stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Florian Grillitsch
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Florian Grillitsch Wikimedia Commonsissa
Hoffenheim – Bundesliiga
1 Baumann |
3 Kadeřábek |
5 Kabak |
6 Prömel |
7 Berisha |
8 Geiger |
9 Bebou |
10 Weghorst |
11 Grillitsch |
14 Beier |
15 Nuhu |
16 Stach |
17 Justvan |
18 Samassékou |
20 Becker |
21 Bülter |
22 Vogt |
23 Brooks |
24 John |
25 Akpoguma |
27 Kramarić |
29 Skov |
31 Conté |
32 Bogarde |
34 Nsoki |
36 Noll |
37 Philipp |
39 Bischof |
40 Tohumcu |
41 Szalai |
48 Quarshie |
Valmentaja Matarazzo
Itävallan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2020
1 A. Schlager |
2 Ulmer |
3 Dragović |
4 Hinteregger |
5 Posch |
6 Ilsanker |
7 Arnautović |
8 Alaba |
9 Sabitzer |
10 Grillitsch |
11 Gregoritsch |
12 Pervan |
13 Bachmann |
14 Baumgartlinger |
15 Lienhart |
16 Trimmel |
17 Schaub |
18 Schöpf |
19 Baumgartner |
20 Onisiwo |
21 Lainer |
22 Lazaro |
23 X. Schlager |
24 Laimer |
25 Kalajdžić |
26 Friedl |
Valmentaja Foda
Itävallan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2024
1 Lindner |
2 Wöber |
3 Trauner |
4 Danso |
5 Posch |
6 Seiwald |
7 Arnautović |
8 Prass |
9 Sabitzer |
10 Grillitsch |
11 Gregoritsch |
12 Hedl |
13 Pentz |
14 Querfeld |
15 Lienhart |
16 Mwene |
17 Kainz |
18 Schmid |
19 Baumgartner |
20 Laimer |
21 Daniliuc |
22 Seidl |
23 Wimmer |
24 Weimann |
25 Entrup |
26 Grüll |
Valmentaja Rangnick
Tommaso Rocchi

Tommaso Rocchi vuonna 2008.
Tommaso Rocchi (s. 19. syyskuuta 1977 Venetsia, Italia) on italialainen uransa lopettanut jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Rocchin uran ensimmäinen ammattilaisseura oli Juventus, mutta hän ei onnistunut nousemaan seuran ykkösjoukkueeseen. Ura jatkui Italian alasarjojen joukkueissa Pro Patriassa, US Fermanassa, FBC Saronnossa ja Calcio Comossa, joissa maaleja syntyi kohtalaisesti.
Vuonna 2000 Rocchi siirtyi Serie B:ssä pelanneeseen Treviso FBC:hen, jossa hän teki kahdeksan maalia. Vuotta myöhemmin hän siirtyi saman sarjatason Empoli FC:hen, jonka paidassa tehdyt 11 maalia auttoivat omalta osaltaan pientä toscanalaisseuraa nousemaan Serie A:han. Seuraavalla kaudella Rocchi tekikin debyyttinsä Serie A:ssa. Hän pelasi Empolin joukkueessa vielä kaksi kautta tehden 17 maalia, muun muassa hattutempun Juventusta vastaan kaudella 2003–2004. Empolin pudottua sarjaporrasta alaspäin keväällä 2004 Rocchi vaihtoi seuraa SS Lazioon.
Pahojen talousvaikeuksien runtelema Lazio oli joutunut myymään suuren osan huippupelaajistaan. Kärkipäässä pelaamaan tottunut Lazio varmistikin sarjapaikkansa vasta viimeisellä kierroksella. Rocchi teki liigassa 13 maalia ja pelasi uransa parhaan kauden. Kahdella seuraavalla kaudella hän teki 16 maalia, ja Lazion sijoituttua keväällä 2007 sarjassa kolmanneksi seura pääsi neljän vuoden tauon jälkeen Mestarien liigaan.
Kapealla materiaalilla pelanneelle Laziolle europeleistä aiheutunut otteluruuhka oli ylitsepääsemätön esteselvennä ja sarjapelit sujuivat heikosti. Myöskään Rocchi ei päässyt omalle tasolleen, johon vaikutti varmastikenen mukaan? myös Lazion presidentin Claudio Lotiton kanssa pitkään jatkuneet erimielisyydet jatkosopimuksesta, jonka suhteen ei lukuisista yrityksistä huolimatta ollut päästy molempia tyydyttävään ratkaisuun.
Lazion tie Mestarien liigassa katkesi alkulohkoon, ja tämän jälkeen joukkueen otteet Serie A:ssa alkoivat hieman kohentua. Vuonna 2008 Rocchi solmi jatkosopimuksen, joka ulottui vuoteen 2013.
Ennen kauden 2008–2009 alkua Rocchi nousi Lazion kapteeniksi. Hän kärsi kaudella useammasta loukkaantumisesta ja kunnossa ollessaankin joutui monta kertaa istumaan penkillä Goran Pandevin ja Mauro Zaraten ollessa aloituskokoonpanossa.
Italian jalkapallomaajoukkueessa Rocchi on esiintynyt kolme kertaa.
Rocchi kuului Italian joukkueeseen Pekingin kesäolympialaisissa 2008. Hän onnistui myös maalinteossa alkulohkon toisessa pelissä Etelä-Koreaa vastaan. Hänen kilpailunsa päättyivät kuitenkin ennenaikaisesti loukkaantumiseen.
Sekundäärilähde

