stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Discoveryn etelänaparetkikunta
Muita retkiä

Samaan aikaan kun Scott ja Shackleton olivat matkalla kohti etelää, asemalta tehtiin pari muuta retkeä ympäristöön. Armitage ja Skelton nousivat Ferrarin jäätikköä pitkin 2 700 m korkealle napatasangolle. Toisena vuonna retkikunta teki pari tieteellistä retkeä lähiseuduille. Pingviinejä käytiin katsomassa Rossinsaaren itäkärjessä syys-lokakuussa 1903. Scottin retkikunta löysi Discoveryn retkellä fossiileja, jotka kielivät Etelämantereelle olleen muinoin lämpimämpi. Yhteensä Discoveryn retkellä tehtiin 17 rekimatkaa. Discoveryn retkellä huomattiin Rossin lauttajään liukuvan hitaasti mereen, Minna Bluff -nimisen maaselänteen lähellä sijainnut varastopaikka Depot A liikkui kuukaudessa 533 m. Discoveryn irtautuminen jäistä oli vaikeaa, jäätä yritettiin sahata ja räjäytellä auki. Osa tarvikkeista ehdittiin siirtää avustuslaiva Terra Novaan.
Scott, koirareet ja sukset

Scott suunnitteli rekimatkoja ja tunsi rekien historian naparetkillä. Scott tiesi englantilaisten ottaneen aikoinaan naparetkillään reet käyttöön, mutta myös taidon jo kadonneen. Scottin miehet eivät oppineet Discoveryn retkellä käyttämään suksia, kun käyttivät vain yhtä sauvaa. Kesällä 1899 oli Berliinissä pidetty maantieteellinen kokous, jossa olivat mukana muun muassa Scott ja Grönlannin poikki hiihtänyt ja Jäämerellä koirien kanssa liikkunut aikansa kuuluisin naparetkeilijä Fridtjof Nansen. Scott mainitsi kokouksessa, että koiria oli palannut elävänä takaisin vain Pearyn vuoden 1895 retkeltä Pohjois-Grönlannin halki. Silloinkin paluu oli ollut kilpaa kuoleman kanssa, ja palatessa oli jäljellä enää vain yksi koira, muut oli ammuttu muiden koirien ruoaksi. Eläinrakas Scott sääli koiria ja piti niiden hyväksikäyttöä naparetkillä julmana. Nansen oli sekä ihmisvoimin rekiä vetäneenä että koiria apuna käyttäneenä sitä mieltä, että koirien käyttö helpotti naparetkeilijän liikkumista. Nansenin mielestä koirien teurastaminen muille koirille ravinnoksi oli julmaa, mutta niin oli myös se, että miehet uupuivat vetäessään tarvikkeita ilman koirien apua. Scott ja Nansen ystävystyivät tavatessaan ja kumpikin arvosti toistaan. Niinpä Scott otti Nansenin neuvosta Arkangelista hankitut koirat mukaan retkelleen. Nansenin mukaan grönlantilaiset koirat olisivat olleet parempia. Scottin kokemukset Discoveryn retkellä todistivat, ettei koirat pärjäisi antarktisissa oloissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Expedition information at CoolAntarctica.com Additional images and brief account of expedition
Scott Polar Research Institute Provides extensive Antarctic information, with comprehensive list of expeditions.
Antarctica map of Ross Discovery expedition
Nykyajan tarkkoja karttoja Etelämantereesta paikassa USGS United States Antarctic Resource Center, Topographic Reconnaissance Maps. Discoveryn retkikunnan tukikohta Etelämantereella on kartan Ross Island alueella. Retkikunnan eteläisin piste 81 17 on karttojen Nimrod Glacier ja Holland Range alueella. (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirja englanniksi verkossa

