stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mohamed Malas

| Mohamed Malas |
| --- | --- |
 Muhamed Malis syyskuussa 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1945 (ikä 78–79) Kuneitra, Syyria
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Palkinnot
 mm. Karthagon Kultainen Tanit: Ahlam el Madina (1984) ja Al-Lail (1992) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Mohamed Malas, myös Mohammad Malas (arab. محمد ملص‎, s. 1945 Kuneitra, Syyria) on tunnettu ja palkittu syyrialainen elokuvaohjaaja. Hän opiskeli elokuvantekoa Moskovassa (VGIK).
Malas on voittanut esimerkiksi kahdesti Karthagon elokuvajuhlen pääpalkinnon Kultaisen Tanitin ohjaustyöllään. Ensimmäisen kerran voitto tuli elokuvalla Ahlam el Madina (Dreams of the City, 1984) ja toisen kerran elokuvalla Al-Lail (The Night, 1992). Jälkimmäinen elokuva sisältyi esimerkiksi brittiläisen The Guardian -sanomalehden vuonna 2013 julkaisemalle kymmenen kautta aikojen parhaan arabialaisen elokuvan listalle.
Aiheesta muualla

Alternative Cinema: Mohamed Malas (4.4.2014) (arabiaksi) (youtube.com)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Mohammad Malas
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Husni al-Za'im

Husni al-Za'im (arab. حسني الزعيم‎, Ḥusnī az-Za’īm; 11. toukokuuta 1897 – 14. elokuuta 1949) oli syyrialais-kurdilainen sotilasupseeri, joka oli Syyrian valtionpäämies vuonna 1949. Hänen valtakautensa valtionpäämiehenä oli kuitenkin lyhyt; hänet tuomittiin ja teloitettiin elokuussa 1949 hänen entisten vallankaappaajakumppaniensa toimesta.
Sotilasura

Al-Za'im oli toiminut upseerina Ottomaanien armeijassa. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Ranska asetti Syyrian siirtomaavallan alaiseksi, ja al-Za'imista tuli upseeri Ranskan armeijassa. Syyrian itsenäistyttyä vuonna 1946 hänet nimitettiin yleisesikunnan päälliköksi, ja hänet määrättiin johtamaan Syyrian armeijaa sotaan Israelin armeijaa vastaan vuoden 1948 Arabien ja Israelin sodassa. Arabiliiton joukkojen tappio tässä sodassa järkytti Syyriaa ja heikensi luottamusta maan sekavaan parlamentaariseen demokratiaan, mikä mahdollisti hänen vallankaappauksensa vuonna 1949.
Vallankaappaus 1949

30. maaliskuuta 1949 al-Za'im kaappasi vallan verettömässä vallankaappauksessa. On olemassa "erittäin kiistanalaisia" väitteitä, että Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu (CIA) olisi järjestänyt vallankaappauksen. Suurin osa nykyisin saatavilla olevista todisteista viittaa siihen, että päätös aloittaa vallankaappaus oli yksin Za'imin, mutta hän sai jonkin verran amerikkalaista apua operaation suunnittelussa.
Neljä päivää demokratian kumonneen vallankaappauksen jälkeen Syyrian hallitus ratifioi kiistanalaisen Trans-Arabian Pipeline (Tapline) -sopimuksen.
Syyrian presidentti Shukri al-Kuwatli vangittiin lyhyesti, mutta vapautettiin sitten maanpakoon Egyptiin. Al-Za'im vangitsi myös monia poliittisia johtajia, kuten Munir al-Ajlanin, jota hän syytti salaliitosta tasavallan kumoamiseksi. Vallankaappaus toteutettiin Yhdysvaltojen suurlähetystön hienovaraisella tuella, koska he olivat huolissaan hallituksessa lisääntyvästä äärivasemmistolaisesta anti-demokraattisesta vaikutuksesta, ja mahdollisesti Syyrian kansallissosialistisen puolueen avustuksella, vaikka al-Za'imia ei tiedetä puolueen jäseneksi.lähde? Niiden upseereiden joukossa, jotka auttoivat al-Za'imin vallankaappauksessa, olivat Adib al-Shishakli ja Sami al-Hinnawi, jotka järjestivät uuden vallankaappauksen kuusi kuukautta myöhemmin 13. elokuuta 1949 ja teloittivat al-Za'imin ampumalla seuraavana päivänä 14. elokuuta 1949.
Al-Za'imin vallankaappauksella, Syyrian historian ensimmäisellä sotilasvallankaappauksella, oli pitkäkestoisia vaikutuksia, sillä se mursi maan hauraan ja virheellisen demokratian ja laukaisi sarjan yhä väkivaltaisempia sotilasvallankaappauksia. Kaksi muuta seurasi elokuussa ja joulukuussa 1949.
Husni al-Za'imin hallinto

