stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saul Bass

Saul Bass vuonna 1979.
Saul Bass [bæs] (8. toukokuuta 1920 New York – 25. huhtikuuta 1996 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen graafinen suunnittelija ja Oscar-palkittu elokuvantekijä, joka tunnetaan parhaiten Hollywood-elokuviin luomistaan alkuteksteistä ja -jaksoista.
40-vuotisen uransa aikana hän työskenteli useiden eturivin Hollywoodin elokuvaohjaajien kuten Alfred Hitchcockin, Otto Premingerin, Stanley Kubrickin ja Martin Scorsesen kanssa.
Bass opiskeli Howard Traftonin johdolla New Yorkin Art Students League -oppilaitoksessa 1936–1939 ja sitten Gyorgy Kepesin johdolla Brooklyn Collegessa 1944–1945. Jo opiskeluaikana hän työskenteli freelancerina kunnes perusti vuonna 1946 Saul Bass and Associates -yrityksensä Los Angelesiin. Hänen ensimmäinen alkutekstityönsä oli vuoden 1954 oopperamukaelma Carmen Jones. Vuonna 1962 hän debytoi ohjaajana elokuvalla Apples and Oranges. Filmien alku- ja lopputekstien ohella Bass suunnitteli trailereita, elokuvajulisteita, tv-mainoksia, pakkauksia ja yrityslogoja.
Bass toi Hollywoodin elokuvajulisteisiin uudenlaista selkeyttä ja iskevyyttä. Perinteisiä, sekavia ja usein monista kuvista koostettuja elokuvajulisteita hän kutsui ”See! See! See!” -tyyliksi, ja omaa lähestymistapaansa taas yhden asiaa viestivän kuvan (single appropriate image) metodiksi. Hänestä elokuvajulisteen ei pitänyt tehdä samaa kuin elokuvatraileri tekee – esittää kuvia elokuvan tapahtumista ja näyttelijöistä – vaan kiteyttää elokuvan olennaisin sisältö yhteen visuaaliseen metaforaan.
Bass teki myös useita lyhytelokuvia, joista yksi voitti Oscar-palkinnon (Why Man Creates, 1968). Elämänsä aikana Bass ohjasi vain yhden täyspitkän filmin: scifi-elokuvan Phase IV (1974). Erään kriitikon mukaan Phase IV on pikemminkin disainattu kuin ohjattu elokuva, ja se on editoitu värin ja linjan periaatteiden mukaan, eikä näyttelijäsuoritusten tai juonen mukaan. Siinä missä muut 1970-luvun ympäristöaiheiset kauhuelokuvat kertoivat siitä, kuinka luonto iskee takaisin, Phase IV:ssä luonto ei piittaa.
Arianen lemmentarina
Tervetuloa ikävä
Carmen Jones
Miehen mitta
Vertigo – punainen kyynel
Aiheesta muualla

Art Directors Club biography & images of work
Saul Bass on the Web
Bio-film & resources on Saul Bass (Arkistoitu – Internet Archive)
Title sequences from Saul Bass (videos & commentary)
Titles designed by Saul Bass (still sequences & commentary) (Arkistoitu – Internet Archive)
Saul Bass Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Movie Posters designed by Saul Bass (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirjallisuutta

