stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lars Berger

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lars Berger |  Lars Berger |  Lars Berger |  |
Maa:   Norja
Miesten ampumahiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Pyeongchang 2009 | viesti |  |
|  Hopeaa | Oberhof 2004 | 15 km yhteislähtö |  |
|  Hopeaa | Oberhof 2004 | 4x7,5 km |  |
|  Hopeaa | Antholz-Anterselva 2007 | 4x7,5 km |  |
|  Hopeaa | Pyeongchang 2009 | 10 km |  |
Miesten maastohiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Vancouver 2010 | 4×10 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Oberstdorf 2005 | 4×10 km |  |
|  Kultaa | Sapporo 2007 | 15 km (v) |  |
|  Kultaa | Sapporo 2007 | 4×10 km |  |
Lars Berger (s. 1. toukokuuta 1979 Dombås, Norja) on norjalainen entinen ampumahiihtäjä ja maastohiihtäjä.
2004 ampumahiihdon MM-kisoissa Saksan Oberhofissa Berger saavutti hopeaa 15 kilometrin yhteislähtökilpailussa sekä viestissä. Samana vuonna hän voitti sotilaiden MM-kisoissa kaksi kultamitalia. Ampumahiihdon maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui viidenneksi. 2007 MM-kisoissa hän voitti myös viestihopeaa.  Pyeongchangin MM-kilpailuissa 2009 hän sai viestissä kultaa ja sprintissä hopeaa. Maailmancupissa hän on saavuttanut seitsemän osakilpailuvoittoa, kaikki sprinttikilpailuissa: kaudella 2003–2004 Hochfilzenissä, Lake Placidissa ja Holmenkollenilla, kaudella 2008–2009 Hochfilzenissä ja Vancouverissa, kaudella 2010–2011 Ruhpoldingissa ja kaudella 2013–2014 Hochfilzenissä. Hänellä on lisäksi useita mitaleita Norjan mestaruuskilpailuista.
Maastohiihdossa Berger voitti viestikultaa 2005 Oberstdorfin MM-kilpailuissa ja oli 15 kilometrillä neljäs. 2007 Sapporon MM-kisoissa hän voitti kultaa voimakkaan lumisateen sotkemassa 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa ja viestissä. Vancouverin olympialaisissa 2010 Berger hiihti kolmannen osuuden Norjan hopeaa saavuttaneessa viestijoukkueessa. Hänen paras henkilökohtainen sijoituksensa maailmancupissa on viides sija 18. marraskuuta 2006 Jällivaarasta 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailusta. Vuonna 2003 hän voitti Norjan-mestaruuskilpailuissa Moldessa kultaa viestissä ja 30 kilometrillä.
Seuratasolla Berger edustaa Dombås IL:ää ampumahiihdossa ja Byåsen IL:ää maastohiihdossa. Maaliskuussa 2007 hänet palkittiin Egebergs Ærespris -palkinnolla. Lars Bergerin sisko Tora Berger on myös menestynyt ampumahiihtäjä.
Berger lopetti uransa keväällä 2015.
Tohloppi