Al-Za'imin maallinen politiikka ja hänen ehdotuksensa naisten vapauttamiseksi antamalla heille äänioikeuden ja ehdottamalla, että heidän tulisi luopua islamilaisesta hunnun käytännöstä, aiheuttivat kohua muslimien uskonnollisten johtajien keskuudessa (Naisten äänioikeus saavutettiin vasta Hashim al-Atassin, sotilashallinnon lujan vastustajan, kolmannen siviilihallinnon aikana). Veronkorotukset harmittivat myös liikemiehiä, ja arabinationalistit olivat edelleen vihaisia hänen allekirjoittamastaan tulitaukosopimuksesta Israelin kanssa sekä hänen sopimuksistaan yhdysvaltalaisten öljy-yhtiöiden kanssa Trans-Arabian Pipeline -putkilinjan rakentamiseksi. Hän teki rauhantarjouksen Israelille ehdottaen 300 000 palestiinalaispakolaisen asuttamista Syyriaan, vastineeksi rajamuutoksista tulitaukolinjan varrella ja puolesta Israelin Tiberiaan järvestä. Pakolaisten asuttaminen tehtiin ehdolliseksi riittävälle ulkopuoliselle avulle Syyrian taloudelle. Tel Aviv vastasi tarjoukseen hyvin hitaasti eikä ottanut sitä vakavasti.
Ilman kansan tukea al-Za'im syrjäytettiin vain neljän ja puolen kuukauden jälkeen hänen kollegoidensa, al-Shishaklin ja al-Hinnawin, toimesta. Al-Hinnawin noustessa valtaan sotilasjuntan johtajana, Husni al-Za'im vietiin nopeasti Mezzen vankilaan Damaskoksessa ja teloitettiin yhdessä pääministeri Muhsin al-Barazin kanssa.
Al-Za'im työskenteli ahkerasti fetsin käytön kieltämiseksi väittäen sen olevan vanhentunut päähine ottomaanien valtakunnan ajoilta. Hänelle annetaan tunnustusta naisten äänioikeuden ja julkisiin virkoihin asettumisen tukemisesta Syyriassa. Lakia oli käsitelty Syyrian parlamentissa vuodesta 1920 lähtien, eikä yksikään johtaja uskaltanut tukea sitä, paitsi Za'im.
137 päivän hallintonsa aikana Syyriassa al-Za'im ei teloittanut ketään. Hänellä oli kuitenkin kekseliäitä rangaistuksia niille, jotka eivät totelleet häntä. Kun leivän laatu laski hyväksyttävän tason alapuolelle, Za'im määräsi kaikki leipurit kävelemään soralla paljain jaloin, kunnes heidän jalkansa vuotivat verta.
Perhe

