stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ötzi
Tieteelliset tutkimukset > Tatuoinnit

Ötzillä on kymmeniä tatuointeja, joista osa on lähellä sellaisia akupunktiopisteitä, joita käytettäisiin nykyäänkin Ötzillä havaittujen vaivojen kuten reuman akupunktiohoidossa. Ötzillä oli myös piiskamatoja. Tatuoinneista 80 prosenttia on reuman hoidossa käytettyjen pisteiden kohdalla. Niillä oli tutkijoiden mukaan hoitotarkoitus samaan tapaan kuin nykyaikaisella akupunktiolla.
Tatuointeja on löydetty lisää käytettäessä lähi-infrapunaspektroskopiaa. Ihossa on havaittu hiilipohjaista väriainetta, joka imee valoaaltoja eri tavalla kuin iho. Helmikuun 2015 tiedon mukaan tatuointeja on 61, ja ne kaikki on luetteloitu. Pisimmät niistä ovat nelisenttisiä. Tatuoidut kuviot ovat viivojen ja ristien ryhmiä. Bolzanon arkeologisessa museossa Ötzin rintakehän alaosasta on löytynyt viivarykelmä, jossa on neljä 2–2,5 sentin pituista vierekkäistä ohutta viivaa. Aiemmin ei tatuointeja ole havaittu ruumiin etupuolelta.
Tieteelliset tutkimukset > Vaatteet ja kengät

Ötzin vaatteet olivat varsin hienoa työtä. Hänellä oli heinästä kudottu viitta ja nahkaiset vaatteet ja kengät. Kengät olivat leveät, ilmeisesti suunnitellut lumessa kävelemiseen. Pohjat olivat karhunnahkaa ja päälliset peurannahkaa, punotut osat puunkuorta. Kengissä oli eristeenä heinää, ja ne oli käsitelty vedenpitäviksi eläinrasvoilla.
Ötzin kengistä on tehty rekonstruktioita, ja niitä on jopa aiottu valmistaa myyntiin. Taannoin kuitenkin brittiarkeologi Jacqui Wood on esittänyt kenkien olevan vain lumikenkien osa; tällöin aiemmin repun rungoksi tulkittu esine olisi toisen lumikengän pohja.
Tieteelliset tutkimukset > Muut varusteet

Ötzillä oli kuparikirves, puukahvainen veitsi, puolivalmis marjakuusesta tehty n. 180 cm pitkä jousi ja 14 nuolta joista vain kaksi olivat valmiita, niiden varret olivat heisipuusta ja kanukasta ja kärjet piikivestä.
Ötzin mukana olleissa esineissä oli kahdenlaista kääpää, joista toinen, pökkelökääpä on tunnettu kansanparannuksessa lääkkeenä. Toinen oli taulakääpää. Ötzin varsin monimutkaiseen tulentekovälineistöön kuului lisäksi yli kymmentä kasvia sekä piikiveä ja pyriittiä.
Tieteelliset tutkimukset > Kuolema

DNA-analyysilla Ötzin aseista on löydetty neljän ihmisen verta. Ötzin löytyessä hänen kädessään oli veitsi, jota jotkut arvelevat Ötzin käyttäneen itsepuolustukseen vihollista vastaan juuri ennen kuolemaansa.
Ötzin kuolinsyy oli luultavasti selkään lähelle vasenta keuhkoa osunut nuoli, joka on ammuttu luultavasti alhaalta päin, tai nuijanisku. Ennen sitä Ötzin yleisesti uskottiin kuolleen pakkasessa hypotermiaan. Vuonna 2001 tehty tutkimus kuitenkin osoitti, että Ötziä oli ammuttu nuolella. Nuoli upposi syvälle lihaan ja ehkä aiheutti verenmyrkytyksen tai verenhukan. Ötzin on täytynyt kuolla hyvin tuskallisella tavalla. Nuoli näkyy jo ensimmäisistä Ötzistä otetuista röntgenkuvista, mutta jostakin syystä tutkijat eivät aluksi huomanneet sitä. Myös Ötzin käsissä, ranteissa ja rinnassa on ruhjeita ja haavoja.
Jotkut tutkijat ovat arvelleet Ötzin olleen lammaspaimen, jonka rosvot murhasivat saadakseen hänen lampaansa. Toinen vaihtoehto on, että Ötzi kuoli sotaretkellä. Ötzin kuparikirves viittaa siihen, että hän oli hyvin korkea-arvoinen henkilö, ehkä jopa heimopäällikkö.
Italialaisten tutkijoiden mukaan Ötzi on saattanut kuolla varhain keväällä ja hänet olisi haudattu kuukausien päästä. Hän ei olisi siten ollut paikalla vain sattumanvaraisesti vaan jää olisi kuljettanut häntä hautasijalta löytöpaikkaan. Se selittäisi sen, että Ötzin mahasta löytyneet siitepölyhiukkaset ovat huhtikuusta, kun taas löytöpaikalla olevan jään hiukkaset ovat elo-syyskuulta.
Tieteelliset tutkimukset > Miksi Ötzi säilyi niin hyvin

