stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Riistaveden vaakuna

Riistaveden vaakuna (1964–1972)
Riistaveden vaakuna on pohjoissavolaisen Riistaveden vaakuna. Se on niin sanottu puhuva vaakuna, eli vaakunan sisältö viittaa Riistaveden nimeen: Aaltokoroinen tyviö viittaa veteen ja atrain yhdistyy kaloihin, vesien ”riistaan”.
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä aaltokoroisesta hopeatyviöstä nouseva kolmipiikkinen kulta-atrain.” Vaakunan on suunnitellut Kaj Kajander, ja se vahvistettiin käyttöön 17. huhtikuuta 1964. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi vuonna 1973 Riistaveden liityttyä Kuopion kaupunkiin.
Rihmakäävät

| Rihmakäävät |
| --- | --- |
 Valkorihmakääpä.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Fomitopsidaceae
Suku::  Rihmakäävät Anomoloma  Niemelä & K.H.Larss.
Lajit
 Keltarihmakääpä  Valkorihmakääpä  Anomoloma flavissima 
Katso myös
   Rihmakäävät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rihmakäävät (Anomoloma) on kääpäsuku, joka on erotettu harsukäävistä molekyylitutkimuksien perusteella omaksi suvukseen. Suvun lajit ovat alustanmyötäisesti kasvavia ja niille ovat tunnusomaisia itiöemän reunoista kasvavat rihmastojänteet eli ritsomorfit. Ekologialtaan rihmakäävät ovat puiden ja karikkeen valkolahottajia, mahdollisesti myös mykorritsasieniä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Rihmakäävät (Anomoloma)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q963708  Wikispecies: Anomoloma  CoL: WVC  EoL: 8551919  Fungorum: 504173  GBIF: 2543442  iNaturalist: 335989  IRMNG: 1279300  MycoBank: 504173  NBN: BMSSYS0000042499  NCBI: 693287  NZOR: 64828937-5fbd-4db4-9b85-85e139ada939  Open Tree of Life: 793079
Pentti Riitahaara

Pentti Riitahaara (s. 17. lokakuuta 1945 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1964–1968 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Riitahaara edusti SM-sarjaurallaan Rosenlewin Urheilijat -38:aa ja Porin Ässiä. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 62 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 6 + 0 = 6 ja jäähymääränsä 46 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden RU-38:n joukkueessa vuonna 1967.
Riitahaara on Porin Jääkiekkoerotuomarit ry:n perustajajäsen.
Republic P-47 Thunderbolt

| P-47 Thunderbolt |
| --- | --- |
 Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien P-47N
Tyyppi:  Hävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Republic Aviation
Suunnittelija:  Alexander de Seversky Alexander Kartveli
Ensilento:  6. toukokuuta 1941
Esitelty:  huhtikuu 1943
Tila:  Ei käytössä
Pääkäyttäjät:  Yhdysvaltain armeijan ilmavoimat
Valmistusmäärä:  ~15 700 
Valmistusvuodet:  1939–1949
Kehitetty mallista:  P-43 Lancer
Republic P-47 Thunderbolt (lempiniminä ”T-bolt”, ”Jug” ’ruukku, tonkka’ tai ”Juggernaut”) oli yhdysvaltalainen, toisen maailmansodan aikainen yksimoottorinen ja -paikkainen hävittäjälentokone. Venäläis-amerikkalaisten Alexander de Severskyn ja Alexander Kartvelin suunnittelema yksinkertainen ja vahvarakenteinen kone saattoi saavuttaa syöksyissä lähes äänennopeuden. Thunderbolt oli toisen maailmansodan raskain yksimoottorinen hävittäjälentokone.
Ominaisuuksia ja kehitystä

