Attikan öitä
Sisältö

Gelliuksen teos jakaantuu 20 kirjaan. Niistä ovat säilyneet kaikki muut paitsi kirja VIII, josta on säilynyt vain sisällysluettelo. Lisäksi osa aivan teoksen alusta ja lopusta puuttuu. Teoksen sisältöä ei ole järjestetty millään tavalla. Se pitää sisällään sekalaisia huomioita kreikan ja latinan kielistä ja sanojen merkityksestä ja etymologiasta, filologiasta, geometriasta, filosofiasta, historiasta, lakien yksityiskohdista ja monista muista aiheista. Gellius esittää paljon vanhojen sanojen ja kieliopin yksityiskohtien selityksiä sekä erilaista kirjallisuuskritiikkiä. Lisäksi teoksessa on erilaisia anekdootteja sekä erikoisia kertomuksia ja jopa faabeleita. Teoksen tunnetuimpiin kertomuksiin kuuluu tarina Androkleesta ja leijonasta. Se liitetään usein Aisopoksen faabeleiden joukkoon, vaikkakaan ei ole niistä peräisin.
Teos antaa paljon tietoa monenlaisista asioista antiikin ajalta. Se sisältää lukuisia lainauksia kreikkalaisilta ja roomalaisilta kirjailijoilta teoksista, jotka ovat muutoin kokonaan tai osittain kadonneet, sekä lukuisia harvinaisia sanoja ja sanontoja. Näin teos on tärkeä lähde antiikintutkimuksen kannalta. Gellius mainitsee usein lähteensä, mutta toisaalta yrittää joskus esittää muiden oppineisuutta omanaan, varsinkin mitä tulee hänen oman aikansa henkilöihin. Gelliuksen tyyliä on luonnehdittu välillä epäselväksi, ja vaikka hän hylkää usein erilaisia ilmaisuja vanhentuneena, hänen omassa kielessään on paljon vanhahtavia piirteitä ja monet hänen auktoriteettinsa latinan kielelle ovat peräisin klassista edeltäneeltä ajalta. Toisaalta hän lainaa usein myös klassisen kauden kirjailijoita, kuten Ciceroa ja Vergiliusta.
Eräitä esimerkkejä teoksen aiheista:
Plutarkhoksen selonteko Pythagoraan käyttämästä menetelmästä Herakleen pituuden määrittämiseksi, kun heeros vielä eli ihmisten parissa (I.1).
Vaikea päätös, jonka Khilon Spartalainen teki ystävän pelastamiseksi (I.3).
Tavasta, jolla Antonius Julianus tutki sitä, kuinka Cicero oli vaihtanut yhden sanan eräästä puheestaan (I.4).
Millä tavoin Favorinus nuhteli nuorta miestä, joka käytti liian vanhanaikaista ja arkaaista kieltä (I.10).
Kärsivällisyydestä, jolla Sokrates kesti vaimonsa äkäisyyden, sekä siitä, mitä Varro sanoo satiireissaan aviomiehen velvollisuuksista (I.17).
Kertomus kuningas Tarquinius Superbuksesta ja Sibyllan kirjoista (I.19).
Mistä geometrikot käyttävät nimiä ἐπίπεδος (epipedos), στερεός (stereos), κύβος (kybos) ja γραμμή (grammē), sekä näiden vastaavista latinankielisistä nimistä (I.20).
Mistä syystä esi-isämme lisäsivät aspiraatan h tiettyihin verbeihin ja substantiiveihin (II.3).
Että sokraatkko Faidon oli orja, samoin kuin monet muut (II.18).
Tähtikuviosta, jota kreikkalaiset kutsuvat nimellä ἅμαξα (hamaksa) ja roomalaiset septentriones, sekä kummankin sanan alkuperästä ja merkityksestä (II.21).
Plautuksen komedioiden tutkimuksesta ja tunnistamisesta, koska sekä aidot että epäaidot laitetaan hänen nimiinsä erotuksetta; sekä siitä, että Plautuksen sanotaan kirjoittaneen leipomossa ja Naeviuksen vankilassa (III.3).
Mahdollisuudesta parantaa kihti soittamalla huilulla tiettyjä säveliä tietyllä tavalla (IV.13).
Puolustus eräille Vergiliuksen säkeille, joissa Hyginus väitti olevan virheen; sekä sanan lituus merkityksestä ja etymologiasta (V.8.).
Että filosofit ovat erimielisiä siitä, onko ääni aineellinen vai aineeton (V.15).