stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kehä III
Tiehankkeita > Kehä III:n perusparannus, 3. vaihe

Vanhankartanon ja Vantaankosken välisellä 4,5 kilometrin osuudella tielle rakennetaan kolmannet kaistat ja tasoliittymät korvataan uusilla Askiston ja Hämeenkylän eritasoliittymillä. Myös olemassa olevia Vihdintien ja Petikon eritasoliittymiä parannetaan. Hankkeen kustannukset ovat noin 30 miljoonaa euroa. Hankkeen yhteydessä toteutetaan myös kolmannet kaistat Tuupakan ja Pakkalan eritasoliittymien välille. Kolmas vaihe sai rahoituksen vuoden 2020 neljännessä lisätalousarvioesityksessä 5.6.2020 ja sen rakentaminen aloitettiin maaliskuussa 2021. Vantaankosken ja Pakkalan välisellä tieosuudella työt valmistuivat marraskuussa 2021.
Kun Kehä III:n viimeinen lähivuosien perusparannushanke valmistuu, tulee se olemaan 3+3-kaistainen eritasoliittymillä varustettu tie Vanhankartanon ja Tikkurilan sekä Lahdenväylän ja Porvoonväylän välisillä osuuksilla sekä 2+2-kaistainen eritasoliittymillä varustettu tie Bembölen ja Vanhankartanon sekä Tikkurilan ja Lahdenväylän välisillä osuuksilla.
Tiehankkeita > Kehä III Espoosta länteen

Mankin ja Muuralan välinen osuus tullaan parantamaan 2020-luvulla nelikaistaiseksi tieksi. Hankkeen yhteydessä nykyisiä Mynttilän ja Mankin eritasoliittymiä tullaan täydentämään. Hankkeen kustannusarvio on noin 47 miljoonaa euroa.
Nelikaistaista osuutta on suunniteltu jatkettavan myöhemmin Länsiväylälle asti. Hankkeessa rakennetaan uusi Majvikin eritasoliittymä sekä täydennetään nykyinen Sundsbergin eritasoliittymä. Mankin ja kantatie 51:n välisen osuuden rakentamiskustannuksiksi on arvioitu noin 73 miljoonaa euroa.
Tiehankkeita > Muita tiehankkeita

Bembölen eritasoliittymää tullaan mahdollisesti parantamaan tulevaisuudessa. Nykyisen liittymän osat ovat erillään toisistaan ja rampeilla on merkittäviä näkemäesteitä.
Vihdintien eritasoliittymään tullaan rakentamaan Vihdintien nelikaistaistuksen yhteydessä lisäramppeja.
Länsisalmentien liikennevaloliittymä on ainut valoliittymä Kehä III:lla parannushankkeiden jälkeen. Tulevaisuudessa myös tämä liittymä tullaan parantamaan eritasoliittymäksi.
Onnettomuustiheys

Onnettomuustiheys kantatie 50:llä on Suomen maanteiden kolmanneksi suurin: vuosina 2014–2015 sillä tapahtui 42 henkilövahinkoon johtanutta onnettomuutta (48 onnettomuutta sataa tiekilometriä kohti vuodessa). Osittain tästä syystä Kehä III:lle asennettiin syksyllä 2010 yhteensä 17 automaattista nopeusvalvontakameraa. Kameravalvontaa laajennettiin Vantaankosken ja Tuusulanväylän väliselle osuudelle vuonna 2018.
Aiheesta muualla