Koneen suuriin ulkomittoihin vaikutti osaltaan rungon takaosaan sijoitettu turboahdin ja sen vaatimat putkistot pakokaasulle, ilmanotolle ja ahdetun ilman paluulle, ahtimen jäähdytykselle sekä välijäähdyttimelle. Koneen runkoa voi verrata Vought F4U Corsair -hävittäjään, jossa oli sama moottori mutta mekaanisesti ahdettuna ja ahtoilmanjäähdyttimellä.
Kone suunniteltiin alun perin torjuntahävittäjäksi, mutta suunnittelija Alexander Kartvelin mukaan se soveltui myös suurten korkeuksien saattohävittäjäksi, minkä tehtävän se selvitti melko hyvin, kiitos tehokkaan ahtimen ja siipikonstruktion. Toimintasäde riitti lähempänä oleviin kohteisiin, mutta ei kauempana oleviin. Kone osoittautui myöhemmin loistavaksi hävittäjäpommittajaksi ja maataistelukoneeksi vahvan rakenteensa ansiosta. Kahdeksan .50 kaliiperin (12,7 mm) raskasta konekivääriä takasi riittävän tulivoiman.
Alkusarjojen koneet olivat melko kömpelöitä, joten P-47 ei aluksi soveltunut kaartotaisteluun, mutta tehokkaan moottorin ja hyvän tulivoiman ansiosta se sopi erinomaisesti "heiluri-ilmataisteluun" jossa pyrittiin nousemaan vihollisen yläpuolelle ja iskemään sieltä. Koneen suuri nopeus erityisesti korkealla ja hyvä siiveketeho ts. nopea kaartoonlähtö suuressa nopeudessa mahdollistivat
tiukemmin kaartavan vihollisen, kuten Bf 109 -hävittäjän ahdistamisen. Tällöin kone kallistettiin aluksi poispäin, takaisin ja ominaisuuksia käyttäen vastustajan perään tämän kaarron ulkopuolelta mikä poisti tarpeen pysyä kaartosäteen sisäpuolella. Thunderboltin syöksynopeus teki myös tästä irrottautumiskeinosta vaarallisen. Vuonna 1944 käyttöönotetut leveälapaiset potkurit paransivat Thunderboltin suorituskykyä huomattavasti, ja sen suurin ongelma, nousukyky, korjaantui.
Koneen viimeisessä tuotantomallissa, P-47N:ssä, oli suuren siipipinta-alansa ja alhaisen siipikuormituksensa vuoksi erinomainen ketteryys ja pitkä toimintamatka, jopa 8 tuntia, ja sitä käytettiin erityisesti Tyynellämerellä.
Koneen heikkouksina olivat aluksi myös huono näkyvyys taaksepäin ja lyhyt kantama: ensin mainittu ongelma ratkaistiin sarjasta D-25 eteenpäin käyttöönotetulla kuplakuomulla ja jälkimmäinen koko ajan kasvatetulla polttoainekapasiteetilla sekä lisäpolttoainesäiliöillä. P-47N:n esisarja, P-47M, oli koko toisen maailmansodan nopein operatiivisessa käytössä ollut mäntämoottorihävittäjä.
Koneen käyttäjiä

Ensimmäinen Thunderboltia operatiivisesti käyttänyt yksikkö oli 8. ilmavoimien 56th Fighter Group, joka lensi ensimmäisen kerran operatiivisesti kesällä 1943. 56th lensi Thunderboltilla koko sodan läpi, sai eniten ilmavoittoja (688 kpl) kaikista Euroopassa palvelleista USAAFin hävittäjärykmenteistä, ja sen jäseniä olivat kaksi eniten Euroopan sotanäyttämöllä ilmavoittoja saaneista amerikkalaisista lentäjistä, everstiluutnantit Robert Johnson ja Francis Gabreski, molemmilla 28 ilmavoittoa. 56th FG:n pudotus-tappiosuhde oli myös paras kaikista USAAFin rykmenteistä, 8:1.
Paremman panssarointinsa sekä ilmajäähdytteisen moottorinsa ansiosta kone kesti osumia selvästi paremmin kuin nestejäähdytteinen P-51 Mustang. Tästä syystä 9. ilmavoimat, joka lensi Euroopan sotanäyttämöllä taktisia operaatioita ja maataistelulentoja, valitsi kalustokseen Thunderboltit.
Tyynellämerellä eniten ilmavoittoja sai 5. ilmavoimien 348th FG ja lentäjistä everstiluutnantti Neel Kearby, 22 kpl. 7. ilmavoimien 318 FG saavutti 153 ilmavoittoa japanilaisia vastaan P-47N-kalustolla vuoden 1945 aikana, enemmän kuin yksikään toinen USAAFin hävittäjärykmentti samana aikana. Viimeinen toisessa maailmansodassa hävittäjä-ässäksi tullut lentäjä, kapteeni Oscar Perdomo, saavutti kaikki ilmavoittonsa P-47N:llä.
Tekniset tiedot > Yleiset ominaisuudet

