stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viro
Talous > Energia

Viro on yliomavarainen sähkön tuotannon suhteen, ja sähköä on viety 2000-luvulla lähinnä Latviaan, satunnaisesti myös Liettuaan ja Suomeen. Viron sähkö oli 2000-luvun alkuvuosina euroalueen halvinta. Hinta on kuitenkin noussut niin, että pienkuluttajan (2,5–5 MWh/vuosi) maksama hinta oli vuonna 2014 noussut lähelle Euroopan unionin jäsenmaiden keskitasoa ollen Viroossa 13 snt/kWh, kun se on ollut Suomessa 15 snt/kWh. Euroopan unionin jäsenmaiden mediaani on 17 snt/kWh.
Koillis-Virossa, Narvan seudulla, louhitaan öljyliusketta, joka on ollut maan tärkein energianlähde. Palavankiven osuus Viron sähköntuotannosta on noin 90 prosenttia. Euroopan unionin päästösäädösten takia öljyliuskevoimaloiden omistaja, Eesti Energia, on uusinut voimalaitoksiaan vuosina 2014–2015 muun muassa suomalaisen Metson ja Fortumin kanssa.
Vuonna 2022 maan energiasta 63 prosenttia tuotettiin kivihiilestä, 25,3 prosenttia biopolttoaineista ja jätteistä ja 5,9 prosenttia maakaasusta.
Venäjän hyökkäys Ukrainaan ja ilmastonmuutoksen torjunta ovat saaneet Viron kehittämään energiapolitiikkaansa rajusti. Tuuli- ja aurinkoenergia korvaavat öjyliusketta sähköntuootannossa. Nesteytettyä maakaasua LNG:tä tuodaan maahan Balticconnector-putken vaurion jälkeen Latviasta ja Liettuasta.
Talous > Luonnonvarat

Viron merkittävimmät luonnonvarat ovat öljyliuske ja metsät. Turpeella on jonkin verran merkitystä lämmöntuotannossa.
Koska Viron mineraalivarat ovat niukat, sen talous perustuu pitkälti kevyeen teollisuuteen ja palveluihin, joita ovat matkailu, kauppa ja pankkitoiminta. Viro sijaitsee idän ja lännen välisen vilkkaan kauppareitin varrella, ja maassa on aina ollut hyviä satamia: transitoliikenteellä ja ulkomaankaupalla onkin yhä kasvava merkitys Viron taloudelle.lähde? Viime vuosina myös informaatioteknologiasektori on kehittynyt nopeasti. Hyvin nopean kasvun jälkeen talous supistui jyrkästi vuonna 2009, mutta elpyi hiljalleen seuraavalla vuosikymmenellä.
Talous > Valuutta

Viron valuutta on euro vuoden 2011 alusta lähtien. Vuoden 2010 loppuun valuuttana ollut kruunu oli sidottu euroon suhteessa 1 EUR = 15,6466 EEK, josta tuli myös lopullinen euron ja kruunun välinen muuntokerroin. Aikaisemmin kruunu oli sidottu kiinteällä vaihtokurssilla Saksan markkaan. Viron, kuten myös muiden Baltian maiden, pankkisektori on käytännössä lähes kokonaan ulkomaisten pankkien omistuksessa. Euron käyttöönottoa edelsi Viron liittyminen yhdessä Liettuan ja Slovenian kanssa Euroopan unionin valuuttakurssimekanismi ERM II:een 27. kesäkuuta 2004.lähde?
Talous > Verotus

