stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Krim
Maantiede

Kapea Perekopinkannas yhdistää Krimin muuhun mantereeseen. Krimin itäosan pitkä Kertšin niemimaa ja mantereelta kuroutuva Tamanin niemimaa rajaavat Krimin itäpuolelle Asovanmeren. Mustameri ympäröi Krimiä muista ilmansuunnista.
Niemimaan itäosassa oleva Arabatinkynnäs rajaa matalan ja soisen Syvašinlahden Asovanmerestä. Syvaš jää Perekopinkannaksen ja Arabatinkynnäksen väliin erottamaan Krimin mantereesta. Kapeimmillaan Syvaš on Tšonharinsalmen kohdalla vain vajaa 300 metriä.
Krimin pohjoisosa on Ukrainan tasankojen jatketta, kuivaa aroa. Etelärannikolla kulkee 160 kilometriä pitkä Jailavuoristo (Taurian vuoristo), jonka pääharjanne on Jaila. Vuoriston korkein huippu on Roman-Koš, 1 542 metriä merenpinnasta.
Vuoristoissa on runsaiden sateiden kasvattamia reheviä lehtimetsiä, joissa kasvaa tammia, valkopyökkejä, saarnia, lehmuksia ja pähkinäpuita. Ilmasto on varsinkin etelässä subtrooppinen, ja siksi alue on suosittu lomakohde. Tunnetuimpia kylpyläkaupungeista on Jalta.
Perekopinkannasta pitkin Krimille kulkee Pohjois-Krimin kanava, joka tuo kastelu- ja juomavettä Krimille, jossa on huonosti omia vesivaroja. Tärkeimmät kulkureitit Krimille on Perekopinkannaksen sekä Tšonharinsalmen ja Kertšinsalmen siltojen kautta.
Historia > 1000-luku

Alun perin Krimin nimi oli asukkaidensa mukaan Tauris eli Chersonesus taurica. Kreikkalaiset perustivat 600-luvulla eaa. siirtokuntia sen rannikolle. Myöhemmin alue kuului Bosporoksen valtakuntaan ja joutui vuonna 640 Itä-Roomalle. Kansainvaellusten aikana se toimi monien kansojen läpikulkupaikkana. Kansainvaellusajan päätteeksi Krimillä asui gootteja. Krimillä puhuttu gootin kieli katosi ehkä vasta 1700-luvulla.
Eräissä kronikoissa mainitaan, että niemimaalle olisi 1000-luvulla perustettu myös englantilainen siirtokunta, Nova Anglia. Sen olemassaolosta ei kuitenkaan ole varmaa tietoa.
Historia > 1200-1400 -luku

Tataarit valloittivat alueen 1200-luvulla, mutta menettivät sen turkkilaisille 1400-luvulla. Tataarit antoivat nykyisen nimen Krim eli "linnoitus". Krimin kaanikunta luotiin mongolien vallan loputtua vuonna 1441 ja sen johtajaksi asettui Hacı I Giray, joka oli etäistä sukua Tšingis-kaanille. Krimiläiset hallitsivat melkein koko aluetta Kuban- ja Dniestrjokien välillä, mutta eivät pystyneet valloittamaan genovalaisia kaupunkeja ennen ottomaanien apua vuonna 1475.
Historia > 1700-1800 -luku

