stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Belisarius
Arvioita Belisariuksesta > Aikalaisarviot

Belisariuksen lainopillisena avustajana ja yksityisenä sihteerinä toimi 13 vuoden ajan Prokopios, joka nimitettiin tehtäväänsä vuonna 527. Hän seurasi Belisariusta Persian sotaretkelle, (527–531) vandaalisotaan (533–534) ja Italian sotaretkelle (535–540), ja hän saattoi olla myös läsnä Konstantinopolin keisarillisessa palatsissa Nika-kapinan aikana vuonna 532. Prokopios lähti Belisariuksen palveluksesta vuonna 540 kirjoittaakseen historiateoksen tämän sotaretkistä. Prokopios ihaili aluksi Belisariusta, mutta myöhemmin ihailu vaihtui pettymykseen ja jopa vihaan tätä kohtaan. Prokopios syytti Belisariusta siitä, että tämä ei rankaissut Antoninaa tämän uskottomuudesta. Hän piti Belisariusta vastuullisena myös tämän alaisen Constantinuksen teloitukseen vuonna 538 ja oli myös tyytymätön Belisariuksen päätökseen sallia Antoninan ja Theodosiuksen suhteen paljastaneiden orjien teloitus sekä Antoninan pojan ja Prokopioksen ystävän Photiuksen karkottaminen Italiasta, jotta Antonina olisi voinut tuoda rakastajansa Theodosiuksen takaisin luokseen. Myöhemmin hän syytti Belisariusta siitä, että tämä ei auttanut Photiusta, kun hänet vangittiin ja pettyi kun Belisarius ei noussut kapinaan Justinianusta ja Theodoraa vastaan. Prokopios myös pettyi syvästi, kun Belisarius ei onnistunut valtaamaan Italiaa takaisin toisella sotaretkellään siellä (544–549). Prokopios myös kirjoittaa, että Belisarius antoi avioliitto-ongelmiensa haitata sotilastoimia, mikä johti moniin strategisiin virheisiin.
Tiedot Belisariuksen elämästä ja sotaretkistä ovat suurelta osin peräisin Prokopioksen kirjoituksista, jotka ovat perusteellisia ja yleisesti hyväksytty suhteellisen luotettavina. Prokopioksen pääteokset, joissa Belisarius mainitaan, ovat kahdeksanosainen Justinianuksen sotien historia ja Salattu historia. Kirjat ovat täysin erilaisia sävyltään. Justinianuksen sotien historia kuvaa Belisariuksen energisenä ja pätevänä sotapäällikkönä, ja se myös ylistää keisari Justinianusta. Salattu historia -teoksessa Prokopios purkaa vihaansa Belisariusta, Antoninaa, Theodoraa ja Justinianusta kohtaan. Justinianus kuvataan julmana, ahneena, holtittomana, ja epäröivänä juonittelijana, jota hänen vaimonsa Theodora manipuloi. Belisarius kuvataan heikkotahtoisena aisankannattajana, joka on ilkeän ja murhanhimoisen vaimonsa Antoninan vallan alla. Prokopioksen äärimmäisen vihamielinen asenne Salattu historia -teoksessa on saanut monet tutkijat uskomaan, että hän uskoi kokeneensa vääryyksiä Justinianuksen ja Belisariuksen alaisuudessa ja halusi näin kostaa heille. On kuitenkin Prokopioksen ansiota, että Belisariuksella on nykyään erinomainen maine sotahistorioitsijoiden parissa.
Lisää luettavaa aiheesta Prokopios: Justinianuksen sotien historia on Wikiaineistossa (englanniksi)
Lisää luettavaa aiheesta Prokopios: Salattu historia on Wikiaineistossa (englanniksi)
Toinen tärkeä lähde Belisariuksen elämästä on Agathias, jonka historiateos on päälähde vuosista 552–559. Muita lähteitä ovat Jordaneksen, Zakharias Mytileneläisen, Vigiliuksen, Johannes Malalaksen, Johannes Nikialaisen ja Marcellinus Comeksen teokset.
Arvioita Belisariuksesta > Myöhempiä arvioita

