stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kenraali Zod
Hahmoa näytelleet

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuodet | Näyttelijät | Sarjat | Elokuvat | Konsolipelit |
| 1978, 1980 | Terence Stamp |  | Teräsmies Teräsmies II |  |
| 1988 | René Auberjonois | Teräsmies |  |  |
| 2009–2010 | Callum Blue | Smallville |  |  |
| 2011 | Alexander Brandon |  |  | DC Universe Online |
| 2012 | Townsend Coleman |  |  | Lego Batman 2: DC Super Heroes |
| 2013, 2016 | Michael Shannon |  | Man of Steel Batman v Superman: Dawn of Justice |  |
| 2015 | Bruce Thomas |  | Justice League: Gods and Monsters |  |
| 2018 | Colin Salmon | Krypton |  |  |
Ktesifon (lähettiläs)

| Ktesifon Ateenalainen> Κτησιφῶν ὁ Ἀθηναῖος.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 300-luku eaa. Ateena
Ktesifon Ateenalainen (m.kreik. Κτησιφῶν ὁ Ἀθηναῖος, Ktēsifōn ho Athēnaios, lat. Ctesiphon Atheniensis; toimi 348 eaa.) oli antiikin kreikkalainen, joka oli kotoisin Ateenasta ja toimi kotikaupunkinsa lähettiläänä.
Ateenalaiset lähettivät Ktesifonin vuonna 348 eaa. lähettilääksi Makedonian kuningas Filippos II:n luokse. Tavoitteena oli saada takaisin lunnaat, jotka Frynon Rhamnuslaisen oli täytynyt maksaa Filippoksen palveluksessa olleille merirosvoille Olympian kisojen kisarauhan aikana. Palattuaan hän kertoi saman, minkä euboialaiset lähettiläät olivat jo kertoneet ateenalaisille: Filippos oli halukas tekemään rauhan ateenalaisten kanssa. Myöhemmin Ktesifon oli yksi kymmenestä lähettiläästä, jotka neuvottelivat Filippoksen kanssa rauhasta.
Tätä Ktesifonia ei tule sekoittaa antiikin muihin Ktesifon Ateenalainen -nimisiin henkilöihin.
Komppa

Komppa voi tarkoittaa seuraavia:
Suomalainen sukunimi

Gustaf Komppa (1867–1949), kemisti, professori, Turun yliopiston kansleri 1935–1945
Ilona Komppa (Rauni Karhia, 1912–2002), kirjailija
Jukka Komppa (s. 1958), kirjailija
Kari Komppa (s. 1939), jazzsaksofonisti, -säveltäjä, -sovittaja ja yhtyeenjohtaja
Keijo Komppa (1928–2009), näyttelijä
Petter Komppa (Hassun-Pekko, 1852–1922), kansanmuusikko ja viulupelimanni
Ville Komppa (s. 1977), musiikkitoimittaja ja Sibelius-Akatemian opettaja
Ville Komppa, Directa Oy:n toimitusjohtaja
Muut

1406 Komppa, päävyöhykkeen asteroidi
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Kissanhäntä

Kissanhäntä voi tarkoittaa seuraavia asioita:
kissanhännät (Acalypha), suku tyräkkikasvien heimossa
kissanhäntä, lempinimi @-merkille
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kissanhäntä”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kissanhiekkalaatikko

Tyypillinen kissanhiekkalaatikko
Kissanhiekkalaatikkoon lemmikkikissat tekevät yleensä jätöksensä. Kissanhiekkalaatikossa on yleensä kissanhiekkaa, joka on tarkoitettu kissan jätöksille. Sitä voi ostaa esim. eläinkaupoista. Siivouksessa käytetään usein apuna kissanhiekkalapiota. Kissan voi opettaa hiekkalaatikkoon jo pennusta saakka. Joskus, kuten kiima-aikana, ennen sisäsiisti kissa saattaa tehdä tarpeensa hiekkalaatikon ulkopuolelle. Nykyisin on keksitty laatikoita, jotka puhdistavat itse itsensä. Raskaana olevien ei kannata siivota kissanhiekkaa toksoplasmatartunnan varalta.
Kolin kansallispuisto

