stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Levan Sanadze

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Helsinki 1952 | 4 x 100 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Bryssel 1950 | 4 x 100 metriä |  |
|  Pronssia | Bern 1954 | 4 x 100 metriä |  |
Levan Sanadze (georg. ლევან სანაძე) (16. elokuuta 1928, Tbilisi – 24. elokuuta 1998, Moskova) oli georgialainen, Neuvostoliittoa edustanut yleisurheilija.
Hän juoksi hopeaa saavuttaneessa Neuvostoliiton joukkueessa Helsingin olympiakisoissa 1952 4 x 100 metrin viestissä. Euroopan mestaruutta hän oli voittamassa samassa lajissa 1950. Lisäksi 1954 tuli EM-pronssia.
Sanadzen 100 metrin ennätys oli 10,3 ja 200 metrin ennätys 21,4 molemmat vuodelta 1952.
Leikin varjolla

| Leikin Varjolla |
| --- | --- |
 Ohjelman tunnus vuosilta 2003-2006.
Kestoaika:  75 minuuttia (2002-2003) 50 minuuttia (2003-2006)
Pääosissa:  Timo Koivusalo
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  Yle TV2
Esitetty:  13. syyskuuta 2002 – 4. toukokuuta 2006
Tuotantokausia:  4
Jaksoja:  110
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Leikin varjolla - ellet tunne, älyä! oli Timo Koivusalon juontama vuodesta 2002 esitetty visailuohjelma, jota lähetettiin Yle TV2:lla vuoteen 2006 saakka torstaisin Koivusalon aiemman Tuttu Juttu Show'n paikalla. Joka jaksossa sarjassa vieraili neljä toisilleen tuttua julkisuuden henkilöä, ja he arvuuttelivat muun muassa toistensa elämää, elämäntyyliä ja -tapoja. Ohjelman ensimmäisellä kaudella jakson pituus oli 75 minuuttia, jolloin oli kuusi kilpailijaa.
Studio-orkesteri

Jari Puhakka: kapellimestari
Ilpo Murtojärvi, Heikki Markku ja Pertti Hurmalainenula: sähkökitara
Tommi Rautiainen: rummut
Jenttu Novak: trumpetti
Aiheesta muualla

Ohjelman viralliset kotisivut
Lautasventtiili

Lautasventtiili osineen
Lautasventtiilit ja nokka-akselit näkyvät sylinterin yläosassa.
Lautasventtiili on sienen muotoinen venttiili, joka liikkuu putkimaisessa venttiilinohjaimessa. Varren päässä olevan lautasen reunat tiivistyvät venttiilinistukkaa vasten venttiilin ollessa kiinni. Lautasventtiileitä käytetään käytännössä kaikissa nelitahtimoottoreissa avaamaan ja sulkemaan imu- ja pakokanavat.
Yleistä

Lautasventtiili toimii eri tavalla kuin esimerkiksi liukuventtiili. Avautuessaan lautasventtiili liikkuu kohtisuoraan poispäin venttiilinistukasta, joten näiden pintojen välillä ei tapahdu liikettä. Tästä seuraa se, että venttiili ei tarvitse voitelua toimiakseen. Lautasventtiilin muoto ja sijainti sylinterinkannessa aiheuttavat sen, että sylinterissä palamisen aikana oleva korkea paine auttaa venttiiliä tiivistymään venttiilinistukkaa vasten. Venttiilin tiivis sulkeutuminen on tärkeää, koska se edesauttaa lämmön siirtymistä venttiilistä sylinterinkanteen.
Toiminta polttomoottorissa