Horak, Jan-Christopher: Saul Bass : Anatomy of Film Design. The University Press of Kentucky, 2014. ISBN 978-0-8131-4718-5.
Typografia
| --- | --- |
Typografit ja kirjainmuotoilijat:  Jonathan Barnbrook  Saul Bass  Ed Benguiat  Morris Fuller Benton  Neville Brody  Frederic Goudy  Claude Garamond  Eric Gill  Tomi Haaparanta  Nicolas Jenson  Edward Johnston  Donald Knuth  Rudolf Koch  Sami Kortemäki  Zuzana Ličko  William Morris  Stanley Morison  Jan Tschichold  Carol Twombly  Wolfgang Weingart  Hermann Zapf  Gudrun Zapf-von Hesse 
Kirjaintyylit ja -lajit:  Anfangi  Antiikva  Arial  Baskerville  ITC New Baskerville  Calibri  Comic Sans  Egyptienne  Fraktuura  Garamond  Gill Sans  Helvetica  Palatino  Times New Roman  Unsiaali  Verdana 
Merkit:  Alduksen lehti ❦  Asteriski *  Ät-merkki @  Englannin punta £  Ampersandi &  Jokerimerkki  Kappaleen merkki ¶  Luetelmamerkki  Luettelo matemaattisista merkeistä  Plus-miinusmerkki ±  Promille ‰  Prosentti %  Pykälämerkki §  Risti †  Ristikkomerkki #  Rub el Hizb ۞  Tekijänoikeusmerkki ©  Tilde ~  Valuuttamerkki ¤  Yläpuolinen indeksointipilkku 
Suuntaukset:  Amerikan uusi aalto  Dekonstruktivismi  Postmodernismi  Sveitsiläinen tyyli 
Muut aiheet:  Aakkoslaji  CamelCase  Glyyfi  Goottilaiset kirjaintyypit  Kapiteeli  Kirjain  Kirjaintyyppi  Kursiivi  Ligatuuri  Logo  Lorem ipsum  Orpo- ja leskirivit  Painokirjaimet  Sans-serif  Serif  TrueType  Web Open Font Format  X-korkeus  Yliviivaus  Ylleviivaus  Ylä- ja alaindeksi 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Grammy Awards  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Kokemäen linna

| Kokemäen linna |
| --- | --- |
 H. A. Reinholmin pohjapiirros linnasta vuodelta 1868
Sijainti:  Äimälä, Kokemäki
Koordinaatit:  61.274386°N, 22.302661°E
Rakennustyyppi:  linna
Valmistumisvuosi:  mahdollisesti 1324–1325
Purkuvuosi:  1367
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kokemäen linnaluodolla on ilmeisesti sijainnut 1300-luvulla pieni kivilinna. Kalliolla on saattanut sijaita torni.
Aikoinaan koskena virrannut vesi toimi esteenä Kokemäen linnaluodon molemmin puolin. Nykyään joki on valjastettu vesivoimaksi.
Kokemäen linna oli keskiaikainen, vuonna 1367 purettu linna Satakunnassa Kokemäellä. Se sijaitsi Linnaluodolla Kokemäenjoessa, noin kilometrin Kokemäenkartanosta luoteeseen. Luodolta on 1800-luvulla tehdyissä kaivauksissa löydetty myöhäisrautakaudelle ja varhaiskeskiajalle ajoitettua esineistöä. Tutkijat ovat tehneet luodolla neljä inventointia, mutteivät varsinaisia tutkimuksia 1800-luvun lopun kaivauksia lukuun ottamatta.
Sijainti

Linna sijaitsi Kokemäenjoen saaressa, ns. Kokemäen linnaluodolla. Saari on Forsbyn koskessa Äimälän kylässä, noin kolme kilometriä alajuoksuun Kokemäen keskustasta. Siitä käytetään myös nimityksiä Forsbyn linnaluoto ja Koskenkylän linnaluoto. Se kuuluu samaan historialliseen kokonaisuuteen kuin saaren kohdalla joen pohjoisrannalla sijaitseva muinainen palvontapaikka Hiidenniemi ja etelärannalla oleva Äimälän leikkimäen viikinkiaikainen kalmisto.
Kokemäen linna sijaitsi strategisesti erinomaisella paikalla. Sieltä pystyttiin tehokkaasti valvomaan paitsi joen liikennettä, myös sen molempia rantoja sekä kosken alapuolista suvantoa. Luodon erottaa eteläpuolen mantereesta kaksi kapeaa joenuomaa, joiden väliin jää pieni saari, Katavaluoto. Erään teorian mukaan uomat olisivat alun perin olleet kaivettuja vallihautoja.
Linnan rakentaminen ja purkaminen

