stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arabien valloitusretket
Valtavirtainen länsimainen islamologia

Ennen revisionistisen islamintutkimuksen nousua 1960- ja 1970-luvuilla länsimaiset islamologit jakoivat yhteisen käsityksen arabivalloituksista ja tiivistivät niiden kuvan seuraaviin kohtiin: 1) islamilaiset lähteet tarjoavat pääosin luotettavan selostuksen siitä, mitä tapahtui; 2) Muhammedin perustama islaminusko oli saanut perustavan muotonsa profeetan eläessä, ja tämä koski etenkin sen suhdetta kristinuskoon ja juutalaisuuteen: 3) islam tarjosi motiivin valloitussodille korostaessaan pyhää sotaa eli jihadia; 4) varhainen islamilainen valtio, johdossaan uskovien komentaja (amir al-muminin) oli ratkaiseva instituutio sotilaallisten valloitusten käynnistäjänä ja toteuttajana.
Länsimaiset islamologit ovat pitkään luottaneet islamilaiseen historiankirjoitukseen valloitusten kulusta. Orientalisti Fred Donnerin mukaan syitä oli kaksi. Ensinnäkin islamilainen kertomus tarjosi uskottavan oloisen kuvauksen, joten katsottiin, että asiat olisivat voineet tapahtua juuri niin. Toiseksi historialliset lähteet tapahtumista puuttuivat melkein kokonaan, joten jos islamilaista kertomusta ei olisi hyväksytty, jäljelle ei olisi jäänyt juuri mitään.
Länsimaiset tutkijat ovat silti käsitelleet islamilaisen kertomuksen kokonaiskuvaa myös kriittisesti. Koska islamilaista selitystä valloituksesta Jumalan tahtona ei ole voitu hyväksyä, esimerkiksi näkemykset valloitusten syistä ovat vaihdelleet eri tutkijoilla. 1800-luvun lopun varhaisten tutkijoiden mielestä kyseessä oli Arabian niemimaan ylikansoitus, ja siitä johtuva muuttoliike, joka sai väkivaltaisia muotoja. Tällä kannalla olivat Leone Caetani, myöhemmin Bernard Lewis sekä Jaakko Hämeen-Anttila vielä 2000-luvulla. Toiset tutkijat korostivat uskonnollista motiivia alistaa koko maailma islamilaiseen hallintoon. Tämä teoria oli suosituin ennen 1970-lukua. Caetani oli torjunut sen ja korostanut valloituksen taloudellisia motiiveja ryöstöretkinä. Fred Donnerin mukaan islaminusko tiivisti arabien rivit, ja heimojen uudistunut sosiaalinen ja poliittinen organisoituminen teki sitten valloitukset mahdollisiksi.
Historiallis-kriittinen kuvaus

