stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Barbaarielokuva
Lajityypin historia > Barbaaribuumi

Jokunen barbaarielokuva tehtiin jo 1970-luvun lopulla ja 1980-alussa, mutta varsinaisen barbaaribuumin käynnisti vuonna 1982 ilmestynyt, John Miliusin ohjaama Conan barbaari, jossa pääosaa esitti Arnold Schwarzenegger ja joka teki lajityypin keskeiset elementit tunnetuksi. Muita samana vuonna ilmestyneitä barbaariaiheisia menestyselokuvia olivat Albert Pyunin Julma miekka (The Sword and the Sorcerer) sekä Don Coscarellin Voittamaton kostaja (The Beastmaster). Jälkimmäinen tosin menestyi teatterikierroksellaan heikosti, mutta kohosi vähitellen kulttielokuvaksi TV-esitysten ja kotivideolevityksen myötä.
Auktoriteetteja vastustava ja ongelmat väkivallalla ratkaiseva sankarityyppi sopi hyvin reaganilaisen Amerikan ilmapiiriin. Vuosina 1982–1987 ilmestyikin kymmeniä barbaarielokuvia, jotka pyrkivät ratsastamaan erityisesti Conanin menestyksellä. Pienen budjetin barbaarielokuvien tehtailemisessa kunnostautui erityisesti B-elokuvan pitkäaikainen taustavaikuttaja Roger Corman, joka laajensi lajityypin kuvastoa tuottamalla naisbarbaareista kertovia elokuvia. Taloudellisista syistä Corman tuotti barbaarielokuvansa latinalaisessa Amerikassa, mutta ne oli suunnattu lähinnä länsimaiselle yleisölle. Myös Italiassa tuotettiin paljon barbaarielokuvia. Kasvavat kotivideomarkkinat mahdollistivat halvalla tehtyjen elokuvien taloudellisen kannattavuuden. Usein barbaarielokuvien markkinointi oli harhaanjohtavaa ja värikkäät kansikuvat antoivat katteettomia lupauksia dramaattisista tapahtumista ja näyttävistä erikoistehosteista. Yrittäjien suuresta määrästä huolimatta yksikään myöhempi barbaarielokuva ei yltänyt Conan-sarjan kaupalliseen menestykseen.
Atorin (1982) ja Deathstalkerin (1983) kaltaisten, teknisesti heikkolaatuisten pienen budjetin tuotantojen ylitarjonta johti nopeasti barbaarielokuvien suosion romahtamiseen. Suuret rahoittajat vetäytyivät genren parista viimeistään taloudellisesti ja taiteellisesti epäonnistuneen Red Sonjan (1985) jälkeen. Vuosikymmenen loppuun mennessä buumi oli ohi, eikä tyylilajin elokuvia ole sittemmin juuri tehty. 1980- ja 90-lukujen taitteessa viaton camp-henkinen toimintaviihde menetti sitä paitsi muutenkin suosiotaan.
Lajityypin historia > Lajityypin kuihtuminen