Linnan tarkkaa rakentamisaikaa ei tunneta, mutta erääksi ajankohdaksi on arveltu vuosia 1324–1325, jolloin Matias Kettilmundinpoika toimi Suomen käskynhaltijana. Läheiset pronssi- ja rautakautiset kalmistot kertovat alueen olleen käytössä kuitenkin jo varhaisemmassa historiassa, mistä syystä sijainniltaan edullinen Linnaluoto on mahdollisesti toiminut puolustustarkoituksessa jo ennen Ruotsin vallan aikaa.
Satakunnassa oli samaan aikaan toinenkin linna, Liinmaan linna, joka sijaitsi Eurajoella. Maakunnan asukkaat valittivat kuningas Albrekt Mecklenburgilaiselle kahden linnan ylläpidon olevan heille liian suuri rasitus. Kuningas antoikin 12. heinäkuuta 1367 määräyksen, jossa hän valtuutti Dietrich Viereggen, Nils Kettilmundinpojan ja Ernst von Drotzemin purkamaan linnan ja perustamaan sen uudelleen johonkin sopivampaan paikkaan. Nils Kettilmundinpoika oli entinen Tukholman linnan vouti ja Vaasa-sukuun kuulunut Kustaa Vaasan esi-isä. Vieregge puolestaan oli mecklenburgilaista alkuperää oleva palkkasoturipäällikkö. Von Drotzemin arvellaan olleen Turun linnan päällikkö, jonka alueeseen myös Satakunta kuului. Kirje on säilynyt kopioituna Turun tuomiokirkon Mustassa kirjassa. Linnan purkamisen jälkeen saaren sai haltuunsa Turun piispana toiminut Henrik Hartmaninpoika.
Albrekt Mecklenburgilaisen kirjeessä linnan mainitaan olleen "uudelleenvarustettu (instauratum)". Tämä viittaa siihen, että linna olisi joskus joutunut hyökkäyksen kohteeksi, jonka jälkeen se olisi pitänyt uusia. Hyökkäyksen on arveltu tapahtuneen vuonna 1364. Tällöin kuningas Albrektin joukot piirittivät Maunu Eerikinpojan voudin hallussa ollutta Turun linnaa, jolle myös Satakunta olisi ollut hallinnollisesti alistettu.
Tutkimukset linnaluodolla

Kielen‐ ja historiantutkija Johan Adolf Lindström kirjoitti vuonna 1860, että vielä vuosisadan alussa saaresta olisi löytynyt jäänteitä linnasta ja näkyvillä oli kellareita sekä vallihautoja. Saarella kasvoi myös villiintyneitä puutarha‐ ja ryytimaakasveja. Muutamaa vuotta myöhemmin paikalla käynyt kansatieteilijä Henrik August Reinholm laati löytöjensä perusteella kartan ja selostuksen linnaluodosta. Sen mukaan alueella oli noin 30×40 metrin laajuinen nelikulmainen tasanne, jonka pohjoissivulla oli ainakin yksi vajaan parin metrin korkuinen valli sekä vallihauta. Katavaluodossa oli Reinholmin mukaan ollut pyöreä, noin 18 metriä ympärysmitaltaan ollut tiilestä ja harmaakivestä muurattu rakennus.
Ainoat laajemmat arkeologiset kaivaukset saaressa on tehnyt vuonna 1886 Hjalmar Appelgren. Hän löysi muun muassa rautaisia saranoita, keihäänkärjen, soljen ja hampaita. 1970‐luvun lopulla tehdyissä koekaivauksissa löydettiin rautakautista ja keskiaikaista keramiikkaa sekä tiilimurskaa. Niiden perusteella alueella on siis ollut jonkinlaista toimintaa jo rautakaudella, ennen keskiaikaisen linnan perustamista. Löydöt ovat hyvin samantyylisiä kuin Liinmaan linnasta Eurajoelta tehdyt.
Nykyään Linnaluoto sekä Katavaluoto ovat eroosion ja voimalaitosten rakentamisen aiheuttaman vedenpinnan nousun johdosta pienempiä kuin 1800‐luvulla tehtyjen tutkimusten aikana. Joitakin muinaisjäännöksiä on myös jäänyt kokonaan veden alle.
Linnanluodolla sijainneen linnan purkamisen jälkeen on Kokemäellä saattanut sijaita toinenkin linna vielä aivan 1300‐luvun lopulla. Vuonna 1395 ensimmäistä kertaa asiakirjoissa esiintyvän Aborchin linnan tarkkaa sijaintipaikkaa ei kuitenkaan tiedetä.
Koivukehrääjä

