stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Didgeridoo
Väärinymmärryksiä ja legendaa

Yleisesti luullaan etteivät naiset saa soittaa didgeridoota, vaikka legendan mukaan kyse on siitä, että naisten ei tarvitse soittaa mutta miesten tarvitsee.
Lyhennettynä versiona tämä juontaa juurensa perimätiedosta jonka mukaan avaruudesta saapui kolme sisarusta. Miehet seurasivat naisia rannikolta rannikolle ja eräänä yönä varastivat heiltä pussukan, josta löytyi didgeridoo. Koska miehet varastivat naisten salaisuuden, niin heidän täytyy soittaa.lähde?
Joidenkin aboriginaaliheimojen mukaan didgeridoon soittaja siirtyy toiseen ulottuvuuteen, josta hänen tilallensa tulee soittajan kaksoisolento joka rauhoittaa kuuntelijat.lähde?
Didgeridoo osana länsimaista musiikkia

Länsimaihin didgeridoo alkoi tehdä tuloaan pääasiallisesti 1980-luvun lopulla Trance Missionin (Stephen Kent) sekä aboriginaaliyhtye Yothu Yindin levytysten myötä. Suomeen didgeridoo rantautui yksilötasolla samoihin aikoihin mutta konserteissa ja levytyksissä sitä esiintyi vahvasti vasta 1990-luvun puolenvälin aikoihin. Suomessa didgeridoon uranuurtajayhtyeitä olivat Kalkutan Konepaja, El otro yo, Suburban Tribe ja Kyyria.
Suomen vahvimpia didgeridoo-skenejä esiintyi Lepakossa, jossa järjestettiin konserttien lisäksi didgeridoo-kursseja 1995–2000. Didgeridoon soittajia tai harrastajia on Suomessa arvioiden mukaan noin tuhat, kaksituhatta.lähde?
Nykyajan didgeridoo-teollisuus

Suurin osa kaupoista löytyvistä didgeridoista ei ole aitoja soittimia. Ne on yleensä valmistettu teollisesti tai korjattu massoina Australian metsistä, usein muiden kuin aboriginaalien toimesta, mutta joskus myös aboriginaalit ovat mukana toiminnassa. Soitinten valmistuksessa käytetään myös muita kuin perinteisiä materiaaleja, kuten agavea, yuccaa, muovia, nahkaa, lasia ja lasikuitua.
Autenttisen soittimen määrittely on hankalaa. Yksi määritys on että aboriginaalididgeridoo on valmistettu termiittien kovertamasta eukalyptuspuusta, jonka on kaatanut aboriginaalikäsityölainen, joka on itse viimeistellyt ja koristellut soittimen heimonsa perinteiden mukaisesti. Soittimen voi koristella myös joku toinen aboriginaali. Alkuperäinen aboriginaalididgeridoo myös soi helposti "yliäänellä", jota käytetään usein muun muassa Koillis-Arheminmaan perinteisessä soittotyylissä.
Modernit versiot

1900-luvulla didgeridoosta kehitettiin useita "modernisoituja" versioita. Australialaisen didgeridoon soittaja Charlie McMahonin kehittämä Didjeribone (kutsutaan myös nimillä "slideridoo" ja "slidgeridoo") rakentuu kahdesta sisäkkäisestä muoviputkesta, joita voi liu'uttaa vetopasuunan tavoin. Tällä tavoin voi helposti soiton aikana vaihtaa didgeridoon päätaajuutta.
Salt Lake Citystä kotoisin oleva didgeridoon soittaja ja soitonopettaja Marko Johnson puolestaan kehitti pienikokoisen soittimen didjboxin, joka toimii samoilla periaatteilla kuin perinteinen didgeridoo. Soittimella on pituutta alle 60 senttiä, ja se on patentoitu Yhdysvalloissa.
British Medical Journalin vuonna 2005 julkaisemassa tutkimuksessa havaittiin, että didgeridoon soitto auttaa vähentämään kuorsausta ja uniapneaa, kuten myös päiväväsymystä. Tutkimuksen mukaan tämän aiheuttaa ylähengitystien lihasten vahvistuminen, mikä taas vähentää niiden taipumusta painua nukkuessa kokoon.
Fysioakustisen terapiatuolin kehittäjä, edesmennyt Petri Lehikoinen oli kertomansa mukaan saanut idean tuoliinsa muun muassa didgeridoosta, joka toistaa samoja taajuuksia. Lehikoinen teki myös hieman tutkimusta miten fysioakustinen tuoli vaikuttaa didgeridoon soittajaan.
Kuuluisia didgeridoon soittajia