Ötzi kuoli  hieman yli kolmen kilometrin korkeudella vuoristossa, jossa on kylmää. Ötzin kuoleman jälkeen alkoi sataa lunta. Lumi pakastekuivasi Ötzin ruumiin niin ettei se kelvannut eläinten ravinnoksi tai mädäntynyt. Jonkin ajan kuluttua laajeneva jäävirta vei Ötzin kallionkoloon, josta Ötzin ruumis paljastui vuonna 1991, jolloin jäätikkö suli nopeasti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ötzi Wikimedia Commonsissa
Archeo News: Genetic tests prove that Oetzi was Central Europe native
Science: Otzi The Iceman's Genes Reveal Central European Birth, But Sardinian Relatives
University of Zurich: Iceman Ötzi had bad teeth (Arkistoitu – Internet Archive)
Torstan Weper: Jäämuumio Ötzi tietää kivikauden salaisuudet. Artikkeli Historia-lehdessä 20.1.2018
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Ötzin löytöpaikka (punaisella).
Ötzin oikean kengän piirros
Ötzin muistoksi pystytetty muistomerkki Similaunvuorella, josta Ötzin ruumis löydettiin.
Ruutanan seisake

Ruutanan seisake oli rautatieliikennepaikka Ruutanan kylässä Kangasalla.
Ruutanassa pysähtyivät ennen myös Tampereelta Orivedelle ja Haapamäelle liikennöineet henkilöjunat, joiden avulla Ruutana kasvoi merkittäväksi taajamaksi. Ruutanan seisake avattiin Tampere–Haapamäki-radan ja Kangasalta Teiskoon menevän maantien risteyksessä vuonna 1907. Paikalle siirrettiin liikennepaikkarakennus Kirkkonummen Tolsasta vuonna 1933. Rakennus korvattiin uudella vuonna 1954. Tavaraliikenne Ruutanan seisakkeella lopetettiin vuonna 1968 ja liikennepaikka muutettiin miehittämättömäksi vuonna 1972. Liikennepaikkarakennus myytiin huutokaupalla purettavaksi vuonna 1971. Pysähdykset lopetettiin vuonna 1990. Aika ajoin on esiintynyt toiveita palauttaa henkilöjunapysähdys Ruutanaan, viimeksi Dm12-kiskobussien tullessa liikenteeseen Tampereen ja Haapamäen välille, Tampereen pikaraitiotiekeskustelun yhteydessä sekä Tampereen seudun lähijunaliikenteen käynnistyessä.
Hugo Österman

| Hugo Österman |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. syyskuuta 1892 Helsinki
Kuollut: 17. helmikuuta 1975 (82 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Sotilasarvo:  kenraaliluutnantti
Hugo Viktor Österman (5. syyskuuta 1892 Helsinki – 17. helmikuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraaliluutnantti, joka vuosina 1933–1939 toimi viimeisenä sotaväen päällikkönä (puolustusvoimain komentaja).
Perhetausta