Viro otti ensimmäisenä maana käyttöön tasaveron vuonna 1994. Tuloveroprosentti oli silloin 29 prosenttia riippumatta henkilön tuloista. 1. tammikuuta 2005 vero alennettiin 24 prosenttiin, 1. tammikuuta 2006 23 prosenttiin ja edelleen 1. tammikuuta 2009 21 prosenttiin.lähde? Vuonna 2017 tulovero (tulumaks) oli 20 prosenttia ja arvonlisävero (käibemaks) myös 20 prosenttia. Lisäksi työnantajan tulee maksaa eläke- ja terveysvakuutusmaksu (sotsiaalmaks), joka on 33 prosenttia bruttopalkasta.
Tärkeimpiä teollisuusalueita ovat pääkaupunki Tallinna, sitä ympäröivät alueet sekä Koillis-Viro. Suurimmat työnantajat ovat paperi-, puutavara- ja tekstiiliteollisuudessa. Yksi kahdestakymmenestä virolaisesta ansaitsee elantonsa maataloudella, kalastuksella ja metsänhoidolla. Maanviljelyssä harjoitetaan muiden viljelykasvien kasvatuksen lisäksi muun muassa rapsin kasvatusta rapsiöljyn tuotantoon ja mansikanviljelyä. Talouden rakennemuutos kannustaa etsimään muita elinkeinoja perinteisen karjanhoidon ja maanviljelyn ohella. Oheiselinkeino maaseudulla on muun muassa maatilamatkailu.lähde?
Elintarvikeostoksilla virolaiset yleensä suosivat kotimaisia tuotteita, mutta kotimaisen ruoan suosio on laskenut Virossa tasaisesti, ja virolaiset ostavat yhä enemmän ulkomaista ruokaa. Viro vie ulkomaille kojeita, sähköteknisiä laitteita ja niiden osia sekä moottoriajoneuvojen turvavarusteita. Pieni ja keskisuuri teollisuus ovat vallitsevia.lähde?
Talous > Ulkomaankauppa

Viron ulkomaankauppa on 2010-luvulla ollut vuosittain 12–14 mrd. euroa. Kauppatase on ollut viime vuosina jatkuvasti negatiivinen (1–3 mrd. euroa). Vuonna 2015 viennin arvo oli 11,6 mrd. euroa, ja tuonti 13,1 mrd. euroa.
Viron suurimmat kauppakumppanit ovat Suomi (16 % viennistä ja 15 % tuonnista vuonna 2015) ja Ruotsi (19 % viennistä ja 8 % tuonnista). Merkittävimmät vientituotteet olivat vuonna 2015 koneet ja laitteet (29 %), puu ja puunjalostustuotteet (10 %), maataloustuotteet (10 %) sekä kivennäistuotteet (9 %). Arvoltaan suurimmat tuotavat tuoteryhmät olivat lähes samoja: koneet ja laitteet (28 %), kivennäistuotteet (11 %) ja maataloustuotteet (11 %).
Talous > Vaihtotase

2000-luvun alussa Viron vaihtotase oli voimakkaasti alijäämäinen. Suurimmillaan – vuosina 2006 ja 2007 – alijäämä oli noin 15 prosenttia. 2010-luvulla vaihtotase on ollut lievästi ylijäämäinen.
Väestö > Etniset ryhmät

Viron suurin etninen ryhmä ovat virolaiset, joita oli vuoden 2015 alussa 69,1 prosenttia väestöstä. Suurin vähemmistöryhmä ovat venäläiset, joita oli vuonna 2015 noin 330 000 eli 25,1 prosenttia. Seuraavaksi suurimmat vähemmistöryhmät ovat ukrainalaiset (1,7 prosenttia), valkovenäläiset (0,9 prosenttia), suomalaiset (7 321 henkilöä eli 0,6 prosenttia) sekä juutalaiset (0,2 prosenttia) ja tataarit (0,2 prosenttia). Vuonna 2018 Viroon asukkaaksi rekisteröityneitä Suomen kansalaisia oli noin 8 800 ja Inkerin alueelta lähtöisin olevia suomalaisia eli inkeriläisiä noin 7 500. Vironinkeriläisillä on Virossa vähemmistökansoille kuuluva kulttuuriautonomia. Sitä toteuttaa vaaleilla valittava kulttuurineuvosto. Viimeksi kulttuurineuvostovaalit järjestettiin vuonna 2017.
Joskus virolaisiin luettava vähemmistö ovat setukaiset Viron kaakkoisosassa. Uskonnoltaan he ovat ortodokseja ja he ovat säilyttäneet joitakin vanhoja kansanperinteitä. Toinen tärkeä vähemmistö on võrolaiset. Kolmas vähemmistö ovat mulgit. Historiallisia vähemmistöjä ovat muun muassa vironruotsalaiset ja baltiansaksalaiset, joista vain rippeet säilyivät Virossa toisen maailmansodan jälkeen.
Väestö > Kielet

