stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paul Newton
Ura

Newton toimi Uriah Heepin lisäksi myös sitä edeltäneissä Spice- ja The Gods -yhtyeissä. Tuolloin hänen isänsä toimi yhtyeen managerina. Myöhemmin Gerry Bron tuli yhtyeeseen manageriksi, mikä aiheutti ongelmia yhtyeelle.selvennä
Newton erotettiin Uriah Heepistä marraskuussa 1971, minkä jälkeen hän vetäytyi ammattimuusikon uralta opiskelemaan ja jätti soittamisen vain harrastukseksi. Hänellä oli kuitenkin 1990-luvulla yhtye Keith Bakerin kanssa.
Kirjallisuutta

Jørgen Angel: The Photobook – Uriah Heep Golden Years – 1974–76 photographed by Jørgen Angel (Krispin & Eickhoff, 1999) ISBN 3-00-004329-2
Dave Ling: Wizards and Demons (Classic Rock Productions, 2003) ISBN 0-9543743-0-4
Järvinen, Mika: Easy Livin’: Ken Hensleyn vuodet 1970–1980. Johnny Kniga, 2013. ISBN 978-951-0-39014-6
| n k Uriah Heep |
| --- | --- |
 Mick Box  Bernie Shaw  Phil Lanzon  Russell Gilbrook  Davey Rimmer   Ken Hensley  Gregg Dechert  John Sinclair  David Byron  John Lawton  John Sloman  Peter Goalby  Steff Fontaine  Mark Clarke  Gary Thain  Trevor Bolder  John Wetton  Bob Daisley  Paul Newton  Alex Napier  Nigel Olsson  Keith Baker  Ian Clarke  Lee Kerslake  Chris Slade 
Studioalbumit:  Very ’eavy... very ’umble  Salisbury  Look at Yourself  Demons and Wizards  The Magician’s Birthday  Sweet Freedom  Wonderworld  Return to Fantasy  High and Mighty  Firefly  Innocent Victim  Fallen Angel  Conquest  Abominog  Head First  Equator  Raging Silence  Different World  Sea of Light  Sonic Origami  Wake the Sleeper  Celebration  Into the Wild  Outsider  Living the Dream  Chaos & Colour 
Livealbumit:  Uriah Heep Live  Live in Europe 1979  Live at Shepperton ’74  Live in Moscow  Spellbinder Live  King Biscuit Flower Hour Presents In Concert  Future Echoes of the Past  Acoustically Driven  Electrically Driven  The Magician's Birthday Party  Live in the USA  Magic Night  Live in Armenia  Live at Koko, London 2014 
Kokoelmat:  The Best of...  Still ’Eavy, Still Proud  Rarities From the Bronze Age  The Lansdowne Tapes  The Best of... Part 2  A Time of Revelation  Forever  The Collection  Remasters – The Official Anthology  Come Away Melinda  Empty the Vaults – The Rarities  20th Century Masters – The Millennium Collection: The Best of Uriah Heep  You Can't Keep a Good Band Down  Between Two Worlds  The Ultimate Collection  Chapter & Verse: The Uriah Heep Story  The Very Best of Uriah Heep  Bird of Prey: Best Of  Totally Driven 
Singlet:  ”Gypsy”  ”Lady in Black”  ”Look at Yourself”  ”The Wizard”  ”Easy Livin'”  ”Sweet Lorraine”  ”Blind Eye”  ”Stealin’”  ”Something or Nothing”  ”Prima Donna”  ”One Way or Another”  ”Wise Man”  ”Free Me”  ”Come Back to Me”  ”Carry On”  ”Love Stealer”  ”Think It Over”  ”That's the Way That It Is”  ”Lonely Nights”  ”Stay on Top”  ”Rockarama”  ”Poor Little Rich Girl”  ”Hold Your Head Up”  ”Blood Red Roses”  ”Dream On”  ”Lady in Black (live)” 
Live DVD:t & VHS:t:  Easy Livin’: The History Of Uriah Heep  Raging Through The Silence  Gypsy  The Legend Continues  Sailing The Sea Of Light  Moscow and Beyond (Live In Moscow)  Rock Legends  Classic Heep Live From The Byron Era  The Ultimate Anthology  Between Two Worlds 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz
Neurofilosofia

