stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ljubov Orlova

Ljubov Orlova venäläisessä postimerkissä.
Ljubov Petrovna Orlova (ven. Любо́вь Петро́вна Орло́ва, 11. helmikuuta (J: 29. tammikuuta) 1902 nykyisen Moskovan alueen Zvenigorod – 26. tammikuuta 1975 Moskova) oli yksi 1930–1940-lukujen suosituimmista neuvostoliittolaisista elokuvanäyttelijättäristä.
Ljubov Orlova opiskeli Moskovan konservatoriossa ja teatteriopistossa. Vuosina 1926–1933 hän työskenteli Nemirovitš-Dantšenkolle nimetyssä musiikkiteatterissa. Valtavan suosion hänelle toivat roolit Grigori Aleksandrovin ohjaamissa musiikkielokuvissa ”Iloiset pojat” (Vesjolyje rebjata, 1934), ”Sirkus” (Tsirk, 1936), Volga-Volga (1938), ”Valoisa tie” (Svetlyi put, 1940) ja ”Kevät” (Vesna, 1947).
Vuodesta 1955 lähtien Orlova työskenteli Mossovetille nimetyssä teatterissa. Hänet on palkittu Leninin kunniamerkillä. Vuosina 1941 ja 1950 hän sai Stalin-palkinnon. Vuonna 1950 hänelle myönnettiin Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ljubov Orlovalle omistettu sivusto (venäjäksi), (englanniksi)
Lehtiselleri

| Lehtiselleri |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Apiales
Heimo::  Sarjakukkaiskasvit Apiaceae
Suku::  Sellerit Apium
Laji::  graveolens
Muunnos::  dulce
Kolmiosainen nimi
 Apium graveolens var. dulce  (Mill.) DC. 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehtiselleri eli ruotiselleri, myös varsiselleri, (Apium graveolens var. dulce) on sellerin muunnos. Se on ruokakasvi, joka on kotoisin Italiasta. Se ei muodosta mukulaa kuten sukulaisensa mukulaselleri; sen syötävä osa ovatkin lehdet ja lehtiruodit, jotka korjataan myöhään syksyllä. Lehtiselleri on melko hidaskasvuinen, kaksivuotinen kasvi, joka tarvitsee pitkän kasvukauden. Lehtisellerin maku on makeahko, miedompi kuin mukulasellerillä.
Kasvatus

Lehtiselleri vaatii pitkän kasvuajan, joten se kannattaa ensin kasvattaa taimeksi ja istuttaa vasta lämpimien säiden saavuttua ulkotiloihin. Siemenet kylvetään taimikasvatukseen soveltuvalle alustalle helmi-maaliskuussa, istuttaminen kannattaa jättää kesäkuulle, jolloin taimet istutetaan riveihin, toisistaan 30 cm välein. Lehtiselleri tarvitsee kastelua ja ravinteikkaan, kuohkean ja multavan maan, ja sen kasvuaika on noin 200–240 päivää. Se on korjuuvalmis, kun ruodit ovat mureita ja helposti katkeavia.
Käyttö ruoanlaitossa

Lehtiselleriä käytetään ruoanlaitossa
dippivihanneksena
padoissa
keitoissa
mausteena mm. salsakastikkeessa
salaateissa mm. Waldorfin salaatissa
koristeena mm. Bloody Mary -drinkissä
Aiheesta muualla

