stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joensuun kaupunginteatteri
Aiempia työntekijöitä

| --- | --- |
 Maija-Liisa Ahlgren (1963–1971)  Olavi Ahonen (1945)  Jukka Blomkvist (1979–)  Reino Bragge (1983–1987)  Paavo Halttunen (1981–)  Sylvi Harju  Pia Hattara (1946–1948)  Arto Heikkilä (1981–)  Ollikalle Heimo (1981–)  Aimo Heino (1965–1971)  Seppo Heinola (1969–)  Irmeli Heinänen (–1963)  Veikko Hirviniemi (–1965)  Markku Hokkanen (1981–)  Arvo Honkanen (–1963)  Tiia Honkanen (1987–)  Esko Hukkanen (1971–1975)  Sanna-June Hyde (2001–2003)  Jarmo Hyttinen (–1987)  Kati Hyvärinen (–1981)  Hellevi Härkönen (1971–1973)  Veikko Ikonen (–1979)  Eila Ilenius (1973–)  Jouni Innilä (–1987)  Pentti Irjala (1946–1948)  Armas Janhunen (–1963)  Vera Jankin (–1965)  Leo Jokela (1950–1951)  Laura Jurkka 1983–1987  Markku Kaihua (1987–)  Hannes Kallio  Rainer Kaunisto (1975–1981)  Pekka Ketonen –1987  Juha Kingelin (1987–)  Aku Korhonen  Tapani Korhonen 1983–1987  Svante Korkiakoski –1969  Ami Laiho (–1965)  Lauri Leino (1948–1961, johtaja)  Eeva Litmanen (1965–1971)  Esko Länsineva (–1965)  Kapo Manto, (1957–1959)   Tuomas Mattila (1959–1963)  Maija-Liisa Márton (Turkka)  Rauni Mollberg (1950–1951)   Jussi Myllymäki (–1979)  Heikki Mäkäräinen (2023–2024) :  Mauri Nevonmaa (1975-1981)  Kalervo Nissilä (1973–1978)  Tuula Nyman (1974–1977)  Jan Nyquist  Helena Okkola (1975–1979)  Hilkka Ollikainen (1965–1971)  Salme Paasilinna  Esa Pakarinen junior (1971–)  Aarne Pentikäinen (1969–)  Kaarina Perola (1978–1979)  Esa Pesonen (1979–1983)  Seija Pitkänen (1983–)  Anja Pohjola, (1954–1955, harjoittelija)  Matti Poskiparta (1971–1973)  Ada Pääkkönen  Tommi Rinne (apulaisjohtajana 1951)  Asko Rissanen (–1979)  Matti Ruohola (1969–)  Laila Räikkä  Martti Räsänen (1972–1985)   Veikko Saarelainen  Risto Salminen (–1975)  Anneli Sauli (1971–1996)  Hellevi Seiro (1971–1973)  Eero Soininen (1979–)  Maija-Liisa Ström (–1975)  Aarno Sulkanen (1965–1969)  Lasse Tahvanainen (1987–)  Simo Tamminen (–1979)  Ulla Tamminen (–1979)  Veikko Tiitinen (1965–1971)  Seppo Timonen (1987–)  Liisa Toivonen (1979–1981)  Turo Unho (–1971)  Kaisa Ursimus (1981–)  Heidi Vaarna (1975–)  Mauno Vakkeri (1975–1979)  Rauha Valkonen (1965–1971)  Tarmo Valkonen (1979–1981)  Vesa Veijalainen (1966–1971)  Esa Venäläinen (1973–)  Emil Vinermo (apulaisjohtajana 1965–1972)  Hannu Virolainen (1979–1983, 1987–1995)  Valle Yritys –1987
Katsojatilastoja

Kaupunginteatterin katsojalukuja vuoden 1995 jälkeen: suurin yleisömäärä kirjattiin vuonna 1996, jolloin katsojia oli 41 000. Vuonna 2003 katsojia oli 38 000. Ajanjakson pienin yleisömäärä oli vuonna 2015, jolloin katsojia oli noin 15 000. Vuoden 2017 yleisömäärä oli 17 500.
Teatterisota 1971

