stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kidō senshi Z Gundam
Liitännäisteokset > Pelit

Pelejä, joissa Z Gundamin robotit esiintyvät jossakin roolissa, on suuri määrä aina Super robot taisen -sarjasta lähtien. Alla on lueteltuna vain pelit, jotka on tehty Z Gundam -lisenssi pääroolissa.
Kidō senshi Z Gundam: Hot Scramble
Kidō senshi Z Gundam: AEUG vs. Titans
Kidō senshi Z Gundam: AEUG vs. Titans DX
Kidō senshi Gundam: Gundam vs. Z Gundam
Kidō senshi Z Gundam: Away to the Newtype (Super Famicom), myynti 33 000 kpl
Kidō senshi Z Gundam zenpen – Z no kodō (Sega Saturn), myynti 80 000 kpl
Toimintapeli, jossa pelaaja ohjaa Gundam Mk. II:ta. Peli kattaa sarjan tapahtumat Gabthley-taisteluun asti. Viholliset eivät esiinny vain samassa tasossa pelaajahahmon kanssa, vaan ne ilmestyvät myös etualalle ja taustalle, jolloin niiden tuhoamiseen tarvitaan erityisiä toimintoja. Pelaaja voi myös kutsua liittolaisiaan auttamaan taistelussa, mutta niiden tuhoamista vihollisista ei saa pisteitä.
Kidō senshi Z Gundam kōhen – sora o kakeru (Sega Saturn), myynti 16 000 kpl
Pelaaja ohjaa Z Gundamia, ja pelin tapahtumat jatkuvat televisiosarjan loppuun asti. Pelin ohjattavuus muistuttaa edeltäjäänsä, mutta Z Gundam liikku liukuen hyppimättä, ja pelaajalla on käytössään myös waverider-tila ja high-mega-laukaisimen ladatut laukaukset. Pomotaistelut ovat taistelupelimäisiä kaksintaisteluita. Jos pelaajalla on tallennus aiemmasta pelistä, avautuu peliin kenttiä, joissa ohjataan Hyakushikiä.
Kidō senshi Z Gundam (Playstation)
3d-toimintapeli. Pelaaja kokee tapahtumat Charin ja Kamillen näkökulmasta. ”Char-moodi” ja ”Kamille-moodi” vievät kumpikin yhden CD:n. Peli sisältää yli 40 minuuttia uutta animaatiomateriaalia, jonka on ohjannut Shinji Takamatsu. Animoinnista vastasi Studio Dove, animaation ohjauksesta Nobuyoshi Nishimura ja äänistä Sadayoshi Fujino.
Liitännäisteokset > Pelikirjat

Kidō senshi Z Gundam Vol. 1 – Green Noa no ketsudan
Kidō senshi Z Gundam Vol. 2 – Palaiologos hyōryū
Kummatkin pelikirjat julkaisi Hobby Japan. Sarjan tavoin niiden päähenkilönä on Kamille Bidan. Ensimmäinen kirja seuraa sarjan alun tapahtumia, ja pelaajan valinnoista riippuen Kamille voi myös liittyä Titaaneihin ja karkottaa AEUGin tiehensä. Toisen kirjan tapahtumat ovat kirjaa varten luotuja, ja osa sen uusista hahmoista esiintyy tärkeinä hahmoina myös Hobby Japanin myöhemmin julkaisemissa kolmessa Gundam ZZ -pelikirjassa.
Kidō senshi Gundam 0087 – Jerid shutsugekimeirei
Kirjan pelaajahahmo on Jerid Messa. Kirjassa on uusi tarina, joka käsittelee Jeridin kadettiaikoja Titaaneissa Alaskassa. Kirjan julkaisivat sekä Keibunsha että Bandai bunko.
Liitännäisteokset > Muuta

