stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ahdistuneisuushäiriö
Esiintyvyys

Neljäsosa väestöstä kärsii jostain ahdistuneisuushäiriöstä jossain elämänsä vaiheessalähde?. Ahdistuneisuushäiriöiden 12 kuukauden esiintyvyys suomalaisilla aikuisilla vuonna 2000 oli seuraava:
Paniikkihäiriö: noin 1,9 %
Julkisten paikkojen pelko ilman paniikkihäiriötä: noin 1,2 %
Sosiaalisten tilanteiden pelko: noin 1,0 %
Yleistynyt ahdistuneisuushäiriö: noin 1,3 %
Rajatummista väestöistä esimerkiksi perusterveydenhuollon potilasväestössä noin 4-8 %:lla on yleistynyt ahdistuneisuushäiriö ja 7 %:lla on sosiaalisten tilanteiden pelko.
Syyt > Psykososiaaliset tekijät

Ahdistuneisuuden laukaiseva syy on paniikkihäiriössä ja yleistyneessä ahdistuneisuushäiriössä tyypillisesti ennalta-arvaamaton ja vaihteleva, eikä oireen vaikeutuminen näytä liittyvän mihinkään erityisen rasittavaan tai vaaralliseen ympäristön ärsykkeeseen. Paniikkikohtauksen laukaisevana tekijänä voi olla esimerkiksi lievä heikotuksen tunne. Muut ahdistuneisuushäiriöt aiheutuvat rajatummin tietyistä pelon kohteena olevista ympäristöistä ja tekijöistä ja niiden ennakoinnista ja ajattelusta.
Eri ahdistuneisuushäiriöiden psykologisiin mekanismeihin kuuluvat muun muassa seuraavat:
Tuntemusten huomioinnin ja itsetarkkailun lisääntyminen
Tarkkaavaisuuden lisääntyminen itseen muiden mielessä
Itsen käsittely ei-haluttuna, vastenmielisempänä tai häpeällisempänä kohteena
Tuntemusten katastrofitulkintojen lisääntyminen
Ennakkokatastrofoinnin lisääntyminen
Tilanteiden jälkimurehtimisen lisääntyminen
Uusien uhkien etsimisen lisääntyminen
Uhkiin liittyvien mielikuvien ja ajatusten lisääntyminen
Huolehtimiseen liittyvän positiivisen metauskomuksen vahvistuminen (uskomus, että uhan välttämiseksi täytyy murehtia ja huolehtia)
Huolehtimiseen liittyvän negatiivisen metauskomuksen vahvistuminen (uskomus, että ei hallitse murehtimistaan)
Huolen lisääntyminen liiasta huolehtimisesta
Turvakäyttäytyminen, kuten välttely, ajatusten torjuminen, imagonhallinta, paikan valinta, ulkoaopettelu, vahvan ehostuksen käyttö ja vihaiset ilmeet
Lisäksi seuraavat tekijät näyttävät liittyvän ahdistuneisuushäiriön kehittymisen riskiin:
Persoonallisuus: Ainakin negatiivinen affektiivisuus (reagoiminen kielteisillä tunteilla) ja korostunut estyneisyys lisäävät ahdistuneisuushäiriön riskiä. Monilla psykologisilla resilienssitekijöillä (kuten ajattelumalleilla) voi jonkin verran olla suojaavaa vaikutusta.
Ihmissuhteet: Lapsuuden perheen riitaisuus, ylisuojelevuus ja hylkäävä vuorovaikutus sekä varhainen ero vanhemmista, koulukiusaaminen ja kaltoinkohtelu lisäävät kaikki ahdistuneisuushäiriön riskiä. Sosiaalisilla resilienssitekijöillä, kuten tukevilla ihmissuhteilla, lienee jonkin verran suojaavaa vaikutusta.
Traumaattiset kokemukset
Psykiatriset häiriöt: Samanaikaiset muut psykiatriset häiriöt voivat lisätä ainakin ahdistuneisuushäiriön uusiutumisen riskiä. Samanaikaissairastavuus on yleistä, mutta tämä voi myös liittyä samoihin syytekijöihin ja olla ahdistuneisuushäiriön seuraus.
Syyt > Biologiset tekijät