Kylmän sodan päätyttyä ilmapiiri alkoi korostaa poliittista korrektiutta ja elokuvatuottajat pyrkivät huomioimaan naisten ja vähemmistöjen näkökulman aiempaa paremmin. Samalla suuren ja pienen budjetin tuotantojen välinen kuilu kasvoi, mikä muutti tuotantokulttuuria pysyvästi. Toimintaelokuvista tulikin 1990-luvulla aiempaa itseironisempia tai jopa parodisia. Kehitys heijastui aikakauden verrattain harvoihin barbaarielokuviin. Esimerkiksi vuonna 1991 ilmestynyt Beastmaster 2 oli humoristinen tieteisparodia, jossa entisaikain barbaari päätyi seikkailemaan 90-luvun New Yorkiin. Vuosikymmenen lopussa nähtiin myös varhaisempiin barbaarielokuviin löyhästi perustuneet TV-sarjat Conan the Adventurer (1997–1998) ja Beastmaster (1999–2002).
Vuosituhannen vaihteen jälkeen barbaarigenre koki hienoisen renessanssin, kun digitaalinen teknologia ja markkinoiden pirstaloituminen madalsivat sekä elokuvien tuotantokustannuksia että tuotto-odotuksia. Samalla Peter Jacksonin Taru sormusten herrasta -trilogia (2001–2003) lisäsi kiinnostusta fantasiaelokuviin. Tämän seurauksena markkinoille ilmaantui muutamia uusia barbaarielokuvia ja lajin varhaisempia edustajia uudelleenjulkaistiin DVD-muodossa. Vuonna 2011 ilmestyneen Conan the Barbarian -uusioversion saama väliinpitämätön vastaanotto osoitti kuitenkin, että lajityypin kunnian päivät olivat jo takana päin.
Jälkimaine ja tulkinnat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Fantasiaelokuvat ovat roskaelokuvan ystävän suola. – – Rahanahneus, luovuus, kyvyttömyys ja baari-iltaa pienempi budjetti lyövät kättä ja tuloksena on roskaa, joskus jopa viihdyttävää. | ” |
– Elitistin suuri barbaarikatsaus, osa 1: Ator – taisteleva kalkkuna. (Mikko Kojo, 2004.)
Barbaarielokuvien teknisen kehnouden, estottoman alastomuuden ja tahattoman koomisuuden panivat merkille jo aikalaiskriitikot. Elokuvakriitikko Leonard Maltin kommentoi ensimmäisen Deathstalkerin olevan ”heikko tulkinta miekka ja magia -genrestä, ja kiinnostava ainoastaan tahattomasti aiheuttamansa naurun sekä avokätisesti tarjoilemiensa alastomien naisten ansiosta.”
Nalle Virolainen sanoo Tähtivaeltajassa barbaarifilmien olevan jopa eksploitaatioelokuviksi äärimmäisen toisteisia, ja voidaankin puhua vain ”yhdestä ainoasta miekka ja magia -juonesta”, jota varioidaan vähäisin muutoksin. Sen viehätysvoima perustuu ainakin näennäisesti todellisuuspakoon: seikkailuun, jännitykseen, eksotiikkaan, kauniisiin alastomiin naisiin sekä vahvaa isähahmoa ilmentäviin komeisiin lihaksikkaisiin miehiin. Käytännössä suurin osa genren edustajista on kuitenkin liian pienellä budjetilla tehtyjä ja teknisesti kehnoja. Barbaarien (1987) kaltaiset elokuvat viihdyttävätkin Virolaisen mukaan ennen muuta outouden ja komiikan voimalla. Verkkolehti Elitistin Suuri barbaarikatsaus -artikkelisarjassa huomautetaan, että Schwarzeneggerin barbaaritrilogiaa (kaksi Conan-elokuvaa ja Red Sonja) lukuun ottamatta lajityypin edustajia ei voi pitää ”oikeina elokuvina”, vaan niiden ”mystinen vetovoima” perustuu alkukantaiseen mielihyvään ja viihdyttävään absurdiuteen. Jälkimmäistä vielä korostavat mytologioita ja historiallisia aikakausia vapaasti sekoittavat miljööt, jotka eivät rajoita tekijöiden mielikuvitusta tai aseta mahdottoman ja mahdollisen välille selkeää rajaa. Lehden mukaan ”täysin looginen barbaarielokuva on kuin Beastmaster ilman uskollisia hillereitään – auttamattoman hukassa.”
Barbaarielokuvien sukupuoliroolit ovat yleensä hyvin konservatiivisia. Joissakin naissotureista kertovissa barbaarielokuvissa on kuitenkin feministisiä teemoja, ja ne kuvaavat itsenäisiä, fyysisesti voimakkaita naisia, mikä 80-luvulla oli viihde-elokuvissa epätavallista. Merkittäviä barbaarirooleja tehneitä naisnäyttelijöitä olivat esimerkiksi Sandahl Bergman (Conan barbaari, 1982), Grace Jones (Conan hävittäjä, 1984), Lana Clarkson (Deathstalker, 1983; Barbarian Queen, 1985) ja Ty Randolph (oik. Mindi Miller, Amazon, 1986). Monet naisvetoiset barbaarielokuvat olivat Roger Cormanin tuottamia. Jessica Amanda Salmonson, jonka toimittamaan Amazons!-antologiaan Cormanin samanniminen elokuva perustuu, on kuitenkin kommentoinut miekka ja magia -elokuvien feminismiä näennäiseksi: ”Näiden elokuvien ei ollut edes tarkoitus kertoa hyvää sankarifantasiatarinaa – – vaan tuottaa liikkuva versio seksikkäästä pin-up-kalenterista, tai herättää eloon Boris Vallejon ja Frank Frazettan fetisistiset maalaukset.”
Beduiinienpaimenkoira

| Beduiinienpaimenkoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:  Arabia
Alkuperäinen käyttö:  lampaiden, vuohien ja kamelien paimennus
Nykyinen käyttö:  paimenkoira
Muita nimityksiä:  Bedouin Shepherd Dog, Ishtarenhund
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Paino:  18–25 kg
Säkäkorkeus:  51–61 cm
Väritys:  vaihteleva
Beduiinienpaimenkoira on arabialainen koirarotu.
Ulkonäkö

Beduiinienpaimenkoiralla on pitkä pää, kärkeä kohti suippeneva kuono, riippuvat korvat, vankkarakenteinen runko ja tuuhea häntä. Beduiinit jättävät karvapeitteen takkuiseksi ja ruokkoamattomaksi. Väritys vaihtelee. Säkäkorkeus vaihtelee 51–61 cm ja paino 18–25 kg välillä.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on kovaluonteinen, peloton, ahkera ja sitkeä. Se on nopealiikkeinen ja miellyttämishaluinen. Se on sopeutunut hiekkamyrskyihin, aavikon kuumuuteen, niukkaan ruokavalioon ja beduiinien ankaraan elämäntapaan.
Alkuperä

Beduiinienpaimenkoira on alkuperältään vaeltava paariakoira, jonka beduiinit ovat kesyttäneet ja josta he ovat muokanneet paimentavan koiran. Sitä kasvattavat sekä Pohjois-Afrikan että Lähi-idän paimentolaisheimot. Sitä käytetään paitsi lampaiden, toisinaan myös vuohien ja kamelien paimennukseen. Ei ole selvää, onko rotu mahdollisesti sukua muille, suunnilleen samankokoisille Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän paimen- ja laumanvartijakoiraroduille.
Sheila Jordan

Sheila Jordan
Sheila Jeanette Jordan, o.s. Dawson (s. 18. marraskuuta 1928) on yhdysvaltalainen jazzmusiikin laulaja-lauluntekijä.
Jordan syntyi Detroitissa, Michiganissa, mutta asui lapsuudessaan myös Pennsylvaniassa. Lähdettyään vuonna 1951 New Yorkiin hän sai opetusta Lennie Tristanolta ja Charles Mingusilta. Hän oli vuosina 1952–1962 naimisissa jazzpianisti Duke Jordanin kanssa.
Jordanin levyjen joukossa on Blue Note Recordsilla julkaistu Portrait of Sheila Jordan (1963). Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa George Russellin, Lee Konitzin, Roswell Ruddin ja Steve Kuhnin kanssa.
Sanna Kämäräinen