Miehistö: 1
Pituus: 11 m
Kärkiväli: 12,98 m
Korkeus: 4,44 m
Siipipinta-ala: 29,92 m²
Tyhjäpaino: 4 535 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: 7 935 kg
Voimalaite: 1 × Pratt & Whitney R-2800 -tähtimoottori (1812 kW / 2 430 hv)
Tekniset tiedot > Suoritusarvot

Suurin nopeus: 750 km/h
Toimintasäde: 1 290 km
Lakikorkeus 13 100 m
Nousunopeus 4 570 metriin 5 minuuttia 36 sekuntia
Tekniset tiedot > Aseistus

6 tai 8 x Browning M2 .50 (12,7 mm) konekivääriä siivissä
1 134 kg pommeja
10 x 127 mm rakettia
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.nationalmuseum.af.mil/factsheets/factsheet.asp?id=2213
http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=76
http://www.warbirdalley.com/p47.htm
http://militaryhistory.about.com/od/worldwariiaircraft/p/p47.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.368thfightergroup.com/P-47.html
Design Analysis of the P-47 Thunderbolt
P47Pilots.com -- P-47 Pilot Biographies, Pilot Stories, Photo Gallery (Arkistoitu – Internet Archive)
The Cradle of Aviation Museum --  history of the P-47 (Arkistoitu – Internet Archive)
South American 'Jug'. The P-47 Thunderbolt of the Fuerza Aerea de Chile (FACH), IPMS Stockholm (Arkistoitu – Internet Archive)
P-47N Thunderbolt-parvi. P-47N oli koneen lopullinen tuotantoversio
P-47B
Peter Tosh

| Peter Tosh |
| --- | --- |
 Peter Tosh Bush Doctor -kiertueella vuonna 1978.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. lokakuuta 1944 Grange Hill, Jamaika
Kuollut: 11. syyskuuta 1987 (42 vuotta) Kingston, Jamaika
Ammatti:  muusikko, lauluntekijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Peter Tosh ja Peter M.Tosh 
Aktiivisena:  1962–1987
Tyylilajit:  reggae, ska, rocksteady, R&B
Soittimet:  kitara, laulu
Yhtyeet:  The Wailers
Levy-yhtiöt:  Studio One, Columbia Records, Rolling Stones Records ja EMI 
Aiheesta muualla
petertosh.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Peter Tosh, syntyisin Winston Hubert McIntosh (19. lokakuuta 1944 Grange Hill, Jamaika – 11. syyskuuta 1987 Kingston, Jamaika) oli jamaikalainen reggaemuusikko ja tunnettu rastafari. Hän aloitti uransa Bob Marleyn kanssa The Wailers -yhtyeessä 1960-luvulla ja saavutti menestystä myös soolourallaan vuosien 1973–1987 välillä. Toshin sanoitukset ja esiintymiset olivat usein yhteiskunnallisesti ja poliittisesti kantaa ottavia. Hän sai surmansa aseellisen ryöstön uhrina 1987.
Elämä ja ura > Varhainen elämä

Winston Hubert McIntosh syntyi Länsi-Jamaikassa Westmorelandin Grange Hillissä 19. lokakuuta 1944. Hänen vanhempansa Alvera ja James eivät menneet naimisiin tai muuttaneet yhteen, ja isä lähti pian omille teilleen. Työssäkäyvä yksinhuoltajaäiti ei kyennyt kokoaikaisesti pitämään huolta pojasta, joten hän varttui etupäässä äitinsä tädin hoivissa Savanna-la-Marissa. Hänen kutsumanimensä oli Peter, ja hänen nuoruudenystävänsä väänsivät hänen sukunimensä muotoon ”McIntouch”, mistä Peter ei pitänyt, joten hän lyhensi lopulta sukunimensä Toshiksi.
Elämä ja ura > The Wailers

