stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaarlo Oksanen
Jalkapalloilija > Suomen jalkapallomaajoukkueessa

Suomen maajoukkuessa Oksanen aloitti syksyllä 1929 Saksaa vastaan ja pelasi kesällä 1937 viimeisen eli 39. A-maaottelunsa myös Saksaa vastaan. Näiden ajankohtien välillä Oksanen oli poissa vain neljästä Suomen pelaamasta A-maaottelusta. Tähän ajanjaksoon mahtuu Berliinin olympialaiset, joihin silloinen maajoukkuevalmentaja Ferdinand Fabra ei ottanut Oksasta ryhmäänsä.
Elokuvaura

Oksasen elämään mahtui jo 1930-luvun alussa harrastusnäytteleminen, josta tuli vuonna 1937 ammatti. Vuonna 1937 komea urheilija sai Tonttilan Oskarin roolin Teuvo Tulion ohjaamassa draamassa Nuorena nukkunut, jossa Oksanen toimi myös lavastajana. Lavastustöitä hänelle kertyi kaikkiaan kolme. Vuonna 1938 Oksanen sai suuren miespääosaroolin Tulion elokuvassa Laulu tulipunaisesta kukasta. Elokuvan kuvauksissa hän rakastui naispääosan esittäjään, näyttelijä Rakel Linnanheimoon. Avioliitto jäi lyhyeksi, sillä Oksanen kuoli jatkosodassa.
Oksasesta tuli ohjaaja Tulion luottomies. Hän sai jälleen miespääosan vuonna 1940, Tulion elokuvassa Unelma karjamajalla. Seuraavana vuonna Oksanen näytteli viimeisen osansa, Reinaria elokuvassa Antreas ja syntinen Jolanda (1941). Oksasen kuoltua jatkosodassa Teuvo Tulion suunnittelema elokuvahanke nimeltä Naisen taistelu ei valmistunut. Rakel Linnanheimo jäi leskeksi ja meni naimisiin näyttelijä Rauli Tuomen kanssa.
Oksanen oli vuosina 1927–1940 naimisissa Hellin Aino Präktigin kanssa.
Oksanen osallistui jatkosotaan taistelulähettinä JR26:ssa. Hän haavoittui jatkosodassa Itä-Karjalassa Suununjoella ja kuoli haavoihinsa kenttäsairaalassa.
Aarne Olkkola

Aarne Olkkola on suomalainen entinen jalkapallovalmentaja.
Olkkola toimi FC Kuusysin päävalmentajana vuosina 1973–1975. Vuonna 1976 Olkkola siirtyi Joutsenon Kullervoon, jota hän valmensi alemmilla sarjatasoilla kaksi kautta.
Ollarin kieli

Ollarin kieli on Intiassa Orissan, Andhra Pradeshin ja Madhya Pradeshin osavaltioiden rajalla puhuttu dravidakieli. Sillä on 9 000 puhujaa.
Ollari kuuluu dravidakielten keskiryhmään. Sitä on pidetty myös gadaban murteena. Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä.
Juhani Ollila

Juhani Ollila (s. 8. heinäkuuta 1936) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Maalivahtina pelannut Ollila edusti urallaan Vaasan Palloseuraa vuosina 1953–1958. Kaikkiaan hän pelasi viiden kauden aikana 83 pääsarjatason ottelua. Lisäksi Ollila pelasi Suomen maajoukkueessa yhden A-maaottelun 1957.lähde tarkemmin?
Hannu Ollila

