stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erythrai (Joonia)
Historia > Klassiselta kaudelta myöhäisantiikkiin

Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Erythrai kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Se erosi liitosta noin vuonna 453 eaa., mutta Ateena sai sen palaamaan pian takaisin. Kaupunki esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 450/449–415/414 eaa. Tuona aikana Efesos oli demokratia, ja siellä tiedetään olleen bule eli neuvosto ja ekklesia eli kansankokous. Erythrai kapinoi ja erosi liitosta uudelleen peloponnesolaissodan 20. vuonna eli vuonna 412 eaa. yhdessä Khioksen kanssa, ja toimi peloponnesolaisliiton tukikohtana. Tuolloin kaupunkia hallitsi persialaismielinen oligarkia. Vuodesta 394 eaa. Erythrai oli jälleen liitossa Ateenan kanssa ja myöhemmin vuorotellen Ateenan ja Persian kanssa, mikä todennäköisesti heijastelee demokraattisten ja oligarkiamielisten puolueiden valtataistelua kaupungissa. 300-luvun eaa. puolen välin aikoihin Erythrai oli liitossa Assoksen ja Atarneuksen tyrannin Hermiaan kanssa, ja sillä oli myös hyvät välit Mausolokseen. Erythrai löi omaa pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien. Kaupunki lopetti rahanlyönnin vuonna 356 eaa., ja se jatkui vasta hellenistisellä kaudella.
Erythrai sai itsenäisyyden vuonna 334 eaa. Aleksanteri Suuren sotaretken myötä. Aleksanteri suunnitteli kanavan kaivamista Mimaksen niemimaan poikki suunnilleen linjalla Klazomenai–Teos. Sen pituus olisi ollut noin 11 kilometriä. Hellenistisellä kaudella Erythrai oli liitossa ensin Pergamonin kanssa. Ainakin osa Erythrain alueella ja alaisuudessa olleista pienemmistä poliksista sulautuivat Erythraihin. Rooman Syyrian sodassa Antiokhos III:tta vastaan kaupunki oli Khioksen ja Smyrnan tavoin Rooman puolella. Roomalaiset palkitsivat kyseiset kaupungit sodan jälkeen antamalla maa-alueita. Rooman vallan alla Erythrailla oli itsenäinen asema, ja se kuului Asian provinssiin. Kaupunki säilyi lyömiensä rahojen perusteella olemassa ainakin keisarikauden lopulle.
Erythrai tunnettiin antiikin aikana sibyllastaan nimeltä Herofile. Tämä oli antiikin toiseksi arvostetuin sibylla Kymen eli Cumaen sibyllan jälkeen. Kaupungista oli kotoisin lääkäri Herakleides, joka edusti Herofiloksen koulukuntaa. Olympian kisojen voittoja kaupungilla tiedetään olleen koko antiikin ajalla ainakin kaksi. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Erythraīos (Ἐρυθραῖος). Erythrain alue tuotti muun muassa viljaa ja viiniä.
Rakennukset ja löydökset

