stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nina Lugovskaja
Elämä

Lugovskajan isä oli Sergei Rybin, vastavallankumouksellinen, joka vietti paljon aikaa vankilassa ja maanpaossa. Lugovskaja asui äitinsä ja kaksoissisariensa kanssa Moskovassa. Hän kirjoitti 13-vuotiaasta saakka päiväkirjaa, joka kuvasi elämää Neuvostoliitossa. Kun KGB löysi päiväkirjan, Lugovskaja, hänen äitinsä ja sisarensa vangittiin ja tuomittiin työleirille Siperiaan. He kaikki kuitenkin selvisivät.
Lugovskaja meni naimisiin toisen taiteilijan ja toisinajattelijan Viktor Templinin kanssa. Hän kuoli 74 vuoden iässä.
Kristillinen Työkansa

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Kristillinen Työkansa, aluksi Työkansa, oli Suomen Kristillisen Työväen Liiton Tampereella vuonna 1906 perustettu äänenkannattaja. Vuoteen 1936 saakka se ilmestyi nimellä Työkansa ja vuosina 1967–1978 nimellä Ristin Kansa. Lehden toimintaa jatkaa aikakauslehti Sana ja Työ.
Kristillisen työväenliiton toimiessa poliittisena puolueena Työkansa pyrki vähäisten resurssiensa rajoissa palvelemaan lukijoitaan sanomalehtenä. Turkulaisen Tähden ja helsinkiläisen Uurtajan lakattua se jäi puolueen ainoaksi äänenkannattajaksi. Sisällissodan aikana Työkansa oli ainoa punaisessa Suomessa ilmestynyt ei-vallankumouksellinen sanomalehti. Myöhemmin siitä tuli kristillis-yhteiskunnallinen viikkolehti, joka sai ajan mittaan yhä enemmän hartauslehden piirteitä. Työväestöstä etääntyminen heijastui nimenmuutoksina, ja viimeistään 1970-luvulla julkaisua voitiin pitää kristillisenä aikakauslehtenä.
Lehti ilmestyi vuosina 1907–1922 vaihtelevasti kerran, kahdesti tai kolmesti viikossa, vuodesta 1923 lähtien viikkolehtenä ja vuodesta 1971 joka toinen viikko. Sen levikki oli 2 000 kappaletta vuonna 1916 ja vajaat 3 200 vuonna 1945.
Päätoimittajat

Päätoimittajina työskentelivät:
1907: Heikki Aho (vastaava toimittaja)
1907: Juho Haavisto
1907–1918: Kalle Mäkelä
1918–1920: K. A. Sallinen (vast. toim.)
1920–1930: K. J. Nieminen (vast. toim.)
1924–1925: H. D. Pennanen
1931–1946: Mikko Salminen (vast. toim.)
1946–1954: Jorma Mäkisalo
1954: Erkki Idänheimo
1955–1963: Oiva Aalto
1963: Mikko Häyrynen
1963–1968: Ilmari Tiainen
1968: Alpo Mustonen (1968)
1968–1978: Mikko Häyrynen
Aiheesta muualla

Työkansa (1906–1920) digitoituna kansalliskirjastossa
Luettelo Trafalgarin taisteluun osallistuneista aluksista

Luettelo Trafalgarin taisteluun osallistuneista aluksista listaa Trafalgarin taisteluun 21. lokakuuta 1805 osallistuneet alukset ja aluksilla taistelussa surmansa saaneiden ja haavoittuneiden lukumäärät.
Luettelossa ristillä ('†') merkityt ovat joko kuolleet taistelussa tai menehtyneet taistelussa saamiinsa vammoihin.
Lugujärvi

| Lugujärvi |
| --- | --- |

Valtiot:  Kiina
Paikkakunta:  Sichuan/Yunnan
Koordinaatit:  27°42′05″N, 100°47′51″E
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  2 685 m
Pituus:  9,4  km
Leveys:  5,2  km 
Pinta-ala:  48,5 km2 
Valuma-alue:  247 km2 
 fiLugujärvi 
Lugujärvi on järvi Yunnanin–Guizhoun ylängöllä Sichuanin ja Yunnanin maakuntien rajalla Kiinassa. Järvi sijaitsee 2 685 metrin korkeudella merenpinnasta. Naxeihin kuuluvaa moso-kansaa asuu järven ympärillä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lugujärvi Wikimedia Commonsissa
Luettelo Suomessa hävinneistä kasvilajeista