Mark Atkins
William Barton  (Arkistoitu – Internet Archive)
David Blanasi
Wallis Buchanan
John Butler
Ash Dargan
Alan Dargin
Robin DeWan
Darryl Dikarrna
Rolf Harris
David Hudson
Djalu Gurruwiwi
David Greenawald
Stephen Kent
Tuomas Kylänpää
Johan Liljemark
Christian Lindberg
Chris Lombardo
Tommy Mansikka-aho
Wandjuk Marika
Charlie McMahon
Kyle McNee
Adam Plack
Xavier Rudd
Gary Thomas
Graham Wiggins
Gapanbulu Yunupingu
Makuma Yunupingu
Yomunu Yunupingu
Si Mullumby
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
iDIDJ Australia: Australian Didgeridoo Cultural Hub
Dreamtime, World Famous Didjeridu Mailing List
Didgeridoon fysiikkaa
Laajoja artikkeleita, ohjeita ja haastatteluita
Didgeridoo Acoustics from Music Acoustics at UNSW
Kuopion kaupunginkirjasto: Didgeridoon soitto rentouttaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Tacitus

| Publius Cornelius Tacitus |
| --- | --- |
 Kuvitteellinen muotokuva Tacituksesta
Henkilötiedot
Syntynyt: noin 55
Kuollut: 120 (64–65 vuotta)
Kansalaisuus:  Rooman keisarikunta
Ammatti:  senaattori, konsuli, kuvernööri, historioitsija
Kirjailija
Tuotannon kieli: latina
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Publius Cornelius Tacitus (noin 55–120) oli roomalainen senaattori ja historioitsija. Häntä pidetään Rooman merkittävimpänä historioitsijana ja eräänä huomattavimmista roomalaisista kirjailijoista.
Elämä

Tacituksen elämästä tiedetään hyvin vähän. Hän syntyi ehkä Galliassa tai Pohjois-Italiassa senaattori- tai ritarisäätyyn kuuluvaan perheeseen. Hän opiskeli Roomassa ja kävi läpi tavanmukaisen virkauran (cursus honorum). Hänestä tuli senaattori ja vuonna 97 konsuli. Vuosina 112-113 hän toimi Asian provinssin kuvernöörinä. Hän kuoli luultavasti joskus vuoden 115 jälkeen.
Teokset

