stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Brandenburgin portti
Historia

Vuonna 1806, viisitoista vuotta Brandenburgin portin valmistumisen jälkeen, Napoleonin johtamat ranskalaiset joukot valloittivat Preussin. Napoleon piti Berliinissä voitonparaatin ja marssi sotilaineen Brandenburgin portin ali kuninkaalliseen linnaan. Hänen käskystään portin nelivaljakkoveistos purettiin osiin ja lähetettiin kahdessatoista laatikossa Pariisiin, jossa se liitettiin Louvren kokoelmiin. Kun Napoleon oli seitsemän vuotta myöhemmin kukistunut, nelivaljakko tuotiin Louvresta takaisin alkuperäiselle paikalleen. Voiton kunniaksi veistokseen kuuluvaan seppeleeseen lisättiin rautaristi.
Berliinin kaupunginportit kävivät tarpeettomiksi 1800-luvulla, kun kaupunki kasvoi vanhojen rajojensa yli eikä saapuvilta matkustajilta enää kerätty tullia. Kaikki muut portit purettiin 1800-luvun lopulla, mutta Brandenburgin portti säästettiin komeutensa ja edustavuutensa vuoksi. Portista muodostui Saksan sotilaallista mahtia symboloiva riemukaari: Ranskan–Preussin sotaan lähteneet ja sieltä palanneet joukot marssivat juhlakulkueessa portin ali, ja sama toistettiin ensimmäisessä maailmansodassa. Myös kansallissosialistit käyttivät porttia seremonioidensa näyttämönä noustuaan valtaan 1933.
Portti vaurioitui toisen maailmansodan pommituksissa. Sodan jälkeen toteutetussa Berliinin jaossa se jäi Itä-Berliinin puolelle, mutta aivan lähelle sen ja Länsi-Berliinin välistä rajaa. Vuosina 1956–1958 portti kunnostettiin Itä- ja Länsi-Berliinin yhteistyöhankkeena. Restauroinnin yhteydessä nelivaljakkoveistos palautettiin paikalleen, mutta Itä-Berliinin viranomaiset poistivat siitä rautaristin ja Preussin kuninkaallisen kotkan, joita pidettiin preussilaisen militarismin symboleina. Suositun legendan mukaan veistos olisi tuolloin asetettu tahallaan väärin päin niin, että se olisi katsonut Itä-Berliiniin ja kääntänyt selkänsä Länsi-Berliinille. Tämä ei kuitenkaan pidä paikkaansa, vaan se käänsi selkänsä Potsdamista tulijoille.
Brandenburgin portti toimi Itä- ja Länsi-Berliinin välisenä rajanylitysasemana kunnes Berliinin muuri rakennettiin 1961. Tuolloin portti jäi Itä-Berliinin puolelle ja tarkkaan vartioidulle muurivyöhykkeelle, jolloin sen ympäriltä purettiin kaikki muut rakennukset. Muurista tehtiin kuitenkin portin kohdalla poikkeuksellisen matala ja leveä, jotta se näkyisi huonommin idän suunnasta otetuissa kuvissa. Berliinin muurin murtumisesta otetut kuuluisat valokuvat, joissa ihmisiä seisoo muurin päällä, on otettu juuri tältä kohdalta – muualla muurin päällä seisominen olisi ollut mahdotonta. Länsi-Berliinin puolella porttia käytettiin taustana erilaisille tilaisuuksille: esimerkiksi valtiovieraat vietiin usein puhumaan Straße des 17. Junin päähän, jolloin heidän taustallaan näkyi muurin yli Brandenburgin portti.
Portti avattiin jälleen 22. joulukuuta 1989 rajanylityspaikaksi Itä- ja Länsi-Berliinin välille. Saksan yhdistymisen ja Berliinin muurin purkamisen jälkeen Brandenburgin portin ympäristö on jälleenrakennettu, ja portista on tullut jälleen yksi kaupungin keskipisteistä sekä suosittu turistinähtävyys. Pian muurin murruttua nelivaljakko sai takaisin rautaristinsä ja Preussin kotkansa.
Muuta

