stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neuvostoliiton laivasto
Historia

Venäläisillä ei ole ollut vahvaa laivastoperinnettä kuten esimerkiksi Espanjalla ja Isolla-Britannialla. Osittain se on johtunut maantieteellisistä syistä, sillä Venäjällä ei ole ollut suoraa pääsyä suurille merille tai se on ollut jään peittämää. Toisaalta suurta intressiäkään ei ole ollut, sillä Venäjän sijainti keskellä Euraasiaa on mahdollistanut lukuisat ja riittävät maakauppareitit.
Neuvostolaivasto muodostettiin 1917 Venäjän keisarikunnan laivastosta. Monet alukset jatkoivat palvelua lokakuun vallankumouksen jälkeen, tosin eri nimellä. Neuvostoliiton laivaston ensimmäiseksi laivaksi voidaan kutsuakenen mukaan? kapinoinutta Venäjän keisarikunnan laivaston  panssarikansiristeilijää Auroraa, jonka miehistö liittyi bolševikkien riveihin. Aikaisemmin merimiehet olivat nousseet kapinaan 1905 Potjomkinilla.
Neuvostoliiton laivasto, silloinen ”Työläisten ja talonpoikain punainen laivasto” (ven. Рабоче-Крестьянский Красный флот, РКФФ, Rabotše-Krestjanski Krasnyi Flot, RKKF) oli raihnaisessa tilassa sotien välisenä aikana, muodostuen vain neljästä Gangut-luokan taistelulaivasta, jotka oli jaettu Itämerelle ja Mustallemerelle. Kun valtion sisäiset huomion kohteet muuttuivat, laivasto ei saanut paljon tukea tai koulutusta. Kuvaavana voidaan pitää silloista käsitystä Neuvostolaivaston vahvuudesta sitä, ettei sitä edes kutsuttu Washingtonin laivastosopimukseen, joka rajoitti ja määritteli maailman laivastojen vahvuuksia.
Rapallon sopimuksen seurauksena Neuvosto-Venäjä ja Saksa olivat 1920-luvulla aloittaneet yhteistyön aseiden tuotannossa. Vuoden 1930 helmi-maaliskuussa, kun yhteistyö Saksan laivaston kanssa oli jo alkanut ja Saksa oli ryhtynyt avustamaan neuvostolaivaston jälleenrakentamisessa ja uudistamisessa, puolustusasiain kansankomissaari Kliment Vorošilov lähetti Saksaan kuusihenkisen meriupseeridelegaation, johon lukeutui myös suomalaissyntyinen Axel Ivar Berg. Tyynenmeren laivasto perustettiin vuonna 1932 ja Pohjoinen laivasto vuonna 1933.
1930-luvulla, kun teollistuminen ja tulevaan sotaan varautuminen oli Neuvostoliitossa käynnistynyt, neuvostolaivastosta suunniteltiin yhtä maailman voimakkaimmista laivastoista. Tähän ohjelmaan kuuluivat muun muassa Sovetski Sojuz (Советский Союз) -luokan taistelulaivat, joita alettiin rakentaa neljää vuodesta 1938 eteenpäin. Näistä yksikään ei ehtinyt valmistua ennen Saksan hyökkäystä Neuvostoliittoon kesällä 1941, ja sodan jälkeen niiden rakennusta ei jatkettu. Saman kohtalon kokivat kaksi Kronštadt-luokan risteilijää. Ainoa ennen sotaa valmistunut projekti oli kuuden Kirov-luokan risteilijän (projekti 26) sarja 1935–1944. Neuvostotelakat alkoivat kuitenkin rakentaa kiireisesti sukellusveneitä, joita oli käytössä joitain kymmeniä sodan alkaessa.
Laivastolla oli puna-armeijan muusta sotilastiedustelusta erillään ollut tiedusteluorganisaatio, joka toimi sotalaivaston kansankomissariaatin alaisena. Sen nimi oli Meripääesikunnan tiedusteluosasto. Siitä on ulkomailla käytetty lyhennettä NGRU. Laivastotiedustelu hankki sodan aikana tietoja miinakentistä ja saattuereiteistä.
Historia > Toinen maailmansota

