stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fokker D.XXI
Fokker D.XXI Suomessa > Käyttö Suomessa

Lentolaivue 24 luovutti Gloster Gamecock -koneensa, joilla se oli lentänyt vuodesta 1929, koulutusyksiköille vuonna 1938 ja vuoden 1939 alkupuoliskon aikana, jolloin laivueen kaikki kolme lentuetta varustettiin täysimääräisesti Fokker D.XXI –kalustolla. Myös Lentolaivue 26, joka oli saanut vuonna 1935 Bristol Bulldog –hävittäjiä, sai Fokker-kalustoa kahteen lentueeseensa. 26. marraskuuta 1939 Lentolaivue 26:n Fokkerit ohjaajineen siirrettiin Lentolaivue 24:ään.
Fokker D.XXI:n huonoihin ominaisuuksiin – vaatimattomien suoritusarvojen ja kevyen aseistuksen lisäksi – kuului taipumus kärkisakkaukseen tiukoissa kaarroissa. Esimerkiksi YH:n aikana menetettiin tämän vuoksi kaksi konetta kokemattomien reserviläislentäjien ohjaamana.
Talvisodan alussa Suomella oli palveluskunnossa 33 ja korjattavana 7 Fokker D.XXI -konetta. Muu hävittäjäkalusto koostui Bristol Bulldog -koneista, joita oli palveluskunnossa 10 ja korjattavana 5. Vaikka sodan aikana saatiin hankittua ulkomailta uudempiakin hävittäjäkoneita, Fokkerit kantoivat päävastuun Suomen hävittäjätorjunnasta. Vaikka venäläisiä Tupolev SB-2 ja Iljushin DB-3 –pommittajia oli pidetty Fokker D.XXI:tä nopeampina, Fokkerilla saatiin näitä pommikoneita kiinni ja ammuttiin alas. Hävittäjätaisteluissa Fokker osoittautui alhaisesta siipikuormituksestaan huolimatta venäläisiä Polikarpov I-153 ja Polikarpov I-16 –hävittäjiä kankeammaksi mutta tiukoista tilanteista pelasti Fokkerin kestävyys syöksyssä. Lentolaivue 24 ampui Fokkereilla talvisodassa alas 127 konetta menettäen itse yhdeksän konetta ja viisi ohjaajaa ja Lentolaivue 26 24½ konetta menettäen itse yhden Fokkerin ja ohjaajan.
Kapteeni Jorma Sarvanto teki 6. tammikuuta 1940 FR-97:llä maailmanennätyksen ampumalla alas kuusi Iljushin DB-3 –pommikonetta neljässä minuutissa. Seitsemännen pelasti konekiväärinpatruunoiden loppuminen, mutta luutnantti Per-Erik Soveliuksen ohjaama Fokker ampui pian senkin alas Suomenlahden yllä.
Jatkosodan alussa vielä hävittäjiksi luetut Fokker D.XXI -koneet oli siirretty Lentolaivue 30:lle ja Lentolaivue 32:lle. Käytännössä konetta käytettiin lähinnä tiedustelu- ja maataistelutehtäviin, jolloin niitä nähtiin muun muassa Lentolaivue 12:n, Lentolaivue 14:n ja täydennyslentolaivueiden kalustossa. Tiedustelupainotteisesta tehtävästään huolimatta Fokker D.XXI:llä saavutettiin jatkosodassa 60 ilmavoittoa.
Museokoneet

Keski-Suomen ilmailumuseossa on entisöitynä yksi kappale, FR-110. Kone entisöitiin Karjalan Lennostossa vuosina 1984–1989 lentokonemekaanikko Heikki Äimälän johdolla. Koneessa on käytetty osia FR-110:stä (runko), FR-81:stä (muun muassa potkuri, pienosia) ja FR-137:stä (rungon ja ohjaamon osia). Moottori saatiin Suomen ilmailumuseossa varastoituna olevasta Valmet Vihuri-koneesta (VH-25). FR-110 rakennettiin entisöinnin kuluessa käytännössä kokonaan uudestaan, muun muassa koneen siipi on kokonaan uustuotantoa. Entisöintiin kului noin 10 000 työtuntia.
Alankomaiden sotilasilmailumuseossa (Militaire Luchtvaart Museum) Soesterbergissä on yksi näyttelykuntoinen Fokker D.XXI, joka on ilmeisesti replika. Myös Tanskassa on ollut näyttelykuntoinen Fokker D.XXI.
Alankomaissa on rakennettu uustuotantona lentokuntoinen Fokker D.XXI "229". Se lensi ensilentonsa vuonna 2022. Siihen on käytetty joitakin alkuperäisiä osia.
Rakenne

