stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pertti Rajala
Luottamustoimia kirkossa

Rippikoulun jälkeen Rajala osallistui aktiivisesti seurakunnan nuorisotoimintaan. Samalla alkoi hänen uransa kirkollisissa luottamustoimissa. Hän toimi 1970-luvun alussa Tampereen seurakunnissa nuorten kirkkovaltuuston puheenjohtajana ja nuoristyön johtokunnan jäsenenä. Hiippakuntapastori Matti Näykki oli perustanut Tampereelle Nuorisolaivayhdistyksen ja leirikylän Kurun Vaakaniemeen. Rajala oli aktiivisesti mukana tässä toiminnassa. Hän oli yhdistyksen varapuheenjohtaja ja pyöritti kahtena kesänä nuorisolaiva Krinuolan toimintaa.
Rajala toimi Jyväskylässä opiskeluaikanaan puheenjohtajana Jyväskylän Ylioppilaiden Kristillisessä Yhdistyksessä (JYKY) ja myös Kristillisen Ylioppilasliiton (SKY) hallituksen jäsenenä ja liiton Etsijä-lehden toimittajana. Etsijä-lehteen Rajala teki yhdessä toimittaja Pauli Välimäen kanssa arkkipiispojen Martti Simojoki ja Mikko Juva yhteishaastattelun.
Porvoossa ja Ulvilassa Rajala toimi kirkkovaltuutettuna ja eri toimikunnassa. Porvoossa hän diakoniatoimikunnan puheenjohtajana kehitti yhdessä diakonissa Leila Kuparin kanssa seurakunnan kehitysvammaistyötä. 
Porissa Rajala on toiminut Keski-Porin seurakunnan seurakuntaneuvostossa ja kirkkovaltuustossa.
Rajala on tehnyt merkittävän 24 vuotta (1996–2000, 2004–2024) kestäneen uran kirkolliskokousedustajana. Kautensa viimeiset neljä vuotta hän oli Kirkolliskokouksen toisena varapuheenjohtajana. Kirkolliskokouksessa hän toimi neljä vuotta yleisvaliokunnan ja 20 vuotta talousvaliokunnan jäsenenä sekä kahdeksan vuotta kirkolliskokouksen työskentelyn kehittämistyöryhmän puheenjohtajana. Kirkolliskokouksessa Rajala teki aloitteita kirkollisten vaalien muuttamiseksi ehdottamalla mm. postiäänestystä ja sähköistä äänestystä. Hän halusi lisätä maallikoiden osallisuutta niin paikallisseurakuntien kuin kokonaiskirkon hallinnossa. Merkittävän työn Rajala teki kirkolliskokouksen työjärjestyksen ja työskentelytapojen kehittämisessä. Hän oli mukana aloitteissa, joilla haluttiin muuttaa kirkon avioliittokäsitystä ja hyväksyä tasa-arvoinen kirkollinen vihkiminen kaikille.
Luottamustoimia politiikassa ja järjestöissä

Rajala liittyi opiskeluaikanaan vuonna 1974 Sosialidemokraattisen puolueen jäseneksi Jyväskylässä. Opiskelijapolitiikassa hän toimi Jyväskylän Yliopiston ylioppilaskunnan edustajistossa ja Jyväskylän Sosialidemokraattisten opiskelijoiden hallituksessa. Porvoossa hän toimi varakaupunginvaltuutettuna ja koululautakunnan jäsenenä ja sen suomenkielisen osaston puheenjohtajana 1985–1986. Ulvilassa Rajala toimi Sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön puheenjohtajana, kunnanvaltuutettuna ja koululautakunnan puheenjohtajana.
Vuosina 1997–2007 Rajala toimi Satakunnan Sosialidemokraattien puheenjohtajana ja Kuntaliiton valtuuston jäsenenä 1997–2005 ja hallituksen varajäsenenä 2006–2010. Satakunnan vaalipiirilautakunnan puheenjohtajana ja jäsenenä hän on toiminut vuodesta 1997 alkaen.
Porvoossa Rajala toimi Porvoon kehitysvammaisten tukiyhdistyksen puheenjohtajana kolmen vuoden ajan. Kehitysvammaliiton valtuuston 1987–1991 ja hallituksen jäsenenä hän toimi vuodesta 1992 vuoteen 2008 ja uudestaan 2020–2024 . Porin Sininauha ry:n puheenjohtajana Rajala toimi 2017–2022  ja Sininauhaliiton hallituksen jäsenenä 2018–2022.
Selkokirjailija ja tietokirjailija