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 19. kesäkuuta 1962 (ikä 62)
Syntymäpaikka: Rovaniemi, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 185 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1982–1984 | RoRe | – | (3) |
| 1985 | RoLa | – | (1) |
| 1986 | RoRe | – | (0) |
| 1987–1991 | RoPS | 82 | (0) |
| 1995 | Kanuunat | 4 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 86 | (0) |
Maajoukkue
| 1990 | Suomi | 3 | (0) |
Valmennusura
1994: Santa Claus
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Hannu Ollila (s. 19. kesäkuuta 1962 Rovaniemi) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Puolustajana pelannut Ollila edusti urallaan Rovaniemen Reipasta 1982–1984 ja 1986, Rovaniemen Lappia 1985 ja Rovaniemen Palloseuraa 1987–1991. Hän voitti RoPS:ssa kaksi SM-pronssia 1988 ja 1989. Kaikkiaan Ollila pelasi viiden kauden aikana 82 pääsarjatason ottelua.
Ollila pelasi Suomen maajoukkueessa kolme A-maaottelua 1990.
Leopold Okulicki

| Leopold Okulicki |
| --- | --- |
 Leopold Okulicki valokuvassa todennäköisesti ennen vuotta 1938.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. marraskuuta 1898 Bratucice
Kuollut: 24. joulukuuta 1946 (48 vuotta) Moskova
Muut tiedot
Lempinimet:  Kobra, Kula, Niedźwiadek, Termit
Aiheesta muualla
Kotisivu
Leopold Okulicki (12. marraskuuta 1898 – 24. joulukuuta 1946) oli puolalainen kenraali ja Armia Krajowan eli saksalaismiehitystä vastustaneen vastarintaliikkeen viimeinen päällikkö toisessa maailmansodassa. Hän kuoli vankeudessa Neuvostoliitossa. Okulicki tunnettiin myös lempinimillä Kobra, Kula, Niedźwiadek ja Termit.
Elämäkerta > Nuoruus

Okulicki syntyi Bratucicessä lähellä Bochniaa. Hän kävi peruskoulunsa Okulicessa ja lukion Bochniassa. Vuonna 1914 hän liittyi ensimmäisen maailmansodan itärintamalla Saksaa vastaan taistelleeseen puolalaiseen legioonaan, mutta joutui jättäytymään pois jo samana vuonna terveydellisten syiden takia. Seuraavan vuoden syyskuussa hän kuitenkin oli jälleen palveluksessa ja otti osaa taisteluihin Rarańczassa ja Kostiuchnówkassa, Vuonna 1916 hän haavoittui Polska Góran taistelussa. Niin sanotun valakriisin takia vuonna 1917 Okulicki siirtyi Itävalta-Unkarin armeijaan ja kouluttautui reservin upseeriksi Košicessa vuonna 1918. Sodan loputtua hän liittyi puolalaisten joukkoihin ja oli mukana riisumasta aseista itävaltalaisia sekä Ukrainan itsenäisyyssodan puolalaisjoukoissa. Vuonna 1920 hän yleni luutnantiksi ja haavoittui lievästi Berezinajoella käydyssä taistelussa.
Elämäkerta > Toisen maailmansodan alku

Vuonna 1925 Okulicki valmistui sotilaskorkeakoulusta Varsovassa. Sotaa edeltäneenä aikana hän toimi useissa eri tehtävissä ja yleni everstiluutnantiksi. Saksan hyökättyä Puolaan hän toimi Varsovassa ja johti kaupungin länsiosan puolustusta. Kaupungin kukistumisen jälkeen Okulicki oli perustamassa miehittäjien vastaista liikettä ja hän toimi vuosina 1939 ja 1940 Varsovassa ja Lvivissä. Tammikuussa 1941 hän joutui NKVD:n pidättämäksi. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon hänet kuitenkin armahdettiin ja myöhemmin hän toimi Neuvostoliiton seitsemännen jalkaväkidivisioonan johdossa. Sittemmin hän siirtyi Britanniaan ja sai koulutusta laskuvarjojääkäreissä tarkoituksenaan myöhemmin hypätä miehitettyyn Puolaan.
Elämäkerta > Vastarintaliikkeen johdossa

