stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Einar Englund
Tausta ja ura

Einar Englund syntyi Gotlannissa ruotsalaisen äidin ja suomalaisen isän pojaksi. Pian hänen synnyttyään perhe muutti Suomeen, aluksi Ouluun ja sitten Helsinkiin. Englund opiskeli pianonsoittoa Helsingin musiikkiopistossa Ernst Lingon ja Martti Paavolan johdolla, soitinnusta Leo Funtekin ja sävellystä Selim Palmgrenin ja Bengt Carlsonin johdolla. Hän opiskeli myös Yhdysvalloissa opettajanaan säveltäjä Aaron Copland. Säveltäjänä Englund sai vaikutteita lähinnä Igor Stravinskylta, Béla Bartókilta ja Dmitri Šostakovitšilta. Englund toimi Sibelius-Akatemian lehtorina vuosina 1957–1981. Hän sai professorin arvonimen vuonna 1976.
Vaikka Englundia pidetään ensi sijassa orkesterisäveltäjänä, hänen läpimurtoteoksensa oli vuonna 1941 valmistunut pianokvintetto. Englundista tuli suosittu 1940-luvulla muun muassa ensimmäisen sinfoniansa eli Sotasinfonian (1946) ansiosta. Toisen sinfoniansa, joka tunnetaan lisänimellä Mustarastas, Englund sävelsi vuonna 1947. Hänen orkesterialkusoittonsa Epinikia saavutti Suomen suurkisojen 1. palkinnon vuonna 1947 sekä Lontoon olympialaisten sävellyskilpailun kunniamaininnan.
Englundin teoksille tyypillisiä tunnuspiirteitä ovat muun muassa tanssillinen rytmiikka ja suhteellisen kirpeät harmoniat, jotka auttoivat Suomen musiikkielämää irti 1940-luvulla vallinneista kansallisromanttisista tendensseistä.
Englund vaikeni sinfonikkona koko 1960-luvun vastalauseeksi ajalle tyypillisille yltiömodernistisina ja tekotaiteellisina pitämilleen ”lastenkamarikonserteille” mutta sävelsi runsaasti kamarimusiikkia. Lisäksi hän toimi vuosina 1957–1976 muun muassa Hufvudstadsbladetin musiikkikriitikkona.
Sinfonikoksi Englund palasi vuonna 1971 valmistuneella kolmannella sinfoniallaan. Vuonna 1986 valmistunut kuudes sinfonia on sävelletty kuorolle ja orkesterille Pentti Saarikosken suomentamiin Herakleitoksen aforismiteksteihin. Englund sävelsi kaiken kaikkiaan seitsemän sinfoniaa, joista viimeinen valmistui 1988.
Myöhempiin teoksiin kuuluu myös esimerkiksi konsertto 12 sellolle vuodelta 1981. Näiden teosten lisäksi Englund sävelsi muun muassa kaksi pianokonserttoa sekä sello-, viulu-, huilu- ja klarinettikonsertot.
Erik Blombergin elokuvassa Valkoinen peura (1952) on Einar Englundin säveltämä musiikki. Englund palkittiin työstään Jussi-patsaalla vuonna 1953, ja elokuva palkittiin samana vuonna myös Cannesin elokuvajuhlilla. Hän sai 1961 Pro Finlandia -mitalin ja 1982 MTV:n kulttuuripalkinnon. Vuonna 2002 Englundin teoksen Kiinan muuri levytys voitti ensimmäisen palkinnon Cannes Classical Awards -festivaaleilla.
Englund osallistui  talvi- ja jatkosotaan. Traumaattiset sotakokemukset ovat vaikuttaneet hänen sävellystyyliinsä.
Englundin ensimmäinen puoliso (1941–1956) oli musiikinopettaja Meri Mirjam o.s. Gyllenbögel. Krister Englund, Sorella Englund ja Irina Milan ovat hänen lapsiaan ensimmäisestä avioliitosta. Vuodesta 1958 Englund oli naimisissa laulaja Maynie Sirénin kanssa jonka kanssa hänellä on poika Niklas.
Einar Englundin veljiä olivat Kaj ja Dag Englund.
Keskeisiä teoksia > Orkesteriteoksia