Siltojen estetiikka – haasteet risteyssiltojen suunnittelussa, sivut 7-11; Tiehallinto
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kehä III Wikimedia Commonsissa
Liittymät Jorvaksesta Länsisalmeen
Suunnitellut liittymät välillä Jorvas–Mankki
Välimatkataulukko
| (km) | Kt 51 (Länsiväylä) |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Vt 1 (Turunväylä) | 12 | Vt 1 (Turunväylä) |  |  |  |  |  |  |  |  |
| St 120 (Vihdintie) | 23 | 11 | St 120 (Vihdintie) |  |  |  |  |  |  |  |
| Vt 3 (Hämeenlinnaväylä) | 27 | 15 | 4 | Vt 3 (Hämeenlinnaväylä) |  |  |  |  |  |  |
| St 135 (Lentoasemantie) | 33 | 21 | 10 | 6 | St 135 (Lentoasemantie) |  |  |  |  |  |
| Kt 45 (Tuusulanväylä) | 34 | 22 | 11 | 7 | 1 | Kt 45 (Tuusulanväylä) |  |  |  |  |
| Vt 4 (Lahdenväylä) | 40 | 28 | 17 | 13 | 8 | 6 | Vt 4 (Lahdenväylä) |  |  |  |
| Vt 7 (Porvoonväylä) | 43 | 31 | 20 | 16 | 11 | 9 | 3 | Vt 7 (Porvoonväylä) |  |  |
| St 170 (Itäväylä) | 45 | 33 | 22 | 18 | 12 | 11 | 5 | 2 | St 170 (Itäväylä) |  |
| Vuosaaren satama | 48 | 36 | 25 | 21 | 15 | 14 | 8 | 5 | 3 | Vuosaaren satama |
Pääkaupunkiseudun isot liikenneväylät
| --- | --- |
Kehätiet:  Kehä I  Kehä II  Kehä III  Kehä IV (suunnitteilla) 
Ulosmenotiet:  Länsiväylä  Turunväylä  Vihdintie  Hämeenlinnanväylä  Tuusulanväylä  Lahdenväylä  Porvoonväylä  Itäväylä 
Muut tiet:  Hakamäentie  Seututie 110 (Turuntie)  Seututie 130  Seututie 140 
Kantatiet 40–98
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Eurooppatiet Suomessa
|   |   |   |   |    |   |
Vuonna 1969 Lentoasemantien liittymässä alettiin kokeiluluontoisesti käyttää paikannimien sijaan viitoitusta itään ja länteen. Myöhemmin tien nimen vaihduttua Kehä III:ksi käytäntö laajeni muualle ja on käytössä edelleen.
Helsingin ohikulkutie Kuninkaalassa, Kalkkikallion kohdalla syksyllä 1970. Vasemmalla raskaalle liikenteelle tarkoitettu ns. ryömintäkaista.
Kehä III Bembölen liittymän kohdalla kuvattuna länteen. Vasemmalla tien alkuperäinen linjaus, joka nykyään tunnetaan Espoontien nimellä.
Kehä III Kalkkikallion kohdalla, Kuninkaalan ja Vanhan Porvoontien liittymän välillä.
Kehä III lähellä Tuusulanväylän eli Kirkonkylän eritasoliittymää.
Kehä III Tuupakan kohdalla.
Kehä III ilmasta. Päärata etualalla, Tuusulanväylän liittymä keskellä
Bligny (Aube)

| Bligny |
| --- | --- |
 Saint-Symphorienin kirkko
 Bligny
 Koordinaatit: 48°10′21″N, 4°37′02″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Grand Est
Departementti:  Aube
Arrondissementti:  Bar-sur-Aube
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  22,7 km²
Väkiluku (2021):  161 
 – Väestötiheys:  7 as./km²
Kunnan numero:  10048
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bligny on kunta Ranskassa Auben departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee Landionjoen varrella, noin 14 kilometriä Bar-sur-Auben kaupungista lounaaseen.
Kirkon sisustusta
Kunnassa on kaksi linnaa sekä vanha lasitehdas, joka oli toiminnassa vuosina 1778-1875. Saint-Symphorien kirkko on kokonaan rakennettu 1700-luvun lopussa. Kirkko on ulkoapäin vaatimattoman näköinen, mutta sen 1800-luvulla tehty sisustus on näyttävä.
Toinen kunnan linnoista, Château de Bligny, on rakennettu vuonna 1773 feodaalisen linnan raunioiden päälle. Keskiaikaisesta Ludvig XIII:n tyylisestä linnasta on nykyään jäljellä vain etuovi, jossa on hienoksi veistetyt rypäle- ja viiniköynnösaiheet. Siipi ja torni lisättiin 1800-luvulla. Linna toimii tällä hetkellä samppanjatalona.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bligny (Aube) Wikimedia Commonsissa
Ester Cullblom

Ester Amanda Cullblom (3. helmikuuta 1932 Pajala, Ruotsi – 2. tammikuuta 2018 Luulaja, Ruotsi) oli tornionlaaksolainen kirjailija. Hän teki kirjallisen debyyttinsä myöhään, 72 vuoden iässä romaanilla Keisarinna Kummavuopio. Se käsitteli Olga Raattamaa Kummavuopiossa, Ruotsin pohjoisimmassa kolkassa. Ester Cullblom oli filosofian lisensiaatti.
Elämäkerta

