stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pentti Linkola
Elämäkerta

Linkola kuului isänsä puolelta itäsuomalaiseen Collanin sukuun ja äitinsä puolelta Palander–Suolahden sukuun. Pentti Linkolan isä Kaarlo Linkola oli Helsingin yliopiston rehtori, kasvitieteen professori ja luonnonsuojelun edistäjä. Hän oli Suomen Luonnonsuojeluyhdistyksen (nyk. Suomen luonnonsuojeluliitto) perustajajäsen ja ensimmäinen puheenjohtaja. Linkolan äiti oli laborantti Hilkka o.s. Suolahti (1907–2001) ja äidinisä Helsingin yliopiston kansleri Hugo Suolahti. Avioliitto oli Kaarlo Linkolan toinen, josta Pentti Linkolalla oli kaksi sisarusta: vuonna 1930 syntynyt sisar ja veli, kansatieteilijä ja Museoviraston intendentti Martti Linkola (1936–2011). Isänsä ensimmäisestä avioliitosta hänellä oli 1921 syntynyt velipuoli Anssi, joka kaatui jatkosodassa 1941. Linkolan pikkuserkku on biologi Anto Leikola.
Linkola syntyi ja asui lapsuudessaan ja nuoruudessaan Helsingissä ja omien sanojensa mukaan tutustui Helsinkiin paljon tarkemmin kuin moni muu Helsingissä kasvanut henkilö. Toisaalta lapsuudessaan ja nuoruudessaan Linkola vietti kesänsä Hugo Suolahden maatilalla Tyrvännön Kariniemessä ja asettui myöhemmin asumaan lähelle Kariniemeä. Linkolan isä kuoli hänen ollessaan yhdeksänvuotias, minkä jälkeen perhe häädettiin virka-asunnosta. Oppikoulussa Linkola oli perheensä köyhyyden vuoksi vapaaoppilas. Linkola valmistui ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1950. Hän aloitti eläin- ja kasvitieteen opinnot Helsingin yliopistossa mutta jätti opintonsa kesken ensimmäisen vuoden jälkeen. Välivuoden jälkeen Linkola aloitti vielä syyslukukautta mutta lopetti puolessa välissä. Opinnot keskeytyivät hänen mukaansa siksi, että hän on ulkoilmaihminen eikä kykene sisätyöhön. Vuosina 1952–1959 Linkola toimi vapaana luonnontutkijana. Ammattikalastajaksi hän ryhtyi vuonna 1959 ja kalasti sekä merellä että järvillä, vuodesta 1978 Vanajavedellä. Hän asui Sääksmäen Ritvalassa.
Linkola oli naimisissa vuosina 1961–1975 Aliisa o.s. Lummeksen kanssa, ja hänellä on avioliitosta vuosina 1961 ja 1963 syntyneet tyttäret. Linkolan mukaan hänen avioliittonsa päättyi kalan hinnan laskettua ja perheen toimeentulon heikennyttyä. Ammattikalastus kävi entistä raskaammaksi, mutta Linkola halusi siitä huolimatta jatkaa ammattikalastajana. Hänen vaimonsa puolestaan ei halunnut, ja he erosivat. Vuodesta 1995 lähtien Linkola kalasti vain talvisin jäiden kantaessa. Hän sairastui ykköstyypin diabetekseen 64-vuotiaana. Linkola kertoi joutuneensa käyttämään mielialalääkkeitä vaikean kliinisen depression hoitoon.
Linkola kuoli kotonaan Valkeakosken Sääksmäessä 5. huhtikuuta 2020.
Julkaisut