Fokker D.XXI:ssä oli kromimolybdeeniteräksestä hitsattu runko, joka etuosastaan ja takarungon yläosastaan oli päällystetty irrotettavilla magnesium- tai alumiinilevyillä ja muutoin kankaalla. Puurakenteisessa siivessä oli kaksi laatikkosalkoa, vanerikaaret ja kangasverhous. Vakaimet ja siivekkeet olivat metallirunkoiset ja pääosin kangaspäällysteiset. Laskutelineet olivat kiinteät ja profiloidut.
Tekniset tiedot

Tiedot Suomen ilmavoimien koneille FR-76–117
Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&08.02000008,20 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&011.&&&&0011,00 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&016.070000016,70 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01595.&&&&001 595 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&01970.&&&&001 970 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Bristol Mercury VII tai VIII -yhdeksänsylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0626.&&&&00626 kW (&&&&&&&&&&&&0840.&&&&00840 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0350.&&&&00350 km/h merenpinnassa, 415 km/h 5 000 metrin korkeudessa
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01040.&&&&001 040 km 240 km/h nopeudella 4 500 metrissä
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&09100.&&&&009 100 m
Nousuaika: 8 min 5 000 metriin, 13 min 7 000 metriin
Aseistus
4 × 7,7 mm Browning-konekivääriä, kaksi tahditettuna rungossa ja kaksi vapaasti ampuvana siivissä
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fighter Tactics Academy; Fokker D.XXI:s to Finland (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Fokker D.XXI (Arkistoitu – Internet Archive) (hollanniksi)
Väritys Fokker D.XXI (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Hollannin ilmavoimien Fokker D.XXI
Fokker D.XXI -hävittäjä lennolla lokakuussa 1943.
Fokker D.XXI -muodostelma Tiiksjärven lentokentän yllä toukokuussa 1942.
Fokker D.XXI -hävittäjää huolletaan Tiiksjärven lentokentällä marraskuussa 1941.
FR-110 Keski-Suomen ilmailumuseossa, 3/LeLv 24, pilotti Viktor Pyötsiä.
Fokker D.XXI - 229
Foxit

Foxit tai meskwakit (kettuintiaanit) olivat laajaan Algonkin-kielikuntaan kuuluva intiaanikansa, joka asui Michiganin kaakkoisosissa ja Wisconsinissa 1600-luvulla. Heidän omakielinen nimensä meskwaki tarkoitti "punaisen maan kansaa". Läpi historian heidät kuitenkin opittiin tuntemaan foxeina. Ranskalaiset käyttivät heistä nimeä renards, joka tarkoitti samaa asiaa. Hyvin läheistä sukua foxeille olivat saukit ja kickapoot.
Historia > Varhaishistoria

Alun perin foxit asuivat saukien tavoin Atlantin rannikolla, josta heidän uskotaan yhdessä kulkeutuneen St. Lawrence -jokea myötäillen Suurten järvien alueelle Michiganiin. Irokeesien ahdistelemina foxien on arveltu saapuneen Michiganin alueille ja asettuneen asumaan sen eteläisiin osiin. Vuonna 1666 ranskalaiset raportoivat ensimmäisen kerran foxeista ja saukeista, joita asui suuria määriä keskisessä Wisconsinissa. Illinoisit olivat hävittäneet alkuperäiset maiden omistajat winnebagot lähes tyystin. Foxien määräksi arvioitiin tuolloin noin 5 000 henkeä saukien lukumäärän ollessa 6 500. Ranskalainen jesuiittapappi Claude-Jean Allouez paikallisti vuonna 1667 ryhmän foxeja läheltä Green Bayta ja luki heille evankeliumia.
Historia > Ensimmäinen fox-sota