Talvisota vuonna 1939 johti toimintaan Itämerellä, pääosin taisteluihin suomalaisten linnakkeiden ja venäläisten laivojen välillä.
Toisen maailmansodan aikaan Neuvostoliiton laivaston suurimmat alukset olivat vallankumousta edeltävän ajan Gangut- tai tuolloin nimeltään Oktjabrskaja revoljutsija -luokan taistelulaivat,joita oli neljä, lisäksi oli seitsemän risteilijää (neljä modernia Kirov-luokan risteilijää), 59 hävittäjää (tyyppi seitsemän hävittäjää ja 7U hävittäjää), 218 sukellusvenettä, 268 torpedovenettä, 22 partiovenettä, 88 miinanraivaajaa, 77 sukellusvenehävittäjää ja muita pienempiä aluksia vuonna 1941. Britannian laivasto siirsi vuonna 1944 Neuvostoliiton käyttöön Revenge-luokan HMS Royal Sovereignin, joka sai nimen Arhangelsk.
Neuvostoliiton laivasto suojasi Lend-lease-kuljetussaattueita Kriegsmarinen hyökkäyksiltä.
Itämerellä suuri osa Itämeren-laivastosta oli suljettu Suomenlahden pohjukkaan suomalaisilla ja saksalaisilla miinakentillä 1941–1944.
Historia > Kylmä sota

Sodan jälkeen Neuvostoliiton oli kilpailtava länsimaita vastaan kaikessa mahdollisessa hinnalla millä hyvänsä. Neuvostoliitto otti käyttöön ohjelman, jolla kilpailla länsimaita vastaan jos ei laadulla, niin määrällä. Sukellusveneitä tuotettiin edelleen kovaan tahtiin sodanjälkeisinä vuosina. Myöhemmin Neuvostoliitto paransi sukellusvenekalustonsa tasoa, silti pysytellen askeleen jäljessä Natoa. Oli yleistä että vanhentuneetkin veneet jäivät laivaston vahvuuteen. 1950-luvulla rakennetut dieselsukellusveneet olivat käytössä 1980-luvulle ja 1950-luvun lopulla rakennetut ensimmäiset ydinsukellusveneet vielä 1990-luvulla.
Kylmän sodan alkuvuosina Neuvostoliitto tuotti vahvan joukon hyvin aseistettuja risteilijöitä ja pitkän matkan dieselsukellusveneitä, jotka uhkasivat Natoa Atlantilla. Sukellusveneisiin ryhdyttiin pikaisesti asentamaan ydinohjuksia vastaamaan Yhdysvaltain pommikoneiden tuomaan uhkaan. Ohjusten tuolloisen lyhyen kantomatkan vuoksi ne pystyivät uhkaamaan Yhdysvaltoja vain läheltä sen rannikkoa.
1950-luvulla Neuvostoliiton suurimmaksi ongelmaksi muodostuivat Yhdysvaltain Pohjois-Atlantilla ja Tyynellämerellä operoivat lentotukialusryhmät, joita vastaan varauduttiin raskain meritorjuntaohjuksin. Tärkeäksi tavoitteeksi muodostui kehittää vahva risteilyohjuksin aseistettu sukellusvenelaivasto, joka pystyisi hyökkäämään lentotukialuksia vastaan ennen kuin ne pääsivät iskuetäisyydelle Neuvostoliitosta. Neuvostoliittolaiset varustivat nopeasti myös pinta-aluksensa ohjuksilla. Neuvostoliittolaisten alusten tuntomerkiksi muodostui se, että suhteellisen pieniinkin aluksiin asennettiin suuriakin ohjuksia.
Laivojen lisäksi laivastolla oli vahva ilma-ase, johon kuului tiedustelu- ja pommikoneita. Laivaston ilmavoimilla oli 1990-luvun alussa 65 000 miestä, 750 taistelukonetta, 320 helikopteria ja 400 muuta tukikonetta.
Merijalkaväki perustettiin uudelleen 1961 ja se laajeni käsittämään divisioonan ja kolme prikaatia sekä useita erikoisjoukkojen prikaateja.
Ydinaseet