United States Department of Agriculture (USDA)
Suomalaiset hyötypuutarhakasvit
| --- | --- |
Juurekset:   lanttu  mustajuuri  nauris  palsternakka  porkkana  piparjuuri  punajuuri  retiisi  selleri 
Kaalit:   keräkaali  kiinankaali  kukkakaali  kyssäkaali  lehtikaali  punakaali  parsakaali  ruusukaali  kurttu- eli savoijinkaali 
Kurkkukasvit:   kurkku  kesäkurpitsa  kurpitsa  spagettikurpitsa 
Mausteet:   basilika  humala  kirveli  krassi  kumina  kurkkuyrtti  kynteli  lipstikka  meirami  minttu  persilja  rakuuna  rosmariini  salvia  sitruunamelissa  tilli  timjami 
Mukulakasvit:   maa-artisokka  peruna 
Palkokasvit:   herne  härkäpapu  tarhapapu 
Sipulit:   hillosipuli  ilmasipuli  jättisipuli  purjo  sipuli  ruohosipuli  ryvässipuli  valkosipuli  vihersipuli 
Muut kasvikset:   endiivi  fenkoli  latva-artisokka  lehtisalaatti  lehtiselleri  mangoldi  maissi  paprika  parsa  pinaatti  raparperi  tomaatti
Laserdisc

| LaserDisc |
| --- | --- |


Tyyppi:  Optinen levy
Enkoodaus:  PAL, NTSC
Kapasiteetti:  60 min (CAV)   120 min (CLV)
Lukumekanismi:  780 nm puolijohdelaser
Kehittäjä:  Philips ja Pioneer
Käyttötarkoitus:  Videotallenteiden sekä datan tallennus
Lyhenne:  LD
Pidennys:  LaserDisc   LaserVision
LaserDisc-kuvalevy (LaserVision) on Philipsin ja Pioneerin kehittämä optinen kuvantallennusformaatti. LaserDisc-kuvalevyissä käytettiin vastaavaa lasersäteellä optisesti luettavan levyn tekniikkaa kuin nykyisissä CD-, DVD- ja Blu-ray-levyissäkin. Toisin kuin DVD-levyissä, LaserDiscille talletettu videosignaali on tallennettu analogisen signaalin pohjalta (ei digitaalisen).
Historiaa ja kilpailijoita

12. joulukuuta 1972 MCA esitteli Disco-Vision järjestelmän prototyyppiä lehdistölle. Samaan aikaan Philipsillä oli työn alla oma vastaava järjestelmä ja otti yhteyttä. Tämä johti yhteistyöhön syyskuussa 1974 tahojen välillä. Samaan aikaa RCA-yhtiöllä oli työn alla stylus-pohjainen (ei optinen) SelectaVision.
LaserDisc tuli ensimmäisenä markkinoille Yhdysvalloissa vuoden 1978 lopulla nimellä LaserVision. Euroopassa markkinointi aloitettiin Englannista toukokuussa 1982. Vuonna 1981 kilpailijaksi tuli yhdysvaltalaisen RCA-yhtiön Capacitancy Electronic Disc (CED), josta käytettiin myös nimeä SelectaVision. Kolmas laserkuvalevyformaatti oli japanilaisen JVC:n Video High Density (VHD).
Laserdiscin haitaksi on sanottu sen korkea hinta, jonka ansiosta halvemmat järjestelmät kuten VHS yleistyivät. Koska Laserdisc ei käyttänyt tiedon pakkausta siihen mahtui aluksi vain 30 minuutin edestä videota (myöhemmin 60 minuuttia) yhdelle puolelle johtaen tarpeeseen vaihtaa puolta tai levyä kesken elokuvan. Laserdisc myös naarmuuntui herkästi ja analogisella Laserdiscillä ei ollut kykyä toipua niistä toisinkuin myöhemmät digitaaliset muodot kuten DVD. Varhaisten levyjen heikon valmistuslaadun johdosta ne myös "pilaantuivat".
RCA:n ennakoima myynti ei CED:lle ei toteutunut, arviolta koska se ei ottanut huomioon VHS-järjestelmää, joka pystyi myös tallentamaan, ja videoiden vuokrausta.
LaserDiscin käyttökohteet