Sinfonia nro 1 Sotasinfonia (1946)
Sinfonia nro 2 Mustarastassinfonia (1947)
Sinfonia nro 3 (1969–1971)
Sinfonia nro 4 Nostalginen jousille ja lyömäsoittimille (1976)
Sinfonia nro 5 Sinfonia fennica (1977)
Sinfonia nro 6 Aforismeja kuorolle ja orkesterille (Herakleitoksen tekstiin, 1986)
Sinfonia nro 7 (1988)
Epinikia (1948)
Kiinan muuri (orkesterisarja musiikista Max Frischin näytelmään) (1949)
Neljä tanssi-impressiota (1954)
Valkoinen peura (orkesterisarja musiikista Erik Blombergin elokuvaan) (1954)
Odysseus, baletti (1959)
Serenadi jousille (1983)
Odéion (1987)
Ciacona (1990)
Keskeisiä teoksia > Konserttoja

Sellokonsertto (1954)
Pianokonsertto nro 1 (1955)
Pianokonsertto nro 2 (1974)
Viulukonsertto (1981)
Huilukonsertto (1985)
Klarinettikonsertto (1991)
Keskeisiä teoksia > Kamarimusiikkia

Pianokvintetto (1941)
Introduzione e capriccio viululle ja pianolle (1970)
Divertimento Upsaliensis kamariyhtyeelle (1978)
Viulusonaatti (1979)
De profundis vaskille (1980)
Konsertto 12 sellolle (1980-81)
Sellosonaatti (1982)
Pianotrio (1982)
Pavane viululle ja pianolle (1983)
Jousikvartetto (1985)
Sarja soolosellolle (1986)
Puhallinkvintetto (1989)
Keskeisiä teoksia > Pianomusiikkia

Introduzione e toccata (1950)
Sonatiini nro 1 (1966)
Sonaatti (1978)
Pavane e toccata (1983)
Sonatiini nro 2 Pariisilainen (1984)
Passacaglia uruille (1971)
Keskeisiä teoksia > Kuoromusiikkia

Chaconne (1969)
Hymnus Sepulclaris (1975)
Valvokaa (1980)
Merkkituli (1983)
Kanteletar-sarja (1984)
Kirjallisuutta

Englund, Einar: I skuggan av Sibelius: Fragment ur en tonsättarens liv. Söderström 1996.
Englund, Einar: Sibeliuksen varjossa: Katkelmia säveltäjän elämästä. Suomentanut Riitta Kauko. Helsinki: Otava, 1997. ISBN 951-1-14598-3.
Heininen, Paavo: Einar Englund. — Musiikki 4/1976.
Heiniö, Mikko: Einar Englund — Modernist and Traditionalist. — Finnish Music Quarterly 3/1986.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Einar Englund Wikimedia Commonsissa
Einar Englund – sinfonikko ja musiikin hanttimies. Yle Elävä arkisto.
Einar Englund. (Arkistoitu – Internet Archive) Suomalaisen musiikin tiedotuskeskus
Lång, Markus: Muistelmien arvostelu.
Englund, Einar hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  BRAHMS  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef
Michael Ashcroft

Michael Ashcroft.
Michael Anthony Ashcroft (4. maaliskuuta 1946) on englantilainen miljardööri, hyväntekijä ja lordi.
Tausta

