stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Moria (tietokonepeli)

| Moria |
| --- | --- |
 Kuvakaappaus Morian kaltaisesta pelistä.
Kehittäjä:  Robert Alan Koeneke
Julkaistu:  1983
Lajityyppi:  roguelike
Pelimuoto:  yksinpeli
Alusta:  MS-DOS, Macintosh, Linux, Amiga, Atari ST, Palm OS
Lisenssi:  GPLv2
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK  : 
Moria (koko nimi The Dungeons of Moria) on Robert Alan Koeneken kehittämä roguelike-peli vuodelta 1983. Se oli yksi ensimmäisistä alkuperäiseen roguelike-peliin Rogueen perustuvista peleistä, ja ensimmäinen avoimen lähdekoodin freeware-roguelike. Pelin nimi ja jotkin sen elementit on lainattu J. R. R. Tolkienin kirjoista, mutta muuta tekemistä Morialla ei Tolkienin tuotannon kanssa ole. Moria toimi inspiraationa Blizzard Entertainmentin Diablo alustavalle versiolle.
Pelaaminen

Pelin alussa pelihahmolle valitaan sukupuoli ja yksi hahmoluokka kuudesta (soturi, maagi, pappi, varas, samooja ja paladiini) ja yksi rotu kahdeksasta (ihminen, puolihaltia, haltia, puolituinen, maahinen, kääpiö, puoliörkki, puolipeikko) vaihtoehdosta. Kaikki vaikuttavat pelihahmon taitoihin ja ominaisuuksiin. Peli alkaa maanpinnalta, kaupungista, jossa pelihahmo voi ostaa ja myydä aseita ja varusteita. Moria oli ensimmäinen roguelike-peli, jossa on tällainen pelialue. Pelin varsinainen tapahtumaympäristö on Morian luolasto, jonne pelaajan on laskeuduttava tuhoamaan Balrog-hirviötä. Morian luolastot olivat "äärettömiä" eli aikaisempiin kerroksiin ei ollut mahdollista palata, vaan luolastot luotiin satunnaisesti joka kerta uudelleen, kun pelihahmo liikkui sinne.
Historia

Oklahoman yliopiston opiskelija Robert Alan Koeneke oli pitänyt Roguesta valtavasti, ja kun hänen yliopistossaan käytetyille VAX 11/780 -tietokoneille ei ollut saatavilla pelejä, hän oli päättänyt luoda sille Roguesta oman versionsa. Koeneke kirjoitti Morian VMS Pascal-ohjelmointikielellä ja julkaisi pelin version 1.0 ilmaiseksi kesällä 1983. Hän julkaisi myös pelin lähdekoodin, jota sai levittää ja muokata vapaasti, kunhan tekijänoikeushistoria pidettäisiin tallessa. Moriasta tuli hyvin suosittu, ja sen pelaajat alkoivat ohjelmoida pelistä omia versioitaan ja lähettää Koenekelle omia kehitysideoitaan. Hän jatkoi pelin kehittämistä pelaajilta saamansa palautteen pohjalta apunaan ystävänsä Jimmy Todd, joka kehitti peliin paremman hahmonluontisysteemin.
Vuonna 1987 julkaistiin Morian versio 4.7, joka jäi viimeiseksi Koeneken kehittämäksi versioksi. Hän oli aloittanut version 5.0 työstämisen, mutta jätti työn kesken, ja myöhemmin sen lähdekoodi katosi. Se olisi ollut alusta asti uudelleen luotu kehittyneempi versio pelistä.
Morian avointa lähdekoodia hyväksikäyttäen monet julkaisivat siitä omia versioitaan, eli "variantteja". James E. Wilson käänsi Morian UNIX-järjestelmälle nimellä UMoria (1988), ja siitä tuli erittäin suosittu variantti. UMoria taas sai käännökset MS-DOSille, Amigalle ja Atari ST:lle, ja se toimi pohjana omille varianteilleen, kuuluisimpana Angband (1990). Se lisäsi useita merkittäviä piirteitä sekä tasapainotti tiettyjä osia pelijärjestelmässä.lähde? Angbandia on vuosien myötä kehitetty edelleen, mutta UMorian viimeinen versio julkaistiin vuonna 1994.
UMoria ei kuitenkaan ollut vapaa ohjelmisto, vaikka sen lähdekoodi olikin avoin. 2000-luvulla nousi tarve saada UMoria vapaa lisenssin alle ja perustettiin Free-Moria-niminen hanke, jonka tarkoituksena oli kerätä jokaisen Moriaan koodia kirjoittaneen lupa tarjota oma osuutensa lähdekoodista GPL-lisenssin alaisena tai public domainina. Hanke saatiin onnistuneesti päätökseen lokakuussa 2007.
Aiheesta muualla