Brandenburgin portin kuva on saksalaisissa 10, 20 ja 50 sentin eurokolikoissa sekä varhaisissa Saksan demokraattisen tasavallan viiden markan rahoissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brandenburgin portti Wikimedia Commonsissa
Brandenburgin portin huippua koristaa Johann Gottfried Schadowin veistämä Quadriga, jossa voiton jumalatar istuu hevosten vetämissä vaunuissa.
Preussin armeijan juhlaparaati Brandenburgin portilla voittoisan Ranskan–Preussin sodan jälkeen vuonna 1871.
Brandenburgin portti sodan raunioiden keskellä kesäkuussa 1945.
Brandenburgin portti lokakuussa 1987, etualalla Berliinin muuri. Kuva on otettu Länsi-Berliinin puolelta.
Harold L. Brode

Harold L. Brode on yhdysvaltalainen ydinfyysikko. Hänen opinahjonsa oli Cornellin yliopisto.
Brode teki ydintutkimustyötä Los Alamosin kansallisessa laboratoriossa. Hänen oppi-isänsä oli Hans A. Bethe. Monen muun, kuten Robert Oppenheimerin, ohella Bethe ja Brode valmensivat eli jatkokouluttivat Enola Gayn tutkaupseeria, luutnantti Jacob Beseriä, tämän suhteellisen vaativien tehtävien suorittamiseen. Beserkin oli perehtynyt ydinfysiikkaan ja valmistunut Johns Hopkinsin yliopistosta.
Harold Broden erityisenä tutkimusalueena on ollut muiden muassa ydinräjäytysten aikaansaamien tuhovaikutusten tutkiminen. Hänestä tuli tietokonemallintamisen pioneeri työssään, joka alkoi Broden osalta 1950-luvun paikkeilla. Hän liittyi myös vuonna 1946 perustettuun niin kutsuttuun RAND-ohjelmaan.
Aiheesta muualla

Harold L. Brode | RAND
Evi: facts about Harold L. Brode
C. J. Box

| C>  J. Box.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Esikoisteos:  Open Season
Aiheesta muualla
www.cjbox.net
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Charles James Box (1967) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka on kotoisin Wyomingista ja asuu perheineen Cheyennen lähistöllä. Hän on kirjoittanut Joe Pickett -sarjaan yhdeksän romaania. Sarjan ensimmäinen, Open Season, sisältyy New York Timesin vuoden 2001 merkittävien kirjojen listalle. Lisäksi hän on kirjoittanut muita romaaneja.
Palkinnot

Teoksesta Open Season hän on saanut palkinnot Anthony Award, Macavity Award, Gumshoe Award ja Barry Award, kaikki sarjassa paras esikoisromaani.
Prix Calibre 38 -palkinto (Ranska)
Blue Heaven, ensimmäinen romaani, joka ei kuulu sarjaan. Teos on saanut Edgar Award -palkinnon vuoden 2008 parhaana jännitysromaanina.
Teokset > Joe Pickett -sarja

Open Season (2001) ISBN 978-0399147487
Savage Run (2002) ISBN 978-0399148873
Winterkill (2003) ISBN 978-0425195956
Trophy Hunt (2004) ISBN 978-0399152009
Out of Range (2005) ISBN 978-0399152917
In Plain Sight (2006) ISBN 978-0399153600
Free Fire (2007) ISBN 978-0399154270
Blood Trail (2008) ISBN 978-0399154881
Below Zero (2009) ISBN 978-0399155758
Nowhere to Run (2010) ISBN 978-0399156458
Cold Wind (2011) ISBN 978-0399157356
Force of Nature (2012) ISBN 978-0399158261
Teokset > Muut