Laivasto muodosti ydintriadin kolmannen osan mannerten ballististen ohjusten ja pommikoneiden lisäksi. 
Ydinohjukset sijoitettiin erityisiin ohjussukellusveneisiin, joiden tehtävä oli kauhun tasapainon periaatteen vastaisku siinä tapauksessa, että Neuvostoliittoa vastaan hyökättäisiin strategisin ydinasein ja ilmavoimat tai maalta laukaistavat ohjuksin menetettäisiin.
Ensimmäisinä 1950-luvulla ydinohjuksien kuljetuksiin käytettiin risteilyohjuksia, joita kuljettavien sukellusveneet alkoivat partioida Yhdysvaltain itärannikolla ja myöhemmin länsirannikolla. Tekniikan kehittyessä veneiden havaitseminen ja siten torjunta helpottui. Risteilyohjuksia ei enää käytetty strategisiin tarkoituksiin, ydinkärjet sijoitettiin pidemmän kantomatkan ballistisiin ohjuksiin.
Ydinkäyttöisten ohjussukellusveneiden viimeistä polvea edustivat valtavat Projekti 941 ”Akula” (Typhoon) -veneet joihin mahtui 20 ydinohjusta, joissa kussakin 10 ydinkärkeä. Nämä veneet partioivat vain Pohjoisella jäämerellä, eikä niitä ikinä tarvinnut siirtää Atlantille ohjuksen yli 10 000 km kantaman ansiosta.
Neuvostoliitto ”linnoitti” omat lähivetensä pohjoisessa Barentsinmerellä ja Tyynellämerellä Ohotanmerellä omien ohjusveneittensä suoja-alueeksi, jonne pyrkivät Yhdysvaltain hyökkäyssukellusveneet pyrittiin havaitsemaan.
Laivastolla oli runsaasti taktisia ydinaseitalähde?, lentotukialuksen tuhoamiseen pystyviä ydinkärkisiä torpedoita oli lähes jokaisessa sukellusveneessälähde? ja joiden alusten varustukseen kuului myös ydinkärkisiä syvyyspommeja sukellusveneitä vastaan.lähde?
Tukikohdat ulkomailla