Länsimaisen islamologian luottamus islamilaisiin lähteisiin alkoi rakoilla Ignaz Goldziherin vaikutuksesta jo 1800-luvun lopulla. Sukupolvea myöhemmin Joseph Schacht todisteli, että islamilainen lähdekirjallisuus ei luotettavasti ulottunut 700-lukua kauemmas historiassa. 1940-luvulla Robert Brunschvig osoitti, että al-Hakamin historiateos valloituksista ei ollut varsinaisesti historiankirjoitusta. 1970-luvulla Goldziher, Schachtin ja muiden kriittiset näkemykset johtivat revisionistisen islamologian syntyyn laajempana rintamana johtohahmona ensin John Wansbrough ja edustajina muun muassa G.R. Hawting, Yehuda Nevo ja Moshe Sharon. Heidän käsityksensä mukaan suurvallat romahtivat sisäisistä syistä eivätkä ulkoisen aggression tuloksena. Tarina valloitussodista olisi myöhemmin syntynyt islamilainen myytti.
Patricia Crone kirjoittaa islamilaisen perimätiedon olevan "tarinankertojien keksintöä" ja jatkaa: "On kauan tunnustettu, että osa islamin nousua koskevista kertomuksista on peräisin tarinankertojilta; mutta on oletettu, että tarinankertojat vain lisäsivät omiaan ytimeltään terveeseen kertomukseen - - Tämä on tarinankertojien osuuden karkeata aliarvioimista - - juuri tarinankertoja loivat koko perimätiedon." "On ilmeistä, että jos yksi tarinankertoja sattuu mainitsemaan ryöstöretken, seuraava tietää ryöstöretken päivämäärän ja kolmas tietää kaiken mitä yleisö haluaa kuulla siitä." Tätä havainnollistaa se, että Ibn Ishaqin (k. 767) kertomusten pituus jää huomattavasti jälkeen siitä, mitä Waqidi (k. 823) osasi kertoa Muhammedista. Joidenkin mielestä 800-luvun suullinen perimätieto ei kelpaa lainkaan tietolähteeksi 600-luvusta. Nämä tutkijat pyrkivät muodostamaan kuvan arabivaltakunnan syntymisestä vain aikalaislähteiden, kuten arkeologisten todisteiden avulla. Näin saatu kuva poikkeaa täysin islamilaisesta näkemyksestä, sillä pois jäävät sekä islam, profeetta Muhammed että oikeaan johdetut kalifit, joista ei ole aikalaislähteitä. Myös muslimihyökkäys Arabian niemimaalta muuttuu legendaariseksi tiedoksi. Läntisten orientalistien valtavirta ei kuitenkaan ole tyystin hylännyt islamilaista tarinaperintöä, mutta on alkanut suhtautua siihen valikoivasti. Tällaisia tutkijoita ovat muun muassa Michael Cook, Patricia Crone, Fred Donner, Robert G. Hoyland ja Suomessa osittain Jaakko Hämeen-Anttila. Uudenlaisia näkemyksiä edustaa myös esimerkiksi Peter Webb, jonka mukaan arabi-identiteetti olisi kehittynyt vasta 700-luvulla, eivätkä 600-luvun valloittajat olisi pitäneet itseään vielä arabeina.
Historiallis-kriittinen kuvaus > Sassanidien Persia

Vaihtoehtoisen kuvauksen mukaan suurvaltojen romahdus alkoi Bysantin ja sassanidien Persian välisestä sodasta, joka oli alkanut 602 tekosyynä Bysantissa tapahtunut vallankaappaus. Sassanidit valloittivat ensin kaikki Bysantin valtakunnan alueet Lähi-idässä ja etenivät jopa Konstantinopolin porteille asti. Käänne tapahtui 622, kun keisari Herakleios löi perusteellisesti sassanidien armeijan Armeniassa. Herakleios marssi Iranin sydänmaille ja pakotti sassanidit Niniven taistelun jälkeen vuonna 627 rauhaan. Siinä sassanidit menettivät kaikki sodassa valtaamansa alueet.
Rauhansopimuksen jälkinäytöksenä Persian valtaylimystö murhasi kuningas Khosrau II:n vuonna 628, minkä jälkeen sassanidien valtajärjestelmä alkoi hajota. Khosrau II:n seuraajaksi tuli hänen poikansa Kavad II. Dynastian tilanne oli tukala. Hävityn sodan jälkeen maassa riehuivat koillisessa turkkilaiset paimentolaisheimot ja luoteessa kasaarit. Talous oli pitkän ajan kuluessa heikentynyt kulkutautien, ilmastonmuutoksen ja keinokasteltujen peltojen suolaantumisen takia. Hallitsevan luokan keskuudessa puhkesi sisällissotia, ja kahden vuoden kuluessa valtaistuimella ehti olla kymmenen hallitsijaa. Vuonna 632 oli vuorossa Khosraun pojanpoika Yazdegerd III (vallassa 632–651), joka oli valtaistuimelle noustessaan kahdeksanvuotias. Kerrotaan, että hänet surmattiin pakomatkalla Mervissä, mutta tarina voi olla keksitty.
Dynastian hajottua uusia vallanpitäjiä olivat Persiassa asuneet arabiheimot, joita sassanidit olivat värvänneet apujoukoiksi sodankäyntiinsä. Persialaisia olivat tukeneet etenkin Irakin etelärajoilla asuneet kristityt lakhmidit. Kun suurvalta-armeijat hajosivat, tähän asti alistetut nomadiheimot havaitsivat, ettei niiden yläpuolella enää ollut vieraita valtiaita. Alkoi niin sanottu "arabien aika", jota alettiin laskea vuodesta 622 eli vuodesta, jolloin persialaiset olivat kärsineet ratkaisevan tappion Herakleiokselle. Valta siirtyi paimentolaisille, joiden klaanikulttuuri arvosti sotilashyveitä ja sotakuntoa.
Historiallis-kriittinen kuvaus > Bysantin alueet