Philips huomasi jo CD-äänilevyn kehitystyön alussa mahdollisuuden tallentaa optisesti luettaviin laserlevyihin videokuvaa ja ääntä. Tekniikka mahdollisti videomateriaalin esittämisen erittäin korkeatasoisena sen ajan kotivideonauhureihin verrattuna. Vaikka levyillä olevan videomateriaalin käyttö olikin yksisuuntaista eli käyttäjä ei pystynyt itse tallentamaan levylle, se alkoi kaikesta huolimatta saada suosiota varsinkin niiden keskuudessa, jotka arvostivat suuresti äänen ja kuvan laatua. Videotykkien tuleminen markkinoille avasi LaserDisc-levyille markkinat niiden kotielokuvaharrastajien keskuudessa, jotka tahtoivat katsoa elokuvia kotioloissa valkokankaalta kustannuksista huolimatta. Kotivideonauhureiden tekniikan epävakaa kuvanlaatu näkyi jo liiaksi videotykillä valkokankaalle heijastetussa kuvassa, mihin LaserDisc-levyjen laatu toi parannuksen. Levy ei myöskään laserluennasta johtuen videonauhan tavoin kulunut käytössä, ja levylle tallennettujen kappaleiden ansiosta tietty kohta tallenteesta löytyi helposti, siinä missä videonauhaa joutui kelaamaan vastaavassa tilanteessa. Tuolloin videonauhureiden kelausnopeudet eivät myöskään olleet yhtä nopeita kuin myöhemmissä laitteissa, mikä tosin oli parempi kasettien kunnon säilyttämiseksi. Philips yritti 80-luvun alussa markkinoida LaserDisc-levyjä myös tietokoneilla luotavien tietokantojen tallennuskäyttöön, mutta luopui yrityksestä hyvin lyhyessä ajassa ja keskittyi enemmän CD-levyjen kehitystyöhön.
LaserDiscin käyttökohteet > Elokuvat, kielet ja tekstitys

LaserDisc-elokuvia painettiin useilla eri kielialueilla. Levyt olivat Yhdysvalloissa ja Japanissa NTSC-järjestelmän mukaisia ja Euroopassa PAL-järjestelmän mukaisia. Japanin markkinoilla elokuvien tuotanto jatkui vuoteen 2000. Euroopan suuriin maihin kuten Ranskaan ja Saksaan tuotettiin myös näille kielille jälkiäänitettyjä levyjä suosituista elokuvista. Tekstityksiä käytettiin kuvaan poltettuina eri kielialueilla. Yhdysvalloissa 1990-luvulla julkaistuille levyille oli pääsääntöisesti piilotettu kuulovammaisille tarkoitettu Closed Caption -tekstitys NTSC-videosignaalin 21. juovaan. Eurooppalaisissa levyissä oli myös mahdollisuus teksti-TV-tekstitysten tallentamiseen. Japanissa oli myöhäisessä vaiheessa käytössä LD-G tekstitys, jolla levyllä saattoi olla useampia tekstityskieliä ja grafiikkaa. Mikäli soittimessa oli tämä ominaisuus, katsoja pystyi vaihtamaan tekstitystä, esimerkiksi piilottamaan japaninkielisen kuvaan poltetun tekstin englanninkielisen LD-G tekstityksen alle. Closed Caption ja LD-G-tekstit saattoivat olla myös samalla levyllä rinnan.
LaserDiscin käyttökohteet > Muut ohjelmatallenteet

Vähitellen LaserDisc-tallenteiden ohjelmatarjontaa laajennettiin ja pelkkien elokuvien lisäksi niillä oli saatavilla myös musiikkiohjelmia kuten musiikkivideoita tai musiikkiyhtyeiden televisioituja esiintymisiä, joiden näkeminen normaaleissa TV-lähetyksissä oli muutoin harvinaista. Myös joitakin dokumenttiohjelmiakin tai muita erittäin suosittuja TV-ohjelmia markkinoitiin LD-levyillä. Niiden ohjelmatarjonta on ollut mitä todennäköisimmin nykyisten DVD-levyillä saatavan ohjelmatarjonnan selvänä esikuvana. Monia LaserDiscillä julkaistuja tallenteita, kuten suosittujen elokuvien erikoisversiot, ei ole julkaistu DVD-levyinä tai VHS:llä.
Tekniset ominaisuudet > CD-Video

