stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Silje Theodorsen

| Silje Theodorsen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. elokuuta 1994 (ikä 30) Tromssa, Norja
Uran tiedot
Seura:  Kvaløysetta Skilag
Laji:  maastohiihto 
Maailmancup
Kaudet:  2014-
Paras sijoitus:  5
 Tietolaatikko päivitetty 25. helmikuuta 2023 
Silje Theodorsen (s. 19. elokuuta 1994 Tromssa) on norjalainen maastohiihtäjä. Hän edustaa Kvaløysetta Skilagia.
Theodorsen debytoi maastohiihdon maailmancupissa joulukuussa 2014 Lillehammerin vapaan sprintissä ollen 31:s. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti jo seuraavana päivänä viiden kilometrin vapaan kilpailusta sijoittuen sijalle 15. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan viides Rukan vapaan hiihtotavan 20 kilometrin takaa-ajokilpailussa marraskuussa 2022. Se on edelleen hänen paras maailmancupsijansa.
Theodorsen on saavuttanut alle 23-vuotiaiden MM-hopeaa perinteisen hiihtotavan sprintistä vuodelta 2015 Almatystä. Vuonna 2012 hän voitti kultaa nuorten olympialaista vapaan hiihtotavan sprintistä Innsbruckista. Planican MM-kilpailuissa 2023 hän sijoittui 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 12:nneksi. Trondheimin MM-kilpailuissa 2025 hän oli 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa kolmastoista.
Käännös suomeksi
Martti Ahtisaari

| Martti Ahtisaari |
| --- | --- |
 Martti Ahtisaari vuonna 1994.
Suomen tasavallan 10. presidentti
 1.3.1994–1.3.2000  
Pääministeri:  Esko Aho Paavo Lipponen
Edeltäjä:  Mauno Koivisto
Seuraaja:  Tarja Halonen
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. kesäkuuta 1937 Viipuri, Suomi
Kuollut: 16. lokakuuta 2023 (86 vuotta) Helsinki,  Suomi
Puoliso:  Eeva Hyvärinen (vih. 1968)
Lapset:  Marko Ahtisaari (s. 1969)
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
Muut puolueet:  SDP (vuoteen 1994 asti)
Koulutus:  kansakoulunopettaja
Kunnianosoitukset:   Nobelin rauhanpalkinto (2008) Unescon rauhanpalkinto Geuzenpenning-mitali
 Nimikirjoitus
Martti Oiva Kalevi Ahtisaari (23. kesäkuuta 1937 Viipuri – 16. lokakuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti ja Suomen tasavallan kymmenes presidentti vuosina 1994–2000. Hän toimi kansainvälisenä rauhanvälittäjänä sekä ennen presidenttikauttaan, sen aikana että sen jälkeen, ja sai mainetta erityisesti rauhanprosessien vetäjänä Namibiassa, Kosovossa ja Indonesiassa. Ahtisaari sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 2008.
Ahtisaari oli ensimmäinen, joka valittiin Suomen tasavallan presidentiksi suoralla kansanvaalilla. Hänet valittiin Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) ehdokkaana, mutta edellisistä presidenteistä poiketen hän tuli päivänpolitiikan ulkopuolelta. Ennen presidenttiyttään Ahtisaari toimi muun muassa Suomen suurlähettiläänä eri Afrikan maissa ja YK:n apulaispääsihteerinä vuosina 1977–1981 sekä alipääsihteerinä vuosina 1982–1983 ja 1987–1991. Hän hoiti Namibian itsenäistymisprosessia YK:n valtuutettuna ja alipääsihteerinä ja myöhemmin muita toimeksiantoja vuonna 2000 perustamansa Crisis Management Initiative -järjestön kautta.
Hän oli myös viimeinen presidentti jonka kaudella käytettiin vuoden 1919 hallitusmuotoa, mikä antoi presidentille laajat valtaoikeudet. Vuonna 2000, hänen presidenttikautensa viimeisenä päivänä, astui voimaan Suomen perustuslaki, joka muutti merkittävästi presidentin roolia Suomen politiikassa.
Sukutausta

