stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hanhiemo

Hanhiemo (engl. Mother Goose, ransk. Mère l'Oye) on tuntematonta alkuperää oleva sadunkertoja. Yhdysvalloissa ja englanninkielisessä perinteessä hanhiemo yhdistetään lastenloruihin.
Ensimmäinen tunnettu maininta hanhiemosta löytyy Jean Loretin kirjasta La Muse Historique vuodelta 1650. Charles Perrault julkaisi vuonna 1697 satukokoelman Hanhiemon tarinoita (ransk. Les Contes de ma mère l'Oye).
Kirjallisuutta

Hanhiemon satuaarre.  (Kuvittanut Feodor Rojankovski. Suomentanut Tarja Saarikoski. 28. painos (1. painos 1954))  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-07699-6
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Mother Goose
Käännös suomeksi
Hamniganit

Hamniganit (kiin.: 哈米尼干; pinyin: Hāmǐnígān) ovat mongolilaista hamniganin kieltä puhuva etninen ryhmä Mongoliassa, Venäjällä ja Kiinassa. Mongolian ja Kiinan hamniganeista suurin osa puhuu myös evenkin kielen hamniganin murretta. Ryhmän nimityksen uskotaan perustuvan tunguusikielten ”vuoristolaisia” tarkoittavaan sanaan. Burjaatin kielessä sana hamnigan tarkoittaa evenkejä.
Asuinalue ja määrä

Mongoliassa hamniganit asuvat Hentiin ja Dornodin aimakeissa, Venäjällä Onon-joen varrella Taka-Baikalian aluepiirin Kyran, Akšan, Karymskojen, Šilkan ja Ononin piireissä sekä Agan Burjatiassa, Kiinassa Sisä-Mongolian autonomisen piirin Hulunbuirin alueella. Mongoliassa heitä arvioidaan olevan 15 000, Venäjällä 2 000 ja Kiinassa 1 500 henkeä. Venäjällä hamniganeja pidetään burjaatteina ja Mongoliassa mongoleina. Kiinan puolella hamniganit lasketaan virallisesti osaksi evenkkejä.
Historia

Hamniganien esi-isiä ovat evenkit. Viimeistään 1600-luvulla he alkoivat muuttaa pieninä ryhminä Taka-Baikalian pohjoisosista Selengan ja Ononin jokilaaksoihin, missä he osittain sulautuivat burjaateihin ja muihin mongoliheimoihin. 1600–1700-luvuilla hamniganit viettivät naapureidensa kanssa nomadielämää Mongolian sisäosien sekä Šilka ja Argun -jokien välillä. Vuonna 1654 venäläiset perustivat Nertšinskin linnoituksen, josta tuli alueen hallinnollinen keskus. Venäläiset tunsivat alueen alun perin Dauriana tai daguurien maana. Hamniganeja he kutsuivat alun perin Nertšinskin tunguuseiksi. Hamniganit päätyivät Venäjän vallan alaisuuteen heidän tuolloisen johtajansa Gantimurin (Gantumur) kautta. Gantimurin sittemmin venäläistyneet jälkeläiset toimivat hamniganien päälliköinä aina Neuvostoliiton aikoihin saakka. 1600- ja 1900-luvun alun välillä hamniganit elivät Venäjän etupiirissä ja heillä oli kiinteät yhteydet Taka-Baikalian kasakoihin ja burjaatteihin. Tuntematon määrä hamniganeja asui myös Mongolian puolella rajaa nykyisen Hentiin aimagin alueella. Venäjän sisällissodan jälkeen huomattava osa hamniganeista ylitti Argunjoen yhdessä joidenkin kasakoiden ja burjaattien kanssa. He asettuivat niin sanotulle kolmen joen alueelle nykyisessä Hulunbuirissa Kiinassa, jossa heidän jälkeläisiään on edelleen.
Kulttuuri

Perinteisiä elinkeinoja ovat karjanhoito, erityisesti hevosten kasvatus, maanviljely ja metsästys. Elinkeinonsa perusteella hamniganeja on nimitetty myös ”hevostunguuseiksi”.
Hankasalmen vaakuna

