stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Radioteatteri
Historia > Näyttelijöitä

| --- | --- |
 Ossi Ahlapuro  Outi Alanen  Titta Antti-Poika  Aila Arajuuri  Maria Aro  Pekka Autiovuori  Tiina Bergström  Elli Castrén  Kristiina Elstelä  Riitta Elstelä  Kristiina Halkola  Pia Hattara  Heikki Heino  Hilkka Helinä (Halttunen)  Jorma Hellström  Kauko Helovirta  Jarno Hiilloskorpi  Veikko Honkanen  Hannes Häyrinen  Aaro Jaronen  Ahti Jokinen  Martti Järvinen  Yrjö Järvinen  Kalevi Kahra  Ismo Kallio  Aarre Karén  Mikko Kauranen  Rauno Ketonen  Seppo Kolehmainen  Soila Komi  Kristiina Kuningas  Seppo Laine  Jussi Lampi  Hannu Lauri  Liana Kaarina Leskinen  Eeva Litmanen  Erkki Luomala  Erja Manto  Tuomas Mattila  Eero Melasniemi  Heikki Määttänen :  Esko Nikkari  Helena Notkonen  Heikki Nousiainen  Matti Nurminen  Tuula Nyman  Kati Outinen  Ilari Paatso  Karin Pacius  Eila Pehkonen  Martti Pennanen  Matti Pellonpää  Aarne Pentikäinen  Paavo Pentikäinen  Maija-Liisa Peuhu  Jukka Puotila  Jarkko Rantanen  Jukka Rantanen  Topi Reinikka  Rauha Rentola  Tiina Rinne  Pertti Roisko  Carl-Kristian Rundman  Matti Ruohola  Paavo Rusko  Ismo Saario  Elina Salo  Asko Sarkola  Seela Sella  Maija-Leena Soinne  Sinikka Sokka  Aila Svedberg  Simo Tamminen  Martti Tschokkinen  Matti Tuominen  Oke Tuuri  Leena Uotila  Pertti Weckström  Ismo Vehkakoski  Aapo Vilhunen  Jukka Voutilainen
Radioteatteri nykyään

Radioteatteri toimii Yle Draaman alaisuudessa ja tuottaa erilaisia ja pituisia kuunnelmia monen eri yksikön käyttöön.
Yle Radio 1 on Radioteatterin kuunnelmien perinteinen pääpaikka; sillä on vuosittain 52 kuunnelmapaikkaa, joista 20-24 ovat uusia kuunnelmia ja loput uusintoja. Lähetyksissä on kolme kertaa vuodessa tapahtuva sykli, joihin haetaan sopivat uusinnat uusien tuotantojen vastapainoksi.
Radioateljee tuottaa 17 uutta radiodokumenttia vuosittain. Ääniversumi on yksikkö, joka tuottaa audiofiktiota; ääniteoksia. Niitä tuotetaan noin 11 uutta teosta vuodessa.
Radio Yhdessä kuullaan myös luentoja ja äänikirjoja, joita tuotetaan ja luetaan muutaman kirjan vuosivauhdilla. Ohjelmistossa on uusia teoksia ja klassikkoja. Lisäksi Yle Puheella on lastendraamapaikka.
Yle Radio Suomelle Radioteatteri tuottaa kevyempää ohjelmistoa, esimerkiksi pakinamaisia tilaustekstejä suomalaisilta kirjoittajilta (mm. Tuomas Kyrön Mielensäpahoittaja on lähtöisin radiosta). Alivaltiosihteeri ja Anonyymit kotikiusatut ovat seuratuimpia kuunnelmasarjoja. Uutena formaattina ovat suurituotantoiset ns. kesäsarjat, kuten Carola-kuunnelma, joka oli formaatiltaan radiomusikaali.
Radioteatteri on kokeillut myös internetin käyttöä kuunnelmien pääsääntöisenä lähetysalustana. Naamakirja-kuunnelmasarja julkaistiin ensin YouTubessa sekä Yle Areenassa ja vasta myöhemmin radiossa.lähde?
Kesän musiikkidraamat

