stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Flada

Flada (ruots. flada, kaislikkoinen merenlahti < indoeurooppalainen juuri plat(h)) on maankohoamisen seurauksena lahdesta altaaksi muodostuva vesialue, joka on yhteydessä mereen yhden tai useamman vesiväylän tai salmen kautta.
Maksamaalla, Vöyrin kunnassa, Pohjanmaalla sijaitseva ihmisen muokkaama flada.
Suomessa fladat ovat tyypillisiä Merenkurkun laakealla maankohoamisrannikolla, jossa Rogen- ja De Geer -moreenit luovat hyvät edellytykset niiden muodostumiselle. Ruotsissa fladat kehittyvät usein drumliiniselänteiden väliin.
Jatkuvan maankohoamisen ja vedenpinnan vaihteluiden takia fladojen eliöstö on jatkuvassa muutostilassa. Kasvillisuus ja muut ominaisuudet vaihtuvat usein vyöhykkeittäin suuosaa kohti. Sellaisissa fladoissa, jonne ei pääse maa-alueilta ravinteita, kasvillisuus ja eläimistö ovat hyvin rikasta. Näissä fladoissa putkilokasvi- ja näkinpartaisleväyhdyskunnat ovat monimuotoisimmillaan. Fladoissa kasvaa monia uhanalaisia näkinpartaisleviä. Runsaslukuinen uposvesikasvillisuus sitoo tehokkaasti ravinteita, estää pohjan sedimenttejä sekoittumasta, ja pehmeästä pohjasta huolimatta vesi on kirkasta.
Vesiväylä tai salmi, joka erottaa meren ja fladan toisistaan, on usein hieman korkeammalla, koska niissä on esimerkiksi moreeniselänne, hiekkasärkkä tai kasvillisuutta, jolloin ne rajoittavat veden vaihtumista, estävät sedimenttejä kulkeutumasta fladasta ulos ja myös veden suolapitoisuus voi olla alhaisempi kuin meressä.
Flada alkaa sieltä, missä tunnistettavissa olevat pohjamuodostumat tai salmet rajoittavat veden vaihtumista. Kun allas tai sen laskuaukko on 1,4 m merenpinnan yläpuolella, flada päättyy.
Näkinpartaislevää kasvaa puhtaissa fladoissa.
Hyvälaatuisen fladan tunnusmerkkeinä voidaan pitää hyvin kehittynyttä pohjakasvillisuutta, kutevien rannikkokalojen esiintymistä ja vaikuttumatonta valuma-aluetta. Fladat ovatkin usein tärkeitä kalojen kutu- ja poikasalueita.
Fladat ovat äärimmäisen suojaisia, joten niiden eliöstö on erityisen herkkä veden ja pohjasedimenttien sekoittamiselle. Moottoriveneiden potkurivirrat ja aallot ovat fladojen ekosysteemille tuhoisia.
Suomen vuoden 1961 vesilain 1 luvun 15 a §:n 1 momentissa kielletään toimenpiteet, jotka vaarantavat enintään kymmenen hehtaarin suuruisen fladan tai kluuvijärven säilymisen luonnontilaisena.
Vuosina 2005 ja 2006 Lounais-Suomen ympäristökeskus teki Selkämeren ja Saaristomeren alueella fladainventoinnin.
Alueita, joissa flada ei ole enää yhteydessä mereen ja vesi on makeaa, kutsutaan glo-järviksi, kluuveiksi tai kluuvifladoiksi. Korkean veden aikana merivesi voi kuitenkin vielä nousta kluuviin.
Espanjan sisällissota

Espanjan sisällissota käytiin vuosina 1936–1939 vapailla vaaleilla valitun Espanjan toisen tasavallan hallituksen (republicanos) ja kenraali Francisco Francon johtamien kansallismielisten (nacionalistas) kapinallisten välillä. Sitä voidaan pitää  toisen maailmansodan esinäytöksenä. Vastakkain olivat osaksi samat ideologiat, ja sotaan osallistuivat maailmansodan tulevat vastapuolet Saksa ja Neuvostoliitto kokeillen samalla omaa aseistustaan.