Seuraavan vuosisadan alussa Euroopan kansojen mukana tulleet kulkutaudit, kuten isorokko, hävittivät arvioiden mukaan puolet foxeista. Vuonna 1710 ranskalaiset pyrkivät foxien suosioon ja taivuttivat nämä ja mascoutenit asettumaan Fort Detroitin linnakkeen ympäristöön. Tuhatkunta foxia vastasi kutsuun muiden jäädessä Wisconsiniin. Detroitin (silloinen Fort Pontchartrain) ympärille oli kuitenkin ehtinyt majoittua jo 6 000 intiaania; pääosin ottawia, wyandoteja ja miameja, jotka eivät halunneet jakaa suppeita metsästysmaitaan foxien kanssa. He vaativat ranskalaisia ajamaan uudet tulokkaat tiehensä. Detroitin komentaja pyysi foxeja ja mascouteneja siirtymään Michiganiin. Nämä osoittivat haluttomuutensa muuttoon. Potawatomit ja ottawat päättivät ajaa vieraat pois ja hyökkäsivät mascoutenien kimppuun. Nämä pakenivat foxien luokse, jotka päättivät kostaa oikeudettoman hyökkäyksen. Detroitin komentaja Sieur du Buisson käski foxien lopettaa mahdolliset sotasuunnitelmansa, mutta tällä ei ollut toivottua vaikutusta. Vuonna 1712 erimielisyydet puhkesivat sodaksi, kun foxit, kickapoot ja mascoutenit hyökkäsivät Fort Pontchartrainin linnakkeeseen. Hyökkäys päättyi wyandotien, ottawien, potawatomien ja ojibwojen vastaiskuun. Yli 1 000 foxia, kickapoota ja mascoutenia sai surmansa. Osa kiinni saaduista foxeista poltettiin eläviltä.
Joitakin foxeja pääsi pakenemaan New Yorkin puolelle, jossa irokeesit antoivat heille turvapaikan. Detroitin tapahtumat olivat kuitenkin ehtineet tehdä foxeista ranskalaisten leppymättömiä vihamiehiä. Kickapoot ja mascoutenit liittolaisinaan he tekivät tuntuvaa vahinkoa ranskalaisten kaupalle ja häiritsivät näiden vesiliikennettä. Uusi-Ranska joutui turvautumaan intiaaniliittolaisiinsa, joiden tuella se kykeni vastaamaan foxien iskuihin. Rauha solmittiin vuonna 1716.
Historia > Toinen fox-sota

Foxit eivät kuitenkaan unohtaneet kärsimiään menetyksiä, vaan yrittivät koota liittokuntaa Uuden-Ranskan lyömiseen. Foxien johdossa ollut vaikutusvaltainen päällikkö Kiala koetti hyödyntää suhteitaan irokeeseihin, mutta nämä kieltäytyivät lähtemästä mukaan sotaan. Ranskalaisen kaupan vaikutuspiiriin joutuneet dakotat, iowat ja winnebagot eivät myöskään halunneet tukea foxeja.. Sen sijaan vanhat liittolaiset kickapoot ja mascoutenit olivat valmiit seisomaan foxien rinnalla.
Vuoden 1728 aikana foxit aloittivat toisen sotansa ranskalaisia vastaan. Kesken sotatilan foxit riitaantuivat mascoutenien ja kickapojen kanssa, jotka vaihtoivat puolta ja siirtyivät Uuden-Ranskan joukkoihin. Talvella 1729 joukko winnebagoja, menomineja ja ojibwoja tuhosi fox-kylän ja otti kymmeniä vankeja. Kesällä 1730 vihollisten ympäröimiksi joutuneet foxit koettivat päästä turvaan irokeesiliiton senecain luo New Yorkiin. Ranskalaismieliset illinoisit estivät pakolaisten läpikulun maidensa halki. Foxit kostivat tämän ja polttivat sieppaamansa vangin. Illinoisit lähtivät heidän peräänsä ja saavuttivat pakenijoita, joiden menoa naiset ja lapset hidastivat.
Illinoisin maaseudulla lähellä Sangamonjoen alkulähteitä foxit rakensivat itselleen puolustuspaikan puiden peittämään lehtoon avoimella preerialla. Heitä jäljittäneet illinoisit löysivät linnoituksen kuitenkin nopeasti ja lähettivät viestinviejän ranskalaisten luo. Paikalle lähetettiin sata sotilasta vahvistettuna 400 illinois-soturilla. Lisäksi 200 mascoutenia, kickapoota ja potawatomia liittyi piirittäjiin. Foxien yhteydet läheiselle joelle katkaistiin, samoin kaikki mahdolliset pakoreitit.
Kolmen viikon ajan noin tuhat foxia onnistui pitkittämään kohtaloaan. Ruokatarpeiden ja veden loppuessa alkoi foxien sietokyky joutua koville. Syyskuisena yönä he pyrkivät rajuilman ja pimeyden turvin pakoon linnoituksestaan, mutta piirittäjien partiot havaitsivat heidät. Uusi-Ranska ja sen intiaaniliittolaiset surmasivat noin 600–800 miestä, naista ja lasta.
Historia > Pakolaiset

