stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oppenauer-hapetus
Reagenssit ja mekanismi

Oppenauer-hapetusta käytetään yleensä vain sekundääristen alkoholien hapettamiseen ketoneiksi. Reaktion olosuhteissa primääriset alkoholit kyllä hapettuvat aldehydeiksi, mutta ne usein reagoivat edelleen esimerkiksi aldoliadditiolla tai Tishchenko-reaktiolla. Ketoneille nämä sivureaktiot eivät tapahdu yhtä helposti. Oppenauer-hapetuksessa hapettimena käytetään tyypillisimmin asetonia tai metyylietyyliketonia, mutta myös esimerkiksi sykloheksanonia tai 1,4-bentsokinonia voidaan käyttää. Katalyyttinä reaktiossa käytetään yleisimmin alumiini-isopropoksidia tai alumiini-isobutoksidia. Oppenauer-reaktio on selektiivinen ja hapettaa ainoastaan hydroksyyliryhmät ja muut helposti hapettuvat ryhmät eivät reagoi. Reaktio soveltuu myös käytettäväksi happoherkkien lähtöaineiden, esimerkiksi steroidien, hapettamiseen.
Oppenauer-hapetuksen reaktiomekanismi on samankaltainen Meerwein–Ponndorf–Verley-pelkistyksen kanssa. Ensimmäisessä vaiheessa alkoholista muodostuu alkoksidi, joka koordinoituu alumiinin kanssa. Hapettimena toimiva ketoni koordinoituu myös alumiiniin ja muodostuu rengasrakenteinen siirtymätila. Siirtymätilan purkautuessa alkoksidi luovuttaa protonin ketonin karbonyyliryhmälle. Tällöin alkoksidi hapettuu karbonyyliyhdisteeksi ja ketoni pelkistyy sekundääriseksi alkoholiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oppenauer-hapetus Wikimedia Commonsissa
Operaatio Ramadan

Operaatio Ramadan oli Iranin heinäkuussa vuonna 1982 Basran lähellä tekemä yritys tunkeutua syvälle Irakiin ja kukistaa se. Kooltaan hyvin laaja hyökkäys oli yksi Irakin–Iranin sodan suurimpia taisteluja. Hyökkäys aiheutti suuria tappioita molemmille osapuolille, ja aloitti Iranin taisteleville armeijoille tuhoisten, loppujen lopuksi tuloksettomien, ihmisaaltohyökkäyksien sarjan Irakiin.
Iran oli ennen taistelua kyennyt ajamaan Irakin joukot pääosin maaperältään. Iranin hyökkäyksen tarkoituksena oli loppujen lopuksi vallata Basra ja raivata tietä marssille Bagdadiin. Tällöin hyökkäys pyrki Irakin lyömiseen. Itse operaatiolla oli määrä vallata 1 600 km2 alue.
Vaikka jotkut upseerit vastustivat hyökkäystä syvälle Irakiin muun muassa siihen vedoten, että arabimaat kääntyisivät voimakkaasti Irania vastaan, sotainnostus voitti. Ennen hyökkäystä molemmat osapuolet tulittivat toisiaan jonkin aikaa tykeillä. Irak oli linnoittanut Basran seudun rintaman erittäin vahvasti ja tiesi Iranin hyökkäävän, koska siitä oli usein kerrottu Iranin radiossa.
Hyökkäys

