stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kirjovehkat
Myrkyllisyys

Kirjovehkan solut sisältävät neulasmaisia kalsiumoksalaattikiteitä ((COO)2Ca). Jos lehtiä pureskellaan, nämä kiteet voivat aiheuttaa polttavan tunteen ja punoitusta (eryteema). Joissakin tapauksissa kasville altistuneissa kudoksissa on havaittu turvotusta (ödeema). Pureskelu ja nieleminen aiheuttavat yleensä lieviä oireita. Kontakti kirjovehkan kanssa voi kuitenkin aiheuttaa (yleensä pureskelusta johtuen) lapsille ja lemmikkieläimille useita epämiellyttäviä oireita kuten voimakasta puutumista, suun ärsytystä, runsasta syljen eritystä, paikallista turvotusta. Oireet ovat kuitenkin harvoin hengenvaarallisia.  Useimmissa tapauksissa oireet ovat lieviä ja voidaan menestyksellisesti hoitaa kipulääkkeillä, antihistamiineilla ja lääkehiilellä. Vatsan tyhjennystä tai vatsahuuhtelua tarvitaan harvoin. Potilaista 70% on alle 5-vuotiaita lapsia.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Dieffenbachia
www.substral.fi/kasviopas/huonekasveja/kirjovehka
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q738915  Wikispecies: Dieffenbachia  APDB: 190151  APNI: 104201  BioLib: 62473  BOLD: 317730  CoL: 8VWXL  EPPO: 1DIFG  FNA: 110124  GBIF: 2869330  GRIN: 3687  iNaturalist: 147272  IPNI: 2765-1  IRMNG: 1072259  ITIS: 42566  NBN: NHMSYS0000458086  NCBI: 42195  NZOR: 0775a49d-bfe3-46f1-8de1-ab1cf5381907  Open Tree of Life: 362040  PLANTS: DIEFF  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30002878-2  Tropicos: 40030797  WFO: wfo-4000011666
Risto Pulkkinen

| Risto Pulkkinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  uskontotiede
Risto Pulkkinen (s. 1955) on uskontotieteilijä, Helsingin yliopiston uskontotieteen ja Lapin yliopiston pohjoisen etnografian dosentti sekä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pappi, joka on perehtynyt suomalaiseen ja saamelaiseen kansanuskoon sekä pohjoisten kansojen mytologiaan.
Pulkkinen aloitti opintonsa Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisessä tiedekunnassa mutta vaihtoi myöhemmin teologiseen tiedekuntaan. Kansanuskosta hän kiinnostui professori Juha Pentikäisen pitämillä luennoilla. Teologian pro gradu -työnsä sekä tohtorin väitöksensä hän teki metsäsuomalaisia tutkineesta kirjailija Carl Axel Gottlundista.
Vuonna 2014 ilmestyi Pulkkisen teos Suomalainen kansanusko – Samaaneista saunatonttuihin, yleisesitys suomalaisesta muinais- ja kansanuskosta.. Hänelle myönnettiin kirjasta Lauri Jäntin säätiön kunniamaininta. Pulkkinen oli myös yksi Tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon 2005 saaneen saamelaiskulttuurin ensyklopedian The Saami. A Cultural Encyclopaedia kolmesta toimittajasta.
Risto Pulkkisen yhdessä Juha Pentikäisen kanssa kirjoitettua teosta Saamelaisten mytologia kohtaan esitettiin epäilyksiä plagioinnista. Väitteet plagioinnista johtivat Helsingin yliopiston kanslerin käynnistämään hyvän tieteellisen käytännön loukkausepäilyn selvitykseen. Selvityksen mukaan teoksessa syyllistyttiin plagiointina ilmenneeseen tieteelliseen vilppiin.
Teoksia