Polttomoottorissa on venttiileitä kahta eri tarkoitusta varten. Imuventtiilit avautuessaan päästävät uuden polttoaine-ilmaseoksen imusarjasta sylinteriin (pois lukien diesel-moottori, jossa polttoaine suihkutetaan suoraan sylinteriin). Pakoventtiilit päästävät sylinteristä palaneen seoksen poistumaan pakosarjaan ja siitä edelleen pakoputkistoon.
Venttiilinvarren ympärillä oleva jousi pitää venttiilin suljettuna, kunnes nokka-akselin nokka työntää venttiilin auki. Tavallisissa moottoreissa tämä toimii hyvin, mutta nopeakierroksisissa moottoreissa venttiilin ja jousen massa sekä venttiilijouseen syntyvät resonanssit saavat venttiilin kavitoimaan, jolloin se ei ehdi sulkeutua. Tilanne voidaan korjata käyttämällä jäykempiä jousia, kahta sisäkkäistä jousta, jotka eliminoivat toistensa resonanssit, tai erilaisia venttiilikoneistoja.
Nykyaikaisissa moottoreissa on yleensä kaksi imu- ja kaksi pakoventtiiliä jokaista sylinteriä kohden.
Käännös suomeksi
Lauren Boyle

| Lauren Boyle |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Lauren Marie Boyle
Syntynyt: 14. joulukuuta 1987 (ikä 36)  Auckland, Uusi-Seelanti
Uimari
Pituus:  183 cm
Seurat:   California Golden Bears (yliopisto)
| Mitalit> Maa:   Uusi-Seelanti.Naisten uinti.MM-kilpailut (pitkä rata)  | Mitalit> Maa:   Uusi-Seelanti.Naisten uinti.MM-kilpailut (pitkä rata)  | Mitalit> Maa:   Uusi-Seelanti.Naisten uinti.MM-kilpailut (pitkä rata)  | Maa:   Uusi-Seelanti> Naisten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Kazan 2015 | 800 m vapaauinti |  |
|  Hopeaa | Kazan 2015 | 1500 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Barcelona 2013 | 400 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Barcelona 2013 | 800 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Barcelona 2013 | 1500 m vapaauinti |  |
| MM-kilpailut (lyhyt rata)  | MM-kilpailut (lyhyt rata)  | MM-kilpailut (lyhyt rata)  |  |
|  Kultaa | Istanbul 2012 | 800 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Istanbul 2012 | 400 m vapaauinti |  |
| Kesäuniversiadit  | Kesäuniversiadit  | Kesäuniversiadit  |  |
|  Kultaa | Shenzhen 2011 | 400 m vapaauinti |  |
|  Kultaa | Shenzhen 2011 | 800 m vapaauinti |  |
|  Hopeaa | Shenzhen 2011 | 200 m vapaauinti |  |
|  Hopeaa | Shenzhen 2011 | 4 × 200 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Shenzhen 2011 | 1500 m vapaauinti |  |
Lauren Marie Boyle (s. 14. joulukuuta 1987 Auckland) on uusiseelantilainen uimari ja maailmanmestari. Boylen päälaji on vapaauinti, ja hän ui erityisesti kestävyysmatkoja. Boyle on ottanut osaa olympialaisiin kahdesti, vuosina 2008 ja 2012.
Ura