Linkolan ensimmäinen poliittinen julkaisu oli omakustannepamfletti Isänmaan ja ihmisen puolesta mutta ei ketään vastaan (1960), jossa hän otti voimakkaasti pasifistisen kannan ja kehotti aseistakieltäytymiseen, vaikka olikin itse käynyt armeijan ja oli arvoltaan alikersantti.
Linkolan ensimmäinen tietokirja oli yhdessä Olavi Hildénin kanssa koottu Suuri Lintukirja (1955). Linkola oli myös yksi 1960-luvulla ilmestyneen laajan Pohjolan linnut värikuvin -teoksen kirjoittajista.
Esseekokoelma Unelmat paremmasta maailmasta (1971) oli Linkolan ensimmäinen kirjan muotoon koottu kannanotto luonnonsuojelun puolesta. Kokoelma, samoin kuten vuonna 1979 ilmestynyt Toisinajattelijan päiväkirjasta, koostuu pääasiassa lehtiartikkeleista ja puheista. Tästä teoksesta Linkola sai vuonna 1983 Eino Leinon palkinnon. Vuonna 1989 Linkola julkaisi kirjan Johdatus 1990-luvun ajatteluun, josta hänelle myönnettiin Lauri Jäntin palkinto vuonna 1990 ja vuonna 2004 kirjan Voisiko elämä voittaa. Myös nämä kirjat on koottu hänen lehtikirjoituksistaan, joista useimmat oli vuosien kuluessa julkaistu Suomen Kuvalehdessä.
Linkolan ajattelua > Maapallon suojelu

Linkola herätti huomiota useilla lausumillaan, kuten: ”Niin kauan kuin yksikin terroristi on hengissä, on toivoa" ja ”Sodat ovat hyvä asia niin kauan kuin niitä käydään” sekä ”AIDS antoi ensin toivoa, sitten sekin lässähti”.
Linkolan ajattelun pääasiallinen lähtökohta oli hänen huolensa maapallon ekologisesta tilasta. Hänen mukaansa elämän säilyminen maapallolla edellyttää paluuta maatalousyhteiskuntaan ja luontaistalouteen sekä ihmisten määrän jyrkkää vähentämistä. Elämän ensisijaisena vihollisena Linkola näkee väestöräjähdyksen ja toissijaisena henkeä kohden kasvavan luonnon kuormituksen.
Ajattelussaan Linkola vaatii ihmistä palaamaan kapeampaan ekologiseen lokeroon siirtymällä takaisin matalampaan elintasoon sekä hylkäämällä modernin tekniikan. Väestönkasvu on Linkolan mielestä suurin uhka elämän jatkumiselle, ja hän kertoi toistuvasti kannattavansa pidäkkeettömästi muun muassa terrorismia syyskuun 11. päivän terrori-iskuista Unabomberiin. Hän myös hyväksyisi suurkaupunkien vesijohtoverkkojen myrkyttämisen ja tautiepidemiat.
Vihreän liikkeen alkuaikoina Linkola oli mukana muun muassa Koijärven protestissa. Pian vihreisiin liian radikaaliksi osoittautunut Linkola kuitenkin erkani liikkeestä, eikä ollut enää mukana, kun Vihreä liitto puolueena perustettiin. Suoraan toimintaan Linkola osallistui myöhemminkin.lähde?
Vuonna 1995 Linkola perusti Luonnonperintösäätiön, jonka tarkoituksena on ostaa metsää luonnonsuojelualueiksi. Ylen Suuret suomalaiset -äänestyksessä moni laski Linkolan ansioksi sen, että hän ”elää kuten opettaakin”. Vuonna 1998 Suomen luonnonsuojeluliitto myönsi Linkolalle ympäristöpalkinnon puolivuosisataisesta elämäntyöstä Suomen luonnon hyväksi ja vuonna 2008 liiton juhlamitalin tunnustukseksi ympäristön hyväksi tehdystä työstä. Vuonna 1988 Linkola sai Lintutieteellisten Yhdistysten Liiton (nyk. BirdLife Suomi) kultaisen ansiomerkin linnuston suojelun eteen tehdystä työstä.
Linkola suhtautui vieraslajeihin jyrkän torjuvasti: minkit, supikoirat ja luonnossa vapaana liikkuvat kissat tulisi Linkolan mielestä hävittää Suomesta.
Linkolan ajattelua > Yhteiskunnallisia näkemyksiä