Bysantti ei kyennyt enää palauttamaan valtaansa vanhoille alueilleen, jotka se sai takaisin Persialta rauhansopimuksessa. Jo 500-luvun loppuun mennessä alueiden hallinto oli järjestetty niin, että Palestiinaa, Libanonia, Syyriaa ja Irakia oli ympäröinyt viisi paimentolaisten hallitsemaa provinssia: Gassan, Laxm/Hira, Phoinikon, Palestiina III ja Arabia. Kahta viimeksi mainittua johtivat Bysantin virkamiehet, mutta muut olivat eri tavoin autonomisia paimentolaisvaltioita. Phoinikonin hallitsijat kontrolloivat myös Palestiinan ja Arabian paimentolaisväestöjä. Bysantti solmi arabiliittolaistensa (foederati) kanssa vasallisopimuksia, joiden nojalla nämä saivat Bysantin vanhat alueet haltuunsa, kun maksoivat veroa Bysantille. Nevon mukaan Bysantin etuna oli luopua alueista hallitusti niin, että se voisi jatkaa niiden kanssa kauppaa. Valta siirrettiin vähitellen paikallisille eliiteille. Samalla korostettiin uskonnollisia ristiriitoja Lähi-idän kristittyjen kanssa, jolloin vältettiin tilanne, jossa hallitsija olisi lakannut suojelemasta oikeauskoisia kristittyjä. Lähi-itä vajosi silti myös anarkistisen ryöstelyn kohteeksi, mitä Jerusalemin patriarkka Sofronius kuvaa vuoden 634 alussa kirjoittamassaan synodisessa kirjeessä:
”Jotta katkaistaisiin kaikkien barbaarien, ja erityisesti niiden saraseenien ylpeys, jotka syntiemme tähden ovat odottamatta nousseet meitä vastaan ja riehuvat kaikkialla epäkunnioittavalla ja jumalattomalla häpeämättömyydellään … [saapukoon Kristus] pian ja tukahduttakoon heidän hullun röyhkeytensä ja toimittakoon nämä halpamaiset olennot, kuten aikaisemminkin, Jumalan määräämän hallitsijamme jalkajakkaroiksi.”
Valtatyhjiön luomassa paimentolaisten keskinäisessä välienselvittelyssä voiton peri vuoteen 640 mennessä ensin Syyriassa ja vuoteen 660 mennessä koko valtavalla alueella arabikenraali Muawija. Hän on ensimmäinen alueen arabihallitsija, jonka historiallisuus on voitu todistaa.
Historiallis-kriittinen kuvaus > Uskonto

