stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maria Selin

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Nagano 1998 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Suomi 1999 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Kanada 2000 | jääkiekko |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Venäjä 1996 | jääkiekko |  |
Maria Helena Selin (s. 8. syyskuuta 1977 Helsinki) on entinen suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Selin edusti Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta neljissä arvokisoissa ja saavutti kaikissa pronssimitalin. Olympiapronssia hän sai Naganon 1998 olympialaisissa, MM-pronssia vuosina 1999 ja 2000 sekä EM-pronssia vuonna 1996. Kaikkiaan hän pelasi 82 maaottelua.
Kotimaassaan Selin edusti Karhu-Kissoja, Kiekko-Espoota, Espoo Bluesia ja Jyväskylän Hockey Catseja. Hän voitti Suomen mestaruuden Bluesin riveissä vuosina 1999 ja 2000.
Oikeusfilosofia

Filosofi
Luettelo filosofeista
Luettelo filosofian osa-alueista, koulukunnista ja opeista
Filosofian teemasivu
Filosofian tietosanakirja
Oikeusfilosofia on filosofian ja oikeustieteen osa-alue, joka tutkii oikeuteen liittyviä peruskysymyksiä sekä oikeustieteeseen liittyviä tieteenfilosofisia kysymyksiä. Se selvittää kysymyksiä siitä,
mikä on oikeustieteen kohteena olevan todellisuuden luonne,
millaista on pätevä oikeustieteellinen tieto,
millaisin menetelmin tällaista tietoa voidaan saavuttaa ja
millaiset ovat oikeudellisen tiedon totuuden kriteerit.
Oikeusfilosofia jaetaan usein varsinaiseen oikeusfilosofiaan ja oikeusteoriaan. Oikeusfilosofia soveltaa perinteistä filosofista lähestymistapaa pohtiessaan esimerkiksi oikeuden suhdetta yhteiskunnalliseen oikeudenmukaisuuteen sekä oikeuden yleistä olemusta. Se on hyvin läheisessä suhteessa yleiseen filosofiaan ja erityisesti moraalifilosofiaan. Oikeusteoria on puolestaan lähellä perinteistä "juridiikkaa". Oikeusfilosofian ja oikeusteorian välinen raja on epäselvä ja jatkuvan akateemisen keskustelun kohteena.
Oikeusteoria on lähellä lainopin näkökulmaa oikeuteen ja sen alaan kuuluvat muun muassa
oikeudellinen tulkinta- ja perusteluteoria
oikeusnormiteoria
oikeustieteen tieteenteoria ja metodioppi.
Teoreettinen lainoppi

Teoreettisessa lainopissa pyritään oikeusteorian peruskannanottoihin nojautuen luomaan oikeudenalan ilmiöitä koskevia teorioita ja selvittämään eri oikeudenalojen peruskäsitteitä ja -periaatteita varsinaisen ’’lainopillisen tutkimuksen’’ käyttöön.
Käytännöllinen lainoppi

Käytännöllinen lainopillinen tutkimus tutkii voimassa olevaa oikeutta sellaisenaan. Lainopillisessa tutkimuksessa on aikojen saatossa vallinnut erilaisia koulukuntia.
Käytännöllinen lainoppi > Oikeuspositivistinen koulukunta

Nykyään vallalla olevaa käsitystä voi kutsua oikeuspositivistiseksi koulukunnaksi. Oikeus on tämän teoreettisen perusnäkemyksen mukaan asetettua eli säädettyä oikeutta, siis ihmistekojen tuotetta. Sen perustana on lainsäätäjän tahto. Oikeuspositivismi korostaa oikeusnormin muodollista voimassaoloa.
Käytännöllinen lainoppi > Luonnonopillinen koulukunta