Rajala on ollut mukana 1980-luvun alusta tuomassa selkokieltä Suomeen ja myös kehittänyt sen teoreettista pohjaa. Hän on ollut mukana perustamassa selkolehti Leijaa ja uutislehti Selkosanomia.
Vuonna 1986 Rajala ja toinen selkokielen pioneeri Hannu Virtanen julkaisivat ensimmäisen selkokielen teoriakirjan Selkokieli: miten sanoma perille? (Kirjastopalvelu 1986). 1980-luvun lopulla Opetusministeriö perusti työryhmän, jonka tuli tehdä ehdotus selkokirjallisuuden tukijärjestelmästä. Rajala toimi työryhmän puheenjohtajana. Työryhmän ehdottama tukijärjestelmä alkoi jakaa tukea selkokirjallisuudelle 1990-luvun alussa. Yhdessä Virtasen kanssa Rajala toimi aktiivisesti television Selkouutisten aloittamiseksi. Tämä toteutui vuonna 2015.
Vuosikymmenen lopulla eduskunta myönsi miljoona markkaa selkokielisen uutislehden perustamiseen. Lehdestä oli jo julkaistu 1980-luvun lopulla pari koelehteä, ja säännöllinen ilmestyminen alkoi vuonna 1990. Joka toinen viikko ilmestyneen tabloidin nimi oli Selkouutiset, ja se ilmestyi myös ruotsiksi nimellä LL-Bladet. Julkaisijoina toimivat Kehitysvammaliitto ja Förbundet De Utvecklingstördas Väl. Rajala toimi lehtien toimitusneuvoston puheenjohtajana jo koenumeroista lähtien.
Rajala on viime vuosina julkaissut pääosin historiaan liittyviä tietokirjoja sekä selkokirjoja. Rajalan teosluettelossa on yhteensä 135 julkaisua. Kun otetaan mukaan myös uusintapainokset, Sanaston teosluettelossa on 167 julkaisua. Mukana ovat myös sellaiset teokset, joissa Rajala toisena tekijänä tai tekijänä on työryhmä.
Rajala on julkaissut omat verkkosivut, joihin sisältyy ”Kirjasivut”. Sivuille on koottu Rajalan kirjoittamia hyvin erilaisia tekstejä. Sivuilta löytyy kirjojen käsikirjoituksia, joita ei ole aiemmin julkaistu, julkaistuja kirjoja, joita ei ole enää myynnissä, lehtijuttuja ja muita kirjoituksia.
Toimittaja Risto Ojanen kirjoittaa Kulttuuritoimitus -sivustolla vuonna 2019:
»Selkokirjailijana Pertti Rajala on vuosien mittaan rohkaistunut käyttämään yhä rikkaampaa kieltä ja laajentamaan aihepiiriään: ”Luotan aiempaa enemmän lukijoitteni ymmärryskykyyn. Maailmakin on muuttunut: maahanmuuttajien määrä on lisääntynyt, väestö on vanhentunut ja kehitysvammaisten koulutustaso noussut. Kaikki se tarkoittaa, että selkokirjailijaltakin vaaditaan entistä enemmän.”» 
(Pertti Rajala on selkokielen pioneeri. Kulttuuritoimitus.fi.)
Palkinnot

