stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sukellusvene Vesikko
Museo

Tammikuussa 1945 liittoutuneiden valvontakomissio määräsi suomalaiset sukellusveneet riisuttaviksi aseistaan. Pariisin rauhansopimus 1947 kielsi Suomelta sukellusveneiden omistamisen. Muut merivoimien sukellusveneet myytiin 1953 Belgiaan metalliromuksi, mutta Vesikko säästettiin, koska puolustusvoimissa toivottiin, että rauhansopimuksen ehtoja voitaisiin tulevaisuudessa lieventää ja Vesikkoa käyttää koulutusveneenä. Veneen säilytyspaikkana toimi Valmet Oy:n telakka Helsingin Katajanokalla, josta sen siirtoon ryhdyttiin vuonna 1963.
Vuonna 1959 merivoimat päätti myydä Vesikon, koska rauhansopimukseen ei ollut saatu lievennyksiä ja koska Valmet valitti sukellusveneen säilyttämisen haittaavan sen telakkatoimintaa. Silloisen Sotahistoriallisen Tutkimuslaitoksen ja entisten sukellusveneupseerien aktiivisuuden ansiosta myynti kuitenkin peruttiin. Lopulta Vesikko luovutettiin Sotamuseolle.
Sotamuseo siirrätti Vesikon Suomenlinnan Susisaareen Tykistölahden rannalle ja entisöi sen alkuperäiseen asuunsa. Entisöintityöt kestivät yli vuosikymmenen ja olivat poikkeuksellisen työläät, sillä suuri osa veneen kalustosta ja varusteista oli sodan jälkeen purettu ja otettu muuhun käyttöön. Lisäksi vene oli joutunut Valmetin telakalla ilkivallan kohteeksi. Lahjoitusvaroilla ja vapaaehtoistyöllä entisöinti saatiin kuitenkin vietyä päätökseen. Se avattiin museoksi Suomen merivoimien vuosipäivänä 9. heinäkuuta 1973.
Peruskunnostus aloitettiin syksyllä 2011 sen sijaintipaikassa Susisaaressa. Sitä nostettiin 80 cm, jotta vesi ei enää pääsisi sen kanssa kosketuksiin. Remontti valmistui kokonaisuudessaan vuonna 2013, jolloin Vesikon 80-vuotisjuhlanäyttely avattiin Suomenlinnassa.
Kunnostusten aluksi uusittiin Vesikon meressä puhki ruostunut köli, maalattiin ulkopinnat ja uusittiin lankuilla päällystetty kansi. Koneet ja sähkölaitteet huollettiin, ja esimerkiksi puhetorvet uusittiin osittain. Kunnostuksen rahoitustilanne on hyvä, sillä Vesikko on suosituin Sotamuseon käyntikohde. Korjaustöihin kului 3-4 vuoden pääsylipputulot.
Keväällä 2013 päätökseen saadussa kunnostuksessa aluksen pintaosat saivat vuoden 1943 maalauskaavion mukaisen värityksen. Peruskorjaus maksoi 400 000 euroa, jonka kustannuksissa avusti Maanpuolustuskorkeakoulu.
Kirjallisuutta

