stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vihreä viini

Viiniviljelmiä Minhon vihreän viinin alueella, Portugalissa.
Vihreä viini (port. vinho verde) on Luoteis-Portugalissa valmistettava viinityyppi. Yleisin ja tunnetuin vihreistä viineistä on valkoviini, mutta Portugalissa valmistetaan myös vihreää puna- ja roséviiniä.
Vihreät viinit ovat maultaan kevyitä, pehmeän happoisia ja usein hieman poreilevia, väriltään hieman keltaiseen tai vihreään vivahtavia. Ne nautitaan nuorina, yleensä noin vuoden ikäisinä ja tarjoillaan erittäin kylminä. Alkoholipitoisuus on alhaisempi kuin viinien yleisesti. Vihreä viini sopii erityisen hyvin salaattien ja muiden kevyiden ruokien kanssa sekä seurustelujuomaksi.
Nimensä vihreä viini on saanut siitä, että rypäleet poimitaan hieman raakoina. Portugalinkielinen nimi, vinho verde, tarkoittaakin suomeksi sekä vihreää että raakaa viiniä.
Vuodesta 1908 vihreän viinin valmistus on lain nojalla rajoitettu luoteiseen Portugaliin. Viinialue ulottuu Porton kaupungin eteläpuolelta ylös pohjoiseen Minho-jokeen asti. Comissão de Viticultura da Região dos Vinhos Verdes (”Vihreän viinin alueen viinikomissio”) valvoo vihreän viinin tuottamisen alueellisia rajoja, laatuvaatimuksia ja viinin ominaispiirteitä sekä kauppasäädöksiä. Aidon vihreän viinin tunnistaa viinipullon Denominação de Origem -tarrasta.
Vihreän viinin alueella viininviljelyllä on pitkät perinteet. Jo 1100-luvulla viinistä tuli tärkeä alueen vientituote, ja se olikin ensimmäinen Euroopan markkinoille myyty portugalilainen viini.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vihreä viini Wikimedia Commonsissa
Valkoinen raivo

| Valkoinen raivo |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Arto Halonen
Säveltäjä:  Kirka Sainio
Kuvaaja:  Mika Orasmaa  Peter Flinckenberg
Leikkaaja:  Otto Heikola
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Art Films Production
Ensi-ilta:  2015
Kesto:  1h 13min
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkoinen raivo on Arto Halosen ohjaama dramatisoitu dokumenttielokuva selvitymisestä ja koulukiusatusta, joka voitti joukkomurhaajan mielen. Elokuva ensiesitettiin Rokumentti-elokuvafestivaalin avajaiselokuvana ja se aloitti Suomessa elokuvateatterilevityksessä 27. marraskuuta 2015. Elokuva herätti laajaa yhteiskunnallista keskustelua ja sitä esitettiin lukuisilla arvostetuilla elokuvafestivaaleilla ympäri maailman. Varsovan Millennium Docs Against Gravity -festivaalilla Halonen vastaanotti elokuvasta Fiction/Non-Fiction-kilpailusarjan kunniamaininnan ja Jaipurin kansainvälisillä elokuvajuhlilla Green Rose -palkinnon.
Koulukiusattu Lauri on itse nimennyt hiljalleen syntyneen sisäisen olotilansa valkoiseksi raivoksi. Elokuva on herättänyt keskustelua alan ammattikentällä ja käsitettä on alettu tutkia laajemmin. Osana Suomen Mielenterveysseuran ja Koulukino ry:n kanssa toteutettua koulukampanjaa elokuvasta järjestettiin myös lukuisia koululaisnäytöksiä ympäri Suomen. Elokuva vaikutti koulukiusaamista koskevan lakialoitteen syntyyn.
Juoni

