stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hakkuukone
Kuvaus

Tyypillisiä harvesterin pääosia ovat hakkuulaite, nosturi, hytti sekä etu- ja takarunko. Useimmissa malleissa harvesteripäätä kannatteleva nosturi ja hytti sijaitsevat eturungolla, kun taas moottori sekä pääosa hydrauliikasta on sijoitettu takarungolle. Yleensä harvesteri on runko-ohjattu (runko taittuu akselien välistä). Pintapainetta ja liikkumiskykyä maastossa parantaa telojen käyttö. Erikoisrakenteisilla ja -leveillä teloilla voidaan työskennellä turvemailla sulan maan aikaan.
Harvesteripään (=hakkuupää, koura) tehtävänä on puun kaato, karsinta, katkonta ja mittaus. Puun mittaan katkaisun aikana harvesteripäässä olevista suuttimista suihkutetaan väriainetta merkintään ja ureaa juurikääpien leviämistä vastaan. Harvesteripää koostuu muun muassa syöttörullista, karsintateristä, mitta-antureista, ketjusahasta sekä ns. tiltistä, joka mahdollistaa harvesteripään toimimisen vaaka- ja pystyasennossa. Harvesteripää on kiinnitetty nosturiin pyörivän nivelen (rotaattorin) välityksellä, minkä ansiosta harvesteripää pyörii pystyakselinsa ympäri. Puuta kaadettaessa harvesteripää viedään puun tyvelle, tartutaan puuhun ja sahataan se poikki ketjusahalla. Sen jälkeen puuta syötetään harvesteripään läpi syöttörullilla, ja samaan aikaan karsintaterät karsivat oksat. Mittalaitteen ja ketjusahan avulla puusta katkaistaan sopivan mittaisia pölkkyjä joko tukiksi tai kuitupuuksi. Lisäksi on mahdollista tehdä sorvitukkeja tai sellua.
Hakkuukone prosessoi ja tuottaa jatkuvasti uutta tietoa tuotannon määrästä, kuljettajan työstä, koneesta sekä leimikosta.
Tunnettuja hakkuukonemerkkejä ovat Ponsse, John Deere, Komatsu, Rottne, Logset ja Ecolog.
Nykyiseen John Deere Forestry Oy:n kuuluva, aiemmin nimellä Plustech Oy toiminut tutkimus- ja kehitysyksikkö kehitti 1990-luvulla kaksi kävelevän metsäkoneen prototyyppiä. Deere & Company’n näyttelypaviljonkiin siirretty kävelevä metsäkone on ensimmäinen hakkuupäällä varustettu kävelevä harvesteri ja valmistunut vuonna 1994. Testien aikana sille kertyi noin 2000 työtuntia. John Deere -yhtymä  on lahjoittanut vuonna 1999 valmistetun kävelevän Plusjack-metsäkoneen Suomen Metsämuseo Lustolle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hakkuukone Wikimedia Commonsissa
Video kävelevästä harvesterista v. 2007 (englanniksi)
Ohjelmistovertailu Ponsse, Komatsu ja John Deere. Metsätehon tuloskalvosarja 14/2016.
Hallintoasia

Hallintoasia on julkisen hallintoviranomaisen hallinnollisessa järjestyksessä käsittelemä asia. Laajasti ymmärrettynä käsite kattaa myös hallintolainkäytön, hallinnolliset valitusasiat, hallintoriita-asiat, tosiasiallisen hallintotoiminnan ja tosiasiallisen julkisen vallan käytön. Suppeammin käsitettynä hallintoasia tarkoittaa hallintomenettelyssä käsiteltävää asiaa. Hallintoasioita eivät ole lainsäädäntöön, lainkäyttöön ja yksityisoikeuteen liittyvät asiat. Hallintoasiassa viranomainen tekee kirjallisen päätöksen.
Valtiovallan kolmijakoon perustuvassa jaottelussa hallintoasioita käsittelevät toimeenpanovaltaan kuuluvat viranomaiset. Asian tekee tulkinnanvaraiseksi se, että myös tuomioistuimet käsittelevät eräitä hallintoasioita. Rajan hallintoasioiden ja yleisiin tuomioistuimiin kuuluvien rikos- ja riita-asioiden välille vetää vakiintunut oikeuskäytäntö.
Hallintolupa