Okulicki hyppäsi Puolaan 22. toukokuuta 1944 ja hänet ylennettiin samana päivänä prikaatinkenraaliksi. Hän toimi ensin Armia Krajowassa, mutta liityttyään Niepodlegŀość-järjestöön hän asettui taka-alalle. Okulickilla oli kuitenkin tärkeä osuus päätöksessä ryhtyä Varsovan kansannousuun. Kansannousun kukistuttua Okulicki yleni Armia Krajowan johtoon joulukuussa 1944. 19. tammikuuta 1945 hän antoi määräyksen Armia Krajowan hajottamisesta, mutta määräsi myös aseita piilotettavaksi mahdollista uutta sotaa varten. 27. maaliskuuta 1945 hän saapui neuvotteluihin neuvostoliittolaisten kanssa näiden kutsumana, mutta joutuikin NKVD:n pidättämäksi syynä käskyjen tottelematta jättäminen ja sabotaasin järjestäminen puna-armeijaa vastaan. Hänet vietiin Lubjankan vankilaan ja hän sai kymmenen vuoden tuomion. Okulicki kuoli vankeudessa Moskovassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leopold Okulicki Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Muut:  IdRef 
Okulicki nuorena upseerina.
Okulicin muistomerkki Krakovassa.
Oktaaviala

Oktaaviala on musiikkitermi, jonka avulla yhden tai useamman oktaavin päässä toisistaan olevat samannimiset sävelet (c, d, e, f, g, a ja h) voidaan erottaa toisistaan. Samannimiset mutta eri oktaavialoissa sijaitsevat sävelet kuulostavat samankaltaisilta, koska niiden taajuudet ovat toistensa kerrannaisia: esimerkiksi yksiviivaisen a:n eli normaalisävelen (standard pitch) taajuus on nykyään 440 Hz, pienen a:n taajuus 220 Hz ja suuren A:n 110 Hz.
Oktaavialojen nimitykset ovat matalimmasta korkeimpaan subkontraoktaavi, kontraoktaavi, suuri oktaavi, pieni oktaavi, yksiviivainen oktaavi, kaksiviivainen oktaavi jne. käytännössä viisiviivaiseen oktaaviin asti. Sävelistä käytetään vastaavasti nimiä yksiviivainen a, suuri C ja kontra-D sen mukaan mihin oktaavialaan ne kuuluvat. Tavallisen pianon ääniala on subkontra-A:sta (27,5 Hz) viisiviivaiseen c:hen (4186 Hz). Pianon ns. keski-C on yksiviivainen c (261,6 Hz). Suurimmissa uruissa ääniala saattaa ulottua jopa subkontra-C:hen (16,35 Hz), joka perustaajuudeltaan on lähellä ihmisen kuuloalueen alarajaa.
Nuottikirjoituksessa ylennetty tai alennettu nuotti katsotaan kuuluvaksi siihen oktaavialaan, mihin se kuuluisi ylentämättömänä tai alentamattomana: esimerkiksi his¹ ja c² ovat (tasavireisessä järjestelmässä) hertsiarvoiltaan samat (523,2 Hz), mutta ne merkitään eri tavoin nuottiviivastolle ja ne kuuluvat siten eri oktaavialoihin.
Oktaavialojen merkinnät > Helmholtzin merkintätapa