Tacituksen tyylillinen esikuva oli Sallustius ja hän arvosteli terävästi keisarivaltaa. Hänen historiannäkemyksensä keisarinhovin juonitteluista on ironinen ja pessimistinen. Tacituksella oli omaperäinen, selkeä ja koruton kirjoitustyyli, joka poikkesi sekä hopea- että kultakauden valtavirrasta.
Tacituksen pääteokset ovat kirjat Rooman keisarien historiasta. Taistelu keisarivallasta (Historiae, ”historiankirjat”) kertoo Rooman historian Rooman keisari Neron kuolemasta vuonna 69 eteenpäin. Vain neljä ensimmäistä ja osa viidennestä kirjasta ovat säilyneet. Keisarillisen Rooman historia (Annales, ”vuosikirjat”) kertoo keisari Tiberiuksen valtaannoususta vuonna 14 aina Neron kuolemaan. Kirjoja teoksessa oli ilmeisesti kuusitoista mutta vain kolmannes niistä on säilynyt. Osia 5. ja 16. kirjasta puuttuu ja kirjat 7–10 puuttuvat kokonaan.
Tacituksen pienempiin töihin kuuluu Germania, joka kertoo germaaniheimoista, jotka elivät Rooman valtakunnan ulkopuolella. Tacitus kirjoitti Germanian vuonna 98 jaa. Tacitus korosti luonnonvaraisten kansojen turmeltumattomuudessa olevaa voimaa, mikä on usein tulkittu varoitukseksi germaanien uhasta veltostuneille roomalaisille. Kirjassa Tacitus myös kuvaa alkukantaiset ja kurjuudessa elävät fennit, jotka on perinteisesti yhdistetty saamelaisten esivanhempiin. Teoksesta on kolme suomennosta vuosilta 1904, 1953 ja 1976.
»Fennit ovat ihmeen villejä, viheliäisen köyhiä. Ei heillä ole aseita, ei hevosia, ei asuntoja. Ravintona ovat kasvit, vaatteina nahat, makuusijana maa. Ainoa varallisuus on nuolissa, joita he raudan puutteessa terästävät luilla. Metsästys elättää yhtäläisesti sekä miehiä, että naisia. Nämä näet seuraavat miehiä kaikkialle ja pyytävät osan saaliista. Lapsillakaan ei ole muuta suojaa villieläimiltä ja rajuilmoilta kuin jonkinlainen oksista punottu katos. Sinne palaavat nuoret, se on vanhojen turvapaikka. Mutta tämä on heistä onnellisempaa elämää kuin pelloilla huokaileminen, vaivalloinen talojen rakentaminen sekä milloin toiveikas, milloin pelokas huolenpito omasta ja vieraasta omaisuudesta. Rauhassa jumalilta ja rauhassa ihmisiltä he ovat saavuttaneet sen vaikeimman päämäärän, ettei heidän tarvitse edes mitään toivoa.» 
(Tacitus: Germania. Käännös Tuomo Pekkanen.)
Toinen Tacituksen pienemmistä teoksista on elämäkertateos Agricola, jossa hän kertoo apestaan, roomalaisesta kenraalista Gnaeus Julius Agricolasta. Tacitus kuvaa Britanniassa sotineen valloittajakenraalin toimintaa ja luo henkilökuvan vanhan hyvän ajan roomalaisesta.
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

Taistelu keisarivallasta: Rooman historia 69–70 jKr.  ((Historiae.) Suomentaneet Heikki Laakkonen & Kalle Korhonen)  Helsinki:  Gaudeamus, 2010.  ISBN 978-952-495-179-1
Keisarillisen Rooman historia.  (Annales.) Latinan kielestä suomentanut, johdannolla ja selvittävällä hakemistolla varustanut Iiro Kajanto. Laatukirjat (1. painos 1969 Antiikin klassikot -sarjassa)  Helsinki:  WSOY, 1990 (5. painos 2004).  ISBN 951-0-16172-1
Germania.  ((Germania.) Latinan kielestä kääntänyt ja lyhyesti selittänyt Tuomo Pekkanen. Latinankielinen rinnakkaisteksti)  Helsinki:  Gaudeamus, 1976 (2. painos 1988).  ISBN 951-662-180-5
Agricola.  ((Agricola.) Suomentanut K. J. Hidén. Näköispainos. Alkuteos: Helsingissä: Yrjö Weilin, 1904)  Helsinki:  Kirja kerrallaan, 2004.  ISBN 952-5439-62-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Vapaasti ladattavia Cornelius Tacituksen e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Taistelu Englannista (elokuva)