Viime vuosina radioteatteri on tuottanut heinäkuussa Yle Radio Suomessa ja Yle Areenassa julkaistavan 20-osaisen kuunnelman, jossa käsitellään suomalaisen muusikon tai yhtyeen elämää ja uraa.
2016 Juice Leskinen: Juicen Taivaallinen Aulabaari
2018 Gösta Sundqvist: Itkisitkö onnesta? Tarina Gösta Sundqvistista
2019 Kikka: Kikka – Tarina tähdestä
2020 Dingo: Kaikki huutaa Dingo!
2021 Armi Aavikko: Armi Aavikko – siinä välissä olin elossa
2022 Nylon Beat: Mä haluun olla Nylon
2023 Vesa-Matti Loiri: Rakastitko, Vesku?
2024 Maarit Hurmerinta: Maarit – Nälkää ja rakkautta.
Kirjallisuutta

Kallio, Eila. Pallokaiutin, muistikuvia Radioteatterista. Otava 1979.
Oinonen, Paavo. Pitkä matka on Tippavaaraan, Suomalaisuuden tulkinta ja Yleisradion toimintaperiaatteet radiosarjoissa Työmiehen perhe, Kalle-Kustaa Korkin seikkailuja ja Kankkulan kaivolla 1945–1964. Väitöskirja, Turun yliopisto. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2004. ISBN 951-746-554-8
Aiheesta muualla

Radioteatterin alkuvuodet (Arkistoitu – Internet Archive), Sininen laulu, Yle.fi
Yle Areena - Radioteatteri
Kohtaus (Arkistoitu – Internet Archive) (Sivua ei päivitetä)
Vääpeli Körmy – taisteluni

| Vääpeli Körmy – taisteluni |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Ere Kokkonen
Käsikirjoittaja:  Ere Kokkonen
Tuottaja:  Marko Röhr
Säveltäjä:  Olli Ahvenlahti
Kuvaaja:  Timo Heinänen
Leikkaaja:  Lars Lindberg
Lavastaja:  Arvi Koljonen
Pääosat:  Heikki Kinnunen Kalevi Kahra Pentti Siimes Vesa Vierikko
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Ere Kokkonen Oy
Ensi-ilta:   16. syyskuuta 1994
Kesto:  107 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  4 076 995 mk
Katsojat:  55 501
Edeltäjä:  Vääpeli Körmy ja etelän hetelmät
Seuraaja:  Vääpeli Körmy ja kahtesti laukeava
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vääpeli Körmy – taisteluni on Ere Kokkosen kirjoittama ja ohjaama vuonna 1994 valmistunut sotilasfarssi. Elokuva on Vääpeli Körmy -sarjan neljäs elokuva. Elokuva on esitetty kuusiosaisena minisarjana Yle TV2 -kanavalla vuosina 1996, 1999 ja 2001 sekä uusintana pääsiäisenä 2010.
Elokuvan ensi-illan vanavedessä jaettiin jokavuotiseksi kaavailtu Körmy-palkinto, jonka ensimmäisenä sai valtioneuvos Johannes Virolainen.lähde?
Elokuva sai vuonna 1994 Suomen elokuvasäätiön tuotantotukea ja se menestyi teattereissa keräten yli 50 000 katsojaa. Arja Koriseva esittää elokuvassa useita kokonaisia kappaleita. Elokuvan musiikista vastaa Olli Ahvenlahti, jolla myös pieni rooli elokuvassa.
Juoni

