stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stepan Makarjev

Stepan Andrejevitš Makarjev (ven. Степа́н Андре́еви Мака́рьев, 23. syyskuuta 1895 Soutjärven volostin Kallionalaisen kylä – 27. marraskuuta 1937 Petroskoi) oli vepsäläissyntyinen neuvostoliittolainen kansatieteilijä, perinteentutkija ja historioitsija.
Stepan Makarjev syntyi osittain venäläistyneeseen äänisvepsäläiseen talonpoikaisperheeseen. Hänen isänsä kävi ansiotöissä Pietarissa, jonne koko perhe muutti myöhemmin. Makarjev osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja Venäjän sisällissotaan, työskenteli vesiliikennelaitoksen palveluksessa Voznesenjessa ja oli mukana puolue- ja nuorisoliittolaistoiminnassa.
Vuonna 1923 Makarjev lähetettiin opiskelemaan Leningradiin, jossa hän valmistui yliopistosta kansatieteilijäksi ja suoritti jatko-opintoja Vladimir Bogorazin johdolla. Vuonna 1928 hänet nimitettiin Neuvosto-Karjalan kotiseutumuseon johtajaksi. Makarjev keräsi kansatieteellistä aineistoa, organisoi kotiseuduntutkimusta ja oli perustamassa Karjalan tieteellistä tutkimusinstituuttia, jonka käytännön johtajana hän toimi vuosina 1931–1935. Hänen omat tutkimuksensa käsittelivät varsinkin vepsäläisten kansatiedettä ja suullista perinnettä. Makarjevilla oli myös poliittisia luottamustehtäviä ja hän oli Karjalan ASNT:n toimeenpanevan keskuskomitean jäsen.
Makarjev erotettiin virastaan, toimeenpanevasta keskuskomiteasta ja kommunistipuolueesta Neuvosto-Karjalan suomalaisjohdon syrjäyttämisen yhteydessä vuonna 1935. Hän työskenteli sen jälkeen kotiseutumuseon historiallisen osaston johtajana.
Makarjev pidätettiin ensimmäisen kerran vuonna 1935 ja toistamiseen heinäkuussa 1937. Hänet tuomittiin kuolemaan neuvostovastaisen vakoilu- ja kapinallisjärjestön jäsenenä ja teloitettiin ilmeisesti Petroskoin lähellä. Makarjev rehabilitoitiin vuonna 1965.
Kynttiläpallokaktus

| Kynttiläpallokaktus |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Suku::  Pallokaktukset Echinopsis
Laji::  pachanoi
Kaksiosainen nimi
 Echinopsis pachanoi  (Britton & Rose) H.Friedrich & G.D.Rowley 
Synonyymit
 Trichocereus pachanoi 
Katso myös
   Kynttiläpallokaktus Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Kynttiläpallokaktus eli kynttiläkaktus (Echinopsis pachanoi) on kaktuskasvi, joka kasvaa luonnostaan Etelä-Amerikassa. Kynttiläkaktus sisältää meskaliinia ja sitä käytettiinkin jo lähes 2000 vuotta sitten parannusseremonioissa Moche-kulttuurin keskuudessa. Kaktusta kutsutaan yleisesti myös San Pedro -kaktukseksi.
Historia

Eräiden esikolumbiaanisten kulttuurien, erityisesti Moche-kulttuurin, tiedetään käyttäneen kynttiläkaktusta lääkinnällisissä seremonioissaan jo vuosina 100-800 jaa. Kasvin kuvia on löydetty usein Moche-keramiikasta ja ajoittain myös haudoista. Perun siirtomaa-ajoista alkaen perinteisiä parannusmenetemiä yrittivät kirkko, valtio kuin länsimainen lääketiedekin viidensadan vuoden ajan nujertaa, mutta Pohjois-Perussa kynttiläkaktuksen käyttö parannusseremonioissa on yhä voimissaan.
Katolisen kirkon vaikutus näkyy siinä miten kasvia perinteisesti käyttäneet kansat alkoivat synkretistisesti käyttää kaktuksesta nimeä San Pedro, joka viittaa Pyhään Pietariin. Pyhän Pietarin ajatellaan pitävän hallussaan taivaan avaimia, joten hän toimii symbolina kaktuksen enteogeenisille vaikutuksille.
Majestic-luokka (lentotukialus)

| Majestic-luokka |
| --- | --- |
 Kanadan laivaston Majestic-luokan lentotukialus HMCS Magnificent