| Koivukehrääjä |
| --- | --- |
 naaras
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Karvakehrääjämäiset Lasiocampoidea
Heimo::  Karvakehrääjät Lasiocampidae
Alaheimo::  Lasiocampinae
Suku::  Villahäntäkehrääjät Eriogaster
Laji::  lanestris
Kaksiosainen nimi
 Eriogaster lanestris  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Koivukehrääjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koivukehrääjä (Eriogaster lanestris) on keskikokoinen, keväinen yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Koivukehrääjä on keskikokoinen, roteva ja pyöreäsiipinen perhonen. Etusiipien pohjaväri on harmahtavan punaruskea, kuten myös ruumiin karvoitus. Etusiiven poikki kulkee vaalea poikkiviiru, joka ei erityisemmin mutkittele. Poikkiviiru on koiraalla leveämpi ja reunoiltaan tarkkarajaisempi. Siiven keskellä on laaja, vaalea keskitäplä ja tyvessä vaalea, kolmiomainen täplä. Takasiivet ovat selvästi etusiipiä pienemmät, vaaleamman ruskeat, ja myös niissä erottuu vaalea poikkiviiru. Koiraan tuntosarvet ovat selvästi kaksoiskampamaiset. Naaras on ruumiiltaan koirasta tukevampi, ja sen takaruumiin kärjessä on harmaista karvoista muodostuva pyöreä tupsu. Siipiväli on koiraalla 29–38 mm ja naaraalla 39–45 mm.
♂
♀
Levinneisyys ja lentoaika

Koivukehrääjää tavataan suuressa osassa Keski-Eurooppaa. Idässä sen levinneisyys ulottuu Venäjän poikki Itä-Aasiaan. Se on kaikkialla esiintymisessään paikoittainen. Suomessa koivukehrääjän levinneisyysalue on erikoinen. Maan eteläosissa sitä tavataan lounaisrannikolla sekä Itä-Suomessa. Pohjoisempana sitä tavataan Etelä-Pohjanmaalta Kainuuseen ulottuvan linjan pohjoispuolella Pohjois-Lappiin saakka. Näiden väliin, maan keskiosiin jäävältä vyöhykkeeltä havainnot puuttuvat. Aikuiset perhoset lentävät huhtikuun alusta toukokuun alkupuolelle, etelämpänä Euroopassa jo helmi-maaliskuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Koivukehrääjää tavataan lämpimillä, pensaikkoisilla paikoilla, kuten metsänreunustoilla, puutarhoissa, puistoissa ja teiden varsilla. Suomessa lajia tavataan useimmin soiden läheisyydessä. Perhoset aloittavat lentonsa varhain illalla, joskus jopa iltapäivällä. Molemmat sukupuolet tulevat valolle, joskin naaraat hieman harvemmin.
Naaras munii 200–300 munaa oksille noin 50 mm pitkiin ryhmiin, jotka kiertävät oksaa spiraalimaisesti. Munarykelmä peittyy naaraan takaruumiin kärkitupsusta irronneiden karvojen alle. Naaras kuolee pian munimisen jälkeen ja sen saattaa löytää maasta läheltä munarykelmää. Toukat kuoriutuvat hiukan myöhemmin ja rakentavat heti tuottamastaan valkoisesta seitistä yhteisen toukkapesän, jonka voi nähdä kymmenien metrien päähän. Toukat ovat sosiaalisia ja tulevat yhdessä ulos toukkapesästä ruokailemaan 3–6 kertaa päivässä. Toukat viihtyvät auringonpaisteessa, eivätkä yritä erityisemmin piilotella. Viimeisen nahanluonnin jälkeen toukat kuitenkin erakoituvat, mutteivät silloinkaan yleensä poistu muutamaa kymmentä metriä kauemmaksi aikaisemmasta pesäpaikasta. Toukat ovat täysikasvuisia heinäkuun alussa ja koteloituvat maahan, karikkeen joukkoon kovan, sylinterimäisen ja ruskean kotelokopan sisään. Kotelo talvehtii varsin usein kaksi kertaa, joskus useammankin, mutta kotelovaiheen tiedetään kestäneen jopa 14 vuotta.
Ravintokasvi

Toukka on polyfagi, joka syö pääasiassa koivuja (Betula), mutta harvakseltaan myös muita lehtipuita.
Aiheesta muualla

Perhostutkijainseura: Koivukehrääjä (Eriogaster lanestris) (Arkistoitu – Internet Archive)
kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Eriogaster lanestris (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q179287  BioLib: 51089  BOLD: 205582  CoL: 3B4GZ  EPPO: ERIGLA  EUNIS: 306737  Fauna Europaea: 443530  Fauna Europaea (new): bf314df6-c3bc-458a-8f8b-22f9bd406a72  GBIF: 4525266  iNaturalist: 354736  IRMNG: 10802100  LepIndex: 72371  LoB: 6290  MaBENA: EriogLanes  NBN: NBNSYS0000005702  NCBI: 1870635  Observation.org: 106805  Open Tree of Life: 3096533  Laji.fi: MX.61409
Arvid Kokko