Neurofilosofia on neurotiedettä ja filosofiaa yhdistävä tutkimusala. Ala jakautuu yleensä menetelmällisesti kahtia. Ensiksi alalla pyritään ratkaisemaan mielenfilosofian käsitteellisiä ongelmia neurotieteiden antaman kokemusperäisen tiedon perusteella (neurofilosofia). Toiseksi pyritään selventämään neurotieteen tuloksia käyttämällä tieteenfilosofian käsitteitä ja menetelmiä (neurotieteen filosofia).
Filosofit Patricia Churchland ja Paul Churchland ovat tuoneet neurofilosofialle laajalti julkisuutta. He edustavat neurofilosofian kumpaakin menetelmällistä puolta.
Neurofilosofia

Neurofilosofia tutkii neurotieteen tutkimustulosten merkityksiä mielenfilosofialle ja soveltaa näin tuloksia mielenfilosofian klassisiin ongelmiin, kuten mieli–ruumis-ongelma. Alan tunnetuimpia edustajia ovat Daniel Dennett ja David Chalmers.
Neurofilosofian keskeisiä ajatuksia on, että mielen toiminta on aivotoimintaa, ja että aivojen ymmärtäminen on välttämätöntä mielen ymmärtämiseksi. Neurofilosofien mukaan sellaiset asiat kuten ajattelu, päättely, tietoisuus, muisti, oppiminen ja uskomukset tullaan lopulta selittämään neuronien, synapsien ja muiden aivojen toimintaan ja rakenteeseen liittyvien yksityiskohtien avulla. Tästä syystä myös filosofien on oltava perillä neurotieteiden tutkimustuloksista.
Neurofilosofia > Historiaa

Monet mielen toimintaan liittyvät asiat, kuten tietoisuus, ovat olleet kauan filosofien yksinoikeutena. Eräs syy on se, että aivojen toimintaa on vaikea tutkia. Neurofilosofia perustuu neurotieteiden edistykseen erityisesti viimeisen sadan vuoden aikana. Neuronit löydettiin 1837, kun Jan Evangelista Purkyně löysi niin kutsutut Purkinjen solut. Varsinaisesti neuronit opittiin erottamaan 1800-luvun jälkimmäisellä puoliskolla Otto Friedrich Karl Deitersin ja Camillo Golgin töiden ansiosta. Neuroneita pystyttiin eristämään ja niiden toimintaa päästiin tutkimaan vasta 1900-luvulla. Neuronien havaittiin viestivän keskenään sähköisesti. Tämän jälkeen oli mahdollista kysyä, miten tämä viestintä liittyy mielen toimintoihin.
Neurotieteiden edistymisen seurauksena dualistisen mielenfilosofian hyväksyminen on tullut yhä hankalammaksi, ja mielenfilosofian painopiste on kääntynyt fysikalistiseen (materialistiseen) suuntaan. Varhaiset fysikalistiset teoriat, kuten tyyppi-identiteettiteoria, eivät kuitenkaan hyödyntäneet neurotieteiden tutkimustuloksia kovinkaan laajalti, koska neurotieteellinen tutkimus oli vasta orastamassa. Eräs ensimmäisiä filosofeja, joka sovelsi neurotieteiden tutkimustuloksia tyyppi-identiteettiteorian kehittämiseen, oli Barbara Von Eckardt-Klein.
Funktionalismin ansiosta mielenfilosofia otti jopa etäisyyttä neurotieteisiin: tavoitteena oli mielen toiminnan kuvaus, joka oli riippumaton toteutuksesta (monitoteutuvuus). Tällöin yhden toteutuksen, kuten aivojen, yksityiskohtainenkaan tunteminen ei auttanut itse mielen luonteeseen liittyvän ongelman ratkaisemissa. Samoihin aikoihin, 1970-luvulla, neurotieteet ja psykologia suuntautuivat ennen kaikkea kognition tutkimiseen (kognitivismi). Neurotieteiden edistymisestä huolimatta vaikutukset mielenfilosofiaan olivat edelleen pienet, koska suuri osa kognitivisteista oli myös funktionalisteja.
Käännekohtana voidaan pitää Patricia Churchlandin teosta Neurophilosophy (1986). Churchlandin tavoitteena oli esitellä neurotiedettä filosofeille ja filosofiaa neurotieteilijöille, ja hänen keskeinen väitteensä oli, ettei mikään ole niin oleellista mielenfilosofian kannalta kuin empiirinen tutkimus siitä, kuinka aivot toimivat. Samalla Churchland pyrki vastaamaan kolmeen kysymykseen: kuinka voidaan kehittää vaihtoehto loogisen empirismin teorioiden väliselle reduktiolle, ja kuinka neurofilosofia voi vastata toisaalta ominaisuusdualistisiin näkemyksiin subjektiivisuudesta ja kvalioista, ja toisaalta ei-reduktionistisiin ajatuksiin monitoteutuvuudesta.
Neurotieteen filosofia