Perinteisen ja vallitsevan käsityksen mukaan valloittajat olivat islamiin vastikään kääntyneitä arabeja. Jotkut orientalistit ovat pitäneet anakronismina valloittajien uskonnon tulkitsemista islamiksi. K-H. Ohlig on esittänyt teorian, jonka mukaan Bysantin ja Persian palveluksessa olleet arabiheimot olisivat tällöin edustaneet vasta omaperäistä versiota kristinuskosta. Heidän omaksumansa kristinuskon muoto olisi ollut esi-nikealainen kristinoppi, johon ei vielä kuulunut kolminaisuusoppia tai Jeesuksen tulkitsemista Jumalan pojaksi. Kääntyminen olisi tapahtunut samalla tavalla kuin Euroopassa eli heimoittain poliittisten johtajien ja tässä tapauksessa klaaninjohtajien päätöksellä. Sille oli ominaista myös kansanomaisuus, mikä tarkoitti, ettei vielä ollut syntynyt varsinaista pappisluokkaa. Sen takia mukaan tuli myös paljon pakanallista ainesta, kuten jinnit, taikuus (esim. suurat 113 ja 114), alemmat jumaluudet (saatanalliset säkeet) sekä paimentolaisyhteiskuntien sosiaaliset normit. Sellaiselta näyttää myös Kaaban mustaan kiveen kohdistuva kunnioitus, joka muistutti Itä-Roomassa esiintynyttä meteoriittien palvontaa ja Lähi-idän Betyl -kivipatsaisiin kohdistunutta riittiä. Maallikkouskonnollisuus olisi myös aiheuttanut kristillisen etiikan "latistumisen" hyötymoraaliksi, missä pääsy Paratiisiin perustui yksinkertaiseen hyvien ja pahojen tekojen yhteenlaskuun.
Yehuda Nevon mielestä mukaan arabit olisivat olleet vielä vallan siirtyessä pääosin pakanoita, mutta pian sen jälkeen arabieliitti omaksui kansanomaisen juutalais-kristillisen uskon, joka runsaan sadan vuoden kuluessa kehittyi islamiksi. Arkeologisten lähteiden nojalla tunnettu ensimmäinen arabihallitsija oli Muawija (661–680). Hän perusti Damaskokseen kreikan kieltä käyttävän hallinnon, jonka uskonto Volker Poppin tgeorian mukaan keskittyi Damaskokseen haudatun Johannes Kastajan kulttiin. Myöhempi islamilainen historiankirjoitus pitää Muawijaa ja hänen poikiaan epäislamilaisina ja rappeutuneina hallitsijoina, mitä tukee se, että islamista ei heidän kaudeltaan ole löytynyt merkkejä. Muawijan kukistuttua Bysanttia vastaan käydyn epäonnisen sodan jälkeen valtataistelu alkoi uudelleen. Sen voitti Persian Mervistä tullut Abd al-Malik ibn Marwan. Hänen uskontonsa oli "muhammadismia", jonka perusajatukset kirjattiin Jerusalemin Temppelivuorelle rakennetun Kalliomoskeijan friisitekstiin vuonna 691. Joidenkin mielestä kyse oli tällöin islamista, toisten mielestä edelleen kristinuskon itäisestä lahkosta.
Historiallis-kriittinen kuvaus > Revisionistisen tulkinnan kritiikkiä

Historiallis-kriittinen tai revisionistinen näkemys arabivalloituksista on katsonut, että valloitukset eivät tulleet ainakaan täysin idän suurvaltojen ulkopuolelta, ja että niillä ei ollut keskitettyä johtoa, vaan kyse oli eri arabiheimojen liikehdinnästä. Fred Donner on arvostellut näitä käsityksiä kysymällä, miten ilman keskusjohtoa tapahtunut toiminta olisi voinut olla niin tehokasta, miten valloitus olisi voinut johtaa lopulta keskitettyyn valtaan Damaskoksessa, ja miten Mekka ja Hijaz olisi voinut muodostua arabien ideologiseksi keskukseksi ilman niihin liittyvää tosiasiallista historiallista taustaa.
Arabien menestyksen syyt

Islamilaisen tarinaperinteen mukaan paimentolaisjoukot onnistuivat lyömään ja tuhoamaan itseään kymmenen kertaa suurempia ammattiarmeijoita kärsien itse vain pieniä tappioita. Muslimit ovat selittäneet voittoja Jumalan säätämällä kohtalolla ja sillä, että myös vastustaja joutui tunnustamaan muslimien moraalisen ylemmyyden. Länsimaiset tutkijat ovat yleensä hyväksyneet islamilaisen selostuksen arabivaltion syntymisestä, mutta ovat joutuneet pohtimaan uudelleen syitä siihen, miksi muslimiarmeijat menestyivät niin hyvin. Lopputulosta on kaikesta huolimatta ihmetelty. John V. Tolan totesi ihmeissään, että "kourallinen autiomaan sotureita kukistaa kaksi maailman varakkainta, väkirikkainta ja voimakkainta imperiumia". Jaakko Hämeen-Anttila tunnusti, että "Arabien tekemät valloitukset ovat maailmanhistoriassa lähes ainutlaatuisen onnistuneita." Fred Donner toteaa, että todennäköisyydet eivät olleet ilman sodankäynnin resursseja ja infrastruktuuria olleiden arabien puolella näiden käydessä suurvaltojen kimppuun. Arabisti Kaj Öhrnberg kirjoittaa, että ”arabien voittokulussa on - - jotakin, joka uhmaa historioitsijan mahdollisuuksia ja kykyjä selittää ne tyydyttävästi ja tyhjentävästi.
Arabien menestyksen syyt > Uskonkiihko