Martti Ahtisaarella oli suomalaisia, norjalaisia ja ruotsalaisia sukujuuria. Hänen isänsä sukujuuret olivat Etelä-Norjassa, ja suvun alkuperäinen nimi oli Adolfsen. Suvun varhaisin tunnettu edustaja on Kaakkois-Norjan Bergin seurakunnan alueella vaikuttanut Jakob Andersen (s. noin 1800), jonka poika sahatyömies Adolf Olaus Jakobsen (1829–1882) muutti Østfoldin Tistedalenista Suomeen vuonna 1872. Hän asettui asumaan Kotkan alueelle poikansa Julius Marenius Adolfsenin kanssa, joka oli Martti Ahtisaaren isoisoisä. Ahtisaaren isoisä Frank käytti sukunimenään isänsä patronyymiä Adolfsen ja sai perheineen Suomen kansalaisuuden vuonna 1929. Ahtisaaren isä muutti sukunimensä Ahtisaareksi vuonna 1935.
Varhainen elämä ja opiskelu

Martti Ahtisaari syntyi Viipurissa. Hänen isänsä Oiva Ahtisaari (1908–1976) oli armeijan palveluksessa. Martin syntyessä isä palveli Viipurissa huollon aliupseerina, osallistui maailmansotaan sotilasteknikkona, jonka jälkeen palveli ensin Kuopion ja sitten Oulun varuskunnassa. Martti Ahtisaaren äiti oli Tyyne Ahtisaari (o.s. Karonen, 1903–1967).
Ahtisaari varttui Kuopiossa varuskunnan kasarmialueella, jossa hänen isänsä toimi aliupseerina. Kuopiossa Ahtisaari tapasi tulevan vaimonsa Eeva Hyvärisen, joka oli tullut koulun takia kaupunkiin. Ahtisaari kävi keskikoulun loppuun Kuopion Lyseossa ja muutti isän työn vuoksi Ouluun vuonna 1952. Ennen sitä perheeseen ehti syntyä toinen lapsi, Heli Ahtisaari. Ahtisaari opiskeli Oulun lyseossa, josta kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1956. Oulussa hän pelasi koripalloa Oulun NMKY:n runkopelaajana. Ahtisaari suoritti asepalveluksensa aikana reserviupseerikoulun, ja lähti opiskelemaan Oulun opettajakorkeakouluun palvelusta seuranneen kesän aikaisen vänrikin tehtävän jälkeen. Ahtisaari valmistui kansakoulunopettajaksi vuonna 1959. Häntä luonnehdittiin yhdeksi Oulun opettajakoulutuksen tähdistä. Ahtisaari toimi opettajana Oulussa Oulunsuun kansakoulussa 1959–1960.
Diplomaattiura