Joensuun kaupunginteatteri oli teatterimaailman puheenaiheena syksyllä 1971, kun teatterin johtokunnan ja teatterin henkilökunnan välille syntyi riita siitä, kuka saa päättää ohjelmistosta. Elokuussa 1971 riita johti siihen, että näyttelijät valtasivat teatterin. Teatterinjohtaja Jouko Turkka irtisanottiin, mistä seurasi näyttelijöiden lakko. Sopuun päästiin 17.9. Sen tuloksena Turkka ja uudeksi johtajaksi nimitetty Yrjö Kostermaa jatkoivat samanarvoisina johtajina.
Joensuun teatterikerho ry

Joensuun teatterikerho ry perustettiin 1. lokakuuta 1950 yhdyssiteeksi kaupunginteatterin ja yleisön välille. Kerho jakaa vuosittain Veikko Jalavan suunnitteleman Jokamies-patsaan tunnustuksena jollekin teatterin henkilökuntaan kuuluvalle.
Aiheesta muualla

Marja-Liisa Julkunen: Katsomosta kulisseihin - satavuotias Joensuun kaupunginteatteri. Pohjois-Karjalan teatteriyhdistys 2012. 380 s. ISBN 9789529308897
Joensuun kaupunginteatterin kotisivut
Juha (ooppera)

Juha op. 25 on Aarre Merikannon (1893–1958) vuonna 1922 säveltämä ooppera, joka kantaesitettiin näyttämöllä vasta vuonna 1963 Lahdessa. Vain teoksen kolmas näytös ennätettiin radioida joulukuussa 1957 säveltäjän vielä eläessä, ja koko teoksen musiikki kuultiin radiossa joulukuussa 1958, kolme kuukautta säveltäjän kuoleman jälkeen. Kansallisoopperan ohjelmistoon Juha otettiin syksyllä 1967. Oopperan esittämättä jäämistä säveltäjän elinaikana pidetään yhtenä suomalaisen musiikkielämän suurista tragedioista. Ensiesityksensä jälkeen Juhasta on tullut suomalaisen oopperan esikuva, ja se vaikutti merkittävästi Joonas Kokkosen ja Aulis Sallisen karvalakkioopperoihin.
Merikannon varsin nuorena säveltämä Juha on orkesterinkäytöltään erittäin värikäs teos. Säveltäjä Paavo Heiniselle "Juha oli niin totaalinen suurtapaus, että sen merkitys koskee kaikkea, mitä olen tehnyt. En voi edes kuvitella, mitä Suomen kulttuurielämä olisi ilman Juhaa. Merikanto-renessanssi sai samalla aikaan nykymusiikki-innostuksen".
Juhani Ahon vuonna 1911 julkaistu romaani Juha oli suuri myynti- ja arvostelumenestys ja myös Aino Ackté ihastui siihen ja havaitsi, että romaanin Marja soveltuisi hänelle oopperaroolina. Ackté muokkasikin romaanista libreton, jota hän tarjosi muun muassa Jean Sibeliukselle. Libretto päätyi lopulta Aarre Merikannon käsiin vuonna 1919, ja hän sai oopperan valmiiksi vuonna 1922. Vaikka Suomalaisen oopperan johtokunta päätti ottaa teoksen ohjelmistoon jo vuonna 1922, esittäminen kuitenkin lykkääntyi vuosi vuodelta, kunnes siitä lopulta luovuttiin kokonaan. Merikannolle oopperan esittämättä jääminen oli suuri isku erityisesti siksi että Leevi Madetojan samaan librettoon säveltämä ooppera pääsi ohjelmistoon vuonna 1935. Merikanto ei säveltänyt Juhan jälkeen enää yhtään oopperaa.
Kirjallisuutta