Luettelo Suomessa hävinneistä kasvilajeista. Seuraavat lajit ovat hävinneet Suomesta, joten ne luokitellaan alueellisesti hävinneiksi (RE, Regionally Extinct).
Putkilokasvit

jokipalpakko (Sparganium neglectum)
jäämerentähtimö (Stellaria humifusa)
käyräsara (Carex maritima)
mesikämmekkä (Herminium monorchis)
vuorisara (Carex montana)
kampasaniainen (Blechnum spicant)
Alkuperäisenä hävinnyt, myöhemmin luontaisesti levinnyt uustulokas. Luokiteltu viimeksi arviointiin soveltumattomiin (NA) lajeihin.
karvakoiranruusu (Rosa corymbifera)
Luokitellaan toisinaan kaljukoiranruusun kanssa yhdeksi lajiksi: koiranruusu (Rosa canina). Kaljukoiranruusu on luokiteltu Suomessa äärimmäisen uhanalaiseksi (CR) lajiksi.
lännenkylmänkukka (Pulsatilla vulgaris, syn. Anemone pulsatilla)
Hävinnyt muinaistulokas, joka on luokiteltu viimeksi arviointiin soveltumattomiin (NA) lajeihin.
kääpiöpaju (Salix arbuscula)
Mahdollisesti hävinnyt Suomen kasvistosta. Luokiteltu viimeksi erittäin uhanalaiseksi (EN) lajiksi.
peltosänkiö (Odontites vernus)
Luokiteltu aiemmin (2010) arviointiin sopimattomaksi (NA) lajiksi.
siperianlillukka (Rubus humulifolius)
Luontaisena lajina todennäköisesti hävinnyt, mutta esiintyy luonnossa enemmän tai vähemmän istutusperäisenä. Luokiteltu 2010 hävinneeksi, mutta 2019 äärimmäisen uhanalaiseksi (CR) lajiksi.
Sammalet > Lehtisammalet

pampulasammal (Acaulon muticum)
kallionapasammal (Arctoa hyperborea)
vuorisuikerosammal (Brachythecium cirrosum)
eteläntumpurasammal (Didymodon insulanus)
pohjankahtaissammal (Distichium hagenii)
piennarsammal (Entosthodon fascicularis)
kalkkimieronsammal (Ephemerum recurvifolium)
rikkamieronsammal (Ephemerum sessile)
hentosiipisammal (Fissidens gracilifolius)
kiirunansammal (Oedipodium griffithianum)
pallosuppusammal (Physcomitrium sphaericum)
raspikoukerosammal (Pseudoleskea patens)
tunturikoukerosammal (Ptychodium plicatum)
nelikolkkasammal (Pyramidula tetragona)
kalkkihitusammal (Seligeria calcarea)
karstahitusammal (Seligeria pusilla)
etelänhitusammal (Seligeria recurvata)
puistotuppisammal (Timmia megapolitana)
alppilapiosammal (Tortula systylia)
uurretakkusammal (Ulota drummondii)
törrösykerösammal (Weissia squarrosa)
Sammalet > Sarvisammalet

puikkosammal (Phaeoceros carolinianus)
Sammalet > Maksasammalet

etelänpihtisammal (Cephalozia lacinulata)
pikkuresusammal (Fossombronia incurva)
teilisammal (Haplomitrium hookeri)
etelänkaulussammal (Jamesoniella undulifolia)
polkupussisammal (Marsupella funckii)
reikähankasammal (Riccia cavernosa)
ripsihankasammal (Riccia ciliata)
etelänkinnassammal (Scapania compacta)
Näkinpartaislevät

harmaanäkinparta (Chara contraria)
Mahdollisesti hävinnyt Suomesta. Luokiteltu viimeksi äärimmäisen uhanalaiseksi (CR).
Aiemmin hävinneiksi luokitellut lajit