Morian virallinen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Free-Morian kotisivu
Morian uutisryhmä[vanhentunut linkki]
kMoria, Morian Palm OS -käännös
Mines of Morgoth, Moria-klooni Windowsille (Arkistoitu – Internet Archive)
Moskovan linja-autoasema (Minsk)

| Moskovan linja-autoasema> valkoven. Mаскоўскі  аўтавакзал ven. Автовокзал "Московский" |
| --- | --- |
 Arkkitehti N. Naumovin suunnittelema Minskin Moskovan linja-autoasema vuodelta 1999 on Valko-Venäjän tärkeimpiä linja-autoliikenteen asemia
Osoite:  Ul. Filomonova 63, Minsk, Valko-Venäjä
Koordinaatit:  53.9286°N, 27.6369°E
Valmistumisvuosi:  1999
Suunnittelija:  arkkitehti N. Naumov
Käyttäjä:  Valtiollinen liikelaitos Minsktrans, lisäksi liiketiloja
 Lisätiedot: www.minsktrans.by/structure/autustation/autostations/avmosk 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Moskovan linja-autoasema (valkoven. Mаскоўскі  аўтавакзал, Maskouski autavakzal, ven. Автовокзал "Московский", Моско́вский а́в, Avtovokzal Moskovski, Moskovski av) on tärkeä linja-autoliikenteen asema Minskin koillisosissa Valko-Venäjällä. Aseman suunnittelusta vastasi arkkitehti N. Naumov ja se avattiin liikennekäyttöön vuonna 1999. Aseman osoite on Ul. Filimonova 63 (ven. Ул. Филимонова 63), eli asema sijaitsee heti suuren, keskustasta kansainvälistä lentokenttää kohti vievän Prospekt Nezavisimostin eteläpuolella ja Valko-Venäjän kansalliskirjaston länsipuolella. Asema avoinna päivittäin kello 5:00-23:00.
Asema on yksi keskeisimmistä Valko-Venäjän kansallisen ja kansainvälisen linja-autoliikenteen asemista. Sen kautta kulkee myös useita Minskin paikallisliikenteen bussireittejä (linjat 31, 91, 100, 113, 113a, 139, 172з; johdinlinja-autot 1 ja 56).
Noin 700 metriä linja-autoaseman länsipuolella sijaitsee Minskin metron asema (ven. Моско́вская).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Moskovan linja-autoasema (Minsk) Wikimedia Commonsissa
Katso myös Itäinen linja-autoasema (Minsk)
Katso myös Keskuslinja-autoasema (Minsk)
Welcome to Belarus by Bus (englanniksi) (belintourist.com)
Moskovskiy bus station (englanniksi) (english.vminsk.ru)
Автовокзал "Московский". Минск (venäjäksi) (nemiga.info)
Автовокзал "Московский". Минск(venäjäksi) (avtovokzal.by.ru)
Valko-Venäjän kaukoliikenteen bussilippujen verkkokauppa (venäjäksi) (ticketbus.by)
Международные маршруты -  Minskistä lähtevien kansainvälisten linja-autovuorojen aikatauluhakua (venäjäksi) (minsktrans.by)
Лукашенко распорядился снести автовокзал "Московский". На его месте возведут офис "Газпрома" (4/2013) (venäjäksi) (udf.by)
"Что произошло около цирка? Просто кошмар!" Архитектор о высотках в центре Минска, хаосе в проектировании и сносе автовокзала "Московский" (5/2013)Читать полностью (venäjäksi) (tut.by)
Moskva (lehti)