Ashcroft suoritti kauppatieteen tutkinnon nykyisessä Anglia Ruskin Universityssä Chelmsfordissa.
Ashcroft osti Hawley Group Limitedin vuonna 1977. Yrityksestä muodostui myöhemmin ADT Limited, josta tui johtava yritys elektronisten turvallisuuspalvelujen toimittaja Pohjois-Amerikassa ja markkinajohtaja Britanniassa. ADT Limited fuusioitui Tyco Incorporationin kanssa vuonna 1997. Fuusion arvo oli neljä miljardia puntaa.
Ashcroft toimi Carlisle Holdingsin puheenjohtajana, joka työllisti 50 000 työntekijää ja keskittyi kaupankäyntiin Pohjois-Amerikassa ja Britanniassa.
Hän toimii Waterloo Investment Holdings Limitedin puheenjohtajana.
Ashcroft toimi Belizen suurlähettiläänä Yhdistyneissä kansakunnissa vuosina 1998-2000.
Ashcroft toimi Britannian konservatiivipuolueen varainhoitajana vuosina 1998-2001 ja puoluehallituksen varapuheenjohtajana vuosina 2005-2010. Hän on toimi International Democratic Unionin (IDU) varainhoitajana vuosikymmenien ajan. Myöhemmin hänestä tehtiin IDU:n kunniavarainhoitaja. Ashcroft aateloitiin ja hänestä tehtiin elinikäinen pääri vuonna 2000, mutta hän luopui Yhdistyneen kuningaskunnan ylähuoneen jäsenen tehtävästä vuonna 2015, koska hän päätti keskittyä muihin tehtäviin.
Ashcroft toimi Anglia Ruskin Universityn kanslerina vuosina 2001-2021. Hän lahjoitti yhteensä kymmenen miljoonaa puntaa kauppakorkeakoulun rakennuksien rakentamiseksi. Yliopiston kauppakorkeakoulun rakennukset Cambridgessä ja Chelmsfordissa kantavat hänen nimeään. Anglia Ruskin University myönsi Ashcroftille kunniatohtorin arvonimen vuonna 1999.
Hänet nimettin Privy Councilin jäseneksi vuonna 2012.
Hän on Kanadan kuninkaallisen maantieteellisen seuran jäsen.
Ashcroftilla on maailman suurin kokoelma Viktorian ristejä. Kokoelmaa säilytetään Lontoossa sijaitsevan Imperial War Museumin Ashcroft-galleriassa. Ashcroft toimi museon johtokunnan jäsenenä vuosina 2012-2020.
Ritarikunnat

Britannia on myöntänyt hänelle Pyhän Mikaelin ja Pyhän Yrjön ritarikunnan komentajan kunniamerkin. Etiopia myönsi Ashcroftille Pyhän Kolminaisuuden ritarikunnan suurristin ritarin. Etiopia korotti hänet Pyhän Kolminaisuuden ritarikunnan suurkäädyn haltijaksi vuonna 2021.
Michael Ashcroftin rintakuva Anglia Ruskin Universityn Cambridgen kampuksella.
Dromedaari

| Dromedaari |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Kamelit Camelidae
Suku::  Kamelit Camelus
Laji::  dromedarius
Kaksiosainen nimi
 Camelus dromedarius  Linnaeus, 1758 
 Dromedaarin levinneisyys
Katso myös
   Dromedaari Wikispeciesissä   Dromedaari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dromedaari (Camelus dromedarius)  on kamelien sukuun kuuluva  suurikokoinen sorkkaeläin. Sitä kutsutaan myös yksikyttyräiseksi kameliksi.
Luultavasti Arabian niemimaalta lähtöisin oleva dromedaari on kesytetty tuhansia vuosia sitten, ja on sittemmin levinnyt laajalle ratsueläimenä ja kuormajuhtana. Nykyään kesyjä dromedaareja elää noin 13 miljoonaa yksilöä. Ainoat villit dromedaarit elävät nykyisin Australian keskiosien kuivassa Outbackissa, jossa maahan 1800-luvun lopulla tuodut eläimet ovat villiintyneet ja muodostavat nykyään noin miljoonan yksilön populaation.
Koko ja ulkonäkö

Dromedaari on kaksikyttyräistä kamelia sirompi ja korkeampi. Sen turkki on tyypillisesti vaaleampi ja lyhytkarvaisempi. Urokset kasvavat noin 1,8–2,0 metrin säkäkorkeuteen ja painavat täysikasvuisina 300–600 kg. Naaraat ovat 1,7–1,9 metriä korkeita ja noin 10 % kevyempiä. Dromedaari on sopeutunut sietämään laajaa ruumiinlämmön vaihtelua veden säästämiseksi, ja sen normaali ruumiinlämpötila on välillä 34–41,7 °C.
Dromedaarin selässä oleva kyttyrä toimii rasvavarastona. Kuivana kautena kyttyrä on miltei olematon, mutta kasvaa taas sadeaikana ja saattaa painaa silloin jopa 40 kg.
Levinneisyys

Kesytetty dromedaari on yleinen alueella Pohjois-Afrikasta Lähi-idän kautta läntiseen Intiaan.
Dromedaari on raskaan eturuumiinsa vuoksi huono kiipeilijä, eikä siksi pärjää vuoristoisella seudulla.
Lisääntyminen