Hallintolupa on viranomaisen päätös, jolla sallitaan muuten kielletty tai rajoitettu toiminta tai menettely. Se on usein rinnastettavissa hallintopäätökseen. Luvan yleisin tarkoitus on toiminnan valvonta. Tällaisia ovat esimerkiksi huvi- ja elinkeinoluvat. Ohjaavien lupien tavoite on vaikuttaa etukäteen toiminnan laajuuteen ja sisältöön. Tällaisia ovat maatalousmaan hankintaluvat, tuontia valvovat tuontilisenssit ja ympäristöluvat. Lääkkeen myyntilupa tai rakennuslupa toteuttavat sekä valvontaan että ohjaukseen pyrkiviä päämääriä. Lääkärintoimen harjoittamisen sallivan luvan pääasiallinen tarkoitus on legitimaatio. Samantyyppinen hyväksymispäätös on tilintarkastajien auktorisointi. Rakennuksen käyttöönotto ja ajoneuvon tai laitteen käyttö edellyttää myönteistä tarkastuspäätöstä eli esimerkiksi katsastusta tai tyyppihyväksyntää. Rakentamisen salliva poikkeuslupa on nimestään huolimatta hallintolupa.
Magneettivahvistin

Vuorovaiheinen H-siltakytketty magneettivahvistin, joka ei olisi mahdollinen ilman diodeja. Parittomilla numeroilla merkityt käämit kuuluvat ensimmäiseen magneettisydämeen ja parillisilla numeroilla merkityt kuuluvat toiseen magneettisydämeen. Monissa kyllästyvän kuristimen rakenteissa ohjauskäämit on yhdistetty yhdeksi yhteiseksi ohjauskäämiksi.
Yksinkertaistettu kaaviokuva magneettivahvistimella toteutetun apuregulaattorin toteutuksesta. Piirroksesta on tarkoituksella jätetty pois muuntajan T1 ensiökäämi ja koko hakkuriteholähteen muu elektroniikka. Elektroniikkalohko A1 ohjaa regulaattorin toimintaa päästämällä sopivan määrän demagnetointivirtaa diodin D3 läpi kyllästyvälle kuristimelle L2. Tämä vastaa oleellisilta osin Masayuki Hattorin ja Shigeo Nakamuran patenttia vuodelta 1982.
Vuorovaiheinen magneettiaudiovahvistin, jossa teholähteen tasajännitevälipiiriä hyödynnetään vahvistimen vastajännitelähteenä.
Sarjaan kytketyt kyllästyvät kuristimet, jotka ovat E. F. W. Alexandersonin patentoiman keksinnön ydin. Kuormapiirin vaihtosähkö pyrkii indusoimaan ohjauskäämeihin ja sitä kautta ohjausvirtapiiriin häiritsevän suuren vaihtojännitteen. Käyttämällä kahta sarjaan kytkettyä kyllästyvää kuristinta haitallinen muuntajavaikutus kumoutuu. Tällainen kyllästyvien kuristimien kytkentä itsessään voi muodostaa magneettisen vahvistimen.
Rinnan kytketyt kyllästyvät kuristimet. Käyttämällä kahta rinnan kytkettyä ohjauskäämien osalta vastakkaisvaiheista kuristinta haitallinen muuntajavaikutus kumoutuu. Tällainen kyllästyvien kuristimien kytkentä itsessään voi muodostaa magneettisen vahvistimen.
Yhteen ferromagneettiseen sydämeen rakennettu sarjaan kytketty kyllästyvä kuristin. Ohjauskäämi on keskellä. Työkäämit ovat sen vasemmalla ja oikealla puolella. Tämän rakenteen esitteli Francis B. Crocker vuonna 1904. Tällainen kyllästyvä kuristin itsessään voi olla magneettinen vahvistin.
Muuntajasydämen piiseosteisen magneettiteräksen magnetointikäyrä (1) ja magneettivahvistimen kyllästyvään kuristimeen soveltuvan sydänmateriaalin magnetointikäyrä (2).
Magneettivahvistin tai magneettinen vahvistin on sähköisen signaalin vahvistin, jossa vahvistus tapahtuu yhden tai useamman ferromagneettisen magneettisydämen kyllästyvässä kuristimessa. Yksinkertaisimmillaan magneettivahvistin voi olla pelkkä kahden työkäämin kyllästyvä kuristin. Yhden työkäämin kyllästyvästä kuristimesta voi myös tehdä magneettivahvistimen, mutta siinä tapauksessa magneettivahvistimeen tarvitaan myös muita virtapiirielementtejä. Magneettivahvistimeen voi joka tapauksessa kuulua muita virtapiirielementtejä. Magneettivahvistimen käyttöjännite on aina vaihtojännite. Ennen puolijohdevahvistimia magneettivahvistin haastoi elektroniputket monissa sovelluksissa. Nykyään magneettivahvistimilla on kilpailukykyisiä sovelluksia tehoelektroniikassa, esimerkiksi tietokoneiden hakkuriteholähteiden apuregulaattoreina. Magneettivahvistimia on käytetty myös audiovahvistimina, kelpuutettu lentokoneen sähköjärjestelmän sydämeksi, ja niitä aiotaan käyttää myös sähköverkon hallintaan Yhdysvalloissa.
Historia

