stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katy B

| Katy B |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. toukokuuta 1989 (ikä 35)
Ammatti:  laulaja, lauluntekijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Katy B
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  2009–
Tyylilajit:  house, R&B, dubstep
Levy-yhtiöt:  Columbia Records
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Katy B (oik. Kathleen Anne Brien, s. 8. toukokuuta 1989 Lontoo) on brittiläinen laulaja ja lauluntekijä. Hänen tyylilajejaan ovat house, funky, R&B, UK Garage ja dubstep, ja hän on myös esiintynyt nimellä Baby Katy. Katy B on valmistunut BRIT Schoolista. Hän julkaisi ensimmäisen singlensä levy-yhtiö Rinsen kanssa vuonna 2010, ja samana vuonna hän suoritti populaarimusiikin tutkinnon Lontoon yliopistossa.
Diskografia > Studioalbumit

On a Mission (2011)
Little Red (2014)
Diskografia > Singlet

"Katy on a Mission" (2010)
"Lights On" (2010)
"Broken Record" (2011)
"Easy Please Me" (2011)
"Witches' Brew" (2011)
"What Love Is Made Of" (2013)
"5 AM" (2013)
"Crying for No Reason" (2014)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katy B Wikimedia Commonsissa
Katy B:n kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kansallispuvun kulttuurihistoria

| Kansallispuvun kulttuurihistoria |
| --- | --- |
Kirjailija:  Leena Elina Valkeapää
Kieli:  suomi
Genre:  tietokirjallisuus
Kustantaja:  Vastapaino
Julkaistu:  2023
Sivumäärä:  216
ISBN:  978-952-397-023-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kansallispuvun kulttuurihistoria on taidehistorioitsija Leena Elina Valkeapään kirjoittama ja Vastapainon vuonna 2023 kustantama tietokirja, joka käsittelee suomalaisten kansallispukujen historiaa 1800-luvulta nykypäiviin asti. Valkeapää nostaa teoksessaan esiin erityisesti kukkakuosistaan tunnetun Sääksmäen naisen kansallispuvun, jonka vaiheet avaavat näkymän jatkuvaan valintojen, soveltamisen ja aitouden ongelmiin. Teos avaa, miten kansallispuvut saivat alkunsa ja millaisia ne ovat nykyaikana.
Paula-tyttö Sääksmäen kansallispukua muistuttavassa asussa.
Sisältö

Valkeapää määrittelee Kansallispuvun kulttuurihistoriassa, että kansallispuku on ”kansapuvun juhla- ja pyhäpuvun vaatekappaleisiin perustuva, tutkittu, hyväksytty ja vakiinnutettu kokonaisuus." jatkaen, että: ”kansallispuvun kokoajalta on vaadittu, ja vaaditaan edelleen, tavalla tai toisella hankittua auktoriteettia niin, että hänen katsotaan asiantuntemuksensa tai virka-asemansa puolesta oikeutetuksi [kansallispuvun] mallin laatimiseen.”
Valkeapää pohtii kirjassaan, että onko kansallispuku jäänne menneiltä ajoilta vai elinvoimaista nykykulttuuria ja miksi ne synnyttävät voimakkaita tunteita. Kansallispuvuilla on ilmaistu erilaisia kielirajoja, maakuntia, sukujen yhteenkuuluvuutta ja kotiseutua. Kirja etenee menneisyydestä kohti nykyaikaa. Valkeapää mainitsee teoksessaan myös nykyajan ilmiöitä, kuten kansallispuvun osien yhdistämisen muihin vaatteisiin sekä erilaiset kansallispukutempaukset, kuten kansallispukuhiihto ja -tuuletukset.
Teos ruotii sitä, miten kansallispukukeskustelussa eräs olennainen kysymys on alusta asti ollut, miten tarkkaan kansallispuvun tulee seurata alkuperäistä malliaan. Tavallisesti nekin, jotka vaativat alkuperäisten museopukujen tarkkaa jäljittelemistä, hyväksyivät joitain käytännöllisiä muutoksia, esimerkiksi naisen hameen laskoksien vähentämisen puvun keventämiseksi tai miesten säämiskähousujen valmistamisen jostain muusta sopivasta materiaalista. Toisaalta jotkut jopa painottavat nimenomaan oikeanlaista vaikutelmaa, jossa historiallisilla yksityiskohdilla ei ollut kovin paljon merkitystä.
Kirja taustoittaa, miten kansallispukuja laativat monet toimijat seuraten enemmän tai vähemmän tarkasti alkuperäisiä museopukuja. Kansallispukumallit ovat seurailleet myös muotia. Esimerkiksi 1940-luvun niin sanottu new look korosti naisen vartalon tiimalasimuotoa ja niinpä myös kansallispuvun liivi sai muotolaskokset. Minihameiden tullessa 1960-luvulla osaksi kansainvälistä muotoa kansallispukujenkin hameet lyhenivät lähes polvipituisiksi.
Valkeapää kirjoittaakin teoksessaan, että kansallispukujen kulttuurihistoria osoittaa, etteivät kansallispuvut ole muuttumattomia. Niistä on hänen mukaansa aina käyty keskustelua, ja ne ovat mukautuneet uusiin tarpeisiin. Myös niiden ulkonäkö ja valmistustavat ovat vaihdelleet. Juuri muovautuvuus ja puvuille annetut erilaiset merkitykset ovat säilyttäneet kansallispuvut, sillä ne ovat tehneet kansallispukuilmiöstä joustavan, kiinnostavan ja edelleen elävän.
Sisältö > Sääksmäen naisten kansallispuku