Hän voitti ensimmäisen arvokisamitalinsa Kansainyhteisön kisoissa vuonna 2006. Mitali oli pronssinen, ja Boyle voitti sen naisten 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä yhdessä Helen Norfolkin, Alison Fitchin ja Melissa Ingramin kanssa.
Delhissä pidetyissä Kansainyhteisön kisoissa vuonna 2010 Boyle kirkasti neljän vuoden takaisen mitalinsa hopeiseksi, johdettuaan joukkueensa samalla matkalla viestissä toiselle sijalle. Muutkin mitalistimaat olivat samat kuin neljä vuotta aikaisemmin, mutta Boylen lisäksi vain Englannin Joanne Jackson oli säilynyt joukkueiden kokoonpanoissa Delhiin saakka.
Boyle sijoittui Shanghain MM-kilpailuissa 2011 kuudenneksi 400 metrin ja kahdeksanneksi 800 metrin vapaauinnissa. Boyle oli mukana myös kesäuniversiadeissa vuonna 2011. Siellä hän kahmi itselleen neljä henkilökohtaista mitalia, joista kaksi oli kultaisia, ja yhden viestihopean.
Boyle voitti Istanbulissa 2012 lyhyen radan maailmanmestaruuden 800 metrin vapaauinnissa ajalla 8.08,62. Lisäksi hän sai pronssia 400 metrin vapaauinnissa.
Boyle voitti ensimmäiset pitkien ratojen MM-mitalinsa Barcelonassa 2013. 400 ja 800 metrillä hän oli kolmas, samoin kuin 1 500 metrin erittäin kovatasoisessa loppukilpailussa, jonka voittaja Katie Ledecky paransi vanhaa maailmanennätystä peräti 6,01 sekuntia.
Boyle saavutti Glasgow'n Kansainyhteisön kisoissa 2014 kultaa 400 metrin ja hopeaa 800 metrin vapaauinnissa. Saman vuoden Tyynenmeren-mestaruuskilpailuissa hän sai hopeaa 800 ja 1 500 metrin sekä pronssia 400 metrin vapaauinnissa. Kazanin MM-kilpailuissa 2015 hän sai hopeaa 800 metrin vapaauinnissa ajalla 8.17,65 ja 1 500 metrin vapaauinnissa ajalla 15.40,14 sekä sijoittui viidenneksi 400 metrin vapaauinnissa.
Ura > Olympialaiset

Vuoden 2008 Pekingin olympialaisissa Boyle osallistui vain yhteen lajiin, 4 × 200 metrin vapaauintiin, mutta joukkueen suoritus alkuerissä hylättiin ankkuri Natasha Hindin lähdettyä omalle osuudelleen liian aikaisin. Uuden-Seelannin joukkue oli seitsemäntenä viimeiselle osuudelle lähdettäessä, joten joukkue olisi todennäköisesti karsiutunut finaalista ilman hylkäystäkin.
Lontoon olympialaisissa 2012 Boyle osallistui kahteen lajiin, naisten 400 metrin ja 800 metrin vapaauinteihin. 400 metrillä Boyle oli välierien neljänneksi nopein uudella Uuden-Seelannin ennätyksellä 4.03,63. Loppukilpailussa vauhti ei ollut enää yhtä hyvä, ja hän jäi viimeiselle eli kahdeksannelle sijalle. 800 metrin alkuerässään Boyle ui ajan 8.25,91, joka oli myös uusi Uuden-Seelannin ennätys, ja riitti erien viidenteen sijaan. Finaalissa hän leikkasi vielä yli kolme sekuntia ennätyksestään, mutta jäi silti 2,4 sekunnin päähän pronssimitalista sijoittuen neljänneksi.
Muuta

Boyle valmistui Kalifornian yliopistosta vuonna 2010.
Aiheesta muualla

Profiili Sports Reference -sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kuopion yliopiston ylioppilaskunta

Yliopistokampus Savilahdessa. Oikealla ylioppilaskunnan/kaupungin Studentia -rakennus, jonka päädyssä on ylioppilaskunnan toimisto Lukema.
Kuopion yliopiston ylioppilaskunta (KYY) oli toiminnassa vuosina 1972–2009. Ylioppilaskunnan nimi oli alkuvuosina Kuopion korkeakoulun ylioppilaskunta (Kukko). Ylioppilaskunnan virallinen vuosipäivä oli 19. syyskuuta.
Kuopion yliopiston ylioppilaskunta lakkasi Joensuun yliopiston ylioppilaskunnan (JoYY) ja emoyliopistojensa tavoin olemasta vuoden 2010 alussa, kun uusi Itä-Suomen yliopisto ja Itä-Suomen yliopiston ylioppilaskunta (ISYY) aloittivat virallisesti.
Toiminta