Ylemmät luettelot perustuvat vuoden 2010 uhanalaisuusarviointiin. Aiemmin käytetyssä Suomen kansallisessa arviointimenettelyssä myös jotkin vanhat tulokaslajit huomioitiin. Vuoden 1992 arvioinnissa hävinneiksi (H) katsottiin lisäksi seuraavat putkilokasvilajit:
isoaurankukka (Agrostemma githago), luokiteltu 2019 jälleen hävinneeksi (RE)
kivikkokurjenpolvi (Geranium columbinum)
kyläsavikka (Chenopodium urbicum), luokiteltu 2019 jälleen hävinneeksi (RE)
pellavahatikka (Spergula arvensis ssp. maxima), luokiteltu 2019 jälleen hävinneeksi (RE)
pellavanvieras (Cuscuta epilinum), luokiteltu 2019 jälleen hävinneeksi (RE)
pellavaraiheinä (Lolium remotum), luokiteltu 2019 jälleen hävinneeksi (RE)
pellavatankio (Camelina alyssum (ssp. alyssum))
piikkihärkylä (Polystichum aculeatum)
ruisunikko (Papaver dubium)
Mesikämmekkä (Herminium monorchis)
Ruisunikko (Papaver dubium)
Jiřina Křížová

| Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Tšekkoslovakia> Naisten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Moskova 1980 |  |  |
Jiřina Křížová (s. 21. helmikuuta 1948 Jirkov) on Tšekkoslovakiaa edustanut, kilpauransa päättänyt maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Křížová pelasi Tšekkoslovakian olympiahopeaa saavuttaneessa naisten maajoukkueessa Moskovassa 1980, missä naisten maahockeyturnaus kuului ensimmäisen kerran olympiaohjelmaan. Hän pelasi yhdessä ottelussa.
Krithote

| Krithote> Κριθώτη.Sijainti |
| --- | --- |
 Krithote
Koordinaatit:  40°24′24″N, 26°39′5″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  ?, Gallipoli (Gelibolu), Çanakkale
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Traakian Khersonesos
Infobox OKNimi-testi OK: 
Krithote (m.kreik. Κριθώτη tai Κριθωτή, Krithōtē, lat. Crithote) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakian Khersonesoksella nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Gallipolin eli Gelibolun kaupunkia, mutta sen täsmällistä sijaintia ei tunneta.
Krithote sijaitsi Traakian Khersonesoksen itärannikolla eli Hellespontoksen länsirannalla. Samalla rannikolla kaupungista etelään sijaitsivat Kressa ja Aigospotamoi, ja pohjoiseen Paktye. Krithoten arvellaan sijainneen melko lähellä Kallipolista sen pohjoispuolella, kuten myös Strabon sen sijoittaa, vaikka Barrington Atlas of the Greek and Roman World -kartastoon se on sijoitettu Kallipoliin eteläpuolelle. ​Krithoten kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä.
Krithote oli Ateenan siirtokunta, ja perustettiin arkaaisella kaudella 500-luvulla eaa. Miltiades vanhemman johdolla. Klassisella kaudella Krithotea ei mainita Ateenan johtaman Deloksen meriliiton jäsenten joukossa omalla nimellään, mutta se oletettavasti kuului liittoon muiden Khersonesoksen kaupunkien mukana. Ne esiintyvät liiton verotusluetteloissa vain yhteisnimellä Khersonesitai. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Krithūsios (Κριθούσιος).
Persialaiset valtasivat Krithoten 300-luvun eaa. lopulla Ariobarzaneen johdolla. Timotheos valtasi sen takaisin Ateenalle. Traakialaiset piirittivät kaupunkia Kharidemoksen johdolla, millä perusteella sen voidaan päätellä olleen ympäröity muurein. Kaupunki kuitenkin säilyi ateenalaisilla. Krithote löi omaa pronssirahaa klassisen kauden lopulla ja hellenistisen kauden alussa noin vuosina 350–281 eaa.
Luettelo Yhdysvaltain laivaston sukellusveneluokista