Shizuokan prefektuurin Kume no sato -tienvarsiasemalla on yksityishenkilön valmistama 1/3-mittakaavan Z Gundam -pienoismalli. Sen jaloissa on hydrauliset pumput, joilla sitä on mahdollista liikuttaa.
Aiheesta muualla

Sunrisen virallinen sivu (Arkistoitu – Internet Archive) (japaniksi)
Virallinen kotisivu (japaniksi)
Elokuvien viralliset sivustot
Hoshi o tsugu mono (japaniksi)
Koibitotachi (japaniksi)
Hoshi no kodō wa ai (japaniksi)
Bamboo (yhtye)

Bamboo oli lahtelainen yhtye, joka toimi 1977-1979
Manageri Joni Heinosen kokoama teiniyhtye esiintyi englannin kielellä. Materiaali oli sekä cover-versioita että yhtyeelle sävellettyä materiaalia.
Ensimmäinen single on versio hollantilaisen Sandy Coast -yhtyeen hitistä b-puolenaan yhtyeen oma sävellys ja sanoitus Hold Me Tight. Molemmat ovat myös albumilla.
"Paratiisi" on italialaisen Lucio Battistin sävellys. Brittiläinen Amen Corner teki siitä englanninkielisenä versiona maansa ykköshitin.
Yhtye tuotiin esiin Suomen oloissa näyttävästi. Konsertissa oli mm. nuortenlehtien edustajia ja toimittajia. Yhtye suunnattiin ennen kaikkea varhaisnuorisolle. 
Yhtyeestä tuli kuitenkin lyhytaikainen ja se teki yhden albumin. Viimeisen singlensä yhtye teki suomeksi.
Kokoonpano

Sikke Litmanen – laulu, kosketinsoittimet ja kitara
Peku Tähtinen – kitara
Pertsa Putkonen – basso
Vesku Olkkola - rummut
Diskografia > Studioalbumit

Bamboo 1977EMI, 9c-262-38271 kasetti, Lp 9c-062-38271
Diskografia > Singlet

True Love That's A Wonder (Hans Vermeulen)/ Hold Me Tight (Litmanen-Tähtinen-Putkonen-Olkkola)
Paratiisi (I'll paradisio della vita - suom. Pertsa Reponen) / Lumottu oon (Ebony Eyes - Bob Welch, suom. Reponen) 1978
Aiheesta muualla

Bamboon esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Balkåkran rituaaliesine

Sivukuva esineestä
Pronssikiekon yksityiskohta
Balkåkran rituaaliesine (ruots. Balkåkratrumman) on pronssista valmistettu mahdollinen rituaaliesine, joka löytyi Balkåkran pitäjästä Ystadin läheltä Ruotsista. Vaikka sen käyttötarkoitus on jäänyt hämäräksi, ajoitetaan se kuitenkin noin 1500–1300 eaa. eli Skandinavian pronssikauteen Monteliuksen periodille II.
Historia

Esine löytyi pienestä suosta vuonna 1847, jolloin sitä pidetään uhrina. Aivan samanlainen esine löytyi Unkarista vuonna 1913 Sopronin läheltä. Onkin ajateltu, että esine olisi tuontiesine Keski-Euroopasta samalla tavalla kuin monet muutkin pronssista valmistetut esineet.
Kuvaus

Esineen pohjana (tai mahdollisesti yläosa) on pronssista valmistettu pyöreä levy, joka on muotoiltu kuperan muotoiseksi. Levyn pelti on halkaisija on 42 senttimetriä, ohut ja siksi se on myös löysä. Sitä on tuettu lieriötä muistuttavalla kauluksella, jonka reunaa kiertää kymmenen rattaan pyöriä muistuttavat koristeet. Kauluksen koristeina on reikiä ja siksak-kuvioita.
Käyttötarkoitus

Esineen käyttötarkoitusta ei tiedetä. Useimmat tutkijat ovat ajatelleet sitä rituaaliesineeksi, jolla on tekemistä pyörien eli aurinkoa palvovan perinteen kanssa. Myös muita käyttötarkoituksia on esitetty: gongi, rumpi tai palokulho (valaisin).
Kirjallisuutta