Aikaisemmista koulukunnista voi mainita luonnonoikeudellisen koulukunnan. Sen mukaan velvoittavaa oikeutta on vain "oikea oikeus". Velvoittavan oikeuden kriteereinä ovat luonnonoikeuden suuntauksesta riippuen joko luojan asettama maailmanjärjestys tai järjen avulla selvitettävät moraaliset normit. Luonnonoikeudellisesti suuntautuneissa teorioissa oikeusnormien voimassaolo ratkeaa siis niiden hyväksyttävyyden perusteella. Vaikka luonnonoikeudelliset teoriat ovatkin joutuneet väistymään moderneissa yhteiskunnissa oikeuspositivististen peruskatsomusten tieltä, ne ovat kuitenkin mukana myös modernin oikeuden tutkimuksessa oikeussäännösten tulkintaa koskevissa normeissa ja valtion vallankäytön rajoituksena ilmenevissä ihmis- ja perusoikeusnormeissa. Luonnonopillisen koulukunnan vaikutusta näkyy esimerkiksi lakikirjan johdantoon kirjoitetuissa Olaus Petrin tuomarinohjeissa.
Käytännöllinen lainoppi > Oikeusrealistinen koulukunta

Oikeusrealistisen koulukunnan teorioissa oikeus nähdään inhimillisenä käyttäytymisenä. Tuomioistuinrealistisissa teorioissa oikeutta on tuomioistuimiin kuuluvien viranomaisten käyttäytyminen. Kansalaiskeskeisessä oikeusrealismissa taas tarkastellaan kansalaisten oikeussääntöjen noudattamista. Oikeusnormien voimassaolon kriteeri on näiden suuntausten mukaan siis niiden tehokkuus, ts. tosiasiallinen noudattaminen.
Käytännöllinen lainoppi > Oikeushermeneutiikka

Juridinen hermeneutiikka syntyi Friedrich Carl von Savignyn töissä 1800-luvulla, samoihin aikoihin kuin moderni filosofinen hermeneutiikka. Von Savignyn etsittämät oikeustieteen tulkintamuodot ovat läheisessä suhteessa Friedrich Schleiermacherin filosofiseen hermeneutiikkaan. 1900-luvulla oikeushermeneutiikkaa ovat tutkineet mm. Emilio Betti, Arthur Kaufmann ja Winfried Hassemer. Myös Ronald Dworkinin interpretivismi voidaan nähdä hermeneutiikan osana.
Monipuolistuva oikeusfilosofian kenttä

Viimeisten vuosikymmenten aikana oikeusfilosofisen ja -teoreettisen tutkimuksen ala on voimakkaasti laajentunut ja useita uusia tutkimussuuntauksia on syntynyt. Monet näistä ovat yhteydessä mannermaisen filosofian eri koulukuntiin, kuten jälkistrukturalismiin, Frankfurtin koulukunnan kriittiseen teoriaan, hermeneutiikkaan, fenomenologiaan ja feministiseen filosofiaan. Tunnettuja suomalaisia oikeusfilosofeja ovat muiden muassa Aulis Aarnio ja Hannu Tapani Klami.
Kirjallisuutta

Alvesalo, Anne: Critical legal studies: Kriittinen lähestymistapa oikeuteen.  Helsinki:  Lakimiesliiton kustannus, 1997.  ISBN 951-640-995-4
Dworkin, Ronald: Law's empire.  London:  Fontana Press, 1986.  ISBN 0-674-51835-7  (englanniksi)
Kaufmann, Arthur: Rechtsphilosophie.  München:  Beck, 1997.  (saksaksi)
Kelsen, Hans: Puhdas oikeusoppi.  ((Reine Rechtslehre, 1960.) Suomentanut Olli Nikkola)  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1968.
Lagerspetz, Eerik: Oikeusajattelun vuosisata.  Turku:  Areopagus, 2009.  ISBN 978-952-99791-3-4
Laitinen, Ahti & Launis, Veikko: Juridiikka ja etiikka: Johdatus juristin ammattietiikkaan.  Helsinki:  Edita, 1996.  ISBN 951-37-1860-3
Norri, Matti: Omistan, olen: Lain filosofian perusteet.  Helsinki:  Terra Cognita, 2005.  ISBN 952-5202-90-9
Nousiainen, Kevät & Pylkkänen, Anu: Sukupuoli ja oikeuden yhdenvertaisuus.  (Forum iuris)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, oikeustieteellinen tiedekunta, 2001.  ISBN 951-45-9467-3
Tontti, Jarkko & Mäkelä, Kaisa & Gylling, Heta (toim.): Filosofien oikeus I.  (Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja. E-sarja 2)  Helsinki:  Suomalainen lakimiesyhdistys, 2001.  ISBN 951-855-188-X
Tontti, Jarkko & Mäkelä, Kaisa (toim.): Filosofien oikeus II.  (Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja. E-sarja 3)  Helsinki:  Suomalainen lakimiesyhdistys, 2001.  ISBN 951-855-189-8
Tuori, Kaarlo: Kriittinen oikeuspositivismi.  Helsinki:  Werner Söderström lakitieto, 2000.  ISBN 951-670-025-X
Tuori, Kaarlo: Foucault’n oikeus: Kirjoituksia oikeudesta ja sen tutkimisesta.  Helsinki:  WSOY lakitieto, 2002.  ISBN 951-670-072-1
Wennberg, Mikko: Oikeusfilosofia: Johdatus oikeusteoriaan ja oikeusteoreettiseen ajatteluun.  Helsinki:  Unipress, 2001.  ISBN 951-579-130-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Himma, Kenneth Einar: Philosophy of Law The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Lippert-Rasmussen, Kasper: Justice and Bad Luck The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Johan Henrik Seeliger