Teoksessa käsitellään erityistapauksena Sääksmäen puvun vaiheita. Nykyinen Sääksmäen puku perustuu Lennart Carlstedtin vuonna 1876 Suomen muinaismuistoyhdistykselle tekemään vaatelahjoitukseen, johon kuului kaksi hametta, röijy, kaksi esiliinaa ja paita. Lahjoitus liittyi Aleksanterin yliopiston osakuntien keräyskampanjaan. Carlstedt itse ei ollut ylioppilas, mutta hänen veljensä oli, ja molemmat lahjoittivat Muinaismuistoyhdistykselle useita vaatekappaleita. Carlstedt oli myös Suomen muinaismuistoyhdistyksen jäsen. Carlstedin lahjoittamasta Sääksmäen puvusta vain röijy oli alkuperäinen, hameet Carlstedt oli teettänyt ”kuvausten mukaan”.
Valkeapää kertoo kirjassaan, että Sääksmäen puvun raidallinen villakangas eli kalminkki on ollut kallista ostokangasta ja että kasviaiheilla kuvioitu kalminkki on ollut aikanaan kaikkein hienointa kangasta. Kotimaiset käsityöläiset jäljittelivät tekstiiliverstaiden kalminkkeja, ja Carlstedtin lahjoituksen kangas on luultavasti taitavan käsityöläisen kutomaa. Carlstedt ei saatetekstissään kertonut, keneltä vaatteet tai kuvaukset on saatu. Vaatteen alkuperä on siten jäänyt arvoitukseksi, varsinkin, kun hameosa näyttää kuluneelta, mutta liivi käyttämättömältä.
Sääksmäen puvun suosion kasvuun vaikuttivat useat tekijät. Ritvalan helkajuhlan uudelleenelvytyksen yhteydessä vuonna 1904 virisi ajatus yhtenäisistä asuista. Aikanaan on todennäköisesti jokainen osallistuja käyttänyt omaa juhlapukuaan. Erilaisten kokeilujen jälkeen siirryttiin Sääksmäen pukuun, joka oli esitelty U. T. Sireliuksen toisessa kansallispukuvihossa vuonna 1922. Asiaa auttoi vielä se, että Sireliuksen kuvastossa puvusta oli olemassa myös edullisempi, kukaton versio. Valkeapää nostaa esille myös Impi Sotavallan Helkatytöt-ryijymallin, jossa hän tulkitsee hahmojen yllä olevan Sääksmäen puvun. Ryijymalli levisi laajalle, kun se julkaistiin Kotiliesi-lehden ohjeena vuonna 1932. Viimeistään Sääksmäen puku tuli tutuksi kaikelle kansalle Pauligin Paula-tytön asuna.
Valkeapää toteaa, ettei nykyistä Sääksmäen pukua voi tarkistaa, koska sen lähtökohtana olevat vaatekappaleet eivät täytä nykyisiä kansallispukujen esikuvavaatekappaleitten vaatimuksia. Hän toteaa kuitenkin, ettei tarkistamiseen ole mitään erityistä syytäkään, koska puku on elinvoimainen ja sillä on oma historiansa. Valkeapää korjaa myös melko usein esitetyn käsityksen, että Sääksmäen kukaton puku olisi arkipuku. Näin ei hänen mukaansa ole, vaan se on vain yksinkertaisempi vaihtoehto Sääksmäen puvulle. Kansan keskuudessa arkivaatteet käytettiin loppuun, vain pyhä- ja juhlavaatteita on säilynyt museoihin, ja niiden pohjalta kansallispuvut on laadittu.
Arvioita

