stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pietari (kaupunki)
Kaupunkikuva ja nähtävyydet > Keskeisiä nähtävyyksiä > Kirkot

Pyhien Pietarin ja Paavalin kirkko sijaitsee Pietari-Paavalin linnoituksessa. Venäjän keisarien hautapaikkana toimivan kirkon suunnitteli Domenico Trezzini. Suipon tornin korkeus on 122 metriä.
Iisakinkirkon rakentaminen kesti neljäkymmentä vuotta 1818–1858, mistä suomen kieleen on jäänyt ikuisuushanketta tarkoittava ilmaisu: Rakennetaan kuin Iisakinkirkkoa. Iisakinkirkko on maailman neljänneksi korkein kupolirakennus (101,5 metriä), Rooman Pietarinkirkon, Lontoon St Paulin katedraalin ja Firenzen Santa Maria del Fiore -tuomiokirkon jälkeen, ja sen joka puolelta kaupunkia näkyvään kultakupoliin on käytetty sata kiloa kultaa.
Verikirkko eli Kristuksen ylösnousemuksen katedraali rakennettiin Aleksanteri III:n käskystä 1883–1907 Gribojedovin kanavan varrelle paikalle, jolla hänen isänsä ja edeltäjänsä Aleksanteri II murhattiin vuonna 1881. Uusbysanttilaista tyyliä edustavan, arkkitehti Alfred Parlandin suunnitteleman kirkon arkkitehtonisena esikuvana oli Moskovan kuuluisa Pyhän Vasilin katedraali.
Kazanin jumalanäidin kirkko on rakennettiin vuosina 1801–1811 Nevski prospektin varrelle arkkitehti Andrei Voronihinin suunnitelman mukaan latinalaisen ristin muotoon. Katedraalin arkkitehtuuri edustaa tyyliltään uusklassismia, vaikkakin siinä voi nähdä myös piirteitä barokista. Pian valmistumisensa jälkeen Kazanin katedraali sai kunnian säilyttää voitonmerkkejä isänmaallisesta sodasta. Sotasankari ja Napoleonin voittaja marsalkka Mihail Kutuzov haudattiin kirkkoon vuonna 1813. Katedraali toimi Pietarin pääkirkkona aina lokakuun vallankumoukseen saakka, jonka jälkeen kirkko suljettiin vuonna 1929, ja vuonna 1932 sen tiloissa avattiin Uskonnon ja ateismin historian museo. Kazanin kirkko luovutettiin Venäjän ortodoksiselle kirkolle vuonna 1991, avattiin vuonna 1992, ja vihittiin uudelleen kirkoksi vuonna 1998. Nykyään Kazanin Jumalanäidin katedraali on taas Pietarin pääkirkko.
Pietari Suuri perusti vuonna 1710 Nevski prospektin eteläpäähän Aleksanteri Nevskin lavran eli luostarin. Luostariin sijoitettiin uuden pääkaupungin suojeluspyhimyksen Aleksanteri Nevskin pyhäinjäännös. Se sai lavran aseman vuonna 1797. Luostarin alueella ovat myös Lasarevin ja Tihvinän hautausmaat, joihin on haudattu monia merkittäviä venäläisiä, muun muassa Modest Musorgski, Fjodor Dostojevski ja Pjotr Tšaikovski.
Pyhän kolminaisuuden kirkko kuului alun perin Izmailovin rykmentille, joka oli yksi keisarin henkivartiokaartin joukko-osastoista. Izmailovin katedraali rakennettiin vuosien 1828 ja 1835 välillä arkkitehti Vasili Stasovin suunnitelmien mukaan. Korinttilaisen ristikirkon arkkitehtuuri edustaa myöhäistä empiretyyliä, ja se muistuttaa ulkoasultaan hieman Helsingin tuomiokirkkoa. Kirkkoa koristaa viisi kupolia, jotka on maalattu huomiota herättävästi sinisiksi.
Jumalanäidin ennusmerkin kirkko on vuosina 1906–1907 rakennettu pomorilaisten vanhauskoisten kirkkorakennus. Dmitri Kryžanovskiin suunnittelema kirkko on Pietarin ensimmäinen ”uusvenäläistä tyyliä” edustava rakennus ja jugendvaikutteisen kansallisromantiikan edustaja.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet > Keskeisiä nähtävyyksiä > Linnoitukset ja palatsit