Primäärilähde
Sekundäärilähde
Tertiäärilähde
Lähdeviittaus
Lähdekritiikki
Sekundäärilähde on alkuperäistutkimusta tai muita primäärilähdettä tai -lähteitä selostava tai tiivistävä sekä niihin viittaava tiedonlähde. Niiden sisältämä tieto on siis yleensä julkaistu ensin muualla.
Sekundäärilähteitä ovat muun muassa tiedettä popularisoivat julkaisut sekä oppikirjat ja muut oppimateriaalit. Perinteiset tietosanakirjat ovat myös sekundäärilähteitä. Bibliografiat voidaan katsoa joko sekundääri- tai tertiäärilähteiksi. Tutkimuksen aiheesta riippuen sama aineisto voi kuitenkin olla joko primääri- tai sekundäärilähde.lähde?
Adib al-Shishakli

Adib al-Shishakli
Adib al-Shishakli (arab. أديب الشيشكلي‎; 1909 Hama – 27. syyskuuta 1964 Ceres, Goiás, Brasilia) oli syyrialainen upseeri, joka kaappasi maassa vallan joulukuussa 1949 ja käytännössä hallitsi sitä, kunnes hänet syöstiin vallasta vuonna 1954. Hän oli muodollisesti Syyrian presidentin asemassa vuosina 1953–1954.
Al-Shishakli vastusti pyrkimyksiä Syyrian ja Irakin yhdistymiseen ja kaappasi vallan yhdistymisen näyttäessä todennäköiseltä. Edeltäjä Sami al-Hinnawi pakeni Beirutiin ja joutui siellä murhatuksi. Al-Shishakli asetti puolustusministeriksi armeijan upseerin. Marraskuussa 1951 hän määräsi pidätettäväksi entisen liittolaisensa, pääministeri Fawzi Salun, koska Salu oli ehdottanut hallituskokoonpanoa, jota al-Shishakli ei hyväksynyt. Suurin osa poliittisista puolueista tukahdutettiin tämän jälkeen. Al-Shishakli vahvisti armeijaa Ranskan tuella ja kieltäytyi Yhdysvaltain avusta. Hän perusti elokuussa 1952 Arabien vapautusliikkeen, josta oli määrä tulla hänen siviilien tuella johtamansa poliittinen puolue. Syyrialaisten poliitikkojen enemmistö yhdistyi puoluetta vastaan, mikä heikensi al-Shishaklin asemaa. Armeija kaatoi hänen hallintonsa, ja hän lähti maanpakoon helmikuussa 1954.
Al-Shishakli sai Syyriassa kuolemantuomion poissaolevana. Hänet murhattiin Brasiliassa vuonna 1964. Tekijä oli syyrialainen Nawaf Ghazaleh.
Primäärilähde