Vuosina 1960–1963 Ahtisaari toimi Karachissa Pakistanissa ruotsalaisen liikuntakasvatusopiston oppilaskodin johtajana. Tuolloin hän perehtyi kehitysyhteistyön käytännön ongelmiin ja tutustui kansainväliseen ympäristöön. Hän palasi Suomeen vuonna 1963 ja aloitti opinnot Helsingin kauppakorkeakoulussa, missä hän toimi Ylioppilaiden Kansainvälisen Avun toiminnanjohtajana vuonna 1965. Hän tutustui tuolloin muun muassa myöhemmin Namibian ministerinä toimineeseen Nickey Iyamboon.
Ahtisaari siirtyi vuonna 1965 ulkoministeriön tehtäviin, muun muassa Afrikkaan. Vuoteen 1971 saakka hän työskenteli kansainvälisen kehitysaputoimiston sihteerinä, vuonna 1971 jaosto- ja toimistopäällikkönä ja vuosina 1972–1973 kehitysyhteistyöosaston apulaisosastopäällikkönä. Hänestä tuli vuonna 1973 lähetysneuvos, ja samana vuonna hänet nimitettiin suurlähettilääksi Tansaniaan, Sambiaan ja Somaliaan, vuodesta 1975 lähtien myös Mosambikiin. Hän toimi suurlähettiläänä vuoteen 1977 saakka. Jyrki Vesikansan mukaan Suomessa suhtauduttiin tuolloin kehitysyhteistyöhön joko epäluuloisesti tai ihanteellisesti: Ahtisaari koetti käytännöllisenä miehenä etsiä välittävää näkemystä.
Ahtisaari ja Hyvärinen avioituivat vuonna 1968. Seuraavana vuonna syntyi heidän poikansa Marko Ahtisaari.
Ahtisaari nimitettiin 22. joulukuuta 1976 YK:n Namibia-valtuutetuksi, jona hän toimi vuosina 1977–1981. Tehtävässä hän valvoi namibialaisten etua New Yorkissa, missä maailmanjärjestö suunnitteli Namibian itsenäistymistä. Ahtisaari piti yllä keskusteluyhteyttä SWAPOn, Afrikan yhtenäisyysjärjestön (OAU), maailmanpolitiikan keskeisten valtioiden ja YK:n ylimmän johdon välillä. YK:n pääsihteeri Kurt Waldheim nimitti hänet 27. kesäkuuta 1978 erikoisedustajakseen Namibiaan. Etelä-Afrikka hyväksyi 31. heinäkuuta 1978 Ahtisaaren saapumisen Namibiaan valmistelemaan siellä pidettäviä vaaleja, mutta ilmoitti pidättävänsä itselleen oikeuden hylätä Ahtisaaren suositukset Namibian itsenäistymisestä.
Kylmän sodan vuosina 1980-luvun alkupuolella Namibian itsenäistymisprosessi ei edennyt. Kun Ahtisaaren toimikausi Namibia-valtuutettuna päättyi, hän palasi Suomeen ulkoministeriön palvelukseen ja toimi muun muassa kehitysyhteistyöosaston päällikkönä. Ahtisaaren nimi oli esillä Oulun kaupunginjohtajaksi vuonna 1989, mutta hän kieltäytyi ehdokkuudesta.
Marraskuussa 1986 Yhdistyneiden kansakuntien pääsihteeri Javier Pérez de Cuéllar nimitti Ahtisaaren YK:n hallintoasioiden alipääsihteeriksi vuoden 1987 alusta lähtien. Kyseessä oli järjestön toiseksi korkein virka. Ahtisaaren tärkeimmäksi tehtäväksi ilmoitettiin YK:n hallinnon uudistaminen. Pérez de Cuéllarin virkakauden päättyessä 1990-luvun alussa Ahtisaaresta huhuttiin ehdokasta uuden pääsihteerin vaalissa, mutta virkaan valittiin egyptiläinen diplomaatti Boutros Boutros-Ghali.
Tammikuussa 1991 Ahtisaari nimitettiin ulkoministeriön korkeimmaksi virkamieheksi, valtiosihteeriksi, heinäkuun alusta lukien. Syyskuussa 1992 Sveitsin Genevessä alkaneissa Bosnia ja Hertsegovinan rauhanneuvotteluissa Ahtisaari toimi Euroopan yhteisön puolesta neuvotteluja johtaneen brittiläisen David Owenin avustajana.
Rooli Namibian itsenäistymisessä