Belisariuksen komentamat armeijat eivät koskaan olleet suuria, mutta historioitsija James Allan Evansin mukaan hän osasi johtaa niitä taitavasti. Englantilainen sotateoreetikko Basil Liddell Hart kuvasi Belisariusta 'taktisen puolustuksen' strategian isäksi.  Jotkut tutkijat kuitenkin arvostelevat Belisariusta siitä, ettei hän koordinoinut jalka- ja ratsuväen yhteistyötä paremmin, vaan laiminlöi jalkaväen. Belisariuksen luottamus ratsuväkeen olikin vahvaa koko hänen uransa ajan, ja jalkaväkeä hän käytti usein vain kaikkein suotuisimmissa olosuhteissa. Tämä oli kuitenkin yleistä Itä-Rooman sodankäynnissä. Huolimatta siitä, että Belisarius osallistui Nika-kapinan veriseen kukistamiseen, hänet tunnettiin sotaretkiensä aikana rehellisenä ja kunniallisena miehenä verrattuna Prokopioksen mainitsemiin muihin itäroomalaisiin sotapäälliköihin ja virkamiehiin. Myöhäisantiikin aikana elänyt itäroomalainen historioitsija Zakharias Mytileneläinen kertoo, että Belisarius ei ottanut vastaan lahjuksia, oli lempeä siviileille eikä antanut sotilaidensa vahingoittaa heitä. Sotaretkiensä aikana hän harvoin uhrasi miestensä henkiä ilman vahvoja strategisia tai taktisia syitä. Hänen huolenpitonsa omista joukoistaan teki hänestä suositun miestensä keskuudessa.
Historioitsija Ian Hughes katsoo Belisariuksen menestysten johtuneen suurelta osin erittäin hyvästä onnesta, mutta tarpeen vaatiessa hänellä oli kuitenkin myös päättäväisyyttä ja taitoa. Hughes muistuttaa myös, että sodankäynnissä onni on aina ollut tärkeä osatekijä. Hughes on tullut siihen loppupäätelmään, että Belisariuksen sotilaalliset taidot olivat keskivertoa parempia ja hänen moraalintajunsa oli korkeampi kuin muiden. Hänen strateginen ajattelukykynsä oli vertaansa vailla ja hänen reaktionsa tapahtumiin lähes virheettömiä. Hughesin mukaan Belisarius oli ensisijaisesti erinomainen puolustava komentaja, mistä kertoo hänen voittonsa Darassa vuonna 530. Hyökkäyskannalla ollessaan, kuten Callinicumissa vuonna 531, hän kuitenkin osoitti puutteensa. Hän hävisi taisteluita joko huonon suunnittelun tai omien joukkojen painostuksen takia, joten hän ei ollut suurten sotapäälliköiden, kuten Julius Caesarin tai Aleksanteri Suuren tasoinen, mutta ei kuitenkaan kovin kaukana heistä.
Kirjallisuutta

Jacobsen, Torsten Cumberland: The Gothic War: Rome's final conflict in the West.  Westholme Publishing, 2009.  ISBN 978-1-59416-084-4  (englanniksi)
Stanhope, Philip: The life of Belisarius. Määritä julkaisija! Google-kirjat. (englanniksi)
Kirjallisuutta > Historiallisia romaaneja

