stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nancy Wake
Sodan jälkeen

Wake sai heti sodan jälkeen vuonna 1945 Yhdistyneen kuningaskunnan George-mitalin, Yhdysvaltain Medal of Freedomin, Ranskan Médaille de la Résistancen sekä kolmasti Croix de Guerren. Hänen entiset kotimaansa, Australia ja Uusi-Seelanti, eivät kuitenkaan palkinneet häntä pitkään aikaan. Sodan jälkeen Wakelle selvisi myös puolison kohtalo: Fioccaa oli kidutettu ja hänet oli teloitettu hänen kieltäydyttyään kertomasta Waken olinpaikkaa.
Wake työskenteli vuosina 1946–1948 Britannian Air Ministryn tiedusteluosaston palveluksessa Pariisin- ja Prahan-suurlähetystöjen kautta. Hän palasi Australiaan tammikuussa 1949, ja oli Australian liberaalipuolueen parlamenttivaaliehdokkaana sekä joulukuussa 1949 että huhtikuussa 1951. Vuoden 1949 vaaleissa hän hävisi vastaehdokkaalleen työväenpuolueen ulkoministeri Herbert Evattille saatuaan äänistä 46,8 prosenttia. Vuoden 1951 vaalit olivat vielä tiukemmat, ja Wake hävisi tuolloiselle oppositiojohtaja Evattille alle 300 äänellä.
Wake palasi Eurooppaan ja työskenteli Air Ministryn tiedusteluosastolle jälleen vuosina 1952–1958. Hän avioitui vuonna 1957 taistelulentäjä John Forwardin kanssa. Pariskunta palasi 1960-luvulla Australiaan, ja Wake asettui liberaalipuolueen ehdokkaaksi vielä kolmannen kerran vuoden 1966 vaaleissa Kingsford Smithin vaalipiirissä, mutta ei tullut valituksi. Vuonna 1970 Wake nimitettiin Ranskan Kunnialegioonan ritariksi.
1980-luvun puolivälissä Wake ja Forward muuttivat Sydneystä Port Macquarieen,. Waken omaelämäkerta The autobiography of the woman the Gestapo called the White Mouse ilmestyi 1985. Vuonna 1988 Wake ylennettiin Ranskan Kunnialegioonan upseeriksi. John Forward kuoli Port Macquariessa 1997, ja leskeksi jäänyt Wake muutti 2001 Lontooseen, missä hän asui Stafford Hotelissa kaksi vuotta, mutta saatuaan vuonna 2003 sydänkohtauksen hän muutti veteraaneille tarkoitettuun, Thamesjoen varrella sijaitsevaan Royal Star and Garter -hoitokotiin. Vuonna 2004 hän sai australialaisen Companion of the Order of Australia -arvonimen, ja huhtikuussa 2006 hänet palkittiin Uuden-Seelannin Returned Services Associationin korkeimmalla kunniamerkillä, RSA Badge in Goldilla. Vuonna 2010 hänen kunniakseen pystytettiin muistotaulu hänen syntymäkaupunkiinsa Wellingtoniin.
Nancy Wake kuoli 7. elokuuta 2011 Lontoossa oltuaan viikon sairaalassa keuhkotulehduksen vuoksi. Hänen viimeinen toivomuksensa oli, että hänen ruumiinsa tuhkataan ja että tuhkat sirotellaan keväällä Montluçoniin.
Kirjallisuutta

FitzSimons, Peter: Nancy Wake: A Biography of Our Greatest War Heroine.  Pymble, New South Wales:  HarperCollins, 2002.  ISBN 0-00-714401-6  (englanniksi)
Wake, Nancy: Autobiography of the Woman the Gestapo Called the White Mouse.  South Melbourne:  Macmillan, 1985.  ISBN 0-7251-0755-3  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Australian War Memorial: Nancy Grace Augusta 'The White Mouse' Wake, AC, GM (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia 
Henkilöt:  Australian Women's Register  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Studio Klikki