Hugo Östermanin vanhemmat olivat poliisivirkailija Viktor Valfrid Österman ja Elin Heikintytär. Hänet vihittiin avioliittoon 1919 Marga Emilia Mathilda von Troilin kanssa. Pariskunnalle syntyi tytär Margaretha vuonna 1921.
Opinnot

Österman kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1911 ja liittyi Nylands Nationiin, jonka kunniajäseneksi hänet myöhemmin valittiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisessä osastossa vuosina 1911–1915. Hän kävi Ruotsin sotakorkeakoulun vuosina 1927–1928 ja teki opintomatkat Italiaan, Puolaan, Unkariin ja Latviaan vuonna 1933 sekä teki tutustumismatkan Ruotsin puolustuslaitokseen vuonna 1935 sekä Saksan ja Viron puolustuslaitoksiin vuonna 1938.
Jääkärikausi

Österman liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 23. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1915 alkaen pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Österman suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun A-kurssin.
Suomen sisällissota

Österman astui Suomen Valkoisen Armeijan palvelukseen Saksassa 11. helmikuuta 1918 vannottuaan ensin lippuvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen Suomen valtiolle. Tässä tilaisuudessa hänet ylennettiin majuriksi. Suomeen (Vaasaan) hän palasi jääkäreiden pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Vaasasta hänet komennettiin Suomen sisällissotaan Kuopioon, missä hänen tehtävänään oli perustaa ja järjestää 5. jääkäripataljoona ja toimia itse sen komentajana. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin edellä mainitun pataljoonan komentajana Tampereella. Österman määrättiin 11. huhtikuuta 1918 juuri perustetun 5. Jääkärirykmentin komentajaksi. Hän otti osaa taisteluihin eversti Eduard Ausfeldin operaatioryhmässä muodostetun Rainer Stahelin ryhmän jalkaväkikomentajana Karjalankannaksella, johon myös hänen komentamansa 5. jääkärirykmentti kuului.
Sisällissodan jälkeinen aika

Österman määrättiin sisällissodan jälkeen 10. heinäkuuta 1918 alkaen komentajaksi Jääkäripataljoona 6:een, josta muodostettiin myöhemmin Jääkäripataljoona 3 ja Kajaanin sissipataljoona ja 5. tammikuuta 1919 alkaen Itämeren jalkaväkirykmentti 1 (myöh. Porin rykmentti). Komentajan tehtävästä hän oli komennettuna syyskuussa vuonna 1920 suojeluskuntain ylitarkastajaksi ja toimi 1. huhtikuuta – 1. lokakuuta 1923 välisen ajan Helsingin suojeluskuntapiirin päällikkönä. Hän osallistui vuoden 1924 alussa niin sanottuun upseerikapinaan, jonka tarkoituksena oli painostaa Lauri Ingmania ottamaan hallitukseensa puolustusministeriksi Lauri Malmberg tiukkoine ehtoineen, johon vaatimukseen Ingman sitten myöntyikin presidentti Ståhlbergin periaatteellisesta vastustuksesta huolimatta. Edellä mainitun selkkauksen jälkeen hänet siirrettiin 20. kesäkuuta 1924 alkaen Sotaväen esikunnan esikuntapäällikön viransijaiseksi, jossa tehtävässä hän toimi maaliskuulle 1925. Hänet siirrettiin 29. elokuuta 1925 alkaen 3. Divisioonan komentajaksi ja nimitettiin 9. kesäkuuta 1928 alkaen jalkaväen tarkastajaksi sijoituspaikkanaan Yleisesikunta. Hän toimi myös apulaispuolustusministerinä Svinhufvudin II hallituksessa 10. heinäkuuta 1930 – 21. maaliskuuta 1931 välisenä aikana ja Uudenmaan läänin maaherran viransijainen 17. elokuuta 1932. Lopulta hänet nimitettiin 12. tammikuuta 1933 sotaväen päälliköksi.. Kyseisessä virassa hän toimi lokakuuhun 1939 saakka, jolloin nimike muuttui puolustusvoimain komentajaksi nousseen sotamarsalkka Gustaf Mannerheimin myötä.lähde?
Vuonna 1938 Österman valittiin Helsingin vuoden 1940 olympiakisojen järjestelytoimikunnan jäseneksi.
Talvi- ja jatkosota