1950-luvulla Neuvostoliiton laivasto aloitti läsnäolonsa Välimerellä vastatakseen Naton joukkoihin siellä ja tukeakseen Moskovan intressejä Lähi-idässä. Vuonna 1958 Neuvostoliitto perusti sukellusvenetukikohdan Albanian Vlorëen mutta maiden välien huonontumisen vuoksi se jouduttiin sulkemaan. Sen jälkeen Neuvostoliitto ei saanutkaan tukikohtaa Välimereltä, vaan vahvan 5. laivasto-osaston oli ankkuroiduttava puolueettomien Tunisian ja Libyan rannikoille. Vuosina 1964–1977 Neuvostoliitolla oli pieni huoltotukikohta Egyptissä Aleksandriassa ja Mersa Matruhissa sekä 1967–1972 Port Saidissa. Nämä tukikohdat olivat pieniä ja niiden infrastruktuuri oli minimaalinen. Kun Neuvostoliiton ja Egyptin suhteet huononivat, nekin jouduttiin sulkemaan ja ne korvattiin 1984 vastaavilla asemilla Syyrian Tartusissa ja Latakiassa, joissa neuvostoalukset olivat ajoittain ankkuroineet vuodesta 1971.
Vielä 1960-luvun alussa Neuvostoliiton laivasto kykeni lähinnä rannikkopuolustukseen. Kuuban ohjuskriisi 1962 teki selväksi valtamerikelpoisen laivaston tarpeen. 1960-luvun lopulla puolestaan saatiin raportteja Yhdysvaltain Polaris-ohjussukellusveneiden sijoittumisesta Intian valtamerelle.
1960-luvun puolivälissä neuvostolaivastoa alettiin sijoittaa eteen työnnettyihin tukikohtiin. Vuodesta 1968 neuvostolaivasto sijoitti Intian valtamerelle 15–25 alusta tukeutuen tukikohtiin Vietnamissa (Cam Ranhin lahti), Syyriassa, Libyassa, Etiopiassa, Etelä-Jemenissä ja Seychilleillä. Intian valtamerellä alettiin lentää myös tiedustelulentoja.
| Sijainti | Maa | Päivämäärät | Huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- |
| Hangon vuokra-alue |  Suomi | 1940–1941 | Signaalien tiedustelupalvelu. |
| Alexandria ja Marsa Matruh |  Egypti | 1967–1972 |  |
| Latakia ja Tartus |   Syyria | vuodesta 1971 |  |
| Dahlakin saaristo |  Etiopian demokraattinen kansantasavalta  | 1977–1991 |  |
| Sokotra ja Aden |  Etelä-Jemen | 1971 - 1980-luvun loppuun asti |  |
| Tripoli  ja Tobruk |  Libya | 1977–2011 |  |
| Bizerte ja Sfax |  Tunisia |  |  |
| Tivat |  Jugoslavia |  | Vain rajoitettu pääsy telakalle etukäteen. |
| Port Arthur |  Kiina | 1945–1956 | suurin Neuvostoliiton tukikohta ulkomailla 1940-1950-luvuilla. |
| Cam Ranhin lahti |  Vietnam | 1979–2002 |  |
| Vlorë |  Albanian sosialistinen kansantasavalta | 1955–1962 | ainoa Neuvostoliiton tukikohta Välimerellä  1950-luvulla. |
| Porkkalan vuokra-alue |  Suomi | 1944–1956 | Signaalien tiedustelupalvelu. |
| Rostock |  Itä-Saksa | 1949–1990 | Signaalien tiedustelupalvelu. |
| Świnoujście |  Puola | 1949—1991 | Signaalien tiedustelupalvelu. |
| Hodeida |  Etelä-Jemen |  |  |
Lentotukialukset

Vuosina 1968 ja 1969 otettiin käyttöön ensimmäiset Moskva-luokan helikopteritukialukset (Projekt 1123 ”Kondor”) ja niitä seurasi neljän Kijev-luokan lentotukialuksen (Projekt 1143 Kretšjet) sarja vuodesta 1973. Nämä alukset pystyivät kantamaan vain helikoptereita tai V/STOL-hävittäjiä kuten Jak-38 ”Forger”.
Vasta 1991 Neuvostolaivasto sai ensimmäisen oikean lentotukialuksensa Tbilisin. Vuonna 1988 alettiin rakentaa myös supertukialus Uljanovskia, jonka työt kuitenkin keskeytettiin puolivalmiina marraskuussa 1991.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Neuvostoliiton laivasto Wikimedia Commonsissa
Neuvostoliittolainen Alfa-luokan sukellusvene (1984)
Neuvostoliiton laivastotukikohdat 1984
Neuvostoliiton merijalkaväen tukikohta Dahlakin saaristossa, Etiopiassa
Kijev-luokan Novorossijsk vuonna 1986
Buharan kaanikunta

Buharan kaanikunta tai Buharan emiirikunta oli valtio Keski-Aasiassa, nykyisten Uzbekistanin, Turkmenistanin ja Tadžikistanin valtioiden alueilla. Sen pääkaupunkina oli Buhara.
Buharan kaanikunta syntyi virallisesti 1785 emiiri Shah Muradin perustamana. Se oli harvoja Keski-Aasian kaanikuntia, joita ei hallinnut Tšingis-kaanin jälkeläinen, vaan jonka hallinto perustui pikemminkin Islamin periaatteille.
Buhara sijaitsi Silkkitien risteyskohdassa. Alue oli kulttuuriltaan persialaista, mutta vilkkaan kaupankäynnin seurauksena alueella näkyi monia kulttuureja ja puhuttiin monia kieliä.
Alue päätyi maantieteellisen sijaintinsa seurauksena osaksi Suurta peliä Venäjän ja Ison-Britannian välillä. 1868 Venäjä valloitti suuren osan kaanikunnasta, mukaan lukien rikkaan Samarkandin kaupungin. 1873 loppuosasta valtakuntaa muodostettiin Venäjän keisarin alainen protektoriaatti.
Kaanikunnan uudistusmieliset pyysivät Venäjän sisällissodan aikana apua bolsevikeilta emiirin kaatamiseen. Syyskuussa 1920 Puna-armeija valloitti alueen, jonne perustettiin Buharan sosialistinen kansantasavalta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Buharan kaanikunta Wikimedia Commonsissa
Auto- ja liikennegaala