Kutšuk Kainnardžin rauhassa vuonna 1774 tataarit joutuivat luovuttamaan alueen turkkilaisille, jotka sitoutuivat tunnustamaan Krimin itsenäisyyden ja ortodoksisen uskon. Ennen aselepoa vuonna 1772 Venäjän keisarikunta neuvotteli Krimin kaanin kanssa sopimuksen, jonka mukaan Krim vapautuisi Turkin vallasta ja saisi itsenäisyyden Venäjän keisarikunnan  alaisuudessa. Itsenäisyysjakso jäi kuitenkin lyhyeksi Venäjän anastettua alueen vuonna 1783 siellä syntyneiden kristittyjen ja islaminuskoisten välisten kahakoiden johdosta. Niemimaalla asuneet kristityt halusivat vapautua islaminuskoisten harjoittamasta sorrosta. Kun kaani Šagin-Girai ei suostunut kristittyjen vaatimuksiin, Venäjä katsoi asenteen kapinoinniksi ja miehitti keväällä 1783 maan ja kaanikunta liitettiin Venäjään.
Katariina II:n kollegiossa Krimin haltuunotosta, kaanikunnan hajottamisesta ja alueen liittämisestä keisarikuntaan vastasi ylipäällikkö Grigori Potjomkin. Hän pani alkuun alueen asuttamisen. Keisarinnan vieraillessa Krimillä ulkomaalaisine vieraineen vuonna 1787 Potjomkin rakensi erään tarinan mukaan nopeasti näennäiskyliä, kulisseja, osoittaakseen merkittäviä aikaansaannoksiaan niemimaalla.
Vuosina 1854-1856 käytiin itämainen sota eli Krimin sota. Sodassa Venäjä kärsi tappion keskenään liittoutuneita Turkkia, Isoa-Britanniaa, Ranskaa ja Sardiniaa vastaan. Taistelut tiivistyivät ajan mittaan Krimille Sevastopolin linnoituksen ympärille, jonka liittoutuneet lopulta valloittivat venäläisiltä. Pariisin rauhassa 1856 Sevastopol kuitenkin luovutettiin takaisin Venäjän hallintaan.
Historia > 1900-luku

Saksalaiset joukot valtasivat alueen bolševikeista keväällä 1918 ja Krim julistautui itsenäiseksi. Koko Ukrainan alueen tulevaisuus ratkaistiin Ukrainan itsenäisyyssodassa. Venäjän sisällissodassa 1919–1920 bolševikkivastaisen Pjotr Wrangelin armeijan tukikohta sijaitsi Krimillä, jonka Nestor Mahnon johtama anarkistinen Ukrainan vallankumouksellinen kapinallisarmeija valtasi marraskuussa 1920. Lopulta alue päätyi kuitenkin bolševikeille ja Krim liitettiin jälleen Neuvosto-Venäjään.
Venäjän sisällissodassa alue kärsi merkittäviä tuhoja, sillä se oli valkoisten keskeinen tukikohta. Saksa valloitti Krimin 1941 muutamaksi vuodeksi. Neuvostoliiton valloitettua alueen takaisin, Krimin asukkaita syytettiin yhteistyöstä saksalaisten kanssa ja heidät päätettiin siirtää muualle Neuvostoliittoon. Krimin valtaväestö oli Krimin tataareja, jotka Josif Stalin pakkosiirrätti 18.–20. toukokuuta 1944 Keski-Aasiaan. Huomattava osa 200 000 karkotetusta menehtyi kuljetuksien aikana.
Venäläistämistoimien yhteydessä vuonna 1946 Krimille vuonna 1921 myönnetty autonominen asema lakkautettiin kokonaan. Krimin tataareille myönnettiin paluuoikeus Krimille vuonna 1988. Vuoden 2001 väestönlaskennassa Krimin autonomisessa tasavallassa asui 243 400 Krimin tataaria. Paluumuutto on jatkunut tämän jälkeenkin, joskin 1990-lukua heikompana.
Toisen maailmansodan aikana helmikuussa 1945 Krimillä järjestetyssä Jaltan konferenssissa sovittiin liittoutuneiden kesken uudesta Euroopan jaosta. Krim kuului Neuvostoliitossa Venäjän federatiiviseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan vuoteen 1954 asti, jolloin se Venäjällä nykyisin vallitsevan tulkinnan mukaan liitettiin Venäjän ja Ukrainan kansojen 300-vuotisen liiton kunniaksi Ukrainan sosialistiseen neuvostotasavaltaan. Krim oli kuitenkin tuolloin kurjassa kunnossa ja rasite. Väestömäärä oli romahtanut pakkosiirtojen vuoksi, ja maatalous oli tuottamaton. Vuosipäivä vain sattui osumaan sopivasti samaan aikaan. Idean lahjoituksesta esitti Nikita Hruštšov, mutta päätöksen takana oli koko poliittinen johto aikana, jolloin maan sisäisten rajojen siirto oli helppoa ja tavallista. Neuvostoliiton Korkeimman neuvoston puhemiehistön asetuksen allekirjoittivat puheenjohtaja Kliment Vorošilov ja sihteeri Nikolai Pegov.
Historia > 2000-luku