Pulkkinen, Risto: Vastavirtaan: C.A. Gottlund 1800-luvun suomalaisena toisinajattelijana: psykobiografinen tutkimus.  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2003.  ISBN 952-10-1236-6
Pulkkinen, Risto & Pentikäinen, Juha: Lars Levi Laestadius – Yksi mies, seitsemän elämää. Helsinki: Kirjapaja, 2011. ISBN 978-952-247-182-6
Pulkkinen, Risto: Suomalainen kansanusko.  Helsinki:  Gaudeamus, 2014.  ISBN 978-952-495-340-5
Pulkkinen, Risto & Lindfors, Stina: Suomalaisen kansanuskon sanakirja.  Helsinki:  Gaudeamus, 2016.  ISBN 978-952-495-405-1
Pulkkinen, Risto & Pentikäinen, Juha: Saamelaisten mytologia. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2018. ISBN 978-952-222-912-0
Otto Kittel

Yliluutnantti Otto "Bruno" Kittelin eniten pudotuksissaan käyttämä konetyyppi, Fw-190 A-8.
Otto "Bruno" Kittel (21. helmikuuta 1917 – 14. helmikuuta 1945) oli saksalainen Luftwaffen hävittäjälentäjä sekä hävittäjä-ässä Toisessa maailmansodassa. Hänellä oli neljänneksi eniten ilmavoittoja koko maailman sotahistoriassa näihin päiviin asti, sillä niitä oli 267 kappaletta. Kittel sai 230 pudotusta saatuaan sotilasansiomerkkinä rautaristin ritariristin tammenlehvillä sekä miekoilla. Kittelin pudotussuhde oli 2.18.
Yliluutnantti Otto Kittel taisteli sekä Messerschmitt Bf 109  -hävittäjäkoneilla että Focke-Wulf Fw 190 -tyypin koneilla itärintamalla, jossa keräsi kaikki taisteluvoittonsa. Kittel palveli ainoastaan JG 54 "Grünherz" (suom. Vihersydän) -hävittäjäyksikössä, aina Latviassa tapahtuneeseen kaatumiseensa saakka. Hän ehti lentää 583 taistelulentoa ja tulla kahdesti alas ammutuksi, sekä viettää lyhyen ajan sotavankeudessa. Kittel kaatui ilmataistelun aikana, kun sai Iljushin Il-2:n taka-ampujan lähettämistä luodeista kuolettavan osuman.
Aiheesta muualla

http://fw190.hobbyvista.com/kittel.htm
http://www.luftwaffe.cz/kittel.html (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
http://luftwaffeinprofile.se/Otto%20Kittel.html (englanniksi)
http://acepilots.com/german/kittel.html
http://www.pilotenbunker.de/Jagdflieger/Luftwaffe/KittelOtto/Otto-Kittel.htm (saksaksi)
http://www.luftwaffe39-45.historia.nom.br/ases/kittel.htm (Arkistoitu – Internet Archive) (portugaliksi)
http://www.cieldegloire.com/001_kittel_o.php (ranskaksi)
http://www.cieldegloire.com/jg_054h.php (JG 54) (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Matti Puhakka

| Matti Puhakka |
| --- | --- |
 Matti Puhakka puhuu Valtimolla vuonna 1987.
Työvoimaministeri
 Holkerin hallitus 30.4.1987–25.4.1991  
Edeltäjä:  Urpo Leppänen
Seuraaja:  Ilkka Kanerva
Liikenneministeri
 Sorsan IV hallitus 6.5.1983–30.11.1984  
Edeltäjä:  Reino Breilin
Seuraaja:  Matti Luttinen
Kansanedustaja
 27.9.1975–21.3.1991, 24.3.1995–29.2.1996  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Pohjois-Karjalan vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. helmikuuta 1945 Eno
Kuollut: 6. lokakuuta 2021 (76 vuotta) Joensuu
Ammatti:  työteknikko
Matti Juhani Puhakka (7. helmikuuta 1945 Eno – 6. lokakuuta 2021 Joensuu) oli suomalainen poliitikko, joka toimi sosiaalidemokraattien kansanedustajana vuosina 1975–1991 ja 1995–1996 sekä liikenneministerinä 1983–1984 ja työvoimaministerinä 1987–1991.
Elämä ja ura