Naaraat saavuttavat sukukypsyyden kolmen vuoden iässä, urokset kuusivuotiaina. Dromedaariuroksilla on suussaan kieltä muistuttava kitapurjepussi, jolla houkutellaan naaraita kiima-aikana. Urokset uhittelevat keskenään ja saattavat tapella. Parittelu kestää noin 15 minuuttia, ja poikanen syntyy 15 kuukauden tiineyden jälkeen. Naaras hoivaa jälkeläistään vuoden tai kaksi. Dromedaarit elävät noin 40–50-vuotiaiksi.
Ravinto

Dromedaarit ovat kasvinsyöjiä ja hyvin kaikkiruokaisia. Kovien huultensa ansiosta ne voivat syödä myös piikikkäitä kasveja. Dromedaarit myös märehtivät vaikka eivät kuulu märehtijöiden alalahkoon.
Aiheesta muualla

Camelus dromedarius Ultimate Ungulate
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q71516  Wikispecies: Camelus dromedarius  ADW: Camelus_dromedarius  AFD: Camelus_dromedarius  BioLib: 33503  BOLD: 154056  CoL: Q9XD  EoL: 309019  EPPO: CMELDR  GBIF: 9055455  GISD: 1872  iNaturalist: 81542  IRMNG: 10465162  ISC: 90205  ITIS: 625027  MDD: 1006383  MSW: 14200115  NBN: NHMSYS0020975292  NCBI: 9838  Observation.org: 82240  Open Tree of Life: 510752  Paleobiology Database: 104240  Paleobiology Database: 104240  TSA: 3285  Xeno-canto: Camelus-dromedarius  ZooBank: 39FF5CE5-F340-42AD-B9AA-FF84032A6E55 
Dromedaari (Etiopia)
Jasmin Anoschkin

Jasmin Anoschkin (s. 1980 Pori) on Helsingissä työskentelevä kuvataiteilija, jonka tuotantoon kuuluu pääasiassa humoristisia ja värikkäitä puu- ja keramiikkaveistoksia, sekä maalauksia ja videoteoksia. Anoschkin muotoilee veistoksistaan sielukkaita ja sympaattisia eläinhahmoja, kuten bambeja, virtahepoja ja kirahveja tai mielikuvituksellisia olentoja. Teoksilla on usein myös leikkisät nimet, kuten PalstaHilma TilliNiska (2012), MansikkaSoftis (2017) tai Korva-silmä-tissi-kojootti. Anoschkinin teosten muotokieli on ekspressiivistä, karkeaa ja suurpiirteistä. Hän on käsitellyt niillä muun muassa yhdenvertaisuutta, normeista etääntyviä identiteettejä ja epätäydellisyyttä, naisen asemaa, rasismia ja ympäristön tilaa. Myös Anoschkinin maalaukset ovat värikkäitä ja nopeilla siveltimenvedoilla toteutettuja, usein muotokuvia hänen omasta lähipiiristään. Hänen tuotantoonsa kuuluu myös julkisen tilan taidetta. Espoon Perhekeskukseen hän on toteuttanut keraamisen seinäreliefin Satunnaislajikkeiden synty (2022).
Valmistuttuaan kuvanveistäjäksi Taideyliopiston Kuvataideakatemiasta vuonna 2004 Anoschkin on pitänyt yksityisnäyttelyitä Suomessa, Yhdysvalloissa, Espanjassa ja Englannissa. Vuodesta 2001 alkaen hän on osallistunut yhteisnäyttelyihin Suomessa ja ulkomailla. Vuonna 2012 hänelle myönnettiin Vuoden nuori satakuntalainen kuvataiteilija -palkinto. Vuonna 2017 Anoschkin valittiin Postin taidepalkinnon saajaksi.
Aiheesta muualla

Jasmin Anoschkinin esittely Arabian taideosasto yhdistyksen sivuilla.
Jasmin Anoschkinin teoksia Kansallisgallerian kokoelmissa.
Energiansäästölamppu