1960-luvun alussa teini-ikäinen Tosh muutti pääkaupunki Kingstonin Trenchtownin slummiin. Siellä hän tapasi musiikinopettajansa Joe Higgsin kautta Bob Marleyn ja Bunny Livingstonin, joiden kanssa hän perusti The Wailersin vuonna 1962. Tosh oli yhtyeen kitaristi ja yksi lauluntekijöistä, jonka tunnetuimpia kappaleita tuolta ajalta ovat Etiopian keisari Haile Selassien vierailusta 1966 tehty ”Rasta Shook Them Up” ja rude boy -aiheinen ”The Toughest”.
Aluksi Wailers soitti yhdysvaltalaisia pophittejä, mutta yhtye siirtyi vähitellen reggaemusiikkiin. 1970-luvun alussa Wailers oli jo maan suosituin reggaeyhtye. Samaan aikaan Tosh teki myös soololevytyksiä: vuonna 1971 hän julkaisi hitiksi nousseen soolosinglen ”Maga Dog” ja sen jälkeen muitakin, usein sanoituksiltaan mustan militantisti tiedostavia. Vuonna 1973 Tosh joutui vakavaan auto-onnettomuuteen, jossa hänen naisystävänsä kuoli. Tosh sai kallovammoja mutta selvisi.
Elämä ja ura > Sooloura

Tosh lähti Wailersista 1973 Britannian-kiertueella riitaannuttuaan Marleyn kanssa. Bunny Livingston oli lähtenyt jo aikaisemmin samana vuonna eri syystä. Kolmikko soitti myöhemmin yhdessä vielä kahdessa hyväntekeväisyyskonsertissa. Toshin ensimmäiset soololevyt Legalize It (1976) ja Equal Rights (1977) julistivat Toshin rastafariuskoa, afrosentrismiä ja pyrkimystä marijuanan laillistamiseksi. Taustalleen Tosh kokosi yhtyeen Word, Sound and Power, jossa soittivat muun muassa Sly Dunbar ja Robbie Shakespeare.
Vuonna 1978 Tosh esiintyi Jamaikalla One Love -rauhankonsertissa, jossa myös Marley esiintyi. Tosh tuli konserttiin hyvin kantaa ottavalla asenteella: hän esitti militanteimmat laulunsa ja kritisoi välispiikeissään suorasanaisesti eturivissä istunutta pääministeriä, maan hallitusta, oppositiota ja koko rauhanideologiaa. Tosh julisti: ”Rauha on päästötodistus, jonka saat hautausmaalla: lepää rauhassa!” sekä ”Nälkäiset ihmiset ovat vihaisia ihmisiä!” Yleisö otti hänet hyvin vastaan, mutta maan hallinto ja lehdistö arvostelivat häntä. Konsertin jälkeen The Rolling Stones -yhtye kiinnitti Toshin omalle levymerkilleen. Toshin ja Mick Jaggerin duettosingle ”Don't Look Back” toi Toshin suuren yleisön tietoisuuteen, ja hän esiintyi yhtyeen lämmittelijänä Yhdysvaltain-kiertueella. Toshin välit Rolling Stonesiin katkesivat myöhemmin, ja Tosh syytti heitä markkinointinsa laiminlyönnistä. Viisi kuukautta rauhankonsertin jälkeen Tosh joutui pidätetyksi ja poliisi pahoinpiteli hänet pahasti.
Toshin seuraavat albumit Bush Doctor ja Mystic Man sisälsivät edeltäjiään hiukan enemmän uskonnollista sanomaa, mutta Toshin järkähtämätön yhteiskunnallinen näkökulma oli edelleen esillä.
Bob Marleyn kuoltua 1981 Peter Toshille soviteltiin reggaen uuden kuninkaan manttelia. Hän itse torjui kunnian, sillä hänessä ei omasta mielestään ollut mitään ”uutta”. Media kritisoi Toshia 1980-luvulla jatkuvasti tämän kärkevistä mielipiteistä ja joskus erikoisistakin kommenteista, ja brittiläinen Melody Maker jopa nimesi Toshin ”Vuoden kahjoksi”.
Vuonna 1981 Tosh julkaisi albumin Wanted Dread & Alive ja 1983 albumin Mama Africa. Pian sen jälkeen Tosh vietti kolme vuotta hiljaiseloa kunnes levytti viimeiseksi jääneen albuminsa No Nuclear War (1987).
Kuolema