Pietari-Paavalin linnoitus sijaitsee Jänissaarella Nevajoen rannalla. Pietari Suuri perusti linnoituksen 16. toukokuuta 1703 Suurta Pohjan sotaa varten. Kronstadtin merilinnoituksen valmistuttua Pietari-Paavalin linnoitus jäi vaille sotilaallista käyttöä. Nykyisin se on osa Pietarin kaupungin historian museota. Siellä toimii myös Pietarin rahapaja.
Pietari oli Venäjän keisarikunnan pääkaupunkina ja siksi siellä sijaitsee useita palatseja. Näistä suurin on Venäjän keisarien entinen Talvipalatsi (ven. Зимний дворец) joka rakennettiin vuosina 1754–1762 italialaissyntyisen arkkitehdin Bartolomeo Rastrellin piirustusten mukaan. Keisari vietti Talvipalatsissa kylmät talvikaudet, kesäisin hän asui noin 20 kilometrin päässä Tsarskoje Selossa (nykyinen Puškin) sijaitsevassa Katariinan palatsissa tai Pietarhovissa. Vuonna 1917 Talvipalatsissa kokoontui väliaikainen hallitus. Talvipalatsi vallattiin lokakuun vallankumouksessa. Rakennus liitettiin vuonna 1922 Eremitaašin museoon.
Pietarhovin palatsi- ja puistokokonaisuuden keskipiste on vuosina 1714–1721 rakennettu suihkulähde Suuri kaskadi, jotka koristavat kullatut pronssipatsaat (mm. Leijonankitaa aukipitävä Simson, Vladimir Simonovin vuonna 1947 tekemä kopio). Suihkulähteiden yläpuolella kohoaa vuonna 1714–1725 rakennettu ja arkkitehti Rastrellin vuosina 1747–1752 uudistama barokkityylinen Suuri palatsi. Sen eteläpuolella on 1700-luvun alussa suunniteltu Yläpuisto säännöllisine käytävineen, lampineen ja veistosten koristamine suihkulähteineen (mm. Neptunuksen suihkulähde).
Jusupovin palatsi (ven. Юсу́повский дворе́ц, Jusupovski dvorets) on Pietarin keskustassa Moikan rannalla sijaitseva klassistisen arkkitehtuurin muistomerkki. Sen pohjana on 1700-luvun puolivälissä rakennettu kaksikerroksinen kreivi Pjotr Šuvalovin talo. 1770-luvun alussa arkkitehti Jean-Baptiste Vallin de la Mothe rakensi sen uudelleen Andrei Šuvalovia varten. 1830-luvulla rakennus siirtyi ruhtinas Nikolai Jusupoville. Joulukuun 29. päivän vastaisena yönä 1916 (gregoriaanisen kalenterin mukaan) Feliks Jusupovin johtamat salaliittolaiset murhasivat siellä keisariperheen suosioon päässeen seikkailijan Grigori Rasputinin.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet > Keskeisiä nähtävyyksiä > Muut