Knape, Anita & Nordström, Hans-Åke: Der Kultgegenstand von Balkåkra (= The Museum of National Antiquities, Stockholm. Monographs. Bd. 3). Statens historiska museum, Stockholm 1994, ISBN 91-7192-927-4.
Aiheesta muualla

Ruotsin historiallinen museo: Yksityiskohtaisia valokuvia esineestä, Flickr
Djuna Barnes

| Djuna Barnes |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1892 Cornwall-on-Hudson, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 1982 (89–90 vuotta) New York, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Lydia Steptoe 
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Djuna Barnes (1892 Cornwall-on-Hudson, New York, Yhdysvallat – 1982 New York, New York Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija, jolla oli tärkeä osa 1900-luvun modernistisen englanninkielisen naiskirjallisuuden kehittymisessälähde?. Barnesin teokset heijastelevat 1900-luvun alun dekadenttia elämäntyyliä ja myöhemmin toisen maailmansodan jälkeistä vieraantuneisuutta.
Barnes oli 1910-luvulla Greenwich Villagen kuuluisan boheemipiirin jäsen ja jatkoi samaa Pariisissa 1920- ja 1930-luvuilla. Hänen romaanistaan Yömetsä (Nightwood, 1936) tuli modernin kirjallisuuden kulttikirja, joka sai julkaisijan T. S. Eliotin suosituksen jälkeen ja jonka nousua maineeseen auttoi Eliotin esipuhe. Se on edelleen tunnettu lesbokulttuurin kuvaus ja näyte omaleimaisesta kirjallisesta tyylistä.lähde?
Barnesilla oli ankea lapsuus ja nuoruus: hän joutui ensin vahtimaan monia sisaruksiaan ja sisarpuoliaan, myöhemmin elättämään perhettä journalistina. Hän joutui raiskatuksi 16-vuotiaana ja kertoo tapauksesta sekä ensimmäisessä romaanissaan Ryder että viimeisessä näytelmässään Antiphon.lähde?
Barnesin koulunkäynti oli vähäistä ja epäsäännöllistä, mutta 23-vuotiaana hän kävi taidekoulua New Yorkissa ja elätti samalla itseään kirjoitustöillä. Ensimmäinen runokokoelma ilmestyi samana vuonna 1915.lähde?
Barnes muutti 1920 Pariisiin, löysi tiensä modernistipiireihin ja ystävystyi muun muassa James Joycen kanssa. Vuonna 1923 ilmestyi runokokoelma A Book. Vuonna 1928 tuli ensimmäinen romaani, omaelämäkerrallinen Ryder, joka jäljitteli Elisabetin ajan tyyliä. Kirjasta tuli myyntimenestys Yhdysvalloissa. Lisäksi Barnes julkaisi ilman tekijännimeä avainromaanin Ladies Almanack, joka kertoo Pariisin lesbopiirien elämästä. Teos julkaistiin Pariisissa, ja Yhdysvaltojen tulli esti sen maahantuonnin.
Suomennettuja teoksia

Yömetsä (alkuteos Nightwood, 1936) suom. Lauri Perkki, Kirjayhtymä 1987 ISBN 951-26-3086-9
Maa (The earth), suom. Sirkka-Liisa Leinonen, novelli antologiassa Pahoja tyttöjä, villejä naisia. Kääntöpiiri 1993 ISBN 951-8989-31-1
Baijerin evankelisluterilainen kirkko