Blue Heaven (2008) ISBN 978-0312365707
Three Weeks to Say Goodbye (2009) ISBN 978-0312365721
Back of Beyond (release date: 8/2/2011) ISBN 978-0312365745
Teokset > Select Editions (Reader's Digest)

Dull Knife (2005) ("A Joe Pickett Story")
The Master Falconer (2006)
Le Sauvage Noble (2007)
Teokset > Suomennetut teokset

Vapaata riistaa (Open Season) on julkaistu Kirjavaliot-kokoelmassa 2003 (Valitut Palat, 2003)
Aiheesta muualla

C. J. Boxin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
2011 Haastattelu, Shotsmag Ezine: "In the Spotlight" (englanniksi)
Reader's Digest Select Editions haastattelu (englanniksi)
C. J. Box papers (Arkistoitu – Internet Archive), Wyomingin yliopiston American Heritage Center (englanniksi)
Henkilökuva sivustolla Macmillan Speakers (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Brutto

Brutto tai bruttoarvo tarkoittaa kokonaismäärää, josta ei ole tehty mitään vähennyksiä. Bruton vastakohta on netto. Brutto-käsitettä käytetään varsinkin talouteen liittyvissä termeissä.
Bruttotulo

Bruttotulo tarkoittaa tuloa, josta ei ole vähennetty mitään. Bruttotulosta ei vähennetä esimerkiksi annettuja alennuksia, maksettuja kustannuksia tai veroja. Kun pienentävät erät vähennetään, saadaan nettotulo.
Esimerkkejä bruttotulosta:
yrityksen myyntituotot
bruttopalkka, palkka ennen veroja tai muita maksuja
Bruttotulo ja bruttotulos ovat eri käsitteitä. Bruttotulos saadaan vähentämällä bruttotulosta tietyt (kulu)erät.
Breyten Breytenbach

Breyten Breytenbach Brooklynin kirjafestivaaleilla vuonna 2009.
Breyten Breytenbach (16. syyskuuta 1939 Bonnievale, Etelä-Afrikka – 24. marraskuuta 2024) oli eteläafrikkalainen kirjailija, taidemaalari ja aktivisti, jonka teoksista monet on kirjoitettu afrikaansiksi, osa alun perin englanniksi. Breytenbach vastusti aktiivisesti Etelä-Afrikan apartheid-hallintoa ja istui terroristilain nojalla seitsemän vuotta vankilassa. Hänen vankilamuistelmansa julkaistiin 1984.
Nuoruus

Breytenbach syntyi Bonnievalessa afrikaaneriperheeseen. Hän opiskeli ensin englanninkielisessä Kapkaupungin yliopistossa, missä hän alkoi ymmärtää Etelä-Amerikan rasisistista apartheid-politiikkaa. Hän tutustui samalla muihin liberaaleihin ajattelijoihin.
Breytenbach keskeytti opintonsa 20-vuotiaana ja lähti matkustelemaan Eurooppaan. Hän asettui 1962 Pariisiin, missä hän tapasi tulevan vaimonsa, vietnamilaissyntyisen ranskalaisen Yolande Ngo Thi Hoang Lienin.
Ura