Heikinheimo, Seppo: Aarre Merikanto: Säveltäjänkohtalo itsenäisessä Suomessa. WSOY, Helsinki. 1985. ISBN 951-0-13319-1
Teerisuo, Timo: Aarre Merikannon ooppera Juha. (Väitöskirja.) Helsingin yliopisto. 1970.
Aiheesta muualla

Aarre Merikanto's Juha: The cornerstone of Finnish modern opera. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Merikannon ja Madetojan Juha-oopperat. (Arkistoitu – Internet Archive)
Juha hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  MusicBrainz work
Jukebox

Zodiac-jukebox 1970-luvun alkupuolelta
Jukebox eli levyautomaatti soittaa valikoimassaan olevia levyjä käyttäjän valitsemassa järjestyksessä.
Ensimmäiset jukeboxit, kolikoilla toimineet Edison-fonografit, otettiin käyttöön 1890-luvulla. Jukeboxien suosio kasvoi eritoten 1930-luvulla ja oli korkeimmillaan 1950-luvulla, jolloin niissä otettiin käyttöön edeltäjiään kestävämpi 45 kierroksen levytyyppi. Vuonna 1927 yhdysvaltalainen David Rockola perusti Chicagoon levyautomaattitehtaan, jonka tavaramerkin Rock-Ola moni ajattelee juontuvan 1950-luvulla keksitystä rock and roll -musiikista. Pohjana oli siis yksinkertaisesti perustajan sukunimi. Kotistereoiden ja kannettavien äänentoistolaitteiden kehittyessä jukeboxien merkitys on sittemmin vähentynyt.
Ensimmäiset levyautomaatit saapuivat Suomeen 1930-luvulla ja muutama niistä on säilynyt nykypäiviin saakka, esimerkiksi Helsingissä käytössä ollut, 78 kierroksen gramofonilevyjä soittanut Wurlitzer-merkkinen laite vuodelta 1935. Ensimmäinen suomalainen jukeboxien valmistaja oli Vaasan Radiokonepaja, joka joutui lopettamaan toimintansa toisen maailmansodan syttymisen vuoksi. Ensimmäiset 45 kierroksen singlelevyjä soittaneet jukeboxit saatiin Suomeen 1950-luvun puolivälin tienoilla; Linnanmäen huvipuiston kahvilassa oli pitkään käytössä sinne vuonna 1956 hankittu saksalainen Seeburg-jukebox. Varsinainen jukeboxien läpimurto Suomessa tapahtui 1950-luvun lopussa. Ensimmäiset laitteet kuuluivat yksityisille yhtiöille, mutta vuonna 1962 markkinoille tullut Raha-automaattiyhdistys kaappasi nopeasti valtaosan toiminnasta ostettuaan Musiikki-Fazerilta sen omistamat noin 300 automaattia. Vuonna 1963 yhden levyn soittamiseen tarvittiin 20 pennin kolikko ja vuonna 1968, jolloin Suomessa oli noin 2 000 RAY:n jukeboxia, levyn hinta nostettiin 50 penniin. Jukeboxien suosio oli suurimmillaan 1970-luvun lopulla, jolloin ravintoloissa ja kahviloissa oli noin 2 800 RAY:n omistamaa laitetta. Yhden levyn hinta nostettiin yhteen markkaan vuonna 1979. 1980-luvun mittaan jukeboksien määrä alkoi tasaisesti laskea ja vuonna 1987 laitteita oli käytössä enää noin tuhat. 1980-luvun lopulla vinyylijukeboxien rinnalle ja varsin pian myös niiden tilalle alkoi tulla CD-jukeboxeja. Uudesta tekniikasta huolimatta laitteiden määrä ei juurikaan kasvanut, vaan niiden määrä pysyi noin tuhannessa kappaleessa 2000-luvulle saakka.
Levyautomaattien äänitteiden soittokertoja seurataan koneisiin asennetun laskurin avulla. Vinyylilevyjen aikana oli yleisenä käytäntönä, että sadan levyn automaatista poistettiin kuukausittain viisi vähiten soitettua levyä, jotka korvattiin uutuuksilla. Raha-automaattiyhdistys alkoi julkaista listoja jukeboxien soitetuimmista levyistä huhtikuussa 1975 ja ne ilmestyivät kuukausittain heinäkuuhun 1986 saakka. Listoja kerättiin satunnaisesti myöhemminkin, mutta vuonna 1991 käytännöstä luovuttiin kokonaan, "koska ne alkoivat muistuttaa niin paljon kaikkia muita listoja". RAY:n ja muutaman yksityisen jukeboxyrittäjän mukaan (2005) tyypillinen levyautomaatin suurkuluttaja on pienellä paikkakunnalla asuva noin 30-vuotias mies, jolla ei ole aikomustakaan – eikä aina mahdollisuuttakaan – ostaa levyjä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jukebox Wikimedia Commonsissa
Peter Nygård