13. heinäkuuta 1982 Iranin linjoilla radiosta kuului seuraava viesti: Ya Saheb ez-Zaman! Ya Saheb ez-Zaman!, mikä tarkoittaa: ”Sinä poissaoleva imaami”. Se oli salakielellä käsky aloittaa hykkäys. Yli 10 000 Iranin Pasdaran- ja Basij-joukkojen jäsentä sekä kuusi vajaavahvuista vakinaisen armeijan divisioonaa tunkeutuivat rintamalinjalla. Iranin hyökkäävät joukko-osastot olivat muun muassa 16., 88., 92. panssaroidut divisioonat sekä 21. ja 77. jalkaväkidivisioonat.
Osin lapsisotilaista koostuvat huonosti koulutetut Pasdaran/Basij-joukot vapaaehtoisjoukot kulkivat miinakenttiin ja raivasivat tien auki Chieftain-panssareille. Näin iranilaiset murtautuivat Irakin puolustuslinjan läpi. Toisaalta Iranilla oli pulaa panssareista, ja sen joukoissa oli kevein singoin aseistettuja panssarintorjuntaryhmiä. Iranilaiset joutuivat lähitaisteluun Irakin joukkojen kanssa muun muassa heitellen kranaatteja Irakin panssareihin. 8. päivänä Iranin joukot olivat kyenneet etenemään noin 16 km ja vallanneet monia siltoja. Nyt iranilaiset olivat osin saarroksissa irakilaisten pihdeissä.
Irakin vastaus tähän alussa menestyneeseen ihmisaaltohyökkäyksen oli muun muassa käyttää helikoptereita, joista muun muassa ammuttiin ohjuksia Iranin mekanisoidun jalkaväen asemiin. Irakin ”metsästysryhmissä” käyttämät helikopterit olivat tyyppiä Mi-25 ja Aerospatiale Gazelle ja niistä panssareita vastaan ammutut ohjukset tyyppiä Euromissile HOT. Irakin joukot pystyivät aseillaan aiheuttamaan asemiinsa kaivautuville iranilaiselle valtavat tappiot tekemällä iranilaisten joukkojen huollon ja keskittämisen vaikeaksi. Irakilaisten tappiot olivat myös suuret. Irakilaiset käyttivät iranilaisia vastaan muun muassa kyynelkaasua.
Toinen vaihe

16. heinäkuuta Iranin joukot hyökkäsivät taas hieman pohjoisempana, onnistuen ajamaan Irakin joukot siellä kokonaan maaperältään. Lopulta iranilaiset etenivätkin kahdeksan kilometrin päähän Basrasta. Tällöin tosin hyökkääjien kolmella puolella odottavat Irakin joukot kykenivät panssareineen ja konekivääreineen pysäyttämään hyökkääjät. Suurin osa hyökkääjistä kuoli, joista vain osa jäi vangiksi. Samaan aikaan Irakin ja Iranin hävittäjälentokoneet kävivät keskenään ilmataisteluja.
Tulos ja arviointia

Kolme samanlaista hyökkäystä Khorramshahr-Bagdadin tiellä epäonnistuivat samana vuonna. Kostoksi Irak hyökkäsi samana vuonna Iranin asemiin onnistuen palauttamaan Iranin aiemmin valtaamaa maaperää takaisin, kärsien hyvin suuria tappioita
Operaatio Ramadan oli yksi suurimmista taisteluista toisen maailmansodan jälkeen. Siinä kuoli 80 000, haavoittui 200 000 ja vangiksi jäi 45 000. Iranin kannalta operaatio Ramadan oli paha epäonnistuminen, jonka syinä oli muun muassa huono johtaminen, strategia, kalusto sekä koulutus. Irakin joukkojen alhaisesta taistelumoraalista huolimatta heillä oli Iranin joukkoja parempi aseistus, johto ja koulutus. Irak oli myös vuosia aiemmin huolellisesti varautunut Iranin mahdolliseen hyökkäykseen. Muun muassa sen sotilaat olivat rakentaneet maiden rajalle maavalleista, juoksuhaudoista, miinakentistä ja konekivääreistä koostuvia puolustusasemia.
Iran onnistui valtaamaan pienen määrän Irakin aluetta, mutta laajemmassa mitassa taistelu oli tulokseton. Vaikka Iran epäonnistuikin hyökkäyksessään, se jatkoi seuraavana vuosina operaatio Ramadanin tyyppisiä miesvoimaa ja kalustoa kuluttavia hyökkäyksiä menestymättä niissä yhtään sen paremmin.
Operaatio Lam Son 719