Tasavaltalaisten puolella taisteli liberaaleja, sosialisteja, kommunisteja, anarkisteja, joidenkin maakuntien separatisteja sekä pieni vähemmistö Espanjan konservatiiveista. Heidän rinnallaan sotivat myös ulkomaalaisista vapaaehtoisista kootut kansainväliset prikaatit. Ulkovalloista tasavaltaisten tukijoina olivat Neuvostoliitto ja Meksiko. Kansallismielisiä puolestaan avustivat Saksa, Italia ja Portugali. Espanjan yhtenäisyyttä ja monarkiaa eli kuningasvaltaa kannattavien kansallismielisten voitto johti kenraali Francon diktatuuriin eli yksinvaltaan.  Hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1975 kuninkaaksi kruunattu Juan Carlos I palautti maahan parlamentaarisen eli edustuksellisen demokratian eli kansanvallan.lähde?
Espanjan sisällissodan uhrien lukumäärästä on esitetty erilaisia arvioita. Paul Preston on koonnut tutkimustuloksia teokseen The Spanish Holocaust (2012). Tasavaltalaisen terrorin uhrien määräksi arvioidaan 52 000–58 000. Kansallismielisen terrorin määräksi arvioidaan sen sijaan selvästi yli 100 000, kenties jopa 150 000 kuollutta (tai sitäkin enemmän). Sodan jälkeisen väkivaltaisen repression eli sorron, uhrien määrän arvioidaan nousevan ainakin 35 000:een. Taisteluissa arvioidaan kuolleiden määräksi noin 140 000. Siihen on vielä lisättävä ainakin 20 000 pommituksissa kuollutta siviiliä. Lisäksi kansallismielisten perustamilla vanki- ja työleireillä kuoli yli 150 000 henkeä ja paljon enemmänkin, jos tarkastelun aikaväliä pidennetään sodan jälkeiseen aikaan. Lopullisia tai edes kovin tarkkoja lukemia ei ehkä koskaan voida selvittää.
Tasavaltalaisten puolella taistelleiden kansainvälisten prikaatien sotilaista kaatui noin 4 900, kansallismielisten puolella olleiden ulkomaalaisten tappiot olivat noin 5 300 sotilasta.
Rintamalinjat sodan alkuvaiheessa elo-syyskuussa 1936.
Sisällissodan alku > Sodan taustaa

Espanjan sisällissota alkoi 18. heinäkuuta 1936 Espanjan armeijan oikeistolaisten upseerien epäonnistuneen vallankaappausyrityksen johdosta. Sotilasvallankaappauksen suunnittelu oli aloitettu jo saman vuoden helmikuussa pidettyjen parlamenttivaalien jälkeen, jotka päättyivät vasemmistopuolueiden muodostaman kansanrintaman niukkaan voittoon. Vaaleja seuranneen kevään aikana Espanjassa syntyi poliittisen väkivallan kierre, jossa radikaalien vasemmistolaisten ja oikeistolaisten falangistien veriteot seurasivat toisiaan. Heinäkuun alkuun mennessä oli henkensä menettänyt lähes 300 ihmistä.
Vasemmistolaisten radikalisoitumisen taustalla oli jo vuosikymmeniä jatkunut painostus ja väkivalta valtiovallan, työnantajien ja kirkon taholta, joka kohdistui erityisesti ammattiyhdistysliikkeeseen. Esimerkiksi myöhemmin murhatun pääministerin Eduardo Daton 1910-luvulla ammattiliittoja vastaan käymä niin sanottu "likainen sota" vaati lukuisten ay-toimijoiden hengen. Heitä kuoli joko salamurhaajien uhreina tai epämääräisissä olosuhteissa pidätettyinä. Väkivalta jatkui edelleen 1920-luvulla kenraali Miguel Primo de Riveran diktatuurin aikana. Myös hänen kukistumisensa jälkeen nähtiin voimakeinoin murskattuja työtaisteluja, kuten vuoden 1934 Asturian kaivoslakko, joka vaati yli 3 000 kaivosmiehen hengen.