Spiraalimainen energiansäästölamppu.
Energiansäästölampulla tarkoitetaan yleensä kierrekannallista pienloistelamppua, joka koostuu tiiviiseen muotoon taivutetusta ohuesta loisteputkesta sekä koteloidusta ohjauselektroniikasta. EU-lainsäädännön mukaan energiansäästölampuksi voidaan kutsua lamppuja, jotka täyttävät tietyt energiatehokkuusvaatimukset.
Energiansäästölampulla on hehkulamppua parempi hyötysuhde ja se pystyy tuottamaan saman määrän valoa noin viidesosalla vastaavan hehkulampun energiankulutuksesta, joka näkyy pienempänä hukkalämmöntuottona sekä hehkulamppua vastaavan valaistustehon tuottamisena pienemmällä energiankulutuksella. Energiansäästölamppujen polttoaika on tyypillisesti noin 10 000 h eli noin 10 kertaa hehkulamppua pidempi.
Kansainvälinen energiajärjestö IEA arvioi, että koko maailman siirtyminen energiansäästölamppuihin vähentäisi CO2-päästöjä 470 milj. tonnia 2010 – yli puolet Kioton sopimuksen vähennyksistä. Toisin kuin hehkulamput, energiansäästölamput sisältävät kuitenkin ympäristölle vaarallista elohopeaa.
Ominaisuudet

Ensimmäiset energiansäästölamput tulivat markkinoille vuonna 1980 (ensimmäisenä Philipsin Philips SL-malli), josta lähtien niiden suosio on huomattavasti kasvanut. Merkittävin muutos kehityksessä on ollut magneettisten kuristimien vaihtuminen elektronisiin (ensimmäisenä Osramin EL vuonna 1985). Tämän ansiosta lampun kokoa ja painoa on saatu pienennettyä sekä hyötysuhdetta ja kestoikää parannettua. Elektroninen kuristin nostaa sähkön taajuuden kymmeniin kilohertseihin, minkä ansiosta valo on välkkymätöntä ja miellyttävää. Korkeasta taajuudesta johtuen kuristin saattaa aiheuttaa sähkömagneettisia häiriöitä ympäristöönsä.
Energiansäästölampun kestoikä voi mallista riippuen olla viisin- tai jopa kaksikymmenkertainen verrattuna tavalliseen hehkulamppuun. Sytytykset kuluttavat energiansäästölampun katodeita, joten turhaa lampun päälle- ja poiskytkemistä tulisi välttää. Pitkäikäisimmissä lampuissa on yleensä katodien esihehkutuspiiri, jolloin lampun syttyminen kestää vajaasta puolesta sekunnista kahteen sekuntiin. Näin lamppu kestää huomattavasti enemmän sytytyksiä, mutta haittana on pieni viive syttymisessä. Syttymisen jälkeen lampun kirkastuminen täyteen kirkkauteen kestää puolesta minuutista useisiin minuutteihin. Hyvin kylmässä lamppu syttyy himmeämpänä ja täyden valotehon saavuttaminen kestää pidempään.
Euroopan komissio on antanut asetuksessaan laatuvaatimukset energiansäästölampuille. Ne koskevat lampun elinikää, valotehokkuutta, valovirran alenemaa, sytytyskestävyyttä, ennenaikaista vikaantumista, syttymisnopeutta, kirkastumisnopeutta, värintoistoindeksiä, UV-säteilyä ja tehokerrointa. Vaatimukset astuivat voimaan 1.9.2009 ja tiukemmat vaatimukset 1.9.2013. Asetuksessa on myös vaatimukset pakkausmerkinnöille.
Ominaisuudet > Valontuotto

Tavallisen pienloistelampun valontuotto on 50–70 luumenia watille (lm/W) ja tavallisen hehkulampun 10–17 lm/W. Teoreettisen 100 % hyötysuhteella toimivan lampun valontuotto olisi 680 lm/W. Pienloistelamppujen hyötysuhde on luokkaa 7–10 % ja hehkulamppujen 1,5–2,5 %.
Ominaisuudet > Valon laatu

Valtaosan Suomen markkinoilla olevien energiansäästölamppujen värilämpötila on 2 700 K, joka on suunniteltu vastaamaan hehkulamppujen "lämmintä", kellertävää värisävyä. Kuitenkin myös esimerkiksi 4 000 K:n (neutraali valkoinen) ja 6 500 K:n (viileä valkoinen) lamppuja on saatavana. Nyrkkisääntönä voidaan pitää, että hämärään tunnelmavalaistukseen tulisi valita matalan värilämpötilan lamppuja, kun taas kirkkaaseen yleisvalaistukseen valkeampaa valoa.
Valon laatuun vaikuttaa myös lampun värintoistokyky. Energiansäästölampussa se on usein jonkin verran hehkulamppua huonompi, CRI-asteikolla hieman yli 80. Useimmat lampuista tuottavat valon kolmen tai neljän eri loisteaineen sekoituksella. Harvinaisemmissa täyden spektrin päivänvalolampuissa määrä voi olla kuusikin, jonka avulla värintoistosta saadaan vielä parempi, yleensä yli 90. Tavoiteltaessa täydellistä värintoistoa joudutaan kuitenkin valovirrasta tinkimään jonkin verran. Mikään loistelamppu ei tuota kaikista syvimpiä punaisen ja keltaisen värin aallonpituuksia yhtä hyvin kuin hehkulamppu.
Perinteisten loisteputkien tapaan lampun yleissävy voidaan ilmoittaa kolminumeroisella luvulla, kuten 827. Esimerkissä värintoistoindeksi on 8x ja värilämpötila 27xx K.
Kustannukset ja ympäristö