Autonominen hermosto: Monet ahdistuneisuuteen liittyvät oireet johtuvat fysiologisesti autonomisesta kiihotustilasta, erityisesti sympatikotoniasta eli sympaattisen hermoston aktivaatiosta.
Ikä: Sosiaalisten tilanteiden pelko alkaa usein lapsuus- tai nuoruusiässä, joskus aikuisiässä. Paniikkihäiriö ilmaantuu tyypillisimmin 20-30-vuotiaana. Yleistynyt ahdistuneisuushäiriö alkaa yleensä alle 40-vuotiaana.
Sukupuoli: Paniikkihäiriö, sosiaalisten tilanteiden pelko ja yleistynyt ahdistuneisuushäiriö ovat yleisempiä naisilla kuin miehillä.
Genetiikka: Ahdistuneisuushäiriöiden periytyvyys on kaksostutkimusten mukaan noin 30-60 %.
Vähäinen liikunta
Syyt > Kemialliset tekijät

Useat päihteet vähentävät ahdistuksen tunnetta hetkellisesti, mutta vieroitusoireena tai pitkäaikaiskäytössä lisäävät sitä. Päihteiden käyttö voi lisätä ahdistuneisuushäiriön riskiä ja pitkittää ahdistuneisuushäiriötä heikentämällä sen hoidon tehoa. Ahdistuneisuushäiriön kehittymisen riskiä lisäävät ainakin tupakointi ja nikotiiniriippuvuus sekä mahdollisesti alkoholin ja kannabiksen käyttö.
Vaikutukset > Oireet

Ahdistuneisuushäiriöt ovat oireyhtymiä, joihin kuuluu vaikeat toimintakykyä rajoittavat ahdistuneisuusoireet, autonomisen hermoston aiheuttamat oireet sekä välttämiskäyttäytyminen. Ahdistuneisuudella tarkoitetaan huonosti tiedostetun uhan ennakoimisesta johtuvaa pelon tunnetta. Pelko on tunnusomainen emotionaalinen ja fysiologinen reaktio vaarallisiksi koettuihin ärsykkeisiin. Ahdistuneisuushäiriöillä on kohtalainen taipumus uusiutua; tätä tapahtuu noin kolmanneksella potilaista vuoden kuluessa hoidon lopetuksesta. Oireyhtymiin liittyvät oireet voidaan jakaa karkeasti psyykkisiin ja kehollisiin (somaattisiin) oireisiin.
Psyykkisempiin oireisiin kuuluvat seuraavat:
Pelko, jonka kohteena voi olla esimerkiksi itsehallinnan menettäminen, sekoaminen, pyörtyminen, kuolema, väkijoukot, julkiset paikat, yksin matkustaminen, kotoa lähteminen, huomion kohteeksi joutuminen, nöyryyttävä käytös, nolostuttava käytös, julkiset ruokailutilanteet, esiintymistilanteet, tuttujen kohtaaminen, rajatut ryhmätilanteet (juhlat, kokoukset, opetustapahtumat) tai pelottavassa tilanteessa oksentaminen, virtsaaminen tai ulostaminen
Pelästymisherkkyys
Levottomuus tai rentoutumiskyvyttömyys
Hermostuneisuus tai ärtyneisyys
Huolestuneisuus tai murehtiminen
Tuskaisuus
Huimaus tai pyörryttävä, sekava tai epävakainen olotila
Derealisaatio eli tunne ympäristön epätodellisuudesta
Depersonalisaatio eli tunne itsen poissaolevuudesta tai kaukaisuudessa olemisesta
Keskittymisvaikeus tai mielen tyhjäksi pyyhkiytyminen
Kehollisempiin oireisiin kuuluvat seuraavat:
Sydämentykytys, korkea pulssi tai sydämen hakkaaminen
Hengitysvaikeus, kuten ilman loppumisen tai tukehtumisen tunne
Rinnan kipu tai muu epämiellyttävä tunne
Punastuminen, kuumat aallot ja vilunväristykset
Vapina ja lihasjännitys, -särky ja -kipu
Nukahtamisvaikeus ja unihäiriöt
Tiheävirtsaisuus
Hikoilu
Suun kuivuminen
Ihon puutuminen ja pistely
Nielemisvaikeus tai palan tunne kurkussa (globus)
Vatsakipu tai vatsanväänteet
Pahoinvointi
Erektiohäiriölähde?
Vaikutukset > Oireyhtymät