Erythrain kaupunki on ollut ympäröity muurein, jotka ovat suhteellisen hyvin säilyneet ja joiden reitti voidaan jäljittää niiden koko matkalta. Muurit on ajoitettu 300-luvulle eaa. Niiden paksuus oli noin 4–5 metriä, ja niissä oli useita portteja.
Erythraissa oli Athene Poliaalle omistettu temppeli. Se oli rakennettu alun perin arkaaisella kaudella 700-luvulla eaa. ja uudelleen 500-luvulla eaa. Persialaiset tuhosivat temppelin vuonna 545 eaa., ja se rakennettiin uudelleen 530-luvulla eaa. Temppelin puinen kulttipatsas esitti Athenen istuvana.
Toinen merkittävä pyhäkkö oli Herakleion eli Herakleen pyhäkkö. Se oli omistettu sekä Idan daktyylien Herakleelle että Tyyroksen Herakleelle. Pyhäkön paikkaa ei ole löydetty, mutta sen kulttipatsaasta on säilynyt kuvaus Pausaniaalla ja lisäksi se on kuvattu kaupungin lyömissä rahoissa. Afrodite Pandemokselle rakennettiin erään piirtokirjoituksen mukaan uusi temppeli noin vuonna 400 eaa. Lisäksi kaupungissa oli kultit ja näin oletettavasti pyhäköt myös muun muassa Zeus Agoraiokselle, Apollonille ja Asklepiokselle, Artemiille sekä Akhilleukselle.
Kaupungista on löydetty muun muassa kreikkalainen teatteri, joka sijaitsi akropoliin pohjoisrinteessä. Piirtokirjoitusten perusteella kaupungissa tiedetään olleen muun muassa prytaneion, agora ja stoa eli pylväshalli.
Joen suusta akropoliin eteläpuolelta on löydetty jäänteitä satamasta ja pohjois-eteläsuuntaisesta, bysanttilaiselle kaudelle ajoitetusta akveduktista. Muurien ulkopuolelta on löydetty lukuisia hautoja.
Erythraista tehdyt esinelöydöt ovat İzmirin arkeologisessa museossa. Niihin lukeutuu muun muassa veistoksia, keramiikkaa sekä Athenen temppelin paikalta löydettyjä pronssista ja norsunluusta tehtyjä votiiviesineitä ajalta 670–545 eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Erythrai Wikimedia Commonsissa
Erythrain lyömä tetradrakhma, n. 200–180 eaa. Kuvituksessa Aleksanteri Suuri leijonantaljaan pukeutuneena Herakleena.
Erythrain sibylla. Maarten van Heemskerckin maalaus, 1564.
Naista esittävän patsaan torso, n. 200–160 eaa. British Museum.
Jörgen

| Jörgen |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  23. huhtikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Göran
Vastineita eri kielissä:  Jørgen, Jürgen
Nimen alkuperä:  kreikkalainen Georgios
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jörgen on ruotsalainen miehen etunimi, muunnelma kreikkalais­peräisestä nimestä Georgios. Tanskassa ja Norjassa nimi esiintyy kirjoitettuna Jørgen. Nimen suomalaisia vastineita ovat muun muassa Yrjö ja Jyrki.
Suomessa nimi Jörgen on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä 1 133 henkilölle. Jörgenin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 23. huhtikuuta, Pyhän Yrjön päivänä, joka suomen­kielisen kalenterin mukaan on muun muassa Yrjön ja Jyrkin nimipäivä.
Tunnettuja Jörgen- ja Jørgen -nimisiä