Kolin kansallispuiston tunnus
| --- | --- |
Sijainti:  Pohjois-Karjalan maakunta Suomi
Lähin kaupunki:  Joensuu ja Lieksa
Pinta-ala:  30 km²
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  1991
Kävijämäärä:  249 100 (2023)
Hallinto:  Metsähallitus
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kolin kansallispuisto on yksi tunnetuimmista Itä-Suomen luontokohteista ja nähtävyyksistä, ja Suomen tunnetuimpia kansallismaisemia. Kansallispuiston pinta-ala on 3 000 hehtaaria (30 km²) ja se sijaitsee Joensuun ja Lieksan kaupunkien sekä Kontiolahden kuntien alueilla. Joensuussa sijaitseva osa kuului aiemmin Enon kuntaan. Kolin kansallispuisto on perustettu lailla 10. huhtikuuta 1991, laajennettu vuonna 1996.
Luonto

Kolin kansallispuisto on jaettu kolmeen eri vyöhykkeeseen keskeisten suojelutavoitteiden mukaan.
Kansallismaisemaa ja geologiaa huomioidaan vyöhykkeellä joka kattaa Kolin korkeimmat huiput. Kulttuurivyöhyke sijaitsee aivan kylän tuntumassa. Kulttuurivyöhykkeellä ylläpidetään perinnemaisemien monimuotoisuutta kaskeamalla, laiduntamalla ja hoitamalla ahoja mm. niittämällä. Pihapiirit vanhoine rakennuksineen, aholla ja hakamaalla laiduntavat kyytöt ja lampaat keskellä avointa koivikoiden reunustamaa kulttuurimaisemaa, ovat kaskikulttuurin helmiä. Erityisesti ahojen monimuotoinen kasvilajisto tarvitsee säilyäkseen vuosittaista ylläpitoniittoa. Luontovyöhykkeelle suojellaan vaarojen metsäluontoa. Kolin luonto on maastollisesti hyvin vaihtelevaa ja sen ansiosta pienelläkin alueella on suuri määrä erilaisia biotooppeja ja lajisto siten hyvin monimuotoista. Kallioiden laet ovat karuhkoja, varjoisat rinteet vanhojen kuusikoiden tai koivikoiden peitossa ja laaksojen alarinteiltä rehottavat varjoisan kosteat lehdot.
Nähtävyydet

Tunnetuin näköalapaikka on Ukko-Koli, jolta aukeaa mahtava näkymä itään Pieliselle.
Huipun läheisyydessä sijaitsevat Kolin luontokeskus Ukko sekä Break Sokos Hotel Koli. Kolilla on kesäisin toiminnassa kaksi pitkää maisemahissiä etelä- ja pohjoispuolelle.
Kolin kansallispuisto rajautuu lännessä kahteen pieneen järveen, Jeroon ja Herajärveen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kolin kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Luontoon.fi: Kolin kansallispuisto
Kolin luontokeskus Ukko
Finlex: Laki Kolin kansallispuistosta (581/1991)
Valokuvia Kolilta
Näkymä Ukko-Kolilta.
Kirkiaceae

| Kirkiaceae |
| --- | --- |
 Kirkia wilmsii
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Yläluokka::  Euphyllophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Ylälahko::  Rosanae
Lahko::  Sapindales
Heimo::  Vesipuukasvit Kirkiaceae  Takht.
Suvut
 vesipuut (Kirkia Oliv.) 
Katso myös
   Kirkiaceae Wikispeciesissä   Kirkiaceae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vesipuukasvit (Kirkiaceae) on muutamalajinen afrikkalainen kasviheimo koppisiemenisten Sapindales-lahkossa. Siihen kuuluu vain vesipuiden (Kirkia) suku.
Tuntomerkit