| Peter Nygård |
| --- | --- |
 Nygård vuonna 2016
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. heinäkuuta 1941 (ikä 83) Helsinki
Kansalaisuus:   Kanada
Ammatti:  yritysjohtaja
Vanhemmat:  Eeli Nygård (1913–1997) Hilkka Nygård (o.s. Valtonen)(1922–2010)
Siviilisääty:  eronnut 1973
Puoliso:  tuntematon malli 1970–1973
Lapset:  Peter Jr. Bianca Åliå Kai Mika Jessar Scarlet Xar Trey
Sukulaiset:  Pirjo-Liisa Nygård Johnson (1942–2020)
Muut tiedot
Aktiivisena:  1967–2020
Aiheesta muualla
Kotisivu
Peter J. Nygård (alk. Pekka Juhani Nygård; s. 24. heinäkuuta 1941 Helsinki) on suomalaissyntyinen tuomittu seksuaalirikollinen ja liikemies, joka nykyisin on Kanadan kansalainen. Nygård asui pääasiassa Bahamalla, mutta hänellä oli asunnot myös ainakin Los Angelesissa ja Winnipegissälähde?. Hänen henkilökohtaisen omaisuutensa arvoksi arvioitiin vuonna 2014 noin 944 miljoonaa Kanadan dollaria. Hän oli perustamansa Nygard International -yhtiön hallituksen puheenjohtaja, kunnes syytökset raiskauksista ja ahdistelusta pakottivat hänet väistymään tehtävistään helmikuussa 2020. 120 naista syyttää Nygårdia seksuaalirikoksista ryhmäkanteessa. Hänen yhtiönsä on asetettu selvitystilaan.
Nygard itse on ollut pidätettynä 14.12.2020 lähtien. Hän vietti lähes vuoden Headingleyn vankilassa Manitobassa ennen kuin hänet siirrettiin toiseen vankilaan Torontossa lokakuussa 2021. Hänet tuomittiin Torontossa seksuaalisesta väkivallasta 11 vuoden vankeuteen syyskuussa 2024. Häntä odottaa toinen oikeudenkäynti Quebecissä. Kanadalaisten oikeusprosessien jälkeen hänet luovutetaan Yhdysvaltoihin vastaamaan uusiin syytteisiin, jotka koskevat seksikauppaa ja kiristystä.
Perhe

The New York Timesin mukaan Nygardilla on kymmenen lasta kahdeksan naisen kanssa, mutta hän on kertonut julkisuudessa ainoastaan seitsemästä lapsesta neljän naisen kanssa.
Poika Kai (s. 1982) ja tyttäret Bianca (s. 1976) ja Åliå (s. 1979) ovat suhteesta Patricia Bicklen kanssa. Vanhin poika Peter Stefan (s. 1974) on suhteesta Helena Jaworskin kanssa. Pojat Jessar (s. 1988) ja Mika (s. 1988) ovat eri suhteista. Scarlet (s. 1997) on suhteesta puolalaissyntyisen Angelika Szczepaniakin kanssa. Xar (s. 2000) on suhteesta Freya Wendy Kapitanin kanssa.
Lapsuus ja koulutus