| Baijerin evankelisluterilainen maakirkko |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  Luterilaisuus
Johtaja:  maapiispa Heinrich Bedford-Strohm
Yhteistyötahoja:  Saksan evankelinen kirkko Saksan yhdistynyt evankelisluterilainen kirkko Luterilainen maailmanliitto Kirkkojen maailmanneuvosto
Toiminta-alue:  Baijeri
Seurakuntia:  1537 (31.12.2017)
Jäseniä:  2 297 528 jäsentä, osuus alueen väestöstä 17,5% (31.12.2019)
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Baijerin evankelisluterilainen kirkko (saks. Evangelisch-Lutherische Kirche in Bayern, ELKB) on yksi Saksan Saksan yhdistyneen evankelis-luterilaisen kirkon seitsemästä jäsenkirkosta. Se kuuluu myös Saksan evankeliseen kirkkoon (saks. Evangelische Kirche in Deutschland, EKD). Kirkon pääpaikka on Münchenissä.
Baijerin evankelisluterilaisessa kirkossa on 2 297 528 jäsentä (2019) 1.531 seurakunnassa. ELKB on näin ollen maailman 11:nneksi suurin luterilainen kirkko ja yksi Saksan suurimmista luterilaisista maakirkoista.
Kirkkokunnan tuomiokirkko on Matteuksenkirkko Münchenissä. Huomattavia muita luterilaisia kirkkorakennuksia Baijerissa ovat Nürnbergin pääkirkot St. Sebald ja St. Lorenz (Pyhän Laurentiuksen kirkko). ELKB:n omistuksessa on kaikkiaan 7 000 kiinteistöä, joista 2 000 on kirkkoja ja kappeleita. Tutzingissa toimii maakirkon Evankelinen akatemia.
Historiaa

Baijeri jäi uskonpuhdistuksessa pääosin katoliseksi. Vuosina 1806 ja 1810 Baijerin kuningaskunnan aluemuutosten ohessa kuningaskuntaan liitettiin monia evankelisia alueita: Franken, kreivikunnat Brandenburg-Ansbach ja Brandenburg-Bayreuth sekä kaupungit Nürnberg, Memmingen, Kempten, Weißenburg ja Windsheim. Evankelisille ja reformoiduille kirkoille luotiin tuolloin Baijeriin oma synodi. Tämän kirkkokuntaan kuului evankelisia, reformoituja ja luterilaisia seurakuntia. Siitä muodostettiin vuonna 1921 Baijerin evankelisluterilainen kirkko, johon samana vuonna liittyi Coburgin maakirkko. Kirkon nykyinen nimi vakiintui vuonna 1948, jolloin Pfalzin alue ja seurakunnat erotettiin siitä.
Kirkkopiirit ja seurakunnat

Vuonna 1921 kirkko jaettiin kirkkopiireihin, joita oli alun perin kolme (Ansbach, München, Bayreuth). Sodan jälkeen perustettiin uusia kirkkopiirejä evankelisen väestön lisääntyessä.
Nykyiset kirkkopiirit ovat:
Ansbach-Würzburg
Augsburg
Bayreuth
München
Nürnberg
Regensburg
Kirkossa toimii 1 531 seurakuntaa. Seurakuntien määrä on lisääntynyt, kun kaupunkeihin on syntynyt uusia seurakuntia ja aikaisemmin täysin katolisille alueille on luterilaisten muuton myötä perustettu uusia seurakuntia.
Virsikirjat

Saksan maakirkoilla on kullakin oma virsikirja, joka koostuu Saksan yhteisestä kansallisesta osastosta ja maakirkon omasta liitteestä. Baijerissa protestanteilla ja lutelaisilla on ollut useita omia virsikirjoja (saks. Gesangbuch), joita on julkaistu vuosina 1810, 1854, 1928, ja 1957. Uusi virsikirja on Evankelinen virsikirja (Evangelisches Gesangbuch) vuodelta 1994.
Kirjallisuus