Auto- ja liikennegaala (vuoteen 2018 Vuoden auto Suomessa -gaala) on Auto- ja liikennetoimittajat ry:n ja Autotuojat ja -teollisuus ry:n vuodesta 2014 järjestämä vuosittainen tilaisuus, jossa muun muassa palkitaan alan toimijoita ja tuotteita. Tapahtuma pyrkii kehittämään auto- ja liikennejournalismia, lisäämään kiinnostusta liikenneturvallisuutta kohtaan, lisäämään yleistä tietoisuutta autoilusta ja liikenteestä ja nostamaan auto- ja liikennealan arvostusta.
Aluksi Vuoden Auto Suomessa -gaalana tunnettu tapahtuma on vähitellen saanut yhä enemmän palkintokategorioita, mikä johti myös tapahtuman nimen muuttamiseen. Gaala on järjestetty useimmiten Helsingissä, mutta vuonna 2022 Tampere-talossa ja vuonna 2023 Järvenpään Aino-areenassa. Vuonna 2018 tapahtuma liitettiin osaksi Auto-messutapahtumaa Helsingin Messukeskuksessa. Yhteistyö toistui myös 2019, mutta sitten koronavuosien takia messutapahtuma jäi pitkälle tauolle maaliskuuhun 2025 asti. Joinakin vuosina gaalan tapahtumista on koostettu televisio-ohjelma ja joskus gaala on lähetetty suorana verkossa.
Auto- ja liikennegaalalla on järjestäjäyhdistysten lisäksi vaihtuvia ja pysyvämpiä yhteistyökumppaneita, lähinnä alan järjestöjä ja yrityksiä.
Suomi 100 -juhlavuonna 2017 auto- ja liikennegaalassa valittiin vuosisadan liikenneteoksi jalankulkijan heijastin, vuosisadan vientipalkinnolla Valmet Automotive ja vuosisadan liikennevaikuttajaksi autokoulunopettaja ja television liikennetoimittaja Ensio Itkonen (1926–2010), jonka palkinnon vastaanottivat omaiset. Myös Itkosen työpari Hannu Karpo palkittiin tuolloin elämäntyöstään liikenneturvallisuuden edistäjänä. Itkosen ja Karpon lisäksi muita ehdokkaita olivat presidentti Urho Kekkonen sekä liikennetoimittajat Veikko Pajunen, Esko Riihelä ja Pertti Salovaara.
Vuoden auto Suomessa

Suomalaiset autoalan lehdet tekivät aiemmin kukin omia valintojaan vuoden parhaiksi automalleiksi, kuten Moottoriviestin ja Tekniikan Maailman vuoden auto ja Tuulilasin Vuoden valinta... Vuoden auto Suomessa -hanke yhdisti voimat niin, että lehtien edustajat tekevät nyt valinnan yhdessä yhteisten koeajojen perusteella.
Auto- ja liikennetoimittajat ry nimeää vuosittain jäsenäänestyksensä pohjalta jonkin edellisen vuoden marraskuun alun ja kuluvan vuoden lokakuun lopun välillä myyntiin tulleen uuden automallin (ei pelkän faceliftin) seuraavan vuoden autoksi Suomessa. Ensimmäisessä vaiheessa kisassa on mukana kolmisenkymmentä automallia, joista finalisteiksi pääsee kuusi automallia. Valinta perustuu liikennetoimittajille tarkoitettuihin koeajotapahtumiin, joiden perusteella finalistit äänestetään paremmuusjärjestykseen.
Tärkein valintaperuste on rahalle saatava vastine, ja muita kriteerejä edistyksellinen tekniikka ja turvallisuutta lisäävät uudet varusteet. Muina perusteina kukin tuomari voi oman painotuksensa mukaan pitää ajettavuutta, laatua, mukavuutta, taloudellisuutta, tiloja ja ulkonäköä.
Vuoden auto Suomessa -voittajat ovat:
2015: Volkswagen Passat
2016: Opel Astra
2017: Volvo S90 ja V90
2018: Seat Ibiza
2019: Ford Focus
2020: Škoda Kamiq
2021: Škoda Octavia
2022: Škoda Enyaq
2023: Kia Niro
2024: Hyundai Kona
2025: Kia EV3
Yleisöäänestyksen voittajat

