Alano español
Alkuperä

Alanolla on pitkä historia Espanjassa. On olemassa muutamia teorioita alanon alkuperästä, mutta todennäköisin on, että alano tuli 300–400-luvulla Pyreneiden niemimaalle ns. barbaariheimojen, kaukaasialaisten alaanien kanssa.
Desmond Morriksen mukaan eurooppalaisten mastiffirotujen alkuperä on hieman epäselvä, koska siitä on useita toisistaan poikkeavia teorioita. Yleinen näkemys on, että ne polveutuisivat tiibetinmastiffista, joka olisi tuotu Lähi-itään ensimmäisellä vuosituhannella eaa - siellä koiria käytettiin paitsi Assyrian kuninkaallisten palatsien vartioijina, myös heidän harrastamassaan leijonanmetsästyksessä. Hieman myöhemmin Aleksanteri Suuri hankki itselleen näitä koiria, ja niistä kehittyi muinaisessa Kreikassa rotu nimeltä molossus. Tämä uusi rotu päätyi roomalaisten käsiin, jotka levittäytyessään eri puolille Eurooppaa levittivät samalla valloitetuille alueille myös molossikoiriaan. Niiden paikallisversioista kehittyi hieman eri käyttötarkoituksiin erikoistuneita rotuja, ja Morriksen mukaan alano olisi ollut yksi niistä.
Vuonna 1350 kuningas Alfonso XI julkaisi hänen kirjansa "Book of Hunting", ja myöhemmin 1500-luvulla julkaistiin "Treatise of Hunting" (tuntematon tekijä). Molemmissa kirjoissa on yksityiskohtaisesti kuvailtu alanoa. Velazquez on kuvannut rotua maalauksessaan metsästystilanteessa ja Goya vastaavasti härkää nappaamassa.
Espanjalaiset tekivät tutkimusmatkoja, valloituksia ja asuttivat uusia maita ja alueita, ja heillä oli usein mukanaan alanoja, joiden avulla he alistivat valloittamansa alkuperäiskansat. Kymmenen sotilaan ja yhden alanon sanottiin vastaavat sataa sotilasta ilman yhtäkään alanoa. Tästä voi päätellä, että alanoa voidaan pitää monien molossirotujen yhtenä esi-isänä.
Vaikka rodun muinaisia esi-isiä käytettiin lähinnä vartiointiin, alanon käyttötarkoitus oli erilainen: alun perin se toimi karja- ja metsästyskoirana, sekä myöhemmin myös härän- ja karhunpurijana. Alanot ovat aina työskennelleet tiloilla ja niitä on perinteisesti käytetty metsästämään isoja eläimiä. Koirien rakenne erosi niiden työtehtävien mukaan, ja tämä ero oli huomattava keskiajalla. Merkittävä aika alanoille oli renessanssin ja barokin aikaan. Tuolloin on tehty monia kuvauksia, veistoksia ja maalauksia alanoista.
Karjan paimennukseen ja taltuttamiseen käytetyt koirat olivat pienempiä, raskaampia ja olivat kiivasluonteisempia. Ne työskentelivät lyhyillä matkoilla, lähinnä karsinoissa ja ruohotasangoilla. Nämä koirat tunnetaan nimellä perro de toro ("härkäkoira").
Metsästykseen käytetyt koirat olivat pitkäjalkaisia, niillä oli korkea kipukynnys eivätkä ne väsyneet helposti. Nämä koirat tekivät pitkiä metsästysreissuja. Kuitenkin talouden muutokset, aseiden yleistyminen ja vähäisempi tarve karjakoirille aiheutti näiden koirien harvinaistumisen 1900-luvulla. Vuonna 1963 Madridin Retiro-puistossa esitetyt yksilöt olivat pitkään aikaan viimeiset näyttelyissä nähdyt yksilöt.
Vuonna 1978 ryhmä intohimoisesti metsästäviä ihmisiä aloitti elvytystyön alano españolin kevyemmästä ja pitkäjalkaisemmasta tyypistä. Suurin kanta löytyi Cantabriasta. Muutamasta sadasta yksilöstä valittiin parhaat myöhempää kasvatusta varten. Alanon hyväksyi roduksi Espanjan Kennelliitto.