Tekniset tiedot
Uppouma:  14 224 t (kuiva) 18 085 t (kuormattu)
Pituus:  211,84 m (kokonaispituus) 198,12 m (vesiraja)
Leveys:  24,38 m (runko) 22,86 m (lentokansi)
Syväys:  17,16 m
Koneteho:  40 000 hv
Nopeus:  25 solmua
Miehistöä:  1 100
Aseistus
Meritorjunta:  37 lentokonetta
Ilmatorjunta:  24 kaksinaulaista ilmatorjuntatykkiä 19 × 40 mm ilmatorjuntatykkiä
Majestic-luokka oli Britannian Kuninkaalliselle laivastolle suunniteltu ja rakennettu kevyt lentotukialusluokka, johon kuului suunnitelmien mukaan kuusi alusta. Luokan alukset sisältyivät alun perin Colossus-luokan tilaukseen, mutta kuusi viimeistä koki niin paljon muutoksia, että ne muodostivat oman luokan. HMS Leviathanin työt kuitenkin keskeytettiin ennen valmistumista ja alus romutettiin. Loput viisi alusta siirrettiin valmistumisen jälkeen dominioiden laivastoihin: HMS Majestic ja HMS Terrible Australiaan, HMS Magnificent ja HMS Powerful Kanadaan ja HMS Hercules Intiaan.
Alusten muutosten syynä oli muun muassa tarve sijoittaa aluksille uudempia ja raskaampia lentokoneita, joilla oli samalla suurempi nousu- ja laskunopeus. Muutostöiden yhteydessä jouduttiin alusten polttoainetäyttöä pienentämään uppouman kurissa pitämiseksi.
Alusten rakentaminen aloitettiin toisen maailmansodan aikana, mutta maailmansota päättyi ennen alusten valmistumista.
Makassarinsalmi

Makassarinsalmi
Makassarinsalmi (indonesiaksi Selat Makassar) on salmi Borneon ja Sulawesin saarten välissä Indonesiassa. Pohjoisessa on Celebesinmeri, ja etelässä salmi kohtaa Jaavanmeren. Salmessa on lukuisia saaria, ja se on 960 kilometriä pitkä ja 130−370 kilometriä leveä.
Borneon Mahakamjoki laskee Makassarinsalmeen.
Merkittäviä satamia Makassarinsalmella ovat Balikpapan Borneolla sekä Makassar ja Palu Sulawesilla. Samarindan kaupunki sijaitsee Mahakamjoella 48 kilometrin päässä salmelta.
Anne-Marie Kynsilehto