Mekaanisesti säädettäviä kuristimia käytettiin valaistuksen säätöön jo 1800-luvun lopulla, mutta niitä ei mielletty signaalin vahvistimiksi. Kuristimen magneettipiiriä avaamalla saatiin vähennettyä induktanssia, jolloin vaihtovirta kuristimen läpi kasvoi. Charles Frederick Burgess ja Budd Frankenfield keksivät, että ferromagneettisen muuntajasydämen magneettista kyllästymistä voisi käyttää sähkövirran säätämiseen. Francis Crocker keksi miten kahden työkäämin rakenteella voitiin kumota muuntajavaikutus. Amerikanruotsalainen Ernst Alexanderson oivalsi kyllästyvän kuristimen mahdollisuudet ja ryhtyi käyttämään keksimäänsä magneettivahvistinta tehokkaissa radiolähettimissä. Elektroniputkien monipuolistuvan valikoiman ja radiotekniikan kehityksen myötä kiinnostus Amerikassa laimeni. Saksassa mielenkiinto magneettivahvistimiin säilyi, ja niiden kehitys oli nopeaa vuosien 1937–1945 aikana. Vähäisen huollontarpeen ansiosta magneettivahvistimia hyödynnettiin lukuisissa sotilassovelluksissa, kuten taistelulaivojen tykkien vakautusjärjestelmissä, elektronisissa laskimissa, lentokoneiden autopiloteissa ja V-2-raketin vakautus- ja ohjausjärjestelmissä. Toisen maailmansodan jälkeen mielenkiinto magneettivahvistimia kohtaan heräsi uudelleen. Silloin havaittiin, että magneettivahvistimen tekniikka oli jo edistynyt pitkälle, mutta kaupalliset sovellukset olivat silti harvinaisia.
Sovelluksia