Hankasalmen vaakuna
Hankasalmen vaakuna on Hankasalmen kunnan tunnus ja puhuva vaakuna. Aiheen hankain on sijoitettu salmeen viittaavan aaltokoroisen hirren päälle.
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä aaltokoroinen hopeahirsi, jossa punainen vitsahankain.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Hankasalmen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 25. kesäkuuta 1957. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 3. lokakuuta samana vuonna.
Kokapensaat

| Kokapensaat |
| --- | --- |
 Kokapensas (Erythroxylum coca)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Erythroxylaceae
Suku::  Kokapensaat Erythroxylum  P.Browne
Lajeja
 Erythroxylum catuaba – katuabapensas  Erythroxylum coca – kokapensas eli aitokokapensas  Erythroxylum novogranatense 
Katso myös
   Kokapensaat Wikispeciesissä   Kokapensaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kokapensaat (Erythroxylum) on Erythroxylaceae-heimoon kuuluva kasvisuku, johon kuuluu noin 260 lajia. Kokapensaat sijoitettiin vanhentuneen Cronquistin järjestelmän aikana Linales-lahkoon, mutta nykyään se kuuluu Malpighiales-lahkoon.
Ulkonäkö ja kasvupaikat

Kokapensaat saattavat kasvaa kolmemetrisiksi ja viihtyvät sekä kosteilla että kuivilla alueilla 500–1500 metrin korkeudessa merenpinnan yläpuolella. Kokapensaista suurin osa kasvaa pensaina tai pieninä puina Etelä-Amerikan viidakoissa tai niityillä. Erityisen hyvin kokapensaat kasvavat Andien itäosissa sekä Amazonin alueella. Pensaiden lehdet ovat soikeita ja tumman- tai kellertävänvihreitä, kukat taas kellertävänvalkoisia ja melko mitäänsanomattomia. Tiheän kasvillisuuden joukosta kasveja on usein vaikeata erottaa. Kokalajeista useimmat kasvavat Keski- ja Etelä-Brasiliassa.
Kaiken kaikkiaan kokapensaita kasvaa luontaisina Väli- ja Etelä-Amerikan lisäksi Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa sekä Australiassa.
Kokapensaiden viljely ja käyttö

Vain kaksi lajia, Erythroxylum coca ja Erythroxylum novogranatense sisältävät niin paljon kokaiinia, että niitä kannattaa viljellä päihdetuotantoa varten.
Kokapensaita on viljelty Andeilla vuosisatojen ajan. Andeilla elävät kansat ovat pureskelleet kokapensaan lehtiä helpottaakseen vuoristoilmanalassa kiipeämistä. 1980-luvulta alkaen kasvit ovat saaneet huonoa mainetta, koska niistä voidaan valmistaa kokaiinia. Maailman kokaiini on suurelta osalta peräisin Etelä-Amerikasta. Kolumbia on maailman suurin kokaiinin tuottaja, Peru toiseksi suurin.
Alkuperäisväestöllä on tapana kuivata lehdet ja jauhaa ne huhmareilla. Kokapulveri sekoitetaan sitten tuhkaan, poltettuun kalkkikiveen tai Cecropia- ja Pourouma-kasvien (mulperikasveja Moraceae) poltettuihin lehtiin. Sekoitusta käytetään purumällinä, joka niellään hitaasti pieninä palasina.lähde?
Kokaviljelmät (Cocales) peittävät nykyään Bolivian, Perun, Ecuadorin ja Kolumbian porrastettuja rinteitä. Viljelmien koot vaihtelevat suurista plantaaseista pieniin perheviljelmiin. Kokanviljelyn menetelmät ovat pysyneet pohjimmiltaan muuttumattomina vuosisatojen ajan. Kokaa käytetään salaatin tavoin ja siitä tehdään teetä. Lehdillä on piristäviä vaikutuksia, ja se auttaa korkealla vuoren rinteillä vähähappisessa ilmassa päänsärkyyn. Lehtiä on käytetty myös leipien ja pastan mausteena, hammastahnoissa, pastilleissa, virvoitusjuomissa, shampoossa ja alkoholin maustamiseen. Myös Perussa käsittelemättömien kokan lehtien käyttö on laillista, ja niitä voi nähdä vuoristossa vaikkapa hotellin aamiaispöydässä.
Kokapensaiden viljely ja käyttö > Viljely