Neurotieteen filosofian tavoitteena on aivotutkimuksen käsitteellinen selvennys. Tässä mielessä se on tieteenfilosofian osa. Alan edustajiin kuuluvat muun muassa Valerie Hardcastle ja William Bechtel.
Kirjallisuutta

Churchland, Patricia Smith (1986). Neurophilosophy: Toward a Unified Science of  the  Mind-Brain. Cambridge, Massachusetts: The MIT Press. ISBN 0-262-03116-7
Churchland, Patricia Smith: Neurofilosofia.  ((Brain-Wise: Studies in neurophilosophy, 2002.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2004.  ISBN 952-5202-81-X
Damasio, Antonio: Descartesin virhe: Emootio, järki ja ihmisen aivot.  ((Descartes’ error, 1994.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2001.  ISBN 952-5202-49-6
Aiheesta muualla

Bickle, John; Mandik, Peter; Landreth, Anthony: The Philosophy of Neuroscience The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Räikkä, Juha: Neuroetiikka Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Philosophy and the Neurosciences Online Resources (englanniksi)
Napoleon I

| Napoléon I |
| --- | --- |
 Ranskalaisten keisari ja Italian kuningas
 Jacques-Louis Davidin muotokuva Napoleonista vuodelta 1812.
Ranskalaisten keisari
Valtakausi:  18. toukokuuta 1804 − 6. huhtikuuta 1814
Kruunajaiset:  2. joulukuuta 1804
Seuraaja:  Ludvig XVIII (Ranskan kuningas)
Valtakausi:  20. maaliskuuta 1815 – 22. kesäkuuta 1815
Edeltäjä:  Ludvig XVIII
Seuraaja:  Napoleon II (kiistelty)
Italian kuningas
Valtakausi:  17. maaliskuuta 1805 –  11. huhtikuuta 1814
Kruunajaiset:  26. toukokuuta 1805
Seuraaja:  Viktor Emanuel II
Reinin liiton suojelija
Valtakausi:  12. heinäkuuta 1806 – 19. lokakuuta 1813
Edeltäjä:  Frans II (Pyhä saksalais-roomalainen keisari)

Syntynyt:  Napoleone di Buonaparte 15. elokuuta 1769 Ajaccio, Korsika, Ranska
Kuollut:  5. toukokuuta 1821 (51 vuotta) Longwood, Saint Helena
Hautapaikka:  Les Invalides, Pariisi
Puoliso:   Joséphine  (vih. 1796; ero 1810)  Marie Louise  (vih. 1810) 
Lapset:  Napoleon II Charles Léon  Alexandre Colonna  Hélène Napoleone 
Suku:  Bonaparte
Isä:  Carlo Buonaparte
Äiti:  Letizia Ramolino
Uskonto:  ateismi
Nimikirjoitus:  
Napoléon Bonaparte (alkujaan Napoleone di Buonaparte; 15. elokuuta 1769 Ajaccio, Korsika – 5. toukokuuta 1821 Longwood, Saint Helena) oli ranskalainen sotilas ja poliitikko, joka hallitsi Ranskaa itsevaltaisesti kaapattuaan vallan Ranskan vallankumouksen jälkimainingeissa.
Napoleon hallitsi Ranskaa ensimmäisenä konsulina vuodesta 1799 alkaen ja ranskalaisten keisarina nimellä Napoleon I vuosina 1804–1814 ja 1815. Napoleonin koko valtakautta leimasivat jatkuvat hyökkäyssodat, ja laajimmillaan hän hallitsi laajoja osia Länsi- ja Keski-Eurooppaa. Tällöin hänen valtakuntansa oli kooltaan, armeijaltaan ja väkiluvultaan Euroopan suurin sitten Rooman valtakunnan. Hänet vangittiin hävityn Waterloon taistelun jälkeen vuonna 1815 ja karkotettiin Saint Helenan saarelle.
Eurooppa Napoleonin ajalla