Eri oktaavialojen sävelille käytetään vanhastaan niin sanottua Helmholtzin merkintätapaa. Tällöin suuren oktaavialan sävelet merkitään suuraakkosin: C, D, E, F jne., pienen oktaavialan taas c, d, e, f jne. Näitä korkeammat ja alemmat oktaavialat merkitään lisäämällä näihin yksi tai useampi ylä- tai alapuolinen indeksointipilkku (͵  ′).
Tällöin yksiviivainen c eli keski-c merkitään c', kaksiviivainen c″, kun taas kontraoktaavin C merkitään  C͵ ja kontraoktaavin A merkitään A͵͵. Tässä muodossa merkintää käytti Hermann von Helmholtz vuonna 1863 akustiikkaa käsittelevässä teoksessaan Die Lehre von den Tonempfindungen als physiologische Grundlage für die Theorie der Musik.
Merkinnästä on käytössä myös useita muunnelmia:
indeksointipilkkujen sijasta käytetään usein numeroita, jolloin esimerkiksi yksiviivainen c merkitään c¹, kaksiviivainen c². Kontraoktaavin C merkitään C1 ja subkontra-A merkitään A2
yläpuolisten indeksointipilkkujen sijasta käytetään varsinkin Saksassa vaakasuoria viivoja sävelen nimen yläpuolella.
englanninkielisissä teksteissä kontra- ja subkontraoktaavien sävelet merkitään usein kirjoittamalla sävelen nimi kahteen tai kolmeen kertaan peräkkäin; esimerkiksi kontraoktaavissa CC ja subkontraoktaavissa CCC.
Helmholtzin merkintätapaa käytetään yleisesti tieteellisissä sekä myös lääketieteellisissä yhteyksissä käsiteltäessä äänten vaikutusta ihmisen kuulojärjestelmään.
Oktaavialojen merkinnät > Tieteellinen merkintätapa

Varsinkin Yhdysvalloissa on tullut käyttöön myös Helmholtzin merkintätavasta täysin poikkeava niin sanottu tieteellinen merkintätapa, jossa oktaavialat merkitään alimmasta ylimpään kasvavilla järjestysnumeroilla: subkontraoktaavi on 0, kontraoktaavi 1 ja niin edelleen. Esimerkiksi keski-C on tällöin C4.
Oktaavialojen merkinnät > Urkupillien pituus

Varsinkin aikaisemmin on eri oktaavialoja nimetty usein myös sen mukaan, kuinka monen jalan pituinen molemmista päistä avoin urkupilli antaa kyseisen oktaavialan c-sävelen. Esimerkiksi kontraoktaavi on tällöin 16-jalkainen, suuri oktaavi 8-jalkainen, pieni oktaavi 4-jalkainen oktaavi jne.
Oktaavialojen merkinnät > Taulukko

Seuraava taulukko osoittaa oktaavialojen merkinnät eri järjestelmissä:
| Oktaaviala | Nuotti | C-sävelen taajuus (Hz) | c:tä vastaavan urku­pillin pituus jalkaa | Helmholtzin merkintä> indeksointi­pilkuin | Helmholtzin merkintä> numeroin | Helmholtzin merkintä> ylä- ja alapuolisin viivoin | Tieteellinen merkintä | Äänite |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Subkontraoktaavi |  | 16,352 | 32 | ‚‚C | C2 |  {\begin{smallmatrix}{\underline {\underline {\mathsf {C}}}}\end{smallmatrix}} | C0 |   Kuuntele (ohje) |
| Kontraoktaavi |  | 32,703 | 16 | ‚C | C1 |  {\begin{smallmatrix}{\underline {\mathsf {C}}}\end{smallmatrix}} | C1 |   Kuuntele (ohje) |
| Suuri oktaavi |  | 65,406 | 8 | C | C | C | C2 |   Kuuntele (ohje) |
| Pieni oktaavi |  | 130,812 | 4 | c | c | c | C3 |   Kuuntele (ohje) |
| Yksiviivainen oktaavi |  | 261,624 | 2 | c′ | c¹ |  {\begin{smallmatrix}{\overline {\mathsf {c}}}\end{smallmatrix}} | C4 |   Kuuntele (ohje) |
| Kaksiviivainen oktaavi |  | 523,25 | 1 | c″ | c² |  {\begin{smallmatrix}{\overline {\overline {\mathsf {c}}}}\end{smallmatrix}} | C5 |   Kuuntele (ohje) |
| Kolmiviivainen oktaavi |  | 1046,5 | 0,5 | c′′′ | c³ |  {\begin{smallmatrix}{\overline {\overline {\overline {\mathsf {c}}}}}\end{smallmatrix}} | C6 |   Kuuntele (ohje) |
| Neliviivainen oktaavi |  | 2093,0 | 0,25 | c′′′′ | c4 |  {\begin{smallmatrix}{\overline {\overline {\overline {\overline {\mathsf {c}}}}}}\end{smallmatrix}} | C7 |   Kuuntele (ohje) |
| Viisiviivainen oktaavi |  | 4186,0 | 0,125 | c′′′′′ | c5 |  {\begin{smallmatrix}{\overline {\overline {\overline {\overline {\overline {\mathsf {c}}}}}}}\end{smallmatrix}} | C8 |   Kuuntele (ohje) |
Merkintätapoja voitaisiin vastaavasti jatkaa vielä korkeampiin tai matalampiin oktaavialoihin, mutta niitä ei musiikissa juuri käytetä. Subkontraoktaavin C onkin lähellä ihmisen kuuloalueen alarajaa eli infraäänirajaa.
Eri c-sävelten merkinnät Helmholtzin järjestelmässä
Kymmenen C-säveltä tieteellisellä merkintätavalla merkittynä
Oktaavialat
Olkijoen aselepo