THE VOYAGES OF CAPTAIN SCOTT BY CHARLES TURLEY
The Voyages of Captain Scott Retold from the Voyage of the Discovery and Scott's Last Expedition
Project Gutenberg: The Worst Journey in the World by Apsley Cherry-Garrard
The Voyages of Captain Scott : Retold from the Voyage of the Discovery and Scott
The Voyages of Captain Scott : Retold from the Voyage of the Discovery and Scott's Last Expedition / Turley, Charles, 1868-1940 (Arkistoitu – Internet Archive)
Discoveryn retken tukikohta Hut Point kartalla.
Inkeri Leivo

Sisko Inkeri Leivo-Lindh (29. toukokuuta 1944 Kirkkonummi – 28. syyskuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen keramiikkataiteilija. Hänen tunnetuimpia ja suosituimpia suunnittelutöitään on astiasto Arctica.
Leivo opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1966–1970. Hän aloitti Arabiassa 1969 ja työskenteli Arabian tehtaan tuotesuunnitteluosastolla vuodesta 1971. Hän oli perustajajäseniä, kun tuotesuunnitteluosasto muutettiin yhdistykseksi.
Arctican lisäksi hänen suunnittelemiaan ovat Saaristo ja Harlekiini. Käyttökeramiikan ohella Leivo teki keramiikkataidetta ja piti näyttelyjä, muun muassa luuposliinitöistä Helsingin kaupungin Talvipuutarhassa 1992. Hänen keskeisiä teemojaan oli lehtiaihe. Hän teki myös esimerkiksi valaisimia ja uniikkitöitä. Arabian tehtaiden museossa on hänen töitään.
Myös Leivo-Lindhin äiti Hilja Leivo oli työskennellyt Arabian palveluksessa, riisiposliiniosastolla.
Inkeri Leivo-Lindhin ensimmäinen puoliso vuosina 1966–1975 oli toimittaja Seppo Seppälä ja toinen puoliso vuodesta 1978 taiteilija Richard Lindh.
Palkinnot ja tunnustukset

Formland-muotoilupalkinto 1988
Valtion taideteollisuuspalkinto 1992
Aiheesta muualla

Leivo, Inkeri hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Marguerite Duras

| Marguerite Duras |
| --- | --- |
 Marguerite Duras
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. huhtikuuta 1914 Saigon, Kotšinkiina, Ranskan Indokiina
Kuollut: 3. maaliskuuta 1996 (81 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija, näytelmäkirjailija, elokuvaohjaaja
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Esikoisteos:  Les Impudents (1943)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Marguerite Duras, oik. Marguerite Germaine Marie Donnadieu (4. huhtikuuta 1914 Saigon, Ranskan Indokiina (nyk. Vietnam) – 3. maaliskuuta 1996 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija ja elokuvaohjaaja. Durasia pidetään yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä ranskalaisista kirjailijoista ja kulttuurivaikuttajista. Durasin teoksia on käännetty yli 40 kielelle. Hän on luetuimpia ja tunnetuimpia ranskalaisia nykykirjailijoita.
Teokset > Suomennokset

