stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John Russell Darbyshire

John Russell Darbyshire (1. lokakuuta 1880, Birkenhead, Cheshire, Englanti – 30. kesäkuuta 1948, Lontoo, Englanti) oli englantilainen, anglikaaninen piispa.
Darbyshire opiskeli Dulwich Collegessa ja Cambridgen yliopiston Emmanuel Collegessa. Hänet vihittiin diakoniksi vuonna 1904 ja papiksi vuonna 1905. Hän toimi pappina muun muassa Cambridgessa ja Liverpoolissa sekä Manchesterin katedraalissa. Vuosina 1922–1931 hän toimi Sheffieldissä arkkidiakonina kunnes hänet vihittiin Glasgow’n ja Gallowayn piispaksi. Vuonna 1939 hänet nimitettiin Kapkaupungin arkkipiispaksi Etelä-Afrikkaan. Hän osallistui vuonna 1948 anglikaanisen kirkon Lambeth-konferenssiin ja kuoli sillä matkalla.
Hänen julkaisemiaan kirjoja ovat muiden muassa The Christian Faith and some Alternatives (1921), Our Treasury of Prayer and Praise (1926) ja Jesus, the Messiah in the Gospels (1933).
Yksi hänen kirjoittamansa virsi on Ruotsin kirkon vuoden 1986 virsikirjassa, pitkänperjantain illan virsi At eve, when now he breathed no more, joka on ilmestynyt kirjassa Songs of Praise, Enlarged Edition (193)1. Virren on kääntänyt ruotsiksi Anna Greta Wide. Virsi on Ruotsin kirkon suomenkielisessä virsikirjassa Pekka Kivekkään vuonna 1997 suomentamana Yön selkään tuskan taakkaa kantaen.
John Rutter

John Rutter
John Milford Rutter (s. 24. syyskuuta 1945 Lontoo) on englantilainen säveltäjä, kuoronjohtaja ja kapellimestari, joka tunnetaan erityisesti melodisista hengellisistä kuoroteoksistaan, joululauluistaan ja vanhojen joululaulujen uusista sovituksista. Hän on Cambridge Singers -kuoron perustaja. Rutteria pidetään maailman eniten esitettynä kuorosäveltäjänä.
Rutterin laajoja kuoroteoksia ovat Gloria (1977), Requiem (1985), Magnificat (1990), Mass of the Children (2003), The Gift of Life (2015) ja Visions (2016). Hän on säveltänyt myös kaksi pianokonserttoa The Beatles -yhtyeen teemoista. Rutter on erittäin suosittu etenkin kotimaassaan Britanniassa ja muissa englanninkielisissä maissa, mutta myös monien musiikkikriitikoiden vieroksuma populaarin tyylinsä takia.
Vuonna 2006 Rutter sai kuningatar Elisabet II:lta Brittiläisen imperiumin ritarikunnan kunnianosoituksen Commander of the Order of the British Empire (CBE).
Johan Nykopp

Johan Nykopp
J.K. Paasikivi seureineen palaamassa neuvottelumatkaltaan Moskovasta 16. lokakuuta 1939. Vasemmalla Aarno Yrjö-Koskinen, keskellä Paasikivi ja hänestä oikealla jaostopäällikkö Johan Nykopp sekä eversti Aladár Paasonen.
Johan Albert Nykopp (27. toukokuuta 1906 Le Vésinet, Ranska – 28. huhtikuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti ja vuorineuvos, joka siirtyi pitkän diplomaattiuran jälkeen 1950-luvun lopulla elinkeinoelämän palvelukseen toimien ensin Suomen Työnantajain Keskusliiton toimitusjohtajana ja sitten Oy Tampella Ab:n toimitusjohtajana vuosina 1962–1972.
Ura