Filosofian tohtori Merja Leppälahti toteaa arviossaan, että Valkeapää käsittelee erityisen kiinnostavasti Paula-tytön syntyvaiheita ja niistä eri aikoina kerrottuja tarinoita. Valkeapää esittää teoksessaan, että alkuperäisen piirros-Paulan olevan peilikuva Toivo Vikstedtin vuonna 1922 kansallispukukuvastoon piirtämästä Sääksmäen puvun pukukuvasta. Välttämättä puvun valinnan taustalla ei ole sen kummempia syitä kuin valinnan tehneen mieltymys. Asiaan on voinut vaikuttaa myös se, että puku on raikkaan länsisuomalainen eikä tuo mieleen Aino-pukua eikä karjalaisia pukuja. Sääksmäen puku on sekä selkeä että koristeellinen, sillä kankaan kukkakuviointi erottuu myös mustavalkoisessa kuvassa eikä pukuun kuulu palvelijattareen viittaavaa esiliinaa.
Leppälahden mukaan Valkeapää esittelee teoksessaan kiinnostavia ilmiöitä, kuten keskustelut siitä, miten täsmälleen puvun pitäisi seurata alkuperäistä malliaan ja missä seikoissa kansallispuvun toteutus voi antaa periksi nykyajan vaatimuksille. Leppälahti huomioi, että kirja nostaa myös esille kansallispukujen muotivaihtelut. Leppälahti mainitsee, että teoksessa on mukana on paljon kiinnostavia yksityiskohtia.
Kansallispuvun kulttuurihistoria on Leppäkahden näkemyksen mukaan esineenä miellyttävä, sopivan kokoinen ja kaunis, jota lukee mieluusti useaankin otteeseen. Hän jatkaa, että kirja herättää halun tietää aiheesta enemmän, ja siinä auttavat kirjan lähdeluettelo ja henkilöhakemisto.
Kita-Akitan piirikunta

Kita-Akitan piirikunta (jap. 北秋田郡, Kitaakita-gun) on yksi Japanin Okayaman prefektuurin piirikunnista. Piirikunnassa asuu 2 069 asukasta, ja väestö laski vuosina 2015-2020 lähes kolmella prosentilla. Piirikunnan pinta-ala on 256,7 neliökilometriä ja väestötiheys noin 8,1 asukasta neliökilometrillä.
Kepler-4

| Kepler-4 |
| --- | --- |

Muut designaatiot:  KOI-7
Fyysiset ominaisuudet
Näennäinen kirkkaus:  12,211 mv
Lämpötila:  5 857 K
Massa:  1,220 M☉
Säde:  1,490 R☉
Metallipitoisuus:  0,170
Astrometriset ominaisuudet
Tähdistö:  Lohikäärme
Rektaskensio (J2000):  19h 02m 27,68s
Deklinaatio (J2000):  +50° 08′ 8,71″
Etäisyys:  1 800 vv (550 pc)
Kepler-4 on G-tyypin pääsarjan tähti, joka sijaitsee noin 1 800 valovuoden päässä Maasta, Lohikäärmeen tähdistön suunnalla. Tähden massa vastaa noin 122 % ja säde 149 % Auringon vastaavista. Tähden pintalämpötilaksi on arvioitu 5 857 K ja metallipitoisuudeksi 0,170.
Planeettakunta