Operaatio Lam Son 719 oli Etelä-Vietnamin armeijan operaatio Laosissa Vietnamin sodan aikana 8. helmikuuta – 24. maaliskuuta 1971. Operaation tavoitteena oli katkaista Hồ Chí Minhin huoltotietä pitkin Pohjois-Vietnamista Etelä-Vietnamiin kulkeneet täydennykset. Sen tarkoituksena oli osoittaa, että Etelä-Vietnam pystyi pitämään yksin puoliaan kommunisteja vastaan samalla, kun Yhdysvallat pyrki Richard Nixonin johdolla vähentämään osuuttaan sodassa niin sanotussa vietnamisaatiossa. Etelä-Vietnamin armeija valtasi tavoitteena olleen Tcheponen kaupungin Laosissa, mutta vetäytyminen takaisin Vietnamiin muuttui sekasorroksi Pohjois-Vietnamin vastahyökkäysten takia. Vain noin puolet operaatioon osallistuneista pääsi takaisin Etelä-Vietnamiin. Tästä huolimatta operaation kerrottiin virallisesti olleen menestys, ja sen jälkeen Nixon ilmoitti vetävänsä 100 000 amerikkalaista sotilasta pois Vietnamista.
Tausta

Kenraali Creighton Abrams suunnitteli vuoden 1971 alussa operaation Hồ Chí Minhin huoltotietä pitkin Pohjois-Vietnamista Etelä-Vietnamiin kulkevien täydennysten katkaisemiseksi. Yhdysvallat oli alkanut vähentää joukkojaan Vietnamissa presidentti Richard Nixonin kaudella, ja sekä Yhdysvallat että presidentti Nguyễn Văn Thiệun johtama Etelä-Vietnam halusivat todistaa Vietnamin tasavallan armeijan kykenevän pitämään puolensa myös itsenäisesti. Sotilaallisen vastuun siirtämistä Etelä-Vietnamille kutsuttiin vietnamisaatioksi. Operaatio Lam Son 719:lla oli kaksi pääasiallista tavoitetta. Ensimmäinen tavoite oli Laosin puolella noin neljänkymmenen kilometrin päässä Khe Sanhista sijainneen Tcheponen kaupungin valtaus. Aikanaan vilkas torikaupunki oli tuhoutunut tyystin amerikkalaisten ilmapommituksissa, mutta kommunisteille se oli edelleen tärkeä huoltoliikenteen solmukohta. Kaupungin läpi kulki joka yö 40–60 ajoneuvon huoltokolonnia. Toinen tavoite oli katkaista Laosin itäosien läpi kulkeva Hồ Chí Minhin huoltotie.
Yhdysvaltain kongressi oli 29. joulukuuta 1970 vienyt läpi niin sanotun Cooper–Church-lisäyksen, jonka mukaan Yhdysvallat ei saanut käyttää maavoimiaan Laosin alueella. Lisäyksen tarkoituksena oli estää presidenttiä laajentamasta Vietnamin sotaa Kambodžaan tehdyn hyökkäyksen jälkeen vuonna 1970. Vietnamilaisten tukena ei siksi ollut amerikkalaisia neuvonantajia tai tiedustelijoita. Yhdysvaltain joukot antoivat kuitenkin huomattavaa logistista apua tukikohdistaan Etelä-Vietnamista. Etelä-Vietnamin joukkoja saatettiin myös tukea tykistöllä ja ilmavoimilla.
Seuraukset

Etelä-Vietnamin armeija oli menettänyt noin 5 000 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, minkä lisäksi yli 2 500 oli kadonnut. Amerikkalaiset menettivät operaation aikana 253 sotilasta kaatuneina ja 1 149 haavoittuneina. Etelä-Vietnamin armeijan aliupseeristo kärsi erityisen raskaita tappioita. Operaatioon Laosissa ei osallistunut amerikkalaisten maajoukkoja, mutta esimerkiksi 15. maaliskuuta kommunistien vastahyökkäys oli ulottunut Etelä-Vietnamin puolelle Khe Sanhiin. Yhdysvaltain ilmavoimien menetti vähintään 108 helikopteria ja seitsemän lentokonetta.
Taistelun lopputuloksesta huolimatta se julistettiin virallisesti voitoksi. Richard Nixon piti 7. huhtikuuta 1971 televisioidun puheen, jossa hän julisti vietnamisaation onnistuneeksi ja kutsui operaatiota ”suurimmaksi onnistumiseksi koskaan”. Samalla Nixon ilmoitti vetävänsä 100 000 amerikkalaissotilasta Vietnamista. Radio Hanoi kutsui puolestaan operaatiota Nixonin ja tämän kumppanien ”suurimmaksi tappioksi koskaan”. Huoltoliikenne Hồ Chí Minhin huoltotietä pitkin oli katkennut vain hetkeksi, ja sen laajentamista oli jo alettu suunnitella.
Hồ Chí Minhin huoltotie.
Bell AH-1 Cobra -helikoptereja Laosissa vuonna 1971.
Tulitukikohta Lolo kukistuu.
Operaatio Linebacker II

