Filosofisia tutkimuksia
Sisältö > Kompleksit ja rakenneosat; katsahdus sääntöihin (§48–54)

Huomautuksessa 48 Wittgenstein esittelee kielipelin, joka sopii Theaitetoksessa esitettyyn näkemykseen peruselementeistä (vrt. §2). Kielessä kuvataan värillisten neliöiden järjestystä jollain pinnalla. Värejä edustavat merkit ”P”, punainen, ”V” vihreä, ”W”, valkoinen sekä ”M”, musta. Wittgenstein kysyy, mitkä ovat tässä kielessä peruselementtejä, ja väittää, että tässä tapauksessa on kaikkein luonnollisinta pitää värillisiä neliöitä perustavimpina yksiköinä. Toisissa olosuhteissa voisimme toki pitää peruselementteinä myös vaikkapa suorakulmioita, jotka muodostavat pareina värillisiä neliöitä tai neliöiden väri- ja muotoelementtejä. Ei ole myöskään ongelmallista, ettemme osaa suoralta kädeltä sanoa, koostuuko ruudukko neljästä vai yhdeksästä eri peruselementistä eli pidetäänkö peruselementteinä eri värejä vai eri neliöitä tai koostuuko kuvaus vastaavasti kirjaintyypeistä vai erillisistä kirjaimista: yksinkertaisten rakenneosien määrittelyssä olennaista on vain se, että ”vältämme väärinkäsitykset kussakin erityistapauksessa”.
Seuraavassa huomautuksessa Wittgenstein palaa huomautuksessa 46 mainitsemaansa Sokrateen ajatukseen, että yksinkertaisia rakenneosia ei voi kuvata vaan pelkästään nimetä. Hän esittää, että yhdestä rakenneosasta koostuvan kompleksin kuvausta, eli rakenneosan nimeä, voidaan pitää kuvauksen rajatapauksena: esimerkiksi tiettyä merkkiä voidaan pitää ”toisella kertaa sana[na], toisella kertaa lause[ena]” (§49), ja se kumpana sitä pidetään, riippuu jälleen pyrkimyksistämme tietyssä tilanteessa. Merkin roolin erilaisista tulkintamahdollisuuksista ei kuitenkaan pidä päätyä esimerkiksi sellaiseen epäilyttävään johtopäätökseen, että lauseet olisivat jossakin rinnakkaisessa todellisuudessa sijaitsevien ideoiden tai ajatusten nimiä. Lopulta Wittgenstein hylkää Sokrateen kannan, että jonkin olion voisi kielessä pelkästään nimetä, koska ”nimeämisellä ei ole tehty vielä mitään” (§49). Nimeäminen ei nimittäin ole kielipelin siirto vaan sanan käytön esivaihe (vrt. §26), kuten shakkinappuloiden asetteleminen laudalle ei ole siirto shakissa, ja sanalla voi olla merkitys vain käyttöyhteydessään eli jossakin kielipelissä.
Huomautuksessa 50 Wittgenstein palaa myös huomautuksessa 46 mainitsemaansa Theaitetoksen ajatukseen, että yksinkertaisiin rakenneosiin ei voida liittää olemassaoloa. Näin olisi, jos olemassaolo määriteltäisiin rakenneosien välisten yhteyksien olemassaoloksi tai -olemattomuudeksi. Filosofian perinteessä vallinnut käsitys olemassaolosta ei kuitenkaan ole tämä, vaan todellisuuden perusosasten on ajateltu olevan olemassa ”itse itsekseen”. Perusteluna Sokrateen kannalle voidaan pitää seuraavaa ajatuskulkua: lause voi olla mielekäs vain, jos sen negaatio on mielekäs; todellisuuden rakenneosasta on mieletöntä sanoa, että se ei ole olemassa, sillä ”sitä ei voisi edes nimetä” (§50), ellei se olisi olemassa, toisin kuin on esimerkiksi Nothungin laita; näin ollen on myös mieletöntä sanoa rakenneosan olevan olemassa.
Wittgenstein kuitenkin esittää rakenneosille analogisen tapauksen: Pariisissa aikoinaan säilytetystä perusmetristä ei ollut mielekästä sanoa, että se on tai ei ole metrin mittainen. Vastaavasti voitaisiin kuvitella, että väreistä olisi olemassa tällaisia perusmalleja, eikä niistä tällöin olisi mielekästä sanoa, että ne ovat tai eivät ole sen värin värisiä, jonka mallina ne toimivat. Wittgensteinin huomautuksen ydin on, että todellisuuden peruselementit, kuten esimerkiksi huomautuksen 48 värineliöt, eivät ole ontologisesti erityisemmässä asemassa kuin perusmetri tai kuvitteelliset värimallit: näillä kaikilla on vain erityinen ”paradigman” rooli niissä kielipeleissä, joissa niitä käytetään. Koska paradigmat eivät ole kielipelissä ”mitään esitettyä, vaan esittämisen väline” (§50), väite, että esimerkiksi paradigman roolissa olevaa värineliötä ei voida nimetä, ellei se ole olemassa, on vain toinen tapa sanoa, että ellei sitä olisi olemassa, sitä ei voitaisi käyttää kielipelissä. Se, ettemme voi liittää värineliöihin olemassaolon määrettä, ei siis johdu maailman rakenteesta, vaan siitä, että nämä oliot ovat osa kieltä (vrt. §16).