Talvisodassa Österman toimi Kannaksen armeijan komentajana 2. lokakuuta 1939 alkaen, kunnes päätti erota tehtävästään 19. helmikuuta 1940 edellisenä päivän tapahtuneen rintaman murtumisen ja näkemyserojen takia Paavo Talvelan kanssa.lähde? Hänen tilalleen Mannerheim määräsi jääkärikenraalimajuri Erik Heinrichsin. Myöhemmin talvisodan aikana Österman toimi sotakoulutuksen ylitarkastajana ja yleistarkastajana sekä ohjesääntökomitean puheenjohtajana.
Välirauhan aikana Österman jatkoi edelleen talvisodan ajoilta periytyneitä tehtäviä, joita tehtäviä hän hoiti myös jatkosodan aikana siihen saakka kunnes Mannerheim komensi hänet helmikuussa vuonna 1944 Ylipäällikön edustajaksi Saksan päämajaan (Oberkommando des Wehrmachts ja Oberkommando des Heeres). Österman toivoi Jatkosodan aikana siirtoa rintamakomentajaksi, jota toivetta marsalkka Mannerheim ei toteuttanut.lähde? Hänellä oli läheiset suhteet Saksaan ja hänellä oli aktiivinen rooli suomalaisen SS-pataljoonan (SS-vapaaehtoispataljoona Nordost) perustamisessa.lähde? Saksasta palattuaan Österman nimitettiin 20. heinäkuuta 1944 alkaen jälleen jalkaväen ylitarkastajaksi.lähde?
Sotien jälkeen Österman toimi jalkaväen tarkastajana vuosina 1944–1946. Hänelle myönnettiin ansioistaan Puolustusvoimain kultainen kunniakilpi. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1946 ja työskenteli sen jälkeen Sähkötyönantajain Liiton ja Voimalaitosten Työnantajaliiton toimitusjohtajana aina vuoteen 1960 saakka, jolloin hän jäi eläkkeelle.
Luottamustoimet

Österman toimi Puolustusneuvoston jäsenenä vuosina 1928–1940 ja toimi jalkaväen harjoitusohjesääntökomitean jäsenenä vuosina 1922–1923 sekä oli Puolustusministeriön asettaman ohjesääntökomitean puheenjohtajana vuosina 1930–1932. Hän toimi myös Upseeriliiton puheenjohtajana 1923–1924 ja johtokunnan jäsenenä vuosina 1924–1925 sekä oli Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä vuonna 1921 ja varapuheenjohtajana vuonna 1923 ja puheenjohtajana vuosina 1924–1925. Sotilaskotiliiton varapuheenjohtajana hän toimi vuosina 1930–1932 sekä toimi Valtion kivääritehtaan johtokunnan puheenjohtajana vuosina 1931–1933. Lisäksi hänelle suotiin kunniatehtävä olla Suomen armeijan edustaja Englannin kuninkaan Yrjö VI:n kruunajaisissa vuonna 1937.
Hugo Österman toimi aktiivisti myös suomalaisen urheilutoiminnan, erityisesti ampumaurheilun johtotehtävissä. Upseerien Ampumayhdistyksen puheenjohtajana hän toimi vuosina 1929–1933 ja Suomen Ampujainliiton liittohallituksen puheenjohtajana vuosina 1932–1959. Hän toimi vuonna 1937 Helsingin Malmilla järjestettyjen ammunnan MM-kisojen järjestelytoimikunnan puheenjohtajana. Hänet valittiin myös Helsingin vuoden 1940 kesäolympialaisten järjestelytoimikuntaan. Ampumaurheilun hyväksi tehdyn pitkän järjestötyön ansiosta Österman valittiin lopulta Suomen Ampujainliiton kunniapuheenjohtajaksi.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 2. syyskuuta 1915  Gruppenführer 6. marraskuuta 1915  Zugführer 1. maaliskuuta 1916  Oberzugführer 3. joulukuuta 1916  Majuri 11. helmikuuta 1918  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1920  Eversti 6. joulukuuta 1925  Kenraalimajuri 10. heinäkuuta 1930  Kenraaliluutnantti 16. toukokuuta 1935  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 19. joulukuuta 1930 |           |  Suomen Leijonan suurristi  Vapaudenristi 1. lk. rintatähden kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Vapaudenristi 3. lk.  Suojeluskuntain rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Urheilun kultainen ansioristi  Heimosotaristi  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan Kotkan ritarikunnan suurristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Englannin Kuningas Yrjö VI:n kruunajaismitali  Viron Kotkaristin ritarikunnan 1. lk. ansioristi  Ranskan Kunnialegioonan suurupseeri  Unkarin Ansioritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Italian Kruunuritarikunnan suurristi  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan suurristi  Norjan ampujain kultainen kunniamerkki  Puolan Polonia Restituten suurristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan suurristi  Ruotsin Pohjantähden ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki |
Kirjallisuutta