Heimon kasvit ovat puita tai pensaita, joilla on usein juurimukuloita ja jotka sisältävät ellaghappoa. Kasveissa on myös rauhaskarvoja. Lehdet ovat sijoittuneet vastakkaisiksi pareiksi tai kierteisesti ja sijaitsevat melko lähekkäin, ovat parilehdykkäisiä, pääteparisia; lehdykät ovat sahalaitaisia. Kasvit ovat yksikotisia. Kukinto on kaksihaarainen viuhko (dikaasio), jonka osakukinnot ovat yksihaaraviuhkoja (monokaasioita). Kukat ovat pieniä ja nelilukuisia. Verhiö on tyvestään yhdistynyt, ristikkäinen. Teriön sisäpinnan tyvellä on erittäviä karvoja. Hedekukissa on verhovastainen hetiö ja emiön jäänne, pistillodi. Emikukissa on joutoheteitä ja neljän tai harvemmin kahdeksan emilehden yhteenkasvettumana muodostunut monilokeroinen sikiäin; kussakin emilehdessä on yksi siemenaihe; pohjuksen kärki on kovera, turvonnut ja rauhasmainen; vartalot pystyjä ja lopulta haaroittuneita, luotit pieniä. Hedelmä on harjuinen tai särmikäs lohkohedelmä.
Levinneisyys

Vesipuukasvit kasvavat trooppisessa ja eteläisessä Afrikassa sekä Madagaskarilla.
Luokittelu

Vesipuukasvien ainoassa suvussa on kahdeksan lajia. Suku on aiemmin viety kvassiakasveihin (Simaroubaceae) tai niiden yhteyteen, mutta eroaa niistä fytokemialtaan.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Vesipuukasvit – Kirkiaceae
Levinneisyyskartta: http://www.mobot.org/mobot/research/apweb/maps/Kirkiaceae.gif
Kristiina Auno

Kristiina Auno (s. 11. helmikuuta 1989 Kajaani) on suomalainen aitajuoksija. Hän edustaa Kuivasjärven Auraa ja hänen valmentajanaan toimii Anne Karvinen-Poutanen. Aunon päämatka on 400 metrin aitajuoksu, mutta hän on kilpaillut myös muilla juoksumatkoilla 100 metrin juoksusta 1 500 metrin juoksuun. Aikuisten SM-tasolla hän on voittanut ulkoradoilla pronssia 400 metrin aitajuoksussa ja sisäradoilla pronssia 300 metrin aitajuoksussa.
King Clancy Memorial Trophy

King Clancy Memorial Trophy Hockey Hall of Famessa
King Clancy Memorial Trophy on NHL:n vuosittain jakama palkinto. Se myönnetään pelaajalle, joka osoittaa johtajan ominaisuuksia sekä jäällä että sen ulkopuolella ja on tehnyt merkittävää humanitaarista työtä yhteisössään.
Palkinto on nimetty Francis M. ”King” Clancyn mukaan. Clancy oli pelaaja, valmentaja ja tuomari. Palkintoa on jaettu kaudesta 1987–1988 alkaen.
Suomalaisista palkinnon on voittanut Saku Koivu vuonna 2007 ja Pekka Rinne vuonna 2021.
King Clancy Memorial Trophy -voittajat