Arvid Kokko eli Kokkonen (2. lokakuuta 1893 Nilsiä – 28. maaliskuuta 1918) oli suomalainen jääkäriluutnantti ja kuului urheiluseura Jyryyn sekä oli aikanaan Suomen parhaita pitkän matkan juoksijoita.
Arvi Kokko
Perhetausta

Hänen äitinsä oli Eeva Stiina Kokko (eli Kokkonen).
Opinnot ja urheilu

Kokko kävi kansakoulun. Nuoruudessaan Arvid Kokko eli urheilu-uralla jo Arvi Kokkonen oli 1910-luvulla Suomen parhaita pitkän matkan juoksijoita. Hän vei maastojuoksun ensimmäiset Suomen mestaruudet vuosina 1913 ja 1914. Molemmilla kerroilla hän oli myös voittamassa joukkuekilpailun Kuopion Riennolle. Kesällä 1913 Kokkonen juoksi Suomen kärkiajat 5 000 metrillä 15.32,6 ja 10 000 metrillä 32.24,0, mutta ei osallistunut SM-kisoihin. Vuotta myöhemmin hän sijoittui SM-kilpailuissa 5 000 metrillä viidenneksi ja 10 000 metrillä neljänneksi edustaen aikansa vahvaa suomalaista kestävyysjuoksuseuraa Helsingin Jyryä. Kauden parhaiksi ajoiksi tulivat 15.33,1 ja 32.24,6. Syyskuussa 1914 Kokkonen saavutti tunninjuoksussa SM-kullan ja sai seuraavan syksynä hopeaa Albin Stenroosin jäljessä.
Jääkärikausi

Kokko työskenteli leipurina Helsingissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 21. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Libaussa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Saksasta Kokko komennettiin Suomeen 26. lokakuuta 1917 ja hän saapui perille 31. lokakuuta 1917 aselaiva S/S Equityn ensimmäisellä retkellä Vesterölle Vaasan saaristoon. Vaasasta hänet komennettiin Isoonkyröön, missä hänen tehtävänä oli kouluttaa Isonkyrön ja lähiympäristön suojeluskuntajoukkoja. Vihollisuuksien alettua Kokko johti Isonkyrön suojeluskuntaosastoa sen riisuttua venäläiset aseista Vähässäkyrössä. Vähästäkyröstä hän jatkoi joukkoineen Kuopioon, missä hän osallistui Kuopion valloitukseen. Kuopiossa hänen osakseen tuli miehittää Kuopion kasarmin pohjoispuoli (uuden hautausmaan alue) ja ottaa haltuun kasarmin ja hautausmaan välissä kulkeva rataosuus.
Kuopiosta hän suuntasi Isonkyrön suojeluskuntaosaston päällikkönä 17. helmikuuta 1918 Vilppulan rintamalle, missä hänen johtamasta joukosta muodostettiin Hämeen ryhmän 11. komppania. Hänen komppaniansa liitettiin 22. maaliskuuta 1918 alkaen II Mannisen pataljoonan 3. komppaniaksi, jonka päällikkönä hän edelleen jatkoi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin komppanianpäällikkönä Korkeakoskella, Mannisessa, Hyyrylässä, Suinulassa, Messukylässä ja Kalevankankaalla, missä hän kaatui taistelussa 28. maaliskuuta 1918. Hänet haudattiin Kuopion sankarihautaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 18. heinäkuuta 1917  Aliupseeri 12. tammikuuta 1918  Luutnantti 3. maaliskuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Bark at the Moon