Ester Cullblom syntyi Pajalan kunnan Ohtanajärvellä Ruotsissa. Hänen suomenkieliseen perheeseensä kuului hänen lisäkseen viisi sisarusta ja isoäiti. Sukupolvensa tavoin hän aloitti koulun ummikkona ruotsin kielellä ja jatkoi myös myöhemmin opintojaan ruotsin kielellä. Hän onnistui säilyttämään Tornionlaakson meänkielen puheessaan ja teksteissään. Hän kutsui sitä itse ”tunnekieleksi”.
Kansakoulun jälkeen Cullblom jäi kotitilalleen hoitamaan maatilaa, lehmiä ja viljelyksiä äitinsä toiveesta. Hän opiskeli töiden ohella kansanopistoissa, ja se antoi hänelle mahdollisuuden hakeutua opettajakoulutukseen.
Hän käsitteli lisensiaatintutkimuksessaan Värdera eller värderas (1994) Tornionlaakson suomea puhuvien ihmisten itsetuntoa, mikä johti hänet kiinnostumaan naisten asemasta Tornionlaakson politiikassa ja uskonnollisessa elämässä. Hän käsitteli alueen suomalaisten Ruotsin puolelle piioiksi 1950-luvulla muuttaneiden naisten identiteettejä teoksessa Vi pigade i Tornedalen (1999).
Cullblom kuvaa kirjassaan Kejsarinnan av Kummavuopio (2004) pohjoisruotsalaisessa rajakylässä asuneen Olga Raattamaan elämäntarinaa. Kirjoissa esiintyy muistumia ja kertomuksia alueen rikkaasta tarinaperinteestä. Viimeisin kirja Berta och Byn (2007) kuvaa naiskohtaloa miesten hallitsemassa 1970-luvun Tornionlaaksossa.
Sautunjärvi

| Sautunjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Uusikaupunki 
Koordinaatit:  60°47′25″N, 21°35′01″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  oja Korvenjärveen 
Järvinumero:  32.009.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  9,6 m 
Rantaviiva:  4,791 km 
Pinta-ala:  41,108  ha 
 fiSautunjärvi 
Sautunjärvi on Varsinais-Suomessa Uudenkaupungin Korvessa oleva järvi, joka kuuluu Sirppujoen vesistöön.
Maantiede

Järven pinta-ala on 41 hehtaaria ja se on 1,3 kilometriä pitkä ja 800 metriä leveä. Siihen laskee kymmenen metsäojaa. Järven luusua sijaitsee järven pohjoisrannalla, josta saa alkunsa 700 metriä pitkä laskuoja Korvenjärveen.
Järvellä on 4,8 kilometriä rantaviivaa ja sen ranta on pääosin moreenipohjaista metsämaastoa. Järvellä on yksi 40 metriä pitkä saari. Rannoille on rakennettu yli 30 loma-asuntoa, joille johtaa tiet Kalannista.
Luonnontila

Järvessä elää rapuja.
Jumala (kristinusko)

Jumala on kristittyjen uskoma ja kunnioittama korkein olento, jonka muita nimityksiä ovat muun muassa (Taivaan) Isä, Luoja, Herra ja Kaikkivaltias. Jumala esiintyy myös nimillä Ehje (”Minä olen”) ja Jahve (”Hän on”). Kristinusko korostaa Jumalaa maailman luojana ja luomakunnan persoonallisena ylläpitäjänä, eikä kristinuskossa ole muita jumalia, joskin Vanhassa testamentissa puhutaan jumalien kokouksesta (Psalmit 82:1).
Kristitylle Jumala on yhtäältä Isä, joka on luonut taivaan ja maan, toisaalta tämän Isän Poika, joka on Jeesus Nasaretilaisen persoonassa lihaksi tullut ihmiskunnan Pelastaja, ja kolmanneksi eläväksi tekevä Henki. Tämä käsitys Jumalasta kolmena persoonana – Isänä, Poikana ja Pyhänä Henkenä – on kristinuskon kulmakivi ja keskeinen opillinen ero kristinuskon ja muiden monoteististen eli yksijumalaisten uskontojen välillä.
Kristinuskon mukaan Jumalasta voidaan saada tietoa yleisen ilmoituksen kautta (Jumalan toiminta luonnossa ja kulttuurissa) sekä erityisen ilmoituksen kautta (Jumalan lihaksi tullut Sana, Jeesus Kristus). Erityisen ilmoituksen tärkein lähde on Raamattu, kristityille ohjeellisiksi tulkittujen kirjoitusten kokoelma.
Taiteessa kristinuskon Jumala on perinteisesti kuvattu iäkkäänä pitkäpartaisena miehenä.
Jumalan nimi