Yleistynyt ahdistuneisuushäiriö: Vähintään 6 kuukauden ajan kestänyt korostunut jännittyneisyys, huolestuneisuus ja pelokkuus suhteessa arkipäivän tapahtumiin ja ongelmiin. Ajalliselta kulultaan häiriö on tyypillisesti aaltoileva ja häviää äkillisesti noin kolmanneksella potilaista.
Paniikkihäiriö: toistuvat, äkillisesti alkavat, muutamassa minuutissa huippunsa saavuttavat, vähintään muutaman minuutin kestävät ja intensiivisen pelottavat tai epämiellyttävät paniikkikohtaukset tilanteissa, jotka ovat ennalta-arvaamattomia, vaihtelevia ja kohtuullisen turvallisia ja rasittamattomia. Ajalliselta kulultaan häiriö on tyypillisesti pitkäaikainen ja uusiutuva tila, mutta oireiden laatu ja vaikeusaste vaihtelevat paljon yksilöiden välillä. Noin 20 % potilaista on vaikeasti ja noin 40 % lievästi oireilevia pitkässä seurannassa. Vaikeasta paniikkihäiriöstä puhutaan, kun kohtauksia on vähintään 4 viikossa, ja keskivaikeasta, kun niitä on vähintään 4 kuukaudessa.
Sosiaalisten tilanteiden pelko: Huomattava huomioon kohteeksi joutumiseen tai nöyryyttävään tai nolostuttavaan käytökseen rajautuva pelko, tai huomattavaa näihin liittyvien tilanteiden välttelyä, minkä henkilö tunnistaa kohtuuttomaksi ja josta hän kokee huomattavaa tuskaisuutta. Pelko ei aiheudu elimellisestä mielenterveyden häiriöstä, harhoista, skitsofreniaryhmän häiriöstä, mielialahäiriöstä, pakko-oireisesta häiriöstä tai kulttuurin mukaisista uskomuksista.
Julkisten paikkojen pelko (agorafobia): Väkijoukkojen, julkisten paikkojen, yksin matkustamisen tai kotoa lähtemiseen pääasiassa rajautuvia ahdistuneisuusoireita tai näiden välttelyä, minkä henkilö tunnistaa kohtuuttomaksi ja josta hän kokee huomattavaa tuskaisuutta. Pelko ei aiheudu elimellisestä mielenterveydenhäiriöstä, harhoista, skitsofreniaryhmän häiriöstä, mielialahäiriöstä, pakko-oireisesta häiriöstä tai kulttuurin mukaisista uskomuksista.
Pakko-oireinen häiriö: Toistuvat, epämiellyttävät, ahdistavat, epätarkoituksenmukaiset ja toimintakykyä haittaavat pakkoajatukset tai -toiminnot, jotka henkilö tunnistaa lähtöisiksi itsestään ja joita hän yrittää vastustaa, eikä pakko-oireet johdu Touretten oireyhtymästä, elimellisestä mielenterveyden häiriöstä, skitforeniaryhmän häiriöistä tai mielialahäiriöstä. Tavallisiin pakkoajatuksiin kuuluu kontaminaatiopelko, pakonomainen epäily, sairastaminen tai sairastuminen, symmetrian tarve sekä seksuaaliset ja aggressiiviset mielikuvat. Tavallisimpia pakkotoimintoja ovat muun muassa tarkistaminen, peseminen, laskeminen, järjestely ja keräily.
Vaikutukset > Liitännäissairaudet