| Sanna Kämäräinen |
| --- | --- |
 Sanna Kämäräinen Jyväskylän Kalevan kisoissa vuonna 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. helmikuuta 1986 (ikä 38) Lapinlahti
Kansalaisuus:   Suomi
Yleisurheilija
Pituus:  184 cm
Paino:  86 kg
Laji:  kuulantyöntö kiekonheitto
Seura:  Lapinlahden Veto
Valmentaja:  Frantz Kruger
Ennätykset:  Kuula: 15,70 m (2015) Kiekko: 61,07 m (2015)
Uran alku:  2004
 Tietolaatikko päivitetty 3.10.2020 
Aiheesta muualla
Kotisivu
Timanttiliiga
Sanna Karoliina Kämäräinen (s. 8. helmikuuta 1986 Lapinlahti) on suomalainen kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä. Hän edusti urallaan Lapinlahden Vetoa. Kämäräistä valmensi vuoteen 2009 asti Juhani Nykänen, vuosina 2010–2015 Anssi Mäkinen, vuosina 2015–2019 Frantz Kruger ja vuonna 2020 jälleen Anssi Mäkinen.
Elämä ja ura > SM-taso

Kalevan kisoissa Kämäräinen on voittanut kiekonheitossa kultaa vuosina 2011, 2013, 2014, 2015 ja 2018, hopeaa vuosina 2009, 2010, 2012, 2019 ja 2020 sekä pronssia vuonna 2008. Kiekonheiton talvimestaruuskilpailuissa hän on voittanut kultaa vuosina 2013, 2014 ja 2015, hopeaa vuosina 2010, 2011 ja 2012 sekä pronssia vuonna 2009.
Kuulantyönnössä Kämäräinen on voittanut ulkoradoilla kultaa vuosina 2014 ja 2015. Sisäratojen SM-kisoissa hän on voittanut kultaa vuonna 2015 ja hopeaa vuonna 2014. Kämäräisen ulkorataennätys kuulantyönnössä on 15,70 m, jonka hän työnsi Porissa 31. heinäkuuta 2015. Hallissa hän on työntänyt 15,61 m Tampereella 8. helmikuuta 2014.
Elämä ja ura > Arvokisat ja maaottelut

Grosseton 19-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2004 Kämäräinen karsiutui loppukilpailusta. Hän sijoittui seitsemänneksi saman ikäluokan EM-kilpailuissa Kaunasissa 2005. Debrecenin 22-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2007 hän karsiutui loppukilpailusta. Belgradin universiadeissa 2009 hän oli 12:s. Kämäräinen edusti Suomea aikuisten maaottelussa ensimmäisen kerran Göteborgissa 2007.
Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 ja Helsingin EM-kilpailuissa 2012 Kämäräinen karsiutui loppukilpailusta. Zürichin EM-kisoissa 2014 hän eteni loppukilpailuun ja sijoittui seitsemänneksi. Kämäräinen heitti kisoissa ulkoratojen ennätyksensä 60,52 metriä. Hän paransi ennätystään saman vuoden Suomi–Ruotsi-maaottelussa tulokseen 60,94 m.
Maaliskuussa 2015 Kämäräinen teki Portugalissa heittolajien Euroopan cupissa kiekonheiton ennätyksensä 61,07 m ja ylitti samalla kisarajan Pekingin MM-kisoihin. Pekingissä Kämäräinen karsiutui loppukilpailusta tuloksella 56,68. Marraskuussa 2015 Kämäräinen valittiin Amsterdamin EM-kisoihin 2016, mutta hän joutui selkäleikkaukseen välilevypullistuman vuoksi joulukuussa. Kesäkuussa 2016 Kämäräinen ilmoitti jättävänsä kauden väliin selän kuntoutuksen vuoksi. Hän ei kilpaillut myöskään vuonna 2017 kertaakaan.
Kämäräinen ylitti vuoden 2018 Berliinin EM-kisojen karsintarajan kesäkuussa 2018. Hän karsiutui Berliinissä loppukilpailusta.
Kämäräinen päätti aktiiviuransa Suomi–Ruotsi-maaottelun kiekkokilpailuun Tampereella 6.9.2020, sijoittuen neljänneksi.
Hallissa Kämäräisen ennätys on Tampereella 8. helmikuuta 2014 heitetty 60,67 m, joka oli epävirallinen hallimaailmanennätys.
Elämä ja ura > Muu elämä