Kylmän sodan aika päättyi vähitellen 1980-luvun puolivälistä vuosikymmenen loppua kohti, mikä tasoitti tietä Namibian itsenäistymiselle. Namibian itsenäistymisen lähestyessä Ahtisaari johti YK:n siirtymävaiheen tukiryhmää (United Nations Transition Assistance Group, UNTAG). Se oli ensimmäinen YK-operaatio, johon sisältyi perinteisen rauhanturvaamisen lisäksi siviiliosa, joka avusti itsenäistyvää maata vaalien järjestämisessä, ihmisoikeuksissa, poliisilaitoksen ja koulutuksen järjestämisessä. Tämä kokemus oli tärkeä Ahtisaaren myöhempien tehtävien kannalta. Namibian itsenäistymissuunnitelman toimeenpano aloitettiin YK:n valvonnassa ja järjestön alipääsihteerinä toimineen Ahtisaaren johdolla huhtikuun alussa 1989. Ahtisaaren alaisuudessa oli 8 000 YK:n virkamiestä ja sotilasta. Namibia itsenäistyi 21. maaliskuuta 1990. Ahtisaari vaimoineen sai Namibian kunniakansalaisuuden vuonna 1992 kunnioituksenosoituksena maassa tekemälleen työlle.
Vaikka Ahtisaarella oli tärkeä rooli Namibian itsenäistymisessä, hänen suhteensa Namibian ensimmäiseksi presidentiksi valittuun SWAPO:n johtajaan Sam Nujomaan eivät koskaan muodostuneet läheisiksi. Vuonna 2001 ilmestyneessä elämäkerrassaan Nujoma arvosteli Ahtisaarta melko jyrkästi. Hänen mielestään Ahtisaari oli YK:n Namibia-valtuutettuna ja UNTAG-ryhmän johtajana toimiessaan ollut kiinnostuneempi oman uransa edistämisestä kuin velvollisuuksistaan Namibiassa, ja länsimaiden toiminnan ensisijaisena motiivina oli ollut niiden omien taloudellisten etujen varmistaminen eteläisessä Afrikassa. Nujoman mukaan YK:n UNTAG-ryhmän tavoitteena oli ollut Namibian kysymyksen ratkaiseminen hinnalla millä hyvänsä, myös antamalla myönnytyksiä Etelä-Afrikalle namibialaisten kustannuksella. Nujoma moitti etenkin Ahtisaaren toimia Etelä-Afrikan ja SWAPO:n välisen tulitauon rikkoutuessa huhtikuussa 1989, jolloin Etelä-Afrikan joukot olivat ampuneet namibialaisia vapaustaistelijoita ja siviilejä. Kommentoidessaan Nujoman esittämiä moitteita Ahtisaari puolestaan katsoi SWAPO:n taistelijoiden olleen vuonna 1989 vastuussa tulitauon rikkoutumisesta. Ahtisaaren kuoltua vuonna 2023 Nujoma kuitenkin antoi hänelle tunnustuksen tuesta namibialaisten vapaustaistelulle ja toiminnasta itsenäisen Namibian kätilönä.
Tasavallan presidenttinä > Jatkokaudesta kieltäytyminen