| Tohloppi |
| --- | --- |
 Tohlopin kaupunginosaa
Kaupunki:  Tampere
Suuralue:  Lounainen suuralue
Suunnittelualue:  Tesoma
Pinta-ala:  1,13 km² km² 
Väkiluku:  1 852 hlö
Osa-alueet:  Käräjätörmä
Postinumero(t):  33310
Lähialueet:  Lamminpää, Tesomajärvi
Tohloppi on  Tampereen läntinen kaupunginosa Tesomajärven kaupunginosan lähellä. Tohloppi sijaitsee Länsi-Tampereella noin seitsemän kilometrin päässä kaupungin keskustasta. Kaupunginosassa sijaitsee myös samanniminen järvi, jossa on yksi saari, Tohlopinsaari. Naapurikaupunginosat ovat Tesomajärven lisäksi Ikuri, Lamminpää, Epilänharju ja Ristimäki.
Pirkkalan pitäjään kuulunut Tohlopin eli Tohloppilan kylä mainittiin jo keskiajan asiakirjoissa; vuoden 1466 laamanninkäräjillä toimi lautamiehenä Per Tohlopintha. Vuoden 1540 maakirjan mukaan kylässä oli neljä taloa, Raso, Epilä, Kohma ja Vaakkola. Isonjaon aikana 1700-luvun lopulla kolme ensiksi mainittua taloa sijaitsivat hajanaisessa ryhmässä myöhemmän Winterin tehtaan alueella ja Vaakkola muista erillään lähellä Vaakkolammia. Tohloppijärvi mainitaan isonjaon kartassa vuodelta 1768. Tohlopin alue siirrettiin Pohjois-Pirkkalan kunnasta Tampereen kaupunkiin vuoden 1937 alussa. Epilän muututtua talon nimestä alueen nimeksi Tohloppi-nimi jäi pitkäksi aikaa käyttöön vain järven nimenä, kunnes järven luoteispuolelle alkoi 1960-luvulla syntyä omakoti- ja rivitaloasutusta. Siten nykyinen Tohlopin kaupunginosa on vain pieni osa entistä Tohloppilan kylää. Tohlopin asemakaava vahvistettiin vuonna 1967. Kadunnimet Käräjätörmä ja -polku viittaavat Käräjätörmä-nimiseen sokeritopan muotoiseen hiekkatörmään, ja tällä paikalla on sijainnut ilmeisesti jo keskiaikainen käräjäpaikka.
Tohlopinjärven rannalla olevan Yleisradion toimipisteen, jossa tuotetaan suuri osa Yle TV2 -kanavan lähetyksistä, sanotaan usein sijaitsevan Tohlopissa. Toimipiste sijaitsee kuitenkin Ristimäen kaupunginosassa, vaikkakin Tohloppi-järven rannalla.
Vuonna 2016 kaupunginosaan valmistui Tesoman palloiluhalli, jota käyttävät muiden muassa koripalloseura Raholan Pyrkivä ja alueen koululaiset.
Tohloppi-nimen etymologia

Tohloppi on ainutlaatuinen nimi, jolle ei tähän mennessä ole löydetty tyydyttävää selitystä. Nimi on yhdysperäinen ja sen määriteosa toh- on ilmeisesti lyhennelmä. Kun nimessä esiintyy jo 1400-luvun asiakirjassa lyhentynyt osa, sen kantamuodon jäljittäminen on vaikeaa. Sanalla loppi on Suomen murteissa merkitykset 'soppi, perukka' ja 'pieni erillinen pelto metsässä'. Tyrväältä tunnetaan jo vuodelta 1542 paikannimi Lahdenloppi, Kangasalta on kirjattu niitynnimi Uotinniitynloppi ja Viljakkalasta järvennimi Kolmiloppi. Eri puolilla Suomea on runsaasti toh-alkuisen määriteosan sisältäviä paikannimiä, kuten pitäjännimi Toholampi, Lammin Tohijärvi ja Tohonpelto sekä Pohjaslahden Tohonmäki. Näistä useimpien etymologia on tuntematon, mutta Toholampi-nimen kantamuodon katsotaan olevan *Tuohilampi. On täysin mahdollista, että yleisnimi tuohi on myös Tohloppi-nimen pohjalla. Entisaikojen taloudessa tuohi oli hyvin tärkeä tarveaine. Alueelta tunnetaan paikannimi Tuohikorpi ja Tuohioja, joten nimi *Tuohiloppi sopisi tähän ympäristöön.
Toinen mahdollinen etymologia Tohloppi-nimestä perustuu järven maaperään, joka on järven ympäristössä pääosin savea. Myös järven pohja on kiinteää savea, jota peittää vähäinen lietekerros. Järven luoteisosaa ympäröi laaja rämesuo. Erään paikallismuistelun mukaan Tohloppi-järven ainoa uintikelpoinen paikka oli Raholan puoleisella rannalla sijainnut pyykinpesupaikka. Näin ollen useissa paikannimissä esiintyvä tohma 'kura, muta; liejuinen' saattaisi olla järven nimen taustalla.
Vainovalkea