Magneettivahvistimen toimintaperiaate ja mitoitus poikkeavat suuresti muista vahvistimista, mutta sille on kehitetty lukuisia sovelluksia, jotka ovat suurelta osin päällekkäisiä muuntyyppisten vahvistimien kanssa. Erinomaisen säteilykestävyytensä ansiosta magneettivahvistimia on käytetty ydinreaktoreiden mittausvahvistimissa. Tietokoneiden ferriittirengasmuistit perustuivat magneettivahvistimien myötä kehitettyyn magneettiseen digitaalilogiikkaan. Myös kokonaan magneettilogiikalla toimivia digitaalisia laskimia valmistettiin. Nykyään magneettivahvistimet ovat yleisiä hakkuriteholähteiden matalajännitteisissä apuregulaattoreissa.
Diodien avulla magneettivahvistimiin on saatu runsaasti lisää erilaisia mahdollisuuksia. Magneettivahvistimia on diodien avulla nopeutettu ja monipuolistettu. H-siltakytketty magneettivahvistin voi vahvistaa signaalin lineaarisesti laajalla alueella nollan molemmin puolin. Tämäntyyppisiä magneettivahvistimia voi käyttää esimerkiksi audiovahvistimina, kunhan käyttöjännitteen taajuus on riittävän suuri. Audiovahvistimissa ja monissa muissa vahvistimissa ei tarvita signaalin tasakomponentin vahvistusta, jolloin on mahdollista toteuttaa vahvistin yksinkertaisemmilla rakenteilla. Kyllästyvän kuristimen avulla on myös kokeellisesti toteutettu radiovastaanottimia.
Ominaisuuksia > Vahvuuksia

Magneettivahvistimen kyllästyvän kuristimen magneettisydän ja käämilangat kestävät hyvin neutronisäteilyä. Tästä syystä magneettivahvistimia on käytetty ydinvoimasovelluksissa.
Magneettivahvistin kestää korkeita lämpötiloja. Lämpötilan rajoitukset johtuvat tavallisesti käämien eristeistä ja diodeista. Magneettisydän ja käämilangan kupari kestävät korkeampia lämpötiloja tuhoutumatta.
Sähköinen erotus ja DC-kytkentä toteutuvat magneettivahvistimessa samanaikaisesti tarvitsematta lisätä mitään virtapiirejä.
Kulumattomuus. Magneettivahvistimen kyllästyvän kuristimen ominaisuudet eivät huonone käytössä.
Ei tarvitse hehkuvirtaa eikä aiheuta hehkuttamiseen liittyvää hukkalämpöä ja käynnistysviivettä, toisin kuin putkivahvistimet.
Sovelluksesta riippuen magneettivahvistimen hyötysuhde voi olla hyvin korkea, teoriassa lähellä 100%.
Magneettivahvistimella on mahdollista saavuttaa yli 106 tehovahvistus yhdellä vahvistinasteella. Tosin magneettivahvistimilla suuri vahvistus saavutetaan pidentyneen vasteajan kustannuksella. Vertailun vuoksi yhden bipolaaritransistorin vahvistimella yli 105 tehovahvistus on vaikea saavuttaa.
Ominaisuuksia > Heikkouksia

Vaihtojännitelähde on pakollinen.
Vuorovaihetyyppisissä magneettivahvistimissa hyvän hyötysuhteen saavuttaminen on vaikeaa. Yli 50 % hyötysuhteen saavuttaminen puhtaasti magneettivahvistimen keinoin on saavutettavissa mutta lineaarisuuden kustannuksella. Eräs mahdollisuus tämän ongelman kiertämiseksi on yhdistää magneettivahvistin hakkuriteholähteen kanssa siten että teholähteen tasajännitevälipiiriä käytetään magneettivahvistimen virtapulssien vastajännitteenä.
Magneettivahvistimelle tyypillinen matala tuloimpedanssi voi rajoittaa soveltuvia käyttökohteita.
Magneettivahvistimen taajuusvaste riippuu käyttöjännitteen taajuudesta.
Matalataajuisen käyttöjännitteen tapauksessa magneettivahvistimesta tulee suuri, painava ja kallis.
Etenemisviive, joka riippuu käyttöjännitteen taajuudesta. Korkealla käyttöjännitteen taajuudella viive on pieni.
Kyllästyvän kuristimen ferromagneettisen sydänmateriaalin ominaisuudet rajoittavat magneettivahvistimen taajuuskaistaa.
Kyllästyvän kuristimen ja magneettivahvistimen ero

