stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andres Mustonen
Aiheesta muualla

Andres Mustonen. Eesti Muusika Infokeskus, 2016. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz
Myameri

Myameri eli myavaihe on Itämeren nykyisen vaiheen geologinen nimitys. Nimitys on annettu rannikoilla elävän hietasimpukan (Mya arenaria) mukaan. Hietasimpukka on levinnyt Itämereen vasta historiallisella ajalla.
Mujejärven virkistys- ja retkeilyalue

Mujejärven virkistys- ja retkeilyalue on Nurmeksen pohjoisosassa, Pohjois-Karjalassa. Se on Metsähallituksen hallinnassa oleva alue Mujejärven kylän kaakkoispuolella, Kuhmontien itäpuolella. Virkistysalueen laajuus on n. 20 km². Alueen ydin on Mujejärvi,  ja järvi kuuluu Saramojoen vesistöalueeseen.
Palvelut retkeilijöille

Mujejärven alueelle pääsee Uuronrotkon, Peurakankaan, Hiltuslahden tai Talvilahden pysäköintialueilta. Tammikämpälle on myös yhteys Saramon jotos -reitiltä. Alueelle pääsee usealta suunnalta pysäköintipaikoille metsäteitä pitkin. Itärannalle Hiltuslahden pysäköintialueelle pääsee autolla kaakosta Murtovaaran kautta. Alueella on merkittyjä reittejä yhteensä 30 km. Yksi käytetyimmistä retkeilyreiteistä lähtee Kuhmontien varresta Mujejärven vanhalta koululta ja seuraa Uuronrotkoa, jonka jälkeen kulkee Mujejärven etelärantaa pitkin itään. Suo- ja kosteikkoalueilla on kulkijoille pitkospuut. Alueella on lisäksi useita laavuja ja tulentekopaikkoja sekä Villin Pohjolan Tetrijärven vuokrakämppä.
Tammikämppä, autiotupa

Autiotupa, joka on toiminut ennen uittokämppänä sijaitsee Mujejärven etelärannalla 2 km:n päässä Peurakankaan pysäköintialueelta. Kolkonjoki, jonka yli on silta, laskee Mujejärvestä kämpän vierestä. Tammikämppä on retkeilyreitti Saramon jotoksen varrella. Autiotupa on kunnostettu vuonna 1992. Pihapiirissä on kuivakäymälä ja tulentekopaikka sekä kaivo.
Luonto

Mujejärven alueen luonto on hyvin monipuolista. Ympäristö koostuu isommista ja pienemmistä vesistöistä, joita ovat järvet, joet ja lammet, soista, joista osa on vielä luonnontilaisia sekä vanhoista metsistä ja luonnontilaisten harjualueiden muodostamasta kokonaisuudesta. Alueen järvet ja lammet ovat tummavetisiä. Järvien rantoja suojaavat varttuneet metsät ja suureksi osaksi luonnontilaiset, pienehköt suot. Tyypillisiä varsinaiselle Mujejärvelle ovat lukuisat esiintyöntyvät kivikkoiset karit. Järvien lisäksi retkeilyalueen luontoa hallitsevat vanhat metsät. Metsät ovat sekä vanhoja kuusikoita että männiköitä. Syvän Uuronrotko-alueen länsiosassa on neljän kilometrin pituinen, kapea ja paikoin jyrkkäseinäinen rotkolaakso. Rotkon pohjalla on suota sekä pieniä lampia.
Järvet

Alueella on kolme suurempaa järveä: karu Mujejärvi, korkeus 197,1 mpy., Ylä- ja Ala-Sammaljärvi sekä Tetrijärvi. Järvet kuuluvat Saramojoen vesistöön ja laskevat Mujejärven kautta Kolkonjokeen. Alueen järvien rannat ovat säilyneet melkein rakentamattomina.
Harjut