Markku Melkko, Suomen sukellusveneet, Minerva, 2008 ISBN 978-952-492-208-1
Markku Melkko,  Sukellusvene Vesikko = The submarine "Vesikko", 2. täyd. p. Sotamuseo, 1999 Sarja: Sotamuseon julkaisuja, 1239-551X; 2/1999 ISBN 951-25-1034-0
Forsén, Björn & Forsén, Annette: Saksan ja Suomen salainen sukellusveneyhteistyö.  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-24029-X
Merensilta, Timo: Vesikko – Suomenlahden hiljainen vartija.  Hobby-Kustannus Oy, 2009.  ISBN 978-952-5334-07-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sukellusvene Vesikko Wikimedia Commonsissa
Vesikko Suomenlinnan sivustolla
Sukellusvenesotaa, sotilasmestari R. Sauramon kirjoitus
Veteraanien perintö: Merivoimat
Sukellusveneistä hollantilaisella sivustolla (englanniksi)
Uboat.net:in sivu Vesikosta
Virtuaalinen esittelykierros Vesikkoon
YouTube: Satunnaista sotilashistoriaa: Sukellusvene Vesikko
Suomen sotatieteelliset erikoismuseot (Aselajimuseot)
Forum Marinum
Hallinportin ilmailumuseo
Ilmatorjuntamuseo
Suomen Ilmavoimamuseo
Suomen Jääkärimuseo
Jalkaväkimuseo
Lottamuseo
Lylyn viestivarikon museo
Maneesi
Mobilia
Panssarimuseo
Pioneerimuseo
Porilaismuseo
Päämajamuseo
Raatteen Portti
Rajamuseo
Rannikkotykistömuseo
Ratsuväkimuseo
RUK-museo
Sotamuseo
Sotilaslääketieteen museo
Sukellusvene Vesikko
Suojeluskunta- ja lottamuseo
Taistelijan talo
Suomen Tykistömuseo
Viestimuseo
| n k Perustiedot Wikidatassa: Vesikko (Q1312530)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: sukellusvene, museolaiva, preserved watercraft
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
sijainti: Suomenlinna
katuosoite: Susisaari B 79, Suomenlinna, 00190 Helsinki, Suomenlinna, Susisaari/Tykistölahti, 00190 Helsinki, Sveaborg, Vargön/Artilleriviken, 00190 Helsingfors
koordinaatit: 60°08′33″N 24°59′23″E﻿ / ﻿60.14254°N 24.98966°E﻿ / 60.14254; 24.98966

Vesikko nousemassa pintaan elokuussa 1941.
Vesikko on Suomenlinnassa museona.
Vesikon torpedoputkia.
Yrjö Pitkänen

Yrjö August Pitkänen (28. huhtikuuta 1892 Kuopio – 11. maaliskuuta 1935) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa.
Perhe ja koulutus

Pitkäsen vanhemmat olivat muurari Taavetti Juho Pitkänen ja Henriikka Kinnunen. Hänet vihittiin vuonna 1919 Hulda Aurora Järvisen kanssa, josta hän erosi vuonna 1932. Hän kävi kuusi luokkaa Kuopion klassillista lyseota ja yhden lukukauden Tampereen teknillistä opistoa sekä suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1927. Hän kävi Reserviupseerikoulun vuonna 1922 ja Kadettikoulun erikoiskurssin vuosina 1927–1928 sekä Sotilashallinnollisen kurssin ensimmäisen jakson vuonna 1932.
Jääkärikausi

Pitkänen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 26. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, josta hänet siirrettiin rintamalla saamansa paleltumisvamman takia hoidettavaksi reservisairaalaan Hampuriin.
Suomen sisällissota

Pitkänen astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi ensin 1. Jääkärirykmentin 3. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 20. maaliskuuta 6. Jääkärirykmentin 16. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Säiniöllä, Kelkkalassa ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pitkänen palveli sisällissodan jälkeen 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 6:n (myöhempi nimi Kajaanin sissipataljoona) 1. komppaniassa. Hän erosi armeijasta 28. helmikuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön, jossa hänet sijoitettiin Viipurin suojeluskuutapiirin alipäällystökursseille opettajaksi ja toimi samalla piirin kiertävänä kouluttajana 1. maaliskuuta – 15. kesäkuuta 1919 välisen ajan. Myöhemmin hän toimi Talin suojeluskunnan päällikkönä 16. kesäkuuta – 30. syyskuuta 1919 välisen ajan. Pitkänen astui takaisin armeijan palvelukseen 1. lokakuuta 1919 ja hänet sijoitettiin Radiojoukkoihin (myöh. nimet Radiopataljoona ja Viestipataljoona) 1. elokuuta 1923 alkaen. Aluksi hän toimi radiojoukoissa asemaupseerina ja 1. syyskuuta 1928 alkaen aliupseerikoulun varajohtajana. Hänet määrättiin.  5. kesäkuuta 1929 alkaen Viestipataljoonan adjutantiksi ja 24. toukokuuta 1930 alkaen talouspäälliköksi sekä 30. marraskuuta 1930 alkaen korjauspajan johtajaksi. Viestipataljoonasta Pitkänen siirrettiin 26. helmikuuta 1931 alkaen talouspäällikön apulaiseksi Jääkäritykistörykmenttiin, josta hänet komennettiin 1.  maaliskuuta 1932 ja siirrettiin 1. heinäkuuta 1933 alkaen Hämeenlinnan sotilaspiirin talouspäälliköksi.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 5. toukokuuta 1918  Reservin vänrikki 29. kesäkuuta 1923  Reservin luutnantti 16. toukokuuta 1927  Luutnantti 31. tammikuuta 1929  Kapteeni 26. toukokuuta 1932 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Pohjanmaan pataljoona