Ammattilaisten tekemän Vuoden auto Suomessa -valinnan rinnalla järjestetään vuoden finalisteiksi valittujen automallien kesken myös yleisöäänestys. Alkuun sitä järjesti Autoliiton Moottori-lehti, vuonna 2021 Espoon paikallislehtiä kustantava Letterbox ja vuodesta 2024 Kauppalehti, kun sen kustantaja Alma Media aloitti Auto- ja liikennegaalan pääyhteistyökumppanina.
2021: Porsche Taycan
2022: Škoda Enyaq
2024: Toyota Prius
Elämäntyö-palkinto

2017: tv-toimittaja Hannu Karpo
2018: liikennetoimittaja ja tietokirjailija Matti Korjula
2019: VTT:n tutkijaprofessori Nils-Olof Nylund
2022: liikennelääketieteen professori Timo Tervo
2023: Autotuojat ry:n toimitusjohtaja Pekka Puputti
Liikennevaikuttaja-palkinto

2017: vuosisadan liikennevaikuttaja Ensio Itkonen
2018: liikenneonnettomuuksien tutkijalautakuntatyö
2019: valtiopäiväneuvos Matti Korhonen
2020:
2021: Liikenneturvan toimitusjohtaja Anna-Liisa Tarvainen
2022:
2023: radiotoimittaja Jommi Õunap
Liikenneteko-palkinto

2017: vuosisadan liikenneteko: heijastin
2018: Turvassa tiellä -kampanja, AKK-Motorsport ja Suomen Autokoululiitto
2019: Espoon kaupunki
2021: Jouni Hänninen, Välkky-suojatievaroitin
2022: Basemark Oy älyautojen ja autonomisen liikenteen ohjelmistoista
2023: Rahtarit ry
Journalismi-palkinto

2018: kansainvälisestä tuomaristotyöstä Velimatti Honkanen, Toni Jalovaara, Tommi Lempinen, Martti Peltonen ja Henri Pakarinen
2019: Mobilisti-lehti
2020: autotestaustoiminnan pioneerit Matti Järi, Martti Merilinna, Juha Tolvanen ja Tapani Vaahtola
2022: Matti Heikura, Kaleva ja Kari Pitkänen, Lännen Media
2023: Matti Merilinna
Taustavoima-tunnustus

2017: Eila Parviainen ja Toni Jalovaara, Moottori-lehti
2018: Henry Fordin säätiö
2019: Tuulilasin toimituspäällikkö Tapio Keto
2020: Kiti Westerback, Auto- ja liikennetoimittajat ry:n sihteeri
Auto- ja liikennekuva -palkinto

2017: Timo Pyykkö, Audi TT RS
2018: Vesa Eskola,  Mudassa
2019: Lauri Ahtiainen, Villihevoset
2020: Teemu Granström, Tulevaisuuteen
2023: Eetu Kokkonen, Pakujen uusi elämä hengenpelastajina
Hyvä Suomi! -palkinto

2017: Tommi Mäkinen Racing Team
2018: Sisu-auton pelastanut insinööri Timo Korhonen
2019: Kymiring-ratahanke
2020: Kamuxin perustaja Juha Kalliokoski
2022: rallin maailmanmestari Kalle Rovanperä
2023: Jyväskylän kaupunki ja Suomen MM-rallin pääyhteistyökumppani Secto Automotive
Innovaatiopalkinto

