stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ashraf Pahlavi
Elämänvaiheet > Mohammed Reza Pahlavin valtakausi

Prinsessa Ashrafilla oli tärkeä rooli vuoden 1953 vallankaappauksessa, jossa šaahi syrjäytti vasemmistolaisen pääministeri Mohammed Mossadeqin ja palautti valtansa Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian tuella. Kun Mohammed Reza Pahlavi epäröi suostumistaan CIA:n ja MI6:n laatimaan kaappaussuunnitelmaan, CIA-agentit kääntyivät Ashrafin puoleen, joka ylipuhui taitavasti veljensä ryhtymään hankkeeseen. Agenttien kerrotaan vuorostaan suostutelleen Ashrafin antamalla tälle palkkioksi rahaa ja minkkiturkin. Hänet tunnettiinkin ylellisestä ja loistokkaasta elämäntavastaan ja muotivaatteistaan, ja hän viihtyi Rivieran kasinoissa.
Mohammed Reza Pahlavi jatkoi šaahina isänsä aloittamaa naisten aseman parantamista muun muassa antamalla naisille äänioikeuden vuonna 1963. Prinsessa Ashraf omistautui näihin aikoihin naisten oikeuksille, osin siksi että hänen vaikutusvaltansa muuhun politiikkaan väheni šaahin keskittäessä valtaa itselleen. Ashraf toimi vuonna 1966 perustetun vaikutusvaltaisen Iranin naisten järjestön (Sāzmān-e zanān-e Īrān) puheenjohtajana. Valtiovallan tukema järjestö muun muassa perusti naisten neuvoloita ja edisti sukupuolten tasa-arvoa lisännyttä lainsäädäntöä sekä naisten koulutusmahdollisuuksia. Ashraf johti myös Iranin ihmisoikeuskomiteaa sekä toimi YK:n ihmisoikeuskomission ja naisten aseman komission puheenjohtajana. Ashraf teki vuoden 1975 kansainväliseen naisten vuoteen liittyneessä YK:n konferenssissa Méxicossa aloitteen pysyvän naisten asioiden tutkimusinstituutin perustamisesta.
Ashraf tuki ja puolusti häpeilemättä veljensä hallintoa, jonka muuttuessa yhä yksinvaltaisemmaksi ja vihatummaksi hänestä tuli kotimaassaan yksi sen korruption symboleista. Ashraf joutui vuonna 1977 salamurhayrityksen kohteeksi Ranskassa lähellä Cannesia. Hänen ollessaan palaamassa kasinolta kaksi miestä avasi tulen puoliautomaattipistooleilla hänen autoaan kohti, surmaten hänen hovineitonsa ja haavoittaen autonkuljettajaa.
Elämänvaiheet > Maanpakolaisvuodet

Vuoden 1979 Iranin islamilaisen vallankumouksen jälkeen Ashraf jatkoi ylellistä elämää maanpaossa. Hänellä oli asunnot Pariisissa, Rivieran Juan-les-Pinsissä ja New Yorkin Park Avenuella. Iranin islamilaisen hallinnon kannattajat salamurhasivat hänen poikansa Shahriarin hänen Pariisin-asuntonsa edustalla vuonna 1979. Maanpakovuosinaan Ashraf arvosteli naisten oikeuksien taantumista Iranissa ja puolusti äänekkäästi syrjäytetyn kuningasperheen mainetta kiistämällä heidän olleen kleptokraatteja. Hän julkaisi muistelmakirjat Faces in a Mirror: Memoirs from Exile (1980), Jamais Résignée (1981) ja Time for Truth (1995). Hän kuoli Monacossa 96-vuotiaana vuonna 2016.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ashraf Pahlavi Wikimedia Commonsissa
Nuoruudenkuva Ashrafista.
Ashton Carter

| Ashton Carter |
| --- | --- |
 Carter puhumassa Washingtonissa 2015.
Yhdysvaltain 25. puolustusministeri
 17. helmikuuta 2015 – 20. tammikuuta 2017  
Edeltäjä:  Chuck Hagel
Seuraaja:  James Mattis
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. syyskuuta 1954 Philadelphia, Yhdysvallat
Kuollut: 24. lokakuuta 2022 (68 vuotta)
Puoliso:  Stephanie Carter (o.s. DeLeeuw) Clayton Spencer (eronnut)
Tiedot
Puolue:  Demokraatit
Koulutus:  Yalen yliopisto St John’s College, Oxford
 Nimikirjoitus
Ashton Baldwin ”Ash” Carter (24. syyskuuta 1954 – 24. lokakuuta 2022) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja Yhdysvaltain puolustusministeri. Hän oli koulutukseltaan fyysikko ja toimi aiemmin Harvardin yliopistossa tieteen ja kansainvälisten suhteiden professorina. Hän korvasi 17. helmikuuta 2015 Chuck Hagelin presidentti Barack Obaman 2. hallituksen puolustusministerinä.
Elämä > Nuoruus ja opiskelu