Viron ainoa virallinen kieli on viro (vir. eesti keel). Vuoden 2011 väestötutkimuksen mukaan vironkielisiä eli etnisesti virolaisia oli 68,5 prosenttia maan vakinaisesta väestöstä. Muita merkittäviä kieliryhmiä olivat lopulla venäjänkieliset (29,6 prosenttia), ukrainankieliset (0,6 prosenttia), suomenkieliset (0,2 prosenttia) ja valkovenäjänkieliset (0,1 prosenttia).  Kaakkois-Virossa puhutaan myös virolle lähisukuisia võron ja seton kieliä, joita varsinkin aikaisemmin on pidetty vain viron murteina, sittemmin eteläviron kieliryhmän kielinä. Kielellisesti etniset virolaiset kuuluvat itämerensuomalaisiin ja suomalais-ugrilaisiin kansoihin yhdessä suomalaisten kanssa.
Viron tilastokeskuksen vuonna 2021 tekemän väestölaskennan mukaan Viron väestöstä suomea puhuu viidennes Viron 50–64-vuotiaasta väestöstä mutta vajaat viisi prosenttia 30-vuotiaista.
Väestö > Kielipolitiikka

Nykyinen Viron kielilaki on vuodelta 1995. Siihen on tehty voimaantulon jälkeen 17 korjausta. Aiemmin venäjänkieliset tekstit olivat kiellettyjä julkisilla paikoilla, ja esimerkiksi kauppa sai ikkunassaan kertoa vain viroksi, mitä siellä myydään. Myöhemmin lakia lievennettiin niin, että myös vähemmistökieliset tekstit sallittiin, kunhan sama asia on kerrottu myös viroksi ja vironkielinen teksti on ensin. Lain noudattamista on valvonut niin sanottu kielipoliisi eli kielen tarkastusvirasto.
Viroon on suunnitteilla uusi kielilaki, jonka tehtävä on varmistaa, että kansalaiset saavat palvelunsa viroksi ja kielen kehittyminen taataan. Lailla yritetään myös estää liiallista englannin käyttöä esimerkiksi turismikohteissa, kuten Tallinnan vanhassa kaupungissa. Myös murteiden käyttö kirjakielessä on tarkoitus estää. Lakiluonnosta on arvosteltu ankarasti sensuroivana ja sananvapautta rajoittavana.
Väestö > Kansalaisuuspolitiikka

Viron itsenäistyessä uudelleen 1991 maan kansalaisuuden saivat automaattisesti kaikki, joilla oli Viron kansalaisuus ensimmäisen itsenäisyyskauden aikana sekä heidän jälkeläisensä. Muiden on Viron kansalaisuuden saadakseen osattava viron kieltä sekä tunnettava maan historiaa ja lainsäädäntöä. Suurimmalla osalla vironvenäläisistä on nykyään Viron kansalaisuus, mutta merkittävällä osalla alueen venäjänkielisistä on ainoastaan muukalaispassi ja Amnesty Internationalin raportti vuodelta 2013 syyttää Viroa edelleen venäjänkielisen vähemmistön sortamisesta.
Väestö > Kansalaisuudet Virossa