Jørgen Andersen (1886–1973), norjalainen voimistelija
Jørgen Aukland (s. 1975), norjalainen maastohiihtäjä
Jørgen Baklid (s. 1999), norjalainen suunnistaja
Jørgen Bitsch (1922–2005), tanskalainen kirjailija, elokuvatuottaja ja seikkailija-matkailija
Jørgen Bjørnstad (1894–1942), norjalainen voimistelija
Jørgen Brunchorst (1862–1917), norjalainen kasvitieteilijä, poliitikko ja diplomaatti
Jørgen Gustava Brandt (1929–2006), tanskalainen kirjailija
Jørgen Brekke (s. 1968), norjalainen kirjailija
Jörgen Brink (s. 1974), ruotsalainen maasto- ja ampumahiihtäjä
Jørgen Brønlund (1877–1907), grönlantilainen opettaja, koiravaljakon ohjastaja ja naparetkeilijä
Jörgen Elofsson (s. 1962), ruotsalainen sanoittaja
Jørgen Frantzen (1935–2020), tanskalainen soutaja
Jørgen Graabak (s. 1991), norjalainen yhdistetyn hiihtäjä ja olympiavoittaja
Jørgen Hansen (1890–1953), tanskalainen soutaja
Jørgen Peder Hansen (1923–1994), tanskalainen poliitikko ja ministeri
Jørgen Ingmann (1925–2015), tanskalainen laulaja
Jørgen-Frantz Jacobsen (1900–1938), färsaarelainen kirjailija
Jørgen Jersild (1913–2004), tanskalainen säveltäjä
Jørgen Juve (1906–1983), jalkapalloilija, valmentaja, urheilutoimittaja, tietokirjailija ja poliitikko
Jörgen Jönsson (s. 1972), ruotsalainen jääkiekkoilija
Jørgen Jørgensen (1888–1974), tanskalainen Radikaalin Venstren poliitikko ja ministeri
Jørgen Jørgensen (1891–1963), tanskalainen Konservatiivisen kansanpuolueen poliitikko ja ministeri
Jørgen Karterud (s. 1994), norjalainen jääkiekkoilija
Jørgen Kosmo (1947–2007), norjalainen poliitikko ja ministeri
Jörgen Kruth (s. 1974), ruotsalainen potkunyrkkeilijä
Jörgen Lennartsson (s. 1965), ruotsalainen jalkapalloilija ja valmentaja
Jørgen Leth (s. 1937), tanskalainen elokuvaohjaaja ja kirjailija
Jørgen Løvland (1848–1922), norjalainen poliitikko, Norjan pääministeri 1907–1908
Jørgen Moe (1813–1882), norjalainen kirjailija, pappi ja kansanperinteen kerääjä
Jörgen Mårtensson (s. 1959), ruotsalainen suunnistaja
Jørgen Niclasen (s. 1969), färsaarelainen poliitikko ja ministeri
Jørgen Nielsen (1902–1945), tanskalainen kirjailija
Jørgen Olsen (s. 1950), tanskalainen muusikko
Jörgen Persson (s. 1966), ruotsalainen pöytätenniksen pelaaja
Jörgen Petersen (1931–2009), tanskalais-suomalainen trumpetisti, säveltäjä, tuottaja ja orkesterinjohtaja
Jörgen Pettersson (s. 1946), ruotsalainen saksofonisti
Jørgen Reenberg (1927–2023), tanskalainen näyttelijä
Jørgen Rostrup (s. 1978), norjalainen suunnistaja ja maailmanmestari
Jörgen Salo (s. 1966), suomalainen kestävyys-, este- ja maastojuoksija
Jørgen Christian Schiødte ((1815–1884), tanskalainen hyönteistieteilijä
Jørgen Skjelvik (s. 1991), norjalainen jalkapalloilija
Jørgen Sonne (1925–2015), tanskalainen kirjailija
Jørgen Valentin Sonne (1801–1890), tanskalainen taidemaalari
Jörgen Strand (s. 1962), ahvenanmaalainen poliitikko
Jørgen Strand Larsen (s. 2000), norjalainen jalkapalloilija
Jørgen Sønstebø (1922–2013), norjalainen poliitikko
Jörgen Warborn (s. 1969), ruotsalainen poliitikko ja europarlamentaarikko
Jäähyväiset kummisedälle

| Jäähyväiset kummisedälle> A Bronx Tale |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Robert De Niro
Käsikirjoittaja:  Chazz Palminteri
Tuottaja:  Jane Rosenthal
Kuvaaja:  Reynaldo Villalobos
Leikkaaja:  Robert Q. Lovett David Ray
Pääosat:  Robert De Niro (Lorenzo Anello) Chazz Palminteri (Sonny) Francis Capra (Calogero Anello)
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Savoy Pictures
Levittäjä:  Savoy Pictures Netflix
Ensi-ilta:  14. syyskuuta 1993 (Toronton elokuvafestivaali) 29. syyskuuta 1993 (Yhdysvallat) 16. syyskuuta 1994 (Suomi)
Kesto:  120 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  10 miljoonaa USD
Tuotto:  17 287 898 USD
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jäähyväiset kummisedälle (A Bronx Tale) on yhdysvaltalainen vuonna 1993 valmistunut elokuva ja Robert De Niron esikoisohjaus. Se sijoittuu 1960-luvulle Bronxin esikaupunkiin New Yorkissa ja kertoo amerikanitalialaisen linja-autonkuljettajan pojasta Calogerosta, joka ystävystyy paikallisen mafiapomo Sonnyn kanssa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Robert De Niro  | … |  Lorenzo Anello   |
|  Chazz Palminteri  | … |  Sonny LoSpecchio   |
|  Francis Capra  | … |  Calogero Anello (9-vuotiaana)   |
|  Lillo Brancato  | … |  Calogero Anello (17-vuotiaana)   |
|  Kathrine Narducci  | … |  Rosina Anello   |
|  Taral Hicks  | … |  Jane Williams  |
Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä kutsui uutuuselokuvaa lämminhenkiseksi, haikean realistiseksi ja hyvin onnistuneeksi esikoisohjaukseksi ja antoi sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Käännös suomeksi
Aune Jääskinen

Aune Eva Hildur Jääskinen, o.s. Piiroinen (21. tammikuuta 1932 Liperi – 26. helmikuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen taidehistorioitsija.
Ura