Vuonna 1987 julkaistiin CD-Video (CD-V) tai Video Single Disc (VSD) niminen formaatti. Nämä levyt olivat 12 cm kokoisia, ja niissä oli analoginen LaserDisc-videoraita, sekä myös normaalissa CD-soittimessa toistettava PCM-ääniraita. Yleisin käyttötarkoitus näillä oli lyhyiden videotallenteiden, kuten musiikkivideoiden julkaisu. CD-Video-levylle pystyi tallentamaan noin 5 minuuttia videota sekä noin 20 minuutin ääniraidan. Järjestelmä ei ollut kovin suosittu, ja sitä ei pidä sotkea vielä vuonna 1993 julkaistuun Video-CD-formaattiin.
Tekniset ominaisuudet > Tallennettavat formaatit

Lähinnä ammattilaisille tarkoitettuja tallennettavia LD-levyjä on myös ollut olemassa, mutta näitä ei ole koskaan tuotu markkinoille kuluttajia varten. Näitä levyjä on ollut kahta eri tyyppiä, CRVdisc, eli Component Recordable Video Disc, sekä RLV, Recordable LaserVision. Tallennettavan DVD-levyn tavoin väriltään violettipohjainen RLV on ollut toistettavissa millä tahansa LaserDisc soittimella.
LaserDisc nykyään

LaserDisc-levyjen valmistus loppui vuonna 2000 ja niitä toistavien laitteiden valmistus lopetettiin tammikuussa 2009. LaserDisc on kuitenkin edelleen suosittu niiden keskuudessa, jotka eivät pidä uudemmista kuvantoistoformaateista. Syitä tähän on muun muassa heidän mielestään sulavampi ja aidompi kuva, parempi äänenlaatu joko häviöttömästä tai vähäisemmästä pakkauksesta johtuen, ja valikoiden sekä ohittamattomien tekijänoikeusvaroitusten puuttuminen. Myös edelleenkin voimissaan oleva LD-levyjen käyttösovellutus on ollut karaoke.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.laserdiscarchive.co.uk/ (Arkistoitu – Internet Archive) Paljon LaserDisc-soittimia sekä tietoa ja kuvia niistä.
http://www.lddb.com/ LaserDisc Database - Tietoa eri LaserDisc-tallenteista.
http://www.epanorama.net/faq/sfnet.harrastus.audio+video/video.html#kuvalevy Tietoa LaserDiscistä sfnet FAQ:ssa.
Pioneer CLD-D925, LaserDisc-soitin.
Pioneer VDR-V1000, tallentava LaserDisc soitin.
Käkisalmen linna

Käkisalmen linna
Käkisalmen linna (ven. Крепость Корела, Krepost Korela, ruots. Keksholms fästning) on linnoitus Vuoksen pohjoisen laskuhaaran suulla Käkisalmessa, Venäjälle kuuluvassa Karjalassa Suomen vuonna 1944 luovuttamalla alueella.
Ensimmäinen kirjallinen maininta käkisalmelaisista on Novgorodin ensimmäisessä kronikassa vuoden 1143 kohdalla. Arkeologisten tutkimusten perusteella paikalla on ollut ihmistoimintaa vähintään 1100-luvulta lähtien ja hirsirakenteita vähintään 1200-luvulta lähtien, jolloin karjalaisten linnoitus sijaitsi paikalla. Novgorodin 1300-luvulla rakennuttama kivilinna on historian eri vaiheissa kuulunut Moskovan suuriruhtinaskunnalle, Ruotsille, Venäjän keisarikunnalle, Suomelle, Neuvostoliitolle ja Venäjälle.
Rautakausi