Studio Klikki oli helsinkiläinen mainosvalokuvaamo, jonka perustivat 1979 valokuvaajat Ilmari Kostiainen, Kari Haavisto ja Arto Hallakorpi.
Studio Klikki toimi aluksi noin 400 neliömetrin tiloissa Helsingin Sörnäisten Suvilahdenkatu 7:ssä, samassa talossa kuin Seppo ”Sebastian” Nurmen muotikuvausstudio, ja vuodesta 1987 Roihupellon teollisuusalueella, jossa pinta-alaa oli miltei kaksin verroin. Klikin korkeatasoiseen varustukseen kuului maan parhaimpiin luettu oma värilaboratorio.
Klikissä työskentelivät perustajakolmikon ohella vuosien varrella myös mm. Dick Lindberg, Horst Neumann, Pekka Nuikki, Arton poika Antti Hallakorpi sekä taidevalokuvan piirissä nykyisin toimivat Marja Pirilä ja Sanna Peurakoski. Värilaboratoriota hoiti Jukka Mäntynen.
William Montgomery Watt

William Montgomery Watt
William Montgomery Watt (14. maaliskuuta 1909 Ceres – 24. syyskuuta 2006 Edinburgh) oli brittiläinen islamin tutkija, orientalisti ja anglikaaninen pappi. Häntä kutsuttiin toisinaan nimellä "viimeinen orientalisti", mikä viittasi hänen jälkeensä tapahtuneeseen murrokseen islamin tutkimuksessa.
Teokset

Watt kirjoitti yli kolmekymmentä teosta, muun muassa kirjan Islamic Political Thought (1968) ja Muslim-Christian Encounters: Perceptions and Misconceptions (1991). Niistä tunnetuin on hänen kaksiosainen Muhammed-elämäkertansa Muhammad at Mecca (1953) ja Muhammad at Medina (1956).
Näkemykset

Toisin kuin 1800-luvun lopun saksaksi kirjoittaneet orientalistit, kuten Ignaz Goldziher, Watt uskoi siihen, että 800-luvun islamilainen hadith-kirjallisuus kertoi luotettavasti Muhammedin puheista ja toiminnasta. Watt vakuutti, että vaikka haditheissa joskus voikin esiintyä tendenssimäistä korostusta, niiden esittämät faktat ovat pääosin kohdillaan. Tämän puolesta puhuu arabien valtava kiinnostus omaa historiaansa kohtaan.  Watt esitti kriitikoille kysymyksen: ”Kuka olisi ottanut vaivakseen keksiä tämän konstikkaan tarinan ja mistä syystä?
Watt katsoi, että islaminuskon ja länsimaisen tieteen tulosten välillä ei tarvitse olla ylittämätöntä kuilua. Jos muslimit eivät hyväksy joitakin länsimaisen tieteen tuloksia, syynä voi olla se, että länsimaiset tutkijat eivät itse ole noudattaneet tieteellisiä periaatteita. Toisaalta on todennäköisesti myös niin, että islamin vähemmän tärkeissä doktriineissa on joitakin uudelleen muotoilun mahdollisuuksia.
Watt uskoi, että Koraani oli jumalallisen inspiraation tulosta, mutta ei kuitenkaan virheetön. Watt tunnetaan siitä, että hän rukoili muslimien puolesta. Hän kertoi rukoilevansa seuraavin sanoin: "Oi Isä, Poika ja Pyhä Henki, anna tapahtua niin, että koko islamin talo (dar al-islam) ja me kristityt heidän kanssaan voisimme tuntea Sinut paremmin, palvella Sinua paremmin ja rakastaa Sinua enemmän. Aamen."
Jälkimaine

Watt oli aikanaan yksi arvostetuimmista 1900-luvun islamin tutkijoista, jonka teoksiin 1900-luvun puolivälin arabistit vankasti luottivat. Luottamus islamilaisiin lähteisiin muiden arabistien jo horjuessa palkittiin erityisesti islamilaisella puolella, missä häntä kutsuttiin "viimeiseksi orientalistiksi". Nykyään Wattin teokset ovat länsimaisten arabistien keskuudessa menettäneet arvovaltansa.
Stanisława Walasiewicz