Kämäräinen opiskeli kauppatieteiden kandidaatiksi Jyväskylän yliopistossa. Hän valmistui kauppatieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta keväällä 2015.
Henkilökohtaiset ennätykset

Kiekonheitto ulkona 61,07 (15.3.2015, Leiria, Portugali)
Kiekonheitto hallissa 60,67 SE (8.2.2014, Tampere)
Kuulantyöntö ulkona 15,70 (31.7.2015, Pori)
Kuulantyöntö hallissa 15,61 (8.2.2014, Tampere)
Aiheesta muualla

Sanna Kämäräisen kotisivut
Scelidosaurus

| Scelidosaurus |
| --- | --- |
 Englannista vuonna 2000 löydetty, käytännössä täydellinen Scelidosauruksen luuranko. Luurangon sadat panssarilevyt- ja piikit ovat säilyneet paikoillaan.
 Varhaisjurakausi 208–195 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Ylälahko::  Dinosaurukset Dinosauria
Lahko::  †Linnunlantioiset Ornithischia
Alalahko::  †Thyreophora
Osalahko::  †Ankylosauria
Heimo::  †Scelidosauridae
Suku::  †Scelidosaurus
Laji::  harrisonii
Kaksiosainen nimi
 † Scelidosaurus harrisonii  Owen, 1859 
Katso myös
   Scelidosaurus Wikispeciesissä   Scelidosaurus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Scelidosaurus (nimen merkitys: "raajalisko") oli panssaridinosauruksiin kuulunut kasvinsyöjädinosaurussuku. Se on myös yksi vanhimmista tunnetuista dinosaurussuvuista. Scelidosaurus eli 208–195 miljoonaa vuotta sitten varhaisjurakaudella. Scelidosauruksen fossiileja on löydetty Englannista ja Yhdysvalloista.
Koko ja ulkonäkö

Scelidosauruksen pituus oli noin neljä metriä. Sen takaraajat olivat pidemmät kuin eturaajat, ja se käveli enimmäkseen tai vallan neljällä jalalla. Scelidosauruksella oli kova iho, minkä johdosta se oli läpäisemätön kaikille muille pedoille, paitsi sen ajan kaikkein suurimmille ja vahvimmille pedoille, jotka nekin saattoivat mieluummin saalistaa "pehmeämpää" saalista.
Scelidosauruksen huomiota herättävin piirre oli sen panssari. Scelidosauruksen päästä häntään kulki riveissä luisia nastoja ja piikkejä, joista jotkut olivat jopa nyrkin kokoisia. Panssari teki Scelidosauruksesta luultavasti hitaan liikkujan ja pakotti sen kävelemään neljällä jalalla kahden sijasta, mutta nopeus ei ollut sen tärkein puolustuskeino. On kaikkein todennäköisintä, että luumuodostelmien tarkoitus oli tarjota suojaa sen ajan saalistajia, kuten teropodeja vastaan.
Fossiilit

Scelidosauruksen löysi vuonna 1858 englantilainen louhostyöläinen James Harrison, ja se oli yksi ensimmäisistä löydetyistä dinosauruksen luurangoista. Se oli kovan kalkkikiven sisällä, jonka poistaminen oli vaikeaa, ja luut olivat suurelta osin piilossa näkyviltä yli 100 vuoden ajan. 1960-luvulla tutkijat saivat selville, miten kalkkikiven voi liuottaa hapolla, ja koko luuranko on nyttemmin paljastettu.
Kaikki Scelidosauruksen fossiilit on löydetty merenpohjaan muodostuneesta kivestä. Scelidosaurus eli ehkä lähellä rannikkoa tai ehkä tulva kauempana sisämaassa tappoi suuren joukon dinosauruksia ja huuhtoi ne mereen.
Scelidosaurus on yksi vanhimmista tunnetuista dinosaurussuvuista. Tämän lisäksi se on yksi täydellisimpiä dinosauruksia, joka on löydetty Britteinsaarilta. Fossiililöydöt Scelidosauruksesta käsittävät useita yksilöitä.
Scelidosauruksen ajateltiin kerran eläneen myös nykyisen lounais-Yhdysvaltain alueella. Tämä perustui Arizonasta löydettyjen luulevyjen ympärille. Myöhemmin luulevyistä tehdyssä analyysissä niiden kuitenkin katsottiin olevan erilaisia kuin Scelidosauruksen luulevyt, ja siksi sen jäänteitä on löydetty vain Englannista. Se ei kenties ole mahdotonta, että Arizonasta löydetyt luulevyt saattavat edustaa Scelidosauruksen läheistä sukulaista.
Luokittelu