Valtaosa Viron vakinaisista asukkaista on nykyisin Viron kansalaisia: uudelleenitsenäistymisen jälkeen vuonna 1992 Viron kansalaisten osuus asukkaista oli 68 prosenttia, mutta vuonna 2015 jo yli 84 prosenttia. Ilman kansalaisuutta olevien osuus on vähentynyt vuoden 1992 32 prosentista 6 prosenttiin vuonna 2015. Venäjän kansalaisia asui Virossa joulukuussa 2015 noin 91 000.
| Kansalaisuus | Lukumäärä v>  2015 | Osuus  v>  2015 | Osuus  v>  2008 | Osuus  v>  2003 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Viro | 1 142 652 | 84,6 % | 83,8 % | 81 % |
|  Venäjä | 91 461 | 6,8 % | 6,8 % |  |
|  Ukraina | 7 130 | 0,5 % | 0,4 % |  |
|  Suomi | 6 898 | 0,5 % | 0,2 % |  |
|  Latvia | 3 839 | 0,3 % | 0,1 % |  |
|  Saksa | 2 583 | 0,2 % |  |  |
|  Liettua | 2 163 | 0,2 % | 0,1 % |  |
|  Valko-Venäjä | 1 650 | 0,1 % | 0,1 % |  |
| Muu | 10 001 | 0,7 % | 0,6 % | 7 % |
| Ei kansalaisuutta | 82 688 | 6,1 % | 7,9 % | 12 % |
| Yhteensä | 1 351 065 | 100 % | 100 % | 100 % |
Väestö > Terveys

Unicefin tilaston mukaan Virossa oli vuonna 2013 Euroopan maista suhteellisesti eniten HIVin kantajia, noin 1,3 % aikuisväestöstä eli kaikkiaan noin 8 000 henkilöä. Tämä liittyy venäläisenemmistöisen Narvan kaupungin ongelmiin, kuten köyhyyteen. Koulutustaustaan liittyvät erot elin­ajan­odotteissa olivat Virossa vuonna 2008 Eurostatin tilastoimista maista suurimmat: 30-vuotiaiden korkean koulutuksen saaneiden miesten elinajanodote oli noin 20 ja naisten noin 10 vuotta pidempi kuin alhaisen koulutuksen saaneiden.
Maailman terveysjärjestö WHO:n vuonna 2004 tekemän selvityksen mukaan Virossa käytettiin puhtaaksi alkoholiksi muunnettuna 9,85 litraa aikuista kohti.
Uskonto

Virossa ei ole valtionkirkkoa. Kirkkokunnista merkittävimmät ovat evankelis-luterilainen kirkko ja ortodoksinen kirkko. Uskonto ei juurikaan näy jokapäiväisessä elämässä, ja Viro onkin varsin maallistunut maa.
Vuoden 2005 Eurobarometrin kyselyn mukaan 16 prosenttia virolaisista uskoo Jumalaan, kun taas 54 prosenttia uskoo olevan olemassa jonkinlaisen henkiolennon tai elämänvoiman, ja 26 prosenttia ei usko, että olisi olemassa minkäänlaista henkiolentoa, jumalaa tai elämänvoimaa. Tämän tutkimuksen mukaan virolaiset ovat Euroopan unionin vähiten uskonnollinen kansa.
Vuoden 2011 väestölaskennassa Viron aikuisväestöstä 54 prosenttia ilmoitti olevansa uskonnottomia ja 29 prosenttia tunnustavansa jotain uskoa, enimmäkseen kristinuskoa. Noin 16 prosenttia ei halunnut tai osannut vastata. Uskontokunnista yleisimmät olivat ortodoksit (16 prosenttia) ja evankelis-luterilaiset (10 prosenttia).
Valtion 2000-luvulla teettämässä kyselyssä 11 prosenttia väestöstä kertoi harjoittavansa maavaldia, vanhaa virolaista luonnonuskoa. Valtio on rauhoittanut useita satoja pyhiä luonnonkohteita, jotka ovat yleensä puita tai lähteitä. Maauskoa edustaa Maavalla Koda -järjestö.
Tarton yliopisto julkaisi vuonna 2014 tutkimuksen, jonka mukaan 58 prosentilla virolaisista on "oma usko, joka on riippumaton kirkkokunnista ja järjestäytyneistä uskonnoista". 61 prosenttia piti luonnonuskontoa Viron kansan oikeana uskontona, vaikka vain neljä prosenttia kertoi harjoittavansa sitä. Ateisteiksi ilmoittautui kymmenen prosenttia.
Kulttuuri