Valkoinen raivo on kertomus Laurista, joka suunnitteli ja valmistautui tekemään massamurhia. Lauri haki kuitenkin apua, eikä toteuttanut ”fantasioitaan”. Myöhemmin hänestä tuli ihmismielen aggression ja väkivaltaisen käyttäytymisen akateeminen tutkija ja arvostettu tieteellinen asiantuntija, minkä kautta hän on perehtynyt massamurhiin peilaten myös omia kokemuksiaan niihin. Tältä pohjalta Lauri on luonut teorian ”valkoisesta raivosta”. Laurin mukaan on olemassa useita ihmisiä, jotka ovat koulukiusaamisen ja lapsuudessa koetun trauman yhdistelmän seurauksena täynnä ”valkoista raivoa”, mikä voi äärimmillään johtaa kouluampumisiin ja muihin väkivaltaisiin tekoihin.
Elokuvassa seurataan Laurin tarinaa; kuinka hänestä tuli valkoisen raivon kantaja ja kuinka hän tiedostamisen ja oman aktiivisuutensa avulla selviytyi lopulta raskaasta taakastaan.
Vastaanotto

Iltalehden Juuso Määttänen kuvaili dokumenttielokuvan käsittelevän laajemmin käsittämättömiä väkivallantekoja: "Valkoinen raivo kertoo kaiken mitä vihasta tarvitsee tietää. [Elokuva] on tehty erittäin taitavasti. Se pitää otteessaan alusta loppuun".
Keskisuomalaisen Jarmo Valkola luonnehti elokuvaa tyylillisesti yhtenäiseksi ja teemoiltaan kiinteäksi "Voiko ajankohtaisempaa teosta olla. Halonen osoittaa, miten juuri elokuva voi olla sopiva instrumentti näiden asioiden syvempään pohdintaan".
Virós

| Virós Βιρός |
| --- | --- |
 Virós
 Koordinaatit: 39°35′2″N, 19°52′57″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos,Länsi-Kreikka jaJooniansaaret
Alue:  Jooniansaaret
Alueyksikkö:  Korfu
Kunta:  Keski-Korfu ja Diapontiset saaret
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  3201030601
Väkiluku (2011):  1 201
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Virós (kreik. Βιρός) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Korfun saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Keski-Korfun ja Diapontisten saarten kuntaan, Korfun alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen. Kylän väkiluku on 1 201 (vuonna 2011).
Vanha postikorttikuva talosta Viróksen kylässä.
Viróksen kylä sijaitsee Korfun keskiosissa noin kahdeksan kilometriä lounaaseen saaren keskuksesta Korfun kaupungista. Virós muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Δημοτική Κοινότητα Βιρού, Dimotikí Koinótita Viroú), johon kuuluvat varsinaisen Viróksen kylän lisäksi kylät Ágios Geórgios, Bastoúni ja Kastanéa. Koko yhdyskunnan väkiluku on 2 140.
Aiemmin kylä kuului Achílleion kuntaan ja vuosina 2011–2019 Korfun kuntaan ja sen Achílleion kunnallisyksikköön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Virós Wikimedia Commonsissa
Victor Nordis

| Victor Nordis> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Victor Emil Nordström
Syntynyt: 12. syyskuuta 2003 (ikä 21) Siuntio
Ammatti:  tuottaja, lauluntekijä, muusikko, laulaja
Muusikko
Aktiivisena:  2018-
Tyylilajit:  rap, pop
Soittimet:  kitara, piano
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Victor Nordis (oik. Victor Emil Nordström, s. 12. syyskuuta 2003) on suomalainen tuottaja, lauluntekijä, muusikko ja laulaja. Hän on tullut tunnetuksi yhteistyöstään useiden suomalaisten rap- ja pop-artistien, kuten Sexmanen, Ege Zulun ja JVG:n, kanssa.
Villa Helena

