Alexander Hamilton
Poliittinen ura > Valtiovarainministerinä

Presidentti Washington nimitti Hamiltonin vuonna 1789 Yhdysvaltain ensimmäiseksi valtiovarainministeriksi. Hamiltonin suhde Washingtoniin ja hänen johtaman viraston valta herättivät huomiota. Ensimmäisenä valtiovarainministerinä Hamilton määritti ja koetteli virkansa rajoja. Erityisesti ensimmäinen ulkoministeri Thomas Jefferson kilpaili vaikutusvallasta Hamiltonin kanssa. Washington halusi molemmat miehet hallintoonsa ja kuvaili kummankin viran valtaa liian laveasti, jolloin ristiriitoja syntyi.
Hamiltonin ensimmäisiä tehtäviä virassa oli tuottaa raportti Yhdysvaltain taloudellisesta tilanteesta ja ehdotuksia mahdollisista toimenpiteistä sen parantamiseksi. Hamilton esitteli vuonna 1791 kongressille merkittäviä linjauksia Yhdysvaltain talouspolitiikkaan. Vapaussodassa velkaantunueen Yhdysvaltojen oli Hamiltonin mukaan ehdotonta hoitaa velkansa vastuullisesti, jotta tulevaisuudessa Yhdysvallat nähtäisiin luotettavana kauppakumppanina ja vakaana valtiona. Uuden valtion vakautta epäiltiin, jolloin velkojen korot olivat korkeita. Velan taas Hamilton näki pakollisena lääkkeenä Yhdysvaltojen pääoman puutteeseen. Hamiltonin kuuluisa mietelmä talousministerinä oli, että ”kansallinen velka, silloin kun se ei ole ylenmääräinen, on meille kansallinen siunaus”. Uudessa liittovaltiossa alkoi kiistely yhteisen velan maksamisesta. Hamiltonin näkemyksen mukaan Yhdysvaltojen yhteisen edun mukaista olisi ollut velan maksaminen mahdollisimman nopeasti pois, jolloin tilalle voitaisiin ottaa edullisempaa lainaa. Velkansa maksaneet osavaltiot eivät halunneet tukea muita osavaltioita, joiden osuus oli maksamatta. Hamilton perusteli velkataakan jakamista myös aattellisesti hinnaksi vapaudesta, jolloin olisi epäreilua, että osavaltiot, jotka olivat kärsineet eniten taisteluista, jätettäisiin vaikeuksiin velkojen kanssa. Hamilton onnistui saamaan kongressin hyväksymään velkaohjelmansa vuoden 1790 kompromissilla, jonka seurauksena myös Yhdysvaltain pääkaupunki Washington D.C sijaitsee nykyisellä paikallaan.
Hamiltonin koko valtiovarainministerin uran aikana hänen ohjelmansa olivat liittovaltion politiikan keskiössä. Hamiltonin kriitikot kokivat, että Hamiltonin ajamat ohjelmat tekivät keskushallinnosta liian voimakkaan verratuuna osavaltioihin. Hänen ympärilleen muodostui uskollinen kannattajajoukko, josta muodostui lopulta Federalistinen puolue. Hamiltonin ohjelmia syntyi vastustamaan Jeffersonin ja Madisonin johtama Demokraattis-republikaaninen puolue.
Hamiltonin päätavoite oli rakentaa Yhdysvaltojen teollisuudesta moderni ja omavarainen. Valtiovarainministerin näkemys oli, että tulevaisuudessa valtioiden mahtavuuden mittaa niiden teollinen tuotantokyky ja hän seurasi teollisuuden kehitystä erityisen tarkasti Britanniassa. Hamiltonin kaudella perustettiin rahapaja sekä valtion pankki, jotka Hamiltonin näkemyksen mukaan olivat välttämättömiä talouden kehitykselle ja vakaudelle. Valtion pankin perustaminen jakoi mielipiteitä, ja Hamiltonin poliittiset vastustajat Jeffersonin ja Madisonin johdolla syyttivät valtion pankkia perustuslainvastaiseksi. Presidentti Washingtonin tuki ratkaisi kiistan lopulta Hamiltonin hyväksi ja pankki perustettiin.  Pankkijärjestelmän lisäksi Hamilton kehitti liittovaltiolle merkittäviä verotus- ja tullijärjestelmiä. Hän ajoi tullimaksuja Yhdysvaltoihin saapuville tuotteille, minkä hän uskoi vahvistavana valtion omaa teollisuutta.   Verotus laajeni myös valtion sisäiseen tuotantoon. Vuonna 1791 asetettu valmistevero alkoholijuomille laittoi vuonna 1794 alkuun viskikapinan.
Hamiltonin keskittyminen teollisuuteen ja kaupankäyntiin sai monet aikalaiset tuntemaan, että valtiovarainministeri ajoi vain kauppiaiden, sijoittajien ja pankkiirien etuja. Yksi kiistelty linjaus koski vapaussodan aikaisia valtion velkakirjoja, joita varaton Yhdysvallat oli antanut maksuksi kansalaisilleen ja sotilailleen palveluksesta sodan aikana. Monet olivat myyneet velkakirjansa sijoittajille pilkkahintaan pakon edessä tai koska eivät luottaneet valtion takaisinmaksuun. Kun Yhdysvaltojen talous tasapainottui, nousi myös velkakirjojen arvo. Osa poliitikoista esitti, että olisi kohtuutonta, että monet kansalaiset ja sotilaat eivät itse hyötyisi velkakirjoista, vaan sijoittajat keräisivät voitot. Hamiltonin päätöksellä kuitenkaan voittoja ei jaettu alkuperäisille omistajille. Hamilton koki, että jos valtio pystyisi päättämään mielivaltaisesti kenelle velkakirjoista saatavat voitot menisivät, romuttaisi se sijoittajien luottamuksen järjestelmään, joka lopulta vahingoittaisi Yhdysvaltojen taloutta ja arvopohjaa merkittävästi. Velkakirjoilla ei myöskään ollut virallista omistajahistoriaa, jolloin alkuperäisten omistajien löytäminen olisi ollut monessa tapauksessa melkein mahdotonta.
Valtiovarainministeri Hamilton pyysi vuonna 1795 eroa tehtävistään. Merkittävä syy viran jättämiseen oli henkilökohtainen velkaantuminen johtuen valtiovarainministerin kohtalaisesta palkasta, joka ei riittänyt rahoittamaan yläluokkaan kuuluvan perheen elämää. Hamiltonista myös tuntui, että "suuret mahdollisuudet" olivat nyt jääneet hänen osaltaan taakse. Eronsa jälkeen Hamilton jatkoi presidentti Washingtonin neuvonantajana ja avusti huomattavasti seuraavaa valtiovarainministeriä Oliver Wolcott Jr:ia.