Kristinuskon Jumalasta käytetään useaa nimeä, joilla on eri painotuksia. Erityisesti Jeesuksen henkilöön liittyviä nimiä on monta.
Jumala – Jumalan perusnimi
Jahve – Vanhasta testamentista (erityisesti Toorasta) löytyvä Jumalan nimi, joka tarkoittaa ”Hän on”. Varsinainen nimi ilmaistaan hepreaksi יהוה (JHWH), sekä myös muodoissa אֶהְיֶה (Ehje, ”Minä olen”) tai אֶהְיֶה אֲשֶׁר אֶהְיֶה (Ehje ašer ehje, ”Minä olen se, joka minä olen”). Juutalaisille tämä Jumalan nimi on pyhä, jonka vuoksi tätä Jumalan nimeä ei koskaan lueta, vaan sanotaan Herra (Adonai) tai ”Nimi” (Ha Shem) tai joku muu Jumalan nimistä. Tästä syystä ei enää varmasti tiedetä, miten se tulisi vokalisoida, Jahve vai Jehova.
Jehova – katso Jahve. Tämän sanan alkuperästä on käyty vilkasta väittelyä.
Adonai, Herra – Jumalan valtiasluonnetta korostava ilmaus, joka osoittaa hänen olevan muiden yläpuolella; myös: Herrojen Herra
Adonai Melekh, (hepr. ‏אדני מלך‎)
Kuningas, Kuningasten Kuningas – Kuninkuutta korostava nimitys.
Elohim – (hepr., monikollinen muoto) Tätä käytetään korostaessa Jumalaa armahtavana.
El – (hepr.) Tätä käytetään korostaessa Jumalaa tuomarina.
El Shaddai, Kaikkivaltias Jumala
El Roih, Ilmestyksen Jumala
El Bethel, Betelin Jumala (Bethel = Jumalan huone)
Sebaot – (hepr.) ”Sotajoukkojen herra (tai komentaja)”
Kaikkivaltias – Nimi korostaa kristinuskon (ja juutalaisuuden) monoteismiä (pantocrator, omnipotent)
Pyhä
Suuri
Korkein
Jumalan nimi > Jeesuksesta käytettäviä nimiä

Messias – (hepr. masiah), Voideltu
Jeesus – ”hän on vapahtava”
Kristus – (kreikkaa, khristos Χριστος), ks. Messias; Voideltu
Immanuel – (hepr.) ”Jumala on keskellämme”
Daavidin juuriverso – Viittaa profetioihin Jeesuksen syntyperästä.
Karitsa, Jumalan Karitsa (Agnus Dei) – viittaa erityisesti Jeesuksen kasteeseen sekä juutalaiseen uhrikulttiin (ks. syntipukki); nimitys viittaa usein tuomiopäivän odotukseen (ks. Ilmestyskirja).
Nasaretilainen, Nasaretin mies – Nimi viittaa Jeesuksen asuinpaikkaan, jossa hän vietti suurimman osan vuosiaan.
Ristiinnaulittu – kuvaus Jeesuksesta ristillä.
Armahtaja – Jumalan rakkautta ja armoa korostava nimitys.
Vapahtaja – Syntien sovitukseen viittaava nimitys; kristinuskon mukaan Jeesuksen ristinkuolema vapautti ihmiset pahan vallasta ja siirsi heidät Jumalan valtakuntaan.
Lunastaja – Jeesuksen katsotaan kuolemallaan lunastaneen kristityt synnistä, kuolemasta ja pahan vallasta (ja maailmalta).
Sovittaja – erityisesti reformoiduissa kirkoissa käytetty kuvaus Jumalasta, jossa hän itse sovittaa sen synnin, mitä ihminen on tehnyt.
Jumalan Poika – kolminaisuusopin perustaa; Raamatussa on nimitetty myös muita Jumalan pojiksi, ks. Vanha Testamentti
Ainoa Poika, Ainosyntyinen Poika – viittaa erityisesti kolminaisuusoppiin ja uskontunnuksiin (”joka on syntynyt Isästä ennen aikojen alkua”, Nikaian uskontunnustus).
Ihmisen Poika – Jumalan (Jeesuksen) eskatologinen nimitys.
Jumalan nimi > Pyhästä Hengestä käytettäviä nimiä