Viron kulttuuri on saanut vaikutteita Baltian maiden, Suomen ja erityisesti saksalaisesta kulttuurista. Vahva kulttuurillinen vaikutus on ollut myös entisillä hallitsijamailla Ruotsilla ja Venäjällä.
Kulttuuri > Kirjallisuus

Kansainvälisesti tunnetuimpia ja käännetyimpiä virolaisia kirjailijoita ovat Jaan Kross ja Jaan Kaplinski. Erityisesti Kross oli merkittävä ja häntä pidettiin mahdollisena Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajana. Kansallisia suuria nimiä ovat A. H. Tammsaare ja Friedrich Reinhold Kreutzwald, joka kirjoitti virolaisen kansanrunouden pohjalta ja Kalevalan innoittamana Viron kansalliseepoksen Kalevipoegin.
Kulttuuri > Musiikki

Suurin ja merkittävin virolainen kulttuuritapahtuma on kerran neljässä vuodessa pidettävät laulu- ja tanssijuhlat, Yleinen laulu- ja tanssijuhla (Üldlaulupidu ja Üldtantsupidu). Juhlien päätapahtuma järjestetään Tallinnan Laululavalla (Lauluväljak). Kuoro- ja kansantanssikulttuuri yleisestikin ovat tärkeässä asemassa Virossa. Ensimmäiset laulujuhlat pidettiin vuonna 1869. Vuonna 2014 järjestetyissä 24. laulujuhlissa esiintyi 1 046 ryhmää, joissa oli yhteensä yli 30 000 esiintyjää.
Virolaissyntyistä Arvo Pärtiä pidetään yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä säveltäjistä. Muita tärkeimpiä virolaisia säveltäjiä ovat muun muassa sinfonikko Eduard Tubin sekä nuoremmasta polvesta Erkki-Sven Tüür. Maailmankuuluja kapellimestareita ovat Eri Klas ja Neeme Järvi, sekä jälkimmäisen pojat Paavo ja Kristjan Järvi.
Kevyen ja klassisen laulun tärkein nimi Virossa oli Georg Ots. Viihdemusiikissa virolaiset tunnetaan Tanel Padarin, Dave Bentonin ja 2XL -yhtyeen vuoden 2001 Euroviisu-voitosta kappaleella Everybody.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Virolainen keittiö on perinteisesti noudattanut vuodenaikojen rytmiä. Kesällä syödään puutarhan antimia, kuten uusia perunoita. Heinä–elokuussa syödään paljon esimerkiksi kampelaa. Syksyn tullen aletaan suosia raskaampia ruokia, kuten hapankaalia, uunipaistia, lihahyytelöitä, verimakkaraa sekä täyteläisiä keittoja ja pataruokia. Tyypillisiä virolaisia ruokia ovat esimerkiksi hapatettu ruisleipä ja hapankaali sekä sian- ja vasikanlihasta virolaisittain valmistettu lihahyytelö (sült). Suosituinta lihaa on sianliha, jota nautitaan tavallisimmin perunan ja haudutetun hapankaalin kanssa. Suosittuja juomia ovat olleet maltainen kotikalja, sima ja olut. Jouluisin Virossa syödään perinteiseen tapaan hyvin runsaasti.
Kulttuuri > Viestimet