| Stanisława Walasiewicz |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. huhtikuuta 1911 Wierzchownia, Kongressi-Puola
Kuollut: 4. joulukuuta 1980 (69 vuotta) Cleveland, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Puola,  Yhdysvallat
Uran tiedot
Laji:  yleisurheilu: pikajuoksu, pituushyppy, kiekonheitto
Kilpauran kesto:  1927–1977, huippukausi 1930-luvulla
| Mitalit> Maa:   Puola.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Puola.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Puola.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Puola> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Los Angeles 1932 | 100 metriä |  |
|  Hopeaa | Berliini 1936 | 100 metriä |  |
Stanisława Walasiewicz (amerikkalaiselta nimeltään Stella Walsh tai Stella Walsh Olson, 3. huhtikuuta 1911 Wierzchownia, Kongressi-Puola – 4. joulukuuta 1980 Cleveland, Yhdysvallat) oli puolalainen ja myöhemmin yhdysvaltalainen yleisurheilija ja olympiavoittaja.
Walasiewicz voitti Puolan väreissä naisten 100 metrin juoksun olympiakultaa vuoden 1932 olympialaisissa ja hopeaa vuoden 1936 olympialaisissa. Hän rikkoi useita maailmanennätyksiä 1930- ja 1940-luvuilla. Kuolemansa jälkeen hän paljastui intersukupuoliseksi.
Nuoruus

Stanisława Walasiewicz (feminiinimuodossa Walasiewiczówna) syntyi 3. huhtikuuta 1911 Wierzchownian pikkukylässä Venäjän hallitsemassa Kongressi-Puolassa. Hänen isänsä Julian oli muuttanut edellisenä vuonna Clevelandiin Yhdysvaltoihin, ja Stanisławan äiti Weronica seurasi miestään Amerikkaan tyttärensä kanssa kesällä 1912. Clevelandissa asui suuri puolalaisten maahanmuuttajien yhteisö, ja Julian pystyi elättämään perheensä siellä paremmin kuin köyhässä Puolassa. Perheeseen syntyi vielä kaksi tyttöä.
Walasiewicz puhui kotonaan puolaa ja oppi englannin ulkona ja koulussa. Lukiossa hänen englanninkieliset opettajansa alkoivat käyttää hänestä helpommin lausuttavaa nimeä Stella Walsh, jota Walasiewicz käyttikin Amerikassa perheensä ja ystäväpiirinsä ulkopuolella koko loppuelämänsä. Kirjoittaessaan nimensä urheilumuistoesineisiin hän käytti silti nimestään useimmin muotoa “Stella Walsh Walasiewiczowna”.
Urheilu-ura > Uran alkuvuodet