Belzoni, Paolo A.: Belisarius: Book 1: The First Shall Be Last.  Arx Publishing, LLC, 2006.  ISBN 9781889758787  Teoksen esikatselu Google-kirjat -palvelussa. (englanniksi)
Belzoni, Paolo A.: Belisarius: Book 2: Glory of the Romans.  Arx Publishing, LLC, 2010.  ISBN 9781935228004  Teoksen esikatselu Google-kirjat -palvelussa. (englanniksi)
Graves, Robert: Count Belisarius.  (Uusintapainos)  Penguin, 2006.  ISBN 9780141188133  Google-kirjat. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Belisarius Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5  6 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef 
Rooman ja Persian välinen raja myöhäisantiikin aikana.
Daran taistelu.
Callinicumin taistelun ensimmäinen vaihe.
Konstantinopolin palatsi- ja hippodromialue.
Vandaalisodan kartta.
Kartta Itä-Rooman ja ostrogoottien välisen sodan viidestä ensimmäisestä vuodesta. Roomalaiset valtaavat Belisariuksen johdolla Italian. (535–540)
Belisarius kuvattuna Nürnbergin kronikassa. (vuodelta 1493)
Belisarius kieltäytyy goottien tarjoamasta kruunusta. Vuonna 1830 julkaistu puukaiverrus.
Keisarinna Theodora ja hänen palvelijansa Ravennan San Vitalen basilikassa sijaitsevassa mosaiikissa. Theodora on keskellä, ja kaksi naista hänen vasemmalla puolellaan saattavat olla Antonina ja tämän tytär Joannina.
Paavi Vigilius.
Jacques-Louis Davidin maalaus Belisarius pyytämässä almuja vuodelta 1781.
François-André Vincentin Bélisaire vuodelta 1776. Maalauksessa Belisariuksen entinen sotilas tunnistaa sokaistun ja kerjäläisenä elämänsä viettävän komentajansa.
Belisarius saa apua maalaiselta. Jean-François Pierre Peyronin maalaus vuodelta 1779.
Belisarius kuvattuna kerjäläisenä Italiassa Syrakusassa sijaitsevan Palazzo Beneventano del Boscon aulan katossa. 1700-luku.
Justinianus I:n aikana takaisin vallatut alueet merkitty vihreällä. Belisariuksella oli tärkeä osa näissä valloituksissa.
François Gérardin maalaus Bélisaire vuodelta 1795.
A Bigger Bang

| A Bigger Bang The Rolling Stones |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : syyskuu 2004 –  kesäkuu 2005
 Julkaistu: 5. syyskuuta 2005
 Formaatti: CD
 Tuottaja(t): Don Was, Mick Jagger ja Keith Richards
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 64.23
 Levy-yhtiö: Virgin Records
Listasijoitukset
  1. (3 viikkoa, 15. syyskuuta 2005)   1. (2 viikkoa, 8. syyskuuta 2005)   1. (2 viikkoa, 10. syyskuuta 2005)   1. (2 viikkoa, 18. syyskuuta 2005)   1. (2005)   1. (18. syyskuuta 2005)   1. (1 viikko, 16. syyskuuta 2005)   1.   1.   2. (syyskuu 2005)   3. (2005)   3. (2005)   4. (syyskuu 2005)
The Rolling Stonesin muut studioalbumit
| Bridges to Babylon 1997 | A Bigger Bang 2005 | Blue & Lonesome 2016 |
Singlet albumilta A Bigger Bang
 ”Streets of Love / Rough Justice” Julkaistu: 22. elokuuta 2005  ”Rain Fall Down” Julkaistu: 5. joulukuuta 2005  ”Biggest Mistake” Julkaistu: 21. elokuuta 2006
A Bigger Bang on The Rolling Stonesin 22. studioalbumi, joka julkaistiin 5. syyskuuta 2005.
Kappaleet

Rough Justice – 3.13
Let Me Down Slow – 4.15
It Won’t Take Long – 3.54
Rain Fall Down – 4.54
Streets of Love – 5.10
Back of My Hand – 3.33
She Saw Me Coming – 3.12
Biggest Mistake – 4.06
This Place Is Empty – 3.17
Oh No, Not You Again – 3.47
Dangerous Beauty – 3.48
Laugh, I Nearly Died – 4.54
Sweet Neo Con – 4.34
Look What the Cat Dragged In – 3.58
Driving Too Fast – 3.57
Infamy – 3.48
Kokoonpano > The Rolling Stones