Husni al-Za’imin puoliso Nouran oli Syyrian presidentin puoliso huhtikuusta elokuuhun 1949. He menivät naimisiin vuonna 1947, kaksi vuotta ennen kuin Husni al-Za'imista tuli tasavallan presidentti. Miellyttääkseen nuorta vaimoaan Zaim pyysi hänen 11-vuotiasta sisartaan Karimania asumaan heidän kanssaan Damaskokseen. Hän kohteli häntä kuin sisartaan ja lähetti hänet Lycee Laiqueen (yhteen kaupungin hienoimmista valmistavien koulujen lukioista). Toinen sisar Orfan vieraili heillä usein ja alkoi leikkiä vartijan, Abdel Hamid Sarrajin kanssa (presidentin toimiston turvallisuuspäällikkö, joka myöhemmin nousi tiedustelutoimiston päälliköksi ja sisäministeriksi Egyptin kanssa solmitun liiton aikana vuosina 1958–1961)
Al-Za'imin pidätyksen aikana, kun vartijat tulivat pidättämään häntä, Za'im pukeutui ja hyvästeli raskaana olevan vaimonsa. "Rauhoitu," hän pyysi, "palaan pian vastaanottamaan ensimmäisen lapsemme yhdessä!" Niveen, hänen tyttärensä, kertoi: "Äitini ja tätini kertoivat, että sohva, jolla he olivat istuneet, oli täynnä luodinreikiä. Sarraj tiesi etukäteen, että hyökkäys oli tulossa, ja käski heitä menemään yläkertaan pitääkseen heidät turvassa." Vähemmän kuin viikko ennen vallankaappausta, joka johti Za'imin ja hänen pääministerinsä Muhsen al-Barazin teloittamiseen ampumalla, Nouranin serkut tulivat hänen luokseen ja kertoivat saaneensa varmennettuja tiedustelutietoja. He lisäsivät, että Sami al-Hinnawi, hänen toverinsa vuoden 1948 sodasta, suunnitteli hänen surmaamistaan. Za'im kutsui Hinnawin luokseen ja kysyi suoraan: "Sami, lankoni kertovat minulle, että haluat tappaa minut?" Hinnawi vastasi: "Mahdotonta. Kuinka voisin tappaa johtajani ja ystäväni?" Presidentin pidätyksen jälkeen 14. elokuuta Nouran ja hänen sisarensa pidettiin kotiarestissa koko viikon ajan. "Kotiin ei tuotu ruokaa," kertoi Niveen. Senegalilainen vartija yritti auttaa heitä ojentamalla oman ruokansa ikkunan kautta.
Husni al-Za'im
Anna Preussilainen

| Anna von Hohenzollern |
| --- | --- |
 Preussin herttuatar ja Brandenburgin vaaliruhtinatar
 
Syntynyt:  3. kesäkuuta 1576
Kuollut:  30. elokuuta 1625
Puoliso:  Juhana Sigismund
Lapset:  Georg Wilhelm, Anna Sophia, Maria Eleonoora, Katharina
Suku:  Hohenzollern
Isä:  Albrekt Fredrik
Äiti:  Marie Eleonore
Preussin herttuatar ja Brandenburgin vaaliruhtinatar Anna
Anna von Hohenzollern (3. kesäkuuta 1576 – 30. elokuuta 1625) oli saksalainen prinsessa, joka oli Preussin herttuatar omalla oikeudellaan ja Brandenburgin vaaliruhtinatar vuosina 1594–1619. Hän kuului Hohenzollern-sukuun.
Suku

Hänen vanhempansa olivat Preussin herttua Albrekt Fredrik ja herttuatar Marie Eleonore von Jülich-Kleve-Berg (1550–1608). Anna oli seitsenlapsisen perheen vanhin tytär ja koska molemmat veljet kuolivat sylilapsina, hän peri herttuan arvon sekä maa-omaisuuden isänsä kuoltua sekä kaikki äitinsä perintömaat.
Avioliitto ja lapset

Anna avioitui Brandenburgin rajakreivikunnan vaaliruhtinaan Juhana Sigismundin kanssa vuonna 1594 ja pari sai kahdeksan lasta, joista viisi eli aikuiseksi asti. Annan ja Juhanan tyttärestä Marie Eleonoresta tuli myöhemmin Ruotsin kuningatar. Hänen poikansa oli Brandenburgin seuraava vaaliruhtinas Georg Wilhelm. Preussin ja Jülich-Kleven herttuakuntien ainoana perillisenä herttuatar Anna toi Brandenburgin vaaliruhtinaskunnalle runsaasti uusia alueita.
Annaa kuvattiin puolisoaan älykkäämmäksi, temperamenttiseksi ja vahvatahtoiseksi. Hänen kerrotaan heitelleen puolisoaan lautasilla ja laseilla riitojen aikana. Hän taisteli yksin vuodesta 1609 turvatakseen perintöoikeutensa läänityksiinsä ja neuvotteli vihollisensa kreivi Wolfgang Wilhelm von der Pfalzin kanssa useita kertoja välttääkseen sotilaallista konfliktin.
Vuonna 1612 hän esitti vaatimuksensa oman lähettiläänsä kautta keisari Matiakselle. Puolisonsa kalvinismiin kääntymisen jälkeen Annasta tuli luterilaisten suojelija ja edustaja. Herttuatar Anna toimi myös miehensä sijaishallitsijana. Hän jatkoi tärkeässä roolissa poikansa hallituskauden aikana. Hän vastusti Habsburgeja ja sopi tyttärensä Marie Eleonoren avioliitosta Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolfin kanssa vastoin poikansa tahtoa vuonna 1620.
Heille syntyi kahdeksan lasta, joista viisi vanhinta eli aikuiseksi asti:
Georg Wilhelm (13. marraskuuta 1595 – 1. joulukuuta 1640); isänsä Juhana Sigismundin seuraaja Brandenburgin vaaliruhtinaana; avioitui prinsessa Elisabet Charlotte von der Pfalzin kanssa ja heille syntyi kolme lasta, joista yksi oli Fredrik Vilhelm, Suuri vaaliruhtinas.
Anna Sophia, Brandenburgin prinsessa (15. maaliskuuta 1598 – 19. joulukuuta 1659); avioitui Braunschweig-Lüneburgin herttua Friedrich Ulrichin kanssa, liitto oli lapseton
Marie Eleonore, Brandenburgin prinsessa (11. marraskuuta 1599 – 28. maaliskuuta 1655); avioitui Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolfin kanssa. Heidän tyttärensä oli Ruotsin kuningatar Kristina.
Katharina, Brandenburgin prinsessa (28. toukokuuta 1602 – 27. elokuuta 1644); avioitui ensin Transilvanian ruhtinas Gábor Bethlenin ja toiseksi herttua Franz Carl von Sachsen-Lauenburgin kanssa, molemmat liitot olivat lapsettomia
XFL