Johan Henrik Seeliger (1704 Tallinna – 12. toukokuuta 1764 Turku) oli kultaseppämestari ja Turun Akatemian piirustuksen opettaja, joka harjoitti ensimmäisenä Suomessa kuparinpiirtäjän ammattia, mutta teki myös muita piirustus- ja kaiverrustöitä.
Seeligerin vanhemmat olivat kultaseppä Johan Ludvig Seeliger ja Marie Polack. Hän muutti Tallinnasta Suomeen 1749, mutta ei saanut lupaa toimia kultaseppämestarina ja ryhtyi siksi opettamaan Turun Akatemian opiskelijoille sinettien kaiverrusta ja kuparipiirrosten tekemistä 1750. Akatemian piirustuksen opettajaksi hänet otettiin 1752. Hänen tiedetään kuvittaneen noin kaksikymmentä väitöskirjaa, samoin kuin 1758 painetun suomenkielisen Raamatun. Kuvaliitteitä väitöskirjoissa oli kuitenkin vain yksi tai kaksi. Vuoden 1758 Raamatussa on kaksi Seeligerin piirtämää ja kaivertamaa etsausta. Hän ilmeisesti kuitenkin kaiversi myös mainitun Raamatun nimekkeitä varten puupiirroslaatat, samoin kuin mahdollisesti vastaavat nimekelaatat teoksiin Ruotzin waldakunnan laki (1759, näköispainos 1984) ja Armon järjestys autuuteen (David Hollatz, 1761). Seeliger harjoitti myös kulta- ja hopeasepän tointa ja kaiversi sinettejä.  Hän suunnitteli Turun Akatemian kaivertajana ollessaan myös muun muassa akatemian rehtorin  asemaa kuvastavat kullatut messinkiavaimet.
Seeligerin puoliso vuodesta 1753 oli Brita Elisabeth (Britta Liisa) Holmelin (s. 1735).
Seleenidisulfidi

| Seleenidisulfidi> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  7488-56-4
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  SeS2
Moolimassa:  143,06
Ulkomuoto:  Punainen kiteinen aine
Tiheys:  3 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Seleenidisulfidi (SeS2) eli seleenisulfidi on seleenin ja rikin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Sitä käytetään muun muassa ainesosana hilseshampoissa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa seleenisulfidi on punaista tai oranssia kiteistä ainetta. Sen rakenne koostuu kahdeksanatomisista rikin ja seleenin muodostamista renkaista, ja keskimääräinen ainemääräsuhde seleenin ja rikin välillä on 1:2. Seleenisulfidi ei liukene veteen, mutta liukenee hiilidisulfidiin ja sulfideja sisältäviin vesiliuoksiin.
Seleenidisulfidia valmistetaan seleenihapokkeen ja divetysulfidin välisellä reaktiolla.
Seleenidisulfidi estää hiivojen kasvua, minkä vuoksi sitä käytetään hilseshampoissa ja seborrooisen ekseeman hoidossa. Sitä voidaan käyttää myös lemmikkieläinten ihon sieni-infektioiden hoidossa. Seleenidisulfidi kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.. Muita käyttökohteita ovat ilotulitteet, polymeroitumisen inhibiittorina polymeroitumisprosesseissa, lasin värjääminen ja fotosähköisten kennojen valmistus.
Seitsemän unikekoa