Mick Jagger – laulu, kitara, basso, huuliharppu, kosketinsoittimet, lyömäsoittimet
Keith Richards – kitarat, basso, piano, laulu
Ron Wood – kitarat, basso, rummut, laulu, slidekitara, mandoliini, saksofoni, kosketinsoittimet
Charlie Watts – rummut, kitara
Kokoonpano > Vierailijat

Darryl Jones – basso
Chuck Leavell – kosketinsoittimet
Matt Clifford – kosketinsoittimet, jousisovitukset
Don Was – piano
Lenny Castro – lyömäsoittimet
Blondie Chaplin – taustalaulu
Arvostelut

Allmusic:
Soundi:
Deep Purple

| Deep Purple |
| --- | --- |

 Deep Purple vuonna 2013.
Tiedot
Toiminnassa:  1968–1976, 1984–
Tyylilaji:  hard rock, heavy metal, progressiivinen rock, blues rock psykedeelinen rock (1968–1969) funk rock (1973–1976)
Kotipaikka:  Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Ian Gillan, laulu   Roger Glover, basso   Simon McBride, kitara   Don Airey, koskettimet   Ian Paice, rummut  
Entiset jäsenet:  Jon Lord, koskettimet (1968–2002)  Ritchie Blackmore, kitara (1968–1975 ja 1984–1994)  Tommy Bolin, kitara, laulu (1975–1976)  Joe Satriani, kitara (1993–1994)  Steve Morse, kitara (1994–2022)  David Coverdale, laulu (1973–1976)  Rod Evans, laulu (1968–1969)  Joe Lynn Turner, laulu (1990–1991)  Glenn Hughes, basso, laulu (1973–1976)  Nick Simper, basso (1968–1969) 
Levy-yhtiö:  EMI  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Deep Purple on vuonna 1968 perustettu englantilainen rockyhtye. Yhtye luetaan heavy metalin ja hard rockin edelläkävijöihin. Deep Purple on ensimmäisiä ja suosituimpia näiden tyylilajien edustajia. Yhtyeen albumeita on myyty yli 150 miljoonaa kappaletta. Yhtyeen historiaan kuuluu suuri määrä kokoonpanon muutoksia, ja sen toiminta on ollut välillä kahdeksan vuotta keskeytyksissä.
Historia > Perustaminen (1967–1968)

The Searchersin entinen rumpali Chris Curtis otti vuonna 1967 yhteyttä englantilaiseen liikemieheen Tony Edwardsiin ja ehdotti, että tämä alkaisi manageroida hänen uutta yhtyettään, jonka hän tulisi kokoamaan itsensä ympärille. Edwards innostui ajatuksesta ja yhdessä liikekumppaneidensa John Colettan ja Ron Hiren (HEC-Enterprises) alkoi toteuttaa suunnitelmaa. Ensin yhtyeeseen hankittiin urkuri Jon Lord, joka soitti The Artwoods -yhtyeessä. Lord otti yhteyttä sessiokitaristina tunnettuun Ritchie Blackmoreen, jonka hän suostutteli tulemaan Hampurista asti koe-esiintymiseen. Curtis kuitenkin päätti jättäytyä hankkeesta, mutta Lord ja Blackmore jatkoivat yhdessä. Basistiksi otettiin Lordin ja Blackmoren vanha soittokumppani Nick Simper. Kokoonpano oli valmis laulaja Rod Evansin ja rumpali Ian Paicen tultua mukaan. He olivat soittaneet The Maze -yhtyeessä. Yhtyeen nimeksi tuli Chris Curtisin ehdotuksen mukaan Roundabout. Kevään 1968 lyhyen Tanskan-kiertueen jälkeen nimeksi muutettiin Deep Purple Ritchie Blackmoren isoäidin lempikappaleen mukaan.
Historia > Mark III – Bluesia ja funk-vaikutteita (1973–1975)