Helmikuun 1936 parlamenttivaalien jälkeen kiihtyneen väkivallan vuoksi hallitus ryhtyi maaliskuun puolivälissä toimiin falangisteja vastaan. Presidentti Manuel Azaña ei kuitenkaan suuremmin puuttunut vasemmiston toimintaan, joka sekin lisäsi väkivaltaa. Hallitus oli tietoinen oikeistoupseerien vallankaappaussuunnitelmista ja yritti estää niitä sijoittamalla heitä uusiin tehtäviin. Esimerkiksi kenraali Franco siirrettiin Kanariansaarille, Manuel Goded Llopis Baleaareille ja Afrikan armeijan komentajasta Emilio Molasta tehtiin prikaatinpäällikkö pohjoiseen Pamplonan kaupunkiin.
Sisällissodan alku > Vallankaappausyritys

Heinäkuun 12. päivänä 1936 falangistit murhasivat hallituksen poliisivoimien luutnantin José Castillon, joka kuului sosialistiseen työväenpuolueeseen. Hän oli jo toinen muutaman viikon sisään surmattu vasemmistolainen Guardia de Asalton upseeri. Vuorokautta myöhemmin poliisit kostivat Castillon murhan sieppaamalla ja ampumalla monarkistisen konservatiivipoliitikon José Calvo Sotelon. Kansallismieliset upseerit käyttivät Sotelon murhaa tekosyynä kapinalle, vaikka sitä oli suunniteltu jo keväästä lähtien.
Francisco Francon ja Emilio Molan johtama sotilaskapina alkoi lopulta 17. heinäkuuta Espanjan Marokosta, jossa palvelleista sotilaista suurin osa oli ulkomaisia palkkasotureita eli legioonalaisia. Lisäksi Marokossa toimineeseen Afrikan armeijaan kuului paikallisesta väestöstä värvätyt Regulares-joukot, joita tasavaltalaiset myöhemmin kutsuivat maureiksi. Espanjan Marokossa kapinalliset eivät juurikaan kohdanneet vastarintaa. He kuitenkin surmasivat lähes 200 tasavaltalaisten kannattajaa ja heille uskollista upseeria. Seuraavana päivänä kapina levisi suunnitellusti myös emämaan puolelle, mutta kansallismieliset eivät kuitenkaan saaneet haltuunsa maihinnousupaikkaansa Sevillaa lukuun ottamatta yhtään suurkaupunkia. He onnistuivat aluksi valtaamaan ainoastaan vanhoilliset Vanhan-Kastilian, Leónin ja Navarran alueet, jotka olivat myötämielisiä kansallismielisille. Portugalissa maanpaossa olleen kenraali José Sanjurjon oli tarkoitus lentää Espanjan Burgosiin ottaakseen kapinalliset joukot johtoonsa, mutta hän kuoli lentokoneensa törmättyä puihin nousukiidon yhteydessä Portugalin Estorilissa 20. heinäkuuta. Kapinan johto jäi tämän jälkeen Molan ja Francon käsiin.
Sisällissodan alku > Voimasuhteet taistelujen alkaessa

Sodan alkaessa kansallismielisten – siis kapinallisten – hallussa olevilla alueilla oli noin 11 miljoonaa Espanjan kaikkiaan 25 miljoonasta asukkaasta. Noin puolet maan 120 000 sotilaan armeijasta oli kapinallisten puolella, upseereista kansallismielisten riveihin siirtyi jopa 90 prosenttia. Lisäksi heidän joukkoihinsa kuului 35 000 sotilaan vahvuinen Afrikan armeija. Espanjan laivaston aluksista suurin osa jäi tasavaltalaisten haltuun, mutta ongelmaksi muodostui upseeriston puute. Ilmavoimista suurin osa jäi niin ikään tasavaltalaisille. Sen lentokalusto oli kuitenkin pahasti vanhentunutta.
