stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Led Zeppelin IV

| Led Zeppelin IV Led Zeppelin |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : joulukuu 1970 –  helmikuu 1971
 Julkaistu: 1971-11-88. marraskuuta 1971
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Jimmy Page, Peter Grant
 Tyylilaji: hard rock, heavy metal, folk rock, blues rock
 Kesto: 42.25
 Levy-yhtiö: Atlantic Records
Listasijoitukset
  1. (marraskuu 1971)   2. (1971)   3. (tammikuu 1972) kts. lisää listasijoituksia.
Led Zeppelinin muut julkaisut
| Led Zeppelin III 1970 | Led Zeppelin IV 1971 | Houses of the Holy 1973 |
Singlet albumilta Led Zeppelin IV
 ”Black Dog” / ”Misty Mountain Hop” Julkaistu: 1971-12-022. joulukuuta 1971  ”Rock and Roll” / ”Four Sticks” Julkaistu: 1972-02-2121. helmikuuta 1972
Brittiläisen rockyhtyeen Led Zeppelinin nimeämätön neljäs studioalbumi julkaistiin 8. marraskuuta 1971. Koska albumilla ei ole virallista nimeä, sitä kutsutaan usein nimellä Led Zeppelin IV.
Edellisen albumin Led Zeppelin III:n saamien kielteisten arvostelujen jälkeen yhtyeen kitaristi ja johtohahmo Jimmy Page päätti, että seuraavan albumin kannessa ei olisi ollenkaan yhtyeen nimeä tai muutakaan tekstiä. Sen sijaan albumin sivukannessa on neljä symbolia, joista kukin esittää yhtyeen yhtä jäsentä. Albumin nauhoitukset alkoivat joulukuussa 1970 Lontoon Island Studioilla, josta yhtye siirtyi Headley Grangeen, Hampshireen, missä he olivat äänittäneet aiemminkin. Äänitykset päättyivät helmikuussa 1971, mutta miksaukseen liittyvien ongelmien takia albumin julkaisu lykkääntyi vuoden loppuun. Albumin neljännen kappaleen ”Stairway to Heavenin” sävelsi Page yhdessä laulaja-sanoittaja Robert Plantin kanssa. Vaikka kappaletta ei ole julkaistu singlenä, siitä tuli yhtyeen tunnetuin, ja nykyään sitä pidetään yhtenä rockhistorian parhaista kappaleista.
Albumin julkaisemisen jälkeen se nousi listaykköseksi Britanniassa ja toiseksi Yhdysvalloissa. Albumia on myyty 23 miljoonaa kappaletta Yhdysvalloissa ja noin 40 miljoonaa maailmanlaajuisesti, mikä tekee siitä Led Zeppelinin menestyneimmän albumin ja yhden kaikkien aikojen myydyimmistä albumeista. Se sai kriitikoilta hyvän vastaanoton, ja nykyään sitä pidetään yhtenä rockhistorian tärkeimmistä albumeista.
Kansikuvan on ottanut Ernest Howard Farmer, ja risuja kantava mies on Lot Long.
Nimeäminen ja symbolit

Jones
Bonham
Plant
Symbolit, jotka vastaavat yhtyeen jäseniä.
Kun albumi julkaistiin, Page päätti jättää sen nimettömäksi nimen Led Zeppelin IV sijaan. ”Päätimme, että neljännellä albumilla vähättelisimme tarkoituksella yhtyeen nimeä ja että albumin kanteen ei tulisi minkäänlaista tietoa sen tekijöistä”, Page sanoi. ”Nimet eivät tarkoita mitään. Ainoa millä on väliä on musiikki.” Yhtyeen manageri Peter Grant oli myös nimettömäksi jättämisen kannalla. Levy-yhtiön pomot eivät kuitenkaan katsoneet tätä hyvällä ja yrittivät saada Pagea muuttamaan mielensä vakuuttamalla hänelle, että yhtyeen nimen pois jättäminen olisi ”ammatillinen itsemurha”.
Nimettömällä albumilla oli myös haittapuolia, kun monet eivät tienneet, millä nimellä kutsua sitä. Useat kutsuvat sitä nimellä Led Zeppelin IV, kun taas Atlanticin katalogissa esiintyvät nimet Four Symbols ja The Fourth Album.
Albumin alkuperäisen vinyylipainoksen suojapussista ja etiketeistä löytyvät neljä symbolia ovat albumin virallinen nimi. Page suunnitteli itse oman symbolinsa, kun taas muiden symbolien alkuperä on mystiikassa. Albumin sisäkannesta löytyy vielä yksi symboli, asteriski, joka on Sandy Dennyn oma symboli. Denny lauloi kappaleella ”The Battle of Evermore”. Levy-yhtiö Atlantic toimitti musiikkilehdistölle symbolien fontit, jotta levyn nimi kirjoitettaisiin oikein listoilla.
Vastaanotto