Harjusärkät. tuovat monipuolisuutta alueen luontoon. Hiltuskankaan, Kukonsärkän ja Kalmoniemen alueet edustavat luonnontilaista, geologisesti, maisemallisesti ja biologisesti arvokasta harjumaisemaa. Mujejärven länsipuolinen harju ja harjukangas työntyy Mujejärveen Kalmoniemenä, jossa on vanha ortodoksinen kalmisto. Niemeä käytettiin ennen vainajien välihautauspaikkana. Kaukana olevaan kirkkomaahan vainajat vietiin sopivimmilla kulkukeleillä. Niemeltä avautuu kauniit järvinäkymät ja siellä on hiekkarantoja. Harjun päällä on useita jääkauden muovaamia suppia. Mujejärven itäpuolella on Kukonsärkän harju. Se on kapea ja jyrkkärinteinen ja laajenee itäpäästään Hiltuskankaaksi, jossa on myös paljon suppia. Alue ja viereinen majavien asuttama joki on ollut luonnonhoitometsänä.
Uuronrotko

Uuronrotko on 4 km pitkä rotko, kaakko-luode -suuntainen kallioperän ruhjelaakso, joka ulottuu Mujejärveltä Nurmes – Kuhmo -tielle. Rotkon pohjalla on suota ja pieniä lampia. Rotko leviää eteläpäästään Peurankankaksi. Rotkon pohjalla kulkee retkeilypolku, jonka varressa on laavu ja tulentekopaikka. Laakson pohja on soistunut, ja siellä on lukuisia pieniä lampia. Rinteet ovat monin paikoin jyrkänteiset ja rinnemetsät ovat varsin iäkkäitä. Uuronrotko on geologisesti, maisemallisesti ja biologisesti merkittävä alue.
Pulkkilan erämaatila

Mujejärven pohjoisrannalla on Pulkkilan erämaatila. Se on perustettu 1642. Rakennuksia ovat hirsinen päärakennus, sauna, navetta ja aittoja. Lähellä on myös autioitunut Sammalen tila, jonka kiukaan alta löytyi 1700-luvulta peräisin oleva rahakätkö
Natura-alue

Mujejärvi kuuluu Natura-alueisiin. Sen kokonaispinta-ala on 23,3 km². Kokonaisuudessaan Mujejärven alue on vahvistetussa seutukaavassa varattu valtakunnalliseksi ulkoilu- ja retkeilyalueeksi. Mujejärvi lähiympäristöineen kuuluu rantojensuojeluohjelmaan, Uuronrotkon alue taas vanhojen metsien suojeluohjelmaan.
Eläimistö

Mujejärven asumattomat seudut ovat monien erämaaeläinten reviirinä. Siellä on kaikkia suurpetoja: karhuja, susia, ilveksiä ja ahmoja. Susi on myös pesinyt alueella. Metsäpeura on harvinaisuus, joita on alettu tavata Mujejärven alueella. Kotka on pesinyt vuosia alueella. Mujejärven ympäristön joissa ja puroissa elää saukkoja ja niissä voi nähdä majavan pesiä ja patoja. Järven tyyppilaji on myös karujen vesien kuikka, jonka lisäksi alueella pesii laulujoutsen.
Aiheesta muualla

Villi Pohjola: Tetrijärven vuokrattava kelokämppä (Arkistoitu – Internet Archive)
Mustajuuri

| Mustajuuri |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Sikojuuret Scorzonera
Laji::  hispanica
Kaksiosainen nimi
 Scorzonera hispanica  L. 
Synonyymit
 Pseudopodospermum hispanicum (L.) Zaika, Sukhor. & N. Kilian 
Katso myös
   Mustajuuri Wikispeciesissä   Mustajuuri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mustajuuri eli ruokamustajuuri (Scorzonera hispanica) on 20–30 senttimetriä pitkä juures, joka on sukua voikukalle.
Käyttö

Mustajuuresta syödään yleensä sen juuri. Juuri on kuorittuna vaalea, mutta tummuu maitiaisnesteen vaikutuksesta. Tummumisen voi ehkäistä sitruunamehulla. Mustajuuri voidaan tarjoilla lisäkkeenä, keittona tai voisulan kanssa. Se muistuttaa paljon parsaa, ja sitä voidaankin käyttää parsan tavoin.
Ravintosisältö per 100 g