Linkolan mukaan demokratia on ”kuoleman uskonto”, koska on kohtuutonta vaatia tavalliselta kansalta, että se osaisi toimia oikein. Hänen ajattelussaan onkin esiintynyt paljon vanhan ajan eliittiä ihannoivia ja keskivertokansalaisia (”roskaväkeä”) arvostelevia piirteitä, erityisesti Väinö Linnan päivillä vuonna 2000 pidetyssä puheessa, joka on julkaistu hänen kirjassaan Voisiko elämä voittaa, sekä hänen artikkelissaan Hiidenkiven numerossa 1/2001. J. P. Roos on katsonut Linkolan edustavan ajattelussaan ekofasismia. Jera ja Jyri Hännisen kirjan Tuhansien aatteiden maa mukaan ”Linkola on ehkä ainoa avoimesti fasismia ja diktatuuria kannattava julkisuuden henkilö Suomessa”. Linkola ilmaisi ihailunsa natsismia kohtaa useissa kirjoituksissaan eri vuosikymmenillä. Vuonna 2006 hän kirjoitti "Hitler-Jugendin nuorissa, jotka kansallispuvuissa vaelsivat vuorilla vaalea arjalainen tukka hulmuten ja haitarin soidessa, tiivistyy se, mitä pidän natsismissa loistavana."
Linkola on kirjoittanut myös, että korkealla aineellisella elintasolla ihminen paitsi tuhoaa luontoa myös rääkkää itseään henkisesti. Tämän perusteella hän on kritisoinut muun muassa nykyaikaista koulutusta. Hänen mielestään nykyinen koulutusputki on ylipitkä. Aikuiskoulutusta Linkola vastusti vielä enemmän, sillä hänen mielestään ihmisen ei pitäisi olla pakotettu opiskelemaan uutta nuoruutensa jälkeen ohitettuaan luonnollisen oppimisikänsä. Teoksessaan Voisiko elämä voittaa Linkola kirjoittaa, että koululaitosta pitäisi vaalia yhteiskunnan silmäteränä mutta että opetuksen sisältöä pitäisi muuttaa nykyisestä.
Linkola erosi Suomen evankelisluterilaisesta kirkosta nuorena mutta liittyi takaisin siihen 2010-luvulla.
Suomea Linkola arvosteli kulutusyhteiskunnan pohjoiseksi sillanpääasemaksi, joka on tihutöissään erityisen röyhkeä jopa muihin teollisuusmaihin verrattuna. Linkola tuomitsi ajatukset, joiden mukaan Suomessa on vielä tilaa eikä suomalaisten tarvitsisi huolehtia väestöräjähdyksestä. Linkola on kirjoittanut, että suhteellisesti Suomea voidaan pitää maailman tiheimmin asuttuihin maihin kuuluvana, kun otetaan huomioon, millä ilmastovyöhykkeillä maailman maat sijaitsevat. Hän on huomauttanut, että Suomen ilmastovyöhykkeellä melkein kaikkialla muualla maapallolla vallitsee lähes väestötyhjiö. Lisäksi hän vihaa suomalaisten kesämökkeilyä turhana ja rantoja valtaavana ja muistuttaa siitä, että muualla maailmassa ihmisillä on tavallisesti vain yksi asunto. Norjan hän on tosin sanonut olevan ”toinen öykkärien maa”, koska sielläkin on monia loma-asuntoja. lähde?
Linkola on luonnehdittu Suomen tunnetuimmaksi malthusilaiseksi, sillä hänen mukaansa kaikenlaiset ihmiskuntaa kohtaavat katastrofit ovat ainoa keino pelastaa maapallo ekologiselta tuholta. Helsingin Sanomien lukijaäänestyksessä Suomen kansallisaarteista Linkola oli neljäntenä.
Linkolan kuoleman jälkeen selvisi, että Supo oli ollut kiinnostunut hänen toiminnastaan jo 1950-luvulla.
Kalastus