Operaatio Linebacker II oli Yhdysvaltojen toteuttama operaatio Linebacker I:tä seurannut ilmapommitusoperaatio Pohjois-Vietnamissa Vietnamin sodan aikana 18.–29. joulukuuta 1972. Yhdysvaltain hallinto kertoi iskujen tarkoituksena olleen pohjoisen pakottaminen takaisin rauhanneuvotteluihin, mutta ne oli suunnattu myös viestiksi neuvotteluihin kielteisesti suhtautuneelle Etelä-Vietnamille, joka epäili suunnitellun tulitauon pitämistä. Yhdysvallat halusi osoittaa tekevänsä tarpeen vaatiessa edelleen laajoja iskuja pohjoista vastaan. Suuri osa iskuista tehtiin öisin Boeing B-52 Stratofortress -pommikoneilla. Joitakin koneita menetettiin esimerkiksi S-75-ilmatorjuntaohjuksille.
Operaatio päättyi, kun Pohjois-Vietnam taipui uusiin neuvotteluihin. Tulitauko solmittiin 23. tammikuuta 1973. Yhdysvalloissa laajempi yleisö suhtautui iskuihin kielteisesti, ja niihin viitattiin usein joulupommituksina. Operaatiota verrattiin esimerkiksi Dresdenin pommituksiin. Operaatio Linebacker II:n aikana sivulliset uhrit ja vahingot jäivät kuitenkin suhteellisen pieniksi.
Tausta

Pariisin rauhanneuvottelut vuonna 1972 olivat kariutuneet, kun Etelä-Vietnamin presidentti Nguyễn Văn Thiệu oli hylännyt rauhansopimuksen ehdot 13. joulukuuta ja Pohjois-Vietnam oli kieltäytynyt muuttamasta jo alustavasti sovittuja ehtoja. Yhdysvaltojen presidentti Richard Nixon antoi Pohjois-Vietnamille uhkavaatimuksen neuvotteluihin palaamisesta ja kun tähän ei suostuttu, seurasi uusi Pohjois-Vietnamin pommitusaalto.
Pohjois-Vietnamin pommitusta talvella oli suunniteltu alun perin itse asiassa jo aikaisemmin samana vuonna ensimmäisen operaatio Linebackerin aikana. Nixonin virallisesti antama syy operaatiolle oli pohjoisen pakottaminen neuvotteluihin, mutta nauhoitetuista keskusteluista presidentin, varapresidentti Spiro Agnew’n ja ulkoministeri Henry Kissingerin välillä tiedetään, että todellinen syy oli osoittaa etelän presidentti Thiệulle, että Yhdysvallat oli edelleen tarvittaessa valmis laajoihin iskuihin pohjoista vastaan ja taivuttelemaan näin se suostumaan rauhansopimukseen. Thiệu oli ollut erityisesti sitä vastaan, että sopimus ei edellyttänyt pohjoisen asevoimien vetämistä etelästä.
Sää Vietnamissa oli joulukuisin huono, joten operaatio edellytti elektro-optisesti ja laserilla ohjattujen pommien käyttöä. Yhdysvalloissa tätä kalustoa voitiin käyttää F-111 Aardvark- ja A-6 Intruder -hävittäjäpommittajilla sekä B-52 Stratofortress -pommikoneilla. Hävittäjäpommittajia oli kuitenkin suhteellisen vähän, joten operaation käyttöön jäi pääasiassa B-52-pommikoneet. Niiden käyttö taas edellytti suuria iskukohteita, joista oli tehty luettelo elokuussa 1972. Kohteet olivat esimerkiksi varastokomplekseja, lentokenttiä ja rautatievarikkoja. Uusia ilmaiskuja osattiin odottaa pohjoisessa. Kenraali Văn Tiến Dũng oli määrännyt valmistelemaan maan puolustusta jo marraskuun lopulla. 14. joulukuuta Hải Phòngin satamaan tiputettiin miinoja, mikä antoi myös viitteitä tulevista iskuista. Hải Phòng ja Hanoi evakuoitiin.
Operaatio

