stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dimotikí
Historia > Synty

Dimotikí oli kreikan kielimuotona suoraa jatkumoa bysanttilaisena aikana muodostuneelle puhutulle kreikalle, ja laajassa merkityksessä termillä voidaan viitata kreikan puhekieleen yleensä. Tunnetumman merkityksen nimitys sai 1800-luvun alkupuolella, kun kreikalle alettiin kehittää kirjakieltä. Tuolloin vallitsi erilaisia näkemyksiä siitä, mihin kirjakieli tulisi perustaa. Monet kannattivat kirjakielen perustamista suoraan klassiseen kreikkaan. Realistisemmin ajatelleet kannattivat klassisesta kreikasta ja puhekielestä otettujen piirteiden yhdistelemistä, ja tältä pohjalta kehitettiin katharévousa-kirjakieli. Jotkut kannattivat sen sijaan puhekielen käyttöä sellaisenaan kirjakielenä. Varhaisin nimityksen dimotikí käyttö tällaisen kielimuodon nimenä tunnetaan Panagiótis Kodrikákselta vuodelta 1818.
Merkittäviä varhaisia dimotikín käyttäjiä oli runoilija Dionýsios Solomós. Hän arvosteli vuonna 1824 katharévousaa, kytkien kansankielen Kreikan vapaussodan sankareihin: ”Menkää ja etsikää sotasankarit, tuntekaa heidän haavansa (λαβωματιές, lavomatiés) ja kertokaa heille, että heidän tulisi kutsua niitä sanalla τραύματα (tráfmata)”.
Vielä 1800-luvun alkupuolella dimotikí ei nauttinut vielä kovin laajaa suosiota, sillä kieltä kehittäneet oppineet osasivat yleensä itse klassista kreikkaa, ja pitivät usein kansankieltä turmeltuneena ja katsoivat siinä olevan liikaa vaikutteita turkista, albaniasta, italiasta ja muista kielistä. Siksi kiinnostus suuntautui alkuvaiheessa kielen ”puhdistamiseen”, mihin katharévousan nimikin viittaa. Kreikan itsenäistyttyä katharévousasta tuli uuden valtion käyttämä kielimuoto. Myös proosakirjailijat käyttivät yleensä katharévousaa, ja vaihtoivat tyylin dimotikíksi lähinnä kuvatessaan kansan puhetta tai tavoitellakseen maalaistunnelmaa.
Dimotikí oli kuitenkin erityisesti runoilijoiden käytössä, ja monet halusivat osoittaa, että sillä pystyttiin kirjoittamaan minkälaista runoutta tahansa. Merkittävä askel dimotikílle oli se, kun Kreikan kansallislauluksi valittiin vuonna 1863 Solomóksen dimotikíksi jo vuonna 1823 kirjoittaman runon kaksi ensimmäistä säkeistöä.
Siinä missä katharévousa pyrki palauttamaan kielen mahdollisimman lähelle klassista kreikkaa, dimotikín kannattajat argumentoivat kielen luonnollisen jatkumon puolesta, ja halusivat osoittaa kansan puhekielen olevan oikeaoppista kreikkaa. Ajatusta tuettiin myös kielentutkimuksen kehittymisellä.
Historia > Nykyisin

Vaikka dimotikí ”voitti” kielikiistan, nykyinen kreikan kirjakieli ei kuitenkaan ole alkuperäistä dimotikía, vaan ennemminkin sekoitus dimotikía, erityisesti sellaisena kuin sitä puhutaan Ateenassa, sekä katharévousasta tulleita vaikutteita. Voidaankin sanoa, että nykyinen dimotikí on ikään kuin suodatettu katharévousan läpi. Ajan kuluessa kielimuoto on omaksuttu eri puolilla Kreikkaa paikallisten dimotikín variaatioiden tilalle.
Kielikiistan jälkeenkin kielessä on tapahtunut muutoksia. Eräs merkittävä uudistus oli, että Andréas Papandréoun hallitus yksinkertaisti kreikan oikeinkirjoitusta vuonna 1982 poistamalla polytonisen ortografian käytöstä. Nykyisestä kirjakielestä käytetään joskus nimitystä nykykreikkalainen yleiskieli (Νεοελληνική Κοινή, Neoellinikí Koiní).
Joe DiMaggio