Seitsemän unikekoa saksalaisessa votiivimaalauksessa 1800-luvulta. Maalauksessa teksti ”Bittet für uns Ihr hl. sieben Schläfer” (”rukoilkaa puolestamme, pyhät seitsemän nukkujaa”).
Seitsemän unikeon luolana tunnettu paikka Efesoksessa, Turkissa.
Seitsemän unikekoa eli Efesoksen seitsemän unikekoa olivat vanhan, sekä kristittyjen että muslimien keskuudessa laajalti tunnetun legendan mukaan seitsemän nuorta miestä, jotka Deciuksen kristittyjen vainojen aikana noin vuonna 250 piiloutuivat erääseen lähellä Efesoksen ulkopuolella sijaitsevaan luolaan, ja siellä nukahdettuaan heräsivät vasta lähes 200 vuotta myöhemmin.
Seitsemän unikeon muistoksi 27. heinäkuuta vietetään unikeonpäivää.
Legenda

Legendan mukaan Efesoksen seitsemän unikekoa olivat Maximianus, Malcus, Marcus, Dionysius, Johannes, Serafion ja Konstantinus. Deciuksen kristittyjen vainojen aikana he piiloutuivat erääseen kaupungin ulkopuolella olevaan luolaan. Heidät kuitenkin huomattiin, ja tyranni käski tukkia luolan suun kivillä, jotta he nääntyisivät nälkään. He kuitenkin pysyivät hengissä, mutta nukahtivat ihmeellisellä tavalla ja heräsivät vasta 187 vuotta myöhemmin, kun alueen perinnökseen saanut Adolios käski orjiensa vierittää kiven pois, jotta sitä voitiin käyttää rakentamiseen. Tällöin luolaan tuli auringon valoa, joka herätti nukkujat. He luulivat nukkuneensa vain muutaman tunnin, ja nälissään he valitsivat keskuudestaan yhden, Malcuksen, toisten lähteiden  mukaan nimeltään Iamblikhoksen, jonka piti käydä kaupungissa ostoksilla.
Tällä välin oli kuitenkin kristinusko tullut valtionuskonnoksi, ja Efesos kuului nyt Itä-Rooman valtakuntaan, jonka keisarina tuolloin oli Theodosius II. Iamblikhos hämmästeli suuresti muuttunutta kotikaupunkiaan ja erityisesti kaupungin portille ilmestynyttä suurikokoista, voittoisaa ristiä. Toisaalta hänen vanhanaikainen pukunsa ja vanhahtava kielensä hämmästyttivät leipuria, jonka luona hän asioi. Kun hän lisäksi aikoi maksaa vanhalla, Deciuksen aikaisella rahalla, hänellä epäiltiin olevan salainen aarrekätkö, ja hänet toimitettiin oikeuden eteen. Vasta tällöin hänelle selvisi, että tällä välin oli kulunut lähes kaksisataa vuotta. Kun tieto ihmeestä levisi julkisuuteen, Efesoksen piispa, papit ja virkamiehet ja lopulta keisarikin tulivat katsomaan luolaa. Siellä nukkuneet miehet siunasivat heidät, mutta kuolivat pian sen jälkeen.
Legenda pitää ihmeen tapahtumapaikkana niin kutsuttua Seitsemän unikeon luolaa (turk. Eihan Ül-Kehf) Efesoksen raunioalueen lähellä.
Varhaisimmat maininnat

Tiettävästi ensimmäisenä seitsemän unikekoa mainitsi syyrialainen piispa Jaakob Sarugilainen eräässä saarnassaan vain puoli vuosisataa unikekojen väitetyn heräämisen jälkeen.  Gregorius Toursilainen käänsi 500-luvulla legendan syyriasta latinaksi, minkä jälkeen se tuli nopeasti yleisesti tunnetuksi.
Kertomus seitsemästä unikeosta esiintyy Koraanissa suurassa 18 (Al-Kahf), minkä vuoksi se tunnetaan myös muslimien keskuudessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seitsemän unikekoa Wikimedia Commonsissa
Carl Schmitt