Ensimmäiset iskut B-52-koneilla tehtiin hämärän laskeuduttua 18. joulukuuta. Pohjoinen oli erityisen haavoittuva öisille iskuille. Maan hävittäjillä ei yleensä ollut tutkia, ja sen ilmatorjuntakanuunat vaativat vihollisen torjuakseen näköyhteyden. Kello 18.45 koneet iskivät varastokompleksiin Kinh Nossa, rautatieasemalle Yên Viênissä ja kolmelle lentokentälle Hanoin ympäristössä. Pohjoisvietnamilainen S-75-ilmatorjuntaohjus ampui alas yhden koneen. Myöhemmin keskiyöllä toinen aalto koneita iski Hanoin ympäristöön. Yksi koneista vaurioitui vihollisen tulessa, mutta se onnistui palaamaan Thaimaan puolelle ennen putoamistaan. Aamuyöllä kolmannen aallon mukana putosi jälleen yksi kone.
Iskut jatkuivat 19. joulukuuta. Kohteena olivat Thái Nguyênin voimala ja Yên Viênin rautatieasema. Kaksi koneista vahingoittui, mutta ne onnistuivat palaamaan takaisin tukikohtiinsa. Uusissa iskuissa 21. joulukuuta putosi kuusi B-52-konetta. Koneita oli vielä tuolloin suhteellisen vähän, joten tappiot olivat sietämättömät. Iskujen kohteeksi otettiin nyt ilmatorjunta-asemat, mutta iskuissa menetettiin vielä kaksi muuta B-52-konetta. Lopulta iskuista Hanoin ympäristössä luovuttiin kokonaan. Joulupäivänä iskuissa pidettiin 36-tuntinen tauko. Aamulla 26. toukokuuta tehtävää varten erityisesti varustellut F-4 Phantom- ja F-105 Thunderchief -koneet iskivät ilmatorjuntaohjusten laukaisupaikkoja vastaan. Illemmalla F-111 Aardvark -koneet iskivät puolestaan kiitoratoja vastaan estääkseen vihollisen hävittäjien ilmaannousun. Seuaavana yönä tehtiin historian suurin keskitetty isku B-52-koneilla. Vain noin 15 minuutin sisällä 120 B-52-konetta iski kymmeneen eri kohteeseen Pohjois-Vietnamissa. Yhdysvallat menetti kaksi konetta. Pohjois-Vietnam ei pystynyt enää korvaamaan käyttämiään ilmatorjuntaohjuksia uusilla ohjuksilla.
Joulupäivää seuranneena yönä Vietnamin politbyroo oli ehdottanut uusien neuvottelujen aloittamista 8. tammikuuta 1973. Nixon vaati kuitenkin neuvottelujen aloittamista viimeistään 2. tammikuuta ja mainitsi, että pommitukset jatkuisivat, jos ehtoihin ei suostuttaisi. 27. joulukuuta B-52-koneet iskivät lentokentille ja varastoihin Hanoissa, Vinhissä sekä rautatieasemalle lähellä Kiinan vastaista rajaa. Kaksi koneista ammuttiin jälleen alas, mutta kokonaisuudessaan pohjoisen ilmapuolustus oli nyt huomattavasti kaoottisempaa. Kahtena seuraavana yönä Yhdysvalloille ei tullut tappioita. Pohjois-Vietnam suostui viimein 28. joulukuuta Nixonin vaatimuksiin, ja operaatio Linebacker II päättyi.
Seuraukset