Peter Nygård muutti 9-vuotiaana sisarensa Liisan ja vanhempiensa Eeli ja Hilkka Nygårdin mukana Kanadaan Manitoban provinssin Deloraineen. Vanhemmat olivat työskennelleet Helsingin Osuuskaupan palveluksessa leipureina. He työskentelivät ensin mm. General Bakeries -yrityksen palveluksessa ja perustivat vuonna 1967 Winnipegiin oman leipomon, joka alkuvaikeuksien jälkeen alkoi menestyä hyvin ja toimi aina vuoteen 1977 asti. Peter Nygårdilla on liiketalouden tutkinto vuodelta 1964 Pohjois-Dakotan yliopistosta Yhdysvalloista.
Ura

Nygård aloitti liiketoimintansa joulukuussa 1967 sijoittamalla säästönsä ja 8 000 Kanadan dollarin lainan 20 prosentin osuuteen Nathan Jacobs -naistenvaatevalmistajasta. Muutamaa vuotta myöhemmin hän omisti yhtiön kokonaan ja nimesi sen uudelleen Tan Jay Internationaliksi. Nygard Apparel -yhtiö perustettiin vuonna 1967 Kanadassa Winnipegissä, ja sen pääkonttori on nykyisin Kanadassa Torontossa.
Nygård kertoi itse TV-haastattelussa, että hän halusi keskittyä nimenomaan yli 40-vuotiaitten naisten arkipukeutumiseen. Myös brändinrakennus, tuotannon automatisointi ja varastokirjanpidon saattaminen ajantasaiseksi oli yritykselle ensisijaista.
Yhtiön liikevaihdoksi oletetaan noin miljardi Kanadan dollaria. Tuotemerkkejä ovat Nygård Fashions, Nygard Slims, Bianca Nygard, ADX, TanJay, Alia ja Allison Daley.
Nygård International -yhtiö

Nygård perusti vuonna 1967 Winnipegissä Nygård Internationalin, joka aloitti urheiluvaatteiden valmistukseen. Yritys laajeni vuonna 1978 Yhdysvaltoihin, ja vuonna 1987 Peter Nygård avasi yrityksen kansainvälisen myynti- ja markkinointiryhmän Torontossa.
Yhtiöllä on seuraavat toimitilat:
New York, New York, Yhdysvallat (maailman pääkonttori, tutkimus ja suunnittelu)
Winnipeg, Manitoba, Kanada (IT, vähittäiskauppa, palvelut, suunnittelu ja markkinointi, tuotanto ja jakelu)
Toronto, Ontario, Kanada (kansainvälinen myynti- ja markkinointiryhmä)
Yhtiöllä on tuotantolaitoksia myös Kiinassa Shanghaissa ja Tianjinissa, Sri Lankassa, Indonesiassa ja Meksikossa.
Vuonna 2020 yhtiöllä oli 169 vähittäiskauppaa ja laaja tukkukauppa, joissa työskenteli 1 450 työntekijää.
Yhtiö hakeutui yrityssaneeraukseen maaliskuussa 2020 Peter Nygårdiin kohdistuvien vakavien syytösten vuoksi ja hakeutui konkurssiin (Chapter 15) New Yorkissa 18.3.2020.
Nygård Cay