Albumi menestyi hyvin ja nousi Yhdysvaltojen albumilistan toiseksi. Levy pysyi listalla 259 viikkoa. Levyä on myyty maailmalla noin 30 miljoonaa kappaletta ja se on Led Zeppelinin myydyin albumi. Led Zeppelin IV on Led Zeppelin II:n ohella yleisesti arvostetuin Zeppelin-levy. Sitä voi pitää eräänlaisena yleissivistävänä esimerkkinä hard rockista tai varhaisesta heavy metalista.
Levyltä julkaistiin singlet Black Dog/Misty Mountain Hop sekä Rock and Roll/Four Sticks. Singlet eivät menestyneet listoilla kovin hyvin. Myöhemmin näitä kappaleita soitettiin kuitenkin paljon radiossa samoin kuin "Stairway to Heavenia" sen pituudesta huolimatta. Muita tunnettuja kappaleita levyltä ovat J. R. R. Tolkienin kirjoista vaikutteita saaneet "Misty Mountain Hop" ja "The Battle of Evermore".
Musiikki

Led Zeppelin IV -levyn tyyliin vaikutti ensimmäisiä Zeppelin-levyjä akustisvoittoisemman III -levyn saama kritiikki. Neljännen levyn kaksi ensimmäistä kappaletta, "Black Dog" ja "Rock and Roll", ovatkin yhtyeen tuotannon raskaimmasta päästä. Folkvaikutteita ei kuitenkaan ollut unohdettu kokonaan. Tämä erottuu esimerkiksi kappaleessa "The Battle of Evermore", jonka kuulas naisääni kuuluu Fairport Convention -yhtyeen laulajalle Sandy Dennylle.
Sisäkannessa olevan kuvan kaapuasuinen vanha mies kylän vuoren huipulla on tarot-korttien ison arkaanan kortin Erakko (The Hermit), jonka tehtävänä on johdattaa.
Jälkimaine

Arvovaltainen musiikkilehti Guitar World listasi vuoden 2006 lokakuun numerossa lukijaäänestyksen perusteella 100 parasta kitara-albumia. Led Zeppelin IV vei ykkössijan. Andy Fyfe on kirjoittanut levyn teosta kertovan kirjan nimeltä When The Levee Breaks — The making of Led Zeppelin IV.
Kappaleet

| A-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sävel | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Black Dog | Jimmy Page/Robert Plant/John Paul Jones | 4.57 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Rock and Roll | Page/Plant/Jones/John Bonham | 3.40 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | The Battle of Evermore | Page/Plant | 5.52 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Stairway to Heaven | Page/Plant | 8.03 |  |  |  |  |  |  |
| B-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sävel | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Misty Mountain Hop | Page/Plant/Jones | 4.38 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Four Sticks | Page/Plant | 4.45 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Going to California | Page/Plant | 3.31 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | When the Levee Breaks | Page/Plant/Jones/Bonham/Memphis Minnie | 7.08 |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano > Led Zeppelin

Jimmy Page – akustinen kitara, sähkökitara, mandoliini
Robert Plant – laulu, huuliharppu
John Paul Jones – syntetisaattori, bassokitara, kosketinsoittimet, mandoliini, nokkahuilu
John Bonham – rummut
Kokoonpano > Vierailijat