Energiaa 343,088 kJ/82 kcal
Proteiinia 3,3 g
Hiilihydraattia 18,6 g
Rasvaa 0,2 g
Ravintokuitua 3,3 g
Natriumia 20 mg
Kaliumia 380 mg
Kasvatus

Mustajuuri kylvetään joko edellisenä syksynä tai aikaisin keväällä. Kasvupaikan pitää olla kuohkeamultainen.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Mustajuuri (ruokamustajuuri) – Pseudopodospermum hispanicum
Puutarha.net: Mustajuuri (Scorzonera hispanica)
Kansanterveyslaitos: Fineli: Mustajuuri Kansanterveyslaitos. Arkistoitu 27.9.2007. Viitattu 13. toukokuuta 2007.
ITIS: Scorzonera hispanica (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Scorzonera hispanica (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Black salsify (Scorzonera hispanica)  (englanniksi)
Suomalaiset hyötypuutarhakasvit
| --- | --- |
Juurekset:  lanttu  mustajuuri  nauris  palsternakka  porkkana  piparjuuri  punajuuri  retiisi  selleri 
Kaalit:  keräkaali  kiinankaali  kukkakaali  kyssäkaali  lehtikaali  punakaali  parsakaali  ruusukaali  kurttu- eli savoijinkaali 
Kurkkukasvit:  kurkku  kesäkurpitsa  kurpitsa  spagettikurpitsa 
Mausteet:  basilika  humala  kirveli  krassi  kumina  kurkkuyrtti  kynteli  lipstikka  meirami  minttu  persilja  rakuuna  rosmariini  salvia  sitruunamelissa  tilli  timjami 
Mukulakasvit:  maa-artisokka  peruna 
Palkokasvit:  herne  härkäpapu  tarhapapu 
Sipulit:  hillosipuli  ilmasipuli  jättisipuli  purjo  sipuli  ruohosipuli  ryvässipuli  valkosipuli  vihersipuli 
Muut kasvikset:  endiivi  fenkoli  latva-artisokka  lehtisalaatti  lehtiselleri  mangoldi  maissi  paprika  parsa  pinaatti  raparperi  tomaatti 
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q385259  Wikispecies: Scorzonera hispanica  APDB: 104810  APNI: 237613  BioLib: 41630  Calflora: 7419  CoL: 6XZ8P  EoL: 485033  EPPO: SCVHI  FNA: 250067468  GBIF: 3110905  GRIN: 33412  iNaturalist: 55363  IPNI: 243208-1  IRMNG: 10206610  ITIS: 505091  NatureServe: 2.145662  NBN: NBNSYS0000033815  NZOR: 8a5d8695-a938-428f-97c3-8d384702a817  Open Tree of Life: 485931  PalDat: Scorzonera_hispanica  PfaF: Scorzonera hispanica  Plant List: gcc-80660  PLANTS: SCHI2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:243208-1  Tropicos: 2703085  WFO: wfo-0000119365  WoRMS: 1096839  Laji.fi: MX.41467
Muuntokuidut

Lähikuva viskoosi-muuntokuidusta tehdystä kankaasta.
Muuntokuidut, aiemmin puolisynteettiset kuidut, ovat tekokuituja, joiden perusraaka-aineita ovat luonnosta saatavat polymeerit, esimerkiksi selluloosa ja proteiinit.
Muuntokuituja ovat viskoosi, modaali, lyocell, bambuselluloosasta valmistettu bambukuitu, alginaatti, asetaatti, triasetaatti, puuvillajätteestä valmistetut kuprokuidut sekä yleensä kaseiinista valmistetut proteiinikuidut.
Valmistus kuiduksi tapahtuu siten, että raaka-aine liuotetaan liuottimeen mutta osa molekyylirakenteesta ei muutu. Sitten liuos puristetaan reiällisen suulakkeen läpi, ja sen jälkeen tapahtuu saostuminen.
Aiheesta muualla

