stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leviathan (elokuva)

| Leviathan> Левиафан, Leviafan |
| --- | --- |
 Elokuva kuvattiin Kuolan niemimaan Teriberkassa. Etualalla Koljan kotia esittävä talo.
Ohjaaja:  Andrei Zvjagintsev
Käsikirjoittaja:  Andrei Zvjagintsev, Oleg Negin
Tuottaja:  Alexander Rodnyansky (käännä suomeksi) Sergey Melkumov (käännä suomeksi)
Säveltäjä:  Philip Glass
Kuvaaja:  Michail Krichman
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Venäjä
Tuotantoyhtiö:  Non-Stop Production
Levittäjä:  Cirko Film
Ensi-ilta:  2014, Suomessa 2015
Kesto:  141 min
Alkuperäiskieli:  venäjä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leviathan (Левиафан, Leviafan) on Andrei Zvjagintsevin ohjaama venäläinen draamaelokuva vuodelta 2014. Kuolan niemimaalla korruptoitunutta pormestaria vastaan taistelevasta miehestä kertovan elokuvan käsikirjoituksen laati ohjaajan kanssa Oleg Negin. Tarina perustuu tositapaukseen, mutta siihen on sekoitettu aineksia Raamatun Jobin kirjasta, Leviatan-myytistä ja Thomas Hobbesin yhteiskuntasopimusta käsittelevästä kirjasta Leviathan (1651).
Leviathan palkittiin Golden Globe -gaalassa vuoden parhaana vieraskielisenä elokuvana ja oli ehdokkaana myös vastaavissa Oscar- ja Bafta-palkintokategorioissa. Cannesin elokuvajuhlilla Leviathan palkittiin käsikirjoituksestaan ja oli ehdolla Kultaisen palmun voittajaksi.
Vuonna 2016 Leviathan ja Zvjagintsevin aiempi elokuva Isän paluu (2003) äänestettiin BBC:n kyselyssä tämän vuosisadan 100 parhaan elokuvan joukkoon. Vastaajina oli 177 elokuva-asiantuntijaa eri puolilta maailmaa .
Juoni

Ohjaajan mukaan amerikkalaiseen tositapaukseen perustuva Leviathan kertoo Jäämeren rannan kylässä asuvasta äkkipikaisesta autonkorjaajasta Koljasta, jonka perheelleen rakentaman talon korruptoitunut pormestari vaatii pakkolunastettavaksi mitättömällä hinnalla. Alkaa tahtojen taistelu, johon Kolja saa avukseen armeijakaverinsa Diman, menestyvän juristin Moskovasta. Dimalle järjestetään pian valeteloitus, joka saa hänet luopumaan jutusta ja palaamaan Moskovaan. Asioita pahentaa, että Diman ja Koljan vaimon Liljan välille on syntynyt romanssi ja Koljan murrosikäinen poika kärsii perheen tapahtumista. Lilja löydetään surmattuna, Kolja lavastetaan surman tekijäksi ja hänelle langetetaan 15 vuoden vankeustuomio. Koljan talo puretaan ja paikalle rakennetaan pormestarin kirkkoherralle lupaama komea ortodoksikirkko.´
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Elena Ljadova  | … |  Lilja   |
|  Aleksei Serebrjakov  | … |  Kolja   |
|  Vladimir Vdovitšenkov  | … |  Dimitri Seleznjov   |
|  Roman Madjanov  | … |  Vadim Šelevjat   |
Vastaanotto

Leviathanin Venäjän-ensi-ilta lykkääntyi kuukausilla, koska viranomaiset vaativat sen runsasta kiroilua poistettavaksi tuoreen lain perusteella, joka kieltää kirjoissa, elokuvissa ja muualla mediassa tapahtuvan kiroilun. Ennen ensi-iltaa miljoonat venäläiset olivat nähneet elokuvan jo sensuroimattomana mutta laittomana kopiona verkossa. Elokuva sai kansainvälisesti erittäin hyvät arvostelut, mutta kotimaassaan sitä myös paheksuttiin Venäjän mustamaalaamisesta kuvaamalla korruptiota ja juopottelua.
Käännös suomeksi
Juha Korhonen (media-alan toimija)

Juha Korhonen (s. 1980 tai 1981) on suomalainen media-alan yrittäjä. Perustamiensa verkkojulkaisujen lisäksi Korhonen on toiminut muun muassa MV-lehden päätoimittajana.
Tausta

Korhonen on kertonut työskennelleensä ilmailualalla ennen siirtymistään media-alalle.
Toiminta vastamedian parissa

Korhonen on yksi keskeisistä vastamediavaikuttajista Suomessa. Hänen tiettävästi ensimmäinen hankkeensa alalla oli vuonna 2016 perustettu Nykysuomi-sivusto, joka keskittyi maahanmuuton vastustamiseen. Petri Perta osti julkaisun vuonna 2018, mutta julkaisu siirtyi Korhoselle uudelleen pari vuotta myöhemmin ja Korhosesta tuli jälleen sen päätoimittaja. Vuonna 2016 Korhonen osallistui aktiivisesti Risto Pietilän Kansanmarkka-virtuaalivaluuttahankkeeseen. Hän myös vastasi Pietilän VAL-median videoalustasta.
Toiminta vastamedian parissa > MV-lehti, Nettiuutiset ja AD