Puhakka valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran eduskuntavaaleissa 1975 Pohjois-Karjalan läänin vaalipiiristä. Eduskuntaurallaan hän toimi kahden valiokunnan puheenjohtajana, suuren valiokunnan johdossa vuonna 1975 ja sosiaalivaliokunnan johdossa vuosina 1979–1983. Hänet valittiin kansanedustajaksi yhteensä viisissä eduskuntavaaleissa, ja hän toimi kansanedustajana vuosina 1975–1991 ja 1995–1996. Eduskuntavaaleissa 1991 hän putosi eduskunnasta, mutta teki paluun eduskuntaan eduskuntavaaleissa 1995.
Puhakka toimi poliitikon urallaan useissa ministerintehtävissä. Kalevi Sorsan IV hallituksessa hän oli liikenneministeri toukokuusta 1983 marraskuuhun 1984 ja ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä joulukuusta 1984 huhtikuuhun 1987. Harri Holkerin johtamassa sinipunahallituksessa hän toimi huhtikuusta 1987 toukokuuhun 1989 työvoimaministerinä sekä ministerinä sosiaali- ja terveysministeriössä (vastuualueenaan työasiat) ja kesäkuusta 1989 huhtikuuhun 1991 työministerinä. Maaliskuusta 1990 hän oli myös ministeri sisäasiainministeriössä (vastuualueenaan aluepolitiikka). Yhteensä Puhakalle kertyi ministeripäiviä 2913.
Puhakalla oli työteknikon koulutus, joksi hän valmistui vuonna 1972. Ennen eduskuntauraansa hän toimi vuodesta 1965 vuoteen 1975 korjausmiehenä Enso-Gutzeitin Uimaharjun tehtailla Enossa ja vuosina 1972–1975 pääluottamusmiehenä. Pudottuaan eduskunnasta vuonna 1991 hän palasi Enso-Gutzeitin palvelukseen projektipäälliköksi. Vuodesta 1993 vuoteen 1995 hän toimi Pohjois-Karjalan liiton maakuntajohtajana ja helmikuussa 1996 hän aloitti Kansaneläkelaitoksen johtajana. Puhakka jäi eläkkeelle 1. maaliskuuta 2010.
Puhakka oli presidentin valitsijamies kolmissa vaaleissa, vuosina 1978, 1982 ja 1988. Poliittisella urallaan hän toimi myös Enon kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1972–1975 ja Joensuun kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1976 vuoteen 1996. Vuodesta 1993 vuoteen 1994 hän oli kaupunginvaltuuston puheenjohtaja. Puhakka oli myös jäsenenä SDP:n puolueneuvostossa, puoluetoimikunnassa ja puoluehallituksessa.
Tasavallan presidentti myönsi Matti Puhakalle ministerin arvonimen 27. marraskuuta 2009.
Yksityiselämä

Puhakka oli naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Aiheesta muualla

Puhakka, Matti hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Matti Puhakan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Reino Breilin | Suomen liikenneministeri 1983−1984 | Seuraaja: Matti Luttinen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Urpo Leppänen | Suomen työministeri 1987−1991 31.5.1989 saakka työvoimaministeri | Seuraaja: Ilkka Kanerva |
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta  Uppslagsverket Finland
Erkki Pullinen (kapellimestari)

Erkki Juhani Pullinen (27. huhtikuuta 1939 Viipuri – 25. maaliskuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen kapellimestari ja kuoronjohtaja, joka työskenteli pitkään Sibelius-Akatemiassa. Pullinen opiskeli orkesterinjohtoa Jorma Panulan johdolla, pianonsoittoa Liisa Pohjolan johdolla ja kuoronjohtoa Harald Andersénin johdolla. Hän työskenteli Sibelius-Akatemiassa sihteerinä 1970-luvulla sekä vuodesta 1973 kuoronjohdon ja vuodesta 1979 soitinopin ja partituurisoiton opettajana, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 2004. Hän johti Wiipurilaisen Osakunnan Laulajia vuosina 1968–2001, samoin kuin muita kuoroja. Erkki Pullisen isän Pentin isä oli maanviljelysneuvos, ministeri Erkki Pullinen.lähde?
Pullinen käänsi yli kahdentuhannen laulun tekstit suomeksi sekä suomensi oopperalibrettoja. Hän toimi Uuden Suomen musiikkiarvostelijana ja julkaisi musiikkiaiheisia tietokirjoja.
Aiheesta muualla

