Helmikuun vallankumous (Ranska)
Uudistuksia ja poliittista epävakautta

Vallankumous ei loppunut tasavallan julistamiseen ja uuden hallituksen nimittämiseen. Työläiset eivät purkaneet barrikadeja eivätkä luopuneet aseistaan. He osoittivat jatkuvasti mieltään, ja 25. helmikuuta joukko työläisiä vaati trikolorin vaihtamista punalippuun. Lamartine torjui vaatimuksen.
Uudessa hallituksessa oli 11 jäsentä, joista seitsemän oli maltillista ja neljä erilaisten enemmän tai vähemmän radikaalien voimien edustajaa. Porvaristo ei voinut sietää Ledru-Rollinia, joka kannatti vanhaa jakobiiniaatetta ja halusi perustaa diktatuurin esikuvanaan Robespierre. Louis Blanc oli vakaumuksellinen sosialisti ja julisti innokkaasti kansalle jokaisen oikeutta saada ihmisarvoinen elämä. Vallankumouksen yllättävyyttä todisti se, että vielä 21. helmikuuta Blanc ei ollut uskonut sen tuloon. Suhteellisen tuntematon työläinen Albert oli otettu hallitukseen edustamaan kansan syviä rivejä, eikä hänellä ollut kokemusta hallinnosta. Muut edustajat olivat lähinnä yleistä äänioikeutta kannattavia porvareita. Lamartine oli se henkilö, jonka onnistui estää vallankumouksen muuttumisen kaaokseksi tai diktatuuriksi. Hän osoitti valmiutta puuttua asioihin ja osasi selittää kansanjoukoille, mitä asioita ja miksi hallitus on ajamassa. Hänellä oli myös arvokas kyky kuunnella ihmisiä.
Uudistuksia syntyi ripeästi. 25. helmikuuta julistettiin kaikkien kansalaisten oikeus työhön. 26. helmikuuta päätettiin perustaa työpajoja, jotka työllistäisivät työttömiä. 28. helmikuuta julistettiin yleinen äänioikeus, joka koski kaikkia yli 21-vuotiaita miehiä. Miljoonat ihmiset saivat nyt ensi kerran oikeuden kertoa mielipiteensä maan asioista. Lisäksi julistettiin täydellinen paino- ja kokoontumisvapaus. Työaika rajoitettiin Pariisissa 10 tuntiin vuorokaudessa ja maaseudulla 12 tuntiin vuorokaudessa.
Koko Ranska eli nyt onnellisessa ilmapiirissä. Istutettiin vapauden puita ja laulettiin Marseljeesia. Myös porvaristo kannatti työpajoja, sillä ne tarjosivat heidän mielestään kaikille mahdollisuuden maan rakentamiseen. Niissä kaikille työttömäksi ilmoittautuneelle tarjottiin työtä kahden frangin päiväpalkalla. Innostuneisuus hävisi kuukaudessa. Vallankumous ei tuonut ratkaisua Ranskan talousongelmiin vaan oli osaltaan pahentanut niitä. Levottomassa ilmapiirissä moni kansalainen nosti pankista talletuksensa, mikä heikensi pankkeja. Pankit yrittivät joko lainata lisää rahaa, tai sen käytyä mahdottomaksi ne lopettivat maksunsa. Se johti frangin arvon laskuun ja yritysten konkurssiaaltoon. Jo maaliskuussa moni kaipasi kuningaskuntaa.
Vanhojen aikojen perään kaipailivat erityisesti talonpojat, jotka pitivät uutta hallintoa diktatuurina. Hallituksen sisällä alkoi olla suuria mielipide-eroja. Maan talouselämä kohtasi uuden ilmiön, massatyöttömyyden. Kansallisiin työpajoihin hakeutui jo 100 000 työläistä. Työpajoista tuli lopulta suuri epäonnistuminen, joidenkin lähteiden mukaan porvareiden sabotaasin vuoksi. Työpajat eivät pystyneet järjestämään mitään mielekästä työtä, vaan tyytyivät pelkkään päivärahan maksuun. Maaliskuun 17. ja huhtikuun 16. päivänä järjestettiin suuria mielenosoituksia, ja ilmapiiri oli täynnä huhuja salaliitoista ja vallankaappauksista. Louis Blanc joutui väistymään hallituksesta huhtikuun 16. päivänä, ja samana päivänä sisäministeri Ledru-Rollin määräsi kansalliskaartin hajottamaan kaikki barrikadit.
Huhtikuun 1848 lopussa pidettiin ensimmäiset vaalit, joissa kaikilla täysi-ikäisillä miehillä oli äänioikeus. Perustuslakia säätävään kokoukseen valittiin 800 edustajaa. Heistä 500 edusti maltillisia tasavaltalaisia, 200 rojalisteja ja 100 radikaaleja sosialisteja. Ranskaa johtamaan asetettiin viisimiehinen komitea, jonka jäseninä olivat Lamartine ja Ledru-Rollin. Louis Blancia komiteaan ei pyydetty, mikä johti työväenluokan kapinaan 15. toukokuuta.
Kiihtynyt väkijoukko hyökkäsi 15. toukokuuta Palais Bourboniin, missä kansalliskokous piti istuntoaan. Se vaati kansalliskokouksen hajottamista ja Louis Blancin nimittämistä hallitukseen. Tähän vaatimukseen hallitus ei voinut suostua ja turvautui nyt armeijaan. Palais Bourbon tyhjennettiin mellakoijista ja mellakan johtajat vangittiin. Nyt lakkautettiin myös "Työväen asiain komitea". Kesäkuun 22. päivä lakkautettiin Kansalliset työpajat. Niiden palveluksessa olleille alle 25-vuotiaille miehille tarjottiin tilaisuutta liittyä armeijaan tai palata työttömäksi.
Uudet, kolme päivää kestäneet mellakat puhkesivat 23. kesäkuuta. Lamartine syrjäytettiin, ja hänen tilalleen tuli kenraali Louis Eugène Cavaignac, jolle annettiin diktaattorin valtuudet. Moni idealisti menetti nyt viimeisetkin illuusionsa. Kesäkuun mellakat eivät olleet mitään tavallista mellakointia, vaan saivat sisällissodan luonteen. Moni aikalainen piti niitä osoituksena luokkataistelusta, missä porvaristo murskasi oikeuksiaan vaatineet työläiset. Kenraali Cavaignac joukkoineen voitti taistelut, joissa kuoli lähes 8000 henkilöä. Joulukuun 10. päivä pidettiin presidentinvaalit, jotka voitti ylivoimaisesti Louis Napoleon, myöhemmin keisari Napoleon III.