2019: Neste MY uusiutuva diesel
2020: Sensible 4:n Gacha-robottibussi
2021:
2022: Behr-Hella Thermocontrol GmbH:n Suomen yksikkö, autoilmastoinnin ohjaus
2023: Varjo Technologies Oy
Ympäristöpalkinto

2019: Suomen Rengaskierrätys Oy ja Suomen Autokierrätys Oy
2023: vedyntuottaja P2X Solutions Oy
Vientipalkinto

2017: vuosisadan vientipalkinto Valmet Automotive
2018: Rightware Oy
2019: Marko Viitanen, NEP Finland, rallin MM-sarjan televisiokonseptin uudistamisesta
2022: Valmet Automotive, Salon akkutehdas
Kulttuuripalkinto

2018: Suomen ajoneuvohistoriallinen keskusliitto ja Veteraanikuorma-autoseura
2019: Mobilia-säätiö
Kunnian kukkula (muistomerkki)

| Kunnian kukkula> valkoven. Курган Славы, ven. Курган Славы |
| --- | --- |

Osoite:  Valtatien M2 ja kantateiden P53 ja P80 risteyksen koillispuolella, Smaljavitšyn piiri, Valko-Venäjä
Koordinaatit:  54.0191°N, 27.8982°E
Korkeus:  70,6 m, josta keinotekoinen mäki 35 m
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kunnian kukkula (valkoven.  Курган Славы, Kurgan Slavy, ven. Курган Славы, Kurgan Slavy) on 35 metriä korkealla keinotekoisella mäellä sijaitseva, 70,6 metriä ympäristöään korkeammalle kohoava muistomerkki neuvostosotilaille, jotka olivat mukana toisessa maailmansodassa. Muistomerkki sijaitsee 21 kilometrin päässä Valko-Venäjän pääkaupungista Minskistä itään, Smaljavitšyn piirissä
Minskin kansainväliselle lentoasemalle (Minsk-2) johtavan valtatien M2 varrella.
Muistomerkin suunnittelivat kuvanveistäjät A. Bembel ja A. Artimovitš, arkkitehdit O. Stahovitš ja L. Mitsevitš sekä insinööri V. Laptsevitš. Muistomerkin rakentaminen aloitettiin vuonna 1967 ja muistomerkki valmistui vuonna 1969, jolloin oli kulunut 25 vuotta siitä, kun puna-armeija oli vapauttanut Valko-Venäjän saksalaisilta. Maata mäelle tuotiin eri puolilta Valko-Venäjää ja symbolisesti myös Sevastopolin, Odessan, Moskovan ja Kiovan sankarikaupungeista ja Brestin sankarilinnoituksesta, Volgogradin Äiti synnyinmaa-patsaan alustana toimivana Mamajevin kurgaanilta sekä Pietarin Piskarevskojen hautausmaalta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kunnian kukkula Wikimedia Commonsissa
Egypti

Egypti (arab. مصر‎, Miṣr, egyptinarabiaksi Máṣr,  kuuntele (ohje)) eli Egyptin arabitasavalta (arab. جمهورية مصر العربية‎, Jumhūriyyat Miṣr al-`Arabiyyah, Egyptin virallinen nimi oli vuosina 1958–1971 Yhdistynyt arabitasavalta) on Pohjois-Afrikassa sijaitseva valtio. Sen naapurimaita ovat Israel ja Palestiina koillisessa, Libya lännessä ja Sudan etelässä. Pohjoisessa Egypti rajautuu Välimereen ja idässä Punaiseenmereen. Egyptin pinta-ala on noin 1 001 450 neliökilometriä.
Egypti on asukasluvultaan maailman neljänneksitoista suurin valtio ja suurin arabimaa. Enemmistö maan sadasta miljoonasta asukkaasta elää Niilin rannoilla, jonne on keskittynyt Egyptin viljelykelpoinen maa. Suuri osa Egyptiä on Saharan autiomaata ja harvaan asuttua. Noin puolet maan asukkaista asuu kaupungeissa, esimerkiksi Kairossa ja Aleksandriassa.
Egypti on tunnettu muinaisesta korkeakulttuuristaan ja maailman tärkeimpiin ja vanhimpiin lukeutuvista muinaiskohteistaan, kuten Gizan pyramidista, Karnakin temppelistä, Kuninkaiden laaksosta ja Gizan sfinksistä. Egyptiä pidetään yhtenä arabimaailman ja Lähi-idän tärkeimmistä kulttuurin ja politiikan keskuksista. Maa oli pitkään autoritaarinen, presidenttijohtoinen tasavalta, kunnes valta helmikuun 2011 kansannousun jälkeen siirtyi armeijalle. Tammikuun 2012 parlamenttivaaleissa valtaan nousivat islamistit. Egyptin presidenttinä on vuodesta 2014 lähtien toiminut kenraali Abdel Fattah al-Sisi ja islamistit on ajettu maan alle.
Nimi