Napoleonin kouluttautuessa upseeriksi ja aateliseksi käsitti Eurooppa suunnilleen kolmesataa itsenäistä valtiota. Pinta-alaltaan Venäjä oli maanosan suurin valtio, seuraavalla sijalla oli Ruotsi. Ranskassa asui 28 miljoonaa ihmistä, Britanniassa vain kymmenen miljoonaa. Pariisin asukasluku oli lähemmäs puolta miljoonaa Napoleonin opiskellessa siellä. Napoleonin noustessa johtamaan Ranskan Italiassa olevaa armeijaa oli Eurooppa jakautunut kahteen leiriin, joista toisen muodosti Ranska liittolaisineen ja toinen käsitti sen vastustajat.
Ranskan suuri vallankumous oli aluksi herättänyt myönteisiä tunteita naapurimaissa kuten Britanniassa, mutta hirmuvallan aikana sen vastustus oli lisääntynyt ja monet aluksi suopeat maat olivat kääntyneet Ranskaa vastaan. Brittiläistä imperiumia johti periaatteessa kuningas Yrjö III, mutta käytännössä valta oli parlamentilla ja sen kautta pääministeri William Pitt nuoremmalla. Hirmuvallan hallitessa Ranskaa muuttui sen ulkopolitiikkakin jyrkemmäksi ja se alkoi levittää vallankumouksen oppia valloitusretkien avulla. Tässä vaiheessa William Pitt nuorempi kokosi Eurooppaan Ranskaa vastustavan liittouman, johon kuuluivat muun muassa Preussi, Venäjä, Itävalta sekä jotkin saksalaiset ruhtinaskunnat. Ranskalla ei ollut liittolaisia, koska Euroopan hovit pelkäsivät vallankumouksen aatteiden leviämistä ja samalla omaa asemaansa. Presidentin johtama Yhdysvallat vaikutti aluksi suopealta Ranskaa kohtaan, mutta mielipiteet sielläkin kiristyivät. Yhdysvallat katsoi olevansa ulkopuolinen Euroopan sisäisissä kiistoissa, minkä vuoksi Ranska jäi ilman tukea.
Sotaretki Egyptiin

Vuonna 1798 Ranskan direktoriohallitus alkoi pelätä Napoléonin kansansuosiota ja määräsi hänet hyökkäämään Egyptiin vaikeuttaakseen Britannian yhteyksiä Intiaan. Britannian hallitus sai kuulla salaiselta asiamieheltään Ranskan suunnitelmista hyökätä Egyptiin, mutta hallitus ei ottanut niitä vakavasti. Egyptin sotaretken valmistelut hukkuivat täysin Ranskan laivaston Britanniaan suuntautuvan maihinnousun valmisteluihin. Napoleon kuitenkin totesi itse, että maihinnousu olisi mahdoton. Britannia keskitti kaiken tarmonsa ranskalaisten suunnitelmien estämiseksi, minkä johdosta se kokosi Englannin kanaaliin suuren laivaston ja jätti Ranskan Egyptin sotaretken valmistelut täysin huomiotta.
Koko Egyptin sotaretki oli mennä myttyyn jo heti alussa, kun Napoleonin johtama laivasto vältti viime tipassa yhteenoton Britannian laivaston valiojoukkojen kanssa. Oli lähellä, ettei Napoleon joutunut kohtaamaan Horatio Nelsonin johtamia joukkoja seitsemäntoista vuotta ennen Waterloon taistelua. Laivastojen voimasuhteet ja taistelutaidot huomioiden historioitsijat ovat lähes yksimielisiä, että yhteenotto olisi lähes pakosta tuhonnut Napoleonin joukkoineen. Yhteenotolta kuitenkin vältyttiin, sillä vaikka laivastojen reitit menivätkin ristiin, ehtivät Ranskan laivat kadota taivaanrannan taakse hetkeä ennen kuin brittialukset olisivat saaneet ne näkyviinsä.
Valistusajan ihanteiden mukaan Napoleon otti mukaansa tiedemiesjoukon, joka teki Egyptissä tutkimuksia. Työn kuuluisin tulos oli Rosettan kiven löytäminen. Tiedemiesten tehdessä tutkimuksiaan Napoleon kukisti Egyptiä hallinneiden mamelukkien kokoaman armeijan ja marssi joukkoineen Kairoon. Pian kuitenkin jano, kuumuus ja kulkutaudit alkoivat piinata hänen joukkojaan. Englantilaisten laivasto oli tukkinut paluutien Ranskaan, eikä Napoleon voinut perääntyä joukkoineen Egyptistä. Napoleonin tilannetta ei parantanut se, että Horatio Nelson oli tuhonnut Napoleonin laivaston Abukirin taistelussa, jossa ranskalaisista 1 700 miestä kuoli ja 3 000 jäi vangiksi. Briteistä vain 218 sai surmansa. Egyptissä olevilta neljältäkymmeneltä tuhannelta mieheltä oli katkaistu ainoa realistinen paluutie Ranskaan, koska eteneminen maateitse olisi ollut käytännössä mahdotonta.
Napoleon ei kuitenkaan jäänyt toimettomana paikoilleen, vaan päätti jatkaa sotaretkeään. Hän marssi joukkoineen itään, Syyriaan päin. Siellä hän kohtasi osmanien joukot, joita Britannia tuki. Napoleonin eteneminen hidastui, vaikkakin hänen onnistui miehittää Jaffan kaupunki. Piirittäessään Akkon kaupunkia Napoleon menetti yli 5 000 miestä ja joutui perääntymään. Hän ei koskaan päässyt etenemään kauemmas itään. Lopulta hän päätti hylätä Egyptin sotaretken ja palata kotimaahansa,  ja silloin hän lähti viidensadan sotilaan kanssa takaisin Ranskaan.
Vallankaappaus