| Carl Schmitt |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. heinäkuuta 1888
Kuollut: 7. huhtikuuta 1985 (96 vuotta)
Koulutus ja ura
Koulukunta:  mannermainen filosofia
Väitöstyön ohjaaja:  Fritz van Calker
Carl Schmitt (11. heinäkuuta 1888 Plettenberg, Saksa – 7. huhtikuuta 1985 Plettenberg) oli eräs 1900-luvun vaikutusvaltaisimmista saksalaisista valtiosääntöoikeuden ja kansainvälisen oikeuden teoreetikoista. Schmitt tunnetaan erityisesti oikeuspositivismin desissionistisesta kritiikistä, poikkeustilaan ja päätökseen perustavasta suvereenin määrityksestä sekä ystävä ja vihollinen -erotteluun perustuvasta poliittisen käsitteestä. Hän loi myös käsitteen poliittinen teologia. Myöhemmin sen arvo ja merkitys on ollut kiistanalaista, mikä johtuu hänen älyllisestä tuestaan sekä aktiivisesta osallistumisestaan natsismille.
Elämä

Schmitt syntyi alemman keskiluokan katoliseen perheeseen protestanttisessa Plettenbergin pikkukaupungissa. Elinaikanaan Schmitt ehti vaikuttaa ja kirjoittaa niin Saksan vilhelmiinisessä keisarikunnassa, Weimarin tasavallassa, kansallissosialistisessa kolmannessa valtakunnassa kuin myös Saksan liittotasavallassa. Schmitt kuoli 96 vuoden ikäisenä synnyinkaupungissaan Plettenbergissä 1985.
Vaikutus

Chantal Mouffen ja Giorgio Agambenin kirjoitusten kautta Carl Schmittin ajatukset ovat vaikuttaneet nykyajan vasemmistoon ja oikeistoon. Carl Schmittin ajatusten on sanottu vaikuttaneen Putinin politikkaan.
Teokset > Pääteokset

Politische Romantik, 1919. Poliittisen romantiikan kritiikki. Schmittin mukaan romantiikka perustuu pohjimmiltaan uskoon ihmisen luontaisesta hyvyydestä.
Die Diktatur, 1921 Historiallis-teoreettinen tutkimus diktatuurista antiikin Roomasta Leniniin. Keskeisenä teemana suvereenin ja komissariaalisen diktatuurin ero.
Poliittinen teologia, Tutkijaliitto, 1997 (Politische Theologie, 1922) Schmittin tunnetuin teos. Tutkimus suvereniteetin käsitteestä alkaa kuuluisalla määrityksellä: "Suvereeni on se, joka päättää poikkeustilasta." Poliittinen teologia pyrkii analysoimaan rakenteellisia yhtäläisyyksiä teologisten ja poliittisten käsitteiden välillä. Schmittin mukaan: "Kaikki modernin valtio-opin merkittävät käsitteet ovat sekularisoituneita teologisia käsitteitä."
Römischer katholizismus und Politische Form, 1923. Protestanttisen kulttuurin roomalais-katolinen kritiikki. Asettaa roomalais-katolisen representatiivisen muodon vastakohdaksi protestanttiselle teknis-taloudelliselle hallinnalle.
Der Begriff des Politischen, 1928. Ystävä- ja vihollis-teesin esitys.
Verfassungslehre, 1928. Weimarin valtiosääntöä tulkitseva ja teorisoiva Schmittin varhaiskauden pääteos.
Land und Meer, 1942
Der Nomos der Erde, 1950. Schmittin myöhäiskauden pääteos. Käsittelee kansainvälisen oikeuden historiaa ja teoriaa sekä nomoksen filosofiaa.
Theorie des Partisanens, 1963. Tutkimus partisaanien historiasta ja teoriasta.
Teokset > Suomennetut teokset

Schmitt, Carl: Poliittinen teologia: Neljä lukua suvereenisuusopista.  ((Politische Theologie, 1922.) Suomentanut Tapani Hietaniemi. Esipuheet: Kaarlo Tuori, Markku Koivusalo ja Mika Ojakangas. Tutkijaliiton julkaisu 86. Paradeigma-sarja)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 1997.  ISBN 952-5169-03-0
Schmitt, Carl: Poliittisen käsite.  ((Der Begriff des Politischen, 1932.) Suomentanut Arto Kuusterä & Jussi Palmusaari. Paradeigma-sarja)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2015.  ISBN 978-952-7093-02-3
Kirjallisuutta