Operaatio Linebacker II:n päätyttyä ilmaiskut jatkuivat vielä Etelä-Vietnamin puolella. Operaation aikana Yhdysvallat menetti 795:llä lennolla 15 B-52-konetta ja yhdeksän konetta vaurioitui. 50 miehistön jäsentä jäi vangiksi. Lisäksi Yhdysvallat menetti yhdeksän hävittäjäpommittajaa sekä tiedustelukoneen ja pelastushelikoperin. Pohjois-Vietnamiin pudotettiin B-52-koneista yhteensä 15 237 tonnia pommeja. Pohjois-Vietnamin mukaan Hanoissa pommituksissa sai surmansa 1 312 henkilöä ja Hải Phòngissa noin 300. Varsinaisten iskukohteiden ulkopuolella tuhot olivat jääneet verrattain pieniksi. Pohjois-Vietnamin ilmapuolustus oli pitkälti tuhottu, ja iskujen psykologinen vaikutus maan johtoon oli huomattava. Operaatiota seuranneiden rauhanneuvottelujen tuloksena oli tulitaukosopimus 23. tammikuuta 1973.
Ilmaiskujen kannattajien mielestä pommitukset pakottivat pohjoisen takaisin neuvotteluihin. Sodan loppuminenkin olisi heidän mielestä voinut tulla aiemmin, jos yhtä suuria iskuja olisi tehty jo aiemmin. Toisaalta sotaa vastustaneissa piireissä pommituksia verrattiin esimerkiksi tuhoisaan Dresdenin pommitukseen toisessa maailmansodassa. Yhdysvalloissa lehdistö uutisoi iskuista pääosin negatiivisesti, ja iskuihin viitattiin usein Joulupommituksina. Monissa kaupungeissa järjestettiin iskujen vastaisia mielenosoituksia.
B-52 -koneiden miehistöä kuuntelemassa tehtävän alustusta Guamilla.
B-52 -koneen jäänteet Vietnamin sotahistorian museolla.
Ashtabulan siltaonnettomuus

| Ashtabulan siltaonnettomuus |
| --- | --- |
 Onnettomuutta kuvaava puupiirros
Päivämäärä:  29. joulukuuta 1876
Paikka:  Ashtabula, Ohio
Valtio:   Yhdysvallat
Liikennöitsijä(t):  Lake Shore and Michigan Southern Railway
Turman syy:  Sillan sortuminen
Tiedot
Junia osallisena:  1
Matkustajia yht.:  156
Kuolleita:  83–85
Loukkaantuneita:  63
Ashtabulan siltaonnettomuus on Yhdysvalloissa tapahtunut junaonnettomuus. Se tapahtui 29. joulukuuta 1876, jolloin Ashtabula-joen rautatiesilta romahti junan ylittäessä sitä. Edellisen päivän lumimyrskyn vuoksi kiskoilla oli paksut kinokset. Ohion edustajainhuoneen nimittämä tutkintalautakunta totesi raportissaan sillan olleen sortumiskunnossa viimeisten 11 vuoden ajan. Onnettomuuden jälkeen Ashtabulan kaupungin kasvu pysähtyi, kun taas Cleveland ja Lorain kasvoivat suurkaupungeiksi. Kuolleiden joukossa olivat laulaja Philip Bliss ja hänen vaimonsa.
Rautatieonnettomuudet olivat Yhdysvalloissa yleisiä 1800-luvulla, jolloin uusia rataosuuksia rakennettiin nopeasti ja halvalla.
Seuraukset