Sodan osapuolet > Kansallismieliset

Kansallismielisten kapinallisten joukot koostuivat alun perin neljästä poliittisesta ryhmittymästä, joihin kuuluivat fasistinen falangistipuolue, useasta oikeistolaisesta puolueesta muodostunut liitto CEDA sekä monarkiaa kannattavat karlistit ja alfonsistit. Kenraali Franco ei kuitenkaan hyväksynyt kilpailevia oikeistoryhmittymiä, vaan yhdisti kaikki omaan falangistipuolueeseensa huhtikuussa 1937. "Kansallismieliset" oli nimitys, jota käyttivät vain ryhmittymän omat jäsenet ja kannattajat. Vastustajat kutsuivat heitä yleensä fasisteiksi. Kansallismielisten tukijoihin kuuluivat lähinnä liikemiehet, suurmaanomistajat, katolinen kirkko ja maan keskiluokka.
Nationalistien puolella taisteli myös Espanjan Afrikan armeija, osa maan ilmavoimista ja laivastosta sekä osa puolisotilaallisista Guardia Civil ja Guardia de Asalto -poliisivoimista. Afrikan armeija koostui pohjoisafrikkalaisista värvättyjen Regulares-joukkojen lisäksi Espanjan muukalaislegioonasta. Yhteensä nationalistien vahvuus oli noin 600 000 miestä. Espanjan tasavaltalaisarmeijan 120 000 sotilaasta noin puolet siirtyi vallankaappausyrityksen yhteydessä heidän riveihinsä, mutta upseerien kohdalla osuus oli jopa 90 prosenttia.lähde?
Kansallismielisiin kuuluneista ryhmistä falangistit oli fasistinen puolue, jonka perusti vuonna 1933 Espanjan syrjäytetyn diktaattorin Miguel Primo de Riveran poika José Antonio Primo de Rivera. Vuonna 1934 siihen liittyi natsimielinen JONS-ryhmittymä. Falangistit aloittivat poliittisen väkivallan vastustajiaan kohtaan jo ennen sisällissodan alkamista. Heidän provosointinsa tarkoituksena oli luoda maahan pelon ja sekasorron ilmapiiri, joka olisi oikeuttanut järjestyksen palauttamiseksi kansanrintamahallituksen syrjäyttämisen ja fasistisen hallinnon perustamisen. Sisällissodan alkuvaiheessa falangistien riveissä oli noin 35 000 vapaaehtoista.
CEDA oli vajaan kahdenkymmenen oikeistolaisen, monarkistisen ja katolilaisen puolueen muodostama liitto, jonka pääryhmittymänä oli vuonna 1931 perustettu Acción Popular. Se julisti puolustavansa Espanjaa ja kristinuskoa marxilaisuutta vastaan. CEDA otti toimintaansa vaikutteita sekä natsismista että fasismista. Sen puheenjohtaja José María Gil-Robles vieraili natsien puoluekokouksessa Nürnbergissä ja CEDA järjesti myös itse vastaavia pienimuotoisempia kokoontumisia. Hävittyään vuoden 1936 parlamenttivaalit ryhmittymä hylkäsi maltillisen linjansa ja alkoi tukemaan falangistien väkivaltaa sekä rahoitti myöhemmin kesällä yritettyä sotilasvallankaappausta.