Muita tunnettuja nähtävyyksiä Pietarissa ovat muun muassa Mars-kenttä, Amiraliteetti, panssarikansiristeilijä Aurora ja Vaskiratsastajapatsas.
Mars-kenttä on viheristutuksin somistettu aukio Pietarin keskustassa. Se rajoittuu Joutsenkanavan ja Moikan rantakatuihin, Millionnaja-katuun ja Suvorovin aukioon. Nimensä kenttä on saanut siellä järjestetyistä sotilasparaateista roomalaisen sodanjumalan Marsin mukaan. Vuosina 1918–1940 sen virallisena nimenä oli ploštšad Žertv Revoljutsii (”Vallankumouksen uhrien aukio”).
Amiraliteetti on Venäjän keisarikunnan laivaston käytössä ollut rakennus. Se edustaa klassista rakennustyyliä. Sen tornin huipussa oleva pieni laiva on yksi kaupungin symboleja, joita ovat myös Vaskiratsastaja sekä Nevan ylittävät kaarevat sillat, joiden taustalla näkyy Pietari-Paavalin linnoitus.
Aurora on Venäjän Itämeren laivastoon kuulunut panssarikansiristeilijä, joka tuli kuuluisaksi osallisuudestaan Lokakuun suureen vallankumoukseen. Lokakuun 25. päivänä vuonna 1917 Auroran keulatykin ampuma laukaus toimi lähtömerkkinä Talvipalatsin valtaukselle. Neuvostovallan aikana risteilijää pidettiin yhtenä vallankumouksen symboleista.
Vaskiratsastaja on Pietarin kuuluisimpiin kuuluva julkinen monumentti, tsaari Pietari Suuren ratsastajapatsas, joka on pystytetty näkyvälle paikalle Nevan rannalle Amiraliteetin ja Iisakinkirkon läheisyyteen Senaatinaukiolle. Patsaan alkuperä juontaa vuoteen 1765, jolloin keisarinna Katariina II halusi osoittaa kunnioitusta suurta ihannettaan Pietari I:stä kohtaan nimenomaan muistomerkin muodossa.
Kirjallisuutta

Engman, Max: Pietari ja Inkeri. – Pekka Nevalainen ja Hannes Sihvo (toim.): Inkeri. Historia, kansa, kulttuuri. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1992 (2. p.). S. 167–178. ISBN 951-717-668-6.
Keinonen, Mikko (toim.): Näkymätön Venäjä: Kirjoituksia Pietarista.  Tampere:  Tampereen yliopisto, tiedotusopin laitos: Tuotanto-osuuskunta Clinus, 2003.  ISBN 951-44-5550-9
Huttunen, Tomi: Pietari on rock.  Helsinki:  Into, 2012.  ISBN 952-264-123-5
Veijo Saloheimo: Inkerinmaan asutus ja väestö 1618–1700. – Pekka Nevalainen ja Hannes Sihvo (toim.): Inkeri. Historia, kansa, kulttuuri. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1992 (2. p.). S. 67–82. ISBN 951-717-668-6.
Volkov, Solomon: Pietari: Eurooppalainen kulttuurikaupunki.  ((St. Petersburg: A cultural history, 1995.) Suomentanut Seppo Heikinheimo)  Helsinki:  Otava, 1996 (2. painos 2008).  ISBN 951-1-15958-5
Bengt Fagerholm: Kulttuurikävelyllä Pietarissa (Minerva, 2012)
Simona Kossak

| Simona Gabriela Kossak> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. toukokuuta 1943 Krakova
Kuollut: 15. maaliskuuta 2007 (63 vuotta) Białystok
Ammatti:  professori
Simona Gabriela Kossak (30. toukokuuta 1943 – 15. maaliskuuta 2007) oli puolalainen professori, biologi, kirjailija, elokuvantekijä ja toimittaja. Hänet tunnetaan myös metsäneläinten kanssa asumisesta.
Lapsuus ja nuoruus

Simona Kossak syntyi Krakovassa Elżbieta Dzięciołowska-Śmiałowskan ja Jerzy Kossakin tyttäreksi. Isän puolelta hän oli kuuluisaa taiteilijasukua. Isä Jerzy Kossak, isoisä Wojciech Kossak ja isoisoisä Julius Kossak olivat kaikki taidemaalareita ja kuuluisia puolalaisen luonnon ja historian kuvaajia. Tädit Magdalena Samozwaniec ja Maria Pawlikowska-Jasnorzewska olivat kirjailijoita.
Kossak kävi tyttökoulun ja lukion, minkä jälkeen hän pyrki tuloksetta opiskelemaan teatteria ja taidehistoriaa. Lopulta hän pääsi Jagellon yliopiston biologian ja maantieteen laitokselle. Häntä kiinnostivat eritoten eläinten käyttäytymiseen liittyvät opinnot.
Tieteelliset saavutukset