Primäärilähde
Sekundäärilähde
Tertiäärilähde
Lähdeviittaus
Lähdekritiikki
Primäärilähde tarkoittaa historiantutkimuksessa ja arkeologiassa sellaista evidentiaalista todistetta, joka on kiistatta yhdistettävissä jonkun historiallisen henkilön, paikkakunnan, hallitsijan tai muuhun sellaiseen aikakauteen ja henkilöhistoriaan. Tyypillisiä primäärilähteitä ovat muun muassa:
henkilökohtaiset esineet
viralliset asiakirjat, dokumentit ja niin edelleen
henkilökohtaiset kirjeet, muistiinpanot, päiväkirjat ja niin edelleen
valokuvat, piirrokset, reliefit ja niin edelleen
aikalaisten tekemät muistiinpanot
konstruktiot, kuten rakennelmat, muistomerkit, asunnot ja niin edelleen
tutkittavat teokset, kuten kaunokirjalliset tai filosofiset tekstit
Aihetodisteita (indiisejä) ei lasketa primäärilähteiksi. Lähteitä, jotka käyttävät pääasiallisena aineistonaan primäärilähteitä, kutsutaan sekundäärilähteiksi. Tutkimuskirjallisuus nähdään sekundäärilähteenä tutkittavaan teokseen eli primäärilähteeseen nähden. Tutkimuksen aiheesta ja tutkimusotteesta riippuen sama aineisto voi kuitenkin olla joko primääri- tai sekundäärilähde.
Informaatiotutkimuksessa primäärilähde tarkoittaa eri asiaa. Primäärilähteet niitä lähteitä joista saadaan tietoa. Formaaleja primaarilähteitä ovat esimerkiksi tutkimukset, julkaisut, lait, patentit, standardit, aikakauslehdissä ja päivälehdissä julkaistut artikkelit. Historiantutkimuksen primäärilähteen käsitettä vastaavat paremmin informaalit primäärilähteet, kuten henkilökohtaiset keskustelut ja konsultointi alan asiantuntijan kanssa.
Hayreddin Barbarossa

Hayreddin Barbarossa
Hayreddin Barbarossa, myös Barbarossa Hayreddin pašša (turk. Barbaros Hayreddin (Hayrettin) Paşa tai Hızır Hayreddin (Hayrettin) Paşa ja ennen paššan arvoa myös Khidir tai Hızır Reis, n. 1466/1478 Mytilíni, Lesbos – 5. heinäkuuta 1546 Konstantinopoli (Istanbul)) oli kaappari ja Osmanien valtakunnan laivaston suuramiraali.
Nimi

Hayreddin (arab. Khayr ad-Din خير الدين‎, myös Khair al-Din, joka suoraan käännettynä tarkoittaa "hyvää" tai "uskossaan vanhurskainta") oli kunnianimi, jonka hän sai sulttaani Suleiman Suurelta. Aikalaiskronikka Ghazawatin mukaan hän sai lisänimen Barbarossa kristityiltä, kun hän valtasi takaisin kapinoineen Ténèsin kaupungin Algeriassa keväällä 1520. Joskus virheellisesti sen mainitaan olleen perityn hänen veljeltään Arujilta, jonka lempinimi Baba Arudj ("Isä-Arudj") olisi ollut pohjana Barbarossaksi vääntyneeseen muotoon.
Nuoruus