Ashton Baldwin Carter syntyi 24. syyskuuta 1954 Philadelphiassa, Pennsylvaniassa. Hänen äitinsä Anne on äidinkielenopettaja ja isänsä William Stanley Carter Jr. neurologi ja psykiatri, joka osallistui laivaston joukoissa toiseen maailmansotaan. Ashtonilla on kolme sisarusta, joista yksi on lastenkirjailija Cynthia DeFelice.
Carter kävi vuonna 1975 Skotlannissa Edinburghin yliopistoa ja seuraavana vuonna suoritti Yalen yliopistossa alemman korkeakoulututkinnon fysiikasta ja keskiajan historiasta. Hänen fysiikan lopputyönsä aihe oli ”Kvarkit, lumo ja fii-hiukkanen”. Hän työskenteli Fermi National Accelerator Laboratoryssa 1975 kvarkkitutkimuksen parissa ja Brookhaven National Laboratoryssä 1976.
Elämä > Akateeminen ura

Tämän jälkeen Carter jatko-opiskeli Rhodes-stipendiaattina Oxfordin yliopistossa, missä hän sai tohtorin arvon teoreettisessa fysiikassa vuonna 1979. Hän työskenteli 1979–1980 tutkijana Rockefeller-yliopistossa ja 1982–1984 MIT:ssä. Hän julkaisi MIT:ssä raportin, jossa hän arvioi Reaganin kaavaileman Tähtien sota -puolustuksen olevan kykenemätön suojelemaan Yhdysvaltoja Neuvostoliiton ydiniskulta.
Carter siirtyi 1984 Harvardin yliopistoon, missä hän toimi ensin vuoteen 1986 yliassistenttina ja sitten 1986–1988 apulaisprofessorina. Vuonna 1988 Carter nimitettiin professoriksi yliopiston Belfer Center for Science and International Affairsiin. Tästä eteenpäin hän toimi useissa tehtävissä muun muassa Harvardin ja Stanfordin yliopistoissa.
Elämä > Poliittisen uran alku

Carter siirtyi 1993 Yhdysvaltain puolustusministeriön palvelukseen. Hänen vastuulleen apulaiskansliapäällikkönä kuuluivat muun muassa joukkotuhoaseet niin ulko- kuin kotimaassakin. Carter palasi 1996 akateemiselle uralla, ja hän oli vuoteen 2009 asti Harvard Kennedy Schoolin kansainvälisten suhteiden professorina. Vuonna 2009 hänet valittiin alivaltiosihteeriksi vastaamaan hankinnoista, teknologiasta ja logistiikasta.
Carter toimi lokakuusta 2011 joulukuuhun 2013 Carter apulaispuolustusministerinä. Hän oli puolustusministeriön operatiivisena johtajana vastuussa ministeriön budjetista ja sen kolmesta miljoonasta työntekijästä. Hänen vastuualueeseensa kuului monia aserajoitussopimuksia, kuten ydinaseita koskeva START II, ohjustorjuntaa koskeva ABMT ja konventionaalisia aseita koskeva CFE.
Elämä > Puolustusministerinä

Presidentti Obama valitsi Carterin uudeksi puolustusministeriksi, ja senaatin hyväksynnän jälkeen (93-5) tämä vannoi virkavalansa 17. helmikuuta 2015. Nimityspuheessaan Carter sanoi olevansa ”hyvin valmis” lisäämään Yhdysvaltain sotilaallista apua Ukrainalle ja painotti Isis-järjestön tuhoamisen tärkeyttä. Hän ei ollut halukas nopeuttamaan Guantanamo Bayn vankien vapautuksia ja piti Irania Isisin veroisena uhkana.
Carterin ajatuksia puolustusministeriä on pidetty haukkamaisina. Hän otti monia muita Obaman hallintoja jäseniä aggressiivisemman suhteen Isisin tuhoamiseksi. Hän muun muassa järjesteli uudestaan Isisin vastaisen organisaation, mikä lopulta johtikin onnistuneesti Irakin joukkojen tukemana Isisin kukistamisuun.
Carter jäi puolustusministerinä historiaan myös joulukuussa 2015, kun hän avasi kaikki asevoimien työt myös naisille. Näin hän mahdollisti naisten toimimisen myös kaikista vaarallisimmissa taistelutehtävissä. Hän poisti 2016 myös transsukupuolisilta esteen värväytyä asevoimiin.
Käännös suomeksi
Artsakhin historia