Hänestä tuli Suomen ensimmäinen ikonitaiteen tutkimukseen erikoistunut dosentti.
Jääskisen äiti oli luterilainen, isä ortodoksi, ja perheen lapset kasvatettiin ortodokseiksi. Hän kävi Joensuun yhteiskoulua ja opiskeli taidehistoriaa Helsingin yliopistossa, jossa hän suoritti filosofian kandidaattitutkinnon 1955, taidehistorian lisensiaattitutkinnon 1965 ja väitteli filosofian tohtoriksi taidehistoriassa vuonna 1971 aiheenaan Konevitsan Jumalanäidin ikoni. Jääskisellä oli dosentuuri sekä Helsingin että Itä-Suomen yliopistoissa. Hän toimi Suomen Taideakatemian näyttely- ja tiedotusosaston johtajana 1984–1990 sekä Valtion taidemuseon ulkomaisen taiteen museon johtajana 1990–1997.
Hänen tutkimustyönsä Konevitsan Jumalanäidin ikonin sekä Tihvinän Jumalanäidin ikonin parissa sai runsaasti kansainvälistä näkyvyyttä. Hän julkaisi ikonitutkimuksesta myös lukuisia tieteellisiä julkaisuja.
Tieteellisen uransa lisäksi Aune Jääskinen oli kiinnostunut myös lastenkulttuurista. Hän kirjoitti pakinoita, novelleja, lastenkirjoja, käännöksiä ja radio-ohjelmia.
Jääskinen valittiin Vanhus- ja lähimmäisliiton toimesta vuoden isovanhemmaksi vuonna 1997. Vuonna 2007 hän vaati Pyhän Nikolaoksen ihmeiden tekijän ikonin varkauden tekijää palauttamaan saaliiksi saamansa ikonin.
Kirjallisuutta

Aune Jääskinen: Ikonitohtori.  (omaelämäkerta)  Helsinki:  Otava, 1998.  ISBN 951-1-15721-3
Hr. Ms. K II

| Hr> Ms. K II |
| --- | --- |
 Hr. Ms. K II

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Wilton-Fijenoord, Rotterdam
Kölinlasku:  20. marraskuuta 1915
Laskettu vesille:  27. helmikuuta 1919
Palveluskäyttöön:  28. maaliskuuta 1922
Poistui palveluskäytöstä:  elokuu 1937
Tekniset tiedot
Uppouma:  589 t (pinnalla) 649 t (sukellus)
Pituus:  57,31 m
Leveys:  5,29 m
Syväys:  3,82 m
Koneteho:  2 × 900 bhp (dieselmoottori) 2 × 250 bhp (sähkömoottori)
Nopeus:  15,5 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Miehistöä:  29
Aseistus
Aseistus:  4 × 18" torpedoputki
Hr. Ms. K II oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin Wilton-Fijenoordin telakalta Rotterdamista ja sen köli laskettiin 20. marraskuuta 1915. Alus laskettiin vesille 27. helmikuuta 1919 ja se otettiin palvelukseen 28. maaliskuuta 1922.
Palvelus

Alus lähti 18. syyskuuta 1923 yhdessä Hr. Ms. K VII:n, Hr. Ms. K VIII:n ja sukellusveneiden emälaiva Hr. Ms. Pelikaanin kanssa Hollannin Itä-Intiaan. Sukellusveneen matkustajana oli professori F. A. Vening Meinesz, joka teki matkan aikana gravitaatiomittauksia. Professori jäi alukselta Colombossa. Pelikaan ajoi karille Tunisissa. Osasto saapui Sabangiin 23. marraskuuta. Matka jatkui 17. joulukuuta Tanjung Priokiin, jonne saavuttiin 24. joulukuuta.
Alus lähti 25. maaliskuuta 1926 sukellusvenelaivueen mukana Tarakanista Manilaan ja takainsin.
Alus poistettiin palveluksesta elokuussa 1937.
Hr. Ms. K III