Joe DiMaggio vuoden 1937 All-Star-ottelussa.
Joseph Paul ”Joe” DiMaggio (25. marraskuuta 1914 – 8. maaliskuuta 1999) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja ja yksi lajin historian suurimmista pelaajista. Hän edusti New York Yankeesia.
Nuoruus

Joe DiMaggio syntyi Martinezissa Kaliforniassa amerikansisilialaisille siirtolaisvanhemmille. Hän oli yhdeksästä lapsesta kahdeksas. Hänen vanhempansa, ravustaja Giuseppe ja Rosalia, olivat syntyneet Italiassa ja muuttaneet Kaliforniaan 1900-luvun alussa. Perhe muutti San Franciscoon, kun Joe oli vielä vauva. Joen veljistä myös Vincent ja Dominic pelasivat aikuisina baseballia ammattilaisina.
DiMaggio jätti high schoolin kesken ja pääsi Pacific Coast Leaguessa pelanneen San Francisco Sealsin joukkueeseen kauden 1932 viimeisiin peleihin. Seuraavalla kaudella DiMaggiosta tuli joukkueensa lyöjätähti. New York Yankees varasi DiMaggion Sealsista 25 000 dollarilla, mutta antoi pojan pelata Sealsissa vielä yhden kauden saadakseen kokemusta. Toisella täydellä kaudellaan DiMaggio saavutti lyöntikeskiarvon .398, löi 34 kunnaria ja valittiin sarjan parhaaksi pelaajaksi.
Ura MLB:ssä

DiMaggio pelasi Yankeesin riveissä ensimmäisen American League -ottelunsa 3. toukokuuta 1936. Hän aloitti uransa vahvasti, ja Yankees voitti kauden päätteeksi Major Leaguen mestaruuden World Series -loppuottelusarjassa. Vahvakätinen DiMaggio löi ensimmäisellä kaudellaan 125 juoksua ja 29 kunnaria.
DiMaggion koko uran ehkä paras kausi oli vuonna 1937, kun hän sai lyöntikeskiarvokseen .346, ja hän löi 167 juoksua ja 46 kunnaria sekä juoksi itse 151 juoksua. Yankees voitti jälleen mestaruuden.
Seuraavien viiden kauden aikana DiMaggio vankisti asemansa sarjan parhaana lyöjänä. Kaudella 1941 DiMaggio onnistui lyömään ennätyksellisesti 56 perättäisessä ottelussa. American Leaguen parhaaksi pelaajaksi DiMaggio valittiin vuosina 1939 ja 1941, ja kauden all-stars-miehistöön hän pääsi jokaisella kaudellaan. Lyöntitaitojensa lisäksi DiMaggio oli hyvä myös ulkopelaajana, heittäjänä ja juoksijana.
Toisen maailmansodan lopulla DiMaggio liittyi liikuntakouluttajana ilmavoimiin asemapaikkanaan Havaiji, Santa Ana ja Atlantic City. Hän ei joutunut kertaakaan taisteluun, mutta jätti baseballkaudet 1943–1945 väliin.
Sodan jälkeen DiMaggio ei enää saavuttanut aiempia tehojaan. Hän kärsi useista pitkittyneistä vammoista ja muista terveysvaivoista. Kausi 1948 oli kuitenkin ehjä, ja DiMaggio voitti American Leaguen kunnaritilaston ja juoksutilaston. Seuraavasta kaudesta Yankees maksoi DiMaggiolle ennätykselliset 100 000 dollaria. Kantapäävamma piti hänet kuitenkin ulkona kauden alkupuolen peleistä.
DiMaggio pelasi vielä kaudet 1950 ja 1951, minkä jälkeen hän lopetti peliuransa. Hänen lyöntikeskiarvonsa koko uransa ajalta oli .325, ja hän löi yhteensä 361 kunnaria. Hän voitti 13 kautensa aikana kymmenen American Leaguen mestaruutta.
Uran jälkeen