Kuluttajavirasto: Eko-ostaja, Muuntokuitujen raaka-aine saadaan luonnosta
Kuitutietoa (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Musta norjanhirvikoira

| Musta norjanhirvikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Norja
Määrä:  Suomessa rekisteröity 23
Rodun syntyaika:  1800-luvun loppu
Alkuperäinen käyttö:  linnun, hirven ja karhun metsästys
Nykyinen käyttö:  hirven metsästys
Muita nimityksiä:  norsk elghund sort, Norwegian Elkhound Black, Black Norwegian Elkhound, Norwegian Black Elkhound, Black Elkhound, Norwegischer Elchhund Schwarz, chien d'elan norvegien noir, cazador de alces noruego negro, must norra põdrakoer, norjanmusta
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 2 Pohjoiset metsästyskoirat #268
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  uros 46–49 cm narttu 43–46 cm
Väritys:  musta - pienet valkoiset merkit varpaissa ja rinnassa hyväksytään
Musta norjanhirvikoira (norj. norsk elghund sort) on norjalainen koirarotu, joka on harvinainen kotimaassaankin. Norjassa rekisteröidään noin 100 yksilöä vuosittain ja naapurimaassa Ruotsissa vain muutamia.
Ulkonäkö

Musta norjanhirvikoira on harmaata sukulaistaan hieman pienirunkoisempi, pitkäraajaisempi ja lyhytkarvaisempi. Se on kiiltävänmusta, kippurahäntäinen tyypillinen pystykorva - vankkarakenteinen, ylväsryhtinen ja rungoltaan neliömäinen. Tunnusmerkkeihin lukeutuvat kiilamainen ja kuonoa kohti kapeneva pää, pystyt teräväkärkiset korvat ja yleensä tummanruskeat silmät. Karvapeite on tiheä ja karhea; peitinkarva on suora ja pitkä, aluskarva pehmeä. Urosten säkäkorkeus on 46–49 cm (ihanne 47 cm) ja narttujen 43–46 cm (ihanne 44 cm).
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on tarmokas, rohkea ja peloton riistakoira. Harmaaseen muunnokseen verrattuna musta on luonteeltaan riidanhaluisempi, karumpi ja vähemmän lempeä.
Alkuperä

Musta norjanhirvikoira polveutuu saamelaisten koirista ja on hyvin samankaltainen kalixinkoiran kanssa. Se on todennäköisesti sukua myös harmaalle norjanhirvikoiralle ja ruotsinlapinkoiralle – Norjassa kuvatuissa yksilöissä on havaittu selkeitä yhtäläisyyksiä lapinkoiran kanssa. Se on alun perin kotoisin Itä-Norjasta, missä sitä käytettiin hirven, karhun ja lintujen metsästykseen. Se tunnustettiin omaksi, harmaasta norjanhirvikoirasta erilliseksi rodukseen jo vuonna 1877, ja ensimmäinen rotumääritelmä laadittiin vuonna 1895.
Terveystilanne

KoiraNetin tilastojen mukaan yhdenkään koiran lonkkia, kyynäriä, polvia tai silmiä ei ole virallisesti tutkittu.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rodun esittely ja muut tiedot Norjan järjestön sivulla
Kennelliiton rotumääritelmä (pdf)
| n k Norjalaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  buhund  dunkerinajokoira  haldeninajokoira  harmaanorjanhirvikoira  hygeninajokoira  lunnikoira  mustanorjanhirvikoira 
Harvinaiset:  greyster  skandinaviankoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  garpehund  gråhund  ringerikenajokoira 
Rodunedustaja näyttelyssä.
Talvisodan tausta
Tausta > Pohjoismainen suuntaus