SDP:n puoluevaltuustossa sovittiin loppuvuonna 1998, että puolueen ehdokkaasta vuoden 2000 presidentinvaalissa päätettäisiin toukokuussa 1999 pidettävässä SDP:n puoluekokouksessa. Ahtisaaren ilmoitusta siitä, aikoisiko hän tavoitella toista presidenttikautta, toivottiin hyvissä ajoin ennen sitä. Yleisesti uskottiin, ettei hän voisi vastustaa kiusausta. Toisaalta Ahtisaari oli pitkin virkakauttaan saanut osakseen kovaa ja usein henkilökohtaisuuksiin menevää arvostelua, jopa suoranaista pilkkaa. Ahtisaaren viivyttely johti siihen, että SDP alkoi etsiä vahvaa naista haastajaksi RKP:n Elisabeth Rehnille ja kokoomuksen Riitta Uosukaiselle, jotka olivat olleet uuden presidentin nimeä koskevien mielipidetiedustelujen kärjessä. Helsingin Sanomien joulun alla 1998 teettämän kyselyn mukaan suosituin ehdokas seuraavaksi presidentiksi oli Rehn 32 prosentin kannatuksella, toiseksi suosituin oli Uosukainen 22 prosentilla ja istuva presidentti Ahtisaari jäi kolmanneksi 21 prosentin kannatuksella.
Ahtisaaren elämäkerran kirjoittaja Tapani Ruokanen on todennut, että ”huomattavat sosialidemokraattiset vaikuttajat eivät halunneet Ahtisaaren jatkavan, sillä presidentti oli loukannut liian syvästi puolueen vanhaa kaartia ja ideologisesti orientoitunutta eliittiä”. Ahtisaari ei myöskään onnistunut luomaan toimivia suhteita ammattiyhdistysliikkeen ydintoimijoihin.
Ahtisaari ilmoitti 27. huhtikuuta 1999, ettei hän aikonut olla mukana SDP:n presidenttiehdokkaiden esivaalissa. Hänen ei kuitenkaan tulkittu sulkeneen vielä kokonaan pois mahdollista ehdokkuuttaan toiselle virkakaudelle. Määräaikaan 28. huhtikuuta mennessä SDP:n esivaaliin ilmoittautuivat ulkoministeri Tarja Halonen, EU-parlamentaarikko Pertti Paasio ja EU-parlamentin oikeusasiamies Jacob Söderman. Halonen voitti SDP:n esivaalin 25. toukokuuta, ja Ahtisaari ilmoitti seuraavana päivänä, ettei hän ollut käytettävissä toiselle kaudelle tasavallan presidentiksi. SDP:n puheenjohtaja Paavo Lipponen vakuutti tuoreeltaan huhtikuussa 1999, ettei SDP:ssa ollut minkäänlaisia aikeita syrjäyttää Ahtisaarta presidentin tehtävistä, vaan ratkaisu oli ollut täysin Ahtisaaren omissa käsissä. Lipponen sanoi henkilökohtaisesti toivoneensa, että Ahtisaari olisi jatkanut toiselle kaudelle. Ahtisaaren välit seuraajansa Tarja Halosen kanssa olivat viileät. Elämäkerrassaan hän totesi sarkastisesti:
»Minun täytyy olla suuresti kiitollinen sosialidemokraateille, kun he eivät pakottaneet minua jatkamaan toiselle kaudelle. Jos minut olisi valittu uudestaan toiselle kaudelle, en olisi saanut koskaan Nobelin rauhanpalkintoa. Hyvä myös, etten jäänyt mitään velkaa sosialidemokraattiselle puolueelle.»
Ahtisaari arvosteli edeltäjäänsä Mauno Koivistoa siitä, että tämä palasi takaisin puolueensa jäseneksi presidentinviran päätyttyä. Ahtisaari sanoi kuitenkin kokevansa SDP:n ”henkisesti omaksi puolueekseen”.
Tasavallan presidenttinä > Julkisuuskuva

Ahtisaari kertoi olleensa tyytyväinen ensimmäiseen kauteensa, mutta toivoi tiedotusvälineiltä anteeksipyyntöä hänestä luomastaan kuvasta. Ahtisaari oli usein mediassa ivan kohteena, muun muassa ylipainonsa takia. Hänen kustannuksellaan pilailtiin esimerkiksi television Hyvät, pahat ja rumat-, Iltalypsy- ja Frank Pappa Show -ohjelmissa. Ilta-Sanomien haastattelemat, Ahtisaaren kanssa eri aikoina läheisessä yhteistyössä olleet Jussi Lähde, Lasse Lehtinen, Riitta Uosukainen ja Jaakko Iloniemi ovat kertoneet, että presidentti suhtautui hänestä tehtyyn pilaan rauhallisesti, vaikka ei olisi siitä pitänytkään.
Ahtisaaren lehdistöavustajana presidenttikauden alkuvuosina toimineen Jussi Lähteen mukaan presidentti oli parkkiintunut pilkantekoa kohtaan, sillä tämän aiemmissa kansainvälisissä toimintaympäristöissä pahoilla puheilla ja valheilla oli ollut usein merkittävä rooli. Lähde luonnehtii, että suomalaisessa journalismissa ja viihteessä elettiin Urho Kekkosen ja Mauno Koiviston presidenttikausien jälkeen katharsisvaihetta, jossa tekijöillä oli tarve irrottautua aiemmasta, itäeurooppalaiseksi koetusta ylikunnioittavasta suhtautumisesta vallanpitäjiin. Suomalaisessa televisioviihteessä vallitsi 1990-luvulla satiirin kultakausi, jolloin pilkka siirtyi poliitikkojen ajamista asioista itse henkilöihin.
Tasavallan presidenttinä > Ahtisaaren nimittämät hallitukset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Ahtisaaren nimittämät hallitukset
| Pääministeri | Kausi | Hallitus |
| Paavo Lipponen | 1995–1999 | Lipponen I |
| Paavo Lipponen | 1999–2003 | Lipponen II |
Tasavallan presidenttinä > Ahtisaaren ulkomaanmatkat presidenttinä