NASAn Kepler-avaruusteleskooppi on havainnut yhden tähteä kiertävän eksoplaneetan:
| Planeetta (tähdestä lukien) | Massa (MJ) | Kiertoaika (d) | Etäisyys (AU) | Eksentrisyys (radan soikeus) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  b  | 0,077 | 3,21346 | 0,046 | 0,000 |
Aiheesta muualla

Kepler-90 Extrasolar Planet Encyclopediassa
| --- | --- |
Tähdet:  η Dra, β Dra, δ Dra, ζ Dra, ι Dra, χ Dra, Thuban, ξ Dra, λ Dra, ε Dra, κ Dra, θ Dra, φ Dra, τ Dra, ρ Dra, ψ Dra A, 10 Dra, π Dra, ο Dra, σ Dra, ω Dra, 45 Dra, 42 Dra, υ Dra, 18 Dra, ν2 Dra, 19 Dra, ν1 Dra, μ Dra A, 15 Dra, 6 Dra, 39 Dra, 36 Dra, 54 Dra, 4 Dra, 30 Dra, 35 Dra, 46 Dra, 17 Dra, 27 Dra, 59 Dra, 53 Dra, 73 Dra, 2 Dra, 64 Dra, 8 Dra, 26 Dra, 3 Dra, 9 Dra, 50 Dra, 75 Dra, 51 Dra, 66 Dra, 7 Dra, 34 Dra, 49 Dra, 16 Dra, AC Dra, 48 Dra, 68 Dra, 71 Dra, 41 Dra, 76 Dra, μ Dra B, ψ Dra B, 37 Dra, 74 Dra, 40 Dra, 69 Dra, UX Dra, 55 Dra, 65 Dra, VW Dra, 20 Dra, 17 Dra, 29 Dra, RY Dra, 38 Dra, 205 Dra, BY Dra, R Dra, HD 184146, HD 173740, T Dra
Eksoplaneetat:  ι Dra b, TrES-2
Karhunputki

| Karhunputki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Apiales
Heimo::  Sarjakukkaiskasvit Apiaceae
Suku::  Karhunputket Angelica
Laji::  sylvestris
Kaksiosainen nimi
 Angelica sylvestris  L. 
Katso myös
   Karhunputki Wikispeciesissä   Karhunputki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Karhunputki eli niittykarhunputki (Angelica sylvestris) on sarjakukkaisiin kuuluva, melko korkea kasvi. Hyönteispölytteisen karhunputken kukinnoilla liikkuu medenhaussa paljon hyönteisiä, kuten harsosääskiä ja kukkakärpäsiä. Kasvi kukkii juhannuksesta elokuuhun. Karhunputki voi muistuttaa ulkonäöltään hieman jättiputkia, mutta kuuluu kuitenkin eri sukuun kuin jättiputket. Karhunputki ei myöskään ole Suomessa haitallinen vieraslaji.
Ulkonäkö ja koko

Karhunputken ontto, kova varsi voi kasvaa 1–2 metrin korkuiseksi. Putken läpimitta voi olla yli 2 cm. Se on alhaalta violetti, ylhäältä vihreä. Lehdet muodostuvat pareittain sijaitsevista lehdyköistä. Lehtituppi on pullistunut. Kukinto on pallomaisista osista muodostuva kerrannaissarja. Itse kukat ovat vihertävänvalkoisia ja tuoksuvat imelältä.
Levinneisyys

Karhunputkea tavataan Euroopassa ja Siperian havumetsävyöhykkeellä.
Elinympäristö

Karhunputki kasvaa aukeilla paikoilla, kuten rannoilla ja pellonreunoilla.
Käyttö