Ensimmäisen puisen linnoituksen paikalle rakensivat karjalaiset. Vanhimmat paikalta löytyneet esineet ovat läntisen Suomen rautakautiselle pukumuodille tyypillisiä tasavartisia pronssisolkia, jotka on ajoitettu 600–700-luvuille. Nämä korut ovat kuitenkin saattaneet ajautua paikalle myöhemmän maankäytön seurauksena. Arkeologisissa kaivauksissa löytyneen ohranjyvän radiohiiliajoitus ajoittaa saaren ihmistoiminnan 1100-luvulle. Myös alueelta löytyneet lukuiset esineet kertovat alueen olleen karjalaisten käytössä niin sanotulla ristiretkiajalla.
Vuoksi toimi karjalaisten kulkureittinä sekä Saimaalta Laatokalle, että Laatokan ja Viipurinlahden välillä. Karjalaiset linnoittivat Laatokan ja Viipurinlahden välisen jokiosuuden kolmella linnoituksella. Viipurin ja Käkisalmen linnoilla turvattiin vesireitin ääripäät ja Tiurinlinnalla joen ainoa paikka jossa veneet oli kiskottava koskien ohi vetotaivalta pitkin. Tämä linnoitusjärjestelmällä pystyttiin kontrolloimaan Vuoksen liikennettä ja pitämään poissa eri suunnista tulevat uhkaajat.
Keskiaika

Linnan karjalainen vaihe päättyi ruotsalaisten hyökkäykseen vuonna 1294 niin sanotun kolmannen ristiretken yhteydessä. Ruotsalainen sotajoukko valloitti linnan Sigge Laken johdolla. Ennen hyökkäystään Käkisalmelle he olivat edellisenä vuonna 1293 tuhonneet karjalaisten linnoitetun kauppapaikan Viipurin linnan paikalla. Vuonna 1295 linnan valloittivat novgorodilaiset, jotka tulivat paikalle myös vuonna 1310 ja hävittivät Käkisalmen kaupungin. Vuonna 1314 puolestaan pieni karjalaisjoukko valloitti linnan. He kutsuivat ruotsalaiset apuun, koska eivät pystyneet pitämään linnaa hallussaan yksin. Novgorodilaiset kuitenkin saivat linnan takaisin ja rankaisivat kapinoitsijoita ankarasti.
Linna oli novgorodilaisilla kaikkiaan lähes 300 vuotta, vaikka ruotsalaiset yrittivät saada linnan haltuunsa vuosina 1322 ja 1348 ja karjalaiset nousivat Käkisalmen kapinaan vuonna 1337 linnaa hallinnutta liettulaista ruhtinasta, Narimantasia, vastaan. Vuonna 1360 tulipalo hävitti linnan liki perusteellisesti. Vuonna 1411 ruotsalaiset saivat linnan haltuunsa lyhyeksi ajaksi.
Linnasaaren osia on rakennettu ja parenneltu eri aikoina eri tahtiin. Alun perin pientä linnasaarta on laajennettu maansiirroilla ja hirsiperustustöillä 1300-luvulta lähtien. Vuodesta 1310 lähtien linnaa asuttivat novgorodilaiset yhdessä karjalaisten kanssa. Asukkaiden lukumääräksi on arvioitu 300–330 henkeä.
Novgorodin kronikoissa Korelaksi kutsuttu linnoitus mainitaan ensimmäisen kerran 1143, ja ruotsalaisissa kronikoissa siellä mainitaan asutun 1294. Kaupunki linnoitettiin kivimuurein 1200-luvulla. 1400-luvulla Korelan mainitaan olevan Novgorodin ruhtinaskunnan toiseksi suurin kaupunki. 1330-luvulla Novgorodion kauppatasavalta läänitti Korelan (Käkisalmen) linnoituksen (samoin kuin Pähkinälinnan ja Laatokankaupungin, eli siis käytännössä koko Vatjan viidenneksen) herttua Narimantasille (n. 1298 – 1348).
Vuonna 1383 Novgorodin kauppatasavalta läänitti Korelan (Käkisalmen) linnoituksen (samoin kuin Kaprion ja Pähkinälinnan) herttua Patrikasille (n. 1340 – k. 1408 jälkeen), Narimantasin pojalle, mutta kaupungin kauppiaiden valitettua hänen hallituksestaan, jo seuraavana vuonna (1384) Patrikasin oli suostuttava vaihtoon, jolla luopui Käkisalmesta ja sai sijaan Russan ja Laatokankaupungin. Herttua Patrikas vaikutti Karjalassa ja Inkerissä Novgorodin vasallina ainakin 1383–1397, ja vuonna 1408 hän (Inkerinmaalla kasvaneiden) nuorempien poikiensa Jyrkin (Georgios, Juri) ja Teuvon (Theodoros, Fjodor) kanssa asettui Moskovaan suuriruhtinas Vasili I:n suojelukseen.[lähde? ]
Suurin osa 1400- ja 1500-luvusta kului rauhallisesti.
1500-luvun lopusta 1700-luvun vaihteeseen