Hizir syntyi Lesboksen saaren pääkaupungissa Mytilínissa joko vuonna 1466 tai 1478. Syntymävuodesta on epävarmuutta, sillä lähteestä riippuen hänen sanotaan kuolleen joko 63 tai 80 vuoden iässä. Hänen isänsä Yakup oli lähteestä riippuen joko turkkilais- tai albaanisyntyinen janitsaari tai sipahi (turkkilaisritari), joka oli ansioitunut saaren valtaamisessa Genovan tasavaltaa neljä vuotta aikaisemmin. Yakup, joka palkittiin Ağan arvonimellä sekä Bonovan kylän vasalliudella, asettui saarelle ja meni naimisiin paikallisen kreikkalaissukuisen Katerinan, joka oli leskeytynyt edellisestä avioliitosta ortodoksipapin kanssa. Liitosta seurasi kaksi tytärtä ja neljä poikaa; Ishak, Aruj, Hızır ja Ilyas.
Yakup perusti saarelle keramiikkatehtaan ja hankki laivan kaupatakseen tuotteitaan. Pojat työskentelivät nuoresta pitäen isänsä tehtaalla ja oppivat pitkillä kauppamatkoillaan kokeneiksi merenkävijöiksi sekä useita kieliä puhuviksi kansainvälisiksi kauppiaiksi. Aruj ja Hizir oppivat molemmat puhumaan viittä eri kieltä. Vartuttuaan Hizir kävi kauppaa omalla laivallaan Sarosinlahdella, Thessalonikissa ja Euboialla. Veljekset aloittivat uransa lähinnä rauhanomaisina kauppiaina, mutta kääntyivät kaappareiksi vastatakseen Rodokselta toimivien Johanniittain ritarikunnan kaapparitoimintaan, joka kohdistui lähinnä islamilaisia merenkulkijoita ja kauppiaita vastaan. Vuonna 1492 Aruj ja Ishak olivat palaamassa kauppamatkalta puolikaleerillaan, kun Johanniittojen kaleeri Our Lady of Conception yhytti heidän laivansa ja hyökkäsi. Johanniitat kaappasivat veljesten aluksen, Ishak sai surmansa ja haavoittunut Aruj joutui kaleeriorjaksi, kunnes hänet päästettiin vapaaksi hänen isänsä tai turkkilaiskauppiaiden maksettua lunnasrahan johanniitoille.
Kaappariuran alku Arujin alaisuudessa

Aruj ja Hizir aloittivat oman kaapparitoimintansa Pohjois-Afrikan rannikolla 1500-luvun ensimmäisten vuosien aikana. Vuonna 1504 he purjehtivat kahdella puolikaleerillaan Tunisin satamaan La Gouletteen, josta he tekivät tukikohtansa. Vaikka he aloittivat pienesti he saavuttivat merkittäviä voittoja ja onnistuivat kartuttamaan laivastoaan sekä maksamaan Tunisian hafsidihallitsijalle provisiot saaliistaan. Tämän suostumuksella veljekset saivat perustaa toisen tukikohdan Djerban saarelle ja Arujista tuli jopa saaren ka'id, kenraalikuvernööri. Voittojen myötä heidän maineensa kasvoi ja heihin liittyi myös muita Välimeren kaappareita kuten Kurtoğlu Muslihiddin Reis. Iliyas liittyi veljiinsä 1509 ja he kävivät myös sotaa espanjalaisia vastaan, sillä nämä olivat vallanneet ja miehittäneet alueen satamia. Vuonna 1510 Aruj menetti kätensä piirityksessä, jonka oli tarkoitus vallata Béjaïa takaisin espanjalaisissa. Hizir kiidätti veljensä turvaan ja toipumaan. Aruj ei käyttänyt laivastoaan pelkästään kaapparitoimintaan tai sodankäyntiin, vaan kuljetti myös islamilaisia mudéjareja kristitystä Espanjasta turvallisemmille alueille Pohjois-Afrikkaan. Tämän ansiosta Aruj sai lempinimensä Baba. Elokuussa 1514 veljekset palasivat Béjaïaan 12 kaleerin ja tuhannen turkkilaisen sotilaan kanssa ja tuhosivat kaksi espanjalaisten linnoitusta satamassa.
Turkkilaisten sotilaidensa avulla veljekset, joiden välit Hafsideihin olivat viilenneet, valtasivat Algerin espanjalaisilta 1516 ja ottivat muitakin voittoja Algerian alueella joko espanjalaisista tai heidän tukijoistaan. He eivät kuitenkaan palauttaneet aiempaa hallitsijaa Sālim al-Tūmīa valtaan, vaan pitivät alueen hallinnan itsellään. Arujilla ei todennäköisesti ollut aiemmin poliittista kunnianhimoa, mutta todettuaan keskisessä Maghrebissa vallitsevan anarkian Aruj ja Hizir päättivät pitää vallan itsellään. Aruj ja Hizir organisoivat alueiden hallinnan, Aruj piti Algerian ja itäiset alueet ja Hizir sai läntisen osan. Aruj Julisti itsensä väliaikaiseksi Algerian sulttaaniksi ja tarjosi maata liitettäväksi Osmanien valtakunnan alueisiin. Osmanien sulttaani hyväksyi tarjouksen ja teki Arujista Algerian kuvernöörin sekä läntisen Välimeren merikuvernöörin.
Espanjan kuningas ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle V saapui Oraniin keväällä 1518. Hän muodosti armeijan, johon kuului Oranin kuvernöörin Diego de Córdoban 10 000 espanjalaisen lisäksi tuhansia beduiineja. Kuningas marssi armeijoineen Tlemceniin, jossa Aruj ja Iliyas odottivat 1 500 turkkilaisen ja 5 000 maurin kanssa. Veljekset pitivät puoliaan 20 päivää, mutta saivat vastaansa myös Tlemcenin asukkaiden kansannousun. Espanjalaiset vangitsivat ja surmasivat heidät.
Hayreddin pašša