Koko Suomen armeija on lomautettu, lukuun ottamatta Räyhänrannan sissikomppaniaa, jonka joku pääesikunnassa lienee unohtanut. Kansainvälisen politiikan kiemuroiden vuoksi Suomi onkin yhtäkkiä sotatilassa ja yhden ainoan komppanian voimin. Tämäkin komppania koostuu naisista, muutamasta alikersantista ja epätoivoisesti ylennystä odottelevista upseereista. Mutta onneksi vastassa on vain Ruotsi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Heikki Kinnunen  | … |  vääpeli Körmy   |
|  Vesa Vierikko  | … |  kapteeni Kuortti   |
|  Pentti Siimes  | … |  eversti Tossavainen   |
|  Mari Vainio  | … |  luutnantti Anni Maria Sievänen   |
|  Tom Pöysti  | … |  vänrikki Pienimäki   |
|  Kalevi Kahra  | … |  kenraali Gustafsson   |
|  Arja Koriseva  | … |  Raija Rokka   |
|  Risto Aaltonen  | … |  ruotsalainen kenraali   |
|  Caron Barnes  | … |  toimittaja   |
|  Pekka Huotari  | … |  alikersantti Hakkarainen   |
|  Jukka Puotila  | … |  alikersantti Friman   |
|  Ilkka Heiskanen  | … |  alikersantti Sulonen   |
|  Kaarlo Juurela  | … |  talonmies   |
|  Vesa-Matti Loiri  | … |  taiteilija Loiri   |
|  Maria Melin  | … |  rouva Körmy   |
|  Elina Pohjanpää  | … |  everstinna Tossavainen   |
|  Niko Saarela  | … |  ruotsalainen sotilas   |
|  Samuli Edelmann  | … |  alokas Poju Ahvassaari   |
|  Matti Siitonen  | … |  presidentti   |
|  Eija Vilpas  | … |  rouva Pienimäki   |
|  Aake Kalliala  | … |  antautuva sotilas   |
|  Heikki Kahila  | … |  uutistenlukija   |
|  Matti Tuominen  | … |  kauppaneuvos Paukku   |
|  Jani Volanen  | … |  alikersantti Räikkönen   |
|  Taneli Mäkelä  | … |  ruotsalaisen kenraalin adjutantti   |
Aiheesta muualla

Vääpeli Körmy – taisteluni Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Vääpeli Körmy – taisteluni Elonet. (suomeksi)
Vääpeli Körmy -elokuvat
Vääpeli Körmy ja marsalkan sauva (1990)
Vääpeli Körmy ja vetenalaiset vehkeet (1991)
Vääpeli Körmy ja etelän hetelmät (1992)
Vääpeli Körmy – taisteluni (1994)
Vääpeli Körmy ja kahtesti laukeava (1997)
Vääskylän rautatieasema

Vääskylän rautatieasema eli Kalištše (ven. вокзал Калище, железнодорожная станция «Калище», železnodorožnaja stantsija ”Kalištše”) on toinen Sosnovyi Borin rautatieasemista. Asema on Suomenlahden eteläpuolitse Pietarista länteen johtavan rantaradan eli Pietari–Veimar-radan varrella.
Kalištšen asemalle saapuu henkilöliikennettä nykyään vain Pietarin Baltian asemalta, josta ja jonne on päivittäin kymmenenkunta lähijunavuoroa.
Historiaa

Asema on otettu käyttöön vuonna 1926, kun radan viimeinen osuus Lomonosovista Kattilan kautta Veimariin valmistui. Vuonna 1974 alkoi Vääskylän ja Pietarin välillä sähköjunaliikenne. Vääskylä on nykyäänkin radan sähköistetyn osuuden pääteasema. Asemalla on kolme raidetta, joista kahdella on matkustajalaituri. lähde?
Aiheesta muualla

Kaavio Pietarin Baltian asemalta lähtevien lähijunien asemista/ reittikartta (venäjäksi)
Reittikaavio Baltian aseman lähijunien reiteistä (Arkistoitu – Internet Archive) (on-line.spb.ru)
Venäjän rautatiet: Pietarin Baltian asemalle liikennöivät lähijunat - vaihda päiväys halutuksi (venäjäksi) (pass.rzd.ru)
Pietarin alueen rataverkon kartta ja interaktiivinen kuvagalleria rataosuuksia klikkaamalla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (railwayz.info)
Johan Väänänen (jääkäri)

Johan Oskar Väänänen (1. lokakuuta 1890 Mäntsälä – 10. joulukuuta 1932) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa sotilaskoulutuksen saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän toimi Suomen sisällissodassa joukkueenjohtajana Valkoisen armeijan ratsujoukoissa.
Perhe ja opinnota

Väänäsen vanhemmat olivat työnjohtaja Juho Väänänen ja Aurora Tuppuri. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1930 Olga Peiposen kanssa.
Väänänen kirjoitti ylioppilaaksi Viipurin suomalaista yhteiskoulussa vuonna 1912 ja liittyi Viipurilaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla syyslukukauden 1912. Sotilaskoulutusta hän sai Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssilla vuonna 1928.
Jääkäriaika