Scelidosauruksen keskeinen merkitys on, että lukuun ottamatta sen oloa yhtenä ensimmäisistä tieteen tuntemista dinosauruksista, se edustaa yhtä kaikkein alkukantaisimmista löydetyistä panssaridinosauruksista. Scelidosauruksen oikea merkitys menetettiinselvennä, kun suvun kuvailija Richard Owen käsitti sen olleen osittain vedessä elänyt kalansyöjä.
Scelidosaurus on yksi varhaisimmista panssaridinosauruksista. Myöhemmin ryhmässä ilmestyivät stegosaurit, jotka olivat yleisiä myöhäisjurakaudella, nodosaurit, jotka tunnetaan paremmin myöhäisjurakaudelta myöhäisliitukaudelle ja ankylosaurit, jotka olivat kaikkein yleisimpiä myöhäisliitukaudella. Scelidosauruksesta ei tarkalleen tiedetä, kuinka se liittyi näihin myöhempiin ryhmiin.
Vuosien varrella Scelidosauruksesta on nimetty useampi kuin yksi laji, vaikkakin nykyään lajeja on vain yksi, tyyppilaji S. harrisonii. Yksi entinen laji, S. oehleri perustettiin Tatisauruksen sirpaleisista jäänteistä. Monet paleontologit ovat kuitenkin hylänneet tämän sen puolesta, että Tatisaurus olisi erillinen suku.
Ravinto

Scelidosaurus oli kasvinsyöjä. Se popsi luultavasti matalalla kasvavaa kasvillisuutta repien lehtiä nokallaan ja suipoilla hampaillaan.
Seppo Kohvakka

Seppo Ilmari Kohvakka (6. lokakuuta 1946 Haukivuori – 18. syyskuuta 2014 Kerava) oli suomalainen laulaja-lauluntekijä, evankelista ja pastori. Ennen uskoontuloaan 1970-luvulla Kohvakka tunnettiin rocklaulajana taiteilijanimellä Dave. Hän tuli uskoon helluntaiherätyksen piirissä vuonna 1978. Kohvakan tunnetuin hengellinen levytys on kappale "Taivaan Isä pitää huolta lapsistaan" vuodelta 1979.
Kohvakan hengellinen musiikki oli folk- ja country-tyylistä. Äänensä vuoksi häntä kutsuttiin myös "gospelin Tapio Rautavaaraksi". Dave-taiteilijanimellä Kohvakalta julkaistiin pop-/rock-albumi Mitä sisälläni on (1972) sekä puolisen tusinaa singleä. Vuodesta 1999 saakka Kohvakka toimi Keravan Cityseurakunnan pastorina. Nuorempana hän työskenteli myös kameramiehenä Ylellä.
Seppo Kohvakan viimeinen leposija on Keravan hautausmaalla.
Albumeja

Kotitiellä (1979)
Milloinkaan yksin en jää (1981)
Terveisiä Isältä! (1983)
Elonaikaan (1985)
Anna meille enkeleitä (1988)
Kirja, kitara ja mies (1989)
Kootut parhaat (1990)
Nousun aika (1993)
Paras on edessä (2004)
Isältä pojalle (2010)
Aiheesta muualla