Länsimaiset historiantutkijat ja arabistit ovat yleensä katsoneet, että sotamenestyksen tärkein tekijä oli beduiinien kovuus ja islamilainen uskonvarmuus sekä näistä johtuva korkea taistelutahto. Robert Hoyland toteaa tämän selityksen kehämäiseksi, sillä uskonvarmuus päätellään sotien lopputuloksesta. Todellisuudessa ei tiedetä, olivatko arabit uskovaisempia kuin roomalaiset tai sassanidit. Arabisti Leone Caetani hyväksyi ajatuksen beduiinien kovuudesta, mutta väitti, ettei uskonnolla ollut mitään tekemistä menestyksen kanssa. Suomalaiset sotahistorioitsijat ovat arvioineet, että muslimit olivat päinvastoin haluttomia sotilaita, koska islam on rauhan uskonto. Juuri tämän takia kalifit olisivat lopulta turvautuneet orjasotilaisiin.
Arabien menestyksen syyt > Kamelit

Toinen vaikuttava tekijä olisi ollut arabiarmeijan tehokas aavikkosodankäynti, joka perustui kameleihin, kevyeen aseistukseen ja näistä johtuvaan suureen liikkuvuuteen vaikeakulkuisten aavikoiden halki. Eräät arvostetut historioitsijat katsovat, että juuri kameli oli islamin ensimmäisten voittojen ainoa aineellinen perusta. On myös katsottu, että arabien kevyt ratsuväki oli liikkuvuutensa ohella myös itse taistelussa parempi kuin sassanidien panssaroitu raskas ratsuväki eli katafraktit. Sotahistorioitsija John Keeganin mukaan kuitenkin kamelia ei voinut käyttää lähitaistelussa, sillä vaikka kameli sopi kantojuhdaksi ja partiointiin aavikoilla, se ei kelpaa ratsuväkihyökkäyksiin hitautensa ja itsepäisyytensä takia. Myös historioitsija Hugh Kennedy toteaa, että liikkumiseen käytettiin kameleita, mutta taistelut tapahtuivat jalkaisin ja miekkaa käyttäen. Saman näkemyksen jakaa Richar Bulliet.
Arabien menestyksen syyt > Taistelutaidot

Jotkut historioitsijat ovat viitanneet sotamenestyksen selityksenä paimentolaiseen elämäntyyliin kuuluvaan klaanikulttuuriin, joka viljeli sotilashyveitä ja tiukkaa lojaalisuutta omaa sukua ja heimoa kohtaan. Kaikki nomadimiehet olivat sotureita, sillä jokainen oli tottunut puolustamaan itseään tarpeen vaatiessa väkivallan avulla. Heidän joukostaan voitiin siten rekrytoida taistelijoita kaksi kertaa enemmän kuin tavallisesta siviiliväestöstä. Paimentolaisperinteen mukaisesti islamilaiset historiankirjoittajat kuvailevat myös sellaisia oletettuja suurtaisteluja kuin Ajnadayn taistelu enimmäkseen yksilöllisinä kamppailuina mies miestä vastaan. Arabisti Fred Donner mainitsee muslimiarmeijoiden johtajien taidot yhdeksi menestyksen syyksi. Al-Tabari kuitenkin kirjoittaa 900-luvulla, että muslimit taistelivat kukin omien lippujensa alla, ja jokainen komentaja itsenäisesti ilman keskusjohtoa. Näin asiaa kuvasi myös arabisti Leone Caetani, joka piti arabien taistelutaitoja primitiivisenä pienten ryhmien kahakointina.
Sotahistorioitsija John Keegan katsoo, että muslimiarmeijoiden taso oli kehno, sillä arabeilla ei ollut kokemusta järjestelmällisestä sodankäynnistä eikä suurten joukkojen johtamisesta. Arabit olivat primitiivisiä sotureita, joiden suosikkioperaatio oli yllätyshyökkäys. Sodanjohto ei ollut taidokasta eikä aseistus ja sotatekniikka erityisen hyvää sekään.
Historioitsija Hugh Kennedy katsoo, että muslimikomentajat olivat hyvin korkeatasoisia sotilasjohtajia. Hän toteaa silti, että arabit eivät kyenneet rivistömuodostelmiin vaan taistelivat yksilöllisesti miekoin. Arabien sotavarusteista ei ole luotettavaa arkeologista tietoa, mutta Kennedy arvioi, että aseistus ei ollut kunnollista. Huoltoa ei liioin ollut, vaan jokainen sotilas vastasi omista varusteistaan ja omasta ja ratsunsa ravinnosta.
Arabien menestyksen syyt > Muita selityksiä