1988 –  Lanny McDonald, Calgary Flames
1989 –  Bryan Trottier, New York Islanders
1990 –  Kevin Lowe, Edmonton Oilers
1991 –  Dave Taylor, Los Angeles Kings
1992 –  Ray Bourque, Boston Bruins
1993 –  Dave Poulin, Boston Bruins
1994 –  Adam Graves, New York Rangers
1995 –  Joe Nieuwendyk, Calgary Flames
1996 –  Kris King, Winnipeg Jets
1997 –  Trevor Linden, Vancouver Canucks
1998 –  Kelly Chase, St. Louis Blues
1999 –  Rob Ray, Buffalo Sabres
2000 –  Curtis Joseph, Toronto Maple Leafs
2001 –  Shjon Podein, Colorado Avalanche
2002 –  Ron Francis, Carolina Hurricanes
2003 –  Brendan Shanahan, Detroit Red Wings
2004 –  Jarome Iginla, Calgary Flames
2005 – ei voittajaa työsulun vuoksi
2006 –  Olaf Kölzig, Washington Capitals
2007 –  Saku Koivu, Montréal Canadiens
2008 –  Vincent Lecavalier, Tampa Bay Lightning
2009 –  Ethan Moreau, Edmonton Oilers
2010 –  Shane Doan, Phoenix Coyotes
2011 –  Doug Weight, New York Islanders
2012 –  Daniel Alfredsson, Ottawa Senators
2013 –  Patrice Bergeron, Boston Bruins
2014 –  Andrew Ference, Edmonton Oilers
2015 –  Henrik Zetterberg, Detroit Red Wings
2016 –  Henrik Sedin, Vancouver Canucks
2017 –  Nick Foligno, Columbus Blue Jackets
2018 –  Henrik Sedin, Daniel Sedin, Vancouver Canucks
2019 –  Jason Zucker, Minnesota Wild
2020  –  Mathew Dumba, Minnesota Wild
2021 –  Pekka Rinne, Nashville Predators
2022 –  P.K. Subban, New Jersey Devils
2023 –  Mikael Backlund, Calgary Flames
2024 –  Anders Lee, New York Islanders
Voittajat maittain: (1988–2024)
| Maa | Voittajien määrä |
| --- | --- |
 Kanada: 23
 Ruotsi: 5
 Yhdysvallat: 5
 Suomi: 2
 Saksa: 1
Koskelanlammanne

| Koskelanlammanne |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Jämsä
Koordinaatit:  62°09′28″N, 25°11′55″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Iso Rautaveden alue (14.52)
Järvinumero:  14.524.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  108,2 m 
Rantaviiva:  1,84 km 
Pinta-ala:  0,087 km² 
Tilavuus:  153 000 m³ 
Keskisyvyys:  2 m 
Suurin syvyys:  4,2 m 
 fiKoskelanlammanne 
Koskelanlammanne on läpivirtausjärvi Koskenpäällä Jämsän pohjoisosassa. Sen pinta-ala on 8,68 hehtaaria. Etäisyys Jämsän keskustasta on 33 kilometriä pohjoiseen.
Maantiede

Koskelanlammanne on matala ja sen länsiranta on soistunut. Järveen virtaa vettä Suolijokea pohjoisesta, järvestä virtaa vesi etelään Salosveteen. Koskelanlammanteen itäpuolella Lapinkosken suulla sijaitsee noin puolen hehtaarin laajuinen saari. Järven rannoilla ei ole rakennuksia, pohjoispuolella Petäjäveden alueella on peltotilkku. Koskelanlammanne on osa Wanhan Witosen melontareittiä.
Koskelanlammanteen vesitilavuus on 153 000 kuutiometriä eli 153 miljoonaa litraa.
Koskelanlammanne (14.524.1.001) kuuluu Suoliveden alueeseen (14.524), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen vesistössä (14). Toinen jakovaihe on Iso Rautaveden alue (14.52) ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue (14.5). Koskelanlammanne on neljänneksi laajin Suoliveden alueen 18:sta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä.
Jämsän reitti