Sosiaaliturvan tiedotuspalkinto Hannu Virtasen kanssa 1988.
Aapiskukko-palkinto. Finra ry. Selkouutisten toimituskunnan puheenjohtajana. 1990.
Valtion tiedonjulkistamispalkinto. 1991.
Kansan Sivistysrahasto Eetu Salinin rahasto. Tunnustuspalkinto kirjallisesta toiminnasta selkokirjallisuuden alalla 1996.
Kunniakirja Viron kehitysvammapalvelujen kehittämisestä. Tallinnan kaupunki 2003.
Vuoden Tulppaani -palkinto. Tunnustuspalkinto kehitysvammaisten esillä pitämisestä julkisuudessa ja laajasta selkokirjatuotannosta. Kehitysvammaisten Tukiliitto. 2005
Kehitysvammaliiton kultainen kunniamerkki ansioista selkokielen ja kehitysvammapalvelujen kehittämisessä 2008.
Suomen tietokirjailijat Warelius-palkinto 2010.
Selkokirjallisuuden Seesam-palkinto 2011.
Eetu Salin reliefi. Työväen perinteen esillä pitämisestä. Kansan Sivistysrahaston Eetu Salinin rahasto. 2016.
Satakuntamitali. Elämäntyöstä maakunnan kehittämiseksi. Satakuntaliitto 2017.
Jäsenyydet

Suomen Tietokirjailijat ry. 1989 –
Suomen nuorisokirjailijat ry. 1991–2004
Kopiosto/Sanasto 1993 –
Turun ja Porin läänin taidetoimikunta 1991–1993
Satakunnan taidetoimikunta 1998–2003
Aiheesta muualla

Tietokirjailija, selkokirjailija Pertti Rajalan teosluettelo. Perttirajala.fi.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Bulgarija

| Bulgarija Булгария |
| --- | --- |
 Jokilaiva Bulgarija (2010)
Tyyppi:  Rossija/Projekti 785/OL800 jokilaiva
Lippuvaltio:   SNTL →  Venäjä
Kotipaikka:  Perm
Aiemmat nimet:  Ukraina
Omistaja:  Kama laivayhtiö   (ОАО «Судоходная компания „Камское речное пароходство“»)
Rakennustelakka:  Národný Podnik Škoda Komárno  (Slovenské Lodenice n.p. Komárno) 
Vesillelasku:  1955
Status:  Upposi 10. heinäkuuta 2011
Tekniset tiedot
Kansien määrä:  2
Pituus:  80,22  m
Leveys:  12,5 m
Syväys:  1,9 m
Koneisto:  2 x Škoda 6L275R 
Koneteho:  2× 294 kW
Nopeus:  20,5 km/h
Nopeus:  11,1 kn
Muistotilaisuus Kazanin satamassa
Bulgarija (ven. Булгария) oli Neuvostoliiton aikana Tšekkoslovakian Komárnossa vuonna 1955 valmistunut risteilyalus, joka teki risteilyjä Volga- ja Don-jokien välillä. 10. heinäkuuta 2011 alus upposi Sjukejevon lähellä Volgaan ja vei mukanaan 208 henkeä. Alus oli risteilymatkalla Bolgarista Kazaniin, ja ainakin 98 ihmistä kuoli onnettomuudessa.
Alus oli 80,2 metriä pitkä, ja sen syväys oli 1,9 metriä. Aluksessa oli kaksi moottoria ja kaksi kantta. Bulgarijan risteilynopeus oli noin 11 solmua.
Bulgarijan uppoaminen on Venäjän historian tuhoisin siviilimerionnettomuus sitten vuoden 1986, jolloin SS Admiral Nahimov törmäsi rahtialukseen Mustallamerellä ja 483 ihmistä sai surmansa.
Uppoaminen

10. heinäkuuta 2011 Bulgarija oli risteilyllä Volgalla, kun se joutui kovaan myrskyyn ja upposi muutamassa minuutissa noin kello 13.58 paikallista aikaa (08:58 UTC). Tapahtumapaikalla joki on noin 20 metrin syvyinen. Onnettomuuspaikalta kerättiin 98 kuolleen ruumiit. Laivassa oli tapahtumahetkellä 208 henkeä, vaikka laiva oli tarkoitettu vain noin 150 matkustajalle. Kuolleiden joukossa oli ainakin 50 lasta. Pelastuneita oli noin 80.
Onnettomuuden syy on epäselvä, mutta onnettomuustutkijoiden arvioiden mukaan syynä saattaa olla useita teknisiä vikoja. Laiva oli jo satamasta lähdettäessä kallistunut oikealle, ja toisen päämoottorin tiedettiin olleen rikkinäinen.
Uppoaminen > Reaktiot