27. helmikuuta 2014 Venäjä miehitti Krimin salaisella sotilasoperaatiolla ja anasti sen Ukrainalta, josta syntyi Krimin kriisi. Venäjä muodosti sinne itselleen mieleisen hallinnon ja järjesti maaliskuussa 2014 kansanäänestyksen alueen liittämisestä Venäjään. Äänestyksessä 97 prosenttia kannatti irtautumista Ukrainasta ja liittymistä Venäjään, äänestysprosentti oli 84. Venäjä loi miehityksen jälkeen Krimille "uuden normaalin" ja vahvisti alueen kytköstä Venäjään muun muassa militarisoimalla sitä voimakkaasti ja rakentamalla Kertšinsalmen sillan manner-Venäjälle, jota seurasi pian Kertšinsalmen välikohtaus 2018. Länsimaat pitivät alueliitosta laittomana ja asettivat pakotteita Venäjää vastaan, jotka ovat edelleen voimassa. Venäjän suhteet EU:n ja Yhdysvaltoihin heikkenivät huomattavasti, jolloin kylmä sota sai jatkoa Putinin hallituksen maan ulkorajoilla harjoittaman geopolitiikan seurauksena.
Historia > Krimin kriisi 2014

Helmikuussa 2014 Ukrainan vallankumouksen seurauksena Venäjä nosti valmiutta Sevastopolin laivastotukikohdassaan. Helmi-maaliskuussa 2014 Krimin Venäjä-mieliset sekä Krimille hyökänneet venäläissotilaat järjestivät kansanäänestyksen Krimin Venäjään liittämiseksi. Ukrainan hallituksen mukaan valtiollisia tiedotusvälineitä ja matkapuhelinliikennettä häirittiin laajamittaisella informaatiosodankäynnillä. Venäjämieliset ja venäläiset miehittäjät ottivat haltuunsa Krimin parlamenttitalon. Parlamenttitalossa syrjäytettiin Alueiden puoluetta edustanut pääministeri ja valittiin tilalle Sergei Aksjonov, jonka Ukrainan väliaikaishallitus etsintäkuulutti 5. maaliskuuta syyttäen väkivaltaisesta vallankaappauksesta.
Transnistrian separatismijohtaja Valeri Aksjonovin poika Sergei Aksjonov oli vuonna 1989 muuttanut Krimille opiskelemaan upseeriksi isänsä ja isoisänsä tapaan. Vuonna 2010 hän perusti Venäjän yhtenäisyys -puolueen, joka sai 4 % äänistä Krimin parlamenttivaaleissa. 27. helmikuuta 2014 raskaasti aseistetut miehet valtasivat Krimin parlamenttitalon. Heidän valvonnassaan parlamentti valitsi Aksjonovin pääministeriksi ja päätti kansanäänestyksestä, väitetysti yksimielisesti.
Äänestystuloksen mukaan enemmistö Krimin asukkaista oli Venäjään liittymisen puolella. Ukrainan väliaikaishallitus ja länsivallat ovat tuominneet kansanäänestyksen laittomaksi ja sen tuloksen kiistanalaiseksi vedoten miehitykseen. YK:n yleiskokous tuomitsi kansanäänestyksen äänin 100 puolesta ja 11 vastaan. Päätöslauseman mukaan  ”[Krimin kansanäänestys] ei ole sitova eikä sen avulla voida muuttaa Krimin autonomisen tasavallan tai Sevastopolin kaupungin asemaa”. Krimin virallisten vaaliviranomaisten mukaan 96,77 prosenttia Krimin tasavallan äänestäneistä kannatti liittymistä Venäjään ja äänestysprosentti oli 81,3. Krimin tataareja edustavan Mejlisin mukaan äänestysprosentti oli vain 34,2.
Venäjä-mieliset ja Ukraina-mieliset