Koskelanlammanne sijaitsee Jämsän reitillä. Ohessa reitin kulku Petäjävedeltä Päijänteelle, eli reitin keski- ja eteläosa. Suluissa pinnankorkeus metreinä merenpinnan yläpuolella :
Jämsänvesi–Petäjävesi (111,1) → Hankakoski (109,9) → Piesasjärvi (108,5) → Suolijoki (108,2) → Koskelanlammanne (108,2) → Salosvesi (102,5) → Kalmavesi (102,4) → Siniänvirta → Siniäinen → Survosenkoski → Iso Rautavesi (100,0) → Rautavirta / Vähä Rautavirta → Uuttana (99,9) → Juusanvirta → Myllykoski → Pirttijärvi (98,2) → Luomenvirta → Lahnajärvi (98,0) → Väännäkoski → Kankarisvesi (97,8) → Naiskoski / Rekolankoski → Koskikeskinen (92,2) → Patalankoski → Jämsänjoki (78,3) → Päijänne (78,3).
Kultakutri ja kolme karhua

Kolme karhua Arthur Rackhamin kuvittamana.
Kultakutri ja kolme karhua on vanha kansansatu. Tarinasta on useita versioita, joissa karhut ja ihmishahmoinen päähenkilö kuvataan eri tavoin. Karhut ovat yleensä joko isä-, äiti- ja lapsikarhu tai kolme veljeskarhua. Sadun varhaisissa versioissa päähenkilö on vanha nainen. Kultakutrin valitsema puurolautanen, nojatuoli ja sänky on joissain tarinoissa aina pienin (lapsikarhun puuro, sänky jne.), joissain keskimmäinen (äitikarhun annos).
Englantilainen Robert Southey julkaisi vuonna 1837 tarinasta oman versionsa kokoelmassaan The Doctor. Siinä Kultakutri lähtee samoilemaan metsään ja löytää sieltä pienen mökin. Hän löytää kolme lautasellista puuroa, kolme nojatuolia ja kolme sänkyä. Aina pienin on paras. Lopuksi kultakutri jää nukkumaan pienimpään sänkyyn syötyään pienimmän puuron ja istuttuaan pienimmässä nojatuolissa. Kun karhut saapuvat kotiinsa he ihmettelevät ensin miksi kaikkiin heidän tavaroihinsa on koskettu kunnes löytävät kultakutrin ja ystävystyvät tämän kanssa.
Leo Tolstoi muotoili tarinasta oman versionsa Kolme karhua (Tri medvedja), jonka pohjalta on tehty piirroselokuva vuonna 1937.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kultakutri ja kolme karhua Wikimedia Commonsissa
Kultakutri ja kolme karhua satu suomen kielellä
Kultakutri (veistos)

Hauptin Kultakutri Konsulinsaaressa.
Kultakutri on kuvanveistäjä Matti Hauptin marmoriin veistetty alaston, kivellä seisova nuori naishahmo, joka kannattelee molemmin käsin pitkiä hiuksiaan. Veistoksesta tehtiin toinen samanlainen vuonna 1952, mutta se on valettu pronssiin. Tampereen kaupunki osti molemmat veistokset Winterin lahjoitusrahaston varoilla ja kaupunginhallituksen varamäärärahalla.
175 cm korkea pronssiveistos sijoitettiin Pyynikillä Joselininniemessä olevaan pieneen lampeen 13. toukokuuta 1953 kaunistamaan kesäteatterin ympäristöä. Kultakutri ei kuitenkaan saanut olla rauhassa, vaan ainakin kerran se varastettiin. Se löytyi myöhemmin jalka murtuneena ja risukkoon piilotettuna.
Helsingin Sanomat uutisoi vuoden 1990 syyskuussa Kultakutrin varastamisesta.
Tultuan varastetuksi Kultakutri palautettiin Joselinin niemelle vain kesäksi.
Uuden sijoituspaikan se sai 29. syyskuuta 2016 Tammerkosken Konsulinsaaressa oltuaan tätä ennen muutaman vuoden Tampereen museoiden varastossa. Kultakutri on kiinnitetty luonnonkivijalustaan, joka on suurempi kuin Pyynikillä ollut jalusta. Lisäksi patsaan ympärillä on kivisommitelma, joka on saanut innoituksen Topeliuksen Kultakutri-sadusta.
Tampereen opiskelijat lakittavat patsaan joka vappu.
Aiheesta muualla