Breytenbachin ensimmäinen runokokoelma Die ysterkoei moet sweet julkaistiin 1964, ja hänen runokokoelmansa sai suosiota Etelä-Afrikassa. Hän kuului Sestigers-nimiseen kirjailijaryhmään, joka halusi edistää afrikaansin asemaa ja taistella apartheidia vastaan.
Breytenbachin yritti vierailla Etelä-Afrikassa 1965, mutta hänen vaimoltaan evättiin viisumi. Vietnamilaissyntyistä vaimoa pidettiin värillisenä, eikä rotujen väliset avioliitot olleet sallittuja. He saivat kuitenkin vuonna 1973 matkustaa Etelä-Afrikkaan. Breytenbach liittyi 1970-luvulla entistä tiukemmin apartheidin vastaiseen taisteluun. Hän palasi 1975 Etelä-Afrikkaan väärennetyllä passilla tarkoituksenaan kuljettaa rahaa apartheidin vastaisille toimijoille sekä tavata valkoisia aktivisteja.
Breytenbach otettiin pian Etelä-Afrikkaan saapumisensa jälkeen kiinni. Hän tunnusti tulleensa maahan perustamaan Afrikan kansalliskongressin valkoista siipeä, Atlasta tai Okhelaa. Hänet tuomittiin ankaran terroristilain nojalla yhdeksäksi vuodeksi vankilaan. Breytenbach istui tuomiostaan seitsemän vuotta.
Breytenbach jatkoi vankilassakin uraa kirjailijana. Hän kirjoitti viisi runokokoelmaa ja englanninkielistä proosaa. Breytenbach vapautettiin 1982. Hän palasi Ranskaan ja sai Ranskan kansalaisuuden. Vankilaoloja hän kuvasi 1984 julkaistussa teoksessa The True Confessions of an Albino Terrorist. Breytenbach sai kansainvälistä mainetta teoksesta.
Breytenbach vaihtoi uransa loppuvaiheella maalaustaiteeseen, ja hänen töitään oli esillä muun muassa Johannesburgissa, Brysselissä, Amsterdamissa, Hongkongissa ja Pariisissa. Hän kuvasi töissään surrealistisia ihmis- ja eläinhahmoja, jotka hän esitti usein vangittuina.
Breytenbach asui elämänsä loppuun asti Ranskassa, eikä hän enää palannut vakituisesti Etelä-Afrikkaan. Hän piti maan siirtymistä demokratiaan epäonnistuneena ja kertoi muun muassa 2008 lehtihaastattelussa, että vallassa on loputon sarja korruptoituneita klovneja.
Suomennettuja runoja

Elämä maassa, suom. Eila Karhu, julkaisussa: Kulttuurivihkot, 1980; nro 6 ja antologiassa: Kiiltomadon testamentti : sodan ja rauhan tekstejä, toim. Anneli Kajanto, Maaseudun sivistysliitto 1984 ISBN 951-9436-29-4
Kapinallisen testamentti, suom. Eila Karhu, julkaisussa: Kulttuurivihkot, 1980; nro 6
Luvattu maa, suom. Eila Karhu, julkaisussa: Kulttuurivihkot, 1980; nro 6 ja antologiassa: Kiiltomadon testamentti : sodan ja rauhan tekstejä
(Mehiläistenhoitaja), suom.  Eila Karhu, julkaisussa: Kulttuurivihkot, 1980; nro 6
sitoutuminen, suom. Kalevi Haikara, antologiassa: Ajatus vapaa, toim. ja suom. Kalevi Haikara, Helsinki: Like 1998 ISBN 951-578-622-3
uni, suom. antologiassa: Ajatus vapaa
H. P. Blavatsky