| Villa Helena |
| --- | --- |

Tyyli:  draama komedia
Kestoaika:  60 min (Jakso 1) 41 min (Jaksot 2–11)
Pääosissa:  Sari Havas Veeti Kallio Petra Frey Roope Salminen Hanna Lekander Jani Toivola
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  Nelonen Kino (2011) Nelonen (2012)
Esitetty:  1. joulukuuta 2011 – 11. joulukuuta 2011
Jaksoja:  11
Ikäraja:  
Tuotanto
Tuottaja(t):  Tuula Jääskeläinen
Vastaava(t) tuottaja(t):  Teea Hyytiä
Linjatuottaja:  Maria Kangas
Ohjaaja(t):  Elias Koskimies Annika Grof
Käsikirjoittaja(t):  Katri Manninen
Säveltäjä(t):  Petri Somer
Leikkaaja(t):  Jussi Aho
Kuvaaja(t):  Sari Aaltonen
Tuotantoyhtiö(t):  Jarowskij
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb
Villa Helena on Jarowskijn tuottama suomalainen draamakomediasarja, joka esitettiin Nelosen maksukanavalla Nelonen Kinolla 1. joulukuuta – 11. joulukuuta 2011. Sarja uusittiin kanavalla vielä samana vuonna. Villa Helena on parodinen saippuasarja, jossa seurataan seurapiiriperheen elämää perheenjäseniä yhdistävän keskushenkilön, laulaja-liikemies Jyrki Salojärven (Veeti Kallio), kuoleman jälkeen.
Nelonen esitti sarjan tiistaisin 1. tammikuuta 2013 alkaen. Sarjan kolme ensimmäistä osaa esitettiin kello 22, mutta jo 22. tammikuuta Nelonen myöhäistä sen esitysaikaa keskiviikon alkuyöhön., sillä se ei tavoittanut kanavan sille asettamaa tavoitetta. Sarjan ensimmäistä osaa katsoi Nelosella 95 000 katsojaa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sari Havas  | … |  Helena Salojärvi   |
|  Veeti Kallio  | … |  Jyrki Salojärvi   |
|  Petra Frey  | … |  Irina Tammi   |
|  Roope Salminen  | … |  Niklas "Niki" Salojärvi   |
|  Hanna Lekander  | … |  Saara Salojärvi   |
|  Jani Toivola  | … |  Juorutoimittaja Emmanuelle   |
|  Lorenz Backman  | … |  Kim   |
|  Saija Viitala  | … |  Sofia   |
|  Katja Joutsijoki  | … |  Inka   |
|  Mats Långbacka  | … |  Lauri   |
|  Vilma Kinnunen  | … |  Natalia   |
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
Turun akatemia

Turun akatemian rakennus vuoden 1827 tulipalon jälkeen.
Kuninkaallinen Turun Akatemia (lat. Regia academia aboensis, ruots. Kungliga Akademien i Åbo, nyk. Helsingin yliopisto) on Suomen ensimmäinen yliopisto, joka perustettiin Turkuun vuonna 1640. Suomen sodan jälkeen 1809 sen nimeksi tuli Keisarillinen Turun Akatemia. Yliopisto siirrettiin Turun palon jälkeen Helsinkiin vuonna 1827 ja sen nimi muutettiin Keisarilliseksi Aleksanterin-yliopistoksi. Suomen itsenäistyttyä yliopiston nimeksi vaihdettiin Helsingin yliopisto vuonna 1919. Turkuun perustettiin samoihin aikoihin kaksi uutta yliopistoa: vuonna 1918 ruotsinkielinen Åbo Akademi ja vuonna 1920 suomenkielinen Turun yliopisto.
Turun akatemiaa edelsivät Turun katedraalikoulu (noin 1276–1630) ja Turun kymnaasi (1630–1640). Lisäksi jo aiemmin keskiajalla oli suomalaisia kouluttautunut Uppsalassa sekä Pariisissa ja muissa ulkomaisissa yliopistoissa, mutta Turun Akatemia liitti Suomen osaksi eurooppalaista yliopistojärjestelmää ja mahdollisti korkeimman sivistyksen hankkimisen lähempänä kotia. Akatemian yhteyteen perustettiin myös Suomen ensimmäinen kirjapaino vuonna 1642.
Turun akatemian perustaminen