Johan Nykoppin vanhemmat olivat lähetystöneuvos Albert Olof Nykopp ja Anna-Lisa Tilgmann. Hänen veljiään teollisuusjohtajana tunnetut Marcus Nykopp ja Ruotsissa lehtimiehenä toiminut Carl-Adam Nycop. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1930 Bertha Marianne Achilles, jonka kanssa hänellä oli kolme lasta. Nykopp kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1924 ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1928.
Nykopp toimi 1930-luvulla pitkään diplomaattina Neuvostoliitossa, ensin lähetystöavustajana Moskovassa vuosina 1931–1935 ja sen jälkeen varakonsulina Leningradissa vuosina 1935–1937. Helmi-maaliskuussa 1939 Nykopp oli jäsenenä suomalaisten kauppavaltuuskunnassa. Hän osallistui syksyllä 1939 J. K. Paasikiven mukana talvisotaa edeltäneisiin Moskovan neuvotteluihin suomalaisvaltuuskunnan sihteerinä. Nykopp osallistui Paasikiven luotettuna myös talvisodan päättymiseen johtaneisiin Moskovan rauhanneuvotteluihin maaliskuussa 1940 ja toimi sen jälkeen lähetystösihteerinä Moskovassa. Nykoppia arvostettiin Neuvostoliitossa. Josif Stalin tervehti häntä Moskovassa vuonna 1946 käytyjen kauppaneuvottelujen yhteydessä poikkeuksellisen lämpimästi ”vanhana ystävänä”.
Sotavuosien jälkeen Nykopp toimi ulkoministeriön kauppapoliittisen osaston apulaispäällikkönä vuosina 1945–1947 ja osastopäällikkönä vuoteen 1951 saakka. Hän palasi Moskovasta kauppaneuvotteluista 24. helmikuuta 1950, jolloin hänen tilalleen nimitettiin Uuno Takki. Nykopp oli Suomen Yhdysvaltain lähettiläs vuosina 1951–1954 ja suurlähettiläs vuosina 1954–1958 sekä samalla lähettiläänä Kuubassa 1951–1958, Kolumbiassa 1954–1958, Venezuelassa 1954–1958 ja Meksikossa 1951–1958.
Suurelle yleisölle Nykopp tuli tutuksi 1970-luvun lopulla esitetyssä Sodan ja rauhan miehet -televisiosarjassa, jossa häntä näytteli Ilmari Saarelainen.
Teoksia

Paasikiven mukana Moskovassa. Kirjayhtymä 1979
Kauppaa ja diplomatiaa. Kirjayhtymä 1985
Jimmy Fontana

Jimmy Fontana
Enrico Sbriccoli eli Jimmy Fontana (13. marraskuuta 1934 ‒ 11. syyskuuta 2013) oli italialainen laulaja ja näyttelijä. Hän nousi laulujensa myötä laajaan maineeseen 1960-luvulla. Yksi tunnetuista hiteistä, ”La nostra favola”, oli cover Tom Jonesin ”Delilah’sta”.
Fontana oli ajoittain esillä myöhemminkin. Hänellä oli 1960-luvulla myös roolit muutamassa italialaisessa elokuvassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jimmy Fontana Wikimedia Commonsissa
Jimmy Fontana Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
John Savage

John Savage voi viitata muun muassa johonkuhun seuraavista:
John Savage (1814–1883), irlantilainen pellavakauppias ja Belfastin pormestari
John Savage (1828–1888), amerikanirlantilainen runoilija, lehtimies ja kirjailija
John Savage (s. 1949), yhdysvaltalainen näyttelijä ja elokuvatuottaja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”John Savage”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Jens-Halvard Bratz

| Jens-Halvard Bratz> Norjan elinkeinoministeri |
| --- | --- |
 Willochin hallitus 14. lokakuuta 1981 – 16. syyskuuta 1983  
Edeltäjä:  Finn Kristensen
Seuraaja:  Jan P. Syse
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1920 Oslo, Norja
Kuollut: 19. tammikuuta 2005 (84 vuotta)
Tiedot
Puolue:  Høyre
Kunnianosoitukset:  Vasa-ritarikunta (1. luokan ritari) Pyhän Olavin ritarikunta (komentaja)
Jens-Halvard Bratz (21. huhtikuuta 1920 Oslo – 19. tammikuuta 2005) oli norjalainen Høyren poliitikko. Hän toimi Norjan elinkeinoministerinä 1981–1983.
Aiheesta muualla