Anne-Marie ”Mirri” Kynsilehto (nyk. Clarke, s. 1969) on entinen suomalainen esteratsastaja. Hän aloitti ratsastuksen kotikaupungissaan Oulussa ratsastuskoulu Saaran Tallilla ja edusti kilpailu-uransa ajan seuraa Oulun Ratsastajat. Hän kilpaili vuodesta 1979 aina 1990-luvun alkupuoliskolle edeten kansainvälisesti menestyksekkäästä poniratsastajasta kansainväliseen avoimen tason kilpailumenestykseen. Poniratsastajana hän saavutti Pohjoismaiden mestaruuden ponilla Super Trouper vuonna 1984 sekä viisi Suomen mestaruutta muun muassa poneilla Janina ja Two Star, juniorina lisäksi kaksi PM-hopeaa hevosella Maxall. Avoimella tasolla hän voitti Suomen mestaruuden vuonna 1990 ja SM-hopeaa vuonna 1989 sekä Finnderbyn vuonna 1988, ratsasti Suomen Nations Cup -joukkueessa monissa kilpailuissa vuosina 1990–1992 sekä kilpaili kansainvälisesti keräten sijoituksia World Cup -tasolla saakka, muun muassa 7. sijan Helsinki International Horse Shown Word Cup -osakilpailussa vuonna 1992. HIHS:ssa hän myös tuli kolmanneksi tapahtuman toisessa pääluokassa eli Grand Prix'ssa vuonna 1989.
Kynsilehto oli vuonna 1988 ensimmäinen pohjoismaalainen esteratsastaja, joka kutsuttiin kilpailemaan Kanadaan Calgaryn Spruce Meadows -ratsastuskeskukseen, ja hän vietti talvet 1988–1990 Yhdysvalloissa George Morrisin valmennuksessa kilpaillen hyvällä menestyksellä muun muassa Tampassa ja West Palm Beachissa. 1990-luvulla hän kilpaili Euroopan kansainvälisissä kilpailuissa hollantilaisesta valmennuskeskuksesta käsin.
Kynsilehdon tärkein kilparatsu oli ori Neopolitan (kilpailunimi Uusi Suomi (US) Neopolitan), mutta hän kilpaili kansainvälisesti myös muiden muassa hevosilla (EG) Argentina, Jasper BB ja Whispering Royal Lady, jotka myöhemmin siirtyivät Pinja Immosen esteratsuiksi. Kansainvälisen tason kilparatsuihin kuului myös (GWS) Run and Jump.
Anne-Marie Kynsilehto avioitui 1990-luvulla englantilaisen esteratsastaja Warren Clarken kanssa. Hän asuu nykyään Lancashiressa, Englannissa ja keskittyy puolisonsa kanssa estehevosten kasvatukseen ja myyntiin. Kynsilehdon isä on entinen ralliautoilija, oululainen liikemies Juhani (Jussi) Kynsilehto, joka tyttärensä kilpailuvuosina toimi tämän managerina.
Yksi Kynsilehdon kilpailu-uran tärkeistä sponsoreista oli sanomalehti Uusi Suomi, jonka viimeisessä painetussa numerossa 28.11.1991 hän kiitti yhteistyöstä koko sivun ilmoituksella. Kynsilehto kuului myös Kati Hurmeen tavoin vuodesta 1985 alkaen Enso-Teamiin, joka tuki lahjakkaita nuoria suomalaisratsastajia.
Kirjallisuutta

Martti Peltomäki: Ratsastuksen ilot ja itkut.  Helsinki: Suomen Ratsastajainliitto, 1995.  ISBN 951-96627-5-8
Aiheesta muualla

Warren ja Anne-Marie Clarken kotisivut
Kynureniini

| Kynureniini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-amino-4-(2-aminofenyyli)-4-oksobutaanihappo
CAS-numero:  343-65-7
PubChem CID:  161166 ja 6971029
SMILES:  C1=CC=C(C(=C1)C(=O)CC(C(=O)O)N)N 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H12N2O3
Moolimassa:  208,216 g/mol
Kynureniini (C10H12N2O3) on aminohappo. Kynureniini on yksi tryptofaaniaminohapon aineenvaihduntatuotteista.
Biologinen rooli

Kynureniinia muodostuu N'-formyylikynureniinista aryyliformamidaasientsyymin eli kynureeniformamidaasin vaikutuksesta. Kynureniinia on pieninä pitoisuuksina veressä, aivoissa ja perifeerisissä elimissä. Kynureniini metaboloituu edelleen antraniilihapoksi ja alaniiniksi kynureninaasientsyymin vaikutuksesta ja kynureniinihapoksi kynureniini-oksoglutaraattitransaminaasientsyymin avulla. Kynureniinista muodostuu myös 3-hydroksikynureniinia kynureniini-3-hydroksylaasientsyymin avulla.
Kynureniini itsessään ei vaikuta neuronien toimintaan, on sen systeemisen tai intracerebraalisen annostelun havaittu laskevan verenpainetta ja aiheuttavan kouristuksia. Tämän arvellaan johtuvan aineen metaboloitumisesta biologisesti aktiiviksi johdannaisiksi, kuten 3-hydroksikynureniiniksi, jonka on todettu vahingoittavan neuroneita.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database: L-Kynurenine (englanniksi)
Kyputše