Artsakhin historia alkaa vuodesta 95 eaa. Esihistoriallisella ja vanhalla ajalla nykyisen Artsakhin tasavallan alueella asui tuntemattomia alkuperäiskansoja, jotka eivät olleet indoeurooppalaisia. Indoeurooppalaiset armenialaiset muuttivat alueelle viimeistään noin 200 eaa. Tämän jälkeen alue oli vaihtelevalla tavoin itsenäinen. Vieraat valloittajat tulivat ja menivät. Azerit ja armenialaiset alkoivat nahistella keskenään 1980-luvulla ja karkottaa toisiaan. Pitkään jatkuneiden kahnausten jälkeen kiistanalainen alue irtautui Azerbaidžanista yksipuolisesti vuonna 1991, mistä aiheutui Vuoristo-Karabahin sota. Mikään ulkomaa ei ole tunnustanut Vuoristo-Karabahia itsenäiseksi. YK:n päätöslausuman mukaan alue kuuluu Azerbaidžaniin: tämä on myös silloin tällöin uhannut liittää alueen takaisin itseensä.[lähde? ] Azerbaidžan aloittikin vuonna 2020 sodan, jossa se valtasi suuren osan Artsakhista.
Vanha aika ja antiikki

Esihistoriallisella ja vanhalla ajalla Vuoristo-Karabahissa asui tuntematonta ei-indoeurooppalaista kansaa. Ei tiedetä, milloin armenialaiset muuttivat alueelle, ehkä välillä 700-200 eaa. Armenian kulttuuri vallitsi alueella varhaisella keskiajalla noin 500 jaa. Alueen vanha nimi on Artsakh, joka lienee sillä ollut jo vanhalla ajalla.
Keskiajalta 1800-luvulle

Muslimiarabit tunkeutuivat maahan vuoden 650 tienoilla jaa. He nostivat valtaan paikallisia ruhtinaita. Mongolit valtasivat alueen 
vähäksi aikaa. Tämän jälkeen armenialaiset, turkkilaiset ja persialaiset kamppailivat alueen hallinnasta vuosisatoja. Alue säilytti silti monesti autonomian. Vuonna 1724 ottomaanit valtasivat alueen ja murhasivat monia armenialaisia. 1700-luvun lopussa alue oli itsenäinen Karabahin kaanikunta; sittemmin se joutui Persian alaisuuteen.
Venäjän vallan alla

Vuonna 1822 Venäjä valtasi alueen Persialta. Venäjä armenialaisti aktiivisesti 1800-luvulla Vuoristo-Karabahia karkottaen islaminuskoisia, ja alueelle muutti armenialaisia.  Vuosina 1905–1907 armenialaiset ja azerit sotivat keskenään. Vuonna 1918 puhkesi uusi sota Armenian ja Azerbaizdhanin välille. Vuonna 1920 azerit tekivät Susassa joukkomurhan, jossa surmattiin yli 20 000 kaupungin armenialaista.
Neuvostoaika

Vuonna 1920 neuvostojoukot saapuivat maahan ja perustivat Vuoristo-Karabahin autonomisen alueen Azerbaidžanin sosialistisen neuvostotasavallan sisälle. Azereita muutti Vuoristo-Karabahiin ja armenialaisten osuus pieneni. Armanialaiset vaativat moneen otteeseen jo Stalinin ajoista lähtien Vuoristo-Karabahin liittämistä Armeniaan.  Vuonna 1983 Neuvostoliiton valta alueella alkoi hiipua, mistä alkoi alueen armenialaisten nationalistinen liikehdintä.  Armenialaismieliset nationalistit syyttivät azereita alueen pakkoazerisoinnista, mistä näkivät esimerkkinä erään kolhoosin johtajan erottamisen ja korvaamisella azerilla. Kiista alueesta johti jo vuonna 1986 azerien karkotuksiin alueelta. Ne yleistyivät ja jatkuivat seuraavina vuosina. Kymmenet tuhannet alueen armenialaiset vaativat neuvostojohtaja Gorbatsovilta Vuoristo-Karabahin liittämistä Armeniaan 1987. Seuraavana vuonna alue irrottautui Azerbaidžanista. Se johti azerien poisajamiseen Armeniasta ja armenialaisten poisajamiseen Azerbaidžanista. Azerit kostivat Vuoristo-Karabahin azerien karkotukset verisesti Sumgaitin ja Bakun pogromeissa, jotka neuvostoarmeija pysäytti.
Neuvostoliiton jälkeen