Siltayhtiön insinööri Charles Collins löydettiin kuolleena sängystään revolveri kädessä. Hänen oletettiin järkyttyneen syvästi onnettomuudesta ja tunteneen itsensä syylliseksi. Tutkimusten perusteella poliisi piti kuolemaa kuitenkin murhana eikä itsemurhana.
Siltaturma vauhditti Ashtabulan sairaalan rakentamista. Kymmenisen vuotta onnettomuuden jälkeen Lake Shore and Michigan Southern Railway -yhtiö siirtyi käyttämään höyrylämmitystä matkustajavaunuissa vaarallisten puun ja hiilen sijasta.
Sidi Mohammed ben Abdallahin museo

| Sidi Mohammed ben Abdallahin museo |
| --- | --- |
 Museossa esillä oleva kaupungin edustan Mogadorin saarelta löydetty 600-luvulta eaa. peräisin oleva foinikialainen keramiikankappale.
Tyyppi:  Museo 
Sijainti:  Essaouira, Marokko
Perustettu:  1980
Koordinaatit:  31°30′49.97″N, 9°46′17.22″W
 fiSidi Mohammed ben Abdallahin museo 
  
Sidi Mohammed ben Abdallahin museo (ransk. Musée Sidi Mohammed ben Abdallah) on vuonna 1980 perustettu museo Essaouiran kaupungissa Marokossa. Kahdessa kerroksessa medinan Laâlouj-kadun varrella sijaitsevassa 1800-luvun rakennuksessa toimiva museo on nimetty Marokon sulttaanin Muhammad III:n eli Sidi Mohammed ben Abdallahin mukaan, joka on modernin Essaouiran kaupungin perustaja. Museo oli Muhammad III:n virallinen asunto.
Museossa on esillä Essaouiran alueen mattoja, asusteita, aseita, koruja ja musiikkisoittimia. Lisäksi museossa on näytteillä kaupungin edustan Mogadorinlahdesta löydettyjä foinikialaisten ja roomalaisten aikaisia esineitä. Sidi Mohammed ben Abdallahin museo esittelee myös vanhoja kuvia kaupungista, ja siellä on osasto paikallisten käsityöläisten töissään käyttämien symbolien ja merkkien selityksille.
Operaatio Lähde

Operaatio Lähde (engl. Operation Source) oli Britannian laivaston hyökkäyssarja Norjan Alattionvuonon sivu-uomiin Kaavuonoon ja Lankivuonoon sijoitettujen Saksan laivaston  taistelulaiva Tirpitzin, taisteluristeilijä Scharnhorstin ja raskaan risteilijä Lützowin lamauttamiseksi X-luokan pienoissukellusveneiden avulla. Operaatio Lähde toteutettiin syyskuussa 1943. Operaation tuloksena Tirpitziä vahingoitettiin niin paljon, ettei se enää aktiivisesti osallistunut sotatoimiin.
X-luokan alukset

X-alukset olivat 15,6 metriä (51,3 jalkaa) pitkiä ja 1,77 m (5,8 jalkaa) leveitä. Niiden maksimikorkeus oli 1,8 metriä (5,9 jalkaa). Alusten pääkoneena oli 42-hevosvoimainen, Lontoon kaksikerrosbusseissa käytetty Gardner-dieselmoottori. Sukelluksissa ajoon käytettiin 30 hevosvoiman Keith Gardner Electric Motor -sähkömoottoria. Alusten maksiminopeus pinta-ajossa oli 6,5 solmua ja sukelluksissa 5,5 solmua. X-aluksen toimintasäde oli 1 860 merimailia.
Hyökkäystä varten aluksissa oli nelihenkinen miehistö: päällikkö, sukeltaja, kone- ja ruorimies sekä muun muassa aluksen syvyytyksestä ja tasapainosta huolehtiva ensimmäinen luutnantti. Kuljetusmiehistöön ei kuulunut sukeltajaa.
Prototyypit valmistettiin yksityisellä Varley Marine Ltd:n telakalla, yrityksen omistajan Cromwell Varleyn, entisen merivoimien komentajakapteenin, johdolla. Ensimmäinen X-alus, prototyyppi X-3 laskettiin vesille 19. maaliskuuta 1942 ja se saatiin viimeistellyksi toukokuussa.Operaatio Lähteeseen tarkoitetut kuusi tuotantosarjan alusta (tunnuksiltaan X-5:stä X-10:een) rakennettiin Vickers-Armstrongin telakalla syyskuun 1942 ja tammikuun 1943 välisenä aikana. Kunkin X-aluksen aseistuksena oli kaksi rungon ulkopuolisiin ripustimiin kiinnitettyä ja sisäpuolelta mekaanisesti irrotettavaa n. 2 tonnin ”kylkipanosta”, joissa oli aikasytytin ja räjähteenä amatoli.
Valmistelut ja koulutus