Ian Stewart – piano kappaleessa "Rock and Roll"
Sandy Denny – laulu kappaleessa "The Battle of Evermore"
Listasijoitukset

| Valtio | Sija | Listaviikot | Nousu listalle | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Iso-Britannia | 1. |  | 27.11.1971 |  |
|  Yhdysvallat | 2. |  | 1971 |  |
|  Ranska | 2. |  | 1971 |  |
|  Australia | 2. |  | 1971 |  |
|  Suomi | 3. |  | tammikuu 1972 |  |
|  Norja | 3. | 17 | viikko 46, 1971 |  |
|  Saksa | 9. | 1 | 1971 |  |
Azkoitia

| Azkoitia Azcoitia |
| --- | --- |
 Azkoitian keskusaukio, taustalla Andre Mariaren Jasokundearen eliza (Iglesia de Santa María la Real).
 lippu:  vaakuna
 Azkoitia
 Koordinaatit: 43°10′45″N, 2°18′38″W 
Valtio:  Espanja
Itsehallintoalue:  Baskimaa
Maakunta:  Gipuzkoa
Piirikunta:  Urola Kosta
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  54,71 km²
Korkeus:  113 m
Väkiluku (2015):  11 566
 – Väestötiheys:  210 as./km²
 
 www.azkoitia.net 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Azkoitia (esp. Azcoitia) on kunta Gipuzkoan maakunnassa Baskimaan itsehallintoalueella Espanjassa. Vuonna 2015 Azkoitian väkiluku oli 11 566. Enemmistö kaupungin asukkaista on baskinkielisiä.
Kuvia

Kunnantalo
Idiakez dorrea (Torre Idiáquez)
Balda dorretxea (Casa-Torre de Balda). Talo on Ignatius Loyolan äidin Marina de Liconan syntymäkoti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Azkoitia Wikimedia Commonsissa
Kaupungin viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Maurice de Coppet

Maurice de Coppet Suomen aikanaan 1920-luvun lopulla.
Louis Jules Maurice de Coppet (17. heinäkuuta 1868 Alais, Ranska – 28. syyskuuta 1930 Nyon, Sveitsi) oli ranskalainen diplomaatti ja kirjallisuudenharrastaja, joka toimi Ranskan lähettiläänä Suomessa 1923–1929. Kirjallisuutta syvällisesti harrastava ministeri, kuten lähettiläitä ranskalaisittain nimitettiin, oli kiinnostunut suomalaisesta kulttuurista, opiskeli suomea ja ruotsia ja ryhtyi kääntämään ranskaksi suomalaisen kirjallisuuden klassikkoja. Vaimonsa Yseult de Coppet’n kanssa hän loi lähetystökodistaan Helsingin Katajanokalla suomalais-ranskalaisen kulttuurien kohtaamispaikan.
Diplomaatin ura

Maurice de Coppet oli syntynyt vuonna 1868 Sveitsistä Ranskaan siirtyneeseen, uskonnoltaan protestanttiseen pappissukuun. Pariisissa suoritettujen laki- ja valtiotieteellisten opintojen jälkeen hän pääsi Ranskan ulkoministeriön palvelukseen. Suomeen tullessaan Coppet’lla oli takanaan laaja kokemus erilaisista diplomaattisista tehtävistä. Hän toimi diplomaattina Ranskan lähetystöissä ja konsulaateissa Aleksandriassa, Baselissa, Lontoossa, Budapestissa ja Varsovassa. Ennen Suomeen siirtymistään hän oli useita vuosia Ranskan lähettiläänä Addis Abebassa Abessinian keisarikunnassa (nyk. Etiopia).
Coppet kärsi masennuksesta ja oli hoidettavana Sveitsissä saatuaan 1929 hermoromahduksen. Hän päätyi varhaiseläkkeelle, jota hän vastusti. Pian eläkkeelle siirtymisensä jälkeen Coppet kuoli Nyonin asemalla Sveitsissä 1930 heittäydyttyään ohikiitävän junan alle.
Käännöstyö