Neuvostoliiton hajottua vuonna 1991 Vuoristo-Karabah julistautui itsenäiseksi tasavallaksi. Kansanryhmien väliset konfliktit voimistuivat. Armenian alueella järjestämässä kansanäänestyksessä selvä enemmistö tuki itsenäisyyttä, mutta azerit boikotoivat äänestystä.[lähde? ] Neuvostojoukkojen lähtö kiihdytti 1980-luvulla alkaneen konfliktin täydeksi sodaksi vuonna 1992. Vuonna 1994 päättyneessä sodassa arviolta 20 000–30 000 ihmistä menetti henkensä. Armenialaiset joukot onnistuivat saamaan alueen hallintaansa ja miehittivät Azerbaidžanin alueita Vuoristo-Karabahin ulkopuolelta luoden näin maayhteyden Vuoristo-Karabahin ja Armenian välille. Tulitauko solmittiin 12. toukokuuta 1994, mutta rauhansopimus jäi tekemättä. Vuoristo-Karabahin ja sitä ympäröivän alueen johtoon jäivät etniset armenialaiset. Mutta ei YK, ei edes Armenia hyväksynyt virallisesti Vuoristo-Karabahia itsenäiseksi alueeksi.
Vuonna 1995 järjestettiin Vuoristo-Karabakhin parlamenttivaalit. Robert Kotšarjanista tuli virkaatekevä presidentti, ja hänen asemansa vahvistettiin seuraavan vuoden presidentinvaaleissa.
Vuonna 1997 Kotšarjanista tuli Armenian pääministeri, ja hänen seuraajakseen Vuoristo-Karabakhissa valittiin Arkadi Gukasian. Armenia ja Azerbaidžan hyväksyivät ETYJin rauhanehdotuksen.
Vuonna 2017 Vuoristo-Karabahin tasavalta muutti nimensä Artsakhin tasavallaksi.
Armenia ja Azerbaidžan ovat käyneet tulitauon jälkeen pienempiä rajakahakoita mm. vuosina 2008, 2011, 2014, 2016. Vuonna 2020 Azerbaidžan aloitti hyökkäyksen Vuoristo-Karabahiin pyrkien valtaamaan sen. Turkki tuki Azerbaidžania, Venäjä osin Armeniaa. Azerit voittivat sodan paremmin aseistetun armeijansa turvin. Artsakh menetti suuren osan alueestaan, mutta pääkaupunki ja suuri osa armenialaisalueesta jäi sille.
Joulukuusta 2022 lähtien on pidetty Artsakhin ja Armenian välinen liikenneyhteys, mihin käytettiin Laçınin käytävää.
Balkanabat

| Balkanabat بلخان آباد Балканабат |
| --- | --- |

 Balkanabat
 Koordinaatit: 39°31′00″N, 54°22′00″E 
Valtio:  Turkmenistan
Maakunta:  Balkan
Väkiluku (2004)  (arvio):  139 000
Aikavyöhyke:  UTC+5
Infobox OKNimi-testi OK: 
Balkanabat (entinen Nebitdag, myös Nebit-Dag) on Balkanin maakunnan pääkaupunki Turkmenistanin länsiosassa Keski-Aasiassa. Sen asukasluku oli vuonna 2004 arviolta 139 000.
Maantiede

Balkanabat sijaitsee Turkmenistanin länsiosassa Türkmenbaşyn ja Ašgabatin välillä noin 400 kilometriä Ašgabatista luoteeseen. Kaupungin pohjoispuolella sijaitsevat Uly Balkan -vuoret.
Historia