Syksyllä 1973 uudeksi vokalistiksi valittiin tuntematon David Coverdale Koillis-Englannista. Coverdale oli laulanut paikallisissa bluesyhtyeissä ja lähetti heikkotasoisen koenauhan Purplen kuultavaksi. Huonosta laadusta huolimatta Purplen jäsenet kiinnostuivat Coverdalen laulusoundista ja mies kutsuttiin koe-esiintymiseen. Coverdale valittiin ja laitettiin kuntokuurille ylipainon vuoksi, minkä lisäksi hänen kierot silmänsä korjattiin. Yhtye alkoi säveltää ja harjoitella uutta materiaalia ja lähti loppuvuodesta Montreux’hön levyttämään tulevaa Burn-albumia. Uusien jäsenten myötä musiikki oli enemmän blues- ja funkvaikutteista aiempaan materiaaliin verrattuna. Albumi julkaistiin alkuvuodesta 1974 ja oli menestys ympäri maailmaa. Suosituimpia kappaleita albumilla olivat Blackmoren raivokkaan kitarariffin varassa kulkeva nimikappale sekä pitkä blues ”Mistreated”, josta tuli yksi konserttien kohokohdista. Instrumentaali ”A 200” oli Jon Lordin syntetisaattorikokeilu, johon Blackmore lisäsi yhden hienoimmista sooloistaan. Uusi Purple lähti Yhdysvaltain kiertueelle ja esiintyi huhtikuussa 1974 California Jam -festivaaleilla lähes 300 000 ihmisen edessä. Purplen legendaarinen setti päättyi Blackmoren järjestämään näytökseen hänen tuhottuaan tv-kameran ja räjäytettyään yhden vahvistimistaan.
Hienon Burn-albumin jälkeen saman vuoden lopussa julkaistu Stormbringer jakoi mielipiteitä niin kriitikoiden kuin yhtyeenkin sisällä. Glenn Hughesin funk-vaikutteet nousivat entistä enemmän esiin Blackmoren vastustuksesta huolimatta. Blackmore oli muutenkin pettynyt albumin linjaan sekä siihen, että hänen ehdottamaansa Quartermass-coveria "Black Sheep Of The Family" ei levytetty muiden vastustaessa. Kitaristi alkoi muutenkin etääntyä yhtyeen toiminnasta ja suunnitteli sooloalbumin tekemistä Purplea lämmitelleen Elf-yhtyeen kanssa. Stormbringer ei menestynyt yhtä hyvin kuin aiemmat albumit. Albumi muistetaan nimikappaleestaan sekä hitaasta päätöskappaleesta "Soldier Of Fortune".
Ritchie Blackmore levytti alkuvuodesta 1975 Elf-muusikoiden kanssa soololevynsä Ritchie Blackmore’s Rainbow ja kevään Euroopankiertueen jälkeen hän erosi Purplesta ja alkoi luotsata omaa Rainbow-yhtyettään. Viimeisen keikkansa Mark III soitti 7. huhtikuuta 1975 Pariisissa. Korvaamattomana pidetty kitaristi oli lähtenyt ja Purplen tarun ennustettiin olevan lopussa.
Historia > Mark IV – Viimeinen vuosi (1975–1976)