Nygård osti Bahamasaarten New Providence -saarelta, aidatulta Lyford Cayn niemeltä kiinteistön vuonna 1984 ja alkoi rakentaa sinne kartanoa ja yksityistä lomakeskusta, jotka valmistuivat vuonna 1987.
Kokonaisuus paloi maan tasalle 11. marraskuuta 2009. Tulipalon syytä ei saatu selville, mutta sen arveltiin alkaneen sähkölaitteista.
Päärakennus oli rakennettu mayatemppeli-tyyliseksi, ja sitä ympäröi yli 20 vierasmajaa, tennis-, koripallo- ja lentopallokentät, sata metriä hiekkarantaa sekä suuri uima-allas, jossa polskivia vieraita saattoi ihailla diskon ja saunan lasiseinien läpi. Kotiteatterissa oli 24 istumapaikkaa, ja siellä pystyi katselemaan kolmea elokuvaa samanaikaisesti. Nygård Cay oli vuokrattavissa 42 000 Yhdysvaltain dollarin päivähinnasta. Nygårdin pojan Kain mukaan Nygård Cay oli ehkä Peter Nygårdin suurin ylpeydenaihe ja saavutus.
Kiinteistö otettiin Bahamasaarten valtion haltuun 28. syyskuuta 2018, koska Nygård ei ollut maksanut hänelle määrättyjä oikeudenkäyntikuluja, jotka olivat aiheutuneet hänen laittomasti teettämistään merenpohjan hiekanruoppauksista ja rantaviivan muokkaamisesta. Talvella 2021 kiinteistö oli ollut pitkään hoitamatta ja huonokuntoinen. Keväällä 2023 kiinteistö oli ilmeisesti myyty sijoittajille ja ainakin kaksi alueen rakennuksista purettiin.
Tuomiot

Peter Nygårdin elämän ensimmäinen tuomio annettiin 12. marraskuuta 2023 Torontossa, Kanadassa, jossa valamiehistö totesi hänet syylliseksi neljään seksuaaliseen pahoinpitelyyn. Kesällä 2024 hänet tuomittiin Kanadassa 11 vuoden vankeustuomioon.
Palkinnot ja huomionosoitukset

Helsinki-mitali (1987)
Patriot Award, The Royal Military Institute (2002)
Queen Elizabeth II Golden Jubilee Medal (2003)
Entrepreneur Hall of Fame, University of North Dakota (2004)
Queen Elizabeth II Diamond Jubilee Medal (2013)
Nygårdin liike New Yorkin Times Squarella.
Peter Nygårdin yksityinen lentokone.
Jumalan laupeuden sunnuntai

Eugeniusz Kazimirowskin 1934 maalaama Jumalan laupeuden kuva.
Jumalan laupeuden sunnuntai on pääsiäisen 2. sunnuntai (eli 1. sunnuntai pääsiäisestä) Katolisessa kirkossa pääsiäisoktaavin eli pääsiäisviikon viimeisenä päivänä.
Se palautuu pyhän Faustyna Kowalskan ilmestykseen, jonkä hän kirjasi päiväkirjaansa. Jumalan laupeuden sunnuntaihin liittyy Faustynan näkyjen mukaan suuria lupauksia: Joka tuona päivänä tulee elämän lähteelle, saa täydellisen anteeksiannon synneilleen ja niiden rangaistuksille... Tuona päivänä laupeuteni sisin on avoinna, vuodatan laupeuteni lähdettä lähestyvien sielujen ylle kokonaisen armolahjojen vyöryn; ... älköön yksikään sielu pelätkö lähestyä minua, vaikka hänen syntinsä olisivat punaiset kuin veri. Tässä täydellinen anteeksianto syntien rangaistuksille merkitsee täydellistä anetta, jonka paavillinen penitentiariaatti on sittemmin myöntänyt. Koko armon lupaus ei kuitenkaan sisälly pelkkään tavalliseen aneeseen. Teologi Ignacy Rozyckin mukaan ripittäytyminen ja ehtoollisen vastaanottaminen Jumalan laupeuden sunnuntaina on verrannollinen jopa "toiseen kasteeseen", sellaisena kun roomalaiskatolinen teologia sen käsittää, eli koko kasteessa saatavan armon uudistumiseen. Ripittäytyminen voi tapahtua myös muuna päivänä.
Paavi Johannes Paavali II muutti pääsiäisajan toisen sunnuntain Jumalan laupeuden sunnuntaiksi. Hän kuoli itse tämän sunnuntain aattona, ja juuri sitä vietettäessä hänet julistettiin myös pyhäksi.
Jumalan laupeuden sunnuntain aattona päättyy Jumalan laupeuden novena, joka alkaa pitkäperjantaina. Sen yhteydessä rukoillaan Jumalan laupeuden ruusukko
Aiheesta muualla