Österman, Hugo: Neljännesvuosisata elämästäni. WSOY, 1966.
Aiheesta muualla

Uola, Mikko: / Österman, Hugo (1892–1975). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 14.6.2002. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Pohjan Prikaatin Kilta: Hugo Viktor Östermanin biografia. (Arkistoitu – Internet Archive)
Sotaväenpäällikkö urheilijana ja yksityishenkilönä, Suomen Kuvalehti, 07.05.1938, nro 18, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Suomen puolustusvoimain komentajat |
| --- | --- | --- |
| Suomen armeijan päällikkö (1919) |  Wilkman  Kivekäs  |  |
| Sotaväen päällikkö (1919–1939) |  Wilkama  Nenonen  Malmberg  Sihvo  Österman  |  |
| Tasavallan puolustusvoimain komentaja (1939–1945) |  Mannerheim  |  |
| Puolustusvoimain komentaja (1945–) |  Heinrichs (1945)  Lundqvist (1945–1946)  Sihvo (1946–1953)  Heiskanen (1953–1959)  Simelius (1959–1965)  Keinonen (1965–1969)  Leinonen (1969–1974)  Sutela (1974–1983)  Valtanen (1983–1990)  Klenberg (1990–1994)  Hägglund (1990–1994)  Kaskeala (2001–2009)  Puheloinen (2009–2014)  Lindberg (2014–2019)  Kivinen (2019–2024)  Jaakkola (2024–)  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Jääkäripataljoonan päällystöä Libaussa syksyllä 1917. Alin rivi: Oberzugf. Hugo Österman, Zugf. Eric Schauman, Oberzugf. Gabriel von Bonsdorff, Zugf. Paul Ljungberg, Oberzugf. Karl Mandelin, Zugf. Einar Johansson. Keskimmäinen rivi: luutnantti Franzen, luutnantti Huyssen, luutnantti Rüets, kapteeni Ulrich von Coler, kapteeni Eduard Ausfeld, tohtori Valter Sivén, yliluutnantti Stahel, luutnantti Mellis, luutnantti Könnecke, tohtori Yrjö Salminen. Ylin rivi: Oberzugf. Lauri Malmberg, Oberzugf. Maximilian Savonius, Oberzugf. Erik Heinrichs, Oberzugf. Harald Öhquist, talouspäällikkö Arp, Hauptzugf. Erik Jernström, Zugf. Torsten Lesch, Oberzugf. Lennart Oesch, Zugf. Knut Solin, tohtori Häberle, Zugf. Birger Homén, Zugf. Gustaf Taucher.
Viron sotaväen ylipäällikkö Johan Laidoner (oikealla) ja Suomen sota­väen päällikkö Hugo Österman Tallinnassa 1938. Salaiset keskustelut koskivat Suomen ja Viron sotilaallisen yhteistyön syventämistä.
XII olympiadin kisojen järjestely­toimi­kunta kesällä 1938: Erik von Frenckell (vas.), Mauno Pekkala, Urho Kekkonen, Jussi Tossavainen, Ernst Krogius, Jukka Rangell, Johan Helo ja Hugo Österman.
Ruttojuuret