Pentti Linkola sai vuodesta 1959 päätoimeentulonsa kalastuksesta, jota hän harjoitti verkoilla Päijänteellä, Suomenlahdella, Keiteleellä, Mallasvedellä ja vuodesta 1978 Vanajavedellä. Kalastus painottui talvikuukausiin. Kalastuksessa Linkola vältti moottorikäyttöisiä apuvälineitä. Kesäaikana hän liikkui vesillä soutamalla ja talvella apuna oli hevonen. Tärkein saaliskala oli kuha.
Lintututkimus

Vaikka Pentti Linkola sai kalastuksesta elannon, linnut olivat hänen intohimonsa. Linkola teki töitä Suomen ensimmäisenä maasto-ornitologina. Hän on Suomen pitkäaikaisempia linnun rengastajia, 67 vuotta kestäneellä taipaleella, 68 000 rengastetulla lintuyksilöllä ja 260 lintulajin havainnolla.. Luonnontieteellisen keskusmuseon Rengastustoimisto palkitsi hänet vuoden 1974 rengastajana.
Kirjallinen tuotanto > Teokset

Linkola, Pentti & O. Hilden: Suuri Lintukirja. Otava 1955, uudistettu laitos 1962
Isänmaan ja ihmisen puolesta: Mutta ei ketään vastaan. Helsinki: Suomen sadankomitealiitto, 1960. Uusintapainos: Into-pamfletti 2010.
Pohjolan linnut värikuvin: Elinympäristö. Levinneisyys. Muutto. Otava 1963–67.
Unelmat paremmasta maailmasta.  Helsinki:  Into, 1971 (4. painos 1990).
Toisinajattelijan päiväkirjasta.  Helsinki:  WSOY, 1979.  ISBN 951-0-09514-1
Linkola, Pentti & Soininvaara, Osmo: Kirjeitä Linkolan ohjelmasta.  Perusta, 1986.  ISBN 951-0-14133-X
Johdatus 1990-luvun ajatteluun.  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-15940-9
Voisiko elämä voittaa: ja millä ehdoilla.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3159-9
Kirjallinen tuotanto > Käännökset

Can Life Prevail? A Radical Approach to the Environmental Crisis (Voisiko elämä voittaa, 2004). Käännös: Eetu Rautio, London: Integral Tradition Publishing 2009 ISBN 978-1-907166-01-3 – 2. uud. p. Arktos Media, 2011 ISBN 978-1-907166-63-1.
Teisitimõtleja märkmed (Toisinajattelijan päiväkirjasta, 1971). Käännös (viroksi): Priit-Kalev Parts, kustantaja MTÜ Rahvusliku Ehituse Selts, julkaistu 2021 ISBN 9789916405949.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pentti Linkola Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Pentti Linkola Wikisitaateissa
Ex-pasifisti kertoo. Yle Elävä arkisto. esitetty 16.5.1971. Yleisradio.
Himberg, Petra: Pentti Linkola ja puoli vuosisataa radikaalia sanomaa luonnon puolesta Yle Elävä arkisto. 5.12.2018. Viitattu 7.12.2018.
Linkola, Pentti hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Pentti Linkola vuonna 2006.
Kymijoki