Energiansäästölamppu on yleensä hankintahinnaltaan kalliimpi kuin hehkulamppu. Suhteutettuna kestoikään energiansäästölampun hinta on kuitenkin hyvin samansuuruinen kuin hehkulampun. Elinkaarensa aikana energiansäästölamppu kuluttaa vain noin viidesosan vastaavan hehkulampun kuluttamasta energiasta. Lämpiminä aikoina säästetään myös tilojen ilmastoinnissa, kun hehkulamppujen tuottamaa hukkalämpöä ei tarvitse siirtää pois rakennuksesta. IEAn mukaan energiansäästölamput ovat myös ilmastonmuutoksen ehkäisyssä avainasemassa maailmanlaajuisesti ajatellen.
Energiankulutusvertailuissa on Suomessa otettava huomioon se, että lämmityskauden aikana osa hehkulamppujen hukkalämmöstä tulee hyötykäyttöön rakennuksen lämmityksessä. Motivan arvion mukaan vuositasolla 70 % sähkölaitteiden, kuten lamppujen hukkalämmöstä tulee hyödyksi lämmityksessä. Energiansäästölamppu säästää rahaa ja energiaa myös suoralla sähkölämmityksellä, mutta muilla lämmitysmuodoilla, kuten kauko- tai maalämmöllä säästö on suurempi.
Energiansäästölampun valmistaminen kuluttaa energiaa lamppua kohti viisinkertaisesti hehkulamppuun verrattuna, mutta suhteutettuna kestoikään sähköenergiaa kuluu paljon vähemmän. Samalla tulee huomioida että yhden energiansäästölampun elinaikana kuluisi useita hehkulamppuja. Toisaalta kun hehkulamppu on kulutettu loppuun, jää jätteeksi enimmäkseen vain metallia ja lasia, kun taas energiansäästölamppu jättää jälkeensä lasia, metallia, muovisen kotelon ja elektroniikan komponentteja. Näin ollen energiansäästölamppu on hankalampi kierrättää.
Sisältämänsä pienen elohopeamäärän takia energiansäästölamppuja ei saa laittaa sekajätteeseen, vaan ne on toimitettava vaarallisen jätteen eli ongelmajätteiden keräyspisteisiin tai sähkö- ja elektroniikkaromun vastaanottopisteisiin. Myös monet energiansäästölamppuja myyvät liikkeet ottavat käytettyjä energiansäästölamppuja vaihdossa vastaan. Energiansäästölamput sisältävät noin 3 mg elohopeaa lamppua kohti.
Energiansäästölampuille on Suomessa noin 360 vastaanottopisteen verkosto, joista huolehtivat Flip ry ja Elker Oy. Jälkikäsittelyssä elohopea erotellaan ja puhdas lasi saatetaan uusiokäyttöön. Arvion mukaan kuitenkin vain alle puolet käytetyistä elohopealampuista toimitetaan oikealla tavalla jatkokäsittelyyn. Vuonna 2012 voimaan tullut jätelaki velvoittaa energiansäästölamppuja myyvät kaupat ottamaan vastaan käytetyt lamput. Varsinainen vastaanottovelvollisuus astui voimaan toukokuussa 2013.
Energiansäästölampun integroidusta rakenteesta johtuen se joudutaan yleensä heittämään pois, vaikka jompikumpi loisteputkesta tai elektroniikasta vielä toimisi. Tässä mielessä se tuottaa tavallista loisteputkivalaisinta enemmän ympäristökuormaa.
Korvaaminen LED-lampuilla