Kokaviljelmä voi muodostua yhdestä pellosta ja olkikattoisesta vajasta. Vajassa kasvatetaan pieniä taimia, kunnes ne ovat 45 senttimetrin korkuisia. Sen jälkeen taimet istutetaan riveihin. Viiden vuoden kuluttua pensaat ovat täysikasvuisia eli 2–3 metrin mittaisia. Sato voidaan korjata 3–4 kertaa vuodessa, kunnes pensaat ovat 20–50 vuoden ikäisiä.
Tyypillisimmät sadonkorjuuajat ovat maaliskuu, kesäkuu, ja loka–marraskuu. Vuoden viimeistä sadonkorjuuta kutsutaan Kaikkien pyhien sadonkorjuuksi. Lehdet poimitaan ja levitetään sitten ohueksi kerrokseksi kuivumaan aurinkoon. Kuivaus lopetetaan ennen kuin lehdistä tulee hauraita. Ne saavat säilyttää muotonsa ja kiiltonsa, ja jos niitä säilytetään oikein, ne säilyvät vuosikausia.
Suuria Erythroxylum coca -viljelmiä on Argentiinassa, Länsi-Brasiliassa, Boliviassa, Perussa ja Kolumbiassa. Viljeltynä koka kasvaa jopa 2000 metrin korkeudella.
Kokapensaiden viljely ja käyttö > Käyttö elintarviketeollisuudessa

Coca-Cola Company ostaa kokalehtiä kuuluisan, salaisen virvoitusjuomareseptinsä raaka-aineiksi. Perusta yhtiö ostaa noin 115 tonnia ja Boliviasta 105 tonnia lehtiä vuosittain. Myös esimerkiksi Red Bull -energiajuoman valmistamiseen käytetään kokapensaan lehtiä. Red Bull -juomaa valmistavan yhtiön mukaan kokapensaan lehtiä, joista kokaiini on poistettu, käytetään aivan yleisesti makuaineena elintarviketeollisuudessa. Periaatteessa kokaiini poistetaan lehdistä, eikä sitä päädy mihinkään niistä juomista, joissa sitä käytetään makuaineena. Toukokuussa 2009 kohua herätti kahden Saksan osavaltion päätös vetää myynnistä Red Bull -energiajuomaa, koska joistakin juomista oli löytynyt kokaiinin jäänteitä.
YK on kieltänyt koka-tuotteiden kaupan, mistä Coca-Cola Company on saanut poikkeusluvan, joten tuotteita ei voi viedä ulkomaille sopimukseen liittyneihin maihin.
Kokapensaiden viljely ja käyttö > Lainsäädäntö ja sopimukset

Vuonna 2009 Bolivian perustuslakia muutettiin niin, että se määrää kokan perinteisen käytön suojeltavaksi kansanperinteeksi. Uusi perustuslaki joutui kuitenkin ristiriitaan YK:n huumesopimuksen kanssa ja Bolivia vetäytyi huumesopimuksesta vuonna 2012. Seuraavana vuonna YK myönsi Bolivialle erivapauden, joka sallii kokalehtien käytön Boliviassa ja maa allekirjoitti huumesopimuksen uudelleen. Poikkeuksen vastustajat pelkäsivät, että Bolivialle annettu poikkeus lisää kokan viljelyä ja kokaiinintuotantoon päätyvän kokan määrää. Bolivian hallitus kuitenkin aktiivisesti torjuu kokan ylituotantoa ja huumeiden salakuljetusta. YK:n tutkimuksen mukaan kokapensaiden viljely väheni Boliviassa noin yhdeksän prosenttia vuonna 2013 ja kokaa viljeltiin Boliviassa vähiten sitten vuoden 2002. Bolivia on maailman kolmanneksi suurin kokaiinin tuottaja Perun ja Kolumbian jälkeen.
Kokapensaiden viljely ja käyttö > Kokapensaiden tuhoaminen