| Kymijoki |
| --- | --- |
 Pernoonkoskien ylimmän koskiportaan Myllykoski eli Torminvirta
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Kymenlaakso, Uusimaa, Päijät-Häme
Kunnat:  Kotka, Pyhtää, Loviisa, Iitti, Kouvola, Heinola, Asikkala
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kymijoen alue (14.1)
Pinta-ala:  37 158,74 km² 
Järvisyys:  18,34 % 
Pääuoman osuudet:  Kymijoki ←Pyhäjärvi ←Konnivesi ←Ruotsalainen ←Suur-Päijänteen alue ←Leppäveden–Kynsiveden alue ←Viitasaaren reitin valuma−alue
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Kalkkistenkoski, Asikkalanselkä, Asikkala 
 :  61°16′58″N, 25°35′43″E
Laskupaikka:  Kotka, Pyhtää, Ruotsinpyhtää, Suomenlahti
 :  60°29′26″N, 26°27′09″E
Läpivirtausjärvet:  Tammijärvi, Kuusaanlampi, Pyhäjärvi, Konnivesi, Ruotsalainen
Esteet:  13 vesivoimalaa 
Sivu-uomat:  (katso taulukko alla)
Taajamat:  Kotka, Inkeroinen, Myllykoski, Kouvola, Heinola
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  78,2 m
Laskukorkeus:  0 m
Korkeusero:  78,2 m
Pituus:  204 km  
Keskileveys:  9,5 m  
Kaltevuus:  0,38 m/km
Suurin syvyys:  27 m  
Keskiylivirtaama:  429 m³/s (MHQ) 
Keskivirtaama:  279 m³/s (MQ) 
Keskialivirtaama:  154 m³/s (MNQ) 
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Kymijoki (myös pelkkä Kymi, ruots. Kymmene älv) on Suomessa Päijät-Hämeen, Kymenlaakson ja Uudenmaan maakunnissa virtaava 204 kilometriä pitkä joki, joka on Kymijoen vesistön laskujoki. Joki alkaa vesistön pääjärvestä Päijänteestä ja laskee Suomenlahteen viitenä suuhaarana. Kymijoessa on monia vesivoimaloita ja se oli ennen tärkeä puutavaran kuljetusväylä. Sen varrella sijaitsevia kaupunkeja ovat Heinola, Kouvola ja joen itäisessä suistohaarassa sijaitseva Kotka.
Etymologiaa

Leveää ja mahtavaa virtaa tarkoittavalla sanalla kymi ei ole varmoja vastineita sukulaiskielissä. Suurta jokea taikka pääuomaa tarkoitettaessa ehdotettiin vuosien 1840–1880 maantieteellisissä julkaisuissa nimityksiksi sanoja emävirta, päävirta, valtakymi, pääjoki, emäjoki ja valtajoki. Lopulta vain sanoilla virta ja kymi tarkoitettiin 1800-luvun yleiskielessä suurta jokea, kun taas muut tarkentavat sanat jäivät elämään maantieteen sanastossa. Nykyään sanat virta, joki ja oja määrittävät virtaveden kokoluokan ja kymi on jäänyt ylätyyliseksi sanaksi. Kymi on aivan ilmeisesti ollut alun perin juuri Kymijoen nimitys. Ajatusta tukee se, että kymi-sanaa on käytetty murteissa vain Kymijoen ympärillä Kymenlaaksossa ja Kaakkois-Hämeessä. Kymi-sanalle on kuitenkin ehdotettu kantagermaanista vastinetta tai sitä paljon vanhempaakin indoeurooppalaista tai baltinkielistä lainaetymologiaa, sillä Euroopan ja Aasian kielissä esiintyy laajalti samantapaisia joen nimityksiä. Suomen kielessä kymi on ollut Mikael Agricolan ajoista asti, sillä hän kuvaili Eufrat-virtaa "suureksi kymiksi"'.
Joen kulku > Yleistä

