Lapuanliike
Lapuanliikkeen vaiheet > Kesäkuu 1930: Väkivalta ja poliittinen terrori > Varjoparlamentti

Lapuanliike järjesti sarjan uusia kansalaiskokouksia, joissa hyväksyttiin etukäteen laaditut vaatimukset. Liikkeen johtajat kokoontuivat 10. kesäkuuta Vientirauhan päämajassa, ja 11.–14. kesäkuuta Helsingissä järjestettiin niin sanottu ”maakuntain miesten kokous”, johon osallistui 73 kansalaiskokousten edustajaa. Kokous vahvisti vaatimuslistan, jonka lähetystö vei 11. kesäkuuta presidentille. Jos vaatimuksiin ei suostuttaisi kesäkuun puoliväliin mennessä, toiminta laajenisi eikä liike ”voisi enää vastata tilanteen kehittymisestä”. Relander ohjasi lähetystön johtajan Oskari Heikinheimon kääntymään pääministeri Kallion puoleen. Vaatimukset kuitenkin ylittivät hallituksen valtaoikeudet, ja Kallio ilmoitti ennemmin kuolevansa kuin tekevänsä laittomia päätöksiä. Myöhemmin lapuanliikkeen johtajat ilmoittivat vaativansa hallituksen eroa. Presidentti Relander sen sijaan oli alkanut myötäillä lapuanliikettä ja pitää sitä ”historiallisena tapauksena”.
Vielä samana iltana 11. kesäkuuta pidetyssä valtioneuvoston istunnossa presidentti Relander ajoi läpi kaksi päätöstä: väkivaltaisuuksien hillitsemisessä epäonnistuneen Bruno Sarlinin tilalle Vaasan läänin maaherraksi nimitettiin jääkärieversti Erik Heinrichs ja Työn Äänen määräaikaista ilmestymiskieltoa jatkettiin, sillä se olisi muuten päättynyt viiden päivän kuluttua. Heinrichsin nimityksen oli tarkoitus parantaa valtiovallan ja paikallisten välejä.
”Valkoisen Suomen” aktivistit olivat käytännössä tehneet maakuntain miesten kokouksesta varjoparlamentin, joka saneli hallituksen ja eduskunnan tehtävälistan. Hallituksessa ymmärrettiin painostuksen vaarat, mutta sen omat tavoitteet olivat samat kuin liikkeellä. Armeijan ja poliisin tuesta ei oltu varmoja, jos liikehdintää yritettäisiin hillitä voimalla. Liikkeen tavoitteita tukivat hyvin arvovaltaiset tahot. Myöhemmin kenraaliksi noussut Paavo Talvela totesi puheessaan maakunnan miesten kokouksessa, miten ”sotavoima ei ole tämän hallituksen käsissä, jos se asettuu tätä liikettä vastaan”. Mannerheim kirjoitti veljelleen, miten nyt korjattaisiin sisällissodan jälkeen tehdyt virheet.
Pääministeri Kallio antoi periksi presidentti Relanderin ja eduskunnan puhemiehen Paavo Virkkusen painostamana, joten 13. kesäkuuta hallitus päätti lapuanliikkeen vaatimusten mukaisesti lakkauttaa kaikki kommunistien lehdet, kieltää kommunistien tilaisuudet rajoittamalla kokoontumisoikeutta ja kutsua eduskunnan koolle kesken kesäloman käsittelemään muita kommunistien toimintaan kohdistuvia lakiehdotuksia. Seuraavana päivänä Vaasan, Oulun, Kuopion ja Uudenmaan läänin maaherroille myönnettiin hallitusmuodon 10 §:n vastaisesti poikkeusvaltuudet sulkea välittömästi kommunistien kirjapainot, ja kaikki maaherrat päättivät myös niitä käyttää. Kommunistien kahdeksan sanomalehteä ja kahdeksan aikakauslehteä lakkautettiin, useimmat välittömästi. ”Hoipertelijoiden” lehti Suomen Työmies lakkautettiin kaksi viikkoa muita myöhemmin. Lapuanliike oli aktivoinut tuhansia kannattajiaan mielenosoituksiin eri puolilla Suomea painostaakseen poliitikkoja, mutta väkivallalta vältyttiin. Esimerkiksi Vaasassa marssi 1 200 ja Oulussa 3 000 liikkeen kannattajaa osoittamassa tyytyväisyyttään hallituksen päätöksestä suoran toiminnan sijaan.