stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aragonia

| Comunidad Autónoma de Aragón |
| --- | --- |
 Castillo de Loarre sijaitsee Loarren kunnassa Aragoniassa.
 Lippu:  Vaakuna
 Sijainti Espanjassa
Valtio:  Espanja
Maakuntia:  3
Kuntia:  731
Itsehallinto:  16. elokuuta 1982
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Zaragoza
 – Aluejohtaja:  Javier Lambán (PSOE)
Edustus:  Espanjan parlamentti
 – Kongressi:  13 paikkaa
 – Senaatti:  12 paikkaa
Pinta-ala:  47 697 km² (4.)
Väkiluku (2017):  1 316 072 (11.)
 – väestötiheys:  27 as./km²
Kielet:  espanja, aragonia, katalaani
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  AR
 
Gobierno de Aragón
Aragonia (espanjaksi ja aragoniaksi Aragón, katalaaniksi Aragó) on yksi Espanjan 17 itsehallintoalueesta.
Aragonian rajanaapurit ovat pohjoisessa Ranska, idässä Katalonia, etelässä Valencia ja lännessä Kastilia-La Mancha, La Rioja ja Navarra. Aragoniaan kuuluvat Zaragozan, Huescan ja Teruelin maakunnat. Ne on edelleen jaettu 33 piiriin (comarca).
Itsehallintoalueen johtajana on toiminut Javier Lambán Montañés heinäkuusta 2015 alkaen.
Maantiede

Aragonia koostuu kolmesta hyvin erilaisesta maantieteellisestä osasta. pohjoisosaa hallitsevat Pyreneet, etelärajalla on Iberianvuoret ja niiden välissä Ebron laakso. Monte Perdido (3 355 m) on osa Ordesa y Monte Perdidon kansallispuistoa.
Aluejako

Aragonia koostuu kolmesta maakunnasta:
Huesca, pääkaupunki Huesca
Teruel, pääkaupunki Teruel
Zaragoza, pääkaupunki Zaragoza
Maakunnat jakaantuvat kaikkiaan 731 kuntaan.
Aluejako > Suurimmat kunnat

|  | Kunta | Asukasluku (1> 1.2017) |
| --- | --- | --- |
| 1. | Zaragoza | 664 938 |
| 2. | Huesca | 52 223 |
| 3. | Teruel | 35 484 |
| 4. | Calatayud | 20 173 |
| 5. | Utebo | 18 593 |
| 6. | Monzón | 17 166 |
| 7. | Barbastro | 16 907 |
| 8. | Ejea de los Caballeros | 16 596 |
| 9. | Alcañiz | 15 937 |
| 10. | Fraga | 15 024 |
Espanjan lisäksi Aragoniassa puhutaan aragonian kieltä joillain alueilla Pyreneiden laaksoissa ja katalaania Katalonian rajaseuduilla. Espanjan kielen Aragoniassa puhuttavaa murretta kutsutaan aragonianespanjaksi.
Historia

Aragonia oli Ranskan läänitysmaa (Jaca), itse julistettu kuningaskunta, joka yhdistettiin Pamplonan kuningaskuntaan (myöhemmin Navarra) 925. Aragonian kuningaskunta perustettiin uudelleen 1035 ja se kesti vuoteen 1707. Aragonian kuninkaat hallitsivat myös Kataloniaa, ja myöhemmin Baleaareja, Valenciaa, Sisiliaa, Napolia ja Sardiniaa.
Aragonian kuninkaat käyttivät myös Valencian ja Mallorcan kuninkaan, Barcelonan kreivin, Montpellier’n lääninherran, sekä Ateenan ja Neopatrian herttuan arvonimiä. Arvonimet vaihtelivat sitä mukaa kun alueita valloitettiin, menetettiin tai jaettiin jälkeläisille.
Kastilia ja Aragonia yhdistyivät 1479 avioliiton kautta personaaliunioniin ja Espanja luotiin tosiasiallisesti 1516 ja virallisesti 1707.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aragonia Wikimedia Commonsissa
Espanjan itsehallintoalueet
Andalusia
Aragonia
Asturia
Baleaarit
Baskimaa
Cantabria
Extremadura
Galicia
Kanariansaaret
Kastilia-La Mancha
Kastilia ja León
Katalonia
Madrid
Murcia
Navarra
La Rioja
Valencia
Michelangelo Antonioni