Lauri Taavetti Tiainen
Pohjanmaan pataljoona oli länsiarmeijan reservin N:o 6 Vaasan jalkaväkirykmenttiin kuuluva joukko-osasto. Pataljoonan komentajana oli jääkärikapteeni Lauri Taavetti Tiainen myöhemmin jääkärikapteeni Vilho Lindén
1. komppania
Päällikkö: Matti Loukola, jääkärivänrikki Viljo Laakso
2. komppania
Päällikkö: Hjalmar Slotte
3. komppania
Päällikkö: jääkärivänrikki Lahja August Oksanen
konekiväärikompania
Päällikkö: jääkäriluutnantti Juho Emil Vähäpassi
Hans Poelzig

Hans Poelzig vuonna 1927
Hans Poelzig (30. huhtikuuta 1869 Berliini – 14. kesäkuuta 1936 Berliini) oli saksalainen arkkitehti. Poelzig vaikutti aktiivisesti myös maalaus-, lavaste- ja elokuvataiteen alueilla, ja hän toimi Berliinin teknillisen korkeakoulun arkkitehtuurin professorina vuosina 1923–1936.
Poelzig muutti vuonna 1900 Breslauhun, jossa hän suunnitteli toimisto- ja näyttelyrakennuksia sekä vuonna 1911–1912 toteutetun Luban kemiantehtaan. Hän toimi Dresdenin kaupunginarkkitehtina 1916 ennen kuin palasi Berliiniin, jossa hän laati ekspressionismia edustavat Berliinin Grosses Schauspielhausin ja Salzburgin Festspielhausin suunnitelmat. Ekspressionistisissa suunnitelmissaan Poelzig käytti stalaktiittiholvia. Hänen myöhemmät suunnitelmansa noudattavat jo enemmän funktionalismin ihanteita, joskin niissä on vielä mukana ekspressionistista otetta. Hän myöhemmistä töistään huomattavia ovat 1927–1929 toteutetut Berliinin messualueen rakennukset, Haus des Rundfunks ja vuonna 1928–1931 rakennettu IG Farbenin  toimistotalo Frankfurt am Mainiin.
Galleria

Poznanin vesitorni (1911)
Toimistotalo Breslaussa, nykyisessä Wrocławissa (1912)
Berliinin Grosses Schauspielhausin stalaktiittiholveja (1919)
Studio Cinema Babylon, Berliini (1927)
Haus des Rundfunks, Berliini (1929-1930)
I.G. Farbenin toimistotalo, nykyinen Goethe yliopiston päärakennus (1931)
Podilin piiri

| Podilin piiri Подільський район |
| --- | --- |
 Lippu:  Vaakuna
 Podilin piiri (kuvassa sinisellä) sijaitsee Dnipron länsirannalla.
Valtio:  Ukraina
Alue:  Kiova
Perustettu:  1921
Aluejaon uudistus:  2001
Pinta-ala:  34  km²
Lyhenteet:  
 – postitunnus:  UA-04070 Kiova
 