Kossak julkaisi urallaan satoja tieteellisiä artikkeleita muun muassa eläinten käyttäytymisestä, käyttäytymisekologiasta ja biodiversiteetistä. Hänestä tuli tohtori vuonna 1980 ja professori vuonna 2000. Kossak työskenteli Puolan tiedeakatemian Nisäkästutkimusinstituutissa ja johti instituuttia vuodesta 2003 lähtien. Hänet on palkittu kunniamitalilla saavutuksistaan tieteen ja luonnonsuojelun aloilla. Kossak kirjoitti neljä kirjaa, käsikirjoitti ja ohjasi useita palkittuja luontoelokuvia sekä toimitti useita suosittuja radio-ohjelmia. Hän kirjoitti säännöllisesti lehtiin tiedettä popularisoineita artikkeleita.
Kossak oli myös kehittämässä kaikkialla maailmassa käytettävää laitetta, joka pelottaa hirvieläimiä pois junaraiteiden läheltä kun juna on lähestymässä.
Białowieża ja eläimet

Kossak asui merkittävän osan elämästään Puolassa ja Valko-Venäjällä sijaitsevassa Euroopan lehtimetsävyöhykkeen suurimmassa metsässä, Białowieżassa. Kossak sai vihjeen huonokuntoisesta mökistä metsän siimeksessä. Hän kävi katsomassa mökkiä ja päätti muuttaa sinne, remontoi mökin ja asui siellä yli 30 vuotta. Mökissä ei ollut sähköä tai juoksevaa vettä.
Kossak kulki päivittäin töihin joko mopolla tai hiihtämällä.
Kossak tuli tunnetuksi villieläinten hoitajana ja suojelijana. Hän adoptoi emonsa menettäneen villisianporsaan, joka kasvoi yli satakiloiseksi emakoksi ja asui Kossakin mökissä 17 vuotta. Tunnetuin Kossakin eläinystävä oli varis nimeltä Korasek. Lintu oli kuuluisa häirikkö, joka varasteli metsässä käyviltä ihmisiltä esineitä, tuhosi pyörien satuloita ja ihmisten vaatteita ja hyökkäili eritoten pyöräilevien ihmisten kimppuun.
Kossak hoivasi sairaita, loukkaantuneita ja emonsa menettäneitä metsäneläimiä. Mökissä majailivat vuosien mittaan muun muassa mustahaikara, joukko pöllöjä, metso ja riikinkukko sekä Agata-niminen ilves. Avaria paikkoja pelkäävä rotta vietti aikaa Kossakin hihassa. Kossak piti huolta myös hyvin nuorina orvoiksi jäänestä hirvikaksosista, joille antoi nimet Pepsi ja Kola. Kellarissa asui lepakoita. Peurajoukko, jota Kossak oli pulloruokkinut pienestä pitäen, piti häntä osana laumaa.
Yksityiselämä

Kossakin puoliso oli luontovalokuvaaja Lech Wilczek.
Kuolema

Simona Kossak kuoli syöpään 64-vuotiaana. Hänet on haudattu Stawiskin kaupunkiin Koillis-Puolassa.
Bbno$

| bbno$ |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Alexander Leon Gumuchian
Syntynyt: 30. kesäkuuta 1995 (ikä 29) Vancouver, Brittiläinen Kolumbia, Kanada
Ammatti:  rap-artisti
Muusikko
Taiteilijanimi:  bbno$
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  2015–
Tyylilajit:  hip hop, R&B
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
bbno$ (lausutaan baby no money) (oik. Alexander Leon Gumuchian, s. 30. kesäkuuta 1995 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen rap-artisti. Hänet tunnetaan parhaiten kappaleistaan Lalala ja edamame.
Varhainen elämä

Gumuchian syntyi Vancouverissa, Brittiläisessä Kolumbiassa. Hänen isänsä on armenialainen ja äiti sveitsintanskalainen.
Diskografia > Studioalbumit