Erkki Pullisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz
Puitelaki

Puitelaki on laki, joka ei sisällä yksityiskohtaisia säännöksiä, vaan ainoastaan yleisluonteiset piirteet vaikutusalueestaan. Tarkempaa sääntelyä tai viranomaisten toimintaohjeita varten annetaan lakia alemmanasteisia säädöksiä.
Puitelaki Suomessa

Usein puitelakiin sisältyy valtuutus, jonka nojalla valtioneuvosto antaa lakiin liittyvät yleiset ja yksityiskohtaiset ohjeet.
Laaja-alaisten puitelakien perusteella on esimerkiksi sidottu Suomen kunnat valtioon monella tavoin muun muassa sosiaalialalla, terveydenhuollossa ja opetustoimessa. Suomessa on perinteisen sääntelyn lisäksi säädetty 1960-luvulta lähtien uudentyyppisiä lakeja, joille on annettu nimeksi puitelaki, kehittämislaki, suunnittelulaki tai tavoitelaki. Käyttöön on otettu myös julkisoikeudelliset sopimukset, vapaamuotoiset järjestelyt valtion ja etujärjestöjen välillä sekä laajat lakisääteiset suunnittelujärjestelmät. Tällaista uudentyyppistä lainsäädäntöä on arvosteltu sen epämääräisyydestä ja sääntelyn siirtymisestä pois eduskunnan vaikutuspiiristä. Puitelakeihin liittyy läheisesti hallintoviranomaisten norminanto, jolla tarkoitetaan ministeriöiden ja hallintoviranomaisten antamia määräyksiä.
Aiheesta muualla

Esimerkki puitelaista
Hanna Pukkila

Hanna Pukkila Turun kirjamessuilla 2012.
Hanna Pukkila on suomalainen tietokirjailija ja kustannustoimittaja. Hän on julkaissut menneiden vuosikymmenien ruoasta ja arkielämästä kertovia tietokirjoja sekä kuulunut vuodesta 2008 useiden suurteosten toimituskuntiin. Pukkila on monipuolisena kirjoittajana ja kokeneena kuvatoimittajana nostanut esiin varsinkin kotirintaman merkitystä sekä naisten, lasten ja nuorten kokemuksia sotavuosilta.
Teoksia

Isomummin keittiö: Elsa Helmisen ruokavuosi 1896 (Kai Linnilän kanssa). Helsinki: Helmi 2005. ISBN 9515560462.
Jazztyttö keittää. Aino Helmisen ruokavuosi 1928 (Kai Linnilän kanssa). Helsinki: Helmi 2005. ISBN 951-556-055-1.
Sattumasoppaa. Helsinki: Tammi 2008. ISBN 9513144089.
Kotirintaman lapset. Helsinki: Tammi 2008. ISBN 9513140733.
Pitokokin keittiössä. Helsinki: Tammi 2009. ISBN 9789513149116.
Hyvä Suomi! 1952 (Kai Linnilän kanssa). Somero: Amanita 2012. ISBN 9525330486.
Isänmaata varten. Lottajärjestön tarina. Somero: Amanita 2015.
Teoksia > Artikkeleita mm. teoksissa

Kotirintama kestää (2010)
Jääkärien perintö (2013)
Suojeluskuntien Suomi (2017)
Evakkotaival. Karjalan siirtoväen tarina (2019)
Tuli-iskuja. Suomen kenttätykistön tarina (2020)
Suomen naisten sota (2021)
Suomen koirat (2023)
Kirput