| Hr> Ms. K III |
| --- | --- |
 Hr. Ms. K III

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Koninklijke Maatschappij De Schelde, Vlissingen
Kölinlasku:  15. heinäkuuta 1915
Laskettu vesille:  12. elokuuta 1919
Palveluskäyttöön:  9. heinäkuuta 1920
Poistui palveluskäytöstä:  1934
Loppuvaihe:  romutettu
Tekniset tiedot
Uppouma:  583 t (pinnalla) 721 t (sukellus)
Pituus:  64,41 m
Leveys:  5,6 m
Syväys:  3,56 m
Koneteho:  2 × 900 bhp (dieselmoottori) 2 × 210 bhp (sähkömoottori)
Nopeus:  16,5 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Miehistöä:  29
Aseistus
Aseistus:  4 × 18" torpedoputki
Hr. Ms. K III oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston K III -luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin Koninklijke Maatschappij De Scheldeltä Vlissingenistä ja sen köli laskettiin 15. heinäkuuta 1915. Alus laskettiin vesille 12. elokuuta 1919 ja se otettiin palvelukseen 9. heinäkuuta 1920.
Palvelus

Alus lähti 4. syyskuuta 1920 Vlissingenistä merelle ja se matkasi Ferrolin, Algerin, Maltan, Aleksandrian, Port Saidin, Suezin kanavan, Adenin, Colombon, Padangin ja Tanjong Priokin kautta Surabayaan, jonne se saapui 18. joulukuuta. Alus oli ensimmäinen Alankomaiden laivaston sukellusvene, joka suoritti matkan ilman saattajaa.
Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1934 ja se romutettiin Hollannin Itä-Intiassa.
Kabardia

Kabardia 1800-luvun kartassa.
Kabardia  (kabardiksi Къэбэрдей) on historiallinen valtio, jonka alue vastasi suurin piirtein nykyistä Venäjän federaatioon kuuluvaa Kabardi-Balkarian tasavaltaa pohjois-Kaukasiassa.
Kabardit ovat olleet alueen ensimmäisiä tunnettuja asukkaita ja he tulivat sinne lännestä. Heidät mainitaan nimillä zigei ja zikhi lähteissä, jotka ajoittuvat ajanlaskun 500 ensimmäiselle vuodelle. Ensimmäisellä vuosisadalla kreikkalainen maantieteilijä Strabon kirjoitti zigei-kansasta, joka asui Gorgrippian  tuolla puolen. Strabon kuvasi zigeiden aluetta satamattomaksi ja vuoristoiseksi, ja kertoi heidän ansaitsevan elantonsa merirosvouksella ja ryöstöretkillä aina Mustanmeren rannikon siirtokuntiin asti. Rooman valtakunnan historiassa zikhit mainitaan ensimmäisen kerran 200-luvulla. 400-luvulla Roomassa tiedetään olleen zikhi-lähettiläitä ja kauppiaita. Roomalla oli samoin kauppiaita, lähettiläitä ja sotilaita zikhien mailla.
1200-luvulla alueelle saapuneet mongolit tuhosivat pitkälle kabardien alueelle rakentaman yhteiskunnan. Mongolit kutsuivat heitä nimellä jerkei, joka tarkoittaa "tien tukkivaa", "vastuksena olevaa". Mongolit eivät kutsuneet pelkästään kabardeja jerkeiksi, vaan se oli yleisnimitys pohjois-Kaukasiassa asuville kansoille. 1400-luvun matkakirjailijan Giosofat Barbaron teoksessa heidät mainitaan nimellä Cheuerthei. Jerkein venäjänkielinen versio tuli aikanaan länsi-Euroopassa kaikista adygei-kansoista käytetyksi yleisnimeksi tšerkessi.
Kabardien alueeksi määriteltiin Kaspianmereen laskevan Terek-joen rannat. 1400-luvulla Terekin läntisen osan aluetta kutsuttiin Iso-Kabardiaksi ja itäistä osa Pieneksi Kabardiaksi. Näitä nimityksiä käytettiin vielä 1800-luvulla.
1500-luvun alussa Kultainen orda poistui pohjois-Kaukasiasta ja Krimin kaanikunta pyrki valtaamaan ordan jättämiä alueita. Kabardia, joka oli ollut yksi alueen hallitsevista heimoista etsi muiden lailla tukea ulkopuolelta. Vastustaakseen Krimin kaanin Devlet I Girayn vaatimuksia Kabardian ruhtinas Temrjuk etsi liittolaista Venäjästä vuonna 1557. Tsaari Iivana Julma, joka oli vallannut jo Astrahanin kaanikuntaan kuuluneen osan pohjois-Kaukasiasta suostui tähän ja vahvisti liiton naimalla Temrjukin tyttären Maria Temrjukovnan 1561.
Vuonna 1739 Kabardia itsenäistyi uudelleen. Vuonna 1774 alue joutui taas Venäjän keisarikunnan valtaan kabardien sitkeästä vastarinnasta huolimatta. Venäjän-Tšerkessian sodan jälkeen Venäjä suoritti pohjois-Kaukasiassa adygei-heimoja vastaan suunnatun etnisen puhdistuksen, joka kohdistui myös kabardeihin vuonna 1864. Kansojen jäseniä pakkosiirrettiin muualle laumoissa ja heitä kuoli tuhansittain nälkään. Monet pakenivat alueelta, lähinnä Osmanien valtakuntaan ja Iraniin. Vuonna 2011 Georgia julisti etnisen puhdistukseen olleen suunniteltu joukkomurha.
Hr. Ms. K I