Ranskaan palattuaan Napoleon pelkäsi, että kansa syyttäisi häntä Egyptin sotaretken epäonnistumisesta. Kansa kuitenkin otti hänet vastaan riemusaatossa valtakunnan pelastajana, sillä Egyptin sotaretken aikana Ranska oli ollut uhatummassa asemassa kuin koskaan suuren vallankumouksen jälkeen.
Marraskuussa Napoleon järjesti vallankaappauksen. Päivämäärä oli Ranskan vallankumouskalenterin mukaan 18. Brumaire (9. marraskuuta 1799). Vallankaappaus toteutettiin armeijan tukemana. Kansalliskokous lakkautettiin, jolloin edustajat kutsuivat Napoleonia diktaattoriksi saattaen tämän hermokohtaukseen. Napoleon luhistui, jolloin hänen henkivartiokaartinsa otti hänet hoiviinsa ja tämän Lucien-veli jatkoi kaappausta. Direktori Barras pakotettiin luopumaan vallasta, joka siirrettiin kolmen tasa-arvoisen konsulin, Napoléon Bonaparten, Jean Jacques Régis de Cambacérèsin ja Charles-François Lebrunin konsulaatille. Konsulit oli tarkoitus valita uudelleen kymmenen vuoden välein, mutta heidät julistettiin kuitenkin vuonna 1802 elinikäisiksi ja Bonaparte ensimmäiseksi konsuliksi. Käytännössä Napoleonista oli tullut Ranskan yksinvaltias.
Napoleon yritettiin murhata 24. joulukuuta 1800, jolloin Pariisissa räjäytettiin pommi hänen ollessaan menossa oopperaan. Attentaattiyritys ei jäänyt ainutlaatuiseksi, eikä kuningasmielisyys ollut kadonnut Ranskasta. Vallankumouksessa teloitetun kuninkaan Ludvig XVI:n veli Ludvig XVIII eli maanpakolaisena Saksassa odottaen vain sopivaa aikaa palata Ranskaan. Napoleon joutui oman turvallisuutensa takia tiukentamaan turvatoimia ja hänen konsulikaudellaan Ranskasta kehittyikin poliisivaltio. Poliisia johti Joseph Fouché, joka oli työssään ylivertainen muihin nähden. Hän suojeli Napoleonia päättäväisesti, mutta haikaili itsekin Ranskan yksinvaltiaan asemaan. Napoleon tiesi tämän, mutta hän tarvitsi Fouchéa pitääkseen valtakuntansa kurissa. 1802 hän erotti poliisiministeri Fouchén, mutta kaksi vuotta myöhemmin hänen oli pakko lähettää lähettiläänsä hakemaan tämä takaisin entiseen virkaansa.
Ensimmäinen konsuli