Bb Steps (2018)
Recess (2019)
I Don't Care at All (2019)
Baby Gravy 2 (2020)
Good Luck Have Fun (2020)
Eat ya veggies (2021)
Bag or die (2022)
Baby Gravy 3 (2023)
Diskografia > EP

Baby Gravy (2017)
Whatever (2018)
Babydrip (2018)
My Oh My (2021)
Diskografia > Singlet

Lalala (Y2K:n kanssa, 2019)
Bad Boy (Yung Baen ja Billy Marchiafavan kanssa, 2019)
bad thoughts (2019)
slop (2019)
shining on My Ex (Yung Gravyn kanssa, 2019)
imma (Lentran kanssa, 2020)
Wawawa (Y2K:n kanssa, 2020)
Help herself (Diamond Pistolsin kanssa, 2021)
bad to the bone (Lentran kanssa, 2021)
wussup (Yung Gravyn kanssa, 2021)
edamame (Rich Brianin kanssa, 2021)
i remember (2021)
yoga (Rebecca Blackin kanssa, 2021)
mathematics (2022)
piccolo (2022)
pogo (Diplon kanssa, 2022)
sophisticated (2022)
C'est La Vie (Yung Gravyn ja Rich Brianin kanssa, 2022)
top gun (2022)
i see london i see france (2022)
touch grass (Yung Gravyn kanssa, 2022)
still (2023)
Ushme Uturbe (Kalush Orchestran ja Ditvakin kanssa, 2023)
Goodness Gracious (Yung Gravyn kanssa, 2023)
It Happens (Little Bigin kanssa, 2023)
We Are Not the Same (Marcus & Martinuksen kanssa, 2024)
pho real (Anh Phanin ja Low G:n kanssa, 2024)
Submissive & Breedable (Smoshin kanssa, 2024)
Lil' Freak (2024)
It Boy (2024)
Two (2024)
Meant to be (2024)
Check (2025)
Antidepressants (2025)
Aiheesta muualla

bbno$:n kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Taiteenala:  MusicBrainz
Korihait

Korihait (viralliselta nimeltään UU-Korihait, alkuperäiseltä nimeltään Uudenkaupungin Urheilijat, lyhennettynä UU) on uusikaupunkilainen koripalloseura, jonka edustusjoukkue pelaa Korisliigassa. Edustusjoukkueen lisäksi seuralla on myös juniori-, nais- ja ikämiestoimintaa. Joukkueen kotikenttä on Uusikaupunki Areena.
Seura on voittanut yhden Suomen mestaruuden, minkä lisäksi se on osallistunut lukuisia kertoja kansainvälisiin koripallosarjoihin. Suurimman osan menestyksistään seura on saavuttanut nimellä Uudenkaupungin Urheilijat. Uudenkaupungin Urheilijat meni konkurssiin vuonna 1994, minkä jälkeen seura jatkoi toimintaansa nimellä Korihait. Noustuaan pääsarjaan 1980-luvulla joukkue on pudonnut alemmalle sarjatasolle ainoastaan kolmeksi kaudeksi.
Historia > Perustaminen