Tosh sai surmansa 11. syyskuuta 1987 Kingstonissa, kun hänen tuttavansa, vasta vankilasta vapautunut Dennis Lobban tuli muutaman mukaan ottamansa miehen kanssa aseistautuneina Toshin kotiin ryöstöaikeissa. Toshilla ei ollut talossaan rahaa ryöstäjille, ja lopulta Lobban ampui Toshin ja yritti apureineen surmata kaikki muutkin huoneessa olleet. Toshin lisäksi surmansa saivat radio-DJ Jeff ”Free I” Dixon ja toinen mies, mutta Toshin naisystävä ja kolme muuta selvisivät. Lobban antautui seuraavana päivänä. Hänet tuomittiin kuolemaan, mutta tuomio muutettiin myöhemmin elinkautiseksi vankeudeksi. Kahta muuta tappajaa ei koskaan löydetty, mutta heidän uskotaan joutuneen pian itsekin tapetuiksi.
Toshin murhan syitä ei ole varmuudella selvitetty. Tosh oli saattanut olla sekaantunut marijuanakauppaan, joka oli 1980-luvulla luisunut vaarallisten rikollisten haltuun, ja hänellä oli myös rahavaikeuksia lakiriidoistaan EMI-levy-yhtiön kanssa. Elämäkerturi John Masourin (2013) mukaan uskottavimpien teorioiden mukaan Tosh oli veloissa alamaailmalle ja suututtanut velkojansa tai sitten hän oli rehennellyt yhtiöltään saamillaan miljoonilla, mikä houkutteli paatuneen rosvokoplan hänen kimppuunsa. Joidenkin mielestä Toshin vallankumouksellisuus oli ärsyttänyt vallanpitäjiä, ja murha olisi ollut heidän tilaustyönsä.
Jamaikan politiikan voimakaksikko Edward Seaga ja Michael Manley osallistuivat Toshin hautajaisiin ja ylistivät häntä muistopuheissaan. Hautajaisissa sattui muutama pieni välikohtaus: eräs vanhahko mies esimerkiksi käveli Toshin arkun ääreen ja huusi: ”Nouse ja avaa arkku!” Tosh haudattiin Belmontiin hänen perheensä maille.
Henkilö- ja taiteilijakuva

Tosh oli lempinimeltään Steppin’ Razor, ”kävelevä partaveitsi”. Nimi kuvasti hänen vaarallisuuttaan, jota hän itsekin musiikissaan korosti. Ystäviensä mukaan Tosh oli kuitenkin yksityiselämässään myös hauska ja seurallinen mies, joka vastusti väkivaltaa. Rolling Stones -kitaristi Keith Richards oli pitkään Toshin ystävä, mutta kertoi Toshin kerran uhanneen tappaa hänet Richardsin vaatiessa Toshin lainaamaa taloaan takaisin itselleen.
Toshilla oli kymmenen lasta, viisi poikaa ja viisi tytärtä.
Tosh oli ankara yhteiskuntakriitikko ja poliittinen aktivisti. Hän kampanjoi Etelä-Afrikan apartheid-järjestelmää sekä ydinvoimaa vastaan ja tuki Palestiinan valtion perustamista. Toshilla oli tapana väännellä sanoja paljastaakseen asioiden todellisia merkityksiä: hän esimerkiksi kutsui pääministeriä (Prime Minister) rikosministeriksi, ”Crime Minister”, ja edustajainhuonetta (House of Representatives) varkaiden edustushuoneeksi, ”House of Represent-a-t'iefs”.
Tosh harrasti karatea ja esitti karateliikkeitä joskus esiintyessäänkin. Tosh oli taitava yksipyöräisen polkupyörän käyttäjä. Hän omisti useita pyöriä ja käytti niitä usein Kingstonin kaduilla liikkuessaan ja joskus konserteissaankin.
Toshia on pidetty hyvin taitavana kitaristina, minkä ansiosta hän sai lempinimen ”Peter Touch” (’kosketus'’). Tosh soitti joskus kuuluisalla M16-kiväärin muotoisella kitarallaan. Kitaran lisäksi hän soitti Wailersin alkuaikoina myös melodikaa, pianoa ja kosketinsoittimia.
Tunnustuksia

Vuonna 1988 Tosh sai postuumisti Grammy-palkinnon vuoden 1987 parhaasta reggaealbumista.
Vuonna 2012 Toshille myönnettiin merkittävä jamaikalainen tunnustuspalkinto Order of Merit. Jamaikan ylemmät luokat, joita Tosh usein haukkui, tosin muistelevat Toshia kaunaisesti edelleenkin, ja Toshin palkitseminen jakoikin jamaikalaisten mielipiteet.
Diskografia sooloartistina > Studiolevyt

Legalize It (1976)
Equal Rights (1977)
Bush Doctor (1978)
Mystic Man (1979)
Wanted Dread And Alive (1981)
Mama Africa (1983)
No Nuclear War (1987)
Diskografia sooloartistina > Konserttilevyt