Pieneksi maaksi Viroon on itsenäistymisen jälkeen noussut hyvin runsas tarjonta joukkoviestimiä. Virossa on kolme maanlaajuista televisioyhtiötä: julkinen Viron televisio (ETV, vuodesta 1955) ja yksityiset Kanal 2 (1993) ja TV3 (1996). Jälkimmäiset ovat ulkomaalaisten omistuksessa. Useat paikalliset kaapelikanavat tarjoavat venäjän-, suomen-, ruotsin- ja latviankielisiä ohjelmia.
Julkiset radiolähetykset aloitti 1926 Viron radio (Eesti Raadio). Vuonna 1992 aloittaneen Radio Kukun myötä yksityisten kanavien määrä lisääntyi nopeasti ja 2008 maassa oli 31 radiokanavaa, joista viisi julkisia Viron radion kanavia. Vuonna 2007 julkiset Viron televisio ja Viron radio yhdistyivät Eesti Rahvusringhääling -yhtiöksi (ERR).
Virossa ilmestyy satoja sanoma- ja aikakauslehtiä. Suurimpia sanomalehtiä ovat päivälehdet Postimees (23,6 prosentin markkinaosuus vuonna 2007) ja Eesti Päevaleht (12,9 prosenttia) sekä iltapäivälehti Õhtuleht (23,6 prosenttia). Viikkolehdistä suurin levikki on Eesti Ekspressillä (14 prosenttia), joka jo ennen Viron itsenäistymistä, 1989 alkoi ilmestyä ensimmäisenä riippumattomana virolaisena lehtenä. Toiseksi suurin viikkolehti on Maaleht (11,6 prosenttia).
Yksityisten televisio- ja radioyhtiöiden tapaan virolaiset lehdetkin ovat ulkomaisen pääoman kiinnostuksen kohde. Kanal 2:n omistava norjalainen Schibsted and Modern Times Group omistaa puolet Õhtuleht-lehdestä ja suurimman osan Postimeesistä. Ruotsalainen Bonnier Group omistaa maan suurimman talouslehden Äripäevin.
Viroa kutsutaan joskus E-stoniaksi, viitaten internetin, matkapuhelinten ja sähköisten palvelujen yleisyyteen ja suosioon maassa. Yksi suurimmista virolaisista menestyshankkeista viestinnän ja teknologian saralla on VoIP- ja pikaviestintäpalveluna tunnettu Skype, joka nousi Viron ensimmäiseksi miljardiyritykseksi.
Maassa toimii kaksi uutistoimistoa. Baltic News Service on yksityinen vuonna 1990 perustettu uutistoimisto, jonka omistaa suomalainen Alma Media. Baltic News Servicen toiminta kattaa Viron, Latvian ja Liettuan. Eesti Rahvusringhääling ylläpitää julkisen sektorin rahoittamaa ETV24-uutistoimistoa.lähde?
Kulttuuri > Kansallisia symboleita

Viron kansalliseläin on susi. Haarapääsky valittiin kansallislinnuksi 1960-luvun alussa. Viron luonnonsuojeluyhdistyksen vuonna 1968 järjestämässä kilpailussa valittiin kansalliskukaksi selvällä enemmistöllä ruiskaunokki. Kansalliskiveksi valittiin 1992 harmaa kalkkikivi. Epävirallisena kansallispuuna pidetään tammea.
Kulttuuri > Juhlapäivät

Valtakunnalliset juhlapäivät ja vapaapäivät (riigipühad):
1. tammikuuta uusi vuosi (uus aasta)
24. helmikuuta Viron itsenäisyyspäivä (Eesti iseseisvuspäev). Maapäivien valtuuttama Viron pelastuskomitea julisti Viron itsenäiseksi Tallinnassa 24.2.1918.
pitkäperjantai (suur reede) ja pääsiäispäivä (ülestõusmispühad)
1. toukokuuta vappu (töörahvapüha)
helluntai (nelipühad)
23. kesäkuuta voitonpyhä (voidupüha), vuoden 1919 Cēsisin taistelun muistoksi.
24. kesäkuuta juhannus (jaanipäev)
20. elokuuta uudelleen itsenäistymisen vuosipäivä (taasiseseisvumispäev). Viro julistautui uudelleen itsenäiseksi 20.8.1991.
24.–26. joulukuuta joulu (jõulud)
Valtakunnalliset merkkipäivät (riiklikud tähtpäevad):
6. tammikuuta loppiainen (kolmekuningapäev)
2. helmikuuta Tarton rauhan vuosipäivä (Tartu rahu aastapäev)
14. maaliskuuta äidinkielen päivä (emakeele päev)
toukokuun toinen sunnuntai: äitienpäivä (emadepäev)
4. kesäkuuta Viron lipun päivä (Eesti lipu päev)
14. kesäkuuta surupäivä (leinapäev). Kyyditysten, pommitusten ja muiden 2. maailmansodan tapahtumien uhrien muistopäivä. Neuvostoliitto aloitti virolaisten suurkyydityksen 14.6.1941.
23. elokuuta kommunismin ja natsismin uhrien muistopäivä (kommunismi ja natsismi ohvrite mälestuspäev). Molotov–Ribbentrop-sopimus solmittiin 23.8.1939.
syyskuun toinen sunnuntai: isovanhempien päivä (vanavanemate päev)
22. syyskuuta vastarintataistelun päivä (vastupanuvõitluse päev). Saksalaisten vetäydyttyä ja ennen Neuvostoliiton miehitystä muodostettiin Tiefin hallitus 23.9.1944.
lokakuun kolmas lauantai: heimopäivä (hõimupäev). Virolaisten alkuperän, kielen, kulttuurin ja suomalais-ugrilaisten kansojen päivä.
2. marraskuuta pyhäinpäivä (hingedepäev)
marraskuun toinen sunnuntai: isänpäivä (isadepäev)
16.11. uudelleen syntymisen päivä (taassünni päev). Viron SNT:n suvereenisuusjulistus 16.11.1988.
Kulttuuri > Urheilu