| XFL |
| --- | --- |
 Meneillään oleva kausi XFL-kausi 2023 
 Sarjan logo kaudesta 2023 alkaen.
Laji:  Amerikkalainen jalkapallo
Maa(t):   Yhdysvallat
Perustettu:  25. tammikuuta 2018
Edeltäjä:  XFL (2001)
Lopetettu:  31. joulukuuta 2023
Seuraaja:  UFL (2024)
Joukkueita:  8
TV:  ABC, ESPN, Fox
Sivusto:  arkistoitu (englanniksi)
XFL oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon ammattiliiga. Liigassa oli kahdeksan joukkuetta, jotka oli jaettu Eteläiseen ja Pohjoiseen divisioonaan. Joukkueet pelaavat kymmennen ottelun runkosarjan helmikuusta huhtikuuhun, ja neljä parasta pääsee pudotuspeleihin. Liiga on saanut nimensä aikaisemmasta XFL-liigasta, joka pelasi ainoan kautensa vuonna 2001.
Vuonna 2018 WWE:n johtokunnan puheenjohtaja Vince McMahon perusti sarjan uudelleen, luvaten kaudeksi 2020 vakavemmin otettavaa jalkapalloa kuin edellisellä kerralla. XFL-kausi pelattiin alkuvuodesta 2020, mutta se keskeytyi COVID-19-pandemian vuoksi. Uusi kausi alkoi helmikuussa 2023. Syksyllä 2023 sarja ilmoitti aikeistaan yhdistyä USFL:n kanssa kaudeksi 2024.
Joukkueet

| --- | --- |
 Pohjoinen divisioona DC Defenders  Seattle Sea Dragons  St. Louis BattleHawks  Vegas Vipers :  Eteläinen divisioona Arlington Renegades  Houston Roughnecks  Orlando Guardians  San Antonio Brahmas 
Los Angeles Wildcats (2020)
Kausi 2020

Uusi XFL alkoi 8. helmikuuta 2020. Ensimmäinen peli oli DC Defendersin ja Seattle Dragonsin ottelu Defendersin kotiareenalla Audi Fieldillä, Washington, D.C.:ssä. 13. maaliskuuta 2020 sarja ilmoitti, ettei se pelaa loppukauden pelejään koronavirusuhan vuoksi.
Kausi 2023

Heinäkuussa 2021 liiga julkisti, että se tekee paluun kaudeksi 2023. Uusi XFL alkoi 18. helmikuuta 2023. Ensimmäinen peli oli Vegas Vipersin ja Arlington Renegaden ottelu Arlington Renegaden kotiareenalla Choctaw Stadiumilla, Texasissa.
XFL:n kaudella 2020 käyttämä logo.
Mäkiluoto