Verkkosivu
Podilin piiri (ukr. Подільський район, Podilskyi raion) on yksi Ukrainan pääkaupungin Kiovan kymmenestä hallinnollisesta piiristä (kaupunkipiiristä). Podilin piiri sijaitsee Kiovan ydinkeskustassa, Dneprin oikeanpuoleisella eli länsirannalla.
Naapuripiirejä ovat Petšerskin piiri ja Ševtšenkon piiri etelässä, Svjatošynin piiri lännessä, Obolonin piiri pohjoisessa sekä Dnipron piiri Dneprin vastarannalla idässä.
Podilin kaupunginosa, joka on osa Podilin piiriä, on osa Kiovan vanhaa kaupunkia. Podilin alueen rajat ovat vaihdelleet Kiovan aluejakojen mukaan. Podilin piiri on perustettu vuonna 1921, nykyinen piirien jako on vuodelta 2001.
Podilin piirissä sijaitsevat muun muassa:
Kiovan metron asemat: Poštova ploštša, Kontraktova ploštša ja Tarasa Ševtšenka
Kiovan Mohyla-akatemia
Ukrainan kansallinen Tšernobyl-museo
Mihail Bulgakovin museo
Ukrainan kansan vapauden kaari (julkisen taideteoksen luoteisosa)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Podilin piiri Wikimedia Commonsissa
Piirin rajat Open Street Map -kartalla (ukrainaksi) (openstreetmap.org)
Podilin piirihallinnon sivu (ukrainaksi) (kyivcity.gov.ua)
Miesten Superpesis

| Miesten Superpesis |
| --- | --- |
 Meneillään oleva kausi Talvisuperin kausi 2025 
 Superpesiksen logo
Laji:  Pesäpallo
Maa(t):   Suomi
Perustettu:  1989
Edeltäjä:  Pesäpallon SM-sarja
Toimitusjohtaja:  Olli Aro
Motto:  "Tunteiden palo"
Joukkueita:  12
Hallitseva mestari:  Sotkamon Jymy
Eniten mestaruuksia:  Sotkamon Jymy (20)
Sarjataso:  1.
Alempi taso:  Ykköspesis Suomensarja Maakuntasarja
TV:  Nelonen Media Yle
Aiheesta muualla
Superpesis.fi
Superpesis on Suomen pesäpallon korkein sarjataso. Superpesiksessä pelaa 12 joukkuetta. Sarjaan nousemista ja putoamista ohjaa Suomen Pesäpalloliiton sarjajärjestelmä. Superpesis-kaudet kestävät yleensä toukokuusta syyskuuhun. Kukin joukkue pelaa runko- ja jatkosarjoissa noin 30 ottelua: kaksi ottelua toisiaan vastaan, yhden kotona ja yhden vieraissa. Kaksinkertaisen runkosarjan jälkeen pelataan yksinkertaiset jatkosarjat, joissa ratkaistaan pudotuspeleihin selviytyvät 8 joukkuetta sekä putoamiskarsintaan sijoittuvat ja putoavat joukkueet. Superpesistä pelataan kaikkina viikonpäivinä. Arkena pelattavat ottelut pelataan iltaisin ja viikonloppu-ottelut iltapäivällä.
Superpesis perustettiin pesäpallon pääsarjaksi vuonna 1989 Pesäpallon SM-sarjan tilalle. Joukkueet voivat pudota pääsarjasta Ykköspesikseen ja nousta sieltä takaisin. Superpesiksen toiminnasta vastaa Pesäpalloliiton omistama osakeyhtiö, jonka toimitusjohtajana toimii Olli Aro.
Superpesis on Suomen kolmanneksi katsotuin palloilusarja jääkiekon Liigan ja jalkapallon Veikkausliigan jälkeen sekä Ruudun toiseksi katsotuin ohjelma. Superpesis-otteluita katsottiin vuonna 2021 yli miljoona kertaa. Kaudella 2023 Superpesiksen runkosarjan yleisökeskiarvo oli 1 381 katsojaa. Superpesiksen televisiointi-oikeudet ovat Nelonen Medialla, joka lähettää kaikki ottelut Ruutu-palvelussa. Yle näyttää kanavillaan vähintään kymmenen Superpesis-ottelua kaudessa.
Superpesiksessä on pelannut sen perustamisen jälkeen 31 eri pesäpalloseuraa. Näistä 9 on voittanut sarjan mestaruuden: Sotkamon Jymy (20), Vimpelin Veto (4), Kiteen Pallo -90 (3), Joensuun Maila (2), Oulun Lippo (2), Imatran Pallo-Veikot (1), Hyvinkään Tahko (1), Pattijoen Urheilijat (1) ja Manse PP (1). Sotkamon Jymy on voittanut eniten mestaruuksia ja eniten peräkkäisiä mestaruuksia. Ainoastaan kolme seuraa: Hyvinkään Tahko, Kiteen Pallo -90 ja Sotkamon Jymy on pelannut jokaisella Superpesis-kaudella.
Superpesiksen lisäksi joukkueet osallistuvat talven harjoituskaudella Talvisuperiin. Superpesistä alempia sarjatasoja ovat Ykköspesis, Suomensarja sekä alueittain pelattavat Maakuntasarjat.
Historia > Tausta