Krimillä kevään 2012 nuorisopolitiikkaa pro graduunsa tutkinut antropologi Emma Rimpiläinen sanoi, että jopa Krimin pieni "Venäläinen yhtenäisyys" -puolue oli tuolloin hyväksymässä Krimin kuulumisen Ukrainaan. Rimpiläinen ei havainnut pahoja jännitteitä venäläisenemmistön sekä tataari- ja ukrainalaisvähemmistöjen välillä, vaikka venäläisnuorisopoliitikot puhuivatkin sorrosta. Koulutus oli enimmäkseen venäjänkielistä. Alueella maaliskuun alussa 2014 vierailleen Etyjin vähemmistövaltuutettu Astrid Thorsin mukaan Etyjin valtuuskunta ei löytänyt todisteita venäläisväestöön kohdistuvasta väkivallasta tai heidän oikeuksiensa loukkaamisesta. Sen sijaan Thors katsoi, että uhka kohdistui tosiasiallisesti ja erityisesti ukrainalaisiin ja Krimin tataareihin.
Kansainvälinen asema

Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous äänesti 27. maaliskuuta 2014 YK:n yleiskokouksen päätöslauselmasta 68/262, joka otti kantaa tapahtumaan, jossa Venäjä liitti Krimin osaksi itseään. Ei-sitovaa päätöslauselmaa tuki 100 Yhdistyneiden kansakuntien jäsenvaltiota ja se vahvisti yleiskokouksen sitoutumisen Ukrainan alueelliseen koskemattomuuteen maan kansainvälisesti tunnustetuilla rajoilla. Lisäksi päätöslauselma korosti vuonna 2014 tapahtuneen Krimin kansanäänestyksen olleen epäpätevä. Kansakunnista 11 äänesti päätöslauselmaa vastaan ja 58 tyhjää. Lisäksi 24 valtiota oli poissa äänestyksen aikana.lähde?
Kirjallisuutta

Ville Ropponen & Natalia Deviatkina: Krimin niemimaa. Savukeidas, 2010. ISBN 9789525500592
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Krim Wikimedia Commonsissa
Korpela, Jukka: Krim Ukrainan ja Venäjän välissä. Idäntutkimus, 2009, 16. vsk, nro 1, s. 21–33.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 18.3.2022.
Crimea Internet Encyclopedia of Ukraine – Інтернетова Енциклопедія України. Viitattu 18.3.2022. (englanniksi) (Toronton yliopiston Ukraina-tutkimuksen tietosanakirja-artikkeli Krimistä (alkujaan 1984))
Tunnuksettomia sotilaita, "pieniä vihreitä miehiä", Krimillä maaliskuussa 2014.
Bolšaja Kokšaga