Tampereen taidemuseon patsaat
Kolarin rata

Kolarin radalla tarkoitetaan Suomen rataverkon osuutta Tornion asemalta Kolariin. Rataosan pituus on 186,6 km, ja se seurailee Tornionjokea halki Tornionlaakson. Junien suurin sallittu nopeus rataosalla on 100 km/h. Rataosaan kuuluviksi lasketaan myös Kolarista Rautuvaaran ja Äkäsjoen kaivoksille rakennetut sivuradat: näiden kunnossapito on kuitenkin lopetettu vuonna 2004 ja ne on suljettu liikenteeltä.
Kolarista Äkäsjoelle johtava lakkautettu rata piti avata vuonna 2010 uudelleen malmiradaksi ja rakentaa rataa Muonionjoen ja rajan yli Ruotsiin Pajalaan Kaunisvaaran kaivokselle. Suunnitelma kuitenkin peruuntui, koska kaivos päätti käyttää Narvikia lastaussatamanaan Suomen satamien sijasta. Toistaiseksi Rautuvaaran ja Äkäsjoen radoille ei ole suunniteltu muuta käyttöä.
26. joulukuuta 2005 Tornion Korpikylässä, lähellä Niemenpään rautatieasemaa tapahtui kansainvälistäkin huomiota herättänyt Tornion koiravaljakkoturmana tunnettu onnettomuus, jossa kaksi italialaisturistia sai surmansa, kun heidän rekensä jäi Kolarista Helsinkiin matkalla olleen pikajunan alle.
Liikenne- ja viestintäministeriö kannattaa radan jatkamista Ylläkselle. Ratayhteys palvelisi Ylläksen kasvavaa matkailua. Sen rakentaminen riippuu alueen kaivoshankkeesta. Sekä Kittilään ja Kolariin että Ruotsin Pajalaan on suunnitteilla mittavia kaivoshankkeita, jotka takaisivat toteutuessaan radan säilymisen.
Petteri Orpon hallituksen (2023–) laatimassa hallitusohjelmassa on varattu 535 miljoonaa euroa pääradan kehittämishankkeisiin, jonka yhteydessä Kolarin rata aiotaan sähköistää.
Rakennushistoria

Radan eteläosa Kaulinrantaan saakka on rakennettu ennen sotia. Kolariin saakka rataa jatkettiin vasta 1960-luvulla, ja se rakennettiin pääasiassa työllisyystöinä.
Rataosa on valmistunut useammassa osassa seuraavasti:
1922: Tornio–Kukkola
1923: Kukkola–Karunki
1926: Karunki–Korpikylä
1927: Korpikylä–Aavasaksa
1928: Aavasaksa–Kaulinranta
1964: Kaulinranta–Pello
1965: Pello–Sieppijärvi
1966: Sieppijärvi–Kolari
1967: Kolari–Niesa–Äkäsjoki
1973: Niesa–Rautuvaara
Liikenne nykyään

Nykyisin Kolarin radan henkilöliikennettä hoidetaan hiihtosesongin ulkopuolella keskiviikkoisin ja perjantaisin kulkevalla henkilöjunalla Helsingistä. Hiihtosesongin aikana Kolariin ajetaan useita yöpikajunia vaihtelevin aikatauluin. Sesonkijunista kaikki eivät kulje päivittäin, vaan niitä on ajoitettu lomien alkuun sekä viikonloppuihin.
Tavaraliikenne on nykyisin yksinomaan raakapuuliikennettä Kemiin.
Liikenteenhoito

Kolarin radan liikennettä ohjataan keskitetysti Oulusta. Koska rataosa on vähäliikenteinen, ja radan ainoa kohtauspaikka on Pellossa, rataosuudella liikennöidään käytännössä vain yhteen suuntaan kerrallaan. Peräkkäin kulkevien junien välissä on aina yksi välisuojastuspaikka.
Suunniteltu Kolarin–Ylläksen rata