| Helena Petrovna Blavatsky |
| --- | --- |
 H. P. Blavatsky vuonna 1877 New Yorkissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. elokuuta 1831 Jekaterinoslav, Venäjän keisarikunta (nykyinen Dnipropetrovsk, Ukraina)
Kuollut: 8. toukokuuta 1891 (59 vuotta) Lontoo, Englanti, Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta
Kansalaisuus:  Venäjä, Yhdysvallat
Ammatti:  spiritualisti, okkultisti, kirjailija
Puoliso:  Nikifor Blavatski, Michael Betanelly
Helena Petrovna Blavatsky o.s. (von) Hahn (ven. Еле́на Петро́вна Блава́тская (Ган), Jelena Petrovna Blavatskaja (Gan)), tunnetaan myös nimillä Madame Blavatsky ja H. P. B. (12. elokuuta (J: 31. heinäkuuta) 1831 Jekaterinoslav, Venäjän keisarikunta (nykyisin Dnipro, Ukraina) – 8. toukokuuta 1891 Lontoo, Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta), oli spiritualisti, okkulttinen kirjailija ja Teosofisen seuran perustajajäsen. Blavatsky oli karismaattinen johtaja ja kiistelty hahmo. Hänellä oli suuri vaikutus itämaisen esoteerisuuden leviämisessä länsimaissa.
Blavatskyn elämästä ja merkityksestä on kiistelty. Joidenkin mukaan hän oli huijari, toisaalta vastakkainen näkemys Blavatskysta pyhimyksenä syntyi hänen viimeisinä vuosinaan hänen seuraajiensa parissa.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Helena Petrovna Blavatskyn molemmat vanhemmat olivat aatelista sukua. Helenan isä oli kapteeni Peter (Pjotr) Aleksejevitš von Hahn. Helenan äiti Jelena Andrejevna von Hahn oli lapsen syntyessä vasta 17-vuotias.
Helena Andrejevna von Hahn kuoli vuonna 1842, ja 11-vuotias Helena sekä tämän kaksi nuorempaa sisarusta päätyivät isovanhempien kasvatettavaksi Saratoviin isän ollessa pitkiä aikoja sotakomennuksilla. Helenan äidinäiti oli Jelena Pavlovna Fadejeva (omaa sukua Dolgorukov) ja äidinisä Andrei Mihalovitš Fadejev. Saratovin maalaiskartanosta tuli Helenan koti seuraavien neljän vuoden ajaksi. Helenan isoäiti oli hankkinut kotiopettajattaria, ja Helenan opiskeli kieliä.
Vuonna 1846 Helenan isoisä nimitettiin Transkaukasiassa olevien valtionmaiden piirin johtajaksi, ja hän muutti vaimoineen Tbilisiin. Hahnin lapset seurasivat hieman myöhemmin perässä. Vuonna 1846 hän teki isänsä kanssa matkan Ranskaan ja Lontooseen, jossa opiskeli pianonsoittoa. Tbilisissä Fadejevien lukuisten vieraiden joukossa oli varakuvernööri Nikifor Vasiljevitš Blavatski, johon myös Helena tutustui. Blavatskissa Helenaa ilmeisesti viehätti se, että hän tunsi vieraita maita ja suhtautui vakavasti Helenan okkulttisiin viehtymyksiin.
Helenan ja Nikiforin häitä vietettiin 7. heinäkuuta 1849 (joidenkin tietojen mukaan jo 1848). Ei tiedetä varmasti, mikä sai vasta 17-vuotiaan Helenan avioitumaan itseään huomattavasti vanhemman Nikifor Blavatskin kanssa. Syynä ei ollut ainakaan ihastus, sillä tuore rouva Blavatsky ilmeisesti kieltäytyi täyttämästä aviollisia velvollisuuksiaan ja karkasi muutaman kuukauden päästä ratsastaen takaisin Tbilisiin. Isovanhemmat ottivat yhteyttä Helenan isään, joka lupasi tulla Odessaan keskustelemaan tilanteesta. Helena suostui tähän mutta livahti matkalla kahdelta saattajaltaan ja päätyi lopulta Konstantinopoliin.
Elämä > Kertomukset matkoista