Kymijoki on keskivirtaamien vertailussa Suomen neljänneksi suurin joki Vuoksen, Kemijoen ja Tornionjoen jälkeen . Kymijoki ei yläjuoksulla ole yhtenäinen joki, koska sen vesireitti virtaa suurien järvien Ruotsalaisen, Konniveden ja Pyhäjärven läpi. Siitä huolimatta järvien välisissä virtauomista käytetään Kymijoen nimeä. Pyhäjärven jälkeen alkaa lähes järvetön jokiosuus, joka päättyy Suomenlahteen. Kymijoki alkaa Päijät-Hämeestä, jossa se virtaa Asikkalan, Heinolan ja Iitin alueilla. Pyhäjärvellä vesireitti siirtyy Kymenlaaksoon, jossa se virtaa Kouvolan, Kotkan ja Pyhtään alueilla. Joen pääuoma haarautuu Pernoossa kahteen suureen suistohaaraan, joiden väliin jää suuri Pyhtäänsaari. Joen läntinen haara käy vielä lyhyesti Uudenmaan Loviisassa asti. Lukuisten pienien sivujokien lisäksi Kymijoen vesistöreittiin yhtyy Mäntyharjun reitti, jonka laskujoki Lintukymi laskee Pyhäjärven koillispäähän, ja Valkealan reitti, jonka laskujoki Harjunjoki yhtyy Kymijokeen Kouvolassa. Suuhaarasta riippuen Kymijoen pituus on 184–204 kilometriä .
Joen kulku > Kalkkinen–Ruotsalainen–Konnivesi–Vuolenkoski

Kymijoki alkaa Asikkalanselältä, joka on tulkinnasta riippuen Päijänteen sulkeutunut järvenosa tai sen lahti. Vesi virtaa alas Kalkkistenkoskesta, jolla on pudotusta keskimäärin 80 senttimetriä ja luonnonkosken vieressä toimii Päijännettä säätelevä säännöstelypato. Koski laskee Ruotsalaiseen, jonka pinta-ala on 74 neliökilometriä. Kosken vieressä toimii lisäksi Kalkkisten kanava, jolla veneet voivat liikkua Päijänteestä Ruotsalaiseen ja takaisin. Kymijoen alkuosuus on kymmenkilometrinen vuonomainen lahti, joka kuuluu Ruotsalaiseen ja joka levenee ensin Hopeaseläksi ja sitten, ohitettuaan Tornionniemen, aukeaa Ruotsalaisen järvenseläksi. Järven itärannalla sijaitsee Heinolan keskustaajama, jonka läpi virtaa Jyrängönvirta. Virta kapenee Siltasaaren kohdalla Jyrängönkoskeksi, jossa on pudotusta vain 10 senttimetriä. Kymijoen vesireitti vie Jyrängönvirran jälkeen Konnivedelle, jonka pinta-ala on 50 neliökilometriä. Konniveden eteläpäässä sijaitsee järven sokkeloisessa osassa Piilahdenselkä. Tänne on luusuaan rakennettu Vuolenkosken vesivoimalaitos, jonka jälkeen Kymijoki jatkaa kohti etelää. Vuolenkoskessa on pudotusta 3,5 metriä. Alkujaan tukinuitossa käytetty Kimolan kanava alkaa samasta lahdesta ja päättyy viiden kilometrin mittaisena Pyhäjärven Kimolanlahteen.
Joen kulku > Vuolenkoski–Mankala–Kirkkojärvi–Pyhäjärvi

Kymijoki virtaa Vuolenkoskelta yli kuusi kilometriä Arrajärvelle, josta se poistuu Kymenkäänteessä kaakkoon päin virtaavaa jokilaaksoon. Jokilaakso on 7,5 kilometriä pitkä ja se aukea toisessa päässä Tapolassa järvimäiseksi jokialtaaksi, josta seitsemän kilometrin päässä sijaitsee Mankalan vesivoimalaitos. Voimalaitosta rakennettaessa on vedenkorkeuden nostossa hyödynnetty jokilaakson jyrkkiä rantoja, mutta Sitikkalassa on jouduttu estämään tulviminen lyhyellä maapadolla. Voimalassa on pudotusta lähes yhdeksän metriä.
Mankalan voimala laskee Kirkkojärven Leininselkään. Vesireitti siirtyy Kirkkojärvestä Pelinginselälle Hiirettelänsalmessa Iitin kirkonkylän ohi. Kymmenen kilometriä alempana aukeaa Pyhäjärven järvenselkä, jonka kaakkoispäässä lahti kapenee Kouvolan Voikkaalla taas Kymijoeksi.
Joen kulku > Läntinen Hirvikoskenhaara

