stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hellblade: Senua’s Sacrifice
Vastaanotto

| Vastaanotto> Arvostelupisteet.Julkaisu | Vastaanotto> Arvostelupisteet.Pisteet |
| --- | --- |
GameSpot: 8/10
IGN: 9/10
Polygon: 8,5/10
IGN antoi pelille arvosanaksi 9/10 arvostelussaan.
Polygon-sivusto antoi pelille arvosanaksi 8,5/10 arvostelussaan.
GameSpot antoi pelille arvosanaksi 8/10 arvostelussaan.
Hellblade on saanut kehuja kauniista ja vaikuttavasta tarinankerronnastaan ja hyvästä audiovisuaalisesta toteutuksestaan. Toisaalta sen ongelmanratkaisutehtäviä on kritisoitu yksitoikkoisiksi ja mekaniikkoja kankeiksi.
Palkinnot

Best Audio Design
Best Performance: Melina Juergens
Games for Impact
Aiheesta muualla

Hellblade: Senua's Sacrifice MobyGamesissa (englanniksi)
Hellblade: Senua’s Sacrifice Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Henkilötyövuosi

Henkilötyövuosi tai miestyövuosi on työmäärän mittayksikkö. Se tarkoittaa työpanosta, jonka yksi henkilö saa aikaan vuodessa.
Yrityksessä tehtyjen henkilötyövuosien määrä lasketaan jakamalla kaikki palkatut tunnit (säännöllinen työaika ja ylityötunnit) kokoaikaisten palkansaajien keskimääräisillä palkatuilla tunneilla vuodessa.
Teknologiateollisuudessa työtunteja on vuodessa (2022‐2023) 1708‐1724.
Tilastokeskuksen mukaan työvoimakustannukset olivat keskimäärin 34,4 euroa tehtyä työtuntia kohti vuonna 2020.
Helmholtzin energia

Helmholtzin vapaaenergia tai Helmholtzin energia on termodynaaminen funktio, joka vakiolämpötilassa vastaa suurinta mahdollista työtä, jonka järjestelmä pystyy tekemään. Erityisesti Helmholtzin vapaaenergian avulla voidaan kuvailla sellaisia suljettuja järjestelmiä, jotka ovat vakiolämpötilassa ja -tilavuudessa, sillä näissä järjestelmissä se saavuttaa miniminsä termodynaamisessa tasapainotilassa. Helmholtzin vapaaenergia, jonka SI-yksikkö on  {\text{J}}, on nimetty Hermann Ludwig Ferdinand von Helmholtzin mukaan. Helmholtzin vapaaenergiaa käytetään analysoitaessa muutoksia, joissa reaktiopaine voi muuttua, kuten esimerkiksi räjähdyksiä.
Helmholtzin vapaaenergian tilavuusriippuvuus

Helmholtzin vapaaenergia on tilafunktio, ja se määritellään sisäenergian ja entropian avulla (ks. termodynaaminen tasapaino):
Derivoimalla yhtälön (1) saadaan  dA\,=\,dU-S\,dT-T\,dS. Reversiibelille muutokselle  dU=TdS-PdV, joten Helmholtzin vapaaenergialle tärkeä riippuvuus tilavuudesta ja lämpötilasta on:
Helmholtzin vapaaenergian kokonaisderivaatta tilavuuden ja lämpötilan suhteen on
Vertaamalla yhtälöitä (2) ja (3) toisiinsa, voidaan todeta, että vakiolämpötilassa pätee
Yhtälöstä (4) on todettavissa, että Helmholtzin vapaaenergia pienenee tilavuuden suurentuessa. Yhtälöön (4) voidaan solveltaa ideaalikaasun tilanyhtälöä, jolloin  dA=-nRT{\frac {dV}{V}}. Jos reaktiotilavuus muuttuu  V_{\text{a}}:sta  V_{\text{b}}:hen, niin Helmholtzin vapaaenergian muutos on:
Helmholtzin vapaaenergian lämpötilariippuvuus