| Michelangelo Antonioni |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. syyskuuta 1912 Ferrara, Italia
Kuollut: 30. heinäkuuta 2007 (94 vuotta) Rooma, Italia
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Seikkailu (1960),   Kuumetta (1962),   Blow-Up – erään suudelman jälkeen (1966),   Ammatti: reportteri (1975)
Aiheesta muualla
www.michelangeloantonioni.it
IMDb 
Elonet
Michelangelo Antonioni (29. syyskuuta 1912 Ferrara, Italia – 30. heinäkuuta 2007 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, joka aloitti uransa elokuvien parissa kriitikkona. Hänen ensimmäinen menestyselokuvansa oli Pikku ystävättäriä (1955), mutta varsinaisen läpimurron hän teki 1960-luvun alussa elokuvilla Seikkailu, Yö ja Kuumetta. Antonioni teki pääosan urastaan Italiassa, mutta taloudellisesti menestyneimmän elokuvansa Blow-Up – erään suudelman jälkeen hän ohjasi Englannissa. Antonioni tunnettiin erityisesti muodollisista ja tyylillisistä kokeiluistaan ja vieraantumisen teemasta.
Syntymä ja opiskelu

Michelangelo Antonioni syntyi Ferrarassa 29. syyskuuta 1912 keskiluokkaiseen perheeseen. Hän opiskeli 1931–1935 Bolognan yliopistossa taloustiedettä. Siellä hän osallistui opiskelijateatterin toimintaan.
Ura > Kriitikosta elokuvaohjaajaksi

Valmistuttuaan Antonioni työskenteli pankkivirkailijana ja kirjoitti elokuva-arvosteluita ferraralaiseen Corriere Padanoon. Ferrarassa hän yritti ohjata myös ensimmäisen dokumenttielokuvansa paikallisesta mielisairaalasta. Elokuvan tekeminen jouduttiin keskeyttämään, kun potilaat alkoivat saada kouristuksia valaistussa sairaalassa.
Antonioni muutti 1939 Roomaan, missä hän pääsi Cinema-lehden toimituskomiteaan ja opiskeli lyhyen ajan kuuluisassa elokuvakoulussa Centro Sperimentale di Cinematografiassa. Antonioni teki sopimuksen Scalera Filmin kanssa avustettuaan Roberto Rossellinin elokuvan Lentäjän paluu käsikirjoituksen teossa.
Vaikka Antonioni värvättiin vuonna 1942 Italian asevoimiin, hän jatkoi vapaa-ajallaan elokuva-alalla. Hän oli mukana muun muassa Enrico Fulchigonin elokuvassa I due Foscari ja Ranskassa Marcel Carnén elokuvassa Ikuinen rakkaus. Antonioni palasi vuonna 1943 Ferraraan saatuaan kauppiaan rahoittamaan ensimmäistä elokuvaansa, dokumenttia Gente del Po. Antonionin varhaisissa lyhytelokuvissa nousee esiin dokumentaarinen kiinnostus miljööseen ja tavallisten ihmisten elämään. Vuonna 1943 kuvattua, mutta vasta vuonna 1947 valmistunutta elokuvaa Gente del Po pidetään varhaisena neorealistisena elokuvana.
Antonioni kirjoitti 1940-luvun puolivälin jälkeen edelleen elokuvakritiikkejä ja käsikirjoituksia sekä käänsi ranskalaista kirjallisuutta. Hän teki lisäksi useita dokumentteja, joista erityisesti Nettezza urbana ja L’Amorosa menzogna saivat hyvän vastaanoton. Kumpikin elokuvista palkittiin Nastro d’argentolla ja jälkimmäinen kilpaili myös Cannesin elokuvajuhlilla. Dokumenttien ansiosta Antonioni sai Vallani Filmiltä rahoituksen ensimmäistä näytelmäelokuvaansa varten.
Ura > Ensimmäiset näytelmäelokuvat