Jens-Halvard Bratz Norjan suurkäräjien verkkosivuilla (norjaksi)
Jaakko Okker

Jaakko Uolevi Okker (11. joulukuuta 1931 Muolaa – 2011) oli suomalainen toimittaja ja pakinoitsija.
Jaakko Okkerin vanhemmat olivat maanviljelijä Johan August Okker ja Hilma Maria Kantee. Jatkosodan jälkeen Okkerin perhe muutti Ypäjälle. Okker pääsi ylioppilaaksi 1950 ja valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteen maisteriksi 1958.
Okker oli toimittajana Turunmaassa 1950 sekä Maakansassa 1950–1951 ja 1954–1956. 1952 hän oli Ylä-Vuoksi-lehden toimitussihteerinä 1952 ja Keski-Pohjanmaan toimittajana 1953–1955. Tämän jälkeen Okker oli Suomen kansan ryhtiliikkeen tiedotuspäällikkönä 1956–1958, Viikkosanomien toimittajana ja toimitussihteerinä 1958–1961, Pirkan päätoimittajana 1961–1965, Suomen Kuvalehden erikoistoimittajana 1965–1968 sekä vuodesta 1969 Helsingin Sanomain artikkelitoimittajana. Hän oli lisäksi Yleisradion kansainvälisten tapahtumien kommentaattorina radiossa ja televisiossa vuosina 1961–1968 sekä Ulkopolitiikka-lehden toimitussihterinä 1967–1968.
Teoksia

Pjotr Kropotkinin yhteiskunta- ja valtiofilosofia ja sen aatehistoriallinen tausta. Opinnäyte. Helsingin yliopisto 1958
Muuttuva maailma: Maat ja valtiot, niiden ongelmat ja politiikka, kehitys ja tulevaisuus.  Kauppiaitten Kustannus 1964, 1966
Puola on toista maata: Muistiinpanoja Puolasta. Tekijät Jaakko Okker ja Juha Tanttu, piirrokset Jan Lenica ja Henryk Tomaszewski.  Weilin+Göös 1965
Praha 21.8.1968, toimittaja Jaakko Okker. Tammi 1968
Sanomattakin on selvää: anti-pakinoita. Gummerus 1972
Tasavaltamme presidentit.  Valitut Palat 1972
Raportti Suomen tulevaisuudesta: Suomen luonnonvarain tutkimussäätiö 1953–1972.  Suomen luonnonvarain tutkimussäätiö 1973
Vihaa itseäsi niin kuin lähimmäistäsi. Piirrokset Osmo Omenamäki. Kirjayhtymä 1973
Urho Kekkonen vai paras kakkonen: Raportti jatkuvasta presidentinvaalista. Weilin+Göös 1975
Saunan ilot. Tekijät Jaakko Okker ja Juha Tanttu.  Otava 1976
Isokenkä. Tekijät Jaakko Okker ja Juha Tanttu.  Otava 1982
Suomen seuraava presidentti. Kirjoittajat Martti Huhtamäki, Jukka Kuikka ja Jaakko Okker.  Kauppalehti Business Books 1988
Elämän voimat.  Imatran voima, energian myynti 1992
Hyvät sopulivuodet, piirrokset Terho Ovaska.  Otava 1993
Iiro Viinasen tulo- ja menoarvio. WSOY 1993
Meikäläisiä.  Raha-automaattiyhdistys, Espoo 1998
Tamminiemestä Mäntyniemeen. WSOY 2000 (yhdessä Olavi Jouslehdon kanssa)
Lallukka ja Lallukan lapset, tekijät Jaakko Okker, Simo Kärävä ja Anu Seppälä.  Ajatus, Helsinki 2002
Ester ja William: Tulevaisuuden pellon kylväjät. William ja Ester Otsakorven säätiön juhlakirja. William ja Ester Otsakorven säätiö 2003
Okker on tekstittänyt myös monia Kari Suomalaisen piirroskirjoja.
Palkinnot

Suomen Kuvalehden journalistipalkinto 1975
Valtion journalistipalkinto 1995
John Tyndall (poliitikko)

John Hutchyns Tyndall (14. heinäkuuta 1934 – 19. heinäkuuta 2005) oli äärioikeistolainen poliitikko, joka johti Britanniassa muun muassa British National Front ja British National Party -puolueita. Tyndallin seuraajaksi BNP:n johtoon nousi Nick Griffin.
Kuollessaan Tyndall odotti oikeudenkäyntiä syytteistä kiihotuksesta kansanryhmää vastaan. Hän oli jo aiemmin urallaan ollut ongelmissa viranomaisten kanssa ja vuonna 1962 jopa vankeudessa uusnatsistisesta toiminnasta. Tyndall oli myös kieltänyt holokaustin.
Myös hänen vaimonsa Valerie oli äärioikeistolainen ja miehensä tavoin useampaan otteeseen poliittisena ehdokkaana.
Jesse Cockney