Väänänen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 21. helmikuuta 1916, josta hänet myöhemmin siirrettiin pataljoonan ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Väänänen saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana kornetiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi Karjalan ratsujääkärirykmentin 3. eskadroonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa ja Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Väänänen palveli sisällissodan jälkeen edelleen Karjalan ratsujääkiirirykmentissä, jossa hänet määrättiin 4. elokuuta 1918 alkaen rykmentin adjutantiksi ja 24. elokuuta 1918 alkaen lähettiupseeriksi. Hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1918 alkaen Lapin rajavartioryhmän I pataljoonaan, missä hän toimi aluksi lähettiupseerina ja 12. helmikuuta 1919 lähtien pataljoonan adjutanttina. Seuraavaksi hänet siirrettiin 1. huhtikuuta 1919 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Hämeen ratsurykmenttiin. Hämeen ratsurykmentistä hänet siirrettiin 17. kesäkuuta 1919 alkaen Sotaministeriöön, jossa hänet määrättiin aluksi toimistoupseeriksi täydennystoimistoon ja 15. heinäkuuta 1919 alkaen järjestelytoimistoon sekä 4. marraskuuta 1919 alkaen liikekannallepanotoimistoon. Sotaministeriöstö hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1922 alkaen toimistoupseeriksi Yleisesikunnan liikekannallepanotoimistoon. Sotaministeriöstä hänet siirrettiin 28. marraskuuta 1923 yleisesikuntaupseeriksi 2. Divisioonan esikuntaan. Seuraavaksi hänet siirrettiin Karjalan kaartin rykmenttiin, jossa hän toimi 28. huhtikuuta 1927 alkaen 2. komppanian päällikkönä ja 31. toukokuuta 1930 alkaen 6. komppanian päällikönä. Hän hoiti myös viransijaisuuksia ollen esimerkiksi 9. syyskuuta 1925 – 15. syyskuuta 1926 välisen ajan 2. Divisioonan esikuntapäällikön viransijaisena ja  7. – 28. heinäkuuta 1927 välisen ajan Karjalan kaartin rykmentin I pataljoonan ja 31. tammikuuta 1928 – 21. helmikuuta 1929 välisen ajan II pataljoonan komentajan viransijaisena. Lopulta hänet komennettiin 25. syyskuuta 1932 alkaen suojeluskuntajärjestöön, jossa hän hoiti Viipurin suojeluskuntapiirin XIX alueen päällikön tointa muutaman kuukauden kuollen 10. joulukuuta 1932.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Kornetti 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 31. heinäkuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.
Abdourahman Waberi

| Abdourahman Waberi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. heinäkuuta 1965 (ikä 59)lähde? Djibouti, Ranskan Somalimaa
Kansalaisuus:   Ranska
Ammatti:  kirjailija, esseisti ja runoilija.
Kirjailija
Äidinkieli: ranskan kieli
Aiheesta muualla
rgsll.columbian.gwu.edu/abdourahman-waberi
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Abdourahman A. Waberi (s. 20. heinäkuutalähde? 1965 Djibouti, Ranskan Somalimaa) on pääasiassa Ranskassa asuva kirjailija, esseisti ja runoilija.
Abdourahman Waberi on kansallisuudeltaan somali. Hän muutti vuonna 1985 Ranskaan opiskelemaan englanninkielistä kirjallisuutta ja teki väitöskirjansa somalialaisesta kirjailija Nuruddin Farahista. Waberi on kirjoittanut kirjallisuusarvosteluja Le Monde Diplomatique -lehdelle. Hän on ollut jäsenenä saksalaisen Lettre Ulysses Award -palkinnon tuomaristossa vuosina 2003 ja 2004. Hänen teoksiaan ovat julkaisseet kustannusyhtiöt Editions Le Serpent à plumes, Gallimard ja JC Lattès.
Lisäksi Waberi on toiminut englannin kielen opettajana Caenissa, jossa hän on asunut pääasiallisesti vuodesta 1985 lähtien. Hän on saanut useita palkintoja, kuten Stefan-Georg-Preisin vuonna 2006 ja Grand Prix Littéraire de l’Afrique noiren vuonna 1996. Vuonna 1998 Waberi palkittiin Prix biennal Mandat pour la libertéllä, jonka myöntää Ranskan Pen-klubi. Ranskalainen kirjallisuuslehti Lire valitsi hänet 2005 yhdeksi ”50:stä tulevaisuuden kirjailijasta”.lähde?
Talvikauden 2006–2007 Waberi asui Berliinissä DAAD:n vieraana. Hän on parhaillaanmilloin? Donald and Susan Newhouse Center Humanities -stipendiaattina Wellesley Collegessa Yhdysvalloissa. Hänen teoksiaan on käännetty yli kymmenelle kielelle. Vuonna 2007 Waberi osallistui Stock Exchange of Visions -hankkeeseen.
Teokset