Vuonna 1573 suomalainen sotapäällikkö Herman Fleming hyökkäsi ratsupartiollaan linnan kimppuun saaden poltetuksi vain kolme linnaa ympäröivää luostaria.
Marraskuun alussa 1580 hyökkäsi ruotsalais-suomalainen sotajoukko sotapäällikkö Pontus De la Gardien johdolla Käkisalmen lähettyville sulkien kaupungin joka puolelta. Piiritystykit asetettiin Tenkalahden kylän puolelle ruotsalaisten leiriin. Vuoksen puolelta estettiin kulku linnaan vartiolaivoilla ja -veneillä. Iltapuolella 4. marraskuuta alkoi linnan ja kaupungin pommitus silloin vielä monin paikoin tuntemattomilla kuumennetuilla kuulilla, jotka sytyttivät kaupungin palamaan, ja seuraavan yön kauhut nöyryyttivät Kvasninin sopimukseen.
Käkisalmi pysyi ruotsalaisilla vuoteen 1597, jolloin sopimuksen mukaan oli linna luovutettava venäläisille, jotka myös jatkoivat linnan rakennustöitä. Linnasta tuli niin vahva, että Jaakko de la Gardie sai tehdä puoli vuotta piiritystöitä ennen kuin Käkisalmen linna oli taas ruotsalais-suomalaisen valloitusjoukon hallussa.
Ruotsin jouduttua sotaan 1600-luvun puolivälissä Kaarle X Kustaan noustua valtaistuimelle vei kuningas sotaväen linnasta ulkomaille niin tarkoin, että ruptuurisodassa linna oli vähällä joutua venäläisten käsiin, sillä valtakunnan syrjäisen itäosan vartiointi jäi lähes kokonaan invalidien varaan. Linnaa puolustaneella Olavi Pentinpojalla oli käytössään vain 171 miestä. Tällä miesjoukolla hän puolusti linnaa kolmen kuukauden ajan 2 500 miehistä hyökkääjää vastaan. Lopulta venäläiset luopuivat aikeestaan menetettyään 1 000 miestä riveistään. Linnan rohkea päällikkö aateloitiin nimellä Granatenburg hänen kestämänsä venäläisten kranaattitulen johdosta.
1700-luvun alusta nykypäivään

Vuonna 1703 Pietari Suuri oli pannut alulle Pietarin kaupungin, ja koska Pietaria piti lännen puolelta suojata hyvin, halusi Pietari pääkaupunkinsa suojaksi myös Käkisalmen ja Viipurin linnat. Pietari-tsaari oli antanut määräyksen, että kaupunkia oli kohdeltava hellävaroen. Linnan puolustaja katsoi olevansa pakotettu siedettävillä ehdoilla antautumaan, ja venäläiset ottivat linnan haltuunsa 9. syyskuuta 1710.
Rajan siirryttyä Kymijokeen oli Käkisalmen linnan merkitys rajalinnana rauennut.
Vuonna 1812 linnan alue siirtyi muun Vanhan Suomen mukana osaksi Suomen suuriruhtinaskuntaa. Linna oli vielä sotilaallisessa käytössä noin vuoteen 1850. Tämän jälkeen linna oli tyhjillään noin 40 vuotta alkaen rappeutua, minkä jälkeen sitä alettiin kunnostaa muistomerkiksi.
Linnan torniin oli 1894–1939 sijoitettuna Käkisalmen kaupungin omistama kansatieteellinen museo. Moskovan rauhassa vuonna 1940 linna muiden luovutettavien alueiden tavoin siirtyi Suomelta Neuvostoliitolle.
Nykyään linnan pihalla järjestetään kesäjuhlia kotiseutuhengessä suomalaisten ja nykyisen Käkisalmen kaupungin asukkaiden yhteistyönä. Linnan museossa on Käkisalmen historiasta kertova näyttely.
Linnan rakentajia ja työnjohtoa sekä muuta henkilöstöä