| Jesse Cockney |
| --- | --- |
 Jesse Cockney Quebecin maailmancupissa 2012
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. heinäkuuta 1989 (ikä 35) Yellowknife, Luoteisterritoriot, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Uran tiedot
Seura:  Foothills Nordic Ski Club
Laji:  maastohiihto 
Maailmancup
Kaudet:  2011–2017
Voitot:  0
Palkintokorokkeella:  0
 Tietolaatikko päivitetty 22.3.2019 
Jesse Cockney (s. 26. heinäkuuta 1989 Yellowknife, Luoteisterritoriot) on kanadalainen uransa lopettanut maastohiihtäjä.
Maailmancupissa Cockney kilpaili ensimmäisen kerran Otepäässä tammikuussa 2011. Maailmancupin pisteille hän sijoittui ensimmäisen kerran Canmoren vapaan hiihtotavan sprintissä joulukuussa 2012 oltuaan yhdeksäs. Se on myös hänen paras sijoituksensa maailmancupissa.
Cockney on voittanut kahdesti kultaa Kanadan hiihtomestaruuskilpailussa – perinteisen tyylin 10 km kilpailussa 2014 sekä 2015 perinteisen tyylin sprintissä.
Cockney lopetti uransa maastohiihtäjänä keväällä 2018.
Aiheesta muualla

Jesse Cockneyn blogi (Arkistoitu – Internet Archive)
John Tyrrell

John Tyrrell (17. elokuuta 1942 Salisbury, Rhodesia – 4. lokakuuta 2018) oli brittiläinen musiikkitieteilijä. Hän oli johtava säveltäjä Leoš Janáčekin elämän ja teosten asiantuntija.
Tyrrell sai musiikin kandidaatin oppiarvon Kapkaupungin yliopistosta ja aloitti jo Afrikassa tšekin kielen opettelun. Hän siirtyi Kapkaupungista Oxfordin yliopistoon, josta sai tohtorin arvon väitöskirjallaan Janáčekin tyylillisestä kehityksestä. Hänen väitöstyönsä ohjaajana toimi säveltäjä Edmund Rubbra. Tyrrell suoritti opintoja myös Brnossa. Hän pääsi toimitustehtäviin The Musical Times -lehteen ja The New Grove Dictionary of Music and Musiciansin ensimmäiseen editioon. Vuodesta 1976 Tyrrell luennoi Nottinghamin yliopistossa, jossa hänestä tuli hallinnoija (Reader) vuonna 1989 ja professori vuonna 1996. Työskennellessään Nottinghamin yliopistossa Tyrrell julkaisi useita kirjoja, joiden joukossa olivat Czech Opera, Janáček's Operas: A Documentary Account (1992) ja Janáčekin teosten katalogi (yhteistyössä Nigel Simeonen ja Alena Němcován kanssa, 1997). Tyrrell laati editiot myös Janáčekin kirjeenvaihdosta Kamila Stösslovàn kanssa ja tämän vaimon Zdeňkan muistelmista.
Tyrrell oli The New Grove Dictionary of Music and Musicians -teoksen toisen edition päätoimittaja. Tämän jälkeen hän siirtyi Cardiffin yliopistoon. Vuosina 2006–2007 Tyrrell julkaisi Janáčekin kaksiosaisen elämäkertateoksen Janáček: Years of a Life, joka oli laajin siihen mennessä kyseisestä säveltäjästä julkaistu teos. Tyrrell itse piti tätä teosta päätyönään. Yhteistyössä kapellimestari Charles Mackerrasin kanssa hän laati kriittiset editiot Janáčekin oopperoista Jenůfa ja Kuolleesta talosta. Jälkimmäisen edition hän viimeisteli yksin Mackerrasin kuoltua vuonna 2010. Tyrrellin ja Mackerrasin työ johti kansainvälisen kiinnostuksen nousuun Janáčekin oopperoita kohtaan.
Tyrrell sai kunniatohtorin arvot Masaryk-yliopistosta vuonna 2002 ja Janáček-musiikki- ja teatteriakatemiasta vuonna 2012. Hän kuoli 76-vuotiaana lokakuussa 2018. Hänen elämänkumppaninsa oli Jim Friedman.
Jean d’Ormesson