1980-luvulla suomalaisen yhteiskunnan muuttuessa pesäpallon asemaa oli tarkasteltava uudelleen. Laji oli pitkään saanut voimansa maaseudusta ja kyläpelikulttuurista, mutta kaupungistumisen myötä maaseudun väki väheni, ja pesäpallolle tarvittiin uutta suuntaa.
Pesäpalloliitossa käynnistettiin 1980-luvulla "Pesis on peleistä suomalaisin" -projekti (lyh. POPS), jonka tavoitteena oli viestiä pesäpallon uudesta tulevaisuudesta seuroille, kuntapäättäjille ja medialle. Projekti toi pesäpallolle yhteiskunnallista painoarvoa sekä käytännön toimia markkinointiin ja näkyvyyteen sekä pyrkimyksiä muokata pesäpalloa televisiotuotteeksi. Miesten ja naisten pääsarjaseurojen markkinointiorganisaatioksi perustettiin Superpesis Oy. Samalla aloitettiin myös olosuhteiden parantaminen, kuten ottelutapahtumien kehittäminen, hiekkatekonurmien käyttöönotto ja pesäpallostadionien rakentaminen.
Pesäpallon markkinoinnissa pyrittiin vahvistamaan lajille ominaista identiteettiä korostamalla paikallisuutta ja juuria. Pesäpalloa pyrittiin viemään suurkaupunkeihin, ja seurojen sijasta sarjataulukossa esiintyivät paikkakuntien nimet. Pesäpalloseurat edustivat laajalti paikkakuntia ja kokonaisia maakuntia.
Pelillisessä kehityksessä ottelumääriä lisättiin, ja peliin tuotiin uusia elementtejä: jokeripelaajat (1985), pudotuspelit (1987) ja supervuorot (1990). Pesäpallo kehittyi huippu-urheilun suuntaan, ja harjoittelumäärät sekä -laatu nousivat korkeiksi. Pelistä tuli taktisempi, ja siinä alettiin hyödyntää tilastoja ja dataa.
Historia > Pesäpallon nousukausi (1990-luku)

| Kausi | Mestarit | Hopeaa |
| --- | --- | --- |
| 1990 | Sotkamon Jymy | Imatran Pallo-Veikot |
| 1991 | Imatran Pallo-Veikot | Sotkamon Jymy |
| 1992 | Sotkamon Jymy | Hyvinkään Tahko |
| 1993 | Sotkamon Jymy | Imatran Pallo-Veikot |
| 1994 | Oulun Lippo | Imatran Pallo-Veikot |
| 1995 | Sotkamon Jymy | Oulun Lippo |
| 1996 | Sotkamon Jymy | Hyvinkään Tahko |
| 1997 | Sotkamon Jymy | Kiteen Pallo -90 |
| 1998 | Oulun Lippo | Kaisaniemen Tiikerit |
| 1999 | Kiteen Pallo -90 | Hyvinkään Tahko |