Yhdessä Helsingin yliopiston ranskan kielen opettajan Jean-Louis Perret'n kanssa Coppet toimitti sarjan suomalaisen kaunokirjallisuuden ranskannoksia Cahiers de la Finlande (1929). Kymmenosaiseen sarjaan hän käänsi muun muassa J. L. Runebergin eeppisen runoteoksen Kung Fjalar, Juhani Ahon Lastuja, Arvid Järnefeltin novellikokoelman Elämän meri sekä valikoiman Zacharias Topeliuksen satuja. Käännöksistään Coppet sai 1929 Ranskan akatemian käännöspalkinnon.
Jo ennen Suomen aikojaan Coppet oli ranskantanut Vergiliuksen runoutta latinasta. Vuonna 1931 Maurice de Coppet'n leski Yseult de Coppet lahjoitti Helsingin yliopistolle alkupääoman rahastoon, joka nimettiin edesmenneen ministeri Coppet’n mukaan. Rahastosta myönnettiin palkintoja ansiokkaille ranskalaisten kirjojen suomennoksille ja ruotsinnoksille. Rahaston toiminta elvytettiin usean vuosikymmenen jälkeen vuonna 2005, jolloin palkinto jaettiin Anna-Maija Viitasen uudelle käännökselle Gustave Flaubertin romaanista Rouva Bovary (WSOY 2005). Palkinto jaetaan lahjoittajan toivomuksen mukaisesti ministeri Maurice de Coppet’n kuolinpäivänä 28.9.
Kirjakokoelma

Muuttaessaan Suomeen Coppet’n pariskunta toi mukanaan valtavan kirjastonsa. Lähettilään bibliofiilinen harrastus ja lukeneisuus saivatkin paljon huomiota. Pariskunnan lähetystökotia esiteltiin aikakauslehdissä, ja heistä tehtiin haastatteluja. Kirjasto, jonka Yseult de Coppet vuonna 1948 lahjoitti Helsingin yliopiston kirjastolle (nyk. Kansalliskirjasto), sisältää edustavasti ranskalaista kaunokirjallisuutta 1880-luvulta 1920-luvulle. Muita painopistealueita ovat Ranskan historia, taidehistoria sekä Coppet’n asemamaihin liittynyt poliittis-maantieteellinen kirjallisuus. Varsinkin Etiopian kulttuurihistoria näyttää erityisesti kiinnostaneen Coppet’ta. Myös kirjakokoelman mukana lahjoitettu henkilöarkisto sisältää Etiopiaan liittyviä asiakirjoja, karttoja sekä valokuvamateriaalia. Coppet oli kerännyt myös kokoelman ensimmäisen maailmansodan aikaisia propagandajulisteita sekä matkailumainoksia, jotka saatiin Suomeen muun aineiston mukana.
Maurice ja Yseult de Coppet'n kokoelma kuuluu nykyisin Kansalliskirjaston erikois- ja käsikirjoituskokoelmiin.
Ranskalaisia diplomaatteja abessinialaisten hallintomiesten ympäröimänä 1920-luvun alussa. Maurice de Coppet edessä neljäs vasemmalta.
Suomen keskiaikaiset killat

Ahvenanmaan Pyhän Knuutin killan keskiaikainen sinetti on ainoa Suomessa säilynyt kiltasinetti.
Keskiajan Suomessa killat olivat tietyn pyhimyksen kultin ympärille rakentunutta paikallisyhdistystä. Kiltoja toimi sekä kaupungeissa että maaseudulla, Suomen alueella erityisesti Turussa ja Satakunnassa. Useimmista killoista on säilynyt vain yksittäisiä tietoja, ja ainoastaan Ahvenanmaan Pyhän Knuutin killan sinetti on säilynyt. Kiltoja on todennäköisesti ollut enemmän kuin lähteet kertovat. Kirjallisia tietoja on säilynyt kaupunkikilloista Turussa, Porvoossa, Ulvilassa ja Viipurissa, sekä maaseutukilloista Ahvenanmaalla sekä Satakunnassa. Kaikkiaan Suomen keskiajalta tunnetaan 17–18 kiltaa. Kaikkiaan Ruotsin valtakunnan kaupungeissa toimi keskiajalla noin sata kiltaa. Vanhin maininta killasta Suomessa on vuodelta 1347 ja koskee Ulvilan Pyhän Kerttulin (Gertrud) kiltaa. Katoliseen kirkkoon sidoksissa ollut kiltalaitos lakkautettiin Ruotsissa Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1544 ja kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.
Maaseutukillat