Sekaannuksen välttämiseksi kyllästyvä kuristin ja magneettivahvistin erotellaan toisistaan seuraavasti:
Magneettivahvistin on virtapiirilaite, joka koostuu kyllästyvien kuristimien, tasasuuntaajien, vastusten ja tavanomaisten muuntajien yhdistelmästä, jota käytetään signaalin vahvistukseen.
Kyllästyvä kuristin on ensisijainen ja yhteinen komponentti kaikissa magneettivahvistimissa.
Kyllästyvän kuristimen ja magneettivahvistimen eroa on verrattu elektroniputken ja putkivahvistimen eroon. Vastaava vertaus voidaan ulottaa myös transistoreihin ja transistorivahvistimiin.
Kyllästyvä kuristin

Kyllästyvä kuristin on välttämätön komponentti kaikissa magneettivahvistimissa. Kyllästyvä kuristin yksinään voi olla magneettivahvistin, jos siinä on kahden työkäämin tasapainotettu rakenne, mutta pelkkä yksinkertainen yhden työkäämin kyllästyvä kuristin ei ole magneettivahvistin ellei siihen lisätä muita virtapiirielementtejä. Kyllästyvää kuristinta voidaan pitää virtapiirin elementtinä, jonka impedanssi on hyvin suuri käyttöjännitteen puolijakson yhden osan aikana ja hyvin matala puolijakson jälkimmäisen osan aikana. Siirtymä näiden tilojen välillä on äkillinen. Vaihekulmaa, jonka kohdalla impedanssi muuttuu korkeasta matalaan, tavallisesti säädellään tasavirralla.
Magneettivahvistimen kyllästyvän kuristimen sydämelle on tyypillistä suuri magnetointivastus, pieni magnetointivirta vuon kyllästymisrajojen sisäpuolella ja äkillinen sydämen magneettinen kyllästyminen rajan ylittyessä. Kyllästyneen kuristimen magnetointivastus häviää ja ainoastaan työkäämin resistanssi pysyy, kunnes käyttöjännitteen ja sen myötä työkäämin virran napaisuuden kääntyminen palauttavat kyllästyvän kuristimen sydämen magneettivuon alempaan arvoon.
Kyllästyvä kuristin > Käämit

Magneettivahvistimen kyllästyvässä kuristimessa on erilaisia käämejä eri tehtävissä. Ne kuitenkin jakaantuvat kahteen pääluokkaan: ohjauskäämeihin ja pääkäämeihin.
Vaikka edellä pääkäämit ja ohjauskäämit jaettiin erillisiin pääluokkiin, on olemassa myös magneettivahvistimen sovelluksia, joissa kyllästyvässä kuristimessa on vain yksi käämi. Hakkuriteholähteen apuregulaattorissa yksi käämi riittää. Tämän yhden käämin tehtävät työkääminä ja ohjauskääminä erotellaan diodeilla. Tästä poikkeuksellisesta mutta lukumääräisesti yleisestä sovelluksesta on olemassa myös poikkeuksen poikkeus, jossa hyödynnetään kahta käämiä.
Hallintonormi

Hallintonormi tarkoittaa laajasti ymmärrettynä hallintoelimen tekemää norminmuotoista päätöstä. Yleensä se ymmärretään suppeammin ja sillä tarkoitetaan vain sellaisia hallintoelinten määräyksiä ja ohjeita, joihin sisältyy ylemmän toimielimen suorittamaa alaistensa johtoa ja valvontaa. Hallintonormit koskevat tavallisesti teknisiä yksityiskohtia, jotka liittyvät lainsäädännön määräysten toimeenpanoon, talousarvion käytännön soveltamiseen tai suunnitelmien toteutukseen. Hallintonormin käytännön muoto on esimerkiksi hallintopäätös, menettelyohje, soveltamismääräys tai yleiskirje.
Yksityisille henkilöille tai oikeushenkilöille viranomainen ei voi hallintonormilla luoda velvollisuuksia, vaan ne kohdistuvat ainoastaan toisiin hallintoelimiin tai niiden henkilöstöön. Hallintonormin määräyksen laiminlyönti tai sen vastainen menettely on virkarikos. Ohjeet eivät sen sijaan yleensä sido virkamiestä samalla tavoin.
Haikara (yhtye)