Antonius Rosetti; rakennusmestari
Bresselisij Johannes Baptista; italialainen rakennusmestari, sotilasinsinööri Käkisalmessa vuonna 1580
Matias Petri; Käkisalmen linnan saarnaaja
Peter Kristianinpoika Tesche. Hän oli tullut Käkisalmen linnanapteekkariksi vuonna 1593 Jören Möllerin jälkeen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Käkisalmen linna Wikimedia Commonsissa
Pohjoismaiden ainoa "oubliette" salaperäiset naisvangit ja paljon muutakin. Kiertokäynti vanhimmassa rajalinnassamme, Uusi Suomi, 06.06.1937, nro 149, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Linnan sisäpihaa
Ida Outhwaite

The Waterfall Fairy, Ida Rentoul Outhwaiten kuvitusta teoksesta The Enchanted Forest vuodelta 1921.
Ida Outhwaite (9. kesäkuuta 1888 – 25. kesäkuuta 1960) oli australialainen lastenkirjojen kuvittaja, kirjailija ja taiteilija. Hänen ristimänimensä oli Ida Rentoul, ja hänen vanhempansa olivat pastori John Laurence Rentoul ja Annie Isobel Rattray.
Idan vanhempi sisar Annie Rentoul (1882–1978) kirjoitti keijukaisia käsitelleitä tarinoita, joista ensimmäiset kuusi julkaistiin vuonna 1903 New Idea -lehdessä. Tarinoiden kuvituksesta vastasi Ida. Ensimmäisen tosiasiallisen oman satukirjansa The Lady of the Blue Beads Ida ja Annie Rentoul julkaisivat vuonna 1908.
Vuonna 1909 Ida Rentoul avioitui liikemies Arthur Grenbry Outhwaiten (1875–1938) kanssa. Ida Rentoul Outhwaite, kuten häntä nyt kutsuttiin, ei avioiduttuaan julkaissut noin vuosikymmeneen mitään vaan keskittyi perhe-elämään. Pariskunnalle syntyi neljä lasta.
Kustannusyhtiö A & C Black julkaisi vuosina 1921–1930 viisi Outhwaiten teosta. Vuonna 1921 julkaistuun teokseen The Enchanted Forest kirjoitti tekstiosuudet hänen miehensä. Ida Outhwaiten ja Annie Rentoulin ehkä suosituin teos The Little Green Road to Fairyland puolestaan julkaistiin seuraavana vuonna.
Outhwaiten molemmat pojat kuolivat toisessa maailmansodassa. Hänen tyttärensä Wendy avioitui vuonna 1944 Kuninkaallisten ilmavoimien upseerin ja tulevan kenraalin Harold Brownlow Martinin kanssa.
Toisen maailmansodan jälkeen Outhwaite sanoi sodan vieneen kiinnostuksen keijukaisiin. Hänen taiteellinen silmänsä ei myöskään ollut juuri kehittynyt hänen uransa alkuajoista, ja se mikä oli 1900-luvun alussa ollut suosittua oli tuossa vaiheessa jo banaalia.
Ida Outhwaite asui viimeiset vuotensa Annie Rentoulin kanssa. Hän kuoli 25. kesäkuuta 1960.
Leppäkertun koulu