Walasiewicz huomasi jo kouluikäisenä voittavansa urheilussa niin tytöt kuin pojatkin. Hän alkoi käydä paikallisella urheilutalolla harjoittelemassa, ja Clevelandin amerikanpuolalainen urheiluseura rahoitti hänen kilpailumatkojaan aina 1930-luvulle asti.
Walasiewicz voitti ensimmäisessä kilpailussaan vuonna 1927 Clevelandissa 50 jaardin ja 70 jaardin juoksut ja sijoittui toiseksi vauhdittomassa pituushypyssä ja baseball-pallon heitossa. Keväällä 1928 hän osallistui amerikanpuolalaisten Zlot-yleisurheilukilpailuihin New Yorkissa ja voitti niissä kokonaiskilpailun. Urheiluseura lähetti Walasiewiczin Yhdysvaltain olympiakarsintoihin Newarkiin, missä hän karsiutui 100 metrin välierässä. Hänet valittiin kuitenkin varajuoksijaksi Yhdysvaltain pikaviestijoukkueeseen, kunnes selvisi, että hän ei ollutkaan Yhdysvaltain kansalainen eikä voinut siksi edustaa maata.
Vuonna 1929 Walasiewiczin maine maailmanluokan urheilijana kasvoi Clevelandissa. Hän teki kesällä 1929 ensimmäisen monista Euroopan-kilpailumatkoistaan Poznańiin Puolaan Zlot-kilpailuihin, joissa hän voitti 60, 100, 200 ja 400 metrin juoksut sekä pituushypyn ja kokonaiskilpailun. Puolalaiset ottivat Walasiewiczin heti omakseen, ja hän edusti Puolaa myöhemmin samana kesänä maaotteluissa Australiaa ja Tšekkoslovakiaa vastaan, voittaen jälleen kaikki kilpailunsa.
Helmikuussa 1930 Walasiewicz juoksi New Yorkin Millrose Gamesissa 50 jaardin sisäratojen maailmanennätyksen 6,0 sekuntia ja rikkoi pian sen jälkeen myös 220 jaardin maailmanennätyksen kahdella sekunnilla. Yhdysvaltain hallimestaruuskisoissa hän voitti 220 jaardin juoksun ja pituushypyn. Kesällä 1930 hän juoksi 100 jaardia ensimmäisenä naisena alle 11 sekunnin ajassa 10,8. Syyskuussa hän voitti kaikki henkilökohtaiset kilpailunsa Prahassa naisten maailmankisoissa Puolan väreissä. Kesällä 1932 Walasiewicz otti nimiinsä kiekonheiton Yhdysvaltain-ennätyksen. Walasiewicz pelasi myös koripalloa ja perusti Clevelandissa joukkueen nimeltä Stella Walsh Flyers.
Prahan kisojen jälkeen Walasiewicz nimettiin maailman parhaaksi naisurheilijaksi ja Puolassa maan suosituimmaksi urheilijaksi. Kun hän palasi kotikaupunkiinsa kisamatkalta Euroopasta, junalaiturilla oli häntä odottamassa hurraava väkijoukko, ja kaupunki järjesti hänelle vastaanottojuhlat. Walasiewiczista oli tullut koko Yhdysvalloissa kansallinen kuuluisuus. Hänestä kirjoiteltiin lehtiin esittelyartikkeleita, joissa muun muassa esiteltiin häntä työssään rautatieyhtiön toimistossa. Walasiewicz kertoi lehdistölle, että hänen elämäänsä kuului työ toimistolla, harjoittelu, elokuvien katselu, autolla ajeleskelu ja aikaisin nukkumaan meneminen. Hän nautti kuuluisuudesta, vaikka häntä pidettiinkin vakavana ja hiljaisena ihmisenä. Kesällä 1931 hän päätti voittaa “Clevelandin kuningatar” -suosikkikilpailun, koska sen pääpalkintona oli muun muassa uusi auto, joten hän kampanjoi koko Clevelandin puolalaisyhteisön auttamaan hänet voittajaksi.
Urheilu-ura > Olympiamenestys

Walasiewicz oli jättänyt huhtikuussa 1930 hakemuksen Yhdysvaltain kansalaisuudesta. Hän allekirjoitti hakemuksensa nimellä Stella Walsh, joskaan ei ole tiedossa, oliko hän vaihtanut sen viralliseksi nimekseen. Walasiewicz oli jo pitkään suunnitellut osallistuvansa kansalaisuuden vaihdettuaan Yhdysvaltain olympiakarsintoihin ja edustavansa Yhdysvaltoja Los Angelesin kisoissa 1932. Hän oli kuitenkin menettänyt työnsä suuren laman aikana, ja juuri kun hänen piti ottaa vastaan hänelle myönnetty Yhdysvaltain kansalaisuus, Puolan urheiluviranomaiset tarjosivat hänelle työtä ja stipendin Varsovan yliopistoon, jos hän edustaisi Puolaa olympiakisoissa. Turvatakseen toimeentulonsa Walasiewicz päätti ottaa puolalaisten tarjouksen vastaan, sillä Yhdysvalloissa hänelle ei ollut tarjolla työtä, joka ei olisi vaarantanut hänen amatööriasemaansa.
Los Angelesin olympiakisoissa Walasiewicz sijoittui ensin sivulajissaan kiekonheitossa kuudenneksi. Sadan metrin juoksussa hän voitti helposti alkueränsä ja välieränsä, jossa hän juoksi uuden maailmanennätyksen 11,9 sekuntia. Loppukilpailussa Walasiewicz sai huonon lähdön mutta voitti juoksun täpärästi ajassa 11,9. Pikaviestiin Puola ei saanut koottua kilpailukykyistä joukkuetta.
Olympiakisojen jälkeen Walasiewicz lähti Puolan olympiajoukkueen mukana laivalla Varsovaan Puolaan, missä hän sopimuksensa mukaan opiskeli journalismia ja liikuntaa seuraavien neljän vuoden ajan sekä edusti puolalaisia urheiluseuroja. Puolassa hän ei kuitenkaan ollut samanlainen kuuluisuus kuin Clevelandissa, sillä naisten urheilua ei paljonkaan seurattu. Vaikka hän kertoikin sopeutumisongelmistaan köyhässä Puolassa, hän teki juoksuradalla edelleen hyviä tuloksia ja sai Puolan valtiolta suurimman urheilijalle myönnettävän tunnustuspalkinnon. Hän kilpaili ahkerasti muuallakin Euroopassa ja teki useita kilpailumatkoja myös Yhdysvaltoihin. Vuoden 1934 naisten maailmankisoissa hän voitti 60 metrin juoksun mutta hävisi jalkavaivaisena 100 ja 200 metrin juoksut. Vuonna 1935 hän juoksi 200 metrin maailmanennätyksen, joka kesti 17 vuotta.
Walasiewiczin haastajaksi nousi keväällä 1935 missourilainen Helen Stephens, jolle Walasiewicz hävisi heti heidän ensimmäisessä kohtaamisessaan. Berliinin olympialaisissa 1936 Walasiewicz jäi Stephensin jälkeen hopealle 100 metrin juoksussa. Hän oli juossut useita epävirallisia maailmanennätyksiä ennen kisoja, mutta hän kärsi kisojen aikana pienestä reisivammasta. Stephens löi Walasiewiczin myös kisojen jälkeen käydyissä kilpailuissa. Sen jälkeen he eivät enää kohdanneet radalla, sillä Stephens lopetti pian juoksu-uransa. Syksyllä 1936 Walasiewicz muutti Puolasta takaisin Clevelandiin.
Urheilu-ura > Olympialaisten jälkeen