| Bark at the Moon Ozzy Osbourne |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 6. elokuuta - 2. lokakuuta 1983 Ridge Farm- ja Abbey Road-studiot
 Julkaistu: 15. marraskuuta 1983   22. elokuuta 1995 (uusintapainos)   2002 (uusintapainos)
 Tuottaja(t): Ozzy Osbourne, Bob Daisley ja Max Norman
 Tyylilaji: heavy metal
 Kesto: 38.00
 Levy-yhtiö: Epic Records CBS
Muut kannet
   Albumin takakansi   Vuoden 1995 uusintapainoksen kansikuva.
Listasijoitukset
  9. (10. tammikuuta 1984)   19. (1983)   20. (joulukuu 1983)   24. (joulukuu 1983)
Ozzy Osbournen muut studioalbumit
| Speak of the Devil 1982 | Bark at the Moon 1983 | The Ultimate Sin 1986 |
Bark at the Moon on Ozzy Osbournen studioalbumi vuodelta 1983. Se on ensimmäinen Osbournen albumeista jolla kitaraa soittaa Jake E. Lee. Albumi on myynyt yli kolme miljoonaa kappaletta Yhdysvalloissa ja se kuuluu Osbournen suosituimpiin albumeihin. Albumin tunnetuimmat kappaleet ovat singleinäkin julkaistut nimikappale "Bark at the Moon" ja balladi "So Tired".
Taustaa

Osbourne oli julkaissut kaksi hyvin menestynyttä albumia (Blizzard of Ozz ja Diary of a Madman) vuosina 1980 ja 1981. Albumeilla olivat soittaneet Osbournen lisäksi kitaristi Randy Rhoads, basisti Bob Daisley ja rumpali Lee Kerslake. Kaksi viimeksi mainittua erotettiin yhtyeestä keväällä 1981 ja heidät korvasivat basisti Rudy Sarzo ja rumpali Tommy Aldridge. Osbournen suosio nousi kohisten vuosien 1981 ja 1982 aikana varsinkin Pohjois-Amerikassa hyvin vastaanotettujen albumien, Osbournen kyseenalaisten tempausten ja Rhoadsin taiturimaisen kitaroinnin ansiosta. Maaliskuussa 1982 kitaristi Rhoads kuoli lento-onnettomuudessa kesken Yhdysvaltain kiertueen. Kiertuetta jatkettiin kuitenkin pari viikkoa myöhemmin Bernie Tormen (ex-Gillan) tuuratessa ensin muutaman keikan ajan ja sitten Brad Gillisin kanssa vuoden 1982 loppuun asti. Syksyllä 1982 Osbourne julkaisi Speak of the Devil -nimisen livealbumin, jolla hän versioi vanhan yhtyeensä Black Sabbathin kappaleita.
Gillisin lähdettyä Night Ranger -yhtyeeseen vuoden 1982 lopussa Osbourne oli jälleen ilman kitaristia. Vahvimmin ehdolla uudeksi kitariksi olivat Dokken-yhtyeen George Lynch ja Ratt- ja Rough Cutt -yhtyeissä aiemmin soittanut Jake E. Lee (oik. Jakey Lou Williams), joista jälkimmäinen sai lopulta paikan. Lee omasi eksoottisen japanilais-amerikkalaisen ulkonäön yhdistettynä Mötley Crue/Ratt-tyyliseen glam metal -imagoon ja lisäksi hän oli teknisesti taitava kitaristi. Leen lisäksi kevään 1983 kiertuekokoonpanoon kuuluivat basisti Don Costa, kosketinsoittaja Lindsay Bridgwater ja rumpali Tommy Aldridge. Tulevan Bark at the Moon -levyn äänitykset oli tarkoitus aloittaa kesällä 1983. Bob Daisleyn mukaan Osbourne oli pyytänyt häntä jo kesällä 1981 mukaan seuraavan albuminsa studiotyöskentelyyn, sillä vaikka hänet korvannut Rudy Sarzo oli hyvä basisti, ei hän kuitenkaan ollut Daisleyn veroinen säveltäjä saati sanoittaja. Daisley oli kirjoittanut lähes kaikki Osbournen aiempien albumien sanoitukset. Lisäksi basisti Don Costa riitaantui Osbournen kanssa joten uutta basistia tarvittiin muutenkin. Yhtyeeseen palasi myös aiemmin mukana ollut kosketinsoittaja Don Airey.
CD-julkaisut