| Kirput |
| --- | --- |
 Robert Hooken Micrographia-kirjan kuva vuodelta 1664
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Alaluokka::  Siipikantaiset Pterygota
Ylälahko::  Uussiipiset Neoptera
Lahko::  Kirput Siphonaptera  Latreille, 1825
Heimot
 Ceratophyllidae  Hystrichopsyllidae  Ischnopsyllidae  Leptopsyllidae  Ihmiskirput Pulicidae  Rhopalopsyllidae  Eläinkirput Vermipsyllidae 
Katso myös
   Kirput Wikispeciesissä   Kirput Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kirput (Siphonaptera) on hyönteislahko, jonka lajit ovat nisäkkäiden ja lintujen loisia. Kirput kasvavat yleensä 1,5–4,5 millimetrin kokoisiksi. Ne lisääntyvät enimmäkseen eläinten pesissä ja aikuiset siirtyvät hyppäämällä eläimestä toiseen niiden ollessa tekemisissä keskenään. Kirppujen munat voivat säilyä pitkäänkin hyvissä oloissa.
Monet kirppulajit ovat erikoistuneet tiettyihin isäntäeläimiin, eivätkä ne tule pitkään toimeen muissa eläimissä, vaikka saattavatkin välillä purra myös muita lajeja. Jotkin kirput levittävät tauteja ja huonon hygienian oloissa nämä voivat olla suurempi haitta kuin itse kirput. Tunnetuin esimerkki kirppujen levittämästä taudista on rutto, joka levisi keskiajalla. Ruttoa levittivät mustarottien kirput, jotka olivat yleisiä ihmisasumuksissa ja purivat usein myös ihmisiä.
Kirppujen fossiiliaineisto on vähäistä. Jonkin verran löydöksiä on eoseeni- ja mioseenikautisista meripihkoista eli alle 56 miljoonan vuoden takaa. Lisäksi vuonna 2012 julkaistiin löydös jura- ja liitukaudella kiveen fossiloituneista, nykyisiin verrattuna jättiläismäisistä kirpuista. Etäisesti kirppuja muistuttavien hyönteisten fossiileja tunnetaan myös australialaisesta Koonwarran esiintymästä, joskin näiden yhteys nykyisiin kirppuihin on kyseenalainen.
Anatomia

Kirput ovat sivusuunnassa litteitä, tummanruskeita ja siivettömiä ulkoloisia, jotka imevät ravinnokseen isäntäeläimen verta. Kirpuilla on muiden hyönteisten tapaan kolme jalkaparia, joista takimmaisin pari on hyvin kehittynyt ja mahdollistaa kirpun hyppäämisen isäntäeläimen karvoihin. Eri kirppulajit eroavat niiden kitiinipiikkirivien eli stenidioiden ja pään muodon perusteella. Kitiinipiikkirivejä voi olla kaksi; genaalikampa sijaitsee pään alareunassa ja pronotaalikampa pään ja keskiruumiin rajalla. Joiltakin lajeilta, esimerkiksi supikoiran kirpulta, molemmat kammat voivat puuttua kokonaan ja joillakin on vain toinen kammoista. Myös kampojen pituutta ja niiden piikkien määrää käytetään apuna lajintunnistuksessa. Naaraskirppu on suurempi kooltaan kuin uroskirppu ja kirput ovat normaalisti 1–6 millimetriä pituudeltaan.
Elämänkierto

Kirppujen elämänkierto on täydellinen eli munasta kehittyy ensin toukkamuoto, joka luo nahkansa kahteen kertaan ennen koteloitumistaan. Kotelosta vapautuu sopivissa olosuhteissa aikuinen kirppu. Koko elämänvaiheen pituus on noin kolme viikkoa, mutta jos olosuhteet eivät ole otollisia, elämänkierto voi kestää jopa useita vuosia.
Kirppulajeja

Tunnetuimpia kirppulajeja lienevät
Hiekkakirppu, joka voi löytyä ihmiseltä ja sialta (Tunga penetrans)
Ihmiskirppu (Pulex irritans)
Kanankirppu (Ceratophyllus gallinae)
Kissankirppu (Ctenocephalides felis)
Koirankirppu (Ctenocephalides canis)
Oravankirppu (Monopsyllus sciurorum)
Rotankirppu (Nosopsyllus fasciatus)
Siilinkirppu (Arachaeopsylla erinacei)
Supikoiran kirppu (Chaetopsylla globiceps)
Aiheesta muualla