Blavatskyn seuraavien vuosien liikkeistä ei ole kovin tarkkaa tietoa, mutta hänen tiedetään matkustelleen ympäri Eurooppaa muun muassa kreivitär Kiseljovan kanssa. 18-vuotiaan naisen karkaaminen aviomieheltään yksin Eurooppaan oli 1800-luvun puolivälissä hyvin erikoinen tapaus, ja se aiheutti skandaalin Venäjän seurapiireissä. Myös huhut alkoivat kiertää. Erään huhun mukaan hän olisi ollut aikansa kuuluisan oopperalaulajan ja carbonareihin kuuluneen Agardi Metrovichin rakastajatar (muiden rakastajien ohella) tai kaksiavioinen vaimo, ja hänellä olisi ollut ainakin yksi avioton lapsi. Lapsen isäksi mainittiin muiden muassa Venäjän keisarinnan serkku, ruhtinas Emile von Sayn Wittgenstein. Blavatskyn kerrottiin ansaitsevan elantonsa toisinaan Pariisin puolimaailmassa, toisinaan ratsastamalla turkkilaisessa sirkuksessa, hämärissä liiketoimissa, meediona tai antamalla pianokonsertteja Lontoossa.
Blavatskyn itsensä mukaan hän vietti tuon ajan matkustellen ympäri maailmaa etsien Viisasten kiveä ja tavanneensa Lontoossa intialaisen ruhtinaan, josta tuli hänen mestarinsa, Morya. Hän kertoi myös oleskelleensa Egyptissä koptilaisen papin Paulos Metamonin oppilaana ja liittyneensä druusien salaseuraan. Kaksi vuotta kestäneistä Etu-Intian niemimaan matkoistaan Blavatsky kirjoitti sadunomaisen artikkelisarjan Moskovskije vedomostille nimimerkillä Radda-Bai. Hän väitti myös matkustaneensa vuonna 1852 Quebeciin tapaamaan intiaaneja sekä sieltä New Orleansiin tutustumaan voodoo-kulttiin. Seuraavana vuonna hän yritti kahden amerikkalaisen kanssa päästä Nepalin kautta Tiibetiin, mutta rajan ylitys estettiin.
Elämä > Paluu Venäjälle

Vuonna 1858 Blavatsky palasi jälleen Venäjälle Pihkovaan tapaamaan perhettään ja sukulaisiaan. Siellä hän kertoi matkoistaan. Blavatskyn sisaren ja hänen tätinsä muistelmien mukaan häntä seurasivat spiritistiset ilmiöt. Spiritistisiä ilmiöitä oli alkanut ilmaantua Yhdysvalloissa noin vuosikymmen aikaisemmin, ja myös Pihkovan asukkaat olivat kuulleet niistä. Uutinen Helenan ”mediumistisuudesta” levisi nopeasti. Kykyjään hän esitteli yleisölle Jahontovin kartanon illanvietoissa. Useimmat paikalla olleista epäilivät kuitenkin tulleensa huijatuiksi.
Keväällä 1859 eversti von Hahn, Helena, Vera ja Elisabeth (everstin tytär hänen toisesta avioliitostaan) matkustivat Pietariin. Sieltä he matkustivat Rugodevoon, Pihkovan lääniin, jossa sijaitsi Veran edesmenneeltä aviomieheltään perimä maatila. Keväällä 1860 Helena, Vera ja hänen kaksi poikaansa matkustivat Tbilisiin tapaamaan isovanhempiaan. Kaksi vuotta myöhemmin Blavatsky matkusteli Gruusiassa, Mustanmeren rannikolla ja Transkaukasian vuorilla.
Helenan välit Nikiforiin olivat ilmeisesti ystävälliset, koska hän anoi vuonna 1862 passia Juri-nimiselle pojalle, joka merkittiin herra ja rouva Blavatskin ottolapseksi. Joidenkin huhujen mukaan poika olisi ollut Helenan avioton lapsi, ja samaa epäili myös hänen isänsä, kunnes Helena esitti lääkärintodistuksen todistaakseen viattomuutensa.
Juorut levisivät vuosia myöhemmin uudelleen Saksassa, ja hän hankki Teosofista seuraa suojellakseen toisen lääkärintodistuksen naistentautien lääkäriltä Leon Oppenheimerilta, jonka mukaan hän kärsi anteflexio uterista (kohdun epänormaalista asennosta), joka ”on todennäköisesti synnynnäistä, koska tutkimuksen mukaan hän ei ole koskaan synnyttänyt eikä hänellä ole ollut gynekologista sairautta”. Allekirjoituksen todisti oikeaksi tohtori Roeder, kuninkaallinen piirilääkäri, ja se julkaistiin Oppenheimerin elinaikana. Juri kuoli vuonna 1867, ja hänen hautajaisissaan olivat läsnä vain Helena Blavatsky ja Agardi Metrovich. Ilman virallisia papereita ollut poika haudattiin Metrovichin nimellä. Blavatsky väitti osallistuneensa samana vuonna mieheksi pukeutuneena Giuseppe Garibaldin joukoissa Mentanan taisteluun ja haavoittuneensa vakavasti.
Elämä > Egypti, Venäjä ja Pariisi