| Taistelu Englannista> Battle of Britain |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Guy Hamilton
Käsikirjoittaja:  James Kennaway Wilfred Greatorex
Tuottaja:  Harry Saltzman Benjamin Fisz
Säveltäjä:  Ron Goodwin
Kuvaaja:  Freddie Young
Leikkaaja:  Bert Bates
Pääosat:  Michael Caine Harry Andrews Trevor Howard Ian McShane Laurence Olivier Michael Redgrave Christopher Plummer Susannah York ja Robert Shaw
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdistynyt kuningaskunta  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Spitfire Productions
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:   15. syyskuuta 1969  20. lokakuuta 1969  10. lokakuuta 1969
Kesto:  133 min (alkup.) / 151 min
Alkuperäiskieli:  englanti, saksa, puola, ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Taistelu Englannista, myös Taistelu Britanniasta (engl. Battle of Britain) on brittiläinen sotaelokuva vuodelta 1969. Se kertoo RAF:n ja Luftwaffen toisessa maailmansodassa Britannian yllä käymästä ilmasodasta, joka tunnetaan nimellä taistelu Britanniasta. Elokuvan käsikirjoittivat Derek Dempsterin ja Derek Woodin kirjan The Narrow Margin pohjalta James Kennaway ja Wilfred Greatorex. Taistelun Englannista ohjasi Guy Hamilton. Pääosissa nähdään muun muassa Michael Caine, Laurence Olivier, Trevor Howard, Michael Redgrave, Susannah York, Robert Shaw ja Christopher Plummer. Saksan hävittäjävoimien kenraalina toiminut kenraaliluutnantti Adolf Galland toimi elokuvassa konsulttina.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi moittii näyttävien taistelukohtausten kutistuvan sen ajan televisioruuduissa ja antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Taišet

| Taišet Тайшет |
| --- | --- |
 vaakuna
 Irkutskin alue Venäjällä, alla kaupunki alueella
 Taišet
 Koordinaatit: 55.9415°N, 98.0234°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Irkutskin alue
Piiri:  Taišet
Perustettu:  1897
Kaupungiksi:  1938
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  75,72 km²
Väkiluku (2011):  35 481
 – Väestötiheys:  468,6 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+8 (MSK+5)
Suuntanumero(t):  +7 39563
 
 gorodtaishet.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Taišet (ven. Тайше́т) on kaupunki Irkutskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Birjusa-joen varrella 670 kilometriä Irkutskista luoteeseen. Kaupunki on Taišetin piirin keskus. Sen kautta kulkee Novosibirskin ja Irkutskin välinen valtatie M53 sekä Siperian rata, josta haarautuu Baikalin–Amurin rautatie ja Abakaniin johtava rata. Asukkaita on 36 500 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1897. Rautatien, maantien ja jokiyhteyden ansiosta siitä kehittyi huomattava kauppapaikka ja hallinnollinen keskus. Vuonna 1938 Taišetista tuli kaupunki. Siellä on rakennustarvike-, elintarvike ja metsäteollisuutta.
Aiheesta muualla

Taišetin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Irkutskin alueen kaupungit
Taivalkosken vaakuna

Taivalkosken vaakuna
Taivalkosken vaakuna on Taivalkosken kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa metsien ja metsätöiden merkitykseen seudulle, ja siinä kuusikoro esiintyi virallisesti vahvistetussa kuntavaakunassa ensimmäistä kertaa tässä muodossaan.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä justeerisaha, tämän yläpuolella kuusikoroinen lakio; kaikki hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Kaj Kajander, ja Taivalkosken kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 17. kesäkuuta 1959. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 2. syyskuuta samana vuonna.
Armas Taipale

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Armas Taipale |  Armas Taipale |  Armas Taipale |  |
Maa:   Suomi
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Tukholma 1912 | kiekko |  |
|  Kultaa | Tukholma 1912 | kiekkomolemmat kädet |  |
|  Hopeaa | Antwerpen 1920 | kiekko |  |
Armas Rudolf Taipale (27. heinäkuuta 1890 Helsinki – 8. marraskuuta 1976 Turku) oli kiekonheiton suomalainen olympiavoittaja. Hän edusti Suomea kolmissa olympialaisissa 1912, 1920 ja 1924, kiekonheiton lisäksi kerran myös kuulantyönnössä, jossa hän oli Antwerpenin olympialaisissa 1920 kymmenes tuloksella 12,945.
Taipaleen kiekonheiton voittotulos Tukholman olympialaisissa, 45,21, rikkoi Martin Sheridanin neljä vuotta vanhan olympiaennätyksen 4,32 metrillä.
Taipale teki urallaan kolme kiekonheiton Suomen-ennätystä. Ensimmäinen niistä, vuonna 1912 heitetty 45,55, paransi Elmer Niklanderin vanhaa ennätystä 67 senttimetrillä. Hänen viimeinen Suomen-ennätyksensä oli vuonna 1916 heitetty 47,41. Tämä pysyi voimassa vuoteen 1928 saakka, jolloin Antero Kivi rikkoi ennätyksen.
Ammatiltaan Taipale oli liikemies ja varatuomari. Hän asui Yhdysvalloissa vuosina 1923–1974.
Isokokoisen, pituudeltaan 191-senttisen Taipaleen lempinimi oli ”Iso-Armas”.
Saavutuksia