| Haikara> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1971–1976, 1998–2005
Tyylilaji:  progressiivinen rock, rock, poprock
Kotipaikka:  Lahti, Suomi
Laulukieli:  suomi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haikara oli suomalainen, Lahdesta kotoisin oleva progressiivisen rockin yhtye, joka perustettiin vuonna 1971. Yhtyeen alkuperäistä tyyliä on verrattu muun muassa King Crimsoniin, Jethro Tulliin, Van der Graaf Generatoriin, sekä jossain määrin Tasavallan Presidenttiin. Haikaran ensimmäinen albumi, Haikara, ilmestyi vuonna 1972, ja siitä on sittemmin tullut progeklassikko.
Historia

Haikara perustettiin Lahdessa vuonna 1971 perustajajäseninään Vesa Lattunen (laulu, kitara, piano), Markus Heikkerö (rummut) ja Timo Vuorinen (basso). Pian perustamisensa jälkeen yhtye äänitti sen aikaisesta tuotannostaan radiolle nauhan. Finnlevy kiinnostui nauhasta, mutta harkinnan jälkeen tuottaja Jukka Hauru jätti Haikaran ilman levytyssopimusta studiokokemuksen puuttumisen vuoksi. Sen sijaan Discophon solmi Haikaran kanssa levytyssopimuksen.
Haikaran esikoisalbumi Haikara ilmestyi vuonna 1972. Samalla yhtye oli muuttunut viisimiehiseksi, kun siihen olivat liittyneet aiemmin Charlies-yhtyeessä vaikuttanut Vesa Lehtinen (laulu, tamburiini, lehmänkello) sekä Harri Pystynen (huilu, saksofoni).
Vuonna 1974 ilmestyi toinen albumi, Geafar. Vesa Lehtinen oli lähtenyt ja toiseksi solistiksi tullut Vesa Lattusen sisar Auli Lattunen. Vaikka Suomessa elettiin progressiivisen rockin kulta-aikaa, Geafar ei täyttänyt levy-yhtiön kaupallisia odotuksia. Heikko myynti sai yhtiön vaatimaan Haikaran siirtymistä kaupallisemmalle linjalle. Kun yhtye ei tähän suostunut, levytyssopimus päättyi.
Samana vuonna 1974 Haikaran musiikillinen johtaja Vesa Lattunen aloitti yhteistyön Jukka Kuoppamäen kanssa sovittaen kappaleita tämän albumille Väinämöinen. Yhteistyön ohessa Haikaralle avautui mahdollisuus uuden albumin levyttämiseen Kuoppamäen Satsanga Records -levy-yhtiölle. Tuloksena oli Lahden Microvox-studiossa äänitetty ja maaliskuussa 1975 valmistunut Iso lintu. Albumilla Haikaran kokoonpanon muodostivat Vesa Lattunen, Harri Pystynen, Markus Heikkerö ja Timo Vuorinen sekä uutena jäsenenä yhtyeeseen liittynyt solisti Matti Heinänen. Lisäksi levyllä vierailevat taustalaulaja Auli Lattunen, huilisti-saksofonisti Igor Sidorow (oik. Erkki Summala), sekä Lahden kaupunginorkesterin jousi- ja puhallinsoittajat. Haikara siirtyi albumilla jossain määrin suoraviivaisemman rockin suuntaan. Iso lintu sai ristiriitaisen vastaanoton, eikä se myynyt edeltäjiään paremmin. Osasyynä on pidetty Satsangan rajallista markkinointia. Albumin ilmestyttyä Haikara hajosi taiteellisiin erimielisyyksiin.
Hajoamisen jälkeen Lattunen ja Pystynen jatkoivat Haikaran toimintaa jälleen uudella kokoonpanolla. Alkuvuodesta 1976 yhtye levytti Hi-Hat-levymerkille funk-singlen Poika pilvellä / Jumbo. Saman levymerkin kokoelmalla Hatrock 2 julkaistiin Haikaran kappale ”American Look”. Kriitikoilta yhtyeen musiikillinen uudistuminen sai positiivisen vastaanoton. Kaupallinen menestys jäi kuitenkin jälleen vaatimattomaksi. Samalla yhtyeen toiminta hiipui ja sen jäsenet siirtyivät muiden projektien pariin.
Haikara teki paluun 1990-luvun lopulla, jolloin sen kokoonpano oli kokenut taas muutoksia – Vesa Lattunen oli ainoana mukana 1970-luvun jäsenistöstä. Yhtye julkaisi vuonna 1998 albumin Domino ja vuonna 2001 levyn Tuhkamaa. Myös seuraava albumi oli suunnitteilla. Sen teko ei kuitenkaan toteutunut, sillä Vesa Lattunen menehtyi 3. maaliskuuta 2005.
Kokoonpanot