| Ruttojuuret |
| --- | --- |
 Valkoruttojuuri (Petasites albus), Helsingin Kasvitieteellinen puutarha, 30.3.2007.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Alaheimo::  Asteroideae
Tribus::  Senecioneae
Suku::  Ruttojuuret Petasites  Mill.
Katso myös
   Ruttojuuret Wikispeciesissä   Ruttojuuret Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruttojuuret (Petasites) on asterikasvien heimoon kuuluva kasvisuku, josta tunnetaan 15–20 lajia. Suomessa kasvaa vain neljä lajia. Pohjanruttojuuri (Petasites frigidus) kasvaa luonnonvaraisena letoilla, korvissa ja rannoilla Keski-Suomen pohjoisosissa ja Pohjois-Suomessa. Etelänruttojuuri (Petasites hybridus) kasvaa alun perin viljelykarkulaisena Etelä-Suomessa. Sitä kasvatetaan myös perennana ja se on tuotu Suomeen alkuaan rohdoskasviksi. Ruttojuuri on tullut Pohjolaan luostarien munkkien mukana. Sitä on käytetty nimensä mukaisesti keskiaikana haavoja parantavana, mutta ennen kaikkea ruttolääkkeenä. Rantaruttojuuri kasvaa yhdessä paikassa rannikolla Helsingissä. Valkoruttojuurta (Petasites albus) kasvatetaan koristekasvina. Se kukkii aikaisin keväällä, jopa maaliskuussa. Koristekasviksi istutettu ruttojuuri voi vallata suurenkin alan kasvupaikakseen, ja sitä voi olla vaikea hävittää. Etelänruttojuuri luetaan nykyisin haitallisiin vieraslajeihin.
Lajeja

Petasites albus – valkoruttojuuri
Petasites fragrans – tuoksuruttojuuri
Petasites frigidus (syn. P. speciosa) – pohjanruttojuuri
Petasites hybridus – etelänruttojuuri
Petasites japonicus – idänruttojuuri (jättiläisruttojuuri)
Petasites japonicus subsp. giganteus – japaninruttojuuri
Petasites paradoxus – vitiruttojuuri
Petasites radiatus (syn. P. laevigatus) – kuolanruttojuuri
Petasites sagittatus
Petasites spurius – rantaruttojuuri
Petasites trigonophyllus
Petasites vulgaris
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Petasites
Suomen Lajitietokeskus: Ruttojuuret – Petasites
Ruttojuuret
Suomen kasvio: Ruttojuuri
Vieraslajit.fi: Ruttojuuret
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q830156  Wikispecies: Petasites  APDB: 193583  APNI: 103085  BioLib: 41446  CoL: 63MQR  EoL: 59514  EPPO: 1PEDG  FNA: 124686  FoAO2: Petasites  FoC: 124686  GBIF: 3088276  GRIN: 9153  iNaturalist: 55779  IPNI: 329075-2  IRMNG: 1361688  ITIS: 36053  NBN: NHMSYS0000461627  NCBI: 56018  NZOR: fc3ff091-07c2-47f7-a161-8e50c24795c6  Observation.org: 10719  Open Tree of Life: 1083647  PLANTS: PETAS  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:329075-2  Tropicos: 40005373  VASCAN: 1524  VicFlora: a5369695-c733-4440-a1a1-2f0654758f06  WFO: wfo-4000028919  WoRMS: 1075442
Önningebyn taiteilijasiirtokunta