Yhdysvallat käyttää useita miljardeja dollareita vuodessa kokaiiniviljelmien tuhoamiseen. Tuhoamista tehdään mm. ilmaruiskutuksilla, jotka tappavat kasvit. Kokaiiniviljelmiä ei ole onnistuttu tuhoamaan. Vuonna 2007 Kolumbiassa kasvatettiin lähes yhtä paljon kokaa kuin ruiskutusten alkaessa vuonna 2000. Viljely on siirtynyt suurilta pelloilta pienempiin palstoihin. Kolumbia saa avustusta tarkoitukseen noin neljä miljardia dollaria vuodessa. Lentoruiskutusten on syytetty myös saastuttavan ympäristöä ja pilaavan pohjavedet, mikä oli vuoden 2007 alun Ecuadorin ja Kolumbian välirikon syy.
Kirjallisuutta

Piippo, Sinikka & Salo, Ulla: ”Kokapensas”, Mielen ja rakkauden kasvit, s. 34–38.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-28943-4
Aiheesta muualla

Kokanviljely on osa Andien intiaanien kulttuuria Ylen Elävä Arkisto.
Bolivia uhittelee Coca-Colalle Yle 4.4.2007.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158138  Wikispecies: Erythroxylum  APDB: 190636  APNI: 75921  CoL: 62S56  EoL: 38894  EPPO: 1EYTG  FloraBase: 21634  FoAO2: Erythroxylum  FoC: 112187  GBIF: 2873937  GRIN: 4455  iNaturalist: 64339  IPNI: 24933-1  IRMNG: 1009957  ITIS: 29194  NCBI: 13511  NZOR: d4e2a48b-38d3-42d1-8aa2-86cc32f4d708  Open Tree of Life: 394975  PLANTS: ERYTH5  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:24933-1  Tropicos: 40006125  WFO: wfo-4000014016 
Kokanlehtiä ja kokateetä ravintolan aamiaispöydässä Punossa Titicaca-järven rannalla.
Hansu Hanhi

| Hansu Hanhi |
| --- | --- |
 Hansu Hanhi Don Rosan taiteilemana
Ensiesiintyminen:  1938
Henkilötiedot
Status:  aktiivinen
Ryhmäsidokset:  Ultrasankarit
Henkilöllisyydet:  Rautahansu (Ultrasankarit vs. Paha Seiska)
Suhteet
Sukulaiset:  Mummo Ankka (isotäti) Aku Ankka (pikkuserkku)
Hansu Hanhi (aiemmin suomennettu Hannuna, engl. Gus Goose) on Disneyn sarjakuvamaailmassa esiintyvä sivuhahmo. Hän on Mummo Ankan laiska renki, jonka ruokahalu on lähes loputon ja unenlahjat erittäin hyvät.
Don Rosan laatiman Ankkojen sukupuun mukaan Hansu on Hanna ja Martti Hanhen poika. Hanna Hanhen isä on Mummo Ankan veli Konrad Ankanpää. Täten Mummo on renkinsä isotäti ja Hansu Mummolle veljentyttären poika. Aku Ankka on puolestaan hänen pikkuserkkunsa.
Hahmon luominen