Axel Töllner: Eine Frage der Rasse? Die Evangelisch-Lutherische Kirche in Bayern, der Arierparagraf und die bayerischen Pfarrfamilien mit Jüdischen Vorfahren im ‚Dritten Reich‘. 467 S., W. Kohlhammer, Stuttgart 2007 (Konfession und Gesellschaft. Beiträge zur Zeitgeschichte Bd. 36) ISBN 978-3-17-019692-6
Aiheesta muualla

www.bayern-evangelisch.de Virallinen kotisivu (saksaksi)
Hans-Peter Hübner, Evangelische Kirche in Bayern (19./20. Jahrhundert), in: Historisches Lexikon Bayerns
| n k Saksan evankelisen kirkon jäsenkirkot |
| --- | --- | --- |
| Jäsenkirkot |  Anhalt  Baden  Baijer  Berliini, Brandenburg ja Sleesian Ylä-Lausitz  Braunschweig  Bremen  Hannover  Hessen ja Nassau  Kurhessen-Waldeck  Lippe  Keski-Saksa  Oldenburg  Pohjois-Saksa  Pfalz  Evankelis-reformoitu kirkko  Reininmaa  Saksi  Schaumburg-Lippe  Westfalen  Württemberg  |  |
| Liitännäisjäsenet |  Saksan evankelis-reformoitujen kirkkojen liitto  Herrnhutilais veljesseurakunnat  |  |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: wp:Sivu
Pyhän Laurentiuksen kirkko on Nürnbergin kirkkopiirin pääkirkko.
Käännös suomeksi
Baranavitšy

| Baranavitšy, Baranovitši (Баранавічы, Барановичи) |
| --- | --- |

 vaakuna
 Baranavitšy, Baranovitši
 Koordinaatit: 53°07′56″N, 26°01′20″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Brestin alue
Perustettu:  1706 (kirjallinen maininta)
Korkeus:  170–210 m
Väkiluku (10/2009):  168 240
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 baranovichi.brest-region.gov.by 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Baranavitšy (valkoven. Бара́навічы, ven. Бара́новичи, Baranovitši, puol. Baranowicze) on kaupunki Valko-Venäjän Brestin alueella. Vuoden 2009 väestönlaskennassa Baranavitšyn väkiluku oli 168 240, ja kaupunki oli Valko-Venäjän kahdeksanneksi suurin. Se on merkittävä rautateiden risteyspaikka, yliopisto- ja varuskuntakaupunki. Tärkeänä kaupunkina se oli hallinnollisesti suoraan maakuntahallinnon alainen.
Kaupungilla on useita ystävyyskaupunkeja, joihin kuuluu Heinola.lähde?
Historia

Ensimmäinen maininta Baranowicze-nimisestä kylästä on vuodelta 1706. Tuolloin kylä oli puolalaisen Rozwadowskin suvun yksityisomaisuutta. Puolan jaoissaselvennä kaupunki siirtyi Venäjälle. Vuonna 1870 siitä tuli merkittävä Varsova−Moskova- ja Vilna−Lviv-ratojen välietappi. Väkiluku alkoi nopeasti kasvaa, vuonna 1883 asukkaita oli jo lähes 2 000 ja 1897 jo 4 600, joista noin puolet juutalaisia. Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa 1919−1921 kaupunki siirtyi takaisin Puolan haltuun, jolloin se sai myös kaupunkioikeudet. Vuonna 1921 asukasluku oli jo yli 11 000, joista 67 prosenttia puolalaisia ja loput pääasiassa valkovenäläisiä, puolalaisia ja venäläisiä. Vuoteen 1939 mennessä asukasluku kasvoi lähes 30 000:een.lähde?
Neuvostoliitto miehitti kaupungin 1939, ja alueelle tuli yli 3 000 juutalaispakolaista Saksan miehittämiltä alueilta. Kesäkuussa 1941 Saksa miehitti alueen, ja saman vuoden elokuussa perustettiin ghetto yli 12 000 juutalaiselle, joista suurin osa siirrettiin seuraavan vuoden aikana keskitys- ja tuhoamisleireille. Puna-armeija miehitti kaupungin 8. kesäkuuta 1944, ja koko alue siirtyi osaksi Neuvostoliittoon kuulunutta Valko-Venäjän sosialistista neuvostotasavaltaa. Tuolloin myös puolalainen nimi Baranowicze muutettiin nykyiseen venäläiseen asuunsa. Neuvostoaikana kaupunki teollistui huomattavasti. Vuonna 1991 siitä tuli osa itsenäistynyttä Valko-Venäjää.lähde?
Kaupungissa toimii Baranovitšin valtiollinen yliopisto.
Liikenne