Eloonjääneet foxit pakenivat saukien luo. Ranskalaiset vaativat näitä luovuttamaan foxit heille ja vuonna 1734 lähetettiin ojibwa-soturein vahvistettu Uuden-Ranskan retkikunta noutamaan pakolaisia. Syntyneessä kahakassa ranskalainen komentaja Sier de Villiers sai surmansa. Foxit ja saukit pakenivat Mississippin yli sen länsipuolelle Iowaan. Saukit palasivat takaisin saman vuoden aikana ja aloittivat laajamittaisen aluevaltauksen illinoisien mailla, mutta foxit palasivat Wisconsiniin vasta vuonna 1765, joitakin vuosia sen jälkeen, kun Uusi-Ranska oli jo lakannut olemasta. Heidän väkilukunsa oli sotien jälkeen ollut vain noin 500 henkeä, mutta luonnollinen lisääntyminen nosti jonkin verran populaation määrää. 1770-luvun kuluessa foxit siirtyivät uudelleen Iowaan osallistuen seuraavilla vuosikymmenillä joihinkin sotiin Yhdysvaltoja vastaan. Vaikka ranskalaisten valta oli murentunut, heidän pohjoiset intiaaniliittolaisensa ojibwat, menomineet ja jotkut siouxien heimoista kävivät yhä sotia foxeja vastaan. Vuonna 1780 foxit liittoutuivat dakotojen kanssa ja hyökkäsivät ojibwojen kylään. Teko osoittautui tuhoisaksi foxeille, jotka yhteenoton seurauksena tuhottiin lähes sukupuuttoon. Jäljellejääneet foxien rippeet sulautuivat saukeihin, mutta säilyttivät oman identiteettinsä.
Historia > Painostuksen alla

Foxit eivät milloinkaan historian aikana omaksuneet valkoisen miehen tuomia tapoja ja kulttuuria, vaan noudattivat omia perinteitään. Vuonna 1832 osa foxeista yhtyi suuren soturin ja johtajan Black Hawkin sauk-armeijaan, joka kävi katkeran sodan Yhdysvaltoja vastaan saadakseen pitää kotimaansa Sautenakin. Heidät oli karkotettu sieltä jo kertaalleen, mutta Black Hawkin johdolla tuhat saukia palasi takaisin Illinoisissa sijaitsevaan kyläänsä. Presidentti Andrew Jackson antoi täydet valtuudet kenraali Winfield Scottille organisoida riittävän vahvat sotajoukot karkottamaan saukit ja foxit pois. Black Hawk yritti koota liittokuntaa Yhdysvaltoja vastaan, mutta epäonnistui hankkeessaan, kun suurin osa muiden heimojen johtajista halusi pysyä erillään sodasta. Epätoivoisen sodan jälkeen Black Hawk antautui. Hänet passitettiin vankilaan Virginiaan, josta hän palasi kansansa pariin todetakseen, että nuorempi Keokuk oli vallannut hänen paikkansa ylipäällikkönä. Tämä sai Black Hawkin menettämään malttinsa, ja hänen kerrotaan huitaisseen Keokukia alushousuillaan.
Doxit ja saukit muuttivat asumaan vuonna 1833 Des Moines -joen varrelle Iowaan, ja Yhdysvaltojen hallitus järjesti heille vuonna 1846 reservaatin Kansasista. Riitaannuttuaan saukien kanssa osa foxeista palasi Iowaan ja osti sieltä hallitukselta palan maata. Ne foxit, jotka jäivät reservaattiin, sulautuivat saukeihin. Iowaan asettuneet foxit alkoivat tarmokkaasti puolustaa oikeuksiaan, sillä valtio painosti heitä luopumaan maapalastaan ja identiteetistään. Foxit säilyttivät molemmat. Kiitos tästä lankesi pitkälti heidän suurelle johtajalleen Nuorelle Karhulle (Maqui Banasha). Hänen johtaminaan foxien onnistui vastustaa Amerikan hallituksen suosimaa akkulturaatiota toisin kuin monien muiden heimojen.
Historia > 1900-luvulta eteenpäin