Luettelo Yhdysvaltain laivaston sukellusveneluokista listaa Yhdysvaltain laivaston sukellusveneluokat alkaen ensimmäisistä ennen ensimmäistä maailmansotaa valmistetuista aina viimeisimpään valmisteilla olevaan Virginia-luokkaan. Yhdysvaltain laivaston sukellusveneet on valmistettu luokittain eli samansuunnitelman mukaisesti on valmistettu useita aluksia. Pienet vaihtelut parannuksia toteutettaessa suunnitelmiin, joten luokkien myöhäisemmät alukset saattoivat olla parempia kuin edeltäjänsä. Samoin veneitä muokattiin palvelusaikana toisinaan jopa merkittävästi, mikä aiheutti poikkeamia luokkien yleiseen linjaan. Kaikesta huolimatta luokan alukset muistuttivat havaittavasti toisiaan.
Dieselkäyttöiset

USS Alligator (1862) (sisällissodan aikainen, ainutlaatuinen)
USS Holland (SS-1) (vuodet 1897–1900)
A- eli Plunger-luokka (SS-2–8)
B-luokka (SS-10–12)
C-luokka(SS-9, 13–16)
D-luokka (SS-17–19)
F-luokka (SS-20–23)
G-luokka (SS-19½, 26, 27 ja 31)
E-luokka (SS-24 ja 25)
H-luokka (SS-28–30, 147–152)
K-luokka (SS-31–39)
L-luokka (SS-40–46, 48–51)
USS M-1 (SS-47) (yksi vene)
N-luokka (SS-53–59)
O-luokka (SS-62–77)
R-luokka (SS-78–104)
S-luokka (SS-105–107, 109–146, 153–162)
AA-1-luokka
USS Dolphin (SS-169) (yksi vene)
Cachalot-luokka (SS-170)
Porpoise-luokka (SS-172)
Salmon-luokka (SS-182)
Sargo-luokka (SS-188)
Tambor-luokka  (SS-198)
Mackerel-luokka (SS-204) (kaksi venettä)
Gato-luokka (SS-212) (toisen maailmansodan pääasiallinen hyökkäyssukellusvene)
Balao-luokka (SS-285), parannettu Gato
Tench-luokka (SS-417), edelleen parannettu Gato/Balao
Barracuda-luokka (SS-550), välittömästi toisen maailmansodan jälkeen suunniteltu passiivisen matalataajuisen sonarin koealusluokka
USS Dolphin (AGSS-555) (yksi kehitys- ja koevene)
Tang-luokka (SS-563)
USS Albacore (AGSS-569) (koevene)
Sailfish-luokka (SSR-572), kahden tutkaveneen sarja
Grayback-luokka (SSG-574), risteilyohjusvene
Barbel-luokka (SS-580), USS Albacore (AGSS-569):hen perustuva dieselkäyttöinen vene, viimeinen ei-ydinkäyttöinen Yhdysvaltain laivaston luokka
Ydinkäyttöiset sukellusveneet