Moskva (ven. Москва́) on Moskovassa Venäjällä ilmestyvä kirjallisuus- ja kulttuurilehti. Se on perustettu vuonna 1957. Vuodesta 1959 lähtien lehteä julkaistiin Venäjän SFNT:n kirjailijaliiton ja Moskovan kirjailijajärjestön äänenkannattajana.
Lehden päätoimittajina työskentelivät Nikolai Atarov (1957–1958), Jevgeni Popovkin (1958–1968), Mihail Aleksejev (1968–1990), Vladimir Krupin (1990–1992), Leonid Borodin (1992–2008) ja Sergei Sergejev (2009–2010). Nykyään päätoimittajan sijainen on A.N. Pozin.
Neuvostoaikana konservatiivisena pidetty lehti keskittyi etupäässä Moskovan kaupunkiin liittyvään tematiikkaan. Se muistetaan parhaiten Mihail Bulgakovin Saatana saapuu Moskovaan -romaanin ensimmäisestä julkaisusta vuosina 1966–1967. Nykyään lehti luonnehtii linjaansa ”ortodoksis-valtiolliseksi”.
Kerran kuukaudessa ilmestyvän Moskvan painos oli aikoinaan hyvin suuri: 160 000 kappaletta vuonna 1964, 275 000 vuonna 1975 ja 500 000 vuonna 1986. Vuonna 1989 painosmäärä nousi 775 000:een kappaleeseen, mutta laski sen jälkeen nopeasti. Nykyään lehden levikki on kolme–neljä tuhatta.
Aiheesta muualla

Moskvan sivusto (venäjäksi)
Moulinsin mestari

Moulinsin triptyykki Moulinsin katedraalissa
Moulinsin mestari (ransk. Maître de Moulins) oli 1400-luvun jälkipuoliskolla toiminut taidemaalari ja flaamilaisten oppien seuraajista viimeinen suuri mestari. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat Kristuksen syntymä (1480) ja Moulinsin triptyykki (1498–1500), joista jälkimmäisen mukaan hänet on nimetty. Moulinsin mestariksi on arveltu etenkin flaamilaistaustaista Jean Heytä, mutta myös Kaarle VII:n ja Itävallan Margareeta Itävaltalaisen hovimaalaria Jean Perréalia, tai Jan Provoostia.
Moulinsin mestaria pidetään kansainvälisen gotiikan ranskalaisen koulukunnan tärkeimpänä edustajana. Hän otti vaikutteita flaamilaisesta taiteesta, mutta hänen taiteensa perustuu kuitenkin etenkin ranskalaisiin Bourgesin ja Bourbonnaisin koulukuntiin. Hänen kasvokuvissaan on lisäksi mahdollisesti italialaisia vaikutteita. Jotkin Moulinsin mestarin nimiin pannut teokset yhdistetään häneen vain tyylillisten piirteiden pohjalta.
Jean Heystä tiedetään hyvin vähän. Pitkään taidehistorioitsijat viittasivat häneen vain yksinkertaisesti Moulinsin mestarina. Hey toimi Ranskassa aloittaen vuoden 1480 paikkeilla ja lopettaen vuoden 1504 jälkeen. Hän syntyi todennäköisesti Alankomaissa ja tyylillisten samankaltaisuuksien vuoksi Hugo van der Goes oli todennäköisesti hänen opettajansa. Vuodesta 1483 lähtien hän työskenteli Moulinsissa, vaikutusvaltaisten Bourbonien hovissa. Heyn maalausten realistisissa elementeissä on selvää aikaisen alankomaalaisen maalaustaiteen vaikutusta. Useissa hänen aihevalinnoissaan ja tyylissään näkyy italialainen ja Bourgesin koulukunnan sekä erityisesti Jean Fouquetin vaikutus. Heyn tyylin perusteella hän on selvästi ranskalainen taidemaalari, johon vaikutti jo renessanssi.
Heyn tärkeimmät työt ovat Kristuksen syntymä (n. 1480), Charles II de Bourbon (1482/1483), Le dauphin Charles Orland (1492–1495), Ecce Homo (1494) ja Moulinsin triptyykki (n. 1500).
Mosku – lajinsa viimeinen