Puoli yksitoista kesäiltana: romaani, suom. Marketta Ruoppila-Martinsen. Kirjayhtymä, 1963.
Moderato cantabile: Sonaatti rakkaudelle, suom. Marita Hietala. Porvoo; WS, 1967
Rakastaja, suom. Jukka Mannerkorpi; esipuhe: Anne Fried. Otava, 1985 (Otavan kirjasto.). ISBN 951-1-08616-2. – 1987 (Top books.). ISBN 951-1-09570-6.
Puoli yksitoista kesäiltana, suom. Marketta Ruoppila-Martinsen. Kirjayhtymä, 1986 (Arena-sarja.). ISBN 951-26-3025-7.
Lol V. Steinin elämä, suom. Annikki Suni. Otava, 1986 (Otavan kirjasto.). ISBN 951-1-08546-8.
Tuska, suom. Jukka Mannerkorpi; esipuhe: Anne Fried. Otava, 1987 ISBN 951-1-08702-9.
Varakonsuli, suom. Mirja Bolgár. Otava, 1988 (Otavan kirjasto.). ISBN 951-1-09569-2.
Emily L., suom. Annikki Suni. Otava, 1989 ISBN 951-1-10042-4.
Hiroshima, rakastettuni, suomennos Kristina Haataja. Like kustannus, 1990 ISBN 951-8929-46-7. – 1994. ISBN 951-578-164-7. – 1997. ISBN 951-578-454-9. – 1998. ISBN 951-578-549-9.
Siniset silmät, musta tukka, suom. Annikki Suni. Otava, 1991 (Otavan kirjasto.). ISBN 951-1-09621-4.
Pohjoiskiinalainen rakastaja, suom. Jukka Mannerkorpi. Otava, 1993. (Otavan kirjasto.). ISBN 951-1-12236-3.
India Song, suom. Kristina Haataja. Like, 1999 ISBN 951-578-649-5.
Agatha, suom. Jussi Lehtonen. Like, 2000 ISBN 951-578-722-X.
Jokapäiväinen elämä, suom. Kristina Haataja. Like, 2001 ISBN 951-578-837-4. – 2006 (Like-pokkari; 133.). ISBN 952-471-757-3.
Kesäsade, suomennos: Jussi Lehtonen. Like, 2003 ISBN 952-471-003-X.
Kirjoitan, suom. Annika Idström. Like, 2005 ISBN 952-471-583-X.
Sodan vihkot ja muita kirjoituksia, suom. Matti Brotherus. Like, 2008 ISBN 978-952-471-968-1.
Nimetön intohimo: keskusteluja Leopoldina Pallotta della Torren kanssa, Marguerita Duras; suom. Aura Sevón. Osuuskunta Poesia, 2014 ISBN 978-952-305-022-8.
Teokset > Kaikki

Les impudents (1943)
La vie tranquille (1944)
Un barrage contre le Pacifique (1950)
Le marin de Gibraltar (1952)
Les petits chevaux de Tarquinia (1953)
Le square (1955)
Moderato cantabile. Sonaatti rakkaudelle (1967), (Moderato Cantabile, 1958).
Puoli yksitoista kesäiltana (1963), (Dix heures et demie du soir en été, 1960).
Lol V. Steinin elämä (1986), (Le Ravissement de Lol V. Stein, 1964).
Varakonsuli (1988), (Le Vice-Consul, 1965).
L'Amante anglaise (1967)
Détruire, dit-elle (1969)
Abahn Sabana David (1970)
L'Amour (1971)
Ah, Ernesto (1972)
Laiva Nuit (Le Navire Night, suivi de Césarée, Les mains négatives, Aurelia Steiner, 1979)
L'Été 1980 (1980)
Les yeux verts (1980)
Agatha (1981, pienoisromaani, suom. 2000).
Outside (1981)
L'Homme atlantique (1982)
Savannah bay (1982)
La Maladie de la mort (1982)
Rakastaja (1985), (L’Amant, 1984).
Tuska (La Douleur, 1985)
La musica deuxième (1985)
La mouette de Tchekhov (1985)
Siniset silmät, musta tukka, (Les Yeux bleus Cheveux noirs, 1986, pienoisromaani).
La pute de la côte normande (1986)
Jokapäiväinen elämä, (La vie matérielle, 1987, muistelma).
Emily L., (1987, suom. 1989).
Kesäsade, (La Pluie d’été, 1990).
Pohjoiskiinalainen rakastaja, (L’Amant de la Chine du Nord, 1991).
Yann Andréa Steiner (1992)
Ei muuta, (C’est tout, 1995, pienoisromaani).
Hiroshima, rakastettuni (Hiroshima, mon amour, 1960)
Une aussi longue absence (1961)
La musica (1966)
Détruire, dit-elle (1969)
Jaune le soleil (1971)
Nathalie Granger (1972)
La femme du Gange (1973)
India Song (1975)
Baxter, Vera Baxter (1976)
Son nom de Venise dans Calcutta désert (1976)
Des journées entières dans les arbres (1976)
Le camion (1977)
Le navire night (1978)
Césarée (1978)
Les mains négatives (1979)
Aurelia Steiner, dit Aurelia Melbourne (1979)
Aurelia Steiner, dit Aurelia Vancouver (1979)
Agatha, ou les lectures illimitées (1981)
Dialogue de Rome (1982)
L'Homme atlantique (1982)
Les Viaducs de la Seine-et-Oise (1959)
L'Éden-cinéma (1982)
(romaani- ja elokuvakäsikirjoitusten pohjalta lukuisia näytelmiä)
Les Parleuses (1974), haastatteluja Xavière Gauthier'n kanssa.
Les lieux de Marguerite Duras (1977), haastattelu Michelle Porten kanssa.
Kirjoitan.  ((Écrire, 1993.) Suomentanut Annika Idström)  Helsinki:  Like, 2005.  ISBN 952-471-583-X
Sodan vihkot ja muita kirjoituksia.  ((Cahiers de la guerre et autres textes, 2006.) Suomentanut Matti Brotherus)  Helsinki:  Like, 2008.  ISBN 978-952-471-968-1
Kirjallisuutta