Arujin kuoltua Hayreddinille jäi ainoastaan Alger, jota hän joutui välittömästi puolustamaan Sisilian kuvernööri Hugo de Moncadan 80 aluksen ja 6 000 miehen hyökkäystä vastaan. 500 turkkilaisen ja 20 000 paikallisen miehen avulla Hayreddin iski espanjalaisten selustaan. Myös hänen onnekseen merellä nousi suuri myrsky, joka upotti suuren osan vastustajan laivastosta. Heti voittonsa hän jatkoi Tlemceniin, jonka sulttaanin ajoi pakoon. Keväällä 1520 hän valtasi Ténèsin ja sai Barbarossa-lisänimensä. Samana vuonna hän lähetti Osmanisulttaanille lahjoja ja sai tältä tuekseen tykistöä, 2 000 janitsaaria sekä oikeuden värvätä omia sotilaita.
Hayreddin jatkoi veljensä työtä ja kuljetti mudéjareja Espanjasta Afrikkaan. Näiden avulla hän sai taakseen vannoutuneen ja Espanjaa vihaavan tukijoukon.
Perintö

Hayreddin jätti Osmanien valtakunnalle huolellisesti organisoidun pohjoisafrikkalaisen provinssin. Suuramiraalina hän piti Välimerta täysin osmanien hallussa 30 vuoden ajan. Hän on säilynyt turkkilaisten muistissa kansallissankarina.
Hyvin vähän tiedetään Hayreddinin yksityiselämästä. Hän oli naimisissa kahdesti. Ensimmäisen kerran hän avioitui algerialaisnaisen kanssa, joka synnytti hänelle pojan nimeltä Hasan. Hasan toimi useaan otteeseen mm. Algerian beylerbeyinä eli kenraalikuvernöörinä. Toisen kerran hän avioitui 65-vuotiaana Reggio di Calabrian kuvernöörin nuoren tyttären Flavia tai Maria Gaetanin kanssa. Hänellä oli myös tytär, joka on haudattu hänen Beşiktaşissa olevan mausoleuminsa lähelle.
Hänen mausoleuminsa suunnitteli ja rakensi itse Sinan. Siitä tuli paikka, jossa häntä seuranneet suuramiraalit vihittiin virkaansa. Niin ikään perinteenä Istanbulista liikkeelle lähtenyt laivastosaattue purjehti ensiksi Hayreddinin mausoleumin lähelle, jossa se tervehti hänen muistoaan tykinlaukauksin.
Aruj valtaamassa kaleeria.
Engström