Ylioppilaskunnan ylin päätävä elin oli 25-jäseninen edustajisto, joka valittiin parittomien vuosien marraskuun alussa pidettävin vaalein kaksivuotiskaudeksi. Edustajisto valitsi vuosittain hallituksen hoitamaan ylioppilaskunnan toimintaa. Ylioppilaskunnan hallituksessa oli puheenjohtajan lisäksi 5-8 jäsentä. Ylioppilaskunnan sääntöjen mukaan hallituksessa tuli olla koulutuspoliittisista, sosiaalipoliittisista, kansainvälisistä ja vapaa-ajan asioista vastaavat jäsenet. Vuosittaisen toiminnan linjat ja talous määriteltiin toimintasuunnitelmassa ja talousarviossa, jotka edustajisto vahvistaa. KYY:llä oli kymmenen työntekijää ja sen liikevaihto oli hiukan alle puoli miljoonaa euroa vuodessa.
Ylioppilaskunta julkaisi omaa lehteä, Kuopion ylioppilaslehti Stimulusta. Ylioppilaskunta omisti KYY-yhtiöt Oy:n, joka aloitti toimintansa vuonna 2003 ja ajettiin alas 2007. Ylioppilaskunta valitsi vuosittain Uitettavan proffan, joka paljastettiin vapunaattona Kuopion torilla, jossa hänet heitetään uimaan Velj'mies-patsaan altaaseen. Proffa on heitetty altaaseen vuodesta 1974.
Ylioppilaskunnan jäsenmaksu oli 109 euroa.
Tunnus ja merkit

Kuopion yliopiston ylioppilaskunnan värit olivat musta ja savonkeltainen. Värit näkyvät ylioppilaskunnan virallisessa tunnuksessa, kunta- ja kunnianauhassa, pöytästandaarissa ja lipuissa. Ylioppilaskunnan tunnus on punottu keltamustanauha, joka kulkee ylioppilaslakin kuvun valkoisen osan poikki. Nauhan saa osallistuttuaan sivistykseen vihkimiseen vapun aattona. Lakissa pidetään kuitenkin lyyraa.
Ylioppilaskunnan lyhenteestä KYY:sta ylioppilaskunta on ottanut käärmeen merkikseen lippuihin ja ylioppilaskunnan kunniamerkkeihin. Ylioppilaskunnan merkkejä ovat kunnia-, ansio-, hallituksen- ja pienoismerkki. Ylioppilaskunnan lippuja ovat salkolippu, kulkuelippu ja isännänviiri.
Kerhot

Ylioppilaskunnan sääntömääräiset kerhot olivat:
Elokuvakerho Hyvät Kuvat
Kuopio International Students’ Association KISA
Kuopion Ylioppilasteatteri KYT
Ylioppilaskunnassa toimivat lisäksi seuraavat kerhot:
Jalkapallokerho KyyFu
Verkkopelikerho Kyylä
Kuopion yliopiston ylioppilaskunnan viihdekuoro Kyynlumoajat
Lautapelikerho Kärmes
KYYKKY - Kuopion Yliopiston Ylioppilaskunnan Kristityt Ylioppilaat
Aiheesta muualla

Itä-Suomen, Joensuun ja Kuopion ylioppilaskunnan historia (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen ylioppilaskunnat
| --- | --- |
Nykyiset:  AYY (Aalto-yliopisto) · HYY (Helsingin yliopisto) · ISYY (Itä-Suomen yliopisto) · JYY (Jyväskylän yliopisto) · LYY (Lapin yliopisto) · LTKY (Lappeenrannan teknillinen yliopisto) · OYY (Oulun yliopisto) · SHS (Svenska Handelshögskolan) · TaiYo (Taideyliopisto) · TREY (Tampere) · TYY (Turku) · VYY (Vaasan yliopisto) · ÅAS (Åbo Akademi)
Entiset:  KY (Helsingin kauppakorkeakoulu) · JoYY (Joensuun yliopisto) · KYY (Kuopion yliopisto) · KUVYO (Kuvataideakatemia) · TOKYO (Taideteollinen korkeakoulu)  · TTYY (Tampereen teknillinen yliopisto) · Tamy (Tampereen yliopisto) · TeYo (Teatterikorkeakoulu) · TKY (Teknillisen korkeakoulu) · TuKY (Turun kauppakorkeakoulu) · SAY (Sibelius-Akatemia)
Savilahden rannassa olevassa Tiukanlinnassa järjestetään ylioppilaskunnan ja ainejärjestöjen tapahtumia.
Levante