Bark at the Moon julkaistiin remasteroituna CD-versiona ensimmäisen kerran vuonna 1995. Versio noudattelee alkuperäistä Pohjois-Amerikan kappalelistausta ja "Spiders" on tässä versiossa bonuskappaleena. Vuonna 2002 Osbournen katalogin uudelleenjulkaisujen yhteydessä albumi julkaistiin jälleen, tällä kertaa uudella miksauksella. Huomattavia eroja on ainakin kitarasooloissa etenkin kappaleessa "Rock 'n' Roll Rebel" ja lisäksi "You're No Different" on lähes minuutin pitempi sisältäen kosketinsoitinvoittoisemman miksauksen. Myös "Centre of Eternity"-kappaleen miksaus on huomattavasti alkuperäistä poikkeavampi ja eroavaisuuksia voi löytää myös "Waiting for Darkness"-kappaleen jousisovituksista. Vuoden 2002 versio noudattaa myös alkuperäistä Pohjois-Amerikan kappalelistausta ja "Spiders"-kappaleen lisäksi "One Up the B-side" on otettu mukaan bonuskappaleeksi.
Kappaleet

Kaikki sävellykset ja sanoitukset: Ozzy Osbourne.
Kappaleet > Pohjois-Amerikan versio

A-puoli
Bark at the Moon – 4.14
You're No Different – 4.58
Now You See It (Now You Don't) – 5.04
Rock 'n' Roll Rebel – 5.25
B-puoli
Centre of Eternity – 5.23
So Tired – 3.57
Slow Down – 4.18
Waiting for Darkness – 5.11
Kappaleet > Euroopan versio

A-puoli
Rock 'n' Roll Rebel - 5:28
Bark at the Moon - 4:14
You're No Different - 5:00
Now You See It (Now You Don't) - 5:04
B-puoli
Forever - 5:23
So Tired - 3:57
Waiting for Darkness - 5:14
Spiders - 4:20
Kappaleet > Vuoden 1995 remasteroitu versio

Bark at the Moon - 4:16
You're No Different - 5:00
Now You See It (Now You Don't) - 5:04
Rock 'n' Roll Rebel - 5:26
Centre of Eternity - 5:23
So Tired - 3:57
Slow Down - 4:17
Waiting for Darkness - 5:14
Spiders in the Night (bonuskappale) - 4:22
Kappaleet > Vuoden 2002 remasteroitu ja uudelleenmiksattu versio

Bark at the Moon - 4:15
You're No Different - 5:50
Now You See It (Now You Don't) - 5:11
Rock 'n' Roll Rebel - 5:23
Centre of Eternity - 5:15
So Tired - 4:01
Slow Down - 4:19
Waiting for Darkness - 5:13
Spiders - 4:29
One Up the B-side - 3:23
Singlejulkaisut

"Bark at the Moon" / "One Up the B-side", Epic A 3915 (UK 7") 21.
"Bark at the Moon" / "Spiders", CBS ZS4 04318 (USA 7") 9. (Billboard Bubbling Under Hot 100 Singles) , 12.(Mainstream Rock Charts)
"So Tired" / "Forever" (live), Epic (UK 7") 20.
"So Tired" / "One Up the B-side", CBS ZS4 04383 (USA 7") 4. (Billboard Bubbling Under Hot 100 Singles)lähde?
"Bark at the Moon" / "One Up the B-side" / "Slow Down", Epic TA / WA (silver) 3915 (UK 12")
"So Tired" / "Bark at the Moon" (live), Epic EPCA 4452 (UK 7")
"So Tired" / "Waiting for Darkness" / "Bark at the Moon" (live), "Suicide Solution" (live), "Paranoid" (live), Epic TA 4452 (UK gold 12")
"So Tired" / "Bark at the Moon" (live) / "Waiting for Darkness" / "Paranoid" (live), CBS DA 4452 (USA 7" double)
Kokoonpano

Ozzy Osbourne – laulu
Jake E. Lee – kitarat, taustalaulu
Tommy Aldridge – rummut
Bob Daisley – basso, taustalaulu
Don Airey – kosketinsoittimet
sekä
Max Norman - taustalaulu
Louis Clark - jousisovitukset
Tuotanto

Ozzy Osbourne, Bob Daisley ja Max Norman - tuottajat
Max Norman - nauhoitus
Tony Bongiovi - miksaus, Power Station, New York
Steve Joule - kansitaiteen suunnittelu
Greg Cannon - maskeeraus
Fin Costello ja Tony Harrison - valokuvaus
Bob Ludwig ja Brian Lee - remasterointi 1995
Bruce Dickinson - remasterointi 2002
Arvostelut

Ultimate Guitar () (Arkistoitu – Internet Archive)
Sputnik Music (
Allmusic () linkki
Korroosio () linkki[vanhentunut linkki]