Karhunputkea on käytetty värjäykseen, ja sen juurta lääkkeenä sekä nälänhädän aikana ravinnon lähteenä. Ravintokäytössä on oltava varovainen, sillä karhunputkea muistuttavista kasveista moni on myrkyllinen, muun muassa myrkkykeiso ja myrkkykatko. Jättiputkia kutsutaan joskus virheellisesti karhunputkiksi; kenties siksi, että ukonputki on ruotsiksi björnloka. Karhunputkea on käytetty myös rohdoskasvina ja sen vaikutukset ovat samankaltaisia kuin lähisukulaisensa väinönputken. Voimakasta paalujuurta on käytetty keuhkoputkentulehduksen ja muiden rintatautien rohtona. Jauhetuilla hedelmillä on karkotettu täitä. Karhunputkea käytetään ruuansulatus- ja virtsatievaivoihin, höyryhengitykseen ja ihon desinfiointiin.
Aiheesta muualla

Kasviatlas: Karhunputken eli niittykarhunputken (Angelica sylvestris) levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Karhunputki (Angelica sylvestris)
Luontoportti: Karhunputki (Angelica sylvestris)
UPM Metsä: Metsiemme lehtokasveja (pdf) (s. 10) metsamaailma.fi. Arkistoitu 8.10.2017. Viitattu 25.12.2017.
Nettikasvio: Karhunputki  (Angelica sylvestris)
ITIS: Angelica sylvestris (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Angelica sylvestris (englanniksi)
Flora of China: Angelica sylvestris (englanniksi)
Lähikuva yhden kukinnon pikkusarjan kukista.
Kivarnäs

Kivarnäs on maarekisterikylä Kemiönsaaren kunnan Dragsfjärdissä. Sen alue sijaitsee Stormossenin ja Bofallsmossenin suoalueiden välissä Björkboda träskin eteläpuolella.
Kivarnäs on syntynyt isojaon myötä 1700-luvun lopulla, jolloin lähikylien alueista muodostettiin Kivarnäs-niminen kruunun liikamaa. Alueelle perustettiin Kivarnäsin uudistila, joka sijaitsi Stormossenin itälaidalla. Tila on sittemmin hävinnyt ja koko Kivarnäs päätynyt valtion omistukseen. Alue on nykyään asumaton ja sen omistaa Metsähallitus. Alueesta noin 70 hehtaaria kuuluu viereiseen Kullan luonnonsuojelualueeseen.
Kaichū

| Kaichū / 海中型潜水艦 |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  735 t (pinnalla) 1 030 t (sukellus)
Pituus:  69,2 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,4 m
Syväys:  3,4 m
Koneteho:  2 600 bhp (pinnalla) 1 200 shp (sukellus)
Nopeus:  18 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  44
Aseistus
Meritorjunta:  6 × 45 cm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  1 × 8 cm/28 ilmatorjuntatykki
Kaichū (jap. 海中型潜水艦, kaichū-gata sensuikan) oli keisarillisen Japanin laivaston kaksoisrunkoisten keskikokoisten sukellusveneiden muodostama alustyyppi. Tyyppi koostui useasta toisistaan poikkeavasta luokasta, joista viimeiset Kaichū(6)- ja Kaichū(7)-luokkien alukset valmistettiin toisen maailmansodan lopulla 1934-1944.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ro-11 | Kuren laivastoarsenaali | 25. lokakuuta 1917 | 15. lokakuuta 1917 | 31. heinäkuuta 1919 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-11 poistettu 1. huhtikuuta 1932 |
| Ro-12 | Kure | 25. lokakuuta 1917 | 1. joulukuuta 1917 | 18. syyskuuta 1919 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-12 poistettu 1. huhtikuuta 1932 |
Alukset > Kaichū(2)-luokka