Kaupungissa on varsin kattava bussiverkosto.
Baranavitšy on merkittävä rautateiden risteysasema. Rautateitse kaupungista pääsee kuuteen suuntaan. Kaupungissa on kaksi keskeistä rautatieasemaa: Baranavitšyn keskusasema ja Baranavitšyn Polesian asema. Rautatiereiteistä tärkein on Minsk−Baranovitšy−Brest, jota pitkin kulkee junia Varsovasta ja Brestistä Moskovaan. Muita merkittäviä rautatieyhteyksiä ovat reitit Mahiljou−Asipovitšy−Slutsk−Baranavitšy ja etelästä pohjoiseen vievä Luninets−Baranavitšy−Lida−Vilna.
Tieyhteyksistä huomattavin on moottoritie M1 (E 30) Minsk−Baranavitšy−Brest, joka muodostaa samalla nopeimman valtatieyhteyden Minskistä ja Moskovasta Varsovaan.lähde?
Kaupungin eteläosissa on Baranavitšyn lentotukikohta, jonka kiitotie on 2,9 kilometriä pitkä.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Baranavitšy Wikimedia Commonsissa
Lyhyt kaupunkikuvaus (englanniksi) (bycity.org)
Kantakaupungin kartta (venäjäksi) (bycity.org)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Kaupungin virallinen portaali (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Baranovichi State University (*2004) (englanniksi) ja (venäjäksi)
Eräs toinen Baranavitšiin keskittynyt portaali (venäjäksi)
Baranavitšin julkisesta liikenteestä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Baranovitšin historiaa (Arkistoitu – Internet Archive) (valkovenäjäksi) (tut.by)
Valokuvia Baranovitšista (venäjäksi) (tut.by)
Baranovitšin Polesian asemasta, kaupungin päärautatieasema (venäjäksi) (rw.by)
Mia Backman

| Mia Backman |
| --- | --- |
 Backman 1930-luvun alussa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. marraskuuta 1877 Janakkala
Kuollut: 26. maaliskuuta 1958 Helsinki
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja
Lapset:  Fritz-Hugo Backman
Amanda Maria ”Mia” Backman (17. marraskuuta 1877 Janakkala – 26. maaliskuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen teatterinjohtaja, näyttelijä ja ohjaaja. Hän aloitti näyttelijänuransa ruotsinkielisessä teatterissa. Myöhemmin hän teki merkittävän uran teatterinjohtajana. Hän uudisti suomalaista teatteri-ilmaisua muualta Euroopasta hakemillaan vaikutteilla. Backman oli ristiriitainen ja temperamentikas persoona. Elokuvarooleja hänelle kertyi kuusi, mutta osa elokuvista on tuhoutunut. Mia Backman ei koskaan avioitunut, hänellä oli yksi lapsi, näyttelijä ja teatterinjohtaja Fritz-Hugo Backman.
Näyttelijäksi