Hansun hahmo sai alkunsa vuoden 1937 lopulla, jolloin Disneyn animaatiostudioilla suunniteltiin lyhytelokuvaa Interior Decorator, jossa Aku olisi remontoinut vanhaa kartanoa kömpelö serkkunsa apunaan. Serkusta tehtiin monenlaisia hahmotelmia, jotka vaihtelivat Milt Neilin piirtämästä olkihattuisesta maalaispojasta Bill Peetin tummaihoiseen työläiseen. Suunnitteluun osallistui myös Carl Barks, joka piirsi hahmosta kaksi versiota. Hahmolle suunnitellut ruoka-aiheiset vitsit vaikuttivat siihen, että lihavampi Barksin luonnoksista valittiin hahmon pohjaksi. Barksin toisen, hintelämpivartaloisen luonnoksen on nähty enteilleen hänen vuosia myöhemmin luomaa toista hahmoa, Pelle Pelotonta. Hahmon nimeksi valittiin Gus, koska se muistuttaa englannin sanaa goose ’hanhi’.
Interior Decorator ei lopulta valmistunut, mutta Hansu lainattiin hahmona vuotta myöhemmin aloitettuun lyhytelokuvaan Hansu-serkun vierailu. Hansu ehti kuitenkin esiintyä sarjakuvastripissä jo 9. toukokuuta 1938, vuotta ennen 19. toukokuuta 1939 ensi-iltansa saanutta elokuvaa. Stripin oli käsikirjoittanut Bob Karp ja piirtänyt Al Taliaferro. Sarjakuvalehtiin Hansu vakiintui vasta vuonna 1950, jolloin hänet esiteltiin Mummon renkinä Vacation Parade -lehden ensimmäisessä numerossa. Käsikirjoittaja teki Hansusta Mummon veljen- tai sisarenpojan selittääkseen, miksei Mummo hennonut antaa rengilleen potkuja tämän laiskuudesta huolimatta.
Muutamissa tarinoissa Hansu Hanhella on esiintynyt myös tyttöystävä nimeltä Kielo Kenokaula.
Kolmijalkojen katu

Lysikrateen muistomerkki ja antiikin aikaista Kolmijalkojen katua.
Kolmijalkojen katu eli Tripodien katu (m.kreik. Ὁδός Τριπόδων, Hodos Tripodōn) oli antiikin aikainen katu Ateenassa Kreikassa. Se kulki Akropolis-kukkulan itäpuolella nykyisen Plákan kaupunginosan alueella. Nykyinen kadusta nimensä saanut Tripódon-katu (kreik. Τριπόδων, Tripódon) kulkee osittain suunnilleen samaa reittiä.
Rakennus nykyisellä Tripódon-kadulla.
Kolmijalkojen katu sai alkunsa Akropoliin kaakkoispuolelta Dionysos Eleuthereuksen pyhäköltä ja Dionysoksen teatterilta. Erään teorian mukaan katu johti Ateenan niin kutsutulla Arkaaisella agoralla sijainneelle Prytaneionille. Toisen teorian mukaan se johti pidemmäksi Eleusinionille ja uudelle Agoralle saakka, ja yhtyi siellä Panathenaia-juhlan tiehen.
Katu sai nimensä siitä, että sen varrelle oli tapana pystyttää kolmijalkoja eli tripodeja sisältäneitä muistomerkkejä Dionysia-juhlan näytelmäkilpailuissa saavutettujen voittojen kunniaksi. Osa näistä muistomerkeistä muistutti pieniä temppeleitä. Tunnetuin ja parhaiten säilynyt tällainen muistomerkki on Lysikrateen muistomerkki, joka sijaitsee edelleen nykyisen Tripódon-kadun varrella. Alueen arkeologisissa kaivauksissa on löydetty antiikin aikaisen kadun pinta sekä lukuisia muistomerkkien jalustoja noin kolme metriä nykyistä katutasoa alempaa.
Halogeeni