Blavatsky kertoi oleskelleensa vuonna 1870 Tiibetissä kashmirilaisen adeptin luona. Blavatskyn perhe ei tuolloin ollut kuullut hänestä mitään viiteen vuoteen, ja hänen pelättiin kuolleen.
Heinäkuussa 1871 Blavatsky oli matkalla Pireuksen satamasta höyrylaiva Eunomialla Egyptiin, kun laivalla ollut ruutivarasto räjähti ja 30 matkustajaa kuoli. Blavatsky selvisi vahingoittumattomana mutta menetti käteisvaransa ja matkatavaransa. Viimein perille päästyään hän herätti jälleen huomiota seurapiireissä esittelemällä psyykkisiä ilmiöitä. Hän perusti myös spiritismiseuran nimeltä Société Spirité, jossa pian ilmeni huijaustapaus. Kirjeessä tädilleen Blavatsky kertoi, että oli yllättänyt Suezin kanavalta hankkimansa meediot petkuttamasta seuran jäseniä. Pian Kairoon saapui myös Agardi Metrovich, jota Helenan täti Nadežda oli pyytänyt poikkeamaan Kairon kautta tavatakseen Blavatskyn. Pian saapumisensa jälkeen Mitrovich kuitenkin sairastui lavantautiin ja kuoli, ja Blavatsky järjesti hänen hautajaisensa.
Tapauksesta on myös toinen versio, jonka mukaan Metrovich olisi ollut laivalla Blavatskyn kanssa ja saanut surmansa räjähdyksessä. Kolmannen version mukaan Metrovich todellakin kuoli Kairossa, mutta kuolinsyy oli myrkytys, jota on epäilty myös salamurhaksi.
Kairosta Blavatsky matkusti Palestiinan, Syyrian ja Libanonin kautta Konstantinopoliin, josta laivalla Odessaan, jonne hän saapui vuoden 1872 kesällä. Tämä oli hänen viimeinen käyntinsä Venäjällä. Hän viipyi kotimaassaan vajaan vuoden ja matkusti sitten Pariisiin, kuten hän sanoi mestarinsa häntä kehottaneen. Pariisissa hän vietti aikansa maalaten ja kirjoittaen. Pariisista hän matkusti New Yorkiin, jonne hän saapui heinäkuussa 1873.
Elämä > Vuodet Intiassa