Kuninkaallisen Turun Akatemian perusti tuolloin 13-vuotiaan kuningatar Kristiinan holhoojahallitus Suomen kenraalikuvernöörin Pietari Brahen ja Turun piispan Isaacus Rothoviuksen tuella. Suurvaltakaudella koulutukseen ja sivistykseen alettiin kiinnittää Ruotsissa aiempaa enemmän huomiota. Yliopisto valtakunnan itäosaan oli tarpeellinen turvaamaan osaava henkilöstö ja kelvollisten pappien saannin. Oli jalostettava uusi ahkera, toimiinsa paneutuva ihminen joka eläisi jumalanpelossa.
Turun Akatemia oli Ruotsin suurvallan hallitsemien alueiden kolmas yliopisto. Pohjoismaiden vanhinta Uppsalan yliopistoa kehitettiin ja kruunu perusti uudet yliopistot Turun ohella Tarttoon vuonna 1632 ja Lundiin vuonna 1666.
Axel Oxenstierna ehdotti valtaneuvostolle 18. elokuuta 1636 Tarton yliopiston siirtoa Turkuun. Se ei kuitenkaan toteutunut, vaikka Turku olisikin ollut lähempänä valtakunnan ydintä Tukholmaa.tarkistettava Kreivi Brahe alkoi heti toimia saavuttuaan 21. marraskuuta 1637 kenraalikuvernööriksi Turkuun. Brahe tekikin jo 14. joulukuuta 1637 esityksen yliopiston perustamisesta Turkuun. Kuningatar Kristiinan ja kuningattaren holhooja, kansleri Oxenstiernan johdolla valtaneuvosto allekirjoitti Turun akatemian perustamiskirjan 26. maaliskuuta 1640.
Turussa yliopisto perustettiin käytännössä muuttamalla Turun kymnaasi yliopistoksi ja nimittämällä useimmat sen opettajat professoreiksi. Yliopiston tilat saatiin kymnaasin kaksikerroksisesta kivitalosta Tuomiokirkon kehämuurista. Torsten Ståhlhandsken leski Christina Horn lahjoitti akatemialle kirjakokoelman, joka oli tuotu sotasaaliina Tanskasta. Uuden yliopiston avajaiset pidettiin 15. heinäkuuta 1640.
1640 Turun akatemia -nimiseksi yliopistoksi perustettu instituutio sai neljä tiedekuntaa ja aluksi 11 professoria (viite: V-M Autio). Ensimmäisiksi professoreiksi Turun akatemiaan valittiin
teologian eli jumaluusopin ylin professori Aeschillus Petraeus
teologian eli jumaluusopin toinen kollega professori Sven Vigelius
teologian eli jumaluusopin kolmas kollega professori Jöns eli Johannes Terserus
pyhien kielten kreikan ja heprean professori Martti Puujalka eli Martin Stodius
kaunopuheisuuden ja latinan professori Johannes Elai Terserus Dalekarlus (em jumaluusopinprof Johannes Terseruksen pikkuveli)
logiikan ja runouden professori Nicolaus Nycopensis
lainopin professori Johan Dalecarlus
fysiikan ja kasviopin professori Georg Alanus
matematiikan professori Simon Kexlerus
valtio-opin ja historian professori Mikael Wexionius
lääketieteen ja anatomian professori Erik Achrelius.
Turun akatemian vihkiäiset osa 1 (Albert Edelfelt, 1902, maalaus Helsingin yliopiston juhlasalissa)
Turun akatemian vihkiäiset osa 2
Turun akatemian vihkiäiset osa 3
Suurvaltakausi (1640–1718)

Turun Akatemian toimintaa leimasivat 1600-luvulla luterilainen puhdasoppisuus ja Ruotsin asema eurooppalaisena suurvaltana. Latinaa käytettiin tieteellisten julkaisujen kielenä. Turun Akatemiassa oli neljä tiedekuntaa: filosofinen, teologinen, oikeustieteellinen ja lääketieteellinen. Kruunun näkökulmasta akatemian tehtävänä oli ennen kaikkea uusien pappien, lääkärien, virkamiesten ja upseerien kouluttaminen valtion palvelukseen.
Turun Akatemiassa oli ensimmäisenä toimintavuonna 44 ylioppilasta, joista 8 oli syntyperäisiä suomalaisia. Seuraavana vuonna ylioppilaiden lukumäärä kasvoi kolmeen sataan.
Opetus- ja tutkimustyön lähtökohtina olivat suurvaltakaudella eurooppalainen humanismi ja skolastissävytteinen luterilainen teologia. Teologian professorit osallistuivat myös ajan uskontopoliittiseen keskusteluun, minkä ohella akatemiassa tutkittiin myös Suomen muinaishistoriaa ja suomen kieltä.
Akatemian ensimmäinen väitöskirja oli professori Wexioniuksen laatima Discursus politicus de prudentia, joka tarkastettiin 18. joulukuuta 1641. Siitä tuli myös ensimmäinen Suomessa painettu kirja, kun väitöskirjojen painaminen aloitettiin Turussa seuraavana vuonna. Promootioperinne rantautui Suomeen Uppsalasta, ja ensimmäinen promootio järjestettiin Turun akatemian aikana 4. toukokuuta 1643. Silloin promovoitiin 10 filosofian maisteria mukana muun muassa Abraham Kollanius. Siitä lähtien promootioperinne on jatkunut katkeamattomana Keisarillisessa Aleksanterin-Yliopistossa ja Helsingin yliopistossa sekä myöhemmin Suomen muissakin yliopistoissa koko yliopistohistorian ajan.
Suurvaltakaudella akatemiassa vaikuttaneista oppineista mainittakoon ennen kaikkea Daniel Juslenius (1676–1752). Hän aloitti opintonsa Turussa 1691, ja 1713 hänet nimitettiin itämaisten kielten professoriksi. Daniel Jusleniusta voidaan pitää suurvaltakauden gööttiläisen ja myös fennofiilisen aatesuuntauksen edustajana. Jusleniuksen teoksista on tunnetuin Aboa vetus et nova (1700), jossa hän käsittelee Suomen kansan muinaisia vaiheita ja Turun kaupunkia.
Vapauden aika (1719–1772)