Aselevon solmimispaikalla nykyään sijaitseva Olkijoen Rauhanpirtti.
Olkijoen aselepo oli Ruotsin ja Venäjän välinen aseleposopimus, joka päätti Suomen sodan sotatoimet Suomen alueella. Sopimus allekirjoitettiin Olkijoen kylässä nykyisen Raahen kaupungin alueella 19. marraskuuta 1808. Aselevon allekirjoittivat Ruotsin armeijan puolesta yliadjutantti Carl Johan Adlercreutz ja Venäjän armeijan puolesta kenraaliluutnantti Nikolai Kamenski.
Aselepoehtojen mukaan Ruotsin armeijan oli vetäydyttävä Kemijoen länsipuolelle siten, että joen molemmat rannat annettiin venäläisten haltuun. Oulun kaupungista ruotsalaisten joukkojen oli poistuttava 29. marraskuuta. Käytännössä Ruotsin armeijan Suomessa olleet joukot, noin 15 000 sotilasta, asettuivat talveksi Tornio–Haaparanta-alueelle. Sotilaista lähes puolet oli sairaita ja talven kuluessa kuoli noin 2 000 sotilasta.
Sota siirtyi Olkijoen aselevon jälkeen Ruotsin puolelle ja päättyi lopulta Haminan rauhaan seuraavan vuoden syksyllä.
Lassilan majatalo, jossa sopimus allekirjoitettiin, purettiin 1900-luvun alussa, mutta huoneet, joissa allekirjoittaminen tapahtui, säästettiin. Huoneista rakennettiin vuonna 1937 Olkijoen Rauhanpirtti -niminen museo.
Aselevon solmimishetkellä sen solmimispaikka, Olkijoen kylä, oli osa Salon pitäjää. Se kuului myöhemmin Pattijoen kuntaan ja tuli osaksi Raahea Pattijoen liittyessä Raaheen vuonna 2003.
Carl Johan Adlercreutz
Nikolai Kamenski
Aiheesta muualla

Alkuperäinen sopimusteksti (ranskaksi)
Sopimustekstin suomennos (Arkistoitu – Internet Archive)
Historiallinen rakennus. Lassilan talon vanha rakennus Saloisten pitäjän Olkijoen kylässä, jossa "Olkijoen sopimus" allekirjoitettiin 19 p:nä marraskuuta 1808, Suomen Kuvalehti, 19.01.1924, nro 3, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Olmaliq