| Leppäkertun koulu |
| --- | --- |
 Leppäkertun koulu on peruskoulu Leppävirran kirkonkylällä.
Sijainti:  Montanuksentie 9, 79100 Leppävirta
Koordinaatit:  62.4897°N, 27.7793°E
Tyyppi:  suomenkielinen ala- ja erityiskoulu
Perustettu:  2018
Oppilaita:  325 (2019), lisäksi 25 esikoululaista
Verkkosivut
Leppäkertun koulu on joulukuussa 2018 käyttöön otettu uusi koulurakennus Leppävirran ja kahden peruskoulun yhdistämisen seurauksena käynnistyneen uuden koulun nimi. Siihen liitettiin aiemmat Alapihan ja Tietolan koulut.
Vuonna 2016 Leppäkertun koulun muodostaneissa peruskouluissa opiskeli yhteensä 298 oppilasta (280 Alapihan koulussa ja 18 Tietolan koulussa). Sittemmin koululaisten määrä on hieman kasvanut, sillä vuonna 2019 uudessa koulussa opiskeli 325 peruskoululaista ja 25 esikoululaista. Koulussa työskentelee 50 henkilökunnan edustajaa.
Aiheesta muualla

Leppävirran karttapalvelu Leppävirta, leppävirta.fi. Viitattu 5.7.2016.
Kämy Kämäräinen

| Kämy Kämäräinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1966 (ikä 57–58)
Muusikko
Aktiivisena:  1979–
Tyylilajit:  rock, pop rock
Soittimet:  rummut, lyömäsoittimet, tamburiini
Yhtyeet:  Neljä Ruusua
Levy-yhtiöt:  Sony Music / Ratas Music Group
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Kari ”Kämy” Kämäräinen  (s. 1966) on Joensuussa syntynyt muusikko, joka tunnetaan parhaiten Neljän Ruusun rumpalina. Hän on kuulunut yhtyeeseen sen perustamisesta alkaen. Ensin nimellä Talouskukkaro tunnettu kokoonpano osallistui rockin SM-kisoihin vuonna 1983 ja sijoittui neljänneksi. Vuonna 1985 yhtyeen nimi vaihdettiin Neljäksi Ruusuksi.
Ura

Kämy Kämäräinen aloitti soittamisen 13-vuotiaana. 1980–1985 hän opiskeli Joensuun musiikkiopistossa soittaen myös musiikiopiston sinfoniaorkesterissa ja Joensuun puhallinorkesterissa lyömäsoittimia. Hän teki vuosina 1983–1987 paljon tanssikeikkoja ravintoloissa (vierailijoita: Kari Tapio, Danny ja Armi, Tuulikki Eloranta ja Eino Grön). Kämäräinen muutti Joensuusta Helsinkiin 1990-luvun puolivälissä.
Kämy esiintyi vuonna 1999 ilmestyneessä elokuvassa Pitkä kuuma kesä The Hectorsin jäsenenä. Kämäräinen soitti rumpuja vanhalla ylioppilastalolla esitetyssä Flamenco Pop -musiikki- ja tanssiesityksessä vuonna 2000. Vuonna 2007 Kämy muutti Salon Pertteliin. Neljän Ruusun pitäessä neljän vuoden soittotaukoa Kämy kiersi useilla Jaakko Teppo -musikaalikiertueilla. Neljän Ruusun esiintyessä Salon iltatorilla vuonna 2015 Ilkka Alanko esitteli Kämyn Salon "omana poikana" tuhansien ihmisten hurratessa Kämylle kesken Neljän Ruusun keikan.
Diskografia > Neljä Ruusua

Studioalbumit
Neljä Ruusua (1987)
Kasvukipuja (1987)
Hyvää päivää (1989)
Hyvää yötä Bangkok (1990)
Haloo (1992)
Pop-uskonto (1993)
Mood (1996)
Not for Sale (1997)
Uusi aalto (1999)
Valuva taivas (2001)
Karelia Express (2004)
Ensi-ilta (2006)
Katkera kuu (2012)
Euforia (2015)
Mustia ruusuja (2018)
Diskografia > Reagan

Reagan – Reagan 2003
Diskografia > Kaukolasipartio

Viihteen Etuvartio 2013
Diskografia > The Tensions

Feel The Tensions 2013