Veneiden nimissä SS on hyökkäyssukellusvene, SSG risteilyohjussukellusvene, SSB ballistinen ohjussukellusvene ("Boomer"), N tarkoittaa ydinkäyttöistä (nuclear).
USS Nautilus (SSN-571) (yksi vene), ensimmäinen ydinkäyttöinen sukellusvene, saavutti Pohjoisnavan
USS Seawolf (SSN-575) (yksi vene), rakennettiin nestemäisellä metallilla jäähdytetyn reaktorin koealustaksi
Skate-luokka (SSN-578), ensimmäinen ydinkäyttöinen venesarja, periaatteessa Tang-luokka ydinkäyttöisenä.
Skipjack-luokka (SSN-585), ensimmäinen pisaranmuotoiseen (USS Albacore (AGSS-569) -tyyppiseen) runkoon perustunut ydinsukellusvene
USS Triton (SSRN-586) (yksi vene), ydinkäyttöinen tutkavene
USS Halibut (SSGN-587) (yksi vene), ensimmäinen varta vasten rakennettu risteilyohjusvene, muutettiin myöhemmin hyökkäysveneeksi (SSN)
Thresher-luokka/Permit-luokka USS Thresher (SSN-593)/USS Permit (SSN-594), luokka nimettiin uudelleen kun Thresher tuhoutui
USS Tullibee (SSN-597) (yksi vene), SSKN/hunter-killer-prototyyppi
George Washington -luokka (SSBN-598)
Ethan Allen -luokka (SSBN-608)
Lafayette-luokka (SSBN-616)
James Madison -luokka (SSBN-627)
Sturgeon-luokka (SSN-637)
Benjamin Franklin -luokka (SSBN-640)
USS Narwhal (SSN-671) (yksi vene), uuden reaktorin ja voimanlähteen koevene
USS Glenard P. Lipscomb (SSN-685) (yksi vene) uuden voimanlähteen prototyyppi
Los Angeles -luokka (SSN-688)
Ohio-luokka (SSB/GN-726)
Seawolf-luokka (SSN-21)
Virginia-luokka (SSN-774)
Luhtakuirisammalet

| Luhtakuirisammalet |
| --- | --- |
 Luhtakuirisammal (Calliergon cordifolium)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Bryopsida aitosammalet
Alaluokka::  Bryidae hiirensammalet
Lahko::  Hypnales palmikkosammalet
Heimo::  Calliergonaceae luhtakuirisammalet
Suku::  Luhtakuirisammalet Calliergon  (Sull.) Kindb.
Katso myös
   Luhtakuirisammalet Wikispeciesissä   Luhtakuirisammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Luhtakuirisammalet (Calliergon) on palmikkosammalten lahkoon kuuluva suku, johon kuuluu 4 Suomessa esiintyvää lajia. Kaikki lajit ovat elinvoimaisia ja ne esiintyvät koko Suomessa.
Suomessa esiintyvät luhtakuirisammallajit

Calliergon cordifolium - luhtakuirisammal
Calliergon giganteum - hetekuirisammal
Calliergon megalophyllum - järvikuirisammal
Calliergon richardsonii - lettokuirisammal
Seppo Luhtala (ohjaaja)

| Seppo Luhtala> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Seppo Oiva Luhtala
Syntynyt: 26. maaliskuuta 1940 (ikä 84) Helsinki
Ammatti:  teatteriohjaaja, teatterinjohtaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1966–
Seppo Oiva Luhtala (s. 26. maaliskuuta 1940 Helsinki) on suomalainen teatteriohjaaja ja teatterinjohtaja. Hän on työskennellyt muun muassa Kuopion, Joensuun ja Kemin kaupunginteattereissa.
Ura