Alusluokka oli hieman suurempi, nopeampi ja aseistuksena oli kuusi torpedoputkea.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ro-13 | Kuren laivastoarsenaali | 14. syyskuuta 1918 | 26. elokuuta 1919 | 30. syyskuuta 1920 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-13 poistettu 1. huhtikuuta 1932 |
| Ro-14 | Kure | 14. syyskuuta 1918 | 31. maaliskuuta 1920 | 17. helmikuuta 1921 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-14 poistettu 1. syyskuuta 1933 |
| Ro-15 | Kure | 12. kesäkuuta 1920 | 14. lokakuuta 1920 | 30. kesäkuuta 1921 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-15 poistettu 1. syyskuuta 1933 |
Alukset > Kaichū(3)-luokka

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ro-16 | Kuren laivastoarsenaali | 18. marraskuuta 1920 | 22. huhtikuuta 1921 | 29. huhtikuuta 1922 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-16 poistettu 1. syyskuuta 1933 |
| Ro-17 | Kure | 24. syyskuuta 1920 | 24. helmikuuta 1921 | 20. lokakuuta 1921 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-17 poistettu 1. huhtikuuta 1936 |
| Ro-18 | Kure | 20. lokakuuta 1920 | 25. maaliskuuta 1921 | 15. joulukuuta 1921 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-18 poistettu 1. huhtikuuta 1936 |
| Ro-19 | Kure | 9. syyskuuta 1920 | 28. joulukuuta 1920 | 15. maaliskuuta 1922 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-19 poistettu 1. huhtikuuta 1936 |
| Ro-20 | Yokosukan laivastoarsenaali | 28. heinäkuuta 1919 | 26. lokakuuta 1920 | 1. helmikuuta 1922 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-20 poistettu 1. huhtikuuta 1934 |
| Ro-21 | Yokosuka | 28. heinäkuuta 1919 | 26. lokakuuta 1920 | 1. helmikuuta 1922 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-21 poistettu 1. huhtikuuta 1934 |
| Ro-22 | Yokosuka | 20. tammikuuta 1920 | 15. lokakuuta 1921 | 10. lokakuuta 1922 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-22 poistettu 1. huhtikuuta 1934 |
| Ro-23 | Yokosuka | 20. tammikuuta 1920 | 25. lokakuuta 1921 | 28. huhtikuuta 1923 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-23 poistettu 1. huhtikuuta 1935 |
| Ro-24 | Sasebon laivastoarsenaali | 21. huhtikuuta 1919 | 8. joulukuuta 1919 | 30. marraskuuta 1920 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-24 poistettu 1. huhtikuuta 1935 |
| Ro-25 | Sasebo | 19. helmikuuta 1920 | 17. heinäkuuta 1920 | 25. lokakuuta 1921 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-25 poistettu 1. huhtikuuta 1936 |
Alukset > Kaichū(4)-luokka

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ro-26 | Sasebon laivastoarsenaali | 10. maaliskuuta 1921 | 18. lokakuuta 1921 | 25. tammikuuta 1923 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-26 poistettu 1. huhtikuuta 1940 |
| Ro-27 | Yokosukan laivastoarsenaali | 16. heinäkuuta 1921 | 22. heinäkuuta 1922 | 13. heinäkuuta 1924 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-27 poistettu 1. huhtikuuta 1940 |
| Ro-28 | Sasebo | 10. marraskuuta 1921 | 13. huhtikuuta 1922 | 30. marraskuuta 1923 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-28 poistettu 1. huhtikuuta 1940 |
Alukset > Kaitokū-luokka

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ro-29 | Kawasaki, Kōbe | 2. kesäkuuta 1921 | 5. joulukuuta 1922 | 15. syyskuuta 1923 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-29 poistettu 1. huhtikuuta 1936 |
| Ro-30 | Kawasaki | 27. kesäkuuta 1921 | 18. tammikuuta 1923 | 29. huhtikuuta 1924 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-30 poistettu 1. huhtikuuta 1942 |
| Sukellusvene No.70 | Kawasaki | 25. syyskuuta 1921 | 15. helmikuuta 1923 | ei | tuhoutunut 21. elokuuta 1923 |
| Ro-31 | Kawasaki | 20. joulukuuta 1924 | 25. syyskuuta 1926 | 10. toukokuuta 1927 | poistettu 25. toukokuuta 1945 |
| Ro-32 | Kawasaki | 24. lokakuuta 1921 | 19. maaliskuuta 1923 | 31. toukokuuta 1924 | nimetty 1. marraskuuta 1924 Ro-32 poistettu 1. huhtikuuta 1942 |
Alukset > Kaichū(5)-luokka