Le Pays Sans Ombre, Serpent à plumes, Paris, 1994, ISBN 2-908957-31-0
Balbala, Serpent à plumes, Paris 1998, ISBN 2-07-042121-X
Cahier nomade, Serpent à plumes, Paris, 1999 ISBN 2-84261-127-6
L'oeil nomade, L'Harmattan, Paris 1997, ISBN 2-7384-5222-1
Les Nomades, mes frères vont boire à, la Grande Ourse Hachette Education, Paris 2000, ISBN 2-7085-0231-X
Rift, routes, rails, Gallimard, Paris 2001, ISBN 2-07-076023-5
Transit, Gallimard, Paris 2003, ISBN 2-07-076874-0
Moisson de crânes, Serpent à plumes, Paris 2004 ISBN 2-7538-0020-0
Aux Etats Unis d'Afrique, JC Lattès, Paris 2006
Aiheesta muualla

Official site (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi) (englanniksi)
Lyhyt elämäkerta (ranskaksi)
Stock Exchange Of Visions: Visions of Waberi Abdourahman (Videohaastattelu) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
A. Waberi (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Rafael

| Rafael |
| --- | --- |
 Rafaello Sanzio, Omakuva, noin 1506.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. maaliskuuta tai 6. huhtikuuta 1483
Kuollut: 6. huhtikuuta 1520 (37 vuotta) Rooma
Taiteilija
Taidesuuntaus:  Italian renessanssi ja täysrenessanssi
Kuuluisimpia töitä:  Pyhä Madonna -maalaukset, Freskot  Ateenan koulu ja Väittely pyhästä sakramentista,
 Nimikirjoitus
Vasarin galleria
Taiteilijat, jotka ovat mukana Giorgio Vasarin kirjassa  (1550).
OSA I
Cimabue
Arnolfo di Lapo
Nicola Pisano
Giovanni Pisano
Andrea Tafi (taiteilija)
Giotto
Pietro Lorenzetti (Pietro Laurati)
Andrea Pisano
Buonamico Buffalmacco
Ambrogio Lorenzetti (Ambruogio Laurati)
Pietro Cavallini
Simone Martini
Taddeo Gaddi
Andrea Orcagna (Andrea di Cione)
Agnolo Gaddi
Duccio di Buoninsegna
Gherardo Starnina
Lorenzo Monaco
Taddeo Bartoli
OSA II
Jacopo della Quercia
Nanni di Banco
Luca della Robbia
Paolo Uccello
Lorenzo Ghiberti
Masolino da Panicale
Masaccio
Filippo Brunelleschi
Donatello
Giuliano da Maiano
Piero della Francesca
Fra Angelico
Leon Battista Alberti
Antonello da Messina
Alessio Baldovinetti
Fra Filippo Lippi
Andrea del Castagno
Domenico Veneziano
Gentile da Fabriano
Pisanello
Benozzo Gozzoli
Vecchietta (Francesco di Giorgio e di Lorenzo)
Antonio Rossellino
Bernardo Rossellino
Desiderio da Settignano
Mino da Fiesole
Lorenzo Costa
Ercole Ferrarese
Jacopo Bellini
Giovanni Bellini
Gentile Bellini
Cosimo Rosselli
Antonio del Pollaiuolo
Piero Pollaiuolo
Sandro Botticelli
Andrea del Verrocchio
Andrea Mantegna
Filippino Lippi
Bernardino Pinturicchio
Francesco Francia
Pietro Perugino
Luca Signorelli
OSA III
Leonardo da Vinci
Giorgione da Castelfranco
Antonio da Correggio
Piero di Cosimo
Donato Bramante (Bramante da Urbino)
Giuliano da Sangallo
Antonio da Sangallo
Rafael
Giulio Romano
Pontormo
Andrea Sansovino
Lorenzo di Credi
Baldassare Peruzzi
Andrea del Sarto
Rosso Fiorentino
Jacopo Palma
Lorenzo Lotto
Sebastiano del Piombo (Sebastiano Viniziano)
Michelangelo Buonarroti
Rafael eli Raffaello (ital. Raffaello Sanzio da Urbino) (28. maaliskuuta tai 6. huhtikuuta 1483 Urbino, Pesaro e Urbionon maakunta – 6. huhtikuuta 1520 Rooma, Kirkkovaltio) oli renessanssiajan italialainen taidemaalari ja arkkitehti. Häntä pidetään yhtenä Italian renessanssiajan päämestareista.
Italiassa hänet tunnetaan nimellä Raffaello Sanzio. Muita muotoja ovat Raffaello Santi, Raffaello da Urbino tai Rafael Sanzio da Urbino. Rafael itse kirjoitti nimensä latinalaisessa muodossa Raphael Urbanus.lähde?
Rafael tunnetaan parhaiten Madonnan kuvistaan ja pyhää perhettä esittävistä maalauksistaan sekä Vatikaaniin tekemistään mittavista freskoista.
Elämänvaiheita