Presidentti Dmitri Medvedev esitti surunvalittelunsa ja vaati kaikkien matkustajaliikenteen kulkuvälineiden kunnon tarkistusta. Presidentti julisti myös kansallisen surupäivän onnettomuuden uhrien muistoksi.
Venäjän hätätilaministeriö päätti nostattaa uponneen aluksen, mutta se oli hankalaa. Alus oli kyljellään ja sukeltajien mukaan suhteellisen syvällä liejussa. Nosto onnistui 22. heinäkuuta, ja uhreja löytyi lisää. Alukselta puuttuivat asianmukaiset luvat. Paikallinen lupaviranomainen pidätettiin.
Aiheesta muualla

Helsingin Sanomat: Volgassa yli sata ruumista, Medvedev haluaa eroon "ruostuneista purkeista" (Arkistoitu – Internet Archive) 13.7.2011 (suomeksi)
YLE Uutiset: Sukeltajat nostavat kymmeniä lapsiuhreja Volgan turmalaivasta 12.7.2011 (suomeksi)
Tōkaidō

Felice Beaton ottama kuva Tōkaidōsta vuodelta 1865.
Tōkaidō (jap. 東海道, ’itäinen meritie’) oli kauppareitti Japanissa Edo-kaudella. Reitti oli eteläisin ja tärkein Edon viidestä maantiestä. Se yhdisti Tokugawa-shōgunaatin hallintokaupungin Edon (nykyisin Tokio) ja keisarillisen pääkaupungin Kioton. Tōkaidōn kulta-aika kauppareittinä päättyi kun sen linjalle rakennettiin rautatie, Tōkaidō-päälinja, joka otettiin käyttöön vuonna 1889. Nykyisin reitillä kulkee Tōkaidō Shinkansen -suurnopeusjunalinja.
Tien rakentaminen

Tōkaidōn tie oli ollut olemassa jo kauan ennen Edo-kautta, mutta se ei ollut valtakunnan tärkein tie. Reitin merkitys oli vaihdellut 1000-luvulta alkaen ja Heian-kaudella reitti oli rapistunut muun tieverkoston tavoin. Tieverkoston parantamaisen aloitti Japanin yhdistäjänä tunnettu Toyotomi Hideyoshi, mutta Tōkaidōn varsinainen kulta-aika alkoi kun Tokugawa Ieyasu nousi valtaan 1600-luvun alussa. Tokugawa-shōgunaatin hallintokaupunkiin Edoon rakennettiin viisi maantietä, joita kutsuttiin yhteisnimellä Gokaidō. Kaikki teistä päättyivät Nihonbashi-sillalle Edon keskustassa.
Teistä selvästi tärkein, suurin ja strategisesti merkittävin oli Kiotoon johtava Tōkaidō, jonka rakentamisesta annettiin tarkat ohjeet. Tien tuli olla 11 metriä leveä. Sitä tuli reunustaa kummallakin puolella noin metrin korkea valli, jonka lisäksi tien molemmilta reunoilta varattiin noin kymmenen metriä leveä kaistale kunnossapitoon. On epäselvää oliko tie koskaan näin leveä, mutta käytännössä sen varrelle syntynyt asutus, kylät ja istutetut puut rajasivat myöhemmin tien kapeammaksi. Hiekkatie perustettiin paksulle sorapatjalle, jyrkemmät osuudet kivettiin. Lisäksi pienempien vesistöjen yli rakennettiin siltoja. Vesistöillä perustettiin ja parannettiin lauttayhteyksiä ja tietä reunustamaan istutettiin mäntyjä. Tien varrelle pystytettiin myös etäisyysmerkit yhden rin eli noin neljän kilometrin välein.
Tōkaidōsta tuli todennäköisesti aikansa paras tie maailmassa. Tien rakentamisen ja ylläpidon rahoittivat sen alueella hallinneet daimiot eli lääninherrat, jotka keräsivät ylläpitokustannukset alueensa asukkailta veroina tai työvelvoitteena. Uudistuksista tärkein oli kuitenkin se, että shōgun kielsi kaikki tullit, joita paikalliset hallitsijat olivat aiemmin keränneet tiellä matkustavilta.
Reitti ja levähdyspaikat