Live & Dangerous: Boston 1976 (1976, julkaistu 2001)
Live At The One Love Peace Concert (1978, julkaistu 2000)
Live At The Jamaica World Music Festival Mobay '82 (1982, julkaistu 2002)
Captured Live (1984)
Pauli Riihimäki

Pauli Toivo Johannes Riihimäki (24. marraskuuta 1916 Aura – 26. marraskuuta 1979) oli suomalainen painija, joka ylsi vapaapainin raskaan sarjan MM-hopealle Helsingissä 1951. EM-pronssia hän paini vuonna 1947 kreikkalais-roomalaisella tyylillä. Helsingin Paini-Miehiä edustanut Riihimäki voitti urallaan kuusi Suomen mestaruutta.
Saavutuksia

MM-hopeaa vapaapainissa 1951 (sarja yli 87 kg)
EM-pronssia kreikkalais-roomalaisessa painissa 1947 (sarja yli 87 kg)
Suomen mestari vapaapainissa 1948 (sarja 87 kg) sekä 1945, 1950, 1951 ja 1952 (sarja yli 87 kg)
Suomen mestari kreikkalais-roomalaisessa painissa 1944 (sarja yli 87 kg)
Nils Rikberg

Nils Bertil Rikberg (29. maaliskuuta 1928 Pernaja – 10. elokuuta 2002 Turku) oli suomalainen jalkapalloilija.
Rikberg pelasi ensimmäisen A-maaottelunsa vuonna 1952 Norjaa vastaan ja teki heti kaksi maalia. Kaikkiaan hän pelasi 15 A-maaottelua ja teki niissä seitsemän maalia. Hän edusti Suomea Helsingin 1952 olympialaisissa.
Suomessa Rikberg edusti Loviisan Toria, Kotkan Jäntevää ja Åbo IFK:ta. Hän saavutti yhden SM-hopean (1953) ja yhden  SM-pronssia (1963). Suomen cupin hän voitti vuonna 1965.
Vuonna 1953 Rikberg lähti ulkomaille ammattilaiseksi toisena suomalaisena jalkapalloilijana Aulis Rytkösen jälkeen. Rikberg pelasi neljä vuotta Ranskassa edustaen joukkueita Toulouse FC ja FC Sète.
Reunamuodostuma

Kolmannen Salpausselän vanhoja reunamuodostumaa Somerolla.
Päätemoreeneja Baffininsaarella Kanadassa.
Jäätikön mukanaan kuljettaman kivikuorman esiintuleminen jäätikön reunalla. Kuva on Sólheimajökullilta Islannista.
Reunamuodostuma eli reunamoreenimuodostuma on sekä reunamoreeneja että jäätikköjokimuodostumien lajittunutta maa-ainesta sisältävä maaston kohomuoto. Suomessa tärkeimpiä reunamuodostumia ovat Salpausselät, jotka syntyivät nuoremmalla dryaskaudella. Niissä reunamuodostuma sisältyy mannerjäätikön virtaussuuntaan nähden poikittaiseen muodostumajaksoon, joka voi olla Ensimmäisen ja Toisen Salpausselän tapauksessa jopa 600 kilometriä  pitkä. Suomessa reunamuodostumat ovat maisemallisesti komeita maaston kohomuotoja, jotka näkyvät kauaksi erityisesti viljellyillä seuduilla.
Reunamuodostumia > Vanhoja reunamuodostumia

Veiksel-jääkausi, joka on viimeinen Eurooppaa koetellut jääkausi, voidaan jakaa kolmeen vaiheeseen: Varhais-Veiksel, Keski-Veiksel ja Myöhäis-Veiksel. Eri aikoina Fennoskandian mannerjäätikkö oli eri kokoinen ja Suomen alueet olivat välillä jäästä vapaat. Noin 25 000 vuotta sitten alkoi viimeinen kylmeneminen, jonka jäätikkö tunnetaan Suomessa nimellä Mannerjäätikkö. Jäätikkö ulottui kylmimmässä vaiheessaan eli 20 000–18 000 vuotta sitten Saksassa Hampuriin, Puolaan, Liettuaan ja Venäjällä Moskovan seudulle. Sitten ilmasto lämpeni, jolloin jäätikön reuna perääntyi laidoiltaan ja sen alta vapautui paljasta maata. Ilmaston lämpeneminen ei kuitenkaan ollut tasaista, vaan 3 000 vuoden ajan reuna vuoroin eteni ja vuoroin perääntyi. Näistä tapahtumista jäi maastoon edelleen näkyviä reunamuodostumia. Niitä löytyy Saksasta, Puolasta, Ruotsista, Tanskasta, Virosta, Latviasta, Liettuasta ja kauempaa Venäjältä.
Samanlaisia laajoja reunamuodostumia tunnetaan Pohjois-Amerikasta Suurten järvien ympäristöstä ja mantereen itärannikolta Uuden-Englannin alueelta. Esimerkiksi Manhattanin eteläosa ja Long Island ovat reunamuodostumia.
Reunamuodostumia > Myöhäisemmät reunamuodostumat