| Olmaliq |
| --- | --- |

 Olmaliq
 Koordinaatit: 40°51′6″N, 69°35′53″E 
Valtio:  Uzbekistan
Alue:  Taškentin alue
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunki
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  10,8 km²
Korkeus:  600–650 m
Väkiluku (2024):  146 600
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Olmaliq (kyril. Олмалиқ, ven. Алмалы́к, Almalyk) on kaivoskaupunki Taškentin alueella Uzbekistanissa. Se sijaitsee Olmaliqsoyjoen varrella Quramavuorten länsirinteillä 60 kilometriä Taškentista etelään. Kaupungissa oli 146 600 asukasta vuonna 2024.
Kaupunki on perustettu kuparikaivoksen yhteyteen vuonna 1951. Vuonna 1954 otettiin käyttöön lyijy- ja sinkkitehdas ja vuonna 1963 kuparisulatto. Malmista erotetaan rikkiä, jota hyödyntää Ammofosin lannoitehdas. Olmaliqin kaivos- ja metallurgiakombinaatti tuottaa myös kultaa ja molybdeeniä. Se oli Uzbekistanin toiseksi suurin veronmaksaja vuonna 2020. Kaupungissa on myös rakennustarvike-, elintarvike- ja kevyttä teolisuutta sekä kaivosinstituutin osasto.
Olustveren kartano

Olustveren kartanon päärakennus
Olustveren kartano (vir. Olustvere mõis, saks. Ollustfer) on kartano entisen Suure-Jaanin kunnan, nykyisen Põhja-Sakalan kunnan Olustveren kylässä Viljandimaalla Virossa.
Olustveressä oli kartano jo keskiajalla, mutta nykyiselle paikalleen kartano siirtyi vuonna 1632, kun siitä tuli Valentin Schillingin läänitys. Vuodesta 1742 kartano kuului von Ferseneille. Fersenit olivat sotilaita ja merkittäviä hovimiehiä Pietarissa. Heidän omistuksessa Olustvere oli maareformiin saakka. Vuonna 1920 kartanoon tuli maatalouskoulu, ja nykyisin siellä toimii Olustveren palvelu- ja maaseudun talousalan opisto sekä museo.
Kartanon nykyinen päärakennus valmistui vuonna 1903. Sen suunnitteli ilmeisesti skotlantilainen Archibald MacPherson. Omana aikana huippumoderni talo (mm. sähkö. puhelin, juokseva vesi) muistuttaa rakennustyyliltään Englannin maaseudun kartanoita. Rakennus on valmistuttuaan tyylikäs ja on yhä nykyäänkin Viron muista kartanoista poikkeava ja edelleen hyvässä kunnossa.
Myös 1800-1900-luvun taitteessa valmistuneet sivurakennukset, kuten sepänpaja, viinanpolttimo, viljakuivuri ja muut ovat tutustumisen arvoisia. Kartanon puiston suunnitteli vuonna 1903 aikakauden tunnettu ammattilainen, maisema-arkkitehti Georg Kuphaldt Riiasta.
Olympeia

| Olympeia> Ὀλύμπεια |
| --- | --- |
Tyyppi:  uskonnollinen juhla Zeuksen kunniaksi
Päivämäärä:  Munikhion 19. (huhti-toukokuu)
Järjestämistiheys:  vuosittain
Paikkakunta:  Ateena, Attika, Kreikka
Olympeia (m.kreik. Ὀλύμπεια) oli antiikin Ateenassa vietetty juhla, joka oli omistettu Olympoksen Zeukselle. Sitä vietettiin Munikhion-kuun 19. päivä eli nykyisen huhti-toukokuun aikoihin.
Olympia-juhlan perusti Ateenan tyranni Peisistratos 500-luvulla eaa. Se liittyi tämän rakennuttamaan Olympoksen Zeuksen temppeliin. Juhlaan kuului ratsuväen kulkue sekä ainakin roomalaisella kaudella 100-luvulla jaa., jolloin temppeli saatettiin valmiiksi, hevosurheilukilpailut. Juhlalla ei ollut yhteyttä Olympian kisoihin.
Olympian kisat 776 eaa.