Alkuperäinen kokoonpano
Vesa Lattunen – laulu, kitara, piano
Timo Vuorinen – basso
Markus Heikkerö – rummut
Toinen kokoonpano
Vesa Lattunen – laulu, sähkökitara, akustinen kitara, piano, urut, basso
Vesa Lehtinen – laulu, tamburiini, lehmänkello, Eberhard Faber 1146 No 2
Timo Vuorinen – sähköbasso
Markus Heikkerö – rummut, putkikello, triangeli
Kolmas kokoonpano
Vesa Lattunen – laulu, kitara, piano
Vesa Lehtinen – laulu, tamburiini, lehmänkello, Eberhard Faber 1146 No 2
Harri Pystynen – huilu, saksofoni
Timo Vuorinen – basso
Markus Heikkerö – rummut
Neljäs kokoonpano
Vesa Lattunen – laulu, kitara, piano, klavinetti, tamburiini, triangeli, lehmänkello
Auli Lattunen – laulu
Harri Pystynen – huilu, saksofoni
Timo Vuorinen – basso
Markus Heikkerö – rummut, timpani, lyömäsoittimet, marakassit, triangeli
Matti Heinänen - laulu
Viides kokoonpano: uudelleen koottu Haikara
Vesa Lattunen – laulu, kitara, piano
Eljas Holm
Jorma Nikulainen
Hannu Rontu
Kuudes kokoonpano, nimellä Haikara IV (vaikutti levyllä Domino 1998)
Vesa Lattunen - akustinen ja sähkökitara, kosketinsoittimet, laulu
Jan Schaper - altto- ja sopraanosaksofoni, altto- ja sopraanonokkahuilu, laulu
Tommi Mäkinen - bassokitara
Jukka Teerisaari - rummut, timbaalit
Seitsemäs kokoonpano (vaikutti levyllä Tuhkamaa 2001)
Vesa Lattunen - laulu, kitara, kosketinsoittimet
Saara Hedlund - laulu
Hannu Kivilä - sello
Jan Schaper - laulu, saksofoni
Tommi Mäkinen - bassokitara
Jukka Teerisaari - rummut
Diskografia > Albumit

Haikara (1972,  RCA Records)
Geafar (1974,  RCA Records)
Iso lintu (1975,  Satsanga Records)
Domino (1998,  Metamorphosis)
Tuhkamaa (2001,  Mellow Records)
Diskografia > Singlet