Presidenttinä Martti Ahtisaari teki 137 ulkomaanmatkaa, joista 25 oli valtiovierailuja.
Presidenttikauden jälkeen > Kosovon rauhanneuvottelut

YK:n pääsihteeri Kofi Annan nimitti 1. marraskuuta 2005 Ahtisaaren rauhanneuvottelijaksi Kosovoon, ja 11. marraskuuta 2005 YK:n turvallisuusneuvosto vahvisti nimityksen. Ahtisaaren johdolla päästiinkin sopuun Kosovon tulevasta asemasta, mutta esitys kaatui Venäjän ja Serbian vastustukseen, vaikkakin Kosovo tämän jälkeen nopeasti julistautuikin itsenäiseksi vuonna 2008. Vuoden jälkeen itsenäistymisestä jo yli 60 maata oli tunnustanut Kosovon, mutta niiden joukosta puuttui pari EU:n jäsenmaata ja ennen muuta Venäjä. Ahtisaaren mukaan selkeämpään tulokseen ei kysymyksessä voinut kuitenkaan päästä.
Ahtisaarta on kiitetty Kosovon rauhanneuvotteluiden hoitamisesta, mutta Serbia ja sen liittolainen Venäjä arvostelivat häntä. Kosovon serbivähemmistöä edustava kansanedustaja Oliver Ivanović on todennut, ”ettei Serbia voinut hyväksyä pikaratkaisua, joka olisi omien äänestäjien silmissä näyttänyt periksiantamiselta”. Samoin rauhantutkimuksen perustaja, norjalainen tutkija Johan Galtung arvosteli Ahtisaarta rauhanneuvottelijana. Hänen mukaansa Ahtisaari ”on charmikas, tehokas ja taitava”, mutta ”valitettavasti hän ei ole todellinen välittäjä. Hän ei ratkaise konflikteja, vaan ajaa läpi länttä miellyttävän lyhytaikaisen ratkaisun.” Ahtisaari itse totesi serbien toimista albaanivähemmistöä kohtaan Kosovossa, että ”liikaa on liikaa” eikä Kosovoa kaiken koetun jälkeen voinut enää pakottaa Serbian yhteyteen.
Vuonna 2023, jolloin Kosovon itsenäistymisestä oli tullut kuluneeksi 15 vuotta, vain noin puolet maailman valtioista oli tunnustanut sen itsenäisyyden, ja YK-jäsenyys oli Kosovolle yhä vain haave. Toukokuussa 2023 Kosovon pohjoisosassa oli tapahtunut yhteenottoja serbiasukkaiden ja Nato-joukkojen välillä. London School of Economicsin vieraileva professori James Ker-Lindsay katsoi kaikkien Kosovon kriisin osapuolten – kosovolaisten, serbien ja länsimaiden – tehneen virheitä Kosovon rauhan- ja itsenäistymisprosessissa. Ker-Lindsayn mukaan Ahtisaari aiheutti pattitilanteen pakottamalla Serbian hyväksymään Kosovon itsenäisyyden. Hänen mielestään Ahtisaaren olisi pitänyt tuoda esiin vaihtoehto, joka olisi antanut Kosovolle itsenäisyyden, mutta myös tarjonnut Serbialle kunniallisen ulospääsyn tilanteesta. Ker-Lindsay nosti vertailukohdaksi Etelä-Sudanin itsenäistymisen Sudanista kuuden vuoden autonomiajakson jälkeen.
Presidenttikauden jälkeen > Nobel-palkinto