Vuonna 1974 joukko koripallosta innostuneita nuoria miehiä tuli Heikki Walan puheille, joka oli tutustunut koripalloon kotipaikkakunnallaan Pieksämäellä. Ongelmana oli se, että Uudessakaupungissa ei ollut koripalloseuraa ja uuden seuran perustamista pidettiin liian työläänä. Apu löytyi kuitenkin omasta kaupungista, sillä Walalla oli yhteyksiä Uudenkaupungin Urheilijoiden johtokuntaan. Koripallo otettiinkin osaksi seuran lajivalikoimaa, ja samalla seuran junioritoiminta pyörähti käyntiin. Vielä samana vuonna Kalannin urheilutalolla pelattiin Suomen koripallomaajoukkueen ottelu.
Ensimmäisenä talvena juniorit eivät osallistuneet alueen sarjoihin, vaan pelasivat kuuden joukkueen kaupunkisarjan. Seuran miesten edustusjoukkue pelasi liiton alemmissa maakuntasarjoissa. Vuoden päästä Wala oli jo lähtemässä pois kaupungista, mutta hänet saatiin lopulta jäämään, koska Uudenkaupungin Autotehtaan ja telakan johtajat ajattelivat, että koripalloseura lisäisi kaupungin näkyvyyttä.
Vuonna 1976 UU sai Turun yliopiston varsinaissuomalaisen osakunnan pallolta seurafuusion myötä sarjapaikan maakuntasarjaan. Uudenkaupungin Urheilijoihin saatiin houkuteltua juuri hajonneesta Playboysista maajoukkuemiehet Paavo Koskivaara ja Heikki Tiainen. Miesten avustuksella nousu Suomisarjaan kävi helposti. Kun seura oli noussut Suomi-sarjaan, hankittiin joukkueeseen ensimmäinen ulkomaalainen vahvistus, Herbert Wright. Kovasta pompusta tunnetun amerikkalaispelaajan johdolla UU nousi jo koripallon I-divisioonaan. Ensimmäinen ykkösdivisioonakausi sujui seuralta mainiosti, ja se pääsi aina SM-karsintoihin saakka. Ensimmäisessä osaottelussa joukkueen kantaviin voimiin kuulunut Wright kuitenkin loukkaantui, jolloin vastustajana ollut KTP pääsi helposti jatkoon Larry Poundsin johdolla.
Seuraavalla kaudella UU sai lisää vahvistuksia, kun maajoukkuemiehet Jouko Heikkinen ja Eero Kerppo liittyivät joukkueeseen. Seura pääsi taas SM-karsintoihin, joissa vastassa oli jälleen kotkalaisjoukkue, tällä kertaa Peli-Karhut. UU:n tie korkeimmalle sarjatasolle ei vieläkään auennut, sillä Peli-Karhut voitti ratkaisevan ottelun pisteellä. Kolmantena ykkösdivisioonakautena seuran toiminnanjohtaja Heikki Wala onnistui saamaan joukkueeseen Tapio Stenin. Kauden aikana Uudenkaupungin Urheilijat hävisi vain kaksi ottelua ja voitti 41 kertaa. Toinenkin häviö tuli Suomen cupin välierässä Torpan Poikia vastaan. SM-karsinnoissa vastaan asettui Äänekosken Huima, jolle UU oli hävinnyt kauden aikana kerran. Tällä kertaa UU kuitenkin voitti otteluparin voitoin 2–0 ja nousi ensimmäistä kertaa historiassaan SM-sarjaan.
Historia > 1980-luku: Nousu pääsarjaan ja cup-menestystä

Ensimmäinen Mestaruussarjapeli pelattiin 17. lokakuuta 1981 KTP:tä vastaan Kotkassa. Ottelu päättyi kuitenkin harmittavaan kolmen pisteen tappioon. Ensimmäinen voitto pääsarjassa saavutettiin kuitenkin heti seuraavana päivänä, jolloin Tampereen Pyrintö kaatui kotiottelussa.
Pian nousunsa jälkeen UU vakiinnutti asemansa Suomen koripalloelämässä. Ensimmäistä kertaa joukkue selviytyi pudotuspeleihin kuitenkin vasta vuonna 1985. Puolivälierissä UU voitti Tampereen Pyrinnön selvästi otteluvoitoin 2–0. Välierissä voittokulku kuitenkin katkesi, kun KTP voitti seuran otteluvoitoin 3–1. Pronssia UU voitti lopulta Torpan Poikia vastaan käydyssä ottelusarjassa.
UU pääsi myös pelaamaan Mestarien-cupia. Kaudella 1985–1986 joukkue sai vastaansa Saksan suurseuran DTV Charlottenburgin. Vielä tällöin Charlottenburg oli parempi, mutta vuotta myöhemmin UU voitti seurojen mittelön. Vuonna 1986 joukkue voitti ensimmäistä kertaa historiassaan koripallon Suomen Cupin. Tämän ansiosta joukkue pääsi Euroopan toiseksi korkeimpaan seurajoukkueiden sarjaan Euroopan Cup voittajien Cupin kaudeksi 1987–1988. Pohitullissa vierailikin CSP Limoges, joka voitti UU:n selvästi Ranskan koripallomaajoukkueen takamiehen Richard Dacouryn johdolla. Vuonna 1988 UU palasi taas Suomessa voittokantaan voittaen Suomen Cupin. Vuonna 1989 UU teki pitkän turnausmatkan Yhdysvaltoihin. Matkan aikana joukkue pelasi kehityksen kannalta tärkeitä pelejä ammattilaisjoukkueita vastaan. Kaudella 1989–1990 UU oli lähellä päästä Euroopan Cupissa kahdentoista parhaan joukkoon. Kotiottelunsa israelilaista Maccabia vastaan joukkue hävisi viime sekunnin kolmen pisteen heitolla, jonka ansiosta Maccabi pääsi jatkoon.
Historia > 2000-luvun vaikeat vuodet