Aktiiviuransa lopetettuaan DiMaggio meni naimisiin elokuvanäyttelijä Marilyn Monroen kanssa 1954, mutta he erosivat jo yhdeksän kuukauden kuluttua. DiMaggio ja Monroe tapailivat kuitenkin erosta huolimatta ajoittain toisiaan, ja vähän ennen Monroen kuolemaa DiMaggio kertoi ystävilleen että he aikoivat mennä uudelleen naimisiin.
DiMaggio työskenteli uransa jälkeen hyväntekeväisyyden parissa sekä eri yritysten PR-miehenä. Hän palasi Yankeesiin vuonna 1961 useaksi kaudeksi kevätkausivalmentajaksi. Vuonna 1969 Oakland Athletics palkkasi DiMaggion varapuheenjohtajakseen ja valmentajakseen.
DiMaggio kuoli keuhkosyöpään 8. maaliskuuta 1999 84-vuotiaana.
Jälkimaine ja tunnustukset

Joe DiMaggiota pidetään yhtenä baseballin historian suurista pelaajista. Hänet valittiin MLB:n parhaaksi pelaajaksi vuosina 1939, 1941 ja 1947, ja hänet nimitettiin Baseball Hall of Fameen vuonna 1955. Vuonna 1969 hänet äänestettiin suurimmaksi elossa olevaksi pelaajaksi.
DiMaggio palkittiin ansioistaan urheilijana Yhdysvaltain presidentin myöntämällä kunniamerkillä Presidential Medal of Freedom.
DiMaggio nousi Yhdysvalloissa myös kulttuurisankariksi, ja hänet mainitaan esimerkiksi Ernest Hemingwayn pienoisromaanissa Vanhus ja meri (1952) sekä useissa lauluissa, kuten  Simon & Garfunkelin ”Mrs. Robinson”, Billy Joelin ”We Didn’t Start The Fire”, John Fogertyn ”Centerfield” sekä Asian ”Joe Di Maggio’s Glove” (2014).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joe DiMaggio Wikimedia Commonsissa
Official Joe DiMaggio Website (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  NARA  SNAC 2  IdRef 
DiMaggio uransa huippukaudella vuonna 1941. DiMaggio valittiin peliuransa aikana useasti Yhdysvaltain parhaiten pukeutuvien miesten listalle.
DiMaggio vaimonsa Marilyn Monroen kanssa vuonna 1954.
Joe DiMaggion muistolaatta Baseball Hall of Famessa.
Joe DiMaggio (oikealla) ja presidentti Ronald Reagan kättelevät (1981).
Dipikryyliamiini

| Dipikryyliamiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2,4,6-trinitro-N-(2,4,6-trinitrofenyyli)aniliini
CAS-numero:  131-73-7
PubChem CID:  8576
SMILES:  C1=C(C=C(C(=C1[N+](=O)[O-])NC2=C(C=C(C=C2[N+](=O)[O-])[N+](=O)[O-])[N+](=O)[O-])[N+](=O)[O-])[N+](=O)[O-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C12H5N7O12
Moolimassa:  439,23 g/mol
Sulamispiste:  243,5-244,5 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,653 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Dipikryyliamiini eli heksanitrodifenyyliamiini, heksiitti tai heksiili (C12H5N7O12) on difenyyliamiinin nitrattuihin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä on käytetty apuräjähteenä muun muassa toisessa maailmansodassa ja nykyään sitä käytetään reagenssina analyyttisessä kemiassa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa dipikryyliamiini on keltaista tai ruskehtavaa kiteistä ainetta. Yhdiste ei liukene veteen, etanoliin tai dietyylieetteriin, mutta hieman asetoniin ja kloroformiin sekä väkevään etikkahappoin, typpihappoon ja happaman luonteensa vuoksi emäsliuoksiin. Yhdiste muodostaa veteen liukenemattomia kaliumin, cesiumin, rubidiumin, elohopean ja lyijyn ionien kanssa. Yhdiste räjähtää helposti kuumennettaessa muodostaen hiilimonoksidia, vetyä ja typpeä. Räjähdysnopeus on 7 150–7 200 m/s. Dipikryyliamiini voi räjähtää myös iskun vaikutuksesta. Aine on myrkyllistä ja voi syövyttää ihoa ja limakalvoja.
Valmistus ja käyttö