Ahvenanmaalla toimi keskiajalla Pyhälle Knuutille omistettu kilta. Sen tarkkaa sijaintia ei tiedetä, mutta kilta on saattanut olla Finströmin kirkon viereiselle Gilleshagen-nimisellä alueella. Kilta on mahdollisesti perustettu jo 1200-luvulla, ja sen sinetti on ainoa Suomessa säilynyt kiltasinetti.
Kaikkein eniten mainintoja maaseutukilloista on Satakunnasta, josta tunnetaan kaikkiaan kuusi kiltaa, Huittisten Sammun kilta, Kokemäen kilta, Koiviston kilta, Suosmeren kilta, Euran kilta ja Nakkilan Villilän kilta (maininta 1492). Varsinais-Suomen maaseudulta tunnetaan ainoastaan Kemiön kilta.
Kaupunkikillat > Turun killat

Turussa toimi keskiajalla ainakin kuusi kiltaa. Nämä olivat Luostarikorttelissa sijainnut Pyhän Nikolauksen kilta (mainittu 1355), Kerttulinmäellä sijainnut Pyhän Kerttulin kilta (mainittu 1439), Kirkkokorttelissa tai Vartiovuorenmäen juuressa sijainnut Kolmen kuninkaan kilta (perustettu 1449), Kirkkokorttelissa sijainnut Pyhän Erasmuksen kilta (mainittu 1466), Luostarikorttelissa sijainnut Pyhän Annan kilta (mainittu 1491) ja Suurtorin varrella sijainnut Pyhän Ursulan kilta (mainittu 1537).
Kaupunkikillat > Porvoon kilta

Porvoosta on lähdemaininta killasta, jonka suojeluspyhimys on tuntematon.
Kaupunkikillat > Ulvilan killat

Ulvilasta tunnetaan kaksi tai kolme kiltaa: Pyhän Gertrudin kilta (maininta 1347), Pyhän Olavin kilta sekä Ulvilan kilta, joka saattaa myös olla jompikumpi edellisistä.
Kaupunkikillat > Viipurin kilta

Viipurista on säilynyt maininta Pyhän Hengen killasta (mainittu 1485).
Pyhän Ursulan killan arvellaan sijainneen Turun Katedralskolanin paikalla olleessa rakennuksessa.
Pohjoinen armeijaryhmä

| --- | --- |
 Wehrmachtin armeijaryhmät 1 
Itärintama : 
Pohjoinen armeijaryhmä: 
Keskustan armeijaryhmä: 
Etelän armeijaryhmä: 
Armeijaryhmä A: 
Armeijaryhmä B: 
Armeijaryhmä Don: 
Armeijaryhmä Etelä-Ukraina: 
Armeijaryhmä Pohjois-Ukraina: 
Armeijaryhmä Kuurinmaa: 
Armeijaryhmä Veiksel: 
Länsirintama : 
Armeijaryhmä A: 
Armeijaryhmä B 1940: 
Armeijaryhmä B 1943–1945: 
Armeijaryhmä C: 
Armeijaryhmä D: 
Armeijaryhmä G: 
Armeijaryhmä H: 
Balkan : 
Armeijaryhmä E: 
Armeijaryhmä F: 
Pohjois-Afrikka  : 
Armeijaryhmä Afrikka: 
Armeijaryhmä Tunisia2 : 
 Office of United States Chief of Counsel For Prosecution of Axis Criminality: AFFIDAVIT TO ACCOMPANY MEMORANDUM ON THE GERMAN GENERAL STAFF AND HIGH COMMAND Last-Modified: 1999/11/17. Nizkor Project. Viitattu 1.4. 2007. (englanniksi)  Steen Ammentorp: Ziegler, Heinz, General of Artillery generals.dk. Viitattu 1.4. 2007. (englanniksi) : 
Pohjoinen armeijaryhmä (saks. Heeresgruppe Nord) oli toisessa maailmansodassa Saksan maavoimien yhtymä, joka koordinoi siihen liitettyjen armeijoiden toimintaa.
Historia