Blavatsky ja Olcott saapuivat Bombayhin 16. helmikuuta 1879. Intiassa Blavatskysta tuli suuri uutinen koko englanninkieliselle lehdistölle. Useimmat lehdet eivät kuitenkaan toivottaneet häntä tervetulleeksi, ja etenkin lähetyssaarnaajat vastustivat häntä, osa piti häntä jopa antikristuksena. Sanomalehti Indian Spectator suhtautui kuitenkin häneen suopeasti, ja Blavatsky kirjoittikin siihen useita vastineita syyttäjilleen. Toinen teosofeille suopea lehti oli vaikutusvaltainen The Pioneer, jossa oli toimittajana A. P. Sinnett.
Huhtikuussa 1879 Olcott ja Blavatsky tekivät matkan pohjoiseen. Britannian hallituksella oli kuitenkin epäluuloja Blavatskya kohtaan, minkä vuoksi heitä seurasi koko matkan poliisietsivä. Lokakuussa 1879 ilmestyi ensimmäinen The Theosophistin numero. Pian tämän jälkeen Blavatsky sai kirjeen Kairossa tapaamaltaan Emma Coulombilta, joka pyysi apua jouduttuaan taloudellisiin vaikeuksiin. Blavatsky lupasi auttaa, ja Coulombit saapuivat Bombayhin maaliskuussa 1880. Samana vuonna teosofien majapaikka päätettiin siirtää Breach Candyssa vuorenhuipulla sijaitsevaan bungalowiin.
Olcott ja Blavatsky tekivät jälleen matkoja, pitivät luentoja ja perustivat looseja. Rasittavan matkaohjelman johdosta Blavatsky kuitenkin sairastui munuaistulehdukseen. Tämän johdosta hän matkusti kahdeksi päiväksi Sikkimiin lepäämään gurunsa luokse. Joulukuun 17. samana vuonna Teosofinen Seura muutti jälleen, tällä kertaa Madrasiin Adyar-joen varrella sijaitsevaan pylvästaloon. Tämän jälkeen Blavatsky oleskeli kolme kuukautta brittiläisen Rhodes E. Morganin ja hänen vaimonsa luona Nilgirivuorilla, ja kirjoitti siellä kirjoitussarjan ”Sinisten vuorten kansa”. Heikentyvä terveys pakotti hänet lopulta vaihtamaan pysyvästi leudompaan ilmanalaan, ja 20. helmikuuta 1884 Olcott, Blavatsky ja osa seuran henkilökuntaa lähtivät kohti Nizzaa.
Elämä > Matka Eurooppaan

Kuitenkin jo kahdentoista päivän kuluttua saapumisesta he siirtyivät Pariisiin, jossa W. Q. Judge oli heitä odottamassa. Sieltä käsin Blavatsky teki viikon matkan Sinnettien luo Englantiin sekä kreivitär Gaston d'Adhémarin luo Enghienin linnaan, jossa hän aloitteli seuraavaa suurta teostaan, Salaista oppia. Kesäkuussa he saivat Lontoosta uutisia, jonka mukaan teosofia oli siellä saavuttamassa suurta suosiota seurapiireissä. Uusiin tukijoihin kuuluivat muun muassa Robert Browning, Matthew Arnold, Sir William Crookes ja Sir William Fletcher Barrett. Elokuussa Blavatsky ja joukko muita teosofeja lähtivät Saksaan Mary Gebhardin vieraaksi, jossa he viipyivät kolme kuukautta.
21. syyskuuta ilmestyi The Timesissa artikkeli, jonka mukaan Blavatsky oli huijari. Todisteena olivat Emma Coulombin Christian College Magazinelle luovuttamat kirjeet, joita hän väitti Blavatskyn kirjoittamiksi. Olcott lähti välittömästi Madrasiin, ja lokakuussa Blavatsky siirtyi Lontooseen ja sanoutui irti seuran kirjeenvaihtaja-sihteerin virasta. Arundalen luota hän lähetti The Timesiin kirjeen, jossa kielsi kirjoittaneensa Coulombien väittämiä kirjeitä. Kirje julkaistiin 9. lokakuuta 1884. Madrasin teosofit puolestaan syyttivät Coulombeja liukulevyjen ja salaovien rakentamisesta Blavatskyn yksityisiin tiloihin.
Blavatsky palasi Intiaan marraskuussa 1884. Hänen mukanaan oli pastori C. W. Leadbeater. Vaikka hänen maineensa oli Euroopassa kokenut kolauksen, Madrasissa opiskelijat ottivat hänet hurraten vastaan. Joogafilosofia ja usko mahatmoihin kuului heidän ikivanhoihin perinteisiinsä, ja tapauksen johdosta opiskelijat olivat joutuneet vastakkain lähetyssaarnaajien ja professorien kanssa.