514 kilometriä pitkä Tōkaidō seurasi Honshūn saaren itärannikkoa Edon Nihonbashi-sillalta Sanjōn sillalle Kiotoon. Tie kulki Hakonen, Suzukan, Sattan ja Utsunoyan vuoristosolien kautta. Suurimpiin jokiin (Ōi ja Abe) ei rakennettu siltoja. Ne oli ylitettävä kahlaamalla. Kahlaamoille syntyikin satojen kantajien ammattikunta, joka auttoi matkustajat joen ylitse, usein kantotuoleissa. Reitillä oli myös kaksi lauttaosuutta.
Tie oli shōgunaatille tärkeä sotilaallisesti. Tokugawa Ieyasu rakennutti tien varrelle kaksi uutta linnaa ja varmisti, että alueen muut varustukset olivat hänen sukulaistensa hallussa. Hän velvoitti reitin daimiot partioimaan tiellä.
Tōkaidōn varrelle oli tarkoitus rakentaa levähdyspaikkoina toimineita postiasemia (shuku) noin viidentoista kilometrin välein, mutta käytännössä etäisyydet levähdyspaikkojen välillä vaihtelivat maaston mukaan. Esimerkiksi suurten jokien molemmilla puolilla oli levähdyspaikka. Myös vaikeakulkuisessa vuoristossa asemia oli tiheämmin. Lopulta levähdyspaikkoja oli 53, keskimäärin alle kymmenen kilometrin välein. Pääasemien välille perustettiin lisäksi väliasemia (ai no shuku). Pian myös näiden välille nousi teehuoneita (chaya). Vuosisatojen varrella tien varrelle syntyi niin paljon palveluja, että lopulta tietä reunusti vuoristoa lukuun ottamatta yhtenäinen nauhamainen asutus. Jokaisella asemalla viranomainen nimeltä ton’ya valvoi tavaroiden, ihmisten ja hevosten liikkumista.
Matkustaminen Tōkaidōlla

Tōkaidōlla matkustettiin jalan ja hevosilla. Vankkureita käytettiin vain harvoin. Ylimykset matkustivat kantotuoleissa, samurait jalan tai hevosella. Varakkaat matkustajat pystyivät vaihtamaan ratsua asemilla. Matkaan Kiotosta Edoon meni noin 12 päivää. Englantilainen matkustaja kapteeni John Saris kertoi vuonna 1613, että ”tie oli täynnä ihmisiä”. 1691 hollantilainen matkustaja raportoi että ”tiellä oli joinakin päivinä enemmän ihmisiä kuin millään tiellä Euroopan väkirikkaimmissa kaupungeissa”.
Tie oli tarkoitettu henkilöliikenteelle ja postille, ja sitä pitkin kuljetettiin vain vähän tavaroita. Tärkeä osa liikennettä oli Tokugawa-shōgunaatin sankin kōtai -järjestelmä, jonka pakottamina daimio-lääninherrat ja heidän alaisensa asuivat vuorotellen maaseudulla ja hallintokaupungissa. Daimiot liikkuivat seurueissa, joihin saattoi kuulua tuhansia miehiä.  Shōgunaatti rajoitti muuta kuin virallista liikennettä ja etenkin tiellä liikkuvia naisia tai maanviljelijöitä rangaistiin. Tiellä liikkumista valvottiin ja reitin asemilla yöpymistä rajoitettiin. Reitillä oli useita vartiopisteitä, joissa matkustajien passit tarkistettiin. Esimerkiksi Edossa valvottiin, että kaupunkiin ei tuotu aseita ja että siellä käytännössä panttivankeina asuneet daimioiden perheet eivät päässeet lähtemään kaupungista.
Taiteessa ja mediassa