Salpausselkien muodostumisen jälkeen mannerjäätikön reuna alkoi 11 350 vuotta sitten vetäytyä Etelä- ja Kaakkois-Suomesta kohti luodetta (Keuruun degalsiaatio). Ilmaston vaihtelu kylmien ja lämpimien vaiheiden välillä aiheutti taas tilanteen, jossa jäätikön reuna eteni takaisinpäin Jyväskylään saakka (niin sanottu Jyväskylän eteneminen). Näsijärven–Jyväskylän virtauskielekkeen eteen muodostui länsirannikolta Jyväskylään ulottuva 250 kilometriä pitkä reunamuodostuma. Tämä Sisä-Suomen reunamuodostuma ajoitetaan 11 000–10 900 vuotta vanhaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reunamuodostuma Wikimedia Commonsissa
Riemukupla Meksikossa

| Riemukupla Meksikossa> Herbie Goes Bananas |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Vincent McEveety
Käsikirjoittaja:  Don Tait
Tuottaja:   Kevin Corcoran  Don Tait 
Säveltäjä:  Frank De Vol
Kuvaaja:  Frank Phillips
Pääosat:   Cloris Leachman  Charles Martin Smith  John Vernon 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Walt Disney Productions
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures Netflix Disney+
Ensi-ilta:  1980
Kesto:  100 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Riemukupla Meksikossa (Herbie Goes Bananas) on vuonna 1980 ensi-iltansa saanut neljäs Riemukupla-komediaelokuva. Siinä omapäinen kuplavolkkari osallistuu Etelä-Amerikan ralliin. Kaksi kaverusta yrittää osallistua Brasilian Grand Prix -kilpailuun, ja sattuman kaupalla he löytävät Herbien. Herbien avulla uudet omistajat yrittävät päästä Rio de Janeiroon osallistuakseen kilpailuun.
Elokuvan on ohjannut Vincent McEveety. Sen pääosia näyttelevät Charlie Martin Smith, Steven W. Burns, Cloris Leachman ja John Vernon.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi pitää elokuvaa melko yhdentekevänä ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Riemukupla Meksikossa Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Riemukupla Meksikossa Elonet.
Rhyton

Attikalainen punakuviotekniikalla koristeltu pässinpäinen rhyton, n. 470–460 eaa.
Rhyton (m.kreik. ῥυτόν) on antiikin aikainen sarven muotoinen juoma-astia. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti minolais-mykeneläisestä ja kreikkalaisesta keramiikasta.
Historia ja käyttö

Rhyton-muoto oli peräisin Lähi-idästä. Sitä käytettiin minolaisessa ja mykeneläisessä kulttuurissa pidoissa ja niihin liittyneissä kulttitoimituksissa, kuten juomauhreissa. Rhytonien arvellaan symboloineen yhteyttä ihmisten maailman ja jumalten maailman välillä.
Rhyton-muoto yleistyi uudelleen kreikkalaismaailmassa klassiselta kaudelta 400-luvulta eaa. lähtien. Sitä esiintyy erityisesti 400-luvun eaa. attikalaisessa punakuviokeramiikassa. Kreikkalaisessa kulttuurissa rhytonit yhdistettiin erityisesti barbaareihin, kuten traakialaisiin, ja toisaalta heeroksiin samoin kuin kantharokset. Tätä kautta ne kytkettiin myös heeros-vainajiin. Erityisesti rhytoneita tulkitaan käytetyn Dionysokseen ja kuolleisiin liittyneissä kulttitoimituksissa.
Rhytonin nimi on peräisin kreikan sanasta rhytos (ῥυτός), ’virtaava’.