kaksi olympiakultaa, Tukholma 1912 (kiekonheitto tuloksella 45,21 metriä ja kiekonheitto, molemmat kädet yhteistulos 82,86 (44,68 + 38,18))
olympiahopeaa, Antwerpen 1920 (kiekonheitto tuloksella 44,19 metriä)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Armas Taipale Wikimedia Commonsissa
Arponen, Antti O.: / Taipale, Armas (1890–1976) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  12.1.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Miesten kiekonheiton olympiavoittajat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Tilastopaja 🔒  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Armas Taipaleen hauta Turun hautausmaalla.
Taivassalon vaakuna

Taivassalon vaakuna
Taivassalon vaakuna on Taivassalon kunnan tunnus. Vaakunan keskiaikainen purjealus viittaa rannikkopitäjällä jo ristiretkiaikoina olleisiin meriyhteyksiin sekä keskiaikaiseen laivastoasevelvollisuuteen, josta säilyneet tiedot ovat peräisin juuri Taivassalosta.
Vaakunan selitys kuuluu ”punaisessa kentässä kultainen yksimastoinen purjealus, jonka purjeessa punainen Mantovan risti.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Taivassalon kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 21. lokakuuta 1953. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 11. helmikuuta 1954.
Syväri

| Syväri Свирь, Svir |
| --- | --- |
 Syvärin uomaa Voznesenjessä.
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Olhava, Lotinanpelto, Podporožje
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Syvärin valuma-alue
Pinta-ala:  83 200 km² 
Pääuoman pituus:  916 km 
Pääuoman osuudet:  Neva ←Laatokka ←Syväri ←Ääninen ←Vodlajoki ←Vodlajärvi ←Ileksa ←Kalgatsinskoje ←Verhjaja
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Ääninen, Voznesenje
 :  61.0082°N, 35.4917°E
Laskupaikka:  Laatokka, Sviritsa
 :  60.5187°N, 32.7466°E
Esteet:  kaksi voimalaa (sulut)
Sivu-uomat:  Paksujoki, Ojatti, Vaaženinjoki, Jyvenjoki
Taajamat:  Svirstroi, Podporožje, Voznesenje
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  33,3 m
Laskukorkeus:  4,8 m  
Korkeusero:  28,5 m
Pituus:  224 km 
Keskileveys:  0,1 – 12 km  
Kaltevuus:  0,13 m/km
Keskivirtaama:  790 m³/s  
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Syväri (ven. Свирь, Svir, vepsäksi Süvär' ) on Venäjän Leningradin alueella virtaava 224 kilometriä pitkä joki, joka alkaa Äänisestä ja laskee Laatokan Syvärinlahteen.
Vesivoimaa ja vesiliikennettä

Korkeusero joen niskan ja suiston välillä on 28 metriä. Joessa on kaksi vesivoimalaitosta, vuonna 1933 käyttöön otettu Ala-Syvärin voimalaitos ja 1952 käyttöön otettu Ylä-Syvärin voimalaitos, jotka jakavat joen kolmeen jaksoon, Ala-Syväriin (80 kilometriä pitkä), Keski-Syväriin (45 km) ja Ylä-Syväriin (95 km). Patoamisen seurauksena joen yläjuoksulle on muodostunut suuri mutta matala Iivinän tulva-alue, jossa vedenpinta on lähes Äänisen tasolla.
Syväri muodostaa osan Vienanmeren-Itämeren vesitiestä, johon kuuluvat Stalinin kanavat, ja osan suuremmasta Volgan–Itämeren vesitiestä, johon kuuluu Marian kanavisto. Nämä vesireitit yhdistävät Moskovan ja Pietarin kaupungit toisiinsa ja Vienanmereen. Vesireitillä liikennöi suuriakin jokialuksia. Vesiliikenteelle tarkoitettu Laatokan kanava alkaa Syväriin yhtyvän Paksujoen suistosta ja päättyy Nevan niskalla. Kanava seuraa Laatokan etelärantaa ja se on yhteydessä esimerkiksi Olhavanjokeen ja Säsjokeen. Syvärin tavarankuljetuksessa ja matkailijaliikenteelle tarkoitettuja päälaitureita on Voznesenjessä, Podporožjessa, Lotinapellossa ja Sviritsassa.
Hydrologiaa