Viron miesten koripallomaajoukkue on selviytynyt neljä kertaa lajin EM-kilpailuihin. Virolaisista koripalloilijoista Martin Müürsepp on pelannut NBA:ssa ja Tiit Sokk voitti olympiakultaa Neuvostoliiton koripallomaajoukkueessa 1988.
Miesten lentopallomaajoukkue pelasi EM-kisoissa toistaiseksi ainoan kerran vuonna 2009. Joukkue ei selviytynyt lohkosta jatkoon. Viron jalkapallomaajoukkue ei ole osallistunut kansainvälisiin arvoturnauksiin. 1.6.2017 julkaistussa FIFA-rankingissa se on sijalla 93. Virolainen jalkapallolehti Jalka valitsi 100 parasta virolaista jalkapalloilijaa vuonna 2016, listan kärjessä olivat Mart Poom, Ragnar Klavan ja sotaaedeltävän ajan maalivahti Evald Tipner.
Viro on ollut omalla joukkueellaan mukana olympialaisissa vuosina 1920–1936 ja uudelleen vuodesta 1992. Eniten maan 40 olympiamitalista ovat saaneet hiihtäjät Andrus Veerpalu ja Kristina Šmigun-Vähi, jotka ovat saavuttaneet kolme mitalia. Kristjan Pajusalu voitti kultaa sekä vapaapainissa että kreikkalais-roomalaisessa painissa 1936. Erika Salumäe voitti kultaa ratapyöräilyssä 1988 Neuvostoliiton joukkueessa ja 1992 Viron joukkueessa.
Viro on menestynyt myös yleisurheilussa; kymmenottelija Erki Nool on voittanut olympiakultaa vuonna 2000, ja kiekonheittäjistä Gerd Kanter on voittanut kultaa 2008 ja pronssia 2012 ja Aleksander Tammert pronssia 2004.
Nimitykset Viro ja Eesti