Jon Lord ja Ian Paice olivat valmiita pistämään pillit pussiin, mutta Coverdale ja Hughes ylipuhuivat heidät jatkamaan vielä. Coverdale oli kuullut amerikkalaisen Tommy Bolinin soittoa ja ehdotti miestä uudeksi kitaristiksi. Bolin oli soittanut monien artistien (muun muassa James Gang, Billy Cobham) kanssa sekä tehnyt sooloalbumin Teaser. Bolinin soittotyyli poikkesi Blackmoren tyylistä jazz-, fuusio- ja funkvaikutteineen. Hän myös käytti paljon efektilaitteita. Bolinin tultua kitaristiksi Purple lähti syksyllä 1975 Saksaan levyttämään. Tuloksena oli Come Taste the Band -niminen albumi, jolla funkvaikutteet olivat voimakkaasti mukana sekoittamassa perinteistä hard rockia. Vaikka albumi sai nihkeääkin kritiikkiä, oli se kuitenkin edeltäjäänsä Stormbringeria eloisampi kokonaisuus.
Deep Purple aloitti albumin promotoimisen Itä-Aasian kiertueella. Ongelmia alkoi ilmetä Tommy Bolinin tuotua yhtyeeseen siitä aiemmin puuttuneen ongelman: huumeidenkäytön. Deep Purple oli Jon Lordin sanoin ”ollut aina perinteinen brittiläinen kaljoitteluporukka”, mutta huumeongelmiin yhtye ei ollut törmännyt. Samoihin aikoihin myös basisti-laulaja Glenn Hughesilla alkoi ilmetä samoja ongelmia. Aasiassa Tommy Bolin piikitti kätensä huonolla heroiinilla lähes soittokelvottomaksi ja Jon Lord joutui konserteissa paikkaamaan hänen vajaata soittoaan koskettimien runsaalla käytöllä. Vuoden 1976 alussa tehty Amerikan-kiertue sujui jo paremmin. Tommy Bolin oli kotikentällään, ja yhtye teki onnistuneita keikkoja. Kaikesta huolimatta Jon Lordin ja Ian Paicen kiinnostus yhtyeen toiminnan jatkamiseen alkoi hiipua, ja myös David Coverdale alkoi suunnitella eroamista. Tommy Bolin ja Glenn Hughes alkoivat ottaa enemmän roolia lavalla sekä sen ulkopuolella, mikä myös söi yhtyettä sisältä päin. Vaikean Ison-Britannian kiertueen viimeisen keikan jälkeen Liverpoolissa maaliskuussa 1976 Coverdale sanoi lavalta poistuttuaan Lordille ja Paicelle lähtevänsä yhtyeestä. Miehet olivat samaa mieltä asioista Coverdalen kanssa ja päättivät lopettaa yhtyeen toiminnan. Tommy Bolin ja Glenn Hughes saivat kuulla hajoamisesta vasta kuukausia myöhemmin.
Historia > Välivuodet (1976–1984)