Tarkasteltaessa yhtälöä (2) ja otettaessa tilavuus vakioksi, voidaan Helmholtzin vapaaenergian lämpötilariippuvuudelle kirjoittaa
Yhtälöstä (6) voidaan todeta, että Helmholtzin vapaaenergia pienenee lämpötilan suurentuessa. Toisaalta Helmholtzin vapaaenergia voidaan ilmaista sisäenergian avulla:  A=U-TS. Jakamalla tämä yhtälö termeittäin lämpötilalla ja sen jälkeen osittaisderivoimalla lämpötilan suhteen saadaan
Yhtälössä (7) kaksi viimeistä termiä ovat toistensa vastalukuja,A joten saadaan
Suurin mahdollinen työ

Termodynamiikan ensimmäisessä pääsäännössä määritetään järjestelmän sisäenergia järjestelmään absorboidun lämpömäärän ja järjestelmässä tehdyn työn avulla
Clausiuksen teoreeman mukaan palautuvalle muutokselle yhtälöön (9) sijoitettuna saadaan:  dU\leq T\,dS+\delta w. Kun työ ilmaistaan laajenemistyön ja jonkin muun työn summana, niin tällöin merkitään yhtälössä (9) työlle  \delta w=\delta w_{\text{laajeneminen}}+\delta w_{\text{muu työ}}.
Yhtälössä (11) vasen puoli on määrittelyn mukaan Helmholtzin vapaaenergia  A, joten yleinen ehto isotermisen muutoksen vapaaehtoisuudelle on  dA\leq \delta w_{\text{laajeneminen}}+\delta w_{\text{muu työ}}, jossa yhtäläisyysmerkki vastaa palautuvaa (reversiibeli) muutosta ja pienempi kuin-merkki vapaaehtoista (irreversiibeli) muutosta. Jos  dA<0, niin vapaaehtoisessa muutoksessa  \delta w vastaa suurinta mahdollista muutoksesta saatavana olevaa työtä (tehtynä ympäristöön). Jos  dA>0, niin muutos ei ole vapaaehtoinen ja työtä on tehtävä järjestelmään, jotta aiheutetaan jokin muutos. Yhtälö (11) mahdollistaa laskea järjestelmän tekemän suurimman mahdollisen työn ympäristöönsä isotermisessä muutoksessa. Tästä esimerkkinä tarkastellaan metaanin palamista standarditilan olosuhteissa. Tämän hapettumisreaktion bruttoreaktio on
Standardinen Helmholtzin vapaaenergian muutos on
{\begin{aligned}\Delta A^{\ominus }&\,=\,\Delta U_{\text{palaminen}}^{\ominus }({\text{CH}}_{4}{\mathit {,g}})-T\,\Delta S_{\text{palaminen}}^{\ominus }({\text{reaktio}})\\&\,=\,\Delta H_{\text{palaminen}}^{\ominus }({\text{CH}}_{4}{\mathit {,g}})-\Delta n\,R\,T-T{\Big [}S^{\ominus }({\text{CO}}_{2}{\mathit {,g}})+2S^{\ominus }({\text{H}}_{2}{\text{O}}{\mathit {,l}})-S^{\ominus }({\text{CH}}_{4}{\mathit {,g}})-2S^{\ominus }({\text{O}}_{2}{\mathit {,g}}){\Big ]}\\&\,=\,{\Big (}-891{\text{ kJ mol}}^{-1}{\Big )}+2\cdot {\Big (}8,314{\text{ J mol}}^{-1}{\text{K}}^{-1}{\Big )}\cdot {\Big (}298,15{\text{ K}}{\Big )}-{\Big (}298,15{\text{ K}}{\Big )}\cdot {\Big (}213,8+2\cdot 70,0-186,3-2\cdot 205,2{\Big )}{\text{J mol}}^{-1}{\text{K}}^{-1}\\&\,=\,-814{\text{ kJ mol}}^{-1}=-50,6{\text{ kJ g}}^{-1}\end{aligned}}
Laskettu lopputulos kuvaa reaktion vapaaehtoisuutta ja vastaa suurinta mahdollista saatavana olevaa kokonaistyön määrää metaanin palamisesta standardiolosuhteissa. Laskettaessa vastaava työ vedyn palamiselle [  {\ce {2H_2 (g) + O_2 (g) \,->\,2H_2O (l)}} ], saadaan  \Delta A^{\ominus }=-89,9{\text{kJ g}}^{-1}. Vedyn palaminen aikaansaa saatavilla olevaa työtä enemmän kuin vastaava metaanin palaminen. Tämä on looginen perusta valita vety metaanin sijasta kantoraketin polttoaineeksi.
Lisätieto