Tuuli – viittaa erityisesti pneumatologiaan, eli oppiin Pyhästä Hengestä (kreikk. pneuma πνευμα; tuuli, henki)
Henki – erityisesti Jumalan kolmatta persoonaa korostava nimitys, katso kolminaisuusoppi ja Pyhä Henki
Puolustaja – erityisesti Pyhään Henkeen viittaava nimi (”Minä lähetän teille Puolustajan”, sanoo Jeesus Raamatussa)
Lohduttaja – erityisesti Pyhään Henkeen viittaava nimi
Kirkastaja – viittaa Pyhän Hengen tehtävään Pojan suhteen
Tunnuskuvat

Jumalaan yhdistetään erinäisiä tunnuskuvia.
Ympyrä – Yksi Jumala, täydellinen
Kolmio – Kolminaisuusopin perusteella.
Silmä – Jumalan kaikkinäkevä katse
Risti – yksi vanhimmista kristinuskon ”alkuperäisistä” vertauskuvista; risti oli roomalainen rangaistuskäytäntö pahimmille rikollisille, mutta tasavartisena myös vanha auringon ja siten valon vertauskuva
Jumala ja pahuus

Sekä kristillisessä teologiassa että uskontokritiikissä kristinuskon Jumalan käskyt ja teot ovat olleet tärkeitä keskustelun aiheita. Monien tutkijoiden näkemyksen mukaan Jumala oli juutalaisessa uskonnossa aluksi sekä hyvän että pahan lähde ennen kuin Saatana omaksuttiin juutalaisuuteen persialaisten uskontojen kautta. Vanhan testamentin vanhimmissa kirjoituksissa Saatanaa ei mainita. Saatanan tultua mukaan Jumalalle jäivät hyvät teot ja Saatana sai jonkinlaisen syyttäjän ja myöhemmin ”paholaisen”, roolin.lähde?
Jumala ja pahuus > Uusi Testamentti

Kostavan ja pitkävihaisen Vanhan testamentin Jumalan sijasta Uudessa testamentissa esiintyy Jeesuksen opetuksissa ja Jeesuksen (ihmiseksi tulleen Jumalan) teoissa armahtava ja ymmärtäväinen Jumala.
Johanneksen evankeliumissa kerrotaan, kuinka Jeesus asetetaan tilanteeseen, jossa häneltä halutaan mielipide Vanhan testamentin määräykseen aviorikoksesta, jonka mukaan molemmat avionrikkojat pitäisi tappaa. Jeesus (= Jumala) toimii Vanhan testamentin yksiselitteisen määräyksen vastaisesti ja vapauttaa naispuolisen avionrikkojan.
Luukkaan evankeliumissa opetuslapset haluaisivat pyytää Jumalaa tuhoamaan samarialaisen kylän, koska kyläläiset olivat kieltäytyneet ottamasta vastaan Jerusalemiin matkalla ollutta seuruetta. Jeesus nuhtelee opetuslapsia siitä, että opetuslapset eivät olleet ymmärtäneet Jeesuksen opetuksien perusideaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Peltonen, Mauno: Ajatuksia Jumalan nimestä. (Arkistoitu – Internet Archive)
Tutkielma 'Jumalan pyhä nimi': https://johanneksenpoika.fi/uutiset_a20/nimitutkielma_19012020/Jumalan-pyhä-nimi.pdf (Arkistoitu – Internet Archive)
Isä Jumala sekä Magdalan Maria ja Katariina Sienalainen (Fra Bartolomeo, 1509)
Isä Jumala sekä profeettoja ja sibylloja (Pietro Perugino, 1497–1500)
Kaikkinäkevä silmä.
Luoteis-Venäjän armeija