Kymijoen läntinen suuhaara on noin 35 kilometriä pitkä. Sen yläjuoksun osuus virtaa laajojen peltomaiden halki ja alajuoksulla se virtaa  lukuisten rinnakkaisuomien verkostona metsämaiden halki. Haarautumisen jälkeen joki kääntyy kahdeksaksi kilometriksi kohti luodetta. Tällä jokiosuudella on monia jokisaaria kuten esimerkiksi Koivusaari, Räätärinsaaret, Saksansaari, 1,5-kilometrinen Hevossaari, Jaakonsaari ja Pienisaari. Jokeen on yhteydessä pienet järvet Hirvijärvi ja Tarkjärvi. Vastilassa joki alkaa kaartua kohti lounasta. Joki palmikoituu Haaviston kohdalla vähintään kahdeksi rinnakkaisuomaksi, jonka saaria ovat Niitsaari, Puolinsaari, Karhusaari, Kukkosaari, Sepänsaari, Honkasaari ja Lakiasaari. Rinnakkaisuomia ovat esimerkiksi Rinkkaksenvuolle, Pienijoki ja Huitunvuolle. Joki laskee Tammijärveen Pölönsaaren jakamana. Järveen laskee myös pohjoisesta tuleva Tallusjoki. Tammijärvi on alapuolisten vesivoimalaitosten tuotantoa varten säännöstelty ja sen vedenpintaa on nostettu. Vesi muodostaa saarien, sivu-uomien ja järvimäisten laajentumien verkoston. Tammijärvi purkaa vetensä Hevosluodon molempien sivujen ohi.
Luodon takana sijaitsevat Suvijärvi, Laitsalmi ja Vuohijärvi. Iivarinsaari ja Puntinsaari jakavat joen kolmeksi uomaksi. Läntisessä uomassa sijaitsee Suomenkylänkoski ja tämän pikkusaaret. Uoma haarautuu Kortön takia kahtia. Oikeanpuoleinen haara kiertää Kortön länsipuolelta Ruotsinpyhtään läpi, jossa sijaitsee Strömforsin säännöstelypato. Vasemmanpuoleinen haara virtaa Kortön ja Puntinsaaren välistä yhtyen niiden takana itäpuoliseen uomaan. Paskakosken kohdalle on rakennettu säännöstelypato, jolla nostetaan Tammijärven vedenpintaa. Puntinsaaren itäpuolisessa uomassa sijaitsee Hattarjärvi ja järven alapuolella sijaitsee Klåsarön vesivoimalaitos. Voimalaitoksessa on pudotusta noin kolme metriä. Voimalan alapuolella joki jakautuu parhaimmillaan viideksi rinnakkaiseksi uomaksi. Uomien välisiä saaria ovat Papinsaari, Karlinsaari, Lavikko ja Vinterholmen, ja saarien välisiä uomia ovat esimerkiksi Gölstråkan ja Märrastråkan. Saarien jälkeen uomat yhtyvät sekä itäiseen Pyhtäänhaaraan että läntiseen Ahvenkoskenhaaraan. Pyhtäänhaarassa toimii Ediskosken vesivoimalaitos, jossa on pudotusta yhdeksän metriä, ja uoma virtaa voimalan alapuolella sijaitsevan Pyhtään läpi. Joki laskee täällä Purolanlahdessa sijaitsevaan Tyyslahteen. Kortön länsipuolinen uoma yhtyy Strömforsin padon jälkeen Adamshåletissa itäisen uoman kanssa ja vesi virtaa aluksi Hellinkoskessa saarien välistä saaristoiseen patoaltaaseen, jota kutsutaan myös Yläaltaaksi. Altaan alapuolelle on Merikoskeen rakennettu Ahvenkosken voimalaitos, jossa on pudotusta 11,5 metriä. Vesi laskee Ahvenkoskenlahdella suoraan Suomenlahteen.
Joen kulku > Itäinen Pernoonhaara