Levante (suom. itä) tarkoittaa seuraavia asioita:
levante, tuuli
Levante, alue Iberian niemimaalla
Levantti, alue Lähi-idässä
Levante Unión Deportiva, espanjalainen jalkapalloseura
Levante-EMV, espanjalainen sanomalehti
Maserati Levante, automalli.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Levante”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Leo Visser

Leo Visser
Leendert (Leo) Visser (s. 13. tammikuuta 1966 Haastrechtissä, Alankomaissa) on alankomaalainen entinen pikaluistelija.
Visserin uran paras vuosi oli 1989, jolloin hän voitti yleisluistelun maailmanmestaruuden sekä Euroopan mestaruuden.
1988 Calgarystä hän saavutti olympiahopeaa 5 000 metrillä ja -pronssia 10 000 metrillä. 1992 Albertvillessä hän saavutti kaksi pronssia (1 500 ja 5 000 m).
Leena Valmu

Leena Valmu vuonna 2010.
Leena Valmu (s. 31. lokakuuta 1966 Hämeenlinna) on suomalainen lasten- ja nuortenkirjailija ja biolääketieteen tutkija. Valmu on julkaissut sekä kaunokirjallisuutta että tieteellisiä julkaisuja. Valmun lastenkirja Veera tiellä oli Topelius-palkintoehdokkaana 2010.
Valmu on koulutukseltaan on filosofian tohtori. Hän väitteli Helsingin yliopiston biotieteellisestä tiedekunnasta immunologian alalta vuonna 1999. Hänet nimitettiin biotieteen dosentiksi vuonna 2006.
Valmun puoliso on graafikko, kuvittaja Lasse Rantanen.
Teokset

Veera tiellä, WSOY 2010
Probus ja Suuri suoliston taistelu, Aulakustannus 2016
Filius ja Elinkaikkeuden arvoitus, WSOY 2013
Poika: murha seitsemännellä luokalla, Karisto 2017
Lappilainen: kuolema kahdeksannella luokalla, Karisto 2018
Odina ja uuden elämän alku, Aula & co 2018
Ystävä: katoaminen yhdeksännellä luokalla, Karisto 2020
Osaston tähti, Karisto 2022
Ulos baarikaapista, Docendo 2023
Aiheesta muualla

Leena Valmun verkkosivut
Lehtokarhunsammal

| Lehtokarhunsammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Karhunsammalet Polytrichopsida
Lahko::  Karhunsammalet Polytrichales
Heimo::  Karhunsammalet Polytrichaceae
Suku::  Vuorikarhunsammalet Polytrichastrum
Laji::  formosum
Kaksiosainen nimi
 Polytrichastrum formosum  (Hedw.) G.L. Smith 
Synonyymit
 Polytrichum attenuatum, Polytrichum formosum 
Katso myös
   Lehtokarhunsammal Wikispeciesissä   Lehtokarhunsammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehtokarhunsammal (Polytrichastrum formosum) on pystykasvuinen sammallaji. Se kuuluu Polytrichaceae -heimoon ja karhunsammalten sukuun. Yleisväriltään lehtokarhunsammal on vihreä. Se kasvaa muutaman senttimetrin korkuiseksi. Läheltä katsottuna lehtokarhunsammal näyttää minikokoisilta männyn taimelta.
Lajia kasvaa esimerkiksi kallioiden varjoisilla seinämillä ja runsasravinteisilla korvilla. Sen itiöt ovat pieniä. Lehtokarhunsammalta esiintyy koko Suomessa Pohjois-Suomea lukuun ottamatta. Se on uhanalaisuus luokittelultaan elinvoimainen.
Lehtokarhunsammalta
Aiheesta muualla