Armeijaryhmä muodostettiin 1. huhtikuuta 1941 nimeämällä uudelleen Armeijaryhmä C ja sen vastuualueeksi määrättiin operaatio Barbarossan pohjoinen rintamanosa. Armeijaryhmän komentajaksi määrättiin sotamarsalkka Wilhelm Ritter von Leeb. Esikunta siirtyi 22. huhtikuuta Dresdenistä vain alle 100 kilometrin päähän Adolf Hitlerin sudenpesästä Waldfriedeniin ottaen samalla alueella jo olevat joukot komentoonsa. Muodostettaessa armeijaryhmään liitettiin kaksi armeijakuntainen (II ja X AK) Itä-Preussin alasektori (esikunta Bartensteinissa), kaksi armeijakuntainen (I ja XXVI AK) 18. armeija (esikunta Königsbergissä), panssariryhmä 4, Elbingissä ollut XXXVIII armeijakunnan esikunta, Marienburgissa ollut XXIII armeijakunnan esikunta sekä selusta-alue 101 (esikunta Stargardissa (nyk. Starogard Gdański)). Huhtikuun puolivälissä armeijaryhmään kuului kaikkiaan 16 jalkaväki-, 3 varmistus- ja 2 panssaridivisioonaa. Neljä divisioonista oli asetettu varmistamaan armeijaryhmän vastuulla ollut 230 kilometriä leveä rintama.
Armeijaryhmän tehtävänä oli tuhota Baltian alueen neuvostojoukot, vallata alueen satamat, joihin sisällytettiin Kronstadt ja Leningrad, ja siten estää Neuvostoliiton laivaston toiminta. Sen tuli lisäksi erillisellä maavoimien esikunnan käskyllä edetä Keskustan armeijaryhmän tukena Smolenskiin. Tehtävänsä toteuttamiseksi armeijaryhmän tuli murtaa vihollisen puolustus ja edetä Dünaburgiin ja oikealla sivustalla etenevien joukkojen tuli ylittää Väinäjoki mahdollisimman pian Opochkan koillispuolella, mikä estäisi vihollisen joukkojen vetäytyminen Baltiasta ja nopeuttaisi Leningradin kukistumista.
Historia > Operaatio Barbarossa

