Suomenlahden tykistösulku
Sulkujärjestelmän tavoitteet ja toteutus > Sulkuyhteistyön päättyminen ja vaikutus

Yhteistyö oli sotilassalaisuus. Neuvostoliitto oli siitä kuitenkin tietoinen alusta alkaen. Kopioita suomalaisista suunnitelmista toimitti Neuvostoliitolle vakooja luutnantti Vilho Pentikäinen. Sulkujärjestelmän olemassaolo synnytti huolta puna-armeijassa ja maan poliitikoissa.
Puna-armeija järjesti 1930-luvun lopulla kolme strategista sotapeliä, jossa se tutki sulun tehokkuutta. Sotapeleissä oletettiin, että Saksa hyökkäisi Neuvostoliittoon Puola, Suomi, Viro ja Latvia liittolaisinaan. Kaikki sotapelit päätyivät siihen, että sulun läpäiseminen olisi mahdotonta ilman vakavia tappioita, mihin myös Suomi ja Viro olivat sotapeleissään päätyneet.
Suomenlahden sulkujärjestelmän mahdollisuus päättyi, kun Viro allekirjoitti Neuvostoliiton painostamana sen kanssa avunantosopimuksen syyskuussa 1939 ja luovutti tukikohdat Neuvostoliitolle. Talvisotaa edeltäneissä Suomen ja Neuvostoliiton neuvotteluissa lokakuussa 1939 Josif Stalin ilmoitti haluavansa Hankoniemen puna-armeijan käyttöön, että se voisi rautatietykein sulkea Suomenlahden välillä Hangosta Viron Paldiskiin.
Vuosikymmenen kestäneen panostuksen jälkeen Suomen rannikkotykistö oli talvisodan alkaessa kenties ainoa aselaji, joka oli kalustonsa puolesta valmis sotaan, vaikkakin operatiiviset suunnitelmat olivat vanhentuneet Viron ja Neuvostoliiton avunantosopimuksen myötä.  Meripuolustus osoittautuikin merkitykselliseksi; Neuvostoliiton maihinnousuyritys rannikolle kenttäarmeijan selustaan torjuttiin. Tykistösulun yhteiseksi tulenjohtamiseksi rakennettuja merenalaisia kaapeleita käytettiin edelleen Suomen ja Viron tiedusteluyhteistyöhön, ja Suomi sai talvisodan aikana arvokasta ja tarkkaa tiedustelutietoa Virosta. Lopullisesti Viron ja Suomen sotilaallinen yhteistyö päättyi Neuvostoliiton miehitettyä Viron 1940 ja sitä myöten Viron itsenäisen armeijan olemassaolon loputtua.
Jatkosodassa Suomi ja Saksa sulkivat neuvostolaivaston Suomenlahdelle jo Barbarossa-yöksi lasketulla miinakentällä. Suomen ja Saksan laivastojen yhteistyö alkoi jo 17. kesäkuuta 1941lähde?, päiviä ennen Saksan hyökkäystä Neuvostoliittoon ja jatkosodan virallista toteamista Suomen puolelta 26. kesäkuuta 1941 Neuvostoliiton Suomeen suorittamien lentopommitusten vuoksi.
Puna-armeija tuhosi Viron rannikkotykit vetäytyessään. Suomalaiset rakensivat kuitenkin Naissaareen tulenjohtotornin, voidakseen tähystää Suomenlahden koko leveydeltään Mäkiluodon järeiden tykkien tulen paremmaksi johtamiseksi. Merkittäviä taisteluammuntoja ei käyty, mutta sulku pystyi olemassaolollaan turvaamaan Suomen ja Saksan välisen kauppalaivaliikenteen jatkosodan ajan Neuvostoliiton laivaston toiminnalta. Toisen maailmanson aikaisia merimiinoja on ollut Baltian rannikolla runsaasti, ja niitä ovat vielä 2000-luvullakin useat laivastot käyneet harjoituksina purkamassa.
Jatkosodan päätyttyä Suomen ja Viron sotilasyhteistyön salaamiseksi Suomen puolustusvoimien johto hävitytti asiakirjat, koska sopimusten mukaisesti liittoutuneiden valvontakomissiolla oli oikeus saada suomalaisia sotilasasiakirjoja. Yhteistyöstä tietävät virolaiset poliittiset ja sotilaalliset johtajat koottiin vankileireille muiden tavoin Neuvostoliiton miehittäessä Viron 1940. Näistä syistä ja Suomen puolueettomuuspolitiikkaan liittyneen varovaisuuden vuoksi Suomenlahden tykistösulku pysyi suurelta yleisöltä tuntemattomana 1990-luvulle asti, jolloin siitä alettiin kirjoittaa.