Antonionin ensimmäinen näytelmäelokuva oli Luchino Viscontin Riivaajista vaikutteita saanut Erään rakkauden tarina. Se kertoi näennäisesti miehestä ja naisesta, jonka aviomiehen murhaa he suunnittelivat. Elokuva antoi jo ensimmäiset viitteet Antonionille tyypillisestä tarinankerronnasta. Vaikka aviomies kuoleekin, elokuva ei kerro, murhasiko rakastavaiset tämän, vaan se keskittyy rakastavaisten tunteisiin.
Kaksi vuotta Erään rakkauden tarinan jälkeen valmistui Antonionin toinen elokuva, I vinti, joka kertoi kolme irrallista tarinaa nuorisorikollisista Roomassa, Pariisissa ja Lontoossa. Sen rahoitti alkujaan katolinen tuotantoyhtiö, mutta se joutui sensuurin kynsiin sekä Italiassa että Ranskassa. Italiaan sijoittunut episodi leikattiin maassa lähes tunnistamattomaksi, ja Ranskassa koko elokuva oli kielletty yli kymmenen vuoden ajan. Antonionin kolmas elokuva oli Nainen vailla sielua (1953). Vaikka siinä olikin vielä perinteinen juonirakenne, niin siinä nähtiin myös Antonionille tyypillistä kuvausta: vierautta käsittelevässä elokuvassa on nainen päähenkilönä. Samana vuonna hän teki jakson nimeltä ”Tentato suicidio” Cesare Zavattinin episodielokuvaan L’amore in città.
Vuonna 1955 ensi-iltansa saanut Cesare Pavesen romaaniin löyhästi perustunut Pikku ystävättäriä oli Antonionin ensimmäinen todellinen menestyselokuva. Se voitti Venetsian elokuvajuhlilla Hopeisen leijonan ja kaksi Nastro d’argentoa.
Ura > Läpimurto