ITIS: Polytrichastrum formosum (englanniksi)
Leo Vainonen

| Leo Vainonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Leo Edvard Vainonen
Syntynyt: 26. kesäkuuta 1952 (ikä 72) Gävle, Ruotsi
Kansalaisuus:  Ruotsi
Nyrkkeilijä
Pituus:  183 cm
Painoluokka:  kevyt keskissarja, keskisarja
Leo Edvard Vainonen (s. 26. kesäkuuta 1952 Gävle, Ruotsi) on entinen ruotsalainen keskisarjan nyrkkeilijä, joka osallistui vuosien 1976 ja 1980 olympialaisiin sekä kaksiin EM-kisoihin. Lisäksi hän saavutti urallaan kuusi Ruotsin mestaruutta ja kaksi Pohjoismaiden mestaruutta.
Leo Vainonen aloitti uransa vuoden 1970 lopulla. Vuonna 1973 hän alkoi kilpailla aikuisten kilpailuissa. Ensimmäisen Ruotsin mestaruutensa hän saavutti 1974. Sen jälkeen hän voitti kaikkiaan kuusi Ruotsin mestaruutta vuoteen 1980 mennessä. Vuonna 1975 hänet valittiin Ruotsin edustajaksi Puolan Katowice EM-kisoihin. Siellä hän hävisi ensimmäisen ottelunsa Unkarin Mihaly Rapcsakille keskeytyksellä 3. erässä. Sen jälkeen Vainosen uralle tuli urheilullisesti menestyksellinen jakso mm. useita maaotteluvoittoja ja vuoden 1976 Pohjoismaiden mestaruus voitolla Tanskan Poul Erik Frandsenista. Hänet valittiinkin Montrealin vuoden 1976 olympialaisiin, jossa hän kohtasi ensimmäisessä ottelussa Dominikaanisen tasavallan Jorge Amparon, josta hän sai pistevoiton. Seuraavassa ottelussa vastaan tuli Suomen Kalevi Kosunen, jolle hän hävisi keskeytyksellä 3. erässä.
Vainosen ura jatkui vielä Montrealin olympialaisten jälkeen. Hän oli vuoden 1978 Pohjoismaiden mestaruusottelussa, mutta hävisi Suomen Arto Kolehmaiselle pistein. Vuoden 1979 EM-kisoissa Kölnissä hän sai ensin vastaansa Ranskan Stephane Ferrara, josta hän sai pistevoiton. Seuraavassa ottelussa tuli tappio Puolan Rostislav Osickalle. Vuoden 1979 lopulla hään oli mukana Tammer-turnauksessa Suomessa ja eteni loppuotteluun, jossa hän koki tappion Englannin Cameron Lithgowlle. Keväällä 1980 hän otti toisen Pohjoismaiden mestaruutensa voitolla loppuottelussa Suomen Pertti Palinperästä. Vainonen valittiin toisen kerran olympialaisiin, jotka pidettiin kesällä 1980 Moskovassa. Ensimmäisessä ottelussa hän otti pistevoiton Romanian Marcel Sirbasta, mutta 2. ottelussa tuli tappio Brasilian Francisco Carlos de Jesusille. Vainonen päättikin uransa tähän, jota oli kestänyt koko 1970-luvun. Otteluita kertyi kaikkiaan 149, joista maaotteluja 20 ja niissä 18 voittoa.
Urheilu-uransa jälkeen Leo Vainonen on toiminut seuransa BK Falkenin pitkäaikaisena puheenjohtajana ja valmentajana. Lisäksi hän toiminut nyrkkeilytuomarina vuodesta 1989. Vainonen opiskeli uransa aikana Bosön urheiluopistossa Lindingössä liikunnanohjaajaksi.
Leo Vainonen on inkeriläisten jälkeläinen. Hänen vanhempansa siirtyivät sodan jälkeen Suomesta Ruotsiin.
Lehtojärven Hirvenpää (albumi)

| Lehtojärven Hirvenpää Lehtojärven Hirvenpää |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2019
 Julkaistu: 2019
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 42.43
 Levy-yhtiö: Helmi Levyt
muut julkaisut
|   | -  |   |
Lehtojärven Hirvenpää on vuonna 2019 perustetun samannimisen yhyeen esikoisalbumi vuodelta 2019. Sen on julkaissut Helmi Levyt.
Kappaleet