Kaudella 2000-2001 Korihait sijoittui runkosarjassa viidenneksi. Seuraavalla kaudella uusi valmentaja Jukka Mantere pudotti kaikki edelliskauden ottelut pelanneen Olli Kekkosen joukkueen kokoonpanosta. Muutoin pelaava kokoonpano oli täysin sama kuin kaudella 2000-2001. Kauden 2001–2002 päätteeksi seura putosi I-divisioonaan ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1981. Joukkueen päävalmentajaksi hankittiin entinen korikuningas Gerald Lee Sr., ja tavoitteeksi ilmoitettiin nousu takaisin pääsarjaan. Uusi päävalmentaja antoikin paljon vastuuta seuran nuorille junioreille, jotka kiittivät ja nostivat seuran takaisin pääsarjaan. Kauden aikana joukkue hävisi ainoastaan kahdesti ja aloitti kahdeksantoista ottelun mittaisen voittoputken.
Jatko pääsarjassa ei kuitenkaan ollut helppoa. Kaudella 2004–2005 Korihait joutui liigakarsintaan oltuaan runkosarjan toiseksi viimeinen. Karsintaan mennessä Korihailla oli onnea, sillä liigakarsinnoissa ei saanut olla yhdysvaltalaisia pelaajia, mutta EU-pelaajat olivat sallittuja. Korihailla olikin kaksi eurooppalaista pelaajaa kun taas Salon Vilppaalla oli kaksi yhdysvaltalaispelaajaa. Kuudesta karsintapelistä Korihait voitti viisi, jolloin se varmisti paikkansa pääsarjassa.
Kaudeksi 2006–2007 Korihait palkkasi seuraan bosnialaisen Zlatan Présicin. Valmentajan englanninkieli oli kuitenkin niin huono, ettei kommunikaatio toiminut seuran jäsenten välillä. Tämä johti päävalmentajan vapauttamiseen. Uudeksi valmentajaksi palkattiin pian Ilpo Rantanen, joka erosi kuitenkin tammikuussa 2007. Korihaiden onneksi Jyri Lehtonen lopetteli ammattilaisuraansa selkäongelmien takia ja pian Lehtonen teki Korihaiden kanssa loppukauden kattavan sopimuksen. Korisliigassa Korihait joutui alkukauden tahmeuden takia taas liigakarsintaan. Sen Korihait suoritti kunnialla voittamalla kuudesta ottelusta viisi, jolloin seura varmisti paikkansa pääsarjassa.
Kaudella 2007–2008 Korihait eteni vuoden tauon jälkeen pudotuspeleihin, joissa vastaan asettui Kouvot. Kouvoja pidettiin Korihaiden kannalta pahimpana mahdollisena vastustajana, ja Kouvot voittikin puolivälierät voitoin 3–0. Korihait teki kolmessa ottelussa keskimäärin ainoastaan 57 pistettä, jolloin joukkueen kausi oli ohi. Kaudella 2008–2009 Korihait oli runkosarjan viides ja sai pudotuspeleissä vastaansa Namika Lahden. Korihait onnistui voittamaan Lahden kerran kotonaan, mutta otteluparin voitot menivät Lahdelle luvuin 3–1. Kolme vuotta aiemmin tavoitteeksi asetettu mestaruus ei siis toteutunut. Positiivista oli se, että Korihait oli ainoa joukkue, joka pystyi voittamaan Lahden pudotuspeleissä. Seuraavalla kaudella joukkue pääsi jälleen pudotuspeleihin sijoituttuaan runkosarjan kuudenneksi. Pudotuspeleissä Korihait sai vastaansa Torpan Pojat, jolle se hävisi suoraan voitoin 3–0.
Historia > 2010-luku