Ritchie Blackmore luotsasi Rainbow'ta menestyksekkäästi aluksi Ronnie James Dion kanssa ja myöhemmin yhdessä Purple-basisti Roger Gloverin kanssa yltäen kaupalliseen menestykseen niin single- kuin albumimarkkinoilla. Ian Gillan perusti vuonna 1975 oman yhtyeensä, joka alun fuusiojazz-vaiheen jälkeen siirtyi menestyksekkäästi raskaaseen rockiin 1980-luvun alkupuolella. Vuonna 1983 hän liittyi Black Sabbathiin vuoden ja yhden albumin ajaksi.
Jon Lord ja Ian Paice perustivat aluksi Tony Ashtonin kanssa Paice, Ashton & Lord (PAL)-yhtyeen. 1970-luvun lopulla molemmat liittyivät David Coverdalen perustamaan Whitesnakeen, joka nousi kukoistukseensa 1980-luvulla. Glenn Hughes aloitti soolouran ja teki levyjä Pat Thrallin kanssa nimellä Hughes/Thrall. Lisäksi hän toimi sessiolaulajana muun muassa Gary Mooren levyillä. Tommy Bolin jatkoi soolouraansa, mutta kuoli jo vuoden 1976 joulukuussa Bolinin huumeiden yliannostukseen Miamissa 25-vuotiaana.
Alkuperäinen laulaja Rod Evans joutui vuonna 1980 huijareiden kelkkaan liityttyään nimellä The New Deep Purple toimineeseen yhtyeeseen. Kyseinen manageritoimisto ja muusikot olivat erikoistuneet tämäntyylisiin huijauksiin (muun muassa Steppenwolf-nimen väärinkäyttö) joissa menestyneen bändin nimeä käytetään ottamalla mukaan kyseisen yhtyeen ex-jäsen, jolloin kaikki mahdolliset syytökset kohdistuisivat tähän kyseiseen jäseneen. Nick Simper kieltäytyi lähtemästä huijaukseen mukaan. Yhtye konsertoi Pohjois-Amerikassa ja mainosti itseään Deep Purplena ja myi konserttipaikat täyteen keikkojen kuitenkin yleensä päättyessä kaaokseen ihmisten huomatessa huijauksen. Vale- Deep Purple aikoi silti esiintyä 18 000 hengen Long Beach -areenalla.
Oikean Deep Purplen taustavoimat reagoivat nopeasti julkaisemalla konserttia mainostaneessa Los Angeles Times -lehdessä ilmoituksia, joissa lueteltiin yhtyeeseen kuuluneet jäsenet, jotka eivät esiintyisi konsertissa, onnistuen rajoittamaan vahinkoa. Oikean Deep Purplen managerit ja lakimiehet ottivat asian hoitoonsa ja Rod Evans sai kontolleen suuret korvaukset ja menetti rojaltit kaikilta Purple-levyiltä joissa hän on mukana. Sittemmin Evans on kadonnut julkisuudesta.
Deep Purplen uudelleenkasaamisesta liikkui huhuja lähes koko sen toimintatauon aikana. Ian Gillanin ja Ritchie Blackmoren välit olivat kohentuneet ja Blackmore muun muassa vieraili Gillanin soolokeikalla soittaen pari encorea. Blackmore taas oli pyytänyt Gillania Rainbow'n laulajaksi, joskin tuloksetta. Miehet kuitenkin suunnittelivat Deep Purplen ja sen kuuluisimman kokoonpanon eli kakkoskokoonpanon reunionia. Ensimmäisen kerran oli tarkoitus kokoontua vuoden 1983 alussa, mutta joidenkin soittajien muut projektit olivat vielä kesken tuolloin.
Historia > Reunion – Mark II (1984–1989)

Pitkään huhuttu ja suunnitteilla ollut kakkoskokoonpanon (Blackmore, Gillan, Glover, Lord ja Paice) paluu yhteen tuli ajankohtaiseksi vuonna 1984. Miesten muut projektit olivat päättyneet ja uutta tulemista alettiin valmistella. Lokakuussa 1984 julkaistiin sitten odotettu paluualbumi Perfect Strangers. Albumi menestyi odotetusti hyvin ympäri maailmaa, ja se sai kehuja kriitikoilta ja varsinkin nimikappaleesta on tullut klassikko. Purple teki laajan ja onnistuneen maailmankiertueen, joka huipentui Knebworthin festivaalikeikalle, jonne kertyi lähes satatuhatta fania sateesta huolimatta.
Vuonna 1987 yhtye julkaisi The House of Blue Light -albumin, joka ei ollut enää niin suuri menestys kuin Perfect Strangers. Yhtye yritti päivittää soundiaan enemmän silloisiin muotivirtauksiin sopivaksi, minkä johdosta monet kappaleet kuulostivat ylituotetuilta. Lisäksi huhuttiin Blackmoren ja Gillanin välien jälleen kiristyneen musiikillisten erimielisyyksien vuoksi. Blackmore oli ollut Rainbow-yhtyeensä kiistaton johtaja lähes kymmenen vuoden ajan ja halusi myös kontrolloida Purplessa välittämättä muiden, etenkin Gillanin, kommenteista. Albumia seuranneelta maailmankiertueelta kasattiin hätäisesti vuonna 1988 julkaistu Nobody’s Perfect -livealbumi. Albumilla oli myös Mark I:n menestyneestä ”Hush”-kappaleesta tehty uusi studioversio yhtyeen 20-vuotisjuhlan kunniaksi.
Vuonna 1989 laulajan ja kitaristin välit kiristyivät lopullisesti ja Gillan erotettiin yhtyeestä Blackmoren toivomuksesta. Gillan ei hyväksynyt kitaristin johtamistapoja ja määräilyä, kun taas Blackmoren mielestä Gillanin lauluääni ei ollut enää entisen veroinen. Muut alistuivat päätökseen ja uutta laulajaa alettiin hakea.
Historia > Mark V – "Deep Rainbow" (1989–1992)