Tyypillisimmin dipikryyliamiinia valmistetaan 2,4-dinitroklooribentseenin ja aniliinin välisellä reaktiolla, jonka tuote 2,4-dinitrofenyyliamiini nitrataan dipikryyliamiiniksi. Muita tapoja yhdisteen syntetisoimiseksi ovat difenyyliamiinin tai 2,4,4',6-tetranitrodifenyyliamiinin nitraus.
Dipikryyliamiinia on aikaisemmin käytetty räjähdysaineena ja ensimmäiset raportit tästä käytöstä ovat vuodelta 1891. Toisessa maailmansodassa yhdistettä käytettiin räjähdysaineena vedenalaisissa pommeissa yhdessä trinitrotolueenin ja alumiinijauheen kanssa. Yhdisteen myrkyllisyyden ja värillisyyden vuoksi siitä on luovuttu ja sen on korvattu muilla räjähteillä kuten HBX-räjähteillä, jotka sisältävät heksogeenia ja trinitrotolueenia. Dipikryyliamiinin ammoniumsuolaa on käytetty keltaisena väriaineena. Nykyään pikryyliamiinin käyttökohteita ovat alkalimetalleista kaliumin, rubidiumin ja cesiumin sekä elohopean ja lyijyn yhdisteiden tunnistus ja gravimetrinen ja spektrofotometrinen määritys sekä alkaloidien saostaminen.
Dragutin Dimitrijević

| Dragutin Dimitrijević Драгутин Димитријевић |
| --- | --- |
 Dragutin Dimitrijević noin vuonna 1900.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. elokuuta 1876 Belgrad
Kuollut: 27. kesäkuuta 1917 (40 vuotta) Thessaloniki
Ammatti:  Tiedustelujohtaja
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Serbia
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota
Sotilasarvo:  eversti
 Nimikirjoitus
Dragutin Dimitrijević (serb. Драгутин Димитријевић, salanimi Apis; 17. elokuuta 1876 Belgrad – 27. kesäkuuta 1917 Thessaloniki, Kreikka) oli serbialainen upseeri ja tiedustelujohtaja, joka toimi kiihkokansallismielisen Musta käsi -salaseuran puheenjohtajana. Hänen ja eräiden muiden upseerien yhteys 28. kesäkuuta 1914 Sarajevossa tapahtuneeseen Itävalta-Unkarin kruununprinssi Frans Ferdinandin salamurhaan johti ensimmäisen maailmansodan puhkeamiseen. Serbian hallitus suojeli pitkään Dimitrijevićiä, mutta kääntyi vuonna 1917 häntä vastaan, jolloin hänet tuomittiin näytösoikeudenkäynnissä kuolemaan ja teloitettiin.
Varhaisempi ura

Dimitrijević syntyi Belgradissa 17. elokuuta 1876. Hänen isänsä oli käsityöläinen, ja hän suoritti opintonsa kymnaaseissa Nišissä ja Belgradissa. Dimitrijević hyväksyttiin Serbian sotilasakatemiaan 18-vuotiaana, ja hän valmistui sieltä erinomaisen arvosanoin. Hän kohosi jo hyvin nuorena upseerina Serbian yleisesikuntaan. Dimitrijević oli useiden muiden upseerien mukana suunnittelemassa vuonna 1901 epäsuositun kuningas Aleksanteri I:n salamurhaa. Suunnitelma toteutettiin kesäkuussa 1903. Kuningas Aleksanterin ja kuningatar Dragan surmaamisen yhteydessä Dimitrijevićia ammuttiin useita kertoja. Kolmea luotia ei koskaan poistettu hänen kehostaan, mutta hän jäi henkiin. Salamurhaan osallistuneet upseerit saivat pian Serbian armeijan johtoonsa. Dimitrijevićista tuli sotilasakatemian taktiikan professori, ja vuonna 1913 hänet nimitettiin yleisesikunnan tiedusteluosaston johtajaksi. Hän kunnostautui tehtävässään Balkanin sotien aikana 1912–1913.
Frans Ferdinandin salamurha