Miehistöt valittiin vapaaehtoisista, ja heille annettiin tehtävän mukainen erikoiskoulutus muun muassa HMNB Portsmouthissa ja Skotlannin Port Bannatynessä. Samalla testattiin muun muassa hinausjärjestely ja siinä tarvittavat välineet. Sukeltajat koulutettiin muun muassa leikkaamaan aluksille läpimenotiet sukellusveneverkkoihin vedenpaineella toimivilla leikkauslaitteilla. Koulutus käsitti myös erityistä totuttelua oleskeluun pienoissukellusveneen ahtaissa tiloissa.
Kuljetusmatka ja hyökkäys

X-alukset lähtivät täysikokoisten sukellusveneiden hinaamina Loch Cairbawnista Skotlannista 11. syyskuuta 1943.
| X-alus | Hinaajasukellusvene | Kuljetusmiehistö | Hyökkäysmiehistö | Kohdealus | Tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| X-5 | Thrasher | J. H. Terry-Loyd  B.W. Element   N. Garrity | H. Henty-Creer T.J. Nelson D.J. Malcolm R.J. Mortiboys | Tirpitz | panokset kohteeseen, X-5  tuhoutui Tirpitzin tykkituleen Kåvuonossa klo 8.43; miehistö kuoli |
| X-6 | Truculent | A. Wilson J.J. McGregor W. Oxley | D. Cameron J.T.Lorimer R.H.Kendall E.Goddard | Tirpitz | panokset kohteeseen, X-6  upotettiin, miehistö antautui |
| X-7 | Stubborn | P.H.Philip J.Magennis F.Luck | P.C.G.Place L.B.C.Whittam R.Aitken W.M.Whitley | Tirpitz | panokset kohteeseen, Place ja Aitken  antautuivat, Whittam ja Whitley kuolivat X-7 upposi |
| X-8 | Sea Nymph | J.Smart W.H.Pomeroy J.G.Robinson | B.M.McFarlane W.Y.Marsden R.Hindmarsh J.B.Murray | Lützow | X-8 upotettiin menomatkalla  ilman miestappioita  18. syyskuuta |
| X-9 | Syrtis | E.A.Kearon A.H.Harte G.H.Hollis | T.L.Martin J.Brooks V.Coles M.Shean | Scharnhorst | X-9 upposi kuljetusmiehistöineen  menomatkalla 16. syyskuuta |
| X-10 | Sceptre | E.V.Page J.Fisleigh A.Brookes | K.R.Hudspeth B.Enzer G.G.Harding L.Tilley | Scharnhorst | X-10 kohtasi teknisiä ongelmia ja  keskeytti hyökkäyksensä |

Tietoja kohteena olevien alusten sijainnista ja toiminnasta hankittiin asiamiestiedustelulla (mm. Torstein Raaby) sekä ilmakuvauksilla. Kohteiden sijainti 15. syyskuuta ratkaisi, että valittiin suunnitelma, jossa X-5, X-6 ja X-7 hyökkäisivät Tirpitziä, X-8 ja X-9 Scharnhorstia sekä X-10 Lützowia vastaan.
Tulokset

Hyökkäykset Scharnhorstia ja Lützowia vastaan eivät eri syistä onnistuneet. Tirpitzin alla panokset laukesivat kello 8.12 kahtena räjähdyksenä. Alukseen tuli vuotoja, se menetti suurimman osan käyttövoimaansa ja sai vakavia vaurioita muun muassa runkoonsa, potkuriinsa ja eri järjestelmiin.
Operaatio Lähteen jälkeen rakennettu, edelleen kehitelty X-alus HMS X-24 esillä Kuninkaallisen laivaston sukellusvenemuseossa Gosportissa.
X-aluksen konehuoneen ahtautta.
Tirpitz Alta-vuonossa.