Mäkiluoto
Mäkiluodon sijainti Porkkalan saaristossa
| --- | --- |
Sijainti:  59°55′N, 24°21′E, Kirkkonummi Suomi
Saariryhmä:  Porkkalan saaristo
Vesialue:  Suomenlahti 
Pinta-ala:  0,75 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Eteläkärjen ammusvarasto ja 130 TK -tornikanuuna.
Mäkiluoto (ruots. Makilo) on noin kuusi kilometriä Porkkalanniemestä lounaaseen Suomenlahdella sijaitseva kallioinen ulkosaari, joka on toiminut pitkän historiansa aikana niin kalastajien tukikohtana kuin merkittävänä rannikkolinnakkeena.
Mäkiluodolla oli vuosisatojen ajan aktiivista kalastustoimintaa, ja saaresta kehittyi 1900-luvun alkuun mennessä Uudenmaan keskeisin kalastustukikohta. Tilanne muuttui kuitenkin 1910-luvulla, kun Venäjän keisarikunta alkoi rakentaa saarelle vahvaa rannikkolinnaketta osana laajempaa Pietari Suuren merilinnoitusta. Keskeneräinen linnoitus siirtyi puolustusvoimille Suomen itsenäistyttyä, minkä jälkeen se rakennettiin liki valmiiksi 1920- ja 1930-lukujen kuluessa. Mäkiluotoon oli tuolloin sijoitettuna muun muassa ”suomalaisen rannikkotykistön ylpeydeksi” nimitetty 12-tuumainen Obuhov-tornitykki, jota käytettiin muun muassa talvi- ja jatkosodan merisotatoimissa. Toisen maailmansodan päätyttyä saari jäi Neuvostoliitolle luovutetulle Porkkalan vuokra-alueelle.
Mäkiluoto ja sillä ollut linnake palautettiin Suomelle merkittäviltä osin tuhottuna vuonna 1956, kun Neuvostoliitto luopui Porkkalan tukikohdastaan. Linnake päätettiin mittavista tuhoistaan huolimatta kunnostaa jälleen käyttökuntoon, ja pitkällisten rakennustöiden jälkeen se toimi vuosikymmenten ajan yhtenä Suomen rannikon koulutuslinnakkeena, kunnes suurin osa viimeisistä rannikkolinnakkeista muutettiin 2000-luvun alun leikkauksissa miehittämättömiksi vartiolinnakkeiksi. Alasajosta huolimatta Mäkiluoto oli edelleen vuoden 2018 tilanteessa puolustusvoimien aktiivisessa harjoituskäytössä. Saarella on myös merenkulun säätietoja mittaava rannikkosääasema.
Maantiede, luonto ja paikannimistö

Mäkiluoto sijaitsee noin kuusi kilometriä Porkkalanniemen kärjestä lounaaseen. Saari on sillalla yhdistetty Pikku-Mäkiluoto pois lukien noin kilometrin pituinen, ja pinta-alaltaan noin 0,75 neliökilometriä. Mäkiluoto on Porkkalan saariston uloin suurempi saari, ja sen eteläpuolella sijaitsee ainoastaan joukko pienempiä luotoja ja kareja. Lähimmät suuremmat saaret ovat Rönnskärin majakkasaari ja vehmas Stora Träskö.
Saari on varsin karu, ja rantautuminen sille on monin paikoin vaikeaa. Pohjoisrannan hyviä satamapaikkoja lukuun ottamatta muut rannat eivät sovellu rantautumiseen. Saaren luonto ja yleisilme on muuttunut merkittävästi eri rakennusvaiheiden aikana, ja vain sen rannat ovat säilyneet jotakuinkin muuttumattomina. Ennen sotia Mäkiluoto oli liki puuton kallioluoto, jonka korkeimmilla kohdilla kasvoi katajapensaita. Nykypuusto on pääosin istutettu toisen maailmansodan aikana.
Saaren kallioiden välisillä alueilla oli soita, joilla kasvoi muun muassa lakkaa. Suota oli ainakin vuonna 2015 puretun kasarmin kentän alueella, ja kasematin ja Helmijärven välisessä maastossa. Kasematin ja siihen liittyneiden tykkiasemien rakentaminen alkoivat louhintatöillä, joissa nykyisen kasematin alta räjäytettiin suuri kallio, ja sen ympäristöön louhittiin aihiot kolmelle järeälle tykkiasemalle. Yksi näistä jäi kuitenkin merkittävästi keskeneräiseksi, ja tähän vanhan lakkasuon paikalle tehtyyn louhokseen syntyi Helmijärvi.
Mäkiluodon ympärillä on monia merilintujen pesimäluotoja, parhaimmat lintukeskittymät ovat usein Mäkiluodon kaakkois- ja itäpuolella. Alueelle pesii muun muassa huomattavia määriä haahkoja, joiden kanta Suomenlahden länsiosissa on 2000-luvulla romahtanut, ja marraskuussa 2014 Mäkiluodosta havaittiin yli 130  00 allia.
Mäkiluodon nimen historia ei ole täysin selvä, mutta sen alkuperästä on erilaisia teorioita. Vallitsevan teorian mukaan saaren alkuperäinen nimi oli myös hämäläisperäinen Mäkiluoto, mihin viittaisivat sitä vahvasti muistuttavat nimitykset vuosien saatossa julkaistuissa kartta-aineistoissa. Saari esiintyy kartoissa esimerkiksi nimillä: Mackiloo (1690), Mackilo (1725), Meckiloto (1742), Mäckilot (1742), Makiloto (1751), Makiluoto (1752), Mackilot (1793), Makkiluoto (1844) ja Mäkiluoto (1872). Ruotsinkielisillä alueilla -luoto-päätteiset paikanimet muuttuivat usein -lo-päätteisiksi, mistä ovat syntyneet todennäköisesti nimet Makilo ja Makelo.
Saari tunnettiin edellä mainittujen nimien lisäksi etenkin 1900-luvun alulla myös nimillä Mac Elliot, Mac Elliots grund, Makilo ja Makelo. Mac Elliot -nimet pohjautuvat kahteen tarinaan, joiden mukaan saari sai nimensä joko vuonna 1794 haaksirikkoutuneesta skottilaisesta kapteenista tai Suomenlahden eteläpuolelta tulleen lähetyssaarnaajan mukaan.
Historia