Uudeksi laulajaksi valittiin lähinnä Blackmoren tahdosta amerikkalainen Rainbow-yhtyeessä 1980-luvun alkupuoliskolla laulanut Joe Lynn Turner. Uusi albumi Slaves & Masters (1990) kuulostikin enemmän Rainbowlta kuin Purplelta AOR-vaikutteineen. Kriitikot kutsuivatkin Purplea nimellä ”Deep Rainbow”. Albumilta singlenä ja videona julkaistu ”King of Dreams” sai soittoaikaa, vaikka albumi ei mikään suuri myyntimenestys ollutkaan. Kiertueen jälkeen uutta albumia suunniteltaessa Lord, Paice ja Glover ilmoittivat Blackmorelle Turnerin olevan sopimaton yhtyeen laulajaksi ja he halusivat Ian Gillanin takaisin laulamaan. Heidän mielestään Turnerin amerikkalaisvaikutteinen laulutyyli ei sopinut Purplen englantilaiseen hard rock -muottiin. Lisäksi Deep Purplen 25-vuotisjuhla olisi seuraavana vuonna (1993) ja levy-yhtiö halusi yhtyeen suosituimman kokoonpanon, eli kakkoskokoonpanon kokoontuvan juhlan kunniaksi uudelleen. Ritchie Blackmore taipui painostuksen alla pitkin hampain, ja Gillan palasi elokuussa 1992 Purplen laulajaksi kolmannen kerran.
Historia > Mark II – Vielä kerran (1992–1993)

Gillanin palattua yhtye alkoi levyttää uutta albumia jonka nimeksi tuli The Battle Rages On (1993). Tuloksena oli yhtyeen yksi raskaimmista albumeista. Se sai hyvän vastaanoton niin fanien kuin kriitikoidenkin keskuudessa. Albumilla Blackmore kierrätti myös joitain vanhoja riffejään uudelleen (esimerkiksi nimikappaleen riffi on peräisin Rainbow-kappaleesta ”Fire Dance”). Levy nousi Brittein listalla top-20:n paikkeille, mutta Amerikassa Purplen menestys alkoi olla hiipumaan päin. Lisäksi yhtyeen sisäinen kemia ei ollut kunnossa. Siinä missä muut muusikot löysivät jälleen soittamisen ilon Gillanin palattua, oli Blackmore pettynyt. Hän olisi halunnut jatkaa Turnerin kanssa, ja hänen mielestään Gillanin ääni ei ollut enää entisen veroinen. Syksyn 1993 juhlakiertueella Blackmore protestoi tilannetta käyttäytymisellään muun muassa tulemalla lavalle vasta ensimmäisen kappaleen puolivälissä tai linnoittautumalla omaan pukuhuoneeseen vaihtamatta sanaakaan soittokavereidensa kanssa. Lokakuussa 1993 Blackmore ilmoitti eroavansa yhtyeestä Euroopan kiertueen jälkeen. Viimeinen Mark II:n keikka oli Helsingissä marraskuussa 1993. Tämän jälkeen Blackmore lähti perustamaan uudelleen Rainbow-yhtyettään.