Suomi solmi vuonna 1921 Varsovassa sopimuksen, joka liitti Suomen Puolan johtamaan itäeurooppalaiseen valtioryhmään. Valtioryhmä muodosti puskurivyöhykkeen Saksan ja Neuvostoliiton välille. Suomi ei kuitenkaan ratifioinut sopimusta, jonka se koki sisältävän vaaroja turvallisuuden sijasta, ja 1930-luvulle tultaessa tämä niin sanottu balttilainen suuntaus hiipui Suomessa. Puola ei tosin vielä 1930-luvullakaan luopunut tavoittelemasta Itä-Euroopan liittoa.lähde?
Pohjoismaisen yhteistyön pohjaksi ei sen sijaan tarvittu muodollisia sopimuksia. Suomi liittyi vuonna 1933 ns. Oslo-valtioihin, joihin kuului Pohjoismaiden lisäksi Benelux-maat. Seuraavana vuonna Suomi osallistui ensimmäistä kertaa Pohjoismaiden ulkoministerien kokoukseen. Pohjoismainen yhteistyö kehittyi ns. pohjoismaiseksi suuntaukseksi, joka korosti puolueettomuutta. Joulukuussa 1935 pohjoismainen suuntaus valittiin Suomen viralliseksi ulkopoliittiseksi linjaksi. Suomen hyväksyminen Pohjoismaihin ei ollut itsestään selvää, sillä epäilyksiä aiheutti erityisesti Kivimäen hallituksen aikana (1932–1936) Suomen demokratian aitous, suhteet Saksaan ja ruotsin kielen asema. Varsinkin Cajanderin hallituksen aikana (1937–1939) näitä epäilyksiä onnistuttiin hälventämään ja yhteistyö Pohjoismaiden kanssa syveni.
Pohjoismaiden yhteistyön kehittyminen näkyi esimerkiksi ulkoministerien tapaamisten lisääntymisenä, kaupallisen yhteistoiminnan esteiden poistamisena, yhteisellä suunnitelmalla kriisiaikojen huollon turvaamiseksi, yhdenmukaistetulla esiintymisellä Kansainliitossa ja yhteisenä suhtautumisena esimerkiksi Espanjan sisällissotaan. Vuonna 1938 hyväksyttiin yhteiset puolueettomuussäännöt, joiden kautta maailman toivottiin tunnustavan Pohjoismaat ”rauhoitetuksi alueeksi, jossa ei kannattaisi metsästää”.
Pohjoismainen yhteistyö ei johtanut kuitenkaan puolustusliittoon, koska sille ei ollut poliittisia edellytyksiä. Suomi pelkäsi Neuvostoliittoa, Ruotsi Neuvostoliittoa ja Saksaa, Tanska Saksaa ja Norja kuvitteli, ettei sen sijaintinsa puolesta tarvinnut pelätä ketään. Puolustusliiton olemassaolo olisi kuitenkin saattanut estää Neuvostoliittoa hyökkäämästä Suomeen vuonna 1939 ja Saksaa Norjaan vuonna 1940.
Vaikka puolustusliittoa ei syntynytkään yhteisen vihollisen puuttuessa, Pohjoismaita yhdisti pyrkimys välttää sotaan joutuminen. Siksi vuonna 1938 alettiin puhua ”sotilaallisiin toimenpiteisiin asti ulotetusta puolustusvalmiudesta”. Lisäksi alettiin puuhata kahden tai useamman maan yhteistoimintaa eräiden tärkeiden alueiden, kuten Ahvenanmaan, Juutinrauman ja pohjoiskalotin puolustamiseksi. Lopulta pohjoismaisesta puolustusliitosta jäi jäljelle vain Ruotsin ja Suomen pyrkimys sotilaalliseen yhteistyöhön Ahvenanmaan saaristossa.
Tausta > Euroopan suurvaltojen toimet