Ukiyo-e-kuvittaja Utagawa Hiroshige kuvasi reittiä 1832–33 julkaistussa sarjassaan Tōkaidōn tien 53 pysähdyspaikkaa. Sarjassa Hiroshige seuraa matkustajia reitin jokaisella pysähdyspaikalla ja päätepisteillä Edossa ja Kiotossa. Myös Jippensha Ikkun (1766-1831) satiirinen romaani Hizakurige kertoo matkasta Tōkaidōn tiellä.
Tōkaidō nykyisin

Edo-kautta seuranneella Meiji-kaudella Kioton ja Tokion välille rakennettiin rautatie, Tōkaidō-päälinja, joka otettiin käyttöön 1889. Rautatie kulki väljästi aiemman tien reittiä. Seurauksena tie menetti merkityksensä. Reitin varrelle kehittynyt asutus tunnetaan nykyisin nimellä Taiheiyōn vyö. Entisestä kauppareitistä on tullut yksi maailman tiheimmin asutuista urbaaneista vyöhykkeistä, jonka alueella asuu 70 % japanilaisista. Tōkaidōn reitillä liikennöi Tōkaidō Shinkansen -suurnopeusjunalinja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tōkaidō Wikimedia Commonsissa
Tōkaidō oli eteläisin Gokaidōn viidestä tiestä ja yhdisti Kioton ja Edon.
Hiroshigen painokuva Odawara, Sakawa-joen ylitys sarjasta Tōkaidōn tien 53 pysähdyspaikkaa (1832–33) esittää vaativaa virtapaikkaa, jossa kahlaamon tuntevat ammattimaiset kantajat auttoivat maksua vastaan kulkijoita ylitse.
Yoshidan linnakaupunki (jōkamachi) oli yksi Tōkaidōn varrella sijainneista strategisista linnoituksista.
Osa Hishikawa Moronobun vuonna 1690 suunnittelemaa karttaa, joka tunnetaan nimellä Tōkaidō bunkenzu. Kongressin kirjasto, Washington (DC).
Telenor

| Telenor ASA |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  allmennaksjeselskap
Osake:  OSE: TEL
ISIN:  NO0010063308
Perustettu:  1855
Toimitusjohtaja:  Sigve Brekke
Puheenjohtaja:  Jens Petter Olsen
Kotipaikka:  Bærum, Norja
Toimiala:  tietoliikenne
Liikevaihto:   110,4 mrd. NOK (2018)
Liikevoitto:   22,1 mrd. NOK (2018)
Nettotulos:   17,4 mrd. NOK (2018)
Henkilöstö:   n. 21 000 (FTE 2018)
Omistaja:  Norjan valtio (54,5 %)
Kotisivu:  www.telenor.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Telenor ASA on norjalainen telealan konserni. Telenor lukeutuu maailman suurimpiin televiestintäalan yhtiöihin, ja sen päämarkkina-alueet ovat Skandinavia ja Aasia. Yhtiön osake on listattuna Oslon pörssissä.
Telenor vetäytyi Keski- ja Itä-Euroopan markkinoilta vuonna 2018 myymällä toimintonsa Unkarissa, Serbiassa, Montenegrossa ja Bulgariassa tšekkiläiselle PPF Group -sijoitusyhtiölle noin kolmen miljardin euron kauppahinnalla.
Telenor ilmoitti ostavansa DNA:n enemmistön huhtikuussa 2019 ja helmikuussa 2020 DNA poistui Helsingin pörssistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Telenor Wikimedia Commonsissa
Telenor Group (englanniksi, norjaksi)
| n k  OBX-indeksi |
| --- | --- |
 Aker BP  Borr Drilling  DNB  Equinor  Frontline  Gjensidige Forsikring  Golden Ocean Group  Hafnia  Höegh Autoliners  Kongsberg Group  Mowi  NEL  Nordic Semiconductor  Norsk Hydro  Norwegian Air Shuttle  Orkla  Petroleum Geo-Services  SalMar  Storebrand  Subsea 7  Telenor  TGS  Tomra Systems  Vår Energi  Yara 
Päivitetty: 5. tammikuuta 2024
| n k  Euronext 100 -indeksi |
| --- | --- |
 Anheuser-Busch InBev  Aéroports de Paris  Adyen  Ahold Delhaize  AIB Group  Air Liquide  Airbus  Aker BP  AkzoNobel  Alstom  ArcelorMittal  Argenx  ASM International  ASML Holding  AXA  Bank of Ireland  BioMérieux  BNP Paribas  Bouygues  Bureau Veritas  Campari Group  Capgemini  Carrefour  Crédit Agricole  D'Ieteren Group  Danone  Dassault Systèmes  DNB Bank  DSM  Edenred  Energias de Portugal  Eiffage  Enel  Engie  Eni  Equinor  Essilor International  Eurofins Scientific  Ferrari  Flutter Entertainment  Galp Energia  Groupe Bruxelles Lambert  Generali Group  Heineken  ING Groep  Intesa Sanpaolo  INWIT  Ipsen  Jerónimo Martins  KBC Groep  Kering  Kerry Group  Kingspan Group  KPN  Legrand  Mediobanca  Michelin  Moncler  Mowi  NN Group  Norsk Hydro  Orange  Pernod Ricard  Philips  Poste Italiane  Prosus  Prysmian Group  Publicis Groupe  Randstad Holding  Recordati  Renault  Ryanair Holding  Safran  Saint-Gobain  Sanofi  Schneider Electric  Shell  Smurfit Kappa  Snam  Société Générale  Sodexo  Solvay  Stellantis  STMicroelectronics  Syensqo  Telenor  Teleperformance  Tenaris  Terna Group  Thales  TotalEnergies  UCB Group  UMG  UniCredit  Veolia Environnement  Vinci  Vivendi  Wolters Kluwer  Worldline  Yara International 
Päivitetty: 4. tammikuuta 2024
Läsäkosken kanava