Halogeeneja: kloori, bromi ja jodi.
Halogeenit ovat jaksollisen järjestelmän 17. ryhmän, 7. pääryhmän, alkuaineet eli fluori, kloori, bromi, jodi ja astatiini. Jaksollisessa järjestelmässä ne ovat toiseksi oikeanpuolimmaisessa sarakkeessa, ja niiden oikealla puolella ovat vain jalokaasut.
Halogeenien uloimmalta kuorelta puuttuu vain yksi elektroni oktetista. Elektronirakenteensa vuoksi halogeenien yleisin hapetusluku on −I, mutta fluoria lukuun ottamatta ne esiintyvät yhdisteissään myös positiivisilla hapetusluvuilla +I...+VII. Esimerkiksi kloori muodostaa seuraavat anionit: kloridi (Cl−), hypokloriitti (ClO−), kloriitti (ClO2−), kloraatti (ClO3−) ja perkloraatti (ClO4−), joissa sen hapetusluku on −I, +I, +III, +V ja +VII.
Vapaina alkuaineina halogeenit esiintyvät kaksiatomisina molekyyleinä, joissa on yksinkertaiset, kovalenttiset sidokset. Halogeenit ovat epämetalleista herkimmin reagoivia ja voimakkaita hapettimia. Ne reagoivat herkästi monien metallien kanssa ja muodostavat suoloja, mistä niiden "suolanmuodostajaa" tarkoittava nimityskin johtuu (kreik. halos = suola, gennan = synnyttää). Luonnossa niitä ei esiinny vapaina alkuaineina, vaan ainoastaan yhdisteinä, etupäässä suoloina.
Halogeenien reaktiokyky kasvaa ryhmässä ylöspäin mentäessä. Fluori on siis halogeeneista reaktiokykyisin.
Vapaana alkuaineena esiintyessään halogeenit ovat myrkyllisiä, mutta ioneina kloori ja jodi ovat ihmiselle välttämättömiä. Kloridi-ioneja tarvitaan solunesteissä positiivisten natrium- ja kaliumionien vastapainoksi, ja jodia tarvitaan kilpirauhasten tyroksiini-nimiseen hormoniin.
Ominaisuudet > Fysikaaliset ominaisuudet

Halogeenit esiintyvät alkuainemuodossaan kaksiatomisina molekyyleinä, mutta luonnossa ne esiintyvät hapettuneina tai pelkistyneinä. Fluori ja kloori ovat huoneenlämmössä kaasuja, bromi neste ja jodi ja astatiini kiinteitä. Muutoinkin halogeenien ominaisuudet muuttuvat jaksollisesti siirryttäessä pienemmistä halogeeneista suurempiin: Atomien Van der Waalsin säde kasvaa, samoin alkuainemolekyylien sidospituus kasvaa ja ionisaatioenergia pienenee.
| Halogeenien ominaisuuksia>  | Halogeenien ominaisuuksia> Fluori | Halogeenien ominaisuuksia> Kloori | Halogeenien ominaisuuksia> Bromi | Halogeenien ominaisuuksia> Jodi | Halogeenien ominaisuuksia> Astatiini |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sulamispiste °C | –218,6 | –101,0 | –7,3 | 113,6 | 302 |
| Kiehumispiste °C | –188,1 | –34,9 | 59,5 | 185,2 | 337 |
| X-X pituus Å | 1,43 | 1,99 | 2,28 | 2,66 |  |
| Ionisaatioentalpia kJ/mol | 1681 | 1255 | 1140 | 1008 |  |
Ominaisuudet > Kemialliset ominaisuudet

Kaikki halogeenit ovat epämetalleja. Alkuainemuodossaan halogeenit ovat hyvin reaktiivisia. Halogeenit muodostavat helposti metallien kanssa anioneja X-. Erityisesti hapen ja muiden halogeenien kanssa halogeenit, paitsi fluori, saavat myös positiivisia hapetuslukuja aina seitsemään saakka.
Vedyn kanssa reagoidessaan halogeenit muodostavat happoja.
Alkuainemuotoisia halogeeneja valmistetaan yleensä elektrolyysin avulla. Fluorin valmistamisessa käytetään yleensä kaliumfluoridin ja vetyfluoridin seosta. Klooria voidaan valmistaa natriumkloridin vesiliuoksesta suoraan elektrolyysin avulla.
Ominaisuudet > Yhdisteet