Rykmentinkomentajille annettiin 30. toukokuuta alustavat käskyt hyökkäyksestä ja joukot siirtyivät ryhmitysalueille Memelin ympäristöön 18. kesäkuuta mennessä. Armeijaryhmän joukot vastaanottivat koodisanan Düsseldorf 21. kesäkuuta kello 13, mikä tarkoitti hyökkäyksen aloittamista seuraavana aamuna. Tykistö aloitti 22. kesäkuuta 1941 kello 03.45 tulivalmistelun, joka kesti 45 minuutista kolmeen tuntiin. Tulivalmistelun päätyttyä joukot aloittivat etenemisen.
Vasemmalla sivustalla edennyt marsalkka Georg von Küchlerin johtama Saksan 18. armeija suuntasi kohti Riikaa. Vasemman puoleisena pitkin Itämeren rannikkoa edennyt 291. jalkaväkidivisioona kohtasi 23. kesäkuuta Liepājassa Neuvostoliiton 67. kivääridivisioonan. Saksan 11. jalkaväkidivisioona valtasi Šiauliain 26. kesäkuuta. Ventspils antautui 26. kesäkuuta, jonka jälkeen 61. jalkaväkidivisioona ylitti Väinäjoen 30. kesäkuuta vallaten seuraavana päivänä Riian kohdaten vain vähäistä vastarintaa.
Keskellä armeijaryhmän kärkenä oli kenraalieversti Erich Hoepnerin Saksan 4. panssariryhmä. Raseiniain taistelu oli ensimmäinen suuri taistelu armeijaryhmän vastuualueella ja sen päätyttyä eteneminen jatkui. Joukot loivat 1. heinäkuuta Väinäjoen taakse sillanpääaseman, josta eteneminen jatkui kohti Ostrovia ja edelleen kohti Leningradia.
Oikealla sivustalla eteni kenraalieversti Ernst Buschin johtama Saksan 16. armeija, jonka tehtävänä oli suojata panssariryhmän oikea sivusta, edetä Väinänlinnaan sekä yhteyden pitäminen keskustan armeijaryhmään. Kahdessa päivässä 121. jalkaväkidivisioona eteni Neuvostoliiton 11. armeijan esikuntakaupungin Kaunasin edustalle. Puolustajat olivat tuhonneet Niemen ja Neris-jokien sillat, mutta Saksan X armeijakunnan pioneerit rakensivat uuden 25. kesäkuuta mennessä. Seuraavana päivänä puna-armeija teki vastahyökkäyksen, jonka torjuminen vaati jokaisen miehen. Brandenburg rykmentin miehet valtasivat marssireitillä 24 siltaa, mikä mahdollisti nopean etenemisen. 3.–4. heinäkuuta välisenä yönä 30. jalkaväkidivisioona valtasi Väinäjoen ylittävän sillan lähellä Livania.
Historia > Leningradin piiritys

Neuvostoliiton piiritysrenkaan murtamiseksi keväällä 1942 aloittamat Toropets-Holmin ja Lupanan offensiivit helpottivat painetta Leningradissa. Hyökkäys päättyi kuitenkin tappioon ja koko Andrei Vlasovin johtama Neuvostoliiton 2. iskuarmeija tuhoutui huhtikuun lopulla. Kesällä Adolf Hitler määräsi Saksan 11. armeijan komentajan marsalkka Erich von Mansteinin, joka oli juuri vallannut Sevastopolin, valtaamaan Leningradin. Elokuun lopulla, vain paria viikkoa ennen saksalaisten hyökkäystä, aloitti Olhavan rintama piirityksen murtamiseksi hyökkäyksen Vahriselässä, minkä torjuminen kulutti saksalaisia joukkoja. Stalingradin taistelun vuoksi Saksan maavoimien esikunta keskeytti von Mansteinin hyökkäyksen.
Tammikuussa 1943 Leningradin rintama lännessä ja Olhavan rintama idässä aloittivat  kenraali Georgi Žukovin johdolla operaatio Iskraksi kutsutun hyökkäyksen piirityksen murtamiseksi. Rintamat kohtasivat 18. tammikuuta 1943 avaten maayhteyden piiritettyyn kaupunkiin. Saavutetun menestyksen innoittamana puna-armeija aloitti samalla alueella operaatio Poljarnaja Zvezdan, jonka saksalaisjoukot kuitenkin kykenivät torjumaan. Huhtikuun jälkeen rintama pysyi paikoillaan vuoden loppuun.
Vasta puna-armeijan operaatio Bagration karkotti saksalaiset linnoittamaltaan Leningradin ja Moskovan väliseltä valtatieltä lopettaen 872 päivää kestäneen Leningradin piirityksen 27. tammikuuta 1944.
Historia > Baltian offensiivi