Luhtalan vanhemmat olivat teatterinjohtaja Oiva Luhtala ja tanssija-kirjaltaja Pirkko Ilo. Luhtala opiskeli Suomen Teatterikoulun ohjaajalinjalla 1963–1965. Hän aloitti ammattiuransa Lappeenrannan kaupunginteatterissa 1966–1967, jatkoi ohjaaja-näyttelijänä Rovaniemen Teatterissa 1967–1969 ja käväisi Lapin alueradiossa 1970, minkä jälkeen hän toimi Imatran Teatterin johtajana 1970–1977. Vuosina 1977–1978 Luhtala toimi ohjaajana Kuopion kaupunginteatterissa ja sen jälkeen Joensuun kaupunginteatterin taiteellisena johtajana 1978–1982 ja ohjaajana samassa teatterissa vuoteen 1987. Vuonna 1990 Luhtala aloitti Kemin teatterin johtajana.
Luhtala on ohjannut muun muassa näytelmät Lokki, Kirsikkapuisto, Niskavuoren naiset, Anna Karenina, Simo Hurtta ja Romeo ja Julia.
Taiteellisen uransa ohella Luhtala on kirjoittanut arvosteluja sekä "esseihtiviä artikkeleita alue- ja paikallislehtiin".
Kristuksen kirkastumisen katedraali (Pietari)

Kristuksen kirkastumisen katedraali Pietarissa.
Kristuksen kirkastumisen katedraali (ven. Спа́со-Преображе́нский собо́р, Spaso-Preobraženski sobor) on myöhäisklassismia edustava ortodoksinen kirkkorakennus Pietarissa Venäjällä. Se sijaitsee Preobraženskaja-aukiolla Liteinyin kaupunginosassa.
Kirkko on rakennettu alun perin vuosina 1743–1754. Keisarinna Elisabetin määräyksestä arkkitehti P.A. Trezzini suunnitteli yhden kupolin asemasta viisi kupolia ja toi näin perinteisen venäläisen kirkkorakennustyypin Pietarin maaperälle. Vuoden 1825 tulipalossa tuhoutuneen kirkon korjasi vuosina 1827–1829 arkkitehti Vasili Stasov. Korjaustyön yhteydessä kirkko muutettiin empiretyyliseksi. Sotilaskirkkona toimineen rakennuksen luonnetta korostaa sotasaaliiksi saaduista turkkilaisista tykinputkista koostuva aita.
Kristuksen kirkastumisen katedraali on yksi harvoista Pietarin kirkkorakennuksista, joka toimi kirkkona koko neuvostoajan. Sen vieressä sijaitsee 2000-luvun alussa rakennettu Suomen Pietarin pääkonsulaatin kansliarakennus.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kristuksen kirkastumisen katedraali Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Kristuksen kirkastumisen katedraalin virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kristillinen lastenmusiikki

Kristillinen lastenmusiikki eli Kristilliset lastenlaulut tarkoittaa vauvoille, lapsille ja perheille suunnattua kristillistä musiiikkia. Kristillisellä lastenmusiikilla voi olla erilaisia tehtäviä, jotka liittyvät muun muassa Raamatun opetteluun, pelkojen ja murheiden ehkäisyyn sekä turvallisen ilmapiirin luomiseen. Kristilisen lastenmusiikin avulla voidaan tukea myös seurakunnan lapsityötä ja seurakuntien antamaa lasten hengellistä kasvatusta.
Nykyisiä kansainvälisiä kristillisiä lastenlauluja tuottavia kollektiiveja ovat muun muassa Shane & Shane, Hillsong Kids, Bethel Music Kids sekä Elevation Church Kids. Seeds Family Worship-järjestö luo lastenlauluja sovittaen niitä Raamatun alkuperäisiin kirjoituksiin.
Historia

Lasten kristillisten laulujen juuret ovat 1700-luvun lastenkirjallisuudesssa. Englantilainen virsirunoilija ja teologi Isaac Watts julkaisi vuonna 1715 laulu- ja sävelkokoelman Divine and Moral Songs for Children. Wattsin kokoelma lapsille tarkoitettuja lauluja sisälsi yhdistelmän ylistysvirsiä sekä moraalisia säkeitä. Watts korosti teoksen esipuheessa musiikin ja kasvatuksen yhteydessä sekä vanhemmuuuden vastuusta.
Historia > Kristillinen lastenmusiikki Suomessa

