Mustafa Barzani
Sodat ja vallankumoukset Irakissa

Palattuaan Irakiin vuonna 1958 Mustafa Barzani osallistui lukuisiin kapinointeihin Bagdadia vastaan, usein etsien ja saaden tukea KGB:ltä, CIA:lta, Mossadilta, MI6:lta ja SAVAKilta, sekä tukea Syyriasta ja Jordanista riippuen siitä, kumpi maa vastusti hallitusta Bagdadissa kyseisenä aikana, hyödyntäen kylmän sodan monimutkaisuuksia Lähi-idässä.
Kun tasavaltalaiset tekivät vallankaappauksen ja syrjäyttivät monarkian, kurdit saivat enemmän oikeuksia. Tilapäiseen Irakin perustuslakiin 27. heinäkuuta 1958 sisällytettiin, että kurdit ja arabit olivat saman kansakunnan kumppaneita. Sen seurauksena useita kurdien johtajia nimettiin korkeisiin sotilasarvoihin, ja Barzani kutsuttiin takaisin Irakiin. Lokakuussa 1958 Barzani ja hänen seuraajansa palasivat Neuvostoliitosta, ja Barzani solmi nopeasti lämpimät suhteet Abdulkarim Qasimiin. Qasim toivoi voivansa käyttää Barzania potentiaalisena liittolaisena valtataisteluissa Irakissa, sillä Qasim kohtasi merkittävää vastustusta kansallismielisiltä arabikenraaleilta ja -intellektuelleilta maassa. Mustafa Barzanin kohtaamat haasteet :KDPssä olivat samankaltaisia, kun puolueessa nousi erimielisyyksiä maareformista, poliittisesta asemasta ja liittoutumisista muiden puolueiden kanssa Irakissa, kuten Irakin kommunistisen puolueen kanssa. Barzani otti nopeasti haltuunsa KDP:n, syrjäyttäen pääsihteeri Ibrahim Ahmadin ja korvaten tämän kommunistimielisellä Hamza Abdullahilla tammikuussa 1959 sekä vakiinnuttaen suhteensa ICP:hen.
Yhdessä kommunistien kanssa Barzani ja KDP tukivat Qasimia Mosulissa maaliskuussa 1959 tapahtuneen baathilaisten ja muiden arabimielisten kansannousun aikana ja tulivat kaupunkiin taistelemaan kapinaa vastaan. Heinäkuussa 1959 vasemmiston lietsomasta mellakasta Kirkukissa Qasim tuomitsi ICP:n ja Barzani seurasi perässä, nähdessään ICP:n kilpailijana Pohjois-Irakissa. Barzani katkaisi siteet puolueeseen ja palautti Ibrahim Ahmadin alkuperäiseen asemaansa ja korotti Jalal Talabanin politbyroon jäseneksi KDP:n neljännessä kongressissa lokakuussa 1959, lopettaen KDP:n yhteistyön ICP:n kanssa. Vaikka Ahmad suhtautui myönteisesti irtisanoutumiseen ICP:stä, hän epäili edelleen Barzanin politiikkaa puolueelle ja oli kriittinen hänen johtajuuttaan kohtaan.
Ajan mittaan Qasim alkoi epäillä Barzania, peläten tämän kasvavaa valtaa Irakin Kurdistanissa voivan muodostua mahdolliseksi vastustajaksi hänen valtaansa Irakissa ja mahdollisesti paikaksi, jossa ulkomaiset tiedustelupalvelut voisivat aiheuttaa epävakautta Irakissa. Qasim alkoi hyödyntää heimojen välisiä jakolinjoja kurdialueella keskittymällä niihin, jotka olivat olleet pitkäaikaisia kilpailijoita Barzaneille, kuten Zebarit ja Harkit, luoden heimokiistoja syksyllä 1960. Muut KDP:n jäsenet, kuten Ahmad ja Talabani, alkoivat ilmaista enemmän vastustusta Qasimia kohtaan puoluejulkaisujen kautta, tyytymättöminä siihen, ettei mitään edistystä ollut tapahtunut kohti kurdien autonomiaa. Qasim lopetti hallituksen avustukset ja etuoikeudet Barzanille alkuvuodesta 1961, ja suurimman osan vuotta välillä jännitteet Barzanin ja Qasimin välillä kasvoivat. Qasim epäili Barzania mahdolliseksi väyläksi, jota britit voisivat käyttää hänen valtakautensa häiritsemiseen Kuwaitin ottamisessa haltuun ja lisäsi aseita hallituksen tukemille heimoille pitääkseen Barzanin heikossa asemassa. 11. syyskuuta 1961 Irakin lentokoneet alkoivat pommittaa kurdialuetta kuvaten tapahtumia, ja 24. syyskuuta Qasim määräsi KDP:n lakkautettavaksi. Seuraavan joulukuun aikana Barzani ja KDP katkaisivat sopimuksensa Bagdadin kanssa ja ryhtyivät vihamielisyyksiin hallituksen kanssa.
Barzani yritti saada tukea Yhdysvalloista, vieraannuttaen samalla monia irakilaisia progressiivisia ja ICP:hen kuuluvia henkilöitä, jotka kokivat moisen siirron petoksena kaikkea sitä vastaan, mitä KDP edusti. Barzanin onnistui kuitenkin johtaa peshmerga-taistelijoita tehokkaasti, aiheuttaen tappioita sotilaille siihen pisteeseen asti, että Qasim tarjosi rauhaa kahdesti marraskuussa 1961 ja maaliskuussa 1962, molemmilla kerroilla Barzanin hylätessä rauhanneuvottelut ja vaatiessa autonomiaa. Tällaiset vaatimukset olivat toteuttamiskelvottomia Qasimille, joka tiesi, että tällainen myönnytys vahingoittaisi hänen imagoaan, ja sotilaallinen kampanja jatkui Barzanin kapinaa vastaan.
Loppuvuoden 1962 aikana Barzanin kampanja osoittautui aiheuttavan Qasimin aseman Bagdadissa yhä epävakaammaksi, ja hän ohjasi KDP:n neuvotteluihin baathistien ja nasseristien kanssa. Näillä kahdella ryhmittymällä oli suurimmat mahdollisuudet onnistua Qasimin jälkeen.