Neuvostoliiton puna-armeija aloitti Baltian alueella suurhyökkäyksen 14. syyskuuta 1944. Rintaman sotatoimet voidaan jakaa Riian offensiiviin (24. syyskuuta – 23. lokakuuta), Tallinnan offensiiviin (17.–26. syyskuuta), maihinnousuihin rannikon saarille (27. syyskuuta – 24. marraskuuta) ja Memelin taisteluun (5.–22. lokakuuta). Saksalaisten vastatoimina olivat operaatiot Cäsar ja Aster, joilla pyrittiin säilyttämään yhteys armeijaryhmien välillä sekä pitämään joukot kasassa. Taisteluiden tuloksena muodostui kaksi mottia Memeliin ja Kuurinmaalle. Suurhyökkäys päättyi 24. marraskuuta.
Historia > Lakkauttaminen

25. tammikuuta 1945 Adolf Hitler uudelleen nimesi armeijaryhmät ja saarretusta pohjoisesta armeijaryhmästä tuli Kuurinmaan armeijaryhmä (saks. Heeresgruppe Kurland). Samassa yhteydessä Keskustan armeijaryhmä nimettiin Pohjoiseksi armeijaryhmäksi ja armeijaryhmä A uudeksi Keskustan armeijaryhmäksi.
Kokoonpano kesäkuu 1941

Komentajana oli marsalkka Wilhelm Ritter von Leeb
XXIII armeijakunta, jalkaväenkenraali Albrecht Schubert
aluehallinto 101, kenraaliluutnantti Franz von Roques
18. armeija, kenraalieversti Georg von Küchler
291. jalkaväkidivisioona, kenraaliluutnantti Kurt Herzog
I armeijakunta, jalkaväenkenraali Kuno-Hans von Both
1. jalkaväkidivisioona, kenraaliluutnantti Philipp Kleffel
11. jalkaväkidivisioona, kenraaliluutnantti Hubert von Boeckmann
21. jalkaväkidivisioona, kenraaliluutnantti Otto Sponheimer
XXVI armeijakunta, tykistönkenraali Albert Wodrig
61. jalkaväkidivisioona, kenraaliluutnantti Siegfried Hänicke
217. jalkaväkidivisioona, kenraaliluutnantti Richard Baltzer
XXXVIII armeijakunta, jalkaväenkenraali Friedrich-Wilhelm von Chappuis
58. jalkaväkidivisioona, kenraaliluutnantti Iwan Heunert
4. panssariryhmä, kenraalieversti Erich Hoepner
SS-divisioona Totenkopf, SS-Obergruppenführer Theodor Eicke
XLI panssariarmeijakunta, panssarikenraali Georg-Hans Reinhardt
1. panssaridivisioona, kenraaliluutnantti Friedrich Kirchner
6. panssaridivisioona, kenraalimajuri Franz Landgraf
36. motorisoitu jalkaväkidivisioona, kenraaliluutnantti Otto Ottenbacher
269. jalkaväkidivisioona, kenraalimajuri Ernst von Leyser
LVI panssariarmeijakunta, jalkaväenkenraali Erich von Manstein
8. panssaridivisioona, kenraalimajuri Erich Brandenberger
3. motorisoitu jalkaväkidivisioona, kenraaliluutnantti Curt Jahn
290. jalkaväkidivisioona, kenraaliluutnantti Theodor Freiherr von Wrede
16. armeija, kenraalieversti Ernst Busch
253. jalkaväkidivisioona, kenraaliluutnantti Otto Schellert
II armeijakunta, jalkaväenkenraali Walter Graf von Brockdorff-Ahlenfeldt
12. jalkaväkidivisioona, kenraalimajuri Walther von Seydlitz-Kurzbach
32. jalkaväkidivisioona, kenraalimajuri Wilhelm Bohnstedt
121. jalkaväkidivisioona, kenraalimajuri Otto Lancelle
X armeijakunta, tykistönkenraali Christian Hansen
30. jalkaväkidivisioona, kenraaliluutnantti Kurt von Tippelskirch
126. jalkaväkidivisioona, kenraaliluutnantti Paul Laux
XXVII armeijakunta, jalkaväenkenraali Mauritz von Wiktorin
122. jalkaväkidivisioona, kenraalimajuri Siegfried Macholz
123. jalkaväkidivisioona, kenraaliluutnantti Walther Lichel