Mäkiluodon saari esiintyy kartoissa ensimmäistä kertaa vuonna 1690 nimellä Mackiloo. Saari oli vuosisatojen ajan merkittävä nuottakalastuksen tukikohta, mutta 1900-luvun alulta lähtien se jäi lähinnä sotilaskäyttöön, missä se on pysynyt aina 2020-luvun vaihteeseen. Puolustusvoimilla ei ollut aikeita luopua saaresta vuoden 2015 tilanteessa.
Historia > Mac Elliot -nimeen liittyvät tarinat

Saaresta käytettiin etenkin 1900-luvun alulla nimitystä Mac Elliot, jonka mahdolliseen alkuperään liittyy kaksi tarinaa. Näistä ensimmäinen käsittelee saaren edustalle vuonna 1794 haaksirikkoutunutta laivaa, jonka kapteeni ja tämän perhe menehtyivät onnettomuudessa muun miehistön jäädessä henkiin. Miehistö hautasi kapteenin ja tämän perheen ruumiit Mäkiluotoon rakentamaansa hautaholviin.
Toinen kertomus kertoo saaren saaneen nimensä Suomenlahden eteläpuolelta tulleesta lähetyssaarnaajasta, joka oli joutunut pakenemaan veneellään pakanoiden aiottua uhrata hänet jumalilleen. Pakanat olivat tarinan erään version mukaan saaneet saarnaajan kiinni, ja surmanneet tämän Mäkiluodossa. Toiset lähteet kertovat saarnaajan pelkästään nousseen maihin Mäkiluodossa, ja antaneen saarelle tuolloin Mac Elliot -nimen.
Kertomukset ovat luonteeltaan vailla vahvempaa totuuspohjaa, ja näin ollen merikapteeni ja lähetyssaarnaaja ovat mahdollisesti versioita samasta tarinasta. Merikapteenitarinalla on tosin näistä jossain määrin vahvempi totuuspohja, sillä Mäkiluodossa paljaalla kalliolla sijainnut hautaholvi on dokumentoitu 1900-luvun alun aikalaisteksteissä. Saarta käyttäneet kalastajat olivat jättäneet holvin rauhaan, mutta sen kävivät kaatamassa muutaman kirvesmiehen porukka Rönnskärin majakan kunnostuksen yhteydessä vuonna 1838. Hautakummun jäänteet olivat edelleen kallion päällä kesällä 1913, mutta venäläiset hävittivät ne ensimmäisen maailmansodan aikaisissa linnoitustöissään. Suomen merivoimien reserviläiset pystyttivät Mac Elliotille uuden muistomerkin 1920-luvulla vuonna 2015 puretun kasarmin koillisnurkalle.
Historia > Oolannin sota ja aikakausi kalastustukikohtana