Koska pasahtaa – 3.24
Elämän nälkä – 3.31
Käkkärämänty – 4.05
Alaovella – 3.53
Joskus viime jääkauden jälkeen – 4.14
Mielen laulu – 5.03
Laulu työlle – 4.55
Tsägä – 3.04
On haaveet haaveita – 4.51
Hölynpölyä – 5.39
Arvostelut

Desibeli.net:
Soundi:
Kōyavuori

| Kōyavuori |
| --- | --- |
 Danjō-garan Kōyavuorella
Maailmanperintökohde
Sijainti:   Japani  34°12′45″N, 135°35′11″E
Tyyppi:  Kulttuurikohde
Kriteerit:  II, III, IV, VI
Tunnusnumero:  1142bis
Valintahistoria
Valintavuosi:  2004
Munkkeja Oku no inin hautausmaalla
Kongōbu-jin temppeli
Kōyavuori (jap. 高野山, Kōya-san) on vuoristoalue ja buddhalainen luostarikompleksi Japanin Honshūn saarella Wakayaman prefektuurin pohjoisosassa. Se sijaitsee Iton piirikuntaan kuuluvassa Kōyan maaseutukaupungissa. Alue kuuluu Kiivuoriin. Noin kilometrin korkuisia vuorenhuippuja ympäröi pieni ylänköalue, jonne on rakennettu munkki Kūkain 800-luvun alussa perustama shingon-buddhalaisuuden päätemppeli Kongōbu-ji.
Maantiede

Kōyavuori on yhteisnimitys usean vuorenhuipun muodostamalle massiviille ja vuorten ympäröimälle, muutamien neliökilometrien laajuiselle ylänköalueelle. Kōyavuoreen kuuluvia vuoria ovat esimerkiksi 900 metriä korkea Tenjikuvuori (転軸山), 985 metriä korkea Bentendake (弁天岳), 1 004 metriä korkea Manivuori (摩尼山) ja 1 009 metriä korkea Yōryūvuori (楊柳山).
Kōyan eteläosa on Aridajoen valuma-aluetta, pohjoisosan vedet virtaavat Kinokawaan ja itäosan vedet Totsujokeen. Vuori kuuluu Kōyan–Ryūjinin puolikansallispuistoon. Sitä peittävien metsien tärkeimpiä puulajeja ovat sugi, varjostinkuusi ja japaninsypressi.
Historia