”Poika pilvellä” / ”Jumbo” (1976, Hi-Hat)
Aiheesta muualla

Haikaran esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ylen Elävä arkisto: Haikara: Manala (live 1972)
Ylen Elävä arkisto: Haikara ja Köyhän pojan kerjäys
Otto Halla-aho

Otto Halla-aho (20. maaliskuuta 1875 – 22. lokakuuta 1956) oli suomalainen Petäjäveden Kuivasmäen kylästä kotoisin ollut kansansoittaja ja kyläpelimanni. Häntä kutsuttiin myös lempinimillä Halla-Otto, Hallan Otto ja Hallanen.
Otto Halla-aho kierteli haitarinsa kanssa pitkin Keski-Suomen pitäjiä soittamassa. Hän oli tunnettu nasevista sutkautuksistaan ja hänestä on liikkeellä paljon juttuja ja tarinoita.
Kirjallisuutta

Risto Urrio : Halla-Otto kiertävä kansansoittaja.   Leikkimieli Ky 2008 ISBN 9789529951789
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Hakran keramiikka

Hakran keramiikka n. 3300–2800 eaa. oli varhaisharappalainen pohjoinen keramiikkaperinne noin 3300–2800 eaa. Se vastaa esiharappalaista Ravi-vaihetta. Hakran asutuskeskuksia oli runsaasti Länsi-Punjabin Bahawalpurissa. Erityisen runsas keskittymä oli Fort derawarin lähellä. Hakran ihmiset asuivat puoliksi maanalaisissa taloissa. Hakran aikaan oli lännessä Belutšistanin vuorilla ja Induksen tasangolla Kehi Begin keramiikka.
Hakran jälkeen alueelle tulivat Kot Dijin ja Siswalin perinteet. Arkeologi Raon mukaan Haryanan Bhirranassa oli Hakran keramiikkaa jo 8000–7000 eaa.
Ravi-vaihe

Harappan Hakran keramiikkaa vastaavaa vaihetta sanotaan Ravi-vaiheeksi. Sen ensimmäinen vaihe alkoi 3900–3500 eaa. ja päättyi noin 3300 eaa. Ravi-vaiheen myöhäisempi jakso alkoi 3300 eaa. ja päättyi 2900-2800 eaa.. Ravi-vaiheessa saatettiin käyttää harapassa jo vaunuja.  Harappa oli Ravi-vaiheessa vain pieni kylä tai kyläryhmä.
Hakran löytöpaikkoja

Ne Hakra-keskukset, joiden ala on yli 10 ha
Tähdellä merkityt paikat leirejä
Yli 20 ha:
Chambrawala Ther 34.6 ha
Musfarwali* 27.6 ha
Lathwala 2 26.3 ha
Chandewala 2* 24.7 ha
Moniwala* 22.9 ha
Luppewala* 22.7 ha
Sohniwali* 22.0 ha
Bhootanwala C 20.6 ha
Ambrawali 20.5 ha
Adhi 1 20.0 ha
10–20 ha:
Chikrala 19.2 ha
Chore  19.0 ha
Theriwala 18.9 ha
Gajjuwala 2* 16.7 ha
Jharal 16.2 ha
Sheruwala 2* 15.1 ha
Thoom Thali 14.1 ha
Jalilpur 13.0 ha
Valwala 2 11.2 ha
Merechi Kanda 2* 10.7 ha
Bhootanwali 2 10.7 ha
Mehwali 2 10.6 ha
Baggewali* 10.0 ha
5–10 ha:
Khiplewali 2
Safuwala 3
Darkhanwala Ther
litanwala
Naharwali
Dhuni, hakra
Abduwali
Jafawala 2
Khiplewali 3
Luppewala 3
Nahranwala
Sheruwala 3
Waddenwali Sanukewala 2
Khilewali
Muutamia melko tunnettuja pienempiä paikkoja:
Merechi kanda
Mosafarwali 2
Naharwali B
bhirrana
Framana
Girawad
Rakhigarhi
Kunal