Leskinen, Rami: Carl Schmitt ja politiikan puolustus. Näköpiiri, 2002, 1. vsk, nro 3, s. 13-16.  Artikkelin verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Ojakangas, Mika: Liberalismi, demokratia ja totaalinen valtio: Carl Schmitt reprensentaatioiden ja identiteetin välissä. Tiede ja Edistys, 1999, nro 24, s. 101-119.
Aiheesta muualla

Carl Schmitt ja politiikan armoton olemus Sarastus-lehti (suomeksi)
Vinx, Lars: Carl Schmitt The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Koivusalo: Research and Teaching: Schmitt, Carl (1888 – 1985)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Scopus 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Carl Schmitt koulussa (1904)
Štšeljajur

Štšeljajur (komiksi ja venäjäksi Щельяю́р) on maaseututaajama ja maalaiskunta Komin tasavallan Ižman piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Petšora-joen rannalla 54 kilometriä Ižman piirikeskuksesta luoteeseen. Asukkaita on 3 600 henkeä (vuonna 2002).
Šeljajurin kylä syntyi 1700-luvun puolivälissä. Sen nimi perustuu venäläislainaan šelja ’rantatörmä’ ja komin sanaan jur ’pää, yläosa’. Komien lisäksi kylässä asui nenetsejä. Neuvostoaikana perustettiin jokilaivojen korjaustelakka ja Šeljajurista tuli Petšoran laivaliikenteen keskus. Vuosina 1962–1992 sillä oli kaupunkimaisen taajaman status.
Šelonin viidennes

Šelonin viidennes (ven. Шело́нская пяти́на, Šelonskaja pjatina) on yksi Novgorodin feodaalitasavallan viidestä hallintoalueesta, jonka rajoina toimivat Laukaanjoki pohjoisessa ja Lovat etelässä. Nimensä se on saanut alueen läpi virtaavasta Šelonjoesta. Šelonin viidennekseen kuului Laukaanjoen ja Narvanjoen välinen Inkerinmaan läntisin osa.
Seksuaalisuuden historia

| Seksuaalisuuden historia> Histoire de la sexualité.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Michel Foucault
Kieli:  ranska
Kustantaja:  Gallimard
Julkaistu:  1976, 1984, 2018
Sivumäärä:  224 + 296 + 288 + 448
Suomennos
Suomentaja:  Kaisa Sivenius
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  1998, uudistettu laitos 2010
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  512 (517)
ISBN:  951-662-720-X 978-952-495-049-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Seksuaalisuuden historia (ransk. Histoire de la sexualité) on ranskalaisen filosofin ja tieteenhistorioitsijan Michel Foucaultin vuosina 1976–2018 julkaistu ihmisen seksuaalisuutta käsittelevän tutkimuksen aloitus. Tutkimus jäi kesken hänen kuollessaan, mutta sen viimeisen 4. osan käsikirjoitus julkaistiin  postuumisti tekijän kuolemn jälkeen.
Alkuperäisteos ilmestyi neljässä osassa, jotka ovat Tiedontahto (La volonté de savoir, 1976), Nautintojen käyttö (L’usage des plaisirs, 1984), Huoli itsestä (Le souci de soi, 1984) sekä Lihan tunnustukset (Les Aveux de la chair, 2018). Kirjan ensimmäisessä osassa Foucault pohtii seksuaalisuuden ja vallan suhdetta, sekä seksuaalisuuden sidosta moraaliin. Osiossa käsitellään myös kielen säätelyä seksuaalisuudesta puhuttaessa. Osiot Nautintojen käyttö ja Huoli itsestä puolestaan käyttävät lähteenä antiikin Kreikan filosofien elämäntapaoppeja. Kahdessa viimeisessä luvussa käsitellään muun muassa moraalia, seksuaalipolitiikkaa, erotiikkaa ja rakkautta. Viimeinen osa keskittyy myöhäisantiikin kristillisten kirjailijoiden ja filosofien seksuaalikäsityksen analysointiin. Teoksen kolme ensimmäistä osaa ilmestyivät suomeksi vuonna 1998 (uudistettu painos 2010) Kaisa Siveniuksen kääntämänä yksiniteisenä laitoksena.
Foucault painottaa kirjassaan ruumista, ja näin myös seksuaalisuutta, vallankäytön välineenä.
Kirjallisuutta