| Kyputše (Кипуче) Artemivsk (Артемівськ) |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Kyputše
 Koordinaatit: 48.4397°N, 38.7248°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Luhanskin alue
Piiri:  Altševskin piiri
Perustettu:  1911 (1910)
Kaupungiksi:  1964 (tai 1961)
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  16,4 km²
Väkiluku (2022):  7 162
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kyputše (ukr. Кипуче); vuoteen 1921 asti Katetynivka (ukr. Катеринівка); 1921-2016 ja miehityshallinnon parissa yhä de facto Artemivsk (ukr. Артемівськ; ven. Артёмовск, Artjomovsk) on kaupunki Luhanskin alueella Itä-Ukrainassa, 48 kilometriä aluekeskus Luhanskista länsilounaaseen.
Tammikuun keskilämpötila on -7,1°C, heinäkuun +22,1°C. Keskimääräinen vuotuinen sademäärä 509 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Kyputšen väkiluvuksi 7 162 asukasta (2022). Vuoden 2001 väestönlaskennassa asukkaita oli 9 098. Heistä etnisesti ukrainalaisia oli 51,43 prosenttia, venäläisiä	44,88 %, valkovenäläisiä 1,65 % ja tataareja 0,63 %. Vuonna 1989 väkiluku oli 11 594.
Paikkakunta sai alkunsa 1911 (toisen lähteen mukaan 1910). Se sai kaupunkityyppisen taajaman aseman 1939, ja kaupungiksi se tuli 1964 (tai 1961).
Kaupunki on vuonna 2014 käynnistyneestä Itä-Ukrainan sodasta lähtien ollut Venäjän tai sen nukkevaltion (ns. Luhanskin kansantasavalta) miehittämää, Ukrainan laillisen hallinnon ja järjestyksenpidon ulkopuolella olevaa aluetta. Venäjän nukkevaltion miehityshallinto on pysytellyt paikkakunnan neuvostoaikaisessa nimessä (venäjäksi Artjomovsk), eikä ole ottanut vuonna 2016 päätettyä uutta, dekommunistista paikkakunnan nimeä (Kyputše) eikä Ukrainan kesän 2020 mukaista aluehallinnon piirijakoakaan käyttöön. Ukrainan vuonna 2020 laatiman aluejaon mukaan kaupunki sijaitsee ainakin periaatteessa nykyisin Altševskin piirissä. Tätä ennen se oli osa Perevalskin piiriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kyputše Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Encyclopedia of Modern Ukraine
Mákistos

| Mákistos Μάκιστος |
| --- | --- |
 Mákistos
 Koordinaatit: 37°31′51″N, 21°43′53″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Länsi-Kreikka
Alueyksikkö:  Elis
Kunta:  Zacháro
Kunnallisyksikkö:  Zacháro
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  3906011001
Väkiluku (2011):  44
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mákistos (kreik. Μάκιστος) on Kreikan kylä, joka kuuluu hallinnollisesti Zacháron kuntaan, Eliin alueyksikköön ja Länsi-Kreikan alueeseen. Kylän väkiluku on 44 (vuonna 2011).
Mákistoksen kylä sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan länsiosissa noin 11 kilometriä itään niemimaan länsirannikosta ja noin 45 kilometriä itäkaakkoon Pýrgoksen kaupungista. Se muodostaa oman kyläyhdyskuntansa (Τοπική Κοινότητα Μακίστου, Topikí Koinótita Makístou). Kylän vanha nimi on Barákou (Μπαράκου). Se on nimetty uudelleen antiikin ajan Makistonin eli Makistoksen kaupungin mukaan. Nykyisin antiikin Makiston sijoitetaan kuitenkin eri paikkaan, kymmenisen kilometriä pohjoisemmaksi lähelle nykyistä Skillountíaa.
Kuuluisia miehiä (Nepos)

| Kuuluisia miehiä> De viris illustribus |
| --- | --- |
 Teoksen alku Modenan käsikirjoituksessa vuodelta 1460–1480. Biblioteca Estense Universitaria, Q.4.15 (= Cod. Lat. 437), fol. 1r.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Cornelius Nepos
Kieli:  latina
Genre:  elämäkerta
Julkaistu:  ennen 35 eaa.
Suomennos
Suomentaja:  Marja Itkonen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1963
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kuuluisia miehiä (lat. De viris illustribus; joskus myös Vitae, ”Elämät”) on Cornelius Nepoksen kirjoittama elämäkertateos, joka sisälsi alun perin roomalaisten ja ei-roomalaisten kuninkaiden, sotapäälliköiden, lainoppineiden, puhujien, filosofien ja kirjailijoiden elämäkertoja. Se on säilynyt nykyaikaan vain osittain.
Historia