Vaikka Antonionin aikaisimmassakin elokuvassa oli jo nähtävissä hänen omanlainen tyylinsä, vuonna 1957 ensi-iltansa saanutta Huutoa pidetään uuden vaiheen alkuna. Sen jälkeen Antonioni keskittyi erityisesti muodollisiin ja tyylillisiin kokeiluhin sekä vieraantumisen teemaan. Huuto oli myös ensimmäinen elokuva, jossa näytteli Antonionin 1960-luvun luottokasvo Monica Vitti.
Huutoa seuranneita kolmea elokuvaa, Seikkailua (1960), Yötä (1961) ja Kuumetta, pidetään eräänlaisena trilogiana, koska niiden tyyli, yhteiskunnallinen asetelma, teema, juoni ja erityisesti Monica Vittin esittämä hahmo ovat yhtenäiset. Kaikki kolme elokuvaa käsittelevät modernissa maailmassa tapahtuvaa vieraantumista ja yksinäisyyttä; niiden keskeisimpinä aiheina ovat kommunikaation kuilu sekä miehen ja naisen vaikeus kohdata toisiaan. Monet yhdistävät trilogian tetralogiaksi ja liittävät jatkoksi Antonionin ensimmäisen värielokuvan, Punaisen erämaan (1964). Näiden elokuvien myötä Antonioni sai maailmanlaajuista mainetta arvostettuna ja suosittuna elokuvaohjaana.
Antonioni oli 1960-luvun puolivälissä maailman tunnetuimpia ja ristiriitaisimpia elokuvaohjaajia. Hänen elokuviansa esitettiin säännöllisesti elokuvajuhlilla, ja hän oli lukuisien esseiden ja lehtijuttujen aiheena. Hollywoodissakin kiinnostuttiin Antonionista, joka teki Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa sopimuksen kolmesta elokuvasta. Hänen ensimmäinen elokuvansa MGM:lle oli Englannissa kuvattu Blow-Up – erään suudelman jälkeen, jonka pääosissa oli brittinäyttelijät David Hemmings ja Vanessa Redgrave. Elokuva oli tyylillisesti perinteisempi ja nopeatempoisempi kuin Antonionin aiemmat elokuvat, ja se oli myös hänen uransa taloudellisesti menestynein. Elokuva oli satiirinen kuvaus Lontoosta, ja se vaikutti merkittävästi myös niin kutsuttuun ”uuteen Hollywoodiin”. Blow-Up voitti Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun ja oli ehdolla kolmeen Bafta-palkintoon, kahteen Oscar-palkintoon ja Golden Globeen. Lisäksi se voitti Italiassa parhaan vieraskielisen elokuvan Nastro d’argenton.
Blow-Upin jälkeen Antonioni teki ensimmäisen elokuvansa Yhdysvalloissa. Opiskelijaprotestiliikkeestä kertonut Zabriskie Point oli taloudellinen katastrofi. Se myös merkitsi Antonionin aktiivisimman vaiheen loppua. Sen jälkeen Antonioni palasi dokumenttielokuvan pariin ja teki elokuvan Chung Kuo – Kiina (1973). Flopanneen Zabriskie Pointin jälkeen Antonioni onnistui palaamaan jälleen huipulle elokuvalla Ammatti: reportteri (1975), jonka pääosaa näytteli Jack Nicholson. Muun muassa elokuvakriitikko David Thompson on kutsunut sitä 1970-luvun parhaimpiin kuuluvaksi elokuvaksi. Siinä Antonioni palasi tuttuihin teemoihinsa: Nicholsinin roolihahmo tunsi syvää vierautta ja hänen oli identiteettikriisinsä takia vaikea luoda syvällistä suhdetta Maria Schneiderin esittämään naiseen.
Ura > Väliaikainen vetäytyminen ja viimeiset elokuvat

Elokuvan Ammatti: reportteri jälkeen Antonioni vetäytyi hetkeksi elokuvanteosta. Syyksi hän kertoi halunsa opiskella uusia tekniikoita. Hän käytti ennen vuoden 1979 paluutaan aikaansa myös varhaisempiin intohimoihinsa, kuten maalaamiseen ja kirjoittamiseen. Monica Vitti suostutteli Antonionin ohjaamaan Jean Cocteaun näytelmän L’aigle a deux têtes (”Kaksipäinen kotka”) pohjalta televisioelokuvan Il Mistero di Oberwald, joka oli paljon kevyempi kuin monet Antonionin aiemmista elokuvista. Laimean vastaanoton saanutta elokuvaa seurasi vuonna 1982 Identificazione di una donna, joka sai huomattavasti paremman vastaanoton.
Antonionin useat tuotannot keskeytyivät taloudellisen tilanteen takia, joten hän palasi jälleen maalaustaiteen ja kirjallisuuden pariin. Hän julkaisi muun muassa Gulio Einaudin kanssa novellikokoelman Quel bowling sul Tevere, piti taidenäyttelyn Venetsiassa ja ohjasi 1984 Gianna Nanninin musiikkivideon ”Fotoromanza”. Antonioni oli tekemässä vuonna 1985 elokuvasovitusta omasta novellistaan, kun hän sai aivoverenkiertohäiriön, joka keskeytti projektin. Vaikka se vammautti hänet pahasti eikä hän pystynyt sanomaan kerrallaan kuin muutaman sanan, hän jatkoi silti vielä uraansa.
Antonioni työskenteli mukana televisiotuotannossa, joka teki dokumenttia vuoden 1990 jalkapallon MM-kilpailuista. Näytelmäelokuvien pariin hän palasi 1995, jolloin italialaiset tuottajat houkuttelivat hänen ohjaamaan tarinoidensa pohjalta elokuvan Pilvien takana. Antonionin vanhuudenheikkouden takia saksalaisohjaaja Wim Wenders tuotiin avustamaan elokuvanteossa. Lisäksi Antonionin vaimo Enrica auttoi tulkitsemalla vaivoin puhuvan ohjaajan ohjeet näyttelijöille. Antonioni teki vielä kymmenennellä vuosikymmenellään yhden elokuvan, kun hän ohjasi osion rakkaudesta ja seksuaalisuudesta kertovaan elokuvaan Eros (2004), johon omat osionsa tekivät myös Steven Soderbergh ja Wong Kar-wai.
Yksityiselämä