| Mosku – lajinsa viimeinen |
| --- | --- |
 DVD:n kansikuva
Ohjaaja:  Tapio Suominen
Käsikirjoittaja:  Olli Soinio, Tapio Suominen
Tuottaja:  Asko Apajalahti
Säveltäjä:  Tuomas Kantelinen, Johnny Lee Michaels
Kuvaaja:  Robert Nordström
Leikkaaja:  Tuomo Leino
Lavastaja:  Ahto Sumujärvi
Pääosat:  Kai Lehtinen, Maria Järvenhelmi, Petter Sairanen, Rauno Ahonen, Uula Laakso
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Fantasiafilmi Oy
Ensi-ilta:   14. helmikuuta 2003
Kesto:  136 min/169 min (televisioversio)
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  9 000 000 mk
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mosku – lajinsa viimeinen on Tapio Suomisen ohjaama historiallinen elämäkertaelokuva, joka kertoo Aleksi Hihnavaarasta eli ”Moskusta” (1882–1938). Mosku oli Itä-Lapissa elänyt poronomistaja ja kiistelty hahmo Lapin historiassa. Hän sai mainetta toiminnastaan sisällissodan jälkeisissä porokahakoissa, jotka johtivat useisiin surmatöihin. Kahakoissa suomalaiset poronomistajat olivat vastakkain porovarkauksia tehneiden kolttasaamelaisten ja Neuvosto-Venäjälle paenneiden punaisten kanssa. Elokuva pohjautuu Sakari Kännön kirjaan Mosku. Moskua esittää Kai Lehtinen.
Elokuvan teatteriversio kestää 136 minuuttia, mutta televisiolle tehdyn sarjan kesto on 169 minuuttia. Pidempi versio on esitetty televisiossa neliosaisena sarjana.
Elokuva ei vastaa täsmällisesti Kännön kirjassa kuvattua todellisuutta. Kirjassa esimerkiksi Moskun elämän loppuvaihe ja kuolema on kuvattu hieman eri tavalla: Mosku kuolee sydänpysähdykseen nukkuessaan krapulaansa pois.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kai Lehtinen   | … |   Aleksi Hihnavaara eli Mosku   |
|  Maria Järvenhelmi   | … |   	Mari   |
|  Petter Sairanen   | … |   	Wallenius (Kurt Martti Wallenius)   |
|  Rauno Ahonen   | … |   Hammaksen Kuisma   |
|  Kari Lahti   | … |   	Hirvas-Aapo   |
|  Uula Laakso   | … |   	Rupipää   |
|  Jorma Markkula   | … |   	Selmi   |
|  Markku Köngäs   | … |   	Jaurun Mitri   |
|  Eero Soininen   | … |   	Marjakarhu   |
|  Toni Patosalmi   | … |  	Mosku poikana   |
|  Aimo Sieppi   | … |   	Moskun isä   |
Mount Asgard