Päihdeongelmat: Ahdistuneisuushäiriö altistaa päihteiden käytölle ja päihdehäiriöille, ainakin ahdistuneisuuden itselääkinnän vuoksi. Tämä vaikutus selittänee osan siitä, että noin 30-46 % ahdistuneisuushäiriö-potilaista tupakoi päivittäin ja noin 60 %:lla bentsodiatsepiini- ja opioidiriippuvaisista on ollut ahdistuneisuushäiriö.
Somaattiset sairaudet: Ahdistuneisuus ja ahdistuneisuushäiriöt voivat lisätä jonkin verran sepelvaltimotaudin, aivoinfarktin ja sydämen vajaatoiminnan riskiä sekä kuolleisuutta näihin sairauksiin. Ahdistuneisuus on tunteena tavallista somaattisten sairauksien yhteydessä.
Masennus: Masennuksen kehittyminen voi johtua siitä, että ahdistuksen hoidossa käytettävät bentsodiatsepiinit voivat aiheuttaa masennustalähde?.
Ehkäisy

Ahdistuneisuushäiriöitä ehkäiseviä toimenpiteitä voidaan toteuttaa valikoimattomasti tai kohdistaa koululaisiin ja opiskelijoihin, ahdistuneisuushäiriöistä kärsivien tai eronneiden vanhempien lapsiin tai ahdistusherkkiin ja ahdistuneisuusoireista kärsiviin. Psykologiset menetelmät perustuvat tyypillisesti kognitiiviseen käyttäytymisterapiaan (KBT). Yksittäisiin ehkäisymenetelmiin kuuluvat muun muassa seuraavat:
Kaltoinkohtelun tunnistaminen ja ehkäisy
Kiusaamisen tunnistaminen ja ehkäisy
Liikunta (kohtuullinen kuormitus)
Säännöllinen unirytmi
Säännöllinen ruokailurytmi
Stressinhallintamenetelmät, kuten rentoutusharjoitukset
Mielenterveyskoulutus (psykoedukaatio)
Ryhmätoimintaharjoitus
Toteaminen

Ahdistuneisuushäiriö voidaan diagnosoida usein perusterveydenhuollossa. Diagnoosin vahvistaminen ja erotusdiagnoosien poissulkeminen perustuu oireiden ja niiden kulun, syiden ja toiminnallisten haittojen kartoittamiseen psykiatrisen haastattelun ja tätä tukevien kyselymenetelmien, kuten seulontalomakkeiden, oirekartoitusmittareiden ja strukturoitujen haastatteluiden avulla.
Kyselymenetelmiin epäilyn mukaan kuuluvat muun muassa seuraavat:
Ahdistuneisuushäiriö: BAI, OASIS, DSM-IV SCID, MINI, K-SADS-PL
Yleistynyt ahdistuneisuus: GAD-7
Sosiaalisten tilanteiden pelko: LSAS ja SPIN
Paniikkihäiriö: PDSS-SR
Työdiagnoosiin päästessä poissuljettaviin tiloihin kuuluvat usein seuraavat diagnoosit:
Muut ahdistuneisuushäiriöt
Traumaperäinen stressihäiriö
Mielialahäiriöt
Hypokondrinen häiriö
Elimelliset sairaudet
Elimelliset mielenterveyden häiriöt
Psykoottiset häiriöt
Skitsofreniaryhmän häiriöt
Somatisaatiohäiriöt
Neuroosi