Divine Mercy Sunday
L. J. Jouhki

Lauri Juhani ”Mylle” Jouhki (1944 – 20. tammikuuta 2003) oli suomalainen yritysjohtaja ja elinkeinoelämän vaikuttaja. Hänet tunnettiin Jouhkin suvun omistamien Thomeston ja Thominvestin ympärille muodostuneen kauppahuonekonsernin keskeisenä johtohahmona äitinsä Kata Jouhkin ja veljensä Timo Jouhkin rinnalla.
Mylle Jouhki sai kutsumanimensä, kun hänen isoisänsä Timo Brofeldt nimitti vastasyntyneen tyttärenpoikansa Rengossa sijainneen myllytilansa uudeksi mylläriksi. Poika valmistui kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1969 ja teki ison osan elämäntyöstään perheensä yhtiöissä, muun muassa Thomesto-kauppahuoneen toimitusjohtajana 1979–2001. Sitä kautta hänelle muodostui kokemusta Neuvostoliiton ja Venäjän markkinoista, joista mediat mielellään halusivat häneltä värikkäitä mielipiteitä. Mylle Jouhki oli erittäin perehtynyt myös merenkulkuun ja metsäteollisuuteen isänsä, kauppaneuvos Leo Jouhkin tavoin.
Hallitustehtävät ja liiketoimet

Päätyönsä lisäksi Jouhki toimi hallitusammattilaisena ja istui monien suomalaisten suuryritysten johtoelimissä. Näitä olivat 1980- ja 1990-luvuilla Pohjola-Yhtiöt, Uusi Suomi, Neste, Fortum, UPM-Kymmene, Finnlines, Hartwall, Sanoma-WSOY, Kansallis-Osake-Pankki ja sen seuraaja Merita sekä Kajaani Oy ja Oulu Oy. Vuoden 1997 paikkeilla Mylle Jouhkin laskettiin käyttävän valtaa noin 40 yhtiössä. Jouhkien omaisuutta hoiti kaikkiaan yksitoista yritystä, tärkeimpinä pitkäaikaisia pääomasijoituksia tehneet Dreadnought Finance, Thominvest ja Thomproperties. Niiden hoitamien salkkujen arvo oli yli 400 miljoonaa markkaa. Lyhytaikaisia sijoituksia varten oli Thominvestin tytäryhtiö Vesuvius.
Yritysten hallitusten lisäksi Mylle Jouhki oli mukana Teknisen kaupan liitossa, Suomalais-venäläisessä kauppakamarissa, Ulkomaankauppaliitossa, Partiosäätiössä, Valamo-säätiössä, Maanpuolustuskoulutus ry:ssä ja Helsingin Kauppakorkeakoulun  hallinnossa.
1990-luvulla Mylle Jouhkin johtama ja Neuvostoliiton aikana loistavasti menestynyt Thomesto teki suuria tappioita puukaupassa Venäjällä ja Itä-Euroopassa. 1990-luvun lopulla Mylle Jouhki oli pikkuveljensä Timo Jouhkin kanssa syytettynä sisäpiirikaupoista Finnlinesin ja UPM-Kymmenen osto-optioilla. Syyte raukesi Mylle Jouhkin osalta, koska optiokauppalaki ehti muuttua yli vuoden kestäneen tutkinnan aikana. Kohu kuitenkin pahensi Mylle Jouhkin alkoholismia ja heikensi hänen terveydentilaansa. Jouhki luopui työkyvyttömyyden takia hallituspaikoistaan kesällä 2001, ja suvun kauppahuone Thomesto myytiin Metsäliitolle. Mylle Jouhki kuoli 58-vuotiaana tammikuussa 2003. Jouhkin perheen suursijoitus Finnlinesiin myytiin vuonna 2006 italialaiselle Grimaldi Groupille.
Perhe