Karlistit ja alfonsistit halusivat palauttaa Espanjaan monarkian. Karlistien päämääränä oli saada maan hallitsijaksi Bourbonin suvun Don Carlosista periytyvä sukuhaara, alfonsistit puolestaan halusivat takaisin valtaistuimelle vuonna 1931 syrjäytetyn kuningas Alfonso XIII:n. Karlistit olivat sekä demokratian että sosialismin vastaisia. Heidän antisosialisminsa meni jopa niin pitkälle, että karlistit vastustivat Hitleriä ja Mussolinia näiden politiikan sisältämän kansallissosialismin vuoksi.
Ulkovaltojen osallistuminen sotaan > Puuttumattomuussopimus ja Kansainliiton suhtautuminen

Pian sodan syttymisen jälkeen elokuussa 1936 yhteensä 27 maata allekirjoitti niin sanotun puuttumattomuussopimuksen, jolla ne sitoutuivat olemaan sekaantumatta sisällissotaan. Etupäässä Ranskan ja Ison-Britannian puuhaaman sopimuksen tarkoituksena oli estää sodan laajeneminen yleiseurooppalaiseksi suursodaksi. Siihen liittyneistä maista Saksa, Italia ja Neuvostoliitto rikkoivat kuitenkin sopimusta lähettäen omia sotilaitaan ja aseistusta eri osapuolille. Myös Ranskaa syytettiin sen rikkomisesta, koska maan kautta kulki miehiä ja aseita tasavaltalaisille. Syyskuussa sopimuksen allekirjoittaneet maat perustivat komitean, jonka tarkoituksena oli estää aseiden ja ulkomaisten taistelijoiden pääsy Espanjaan. Maata ympäröivät merialueet jaettiin Britannian, Ranskan, Saksan ja Italian valvottaviksi, mutta kaksi jälkimmäistä valtiota kuitenkin vetäytyivät nopeasti toiminnasta.
Erityisesti Iso-Britannia ja Ranska joutuivat vaikeaan tilanteeseen suhtautumisessaan Espanjan sisällissotaan. Ne eivät halunneet kansallismielisten voittoa, koska se olisi tiennyt maan joutumista Francon johtamien fasistien käsiin, mistä taas olisi seurannut natsi-Saksan ja Italian vaikutusvallan kasvu uuden kumppanin johdosta. Toisaalta maat eivät myöskään kommunismin pelossaan halunneet tasavaltalaisten voittoa erityisesti sen jälkeen, kun Neuvostoliitto oli noussut heidän tärkeimmäksi tukijakseen ja lähettänyt maahan omia neuvonantajiaan.
Syyskuussa tasavaltalaisten hallitus pyysi Kansainliitolta aseapua suvereniteettinsa puolustamiseksi, mutta järjestö ei ollut halukas antamaan apua. Sodan laajenemisen lisäksi sen pelkona oli kommunismin leviäminen, minkä vuoksi Kansainliitto kielsi helmikuussa 1937 lähinnä vasemmistolaisista koostuneiden ulkomaalaisten vapaaehtoisten lähettämisen Espanjaan. Kiellolla ei kuitenkaan käytännössä ollut mitään vaikutusta.
Ulkovaltojen osallistuminen sotaan > Tasavaltalaisten ulkomainen apu > Kansainväliset prikaatit

Kansainväliset prikaatit olivat vapaaehtoisista koottuja joukko-osastoja, jotka taistelivat tasavaltalaisten puolella. Ajatuksen niiden luomisesta esitti syyskuussa 1936 Ranskan kommunistisen puolueen pääsihteeri Maurice Thorez ja prikaatien kokoamisesta vastasi myöhemmin Komintern. Britanniassa vapaaehtoisjoukkoja oli jo samaan aikaan alettu kokoamaan paikallisen kommunistijohtajan Harry Pollittin aloitteesta. Kominternin osalta vapaaehtoisten lähettämistä järjesti muun muassa Josip Broz Tito, joka toimi Pariisista käsin. Espanjassa prikaatien tukikohdaksi valittiin Albaceten kaupunki, jonne ensimmäiset vapaaehtoiset saapuivat lokakuussa. Kommunistien ja sosiaalidemokraattien lisäksi kansainvälisten prikaatien riveissä taisteli myös liberaaleja, jotka vastustivat Italian fasismia ja Saksan kansallissosialismia haluten pysäyttää niiden etenemisen. Yhteensä prikaateihin kuului 53 380 vapaaehtoista 55 eri maasta, joista noin 10 000 osallistui muihin kuin taistelutehtäviin. Kansainvälisten prikaatien taistelijoista kaatui arviolta 4 900.