Ahdistuneisuushäiriöitä on kutsuttu myös neuroottisiksi häiriöiksi tai neurooseiksi, vaikkakin termi neuroosi juontaa alun perin muualta kuin ahdistuneisuushäiriöistä. Lääkäri William Cullen kuvasi vuonna 1769 neuroosi-käsitteellä hermosto-oireita, joita ei voinut selittää fysiologisesti (kr. νεῦρον ’hermo’, -osis ’poikkeavuus’). Psykoanalyysi omaksui kuitenkin käsitteen kuvaamaan lieviä mielenterveyden ongelmia. Käsitteen teki tunnetuksi Sigmund Freud (1856–1939), joka muutti käsitteen merkitystä tarkoittamaan häiriöitä, jotka johtuvat psyyken ristiriidoista ja tästä aiheutuvan ahdistuksen torjunnastalähde?. Nykyään psykiatriassa neuroosi-käsitteen käyttö on huomattavasti vähentynyt. Esimerkiksi Yhdysvalloissa käytössä olevassa DSM-tautiluokituksessa ei kyseistä termiä enää käytetä. Sen sijaan Suomessakin virallisessa asemassa oleva ICD-tautiluokitus sisältää termin. Nykyään on kuitenkin useita teorioita näiden ns. neuroottisten häiriöiden synnystä, ja niiden välillä ei ole mitään muuta selkeää yhteistä tekijää kuin niille annettu otsikko neuroosit.lähde?
Kahvikuppineuroosi on arki-ilmaisu käsien vapinalle tilanteissa, joissa vaaditaan tarkkuutta ja jossa henkilö on tai kuvittelee olevansa huomion kohteena. Nämä oireet liittyvät sosiaalisten tilanteiden pelkoon.
Puhekielessä käsitettä neuroosi käytetään hyvin laajasti, eikä sillä useinkaan tarkoiteta sairauden kriteerit täyttävää ahdistuneisuushäiriötä. Usein esimerkiksi toisen ihmisen yletöntä järjestyksenhalua, muiden mielestä liiallista siivoamista tai asioiden tarkistelua kutsutaan neuroottiseksi. Sairauden kriteerit täyttyvät kuitenkin vain, jos ihmisen normaali elämä häiriintyy merkittävästi, kun esimerkiksi järjestelyyn, siivoamiseen ja tarkisteluun kuluu joka päivä useita tunteja ja se haittaa sosiaalista elämää, töiden tekoa tai opiskelua ja muuta normaalia elämää merkittävällä tavalla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Matti Huttunen: Pakko-oireinen häiriö. Lääkärikirja Duodecim 2008.
Matti O. Huttunen: Mitä ovat ahdistuneisuus- ja pelko-oireiset häiriöt? Lääkkeet mielen hoidossa 2008. (Arkistoitu – Internet Archive)
Juha Veijola: Ahdistuneisuushäiriöt. (TherapiaFennica)
Ahdistuneisuus, Lääkärikirja Duodecim 5.9.2008, Matti Huttunen, psykiatrian erikoislääkäri
Ahdistuneisuushäiriöt (Mielenterveystalo.fi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Tähtiarpa

Tähtiarpa on Nelosella ja MTV3:lla esitetty hyväntekeväisyysarpajaisohjelma. Ohjelmaa esitetään suorana lähetyksenä joka arkipäivä. Tähtiarpa esitetään Nelosella 12:00-13:55 ja MTV3 11:00 - 12:00. Ohjelman tuottajana toimii Londur Oy ja ohjelmaa kuvataan Helsingissä. Tähtiarpa ohjelmassa on erilaisia tietokilpailuja. Ohjelmaan voi osallistua ostamalla hyväntekeväisyysarvan puhelinsoitolla. Arvan ostanut henkilö kuulee heti, voittiko arpa. Arvan ostaneella on mahdollisuus osallistua suoraan tv-ohjelmaan. Mikäli henkilö vastaa tietokilpailuun oikein, voitaa hän tv-ruudussa näkyvän voittosumman.
Jalkaväkirykmentti 58 (jatkosota)

| Jalkaväkirykmentti 58 |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1941 - 1944
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Jalkaväkirykmentti 58 oli jatkosodassa Suomen maavoimien rykmentti, jonka perustamisesta vastasi Etelä-Pohjanmaan Läntinen suojeluskuntapiiri. Rykmentin yksiköt koottiin Isojoelta, Kauhajoelta, Karijoelta, Teuvalta, Jurvasta sekä Jalasjärveltä. Suuria tappioita rykmentti kärsi Kiteen taisteluissa 1941.
Rykmentti liitettiin perustettaessa 19. divisioonaan, joka oli osa VII armeijakuntaa.
Rykmentille on pystytetty Jalasjärven kirkonkylään muistokivi.
Komentajat