| Luoteis-Venäjän armeija |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1919–1920
Valtio:  Luoteis-Venäjän hallitus
Koko:  Armeijaryhmä
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  kenraaliluutnantti Aleksandr Rodzjanko, 19.6–2.10 1919 jalkaväenkenraali Nikolai Judenitš 2.10.1919 – kenraaliluutnantti Pjotr Glazenap, 28.11.1919–22.1.1920 kenraaliluutnantti Alexis von der Pahlen, 22.1.1920–
Venäläiset valkoiset armeijat, kansalliset armeijat ja interventiojoukot
Luoteis-Venäjän armeija oli yksi Venäjän valkoisista armeijoista, jotka taistelivat bolševikkeja vastaan Venäjän sisällissodassa. Armeija taisteli Pietarin (Petrogradin) eteläpuolella ja Virossa puna-armeijaa vastaan. Se oli yhteistoiminnassa myös Viron kanssa ja pyrki etenemään Virosta käsin Pihkovan kautta kohti Pietaria.
Luoteis-Venäjän armeijaa komensi 19. kesäkuuta 1919 alkaen kenraalimajuri Aleksandr P. Rodzjanko, joka ylennettiin 2. lokakuuta 1919 kenraaliluutnantiksi. Armeija sai virallisemman luonteensa, kun ylipäällikkyys siirtyi amiraali Aleksandr Koltšakin, Omskin valkoisen hallituksen valtionhoitajan, määräyksellä jalkaväenkenraali Nikolai Judenitšille. Judenitšin onnistui joukkoineen lokakuussa 1919 päästä hetkellisesti aivan Pietarin edustalle saakka. Judenitšin jälkeen Luoteis-Venäjän armeijan kolmantena ja viimeisenä komentajana toimi kenraaliluutnantti Pjotr Glazenap (28. marraskuuta 1919 – 22. tammikuuta 1920).
Luoteis-Venäjän armeijan yhteyteen perustettiin brittien vaatimuksesta 11. elokuuta 1919 myös Luoteis-Venäjän hallitus.
Armeijan synty vuoden 1918 lopulla

Luoteis-Venäjän armeijan taustana oli kesällä 1918 keisarillisen Saksan valtaamalla alueella bolševikkien vastaisten venäläissotilaiden luoma aseellinen ryhmä. Ensimmäisen maailmansodan päättyessä marraskuussa 1918 ryhmän koko oli 6 000 sotilasta, jotka toimivat Pihkovassa. Ryhmää kutsuttiin tässä vaiheessa nimellä Pohjoinen armeija (engl. Northern Corps). Ryhmä muodostui entisistä tsaarin armeijan sotilaista, paikallisista rekrytoiduista, bolševikkien hallitsemilta alueilta paenneista ja saksalaisten entisistä venäläissotavangeista. Joukkojen komentaja vuoden 1918 lopulla oli eversti Heinrich von Neff. Bolševikkien puna-armeija valloitti Pihkovan marraskuussa 1918, ja valkoiset venäläiset siirtyivät Viroon. Valkoiset venäläiset ja virolaiset tekivät sotilassopimuksen 6. joulukuuta 1918, joka takasi venäläisille mahdollisuuden taistella virolaisten rinnalla bolševikkeja vastaan. Eversti von Neff nähtiin saksalaissuuntauksen aikaiseksi komentajaksi, jonka vuoksi hänen täytyi luovuttaa komentajuus eversti, myöhempi kenraalimajuri Aleksandr Rodzjankolle.
Rodzjankon Pohjoinen armeija hyökkää ja Luoteis-Venäjän armeija perustetaan

Luoteis-Venäjän armeija perustettiin virallisesti Virossa keväällä 1919. Armeija toimi yhteistyössä Viron tasavallan armeijan kanssa, joka taisteli juuri silloin vapaussodassaan joulukuussa 1918 Viroon tunkeutuneita bolševikkeja vastaan. Loppukeväästä 1919 tilanne sodassa muuttui, kun virolaiset työnsivät bolševikkijoukot etäämmälle Viron alueelta.
Virolaisten taisteluun Venäjän maaperällä olivat liittyneet mukaan myös valkoiset venäläiset johtajanaan kenraalimajuri Aleksandr Rodzjanko. Rodzjankon 5 500 miehen joukot aloittivat hyökkäyksen 20 000 miehen puna-armeijaa vastaan Narvasta itään 13. toukokuuta 1919 ja etelämpänä Petserin alueella 24. toukokuuta. Joukot valtasivat 15. toukokuuta Outovan (ven. Gdov) ja 17. toukokuuta Jaaman sekä 29. toukokuuta Pihkovan (ven. Pskov). Vastuu sodasta bolševikkeja vastaan siirtyi virolaisilta ja heidän komentajaltaan Johan Laidonerilta 16. kesäkuuta valkoisten venäläisten Alexander Rodzjankolle. Rintama oli tällöin siirtynyt Viron ulkopuolelle, ja virolaisten tavoitteet oli itäisellä Narvan ja Petserinmaan rintamilla saavutettu.
Kenraalimajuri Rodzjankon joukot etenivät edelleen kohti Pietaria. Joukot olivat lähimpänä Pietaria linjassa Laukaa (ven. Luga)–Ropsunhovi–Hatsina, jossa puna-armeija pysätti valkoisten venäläisten etenemisen. Bolševikkihallitus ja sen puolustusneuvosto oli antanut kaiken vallan Pietarin puolustuskomitealle, jota johti Grigori Zinovjev. Zinovjevin avuksi tuli vielä neuvostovaltion puolustusneuvoston jäsen J. V. Stalin. Elokuun alussa puna-armeija aloitti vastahyökkäyksen 60 000 miehen joukoilla ja takaisinvalloitti 5. elokuuta Jaaman ja 26. elokuuta Pihkovan.
Rodzjankon Pohjoinen armeija hyökkää ja Luoteis-Venäjän armeija perustetaan > Inkeriläisten sotajoukko osana virolaisten sotavoimia Rodzjankon operaatiossa