Seppo Kohvakan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Seppo Kohvakan sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Seppo Kohvakan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Bauchi

| Bauchi |
| --- | --- |

 Bauchi
 Koordinaatit: 10°18′57″N, 9°50′39″E 
Valtio:  Nigeria
Osavaltio:  Bauchi
Väkiluku (2016):  415 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bauchi on Nigerian osavaltion Bauchin pääkaupunki. Vuonna 2016 siellä oli noin 415 000 asukasta. Kaupunki sijaitsee Port Harcourtista Maiduguriin kulkevan rautatielinjan varrella.
Maan itsenäisyyden ensimmäinen pääministeri Abubakar Tafawa Balewa on haudattu mausoleumiin Bauchiin, ja hänen mukaansa on nimetty myös kaupungin yliopisto. Nigerian suurin suojelualue, Yankarin luonnonsuojelualue, sijaitsee noin sata kilometriä kaupungista. Mausoleumin ja kansallispuiston lisäksi kaupungin nähtävyyksiä ovat vanha moskeija ja emiirin palatsi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bauchi Wikimedia Commonsissa
Benn Jordan

Benn Jordan vuonna 2014
Benn Lee Jordan (s. 28. lokakuuta 1978) on elektronisen musiikin tuottaja. Vuodesta 1999 lähtien hän on julkaissut kokeellista Jazzia, IDM:ää sekä Breakcorea yhdistelevää musiikkia. Tunnetuimman aliaksensa The Flashbulb lisäksi hän on julkaissut musiikkia mm. nimellä Acidwolf, Human Action Network sekä FlexE.
Tuotanto The Flashbulb -nimellä > Albumit

M³ (2000)
These Open Fields (2001)
Girls.Suck.But.YOU.Don't (2003)
Resent and the April Sunshine Shed (2003)
Red Extensions of Me (2004)
Kirlian Selections (2005)
Réunion (2005)
Flexing Habitual (2008)
Soundtrack to a Vacant Life (2008)
Arboreal (2010)
Love as a Dark Hallway (2011)
Tuotanto The Flashbulb -nimellä > EP:t ja singlet

Fly! (2001)
Drain Mode = ON (2001)
Lawn Funeral EP (2001)
Binedump EP (2004)
That Missing Week EP (2005)
A Raw Understanding (2010)
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
Sheila García

Sheila García elokuussa 2021.
Sheila García Gómez (s. 15. maaliskuuta 1997) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa seuratasolla Atlético Madridia, johon hän siirtyi vuonna 2021 Rayo Vallecanosta. Hän pelaa Espanjan naisten maajoukkueessa.
Biotekniikan instituutti

Biotekniikan instituutti sijaitsee Biokeskuksessa Viikin kampuksella.
Biotekniikan instituutti (engl. Institute of Biotechnology) on Helsingin yliopiston kansainvälinen tutkimuslaitos, joka sijaitsee Helsingissä Viikin kampuksella. Biotekniikan instituutin tehtävä on edistää biotieteiden perustutkimusta ihmisten ja ympäristön hyväksi.
Biotekniikan instituutti perustettiin 1989 Helsingin yliopiston ja opetus- ja kulttuuriministeriön yhteishankkeena. Biotekniikan instituutti aloitti toimintansa väliaikaisissa tiloissa Pitäjänmäellä ja siirtyi Viikin biokeskukseen 1996. Vuodesta 2017 alkaen Biotekniikan instituutti on ollut osa Helsinki Institute of Life Science (HiLIFE) -yksikköä.
Instituutin johtaja on professori Juha Huiskonen, joka aloitti tehtävässä syyskuussa 2020. Tätä ennen instituutin johtajina ovat toimineet Mart Saarma (1990–2008), Tomi Mäkelä (2009–2015), Howy Jacobs (2015–2017) ja Olli Silvennoinen (2018–2019). Silvennoinen jätti Biotekniikan instituutin johtajan toimen siirtyessään HiLIFE-yksikön johtajaksi.  Biotekniikan instituutin perustamisvaiheessa virkaa toimittavana johtajana toimi Helge Gyllenberg (1989–1990). Virkaa toimittavina johtajina ovat toimineet myös Irma Thesleff (2009) ja Marja Mikkola (2019–2020).
Aiheesta muualla