Toistuvasti annettu selitys arabien voitolle on se, että Bysantti ja Persia olivat ratkaisevasti heikentyneet 25 vuotta kestäneessä sodassaan vuosina 603–628. Paimentolaisheimoille oli tyypillistä harjoittaa naapurien ryöstelyä, ja siihen avautui nyt entistä laajempi tilaisuus, kun Bysantti ja Persia menettivät kykynsä pitää yllä lakia järjestystä. Esimerkkejä tällaisen sotilaallisen tyhjiön seurauksista ovat myös viikinkien perustamat valtiot sekä siirtomaiden valloitus uudella ajalla.
Toinen vaikuttava seikka olivat väestön keskuudessa esiintyneet ristiriidat, joita suurvaltojen "hajota ja hallitse" -politiikka myös tarkoituksella lietsoi. Khalkedonin kirkolliskokouksessa 451 hyväksytty oppi Kristuksen kahdesta luonnosta ei kelvannut Syyrian ja Egyptin kirkoille, mistä oli seurannut vastatoimia. Vainojen seurauksena paikallisen väestön arvellaan jopa tervehtineen arabeja vapauttajina. Tämä tieto toistuu valloituksista kertovissa muslimilähteistä. Arabien uskotaan saaneen myös avukseen bysanttilaisten ja sassanidien palkkasotureita, jotka lähtivät voittajien kelkkaan. Muitakin selityksiä on esitetty, kuten muslimien uskonnollinen suvaitsevaisuus tai jopa niemimaan väestöpaine. Islamilainen perimätieto kuvaa arabiarmeijat huomattavan alivoimaisiksi vastustajiinsa verrattuna. Caetanin arvion mukaan kaikki armeijat olivat pienempiä kuin väitetään ja osapuolet suunnilleen tasaväkisiä.
Arabien menestyksen syyt > Kulkutaudit ja ilmastonmuutos

Bysantin ja Persian keskinäisten sotien ohella niiden heikentymisen syyksi on arveltu kulkutauteja ja ilmastonmuutosta. Silkkitien kautta idästä tulleet kulkutaudit, kuten rutto, tuhkarokko ja isorokko aiheuttivat Euroopassa 100-luvulta lähtien jopa viisisataa vuotta kestäneen väestökadon, joka mahdollisesti jopa puolitti asukasluvun laajoilla alueilla. Kaksi suurta epidemiaa koettiin vuosina 165–180 ("Antoninuksen rutto") ja 251–266. Vuodet 542–750 olivat jatkuvien ruttoepidemioiden aikaa. Tämän niin sanotun Justinianuksen ruton ensimmäinen aalto koettiin 542–543. Kyseessä oli paiserutto, joka levisi Egyptistä Syyriaan, Bysanttiin ja Persiaan.
Historioitsija McNeill ja monet muut katsovat, että kulkutaudit heikensivät perinteisiä maatalousyhteiskuntia ja altistivat ne paimentolaisten hyökkäyksille. Paimentolaisheimot olivat luultavasti vähemmän alttiita kulkutaudeille kuin paikoillaan tiheästi elävä väestö. Voimasuhteisiin saattoi vaikuttaa myös ilmastonmuutos kuivempaan ja kylmempään kauteen, joka heikensi maatalousyhteiskuntia ja muutti viljapeltoja laidunmaiksi. Iranin heikentymiseen on voinut vaikuttaa myös viljelysmaiden suolaantuminen Mesopotamiassa tuhatvuotisen keinokastelun seurauksena.
Arabivaltion nousun selityksenä voi siten nähdä maatalousyhteiskuntien ja paimentolaisyhteiskuntien välisen voimasuhteen muutoksen. Sen johdosta sotaisat nomadit olivat vahvempia kuin järjestyneet suurvallat, joiden selän olivat katkaisseet rutto, maatalouden ahdinko ja sota. Alkeellista paimentolaiselämää eläneet arabiheimot valtasivat sivilisoituneet kaupungit, kuten 1300-luvulla elänyt tunisialainen oppinut Ibn Khaldun kuvasi historiassa alati toistuvaa sykliä. Heiluri alkoi kuitenkin kääntyä toiseen suuntaan jo 800-luvulla, jolloin arabit alkoivat vetäytyä Espanjassa.
Arabien menestyksen syyt > Ulkoinen vai sisäinen valloittaja?