| Bolšaja Kokšaga, Kugu Kakšan |
| --- | --- |
 Bolšaja Kokšaga Marimaan tasavallassa
Alkulähde:  Kirovin alueen Kiknurin piirin Kogšagan kylän koillispuoli, noin 57.495°N, 47.441°E
Laskupaikka:  Volga, Marinmaan Zvenigovon piiri, (koordinaatit 56.131°N, 47.806°E)
Maat:  Kirovin alue ja Marin tasavalta, Venäjä
Pituus:  297 km
Valuma-alue:  6 330 km²
Bolšaja Kokšaga (ven. Больша́я Кокша́га, mariksi Кугу Какшан, Kugu Kakšan) on Volgan sivujoki Venäjän Kirovin alueella ja Marin tasavallassa.
Bolšaja Kokšagan pituus on 297 kilometriä ja sen valuma-alue on 6 330 km² suuruinen.
Joki saa alkunsa Kirovin alueen lounaisosista Kiknurin piirin Kogšagan kylän koillispuolelta. Joki jatkaa alueen lounaisimpien kunnallispiirien keskustaajamien eli Kiknurin piirin Kiknurin (kaupunkityyppinen taajama, jossa 2010 asui 4 970 asukasta) ja Santšurskin piirin Santšurskin (kaupunkityyppinen taajama, jossa 2010 asui 4 727 henkeä) kautta. Joen keskijuoksulla sijaitsee Bolšaja Kokšagan luonnonpuisto. Joki liittyy Volgaan Marinmaan Zvenigovon piirin kahden kylän lähistöllä. Joensuun länsirannalla on Kokšamaryn kylä (kyläkunnassa 2 107 asukasta) ja itärannalla Kokšaiskojen kylä (kyläkunnassa 1 897 asukasta).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bolšaja Kokšaga Wikimedia Commonsissa
Bolšaja Kokšagan luonnonpuistosta Venäjän suojelualueiden sivustolla (venäjäksi) (oopt.info)
Irina Björklund

| Irina Björklund> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Irina Felicia Björklund
Syntynyt: 7. helmikuuta 1973 (ikä 52) Danderyd, Ruotsi
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Peter Franzén
Sukulaiset:  Felix Björklund (isä)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1994–
Merkittävät roolit:  Ingrid (The American) Kaarina Vainikainen (Rukajärven tie) Hanna-Riikka (Levottomat) Hanne Salmi (Vieraalla maalla) Milla (Minä ja Morrison)
Palkinnot
 1999 Jussi-palkinto parhaasta naispääosasta 2004 Shooting Star -palkinto 
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Irina Felicia Björklund (s. 7. helmikuuta 1973 Danderyd, Ruotsi) on suomalainen näyttelijä ja laulaja.
Elämäkerta > Lapsuus ja nuoruus

Björklund syntyi Ruotsissa, mutta muutti Suomeen vuoden ikäisenä. Hän kävi Helsingin ranskalais-suomalaista koulua. Yritysjohtajaisänsä uran vuoksi Björklund asui nuoruudessaan välillä Suomessa, välillä Ranskassa. Hän harrasti nuorena tanssia oopperan balettikoulussa ja haaveili tanssijan urasta, mutta haave romuttui 14-vuotiaana, kun hänen fysiikkansa ei kestänyt balettiharrastuksen vaatimaa fyysisyyttä.
Elämäkerta > Ura näyttelijänä

Björklund opiskeli Teatterikorkeakoulussa 1993–1996. Päästessään opiskelemaan Björklund oli vain 20-vuotias ja jo kolmen vuoden kuluttua koulu sai jäädä taakse, kun Svenska Teatern valitsi Björklundin riveihinsä.
Björklund on näytellyt useissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Rukajärven tie, Levottomat sekä Vieraalla maalla. Vuonna 1999 Björklund sai parhaan naispääosan Jussi-palkinnon Millan osasta elokuvassa Minä ja Morrison. Varsinaisen läpimurtonsa Björklund teki lotta Kaarina Vainikaisen roolissa elokuvassa Rukajärven tie. Hän sai Shooting Stars -tunnustuksen Berliinin elokuvajuhlilla vuonna 2004.
Björklund esiintyi vuonna 2004 julkistetussa elokuvassa Lost. Hän näyttelee elokuvan päähenkilön, Jeremy Stantonin (Dean Cain) vaimoa.
Björklundin ura Hollywoodissa otti harppauksen 2010, jolloin hänen kerrottiin näyttelevän George Clooneyn kanssa samassa elokuvassa. Syksyllä 2010 julkaistussa The Americanissa  Clooney näyttelee palkkamurhaajaa ja Björklund tämän tyttöystävää. Samassa elokuvassa esiintyy myös toinen suomalainen, Samuli Vauramo.
Elämäkerta > Musiikki

