Schleissheimin linna
Palatsit > Uusi Schleissheimin linna

Arkkitehti Enrico Zuccalli suunnitteli myös barokkityylisen uuden linnan kahden palatsin väliin vuosina 1701–1704 uudeksi asuinpaikaksi, koska vaaliruhtinas odotti saavansa keisarillisen kruunun. Kun Maksimilian II Emanuel oli menettänyt Baijerin ja samalla myös keisarillisen kruunun Espanjan perimyssodassa, rakennustyöt keskeytettiin. Hoviarkkitehti Joseph Effnerin (1687–1745) suunnitelmien mukaan rakennus laajennettiin rahapulasta huolimatta vaikuttavaksi barokkipalatsiksi vuosina 1719–1726, mutta vain pääsiipi valmistui.
Uusi linna on yli 300 metriä pitkä laajarunkoinen rakennus. Päärakennus eli corps de logis on jaettu 37 puutarhanpuoleiseen ikkunasyvennykseen, joista yksitoista on keskiosassa, jossa on suuri portaikko, juhlasali ja galleria. Keskiosa on jäsennelty pilastereilla. Pääsiiven yhdistävät arkadikaaret kahteen paviljonkiin etelässä ja pohjoisessa, eteläpaviljonki toimi vierastalona, pohjoispaviljonki pitää sisällään pumppuaseman puiston suihkulähteille. Linnan keskiosa on kolmikerroksinen. Ylin kerros on puutarhan puolella, jossa on suuri terassi, seurauksena muutoksista rakennussuunnitelmiin. Osia julkisivusta oli näet romahtanut liian heikkojen perustusten vuoksi.
Saksalaista barokkiarkkitehtuuria edustavat suuri sali, suuri galleria, suuri portaikko, Maksimilianin kappeli ja neljä edustushuoneistoa, jotka ovat sisustaneet ranskalainen stukkotaiteilija ja kuvanveistäjä Charles Claude Dubut (n. 1687–1742), freskomaalari Franz Joachim Beich (1665–1748), stukkotaiteilija ja freskomaalari Johann Baptist Zimmermann (1680–1758), baijerilainen taidemaalari Cosmas Damian Asam (1686–1739), venetsialainen freskomaalari Jacopo Amigoni (1682–1752), italialainen kuvanveistäjä Giuseppe Volpini (1670–1729), scagliola eli kivi-instarsiataiteilija Wilhelm Fistulator Pfeiffer ja metallikoristetaiteilja Antoine Motté. Vaaliruhtinas Maksimilian Emanuelin maine voittoisana kenraalina oli sisustuksen pääteema.
Suuri galleria rakennettiin arkkitehti Robert de Cotten laatiman luonnoksen mukaisesti. Voiton salissa, punaisessa kabinetissa ja vaaliruhtinattaren kappelissa sisustuskoristelu on erityisen vaikuttava. Enrico Zuccallin suunnittelema suuri portaikko on arkkitehtonisesti merkittävä: portaat ja päätykolmiot sijaitsevat korkeassa ja leveässä salissa, josta arkkitehti Balthasar Neumann otti vaikutteita suunnitellessaan Augustusburgin linnaa Brühliin ja Residenz-palatsia Würzburgiin. Cosmas Damian Asamin maalaama kupolifresko kuvaa Venusta Vulkanuksen seppien kanssa, jossa aseita valmistetaan hänen pojalleen Aineiakselle, jolla on vaaliruhtinas Maksimilian Emanuelin kasvonpiirteet.
Useimmissa huoneissa on edelleen alkuperäinen myöhäisbarokkisisustus, joka ylistää vaaliruhtinaan voittoja turkkilaisia vastaan vuosina 1683-1688 käydyssä Suuressa Turkin sodassa. Hyvin säilyneet gobeliiini-kuvakudokset edustushuoneissa Maksimilian Emanuel tilasi vuonna 1696 Brysselistä toimiessaan Espanjan Alankomaiden kuvernöörinä flaamilaisilta Gaspar van der Borghtin ja Jérome Le Clercin työpajoilta, jotka kudottiin Lambert de Hondt'in suunnitelmien mukaisesti sekä tilasi Müncheniin uudelleen perustamaltaan kuvakudostyöpajalta. Kuvakudoksia tilattiin Brysselistä myös Judocus de Vosilta. Huoneissa on edustavia esimerkkejä aikansa kalustesuunnittelusta, kuten kivenveistäjä Johann Adam Pichlerin hovityöpajassa tehdyt kiviset ja kullatut konsolipöydät suuressa galleriassa. Vaaliruhtinaalle ja vaaliruhtinattarelle kuuluneet pylvässängyt ovat hovitekstiilituotannon mestariteoksia, muutamia tämän tyyppisiä huonekaluja on säilynyt alkuperäisillä paikoillaan.
Maksimilian Emanuelin poika keisari Kaarle VII suosi yksityisempää Nymphenburgin palatsia, joten vain yksi neljästä suunnitellusta siivestä valmistui. Maksimilian Emanuelin pojanpoika Maksimilian III Joosef määräyksestä joitakin huoneista sisustetiin rokokootyyliin. Vuonna 1763 baijerilainen kuvanveistäjä Ignaz Günther teki molempien siipien suuten tammisten kaksoisovien eli portaalien allegoriset koristeet. Kuningas Ludvig I:n hallituskaudella hoviarkkitehti Leo von Klenze viiimeisteli suuren portaikon vuonna 1847-1848 uusklassiseen asuun muuttamalla stukkokoristetut alimmat kerrokset marmorisiksi sekä barokkityyliset metallikaiteet muutettiin marmorisiksi. Klenze muutti vuonna 1819 linnan barokkijulkisivun uusklassiseen asuun, näitä muutostöitä ei palautettu toisen maailmansodan tuhojen jälkeen.