Inkeriläisten kansallinen järjestäytyminen tapahtui kevään 1919 aikana. Sen seurauksena Viron väliaikaisen hallituksen ja Inkerin Väliaikaisen Hoitokunnan kesken solmittiin 26. maaliskuuta 1919 sopimus, jonka mukaan vapaaehtoisista inkeriläisistä voitiin muodostaa Virossa joukko-osasto. Siihen liittyi inkeriläisten lisäksi hieman päällystöä majuri Kalmin lakkautetusta suomalaisesta Pohjan Pojat -joukko-osastosta. Toukokuun puolivälissä 1919 Tallinnaan kokoontuneista inkeriläisistä muodostettiin Inkerin pataljoona, jonka komentajaksi tuli kapteeni Aleksanteri Tynni, Kaapre Tynnin veli.
Valkoisten venäläisten hyökkäyksen osana Inkerin pataljoona osallistui hyökkäykseen pohjoisessa Viron armeijan yhteydessä. Inkeriläiset virolaisjoukkojen osana nousivat maihin Länsi-Inkerin Laukaanjoen suistossa Viron ja brittien laivaston tukemana. Käydyissä taisteluissa inkeriläisjoukot kokivat tappioita, muun muassa komentaja Tynni kaatui niissä. Hänen tilalleen tuli suomalainen majuri Aarne Uimonen. Inkeriläisjoukko-osastoa huollettiin ja se laajennettiin Länsi-Inkerin rykmentiksi, jonka vahvuus oli kesäkuun puolivälissä 2 258 miestä. Taistelujen jatkuessa inkeriläisjoukot lähestyivät Yhinmäen linnoitusta (ven. Grasnaja Gorka), joka yllättäen antautui inkeriläisille 15. kesäkuuta, sillä siellä oli vallan saanut valkoisten upseerien salaliitto. Muutamaa päivää myöhemmin Pietarin bolševikkijoukot valloittivat linnoituksen takaisin tykistön tukemana. Ristiriidat komentaja Rodzjankon ja inkeriläisrykmentin välillä johtivat siihen, että rykmentti hajosi. Vain vajaat 400 venäläistyneintä inkeriläistä siirtyi Rodzjankon venäläisyksikköihin.
Venäjän valkoisten ylin johtaja, amiraali Aleksandr Koltšak nimitti kesäkuussa 1919 tämän Luoteis-Venäjän armeijan komentajaksi jalkaväenkenraali Judenitšin, joka oli vuoden 1918 lopulta alkaen oleskellut esikuntineen Helsingissä. Tämän mukaisesti Baltian eteläosissa Saksan maailmansodan aikana valtaamilla alueilla Liettuassa ja Latviassa toimi Länsi-Venäjän vapaaehtoinen armeija johtajanaan kenraalimajuri Pavel Bermondt-Avalov, joka ei suostunut siirtämään joukkojaan Pietarin valtaukseen, vaan säilytti toimintavapautensa Liettuan-Latvian alueella. Ainoastaan Länsi-Venäjän armeijaan kuuluneet ruhtinas Anatoli Lievenin 2 000 sotilasta siirtyivät rautatiekuljetuksella Narvaan osaksi Judenitšin joukkoja.