Ensimmäinen Superpesis-kausi pelattiin vuonna 1990. Uuden Superpesiksen myötä pesäpallo sai myös uuden valtajoukkueen, kun Sotkamon Jymy voitti Suomen mestaruuden ensimmäistä kertaa vuoden 1963 jälkeen. Sotkamon Jymy oli kahdeksan vuoden ajan säännöllisesti vähintään kolmen parhaan joukosssa ja saavutti vuosikymmenen aikana kuusi mestaruutta.
Vuonna 1994 pesäpallossa siirttyiin jaksopeliin, joka mullisti Superpesiksen pistelaskujärjestelmän. Samalla kaudella mestariksi nousi Oulun Lippo, joka oli 1990-luvun toiseksi menestynein joukkue. Lippo saavutti kaksi SM-kultaa, yhden hopean ja yhden pronssin. Kiteen Pallo saavutti ensimmäisen mestaruutensa vuonna 1999. Vuonna 1996 peliin otettiin mukaan kotiutuskilpailu.
1990-luvulla pesäpallosta tuli valtakunnallinen ilmiö, ja Superpesis nousi katsojamäärissä kesän suosituimmaksi palloilusarjaksi. Yleisökeskiarvot olivat korkeita sekä suurilla että pienillä paikkakunnilla, ja parhaimmillaan yleisömäärät nousivat 6000–7000 katsojaan. Superpesiksen otteluita lähetettiin MTV:llä, ja runkosarjaotteluita seurasi parhaimmillaan yli 300 000 katsojaa. Otteluiden reaaliaikainen tilastointi ja tilanteiden välittäminen tekstitelevisioon olivat merkittäviä edistysaskeleita tiedonvälityksessä.
Uusia pesäpallostadioneita rakennettiin muun muassa Sotkamoon, Vimpeliin, Seinäjoelle, Ouluun ja monille pienemmille paikkakunnille. Hiekkatekonurmi tuli osaksi Superpesiksen olosuhdevaatimuksia. Vuonna 1997 Kaisaniemen Tiikerit nostettiin suurkaupunkihankkeen edistämiseksi kabinettipäätöksellä Superpesikseen.
1990-luvulla pesäpallossa siirryttiin pelaajapalkkioissa puoliammattilaisuuteen, ja parhaat pelaajat olivat täysammattilaisia. Jaksopeli mahdollisti pesäpallon sopivuuden Veikkauksen pitkävetokohteeksi.  Vuonna 1998 pesäpalloyhteisöä ravisteli laaja sopupeliskandaali, joka tunnetaan nimellä "Musta torstai". Tapauksen vuoksi Superpesis menetti sarjan televisioinnin ja 2000-luvun alussa toiminnan arvopohja ja -perusta luotiin uusiksi. Pesäpallossa palattiin perusasioihin ja kenttätyön pariin.
Historia > Sotkamon valtakausi jatkuu (2000-luku)

2000-luku oli Superpesiksessä pääosin Sotkamon Jymyn hallintaa. Joukkue oli vuosikymmenen aikana ylivoimaisesti vahvin joukkue Superpesiksessä. Kiteen Pallo -90 voitti vuosikymmenen ensimmäisen mestaruuden, mutta seuraavana vuonna Sotkamo otti Kiteestä revanssin ja aloitti nelivuotisen mestaruuskautensa.
Kitee teki paluun kultamitalistiksi vuonna 2005, mutta Jymy palasi mestariksi jälleen vuosina 2006 ja 2009. Koko vuosikymmenen ajan Sotkamon Jymy pelasi vähintään kolmen parhaan joukossa. Vuosikymmenen aikana Pattijoen Urheilijat nousi historiassaan ensimmäistä kertaa mestariksi vuonna 2008 ja seura saavutti vuosikymmenellä useita mitaleita.
Maakuntakeskuksista Kouvola ja Joensuu liittyivät pääsarjaan. Vuonna 2001 Superpesiksessä otettiin käyttöön kahden juoksun sääntö ja lyöjän väliinjättösääntö, mikä toi pelillisiä muutoksia ja lisäsi pelin taktisuutta.
Historia > Kahdesta suuresta neljään suureen (2010-luku)