Mia Backman syntyi puuseppä Anders Gustaf Backmanin ja Josefina Bäckin perheeseen. Hänen ollessaan kaksivuotias perhe muutti Helsinkiin. Isä sai paikan talonmiehenä ja näyttämömestarina, joten Suomalainen Teatteri tuli Mialle tutuksi. Mia oli lapsiavustajana mm. Macbethissä. Perheen näyttämöavustajana työskennellyt äiti kuoli varhain. Varattomuudestaan huolimatta Mia Backman pääsi Helsingin Suomalaiseen Yhteiskouluun, mutta teatteriharrastus vei voiton ja koulu jäi 17-vuotiaana kesken.
Backmanin näyttelijänura alkoi ruotsinkielisessä Svenska Inhemska Teaternissa Turussa kesällä 1894. Siellä hän sai suuria päärooleja esitettäväkseen. Näyttelijän ammatin hän oppi paljolti käytännön työssä sekä ottamalla yksityistunteja. Seuraava työpaikka oli Helsingissä Folkteaternissa, josta Backman siirtyi kauppaneuvos Juho Lallukan pyynnöstä Viipuriin. Sielläkin hän oli suurten roolien primadonna, mutta työkieli vaihtui suomeksi. Suomenkielisen Backmanin laaja ystäväpiiri koostui sekä suomen- että ruotsinkielisestä teatteriväestä.
Teatterinjohtajaksi

Backmanin teatterinjohtajan ura sai alkunsa Helsingissä Kansan Näyttämöllä syksyllä 1914. Hän pyrki epäpolitisoimaan teatterin ohjelmistoa, otti mukaan kansan suosimia näytelmiä ja saikin teatterin talouden jaloilleen. Sisällissotaa kohti mentäessä Kansan Näyttämö kuitenkin politisoitui uudelleen. Backman siirtyi syksyllä 1918 Tampereen Teatterin johtajaksi. Hän teki myös näyttelijäntöitä, ensiesiintyminen Tampereella oli Katrin osa näytelmässä Daniel Hjort. Mukanaan hän toi uudenlaisen, eloisamman näyttelytyylin. Backman oli aktiivisesti mukana Tampereen seuraelämässä, mutta piti vakituista asuntoaan Helsingissä, missä hänen poikansa kävi koulua.lähde?
Syksyllä 1922 Backman palasi Helsinkiin Kansan Näyttämön johtoon. Hän onnistui jälleen tervehdyttämään teatterin talouden.Erityisesti näyttelijöiden Sven Hildén ja Eine Laine kanssa Backman teki tiivistä yhteistyötä. Häntä jopa arvosteltiin Hildénin suosimisesta valinnoissaan pääosiin.lähde? Backman matkusteli paljon. Erityisesti saksalainen vaikutus näkyi hänen näytelmävalinnoissaan, ohjaustöissä näkyivät saksalaisen ekspressionismin vaikutteet.lähde? Viimeisinä vuosinaan Kansan Näyttämöllä Mia Backman aiheutti Suomen teatterihistorian laajimman ohjelmistokiistan Marc Connellyn näytelmällä Jumalan vihreät laitumet. Kiistan laineet löivät eduskuntaa myöten.
Backman jatkoi näyttelijäntöissä harvakseltaan myös teatterinjohtajakausinaan. Hänen näyttelijäntekniikkaansa pidettiin kuitenkin vanhentuneena, 1800-luvulta periytyneenä.kenen mukaan? Taiteilijaeläkkeelle Backman jäi vuonna 1933, mutta jatkoi ohjaustöitä, tosin rauhallisemmassa tahdissa kuin aiemmin. Hänelle myönnettiin ensimmäinen Pro Finlandia -mitali 21. helmikuuta 1945. Teatterineuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1952. Backman vietti 60-vuotistaiteilijajuhliaan 1950-luvun puolivälissä ja oli mukana perustamassa Ida Aalberg -säätiötä vuonna 1957.
Backman on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Räiskyvä primadonna