Päävalmentajana toimineen Lehtosen sopimusta oli jäljellä vielä kauden verran seuran kanssa, mutta osapuolet päättivät purkaa sopimuksen. Sen sijaan päävalmentajaksi siirrettiin seurajohtajana toimiva Tom Westerholm. Korihait selviytyi ensimmäistä kertaa välieriin kuuteentoista vuoteen, mutta hävisi pronssiottelun KTP:lle. Kauden jälkeen joukkueen kapteeni, Jussi Kumpulainen, lopetti pääsarjauransa.
Kausi 2011–2012 meni Korihaiden osalta alakanttiin lähinnä ulkomaalaisvahvistuksien vaihtoihin ja loukkaantumisiin. Loppusijoitus oli 10. Kaudella 2012–2013 Korihaihin palkattiin Jarmo Laitinen valmentajaksi Tom Westerholmin siirryttyä Suomen Koripalloliiton palvelukseen. Korihait hankki ulkomaalaisvahvistuksiksi entiset NBA-pelurit Chris Taftin ja Daniel Hortonin, jotka joutuivat lähtemään joukkueesta kesken kauden loukkaantumisten vuoksi. Kauden päätteeksi loukkaantumisista kärsinyt joukkue sijoittui sarjan yhdeksänneksi. Keväällä 2013 Korihaihin päätettiin palkata päätoiminen toiminnanjohtaja. Tehtävään valittiin monissa tehtävissä uusikaupunkilaisen koripallon saralla toiminut Ville Vuorinen. Kaudeksi 2013–2014 Korihait hankki uudeksi valmentajakseen Ari Mikkolan. Hänet vapautettiin kuitenkin tehtävistään joulukuussa 2013, jonka jälkeen valmennusvastuu siirtyi Petri Helmiselle ja Ville Vuoriselle. Kauden päätteeksi seura putosi pääsarjasta.
Kesällä 2014 Korihait palkkasi uudeksi päävalmentajakseen Jarno Nikulan. Keväällä 2016 Korihait nousi takaisin Korisliigaan kahden vuoden tauon jälkeen. Syksyllä 2017 Korihait rikkoi 600. voiton rajapyykin SM-sarjassa. Korihait oli kautta aikojen seitsemäs joukkue, joka on voittanut SM-sarjassa 600 ottelua. Kauden 2017-18 aikana päävalmentaja Nikula erosi tehtävistään. Nikulan tilalle seura palkkasi aikaisemmin Bisonsissa Suomen mestaruuden voittaneen Damion Dantzlerin. Dantzler onnistui pitämään Korihait Korisliigassa voittosuhteella 7/33. Toukokuussa 2018 Korihait ilmoitti tehneensä jatkosopimuksen Dantzlerin kanssa.
Tammikuussa 2019 Korihait ilmoitti purkaneensa Dantzlerin sopimuksen, kun sen solmimisesta yli kulunut vain vähän yli vuosi. Samalla Korihait ilmoitti tehneensä valmentajasopimuksen portugalilaisen Pedro Monteiron kanssa. Korihait voitti kauden 2018–2019 aikana yhdeksän ottelua ja jäi sarjassa toiseksi viimeiseksi.