Seuraavaksi Wittgenstein palaa huomautuksessa 48 kuvaamaansa kielipeliin. Hän kysyy, millainen on kielipelin sanojen (P, V, W ja M) suhde siinä kuvattaviin värineliöihin. Tähän saatettaisiin vastata, että ihmiset kuvaavat aina esimerkiksi punaista neliötä sanalla ”P” tai että heillä on aina tämän sanan sanoessaan mielikuva punaisesta neliöstä. Ensimmäinen ehdotus täytyy hylätä, koska se ei ota huomioon erehtymisen mahdollisuutta, ja toinen, koska sanan käyttäminen oikein ei vaadi tiettyä mielikuvaa, kuten huomautuksessa 6 todettiin. Koska vastaukset eivät ole tyydyttäviä, kysymystä on Wittgensteinin mukaan ”tarkasteltava läheltä”. Seuraavassa huomautuksessa 52 hän vertaa sanan ja olion vastaavuuden ilmestymisen tutkimista siihen, että tutkisimme, syntyykö ”hiiri itsestään harmaasta rääsyistä ja pölyistä”. Jos uskomme, että näin tapahtuu, on syytä tutkia tarkasti, miten hiiri syntyy, mutta ellemme usko hiirien tai sanojen ja olioiden vastaavuussuhteiden spontaaniin syntymiseen, on tutkiminen turhaa. Wittgensteinin mukaan filosofiassa on kuitenkin jotakin, mikä on ”tällaista yksityiskohtien tarkastelua vastaan”. Hän saattaa viitata tässä Tractatukseen, jossa hän ei tutkinut, miten sanat vastaavat olioita, vaan piti suhdetta itsestään selvänä.
Huomautuksessa 53 Wittgenstein sanoo, että on useita erilaisia olosuhteita, jolloin sanoisimme sanan ja värineliön vastaavan toisiaan ja esittää kaksi mahdollista tapausta: sanoisimme näiden välillä olevan tietyn suhteen esimerkiksi, jos tietäisimme, että ihmiset ovat oppineet sanojen käytön tietyllä tavalla tai jos olisi olemassa taulukko, josta ihmiset olisivat oppineet, mikä sana vastaa mitäkin värineliötä, ja taulukkoa käytettäisiin ratkaisemaan mahdolliset erimielisyydet tiettyjen merkkien ja värien suhteesta. Nämä vastaukset suhdekysymykseen poikkeavat ensin kuvatuista vastauksista siinä, että niissä ei pyritä luonnehtimaan yleistä merkin ja olion vastaavuuden sääntöä, vaan niistä käy ilmi tietty sanan ja olion vastaavuuden tapa.
Edellä mainittua taulukkoa voitaisiin myös käyttää työkaluna kielessä: ihmiset voisivat aina kuvata kompleksin vertaamalla sen rakenneosia taulukossa niihin liitettyihin sanoihin (vrt. §1). Tällöin taulukon rooli tässä kielessä vastaisi muistin ja assosiaation roolia esimerkiksi meidän kielessämme. Taulukkoa voitaisiin nyt pitää kielipelin säännön ilmauksena. On kuitenkin muistettava, että säännöllä voi olla kielipelissä hyvin erilaisia rooleja: sääntö voi olla ”apukeino pelin opetuksessa” (§54), pelin työkalu yllä kuvatulla tavalla tai ei kumpaakaan näistä, vaan se voidaan ”lukea pelin käytännöstä” (§54), kuten luonnonlait luonnosta. Wittgenstein huomauttaa vielä, että se, että pelaajien on mahdollista tehdä pelissä virheitä, ei tee säännön ”lukemista” mahdottomaksi: henkilö, joka ei tunne tämän kyseisen pelin sääntöjä, voi silti tunnistaa virheen pelaajien kaikille virhetoiminnoille luonteenomaisesta käyttäytymisestä.
Wittgensteinin huomautuksessa 48 käyttämä esimerkki ruudukosta, joka voidaan kuvata huomautuksessa esitellyn kielipelin avulla. Tämän ruudukon kuvaus on ”PPMVVVPWW”.