Kansainvälisiin prikaateihin kuului yhteensä seitsemän prikaatia. Tunnetuimpia yksiköitä olivat yhdysvaltalaisten vapaaehtoisten Abraham Lincolnin prikaati, kanadalaisten Mackenzie-Papineau-pataljoona, briteistä ja irlantilaisista koottu British Battalion, italialaisten Garibaldi-pataljoona sekä saksankielisistä maista ja skandinaaveista koottu Thälmann-pataljoona. Eniten vapaaehtoisia tuli Ranskasta, josta heitä saapui lähes 9 000. Puolalaisia ja italialaisia oli noin 3 000. Sota herätti paljon mielenkiintoa eri puolilla maailmaa, minkä vuoksi vapaaehtoisiksi värväytyi runsaasti tunnettuja poliittisia aktivisteja sekä myös vasemmistolaisia taiteilijoita. Varsinaisten taistelijoiden lisäksi mukana oli myös runsaasti lehtimiehiä ja valokuvaajia, jotka toimivat sotakirjeenvaihtajina. Tunnetuimpia ulkomailta saapuneita vapaaehtoisia olivat muun muassa kanadalainen lääkäri Norman Bethune, Länsi-Saksan tuleva liittokansleri Willy Brandt, valokuvaaja Robert Capa, kirjailija Ernest Hemingway ja säveltäjä Conlon Nancarrow.
Suomalaisia vapaaehtoisia tasavaltalaisten riveissä taisteli vähintään 72, joiden lisäksi oli 78 amerikansuomalaista, 73 kanadansuomalaista ja ainakin kaksi Neuvostoliitosta tullutta. Heistä kaatui noin 70. Tunnettuja olivat muun muassa amerikansuomalaiset William Aalto ja Matti Mattson, kanadansuomalaiset Niilo Mäkelä ja Jules Päiviö sekä SKP:ssa vaikuttanut toimittaja Tuure Lehén. Aaro Amnell julkaisi vuonna 1973 sodasta kertovan muistelmateoksen Pyreneitten yli.lähde?
Ulkovaltojen osallistuminen sotaan > Tasavaltalaisten ulkomainen apu > Anarkistit ja trotskilaiset

Kansainvälisten prikaatien ohella tasavaltalaisten puolella taisteli noin 2 000–3 000 ulkomaalaista anarkistia, jotka kuuluivat CNT-ammattiliiton ja FAI-järjestön joukkoihin. Heitä tuli eniten Italiasta, josta Camillo Bernerin johdolla saapui yli 500 anarkistia. Sodan aikana Espanjassa vieraili kahteen otteeseen myös kuuluisa anarkistifilosofi Emma Goldman. Trotskilaisen POUM-puolueen riveissä puolestaan oli 28 eri maasta noin 700 ulkomaalaista kommunistia tai muuta vasemmistolaista, joista osa ei halunnut liittyä Neuvostoliiton johtaman Kominternin kokoamiin prikaateihin. Tunnetuin POUM:n joukoissa taistellut oli englantilainen kirjailija George Orwell, joka myöhemmin julkaisi kokemuksistaan kirjan Katalonia, Katalonia.
