Ville Kuronen
Tuotanto

Ennen esikoisromaaniaan Ville Kuronen kirjoitti kuunnelman ja paikkakunnalla esitettyjä näytelmiä. Kurosen dramaturgi Outi Nyytäjän aloitteesta novellista kirjoittama kuunnelma Teräsketju esitettiin radiossa Näytelmä Lystinpitäjät nähtiin paikallisen nuorisoseuran näyttämöllä
Esikoisromaani, vuonna 1978 ilmestynyt Ei kuu kuule, ei päivä näe, aloittaa  kymmenlapsisen Tolvasen maanviljelijäperheen elämän kuvauksen 1920-luvun Pohjois-Karjalassa. Tohmajärveläisperheen ja maatilan vaiheita seurataan noin vuoden ajalta, lokakuusta lokakuuhun.  Maaseutukuvauksen keskeinen henkilöhahmo on tilan isäntä, korvenraivaaja  Uuno Tolvanen, joka raatamalla itse ja pakottamalla lapsensa ja vaimonsa ankaraan ponnisteluun saa uudistilan menestymään, mutta vieraannuttaa samalla säälimättömällä käytöksellään omaisensa itsestään.  Kirjailija kohdistaa huomionsa luonnetyyppien tarkasteluun  ja kerronnassa nousee vahvimpana esiin perheen lasten näkökulma. Kuronen käyttää romaanin dialogeissa Tohmajärven murretta  . Romaanin karun realistista tyyliä keventävät humoristiset kärjistykset ja murteeseen kätketty huumori. Samalla romaani tallentaa maaseudun jo unohtuneita työtapoja ja paikallishistoriaa niin Tohmajärveltä kuin Joensuustakin
Vasaran alla –teos (1979) jatkaa Tolvasten tarinaa ja sijoittuu juuri päättyneen sodan jälkeiseen aikaan 1940-luvulle, jolloin rintamalla olleet veljekset palaavat kotiin, mutta joutuvat kokemaan sielläkin ankaria aikoja. Romaanin keskushenkilöinä on edellisen romaanin psykologisesti keskeinen henkilö, sitkeä ja oikeudenmukainen Yrjö ja hänen vaimonsa, jotka yrittävät päästä eteenpäin elämässään kovalla työllä puutavaranajon ja maanviljelyksen saralla ja pääsevätkin tiukkojen vaiheiden jälkeen oman tilan haltijoiksi. Kirjailija keskittyy ihmisten keskinäisten suhteiden kuvaamiseen, mutta tarkastelee myös kriittisesti yhteiskunnan byrokratian ilmenemistä pienellä paikkakunnalla. . Samalla hän osoittaa, miten sodanjälkeinen yhteiskunnallinen kehitys rikkoi perinteisen perheyhteisönperheenjäsenten muuttaessa kaupunkiin. Henkilökuvaus rakentuu vastakohtaisuuksille. Romaanin kielellinen rakenne koostuu puhutun murteen ja yleiskielisen kerronnan vaihtelusta. Kirjailija käyttää luontevasti niin Pohjois-Karjalan murretta ja tyyliteltyä karjalan kieltä kuin erilaisia sosiaalisia murteitakin kuvaten pää- ja sivuhenkilöidensä luonteenlaatua näiden puhuman murteen ja omaleimaisen kielenkäytön avulla.
Romaanissa Kylätön tie (1980) Tolvaset elävät jo Pohjois-Karjala-projektin aikaa1960-luvun lopulla 1970-lukun alkupuolella.Kirja kuvaa syrjäseudun nuorten ja vanhojen laajamittaista muuttoliikettä kaupunkeihin ja Ruotsiin, karjanhoidosta luopumista, peltojen paketointia ja niitä seuraavaa surutyötä ja masennusta.  Tendenssikirjallisuudeksikin luonnehditun teoksen kritiikki kohdistuu Pohjois-Karjala-projektin lisäksi aikakauden linjattomaan maatalouspolitiikkaan  ja rintamamiesten asioiden hoitoon. Henkilökuvaus on syventynyt, mutta murre yleiskielen vaikutuksesta tasoittunut.
Neljäs romaani Veren ja viljan maa (1981) kuvaa maaseudun elämää ja ihmisiä 1920-luvulla alun perin pietarilaisesta upseerista avioliiton kautta maanviljelijäksi siirtyneen itsevaltaisen isännän ja tämän perheenjäsenten vaiheiden valossa. Edeltäjiensä tavoin puhutun murteen elävöittämä kirja sisältää niin yhdessä elävien sukupolvien keskinäisten suhteiden ja maalaistalon sisäisen arvojärjestyksen kuin ajan tapojen ja uskomustenkin kuvausta.
Jehu 1983) poikkeaa kirjailijan muusta tuotannosta. Se on tositapahtumiin perustuva sotaromaani. Kirja kertoo kotikylällään henkirikokseen syyllistyneen sotilaan vaiheista rangaistuspataljoonassa. Pelkän sotakuvauksen sijasta kirjailija kiinnittää huomionsa henkilöiden ajatusmaailmaan, asenteisiin ja pohdintoihin.
Vihtori kunnaspään perintö (1988) kertoo sodanjäkeisistä ajoista aina 1980-luvulle asti.Kirjailija jatkaa aiempaa linjaansa maaseudun ja sen asukkaiden murroksen kuvaajana.   Korvenraivaajan jälkeläisistä osa jää sukupolvenvaihdoksessa velkaantuneina jatkamaan isänsä ammattia, toiset taas hankkivat muun ammatin ja muuttavat kaupunkiin. Kirjailija käyttää aineiksina niin uskonnollisuutta, tapakulttuurin muuttumista, yrittäjyyttä ja työn arvostusta kuin inhimillisä heikkouksiakin.
Kurosen tekstejä julkaistiin myös Pohjois-Karjalan kirjailijayhdistys Ukrin antologioissa.