Mäkiluoto on ollut muiden Suomenlahden rannikon ulkosaarien tapaan pitkäaikainen kalastustukikohta, eikä tarkkoja tietoja toiminnan alkuajankohdasta ole säilynyt. Saarta oli kuitenkin käytetty jo 1900-luvun alulla vuosisatojen ajan nuottakalastuksen tukikohtana, mitä varten saareen oli rakennettu joukko pieniä hirsimökkejä. Neljä tällaista matalaa ja harmaata mökkiä oli säilynyt aina 1900-luvun alulle.
Nuotista siirryttiin isorysän käyttöön 1900-luvun alulla, ja Mäkiluodon mökkien merkitys väheni jonkin verran kevätpyynnin aikana. Saari tuli tosin syyspyynnin aikaan tärkeämmäksi, kun kilohailin ja silakan verkkokalastus käynnistyi. Moottoriveneiden yleistyttyä Mäkiluodosta tuli Uudenmaan merialueiden tärkein kalastustukikohta.
Mäkiluotoon haudattiin Oolannin sodan aikana lähteestä riippuen 20–40 koleraan kuollutta matruusia, jotka olivat palvelleet Englannin ja Ranskan laivastojen aluksilla. Hautaus tapahtui ennen englantilais-ranskalaisen liittouman suorittamaa Viaporin pommitusta elokuussa 1855. Krimin sodan- tai ruttoon kuolleiden hautana tunnetun haudan vainajien paikat oli alun perin merkitty kivillä, ja niillä oli yhteinen puuristi, joka kuitenkin korvattiin lahottuaan uudella kuvanveistäjä Robert Stigellin suunnittelemalla ja K. V. Bergmanin valmistamalla muistokivellä heinäkuussa 1903. Hauta ja sen myöhemmin lisätty muistomerkki olivat edelleen 2010-luvun lopulla nähtävissä saarella.
Historia > Linnoittamisen tausta ja suunnitelmat

Venäjän keisarikunnan armeijan yleisesikunnassa lähdettiin vuonna 1907 kehittelemään suunnitelmia Pietarin suojaksi rakennettavasta laajasta puolustusjärjestelmästä. Myöhemmin nimen Pietari Suuren merilinnoitus saanut järjestelmä koostui useista Suomenlahden katkaisseista puolustustasoista, joita vartioivat rannikoille rakennetut vahvat tykistöpatterit.
Mäkiluodosta tuli jo suunnittelun alkuvaiheessa linnoituksen tärkeä lukko Tallinnan – Porkkalan puolustusasemassa, jonka tavoitteena oli suojata Venäjän keisarillisen laivaston päävoimien toimintatukikohta estää vihollisalusten eteneminen tasan itäpuolelle. Puolustusaseman linnoittamissuunnitelmat saivat vahvistuksen syksyllä 1909 keisari Nikolai II:lta, mutta niiden täytäntöönpano venyi vielä runsaalla kuudella vuodella erilaisten neuvostojen ja virastojen selvitellessä niiden toteutusta. Linnoitusohjelman tavoitteena oli toteuttaa linnoittamisen pääosa jo vuoteen 1918 mennessä, mutta määrärahojen vähyyden johdosta tätä tavoitetta ei kyetty saavuttamaan.
Pietari Suuren merilinnoituksen aseistussuunnitelma valmistui kesäkuussa 1911 ja eri puolustusasemien tehtävät määritettiin saman vuoden lopulla. Porkkalan linnoituksen tehtäväksi määritettiin tällöin suojata laivaston kevyiden voimien tukikohta Porkkalan itäpuolella ja estää vihollisen tunkeutuminen saaristoon Porkkalan ja Mäkiluodon välistä. Koko linnoitusjärjestelmän tykistökalusto oli mitoitettu määränsä ja kaliiperinsa puolesta torjumaan Saksan keisarikunnan laivaston Itämerelle sijoitettujen alusten hyökkäykset. Venäjän keisari antoi hyväksyntänsä suunnitelmille keväällä 1912, jonka jälkeen rakentaminen siirtyi meriministeriön tehtäväksi vuoden 1913 alulla. Suunnitelmaan tehtiin vielä useita muutoksia jälkikäteen, missä sen puolustusasemia täydennettiin sivusta-asemilla ja vaihdettiin linnakkeille sijoitettua tykkikalustoa. Muutokset lykkäsivät töiden aloittamista myös Mäkiluodossa, missä ne päästiin aloittamaan pitkällisten valmistelujen jälkeen syksyllä 1913.