Rykmentinkomentajina olivat:
everstiluutnantti (everstiksi 31. elokuuta 1942) Eero Juva 19. kesäkuuta 1941 - 8. lokakuuta 1944
everstiluutnantti Alfons Järvi 14. lokakuuta - 20. marraskuuta 1944
Aiheesta muualla

Latvatalo  (Arkistoitu – Internet Archive)
Elokuvamusiikki

Elokuvamusiikki on elokuvassa käytettävää musiikkia, joka on joko sävelletty nimenomaisesti tiettyä elokuvaa varten tai sijoitettu siihen. Musiikilla luodaan ja tehostetaan kuvamateriaalin ja muun ääniraidan luomaa tunnelmaa.
Elokuvamusiikkia ovat säveltäneet kaikkien musiikin alojen edustajat klassisen ja oopperamusiikin säveltäjistä rock-säveltäjiin. Jotkut säveltäjät ovat erikoistuneet elokuviin, ja toiset tekevät elokuvamusiikkia muun uransa ohella. Elokuvien orkesterimusiikki perustuu tyyliltään useimmiten romantiikan ajan musiikkiin.
Käyttö

Elokuvamusiikkina voi toimia jokin laulu, improvisoitu säestys, tai varta vasten elokuvaan sävelletty musiikki. Sen avulla voidaan luoda vaikutelma tietystä ajasta ja paikasta, se voi luoda tunnelmaa ja ilmapiiriä, se voi korostaa tiettyjä elementtejä selkeyttäen juonta ja kerronnan etenemistä, se voi ohjata katsojan suhtautumista kerrontaan, se voi selventää elokuvan hahmojen ajatuksia ja tarkoitusperiä, tai se voi luoda ja voimistaa hahmojen ja yleisön kokemia tunnetiloja kuten jännitystä tai rakkautta. Elokuvamusiikin avulla voidaan yhdistää muuten irrallisia kuvia ja antaa niille rytmi. Sitä voidaan käyttää myös itsenäisenä kerronnan elementtinä. Esimerkiksi Quentin Tarantinon Reservoir Dogsissa musiikki on paikoin merkittävässä osassa hahmojen luonteen kuvauksen syventämisessä.
Elokuvamusiikki nojaa usein katsojan tunnistamiin kulttuurisiin konventioihin, kuten vaskipuhaltimiin kuvastamaan länsimaisessa elokuvassa sankarillisuutta ja intialaisessa roistomaisuutta, tai jousisoittimiin ja nouseviin, kauniisiin melodioihin kuvastamaan romanttista intohimoa. Psykon (1960) suihkukohtauksessa Bernard Herrmann loi kauhua melodiattomuudella, arvaamattomilla rytmeillä, riitasoinnuilla sekä kirkuvilla viuluilla ja matalilla bassoilla. Ennio Morricone käytti Hyvissä, pahoissa ja rumissa (1966) odotustenvastaisesti mollia monissa vauhdikkaissa toimintakohtauksissa ja duuria vakavissa ja melankolisissa kohtauksissa. Tällaisilla valinnoilla elokuvan tekijät voivat ohjailla katsojaa tunnetasolla ja psykologisesti.
Musiikissa voidaan käyttää johtoaiheita tärkeille henkilöille, tapahtumille ja tilanteille. Niitä voidaan soittaa muunnellen tilannekohtaisesti. Esimerkkinä voidaan mainita Imperiumin marssin Tähtien sodasta. Taru sormusten herrasta -trilogia käyttää johtoaihetekniikkaa monien henkilöiden ja paikkojen yhteydessä.
Musiikin määrä vaihtelee elokuvittain. Useimmissa elokuvissa musiikkia käytetään ainakin jonkin verran. Joissain elokuvissa musiikkia on tuskin lainkaan, toisissa taas on vain harvoja kohtia missä musiikkia ei olisi taustalla. Rauni Mollbergin Tuntemattomassa sotilaassa ei käytetä musiikkia ollenkaan, ellei se ole osa tapahtumia.
Ohjaajan ja säveltäjän roolit