Pekka Halosen kansallisromanttisessa Vainolaista vastaan -teoksessa vuodelta 1896 on kuvattuna muinaisajan suomalaismiehiä lähdössä sotimaan ja metsän rajassa palavat vainovalkeat.
Vainovalkeat olivat suomalaisen kansanperinteen tuntemia sotiin liittyviä tulia, joista kerrotaan muun muassa kalevalaisessa runoudessa. Snorri Sturlusonin kirjoittamassa Olavi Pyhän saagassa Suomen rannikkoa kutsuttiin nimellä balagaardssida, 'roviorannikko', mikä johtui suomalaisten käyttämistä vartiotulista rannikolla.
Vainovalkeiden taustalla oli käytäntö varoittaa väestöä lähestyvistä vihollisista tuli- ja savumerkein. Perinteisesti on arveltu, että tässä käytännössä on linnavuorilla voinut olla tärkeä asema. Eräissä kertomuksissa vainovalkeat ovat voineet tarkoittaa myös sotajoukkojen leirinuotioita eli sotatulia, tai palavien rakennusten tulta. Kaasat olivat merimerkkejä, joiden päällä saatettiin polttaa tulia, joilla varoitettiin vihollislaivastosta.
Kalevalassa vainovalkeat mainitaan muun muassa 20. runossa seuraavasti:
Tuop' on äiti Lemminkäisen, aivan aamulla varahin, läksi vettä lähteheltä;
näkevi savun sakean, pohjoisilla maailmoilla. Sanan virkkoi, noin nimesi:
"Nuo onpi soan savuja, varsin vainovalkeita!"
Sotilastarkoituksessa käytetty merkkitulijärjestelmä oli käytössä vielä 1800-luvun alussa Kymijoen varrella, joka toimi tuolloin Venäjän keisarikunnan vastaisena rajana. Ketju käsitti yhteensä 45 näköyhteyden etäisyydellä toisistaan ollutta kohoumaa. Signaali välitettiin ketjua pitkin tarvittaessa päivisin savulla ja öisin tulilla.
Luettelo eräistä Suomessa tunnetuista vainovalkeiden polttopaikoista > Vartiomäet

Vartiomäet ovat korkeita paikkoja, millä on poltettu puuta savumerkkien antamistarkoituksessa puolustuksen tukemiseksi.
Rapaistenkallio Hietana, Orimattilan Artjärvi
Haukkavuori, Kotka
Kiiluanmäki, Hollola
Äijönvuori, Kotka
Moronvuori, Pernoon kylässä Kotkassa
Vartioisvuori, Hurukselan kylässä Kotkassa
Toimiala

Toimiala on taloudellista toimintaa harjoittavan yrityksen tai ammatinharjoittajan pääasiallisen toiminnan perusteella määräytyvä elinkeinoluokka. Henkilön toimiala (elinkeino) määräytyy hänen työpaikkansa toimialan perusteella. Luokittelussa yritystoiminta ryhmitellään elinkeinohaaroihin ja nämä edelleen yhä pienempiin alaryhmiin. Toimiala voi määräytyä esimerkiksi tuotevalikoiman, tuotannon tai tuotteiden jakelutien perusteella. Toimialana voi olla vaikka metalliteollisuus, vähittäiskauppa tai koulutus. Luokittelussa pääasiallinen toiminta tarkoittaa työalaa, joka tuottaa suurimman taloudellisen arvonlisäyksen. Rahallisen arvon lisääntyminen voi tällöin olla vähemmänkin kuin puolet koko toiminnan tuottamasta arvonlisäyksestä.
Toimialaluokitus

Toimialat luetellaan toimialaluokituksessa. Suomessa Tilastokeskus käyttää kansallista Toimialaluokitus 2008 -nimistä luokkajakoa, jonka lyhenne on TOL 2008. Silloin kun taloudellisen toiminnan harjoittaja on monitoimialainen, luokittelusta tulee usein mutkikas. Näin käy varsinkin silloin, kun toimintoja on enemmän kuin kaksi, ne kuuluvat kahta useampaan toimialaluokkaan eikä minkään toiminnan arvo ylitä puolta arvonlisäyksen kokonaismäärästä.
Käytöstä poistuneen TOL 2002:n pohjana oli EU:n virallinen toimialaluokitus NACE 2002 (Classification of Economic Activities in the European Community). Kansainvälinen luokitus on ISIC (International Standard Industrial Classification of all Economic Activities). Pohjois-Amerikassa on käytössä NAICS (North American Industry Classification System).
Aiheesta muualla