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ro-33 | Kuren laivastoarsenaali | 8. elokuuta 1933 | 10. lokakuuta 1933 | 7. lokakuuta 1935 | upotettu 29. elokuuta 1942 |
| Ro-34 | Mitsubishi, Kobe | 25. huhtikuuta 1934 | 12. joulukuuta 1935 | 31. toukokuuta 1937 | upotettu 6. huhtikuuta 1943 |
Alukset > Kaichū(6)-luokka

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ro-35 | Mitsubishi, Kōbe | 9. lokakuuta 1941 | 4. kesäkuuta 1942 | 25. maaliskuuta 1943 | upotettu 25. elokuuta 1943 |
| Ro-36 | Mitsubishi | 7. maaliskuuta 1942 | 14. lokakuuta 1942 | 27. toukokuuta 1943 | upotettu 13. kesäkuuta 1944 |
| Ro-37 | Mitsubishi | 9. lokakuuta 1941 | 30. kesäkuuta 1942 | 30. kesäkuuta 1943 | kadonnut 17. helmikuuta 1944 |
| Ro-38 | Mitsubishi | 20. kesäkuuta 1942 | 24. joulukuuta 1942 | 24. heinäkuuta 1943 | kadonnut 2. tammikuuta 1944 |
| Ro-39 | Sasebon laivastoarsenaali | 8. elokuuta 1942 | 6. maaliskuuta 1943 | 12. syyskuuta 1943 | upotettu 3. helmikuuta 1944 |
| Ro-40 | Mitsubishi | 8. elokuuta 1942 | 6. maaliskuuta 1943 | 28. syyskuuta 1943 | upotettu 16. helmikuuta 1944 |
| Ro-41 | Mitsubishi | 6. lokakuuta 1942 | 5. toukokuuta 1943 | 26. marraskuuta 1943 | upotettu 23. maaliskuuta 1945 |
| Ro-42 | Sasebo | 27. huhtikuuta 1942 | 25. lokakuuta 1942 | 31. elokuuta 1943 | kadonnut 12. heinäkuuta 1944 |
| Ro-43 | Mitsubishi | 6. lokakuuta 1942 | 5. kesäkuuta 1943 | 16. joulukuuta 1943 | upotettu 27. helmikuuta 1945 |
| Ro-44 | Taman telakka | 14. helmikuuta 1942 | 11. marraskuuta 1942 | 13. syyskuuta 1943 | upotettu 16. kesäkuuta 1944 |
| Ro-45 | Mitsubishi | 20. lokakuuta 1942 | 21. heinäkuuta 1943 | 11. tammikuuta 1944 | upotettu 1. toukokuuta 1944 |
| Ro-46 | Mitsubishi | 13. kesäkuuta 1942 | 23. huhtikuuta 1943 | 19. helmikuuta 1944 | upotettu 29. huhtikuuta 1945 |
| Ro-47 | Tama | 28. joulukuuta 1942 | 20. elokuuta 1943 | 31. tammikuuta 1944 | upotettu 26. syyskuuta 1944 |
| Ro-48 | Mitsubishi | 17. maaliskuuta 1942 | 15. lokakuuta 1943 | 31. maaliskuuta 1944 | upotettu 14. heinäkuuta 1944 |
| Ro-49 | Tama | 16. marraskuuta 1942 | 3. elokuuta 1943 | 19. toukokuuta 1944 | kadonnut 15. huhtikuuta 1945 |
| Ro-50 | Tama | 18. helmikuuta 1943 | 27. marraskuuta 1943 | 31. heinäkuuta 1944 | poistettu 30. marraskuuta 1945 |
| Ro-55 | Tama | 5. elokuuta 1943 | 23. huhtikuuta 1944 | 30. syyskuuta 1944 | upotettu 7. helmikuuta 1945 |
| Ro-56 | Tama | 2. joulukuuta 1943 | 5. heinäkuuta 1944 | 15. marraskuuta 1944 | kadonnut 15. huhtikuuta 1945 |