A Sisäenergian kokonaisdifferentiaali lämpötilan ja tilavuuden suhteen on  dU={\Bigg (}{\frac {\partial U}{\partial T}}{\Bigg )}_{V}dT+{\Bigg (}{\frac {\partial U}{\partial V}}{\Bigg )}_{T}dV ja reversiibelille muutokselle termodynamiikan 1. ja 2. pääsääntö yhdistettynä on  dU=TdS-PdV. Näistä voidaan ratkaista entropia:  dS={\frac {C_{v}}{T}}dT+{\frac {1}{T}}{\Bigg [}{\Bigg (}{\frac {\partial U}{\partial V}}{\Bigg )}_{T}+P{\Bigg ]}dV. Vertaamalla tätä entropian kokonaisdifferentiaaliin lämpötilan ja tilavuuden suhteen, voidaan todeta, että  {\Bigg (}{\frac {\partial S}{\partial T}}{\Bigg )}_{V}={\frac {C_{v}}{T}}
Martti Hellstén

Martti Johannes Hellstén  (12. lokakuuta 1896 Vanaja – 19. toukokuuta 1967) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Evert Hellsten ja Matilda Lemberg. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Aino Kyllikki Honkamäki, jonka kuoltua vuonna 1953 Hellstén avioitui toisen kerran vuonna 1956 kampaaja Sirkka Ensi Elisabet Kettusen kanssa.
Opinnot

Hellstén kävi kansakoulun ja suoritti yksityisoppilaana viidennen luokan Turun suomalaisessa lyseossa vuonna 1920. Hän suoritti jääkärialiupseereille järjestetyn aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921 ja Taistelukoulun kapteenikurssin vuonna 1931.
Jääkäriaika

Tämä vanajalainen merimies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 29. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hellstén saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi aluksi 9. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 6. maaliskuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan  1. komppaniaan, missä joukossa otti osaa sisällissodan taisteluihin Raudussa ja Sirkiänsaaressa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hellstén palveli sisällissodan jälkeen 4. jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:n 2. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 3. heinäkuuta 1918 Kaartin jääkäripataljoonaan ja edelleen 21. tammikuuta 1919 alkaen Itämeren jalkaväkirykmentti n:o 1:een, josta muodostettiin myöhemmin Porin rykmentti. Hän toimi rykmentissä joukkueenjohtajana ja nuorempana upseerina. Porin rykmentistä hänet siirrettiin 8. toukokuuta 1929 Pohjois-Savon rykmenttiin ja sijoitettiin päälliköksi 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi Polkupyöräpataljoona 3:een 13. syyskuuta 1932 (nimi myöhemmin Jääkäripataljoona 3) 3. komppaniaan. Armeijasta hän erosi 19. kesäkuuta 1936.
Talvi- ja jatkosota

Hellstén osallistui talvisotaan Varsinais-Suomen suojeluskuntapiirin esikunnassa koulutus- ja järjestelytoimiston päällikkönä. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Lounais-Suomen sotilasläänin komento- ja järjestelytoimiston päälliköksi, mistä toimesta hänet kotiutettiin vuonna 1942 ja hän siirtyi kukkakauppiaaksi Turkuun, missä hän toimikin aina vuoteen 1957 saakka, jolloin jäi eläkkeelle ja muutti asumaan Suonenjoelle, minne hänet lopulta haudattiinkin.
Opetustoimi

Hellstén toimi Suojeluskuntain päällystökoulun harjoitusjoukkueen johtajana vuonna 1925 ja opetusupseerina Jalkaväen kapitulanttikoulussa vuosina 1925–1926.
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Outi Heiskanen

| Outi Marjatta Heiskanen |
| --- | --- |
 Outi Heiskanen ja tytär Karoliina vuonna 1964
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. syyskuuta 1937 Mikkeli
Kuollut: 30. syyskuuta 2022 (85 vuotta) Vehmaa
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Salanimi:  Heis
Ala:  grafiikka, etsaus, installaatio, performanssi
Palkinnot
 Helsingin Juhlaviikkojen Vuoden taiteilija 1986  Prinssi Eugenin mitali 1996 Suomi-palkinto 1998 
Outi Marjatta Heiskanen (o.s. Kanervo; 26. syyskuuta 1937 Mikkeli – 30. syyskuuta 2022 Vehmaa) oli suomalainen taidegraafikko, taiteilijanimeltään Heis.
Yksityiselämä