Rafael syntyi Urbinossa pitkäperjantaina kello kolme yöllä vuonna 1483. Giorgio Vasari ylistää Rafaelin luonnetta ja kirjoittaa tämän saaneen syntymälahjanaan vaatimattoman ja jalon luonteen. Rafaelin isä oli Urbinon herttua Federico da Montefeltron ja Guidobaldo da Montefeltron hovimaalari Giovanni de’ Santi (n. 1435–1494) ja äiti Màgia (k. 1491). Isänsä kuoleman jälkeen hän näyttää hoitaneen äitipuolensa kanssa perheen työpajaa jo 11-vuotiaana.
Rafael opiskeli Perugiassa Pietro Peruginon johdolla, jonka tyylin hän omaksuikin alkuvuosina täydellisesti ja häntä kuvataan täysinoppineeksi mestariksi jo vuonna 1500. Hän asui vuodesta 1504 lähtien Firenzessä ja vuosina 1508–1520 Roomassa. Muutettuaan Firenzeen Rafael omaksui Leonardo da Vincin ja Michelangelon tyylin. Hänellä oli seuraavat 12 vuotta poikkeuksellisen suuri ja tuottelias työpaja.
Pietarinkirkon ensimmäinen arkkitehti Bramante da Urbino (k. 1514), joka oli Rafaelin kaukainen sukulainen, esitteli Rafaelin vuonna 1508 Paavi Julius II:lle, joka kutsui Rafaelin vuonna 1509 Roomaan maalaamaan Vatikaanin Stanza della Segnaturan eli paavin yksityiset tilat Apostoliseen palatsiin. Tunnetuimpia Rafaelin maalaamista freskoista ovat Ateenan koulu, jonka hän maalasi paavin kirjastoon ja Väittely pyhästä sakramentista. Näistä Ateenan koulu esittää antiikin kuuluisia filosofeja, jotka on ryhmitelty Platonin ja Aristoteleen ympärille. Nimitys on peräisin Bellorilta vuodelta 1695. Väittely pyhästä sakramentista kuvaa Jeesuksen johtamia kristittyjä teologeja. Kummatkin freskot ovat puolikaaren muotoisia.
Freskoillaan Rafael saavutti paikan aikakautensa eturivin taiteilijana ja hänestä tuli myös haluttu muotokuvamaalari. Hänen tyylissään oli klassista sopusointua ja symmetriaa, runsaasti värinyansseja sekä hillittyä harmoniaa.
Paavi Leo X nimitti Rafaelin Pietarinkirkon pääarkkitehdiksi heti Donato Bramanten kuoleman jälkeen vuonna 1514, missä tehtävässä Rafael oli kuolemaansa saakka vuoteen 1520 asti. Samana vuonna 1514 hänet nimitettiin Rooman arkeologisten kaivausten ylivalvojaksi. Rafaelin käsialaa ovat ensimmäiset tunnetut rakennussuunnitelmat, joissa pohjapiirrokset, julkisivut ja läpileikkaukset ovat kaikki samassa mittakaavassa. Tämä työtapa on arkkitehtien keskuudessa käytössä edelleenkin.
Rafael eli vuodesta 1517 lähtien komeasti Palazzo Caprinissa, hän ei koskaan avioitunut, mutta hänellä oli paljon naissuhteita, pitkäaikainen rakastajatar Margarita Luti ja hän oli vuonna 1514 kihloissa Maria Bibbienan, kardinaali Bibbienan veljentyttären kanssa. Hän sai paavilta lukuisia arvonimiä ja kunnianosoituksia ja on mahdollista että hän aikoi kardinaaliksi asti. Tämä selittänee hänen naimattomuutensa.
Rafael sairastui pitkälliseen kuumetautiin, jonka aikana hän saneli viimeisen tahtonsa ja järjesti työpajansa hoidon sekä sai viimeisen voitelun. Hän kuoli Roomassa 37-vuotiaana 6. huhtikuuta 1520. Hänet haudattiin komeasti oman toiveensa mukaisesti Pantheoniin. Koti Urbinossa on museona.
Teoksia