Dimitrijević oli vuonna 1911 perustetun Ujedinjenje ili Smrt (”Yhdistyminen tai kuolema”) -nimisen kansallismielisen salaseuran johtaja ja perustajajäsen. Järjestö tunnettiin paremmin nimellä Crna Ruka (”Musta käsi”), ja sen tavoitteena oli toteuttaa väkivaltaisia iskuja Suur-Serbian luomiseksi. Dimitrijević käytti järjestön johtajana salanimeä Apis eli ”pyhä härkä”. Serbinationalistien kiinnostuksen pääkohteena oli Itävalta-Unkarille kuuluneen Bosnian ”vapauttaminen”, ja Dimitrijević uskoi arkkiherttua Frans Ferdinandin murhan palvelevan tätä tavoitetta. Dimitrijević oli vuonna 1911 laatinut epäonnistuneen suunnitelman keisari Frans Joosefin salamurhaamiseksi, mutta sen jälkeen hänen huomionsa kääntyi Frans Ferdinandiin, jonka ajama Itävalta-Unkarin muuttaminen liittovaltion suuntaan olisi toteutuessaan vähentänyt Suur-Serbia-ajatuksen kannatusta Bosnian serbien keskuudessa.
Dimitrijevićin uskotaan olleen merkittävässä roolissa arkkiherttuan murhan suunnittelussa vuonna 1914. Serbian pääministeri Nikola Pašić sai vihiä suunnitelmasta ja yritti estää sen toteutumisen varoittamalla Itävalta-Unkarin hallitusta, mutta hänen varoitusviestiään ei ymmärretty. Pašićin antamasta pidätysmääräyksestä huolimatta kolmekin salaliittolaista pääsi livahtamaan Serbiasta rajan yli Bosniaan Frans Ferdinandin vierailun alla. Murhan toteutti lopulta bosnialainen serbiopiskelija Gavrilo Princip, joka oli Mustan käden jäsen. Itävallan viranomaiset saivat pian selville, että attentaatilla oli salaseuran kautta yhteyksiä Serbian sotilasjohtoon ja myös Dimitrijevićin nimi tuli heidän tietoonsa. Seurauksena oli Itävalta-Unkarin ja Serbian välinen selkkaus, joka johti edelleen maailmansodan syttymiseen, sillä Pašićin hallitus kieltäytyi luovuttamasta mahdollisia epäiltyjä Itävaltaan vedoten Serbian suvereeniuteen.
Myöhemmät vaiheet

Dimitrijević oli pitkään Serbian johdon suojeluksessa, koska vuoden 1903 vallankaappauksella valtaan päässyt Karađorđevićin hallitsijasuku oli hänelle kiitollisuudenvelassa. Vielä Serbian kärsittyä sodassa tappion ja maan hallituksen evakuoitua Belgradin Dimitrijević sai 1916 ylennyksen everstiksi, mutta pian sen jälkeen pääministeri Pašić määräsi Musta käsi -järjestön lakkautettavaksi. Lokakuussa 1916 Dimitrijević menetti asemansa tiedustelujohtajana ja hänet siirrettiin Thessalonikan rintaman esikuntaan. 28. joulukuuta Dimitrijević pidätettiin.
Ei tiedetä varmasti, miksi Pašić ja sijaishallitsijana toiminut prinssi Aleksanteri kääntyivät Mustaa kättä vastaan, mutta joka tapauksessa järjestö ja sen johtajat päätettiin eliminoida. Erään teorian mukaan syynä oli toteutumaton ajatus erillisrauhan neuvottelemisesta Itävalta-Unkarin kanssa. Dimitrijevićiä ja viittä muuta upseeria syytettiin salaliitosta ja kaappaushankkeesta. Oikeudenkäynti pidettiin Thessalonikissa Kreikassa, jossa Serbian hallitus tuolloin toimi maanpaossa. Dimitrijevićia ja muita syytettiin prinssi Aleksanterin salamurhan suunnittelusta, mutta ei kuningas Aleksanteri I:n murhasta vuonna 1903 tai Frans Ferdinandin murhasta vuonna 1914. Kolmen kuukauden oikeudenkäynnin jälkeen Dimitrijević todettiin syylliseksi ja tuomittiin kuolemaan 18. kesäkuuta 1917. Hänet teloitettiin ampumalla kahdeksan päivää myöhemmin Serbian liittolaismaiden Venäjän ja Yhdistyneen kuningaskunnan vastalauseista huolimatta. Häntä kohti jouduttiin ampumaan 20 laukausta, ennen kuin hänet todettiin kuolleeksi.
Vuonna 1953 Belgradissa pidetyssä näytösoikeudenkäynnissä Dimitrijevićin juttu käsiteltiin uudelleen ja hänet julistettiin syyttömäksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dragutin Dimitrijević Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef 
Musta käsi -salaseuran jäseniä ryhmäkuvassa. Vasemmanpuoleinen makaava mies on Dimitrijević.
Disyaani