Björklund on levyttänyt Samuli Edelmannin kanssa duetot ”Verenpisara” ja ”Niin kaunis on maa”. Vuonna 2011 hän levytti ranskankielisen albumin Chanson d’automne, jonka sävelsi Björklund ja yhdysvaltalainen elokuvasäveltäjä Peter Fox ja sanoitti Björklund itse. Irina ja Peter Fox ovat tehneet myös kaksi muuta levyä. Lisäksi Irina on vieraillut monilla levyillä, kuten Ipanapa Talvilaulut -kokoelmalevyllä ja Mikko Kuustosen kokoelmalevyllä Kuu ja tähdet: Mikko Kuustonen – Laulut, tarinat ja ystävät..
Vuonna 2014 Irina julkaisi uuden albumin, jossa on suomalaisten tekemiä kappaleita ranskankielisinä käännöksinä..
Björklundin erikoistaito laulamisen lisäksi on sahan soitto. Hän tanssii ja kirjoittaa lauluja sekä osaa soittaa myös kitaraa.
Elämäkerta > Yksityiselämä

Björklund on ollut naimisissa Peter Franzénin kanssa vuodesta 1996 lähtien. Vuosina 1999–2013 he asuivat Los Angelesissa, Yhdysvalloissa ja syksyllä 2013 he muuttivat Ranskaan. Heillä on vuonna 2007 syntynyt poika.
Irina Björklund puhuu sujuvasti suomea, ruotsia, ranskaa ja englantia, sekä hieman venäjää ja espanjaa. Hänen isoäitinsä oli näyttelijä Tuire Orri.
Diskografia

Oh l’amour (2006)
Vintage Espresso (2007)
Chanson d’automne (2011)
La vie est une fête (2014)
Ce soir tout peut arriver (2015)
Irina Björklund & Pauanne: Barely Ann-Mari (2020)
Irina Björklund & The Shubie Brothers: Plant a Seed (2022)
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva / TV-elokuva / Lyhytelokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1994 | Jagande efter vind | Mira |
| 1996 | Svart, vitt, rött | Maria |
| 1996 | Tie naisen sydämeen | Matilda |
| 1997 | Ruusutarha | Kreeta |
| 1998 | Ihanat naiset rannalla | Renée Ängel 17-vuotiaana |
| 1998 | Vapahtaja | nainen |
| 1998 | Asphalto | nainen |
| 1999 | Rukajärven tie | Lotta Kaarina Vainikainen |
| 1999 | Lapin kullan kimallus | Rimma Kyrö |
| 1999 | Jakkulista feministi | Gimma |
| 2000 | Levottomat | Hanna-Riikka |
| 2000 | The Dummy | Donna Jordan |
| 2000 | Rippeitä |  |
| 2001 | Minä ja Morrison | Milla |
| 2002 | Yorick | Gertrude |
| 2003 | Kolmas aalto (Den tredje vågen) | Rebecca |
| 2003 | Vieraalla maalla | Hanne Salmi |
| 2004 | Honey Baby | Natasha (Honey Baby) |
| 2004 | Lost | Cora Stanton |
| 2005 | Red lightning | Mary Maguso |
| 2005 | Perlyy posle Boga | Anna |
| 2006 | Trouble with sex | Eva |
| 2006 | Affair Game | Betsy |
| 2007 | Dustclouds | Karina |
| 2007 | Colorado Avenue | Anna Boström |
| 2007 | Red is the color of | Mary Shaw |
| 2008 | Kolme viisasta miestä | Magdaleena |
| 2008 | The Violent Kind | Jesika Malloy |
| 2008 | Blackout | Anne Hartela |
| 2009 | The Butcher | Jackie |
| 2009 | Haarautuvan rakkauden talo | Marjut |
| 2010 | The American | Ingrid |
| 2010 | Harjunpää ja pahan pappi | Elisa Harjunpää |
| 2011 | Cevek gogil |  |
| 2011 | Inget ljus i tunneln | Vera Gröhn |
| 2012 | Tähtitaivas talon yllä | Saima |
| 2012 | Painting in the Rain | Scorpio |
| 2012 | Tie pohjoiseen | Tiia |
| 2017 | Ikitie | Sofia Ketola |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Televisiosarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1995 | Ottaako sydämestä? |  |
| 1996 | Maigret | Leena Liikanen |
| 1998 | Vägsjälar | Alea |
| 1998 | Team Ahma | pankkivirkailija (jakso 23) |
| 1999 | Kaverille ei jätetä | Irmeli Kallio / Sirkka Mäntykallio / Suvi Kurkela |
| 2000 | Dirlandaa |  |
| 2001 | Muodollisesti pätevä | monia rooleja |
| 2003 | Talismanen | Tanja |
| 2006 | Huonekalukauppiaan tytär | Mirja |
2006: Isabella
| 2011 | Efter Tio | Malou |
| 2011–2012 | Karjalan kunnailla | Neve |
| 2018 | Sorjonen | Anna-Katariina Laakkonen |
| 2020 | Rauhantekijä | Ann-Mari Sundell |
Aiheesta muualla