Heiskanen oli naimisissa kuvaamataidonopettaja Toivo ”Topi” Heiskasen (1934–2018) kanssa ja heillä on kaksi tytärtä, Metti ja Karoliina. Hänen lapsenlapsiaan ovat Metin lapset laulaja Siiri ja muusikko Reino Nordin.
Heiskanen asui pitkään Helsingissä Taiteilijakoti Lallukassa, mutta kun rakennusta ryhdyttiin remontoimaan vuonna 2015, hän muutti lapsuusmaisemiinsa Vehmaalle. Heiskanen sairasti dementiaa, ja hän asui hoitokodissa Vehmaalla. Heiskasen elämää käsittelee Georg Grotenfeltin dokumenttielokuva Heiskuja (2021).
Koulutus

Heiskanen opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa ja Suomen Taideakatemian koulussa ja valmistui kuvataideopettajaksi vuonna 1959. Hän oli Pentti Kaskipuron oppilaana.
Heiskanen työskenteli kuvataideopettajana eri kaupungeissa vuosina 1959–1974 ja vapaana taidegraafikkona vuodesta 1973 lähtien.
Taiteellinen toiminta > Graafikkona

Heiskanen tunnetaan pienikokoisista ihmisiä ja taruolentoja kuvaavista metalligrafiikan töistä. Heiskasen töissä on usein mystinen satumaailman tunnelma. Hän yhdisti samaan työhön usein akvatintaa ja etsausta tai kuivaneulaa ja käytti harvoja värejä. Heiskanen kehitti kombinaatiotekniikkaa, jolloin uniikki kuva kootaan kahden tai useamman erillisen laatan kuvia yhdistelemällä. Tätä menetelmää hyödyntäen hän teki yhteistyövedoksia vedostajana toimineen Janne Laineen kanssa.
Näyttelyihinsä hän kokosi töistään kollaaseja, installaatioita ja veistoksia, nukkeja sekä muuta materiaalia. Hän tuotti metalligrafiikan ohella myös filmejä, valokuvia ja performansseja.
Taiteellinen toiminta > Muu taide

Heiskanen oli sekä Bellinin akatemian että Record Singers -taiteilijaryhmän kantavia voimia. Kummankin ryhmän muita keskeisiä jäseniä ovat olleet Pekka Nevalainen, Hannu Väisänen ja Mirja Airas. Ryhmien tempaukset olivat niin sitoutuneita toisiinsa, ettei niiden välillä ole selvää rajaa. Bellinin akatemia oli projekteista pitkäikäisempi. Se ylläpiti muun muassa omaa kirjastoaan ja pyöritti autonomisen Riepukulkusäätiön kautta omakustannejulkaisutoimintaa. Ryhmät ovat tehneet filmejä ja järjestäneet useita monitaiteisia tapahtumia, kuten happeningejä ja performansseja. Heiskaselle oli ominaista vaikutteiden lainaaminen eri taidemuodoista ja kuvitteellisten mytologioiden luominen. Vilkkaimmillaan Bellinin akatemian toiminta oli 1970- ja 1980-luvulla, jolloin Heiskanen piti esityksiä yhdessä Airaksen, Väisäsen ja Nevalaisen kanssa. Esitykset olivat intiimejä tapahtumia, joissa lähestyttiin luonnon ja ihmisenä olemisen peruskysymyksiä leikillisen vakavasti.
Taiteelliset ansiot

Heiskanen palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1984.
Heiskanen oli Helsingin Juhlaviikkojen Vuoden taiteilija 1986, Kuvataideakatemian grafiikan linjan professori 1992–1995 ja Kuvataideakatemian rehtori 1994–1995. Hänestä tuli Helsingin yliopiston kunniatohtori vuonna 1997 ja akateemikko vuonna 2004. Heiskaselle myönnettiin Suomen Leijonan komentajamerkki 6. joulukuuta 2011.
Julkisissa tiloissa Heiskasen teoksia on esillä muun muassa Ulkoministeriössä (Helsinki 1989), Uudenkaupungin lastentarhassa (1989) ja Sammon lukiossa (Tampere 2005).
Heiskasen retrospektiivinen, yli 300 teoksen näyttely Ateneumin taidemuseossa pidettiin 8. lokakuuta 2021 – 9. tammikuuta 2022. Samassa yhteydessä julkaistiin Tuula Karjalaisen kirjoittama elämäkertateos Outi Heiskanen: Taiteilija kuin shamaani.
Kirjoja