Nykyisen Balkanabatin paikalla oli vielä 1800-luvulla vain pieni rautatieasema. Paikasta kasvoi merkittävä rautatieliikenteen solmukohta Neuvostoliiton kaudella. 1930-luvulla sen lähistöltä löydettiin myös suuret esiintymät maaöljyä. Kaupungin vanha nimi Nebitdag tarkoittaakin öljyvuorta. Oman kaupungin asemansa Balkanabat sai vuonna 1946. 1980- ja 1990-luvuilla kaupunki kärsi huomattavasti taloudellisesta ahdingosta. Monet paikalliset ja etenkin koulutetut työläiset muuttivat muille paikkakunnille. 1990-luvun puolenvälin paikkeilta lähtien valtio alkoi tehdä kuitenkin suuria investointeja esimerkiksi kaupungin infrastruktuuriin ja öljylaitoksiin.
Väestö

Balkanabatin asukasluku oli vuonna 2004 arviolta 139 000. Vuonna 1985 vastaava arvio oli noin 81 000. Kaupungin asukkaat ovat pääasiassa etnisiä turkmeeneja, venäläisiä ja kazakkeja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Balkanabat Wikimedia Commonsissa
Paikallisia asuinrakennuksia.
Albanian cup

| Albanian cup |
| --- | --- |
 Meneillään oleva kausi Albanian cupin kausi 2022–2023 

Laji:  jalkapallo
Maa(t):   Albania
Perustettu:  1939
Joukkueita:  36
Hallitseva mestari:  KF Laçi
Eniten mestaruuksia:  SK Tirana (16)
Albanian cup (alb. Kupa e Shqipërisë) on Albanian jalkapallon kansallinen cup-turnaus. Sitä on pelattu vuodesta 1939 lähtien. Menestynein joukkue on SK Tirana, jolla on kuusitoista mestaruutta.
Mestarit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1939 SK Tirana  1948 Partizani Tirana  1949 Partizani Tirana  1950 Dinamo Tirana  1951 Dinamo Tirana  1952 Dinamo Tirana  1953 Dinamo Tirana  1954 Dinamo Tirana  1957 Partizani Tirana  1958 Partizani Tirana  1960 Dinamo Tirana  1961 Partizani Tirana  1963 SK Tirana  1964 Partizani Tirana  1965 Vllaznia Shkodër  1966 Partizani Tirana  1968 Partizani Tirana  1970 Partizani Tirana  1971 Dinamo Tirana  1972 Vllaznia Shkodër  1973 Partizani Tirana  1974 Dinamo Tirana  1975 Elbasani  |  1976 SK Tirana  1977 SK Tirana  1978 Dinamo Tirana  1979 Vllaznia Shkodër  1980 Partizani Tirana  1981 Vllaznia Shkodër  1982 Dinamo Tirana  1983 SK Tirana  1984 SK Tirana  1985 Flamurtari Vlorë  1986 SK Tirana  1987 Vllaznia Shkodër  1988 Flamurtari Vlorë  1989 Dinamo Tirana  1990 Dinamo Tirana  1991 Partizani Tirana  1992 Elbasani  1993 Partizani Tirana  1994 SK Tirana  1995 Teuta Durrës  1996 SK Tirana  1997 Partizani Tirana  1998 Apolonia Fier  |  1999 SK Tirana  2000 Teuta Durrës  2001 SK Tirana  2002 SK Tirana  2003 Dinamo Tirana  2004 Partizani Tirana  2005 Teuta Durrës  2006 SK Tirana  2007 Besa Kavajë  2008 Vllaznia Shkodër  2009 Flamurtari Vlorë  2010 Besa Kavajë  2011 SK Tirana  2012 SK Tirana  2013 Laçi  2014 Flamurtari Vlorë  2015 Laçi  2016 FK Kukësi  2017 SK Tirana  2018 KF Skënderbeu Korçë  2019 FK Kukësi  2020 Teuta Durrës  2021 Vllaznia Shkodër  2022 Vllaznia Shkodër  |
Bangladeshin itsenäisyyssota