Ulkovaltojen osallistuminen sotaan > Tasavaltalaisten ulkomainen apu > Neuvostoliitto

Britannian ja Ranskan kieltäydyttyä tuesta, oli tasavaltalaisten hallituksen pakko kääntyä Neuvostoliiton puoleen. Vaikka maa oli elokuussa 1936 allekirjoittanut puuttumattomuussopimuksen, jolla se sitoutui olemaan toimittamatta sotilaallista apua Espanjaan, muodostui Neuvostoliitosta näin ollen tasavaltalaisten ainoa ulkopuolinen asemateriaalin lähde. Hitleristä ja Mussolinista poiketen Stalin yritti kuitenkin toimittaa aseapunsa perille salaisesti. Tätä varten käynnistettiin Operaatio X. Tasavaltalaiset saivat lähteestä riippuen arviolta 650–1 000 lentokonetta, 350–900 panssarivaunua, 1 000–1 500 tykkiä sekä lisäksi parikymmentä tuhatta konekivääriä ja satojatuhansia kiväärejä. Jalkaväkiaseet ja tykit olivat pääsääntöisesti vanhoja ja sangen huonokuntoisia, mutta vastaavasti T-26- ja BT-5-panssarivaunut olivat moderneja ja tehokkaita. Lentokoneet puolestaan olivat huomattavasti heikompia kuin natsi-Saksan kansallismielisille toimittamat.
Materiaalin lisäksi Neuvostoliitto toimitti 1 800 asiantuntijaa, kuten insinöörejä, tulkkeja ja lentäjiä sekä panssari-, ilmatorjunta- ja viestialoja edustavia sotilaita ja NKVD:n vastavakoilijoita. He siirtyivät Espanjaan valehenkilöllisyyksiä, väärennettyjä dokumentteja ja Nansenin passeja käyttäen.
Tasavaltalaiset maksoivat aseavusta Espanjan valtion kultavarannoilla, jotka tuohon aikaan olivat maailman neljänneksi suurimmat. Pääministeri Francisco Largo Caballeron ja finanssiministeri Juan Negrínin päätöksillä Moskovaan siirrettiin Ranskan kautta 510 tonnia kultaa – yli 70 prosenttia maan koko kultavarannosta. Jäljelle jääneet 193 tonnia muutettiin käteiseksi Ranskassa.
Sotilasneuvonantajia Neuvostoliitto lähetti Espanjaan yhteensä 2 000–3 000. Taistelutehtäviin osallistuneita sotilaita oli kuitenkin vain noin 500, jotka olivat lähinnä lentäjiä ja panssarivaununkuljettajia. Neuvostoliiton sisäministeriön turvallisuuspoliisin NKVD:n agentit olivat sodan aikana mukana monenlaisessa vehkeilyssä Stalinin tukemia kommunisteja vastustaneita tasavaltalaisia vastaan. Heistä merkittävimpiä olivat Iosif Grigulevitš ja Aleksandr Orlov, jotka olivat osallisina muun muassa trotskilaisen POUM-puolueen johtajan Andrés Ninin sekä riippumattoman vasemmistoaktivistin José Roblesin murhiin.
Puna-armeijan joukoissa oli myös suomalaisia upseereita, kuten tiedustelu-upseerina toiminut eversti Vilho Pentikäinen, kenraalimajuri Toivo Tommola ja kenraali Eemeli Toikka.lähde?
Ulkovaltojen osallistuminen sotaan > Tasavaltalaisten ulkomainen apu > Meksiko

Meksikon vallankumouksen jälkeen maassa oli tullut valtaan vasemmistoliberaali PRI-puolue, jonka politiikan johdosta maa tuki muista latinalaisen Amerikan valtioista poiketen avoimesti tasavaltalaisia. Meksiko ei liittynyt puuttumattomuussopimukseen, vaan auttoi tasavaltalaisia noin kahden miljoonan dollarin edestä. Meksikon tuki käsitti muun muassa 20 000 kivääriä ja 20 miljoonaa patrunaa.