Korttitalo, taiteilijakirja, 1980 (Bellinin akatemian julkaisuja 2)
Sydänpuu, kuvitus Leena Krohnin runoteokseen, 1984 (Tammi)
Korttitalon perhealbumi, taiteilijakirja (Rikhardinkadun kirjaston taiteilijakirjakokoelma, Helsinki)
Aamuhämärä pensastuulen kylässä, taiteilijakirja (Rikhardinkadun kirjaston taiteilijakirjakokoelma, Helsinki)
Muistikirja I–II, taiteilijakirjoja (Rikhardinkadun kirjaston taiteilijakirjakokoelma, Helsinki)
Heis hius hajalla, piirroksia ja tarinoita, 2000 (WSOY)
Kirjallisuutta

Karjalainen, Tuula: ”Heiskanen, Outi (1937–)”, Suomen kansallisbiografia, osa 3, s. 693–694.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-444-4  / Teoksen verkkoversio.
Karjalainen, Tuula: Outi Heiskanen: Taiteilija kuin shamaani.  Helsinki:  Siltala, 2021.  ISBN 978-952-234-832-6
Valorinta, Riitta (toim.) 2005: Outi Heiskanen. Minerva Kustannus Oy, Sara Hildénin taidemuseon julkaisuja. ISBN 952-5591-01-8
Aiheesta muualla

Outi Heiskanen taiteilijamatrikkelissa
Teoksia Gallen-Kallelan museon sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Punainen lanka: Outi Heiskanen. YLE Elävä arkisto.
Heiskanen, Outi hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Outi Heiskasen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  DDB  Ritva  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Helsingin kaupungin sairaanhoitajakoulu

Helsingin kaupungin sairaanhoitajakoulu oli vuosina 1909–1999 sairaanhoitajia kouluttanut oppilaitos, joka sijaitsi Helsingissä.
Historia 1909–1916

Sairaanhoitajakoulu aloitti toimintansa Marian sairaalassa, jonka ylihoitaja Sonja Koreneff oli yksi aloitteentekijä koulun aikaansaamiseksi. Sairaanhoitajakoulutus alkoi 1. syyskuuta 1909. Aloittamassa oli kuusi sairaanhoitajataroppilasta, joille sairaala tarjosi asunnon. Kaupunki maksoi sairaalalle lisäksi jokaisesta opiskelijasta 100 markkaa opiskelijaksi kirjautumisen yhteydessä. Tällä rahamäärällä pystyttiin palkkaamaan heti pätevät opettajat.
Koulutus oli kaksivuotinen. Ensimmäisenä vuonna opintoihin kuului anatomia, fysiologia ja terveydenhoito-oppi. Ensimmäisinä opettajina toimivat sairaalan lääkäri Herman von Willebrandt ja rouva Olga Löckström (aihealueena teoreettinen sairaanhoito). Käytännön harjoitteluita johti sairaalan ylihoitaja Sonja Koreneff. Toiseen opiskeluvuoteen kuului käytännön harjoittelu sisätautien ja kirurgisella osastoilla, puoli vuotta kummallakin. Harjoittelun ajan oppilas toimi apuhoitajana ja sai palkkaa ensimmäiseltä puolelta vuodelta 25 markkaa ja seuraavalta 45 markkaa kuukaudessa. Vastavalmistuneen sairaanhoitajan piti toimia vielä vähintään vuoden sairaalan työntekijänä.
Vuonna 1912 sairaanhoitajakoulutus muutettiin kolmivuotiseksi, mikä vastasi valtion sairaanhoitajakoulun ”kirurgian kurssien” opintojen pituutta. Koulutuksen alussa oli ensin kolmen kuukauden mittainen valmistava kurssi, jonka suorittamisen jälkeen oppilaat muuttivat asumaan sairaalaan ”nuorempina oppilaina”. Toisen opiskeluvuoden jälkeen heistä tuli ”vanhempia oppilaita” ja kolmantena vuonna ”apuhoitajia”, jolloin kuukausipalkka oli 45 markkaa. Vuonna 1916 ”Marian kurssin” oppilaiden lukumäärä nostettiin 12:een. Koulutuksen opetuskielenä oli ensin ruotsi.
Helsingin kaupungin sairaanhoitajatarkoulu 1925–1999