Ensimmäiseksi konsuliksi tultuaan Napoleon oli päättänyt jälleen käydä taisteluun itävaltalaisia vastaan. Hän lähti toukokuussa 1800 St. Pierrestä mukanaan 40 000 miestä ylittämään Alppeja. Alppien ylitys kesti seitsemän vuorokautta ja tänä aikana Napoleonin sotilaat joutuivat kuljettamaan raskaiden kantamustensa lisäksi myös armeijan tykit. Tykit irrotettiin laveteistaan ja laitettiin onttojen puunrunkojen sisälle. Yhtä tykkiä veti sata miestä.
Ylitettyään Alpit hän kävi Marengon taisteluun itävaltalaisia joukkoja vastaan. Taistelusta ei kuitenkaan tullut sellaista kuin Napoleon oli toivonut, vaan tappio oli todella lähellä. Ranskalaiset vetäytyivät tasangolta, jolle vyöryi lisää ja lisää itävaltalaisia. Kranaattisateessa vetäytyvien ranskalaisten perääntyminen alkoi jo muistuttaa pakenemista. Napoleonin kerrotaan vielä kahden vuosikymmenen päästä St. Helenalla ollessaan ja kuolinvuoteellaan maatessaan vielä kuumehoureissaan toistelleen Marengon nimeä epätoivon vallassa mutisten epämääräisiä sanoja. Taistelu tosiaan näytti täysin menetetyltä, mutta hetkessä taistelun kulku kääntyi. Kenraali Desaux Napoleonin joukoista toi oman divisioonansa taistelukentälle muuttaen ranskalaisten vetäytymisen vastahyökkäykseksi. Muutamassa tunnissa itävaltalaiset olivat hävinneet ja Napoleon oli kiistaton voittaja. Kenraali Desaux kaatui itse Marengon taistelussa, eikä hänestä täten voinut muodostua kilpailijaa Napoleonille. Marengon taistelun voitto lujitti Napoleonin valtaa entisestään ja rauhanteossa Itävallan kanssa Ranska sai koko Reinin länsirannan Hollantiin saakka. Samalla Itävallan keisarin oli tunnustettava Batavian tasavalta, Helvetian tasavalta, Cisalppinen tasavalta ja Ligurian tasavalta.
Konsulina ollessaan Napoleon vakiinnutti valtansa Ranskan kiistattomana hallitsijana. Hän teki Ranskan vallankumouksen aatteiden mukaisia koulutuksen, lainsäädännön, talouden ja hallinnon uudistuksia. Code Napoléon, joka oli pääasiassa toisen konsulin Jean Jacques Régis de Cambacérès’n laatima lakikokoelma, korvasi feodalismin ajan paikalliset lait yhdellä yhtenäisellä lakikokoelmalla. Useat Euroopan maat ottivat siitä myöhemmin mallia omaan lainsäädäntöönsä.
Napoleon teki rauhan Britannian kanssa 26. maaliskuuta 1802. Hän myös myi vuonna 1802 Pohjois-Amerikasta suuren maa-alueen Yhdysvalloille, koska ei olisi kyennyt puolustamaan sitä. Tällä maakaupalla silloisen Yhdysvaltojen pinta-ala kaksinkertaistui. Tässä niin sanotussa Louisianan maakaupassa yli 2 000 000 km² maata vaihtoi omistajaa vain 15 miljoonalla dollarilla. Ranskan Louisianasta muodostettiin myöhemmin 13 osavaltiota. Napoleon laajensi vaikutusvaltaansa Sveitsiin ja Saksaan, mutta kiista Maltasta johti jälleen Ison-Britannian sodanjulistukseen 1803 ja tukeen Napoleonia vastustaville rojalisteille.
Keisari Napoleon I