Mylle Jouhkin tytär Johanna Jouhki toimii perheen pääomasijoitusyhtiön Dreadnought Financen toimitusjohtajana, ja poika Juha Jouhki toimi vuodet 2002–2009 niinikään sijoitustoimintaan keskittyvän Thominvest Oy:n toimitusjohtajana.
Veroparatiisijuttu

Mylle Jouhkin kolme aikuista lasta tuomittiin joulukuussa 2024 veropetoksesta kukin sataan päiväsakkoon, joka heidän tuloillaan merkitsee 55 000–76 900 euroa. Kukin heistä oli jättänyt maksamatta vuosina 2014–2018 veroa noin 25 000 euroa isänsä Mylle Jouhkin veroparatiisina tunnettuun Panamaan vuonna 1985 perustaman yhtiön väliyhteisötuloista. Rangaistusta lievensivät Jouhkien oma aktiivisuus asiassa, teosta kulunut pitkä aika ja se, että jälkeläiset olivat maksaneet kaikki määrätyt verot välittömästi. Tuomio ei ole lainvoimainen, vaan siitä voi valittaa.
Kirjallisuutta

Paavilainen, Marko: Vahteriston mylläri – perheyrittäjä ja talousvaikuttaja L. J. Jouhki. Thominvest, 2011. ISBN 9789529286683.
Puro, Laura & Åberg, Veijo: ”Isä, poika ja idänpuu. Leo ja Mylle Jouhki Thomeston kauppahuoneen johdossa”, Vuosilusto 9. Metsien miehiä ja naisia.  Lusto & Metsähistorian Seura, 2012.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Juhannuspommi

Juhannuspommi on nimitys, jolla tarkoitetaan Suomen Kuvalehdessä juhannuksena 1979 ilmestynyttä silloisen eduskunnan puhemies Johannes Virolaisen haastattelua ja siitä seurannutta kohua suomettumisesta.
Tapaus

Juhannuspommin taustalla oli keskustelu niin sanotusta suomettumisesta, josta oli kirjoitettu ahkerasti länsieurooppalaisessa lehdistössä 1960-luvulta alkaen. Presidentti Urho Kekkonen vieraili keväällä 1979 Länsi-Saksassa, jossa ajattelu suomettumisesta oli vahvinta. Vierailunsa aikana Kekkonen sai aikaan sen, että monet saksalaiset sanomalehdet lakkasivat käyttämästä suomettumis-termiä. Myös johtavat länsisaksalaiset poliitikot, muun muassa liittokansleri Helmut Schmidt, ulkoministeri Hans-Dietrich Genscher ja kristillisdemokraattisen puolueen (CDU) puheenjohtaja Helmut Kohl, tuomitsivat sen käytön.lähde?
Vierailunsa jälkeen Kekkonen nimitti Mauno Koiviston johtaman uuden hallituksen, jonka ulkopuolelle kokoomus jätettiin. Juuri eduskunnan puhemieheksi valittu keskustapuolueen Johannes Virolainen selvitti hallituksen muodostamista ja kokoonpanoa Suomen Kuvalehden toimittajalle Matti Vehviläiselle antamassaan haastattelussa. Haastattelussa Virolainen pohti, miksi vaalivoittaja kokoomus ei vieläkään tullut hallitukseen ja kertoi syynä olevan ”yleiset syyt, jotka jokainen käsittää, kun ottaa huomioon Suomen aseman.” Kun haastattelija tivasi, tarkoittiko Virolainen tällä kokemuksiaan syksyn 1958 yöpakkaskriisistä, Virolainen ei suostunut juurikaan selventämään lausuntoaan. Tämän tulkittiin kuitenkin olevan viittaus pelkoon idänsuhteiden vaarantumisesta, jos kokoomus olisi päässyt hallitukseen.lähde?