Elokuussa 2005 Ahtisaarta ehdotettiin ensimmäisen kerran Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi, ja hänet valittiin vuoden 2008 palkinnon saajaksi. Tieto Ahtisaaren palkitsemisesta julkistettiin 10. lokakuuta 2008, ja palkinto annettiin 10. joulukuuta 2008 Oslossa. Komitea perusteli valintaa Ahtisaaren useilla mantereilla ja yli kolmenkymmenen vuoden aikana tekemällä työllä kansainvälisten konfliktien ratkaisemiseksi. Komitean puheenjohtaja Ole Danbolt Mjøs toivoi Ahtisaaren saavutusten kannustavan myös muita tähän työhön. Omassa puheessaan Ahtisaari totesi, että ”rauha on tahdon asia”. Rauhanpalkinnon myöntäminen Ahtisaarelle sai kotimaassa ja ulkomailla pääasiassa myönteisen vastaanoton. Näkyvimpinä poikkeuksina olivat Venäjä ja Serbia, jotka eivät esittäneet onnitteluja.
Ennen palkitsemistaan Ahtisaari oli julkisesti ilmaissut olevansa kyllästynyt nimensä jatkuvaan pyörimiseen Nobel-spekulaatioissa. Norjan Nobel-komitean sihteeri Geir Lundestad kertoi syyskuussa 2015 ilmestyneissä muistelmissaan silloisen Suomen eduskunnan puhemiehen Paavo Lipposen käyneen vuonna 2006 hänen luonaan tiedustelemassa, eikö jollekin suomalaiselle voisi myöntää Nobelin rauhanpalkintoa. Lundestadin mukaan Ahtisaaren nimi otettiin Nobel-komiteassa uudelleen esille vuonna 2008, jolloin ”tilanne oli rauhoittunut”.
Ministeri Pär Stenbäck kertoi lokakuussa 2009 ilmestyneessä muistelmateoksessaan Kriisejä ja katastrofeja, että hän oli saanut Lundestadilta huhtikuussa 2007 tiedon, jonka mukaan ”eräs tunnettu henkilö” Suomesta oli lähestynyt komiteaa kirjeellä, jossa perusteltiin, miksi Ahtisaarelle ei pitäisi myöntää palkintoa. Kirjeessä oli ollut lukuisia kielteisiä arviota Ahtisaaresta. Lundestad ei ollut paljastanut Stenbäckille kirjoittajan henkilöllisyyttä. Stenbäck sanoi järkyttyneensä kuulemastaan ja kertoneensa kirjeestä myös Ahtisaarelle. Tämän jälkeen Stenbäck oli kirjoittanut Ahtisaaren tietämättä Nobel-komitealle kirjeen, jossa hän pyrki osoittamaan Ahtisaarta kohtaan esitetyt syytökset perättömiksi. Silloinen ulkoministeri Alexander Stubb vaati kirjeen kirjoittajaa ilmoittautumaan. Vuonna 2015 Lundestad paljasti kirjeen kirjoittajaksi entisen ulkoministerin Keijo Korhosen, yhden vuoden 1994 presidentinvaalien ehdokkaista. Lundestadin mukaan Korhonen oli syyttänyt Ahtisaarta heikosta moraalista ja rahan haalimisesta edustus- ja rauhanvälitystehtävillään. Korhonen kiisti kirjoittaneensa kirjettä Nobel-komitealle, vaikka olikin ollut avoimesti Ahtisaaren palkitsemista vastaan.
Näkemykset Suomen yhdentymisestä länteen

Ahtisaari kannatti Suomen EU-jäsenyyttä. Hän sanoi vuonna 2015 Ylen Ykkösaamussa, että jos Suomen kansa olisi hylännyt kansanäänestyksessä EU-jäsenyyden, hän olisi eronnut presidentin virastaan.
Ahtisaari suositteli julkisesti Suomea hakemaan Nato-jäsenyyttä. Hän sanoi samassa Ylen haastattelussa, että hän oli
»jo varmaan kymmenkunta vuotta ollut sitä mieltä, että meidän pitäisi liittyä [Natoon], koska olen sanonut näin, että kun me olemme huomattava rauhanturvamaa, me olemme erinomaisia rauhanturvaajia, meillä on ollut rauhanturvajoukkoja melkein kaikissa YK:n rauhanturvaoperaatioissa eri vuosien aikana ja me olemme osaavia näissä asioissa, ja minusta Suomen tulee kuulua kaikkiin niihin järjestöihin, joihin läntiset demokratiat kuuluvat, sillä ei ole mitään Venäjän uhan kanssa tekemistä, enkä minä sen takia ole argumentoinut, että Natoon pitää liittyä.»
Viimeiset vuodet