Vuoden 776 eaa. Olympian kisat olivat ensimmäiset Olympian kisat, jonka voittaja on kirjattu muistiin. Ne järjestettiin Olympiassa Kreikassa.
Antiikin aikana käytettiin ajan laskemiseen neljä vuotta käsittänyttä olympiadia. Useat antiikin aikaiset kirjoittajat sijoittivat ensimmäisen olympiadin alkamisajankohdan vuoden 776 eaa. kisoihin. Antiikin aikana uskottiin, että kisoja oli kuitenkin järjestetty aikaisemminkin. Erään lähteen mukaan ensimmäiset olympiakisat pidettiin vuonna 1581 eaa.
Vuonna 776 eaa. kilpailulajeja oli tiettävästi vain yksi: stadionin juoksu. Myöhemmin olympiadit nimettiin stadioninjuoksun voittajan mukaan. Ensimmäinen voittaja, Koroibos, oli ammatiltaan kokki.
Varmuudella olympialaisia on vietetty jo huomattavasti aikaisemminkin. Vuosisatoja kisojen isännyydestä taistelivat pisalaiset ja elisläiset ja taistelun tuoksinassa kisat kärsivät suuresti ja ovat jääneet ajoittain pitämättäkin ja unohtuneet.
Vuonna 884 eaa. tekivät Eliin ja Pisan kuninkaat Ifitos ja Kleisthenes sopimuksen kisojen aikana noudatettavasta jumalanrauhasta. Siitä lähtien kisoja pidettiin säännöllisesti joka neljäs vuosi, kunnes keisari Theodosius lakkautti ne vuonna 394. Stadioninjuoksun voittajista on luettelot säilyneet vuodesta 776 eaa. ja 200-luvulla eaa. tuo vuosi otettiin ajantiedon pohjaksi (= 1. olympiadin 1.vuosi).
Oliiviselkämedestäjä

| Oliiviselkämedestäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Medestäjät Nectariniidae
Suku::  Kameruninmedestäjät Cyanomitra
Laji::  olivacea
Kaksiosainen nimi
 Cyanomitra olivacea  (Smith, 1840) 
Katso myös
   Oliiviselkämedestäjä Wikispeciesissä   Oliiviselkämedestäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Oliiviselkämedestäjä (Cyanomitra olivacea) on eteläisessä Afrikassa elävä medestäjiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan oliiviselkämedestäjä on noin 11–15 cm. Lintu on väritykseltään lähes kauttaaltaan oliivinvihreä. Lajin selkä on vatsaa tummempi. Lajilla on keltainen laikku siipien kupeessa, joka näkyy lajin lähtiessä lentoon. Molemmat sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Nuorilla oliiviselkämedestäjillä on ruosteen ruskea kurkku. Tulitäplämedestäjä (Cyanomitra veroxii) muistuttaa ulkonäöltään oliiviselkämedestäjää mutta on harmaampi ja siiven kupeessa oleva laikku on punainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Oliiviselkämedestäjä esiintyy melko laikuttaisesti eteläisen Afrikan itärannikolla alueella, joka ulottuu Etelä-Afrikasta Mosambikin ja Swazimaan kautta Zimbabween. Lajin elinympäristöä ovat kosteat rannikko- ja vuoristometsät usein jokien lähettyvillä, laaksojen pensaikot ja myös puutarhat.
Elintavat

