Amundsen–Scott
Amundsen-Scottin aseman historiaa > Ensimmäinen napayö asemalla

Lopulta Paul Siplen ja John Tuckin johtamina 16 tutkijaa ja laivaston miestä saattoivat asettua asumaan asemalle, ja laivaston rakennusryhmä lensi pois. 21. helmikuuta asemalle saapui viimeinen ilmapudotus. Maaliskuun lopussa moottorit lakkasivat toimimasta, kun jäänestoainekin jäätyi kylmässä ja tuulisessa säässä. Etenevä hämärä pienensi näkyvyyden käytännössä nollaan. Lämpötilan pudotessa alle −80 °F:n (−60 °C) miehet eivät enää halunneet mielellään liikkua ulkona ja päättivät kaivaa lumikaivoksen juomaveden ottoa varten.
Auringon laskettua kesti pitkä hämärä maaliskuun lopuilta toukokuun alkuun.
Astronominen hämärä päättyi 4. toukokuuta ja kylmä, pimeä sydäntalvi alkoi.
Maaliskuussa saavutettiin nopeasti uusia kylmyysennätyksiä lämpötilan pudotessa hiljalleen. 9. maaliskuuta oli pakkasta −71,3 °C, jolloin tähtikuvien ottaminen kävi kuvaajien henkeen. Tämä oli kylmempää kuin Oimjakonissa Siperiassa 1933. Seuraavana päivänä lämpötila putosi −72,6 °C:seen, jolloin tuuli 21 mailia tunnissa. Tällöin oli pakkasen purevuus siihenastisessa ennätyslukemassa 3290. Nyt miehet odottivat, milloin tulisi −100 °F (73,3 °C) pakkasta. 12. maaliskuuta mittari näyttikin −100 °F. Silloin muutamat miehet kävelivät ilman takkeja, käsineitä ja hattuja parinsadan metrin päässä olevalle Jamesway-teltalle ja 500 metrin päässä olevalle pilvenkorkeuden määrittämiseen tarkoitetulle valonheittimelle ja takaisin. Pakkanen vain vähän nipisteli miesten korvia. Tämän jälkeen lämpötila nousi ulkona ja pysytteli pitkään välillä −51...−57 °C.
Napayön aikana selvitettiin muun muassa aseman tarkka sijainti tähdistä mittaamalla ja mitattiin maan akselin "napatanssia" ja revontulia.
Pakkanen laski jo 10. maaliskuuta talven alussa vähäksi aikaa lukemaan −23,2 °C.
Lämpötila putosi ulkona etelän talven lopulla 8. syyskuuta 1957 −77,2 °C:seen. Etelän syksyn edetessä ilmat kylmenivät, mikä näkyi siinä, ettei vapaaehtoisia ulkotöihin tahtonut löytyä. Suureen Jamesway-telttaan rakennettiin hätävarasto siltä varalta, että varsinainen etelänapa-asema tuhoutuisi tulipalossa. Tulipalo on napa-alueilla pahimpia onnettomuuksia, mitä voi sattua, koska se vie ainoan suojapaikan.
Tulipaloon oli varauduttu muun muassa palohälyttimin ja rakentamalla asema niin, ettei tuli pääse helpolla leviämään. Napayönä oli tiivis tutkimusohjelma ja tekemistä yllin kyllin. Hieman yli −40 °C:ssa traktorit lakkasivat toimimasta. Juomavettä saatiin lumikaivoksesta, joka lopulta oli pitkä tunnelimainen rakennelma. Siihen viritettiin valaistus eristämättömin johdoin, koska eristetystä johdosta oli huutava pula, niin kuin monista muistakin tarvikkeista. Pimeässä ja kylmässä liikkuminen oli vaarallista, eksyminen tähdettömänä ja kuuttomana yönä uhkasi. Vesihöyry jäädytti lasit jolloin ei nähnyt eteensä. Tuuli pahensi pakkasen purevuutta ja juuri tällä etelänaparetkellä keksittiin pakkasen purevuusindeksi.
Pimeässä ja kylmässä liikuttiin ulkona joskus, mutta saattoi tapahtua eksymisiä jos kuu ei paistanut. Kerrankin miehet löysivät kadottamansa etelänapa-aseman, kun putosivat seismometritunneliin. Kylmä tuntui ensimmäisenä esimerkiksi käsissä, ja tuska saattoi saada ihmisen miltei suunniltaan. Hengityksen höyry saattoi sokaista. Maaliskuussa mitattiin ulkona −73,6 °C, mikä oli kylmin siihen asti mitattu ulkoilman lämpötila. Vielä kylmempää oli 18. syyskuuta, jolloin mitattiin ennätys −74,5 °C.
Aurinko nousi 23. syyskuuta ja talvi päättyi. Näihin aikoihin ensimmäinen lentokone saapui etelänavalle. Tammikuussa 1958 Edmund Hillaryn ja Vivian Fuchsin mantereen ylitysretkikunta saapui lumitraktoreilla etelänapa-asemalle.
Vuoden 1961 tammikuussa asemalle saapui suomalaissyntyisen majuri Antero Havolan johtama traktoriretkikunta, joka oli lähtenyt matkaan 1 300 kilometrin päässä sijaitsevalta Byrdin asemalta. Havolan retkikunta oli ensimmäinen Yhdysvaltain maaretkikunta, joka saapui etelänavalle.