Antonioni oli kahdesti naimisissa, mutta hänellä ei ollut lapsia. Hänen 12 vuotta kestänyt liittonsa Letizia Balbonin kanssa päättyi vuonna 1954, mikä aiheutti hänelle masennusta ja pahensi hänen unettomuuttaan. Antonioni meni naimisiin toisen vaimonsa Enrica Ficon kanssa vuonna 1985.
Antonioni kuoli Roomassa 94-vuotiaana vuonna 2007. Aiemmin samana päivänä oli kuollut myös toinen 1900-luvun merkittävimmistä elokuvaohjaajista, Ingmar Bergman. Antonioni haudattiin kotikaupunkiinsa Ferraraan.
Tyyli ja teemat

Antonioni pyrki irtautumaan monissa teoksissaan juonivetoisesta elokuvasta ja kuvaamaan ihmisen mielenliikkeitä ja tajunnansisältöä. Ympäristöllä on usein tätä päämäärää kuvastava merkitys, ja esimerkiksi Peter von Bagh vertasi päähenkilöiden vaeltelua vastineena kirjallisuuden sisäiselle monologille. Arkkitehtuuri onkin Antonionin elokuvissa tyylillinen elementti, ja kriitikko Seymour Chatmanin mukaan esimerkiksi elokuvissa Yö ja Kuumetta kaupunkinäkymät ovat elokuvan päähenkilöitä. Antonioni on tästä syystä yhdistetty usein kaupunkiympäristöjen kuvaajaksi, vaikka elokuvien roolihahmot eivät pystykään nauttimaan kaupunkilaiselämästään.
Antonioni hylkäsi elokuvissaan juonikuvioiden lisäksi rytmiin ja selkeyteen liittyneet tavat ja keskittyi epämääräisiin henkilöhahmoihin. Hän nosti elokuvissaan useita kysymyksiä, muttei usein antanut niihin mitään vastausta: elokuvien hahmot saattoivat esimerkiksi toimia ilman selitystä itsetuhoisesti. Antonionin elokuvat olivatkin enemmän tarkkailevia, ja niiden päähenkilöiden päämäärät vain etäisesti määriteltyjä. Ihmiset esitettiin näin eräänlaisessa vieraantuneisuuden tilassa. Antonioni on luonnehtinut hahmojensa tilaa termillä ”la malattia dei sentimenti”, jolla hän tarkoitti tunne-elämän sairautta, johon kuuluvat tunteiden epävarmuus, seksuaalisten kokemusten tavoittelu ahdistuksen torjumiseen, kommunikoinnin vaikeus ja todellisuuspakoisuus.
Antonioni käsitteli useissa elokuvissaan varakasta porvaristoa tai yläluokkaa. Hän kuvasi yhteiskunnan aineellisessa perustassa, moraalissa ja tapakulttuurissa tapahtuneita muutoksia. Vaikka hänen Italian ulkopuolella tekemänsä elokuvat olivat pinnallisempia, ne sisälsivät satiirisia piikkejä ja kärjistyksiä.
Kuvataiteilija Mark Rothkolle Antonioni sanoi, että ”Maalauksesi ovat kuin elokuvani – [ne] eivät kuvaa mitään, mutta tekevät sen täsmällisesti.” Toteamus on arvoituksellinen, mutta elokuvatieteilijä Henry Baconin mukaan Antonioni saattoi tarkoittaa sitä, ettei Rothkon tai hänen itsensä taide esitä tai käsittele mitään tiettyä aihetta vaan ne ilmentävät elämän eksistentialisista kokemusta itsessään.
Filmografia