Isonvihan aikana 1713–1721 Turun Akatemia oli evakuoituna Tukholmaan, ja sen toiminta oli pysähdyksissä. Uudenkaupungin rauhan (1721) jälkeen yliopiston toiminta käynnistyi uudelleen. Luonnontieteiden merkitys kasvoi Ruotsissa ja tämä heijastui myös Turun akatemian toimintaan, jota alkoi leimata vapauden ajalle tyypillinen fysiokraattinen hyödyn korostaminen. Tutkimuksen painopisteet sijaitsivat kasvinjalostuksen ja maatalouden kehittämisen aloilla.
Luonnontutkijoista mainittakoon Carl von Linnén oppilas Pehr Kalm (1716–1779), joka toimi Turun Akatemian luonnonhistorian ja taloustieteen professorina. Hän perusti akatemiaan Suomen oloissa ainutlaatuisen kasvitieteellisen puutarhan. Kalmin tunnetuin teos on hänen Pohjois-Amerikkaan suuntautuneesta tutkimusmatkastaan kirjoittama matkakuvaus En resa till Norra Amerika. Kalmin ohella akatemiassa vaikuttaneista luonnontutkijoista on mainittava lisäksi lääketieteen professori ja rehtori Johan Leche (1704–1764).
Kemian professori Pehr Adrian Gadd (1727–1797) aloitti suomalaisen kemian opetuksen aikakauden Turun Akatemiassa vuonna 1761.
Kustavilainen aika ja Ruotsin vallan loppu (1772–1809)