Egyptin virallinen arabiankielinen nimi Miṣr on seemiläistä alkuperää. Hepreaksi sana on Mitzráyim (מִצְרַיִם), joka tarkoittaa ”kahta salmea” ja mahdollisesti ”valtiota” tai ”maata”. Miṣr merkitsee myös arabiassa maata tai valtiota. Egyptin muinainen nimi kemet eli ”musta maa” tulee Niilin tulvien tuomasta hedelmällisestä mustasta maasta erotuksena autiomaan ”punaisesta maasta” (deshret). Nimi muuttui myöhemmin muotoon keme koptin kielessä. Suomalainen nimi ”Egypti” on tullut latinan sanasta Aegyptus, joka on lainattu kreikan sanasta Aigyptos (Αίγυπτος). Sana voi olla peräisin muinaisen egyptin kielen fraasista Hut-ka-Ptah (egypt. Ḥwt-kꜣ-Ptḥ), joka tarkoittaa ”Ptahin Kan (sielun osan) kotia”, Ptah-jumalan temppelin nimeä Memfisissä.
Historia > Muinainen Egypti

Niilin vuosittaisten tulvien säännöllisyys ja rikkaus sekä aavikoiden aiheuttama eristyneisyys vaikuttivat suotuisasti maailman suurimpiin lukeutuvan sivilisaation kehitykseen. Yhdistyneen Egyptin kuningaskunnan perusti noin 3200 vuotta ennen ajanlaskun alkua kuningas Narmer, joka todennäköisesti on sama kuin myöhempien historioitsijoiden mainitsema Menes. Sen jälkeen sarja dynastioita hallitsi maata seuraavan kolmen vuosituhannen ajan. Muinaisen Egyptin hallitsijoita nimitetään faaraoiksi. Välillä valtakunta hajosi muutamia kertoja, mutta yhdistyi jälleen, ja sen vuoksi muinaisen Egyptin historia jaetaan vanhan, keskimmäisen, uuden ja myöhäisen valtakunnan aikakausiin ja niitä erottaviin välikausiin.
Historia > Persialainen, kreikkalainen ja roomalainen aika  (525 eaa. – 640 jaa.)

Vuonna 525 eaa. Egyptin viimeinen kotimainen, 26. dynastia menetti valtansa, kun Persian kuningas Kambyses II valloitti maan. Persialaiset rakensivat Suezin kanavan esiasteen yhdistäen Välimeren ja Punaisenmeren toisiinsa. Egypti oli eräitä lyhyitä välivaiheita lukuun ottamatta Persian alaisuudessa, kunnes Makedonian Aleksanteri Suuri valloitti maan 332 eaa. Hänen jälkeensä maata hallitsi makedonialaissyntyinen Ptolemaiosten hallitsijasuku, kunnes roomalaiset valloittivat maan vuonna 30 eaa. Rooman valtakunnan jakauduttua kahtia maa joutui Itä-Roomalle eli Bysantille. Samoihin aikoihin kristinusko tuli maassa vallitsevaksi uskonnoksi noin kolmen vuosisadan ajaksi.