Mount Asgard
Mount Asgard heinäkuussa 2001
| --- | --- |
Tyyppi:  graniitti
Sijainti:  Baffininsaari, Nunavut,  Kanada
Vuoristo:  Baffinin vuoret
Korkeus merenpinnasta:  2 011 – 2 015 m
Ensimmäinen nousu huipulle:  J. Weber, J. Marmet ja H. Röthlisberger vuonna 1953
Helpoin reitti:  tekninen kalliokiipeily
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mount Asgard on Cumberlandin niemimaalla, Auyuittuqin kansallispuistossa, Baffininsaarella sijaitseva kaksihuippuinen vuori. Itse saari kuuluu hallinnollisesti Kanadalle ja on osa Nunavutin territoriota. Vuoren korkein kohta on eri lähteiden mukaan 2 015 tai 2 011 metriä merenpinnan tasoa ylempänä.
Ennen vuorikiipeilijöiden tuloa alueelle eskimoasutusten välillä lentävät pilotit raportoivat huomiota kiinnittävän muotoisen vuoren olemassaolosta. Vuori muistuttaa lähes joka suunnasta valtavaa kaksoissavupiippua. Graniittinen kallioseinä kohoaa jäätiköltä lähes joka sivulta 900 metriä. 2 011 metriä korkea North Summit eli pohjoisen puoleinen huippu on kahdesta huipusta korkeampi. South Summit on vain joitakin metrejä sitä matalampi. Huippujen välillä on satulamainen kohta, joka on 120 metriä huippuja alempana.
Moskenesøya

Moskenesøya
Saaren sijainti Lofooteilla (merkitty punaisella)
| --- | --- |
Sijainti:  Pohjois-Norja, Eurooppa
Saariryhmä:  Lofootit
Vesialue:  Atlantin valtameri, Länsivuono 
Korkein kohta:  Hermannsdalstinden, 1 029
Pinta-ala:  185,9 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  1627 (2001)
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Taloja rannalla Åssa
Moskenesøya on Lofoottien saariryhmään kuuluva saari ja se sijaitsee Nordlandin läänissä, Pohjois-Norjassa. Saarelta on yhteys Flakstadøya-saarelle Kåkernin sillan kautta. Koillinen osa saaresta kuuluu Flakstadin kuntaan, loput Moskenesin kuntaan.
Maantiede

Moskenesøya on eteläisin ja läntisin Lofoottien pääsaarista, ja sen pinta-ala on 185,9 km². Saaren korkein kohta on Hermannsdalstinden (1 029 m). Suurimmat vuonot ovat Kjerkfjorden ja Selfjorden. Moskenesøyan erottaa Flakstadøyasta kapeahko Sundstraumen-salmi. Moskenesøyan eteläkärjen ja siitä 8 kilometriä etelä-lounaaseen sijaitsevan Moskenin saaren välissä on yksi maailman suurimpia vesipyörteitä, Moskstraumen.
Moskenesøya
Moskenesøya
Sørvågen
Å i Lofoten
Reine
Sakrisøy
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Moskenesøya Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Motorola StarTAC

Motorola StarTAC puhelin
Motorola StarTAC on Motorolan valmistama simpukkapuhelin. Se julkistettiin 3. tammikuuta 1996 ja oli ensimmäinen varsinainen simpukkapuhelin. Sitä edeltäneessä Motorola MicroTAC-mallissa oli ollut jo kääntyvä läppä näppäimistön suojaksi, kun StarTAC mallissa kaiutin kääntyy rungon yläosasta koko puhelimen päälle. Tällainen matkapuhelin on avattuna pitkä yltäen korvan päältä suun eteen.
Vuonna 2005, PC World arvosti StarTACin sijalle 6. The 50 Greatest Gadgets of the Past 50 Years (50 merkittävintä vempainta viimeiseltä 50 vuodelta) listassa. Puhelin oli aikoinaan kevyimpiä painaen 102 grammaa, siinä oli ensimmäisenä värinähälytin sekä mahdollisuus käyttää litiumioniakkua. Myöhemmissä malleissa oli myös tekstiviestimahdollisuus. Tätä puhelinmallia on sanottu aikansa iPodiksi.  Puhelin oli ensimmäisiä suuren yleisön suosion saanneita matkapuhelimia, jota myytiin noin 60 miljoonaa kappaletta. Kun puhelin esiteltiin, sen hinta oli noin $ 1 000.
Malliluettelo