Bangladeshin itsenäisyyssodan joukkojen ja pakolaisten liikkeet.
Bangladeshin itsenäisyyssota sai alkunsa Pakistanin parlamenttivaaleista joulukuussa 1970. Vaalien voittajat olivat Zulfikar Ali Bhutton kansanpuolue Länsi-Pakistanissa ja šeikki Mujibur Rahmanin awawiliitto Itä-Pakistanissa eli nykyisessä Bangladeshissa. Mujibur Rahman vaati itsehallinnon myöntämistä Itä-Pakistanille, jonka tulisi saada määrätä omista valuutta- ja verotuloistaan.
Pakistanin kahden osan hyvinvointikuilu oli kasvanut hirmumyrskyn iskettyä Itä-Pakistaniin marraskuussa 1970. Se aiheutti tulvia Gangesin ja Brahmaputran tiheäänasutuilla suistoalueilla ja noin 200 000 ihmistä kuoli. Avun saanti Länsi-Pakistanista oli hidasta.
Sodan syttyminen

Pakistanin Bengalin kodinturvajoukot nousivat kapinaan maaliskuussa 1971. Ne hyökkäsivät muiden kansallisten ryhmien kuten biharien kimppuun. Biharit toimivat länsipakistanilaisten tukijoina. Tapahtui verinen joukkomurha, ja bengalilaiset ryhtyivät sissisotaan länsipakistanilaisia joukkoja vastaan. Länsipakistanilaisten arveltiin murhanneen kolme miljoonaa ihmistä Bengalissa vuonna 1971.[lähde? ] Intia joutui vastaanottamaan noin kymmenen miljoonaa bengalilaista pakolaista.
Intian väliintulo

Intian pääministeri Indira Gandhi teki syksyllä 1971 matkan Lontooseen, Pariisiin ja Washingtoniin kertoakseen Itä-Pakistanin tapahtumista. Hän ei saanut länsivalloilta apua Pakistanin painostamiseen. YK oli voimaton puuttumaan Itä-Pakistanin tapahtumiin. Sen sijaan Gandhin johtama Intia puuttui tapahtumiin 3. joulukuuta 1971, ja Intian armeija hyökkäsi Itä-Pakistaniin. Se kukisti kahdessa viikossa länsipakistanilaiset joukot ja joutui sen jälkeen suojelemaan niitä raivoavilta bengalilaisilta. Itä-Pakistan ja Intia solmivat avunantosopimuksen. Zulfikar Ali Bhutto vapautti šeikki Mujibur Rahmanin, joka sai hallittavakseen uuden Bangladeshin valtion. Mukti Bahini -sissiliike jatkoi taisteluja Bangladeshin uudessa valtiossa.
Jälkiselvittelyjä

Bangladeshin oikeusistuimissa käsiteltiin 2010-luvulla itsenäisyyssodan aikaisia sotarikoksia. Kahta tunnettua poliitikkoa syytettiin kansanmurhasta ja heidät hirtettiin marraskuussa 2015. Tuomitut olivat 2010-luvun islamistisen oppositiopuolueen johtaja Ali Ahsan Mohammad Mujahid ja nationalistipuolueen entinen kansanedustaja Salauddin Chowdhury. Mujahid tuomittiin muun muassa älymystön murhista ja Chowdhury kansanmurhasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bangladeshin itsenäisyyssota Wikimedia Commonsissa
Biokeskus Suomi

Biokeskus Suomi (Biocenter Finland) on suomalaisten yliopistollisten biokeskusten verkosto. Sen tehtävänä on biokeskusten toiminnan rakenteellinen kehittäminen tavalla, joka edistää biotieteitä ja biolääketiedettä ja niitä tukevia teknologiapalveluja valtakunnallisella tasolla sekä parantaa yhteistyötä alan toimijoiden välillä.
Organisaatio

Biokeskus Suomen jäseniä ovat Helsingin yliopiston Helsinki Institute of Life Science HiLIFE, Biotekniikan instituutti ja Suomen molekyylilääketieteen instituutti FIMM, Itä-Suomen yliopiston Biocenter Kuopio, Oulun yliopiston Biocenter Oulu, Tampereen yliopiston Lääketieteen ja terveysteknologian tiedekunta sekä Turun yliopiston ja Åbo Akademin yhteinen BioCity Turku. Biokeskus Suomen hallintoelimet ovat isäntäyliopistojen rehtorien kokous, johtoryhmä ja johtaja. Biokeskus Suomen johtajana toimii professori Olli Silvennoinen.
Toiminta