Lastenlaulujen kehityksen kannalta merkittävä käänne oli 1800-luvun puolivälin kansakoululaitoksessa, kun laulu todettiin samanarvoiseksi muiden oppiaineiden kanssa. Karl Oskar Fontell julkaisi vuonna 1883 kokoelman Lasten lauluja Tampereen pyhäkoulutoiminan tarpeisiin. Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys julkaisi 1888 Lasten Laulukirjan. Vuonna 1886 ilmestyneessä virsikirjassa oli kolme lastenvirttä. Papiston piirissä huomattiin, että lapset laulavat mieluummin iloisa virsiä. Virsikirjaa pidettiin myös sävelmien osalta lapsille raskaana ja vaikeana.
Lastenmusiikkiin kaiivattiin kauniita ja rytmillisesti keveitä melodioita. 1900-luvun vaihteessa käydyissä keskusteluissa korostettiin, että lasten opetammiseen tarkoitetun laulun tulee olla sisältönä, muotonsa ja sävelmänsä puolesta hyvä ja arvokas. Pastori Axel Keinänen toimitti vuonna 1892 Pyhäkoulun Laulukirjan ja samana vuonna ilmestyi myös Artur Oskar Blombergin Laulun Aarre-Aitta. Suomen Pyhäkouluyhdistys pitäytyi kuitenkin virsikirjan käytössä.
1900-luvun alussa Suomessa ilmestyi useita lasten hengellisten laulujen kokoelmia. Lapsille suunnattuja hengellisiä lauluja oli sekä herätysliikkeiden että Suomen Lähetysseuran kokoelmissa. Lähetysseura julkaisi kokoelman Pyhäkoululauluja vuonna 1902. Lasten lauluja lisättiin myös virsikirjaan. Virsikirjan lisäysehdotuksessa vuonna 1923 oli mukana kaksi lastenvirttä: Rakas Isä taivahan ja Olen Luojani pikku vaprunen. 1930-luvulla vaatimukset hengellisten lastenlaulujen mukaan ottamiseksi kasvoivat.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeinen kehitys

Toisen maailmansodan jälkeinen aika muutti kristillisen kasvatuksen periaatteita ja vaati pyhäkoulutyön kehittämistä lähemmäksi lasten maailmaa. Vuonna 1955 Jaakko Linjama toimitti kokoelman Lasten virsiä ja hengellisiä lauluja kansakoulunopettajien tarpeita varten. Vuonna 1960 julkaistu kokoelma Kyrkovisor för barn sai vaikutteita Ruotsista. Ratkaiseva muutos tapahtui 1970-luvulla virsikirjan uudistuksen yhteydessä. Vuoden 1986 virsikirjaan otettiin mukaan uusia ulkomaisia hengellisiä lastenlauluja sekä Pekka Simojoen tuotantoa.
Seurakuntien Lapsityön Keskus julkaisi vuonna 1988 kokoelman Lasten virsi. Evankelis-luterilaisessa kirkossa ryhdyttiin myös suunnittelemaan suosittujen nuortenmessujen rinnalle lasten omaa mesusua. Yhdeksi suosituimmista lastenmessuista tuli Anna-Mari Kaskisen ja Pekka Simojoen tekemä Meidän messu (1984), joka oli tarkoitettu 7–11-vuotiaille. 1990-luvulla syntyi Mukulamessu, jonka sävelsi Petri Laaksonen ja sanoitti Anna-Mari Kaskinen.
Artikla 58