Analogiset puhelimet
StarTAC 3000
StarTAC 6000
StarTAC 6500
StarTAC 8500
StarTAC 8600
Digitaaliset puhelimet
StarTAC 70
StarTAC 75 - GSM 1800
StarTAC 75+
StarTAC 80
StarTAC 85 - GSM 900
StarTAC 130 - GSM 900
StarTAC 7000g - GSM 1900
StarTAC 8000g - GSM 1900
StarTAC Rainbow
ST7760 (AMPS/TDMA)
ST7762 (AMPS/TDMA)
ST7790 (AMPS/TDMA)
80071WNBPA (FCC IHDT5VG1) AMPS/TDMA (832/2412 MHz)
ST7797 (Tri Mode/Dual Band 800/1900 MHz. TDMA/800 MHz. AMPS)
ST7860 (Dual Mode/Single Band 800 MHz. CDMA/AMPS)
ST7867w (Dual Mode/Dual Band 1900 MHz. CDMA/800 MHz. AMPS)
ST7868 (Tri Mode/Dual Band 800/1900 MHz. CDMA/800 MHz. AMPS)
ST7890 (Tri Mode TDMA?)
ST7897 (Dual Band TDMA)
StarTAC 2004
StarTAC III
Moreeni

Jäätikön tuottamaa moreenia Kanadassa.
Lumivyöryn paljastamaa kivistä moreenia Norjassa.
Esiin kaivettua moreenikerrostumaa Saksassa.
Moreeni  on sekalajitteinen maalaji, joka sisältää kiviaineksen eri raekokoja savesta kallionlohkareisiin. Sitä syntyy nykyisten ja muinaisten jäätiköiden tai mannerjäätiköiden irrottamasta ja kuljettamasta kallion kiviaineksesta sekä jäätikön mukaansa sieppaamista kallioita peittäneistä vanhoista maaperän kerrostumista ja kallioperän rapautumistuotteista. Se on yleinen maalaji esimerkiksi Pohjoismaissa, jonne sitä muodostui runsaasti viime jääkauden aikana. Suomessa se on yleisin maalaji, ja se peittää kiinteää kallioperää vaihtelevan paksuisena kerroksena. Suomen maapinta-alasta 53 % on moreenia.
Suomen kielessä moreenilla voidaan viitata joko maalajiin tai moreenimuodostumaan. Englanninkielisessä kirjallisuudessa tehdään ero moreenin maalajin (engl. till) ja moreenimuodostumien (engl. moraine) välillä. Maalajin nimeksi suomen kielessä ehdotettu samaa sanaa ”tilli”. Moreenia vastaava sekalajitteinen maalaji on diamiktoni.
Maalaji

Moreenimaan pinta on yleensä kivinen ja epätasainen. Kivet eivät yleensä ole kovin pyöristyneitä ja maasta esiin kaivettuina niiden pintaa peittää hienon aineksen muodostama tomu. Moreenin sisältämien eri lajitteiden määrät vaihtelevat. Lajitteiden jakauman perusteella puhutaankin esimerkiksi sora-, hiekka- tai silttimoreenista sen mukaan, mikä lajite moreenissa on vallitsevin.
Suomessa yleisimpiä moreenilajeja ovat silttimoreeni (57 %), hiekkamoreeni (33 %) ja soramoreeni (9,9 %). Moreenikerrostumien paksuus Suomen eteläosissa on tavallisesti 2–3 metriä. Rannikolla moreenikerrostumat saattavat jäädä jopa alle metrin, mutta sisämaassa kerrostumat saattavat olla 4–5 metriä paksuja.lähde?
Merkittävä piirre moreeneissa on aineksen niin sanottu suhteistuneisuus, joka ilmenee siinä, että hienoaines (esimerkiksi savi) pyrkii täyttämään karkeamman runkoaineen (esimerkiksi sora ja kivet) väliin jäävän tyhjän eli niin kutsutun huokostilan. Suhteistuneisuuden ansiosta aineksesta tulee erittäin tiivistä ja heikosti vettä läpäisevää.
Kasvillisuus on moreenin huonosta vedenläpäisevyydestä ja pohjaveden pinnan läheisyydestä johtuen yleensä kuusi- tai sekametsää. Karkearakeisimmilla moreenimailla, joilla vedenläpäisevyys on parempi, saattaa mänty kuitenkin olla kuusta yleisempi. Rakentamisen kannalta etenkin hienoainesta runsaasti sisältävät moreenimaastot ovat hankalia niiden routimisen vuoksi.
Moreenin synty