Biokeskus Suomen toiminnan näkyvin muoto on valtakunnallisten biotieteiden teknologiapalvelujen kehittäminen tavoitteena päällekkäisten ja turhien investointien välttäminen. Kehitettävien teknologiapalvelujen valinta perustuu kansainväliseen arviointiin, joka keskittyy laatuun, tieteelliseen erinomaisuuteen ja palveluja hyödyntävien tutkijoiden määrään. Biokeskus Suomi kehittää biotieteiden keskitettyjä teknologiapalveluja erityisesti seuraavilla alueilla: bioinformatiikka, biologinen kuvantaminen, genominlaajuiset menetelmät, hiirimallit, malliorganismit, proteomiikka ja metabolomiikka, kantasolut ja genomin muokkaaminen, kasvien biologinen kuvantaminen, rakennebiologia, translationaalisen tutkimuksen teknologiat, virusvälitteinen geeninsiirto ja soluterapia sekä yksisoluomiikka. Erityistä huomiota kiinnitetään uusiin teknologioihin. Teknologiapalveluja voivat käyttää Biokeskus Suomen jäsenten lisäksi muiden yliopistojen, yliopistosairaaloiden, tutkimuslaitosten ja teollisuuden tutkimusryhmät.
Aiheesta muualla

Biokeskus Suomen kotisivut
Black Reign

| Black Reign Venom |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty :  ?
 Julkaistu: 1996
 Tyylilaji: black metal
 Kesto: 63.17
Venomin muut julkaisut
| Skeletons in the Closet 1993 | Black Reign 1996 | Venom ’96 1996 |
Black Reign on Venom-yhtyeen kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 1996.
Kappalelista

Insane – 2.57
Civilized – 3.35
Die Hard – 2.54
In Nominae Satanas – 3.40
If You Want To War – 4.45
Countess Bathory – 3.29
Harder Than Ever – 3.04
Welcome to Hell – 2.41
Carniverous (live) – 2.04
Angel Dust – 2.37
Fragile Life – 3.32
Teacher’s Pet – 2.59
Skool Daze – 4.16
Buried Alive – 3.33
Blood Lust – 2.52
Surgery – 3.51
Black Metal – 3.05
Flat Line – 4.06
Blackened Are The Priests – 3.35
Prime Evil – 3.10
Bursting Out – 2.48
Witching Hour – 3.35
Aiheesta muualla

Black Reign Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Black Reign Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Venom
| --- | --- |
Studioalbumit:   Welcome to Hell  Black Metal  At War with Satan  Possessed  Calm Before the Storm  Prime Evil  Temples of Ice  The Waste Lands  Cast in Stone  Resurrection  Metal Black  Hell  Fallen Angels  From the Very Depths  Storm the Gates 
Livealbumit:   Official Bootleg  Eine Kleine Nachtmusik  Second Coming (Live at Dynamo 1996)  Bitten  Witching Hour  Live from the Hammersmith Odeon Theatre 
Kokoelmat:   From Hell to the Unknown...  The Singles 80–86  Acid Queen  In Memorium  The Book of Armageddon  Kissing the Beast  Leave Me in Hell  Skeletons in the Closet  Old, New, Borrowed and Blue  Black Reign  From Heaven to the Unknown  New Live & Rare  Buried Alive  The Collection  The Court of Death  The Venom Archive  Greatest Hits & More  Darkest Hour  Kissing the Beast  Lay Down Your Soul!  In League with Satan  Witching Hour – The Best of Venom  The Seven Gates of Hell – Singles 1980-1985  MMV  In Nomine Satanas – The Neat Anthology (40 Years in Sodom)  Sons of Satan: Rare and Unreleased 
EP:t:   Canadian Assault  American Assault  French Assault  Hell at Hammersmith – Alive in 85  Scandinavian Assault  Japanese Assault  German Assault  Tear Your Soul Apart  Venom ’96  100 Miles to Hell
Avaruuskoukku

Avaruuskoukku on hypoteettinen laite, jonka avulla voidaan nousta Maan pinnalta kiertoradalle. Satelliitti ampuu kiertoradalta Maan pinnalle vaijerin, jonka päässä on esimerkiksi koukku. Koukkuun kiinnitetään jotain, esimerkiksi matkustajia tai tavaraa. Sitten satelliitti vetää vaijerin ja koukun takaisin avaruuteen. Suurin ja ehkä yksinkertaisin tähän periaatteeseen perustuva rakennelma on avaruushissi. Juri Artsutanov esitteli tämän idean vuonna 1960 kirjoittamassaan artikkelissa.
Anna Ingman

Anna Ingman, kriitikkona A. Ingman, (1851–1930) oli suomalainen pianisti, musiikkikriitikko ja -journalisti. Hän loi uran Saksassa Dresdenissä.