Vuoden 1942 hankintoihin sisällytetyt alukset Ro-200 - 227 peruutettiin vuonna 1943 kuten myös edellisen vuoden hankintoihin kuuluneet Ro-51 - Ro-54 ja Ro-70 - 74.
Kuunari Sylvia

Kuunari Sylvia oli vaasalaisen A. A. Levo`n & Co:n omistuksessa ollut puinen höyrykuunari joka ajoi karille 20. marraskuuta 1868 Pyhämaan Sasinpauhan kallioluodolla. Laivalla oli yhdeksän hengen miehistö ja kahdeksan matkustajaa joista onnettomuudessa viisi hukkui ja kolme kuoli kylmyyteen.
Purjeilla ja 36 hevosvoiman höyrykoneella varustettu kuunari Sylvia lähti Tukholmasta 10. marraskuuta 1868 kohti Kristiinankaupunkia ja silloista Nikolainkaupungin nimellä tunnettua Vaasaa. Laivan lastina oli muun muassa puuvillapaaleja, kahvia ja Vaasan VPK:lle menossa ollut paloruisku. Laiva joutui 19. marraskuuta Ahvenanmaan pohjoispuolella lumisateessa kovan pohjoismyrskyn kouriin ja pyrki suojaan Uudenkaupungin satamaan. Matkalla sinne se ajoi kuitenkin karille aamuyöllä 20. marraskuuta Pyhänmaan Sasinpauhan luona. Laiva katkesi kahtia ja menetti mastonsa. Miehistöstä hukkui viisi ja loput selviytyivät kallioluodolle jossa vielä kolme kuoli kylmyyteen.
Pyhämaan Ihamosta kotoisin torppari Matts Fagerström havaitsi haaksirikkoutuneet luodolla 21. marraskuuta ja pelasti yhdeksän henkiin jäänyttä kuljettaen heidät torppaansa. Pelastuneet kuljetettiin sitten hevosilla Pyhämaan kautta Raumalle.
Pyhämaan uuden kirkon luona paljastettiin 4. marraskuuta 2018 onnettomuudessa menehtyneiden muistolaatta. Messinkinen laatta on kiinnitetty Pyhämaan Sasinpauhalta tuotuun luonnonkiveen ja laatassa on lueteltu onnettomuuden menehtyneiden nimet.
Kivalo

Kivalo tai Kivalot on noin sadan kilometrin mittainen vaarajono Suomen Lapissa. Se alkaa Perämeren rannikolta Kemin ja Simon väliseltä alueelta ja ulottuu aina itäiseen Lappiin Ylä-Kemijoen varteen saakka. Korkeimmillaan vaarojen huiput yltävät jopa 300 metrin korkeudelle merenpinnasta. Kivalon luonto on vaihtelevaa. Hietaperänkankaalla on pohjoissuomalaista mäntymetsää ja Kaihuavaarassa Rovaniemen alueella koivikkoa.
Kivalon alueella on tehty metsäntutkimusta vuodesta 1918, ja Metlalla on siellä tutkimusmetsä.
Kivalon vaarajono on nykyisin pääosin retkeily- ja vapaa-ajanviettokäytössä. Muun muassa Simon kunnassa sijaitsevalta Martimoaavalta johtaa Kivaloille noin kolmentoista kilometrin mittainen patikkareitti. Vaarajonon koillisosassa on myös kaksi luonnonsuojelualuetta. Martimoaavan–Lumiaavan–Penikoiden soidensuojelualueseen kuuluu vaaramuodostelman osista Penikat.
Kivalon alueella oli joskusselvennä 1980–1990-lukujen aikana hiihtokeskus, mutta se lopetti toimintansa 1990-luvun alun lamakauteen.