Engström on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Adolf Engström (1855–1924), suomalainen vuorineuvos, yritysjohtaja ja kaupunginvaltuutettu
Albert Engström (1869–1940), ruotsalainen piirtäjä ja kirjailija
Anders Engström (s. 1962), suomalainen elokuva- ja televisio-ohjaaja
Björn Engström (1886–1952), suomalainen kamreeri ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija
Christian Engström (s. 1960), ruotsalainen poliitikko ja europarlamentaarikko
Clas Engström (1927–2017), ruotsalainen kirjailija
Frans Engström (1873–1940), ruotsalainen elokuvaaja
Hillevi Engström (s. 1963), ruotsalainen poliisi, poliitikko ja ministeri
Ingemo Engström (s. 1941), suomenruotsalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja
Jesper Engström (s. 1992), suomalainen jalkapalloilija
Johan Erik Engström (1846–1893), suomalainen soittimien rakentaja ja piano- ja flyygelitehtailija
Jonas Engström (s. 1991), ruotsalainen jääkiekkoilija
Juha Engström (s. 1942), suomalainen eversti evp
Julius Engström (1863–1942), suomalainen pappi ja uskonnollinen runoilija
Leander Engström (1886–1927), ruotsalainen taidemaalari
Marina Pettersson-Engström (s. 1987), ruotsalainen jalkapalloilija
Otto Engström (1853–1919), suomalainen lääkäri ja  professori
Stig Engström (1934–2000), ruotsalainen Olof Palmen murhasta epäilty mies
T. A. Engström (1917–1982), suomalainen kirjailija ja kääntäjä
Thomas Engström (s. 1975), ruotsalainen kirjailija
Velja Engström, suomalainen urheiluselostaja
William Engström, Kampin autopommipalkkamurhaaja.
Lars Peter Engström, hahmo Jorge Luis Borgesin novellissa ”Tres versiones de Judas”
Entisenä sukunimenä

Elli Pihlaja, o.s. Engström (1906–1985), oopperalaulaja
Muita

7548 Engström, asteroidi
Engström Motorsport, kilpa-autoilija Tomas Engströmin omistama talli
USS Engstrom (DE-50), Yhdysvaltain Evarts-luokan saattuehävittäjä toisessa maailmansodassa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Engström”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Père-Lachaise

Näkymä Père-Lachaisen hautausmaalta.
Père-Lachaisen hautausmaa (ransk. Cimetière du Père-Lachaise) on Pariisin maineikkain hautausmaa ja suuri puistoalue kaupungin kaakkoisosassa. Hautausmaa on suosittu turistikohde, jonne pääsy on ilmaista. Hautausmaan portit suljetaan joka päivä klo 18. Vuosittain hautausmaalla käy noin kaksi miljoonaa vierailijaa. Siellä on 70 000 hautaa ja kooltaan alue on 44 hehtaaria.
Historia

Alun perin paikan omistivat jesuiitat, joihin myös kuningas Ludvig XIV:n rippi-isä Isä La Chaise kuului. Hautausmaan perusti Napoleon Bonaparte vuonna 1804. Vuodesta 1801 asti oli ollut kiellettyä perustaa uusia hautausmaita kaupungin rajojen sisäpuolelle terveyssyistä. Kymmenen ensimmäisen vuoden aikana hautauksista 80 prosenttia oli joukkohautoja ja loput yksittäisiä tai perheiden hautoja. Nämä haudat olivat yksinkertaisia eli esimerkiksi pelkkää maata, laatta tai kivi, koska hautapaikkojen hinta oli noussut korkeaksi ja joukkohautoja tehtiin rahallisista syistä.
Hautausmaa ei aluksi houkutellut pariisilaisia: vuonna 1815 siellä oli vain 2 000 hautaa. Julkisuuden saamiseksi sinne siirrettiin Molièren, Jean de La Fontainen, Pierre Abélardin ja Héloïsen jäänteet. Hautausmaasta tuli suosittu ajanviettopaikka ja pariisilaiset alkoivat haluta tulla haudatuksi sinne. Vuonna 1833 hautoja oli 33 000 ja maa-alueen laajentaminen päättyi. Hautausmaan alueella on myös kommunardien muuri (Mur des Fédérés), jota vasten teloitettiin 147 Pariisin kommuunin johtajaa 27. toukokuuta 1871 kommuunin häviön jälkeen.
Père-Lachaisen krematorio on Ranskan vanhin: se avattiin vuonna 1889 ja sitä oli alettu rakentaa heti, kun tuhkauksen salliva laki oli hyväksytty 1887. Rakennuksessa on myös kolumbaario, jossa on 40 800 tuhkauurnaa. Tuhkat on voitu vuodesta 1985 alkaen sijoittaa myös nurmikolle muistolehdon läheisyyteen ja tämä oli ensimmäinen paikka Ranskassa siinä tarkoituksessa.
Kappeli on otettu käyttöön vuonna 1823.
Haudattuja