Cornelius Nepos eli noin vuosina 100–25/24 eaa. Hän kirjoitti lukuisia teoksia, elämäkertojen lisäksi myös muun muassa runoutta sekä anekdoottikokoelmia. Elämäkerran alalla Nepos kirjoitti ensin Cato vanhemman ja Ciceron elämäkerrat ystävänsä Atticuksen kehotuksesta. Ilmeisesti tämän jälkeen hän päätti kirjoittaa laajan kreikkalaisten ja roomalaisten merkkihenkilöiden elämäkertakokoelman, Kuuluisia miehiä. Se oli osoitettu suurelle yleisölle ja valmistui ilmeisesti ennen Atticuksen kuolemaa vuonna 35 eaa. Noin vuonna 30 eaa. siitä ilmestyi uusi laitos, johon oli lisätty ei-kreikkalaisia henkilöitä.
Nepoksen teosta luettiin antiikin aikana paljon, ja se sai myös jäljittelijöitä. Nykyaikana teoksen osia on käytetty paljon koulujen latinanopetuksessa. Elämäkerroista on julkaistu latinankielisiä koulupainoksia myös Suomessa. Teoksen ensimmäinen K. M. Forsbergin tekemä suomennos ilmestyi vuonna 1856. Uudempi Marja Itkosen tekemä suomennos julkaistiin vuonna 1963.
Sisältö

Teoksen alussa on johdanto, jossa Nepos omistaa sen Atticukselle ja samalla puolustelee keveää kirjoitustapaansa ja kreikkalaisten tapojen esittelyä. Tämän jälkeen seuraa joukko eri otsikoiden alle ryhmiteltyjä elämäkertoja. Osiot kokoavat yhteen vuorotellen kreikkalaisia (tai muita ei-roomalaisia) ja roomalaisia henkilöitä eri aloilta. Elämäkerrat on tarkoituksella kirjoitettu lyhyiksi ja myös viihdyttäviksi.
Sisältö > Alkuperäinen kokoonpano

Teos käsitti alun perin 16 kirjaa, jotka olivat (alkuperäinen järjestys epävarma):
Muunmaalaisten kuninkaista (De regibus exterarum gentium)
Roomalaisten kuninkaista (De regibus Romanorum)
Muunmaalaisten sotapäälliköistä (De excellentibus ducibus exterarum gentium)
Roomalaisten sotapäälliköistä (De excellentibus ducibus Romanorum)
Kreikkalaisista lainoppineista (De juris consultis Graecis)
Roomalaisista lainoppineista (De juris consultis Romanis)
Kreikkalaisista puhujista (De oratoribus Graecis)
Roomalaisista puhujista (De oratoribus Romanis)
Kreikkalaisista runoilijoista (De poetis Graecis)
Latinalaisista runoilijoista (De poetis Latinis)
Kreikkalaisista historioitsijoista (De historicis Graecis)
Latinalaisista historioitsijoista (De historicis Latinis)
Kreikkalaisista filosofeista (De philosophis Graecis)
Latinalaisista filosofeista (De philosophis Latinis)
Kreikkalaisista grammaatikoista (De grammaticis Graecis)
Latinalaisista grammaatikoista (De grammaticis Latinis)
Mikäli jokainen kirja on ollut yhtä laaja kuin säilyneet osat, koko teos on voinut käsittää jopa noin 350–400 elämäkertaa.
Sisältö > Säilyneet osat