Andréa, Yann: Duras, rakastettuni, Nemo, 2001.
Adler, Laurie: Marguerite Duras, Gallimard, 1998. (ranskaksi)
Kuuskoski, Martti-Tapio: ”Marguerite Durasin kirjalliset ja elokuvalliset rituaalit”, Filmihullu 2/2001.
Eino Leino (toimittaja)

Toimittaja-kirjailija Eino Leino.
Eino Ilmari Leino (s. 21. marraskuuta 1946 Helsinki) on suomalainen toimittaja ja tietokirjailija. Hän kirjoitteli jo lukioluokilla Helsingin Sanomiin ja Ilta-sanomiin. Kirjoitettuaan 18-vuotiaana ylioppilaaksi Helsingin Normaalilyseosta hän meni toimitusharjoittelijaksi Helsingin Sanomiin. Hän toimi lehdessä myös popmusiikin arvostelijana. Journalistinurastaan hän on suurimman osan työskennellyt Apu-lehdessä ja siirtynyt toimittajanuransa lopulla ja eläkkeelle päästyään kirjailijaksi. Leino on naimisissa ja hänellä on yksi poika ja yksi pojanpoika.
Toimittajana

Helsingin Sanomien jälkeen Leino työskenteli STT:ssä uutistoimittajana ja uutisten lukijana, Ilta-Sanomissa uutistoimittajana ja reportterina ja liki 30 vuotta aikakauslehti Avussa.
Keväällä 2000 Leino oli Veikka Gustafssonin ja kolmen amerikkalaisen vuorikiipeilijän Annapurna-retkikunnassa lähestymismarssilla Annapurna-vuoren (8 091 m) perusleiriin. Vain rekisteröidyille ammattilaisille luvallinen, vaativa reitti kulki runsaan 5 000 metrin korkeudesta 4 200 metrin korkeudella olevaan Annapurnan perusleiriin. Matka kesti kuukauden.
Eläkeläisenä hän jatkaa kirjoittamista. Henkilöhaastatteluja ja reportaaseja häneltä on julkaistu muun muassa Suomen Kuvalehdessä, Avussa, Seurassa, Ilta-Sanomissa, Iltalehdessä, Vivassa, Johtoporras-lehdessä, Askel-lehdessä ja Helsingin seurakuntayhtymän Kirkko ja kaupunki -lehdessä.
Kirjallinen tuotanto > Teokset