Tasavallan presidentin kanslia tiedotti syyskuussa 2021 Ahtisaaren sairastavan Alzheimerin tautia, minkä vuoksi hän jättäytyi kaikesta julkisesta toiminnasta.
Ahtisaari kuoli hoitokodissa Helsingin Oulunkylässä 16. lokakuuta 2023 kello 6.40.
Viimeiset vuodet > Hautajaiset

Hautajaiset järjestettiin Martin päivänä 10. marraskuuta 2023. Siunaustilaisuus pidettiin Helsingin tuomiokirkossa ja hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle. Ahtisaaren siunauksen toimitti emerituspiispa Eero Huovinen.
Siunaustilaisuuteen osallistui 800 vierasta. Suomen valtiollisen johdon lisäksi paikalla olivat muun muassa Ruotsin kuningas Kaarle XVI Kustaa, Kosovon presidentti Vjosa Osmani, Namibian presidentti Hage Geingob, Tansanian entinen presidentti Jakaya Kikwete sekä Irlannin entinen presidentti Mary Robinson, Vapaa Aceh -liikkeen entinen johtaja Malik Mahmoud, Indonesian entinen oikeusministeri Hamid Awaludin sekä Indonesian entinen varapresidentti Jusuf Kalla.
Viimeiset vuodet > Hautamuistomerkki

Valtioneuvosto tiedotti tammikuussa 2024, että presidentti Ahtisaaren haudalle hankittavasta muistomerkistä järjestetään suunnittelukilpailu. Kilpailun palkintolautakunnassa oli puheenjohtajana alivaltiosihteeri Timo Lankinen ja Ahtisaaren omaisten edustajana Marko Ahtisaari, sekä taiteilijajäseninä kuvanveistäjät Anne Meskanen-Barman ja Matti Nurminen. Muistomerkki paljasttettiin Martin päivänä 10. marraskuuta 2024.
Suunnittelukilpailuun tuli 171 hyväksyttyä ehdotusta. Ensimmäisen palkinnon sai arkkitehti Harri Pakarisen ehdotus Autuas. Muistomerkki veistettiin Ylämaan vihreään graniittiin ja se on oliivipuun lehden muotoinen. Oliivinlehteä pidetään yleisesti rauhan symbolina. Palkintolautakunnan mukaan veistos on pelkistetty, vaikuttavan kokoinen, aikaa kestävä ja rauhallinen, mutta sen ilmiasussa on myös vahva ja koskettavan konkreettinen kannanotto rauhan puolesta.
Tunnustuksia

Ahtisaari sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 2008 ensimmäisenä suomalaisena ”työstään useilla mantereilla ja yli kolmenkymmenen vuoden aikana kansainvälisten konfliktien ratkaisemiseksi”. Aiemmin samana vuonna Ahtisaari oli vastaanottanut myös Unescon rauhanpalkinnon ja Geuzenpenning-mitalin. Rauhanpalkinnon lisäksi Ahtisaarelle myönnettiin useita muita kunnianosoituksia niin Suomessa kuin ulkomaillakin.
Teoksia

Ahtisaari, Martti: Tehtävä Belgradissa.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 978-951-0-25072-3
Ahtisaari, Martti & Wiseman, Carter & Ban Ki-Moon: The United Nations at 70.  Rizzoli International Publications, 2015.  ISBN 9780847846153
Ahtisaari, Martti & Iloniemi, Jaakko & Ruokanen, Tapani: Miten tästä eteenpäin.  Docendo, 2016.  ISBN 978-952-291-284-8