Valloittajia pidettiin aikaisemmin "arabeina", mutta tämä käsitys on vanhentunut. Lähi-idän paimentolaiset eivät vielä 600-luvulla kutsuneet itseään arabeiksi, mikä oli ulkopuolisten käyttämä nimitys vieraista paimentolaisheimoista. Aikalaislähteet puhuvat saraseeneistä tai ismaeliiteista. Valloittajien joukkoon luultavasti liittyi monenlaista väkeä, joka näki edulliseksi asettua voittajien puolelle. Sitä osoittaa, että oikeusoppineet joutuivat myöhemmin pohtimaan, miten suuri osuus sotasaaliista kuuluu mukana olleille juutalaisille tai kristityille.
Joidenkin käsitysten mukaan valloittajat eivät liioin olleet vielä muslimeja, vaan joko pakanoita tai ei-trinitaarisia kristittyjä. Toisten mukaan kyseessä ei ollut lainkaan ulkopuolelta tullut valloitus. Molemmat suurvallat käyttivät apujoukkoinaan niiden alueilla jo asuvia nomadiheimoja. Suurvaltojen romahtaessa valta siirtyi näille joukoille, joilla oli sekä sotakokemusta että sotilasjohtajia omasta takaa. Persian hävittyä Bysantille 628 laajat alueet joutuivat sekasortoon ilman selvää keskusvaltaa. Tilanne vakiintui vasta, kun nähtävästi Bysanttia palvellut kuvernööri Muawija vakiinnutti yksinvaltansa vuonna 661. Hän oli samalla ensimmäinen arabikuningas, josta on jäänyt arkeologisia jälkiä historiaan.
Arabivalloitusten vaikutukset

Mittasuhteiltaan jättiläismäisen arabivaltakunnan synty Lähi-itään muutti maailmanhistoriaa. Se tuhosi altaan antiikin sivistyksen ja persialaisen kulttuurin, yhdisti kansoja ja tuotti lopulta oman erikoisen versionsa inhimillisestä kulttuurista. William Huntington katsoo islamilaisen maailman muodostavan yhden maailman seitsemästä sivilisaatiosta.
Arabivalloitusten vaikutukset > Uusi hallitseva eliitti ja väestömuutokset

Valloitukset nostivat Lähi-idässä valtaan uuden hallitsevan eliitin, joka kohosi myöhemmin arabeiksi itseään kutsuvien paimentolaisheimojen keskuudesta. Entisten eliittien palvelijat jatkoivat aluksi hallintovirkamiehinä, mikä näkyi muun muassa siitä, että Muawijan hallintokielenä oli kreikka. Se vaihdettiin arabiaan vasta Abd al-Malikin kaudella 680-luvulla. Valloitukset saivat aikaan myös muuttoliikkeen, jossa varuskuntakaupungit saivat arabialaista väestöä. Joidenkin mielestä arabien muuttoliike Syyriaan ja Irakiin seurasi valloituksia (C-H. Becker), toisten mielestä edelsi valloituksia (Y. Nevo).