Helsingin kaupungin sairaanhoitajakoulu oli Suomen ainoa kunnallinen sairaanhoitajakoulu. Helsingin kaupungin alkuperäinen tavoite oli kouluttaa sairaanhoitajia Marian sairaalaa varten. Tässä sairaalakoulussa sairaalan johtokunta toimi myös koulun johtokuntana ja ylihoitaja oli koulun johtajatar. Koulu toimi tällä periaatteella 16 vuotta Marian sairaalassa. Vuonna 1925 koulun nimeksi tuli Helsingin kaupungin sairaanhoitajatarkoulu, ja tällöin koulu sai oman johtokunnan ja oman johtosäännön. Kaikki sairaanhoitajakoulut määrättiin lailla vuonna 1929 valtion ylläpitämiksi laitoksiksi. Poikkeus tuohon lakiin annettiin kuitenkin Helsingin kaupungin sairaanhoitajatarkoululle, joka sai pitää oman itsenäisyytensä kunnallisena kouluna. Tämä vahvisti koulun itsenäisyyttä entisestään, ja vuonna 1936 koulusta tuli hallinnollisesti sairaalasta riippumaton, itsenäinen oppilaitos.
Ensimmäinen suomenkielinen koulutus alkoi vuonna 1925, jolloin ruotsin kielellä järjestettyä koulutusta toteutettiin joka kolmas vuosi. Vuonna 1964 koulutus muuttui kokonaan suomenkieliseksi.
Vuonna 1991 oppilaitos toimi Lehtikuusentiellä Munkkiniemessä, entisen Englantilaisen koulun tiloissa.
Helsingin kaupungin terveydenhuolto-oppilaitos liitettiin yhteen kymmenen muun oppilaitoksen kanssa vuonna 1999, jolloin kaikkien laitosten yhteiseksi nimeksi tuli Helsingin ammattikorkeakoulu Stadia. Vuonna 2008 Stadia yhdistyi EVTEKin kanssa Metropolia Ammattikorkeakouluksi.
Aiheesta muualla

Hoitotyön koulutuksen museo
Vilho Helanen

| Vilho Helanen |
| --- | --- |
 Vilho Helanen jatkosodan aikana.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Vilho Veikko Päiviö Helanen
Syntynyt: 24. marraskuuta 1899 Oulu
Kuollut: 8. kesäkuuta 1952 (52 vuotta) Frankfurt, Länsi-Saksa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vilho Veikko Päiviö Helanen (vuoteen 1905 Helander, 24. marraskuuta 1899 Oulu – 8. kesäkuuta 1952 Frankfurt) oli suomalainen kirjailija, tiedemies, poliitikko, Akateemisen Karjala-Seuran puheenjohtaja ja lehtimies. Helanen oli suomalaisen dekkarikirjallisuuden pioneereja. Hän toimi vanhasuomalaisen henkivakuutusyhtiö Salaman johtokunnan sihteerinä vuosina 1922–1941, sekä viipurilaisen Keskinäisen eläke-kassan johtajana vuosina 1942–1945.
Elämä > Tausta

Vilho Helasen vanhemmat olivat kihlakunnantuomari Klas Robert Helanen (ent. Helander) ja Johanna Aurora Gummerus. Hän oli naimisissa vuodesta 1922 Kaarina
Emilia Hurskaisen kanssa. Helanen pääsi ylioppilaaksi vuonna 1918 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa 1922 pääaineinaan historia ja kansantaloustiede. Hänestä tuli filosofian maisteri 1923 ja hän väitteli filosofian tohtoriksi 1937.
Elämä > Poliittinen toiminta, sotakokemus ja vankeustuomio

