Aleksandr Poležajev
Kirjallinen ura

Vuonna 1826 Aleksandr Poležajev hyväksyttiin Moskovan yliopiston venäläisen kirjallisuuden ystävien seuran jäseneksi. Yliopiston viranomaisten pyynnöstä Poležajev kirjoitti vuonna 1826 oodin: ”Aleksanteri I:n hyväntekeväisyyden muistoksi Moskovan keisarilliselle yliopistolle”, ja valmistujaistilaisuudessa hän luki runonsa ’Nero’ (ven. Гений). Poležajevin satiirinen runo ”Iman-Kozel” (ven. Иман-Козел) juontaa juurensa moskovalaisesta papista tuolloin liikkuneista huhuista.
Aleksandr Poležajevin kohtalossa heijastuu ilmaisuvapauden rajallisuus. Hän oli nuori kirjallisuutta ja kääntämistä harrastava upseeri, joka vuoteen 1826 mennessä sai valmiiksi ”Saška”-nimisen ilkikurisen runoelman. Se oli parodiaa Aleksandr Puškinin ”Jevgeni Onegin” ensimmäisistä luvuista. Tietoisen julkaisukelvotonta tekstiä kopioitiin käsin ja levitettiin maanalaisena kirjallisuutena. Ilmapiiri oli edelleen dekabristikapinan jälkeen kireä, kun käsikirjoitus päätyi Nikolai I:n luettavaksi, ja hän passitti mielestään huonoa makua osoittaneen ja poliittisesti arveluttavan tekijän Kaukasiaan.
Aleksandr Poležajev tunnetaan parhaiten satiirisesta runostaan ”​​Saška”, joka johti vuonna 1826 hänen alentamiseensa Nikolai I:n erityisasetuksella palvelemaan Venäjän armeijassa Kaukasuksella. NIkolai I oli katsonut runon uskaliaaksi teoksi ja dekabristikapinan jatkoksi. Poliisi pidätti Poležajevin, hänet tuotiin keisarin luo ja hänet pakotettiin lausumaan runo ääneen keisarin läsnä ollessa, jonka jälkeen keisari sanoi: ”Annan sinulle mahdollisuuden tehdä parannus asepalveluksen avulla. Oletko valmis palvelemaan sotilaana armeijassa?” Poležajevin ​​armeijapalvelusta ihailivat ne, jotka muutoin eivät olisi pitäneet hänestä.
Tuomiostaan epätoivoisena Poležajev alkoi juoda rankasti ja ”palattuaan jonkin verran humaltuneena kasarmille, ylivääpelin nuhdeltua häntä luvattoman myöhäisestä paluusta, hän vastasi tälle loukkaavasti ja painokelvottomin sanoin”. Vuonna 1828 Poležajev pidätettiin ylivääpelin loukkaamisesta. Hän vietti lähes vuoden kahleissa Moskovan Spasski-kasarmin kellarissa, jossa kirjoitti keisaria kohtaan terävästi hyökkäävän runon ’Vanki’ (ven. Арестант). Nuoren ikänsä vuoksi hän välttyi suuremmalta vastuulta ja hänet lähetettiin suoraan Kaukasiaan kahinoivia vuoristolaisia vastaan taistelevaan Moskovan jalkaväkirykmenttiin.
Poležajev jatkoi satiirien kirjoittamista kuvailemalla Venäjän keisaria ”pyöveliksi” ja ”keisarikorpraaliksi”. 1830-luvun alussa hän läheni radikaaleja. Aleksandr Hertzen muisteli häntä myöhemmin suurella lämmöllä muistelmissaan ”Menneisyyteni ja ajatukseni”. Hänen kirjailijankuvassaan on tyypillisiä byronilaisen sankarin piirteitä, varsinkin uhkarohkeutta. Häntä on väitetty Mihail Lermontovin ja lermontovilaisten sankarien esikuvaksi. Poležajev suoriutui sotilastehtävistään hyvin taisteluissa Tšetšeniassa ja Dagestanissa, ja päällystö puolsi anomuksia, joita hän kirjoitti karkotuksensa lyhentämiseksi. Hänet ylennettiin vuonna 1831 aliluutnantiksi. Nikolai I ei kuitenkaan heltynyt.
Ailahtelevana ja kapinallisena luonteena, joka oli altis juomaan rankasti, Poležajev sekaantui uusiin selkkauksiin. Kolmannen karkotuksen lieventämisanomuksensa laatimisen aikoihin vuonna 1837 hän alkoi juoda hillittömästi, karkasi ja kiinni jäätyään häntä rangaistiin ruoskimalla vitsakimpuilla niin ankarasti, että hänen selästään oli poistettava kirurgisesti oksanpalasia. Hän myös menetti aliluutnantin arvonsa. Sitä seuranneiden kuukausien aikana Aleksandr Poležajevin terveys heikkeni, hän sairastui tuberkuloosiin ja hän menehtyi kahdeksan karkotusvuoden jälkeen 33-vuotiaana Lefortovon sotilassairaalassa tammikuussa 1838. Monet pitivät hänen rangaistustaan kohtuuttomana.