Syvärillä vesi putoaa Ääniseltä Laatokkaan yhteensä 28 metriä. Veden virtaama on keskimäärin 790 m³/s /tai 785 m³/s ). Pintaveden virtaus vaihtelee 0,5 kilometriä tunnissa koskien ja virtapaikkojen 10–12 kilometriä tunnissa. Syväri jäätyy yleensä marras-joulukuussa, mutta säistä riippuen se voi jäätyminen siirtyä tammikuullekin asti. Lämpiminä talvina ei virtapaikkoihin synny jääpeitettä. Jäidenlähtö tapahtuu yleensä huhtikuun jälkipuoliskon ja toukokuun alkupuoliskon välillä. Ensin lähtevät Syvärin omat jäät liikkeelle ja sitten tulevat (mahdollisesti) Ääniseltä tulevat jäät. Molempien jäidenlähdöt ovat yleensä peräkkäiset ja saattavat kestää 2–4 viikkoa. Jäät muodostavat erityisesti alajuoksulle jääpatoja, jotka nostavat siellä vedenpintaa metrin tai pari. Joen alajuoksulla on joensuussa usein avantoja.
Luontoarvoja

Joella liikennöi kesäisin matkustajalaivoja Pietarista ja Laatokan kaupungeista. Myös kalastus kiinnostaa venäläisiä kovasti. Joessa elää ainakin toutain, lohi, lahna, harjus, hauki, kuha, mutu, säyne, särki, made ja monni. Siian kalastus on kielletty ympäri vuoden, mutta muitakin kaloja voi kalastaa vain asutuksen lähellä.
Syvärin ylittävä silta lähellä Lotinapeltoa.
Syvärin silta jatkosodan aikana.
Ylä-Syvärin voimalaitos
Sulku Syvärin yläjuoksulla.
Sulku alajuoksulla Ala-Syvärin voimalaitoksen lähistöllä.
Nykyisin Syvärinniskalla on lauttayhteys jatkosodassa rakennetun sillan tilalla.
Historiaa

Jatkosodan aikana suomalaisen Karjalan armeijan joukot saavuttivat Syvärin Lotinapellossa 7. syyskuuta 1941 ja etenivät jonkin matkaa joen yli, jossa pitivät asemansa Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alkamiseen asti. Kenraalimajuri Paavo Talvelan johtaman armeijakunnan oli tarkoitus kohdata saksalaiset alueella, mutta saksalaisten eteneminen oli juuttunut paikoilleen Tihvinässä. Asemasodan aikana suomalaiset pioneerit rakensivat kaksi uutta ja korjasivat kolme vanhaa joen ylittävää siltaa. Syvärinniskaan eli Voznesenjaan rakennetun sillan pituus oli 392,15 metriä ja kantavuus 12 tonnia, se vihittiin käyttöön 5. huhtikuuta 1942. Rovskojen uuden sillan pituus oli 507 metriä ja se valmistui kesäkuussa 1944. Vanha rautatiesilta korjattiin syksyllä 1941 ja muutettiin samalla maantiesillaksi. Syvärin voimalaitoksen silta ja Nishin proomusilta valmistuivat 23. maaliskuuta 1942.
Syvärinjoen suistoalue vuoden 1954 kartassa
Syvärinjoen keskialue vuoden 1954 kartassa
Syvärin valuma-alue > Yleistä