Kloori reago metaanin kanssa kloorimetaaniksi, dikloorimetaaniksi, trikloorimetaaniksi tai tetrakloorimetaaniksi. Näistä trikloorimetaani ja tetrakloorimetaani voivat reagoida edelleen fluorivedyn kanssa, jolloin syntyy freoneja. Tetrafluorieteenistä tehdään polytetrafluorieteeniä, joka tunnetaan paremmin nimellä teflon. Halogenit muodostavat yhdisteitä kaikkien metallien kanssa. Metallien ja halogeenien yhdisteitä syntyy usein parhaimmiten korkeissa lämpötiloissa ja joskus myös, kun metalleja liuotetaan vetyä ja halogeneja sisältävässä hapossa. kloridit, bromidit ja jodidit ovat yleensä vesiliukoisia, mutta fluoridit liukenevat huonommin. Vedyn ja halogeenien yhdisteitä valmistetaan happojen avulla. Bromin oksidiyhdisteet ovat vähemmän pysyviä kuin muut halogeenioksidit.
Esiintyminen

Maaperässä yleisin halogeeni on fluori, jota on 0,065 prosenttia maankuoren massasta. Fluoria esiintyy useissa eri mineraaleissa, kuten kryoliitissa, fluoriitissa ja fluoriapatiitissa. Toiseksi yleisin halogeeni on kloori, jota on 0,055 prosenttia maankuoren massasta. Suurin osa kloorista kuitenkin esiintyy merissä natriumkloridina. Bromi esiintyy alkali- ja maa-alkalimetallien kanssa suoloina ja yleensä kloridin kanssa yhdessä.
Halogeenien käyttö

Kaikki halogeenit tappavat hyvin bakteereja. Tästä syystä halogeeneja, erityisesti klooria, käytetään desinfiointiaineina, esimerkiksi uimahalleissa. Tosin ilmassa yli 30 ppm:n (miljoonasosan) klooripitoisuus tappaa ihmisen puolessa tunnissa, eli halogeeneilla on omat vaaransakin.
Kemianteollisuudessa monia aineita valmistetaan halogenoimalla hiilivetyjä, jolloin halogeeniatomit korvaavat niissä yhden tai useamman vetyatomin.  Halogeenien happiyhdisteiden suuren hapetuskyvyn takia niitä käytetään esimerkiksi ilotulitusaineissa ja rakettien polttoaineseoksissa. Halogeeneja käytetään myös muun muassa titaanin jalostuksessa ja PVC-muovin valmistuksessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Halogeeni Wikimedia Commonsissa
Hamar

Hamar (metsäsuomeksi Hammari) on kaupunki Norjassa lähellä Lillehammeria. Se sijaitsee Norjan suurimman järven Mjøsan rannalla. Alueella on ollut asutusta ja valtakeskittymä jo vuosina 500–1000, ja kristinuskon Norjaan tuomisen myötä sinne perustettiin piispanistuin. Nykyinen Hamarin keskusta on kilometrin verran keskiaikaisen kaupungin eteläpuolella. Se on merkittävä rautateiden risteyskohta ja kauppapaikka. Se oli myös Hedmarkin läänin hallinnollinen keskus. Hamar sai kaupunkioikeudet vuonna 1849, jonka jälkeen siitä alkoi kehittyä kulttuurin, kaupan ja teollisuuden keskus.
Hamar on Porvoon ystävyyskaupunki. Vikinglotto arvotaan Hamarissa. Hamarissa on rautatiemuseo.
Vuoden 2023 alussa Hamarissa oli 32 382 asukasta.
Urheilu

Hamar tunnetaan Norjan luistelukeskuksena; sieltä on kotoisin merkittäviä luistelijoita, ja Hamarin pikaluisteluradalla kisattiin vuoden 1994 talviolympialaisten pikaluistelut. Vuonna 2007 Hamarissa järjestettiin agilityn MM-kilpailut.
Hamarilainen jalkapalloseura Hamarkameratene pelaa Norjan ylimmällä sarjatasolla Eliteserienissä.
Media

Paikallislehti Hamar Arbeiderblad ilmestyy kolmesti viikossa.
Kuvia

Ilmakuva kaupungista
Pikaluisteluhalli Vikingskipet, "viikinkilaiva")
Hamarin tuomiokirkko
Norsk Tipping -rahapeliyhtiön pääkonttori
Tunnettuja henkilöitä