Nuori Karhu kuoli vuonna 1933, mutta hän oli ehtinyt saada aikaan paljon hyvää kansansa keskuudessa. Uskonto ja riitit olivat säilyneet läpi vaikeiden vuosien. Kristinusko ei ollut juuri saanut heistä otetta sen enempää kuin peyotismikään, joka oli yleistynyt etelän intiaanien keskuudessa. Väkiluku on jatkuvassa kasvussa, 1990-luvun lopulla sen arveltiin olevan noin 3 000. Oma alkuperäinen kieli on säilynyt kotikielenä.lähde?
Kulttuuri

Foxien (myös saukien) kulttuuriin kuului omalaatuisia tapoja, joista eräs liittyi poikalasten syntymään. Heidät merkittiin joko valkoisiksi tai mustiksi. Vanhin perheen lapsista tunnusti aina eri väriä kuin isänsä. Nämä kaksi väriä jakoivat koko kansan kahtia ja takasivat eri ryhmien välisen jatkuvan kilpailun. Tämä läpi elämän kestävä kilpailutilanne ei ollut vallalla ainoastaan peleissä ja leikeissä, vaan sitä ylläpidettiin myös sodissa. Päänahkojen määrä saattoi ratkaista sen, kumman värin kannattajat olivat olleet voitokkaampia. Kuuluisista saukien ja foxien päälliköistä Black Hawk kuului mustien puolueeseen, kun taas Keokuk oli valkoisten edustaja.
Foxeja on kuvailtu ahneiksi, varasteleviksi, äkkipikaisiksi ja riidanhaluisiksi, mutta myös äärimmäisen rohkeiksi.. Ranskalaiset vertasivat heitä pelottomuutensa vuoksi irokeeseihin. Soturit ajoivat tai nyppivät hiuksensa kantaen keskellä päätään koristetta "harjaspäähinettä", joka oli maalattu punaiseksi ja tehty hevosen jouhista. Samaan malliin on aikoinaan koristeltu roomalainen kypärä. Miehet olivat moniavioisia, mutta verisiteitä oli kuitenkin noudatettava ja siksi vaimon tuli edustaa eri klaania.
Foxit olivat maanviljelijöitä ja heidän pelloillaan kasvoi maissia, papuja, kurpitsaa ja tupakkaa. Liharavinto hankittiin metsästämällä. Saatuaan vuoden 1760 aikana hevosia suuntasivat foxit ja saukit syksyisin kulkunsa kohti tasankoja, joilla vaelsivat suuret biisonilaumat. Monien muiden algonkinkielisten kansojen tavan mukaan kunniavieraille tarjottiin juhlatilaisuuksissa syötäväksi koiranlihaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Foxit Wikimedia Commonsissa
Kanadan kuvernööri Marquis de Beauharnois lähetti sotajoukkoja foxeja vastaan vuonna 1726.
Black Hawk
Wapella, fox-päällikkö 1800-luvulta. Charles B. Kingin maalaus.
Friskalan kartano