| --- | --- |
 Gente del Po (1943), lyhyt dokumentti  Nettezza urbana (1948), lyhyt dokumentti  Roma – Montevideo (1948), lyhytelokuva  Oltre l'oblio (1948), lyhytelokuva  Bomarzo (1949), lyhytelokuva  L'amorosa menzogna (1949) lyhytelokuva  Superstizione (1949), lyhyt dokumentti  Ragazze in bianco (1949), dokumentti  Sette canne, un vestito (1949), lyhyt dokumentti  La villa dei mostri (1950) lyhytelokuva  La funivia del faloria (1950), lyhytelokuva  Cronaca di un amore (Erään rakkauden tarina, 1950)  I vinti (1952)  La signora senza camelie (Nainen vailla sielua, 1953)  Tentato suicido (episodi elokuvasta Amore in città, 1953)  Le amiche (Pikku ystävättäriä, 1955), Cesare Pavesen romaani Torinosta  Il grido (Huuto, 1957) :  L'avventura (Seikkailu 1960)  La notte (Yö, 1961)  L'eclisse (Kuumetta, 1962)  Il deserto rosso (Punainen erämaa, 1964), ensimmäinen värielokuva  Prefazione (episodi elokuvasta I tre volti) (1965)  Blowup (Blow-Up – erään suudelman jälkeen, 1966)  Zabriskie Point (1970)  Chung Kuo - Cina (Chung Kuo - Kiina, 1972), dokumentti  Professione: reporter (Ammatti: reportteri, 1975)  Il mistero di Oberwald (1980)  Identificazione di una donna (1982)  Ritorno a Lisca Bianca (jakso tv-sarjasta Falsi ritorni – per un archeologia del set, 1982)  Fotoromanza (1984), televisiolle  Kumbha Mela (1984), lyhyt dokumentti  Roma (1989), lyhyt dokumentti  Noto, Mandorli, Vulcano, Stromboli, Carnevale (1992), lyhyt dokumentti  Par-delà les nuages (Pilvien takana, yhdessä Wim Wendersin kanssa, 1995)  Il filo pericoloso delle cose (episodi elokuvasta Eros, 2004)  Lo sguardo di Michelangelo (2004), lyhyt dokumentti
Kirjallisuutta

Pomerance, Murray: Michelangelo Red Antonioni Blue: Eight Reflections on Cinema.  Berkeley:  University of California Press, 2011.  ISBN 978-0-520-25870-9
teemakokonaisuus Antonionista, Filmihullu 6/2007.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Michelangelo Antonioni Wikimedia Commonsissa
Muistot - Michelangelo Antonioni Helsingin Sanomat.  30.7.2007. Viitattu 30.9.2018.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Antonioni vuonna 1995.
Fight of the Century

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Päivämäärä: 8. maaliskuuta 1971
Paikka: Madison Square Garden, New York
Panoksena: WBA:n/WBC:n raskaansarjan maailmanmestaruus
 
Joe Frazier vs. Muhammad Ali
| Smokin |  | The Greatest |
Katsaus
| Philadelphia, Pennsylvania | Kotipaikka | Louisville, Kentucky |
| 26–26–0  KO 23 | Tilastot | 31–31–0   KO 25 |
| 182 cm | Pituus | 191 cm |
| 98 kg | Paino | 92 kg |
| WBA:n/WBC:n raskaansarjan maailmanmestari | Ottelutyyli |  |