| Kausi | SOJY | VIVE | JOMA | KPL |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2010 | 3 | 1 | 10 | 2 |
| 2011 | 1 | 2 | 11 | 4 |
| 2012 | 1 | 2 | 4 | 10 |
| 2013 | 1 | 2 | 3 | 9 |
| 2014 | 1 | 2 | 3 | 9 |
| 2015 | 1 | 2 | 3 | 5 |
| 2016 | 2 | 1 | 3 | 4 |
| 2017 | 2 | 1 | 3 | 4 |
| 2018 | 4 | 3 | 1 | 2 |
| 2019 | 2 | 4 | 1 | 3 |
| Top-4 | 10 | 10 | 8 | 6 |
10 kerrasta
     Suomen mestarit      Hopeamitalisti-joukkut      Pronssimitalisti-joukkue      Välieräjoukkue      Pudotuspelijoukkue
2010-luvulla Superpesis koki uuden nousukauden, jonka merkittävänä osoituksena pidetään Vimpelin Vedon mestaruuden ratkaisseen Jere Dahlströmin lyönnin valintaa vuoden 2010 sykähdyttävimmäksi urheiluhetkeksi.
2010-luvun alussa seurojen välinen valtarakenne vakiintui. Sotkamon Jymy voitti Suomen mestaruuden viidesti peräkkäin vuosina 2011–2015, kukistaen aina finaalissa Vimpelin Vedon. Vimpeli puolestaan voitti Sotkamon finaaleissa vuosina 2016 ja 2017. Joensuun Maila saavutti pronssia viitenä peräkkäisenä vuotena 2013–2017. 2010-luvun alkua on pidetty erityisesti Vimpelin ja Sotkamon välisenä dynastiana, joiden väliset kohtaamiset tunnetaan "El Klassikko"-nimellä, mukaillen FC Barcelonan ja Real Madridin välistä kohtaamista.
Pitkän pronssikauden jälkeen Joensuun Maila nousi johtavaksi pesäpalloseuraksi ja voitti Suomen mestaruuden vuosina 2018 ja 2019. Samanaikaisesti Kouvolan Pallonlyöjät vakiintui neljänneksi suureksi seuraksi.
Pelillisesti pesäpallo kehittyi huomattavasti 2010-luvulla ja taso laajentui. Heikompia ulkopelaajia ei enää voinut "piilottaa" kentälle, vaan menestyäkseen kaikilla pelipaikoilla tuli olla huippupelaajia. Pelin fyysisyys ja tempo nopeutuivat selvästi, ja pompun käyttö väheni.
Historia > Neljästä suuresta Kuuteen suureen (2020-luku)

| Kausi | SOJY | VIVE | JOMA | KPL | MANSE | KeKi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020 | 1 | 3 | 4 | 2 | 12 | 10 |
| 2021 | 4 | 3 | 5 | 2 | 1 | 6 |
| 2022 | 5 | 1 | 3 | 6 | 2 | 7 |
| 2023 | 1 | 2 | 6 | 5 | 4 | 3 |
| 2024 | 1 | 5 | 6 | 3 | 2 | 4 |
2025: 
2026: 
2027: 
2028: 
2029: 

     Suomen mestarit      Hopeamitalisti-joukkut      Pronssimitalisti-joukkue      Välieräjoukkue      Pudotuspelijoukkue
2020-luvulla Superpesis kokee samallaista trendiä mitä aiemminkin. Tampereen Manse PP:n uudella kasatulla joukkueella on heti vankistanut paikkansa yhdeksi uudeksi kärkijoukkueeksi. Kempeleen Kiri on myös tasoaan nostanut ja myös hyvin pystynyt saamaan suuria voittoja sekä saanut paikkansa kuuden kärkijoukkueen kerhoon.
Kauden rakenne > Harjoituskausi