Artikla 58:n perustuva syyte.
Artikla 58 oli Venäjän SFNT:n rikoslakiin vuonna 1927 lisätty luku, joka sisälsi valtioon kohdistuvat vastavallankumoukselliset rikokset. Se käsitti 14 pykälää, jotka sisälsivät muun muassa maanpetoksen (58-1), aseellisen kapinan (58-2), vakoilun (58-6), terrorismin (58-8), sabotaasin (58-9) sekä neuvostovastaisen agitaation ja propagandan (58-10).
Artikla 58 oli taannehtiva ja mahdollisti tuomitsemisen myös Venäjän keisarikunnan aikaisista tapahtumista. Myös muiden neuvostotasavaltojen rikoslaeissa oli vastaavia artikloita.
Aleksandr Solženitsynin mukaan Gulagin työleireille tuomituista noin puolet oli saanut tuomionsa artikla 58:n perusteella.
Kvibille

| Kvibille |
| --- | --- |
 Kvibillen kirkko
 Kvibille
 Koordinaatit: 56°46′55″N, 12°49′57″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Hallandin lääni
Maakunta:  Halland
Kunta:  Halmstad
Väkiluku (2021):  974
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kvibille on taajama Halmstadin kunnassa Hallandin läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 974 asukasta vuonna 2021.
Kvibillessä on Arlan omistama juustoa valmistava meijeri, joka on perustettu vuonna 1916. Se työllistää noin sata henkilöä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kvibille Wikimedia Commonsissa
Eija Krogerus

Eija Selma Liisa Krogerus (o.s. Vanhala, 19. kesäkuuta 1932 Helsinki – 7. lokakuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen keilaaja, joka saavutti 1960- ja 1970-luvuilla yhdeksän arvokisavoittoa ja yhteensä 19 arvokisamitalia.
Eija Krogerus oli vuonna 1962 keilailun ensimmäisissä EM-kilpailuissa Besançonissa kisojen toiseksi menestynein naiskeilaaja. Hän sai henkilökohtaisessa kilpailussa hopeaa edellään vain maannaisensa Maire Rautakoski. Kultaa hän voitti parikilpailussa Rautakosken kanssa sekä molemmissa joukkuekilpailuissa (4 × 3 + 3 sarjaa amerikkalaisittain ja 4 × 6 sarjaa eurooppalaisittain). Méxicon MM-kilpailuissa 1963 hän saavutti pronssia molemmissa joukkuekilpailuissa. Birminghamin EM-kilpailuissa 1965 hän voitti kultaa parikilpailussa jälleen Rautakosken parina ja eurooppalaisittain keilatussa joukkuekilpailussa. Amerikkalaisittain käydyssä 5 × 3 + 3 sarjan joukkuekilpailussa Suomi sai pronssia. Malmön MM-kisoissa 1967 hän voitti molemmissa joukkuekilpailuissa kultaa ja henkilökohtaisessa kilpailussa hopeaa hävittyään Yhdysvaltain Helen Westonille vain kahdeksalla pisteellä (4585–4577). Kööpenhaminan EM-kilpailuissa 1969 hän saavutti kultaa eurooppalaisittain keilatussa joukkuekilpailussa ja hopeaa amerikkalaisittain keilatussa joukkuekilpailussa.
Dublinin EM-kilpailuissa 1973 Krogerus saavutti hopeaa parikilpailussa Ulpu Kaikon kanssa ja pronssia henkilökohtaisessa kilpailussa. Lontoon MM-kilpailuissa 1975 hän sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa hopealle. Vuonna 1977 hän voitti Lea Hilokosken parina Euroopan mestaruuden, ja viimeinen arvokisamitali tuli vuoden 1979 MM-kisoista Krogeruksen keilatessa Tuula Kaartisen kanssa parikilpailussa hopealle.
Kotimaassaan Eija Krogerus edusti helsinkiläisseuroja Keila-Naiset, Strikers ja Blooper. Hän voitti henkilökohtaisen Suomen mestaruuden vuosina 1963, 1967, 1968, 1970, 1971, 1979 ja 1982. Hänet valittiin Suomessa Vuoden naisurheilijaksi 1967. Vuonna 2002 hänet valittiin ensimmäisenä suomalaisena keilailun kuuluisuuksien galleriaan. Hän osallistui SM-kisoihin vielä 2010-luvulla.