Irina Björklund Elonetissä.
Irina Björklund Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Actors.fi - Irina Björklund (Arkistoitu – Internet Archive).
Iltalehden julkkislista: Irina Björklund.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  Ritva  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef
Blat

Blat (ven. блат) on erityisesti sosialistiseen ja venäläiseen kulttuuriin liitetty vastavuoroista vaihtoa kuvaava käsite. Rahaa ei vaihdossa tyypillisesti käytetty.
Blatin määrittely

Kuusisen ja Ollikaisen venäläis-suomalainen sanakirja (1978) määrittelee blat-sanan (1) varkaiden kieleksi ja (2) tuttavuudeksi. Kuusisen, Ollikaisen ja Syrjäläisen venäläis-suomalainen sanakirja (1997) antaa merkitykset (1) alamaailma, alamaailman slangi, (2) tuttavuus, suhteet. Kijasen sanakirjassa vuodelta 1912 blat-sanaa ei ole eikä sitä ole Dal'in suuressa venäjän sanakirjassakaan vuodelta 1903.lähde?
Blatin perusperiaatteena oli se, että joku teki jollekulle palveluksen, johon tämä palveluksen saaja vastasi käyttämällä omia mahdollisuuksiaan tämän palveluksen antajan hyväksi silloin, kun tämä niitä joskus sattui tarvitsemaan. Blat oli siten ajattelutapa, johon kuului itsestään selvänä periaate vastavuoroisesta auttamisesta. Blat saattoi olla myös konkreettisesti tuttu tai ystävä, jonka kautta pystyi hankkimaan vaikeasti saatavia palveluita tai tavaraa, joka kenties oli lisäksi tavallista parempaa laatua.
Materiaalisen hyödyn lisäksi blat-suhteita tarvittiin informaation hankkimiseen. Piti tietää missä ja milloin mitäkin olisi saatavilla, samoin kuin piti olla selvillä siitä, ketä kannatti lähestyä saadakseen ongelmiinsa ratkaisun. Blat oli nimenomaan suhteiden verkosto, joka alkoi lähipiiristä ja työpaikkakontakteista ja laajeni tuttavuuksien ja tuttavien tuttujen kautta käsittämään hyvin monia elämänaloja. Mahdollisuuksia ei loppujen lopuksi antanutkaan virallinen raha, rupla, vaan monipuoliset kontaktit.
Blat oli eräänlaista valuuttaa, joka toimi, kun yhteiskunta ei tunnustanut eriarvoisuutta tai antanut markkinamekanismien toimia vapaasti. Neuvostovalta tunnusti toisaalta vallitsevat olosuhteet perustamalla yhteiskunnan etuoikeutetuille omia kauppoja ja ulkomaalaisille erityisiä valuuttakauppoja.
Blatin syy ja tausta