Syvärin valuma-alueen pinta-ala on joki mukaan lukien noin 84 400 neliökilometriä, josta Äänisen valuma-aluetta on 62 800 neliökilometriä. Valuma-alueiden pinta-alojen erotus on 21 600 neliökilometriä, jota tässä kutsutaan Syvärin alueeksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Syväri Wikimedia Commonsissa
Ramsar Sites: Svir delta[vanhentunut linkki] (englanniksi) (wetlands.org)
Silta Syvärin yli.
Syvärin valuma-alue ja sen tärkeimmät sivujoet
Taivalkosken kirkonkylä

Taivalkosken nykyinen kirkko.
Jalavan kauppa.
Taivalkosken rautatieasema.
Taivalkosken kirkonkylä on Taivalkosken kunnan keskustaajama. Keskustaajama sijaitsee Iijoen varressa valtatien 20 varrella, noin 155 kilometriä Oulusta koilliseen. Kuusamosta matkaa on noin 65 kilometriä. Taajamassa asui vuoden 2014 lopussa 1 945 asukasta.
Taivalkosken kirkonkylälle rakennettiin 1800-luvulla saha, jonka myötä asukkaiden määrä kasvoi. Vuonna 1877 päätettiin siirtää Jokijärveltä Taivalkosken ensimmäinen kirkko kirkonkylään. Kirkko oli käytössä vuoteen 1925, jolloin se paloi salamaniskusta. Uusi kirkko valmistui vuonna 1933.
Kirkonkylältä löytyy taivalkoskelaisten keskeisimmät palvelut. Kirkonkylällä sijaitsee muun muassa Suomen vanhin edelleen toiminnassa oleva kauppa Jalavan kauppa, joka on toiminut nykyisellä paikallaan vuodesta 1883.
Kirkonkylän pohjoispuolella sijaitsee lakkautettu Taivalkosken rautatieasema, joka oli Paltamon Kontiomäeltä lähtevän Ämmänsaaren-Taivalkosken-radan pohjoisin asema.
Kirkonkylältä lähtevät tieyhteydet Pudasjärvelle, Kuusamoon, Posiolle, Jokijärven kylään sekä Puolangalle. Talonpojantien ja valtatien 20 risteyksestä lähtevä seututie 800 on Suomen pisin seututie, joka kulkee Metsäkylän, Näljängän ja Joukokylän kautta Puolangan kirkonkylälle, josta se etenee Vaalan, Siikalatvan ja Haapaveden kautta Ylivieskaan.
Tadžikin kieli

| Tadžikki |
| --- | --- |
Oma nimi:  тоҷикӣ, تاجیکی‎, tojikī
Tiedot
Alue:  Tadžikistan ja muut Keski-Aasian valtiot
Virallinen kieli:   Tadžikistan
Puhujia:  noin 4,5 miljoonaa
Kirjaimisto:  kyrillinen, arabialainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  indoiranilaiset kielet – iranilaiset kielet – läntiset iranilaiset kielet – lounaisiranilaiset kielet – persialaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  tg
ISO 639-2:  tgk
ISO 639-3:  tgk
 Ohje 
Tadžikin kieli eli tadžikki (tadžikiksi забони тоҷикӣ, zaboni todžikí) on Tadžikistanissa ja sen lähialueilla asuvien tadžikkien puhuma indoeurooppalaisten kielten iranilaiseen ryhmään kuuluva kieli. Sitä voi pitää myös yhtenä persian kielen standardisoiduista muodoista. Se on Tadžikistanin virallinen kieli.
Levinneisyys ja puhujamäärä

Tadžikistanin lisäksi tadžikkeja asuu Uzbekistanissa, Kirgisiassa, Kazakstanissa ja Turkmenistanissa sekä Afganistanissa ja Iranissa. Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan Neuvostoliitossa oli 4,2 miljoonaa tadžikkia. Afganistanissa heitä on noin 3 miljoonaa ja Iranissa 50 000. Venäjällä tadžikin puhujia on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 131 500 henkeä.
Suurin osa tadžikeista on kaksikielisiä. Tadžikistanin pohjoisosissa he puhuvat myös uzbekkia ja kaupungeissa venäjää. Monet tadžikit osaavat kirgiisiä, kazakkia tai turkmeenia. Jagnobit ja pamirilaiset kansat puhuvat tadžikkia toisena kielenään.