Jääkauden aikainen mannerjäätikkö irrotti kallioperästä kiviainesta. Kiviaines kulkeutui jäätikön mukana, ja samalla jäätikkö kulutti ja hienonsi sitä, ja lopulta se kulkeutui takaisin kallioperän päälle ja kerrostui. Kalliosta irronneen kiviaineksen lisäksi maamassaan saattoi sekoittua myös kallioperän päällä jääkautta ennen olleita maalajeja.
Pohjamoreeni eli peitemoreeni on moreenia, joka on kulkeutunut ja kerrostunut mannerjäätikön pohjaosissa eli sen alla. Se peittää kallioperän halkeamat ja muut epätasaisuudet. Sitä on kertynyt kallion päälle muutaman metrin vahvuiseksi kerrokseksi. Moreenin maa-aines sisältää erisuuruisia raekokoja suhteistuneesti, jolloin niiden sekoittuminen muodostaa tiiviin kerrostuman. Jäätikön alla on ollut sen suuresta painosta johtunut suuri paine, joka on pakannut maa-aineksen lähes vettä läpäisemättömäksi ja väriltään harmaaksi tai ruskehtavaksi maa-ainekseksi.
Pintamoreeni eli ablaatiomoreeni puolestaan joutui jään sisään ja jopa sen pinnalle jäätikön liikkeeseen liittyvien työntösiirrosilmiöiden vaikutuksesta. Pintamoreeni kerrostui pohjamoreenin päälle jään sulaessa. Syntytapansa vuoksi pintamoreeni on löyhempää ja kivisempää tai karkeampaa ja vähemmän hienoainesta sisältävää kuin pohjamoreeni. Siinä on myös enemmän lajittuneita aineksia, kuten esimerkiksi hiekkaa ja silttiä sekä niiden muodostamia kerroksia.
Erilaisia moreenimuodostumia

Moreenimuodostumat ovat sekä pintamoreenista että pohjamoreenista koostuvia kumpuja ja selänteitä, jotka erottuvat maanpinnan korkokuvassa omina itsenäisinä kohomuotoina. Niiden syntytavat poikkeavat toisistaan, jolloin niillä on tutkimuksellista arvoa esimerkiksi jääkauden mannerjäätikön tapahtumien selvittämisessä. Yleisimpiä moreenimuodostumia ovat esimerkiksi kumpumoreeni, päätemoreeni, Rogen-moreeni, drumliini ja De Geer -moreeni.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Moreeni Wikimedia Commonsissa
Moreenimuodostuma Gardajärven ympäristössä
Juri Lotman

Valokuva Juri Lotmanin rintakuvasta, 1980.
Lotmanin hautakivi Tartossa.
Juri Mihailovitš Lotman (ven. Юрий Михайлович Лотман; 28. helmikuuta 1922 Pietari – 28. lokakuuta 1993 Tartto)
oli kirjallisuustieteilijä, semiootikko, kulttuurintutkija ja Tarton yliopiston professori. Juri Lotmanin teorian mukaan kulttuurin keskeiset merkit muodostavat kulttuurille ominaisen semiosfäärin.
Lapsuus ja nuoruus