Toimialaluokitus Tilastokeskus
Työlliset toimialoittain, 15–74-vuotiaat Tilastokeskus
Toimitusjako

Toimitusjako on perinnönjako, jonka suorittaa tuomioistuimen määräämä pesänjakaja. Se on pakollinen toimi silloin, kun joku kuolinpesän osakas sitä vaatii tai kun jonkun osakkaan osuus on ulosmitattu pesästä. Pesänjakajan määrää hakemuksen perusteella vainajan viimeisen kotipaikan käräjäoikeus. Pesänjakaja pyrkii siihen, että pesän osakkaat voisivat sopia perinnönjaon toimittamistavasta. Siltä osin toimitusjako muistuttaa  kuolinpesän osakkaiden keskenään suorittamaa perinnönjakoa. Pesänjakajan päätöstä nimitetään jakokirjaksi. Jos pesän osakas on tyytymätön päätökseen ja haluaa moittia sitä, hänellä on kuusi kuukautta aikaa nostaa moitekanne tuomioistuimessa. Toimitusjaon lähikäsitteitä ovat sovintojako, toimitusositus ja sovinto-ositus.
Kirjallisuutta

Aarnio, Aulis & Kangas, Urpo: Suomen jäämistöoikeus I: Perintöoikeus.  (6. uudistettu painos)  Helsinki:  Alma Talent, 2016.  ISBN 978-952-14-2554-7
Blues

| Blues |
| --- | --- |
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Kehittymisen ajankohta:  1860-luku
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  jazz, bluegrass, rhythm and blues, rock
Taj Mahal Blues Trio
Blues (suom. [bluːs] tai [bluːz]) on afroamerikkalaisen musiikin tyylilaji, joka kehittyi Yhdysvalloissa 1860-luvulla mustan väestönosan keskuudessa. Se syntyi afroamerikkalaisen hengellisen musiikin, työlaulujen ja valkoisten Britanniasta tuomien kerronnallisten balladien pohjalta. Blues vaikutti suuresti ensin jazzin ja bluegrassin syntyyn, ja myöhemmin se oli perustana rhythm and bluesin ja rockmusiikin synnyssä.
Blues ei ole jazzin tai rhythm and bluesin kaltainen musiikillinen traditio, joiden varhaisvaiheilla ja moderneilla muodoilla on musiikillisesti enää varsin vähän tekemistä keskenään. Sen sijaan blues on tietynlaisiin sointukaavoihin ja asteikkoihin kytkeytynyt musiikintyyli, joka ei ole muuttunut perusolemukseltaan oleellisesti, mutta jota on eri aikoina soitettu hyvin erilaisilla soittimilla ja kokoonpanoilla.
Blues-musiikin peruspiirteet > Sointukulut

1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä blues ei ollut vielä niin selkeästi määriteltävissä sointukulun pohjalta. Monet kappaleet olivat säkeistöiltään 8-tahtisia (esimerkiksi hyvin tunnetut ”How Long Blues”, ”Trouble in Mind”, ”Key to the Highway”). Myös muita tahtimääriä on tavattu (tunnettu kappale, ”Sitting on Top of the World”, on yhdeksäntahtinen).
1930-luvulle tultaessa 12-tahtisesta bluesista oli tullut standardi, joka yleensä soitetaan kolmen soinnun avulla:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| I | I tai IV | I | I7 |
| IV | IV | I | I |
| V | IV tai V | I | I tai V |
Roomalaiset numerot ilmaisevat sointutehoja. C-duurissa sama kaavio olisi:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| C | C tai F | C | C7 |
| F | F | C | C |
| G | F tai G | C | C tai G |
Termi ”quick-change” viittaa soinnun vaihtumiseen jo säkeistön toisessa tahdissa.
Tässä esimerkissä C on toonika-sointu ja F on subdominantti. Useimmiten nämä soinnut soitetaan dominanttiseptimisoinnun (esim. C7) muodossa. Usein sointukulun viimeinen sointu on dominantti, painottaen säkeistön loppumista ja uuden alkamista.
12-tahtista kaavaa on käytetty vuosisatoja, mutta bluesin tuoma uusi piirre oli yleinen alennetun terssin, alennetun septimin ja alennetun kvintin käyttö melodiassa yhdessä soittamalla vierekkäiset nuotit samaan aikaan (ts. pientä sekuntia) ja liukumalla käyttämällä hyvin lyhyitä nuotteja (jotka kirjoitetaan nuottiviivastolle etuheleinä). Siinä missä klassisessa musiikissa etuheleinä kirjoitetut nuotit ja niiden jälkeiset pidemmät nuotit soitetaan erikseen, bluesia soitettaessa yleensä hutaistaan nuotit samalla kosketuksella, niin että lyhyt nuotti päästetään soimasta.
Blues-musiikin peruspiirteet > Melodiat ja skaalat