Meksiko auttoi tasavaltalaisia myös diplomaattisella tuella sekä vastaanottamalla noin 50 000 Espanjasta tullutta pakolaista, joihin lukeutui orvoiksi jääneitä lapsia. Toisen maailmansodan aikana Espanjan toisen tasavallan pakolaishallitus toimi Méxicossa, kunnes se palasi natsimiehityksestä vapautuneeseen Pariisiin.
Ulkovaltojen osallistuminen sotaan > Tasavaltalaisten ulkomainen apu > Ranska

Espanjan tavoin myös Ranskassa oli 1930-luvun lopulla vasemmistolainen kansanrintamahallitus. Se ei kuitenkaan avoimesti tukenut tasavaltalaisia, koska hallitus pelkäsi avun aiheuttavan Ranskassa sisäisiä levottomuuksia ja jopa sisällissodan. Myös maan oikeistopuolueet vastustivat kiihkeästi tasavaltalaisten auttamista. Syyskuussa 1936 Pariisissa järjestettiin yli 20 000 ihmisen mielenosoitus, jossa vaadittiin aseavun antamista. Lopulta pääministeri Léon Blumin johtama hallitus päätti lähettää Espanjaan lentokoneita, lentäjiä ja mekaanikkoja. Niiden toimittaminen kuitenkin päättyi vuoden 1936 loppuun mennessä.
Ulkovaltojen osallistuminen sotaan > Kansallismielisten ulkomainen apu > Vapaaehtoiset

Kenraali Francon johtamien kansallismielisten puolella taisteli yhteensä noin 8 000 vapaaehtoista portugalilaista omassa joukko-osastossaan, joka oli maan hallituksen ja armeijan järjestämä. Lisäksi oli 3 000 muuta ulkomaalaista vapaaehtoista, jotka olivat sekalainen ryhmä äärikatolilaisia, antikommunisteja, fasisteja ja yläluokkaan kuuluvia seikkailijoita. Kansainvälisistä prikaateista poiketen nämä vapaaehtoiset eivät muodostaneet yhtenäistä joukko-osastoa, eikä heitä värvätty organisoidusti. Franco ei myöskään ylipäätään ollut milloinkaan innostunut ottamaan heitä vastaan. Portugalilaisten jälkeen eniten vapaaehtoisia saapui Irlannista, josta oli koottu 600 hengen vahvuinen kenraali Eoin O'Duffyn komentama äärioikeistolainen ryhmä. O'Duffy oli entinen IRA:n jäsen, joka sittemmin johti perustamaansa fasistista National Corporate Party -puoluetta. Irlantilaiset osallistuivat osana Espanjan muukalaislegioonaa helmikuussa 1937 käytyyn Jaraman taisteluun, mutta epäpäteväksi osoittautunut joukkio lähetettiin pian takaisin kotimaahansa muukalaislegioonan komentajan Juan Yagüen käskystä.
Muita merkittäviä ryhmiä olivat naapurimaasta Ranskasta saapuneet fasistit, jotka näkivät Espanjan kansanrintamahallituksen vihaamansa Ranskan kansanrintaman jatkona, sekä entiset Venäjän valkoisen armeijan sotilaat, jotka halusivat taistella bolševikkeja vastaan. Romaniasta sotaan osallistui lyhytaikaisesti Ion Moțan johtamia Rautakaarti-puolueeseen kuuluneita fasisteja. Suomalaisia vapaaehtoisia Francon puolella soti tiettävästi 14. Tunnetuin heistä oli everstiluutnantti Carl von Haartman, joka julkaisi sotamuistelmansa En nordisk Caballero i Francos Armé vuonna 1939. Myös Y. P. I. Kaila ja Olavi Karpalo kuuluivat suomalaisiin vapaaehtoisiin. Yksittäisten vapaaehtoisten lisäksi kansallismielisten puolella soti noin 50 000 vapaaehtoista italialaista mustapaitaa. Koska he olivat osa Italian armeijaa, ei mustapaitoja kuitenkaan pidetä varsinaisesti vapaaehtoisjoukkona.