Marietta Alboni
Guillaume Apollinaire, runoilija
Jane Avril, tanssija
Miguel Asturias, kirjailija
Honoré de Balzac, kirjailija
Henri Barbusse, kirjailija
Vincenzo Bellini, oopperasäveltäjä (siirretty myöhemmin kotimaahansa Italiaan)
Claude Bernard, fysiologi
Sarah Bernhardt, näyttelijä
Georges Bizet, säveltäjä
Louis-Auguste Blanqui, aktivisti
Jean-François Champollion, kielitieteilijä ja egyptologi
Frédéric Chopin, säveltäjä
Édouard Daladier, valtiomies
Eugène Delacroix, taidemaalari
Gustave Doré, taiteilija ja kuvittaja
Paul Dukas, säveltäjä
Max Ernst, taiteilija
Jean de la Fontaine, faabelikirjailija
Joseph Louis Gay-Lussac, fyysikko
Samuel Hahnemann, homeopatian luoja
Jean Auguste Dominique Ingres, taidemaalari
Léon Jouhaux, rauhannobelisti
Ahmet Kaya, kurdilainen laulaja
Kurt Löwenstein, poliitikko
Nestor Mahno, anarkisti
Marcel Marceau, pantomiimitaiteilija
Angelo Mariani, kemisti
Georges Méliès, elokuvantekijä
Amedeo Modigliani, taidemaalari ja kuvanveistäjä
Molière, näytelmäkirjailija
Yves Montand, näyttelijä
Jim Morrison, muusikko ja runoilija
Félix Nadar, valokuvaaja
Michel Ney, marsalkka
Anna de Noailles, kirjailija
Victor Noir, journalisti
Max Ophüls, elokuvaohjaaja
Édith Piaf, laulaja
Camille Pissarro, taiteilija
Francis Poulenc, säveltäjä
Marcel Proust, kirjailija
Gioachino Rossini, säveltäjä
Kaija Saariaho, säveltäjä
Georges Seurat, taiteilija
Simone Signoret, näyttelijä
Stephan Sinding, kuvanveistäjä
Maurice Tourneur, elokuvaohjaaja
Rafael Leónidas Trujillo, Dominikaanisen tasavallan diktaattori
Volin, anarkisti
Eduard Wiiralt, eestilainen graafikko
Oscar Wilde, kirjailija
Galleria

Vainajien muistolaatta
Père Lachaise syksyllä
Jim Morrisonin hauta
Marcel Proustin hauta
Eugène Delacroix’n hauta
Marie Trintignantin hauta
Rossinin hauta
Frédéric Chopinin hauta
Édith Piafin hauta
Maria Callasin hauta
Michel Petruccianin hauta
Jean Auguste Dominique Ingresin hauta
Luigi Cherubinin hauta
Pierre Bourdieun hauta
Allan Kardecin hauta
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hautausmaan virtuaalikierros (Arkistoitu – Internet Archive)
Movie tour about Père-Lachaise (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Père-Lachaisen krematorion kotisivut (ranskaksi)
Le Père Lachaise fête son bicentenaire (ranskaksi)
Volodymyr Starosolskyi

| Volodymyr Starosolskyi> Володимир Старосольський |
| --- | --- |
 Volodymyr Starosolskyi
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. tammikuuta 1878 Jarosław, Galitsia, Itävalta-Unkari
Kuollut: 25. helmikuuta 1942 (64 vuotta) Mariinsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Ammatti:  professori, asianajaja
Puoliso:  Darija Starosolska
Lapset:  Juri Starosolskyi   Ihor Starosolskyi   Uljana Starosolska
Volodymyr Starosolskyi (ukr. Володимир Старосольський, 8. tammikuuta 1878 Jarosław, Galitsia, Itävalta-Unkari – 25. helmikuuta 1942 Mariinsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) oli ukrainalainen juristi, sosiologi ja poliittinen johtaja.
Perhe

Starosolskyin puoliso oli Darija Starosolska, hänen poikiaan olivat Juri Starosolskyi ja Ihor Starosolskyi ja hänen tyttärensä oli Uljana Starosolska.