| Hr> Ms. K I |
| --- | --- |
 Hr. Ms. K I

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Koninklijke Maatschappij De Schelde, Vlissingen
Kölinlasku:  16. syyskuuta 1911
Laskettu vesille:  20. toukokuuta 1913
Palveluskäyttöön:  5. heinäkuuta 1914
Poistui palveluskäytöstä:  1928
Tekniset tiedot
Uppouma:  333 t (pinnalla) 358 t (sukellus)
Pituus:  46,2 m
Leveys:  4,69 m
Syväys:  3,02 m
Koneteho:  2 × 850 bhp (dieselmoottori) 2 × 157 bhp (sähkömoottori)
Nopeus:  17 solmua (pinnalla) 10,5 solmua (sukellus)
Miehistöä:  17
Aseistus
Aseistus:  3 × 18" torpedoputki
Hr. Ms. K I (Koloniaal I, jossa roomalainen numero merkitsee palvelusta Itä-Intian laivastossa) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston vuonna 1913 vesillelaskettu Hay-Whitehead-tyyppinen sukellusvene.
Valmistus

Siirtomaaministeriö tilasi aluksen 19. lokakuuta 1910 Koninklijke Maatschappij De Scheldeltä Amsterdamista ja sen köli laskettiin 16. syyskuuta 1911. Alus laskettiin vesille 20. toukokuuta 1913 ja se otettiin palvelukseen 5. heinäkuuta 1914.
Alus oli 48,6 metriä pitkä ja sen leveys oli 4,7 ja syväys 3,1 metriä. Aluksen uppouma oli pinnalla 330 ja sukelluksissa 386 tonnia. Propulsiojärjestelmä oli kaksiakselinen ja akseleita pyöritti kaksi MAN 8-sylinterinen dieselmoottoria tai sähkömoottori. Dieselmoottorit tuottivat 1 800 bhp:tä ja sähkömoottori 500 shp:tä. Järjestelmä mahdollisti kuudentoista solmun nopeuden pinta-ajossa ja 8,5 solmun nopeuden sukelluksissa. Aluksen toimintasäde oli 1 500 merimailia tai 2 250 merimailia nopeudesta riippuen. Sukelluksissa alus kykeni matkaamaan 30 merimailia 8,5 solmun nopeudella.
Aluksen aseistuksena oli kolme 450 millimetrin torpedoputkea, joista kaksi oli keulassa ja yksi perässä. Aluksella oli seitsemäntoista hengen miehistö.
Palvelus

Alus lähti 12. syyskuuta 1916 Nieuwediepistä Hollannin Itä-Intiaan. Pääosan matkasta hinaaja Witte Zee hinasi alusta. Matkalla alukset kulkivat Downsin, Vigon, Maltan, Suezin kanavan, Adenin ja Colombon kautta saapuen Sabangiin 6. marraskuuta. Sabangista alus jatkoi omin voimin Bataviaan saattajanaan Hr. Ms. Koningin Regentes. Alukset saapuivat Sabangiin 6. marraskuuta, jolloin Hr. Ms. K I:stä tuli ensimmäinen Alankomaiden laivaston sukellusvene alueella.
Alus poistettiin palveluksesta Sabangissa vuonna 1928.
K-2 (1938)