Blues-soitto perustuu yleensä improvisaatioon. Improvisaatio tyypillisesti nojaa artistin omaksumiin nuottien pätkiin, joita yhdistelemällä soolot muotoutuvat. Tällaisia lyhyitä pätkiä kutsutaan englanniksi nimityksellä ”lick”. Bluesissa improvisaatio on esimerkiksi jazziin verrattuna siinä mielessä yksinkertaista, että se perustuu pääasiassa yhteen skaalaan, jota kutsutaan blues-skaalaksi (lähes sama kuin mollipentatoninen skaala). Blues-skaalan hienous piilee siinä, että kappaleen sävellajin pääsävelessä soitettuna sitä voi käyttää samasta asemasta koko bluesin sointukulun läpi. Näin ollen skaalaa ei tarvitse lainkaan vaihtaa sointujen vaihtuessa tai ylipäänsä koko kappaleen aikana.
Sen lisäksi, että soittimilla on bluesissa yleensä soolo-osuuksia, myös laulusäkeistöjen keskelle laulunpätkien väliin soitetaan lickejä. Soolon ei tarvitse olla varsinainen soolo eli yhden soittajan osuus, vaan on tavallista, että sekä säkeistöjen aikana että varsinaisessa soolossa useammat soittajat heittelevät harkitusti lickejä samaan aikaan tai perä perää. Usein tähän kuuluu, että yksi soittaja ”vastaa” toiselle. Soittaminen on monissa blues-tyyleissä katkonaista siten, että yksittäisien lickien väliin jätetään pitkiä taukoja. Katkonaisen melodian vastapainoksi bassokulut ovat usein hyvin yhtenäisiä.
Melodisesti bluesia luonnehtii duuriasteikon alennetun terssin, kvintin ja septimin (”blue notes”) käyttö. ”Blue noteksi” kutsutut nuotit mahdollistavat ilmaisun keskeiset kohdat erityisesti kadenssien ja melodioiden aikana. Nämä nuotit korvaavat luonnollisen asteikon nuotit taikka lisätään asteikkoon, kuten mollipentatonisen asteikon yhteydessä, jossa alennettu terssi korvaa luonnollisen terssin, alennettu septimi korvaa luonnollisen septimin ja alennettu kvintti lisätään luonnollisen kvartin ja kvintin väliin. Bluesin sointukuluissa toonika-, subdominantti- ja dominantti-soinnut soitetaan usein harmonisina seiskoina. Joskus bluesia soitetaan myös molliasteikolla.
Blues-musiikin peruspiirteet > Tempot ja rytmit

Kappaleiden tempo vaihtelee bluesissa huomattavasti. Hitaiden kappaleiden laahaavaa tempoa hyödynnetään täyttämällä tahdit intensiivisellä, emotionaalisella ilmaisulla. Nopeissa kappaleissa taas vetävän rytmin hakeminen saa keskeisen aseman. Yleisimmin kaksitoistatahtinen blues kirjoitetaan nuoteille 4/4 tahtilajimerkintään. Hitaissa blueskappaleissa yleinen tahtilaji on kuitenkin myös 12/8.
Etenkin nopeatempoisemmissa kappaleissa käytetään shuffle-rytmiä, jota voidaan kuvailla sanallisesti tavuilla ”ränt-tä-tänt-tä”. Kitaralla tämä rytmi toteutetaan usein joko vakaana yksiäänisenä bassokulkuna tai sitten soittamalla vuoron perään kaksi kvintti- ja sekstisointua peräkkäin liikkuen näiden välillä. Jälkimmäinen vaihtoehto soitettuna E:stä voidaan tabulatuurissa kuvata seuraavasti:
E7                  A7                  E7                  E7
E |-------------------|-------------------|-------------------|-------------------|
B |-------------------|-------------------|-------------------|-------------------|
G |-------------------|-------------------|-------------------|-------------------|
D |-------------------|2--2-4--4-2--2-4--4|-------------------|-------------------|
A |2--2-4--4-2--2-4--4|0--0-0--0-0--0-0--0|2--2-4--4-2--2-4--4|2--2-4--4-2--2-4--4|
E |0--0-0--0-0--0-0--0|-------------------|0--0-0--0-0--0-0--0|0--0-0--0-0--0-0--0|
Blues-musiikin peruspiirteet > Sanoitukset