Useimmissa käyttökohteissa perinteisen energiansäästölampun eli pienloistelampun tilalla voidaan käyttää myös LED-tekniikalla toimivaa lamppua. LED syttyy lähes välittömästi täyteen valotehoon ja myös kestää pienloistelamppua paremmin käyttöä kohteissa, joissa lamppua sytytetään ja sammutetaan usein. Yleisvalaistukseen sopivien LED-lamppujen saatavuus kaupoista on parantunut ja hinta laskenut kilpailukykyiseksi pienloistelamppujen kanssa, ja myös energiatehokkuudessa ja värintoistossa LED-lamput ovat kilpailukykyisiä loistelamppujen kanssa. LED-lamput ovat jonkin verran loistelamppuja ympäristöystävällisempiä, koska ne eivät sisällä elohopeaa . Valontuotto valkoista valoa tuottavissa LED-lampuissa on luokkaa 50–100 lm/W . Lamppujen valmistajat ovat helpottaneet LED-valon lämmön hallintaa.
Käyttö

Lisääntyneen tarjonnan ansiosta energiansäästölamppuja on saatavilla kaikenkokoisia ja -muotoisia, jopa akkukäyttöön. Valikoima sisältää myös tavallisen hehkulampun kokoisia energiansäästölamppuja, joilla voidaan korvata hehkulamput ahtaissakin paikoissa. Joihinkin malleihin on lisätty pyöreä hehkulamppua muistuttava kupu. Loisteputken muotoilu myös vaihtelee.
Tavallisia energiansäästölamppuja ei voi himmentää normaalilla himmentimellä. Himmenninkäyttöön pitää olla siihen tarkoitukseen suunniteltu energiansäästölamppu.
Energiansäästölampun otollisimpia käyttökohteita:
Valaisimet, jotka ovat pitkän aikaa päällä (yleisvalaistus, aulat, lukulamput yms.; käytössä kesäaikoinakin)
Paikat, joissa ei saa syntyä suurta lämpöä
Sijainnit, joissa lampun vaihto on vaikeaa ja tarvitaan pitkäikäisiä lamppuja
Kosteuseristetyt ulkovalaisimet
Käyttökohteita, joihin energiansäästölamppuja ei suositella:
Yli 50 °C:n käyttölämpötilat (kuten sauna tai uuni) Saunassa voi sen sijaan käyttää halogeenilamppua
Erittäin kylmät, alle –30 °C:n käyttölämpötilat
Liiketunnistinkäyttö pakkasessa
Lampunvalmistajat ovat kehittäneet ulkokäyttöön jopa 30 °C:n pakkasessa toimivia energiansäästölamppuja.
Käyttö > Rikkoontunut energiansäästölamppu

Elohopeahöyry on terveydelle haitallista hengitettynä. Yhdysvaltain ympäristönsuojeluvirasto neuvoo tyhjentämään huoneen, jossa energiansäästölamppu on rikkoutunut. Huone neuvotaan tyhjentämään siten, ettei kukaan kulje alueella, jolla lamppu on mennyt rikki. Seuraavaksi neuvotaan avaamaan ikkuna ja tuulettamaan huonetta vähintään 5-10 minuutin ajan. Ilmanvaihtolaitteet on sammutettava. Nämä ovat kuitenkin vain varotoimenpiteitä ja virasto muistuttaa, ettei energiansäästölampussa ole kuin sadasosa elohopealämpömittarin sisältämästä elohopeasta.
Uudenaikaiset energiansäästölamput sisältävät kuitenkin elohopeaa amalgaamin muodossa, jolloin elohopea ei höyrysty huoneenlämmössä, eikä lamppu rikkoutuessaan vaadi erityisiä toimenpiteitä.
Hehkulamppujen kielto

Useissa maissa on päätetty nopeuttaa siirtymistä energiansäästölamppuihin kieltämällä hehkulamput. Esimerkiksi Irlannissa hehkulamppujen myynti loppui vuoden 2009 alusta. Vaihdon on määrä vähentää hiilidioksidipäästöjä 700 000 tonnilla ja säästää 185 miljoonaa euroa kotitalouksien sähkölaskussa joka vuosi.
EU-direktiivi poistaa perinteiset hehkulamput kaupoista EU:n alueella vaiheittain vuodesta 2009 alkaen.
Hehkulamput kieltävä laki on säädetty myös Australiassa, Britanniassa (2011),  Kaliforniassa (2012) ja Ontariossa Kanadassa (2012).