Superpesiksessä harjoituskausi alkaa edellisen kauden päätyttyä, eikä tuona aikana pelata pesäpallon Suomen mestaruudesta. Harjoituskausi alkaa syys-lokakuussa ja kestää huhti-toukokuuhun, kunnes Superpesiksen virallinen seuraava kausi alkaa.
Harjoituskaudella pelataan joukkueiden oman päätöksen mukaan harjoitusotteluita, sekä Talvisuperia. Talvisuperia pelataan sekä miesten että naisten Superpesiksessä joulu–maaliskuulla. Talvisuperissa joukkueet on jaettu kahteen alkulohkoon, jotka pelaavat yksinkertaisen sarjan. Kaikissa otteluissa pelataan 4+4-vuoropareilla. Tarvittaessa pelataan kotiutuskilpailu. Joukkueiden sijoitukset lohkojen sisällä määräytyy tasapisteissä voittettujen otteluiden, kolmeen pisteen voittojen ja juoksueron suhteen mukaan. Lopputurnaukseen selviytyvät lohkojen voittajat sekä toiseksi sijoittuneet.
Välierissä A-lohkon voittaja saa vastaansa B-lohkon toiseksi sijoittuneen joukkueen ja B-lohkon voittaja saa vastaansa A-lohkon toiseksi sijoittuneen joukkueen. Voittajat etenevät loppuotteluun ja häviäjät pronssiotteluun.
Kauden rakenne > Runkosarja

Miesten Superpesiksen runkosarjassa pelataan 13 joukkueen kesken kaksinkertainen runkosarja joiden lisäksi lisäottelut.
Kauden rakenne > Pudotuspelit

Pudotuspeleihin pääsevät runkosarjan kuusi parasta joukkuetta ja 7.–10. sijoittuneet joukkueet pelaavat pudotuspelikarsinnan pääsystä puolivälieriin. Joukkueet kohtaavat toisensa ensin puolivälierissä. Puolivälierien voittajat välierissä, joiden voittajat pääsevät finaaliin, jossa ratkaistaan Suomen-mestaruus. Puolivälierät, välierät ja finaalit pelataan paras seitsemästä -menetelmällä, eli jatkoon pääsee neljällä voitolla. Pronssiottelut pelataan paras kolmesta -menetelmällä eli voittaja saadaan selville kahdella voitolla.
Kauden rakenne > Putoaminen ja karsiminen

Superpesiksen kaudella 2024 runkosarjassa sijoille 12–13 päätyneet joukkueet pelaavat putoamiskarsinnan, jonka häviäjä putoaa suoraan Ykköspesikseen seuraavaksi kaudeksi ja putoamissarjan voittanut karsii Ykköspesiksen loppuottelun häviäjää vastaan. Ykköspesiksen voittaja nousee puolestaan suoraan seuraavaksi kaudeksi Superpesikseen.
Kauden rakenne > Itä–Länsi-ottelu

Itä–Länsi-ottelu eli idän ja lännen seurojen välinen perinteinen tähdistöottelu pelataan runkosarjan keskivaiheilla heinäkuussa. Itä–Länsi-ottelussa pelaavat idän ja lännen seurojen parhaista pelaajista kootut joukkueet. Itä–Länsi-ottelu on saanut alkunsa vuonna 1932, jolloin Suursarja jaettiin Itä- ja Länsilohkoon. Tämän seurauksena alettiin myös pelata lohkojen välistä Itä–Länsi-ottelua, joka pelattiin ensimmäisen kerran vuonna 1932 Hesperiassa, Helsingissä.
Hallinto

Superpesis toimii pesäpallon tulevaisuudenkuvan mukaisesti yksi liike -periaatteella osana Suomen Pesäpalloliitto ry:tä.