Walasiewicz voitti Itävallassa 1938 Euroopan-mestaruuskisoissa 100 ja 200 metrin juoksut ja otti hopeaa pituushypyssä sekä pikaviestissä Puolan joukkueessa. Walasiewicz oli huippukunnossa toisen maailmansodan aikana kun olympialaisia ei voitu järjestää. Hän voitti kymmeniä Yhdysvaltain-mestaruuksia ja rikkoi useita epävirallisia maailmanennätyksiä. Hän alkoi kilpailla myös naisille uusissa lajeissa 800 metrin juoksussa ja viisiottelussa sekä pelasi amatöörikoripalloa, pitäen aina kiinni amatööristatuksestaan tulevia olympialaisia varten.
Yhdysvaltain kansalaisuuden Walasiewicz sai lopulta vuonna 1947. Vuoden 1948 Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissa Walasiewicz voitti 100 metrin ja 200 metrin juoksut ja pituushypyn mutta ei päässyt olympiakisoihin, koska oli aiemmin edustanut niissä Puolaa. Helsingin 1952 olympiakisoihin hän pyrki monen muun Itä-Euroopasta siirtyneen tavoin riippumattomana edustajana, koska ei halunnut edustaa Neuvostoliiton satelliittivaltiota. Tätäkään Kansainvälinen olympiakomitea ei sallinut. Vuoden 1956 olympiakisojen edellä sääntöjä muutettiin niin, että jos aiemmin yhtä maata edustanut nainen menee naimisiin eri maan kansalaisen kanssa, voi hän edustaa miehensä kotivaltiota. Walasiewicz solmi muutamia viikkoja kestäneen avioliiton entisen nyrkkeilijän Harry Olsonin kanssa ja osallistui olympiakarsintoihin 200 metrillä mutta ei päässyt finaaliin. Walasiewicz yritti päästä olympiajoukkueeseen vielä 1960 mutta ei onnistunut.
Walasiewicz asui joitain vuosia Los Angelesissa mutta muutti vuonna 1964 takaisin Clevelandiin. Hän asui siellä yhdessä äitinsä kanssa koko loppuelämänsä. Hän ryhtyi nuorten urheilijoiden valmentajaksi nuoruusaikojensa urheiluseurassa ja sai työtä kaupungin urheiluvalvojana, minkä lisäksi hän kirjoitteli urheilujuttuja lehteen ja tarjoili baarissa. Korkeasta iästään huolimatta hän jatkoi omaakin harjoitteluaan, teki näytösjuoksuja, heitti kiekkoa, pelasi kilpasarjoissa menestyksellisesti koripalloa ja lentopalloa sekä apuvalmensi naisten jalkapallojoukkuetta. Hän jatkoi kilpailemista naisten yleisessä sarjassa 66-vuotiaaksi asti. Walasiewicz sai urheilu-uransa jälkeen useita kunnianosoituksia. Vuonna 1970 hänet nimettiin naisten kansainväliseen urheilun kunniagalleriaan ja vuonna 1975 Yhdysvaltain yleisurheilijoiden kunniagalleriaan.
Kuolema ja intersukupuolisuuden paljastuminen