Kustavilaisella ajalla Turun Akatemian toimintaan vaikutti edelleen luonnontieteiden kehitys. Tässä vaiheessa Ruotsissa alkoi saada aiempaa enemmän sijaa myös Englannista ja Ranskasta levinnyt valistus. Turun Akatemian kansainväliset yhteydet lisääntyivät ja akatemia eli kustavilaisella ajalla kukoistuskauttaan.
Tunnetuin Turussa 1700-luvulla vaikuttaneista tiedemiehistä oli monipuolinen humanisti, kielentutkija ja historioitsija Henrik Gabriel Porthan (1739–1804), joka toimi Turun akatemian kirjastonhoitajana ja kaunopuheisuuden professorina. Hänen merkityksensä Suomen historiantutkimuksen synnylle ja suomalaisen kulttuurin tutkimukselle on ollut huomattava. Porthanin johdolla perustettiin Turussa Aurora-seura, jonka puitteissa julkaistiin Suomen ensimmäistä sanomalehteä Tidningar Utgifne Af et Sällskap i Åbo. Hän aloitti lisäksi suomalaisen kansanrunouden harrastuksen. Porthanin ohella Turun akatemiassa vaikuttivat kustavilaisella ajalla huomattava oikeustieteilijä, oikeustieteen professori Matthias Calonius (1738–1817) ja kemisti Johan Gadolin (1760–1852).
Turun akatemia toimi pitkään useissa Tuomiokirkon ympäristössä sijainneissa rakennuksissa, kunnes Ruotsin kuninkaan Kustaa IV Aadolfin hallituskaudella vuonna 1802 aloitettiin Akatemiatalon rakennustyöt arkkitehti Carl Christoffer Gjörwellin laatimien suunnitelmien mukaan. Rakennustöiden johtamisesta vastasi italialaissyntyinen Charles Bassi. Vuonna 1815 valmistunut rakennus edustaa yleiseurooppalaista uusklassistista empiretyyliä, joka levisi 1700-luvun lopulla myös Ruotsiin ja Suomeen. Akatemiantalon rakentaminen oli huomattava hanke koko valtakunnan mittakaavassa ja se kuvasti osaltaan Turun Akatemian merkitystä. Nykyisin Vanhana Akatemiantalona tunnettu rakennus lukeutuu Suomen arvokkaimpien kulttuurihistoriallisten muistomerkkien joukkoon ja Turussa toimivat yliopistot käyttävät sitä edelleen akateemisiin juhlamenoihin.
Ruotsiin ja myös Turkuun levisi 1700-luvun lopulla erityisesti Saksassa voimakkaasti vaikuttanut romantiikka. Tämän seurauksena 1800-luvun alussa Turun akatemian piirissä syntyi poliittis-kirjallinen liike Turun romantiikka, jossa romantiikkaan yhdistyi Porthanin aateperintö. Liike tähtäsi suomalaisen kansallistunnon herättämiseen ja se keskittyi Adolf Ivar Arwidssonin ympärille. Liikkeen toiminta kuitenkin vaikeutui myöhemmin venäläisten karkotettua Arwidssonin Ruotsiin. Seuraavan sukupolven, johon kuuluivat mm. Lönnrot, Snellman, Topelius ja Runeberg, toiminta tapahtuikin jo pääasiallisesti Helsingissä.
Keisarillinen Turun Akatemia (1808–1827)

Venäjän hyökättyä Suomeen 1808 syttyi Suomen sota, minkä päättäneessä Ruotsin ja Venäjän välisessä Haminan rauhassa vuonna 1809 keisari Aleksanteri I päätti Suomen liittämisestä Venäjään autonomisena Suuriruhtinaskuntana. Tähän päättyi samalla Kuninkaallisen Turun Akatemian aika, sillä yliopiston nimi muutettiin Keisarilliseksi Turun Akatemiaksi. Yliopisto toimi Venäjän keisarin alaisuudessa, ja sen toimintaa laajennettiin. Turkuun rakennettiin esimerkiksi tähtitorni akatemian käyttöön saksalaisen arkkitehti Carl Ludvig Engelin suunnitelmien mukaan.
Turun palo tuhosi vuonna 1827 suuren osan yliopiston kokoelmista ja tiloista. Niinpä keisarin käskykirjeellä 25. lokakuuta 1827 määrättiin Turun akatemia siirrettäväksi suuriruhtinaskunnan uuteen hallintokaupunkiin Helsinkiin lähemmäs Pietaria. Yliopiston nimeksi tuli Keisarillinen Aleksanterin-Yliopisto Suomessa.
Suomen itsenäistyttyä yliopiston nimeksi tuli Helsingin yliopisto. Nykyään Helsingin yliopistossa on 11 tiedekuntaa ja opiskelijoita lähes 40 000.
Myöhempi yliopistokoulutus Turussa

Turussa ei annettu yliopistollista opetusta vuosina 1828–1917, mutta Suomen itsenäistyttyä syntyi Turkuun ruotsinkielinen ja suomenkielinen yliopisto jatkamaan yliopistokaupungin perinteitä. Åbo Akademi perustettiin kansalaiskeräyksen turvin vuonna 1918 varmistamaan, että ruotsinkielinen ylin opetus Suomessa säilyisi, vaikka Helsingin yliopisto olisi suomalaistettu. Turun yliopiston perustivat puolestaan suomenmieliset maailman ensimmäiseksi täysin suomenkieliseksi yliopistoksi 1920, niin ikään kansalaiskeräyksen turvin.
Aiheesta muualla