On arveltu, että sanoitukset bluesissa noudattivat aluksi kaavaa, jossa toistettiin peräkkäin kolme kertaa sama säe. Välillä varhaiset blueskappaleet perustuvat taas kahden säkeen toistoon. Myöhemmin selvästi yleisimmäksi vakiintunut muoto on kuitenkin toistaa yksi säe kaksi kertaa ja sitten lisätä säkeistön loppuun yksi uusi säe. Toiseksi yleisimmässä muodossa säkeistön ensimmäiset neljä tahtia vaihtelevat kussakin säkeistössä, ja kahdeksan viimeistä tahtia taas toimivat eräänlaisena kertosäkeenä, joka toistuu joka säkeistössä. Näiden tunnettujen muotojen lisäksi joillakin kappaleilla on omanlainen rakenteensa, joihin voi sisältyä erilaisia bridge-vaiheita tai muita erikoisuuksia.
Välillä lyriikat muodostavat yhtenäisen kertomuksen, mutta etenkin sotaa edeltävässä bluesissa tyypillisiä ovat myös hyvin fragmentaariset rakenteet, joissa säkeistöjen keskinäisellä paikalla ei ole juuri merkitystä. Sanoituksia lainattiin muilta esittäjiltä ja lauseita yhdisteltiin luovasti, mistä syystä samanlaisia säkeitä saattaa löytyä eri kappaleista.
Ennen toista maailmansotaa blues-musiikissa oli useimpia muita sen ajan musiikintyylejä arkisemmat sanoitukset, jotka käsittelivät usein elävästä elämästä otettuja ongelmia. Vanhassa bluesissa käytettyjä sanoitusten aiheita olivat rakkaushuolien ja henkilökohtaisten rahahuolien lisäksi esimerkiksi lama-aika, maaseudun eläimet, uskonnolliset aiheet, uhkapeli, taikuus, tulvat sekä kuivat kaudet. Seksuaalisia aiheita käsiteltiin usein suoraviivaisesti ja bluesmusiikkia pidettiinkin usein vastakohtana uskonnolliselle musiikille, mistä juontui sen pahamaineinen leima. Jotkut kirkonmiehet saarnasivat bluesia vastaan. Toisaalta monet tunnetuimmista sotaa edeltävistä bluesmuusikoista levyttivät blueskappaleiden lisäksi myös gospel-lauluja. Toisen maailmansodan jälkeisessä urbaanissa bluesissa sanoitukset muuttuivat aiempaa yksinkertaisemmiksi keskittyen yleensä laulajan seksuaalisiin edesottamuksiin tai henkilökohtaisiin taloudellisiin ongelmiin.
Etenkin vanhemmassa blueslyriikassa on oma sanastonsa, jossa on paljon erilaisia slangisanoja. Tällaisia slangisanoja ovat esimerkiksi ”rider” (tyttöystävä), ”barrelhouse” ja ”juke joint” (halpa juomis- ja tanssimispaikka), ”hobo” (kulkuri, junatyöläinen) ja ”jelly roll” (rakastelu). Osa omituisista termeistä, kuten ”black cat bone”, ”mojo” ja ”jinx”, viittaavat taikuuteen. Monilla sanoilla on tietysti useita merkityksiä ja niitä käytetään toisinaan vertauskuvallisesti.
Historia > Bluesin juuret