Adolf Hitlerin noustua valtaan 1930-luvun alussa ja sen jälkeen sotilaallisesti nopeasti vahvistuneen Saksan anneksoitua Itävallan maaliskuussa 1938 Euroopassa syntyi todellinen valtataistelu ja uuden suursodan uhka. Saksa kyseenalaisti ja haastoi ensimmäisen maailmansodan lopputuloksen. Suurvalta-asemaa tavoitelleen, 1930-luvun aikana sotilaallisesti voimakkaasti varustautuneen, Neuvostoliiton vastatoimia taistelussa vallasta olivat pyrkimys sekä luoda Saksan vastainen puskurivyöhyke Neuvostoliiton läntisten naapurivaltioiden avulla että päästä yhteistyöhön Euroopan läntisten suurvaltojen kanssa. Toisaalta Saksan ja länsivaltojen välinen kilpailutilanne loi mahdollisuuden yhteistyöhön myös Hitlerin kanssa. Tässä suhteessa Tšekkoslovakian pilkkomiseen liittynyt Münchenin konferenssi vuonna 1938 vaikutti Neuvostoliiton näkemyksiin valtapoliittisesta tilanteesta. Stalin veti omat johtopäätöksensä sotilaallisesti heikommin valmistautuneiden ja ulkopoliittisesti passiivisten länsivaltojen myönnytyksistä Saksalle ja alkoi etsiä uusia toimintavaihtoehtoja aikaisemmalle politiikalleen, jolla se oli pyrkinyt yhdistämään länsivaltoja Saksan vastaiseen rintamaan. Valtapolitiikan välinevalikoimassa aatteet saivat tilanteessa vähäisemmän roolin.
Vuoden 1939 kesällä Stalinin neuvottelutaktiikkaan kuuluivatkin samanaikaiset neuvottelut hyökkäämättömyyssopimuksista sekä Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan että Saksan kanssa. Länsivallat eivät suostuneet Neuvostoliiton vaatimukseen saada sijoittaa joukkoja Baltian maiden maaperälle eikä Britannialta ja Ranskalta sotilaalliset turvatakuut saanut Puola hyväksynyt alueelleen neuvostojoukkoja.
Varmistaakseen Puolan valloituksen sekä raaka-aineiden saannin Neuvostoliitolta ja välttääkseen mahdollisen sodan sekä länsi- että itärintamalla samanaikaisesti Hitler sen sijaan suostui itäisen Euroopan etupiirijakoon Stalinin kanssa. Neuvostoliitto ja Saksa julkistivat 23. elokuuta Molotov–Ribbentrop-sopimuksena tunnetun hyökkäämättömyyssopimuksen. Sen salaisessa lisäpöytäkirjassa Suomi luettiin Neuvostoliiton etupiiriin.
Neuvostoliiton tavoitteena oli välttää sota Saksan tai länsivaltojen kanssa sekä hyötyä taloudellisesti raaka-ainekaupasta Saksan suuntaan. Stalin arvioi edessä olevan Saksan ja länsivaltojen välisen sodan heikentävän molempia osapuolia niin paljon, että Neuvostoliitto voisi saavuttaa merkittävän valta-aseman Euroopassa. Toisaalta Neuvostoliiton säilyminen taistelujen ulkopuolella mahdollisimman pitkään antoi aikaa lisävarustelulle ja sotilaallisille valmisteluille.
Tausta > Taipumaton Suomi