Kōyavuoren luostarit perusti munkki Kūkai, historialliselta nimeltään Kōbō Daishi, 800-luvun alussa opiskeltuaan Kiinassa. Hän toi Japaniin shingon-buddhalaisuuden, esoteerisen eli tantrisen buddhalaisuuden suuntauksen. Luostarit perustettiin munkkien harjoitus- ja asuinsijaksi syrjäiselle alueelle, joka sijaitsi kuitenkin lähellä jo pyhänä pidettyä Yoshinovuorta ja Kumanon seutua. Lupa luostarin rakentamiselle heltisi keisari Sagalta kesällä 816. Kūkai saapui itse vuorelle vuonna 818 ja ensimmäisen temppelin, jolle annettiin nimi Kongōbu-ji, rakennustyöt aloitettiin vuonna 819.
Luostarin perustamiseen liitetään monia legendoja. Sana kongō (金剛) merkitsee vajraa ja voidaan kääntää ukonvaajaksi tai timantiksi, bu tarkoittaa huippua. Eräässä runollisessa kielikuvassa Kōyavuorta on verrattu lootuksen kukkaan, sillä Kōyan laaksoa ympäröivät kahdeksan vuorta ovat kuin lootuksen kahdeksan terälehteä. Buddhalaisessa symboliikassa samean veden pinnalla kasvava lootus vertautuu ”valaistuksen tyyntä läsnäoloa ja ymmärrystä kohti kurkottavaan mieleen. Luostari oli siis kuin timantti lootuksessa.” Toisen legendan mukaan Kūkai heitti vajran ilmaan palatessaan laivalla Kiinasta, ja se löytyi myöhemmin Kōyavuorelta.
Kūkai kuoli Kōyavuorella vuonna 835. Hänen hautansa sijaitsee Oku no inin hautausmaalla, mutta perimätiedon mukaan hän ei ole kuollut, vaan jatkaa ikuista meditaatiota (samādhi). Siksi Kōyavuoren munkit tuovat edelleen hänen haudalleen aterian kahdesti päivässä. Tämä usko sai alkunsa 1000-luvulla, kun vuoren temppeleitä tuki vaikutusvaltainen Fujiwara-klaani. Vuorta alettiin pitää puhtaana maana (浄土, jōdo) maan päällä.
Kamakura-kaudella vuorelle alkoi asettua niin sanottuja Kōya-hijiri-munkkeja (高野聖), puoliksi munkkeja ja puoliksi maallikoita, jotka ryhtyivät kiertämään maata saarnatakseen ja saadakseen lahjoituksia (kanjin). Vuoresta tuli myös tärkeä hautapaikka. Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla Kōyavuoren maine ja suosio kasvoivat myös tavallisen kansan keskuudessa, mutta naisten pääsy vuorelle sallittiin vasta Meiji-restauraation jälkeen vuonna 1872. Sitä aikaisemmin heidän oli majoituttava alueen reunalla sijaitseviin Nyoindō-rakennuksiin. Huippukaudellaan Kōyavuorelle johti seitsemän kulkutietä, joista jokaisen varrella oli oma Nyoindō. Nykyisin jäljellä on vain yksi tie. Vuorelle johtava funikulaari valmistui vuonna 1929.
Kōyavuori temppeleineen valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”Kii-vuoriston pyhät paikat ja pyhiinvaellusreitit” vuonna 2004.
Rakennukset

Nykyisin Kōyavuorella on 117 temppeliä, joista merkittävin on Kūkain perustama Kongōbu-ji. Alueen ytimen muodostaa kuitenkin Garan  (伽藍) tai Danjō-garan (壇上伽藍) -niminen kompleksi, johon kuuluvat päähalli, kolme pagodia, Japanin kansallisaarteeksi valittu Fudō-halli (不動堂), kaksi kellotornia ja useita muita rakennuksia.
Kōyavuoren länsireunalla on alueen pääportti Daimon (大門). Itäreunalla sijaitsee sen sijaan Oku no inin hautausmaa, jossa on myös Kūkain hautamausoleumi. Hautausmaalla on noin 250 000 hautakiveä, ja sen läpi johtaa noin kahden kilometrin pituinen kulkureitti.
Kongō Sanmai-inin temppelin rakennukset ovat Kamakura-kauden alkupuolelta. Tahōtō-pagodi (多宝塔) on valittu kansallisaarteeksi. Tentoku-inin temppeli tunnetaan sen sijaan Kobori Enshūn suunnittelemasta puutarhasta.
Kōyavuoren temppeleissä säilytetään tuhansia arvokkaita veistoksia, kuvakääröjä ja muita dokumentteja, joista monet on valittu kansallisaarteiksi tai tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi. Osa niistä on näytteillä Reihōkan-museossa.
Danjō-garanin Fudō-dō, kansallisaarre
Daimon-portti
Kongōbu-jin temppelin kivipuutarha Banryūtei
Kongō Sanmai-inin pagodi
Oku no inin hautausmaa