Anders Baasmo Christiansen (s. 1976), näyttelijä
Egil Danielsen (1933–2019), keihäänheittäjä
Stig Joar Haugen, Srig Brenner tai Unge Ferrari (s. 1990), räppäri
Rosemarie Köhn (1939–2022), Hamarin piispa 1993–2006
Fredrik Monsen (1878–1954), poliitikko, Hamarin pormestari 1917–1919
Silje Nergaard (s. 1966), laulaja
Olav Johan Sopp (1860–1931), mykologi
Anette Trettebergstuen (s. 1981), poliitikko
Trygve Slagsvold Vedum (s. 1978), poliitikko
Frida Ånnevik (s. 1984), laulaja
Tunnettuja henkilöitä > Muita

Ole Ivars, dansband
Han-kiinalaiset

Han-kiinalaiset (yksink.: 汉; perint.: 漢; pinyin: hàn) muodostavat Kiinan suurimman etnisen ryhmän. Maastamuuton myötä heitä asuu myös lukuisissa eri valtioissa Aasiassa ja sen ulkopuolella. Kiinan lisäksi han-kiinalaiset muodostavat enemmistön väestöstä Taiwanissa ja Singaporessa. Nimi han juontaa juurensa kiinalaiseen Han-dynastiaan.
Väestömäärä

1600-luvun puolivälissä Kiinan asukasluku oli noin 200 miljoonaa ja heistä suurin osa oli han-kiinalaisia. Vuoden 1953 väestönlaskennassa heitä oli 547 miljoonaa, tai 93,9 % maan koko väestöstä. Väestönlaskennoissa vuosina 1990 ja 2000 heitä oli 1,04 ja 1,16 miljardia, tai 91,99 % ja 91,59 % Kiinan kansantasavallan koko väestöstä. Vuonna 2021 han-kiinalaiset muodostivat arviolta 95% Taiwanin 23,5 miljoonasta asukkaasta. Kiinan ja Taiwanin ulkopuolella han-kiinalaisia asui 1800-luvun lopussa noin 4 miljoonaa. Vuonna 2006 heitä oli jo 40 miljoonaa. Kiinan ja Taiwanin ulkopuolella suhteellisesti suurimman osan väestöstä han-kiinalaiset muodostivat Singaporessa, jossa vuonna 2020 väestöstä 75,9% oli etnisesti kiinalaisia.  Aasian ulkopuolella suurin kiinalaisryhmä ovat amerikankiinalaiset Yhdysvalloissa, jossa heitä oli vuonna 2005 noin 3,38 miljoonaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Han-kiinalaiset Wikimedia Commonsissa
Kolmialfareaktio

Kolmialfareaktio
Kolmialfareaktio on tapahtuma, jossa helium palaa hiileksi. Tapahtuma on mahdollista tähtien ytimessä, jossa on riittävä lämpötila. Monet tähdet alkavat polttaa heliumia kasvettuaan punaiseksi jättiläiseksi. On myös muita alfareaktioita kuin kolmialfareaktio.
Reaktion kulku

Kolmialfareaktiossa kolme heliumydintä eli alfahiukkasta yhdistyy hiiliatomiksi. Ensin kaksi heliumatomia yhdistyy berylliumatomiksi, johon törmää heliumatomi. Tällöin syntyy hiiliatomi. Beryllium pysyy kasassa vain hyvin lyhyen aikaa, joten reaktio vaatii suuria tiheyksiä ja 100 miljoonan kelvinin lämpötilan.
Kolmialfareaktion voi esittää reaktiokaavoilla:
4He + 4He ↔ 8Be + γ
8Be + 4He ↔ 12C + γ + 7,367 MeV
Kolmialfareaktio vapauttaa energiaa nettona 7,275 MeV.
Beryllium hajoaa 2,6×10-16 sekunnissa.
Jos hiiliatomiin törmää vielä heliumydin, syntyy happea.
12C + 4He → 16O + γ