Biotekniikan instituutin verkkosivut (englanniksi)
Helsinki Institute of Life Science (HiLIFE) (englanniksi)
Saverio Mercadante

Saverio Mercadante
Giuseppe Saverio Raffaele Mercadante (16. syyskuuta 1795 Bari – 17. joulukuuta 1870 Napoli) oli italialainen klassisen musiikin, erityisesti oopperoiden säveltäjä. Kevyemmän musiikin puolella hänet tunnettaneen parhaiten E-mollihuilukonserttonsa Rondò Russo -osasta tehdyistä kansanomaisista sovituksista.
Mercadante syntyi Barissa, mutta opiskeli Napolissa. Hän aloitti uransa soitinmusiikin säveltäjänä. Myöhemmin hän kiinnostui enemmän oopperasta. Mercadante toimi Wienissä, Madridissa ja Lissabonissa ennen palaamistaan Italiaan vuonna 1831.
Aiheesta muualla

Vapaasti käytettävissä olevia Mercadanten partituureja Mutopia Project
Boris Kokorev

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Boris Kokorev |  Boris Kokorev |  Boris Kokorev |  |
Maa:   Venäjä
Miesten ammunta
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Atlanta 1996 | 50 m pistooli |  |
| MM-kilpailut   | MM-kilpailut   | MM-kilpailut   |  |
|  Hopeaa | Milano 1994 | 50 m pistooli, joukkue |  |
|  Hopeaa | Barcelona 1998 | 50 m pistooli, joukkue |  |
|  Hopeaa | Barcelona 1998 | 10 m ilmapistooli, joukkue |  |
|  Hopeaa | Lahti 2002 | 50 m pistooli, joukkue |  |
Maa:   Neuvostoliitto
| MM-kilpailut   | MM-kilpailut   | MM-kilpailut   |  |
|  Kultaa | Mexico 1985 | 10 m ilmapistooli, joukkue |  |
|  Kultaa | Suhl 1986 | 10 m ilmapistooli, joukkue |  |
|  Kultaa | Budapest 1987 | 10 m ilmapistooli, joukkue |  |
|  Kultaa | Moskova 1990 | 10 m ilmapistooli, joukkue |  |
|  Kultaa | Stavanger 1991 | 10 m ilmapistooli, joukkue |  |
|  Pronssia | Moskova 1990 | 10 m ilmapistooli |  |
Boris Borisovitš Kokorev (ven. Борис Борисович Кокорев, 20. huhtikuuta 1959 Tbilisi, Georgian SNT – 22. lokakuuta 2018) oli venäläinen, myös Neuvostoliittoa edustanut, pistooliampuja ja olympiavoittaja.
Kokorev voitti olympiakultaa Atlantassa 1996 50 m pistoolissa. Hän saavutti myös henkilökohtaisen pronssin maailmanmestaruuskilpailuissa Moskovassa 1990 10 m ilmapistoolissa. Joukkuemaailmanmestaruuksia Kokorev voitti viisi, kaikki 10 m ilmapistoolissa. Kokorev kilpaili viisissä peräkkäisissä kesäolympialaisissa: Atlantan lisäksi Soulissa 1988, Barcelonassa 1992, Sydneyssä 2000 ja Ateenassa 2004.
Sarjakuvataiteen valtionpalkinto

Sarjakuvataiteen valtionpalkinto on Suomen valtion Taiteen edistämiskeskuksen myöntämä palkinto.
Palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 2014, jolloin sen myönsi media-, sarjakuva- ja kuvitustaiteen toimikunta. Palkinnon jakoi opetus- ja kulttuuriministeri Pia Viitanen. Palkinnon arvo oli 15 000 euroa.
Vuonna 2016 palkinnon myönsi visuaalisten taiteiden toimikunta. Veikkauksen voittovaroista myönnetyn palkinnon arvo oli 13 500 euroa.