Teoksesta on säilynyt vain sen osa, joka käsitteli ei-roomalaisia sotapäälliköitä (23 elämäkertaa), sekä kaksi elämäkertaa roomalaisia historioitsijoita käsittäneestä osasta; eli yhteensä 25 elämäkertaa. Kaikki nämä ovat mukana myös teoksen suomennoksessa. Säilyneet elämäkerrat ovat:
Muunmaalaisten sotapäälliköistä (De excellentibus ducibus exterarum gentium)
Miltiades – ateenalainen sotapäällikkö
Themistokles – ateenalainen valtiomies
Aristeides – ateenalainen valtiomies
Pausanias – spartalainen sotapäällikkö
Kimon – ateenalainen valtiomies ja sotapäällikkö
Lysandros – spartalainen sotapäällikkö
Alkibiades – ateenalainen valtiomies ja sotapäällikkö
Thrasybulos – ateenalainen sotapäällikkö
Konon – ateenalainen sotapäällikkö
Dion – Syrakusan tyranni
Ifikrates – ateenalainen sotapäällikkö
Khabrias – ateenalainen sotapäällikkö
Timotheos – ateenalainen sotapäällikkö
Datames – Kappadokian satraappi
Epameinondas – thebalainen sotapäällikkö
Pelopidas – thebalainen sotapäällikkö
Agesilaos – Spartan kuningas
Eumenes – kardialainen sotapäällikkö
Fokion – ateenalainen valtiomies ja sotapäällikkö
Timoleon – korinttilainen valtiomies ja sotapäällikkö
Hamilkar – karthagolainen sotapäällikkö
Hannibal – karthagolainen sotapäällikkö
Latinalaisista historioitsijoista (De historicis Latinis)
Cato vanhempi – roomalainen valtiomies ja kirjailija
Atticus – roomalainen kirjailija
Arviointeja

Historioitsijana Neposta pidetään epäluotettavana ja epäobjektiivisena. Elämäkerrat ovat ylimalkaisia, hänen aineistossaan korostuvat anekdootit, hänen kronologioissaan on suuria ongelmia, ja hän sortuu usein läpinäkyvään liioitteluun pyrkiessään kuvamaan jokaisen henkilön ainutlaatuisena sankarina. Näin hän on enemmän ajanvietekirjailija kuin varsinainen historioitsija. Hänen kirjallista tyyliään on luonnehdittu toisaalta selkeäksi, toisaalta yksitoikkoiseksi ja värittömäksi. Kielenkäyttö poikkeaa usein hyvästä latinasta. Toisaalta on huomautettu, etteivät kaikki tasavallan lopun roomalaiset kirjailijat voineet kirjoittaa yhtä kaunista proosaa kuin Cicero. Näin Nepoksen teos tuo esiin ajan toisenlaista kielenkäyttöä.
Nepos ei selvästikään perustanut teostaan kovinkaan syvälliseen lähteidentutkimukseen, vaan poimi tietonsa aikaisemmista elämäkerroista. Hän ei pyri ratkaisemaan lähteidensä ristiriitoja, ja harvoin edes huomauttaa niistä. Teos on kuitenkin arvokas, koska alkuperäiset lähteet ovat suureksi osaksi kadonneet, ja näin se on säilyttänyt paljon tietoa, joka muutoin olisi kadonnut. Suomennoksen esipuheen kirjoittanut Jaakko Suolahti arvioi arvokkaimmiksi osiksi Caton ja Atticuksen elämäkerrat, joista jälkimmäinen perustui vieläpä Nepoksen omaan kokemukseen. Vaikka Nepos ei olekaan omaperäinen kirjailija, hänet voidaan nähdä kreikkalaisen oppineisuuden popularisoijana aikansa roomalaisille.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Nepos, Cornelius: Kuuluisia miehiä.  (Suomentanut Marja Itkonen. Johdannon kirjoittanut Jaakko Suolahti. Antiikin klassikot)  Porvoo:  WSOY, 1963.
Nepos, Cornelius: Jalojen sankarien elämäkertoja.  (Suomentanut K. M. Forsberg. (Vitae excellentium imperatorum.) Suomalainen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 19)  Suom. Kirjallisuuden Seuran Kirjapainossa, 1856.  2. painos 1876.
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Cornelii Nepotis Vitae cum fragmentis.  (Edidit Peter K. Marshall. Bibliotheca Teubneriana)  Leipzig:  Teubner, 1977.  4. painos München/Leipzig, 2001.
Cornelius Nepos: On Great Generals. On Historians.  (Translated by J. C. Rolfe. Loeb Classical Library 467)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1929.
Cornelius Nepos: Berühmte Männer. De viris illustribus.  (Lateinisch–deutsch. Herausgegeben und übersetzt von Michaela Pfeiffer unter Mitarbeit von Rainer Nickel. Sammlung Tusculum)  Düsseldorf:  Artemis und Winkler, 2006.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Bradley, James Robert: The Sources of Cornelius Nepos’ Selected Lives.  Harvard:  –, 1967.
Geiger, M. J.: Cornelius Nepos and Ancient Political Biography.  Stuttgart:  Steiner Verlag Wiesbaden, 1985.
McCarty, Thomas Gordon: Cornelius Nepos. Studies in his Technique of Biography.  Ann Arbor:  –, 1970.
Marshall, P. K.: The Manuscript Tradition of Cornelius Nepos.  London:  Institute of Classical Studies, 1977.
Stem, Stephen Rex: The Political Biographies of Cornelius Nepos.  University of Michigan Press, 2012.  ISBN 9780472118380
Aiheesta muualla