Mia Backman oli räiskyvän temperamentikas teatteripersoona. Aikalaiset arvostelivat hänen näytelmävalintojaan liian populaareiksi.kenen mukaan? Backman pyrki toisaalta hätkähdyttämään ja toisaalta miellyttämään yleisöä turvallisilla näytelmävalinnoilla.kenen mukaan? Operettia eräänä näyttämötaiteen ilmentymänä Backman analysoi muistelmissaan: ”Operetti ei taiteellisesti ole yhtä arvokas kuin hyvä näytelmä. Sen onnistunut esitys voi kuitenkin herättää katsomossa suurempaa ja välittömämpää juhlatunnelmaa kuin hyvän näytelmän.”lähde tarkemmin?
Eräällä Berliinin-matkalla näyttelijä Eine Laineen kanssa naiset joutuivat ongelmiin tullissa valtavan matkatavaramääränsä takia. Tällöin Backman suuttui ja haukkui tullimiehet, saksalaiset ja ulkomaat. Kiusallinen huomio houkutteli paikalle ihmisiä ja tullimies luovutti. Hetkessä Backman muuttui auringonpaisteeksi ja pursui ystävällisyyttä. Hän syleili tullimiestä ja sanoi: ”Milloin tahansa tulette Suomeen, teillä on aina vapaaliput Kansan Näyttämölle! Tervetuloa!”
Näyttelijä Sirpa Tolonen kertoi Backmanin suorastaan yllyttäneen nuoria näyttelijättäriä kevytmielisyyteen. Kun Tolonen ja Hilkka Aalto keräsivät rohkeutensa ja pyysivät Backmanilta palkankorotusta lähinnä roolivaatteista aiheutuneiden kustannusten kattamiseksi, Backman tokaisi: ”Mitäs istutte rahakirstunne päällä!” Eine Laine puolestaan luonnehti Backmania ”voimakkaaksi, reheväksi ja vitaaliseksi teatteripersoonallisuudeksi” sekä ”säkenöiväksi, huumorintajuiseksi ja seuralliseksi ihmiseksi”.
Elokuvissa

Backman oli näyttelijänä kolmessa mykkäelokuvassa sekä kolmessa äänielokuvassa. Hänen debyyttinsä valkokankaalla oli vuonna 1913 elokuvassa Nuori luotsi. Eräs elämän murhenäytelmä vuodelta 1916 jäi esittämättä sensuurin takia. Vuonna 1933 Backman veti anopin roolin elokuvassa Voi meitä! Anoppi tulee. Hänen viimeinen roolityönsä vuonna 1954 oli konsulinna Sanni Huurros Sakari Jurkan ohjaamassa elokuvassa Leena, kanssanäyttelijänä Heidi Krohn.
Filmografia

Nuori luotsi (1913) (elokuva tuhoutunut)
Kesä (1915)
Eräs elämän murhenäytelmä (1916) (elokuva kadonnut)
Rovastin häämatkat (1931)
Voi meitä! Anoppi tulee (1933)
Leena (1954)
Aiheesta muualla

Mia Backman Elonetissä.
"Untuvaisen" filmaus. Mukana olleen suomalaisen näyttelijättären haastattelu, Suomen Kuvalehti, 14.02.1920, nro 7, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Balkaninsieppo

| Balkaninsieppo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Kirjosiepot Ficedula
Laji::  semitorquata
Kaksiosainen nimi
 Ficedula semitorquata  (Homeyer, 1885) 
Katso myös
   Balkaninsieppo Wikispeciesissä   Balkaninsieppo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Balkaninsieppo (Ficedula semitorquata) on Kaakkois-Euroopassa esiintyvä varpuslintulaji.
Koko ja ulkonäkö

Balkaninsiepon pituus on noin 13 cm, siipien kärkiväli 23,5–24 cm ja paino 12–17 g, keskimäärin 13–14 g. Se muistuttaa suuresti sekä kirjosieppoa että sepelsieppoa. Koiras on mustavalkoinen, naaras ruskeanvalkoinen. Koiraalla siiven keskimmäisten peitinhöyhenten kärjet ovat valkoiset. Nuorta lintua ja naarasta on maastossa lähes mahdoton erottaa sepelsieposta.