|  | Mestaruus |  |
 
Lopputulos: Frazier voitti pisteillä 15. erän jälkeen
Fight of the Century (suom. Vuosisadan ottelu) oli nyrkkeilyottelu, joka käytiin 8. maaliskuuta 1971 New Yorkin Madison Square Gardenissa Yhdysvalloissa maailmanmestari Joe Frazierin ja haastaja Muhammad Alin välillä. Panoksena oli raskaansarjan maailmanmestaruus. Ensimmäistä kertaa nyrkkeilyhistoriassa vastakkain oli kaksi voittamatonta raskaansarjan maailmanmestaria, sillä Ali oli vuonna 1967 menettänyt mestaruutensa häviämättä otteluakaan kieltäydyttyään osallistumasta Vietnamin sotaan.
Ottelu kesti täydet 15. erää. Ali hallitsi ottelun alkua liikkumalla, mutta Frazier onnistui ottamaan kamppailun hallintaansa puolessa välissä ja kaatamaan Alin kanveesiin viimeisessä erässä. Joe Frazier julistettiin voittajaksi pistein.
Ali ja Frazier kohtasivat Fight of the Centuryn jälkeen vielä kahdesti Super Fight II- ja Thrilla in Manila -nimillä tunnetuissa otteluissa. Heidän kolmen ottelun sarjaansa pidetään yleisesti nyrkkeilyhistorian klassikkona.
Järjestäminen ja mediahuomio

Alin kieltäydyttyä lähtemästä sotaan vuonna 1967 häneltä otettiin nyrkkeilylisenssi pois lähes 3 vuoden ajaksi. Alin saatua lisenssinsä takaisin vuonna 1970 hän oli kukistanut kaksi helpompaa vastustajaa, Jerry Quarryn kolmieräisessä kamppailussa, sekä Oscar Bonavenan, joka kesti Alia vastaan viidenteentoista erään asti. Frazier taas oli noussut molempien liittojen (WBA:n ja WBC:n) kiistattomaksi maailmanmestariksi kukistettuaan WBA:n mestaruusottelussa Jimmy Ellisin. Tätä ennen hän oli pitänyt hallussaan WBC:n tunnustamaa NYSBC:n maailmanmestaruutta.
Frazierin ja Ellisin välisen ottelun jälkeen Muhammad Ali luovutti Frazierille WBC:n maailmanmestaruusvyönsä ilmoitettuaan juuri lopullisesta vetäytymisestään kehistä. Hän kuitenkin pyörsi päätöksensä ja parin välinen ottelu päätettiin järjestää. Ottelua Alin ja Frazierin välillä oli suunniteltu jo ennen Alin paluun varmistumista, jolloin ottelupaikan valinnalla oli aiottu kiertää hänen lisenssittömyyttään. Mahdollisia ottelupaikkoja etsittiin Yhdysvaltojen ulkopuolelta ja ottelun käymistä lentokoneessa ehdotettiin myös jossakin vaiheessa. Molemmille kamppailijoille maksettiin 2,5 miljoonan dollarin ottelupalkkiot, joita pidettiin omana aikanaan ennenkuulumattoman suurina. Esimerkiksi New York Postin kolumnisti Milton Gross kuvaili ihmetystään toteamalla, ettei viihdemaailman historiassa ole "koskaan aiemmin maksettu viittä miljoonaa yhden illan työstä".
Kyseessä oli ensimmäinen kerta nyrkkeilyhistoriassa, kun kaksi voittamatonta raskaansarjan ottelijaa kohtasi maailmanmestaruusottelussa ja ottelu olikin näkyvästi esillä mediassa. Kamppailulla itsellään oli symbolista arvoa kansalle. Ennen ottelua Ali, joka ei ollut lähtenyt Vietnamin sotaan, nousi sodanvastaisen, nuoren ja mustan kansakunnan edustajaksi, kun taas Frazier toimi symbolina konservatiivisille, isänmaallisille ja valkoisille, jotka puolustivat sotaa. Haastaja Ali vaikutti vastakkainasettelun syntyyn nimittelemällä Frazieria "Setä Tuomoksi" (eng. Uncle Tom), mikä tarkoittaa valkoisia nöyristelevää mustaa, ja on yksi pahimpia nimityksiä, joilla musta voi toista mustaa solvata. "Setä Tuomon" lisäksi Ali sanoi Frazierin olevan Jerry Quarrya helpompi vastustaja ja nimitteli häntä "sivistymättömäksi" sekä "gorillaksi".
Henkilökohtaisuuksiin mennyt hyökkäys huomattiin myös mediassa. Esimerkiksi New York Daily Newsin toimittaja Dick Young tuomitsi sen yrityksenä "valkopestä" Frazier.
Ottelua edeltävinä päivinä Alin suosio kasvoi ja hän joutui New Yorkin kaduilla liikkuessaan usein ihailijoidensa piirittämäksi. Nyrkkeilijän turvallisuuden taatakseen ottelun järjestäjät määräsivät haastajan pysyttelemään koko ottelupäivän ajan Madison Square Gardenin pukuhuoneessaan, mikä Alin valmentaja Angelo Dundeen mukaan lannisti hänet. Tämä ei kuitenkaan näkynyt ulospäin, sillä ottelua edeltäneessä lääkärintarkastuksessa Ali tyylilleen uskollisena vastasi vitsaillen lääkärin esittämiin kysymyksiin.
Ottelu