Blat ja suhdeverkostot on nähty jatkumona vanhan venäläiseen talonpoikaisen kyläyhteisön (mir) vastavuoroiselle palvelusten antamiselle ja vastaanottamiselle. Palvelusten vaihtaminen oli maalaiskylissä tavallista esimerkiksi kylvön ja sadonkorjuun aikaan.
Ennen vuoden 1917 vallankumousta sana blat viittasi rikollisuuteen ja alamaailmaan, laittomiin toimiin. Blatin käyttö yleistyi 1930-luvulta lähtien tarkoittamaan asioita ja esineitä, joita oli hyvin vaikea hankkia. Ajan myötä blat-sanan merkitys alkoi kehittyä yhä enenevässä määrin reaktiona neuvostoyhteiskunnan luomalle talousjärjestelmälle.
Blat oli keino selviytyä arkipäivän asioista, kun komentotalous ei pystynyt vastaamaan ihmisten (kulutus)tarpeisiin. Valtion suoran ja virallisen jakeluverkoston rinnalle syntyi ratkaisuksi epävirallisia kuluttajarenkaita, jotka auttoivat hankkimaan tavaroita ja vaikeasti saatavia elintarvikkeita. Voidaan sanoa, että virallinen palkka muodosti ainoastaan yhden osan kokonaisansioista, koska siihen voidaan lisätä myös epävirallisista blat-yhteyksistä tulleet etuisuudet.
Blatin käyttäminen nähtiin luonnollisena. Samalla se toisaalta kasvatti epäluottamusta itse systeemiin. Neuvostoyhteiskunnalle oli tyypillistä, että kaikki todellinen tapahtui kulisseissa, epävirallisesti, ja muu oli pelkkää teatteria.
Blatin seuraukset

Blatiin liittyi selvä puolilaittomuuden elementti. Esimerkiksi valtion omaisuus, joka oli julistettu kaikille yhteiseksi, sai blatiin liittyneenä tulkinnan, että se oli jokaisen omaa ja sitä saattoi hyödyntää (ts. varastaa) lähes mielin määrin omiin tarkoituksiinsa. Blatia siis käytettiin myös valtion yhteisen omaisuuden hyödyntämiseen yksityisten suhteiden kautta. Pääsy käsiksi yhteisiin resursseihin yksityisen hyödyn vuoksi tuhosi ihmisten mielessä toisen omaisuuden kunnioituksen sekä käsityksen yksityisestä ja yhteisestä.
Puolilaittomasta blatista tuli neuvostoaikana oleellinen osa yhteiskunnan toimintaperiaatteita. Blat ei ollut vain systeemin luoma tuote, vaan se toimi myös systeemin muokkaajana.
Neuvostoaikana blat ei ollut lahjontaa, sillä lahjus liittää toimijat toisiinsa ja blatissa oli aina olemassa suhde ihmisten välillä. Lahjonta oli neuvostolainsäädännössä kielletty toisin kuin blat, josta ei ollut edes mainintaa. Kun blatia ei virallisesti ollut olemassa, sitä ei voitu virallisesti kieltääkään. Toisaalta lahjontaan liittyy suora ja välitön maksu, mikä ei yleensä kuulunut blatiin. Lahjuksen ottaja myös käyttää asemaansa omaksi hyödykseen, mikä ei kuulunut blatin periaatteisiin, jotka perustuivat yhteistyöhön ja keskinäiseen auttamiseen.
Blat ei ollut myöskään korruptiota, sillä korruptio liittyy enemmän julkisiin laitoksiin ja byrokratiaan kuin yksilön etuun, mutta rajaa on silti vaikea tehdä. Erityisesti markkinatalouden ajan koittaessa vuosina 1992–1993 Venäjällä on ollut hyvin vaikea tehdä eroa blatin ja korruption välillä. Nykyiset suuromaisuudet Venäjällä ovat syntyneet epäselvän yksityistämisprosessin tuloksena.