Walasiewicz kuoli 69-vuotiaana vuonna 1980 aseellisen ryöstöyrityksen uhrina. Ruumiinavausrapotti paljasti, että Walasiewiczilla oli pieni, toimimaton penis ja kivekset sekä pieni aukko kivespussin alapuolella. Naisen sukupuolielimiä hänellä ei ollut lainkaan. Useimmissa hänen soluissaan oli miehelle tyypillinen XY-sukupuolikromosomiyhdistelmä, mutta joissakin soluissa pelkästään yksi X-kromosomi (X0). Tällaista tilaa kutsutaan mosaikismiksi.
Walasiewicz oli kasvatettu tytöksi, ja hän kilpaili aina naisten sarjassa. Hänen miehisten sukupuolielintensä on arveltu kehittyneen näkyvämmiksi vasta murrosiässä. Salatakseen aikuisena tilansa julkisuudelta Walasiewicz pukeutui ja peseytyi aina eri tiloissa kuin muut kilpailijat. Clevelandin puolalaisyhteisössä moni oli kuitenkin aina tiennyt totuuden. Raportin paljastukset johtivat syytöksiin huijaamisesta, ja jotkut alkoivat vaatia, että Walasiewiczin mitalit ja tunnustuspalkinnot peruttaisiin. Vuonna 1991 Yhdysvaltain yleisurheiluliitto päätti kuitenkin virallisesti jättää Walasiewiczin urheilusaavutukset voimaan.
Walasiewicz johdattamassa Puolan naisten joukkuetta EM-kisoihin 1938.
Karl Struss

| Karl Struss |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. marraskuuta 1886 New York, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 16. joulukuuta 1981 (95 vuotta)
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaaja
Karl Fischer Struss (30. marraskuuta 1886 New York, New York – 16. joulukuuta 1981) oli yhdysvaltalainen elokuvaaja.
Struss oli kaikkiaan viisi kertaa Oscar-ehdokkaana. Palkinnon hän sai vuoden 1927 elokuvasta Auringonnousu. Muita Strussin kuvaamia elokuvia ovat muun muassa Tri Jekyll & Mr. Hyde (1931), Parrasvalot (1952), Kärpänen (1958) ja Vihan lapsi (1962).
Aiheesta muualla

Karl Struss Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Karl Struss Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Stubbenin majakka

Stubben
| --- | --- |
Sijainti:  Uusikaarlepyy Suomi
Sijaintipaikka:  Lillskäret (d) 
Vesistö:  Perämeri
| --- | --- |
Korkeus:  21,3 m
Värit:  Valkoinen, musta 
Osa kohdetta:  Stubbenin majakkayhdyskunta (d) 
| --- | --- |
Valmistunut:  1954
Automatisoitu:  1968 
| --- | --- |
Valon korkeus:  21,3 m
Valonkanto:  21,5 km
Valon ominaisuudet:  Fl(3) W 30s 
| --- | --- |
ARLHS:  FIN060 
Admiralty:  C4219 
List of Lights:  28753 
MarineTraffic:  1000006014 
NGA:  116-18176 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Stubbenin majakka on vuonna 1954 rakennettu nelikerroksinen yhdistetty luotsiasema ja majakkarakennus Uudenkaarlepyyn edustalla. Rakennus sijaitsee Stubbenin saarista pienemmällä, Lillskärillä. Stubbenin Storskärillä sijaitsee Stubbenin pooki, joka on rakennettu 1857.
Sementtitiilistä muuratussa rakennuksessa on neljä kerrosta. Ylimmässä on päivystyshuone, jonka päällä on loistokoju. Majakan ulkoseinät maalattiin silloisen itäviitan väreihin, alaosaltaan valkoiseksi, keskeltä mustaksi ja aivan päältä valkoiseksi.
Majakkasaaren luotsitoiminta lopetettiin 1960-luvulla ja majakka automatisoitiin. Majakan automatisointi ei kuitenkaan vaikuttanut saaren elämään, sillä sen itärannan kalastajakylässä käy paljon ihmisiä etenkin kesäisin. Merenkulkulaitos vuokrasi majakkarakennuksen vuonna 1992 matkailuyrittäjälle, joka pitää siinä kesähotellia. Tiloihin voidaan majoittaa 20 ihmistä. Majakka toimii nykyisin aurinkoenergialla.
Stringit