Foucault, Michel: Seksuaalisuuden historia.  (Histoire de la sexualité, 1976–1984.) Suomentanut Kaisa Sivenius. 2. uudistettu laitos (1. laitos 1998)  Helsinki:  Gaudeamus, 2010.  ISBN 978-952-495-049-7
Teema: Seksuaalisuuden symposium: puheenvuoroja Michel Foucault’n Seksuaalisuuden historiasta. Tiede & edistys 1/1999.
Aiheesta muualla

Karkulehto, Sanna: Foucault: Seksuaalisuuden historia Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Kekäläinen, Markku: Seksuaalisuuden historia (Arkistoitu – Internet Archive). Kumppani 6/1998.
Wahlstedt, Pekka: Seksuaalisuuden historiaa (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 4/1998.
Vuori, Jaana: Sukupuolisuuden käänteet ja käännökset. Agricolan kirja-arvostelut 28.10.1998.
Seiwa

| Seiwa  清和天皇 |
| --- | --- |
 Keisari Seiwa, 1700-luvun muotokuva.
Japanin keisari
Valtakausi:  7. lokakuuta 858 – 18. joulukuuta 876
Kruunajaiset:  15. joulukuuta 858
Edeltäjä:  Montoku
Seuraaja:  Yōzei

Syntynyt:  10. toukokuuta 850 Heian-kyō, Japani
Kuollut:  7. tammikuuta 881 (30 vuotta) Heian-kyō, Japani
Suku:  Yamato
Isä:  Montoku
Äiti:  Fujiwara no Akirakeiko
Uskonto:  buddhalaisuus
Seiwa (jap. 清和天皇, Seiwa-tennō, 850–878) oli perinteisen vallanperimysjärjestyksen mukaan Japanin 56. keisari. Hänen valtakautensa kesti vuodet 858–876.
Elämäkerta

Seiwa oli keisari Montokun neljäs poika. Hänen äitinsä oli leskikeisarinna ja Fujiwara no Yoshifusan tytär Fujiwara no Akirakeiko, joka tunnettiin myös keisarinna Somedonona. Ennen nousuaan valtaistuimelle Seiwan henkilökohtainen nimi (imina) oli Korehito (jap. 惟仁). Hänet tunnettiin keisarina myös nimellä Mizunoo-no-mikado.
Seiwa nimitettiin kruununprinssiksi yksivuotiaana ja keisariksi vasta yhdeksänvuotiaana vuonna 858. Hänen sijaishallitsijanaan (sesshō) toimi hänen isoisänsä Fujiwara no Yoshifusa. Tämä oli ensimmäinen kerta Japanin historiassa, kun valtaistuimelle nousi niin nuori lapsi, että keisarille piti nimittää sijaishallitsija, ja samalla ensimmäinen kerta, kun sijaishallitsijana toimi voimakkaan Fujiwara-klaanin jäsen.
Seiwa hallitsi 18 vuoden ajan ja luopui valtaistuimesta vuonna 876. Muutaman vuoden kuluttua vuonna 878 hän ryhtyi buddhalaiseksi munkiksi, mutta kuoli saman vuoden lopulla 31-vuotiaana. Hänen nimensä munkkina oli Soshin.
Seiwalla oli 13 vaimoa ja 18 poikaa ja tytärtä. Hänen hautapaikkansa on tiedossa, se sijaitsee Kioton Ukyō-kun suuralueella ja on nimeltään Mizu-no-oyama-no-misasagi (jap. 水尾山陵).
Aikakaudet

Seiwan valtakaudella oli käytössä kaksi aikakausinimeä (nengō):
Ten’an-kausi (857–859)
Jōgan-kausi (859–877)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seiwa Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Montoku | Japanin keisari (858–876) | Seuraaja: Yōzei |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Japani 
Muut:  IdRef