaustaiteesta ja teki joitakin maalauksia Italian ja Viron maisema- ja meriaiheista.
Koska Adamson oli tsaarin suosikki, hän joutui lähtemään Venäjältä lokakuun vallankumouksen jälkeen. Hän oli suunnitellut kunniapatsasta Romanoveille ja menetti siinä koko varallisuutensa. 
Vuonna 1918 Adamson muutti kotiseudulleen Paldiskiin. Hän oli työskennellyt lakkaamatta monumenttien parissa, ja hänen terveytensä oli heikentynyt. Virossa hän alkoi tehdä ensin veistoksia, mutta sai pian tilauksia uusista monumenteista. Hän työskenteli pitkään Italiassa 1922 ja kävi siellä myöhemminkin usein. Adamson kuoli sydänkohtaukseen 26. kesäkuuta 1929. Hän teki töitä ahkerasti viimeiseen asti ja jätti jälkeensä joukoittain keskeneräisiä veistoksia. Hänet on haudattu Pärnuun Alevin hautausmaalle.
Adamsonilla oli vaimo Eugenie ja kolme lasta, poika ja kaksi tytärtä. Nuorin lapsista, Maria syntyi 1922 Carrarassa Italiassa ja kuoli vuonna 2011. Marian mukaan hänen isälleen rakkain työ oli Viron vapaussodassa kaatuneiden muistomerkki Pärnussa. Taiteilija käytti siinä surevien omaisten mallina vaimoaan ja lapsiaan, ja hän halusi tulla myös haudatuksi sen lähelle.