Tangatyyppiset ja g-string -tyyppiset stringit alusasuina.
Stringit ovat sekä naisten että miesten käyttämä alus- ja uimahousumalli. Se on pieni, kankainen tai nahkainen vaatekappale, jossa olennaista on jalkojen, yleensä pakaroiden, välistä kulkeva narumaisen ohut osa, joka on kiinni lanteiden ympäri kulkevassa osassa. Stringien etuna on muun muassa saumojen näkymättömyys housujen läpi sekä vähäisempi hiostavuus, kun kangasta on vähemmän kuin perinteisimmissä malleissa.
Stringejä ei pidä sekoittaa tangoihin, joissa takakappaleen koko on tyypillisesti paljon isompi kuin stringeissä, ainoastaan sivuosat ovat kapeat.
Alkuperä

Stringien kaltaiset vaatteet olivat ensimmäisiä ihmisen käyttämiä vaatteita. Stringit olivat alun perin miehille tarkoitettuja alusasuja.
Khoisanit, jotka ovat Kalaharin aavikon alkuperäiskansaa, käyttävät edelleen tällaisia vaatteita. Sana tanga on saatu heiltä ja se on käytössä sellaisenaan useissa laajalle levinneissä kielissä. Japanilaisten miesten fundoshi-stringit ovat 2 000 vuotta vanha keksintö. Samurait käyttivät niitä alusvaatteina sotavarusteissaan. Fundosheja käyttivät käytännössä kaikki japanilaismiehet toiseen maailmansotaan asti. Nykyisin niitä käytetään lähinnä uima-asuina.
Intiassa Shivan palvojat ja jotkin pyhät miehet ovat käyttäneet asua nimeltä Kowpeenam tai Langot (marathiksi लंगोट). Hindujumaluus Murugan kuvataan pukeutuneena asuun.
Sana stringit tulee englannin sanasta G-string. Nykyiset stringit olivat alun perin eksoottistenselvennä tanssijoiden käyttämä vaate, josta tuli muoti-ilmiö Etelä-Amerikassa, erityisesti Brasiliassa 1970-luvulla. Brasiliassa, jossa pakaroita tavallisesti korostettiin ja esiteltiin, stringeistä tuli uima-asumuoti. Uima-asujen takakappale oli niin kapea, että se saattoi mennä käyttäjän pakaroiden väliin, mistä syntyi stringien perusmalli. Toisaalta jo Louis Réardin vuonna 1946 suunnittelemien maailman ensimmäisten bikinien alaosa oli string-mallinen.
Alun perin stringejä kutsuttiin Brasiliassa sanalla bundas. Englannissa käytetään sanaa thong (”hihna”) tai sanaa G-string, josta suomenkielinen nimitys ja foneettinen mukaelma stringit on tullut.
Nousu maailmalla

Stringit raivasivat 1980-luvun loppupuolella tiensä läntiseen maailmaan, ja ne tulivat yhä suositummaksi alusvaatemalliksi 1990-luvulle asti. Vuodesta 2003 lähtien stringit ovat olleet eniten myytyjä naisten muotituotteita. Stringien suosiota kasvatti niiden huomaamattomuus muodissa olevien ihonmyötäisten tai vaaleiden housujen tai hameen alta.
Perinteinen japanilainen miesten käyttämä uima-asu fundoshi.