Elokuvamusiikin tekotapa riippuu monesta asiasta. Intian Bollywoodissa elokuvamusiikin tekijöillä on paljon enemmän vapauksia kuin Yhdysvaltain Hollywoodissa. Jotkut ohjaajat osallistuvat musiikin suunnitteluun, ja toiset ohjaajat antavat säveltäjälle paljon vapauksia. Jotkut tunnetuimmat säveltäjät, kuten Bernard Herrmann, ovat vaatineet tiukasti itselleen viimeisen sanan musiikkiinsa. Joillain ohjaajilla ja elokuvasäveltäjillä on pitkäaikainen yhteistyösuhde, kuten Steven Spielbergillä ja John Williamsilla sekä Rainer Werner Fassbinderilla ja Per Rabenilla.
Jotkut ohjaajat säveltävät itse elokuviensa musiikin tai osan siitä. Heistä tunnetuimpia ovat olleet esimerkiksi Satyajit Ray, D. W. Griffith, Teinosuki Kinugasa, Charles Chaplin, John Carpenter ja Clint Eastwood. John Ford tunsi hyvin Yhdysvaltain musiikkiperinteen ja valitsi lännenelokuviensa kansanlaulut itse. Akira Kurosawa antoi säveltäjilleen joka elokuvaansa eri mallin jota jäljitellä, esimerkiksi Rashomoniin (1950) Ravelin Boleron. Jean-Luc Godard saattoi sijoittaa säveltäjänsä valmiiksi tekemän musiikin kokonaan itse elokuvaansa. Joskus ohjaaja ja säveltäjä ovat olleet lähes tasaveroisia kumppaneita kuvan ja musiikin yhdistämisessä, kuten Sergei Eisenstein ja säveltäjä Sergei Prokofjev Aleksanteri Nevskissä (1938). Elokuvahistorian tunnetuimpia ohjaaja-säveltäjäpareja olivat Alfred Hitchcock ja Bernard Herrmann. Hitchcockilla oli paljon ajatuksia elokuviensa musiikista, mutta hän antoi Herrmannille melko vapaat kädet. Hitchcock oli esimerkiksi halunnut jättää Psykon (1960) kuuluisan suihkukohtauksen ilman musiikkia, mutta Herrmann teki siihen kuitenkin unohtumattoman musiikin. Kaksikon yhteistyö katkesi kuitenkin katkerasti 1966, kun Hitchcock erotti Herrmannin erimielisyyksistä Revitty esirippu -elokuvan musiikista.
Vielä 1930-luvun Hollywoodissa ohjaajalla oli musiikin suhteen paljon nykyistä vähemmän valtaa, ja vaikutusvaltaiset tuottajat kuten David O. Selznick saattoivat suureksi osaksi määrätä elokuvan musiikista.
Sävellysprosessin alku