Ranskalaiset äänestivät lähes yksimielisesti keisarikunnan perustamisen puolesta marraskuussa 1804 järjestetyssä kansanäänestyksessä. Vallankumouksen valistusperinnölle uskollisesti hallitsijan arvonimeksi valittiin kansaan viittaava  ranskalaisten keisari. Tällä osoitettiin hallitsijan saavan valtansa legitimiteetin nimenomaan kansalta ja hallitsevansa sen suopeudesta sen sijaan, että hän olisi territoriaalisen alueen itsevaltias, jakamattomaan perimysoikeuteen nojaava feodaalihallitsija, kuten syrjäytetyn Bourbon-suvun kuninkaat menneinä vuosisatoina.
Paavi Pius VII avusti kruunaamaan Napoleonia keisariksi 2. joulukuuta 1804 Pariisin Notre-Damessa. 26. toukokuuta 1805 hänet kruunattiin Milanon katedraalissa Lombardian rautakruunulla myös Italian kuninkaaksi. Paavin suorittamalla kruunauksella oli symbolinen merkitys, koska yli tuhat vuotta aikaisemmin eli vuonna 800 paavi oli kruunannut Kaarle Suuren keisariksi. Korostaakseen olevansa kaikkia muita ylempänä Napoleon kruunasi itse itsensä Ranskan keisariksi. Paavin tehtäväksi jäi vain suorittaa pyhä voitelu. Tykkien laukaukset kunnioittivat Napoleonia ja kansan keskuudessa niiden sanottiin kuuluneen Britteinsaarten rannikolle saakka.
Seuraavana päivänä Napoleon tarkasti joukkojaan Mars-kentällä. Hänen rykmenteilleen annettiin nyt tunnuksikseen kultaiset keisarilliset kotkat, aivan kuten Rooman valtakunnan sotilailla tuhansia vuosia sitten. Napoleon valmistautui jälleen uuteen sotaan.
Keisari Napoleon I > Paluu valtaan ja satapäiväinen keisarikunta

Napoleon yritti myrkyttää itsensä, mutta epäonnistui. Matkalla Elballe hänet yritettiin salamurhata. Ranskassa rojalistit ottivat vallan ja Ludvig XVIII nostettiin valtaan. Napoleon huolestui vaimonsa ja poikansa kohtalosta itävaltalaisten käsissä, eikä Ranskan hallitus maksanut hänelle luvattua eläkettä. Lisäksi hän kuuli huhuja karkottamisestaan edelleen jollekin Atlantin saarelle. Napoleon pakeni Elbalta 26. helmikuuta 1815 ja saapui Ranskaan 1. maaliskuuta. Häntä vastaan lähetetyt armeijan joukot kääntyivät hänen puolelleen. Hän saapui Pariisiin 20. maaliskuuta armeijan 140 000 vakituisen ja 200 000 vapaaehtoisen tukemana ja kaappasi vallan. Tämä hänen toinen valtakautensa jäi kuitenkin lyhyeksi, ja se tunnetaan nimellä satapäiväinen keisarikunta.
Päästyään Pariisissa valtaan Napoleon kävi vihollisiaan vastaan. Hän kohtasi 16. kesäkuuta 1815 marsalkka Blücherin joukot. Hän voitti taistelun, muttei onnistunut tuhoamaan koko armeijaa. Viimeisen tappionsa hän koki Wellingtonin herttua Arthur Wellesleyta ja Gebhard Leberecht von Blücheria vastaan Waterloon taistelussa nykyisessä Belgiassa 18. kesäkuuta 1815. Napoleon olisi voinut voittaa britit, vaikka keisarillinen kaarti joutuikin perääntymään sen menetettyä todella suuren määrän miehiä. Vain Preussin tulo esti Napoleonia voittamasta taistelua. Napoleonin häviöön vaikutti myös se, että marsalkka Michel Neyn epäonnistunut ratsuväen hyökkäys oli vienyt Ranskalta ratsuväen. Napoleonin armeijassa oli noin 80 000 miestä, brittien joukot käsittivät suunnilleen 70 000 sotilasta ja preussilaisia oli 50 000.
Napoleon vietti satapäiväisen keisarikunnan viimeiset päivät veljensä Josephin kanssa Rochefortissa, jonka edustalla odottivat fregatit Saale ja Méduse. 8. heinäkuuta hänet otettiin Saalelle. Joseph ehdotti hänelle Loiren armeijan päällikkyyden vastaanottamista ja yritystä saada aikaan valtava maan laajuinen kansannousu, mutta Napoleon ei suostunut. Satamassa oli lisäksi pieni yhdysvaltalainen alus, ja Joseph yritti seuraavaksi houkutella Napoleonia nousemaan siihen ja pakenemaan Yhdysvaltoihin, samalla kun Joseph itse antautuisi esiintyen Napoleonina. Lisäksi Médusen kapteeni tarjosi 60 tykin alustaan hyökkäämään ylivoimaista 74 tykin HMS Bellerophonia vastaan suojatakseen Saalen pakoa. Napoleon ei myöskään suostunut pakenemaan ja kehotti Josephia huolehtimaan vain omasta turvallisuudestaan.
Napoleon allekirjoitti virallisen antautumissopimuksen HMS Bellerophonin kannella Rochefortin sataman ulkopuolella 15. heinäkuuta 1815.lähde?