Suomen tataarit
Identiteetti > Historia > Turkkilaisuus

Jo 1700–1800-luvuilla julkaistiin teoksia, mitkä pohtivat eri hallintojen alaisena elävien turkkilaisten väestöjen asemaa. Tultaessa 1900–luvulle, aiheesta tuli entistä enemmän ajankohtaista. Merkittävänä teoksena pidetään krimintatarilaisen intellektuellin İsmail Gaspıralınsanomalehteä Terciman (ترجمان), joka esitti kaikkien turkkilaisten kansojen kuuluvan "samaan perheeseen". Tämä liikehdintä tunnetaan panturkkilaisuuden nimellä.
Suomessa tataarien "turkkilaisuus" nousi pintaan huomattavasti, kun Turkki, "kaikkien turkkilaisten kansallisuuskeskus" perustettiin. Vuonna 1932 lehti Uusi Suomi julkaisi artikkelin, missä kuvailtiin turkkilaisia kansoja "yhteisen suurheimon pirstaleiksi, jotka jokseenkin vaikeuksitta ymmärtävät toinen toisiaan".

Vuoden 1933 tekstissään "Idel-Ural: Piirteitä Volgan turkkilaisten vapaustaisteluista", Ibrahim Arifulla kirjoittaa muun muassa seuraavasti: "Tämä kirjoitus esittelee Volgan ja Uralin välillä asuvan turkkilaisen kansan historiaa, jota meillä arkikielessä venäläisen haukkumanimen mukaan sanotaan tattareiksi". Kun Arifulla mainitsee muinaisia turkkilaisia kansoja, kuten bulgaarit ja kasaarit, hän tyylittää ne seuraavasti: "bulgaarit (turkkilaiset)", "kasaarit (turkkilaiset)".
Vuosisadan vaihteessa myös tataarit Suomessa tunnistivat itsensä lähinnä uskontonsa kautta. Kun Turkin tasavalta perustettiin (1923), muodostui siitä omanlainen identiteetin kiinnekohta kyseiselle turkinsukuiselle Volgan kansalle. He alkoivat ensisijaisesti kutsumaan itseänsä "turkkilaisiksi", ja ajattelivat olevansa "pohjoisen turkkilaisia" (Şimal Türkleri). Vuoden 1936 Seura-lehden artikkelissa helsinkiläinen Sadri Arifullen kuvailee yhteisöään "kiptšak-turkkilaisina". Yleisradion haastattelussa vuonna 1955 liikemies Osman Ali toteaa olevansa "toisen polven turkkilainen Suomessa". Kaikki eivät kuitenkaan pyrkineet kokonaan eroon tataari-nimestä, vaan tunnistautuivat "turkkilais-tataareina", mitä Turkin turkkilaiset lähteet käyttävät edelleen Suomen tataareista (Türk-Tatar, Finlandiya Tatar-Türkleri).
Tataariyrittäjä Zinnetullah Ahsen Börestä tuli Turkin kansalainen toivoen samalla, että muutkin liittyisivät ”suurturkkilaiseen kansaan”. Kaikki eivät kuitenkaan innostuneet yhtä paljon ”Turkin turkkilaisuudesta”. Osa heistä pysyi edelleen toiveikkaana, että heimonveljet Venäjällä saisivat perustettua oman itsenäisen valtion, jota oli hetkellisesti edustanut Idel-Ural (1918). Kiinnostus oli lähtenyt liikkeelle maassa vierailleista hankkeen johtavista henkilöistä sekä suomalaisista aktivisteista, jotka olivat perehtyneet turkkilaisiin kansoihin ja reunavaltiopolitiikkaan. Tataariaktivistit Sarif Daher ja Hasan Kanykoff olivat mukana perustamassa Etuvartiokansojen klubia, jonka tarkoitus oli auttaa Venäjän vähemmistökansoja ja luoda heidän ja Suomen välillä yhteistyötä.
Tataariväestöjen nimellinen yhdistäminen "turkkilaisuuteen" ei ollut kuitenkaan täysin uusi asia. Bysanttilaisissa lähteissä Kasaarien kaanikunnasta (650–969) käytetään nimeä "itäinen Turkki" ja kiptšakkien asuttama Mamelukkien valtakunta (1250–1517) oli arabialaisittain muun muassa nimellä "Turkin valtio" (al-Dawla al-Turkiyya). Kun löytöretkeilijä Ibn Battuta (1304–1368) kirjoittaa Kultaisesta ordasta, hän viittaa sen väestöön termillä Turk.