| K-2 |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Martin telakka, Leningrad
Kölinlasku:  27. joulukuuta 1936
Laskettu vesille:  29. huhtikuuta 1938
Palveluskäyttöön:  16. joulukuuta 1939
Poistui palveluskäytöstä:  kadonnut elo-syykuussa 1942
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 490 t (pinnalla) 2 600 t (sukellus)
Pituus:  97,65 m
Leveys:  7,40 m
Syväys:  4,51 m
Koneteho:  2 × dieselmoottoria 8 400 bhp ja 2 × sähkömoottoria, 2 400 shp
Nopeus:  21 solmua (pinnalla) 10 solmua (sukellus)
Miehistöä:  60
Aseistus
Aseistus:  10 × 21" torpedoputkea 2 × 100 mm/L56 tykki 2 × 45 mm ilmatorjuntatykkiä 20 × miinaa
K-2 oli Neuvostoliiton laivaston K-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Leningradista Martin telakalta, missä köli laskettiin 27. joulukuuta 1936 telakkanumerolla 452. Se laskettiin vesille 29. huhtikuuta 1938 ja valmistui 16. joulukuuta 1939. Alus otettiin palvelukseen 26. toukokuuta 1940.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Neuvostoliiton Itämeren laivastoon päällikkönään kapteeniluutnantti V. P. Utkin. Heinä-elokuussa 1940 alus siirrettiin K-1:n kanssa Pohjoiseen laivastoon, missä se liitettiin Poljarnin laivastotukikohtaan sijoitettuun sukellusveneprikaatin 1. divisioonaan. Huhtikuussa 1941 alus oli telakalla huollettavana.
Alus lähti 7. elokuuta ensimmäiselle sotaretkelleen Tenonvuonoon Kongsfjordin edustalle. Se ilmoitti vaurioittaneensa rahtialusta tykkitulella 27. elokuuta Kongsfjordissa. Alus palasi 31. elokuuta tukikohtaansa.
Toiselle sotaretkelleen alus lähti 7. syyskuuta Persvuonoon, Harbakenin edustalle ja Vardön rannikolle. Se laski 10. syyskuuta 13 miinaa Vardön edustalle, missä rahtialus Akan ilmoitettiin osuneen miinaan. Sukellusvene ampui 12. syyskuuta tykillä rahtialus Lofotenia, joka vaurioitui. Alus palasi 19. syyskuuta tukikohtaansa. Sukellusveneen laskemat miinat raivattiin 13. joulukuuta.
Lokakuun alussa aluksen magneettisuutta vähennettiin ja sen jälkeen se oli huollossa telakalla. Alus lähetettiin 9. huhtikuuta 1942 avustamaan Štš-421:tä, mutta pulassa ollutta alusta ei löytynyt. K-2 palasi satamaan seuraavana päivänä.
Alus lähti kolmannelle sotaretkelle huhti-toukokuun vaihteessa. Se laski miinoituksen tuntemattomaan paikkaan. Alus ilmoitti 2. toukokuuta upottaneensa torpedoimalla rahtialuksen. Heinäkuussa alus lähti neljännelle sotaretkelleen Lopphavetiin tehtävänään suojata saattueita QP-13 ja PQ-17. Viides partiomatka oli elokuun lopulla. Alus katosi mahdollisesti osuttuaan miinaan Svärholtin alueella.
K-1 (1938)

| K-1 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Martin telakka, Leningrad
Kölinlasku:  27. joulukuuta 1936
Laskettu vesille:  29. huhtikuuta 1938
Palveluskäyttöön:  16. joulukuuta 1939
Poistui palveluskäytöstä:  kadonnut lokakuussa 1943
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 490 t (pinnalla) 2 600 t (sukellus)
Pituus:  97,65 m
Leveys:  7,40 m
Syväys:  4,51 m
Koneteho:  2 × dieselmoottoria 8 400 bhp ja 2 × sähkömoottoria, 2 400 shp
Nopeus:  21 solmua (pinnalla) 10 solmua (sukellus)
Miehistöä:  60
Aseistus
Aseistus:  10 × 21" torpedoputkea 2 × 100 mm/L56 tykki 2 × 45 mm ilmatorjuntatykkiä 20 × miinaa
K-1 oli Neuvostoliiton laivaston K-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Leningradista Martin telakalta, missä köli laskettiin 27. joulukuuta 1936 telakkanumerolla 451. Se laskettiin vesille 29. huhtikuuta 1938 ja valmistui 16. joulukuuta 1939. Alus otettiin palvelukseen 26. toukokuuta 1940.