ITIS: Siphonaptera (englanniksi)
Hyonteismaailma.fi - Kirppu
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q388162  Wikispecies: Siphonaptera  ADW: Siphonaptera  AFD: Siphonaptera  BOLD: 91399  BugGuide: 7040  CoL: 43J  EoL: 1062  EPPO: 1SIPHO  Fauna Europaea: 12219  Fauna Europaea (new): e2381c13-82d1-4288-b3e4-b65953680dbb  GBIF: 1366  iNaturalist: 83204  IRMNG: 11386  ITIS: 152732  NBN: NBNSYS0000161002  NCBI: 7509  NZOR: b0ad586a-2f89-43f0-90a0-a8b32b2f2323  Open Tree of Life: 656313  Paleobiology Database: 137071  WoRMS: 991408
Pugatšovin kapina

Pugatšov jakaa oikeutta, Vasili Perov, 1879
Pugatšovin kapina oli venäläisten kasakoiden ja talonpoikien kapina vuosina 1773-1775 Venäjän valtiovaltaa vastaan. Sen johtaja oli Donin kasakka Jemeljan Pugatšov, joka väitti olevansa murhattu keisari Pietari III. Pugatšovin kapina oli suurin useista 1700-luvun toisen puoliskon talonpoikaiskapinoista. Se oli myös Venäjän historian suurin talonpoikaiskapina.
Tausta

1700-luvulla suurin osa Venäjän 18-miljoonaisesta väestöstä oli talonpoikia, jotka olivat maaorjan asemassa. Heidän tilanteensa huononi entisestään aateliston etujen parantuessa. Talonpoikien tyytymättömyys johti 1750-luvulta alkaen useiden talonpoikaislevottomuuksien puhkeamiseen eripuolilla Venäjää. Vuosien 1762 ja 1776 välillä Venäjällä oli noin 160 kapinaliikettä. Paikalliset kapinat kukistettiin kuitenkin nopeasti. lähde tarkemmin?
Vuodesta 1760 alkaen tilanomistajat saivat oikeuden karkottaa talonpoikia Siperiaan, ja viisi vuotta myöhemmin karkotusoikeutta laajennettiin siten, että omistaja saattoi lähettää niskoittelijan pakkotyöhön kaivokseen tai tehtaaseen. Venäjän modernisaatio eteni Katariina Suuren valtakaudella nopeasti, mikä vaati paljon rahoitusta. Maanomistajat kasvattivat maaorjien veroja pitääkseen yllä omaa elintasoaan.
Katariina ei valistushallitsijana hyväksynyt orjuutta, ja ohjeessaan hän esitti talonpoikien aseman parantamista sekä näiden vähittäistä vapauttamista. Säätyläiset kuitenkin vastustivat etujensa vastaista uudistusta, ja Katariina tarvitsi heidän tukeaan, joten hän luopui hankkeesta.
Kapina

Pugatšovin kapina alkoi Jemeljan Pugatšovin johdolla syksyllä 1773 Jaikjoen varrella. Käyttääkseen hyväkseen kansan tyytymättömyyttä Katariinaan hän väitti olevansa Pietari III ja perusti oman keisarillisen hovin. Kapinan pääjoukkoa olivat seudun kasakat ja talonpojat, joihin kapinan edetessä yhtyivät Uralin tehtaiden ja kaivosten työläiset, vanhauskoiset, baškiirit, tataarit sekä muiden vähemmistöjen jäseniä.lähde tarkemmin? Levottomuudet levisivät nopeasti ja suurimmillaan kapinalliset hallitsivat valtavaa aluetta Volgan seudulta Kazaniin asti. Venäjä oli samaan aikaan sodassa Turkin kanssa, mikä oli kapinalle otollista. Maan itäosissa oli vain vähän sotilaita ja paikallishallinto joutui paniikkiin tajuttuaan vaaran liian myöhään.
Pugatšov voitti kaikki talvella 1773-1774 kapinaa kukistamaan lähetetyt keisarin joukot. Menestyksen myötä kapinallisten määrä kasvoi nopeasti. Talonpojat polttivat useita kartanoita ja tappoivat löytämänsä aateliset. Kauhistunut aateli pakeni kapinan alta Moskovaan ja Pietariin. Pugatšov antoi Pietari III:n nimissä manifestin, jossa maaorjuus lakkautettiin. Hän myös jakoi talonpojille maata, käski tuhota maanomistajat ja virkamiehet, antoi uskonvapauden sekä vapautuksen veroista ja asepalveluksesta. Kapinan johtajat alkoivat myös järjestää hallitsemiensa alueitten hallintoa ja muodostaa oikean armeijan.
Heinäkuussa 1774 Pugatšovin 20 000 miehen vahvuinen armeija alkoi piirittää Kazania.
Kapinan kukistaminen