Oliiviselkämedestäjät elävät yksin tai pareittain. Lisääntymisaika linnulla on syyskuusta maaliskuulle. Ravintonaan laji käyttää muun muassa kasvien mettä.
Olympoksen Zeuksen luola

| Olympoksen Zeuksen luola |
| --- | --- |
 Olympoksen Zeuksen luola (vasemmalla) ja Apollon Hypoakraioksen luola.
Sijainti:  Akropolis, Ateena, Attika  Kreikka
Koordinaatit:  37°58′20″N, 23°43′30″E
Rakennustyyppi:  luolapyhäkkö
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Ateenan Akropolis 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Olympoksen Zeuksen luola on luola ja antiikin aikainen Zeukselle omistettu pyhäkkö Akropolis-kukkulan luoteisrinteessä Kreikassa.
Luola on ollut käytössä viimeistään 400-luvulla eaa. Pyhäkössä palvottiin Zeusta epiteeteillä Olympios (”Olympoksen Zeus”) ja Astrapaios (”Salamien Zeus”). Paikka on tunnistettu muun muassa Thukydideen ja Strabonin kuvausten perusteella. Luolan suulla on alttarin paikka. Kerrotaan, että Delfoihin matkanneet (pythaistai) seisoivat luolalla odottaen näkevänsä Parnes-vuorella salaman Zeuksen merkkinä oikeasta hetkestä aloittaa matka.
Pyhäkölle johti kukkulan ympäri kiertänyt Peripatos-tie. Luolan länsipuolella sijaitsevat Apollon Hypoakraioksen luola ja Klepsydran lähdekaivo, ja itäpuolella Panin luola.
Kent Olsson

Kent Olsson on ruotsalainen suunnistaja. Hän voitti henkilökohtaisen maailmanmestaruuden Gérardmerin MM-kilpailuissa 1987 sekä saavutti kuusi muuta MM-mitalia vuosina 1983–1991.
Saavutukset > MM-kisoissa

Zalaegerszeg 1983
Pronssia viestissä
Gérardmer 1987
Kultaa henkilökohtaisella matkalla
Pronssia viestissä
Skövde 1989
Hopeaa henkilökohtaisella matkalla
Hopeaa viestissä
Mariánské Lázně 1991
Hopeaa normaalimatkalla
Hopeaa lyhyellä matkalla
Omaniani

Omaniani on Georgian kansalliseepokseen, Šota Rustavelin Pantterintaljaiseen kirjoitettu lisäosa. 1500-luvulta alkaen Pantterintaljaiseen kirjoitettiin useita lisäyksiä ja pastisseja, joista Omaniani kuuluu laajimpien joukkoon. Sen kirjoittajaksi on nimetty neljä ehdokasta, joista Kaikhosro Tšoloqašvili on todennäköisin vaihtoehto. Tällöin teos olisi kirjoitettu 1610-luvulla.
Omanianissa Rustavelin eepoksen päähenkilöiden Tarielin ja Nestan Daredžanin poika Omain lähtee vanhempiensa kaltaisille seikkailuille. Teos noudattaa samankaltaista kaavaa kuin Pantterintaljainen.
Olympiahymni

Olympiahymni on nykyaikaisten olympialaisten tunnussävel. Nykyisin käytössä oleva alkuperäinen Ateenan olympialaisiin 1896 tehty hymni on kreikkalaisten Spyrídon Samáraksen säveltämä ja Kostís Palamáksen sanoittama. Vuonna 1958 Samáraksen hymni valittiin olympialaisten viralliseksi sävelmäksi.
Pariisista 1900 Melbourneen 1956 kisajärjestäjät käyttivät omia hymnejään, mm. Berliinissä 1936 oli Richard Straussin säveltämä hymni Olympia, Lontoossa 1948 hymninä oli Rudyard Kiplingin runoon tehty sävellys Non Nobis, Domine ja Helsingin 1952 kisoihin hymniksi valittiin Jaakko Linjaman säveltämä ja Toivo Lyyn sanoittama Olympiahymni (Soihtua monta on syttynyt ihmisten teillä).
Kansainvälinen olympiakomitea suosittelee, että hymni esitetään englanniksi tai kreikaksi. Jos se esitetään jollain paikallisella kielellä, sanat tulisi kääntää kreikankielisestä versiosta.
Kirjallisuutta

Linjama, Jouko: Kun isä olympiahymnin sävelsi.  Gummerus, 2002.  ISBN 951-20-6157-0