| Disyaani |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  460-19-5
PubChem CID:  9999
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  (CN)2
Moolimassa:  52,04 g/mol
Sulamispiste:  –27,9 °C
Kiehumispiste:  –20,7 °C
Tiheys:  0,9577 g/cm3 (nesteytetty)
Disyaani eli syaani eli syanogeeni (CN)2 on yksi syaaniyhdisteistä, joka voidaan luokitella myös yhdeksi nitriileistä.
Disyaani on erittäin myrkyllinen kaasu, joka muistuttaa kemiallisesti alkuaineiden jaksollisen järjestelmän 17. ryhmän halogeeneja ja sitä voidaankin pitää yhtenä niin kutsutuista pseudohalogeeneista. Disyaanikaasua muodostuu, kun jalojen metallien syanidit hajaantuvat niitä kuumennettaessa, esimerkiksi:
2 AgCN (s) → 2 Ag (s) + (CN)2 (g)
Tai:
Hg(CN)2 (s) → Hg (s) + (CN)2 (g)
Hydroksidien ja disyaanin välisessä reaktiossa muodostuu syanideja ja syanaatteja.
(CN)2 + 2 NaOH → NaCN + NaCNO + H2O
Aiheesta muualla

Disyaanin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Cyanogen (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Cyanogen (englanniksi)
Ditianoni

| Ditianoni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  5,10-dioksobentso[g][1,4]bentsoditiini-2,3-dikarbonitriili
CAS-numero:  3347-22-6
PubChem CID:  18771
SMILES:  C1=CC=C2C(=C1)C(=O)C3=C(C2=O)SC(=C(S3)C#N)C#N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C14H4S2N2O2
Moolimassa:  296,332 g/mol
Sulamispiste:  225 °C 
Tiheys:  1,58 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Ditianoni (C14H4S2N2O2) on antrakinonijohdannaisiin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään maataloudessa fungisidina.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa ditianoni on ruskeaa kiteistä ainetta. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee esimerkiksi asetoniin, dioksaaniin, kloroformiin ja tolueeniin. Ditianoni tehoaa useisiin sieniin. Fungisidiset ominaisuudet perustuvat sienten soluseinän heikentymiseen.
Ditianonin synteesin ensimmäisessä vaiheessa hiilidisulfidi reagoi syanidien kanssa dimerkaptomaleiinidinitriiliksi. Seuraavassa vaiheessa tämä yhdiste reagoi 2,3-dikloorinaftokinonin kanssa muodostaen ditianonia.
Ditianonia käytetään muun muassa omenoiden, päärynöiden, kahvin, viiniköynnösten ja vihannesten sienitautien torjuntaan. Se on hyväksytty käytettäväksi kasvinsuojeluaineena muun muassa Euroopan unionin alueella
Djaba

| Djaba Yaba |
| --- | --- |
 Djaba
 Koordinaatit: 21°4′42″N, 12°16′11″E 
Valtio:  Niger
Alue:  Agadez
Departementti:  Bilma
Kunta:  Djado
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kylä
Väkiluku (2001):  196
Aikavyöhyke:  UTC+1
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Djaba tai Yaba on kylä Nigerin Agadezin alueen Bilman departementin Djadon kunnassa. Se sijaitsee Djadon keidasalueella 15 kilometriä Chirfasta pohjoiseen. Vuonna 2001 kylässä oli 196 asukasta.
Djabassa on kaksi muinaista rauniokaupunkia. Niistä toinen on Djadon linnoituksen ikäinen, kun taas vanhempi on lähes kokonaan hävinnyt. Taatelipalmulehdon keskellä on hylättyjä suolalouhoksia.
Afrikan historia