Eesti on Viron vironkielinen nimi. Nimi esiintyy jo roomalaisen Tacituksen Germania-teoksessa aesti-kansan nimessä. Useimmat tutkijat kuitenkin otaksuvat, että rautakautinen nimitys aesti viittasi Itämeren kaakkoisrannikon (Liettua ja Kaliningradin alue) balttilaista kieltä puhuvaan väestöön eikä varsinaisiin virolaisten esivanhempiin. Keskiajalle tultaessa nimi oli kuitenkin ”vaeltanut” pohjoiseen, sillä 1200-luvun skandinaavisissa lähteissä Estland- tai Ehstland-nimeä käytetään Virosta. Yleisesti Viroa kuitenkin kutsuttiin keskiajalla ja uuden ajan alussa Liivinmaaksi. Virolaiset itse käyttivät itsestään nimeä maarahvas ja kielestään nimeä maakeel. Historiallinen nimi ”Eesti” tuli käyttöön vasta 1700-luvulla. Kirjakieleen nimitys Eesti tuli 1800-luvun puolessavälissä, kun Johann Voldemar Jannsen julkaisi vuonna 1857 ensimmäisen vironkielisen lehden ensimmäisen numeron tervehdysrunon: ”Terre armas Eesti rahwas!”.
Suomessa Viroa kutsuttiin Eestiksi varsinkin 1920- ja 1930-luvulla heimoaktivistien keskuudessa ja toisen maailmansodan jälkeen neuvostovallan aikana vasemmistossa. Myös Neuvostoliitossa julkaistussa suomenkielisessä kirjallisuudessa puhuttiin aina Neuvosto-Eestistä tai Eestin SNT:sta. Yleisradion ohjelmaneuvosto teki vuonna 1971 yksimielisen päätöksen Eesti-nimityksen käytöstä radiossa vastoin kielitoimiston suositusta. Suomeen vakiintunut sovinnaisnimi on kuitenkin Viro. Muun muassa Viron edesmennyt entinen presidentti, kielentutkija Lennart Meri ja Kielitoimisto suosittavat suomeen vakiintuneen Viro-nimen käyttöä. Helsingin yliopiston suomen kielen laitoksen amanuenssi Erkki Lyytikäinen perustelee näin: ”Suomen kielenhuolto vierastaa Eesti-nimeä siksi, että se on turha raakalaina. Saman periaatteen mukaan Ruotsista pitäisi käyttää nimeä Sverige, Saksasta Deutschland ja Venäjästä Rossija. Eesti-nimi poikkeaa edellisistä vain sikäli, että suomalaisen on se helppo ääntää.” Suomen kielen lautakunta ja Kielitoimisto hyväksyvät myös nimet Eesti ja eestin kieli, mutta asettavat Viron ja viron kielen ensi sijalle.
Viro-nimitys on tullut suomen kieleen Koillis-Viron historiallisesta Virumaan maakunnasta. Virun alueella on kaksi nykymaakuntaa: Länsi-Viru ja Itä-Viru (Lääne-Viru ja Ida-Viru).
Kirjallisuutta

Loog, Alvar (toim.): Eesti Vabariik: Maa. Rahvas. Kultuur.  ("TEA entsüklopeedia" eriväljaanne)  Tallinna:  TEA kirjastus, 2013.  ISBN 978-9949-24-185-9  (viroksi)
B41

B41-ydinpommi
B41-ydinpommi oli yhdysvaltalainen varhainen vetypommi, jota tuotettiin 1960-luvun alkuvuosina ja joka oli palveluskäytössä vuosina 1961–1976. Se oli Yhdysvaltain kaikkien aikojen räjähdysvoimaisin ydinase 25 megatonnin räjähdysteholla. Se oli myös ainoa kolmivaiheinen fuusioase Yhdysvaltojen ydinasearsenaalissa.
Aseen pituus oli 3,76 metriä ja halkaisija oli 1,32 metriä. Se painoi noin 4 840 kg. Ainoastaan Boeing B-52 Stratofortress ja Boeing B-47 Stratojet kykenivät kuljettamaan ja pudottamaan sen. Siitä oli kaksi eri muunnelmaa: ”likainen” Y1-versio, jossa kolmas fuusiovaihe oli suljettu uraani-238-koteloon, ja ”puhdas” Y2-malli, jossa kotelointi oli lyijyä. Kun vetypommiräjähdyksen tuottamat nopeat neutronit osuvat U-238:aan, sekin fissioituu ja kasvattaa ydinräjähdyksen voimakkuutta mutta myös radioaktiivista laskeumaa.
Kaikkiaan pommeja tuotettiin arviolta 500 kappaletta syyskuun 1960 ja kesäkuun 1962 välillä. Niiden vaiheittainen poisto palveluksesta alkoi jo 1963, kun niitä alettiin korvaamaan B53-ydinpommeilla. Viimeinen B41-ydinpommi poistui käytöstä 1976.
Aiheesta muualla

Lista kaikista USA:n ydinkärjistä – The Nuclear Weapon Archive
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:B41 nuclear bomb
Käännös suomeksi