Läsäkosken kanava
Läsäkosken kanava sijaitsee Kangasniemen ja Mikkelin rajalla Kyyveden ja Puulaveden erottavalla kannaksella. Kaksi kilometriä pitkä kanava rakennettiin nälkävuosina 1866–1870 hätäaputöinä jotta Kyyveden pintaa voitaisiin laskea. Kanavan alapuolella vesi virtaa vielä kolmessa luonnonuomassa noin kilometrin matkan ennen kuin laskee Puulaveteen. Kaikkiaan pudotuskorkeus Kyyveden ja Puulan välillä on 5,1 metriä.
Kyy- eli Läsäkoski oli taloudellisesti merkittävä kalastuspaikka jo 1600-luvulla ja sieltä pyydettiin erityisesti järvitaimenta ja siikaa. 1700-luvulla kalastusoikeus siirtyi kruunulta yksityisen Läsäkosken tilan omistajille. Läsäkoskella toimi 1931–1968 Mikkelin läänin maanviljelysseuran kalanviljelylaitos. Läsäkosken tilan päärakennuksessa toimi sotavuosina 1939–1944 Mannerheimin lastensuojeluliiton lastenkoti sotaorvoille ja sotaleskille sekä rakennuksen toisessa Päämajan viestintäosasto.
Läsäkosken kaksiraaminen vesisaha perustettiin kosken rannalle 1840-luvulla. Kosken rannalle oli jo 1834 perustettu mylly. Parhaimmillaan vientiä harjoittanut saha työllisti 300–400 henkilöä. Saha alkoi 1900-luvun alkupuolella sahaamaan koivutukeista nelikulmaisia koivukeppejä joita ostivat lähinnä englantilaiset sorvaamot. Sahan voimanlähteenä toiminut vesiratas korvattiin 1902 60 hevosvoiman pystyturbiinilla. Vuonna 1928 sahalle hankittiin höyrykone ja lisättiin myös kolmas raami. 1930-luvulla Läsäkosken saha keskittyi yksinomaan koivukeppien sahaamiseen.
Saha lopetti toimintansa 1939 ja mylly lopetettiin 1950-luvulla kun Vakuutusosakeyhtiö Pohjola osti Läsäkoski-yhtymän pääasiassa yhtymän metsäomaisuuden takia. Läsäkoskelle perustettiin 1958 suuri kauppapuutarha ja siellä toimi 1958–1976 Pohjolan henkilökunnan koulutuskeskus. Vuonna 2000 Läsäkosken alueen ostivat Kangasniemen kunta ja Mikkelin kaupunki
Nykyisin Läsäkosken kanavan kautta kulkee kanoottireitti ja siellä harrastetaan myös koskikalastusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Läsäkosken kanava Wikimedia Commonsissa
Läsäkoski Osakeyhtiö (porssitieto.fi)
Stanley Chapel