Ylläksen rata on suunnitteilla oleva ratahanke, jonka tarkoituksena olisi jatkaa Kolarin rataa Ylläkselle. Radan toteutuminen riippuu alueen kaivoksista. Rakentaminen on ajoitettu 2020-vuosikymmenelle. Radalla voisi olla tavaraliikenteen lisäksi myös henkilöliikennettä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kolarin rata Wikimedia Commonsissa
Valde Näsi : Piirteitä Tornionjokilaakson rautatien vaiheista, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 26.08.1928, nro 35, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Naamijoen rautatiesilta.
Uusi, vuonna 2000 valmistunut asemarakennus Kolarin rautatieasemalla.
Kultakutoja

| Kultakutoja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kutojat Ploceidae
Suku::  Kutojat Ploceus
Laji::  subaureus
Kaksiosainen nimi
 Ploceus subaureus  (Smith, 1839) 
Katso myös
   Kultakutoja Wikispeciesissä   Kultakutoja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultakutoja (Ploceus subaureus) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Kultakutojaa tavataan Afrikan itä- ja kaakkoisosissa. Lajia on kuvattu paikallisesti yleisestä runsaslukuiseksi. Sen kannankehitys on vakaa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kirov (1977)

| Kirov Admiral Ušakov |
| --- | --- |
 Admiral Ushakov (vasemmalla) ja ohjusristeilijä Marsalkka Ustinov Severomorskissa 1. heinäkuuta 1992.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Itämeren telakka, Leningrad
Kölinlasku:  26. maaliskuuta 1974
Laskettu vesille:  27. joulukuuta 1977
Palveluskäyttöön:  30. joulukuuta 1980
Poistui palveluskäytöstä:  2004
Tekniset tiedot
Uppouma:  24 000 t (standardi) 28 000 t (kuormattu)
Pituus:  248,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  28,0 m
Syväys:  7,5 m
Koneteho:  2 x ydinreaktoria 150 000 shp
Nopeus:  32-34 solmua
Miehistöä:  800
Aseistus
Aseistus:  20 x SS-N-19 12 x SA-N-6 2 x kaksiohjuksista SA-N-4 2 x 100 mm tykkiä 8 x 30 mm Gatling-tyyppistä pikatykkiä 1 x kaksiohjuksinen SS-N-14 8x 533 mm torpedoputkea 1 x RBU-6000 2 x RBU-1000 3 x helikopteria
Kirov (1992-2004 Admiral Ušakov) oli Neuvostoliiton laivaston Orlan-luokan risteilijä, joka  oli Venäjän laivastossa Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen. Venäläiseltä luokitukseltaan alus on ohjuksin varustettu ydinristeilijä. Välimerellä tapahtuneen reaktorionnettomuuden jälkeen alus siirrettiin 1990 reserviin.
Valmistus

Alus tilattiin Leningradista Itämeren telakalta, missä köli laskettiin 26. maaliskuuta 1974. Alus laskettiin vesille 27. joulukuuta 1977 ja valmistui 30. joulukuuta 1980. Nimensä Kirov sai bolševikki Sergei Kirovilta.
Palvelus

Aluksen ydinreaktori vaurioitui 1990 Välimerellä eikä alusta koskaan palautettu palvelukseen, vaan sitä käytettiin 1990-luvulla luokan muiden alusten varaosina. Se nimettiin maaliskuussa 1992 Admiral Ušakoviksi 1700-luvun amiraali Fjodor Ušakovin mukaan. Kesäkuussa 2004 nimi Admiral Ušakov siirrettiin Sovremennyi-luokan hävittäjälle Besstrašnyille. Alus poistettiin virallisesti palveluksesta 2004 ja syyskuussa julkistettiin aluksen romutussuunnitelmat, jonka on arvioitu maksavan noin 40 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Norja on luvannut kustantaa romutuksen. Norja pitää lähellä omia rajojaan ruostuvaa ydinkäyttöistä risteilijää turvallisuusriskinä.