Hollywoodin ja muun maailman elokuvateollisuuden käytäntönä on kutsua elokuvasäveltäjä töihin kun kuvaukset ovat ohi. Animaatioelokuva on poikkeus: siinä musiikki sävelletään ennen piirrostyötä. Useimmat säveltäjätkin tekevät musiikin mieluiten jo kuvattuun materiaaliin. Jotkut säveltäjät haluavat kuitenkin lukea jo elokuvan käsikirjoituksen ja joskus keskustellakin siitä ohjaajan kanssa. Esimerkiksi säveltäjä Tan Dun keskusteli elokuvan Hiipivä tiikeri, piilotettu lohikäärme (2000) ohjaajan Ang Leen kanssa elokuvan musiikista jo neljä vuotta ennen tuotannon alkua. Säveltäjä Gabriel Yared kirjoittaa Jean-Jacques Beineixin elokuviin yleensä suurimman osan musiikista jo ennen kuvausten alkua, ja ohjaaja soittaa tätä musiikkia kuvauksissa. Jotkut säveltäjät seuraavat itsekin kuvauksia: esimerkiksi Danny Elfman kertoo saaneensa Batmanin (1989) kuvauspaikalta inspiraatiota sävellystyöhönsä.
Useimmat elokuvasäveltäjät saavat elokuvasta raakaversion, johon he säveltävät musiikin. Hollywoodissa elokuvasäveltäjä on perinteisesti ja vielä nykyisinkin saanut kolmesta kuuteen viikkoa aikaa, ja jotkut tunnetuimmat säveltäjät enemmän. Ennio Morricone on yleensä pyytänyt yhtä kuukautta, ja A. R. Rahman teki Slummien miljonäärin (2008) musiikin kolmessa viikossa.
Joskus ohjaaja liittää elokuvaan aluksi väliaikaisen musiikkiraidan, jossa on jotain vanhaa musiikkia eikä vielä elokuvaa varten sävellettyä. Tällaista musiikkiraitaa saatetaan käyttää etenkin elokuvien ennakkopätkien taustalla. Ohjaaja voi käyttää sitä myös malliksi säveltäjälle. Joskus väliaikaiseksi tarkoitettu musiikki jätetäänkin elokuvaan, kuten elokuvissa Miehuuskoe (1967) ja 2001: Avaruusseikkailu (1968).
Musiikin tekeminen elokuvaan aloitetaan merkkaamalla elokuvan raakaversiossa kohdat, joihin halutaan musiikkia. Merkkaamisen voi tehdä ohjaajasta riippuen ohjaaja itse, säveltäjä, tai musiikin editoija. Esimerkiksi Slummien miljonäärin musiikin paikat merkkasi ohjaaja Danny Boyle, ja säveltäjä Rahman lähetti hänelle muutaman musiikkinäytteen, joista Boyle valitsi mieluisimman.
Säveltäminen

Elokuvasäveltäjä on perinteisesti työskennellyt pöydän tai pianon ääressä, mutta viime aikoina yhä useammin tietokoneella. Hollywoodissa säveltäjät kirjoittavat musiikista melodian ja harmonioiden luonnoksen, josta sovittajat sovittavat orkesteriversion.  Muualla kuin Yhdysvalloissa on yleisempää, että säveltäjä myös sovittaa musiikkinsa itse. Tietokoneella säveltävä elokuvasäveltäjä voi luoda MIDI-pohjaisia demoja nuottikirjoituksineen sovittajan sovitettavaksi orkesterille.
Eräs tunnettu yhteistyö ohjaajan ja säveltäjän välillä nähdään elokuvan Hyvät, pahat ja rumat loppukohtauksessa, jossa Sergio Leone on sovittanut Ennio Morriconen sävellyksen kohtaukseen. Toinen esimerkki on Steven Spielbergin elokuvassa E.T. – The Extra Terrestrial, jossa hänen pitkäaikaisella työtoverillaan John Williamsilla oli vaikeuksia saada musiikki sykronoitua tiettyihin kohtauksiin. Spielberg antoi Williamsille mahdollisuuden nauhoittaa musiikin ilman kuvamateriaalia, vapaasti. Sen jälkeen Spielberg editoi kohtauksen uudelleen sopimaan musiikkiin täydellisesti.lähde?
Bollywoodissa oli tapana vielä 1990-luvulle asti, että taustamusiikin tekijöitä ei ilmoitettu elokuvan tekijäluetteloissa, vaan kunnian siitä sai musiikillinen ohjaaja.