Jean d’Ormesson vuonna 2010.
Jean Bruno Wladimir François de Paule Le Fèvre d’Ormesson (16. kesäkuuta 1925 – 5. joulukuuta 2017 Neuilly-sur-Seine) oli ranskalainen prosaisti, toimittaja ja filosofi, jonka tuotanto osittain tai suurelta osin koostui omaelämäkerrallisista teoksista. Hänellä oli perheen nuorimpana kreivin nimi ja arvo.
Elämäkerta

D’Ormesson syntyi Pariisissa ja vietti osan lapsuudestaan Baijerissa. Hänen isänsä André Le Fèvre, d’Ormeson markiisi oli diplomaatti ja Ranskan suurlähettiläs, ja hän oli myös Ranskan kansarintamahallituksen pääministerin Léon Blumin ystävä. Hän oli myös poliitikko Olivier d’Ormessonin serkku, ja pitkään Vatikaanissa Ranskan suurlähettiläänä toiminut Wladimir d’Ormesson (1888–1973) oli hänen setänsä.
Jean d’Ormesson opiskeli lähes koko peruskoulutuksensa kirjeitse, sillä isän ulkomailla olo ei aina mahdollistanut normaalia koulunkäyntiä. Hän suoritti ylioppilastutkinnon toisella yrittämällä vuonna 1943 ja kirjoittautui Lycée Henri IV kouluun ns. valmistavalle luokalle. 19-vuotiaana hänet hyväksyttiin Pariisin École normale supérieure -kouluun. Hän suoritti akateemiset perustutkinnot kirjallisuudessa ja historiassa. Vastoin filosofian opettajansa Louis Althusserin mielipidettä hän yritti myös jatkotutkintoa filosofiassa, jossa onnistui vasta kolmannella kerralla.
D’Ormesson työskenteli Unescossa ja useissa poliittisissa tehtävissä eri ministeriöissä. Sen lisäksi hän oli toimittajana useissa päivä- ja viikkolehdissä. Hän oli vuosina 1974–1979 Le Figaro -lehden päätoimittaja. Hän oli myös melko aktiivinen ja kantaa ottava oikeistopoliitikko.
Vuonna 1962 Jean d’Ormesson avioitui Françoise Béghin kanssa, joka oli Ferdinand Béghin tytär. Tämän puolison isä oli tunnettu sveitsiläinen liikemies, joka omisti Le Figaron ja oli sen päätoimittaja. Hän johti myös Ranskan suurinta sokerituotannon konsernia. Puolisoilla oli yksi tytär Héloise d’Ormesson, joka syntyi vuonna 1962.
Tuotanto > Teokset

L'amour est un plaisir, 1956
Du côté de chez Jean, 1959
Un amour pour rien, 1960
Au revoir et merci, 1966
Les Illusions de la mer, 1968
La Gloire de l'Empire, 1971, joka sai grand prix du roman de l'Académie française palkinnon
Au plaisir de Dieu, 1974
Le Vagabond qui passe sous une ombrelle trouée, 1978
Dieu, sa vie, son œuvre, 1981
Mon dernier rêve sera pour vous, 1982
Jean qui grogne et Jean qui rit, 1984
Le Vent du soir, 1985
Tous les hommes en sont fous, 1986
le Bonheur à San Miniato, 1987
Album de la Pléiade Chateaubriand, 1988
Garçon de quoi écrire, 1989 yhteistyössä François Sureaun kanssa.
Histoire du Juif errant, 1990
Tant que vous penserez à moi, 1992 keskustelu Emmanuel Berlin kanssa.
La fureur de lire la presse, 1992
La Douane de mer, 1994
Presque rien sur presque tout, 1995
Casimir mène la grande vie, 1997
Une autre histoire de la littérature française, 1997 - 1998
Le Rapport Gabriel, 1999
Voyez comme on danse, 2001, prix Combourg.
C'était bien, 2003
Et toi mon cœur pourquoi bats-tu, 2003
Une fête en larmes, 2005
La Création du monde, 2006
La vie ne suffit pas : Œuvres choisies, 2007
Odeur du temps, 2007
Qu'ai-je donc fait, 2008
L'enfant qui attendait un train, 2009
Saveur du temps, 2009
C'est une chose étrange à la fin que le monde, 2010
La Conversation, 2011
C'est l'amour que nous aimons, 2012
Un jour je m'en irai sans en avoir tout dit, 2013
Comme un chant d'espérance, 2014
Dieu, les affaires et nous chronique d'un demi-siècle, 2015
Je dirai malgré tout que cette vie fut belle, 2016
Tuotanto > Filmografia