Martti Vainion tuskien taival – raportti juoksijasta, syyttömistä ja syyllisistä, WSOY 1984, ISBN 951-0-12863-5
Kohti huippua, WSOY 1994, teos Veikka Gustafssonista ja vuorikiipeilystä ISBN 951-0-20575-3
Vanajanlinna, Karisto 1998 (Vanajanlinnan historia) ISBN 951-23-3667-7
Lentojätkä, Otava 2002, (Arto Paasilinnan elämäkerta) ISBN 951-1-16602-6
Kirjailijoiden Helsinki, Gummerus 2012, 2. painos 2013, (kirjailijain kohtaamisia ja kohtaloita Helsingissä 1820-luvulta lähtien) ISBN 978-951-20-9294-9
Helsinki 1950-luvun väreissä 2014, kuvat Aho&Soldan, teksti Eino Leino ISBN 978-951-20-9527-8
Kirjallinen tuotanto > Kirjoittajana teoksissa

Roihuvuori – Ehrensvärdin kartanon maista vehreäksi kaupunginosaksi (toim.), Roihuvuori-seura 1999, ISBN 952-91-0070-1
Kolin perintö, Metsäntutkimuslaitos ja Geologian tutkimuslaitos 2000, (luku Kun Koli iskostui sanoiksi) ISBN 951-40-1739-0
Hiljaisuutta etsimässä, Kirjapaja 2006, (luku Himalajan korkeakoulussa) ISBN 951-607-329-8
Aiheesta muualla

Pertti Nybergin kritiikki kirjasta Kirjailijoiden Helsinki
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Berndt Dyhr

Berndt Ragnar Dyhr
Berndt Ragnar Dyhr (28. elokuuta 1893 Pyhäjärvi – 11. syyskuuta 1955) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti ja osuuskaupanhoitaja. Hänen vanhempansa olivat henkikirjoittaja Berndt Dyhr ja Aina Ingman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Märtha Wisénin kanssa.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Pietarsaaren ruotsalaisesta reaaliopistosta vuonna 1915 ja kirjoittautui Vaasalaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opintojaan Helsingin ylemmässä ruotsalaisessa kauppaopistossa kolmella lukukaudella (Högre Svenska Handelsläroverket i Helsingfors) vuosina 1913–1914. Miinanheittäjäkurssin hän suoritti vuonna 1918, sotilashallinnollisten kurssien 1-osan hän suoritti vuonna 1929 ja 2-osan vuonna 1930–1931.
Jääkäriaika

Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 27. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 4. komppaniaan 11. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 1. jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi 11. maaliskuuta 1918 3. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan ja 19. maaliskuuta 1918 alkaen 3. komppaniaan joukkueenjohtajaksi. Hän otti osaa taisteluihin Tampereella, Kämärällä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeen

Sisällissodan jälkeen hänet siirrettiin adjutantiksi Karjalan kaartin rykmenttiin, josta edelleen 17. elokuuta 1918 päälliköksi 1. divisioonan miinanheittäjäkomppaniaan. Porin jalkaväkirykmentti n:o 2:en 2. komppanian päälliköksi hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1918. 3. divisioonan miinanheittäjäkomppanian päälliköksi hänet siirrettiin 19. huhtikuuta 1919 ja 6. Erillisen konekiväärikomppanian päälliköksi hänet siirrettiin 31. maaliskuuta 1921. Pohjois-Savon rykmenttiin, jonka nimi muutettiin myöhemmin Pohjan rykmentiksi, hänet siirrettiin 20. huhtikuuta 1921. Pohjan rykmentissä hän toimi aluksi komppanianpäällikkönä ja myöhemmin hän otti vastaan pataljoonan komentajuuden. Rykmentin talouspäällikön tehtävät hän otti vastaan 9. heinäkuuta 1927 ja hoiti tehtävää aina vuoteen 1939 asti. Viipurin upseerikokelaskursseilla hän toimi opetusupseerina vuosina 1918–1919.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän otti osaa 13. divisioonan intendenttinä, ottaen osaa taisteluihin Laatokan karjalassa. Välirauhan aikana hän toimi ensin talouspäällikkönä Jalkaväenkoulutuskeskus 6:ssa ja myöhemmin 1. prikaatin huoltopäällikkönä. Jatkosotaan hän osallistui 10. divisioonan huoltopäällikkönä ja otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella ja myöhemmin huoltopäällikkönä Saimaan suojeluskuntapiirissä. Sotien jälkeen hän toimi osuuskassojen hoitajana Pieksämäellä ja Loviisassa. Hänet on haudattu Vaasaan.
Luottamustoimet