Bluesin varhaisimmat juuret ovat Länsi-Afrikassa, josta väestöä kuljetettiin Yhdysvaltoihin orjatyövoimaksi varsinkin 1700-luvulla. Mississippijoen suiston alueella asui erityisen paljon mustaa väestöä, sillä siellä maanviljely ja etenkin puuvillan kasvatus muodostivat pääosan alueen taloudesta. Blues kehittyi puuvillapeltojen työntekijöiden työlauluista (field hollers) köyhien mustien maatyöläisten ja pienviljelijöiden vapaa-ajan musiikiksi. Blues-traditio haaroittui moniksi eri tyylilajeiksi, jotka vaihtelivat alueittain. Bluesin synnyn tarkkaa ajankohtaa on yritetty asettaa eri lähteissä vuosien 1870 ja 1900 välille. Ensimmäinen konkreettinen tieto bluesista on vuodelta 1903, jolloin säveltäjä W. C. Handy kuuli mustan kitaransoittajan laulavan bluesia eräällä rautatieasemalla.
Bluesin syntymisen sosiaalisilla ja taloudellisilla taustoilla on spekuloitu paljon. 1800-luvun lopulla orjat olivat vapautuneet. Musta väestö oli siirtymässä yksityiseen maanomistukseen ja oma-aloitteiseen maanviljelyyn. Jotkut ovatkin esittäneet, että myös musiikki kehittyi tuolloin individualistisempaan suuntaan, pois kollektiivisesta esitystavasta. Tämän teorian mukaan bluesin kehitys juontuisi siis oleellisesti orjien vapautuksesta.
Blues syntyi samoihin aikoihin kuin valkoisten moderni kantrimusiikki. Molemmista tyyleistä myös ensimmäiset nauhoitukset on tehty samoihin aikoihin, 1920-luvulla, jolloin populaarimusiikkiin erikoistunut bisnes kehitti ja loi käsitteet ”race music” (rotumusiikki) ja ”hillbilly music”. Näistä ensin mainittu oli mustien ja jälkimmäinen valkoisten musiikkia. Myös levyjen kohdeyleisö määräytyi esittäjien värin mukaan. Tuohon aikaan bluesin ja kantrin musiikillinen ero ei ollut yhtä selvä kuin myöhempinä aikoina. Käytännössä ero määritettiinkin artistin ihonvärin mukaan.
Historia > Toista maailmansotaa edeltävä blues > W.C. Handy

Siinä missä ensimmäiset bluesäänitykset tehtiin vasta 1920-luvulla, nuottiteollisuus ehätti edelle ja julkaisi bluesnuotteja jo 1910-luvulla. Ragtime-buumin johdosta nuottien painajat etsivät uusia rahasampoja, ja bluesmusiikkiin suhtauduttiin tässä suhteessa toiveikkaasti. Vuonna 1912 julkaistiin kolme suosittua bluesmaista sävellystä: Arthur Sealsin ”Baby Seals' Blues”, Hart Wandin ”Dallas Blues” sekä tunnetuimpana W. C. Handyn ”Memphis Blues”. Handy, joka oli muodollisen koulutuksen saanut musta muusikko, säveltäjä ja sovittaja, oli keskeinen hahmo bluesin popularisoinnissa. Hän oli ensimmäinen, joka nuotitti ja orkestroi bluesia yhtyeille ja laulajille. Handysta tuli hyvin kuuluisa, ja hän kutsui itseään ”bluesin isäksi”, vaikka nykyään onkin kiistelty siitä, edustavatko hänen sävellyksensä varsinaista bluesia. Handyn musiikkia voidaan luonnehtia bluesin, jazzin ja ragtimen fuusioksi, joka hyödynsi joidenkin ragtime-kappaleiden tapaan myös latino-vaikutteisia rytmejä. 1920-luvulla bluesista tuli afroamerikkalaisessa ja laajemmin amerikkalaisessa populaarimusiikissa merkittävä ilmiö, joka tavoitti valkoisen yleisön Handyn sävellysten ja naispuolisten laulajien avulla. Musiikkia esitettiin usein teattereissa, yökerhoissa ja kapakoissa. Bluesin ja jazzin ero muuttui selkeämmäksi näihin aikoihin, ja jotkut levy-yhtiöt (ARC, OKeh ja Paramount) alkoivat levyttää afroamerikkalaista musiikkia.