Katsaus Turun akatemian, Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston ja Helsingin yliopiston historiaan. (Arkistoitu – Internet Archive)
Turun akatemian väitöskirjoja (Arkistoitu – Internet Archive) Kansalliskirjaston digitoimina.
Pietari Brahe, Turun Akatemian perustaja ja ensimmäinen kansleri.
Akatemiatalo.
Turun akatemian alkuaikojen rakennuksista on kuvaus Tauno Torpon suunnittelemassa pronssisessa muistolaatassa, jonka Turkuseura paljasti Tuomiokirkon eteläsivulle vuonna 1962. Reliefissä on kuvattu kaksikerroksinen kirkon muurirakennus, entinen Turun lukion talo, jossa Turun akatemia toimi 1640–1801.
Victor Muffat Jeandet

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Victor Muffat Jeandet vuonna 2018. |  Victor Muffat Jeandet vuonna 2018. |  Victor Muffat Jeandet vuonna 2018. |  |
Maa:   Ranska
Miesten alppihiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Pyeongchang 2018 | alppiyhdistetty |  |
Victor Muffat Jeandet (s. 5. maaliskuuta 1989 Aix-les-Bains) on ranskalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Ski Club Bonnevalia.
Vuoden 2009 nuorten MM-kilpailuissa Garmisch-Partenkirchenissä Muffat Jeandet sijoittui neljänneksi sekä suurpujottelussa että pujottelussa. Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 hän oli suurpujottelussa seitsemäs ja Sankt Moritzissa 2017 samassa lajissa kolmastoista. Hän saavutti Pyeongchangin olympialaisissa 2018 pronssia alppiyhdistetyssä ja oli kuudes sekä pujottelussa että suurpujottelussa. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui alppiyhdistetyssä kuudenneksí ja suurpujottelussa 14:nneksi. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän oli alppiyhdistetyssä kuudes ja suurpujottelussa kolmastoista.
Muffat Jeandet kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Kranjska Goran suurpujottelussa helmikuussa 2009. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti joulukuussa 2012 oltuaan 29:s Val d'Isèren suurpujottelussa. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran helmikuussa 2014 oltuaan seitsemäs St. Moritzin suurpujottelussa. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti Wengenin superyhdistetyssä tammikuussa 2015 oltuaan toinen. Alppiyhdistetyn maailmancupissa hän oli samalla kaudella kolmas.
Muffat Jeandet sijoittui kaudella 2015–2016 toiseksi Beaver Creekin sekä kolmanneksi Val d'Isèren ja Alta Badian suurpujotteluissa. Kitzbühelin alppiyhdistetyssä hän oli toinen. Suurpujottelun ja alppiyhdistetyn maailmancupeissa hän sijoittui viidenneksi. Hän saavutti ensimmäisen maailmancupvoittonsa  Wengenin alppiyhdistetyssä kaudella 2017–2018. Åren suurpujottelussa hän sijoittui kolmanneksi. Alppiyhdistetyn cupissa hän oli kolmas. Kaudella 2018–2019 hän sijoittui toiseksi Wengenin yhdistetyssä. Alppiyhdistetyn cupissa hän oli samalla kaudella viides. Kaudella 2019–2020 hän sijoittui kolmanneksi Adelbodenin suurpujottelussa ja Wengenin alppiyhdistetyssä. Kaudella 2020-2021 hän oli toinen Kranjska Goran pujottelussa.
Veikko Pekkarinen

Veikko Johannes Pekkarinen (28. helmikuuta 1907 Kuopion maalaiskunta – 4. elokuuta 1985 Kuopio) oli Karjalaisen päätoimittaja.
Veikko Pekkarisen vanhemmat olivat Heikki Pekkarinen ja Maria Antikainen ja puoliso vuodesta 1939 Rauha Esteri Turunen. Pekkarinen tuli ylioppilaaksi 1928. Hän työskenteli Savon uutistoimittajana, toimitussihteerinä ja 2. toimittajana 1939–1945 ja vielä toimituspäällikkönä 1965–1968. Hän oli myös Karjalan Pojat -lehden päätoimittaja. Karjalaisen päätoimittajana Joensuussa Pekkarinen työskenteli kaksikymmentä vuotta,  1945–1965. Hänellä oli useita sanomalehtialan luottamustoimia, Joensuun kaupunginvaltuuston jäsen hän oli 1948–1951.