Friskalan kartano (ruots. Friskala herrgård ja engl. Friskala Manor) on säterivapautta nauttinut rälssitila. Friskalan kartanon historia ulottuu aina 1400-luvulle asti, ja on historiansa aikana kuulunut Turun tuomiokirkolle sekä usealle aatelis- ja ylimyssuvulle, kuten De la Gardie, Fleming, Finck, Frese, Kurck, Posse ja Tavast. Kartanon nykyinen rakennuskanta on pääosin 1700- ja 1800-luvuilta ja kuuluvat näin ollen Turun vanhimpiin asuinrakennuksiin. Vanhin kartanon rakennuksista on läntinen siipirakennus, jonka kellarin sisäänkäynnin yläpuolelle on merkitty rakennusvuosi 1754. Turun kaupunki lunasti kartanon vuonna 1965, jonka jälkeen se on muun muassa toiminut Turun kaupungin ratsupoliisiasemana. Vuonna 1994 kartanon omistus siirtyi yksityisomistukseen Marjut Ahonen Invest Oy:lle, ja noin 500 neliön päärakennuksessa on toiminut 100 hengen juhlapalvelutilana ja siellä on järjestetty muun muassa häitä. Kartano siirtyi yksityiskäyttöön uudelle omistajalle vuonna 2021.
Friskalan kartano ja Friskalanlahden näkymä.
Friskalan kartano sijaitsee Hirvensalon saaren pohjoismäen etelärinteessä, Kakskertaan johtavan tien varrella, ja on saaren ainoa historiallinen herraskartano.  Alue tunnettiin alun perin nimellä Ravas, ja vasta 1400-luvulla kartanon perustamisen jälkeen Friiskylänä tai Friskalana. Kartanon ensimmäisiin omistajiin kuului muiden muassa saksalaisperäinen Fresen eli Friskin suku, josta nimi Friskala tulee. Friskalan monet uudet kadut ovat saaneet nimensä kartanon entisistä omistajista.
Friskalan kartanon edessä sijaitseva Friskalanlahti on Natura 2000 -luonnonsuojelualue ja FINIBA-verkostoon kuuluva valtakunnallisesti arvostettu lintujen pesimispaikka, jossa on havaittu pesivän jopa viitisenkymmentä lajia. Friskalanlahden luonnonsuojelualue ja kulttuurihistoriallisesti arvokas Friskalan kartano muodostavat merkittävän maisemallisen kokonaisuuden, jossa rakennusten edessä korostuu pellot ja laidunnetut, avoimet rantaniityt sekä merenlahti. Tämä avara maisema avautuu sekä Friskalan kartanolta että Kakskerrantieltä.
Historiikki

Kartano on vanhaa rälssiä ja se nautti säterivapautta 1500-luvun puolivälistä vuoteen 1666, jolloin Jöns Kurck lahjoitti kartanon kirjanpitäjälleen eliniäksi. Tila oli keskiajalla kolmessa osassa. Taivassalon kirkkoherra Helvik Stoltefot lahjoitti v. 1416 yhden osan Turun tuomiokirkolle, Knut Posse (Posa) antoi osansa kirkolle veloistaan ja kolmannen osan omisti v. 1508 junkkari Viljamin leski Birgitta ja v. 1516 tämän vävy porvari Hans von Eken. Tarkemmat tiedot omistajista saadaan 1500-luvun puolivälistä lähtien. Flemingien suvun Petter Fleming omisti tilan v. 1551-1566 ja hänen jälkeensä Henrik Fleming ja sitten hänen sisarensa Brita Fleming. 1600-luvun alussa tila oli sotaneuvos Henrik Flemingin hallussa ja se siirtyi sitten valtaneuvos Johan De la Gardielle ja sen jälkeen hänen vävylleen Jöns Kurckille ja hänen perillisilleen. Kurckin kirjanpitäjä sai tilan v. 1666. Katarina Kurckilla ja hänen miehellään eversti Axel Possella tila oli vuoteen 1703 (v. 1704 tila oli vuokralla Tuomas Eskilinpojalla). Heidän jälkeen omistajina olivat mm. valtaneuvos Johan Lillienstedt (v. 1712 tila oli vuokralla Mikko Tuomaanpojalla), hovioikeuden presidentti Johan Lagerflycht, hovioikeuden presidentti Karl Arvid Hallenborg, laamanni Erik Gustav Stålhanske, hovioikeuden asessori Erik Collen, edellisen vaimo Johanna Ulrika, everstiluutnantti Villielm Bernt Aminoff, everstiluutnantti Viktor Aminoff, luutnantti Nestor Sundvall Bremer, Bengt Kristian Sevon, Mikko Mikonpoika, Karl Oskar Hurme, virkatalontarkastaja Gregori Aminoff (oikeusneuvos), Hugo Hård, agronomi Tor Ragnar Bäckman, edellisen vaimo Maggie. Vuodesta 1938 tilan omisti Ab Friskala Gård, jonka pääosakkaina olivat Bertel Sarlin ja hänen vaimonsa Greta-Lisa. Tila siirtyi v. 1965 Turun kaupungin omistukseen, joka myi rakennuskohteet v. 1994 Marjut Ahonen Invest Oy:lle. Kartano on vuodesta 2018 ollut myynnissä 1,1 miljoonan euron ja myöhemmin 2019 noin 1 miljoonan hintapyynnöllä.
Kirjallisuutta