Maailmanmestari Joe Frazier lähti otteluun ennakkosuosikkina kertoimin 6 : 5. Liput otteluun maksoivat 25 - 250 dollaria ja ne myytiin loppuun jo ensimmäisenä myyntipäivänä, mikä nosti lipputulot 1 352 951 dollariin. Ottelussa tehtiin Madison Square Gardenin uusi yleisöennätys 20 455 katsojalla ja sitä seurasi 300 miljoonaa televisionkatsojaa 46 maassa. Katsojien joukossa oli monia aikansa julkisuuden henkilöitä, kuten baseball-pelaaja Joe DiMaggio, astronautti Alan Shepard sekä televisio-esiintyjä David Frost. Laulaja Frank Sinatra työskenteli Life-lehden valokuvaajana.
Haastaja Ali aloitti ottelun aggressiivisesti ilmeisen tietoisena siitä, että Frazier on heikoimmillaan kamppailun alussa. Hän yritti saada Frazierin turhautumaan tanssimalla aivan tämän edessä hymy kasvoillaan, ja provosoi tätä heiluttamalla päätään leikillisesti aina, kun Frazier sai vasemman koukkunsa perille. Muutamien erien ajan haastaja pystyi iskemään mestaria jabeillaan ja välttämään tämän hyökkäyksiä, mutta ottelun puolivälissä hän joutui lopettamaan liikkumisen väsymyksen iskettyä. Ali yritti säästää voimiaan nojaamalla köysiin, jolloin Frazier alkoi iskemään häntä vartaloon.
Läpi ottelun Frazier nousi kumarasta asennostaan astettain ylemmäs voidakseen vastata paremmin Alin jabeihin. Ottelu kääntyikin vähitellen mestarin hallinnaksi: 11. erässä Frazier iski Alia kahdella koukulla kasvoihin ja vartaloon, saaden tämän polvet notkahtelemaan. Tokkuraisena esiintynyt Ali käytti lähes koko 13. erän otellen epäaktiivisesti kulmasta käsin. 14. erässä hän yritti kääntää kamppailun takaisin hallintaansa ja vei erän nimiinsä aktiivisuudellaan. 15. erässä Ali yritti pakon edestä hakea tyrmäystä, jolloin Frazier onnistui kaatamaan hänet kanveesiin voimakkaalla vasemmalla koukullaan. Iskua on kutsuttu yhdeksi kuuluisimmista yksittäisistä iskuista nyrkkeilyhistoriassa ja se pääsi Sports Illustratedin kanteen.
Viisi minuuttia kamppailun jälkeen Frazier julistettiin maailmanmestaruusottelun voittajaksi yksimielisesti pistein 8 - 6 - 1, 11 - 4 ja 9 - 6. Kyseessä oli Alin uran ensimmäisen tappio.