2001 : Éloge de l'amour, ohjaus  Jean-Luc Godard
2012 : Les Saveurs du palais, ohjaus Christian Vincent : Le président de la République
Kunnianosoitukset

Suurristi Ranskan Kunnialegioonan
Komentaja Ordre des Palmes Académiques
Lomentaja Ordre national de la Croix du Sud du Brésil
Le Fèvre d'Ormesson suvun vaakuna.
Jens Albinus

Jens Albinus vuonna 2012.
Jens Albinus (s. 3. tammikuuta 1965 Bogense) on tanskalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa Hallgrim Ørn Hallgrimssonin roolissa televisiosarjassa Ørnen: En krimi-odyssé. Vuonna 2003 Albinus sai vuoden miespääosan Robert- ja parhaan miespääosan Bodil-palkinnon roolistaan elokuvassa Totuuden jäljillä (At kende sandheden, 2002). Vuonna 2007 hän oli jälleen ehdolla Robert-palkinnon saajaksi. Ehdokkuus tuli vuoden miespääosasta elokuvassa Koko homman pomo (2006). Lars von Trierin elokuvista Albinus on esiintynyt myös Idiooteissa (1998), Dancer in the Darkissa (2000) ja Nymphomaniacissa (2013).
Albinuksella ja näyttelijäkollega Marina Bouraksella on vuonna 2007 syntynyt tytär.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Jens Albinus Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Lindsay Davenport

| Lindsay Davenport |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. kesäkuuta 1976  Palos Verdes 
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Tennispelaaja
Pituus:  189 cm
Paino:  79 kg
Kätisyys:  oikea
Ammattilaisena:  1993–2010
Palkintorahat:  22 166 338 USD
Kaksinpeli
Paras sijoitus:  1. (12.10.1998)
Turnausvoittoja:  55 kaksinpelissä, 37 nelinpelissä
Voitot/tappiot:  753–194
Grand Slam -turnauksissa
Australian avoimet:  Voitto (2000)
Ranskan avoimet:  Välierät (1998)
Wimbledon:  Voitto (1999)
Yhdysvaltain avoimet:  Voitto (1998)
Nelinpeli
Paras sijoitus:  1  (20. lokakuuta 1997)
Voitot/tappiot:  387–116
Aiheesta muualla
ITF
WTA
| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Tennis. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Tennis. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Tennis. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Tennis. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Atlanta 1996 | kaksinpeli |  |
Lindsay Ann Davenport (s. 8. kesäkuuta 1976 Palos Verdes, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen tennisammattilainen ja olympiavoittaja. Hän on yksi neljästä naispelaajasta (muut ovat Steffi Graf, Martina Navratilova ja Chris Evert) vuoden 1975 jälkeen, joka on vuoden lopussa ollut maailman ykköspelaaja vähintään neljä kertaa. Davenport oli ykkönen kausien 1998, 2001, 2004 ja 2005 päättyessä.
Tennisura

Maailman ranking-listan ykkösenä ensimmäisen kerran jo vuonna 1998 ollut Davenport aloitti ammattilaisuransa vuonna 1993. Oikeakätinen tähti sijoitettiin maailman ykköseksi myös vuoden 2006 alussa julkistetulla listalla. Davenportin parhaat saavutukset ovat kolme Grand Slam -turnauksen voittoa ja olympiakulta 1996. WTA-tason kaksinpelin turnauksia Davenport voitti urallaan 55. Davenportin peli perustui hyvään syöttöön, sekä painaviin ja tarkkoihin peruslyönteihin. Heikoin osa-alue löytyi liikkumisesta.
Davenportin Grand Slam -turnausvoitot ovat tulleet 1998 Yhdysvaltain avoimissa, 1999 Wimbledonissa ja 2000 Australian avoimissa.
Davenport voitti naisten kaksinpelin olympiakultaa Atlantan olympialaisissa vuonna 1996. Hän on myös International Tennis Federationin maailmanmestari vuodelta 1998.
Joulukuussa 2006 Davenport ilmoitti olevansa raskaana ja samalla hän kertoi lopettavansa uransa. Davenport palasi kuitenkin takaisin kilpakentille syksyllä 2007 Balin turnauksessa. Davenport ohitti Steffi Grafin eniten palkintorahoja ansainneena naistennispelaajana, kun hän voitti Australian avointen 2008 ensimmäisellä kierroksella Sara Erranin. Samalla hänestä tuli kaikkien aikojen eniten urheilukilpailuissa palkintorahoja ansainnut nainen.
Davenport ei pelannut kilpakentillä kauden 2008 jälkeen, koska 30.6.2009 hän synnytti toisen lapsensa. Davenport palasi kaudella 2010 nelinpeleihin. Vuoden 2011 Ranskan avoimissa hän voitti Women's Legends Doubles -turnauksen yhdessä Martina Hingiksen kanssa. Vuoden 2011 jälkeen hän ei ole kilpaillut, sillä hän sai miehensä kanssa kolmannen lapsen tammikuussa 2012.
Tennisura > Kaksinpelin Grand Slam -loppuottelut > Voitot