Afrikkalaisia valtakuntia 2000 vuoden aikana ennen eurooppalaisten tuloa 1500-luvulla.
Afrikan historia on, esihistoria mukaan lukien, yhtä pitkä kuin ihmiskunnankin historia, sillä ihminen on lähtöisin Afrikasta. Saharan aavikon kuivuminen yli 4 000 vuotta sitten jakoi Afrikan pohjoiseen ja eteläiseen osaan, jotka kehittyvät sen jälkeen melko erillään toisistaan. Pohjois-Afrikan merkittävin valtakunta oli Niilin laaksoon syntynyt faaraoiden Egypti. Saharan eteläpuolella oli keskiajalla suuria valtakuntia, mutta eurooppalaisille Afrikan sisäosat pysyivät melko tuntemattomina aina 1800-luvulle asti. Afrikan historiaan vaikuttavia tapahtumia ovat olleet muun muassa arabivalloitukset pohjoisessa 600-luvulla ja siirtomaa-aika 1880-luvulta 1900-luvun puoliväliin.
Esihistoria

Afrikan esihistoria alkaa aiemmin kuin minkään muun mantereen, koska ihmislajin kehitys sai alkunsa Afrikassa. Fossiililöydöt osoittavat nykyisen kaltaisen ihmisen eli homo sapiensin eläneen Itä-Afrikassa noin 120 tuhatta vuotta sitten.
Saharan eteläpuolisten alueiden tärkein viljalaji on aina ollut hirssi. Muita merkittäviä viljelyskasveja kuten jamssia, riisiä, banaania ja kookospalmua on viljelty parin tuhannen vuoden ajan. Tuhansien vuosien ajan ennen ajanlaskun alkua oli Afrikassa kasvatettu pitkäsarvista ja lyhysarvista karjarotua. Keski-Afrikan länsiosissa tsetsekärpänen ja Kongon allas olivat pysäyttäneet karjan leviämisen. Nuorempia karjarotuja Afrikassa ovat intialainen seebu ja risteytyksenä syntynyt sanga.
Väestöhistoria

Afrikan pitkässä väestöhistoriassa näkyy sekä muuttoliikeitä että kansojen välistä kanssakäymistä. Pohjois-Afrikan berberien esi-isät tulivat mesoliittisen kauden alkuun mennessä luultavasti Aasiasta Suezin kautta. Lisäksi heitä vaaleampia Cro-Magnonin ihmisiä saapui alueelle Pyreneiden niemimaan kautta. Karthagon, kreikkalaisten, Rooman ja Bysantin valta ei jättänyt Pohjois-Afrikkaan paljonkaan väestöbiologisia jälkiä kuten ei myöskään arabiekspansion ensimmäinen vaihe 600-luvulla. Pysyvä arabiasutus seudulle tuli vasta seuraavassa arabiaallossa, mikä myös johti berberien ja arabien risteytymiseen. Egyptissä Saharan kuivuminen vuodesta 5500 eaa. alkaen johti vaaleiden pohjoisafrikkalaisten ja eteläisempien negridikansojen biologisen vuorovaikutuksen vähenemiseen.
Saharan eteläpuoleisessa Afrikassa on tapahtunut muuttoliikkeitä, joiden seurauksena väestö on sekoittunut ja monimuotoistunut fysiologisesti sopeutuessaan mantereen erilaisiin olosuhteisiin. Niin sanotut negridit, jotka ovat nykyinen Afrikan pääväestö, ovat mahdollisesti nuorin muunnos Saharan eteläpuolen kantaväestöstä. He levittäytyivät aikoinaan bantuekspansiossa Länsi-Afrikan eteläosista ja Länsi-Sudanista Afrikan pääväestöksi ja syrjäyttivät Afrikan eteläpuoliskon vanhemmat väestöt pygmit ja khoisanit.