Juri Lotman syntyi Pietarissa. Hänen äitinsä oli lääkäri ja isänsä asianajaja. Lopetettuaan oppikoulun erinomaisin arvosanoin vuonna 1939 nuori Juri alkoi opiskella Leningradin yliopiston kielitieteellisessä tiedekunnassa. Hänestä tuli venäjän ja kirjallisuuden osaston opiskelija. Vuonna 1940 Lotman kutsuttiin armeijaan, ja vuosina 1941–1945 hän osallistui toiseen maailmansotaan mutta ei varsinaisiin sotatoimiin vaan puhelinkaapelien asentamis-, korjaus- ja purkutyössä.
Sodan jälkeen Lotman palasi Leningradiin opiskelemaan ja aloitti tutkijanuransa. Hänen ensimmäiset työnsä käsittelivät 1700–1800-luvun Venäjän kirjallisuuden ja yhteiskunnallisen ajattelun historiaa ja hänen ensimmäinen artikkelinsa, varhaista Decembrist -liikkeestä, julkaistiin vuonna 1949. Vuonna 1950 Juri Lotman valmistui erinomaisin arvosanoin maisteriksi, mutta stalinistien antisemitistisen toiminnan takia hän sai juutalaisena vain vapaadiplomin eikä päässyt aspirantuuriin. Hän totesi jäävänsä juutalaisuutensa vuoksi myös työttömäksi ja päätyi Tarttoon.
Juri Lotmanin avioitui 1951 kirjallisuustieteilijä Zara G. Mintsin (1927–1990) kanssa. Heillä on kolme lasta: Mihhail Lotman (1952–) on semiootikko ja poliitikko, Grigori Lotman (1953–) on taiteilija, ja Aleksei Lotman (1960–) on biologi ja poliitikko.
Elämä ja tutkimukset Virossa

Lotman muutti vuonna 1950 Viroon. Hän sai vanhemman opettajan paikan Tarton opettajankoulutuslaitoksesta, ja työskenteli siellä vuodet 1950–1956. Vuosina 1952–1954 hän oli dosenttina Venäjän kirjallisuuden oppiaineessa. Vuodesta 1954 elämänsä loppuun asti Lotman työskenteli Tarton yliopistossa. Opetustyön ohella hän toimi aktiivisesti Venäjän kulttuurin ja kirjallisuuden tutkijana. Hän halusi avata yhteiskunnallisen tietoisuuden rakenteet, löytää aikakauden filosofisten, poliittisten ja esteettisten aatteiden yhtenäisyyden ja niiden suhteet elämän taiteellisen osien kanssa.
Tutkimuksista syntyi Lotmanin tohtorinväitöskirja, joka hyväksyttiin vuonna 1962. Väitöskirjan lisäksi Lotman kirjoitti vuosina 1950–1960 useita muita kirjallisuustieteellisiä tutkimuksia sekä monografian. Vuodesta 1963 lähtien Lotman hoiti Tartossa professuuria, ja vuosina 1960–1977 hän toimi venäläisen kirjallisuuden laitoksen esimiehenä.
Lotman esitteli tutkimuksiaan vuonna 1980 Viron television ohjelmasarjassa Беседы о русской культуре (Vestlusi vene kultuuriloost), ja luentosarja julkaistiin myös kirjana.
Semiootikko

Lotmanista tuli semiootikko 1950-luvun lopulla, kun hän tajusi, että suurta kulttuurihistoriallista ja kokemuksellista materiaalia, jonka hän oli koonnut, ei voinut riittävän hyvin tutkia perinteisillä menetelmillä. Lotman alkoikin kiinnostua lingvistisistä ja strukturalistisista menetelmistä sekä semiotiikasta. Vuodesta 1958 lähtien hän piti yliopistossa strukturaalisen poetiikan kurssia, jossa hän ensimmäisen kerran käytti kirjallisuuden ja taiteen tutkimiseen strukturaalis-semioottista menetelmää. Uuden teorian lähtökohtat julkaistiin Lotmanin monografiassa Lektsii po strukturalnoi poetike (Luentoja strukturaalipoetiikasta). Tämä monografia loi perustan uudelle kirjasarjalle Trudy po znakovym sistemam (Tutkimuksia merkkijärjestelmistä, julkaisusarjan englanninkielinen nimi Sign Systems Studies, julkaisija Tarton yliopisto, ISSN 1406-4243), joka tuli nopeasti tunnetuksi ympäri maailman. Lotmanin perustama Tarton–Moskovan semioottinen koulukunta jatkoi venäläisen formalismin parhaita perinteitä.