| Vuosi | Turnaus | Vastustaja loppuottelussa | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1998 | Yhdysvaltain avoin tennisturnaus |  Martina Hingis | 6–3, 7–5 |
| 1999 | Wimbledonin tennisturnaus |  Steffi Graf | 6–4, 7–5 |
| 2000 | Australian avoin tennisturnaus |  Martina Hingis | 6–1, 7–5 |
Tennisura > Kaksinpelin Grand Slam -loppuottelut > Toiset sijat

| Vuosi | Turnaus | Vastustaja loppuottelussa | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 2000 | Wimbledonin tennisturnaus |  Venus Williams | 6–3, 7–6 |
| 2000 | Yhdysvaltain avoin tennisturnaus |  Venus Williams | 6–4, 7–5 |
| 2005 | Australian avoin tennisturnaus |  Serena Williams | 2–6, 6–3, 6–0 |
| 2005 | Wimbledon |  Venus Williams | 4–6, 7–6, 9–7 |
Yksityiselämä

Davernportin isä on olympialaisissakin pelannut lentopalloilija Wink Davenport. Vuonna 2003 Lindsay Davenport meni naimisiin investointipankkiirin ja entisen tennisammattilaisen Jon Leachin kanssa. Jon Leach on tennispelaaja Rick Leachin veli.
Jevgenija Djupina

| Jevgenija Djupina> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. tammikuuta 1994 (ikä 30) Glazov, Venäjä
Kansalaisuus:   Venäjä
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  171 cm
Paino:  62 kg
Seura
Seura:  Dinamo Pietari
Sarja:  RWHL
Pelinumero:  94
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2011–
Jevgenija Djupina (s. 30. tammikuuta 1994 Glazov) on venäläinen jääkiekkoilija, joka on edustanut kotimaansa ylimmällä sarjatasolla pelaavaa Dinamo Pietaria kaudesta 2014-2015 lähtien. Kaudella 2019-2020 hän toimi joukkueen kapteenina. Djupina on valittu Venäjän naisten liigan tähdistökentälliseen kolmesti peräkkäin vuosina 2018, 2019 ja 2020.
Djupina on edustanut Venäjän maajoukkuetta kolmesti maailmanmestaruuskilpailuissa, joissa hän on pelannut yhteensä 16 ottelua saaden tilastoihinsa yhden syöttöpisteen sekä neljä rangaistusminuuttia. Vuonna 2018 Djupina valittiin edustamaan venäläisiä olympiaurheilijoita Pyeongchangin talviolympialaisissa. Hän pelasi turnauksessa kuusi ottelua.
Jevgeni Šišov

Jevgeni Sergejevitš Šišov (ven. Евгений Сергеевич Шишов; 28. helmikuuta 1982 – 18. elokuuta 2024 Kurskin alue) oli venäläinen näyttelijä. Hän esiintyi lukuisissa elokuvissa ja televisiosarjoissa vuodesta 2015 lähtien. Hän kaatui Venäjän hyökkäyksessä Ukrainaan tilanteessa, jossa Ukraina sai haltuunsa osia Kurskin alueesta.
Šišov esiintyi muun muassa sarjoissa Velikolepnaja pjatjorka-5 (2022) ja Morskije djavoly. Dalnije rubeži (2022) sekä elokuvassa Granit (2021). Hän solmi sotilassopimuksen Venäjän puolustusministeriön kanssa helmikuussa 2024. Hän sai sirpalevamman ja hänen kerrottiin kuolleen elokuussa 2024 sairaalaan evakuoinnin aikana. Šišovilla oli vaimo ja teini-ikäinen tytär.