Suurvaltapoliittisen aktiivisuuden kasvaessa 1930-luvulla Suomi oli jäämässä Neuvostoliiton ja Saksan valtapiirien väliin. Niiden välinen jännite toisaalta tasapainotti Suomen ulko- ja sotilaspoliittista asemaa. Vuoden 1939 aikana tilanne kuitenkin muuttui ratkaisevasti, kun Stalin ja Hitler solmivat keskinäisen hyökkäämättömyyssopimuksen ja jakoivat Itä-Euroopan. Diktaattorit sijoittivat Suomen osaksi Neuvostoliiton etupiiriä.
Talvisotaan johtaneessa kehityksessä suomalaisten suhteen merkittävä piirre oli kansakunnan yhtenäisyys ja taipumattomuus sekä haluttomuus kompromisseihin Neuvostoliiton kanssa. Ilmiö sai nimen talvisodan henki. Nykyisen käsityksen mukaan se oli vähemmässä määrin tulos tietoisista mielipideilmaston yhtenäistämispyrkimyksistä 1920- ja 1930-luvuilla. Talvisodan hengen katsotaan olleen pääasiassa seurausta Euroopan suurvaltojen edellä mainituista toimista sekä vuoden 1918 sisällissodan jälkeen tapahtuneista positiivisista sisäpoliittisista ja taloudellisista muutoksista, jotka eheyttivät kansakuntaa. Vaikka sisällissota oli jakanut kansan poliittisesti ja sosiaalisesti, Suomi oli laajemmassa historiallisessa katsannossa ollut kansallisesti, kielellisesti ja kulttuurisesti pitkään varsin yhtenäinen maa. Tämäkin perintö vaikutti suomalaisissa, kun kansakunta kohtasi toisen maailmansodan syvän kriisin. Lisäksi kulttuuriset ja yhteiskunnalliset erot Venäjän ja Suomen välillä olivat merkittäviä, huolimatta niiden välisestä pitkäaikaisesta vuorovaikutuksesta historian aikana.
1930-luvun alussa suomalaisten keskuudessa oli Saksan ja Neuvostoliiton innokkaitakin kannattajia. Suomen vasemmisto vastusti alusta pitäen Saksan Adolf Hitlerin johdolla harjoittamaa laajentumispolitiikkaa. Sen sijaan oikeistopiireissä hyväksyttiin lähinnä kansallisuuspolitiikan nimissä vielä koko Itävallan ja Tšekkoslovakian läntisen osan liittäminen Saksaan vuonna 1938. Suuri käännekohta tässä suhteessa oli tynkä-Tšekkoslovakian pakkoliittäminen Saksaan maaliskuussa 1939. Tapahtuma nosti Suomessa vastalauseet jo äärioikeistolaista Isänmaallista Kansanliikettä myöten, ja maassa alkoi voimakas kansallinen yhtenäistyminen maanpuolustukseen ja ulkopolitiikkaan liittyvissä kysymyksissä.
Oikeistopiireissä Venäjää oli vastustettu 1900-luvun alusta lähtien. Neuvostoliiton suhteen Stalinin 1930-luvulla harjoittamat vainot alkoivat saada uuden merkityksen myös suomalaisen vasemmiston silmissä.
Suomen johtavien poliitikkojen, erityisesti presidentti Kyösti Kallion, mukaan maa oli alusta lähtien osallisena toisessa maailmansodassa, kyse oli vain siitä ulottuisivatko taistelutoimetkin Suomeen asti. Sen vuoksi tärkeintä oli, muun muassa sisällissodan oppien pohjalta, vaalia kansakunnan sisäistä yhtenäisyyttä ulkoisia uhkia vastaan. Siten, suomalais-venäläisten neuvottelujen alettua Moskovassa lokakuussa 1939, siihen mennessä vaivattomiin alueneuvotteluihin tottuneet neuvostoliittolaiset kokivat yllätyksen.
Tausta > Rajakysymys > Varhaisemmat muutoshankkeet

Ennen talvisotaa Suomen ja Neuvostoliiton raja Karjalan kannaksella sijaitsi vain noin 32 kilometrin päässä Leningradista. Tällä paikalla se oli ollut siitä lähtien, kun keisari Aleksanteri I vuonna 1811 oli liittänyt Vanhan Suomen Suomen suuriruhtinaskuntaan, joka muutamaa vuotta aikaisemmin oli yhdistetty Venäjän valtakuntaan. Tämän jälkeen rajalinjaan oli tehty vain vähäisiä muutoksia. Aleksanteri I:n aikana kyseessä oli vain valtakunnan sisäinen hallinnollinen raja, jolla ei ollut sotilaallista merkitystä, mutta Suomen itsenäistyttyä siitä oli tullut kahden valtakunnan välinen raja.
Venäläiset olivat kuitenkin jo kauan ennen Suomen itsenäistymistä useita kertoja vaatineet rajan siirtämistä kauemmaksi Pietarista. Elokuussa 1911 keisari Nikolai I antoi lakiehdotuksen Kivennavan ja Uudenkirkon kuntien liittämisestä Pietarin kuvernementtiin. Yhtenä perusteluna asialle oli (tuolloin Kivennavan kuntaan kuuluneen) Terijoen huvilayhdyskunnan runsas venäläisväestö. Ehdotus annettiin myös Suomen eduskunnan hyväksyttäväksi, mutta se sai Suomessa osakseen ankaraa vastustusta ja jäi toteuttamatta. Suomen itsenäistymisen jälkeen vuonna 1920 Tarton rauhassa vahvistettiin vanha suuriruhtinaskunnan raja Suomen ja Neuvosto-Venäjän väliseksi rajaksi.