Kymijoen itäinen suistohaara on noin 15 kilometriä pitkä. Sen keskiosuuden karttanimi on Pitkä-Kymi ja sitä kutsutaan ilmeisesti Pernoonhaaraksi. Jokiosuus alkaa yli kilometrin mittaisella Pernoonkoskella, jossa joella on kaksi saaristoista laajentumaa. Ensimmäisen laajentuman Myllykoskessa sijaitsee monta saarta, Karjasaari suurimpana saarena, ja saarten länsipuolelta laskee leveä Torminvirta ja itäpuolelta saarten hajottamia pieniä koskia. Toinen laajentuma alkaa Ruhankoskella ja alempana ovat rinnakkain Pykinkoski ja Siltaränni. Pernoonkoskessa on pudotusta noin viisi metriä. Koskien jälkeen ilmestyy uomaan 600-metrinen Mikkolansaari ja sen alapuolella sijaitseva Kivenkorvan virtapaikka. Saaresta alkaa kolmekilometrinen kanavamaisen Pitkä-Kymi, joka päättyy Jäppilänlahteen. Pitkä-Kymin rannat peltomaata, jossa haja-asutus tihenee Kotkan keskustaajamaa lähestyttäessä. Jäppilänlahden keskellä sijaitsee Myllykallion saariryhmä, jonka yläpuolella on ennen voimalaitoksia sijainnut Laajakoski.
Joki haarautuu Jäppilänlahden jälkeen kahdeksi suistohaaraksi, jotka kummatkin on padottu vesivoiman tuottamiseksi ja jotka virtaavat Kotkan keskustaajamassa. Itään virtaavaa uomaa kutsutaan Korkeakoskenhaaraksi ja länteen virtaavaa Koivukoskenhaaraksi. Luonnontilaisena Koivukoskenhaara oli virtaamaltaan suurempi, mutta nykyään suurin osa virtaamasta ohjataan Korkeakoskenhaaraan. Korkeakoskenhaaran Petäjäkoski ja Osolankoski ovat peittyneet jokeen muodostettuun Korkeakosken vesivoimalaitoksen patoaltaaseen. Voimalalla on pudotusta 13 metriä ja tämän jälkeen joki virtaa mereen Kotkanlahdella Hovinsaaren ja Kotkansaaren itäpuolelle. Koivukoskenhaara on edellistä leveämpi ja se kaartaa lounaan kautta kohti kaakkoa. Koivukosken vesivoimalaitos sijaitsee Koivukoskessa, jota seuraa heti Tompsankoski. Joki on padottu Tompsankosken yläpuolelta ja vesi ohjataan kaivettua sivukanavaa myöten voimalaitokselle. Alempana sijaitsee saaristoinen Siikakoski ja Kokonkoski. Koivukoskenhaaran rinnalla virtaa kapea Pihkoonhaara, joka yhtyy Kymijokeen Kyminlinnan kohdalla. Joesta haarautuu linnan kohdalla vielä Huumaanhaara, joka kiertää Hovinsaaren sen itäpuolelle ja laskee Kotkanlahteen yhdessä Korkeakoskenhaaran kanssa. Hovinsaaren länsipuolella Koivukoskenhaara jatkaa Langinkoskenhaarana vielä alaspäin. Uomassa sijaitsevat muun muassa Leppäsaari, rehevät Langinkosken saaret ja Kortetsaari. Langinkoskelle ja sen itärannoille on perustettu luonnonsuojelualue. Joki levenee Kosulaisenpohjalla Keisarinsatamaksi, josta vesi poistuu saariston salmien välistä Suomenlahdelle.