Stanley Chapel on yhdysvaltalainen Rubikin kuution nopeusratkoja. Hän on erikoistunut sokkoratkaisuihin. Chapel on saavuttanut urallaan tammikuuhun 2025 mennessä 26 maailmanennätystä ja viisi Pohjois-Amerikan ennätystä.
Chapel ratkaisi ensimmäisen kerran Rubikin kuution 14-vuotiaana. Viisi viikkoa tämän jälkeen hän osallistui ensimmäiseen kilpailuunsa ja saavutti viiden keskiarvoajaksi 22 sekuntia. Hän opiskelee Michiganin yliopistossa ja soittaa viulua.
Jani Kukkola

| Jani Kukkola |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. maaliskuuta 1986 (ikä 38) Suomi
Salibandyn pelaaja
Lempinimi:  Kukkis
Pelipaikka:  Hyökkääjä
Seura:  SB Vantaa
Pelinumero:  29
Pituus:  178 cm
| Urheilijan ura> Junioriseurat |
| --- | --- | --- | --- |
: Röykän Salibandy (RSB), Nurmijärvi
Seurat
| Vuodet | Seura | Ottelut (M+S=P) | Ottelut (M+S=P) |
| 2001-2004 2004–2006 2006–2009 2009–2011 2011-2016 2016-2023 | SB-Pro Tapanilan Erä SSV Tapanilan Erä FC Helsingborg EräViikingit | 62 (49+49=98) 62 (58+43=101) 99 (84+64=148) 61 (38+43=81) 155 (91+112=203) 204 (112+153=265) | 62 (49+49=98) 62 (58+43=101) 99 (84+64=148) 61 (38+43=81) 155 (91+112=203) 204 (112+153=265) |
Maajoukkue
| 2002-2021 |  Suomi | 138 (70+88=158) | 138 (70+88=158) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten salibandy.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten salibandy. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Praha 2008 | Salibandy |  |
|  Kultaa | Helsinki 2010 | Salibandy |  |
|  Kultaa | Riika 2016 | Salibandy |  |
|  Kultaa | Praha 2018 | Salibandy |  |
|  Hopeaa |  Göteborg 2014 | Salibandy |  |
|  Hopeaa | Zürich 2012 | Salibandy |  |
Jani Kukkola (s. 2. maaliskuuta 1986) on suomalainen salibandypelaaja ja nelinkertainen maailmanmestari.
Kukkola aloitti uransa SB-Prossa pelaten Divaria ja Salibandyliigaa, josta siirtyi Tapanilaan Erään kaudeksi 2004–2005. Kahden Erässä vietetyn kauden jälkeen hän pelasi SSV:ssä ja voitti kolme peräkkäistä mestaruutta vuosina 2007, 2008 ja 2009. Tämän jälkeen hän siirtyi entiseen seuraansa, Tapanilan Erään. Kausina 2012-2016 hän edusti FC Helsingborgia, joka pelaa Ruotsin korkeimmalla sarjatasolla. Hän toimi myös joukkueen kapteenina. Suomen palattuaan hän on pelannut EräViikinkeissä. Hyökkääjänä pelaavan Kukkolan vahvuuksia on pelinopeus.
Kukkola on edustanut Suomen A-maajoukkuetta ja pelannut 138 maaottelua. Hän on nelinkertainen maailmanmestari vuosilta 2008, 2010, 2016 ja 2018.
Saavutukset > Maailmanmestaruuskilpailut

Kultaa (4): 2008, 2010, 2016 ja 2018
Hopeaa (2): 2012 ja 2014
Saavutukset > Salibandyliiga

Kultaa (3): 2007, 2008 ja 2009
Hopeaa (2): 2010 ja 2017