Önningebyn taiteilijoita kahvitauolla siirtokunnan ensimmäisenä kesänä vuonna 1886. Maassa istuvat vasemmalta oikealle: Hanna Rönnberg, Hilma Westerholm, Elin Danielson ja Nina Ahlstedt. Tuolilla Fredrik Ahlstedt, Victor Westerholm seisoo.Taustalla erottuvat Alexander Federley luonnoslehtiöineen ja J.A.G. Acke. Aksel Paulin (1863–1927) valokuva.
J. A. G. Acke: Postivene ahtojäissä 1889. Acke harrasti ulkoilmamaalausta Ahvenanmaalla myös talvella.
Önningebyn taiteilijasiirtokunta oli taiteilijasiirtokunta, joka toimi maisemamaalari Victor Westerholmin johdolla Jomalassa Ahvenanmaalla 1800–1900-lukujen vaihteessa. Önningebystä tuli tärkeä ja innostava taiteilijoiden kokoontumispaikka, jossa harrastettiin ulkoilmamaalausta impressionismin hengessä. Suomalaisten ohella siellä vieraili ruotsalaisia ja myöhemmin myös virolaisia taiteilijoita. Ajankohtaan nähden huomattava osa taiteilijoista oli naismaalareita, kuten Elin Danielson, Amélie Lundahl ja Hanna Rönnberg.
Önningeby sijaitsee noin viiden kilometrin päässä Maarianhaminasta. Sieltä oli aikanaan nopeat ja suorat laivayhteydet Tukholmaan ja Turkuun. Suosittuja aiheita olivat Saaristomeren luonto ja Önningebyn kylän näkymät. Lisäksi vierailijat maalasivat muotokuvia toisistaan. Siirtokunta toimi vuodesta 1886 vuoteen 1914 asti.
Ulkoilmamaalausta ja uusien vaikutteiden sulattelua

Önningebyläisille tärkeitä tyylisuuntia olivat ulkoilmarealismi ja valovaikutelmia korostava impressionismi, jotka olivat tulleet Suomeen Pariisin kautta. Usein ne sekoittuivat, mutta impressionismi sai vahvemman aseman 1880-luvun loppupuolella.
Impressionismi vaikutti Düsseldorfin koulun käyneeseen Victor Westerholmiin, joka alkoi siirtyä viimeistellystä realismista kohti nopeaa luonnosmaista sivellintekniikkaa ja puhtaampia värejä. Westerholmin ulkoilmamaalausta muistuttanut, mutta ateljeessa tehty teos Lehmiä koivumetsässä oli herättänyt hänessä tarpeen irrottautua Düsseldorfin opeista ulkoilmamaalauksen hyväksi. Samantyyppisiin päämääriin pyrkivän taiteilijaryhmän perustaminen vaikutti parhaalta tieltä kohti uudenlaista maalausta.
Myös karelianismilla ja kansallisromanttisilla pyrkimyksillä oli vaikutusta siihen, että suomalaiset maalarit hakeutuivat maalaamaan Önningebyhyn ja Ahvenanmaalle ylipäätään. Ahvenanmaan luonto toimi jonkinlaisena vastineena Karjalalle. Westerholm kuvasikin melko herooisessa hengessä seudun maisemia, kuten näkymiä Knutsbodan vuorelta. Karelianismin läntisessä versiossa oli kuitenkin vähemmän kansallista paatosta.
Taiteilijasiirtokunnan vaiheita

Önningebyn yhteisön taustalla oli 1870-luvulla perustettu tanskalainen Skagenin taiteilijasiirtokunta, jolla puolestaan oli ranskalaiset esikuvat. Önningebyn sanotaan olleen paitsi ensimmäinen, myös ainoa varsinainen taiteilijasiirtokunta Suomessa.
Yhteisö sai alkunsa pian sen jälkeen, kun Victor Westerholm oli asettunut Önningebyhyn vuonna 1885.
Westerholmin uusi ”Tomteboksi” nimetty koti sijaitsi Lemströmin kanavan rannalla. Vuodelta 1885 on peräisin muun muassa Westerholmin tunnettu maalaus Eckerön postilaituri, joka on maalattu Eckerön posti- ja tullitalon edustalla.
Tomtebo, Westerholmin ostama entinen kauppa, sopi pienikokoisena parhaiten perheen asunnoksi, joten hän rakennutti erillisen ateljeen. Tilaa ei riittänyt myöskään muille taiteilijoille, jotka vuokrasivat tiloja kylän maalaistaloista. Aluksi Westerholm aikoi muuttaa kokonaan Ahvenanmaalle. Harvaanasutulla saarella oli kuitenkin vaikea saada maalauksia myydyksi ja hänellä oli virka Turun piirustuskoulussa, joten Tomtebosta tuli kesäasunto.