Pohjois-Savon rykmentin kunnianeuvoston puheenjohtajana hän toimi vuosina 1926, 1934–1935 ja 1938–1939 ja 3. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä hän toimi vuonna 1937.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 8. joulukuuta 1915  Gruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 16. toukokuuta 1924  Everstiluutnantti 1941 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Lempäälän-Vesilahden yhteiskoulu

Lempäälän-Vesilahden yhteiskoulu oli Lempäälässä vuosina 1953–1976 toiminut yksityinen oppikoulu. Koulun omisti Lempäälän-Vesilahden yhteiskoulun kannatusyhdistys.
Koulu toimi aluksi viisiluokkaisena ja sai luvan laajentua 8-luokkaiseksi 1959. Koulu sai oikeuden antaa keskikoulutodistuksia 1957 ja ylioppilastutkinto-oikeuden 1962. Aluksi koulu toimi vuokratiloissa Lempäälän kirkonkylän kansakoulun kiinteistössä ja Lempäälän Manttaalitalossa. Oma arkkitehti Jaakko Ilveskosken suunnittelema punatiilinen koulutalo valmistui Lempäälän kanavan lähelle 1958 ja sitä laajennettiin 1966. Koulun toimintaa jatkoivat vuoden 1976 jälkeen Lempäälän-Vesilahden peruskoulun yläaste ja Lempäälän lukio. Yhteiskoulun rakennuksessa toimi sittemmin lukio, kansalaisopiston ja viimeksi erityiskoulu vuoteen 2017 saakka. Koulurakennus purettiin 2019 ja sen paikalle valmistui 2021 uusi Kanavan koulu, joka on betonirunkoinen julkisivumateriaalin ollessa hirsi (massiivipuu).
Rehtorit

1953–1958 Harri Einola
1958-1972 Jouko Karanko
1972–1976 Kauko Palmu
Kirjallisuutta

Lempäälän-Vesilahden yhteiskoulun kannatusyhdistys r.y., 1952-1979 ; Lempäälän-Vesilahden koulutustuki r.y., 1979-; teksti Senja Harjula, Vappu Tiitola, historiikkitoimikunta Sakari Tapola, puheenjohtaja ym. Lempäälän-Vesilahden koulutustuki, Lempäälä 1982
Ylioppilaita 50 vuotta: Lempäälän-Vesilahden yhteiskoulun ja Lempäälän lukion historiikki sekä ylioppilaat 1962-2011; toimitus Erkki Hytönen, Hannu Tiensuu. Lempäälän-Vesilahden Koulutustuki - Lempäälän kunta, Lempäälä 2012 ISBN 978-952-93-0528-5
Ritva Mäkelä : Tuhannen tarinan talo: Lempäälän-Vesilahden Yhteiskoulusta Kanavan kouluksi. Lempäälän kunta, sivistystoimi, Lempäälä 2019 ISBN 978-952-99940-8-3
Dža Lama