Lounatvuori, Irma (toim.): Rakkaudesta rakennuksiin: Kartanot Irja Sahlbergin tutkimuskohteina. Turku: Turun museokeskus, 2013. ISBN 978-951-595-175-5
Kupila, Sanna: ”Hirvensalon kadonneet ja säilyneet kantatilat”, Hirvensalo eilen, tänään ja huomenna, Toim. Maija-Liisa Kalhama ym. Turun museokeskus, 2004. ISBN 9789515951021
Blom, Risto et al. (toim.): Elämää Hirvensalossa vuosisatamme alkuvuosikymmeninä. Turku: Hirvensalo-seura, 1996. ISBN 952-90-6127-7
Luettelo jääkäreistä E

Jääkärimerkki
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27.
E

Siirry kirjaimeen → A B C D E F G H I J K L M
N O P R S T U
V W Y Z Å Ä Ö
E > Georg Ehrström

(9. toukokuuta 1898 Vöyri – 28. helmikuuta 1959) oli suomalainen jääkärivääpeli ja kauppias. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Mårten Ehrström ja Maria Klemets. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Jenny Sofia Forsin kanssa. Tämä kansakoulun käynyt Vöyriläinen maanviljelijä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 18. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin 28. maaliskuuta 1917 Altonhan työosastoon, josta edelleen 2. elokuuta 1917 siviilitöihin. Hän saapui takaisin Suomeen S/S Arcturuksen toisella aseidenkuljetusmatkalta 24. maaliskuuta 1918 ja komennettiin jefreitterin arvolla 5. Jääkärirykmentin 14. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, osallistuen joukkueenjohtajana komppaniansa mukana taisteluihin Karjalankannaksella. Sisällissodan jälkeen hän palveli edelleen samassa joukko-osastossa, josta muodostettiin myöhemmin jalkaväkirykmentti n:o 4. Hänet siirrettiin 5. syyskuuta 1918 Itämeren jalkaväkirykmentti n:o l:een, jossa hänet sijoitettiin koulutusaliupseeriksi ja varusmestariksi 5. komppaniaan. Hän erosi armeijasta 10. tammikuuta 1919. Armeijan jälkeen hän toimi aluksi liikeapulaisena vuosina 1919–1922 ja prokuristina ja myöhemmin työnjohtajana Ab Wörå handelskompanissa vuosina 1922–1926. Vuodesta 1926 alkaen ko. yrityksen toimitusjohtajana ja liikkeen omistajana hän oli 1. maaliskuuta 1936 alkaen vuoteen 1939 asti. Sotien aikana hän toimi kotipitäjänsä ilmavalvontatehtävissä ja kunnan tilintarkastajana sekä kansanhuoltolautakunnan jäsenenä. Sotien jälkeen hän jatkoi edelleen kauppiastoimiaan. Hänet on haudattu Vöyrille. Ylennykset: Jefreitteri 24. maaliskuuta 1918, Aliupseeri 24. toukokuuta 1918, Varavääpeli 16. heinäkuuta 1918, Vääpeli 9. joulukuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi, Finlands Svenska Köpmannaförbund hopeinen ansiomerkki.
Aksel Eino Einola