Helanen otti vapaaehtoisena osaa Viron vapaussotaan vuonna 1919. Hän liittyi heimoaatteelliseen Akateemiseen Karjala-Seuraan (AKS) vuonna 1923 jäsenenä n:o 91 ja toimi seuran puheenjohtajana vuosina 1927–1928 ja uudelleen syksystä 1933 lähtien niin sanottujen vanhojen noustua jälleen valtaan seurassa. Helasen puheenjohtajuus jatkui seuran lakkauttamiseen saakka. 1930-luvulla Helanen antoi tukensa Lapuan liikkeelle ja liittyi Isänmaallisen kansanliikkeen (IKL) riveihin. Tämä ratkaisu johti hänet eroon monista AKS:n aikaisista opiskelutovereistaan, muun muassa Urho Kekkosesta.
Talvisodan alla ja sen aikana hän oli Maan Turva -järjestön toiminnanjohtaja. Vuonna 1940 Helanen tuli Nouseva Suomi -yhdistyksen hallituksen puheenjohtajaksi. Jatkosotaa Helanen nimitti ”pyhäksi sodaksi.” ”Nyt luodaan eheän, yksimielisen, elämäntahoisen kansamme voimalla Suomi, jonka yltä idän uhka on iäksi poissa,” hän kirjoitti päätoimittamassaan Suomen heimo -lehdessä 1941. Helanen oli Suur-Suomi-aatteen innokas kannattaja. Hän toimi talvisodan aikana propagandatehtävissä ja jatkosodan aikana valtionlainojen propagandatoimikunnan puheenjohtajana, Itä-Karjalan sotilashallinnon virkailijana ja asutuksen suunnittelijana sekä sisäasiainministeriön edustajana Tallinnassa.
Helanen suhtautui varauksellisesti siihen, että suomalaisia värvättiin SS-pataljoonaan. IKL, josta Helanen oli erkaantunut talvisodan jälkeen, leimasi hänet Kolmannen valtakunnan vastustajaksi ja kanteli hänestä Saksaan. Sodan jälkeen AKS:n ja IKL:n toiminta kiellettiin ja Suomen Heimo -lehti lakkautettiin.
Helanen sai syytteen vuonna 1948. Toukokuussa 1950 korkein oikeus tuomitsi Helasen kuuden vuoden kuritushuonetuomioon maanpetoksellisesta toiminnasta hänen avustettuaan natsi-Saksan hyväksi vakoillutta tanskalaista insinööriä Thoralf Kyrreä Moskovan välirauhan aikana lokakuussa 1944. Tasavallan presidentti armahti Helasen maaliskuussa 1951. Sitä edelsi marraskuussa 1950 presidentille lähetetty Helasen armahdusanomusta puoltava kirjelmä, jossa oli allekirjoittajina useita tunnettuja kansalaisia. Vapauduttuaan vankilasta Helanen jatkoi luovaa kirjallista työskentelyä.
Elämä > Kirjailijana

Helanen aloitti novellien kirjoittamisen sanomalehtiin jo 17-vuotiaana. Hän toimi Ylioppilaslehden päätoimittajana vuosina 1924–1926 ja Suomen Heimo -lehden päätoimittajana 1938–1944.
Helasen ensimmäinen kirja oli omakohtaisiin kokemuksiin perustunut muistelmateos Suomalaiset Viron vapaussodassa, joka julkaistiin vuonna 1921. Ensimmäisessä rikosromaanissaan Helsingissä tapahtuu (1941), jonka Helanen kirjoitti salanimellä Heikki Aksila, hän loi sittemmin yli-inhimillisiin mittoihin kasvaneen sankarinsa, Kaarlo Raudan, kaikkea ”itäistä pahuutta” vastaan taistelevan suoraselkäisen aatteen miehen. Varatuomari Rauta esiintyi kaikkiaan kahdeksassa romaanissa, jotka Oppian on julkaisut vuonna 2023 uusintapainoksina, samoin kuin Suomalaiset Viron vapaussodassa. Rauta-dekkareista Ristilukin arvoituksen Helanen kirjoitti vankilasta vapauduttuaan Suomen Kuvalehteen jatkokertomukseksi päätoimittajan Ilmari Turjan tilauksesta, vaikka epäilikin itse voiko hänen nimellään julkaista.
Helanen kuoli sydänkohtaukseen Frankfurtin asemalla reportaasimatkalla Saksassa, jossa Helanen oli Helsingin Sanomien toimeksiannosta.