Dža Lama
Dža Lama, tunnettiin myös nimellä Dambijantsan (1862–1922) oli seikkailija ja sotapäällikkö, joka taisteli Kiinan Qing-dynastian joukkoja vastaan Mongolian länsiosissa vuosien 1890 ja 1922 välillä. Kostaja-laman ja kahden kamelin laman nimillä myös tunnettu Dža Lama väitti olleensa buddhalainen lama, joskaan tästä ei olemassa mitään varmoja todisteita. Hän väitti olleensa myös oirattien Khoid-heimoon kuuluneen prinssi Amursanan (1723–1757) pojanpoika. Amursana johti 1757 mongolien viimeistä suurta kansannousua Qing-dynastiaa vastaan. Myöhemmin Dža Lama väitti olevansa Amursanan reinkarnaatio. Vuonna 1912 Dža Lama oli yksi niiden mongolijoukkojen komentajista, jotka valtasivat Mongolian länsiosassa sijaitsevan Kobdon kaupungin tuhoten siellä olleen kiinalaisvaruskunnan ja päättivät samalla Kiinan vallan alueella.
Syntyperä

Dža Lama väitti useissa yhteyksissä olevansa Venäjän keisarikunnan alamainen ja kuuluvansa kalmukkeihin. Hänen todellista syntyperäänsä ei tunneta mutta yleisesti on hyväksytty että hänen oikea nimensä oli Dambijantsan ja että hän oli syntynyt vuoden 1862 tienoilla Astrakanin alueella Volgan alajuoksulla. Häntä kuvattiin fanaattiseksi tsaari-Venäjän, Neuvosto-Venäjän ja Kiinan vastustajaksi.lähde?
Dža Lama tuli 1860-luvun lopulla munkkioppilaaksi Pekingin pohjoispuolella Sisä-Mongoliassa sijainneeseen Dolonnuurin buddhalaisluostariin. Hän menestyi niin hyvin opinnoissaan että pääsi siirtymään Lhasassa Tiibetissä sijainneeseen Drepungin luostariin. Dža Lama vietti Drepungin luostarissa useita vuosia ja perehtyi siellä buddhalaiseen metafysiikkaan ja tantraoppeihin. Dža Laman luostariura katkesi kuitenkin kun hänen täytyi paeta Lhasasta surmattuaan luostarissa huonetoverinsa riidan jälkeen. Hänen kerrotaan siirtyneen sitten Intiaan, jossa hän hankki taitonsa muun muassa hypnoosin, selvänäön, ajatustenluvun ja ennustamisen aloilta. Dža Lama palasi Venäjälle luultavasti 1880-luvun alussa. Hän liittyi venäläisen tutkimusmatkailijan Nikolai Prževalskin retkikuntaan aseistettuna vartiomiehenä käyttäen nimeä Irinchinov. Retkikunta matkasi 1883–1885 Kjahtasta poikki Gobin autiomaan Alašaniin ja itäisille Tienšanin-vuorille ja Yangtze-joelle saakka ja palasi Hotanin kautta Issyk Kul-järvelle. Muuten Dža Laman vaiheista 1880-luvulla ei tiedetä mitään varmaa.
Dža Laman uskotaan tulleen ensimmäisen kerran Mongoliaan vuonna 1890. Qing-dynastian viranomaiset pidättivät hänet kesällä 1890 kun hän oli kampanjoinut Qing-dynastian valtaa vastaan Mongoliassa, mutta hän vältti vankeuden kun Venäjän Ikh Khüreessa (nykyinen Ulan-Bator) asunut konsuli tunnisti hänet Amur Sanaev nimiseksi Astrakanin alueelta kotoisin olevaksi kalmukiksi ja Venäjän kansalaiseksi. Dža Lama vapautettiin tämän jälkeen ja karkotettiin takaisin Venäjälle. Syksyllä 1891 hän oli kuitenkin jo palannut takaisin Mongoliaan ja levitti siellä mantsujen vastaista propagandaa. Dža Lama pidätettiin kahdesti ja karkotettiin Venäjälle. Vuonna 1910 hän saapui Sinkiangiin siellä asuneen oiratteihin kuuluneen Torghut-heimon keskuuteen.lähde?