Cornelius Nepos: De viris illustribus. The Latin Library. (latinaksi)
Cornelius Nepos: Vitae. Perseus. (latinaksi)
Cornelius Nepos: Lives of Eminent Commanders. Tertullian.org. (englanniksi)
Makarov (kaupunki)

Makarov (ven. Мака́ров) on kaupunki Sahalinin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Sahalinin saaren itärannikolla 235 kilometriä Južno-Sahalinskista pohjoiseen. Kaupungin kautta kulkee Korsakovin ja Tymovskin välinen rautatie sekä Južno-Sahalinskin ja Aleksandrovsk-Sahalinski välinen maantie. Asukkaita on 6 700 henkeä (vuonna 2008).
Paikalla sijainnut Seljutoran kylä on perustettu vuonna 1892. Vuosina 1905–1935 se kuului Japanille. Makarovin kaupunki sai nimensä vuonna 1946 amiraali Stepan Makarovin mukaan. Neuvostoaikana paikkakunnalla oli sellu- ja paperitehdas sekä hiilikaivos. Nykyään tärkeimmät elinkeinot ovat mekaaninen puunjalostus ja kalanjalostus.
Aiheesta muualla

Makarovin kaupunki Sahalinin alueen sivustolla (venäjäksi)
Sahalinin alueen kaupungit
Hallinnollinen keskus: Južno-Sahalinsk 

Aleksandrovsk-Sahalinski | Aniva | Dolinsk | Holmsk | Korsakov | Kurilsk | Makarov | Nevelsk | Oha | Poronaisk | Šahtjorsk | Severo-Kurilsk | Tomari | Uglegorsk
Sahalinin alue
Kymmenen tikkua laudalla (albumi)

| Kymmenen tikkua laudalla Sir Elwoodin hiljaiset värit |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1993
 Julkaistu: syyskuussa 1993
 Tyylilaji: Poprock
 Kesto: 46.05
 Levy-yhtiö: Herodes
Sir Elwoodin hiljaisten värien muut julkaisut
| Yö tekee meistä varkaat 1992 | Kymmenen tikkua laudalla 1993 | Puoli viisi aamulla 1995 |
Kymmenen tikkua laudalla on suomalaisen Sir Elwoodin hiljaiset värit -yhtyeen kolmas albumi. Se julkaistiin vuonna 1993.
Albumilla tapahtui Sir Elwoodin läpimurto, ja se sisältää yhtyeen suurimman hitin "Viimeisellä rannalla", joka pohjaa Nevil Shuten samannimiseen kirjaan. Singlenäkin julkaistu kappale sai paljon radiosoittoa.
Kappaleet

Viimeinkin – 3.52
Soitan taas – 3.59
Viimeisellä rannalla – 4.45
Istanbul – 4.31
Miltä veli tuntuu – 5.51
Meidän pikku kuppila (Osa 2) – 1.54
Älä mee – 4.44
Minä & täysikuu (Pitkin rantaa) – 3.32
Katso tähtiä – 4.00
Karkuri – 5.31
Kun eilistä mä lähdin etsimään – 3.21
Singlet

Viimeisellä rannalla / Viimeinkin (syyskuu 1993)
Minä & täysikuu (Pitkin rantaa) / Katso tähtiä (marraskuu 1993)
Kirjallisuutta

Dimery, Robert (toim.): 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.  ((1001 Albums You Must Hear Before You Die, 2006.) Suomalaisen laitoksen päätoimittaja Jake Nyman. Kääntäjät: Esa Kuloniemi ym)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36217-4