Tilanteen vakavuuden käytyä selväksi Katariina II käski lopettaa sodan Turkin kanssa millä keinolla hyvänsä. Venäjän voitettua Turkin kenraali Aleksandr Suvorov riensi Kazanin edustalla olleita kapinallisia vastaan. Pugatšov ei kyennyt taistelujen pitkittyessä enää hallitsemaan joukkojaan. Kapina kärsi myös puutteista valmisteluissa, koordinaatiossa ja johtajuudessa. Venäjän varsinaisen armeijan hyvin johdetut ja varustellut sotilaat pystyivät voittamaan lukumäärältään suuremman talonpoikaisarmeijan.
Hallitus lupasi armahduksen kapinasta luopujille ja palkkion Pugatšovin vangitsemisesta tai tappamisesta. Elokuussa 1774 Volgan alajuoksulla käytiin ratkaiseva taistelu, joka päättyi kapinallisten tappioon. Muutamat Pugatšovin kannattajat kääntyivät johtajaansa vastaan ja luovuttivat Pugatšovin hallitukselle. Pugatšov vietiin rautahäkissä Moskovaan ja teloitettiin julkisesti tammikuussa 1775. Myös monia muita kapinan johtajia teloitettiin, lukuun ottamatta johtajansa luovuttaneita, jotka saivat armahduksen. Osoituksena lempeydestään Katariina II antoi katkaista teloitettavilta kaulan ennen ruumiin paloittelemista neljään osaan eikä päinvastoin, kuten oli yleensä tapana.
Seuraukset

Tappion seuraukset olivat alueen talonpojille tuhoisat. Kapinoineelle alueelle lähetettiin rangaistusretkikuntia, ja teloitukset sekä karkotukset jatkuivat kuukausia. Jaikjoen nimi muutettiin Uraljoeksi ja Jaikin kasakoita alettiin kutsua Uralin kasakoiksi. Maaorjuus laajennettiin kattamaan myös Ukraina kasakoiden rankaisemiseksi.
Kapinan seurauksena Katariina II muutti mielipiteensä talonpoikien vapauttamisen suhteen. Hän uskoi, että Venäjän oppimattomat talonpojat eivät olleet valmiita vapautukseen ja sen seuraukset olisivat valtakunnalle yksinomaan tuhoisat.
Eri puolilla Venäjää puhkesi levottomuuksia vielä tämän jälkeenkin, mutta ne eivät kehittyneet laajoiksi kapinoiksi. Paikallishallinnon uudistuksen myötä hallituksella oli maaseudusta aikaisempaa tiukempi ote.
Pugatšov jäi elämään ihmisten mielissä sankarina, ja hänen mukaansa on nimetty katuja ja kaupunkeja.
Kistukset

| Kistukset |
| --- | --- |
 Laakerikistus (Cistus laurifolius)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malvales
Heimo::  Päivännoutokasvit Cistaceae
Suku::  Kistukset Cistus  L.
Katso myös
   Kistukset Wikispeciesissä   Kistukset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kistukset (Cistus) on päivännoutokasvien suku, jossa on yli 30 lajia ikivihreitä varpuja. Niitä esiintyy luonnossa kuivilla ja kallioisilla paikoilla Etelä-Euroopassa, Kanariansaarilla, Pohjois-Afrikassa, Turkissa ja Kaukasiassa ja Iranissa.
Kistuksilla on näyttävät, lautasmaiset, usein viisiterälehtiset ja moniväriset kukat. Yksi kukka kukkii vain päivän ajan. Monia kistuslajeja sekä suurta määrää risteymiä ja lajikkeita viljellään koristekasveina siellä, missä kistukset ovat talvenkestäviä. Kistuksia voidaan käyttää myös huonekasveina.