Conestabile Madonna, n. 1502-1504
Leda, 1505
Nuori nainen ja yksisarvinen, 1505–1506
Pyhä Yrjö, 1505–1506
Alba Madonna, n. 1510
Paavi Julius II, 1511–1512
Maria Jeesus-lapsen ja Johannes Kastajan kanssa, 1513–1514
Nuoren miehen muotokuva, mahd. omakuva, n. 1514 (kadonnut)
Bindo Altoviti, n. 1514
Nuori mies kantaa vanhaa miestä selässään, n. 1514
Baldassare Castiglione, n. 1514–1515
Sikstiiniläismadonna, n. 1513–1516
La Donna Velata, rakastajatar Margarita Luti, 1516
La Fornaria, rakastajatar Margarita Luti, 1518–1519
Suurherttuan madonna, 1504
Paavi Leo X ja hänen serkkunsa, 1518–1519
Platon ja Aristoteles, yksityiskohta freskosta Ateenan koulu, 1509–1510
Maria sinisen diadeemin kanssa, 1500–1520
Kirkastuminen, 1518–1520 (viimeistelemätön)
Kirjallisuutta > Italiaksi

Dacos, Nicole: Le Logge di Raffaello: l'antico, la Bibblia, la bottega, la fortuna.  Jaca Book, 2008.  ISBN 9788816604018
Franzese, Paolo: Raffaello.  Mondadori Electa, 2008.  ISBN 9788837064372
Golzio, Vincenzo: Raffaello nei documenti nelle testimonianze dei contemporanei e nella letturatura del suo secolo.  Gregg International, 1971.
Onori, Lorenza Mochi: Raffaello e Urbino: la formazione giovanile e i rapporti con la città natale.  Electa, 2009.  ISBN 9788837068127
Pagden, Sylvia Ferino & Zancan, Maria A. (toim.): Raffaello: catalogo completo dei dipinti.  Cantini, 1989.  ISBN 9788877371010
Kirjallisuutta > Englanniksi

Beck, James H.: Raphael.  George Braziller Incorporated, 1993.  ISBN 9780807613146
De Vecchi, Pierluigi: The Complete Paintings of Raphael.  Weidenfeld u. Nicolson, 1969.
Ettlinger, Leopold David & Ettlinger, Helen S.: Raphael.  Phaidon, 1987.
Forcellino, Antonio: Raphael: A Passionate Life.  Polity Press, 2012.  ISBN 978-0745644110
Guillaud, Jacqueline & Guillaud, Maurice: Raphael: Grace of an Angel, Force of Genius: Frescoes from the Vatican.  Clarkson Potter, 1989.
Hall, Marcia B.: The Cambridge Companion to Raphael.  Cambridge University Press, 2005.  ISBN 9780521808095
Joannides, Paul: The Drawings of Raphael: With a Complete Catalogue.  University of California Press, 1983.  ISBN 9780520050877
Jones, Roger & Penny, Nicholas: Raphael.  Yale University Press, 1983.  ISBN 9780300040524
Passavant, Johann David: Raphael of Urbino and His Father Giovanni Santi.  Nabu Press, 2012 (1872).  ISBN 9781275243804
Pedretti, Carlo: Raphael: His Life & Work in the Splendors of the Italian Renaissance.  Giunti, 1988.
John Shearman: Raphael in Early Modern Sources (1483–1602).  Yale University Press, 2003.  ISBN 9780300099188
Talvacchia, Bette: Raphael.  Phaidon Press, 2007.  ISBN 978-0714847863
Kirjallisuutta > Muilla kielillä

Joannides, Paul & Henry, Tom (toim.): Raphaël, les dernières années.  Hazan, 2012.  ISBN 9788889854501