Korhonen pääsi MV-lehden päätoimittajaksi tammikuun alussa 2018. Hän toimi päätoimittajana noin yhdeksän kuukauden ajan. Hänen jälkeensä päätoimittajaksi palasi Ilja Janitskin, ja myöhemmin julkaisu siirtyi Janus Putkosen hallintaan. Korhosen päätoimittaja-aikana MV-lehdessä pidettiin Johan Bäckmania isänmaallisena vaikuttajana, joka oli joutunut mustamaalatuksi. Lehden toimittajakunnasta toisaalta myös erotettiin "Bäckmanin kätyriksi" luonnehdittu henkilö.
MV-lehden jälkeen Korhonen toimi Nettiuutiset-sivustolla, johon kootiin artikkeleita kansainvälisestä politiikasta. Venäjän politiikkaa käsiteltiin julkaisussa myönteisessä valossa. Nettiuutiset jäi kuitenkin lyhytikäiseksi hankkeeksi. Korhonen perusti seuraavaksi AD-nettiradion. Hän perusti myös ulkoasultaan Facebookiksi naamioidun sosiaalisen median alustan nimeltään AD Yhteisö.
Toiminta vastamedian parissa > Toimittajaliitto

Korhonen valittiin loppuvuodesta 2019 harhaanjohtavasti nimetyn Toimittajaliiton puheenjohtajaksi. Samalla varapuheenjohtajaksi valittiin Janus Putkonen ja sihteeriksi Jarmo Ekman. Helsingin Sanomien mukaan Toimittajaliiton tarkoitus on disinformaation levittäminen. Esimerkiksi verkkosivujen osoitteeksi valittiin sivusto, jolla oli sama nimi kuin Journalistiliiton nettisivuilla, mutta eri domain-pääte. Toimittajaliiton taustalla oleva Suomen vapaa sana riippumaton toimittajayhdistys ry on Johan Bäckmanin perustama ja merkitty yhdistysrekisteriin joulukuussa 2016.
Korhonen katsoi nykyjournalismin luopuneen journalismin periaatteista ja journalistisista ohjeista.
Toiminta vastamedian parissa > Muu toiminta

Korhonen oli Pohjoismaisen vastarintaliikkeen tukijäsen ennen järjestön kieltänyttä oikeuden päätöstä.
30. tammikuuta 2021 Korhonen järjesti koronapandemiaan liittyneitä kokoontumisrajoituksia rikkoneen mielenosoituksen, joka hajotettiin Helsingissä. Venäjä käytti tapausta esimerkkinä mielenosoitusten tukahduttamisesta länsimaissa. Tapaus oli esillä muun muassa Venäjän ulkoministeriön sivuillaan jakamassa videossa.
Korhonen oli entisen kansanedustaja Pirkko Turpeinen-Saaren kanssa mukana Igor Panarinin kirjan julkistustilaisuudessa, jonka Johan Bäckman järjesti Tampereella. Korhonen on kuitenkin myös esittänyt kritiikkiä Bäckmania ja muun muassa Jaana Kavoniusta kohtaan.
Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa Korhonen oli Vapauden liiton ehdokas Uudenmaan vaalipiiristä. Hän sai 388 ääntä. Kampanjassaan Korhonen toi esiin näkemyksen siitä, etteivät poliitikot aja Suomen tai suomalaisten etua. Hän kritisoi arjen kalliita kustannuksia ja terveydenhuollon sekä maatalouden tilaa. Korhonen myös kannatti Euroopan unionista eroamista, mutta piti perusteltuna kansanäänestyksen järjestämistä asiasta.
Bockin talo

| Bockin talo |
| --- | --- |

Osoite:  Aleksanterinkatu 20, 00100 Helsinki
Sijainti:  Kruununhaka, Helsinki
Koordinaatit:  60°10′08.2″N, 024°57′11″E
Valmistumisvuosi:  1763
Omistaja:  Helsingin kaupunki
Julkisivumateriaali:  kivi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bockin talo (myös Vanha Raatihuone) on yksi Helsingin Senaatintoria vierustavista uusklassisista rakennuksista. Se sijaitsee Leijona-korttelissa osoitteessa Aleksanterinkatu 20 ollen sen vanhin rakennus. Talon itäpuolelta kulkee Katariinankatu. Talo valmistui vuonna 1763 kauppias Gustav Johan Bockin rakennuttamana ja on toiminut historiansa aikana Suomen kenraalikuvernöörin virka-asuntona sekä Helsingin raatihuoneena. Helsingin kaupunginvaltuuston ensimmäinen kokous pidettiin Bockin talon Empiresalissa, joka toimi valtuuston kokouspaikkana vuosina 1875–1912.
Bockin talo on nykyisin osa Helsingin kaupungintalokorttelia, ja siihen on sijoitettu kaupunginvaltuuston valtuustoryhmien kokous- ja vastaanottohuoneet, kaupunginkanslian tiedotustoimisto sekä kaupungin edustus- ja juhlatiloja. Syksyllä 2013 Bockin talossa aloitti toimintansa Made by Helsinki -käsityöosuuskunta.
Historia

1700-luvun loppupuoliskolla Helsingin pääkadun Suurkadun (nykyinen Aleksanterinkatu) varrelle nousi rivi kaupungin varakkaimpien porvarien kivitaloja. Näihin kuului myös vuonna 1763 valmistunut Bockin talo, jonka rakennutti kauppias ja raatimies Gustav Johan Bock (1710–1788), yksi kaupungin rikkaimpia ja mahtavimpia kauppaporvareita. Alkuperäisessä asussaan talo oli kaksikerroksinen ja mansardikattoinen ja muistutti viereistä Sederholmin taloa. Sen pohjakerroksessa toimi Bockin kauppahuone ja ylemmässä kerroksessa sijaitsivat Bockin perheen asuintilat.
Gustav Bockin kuoltua 1788 talo koki useita omistajanvaihdoksia, kunnes se päätyi 1801 Ruotsin kruunulle joka teki siitä Helsingin paikallismajurin virkatalon. Venäjän armeijan vallattua Helsingin 1808 talo muutettiin venäläisen upseeripäällystön asuintaloksi. Kun Helsingin uudelleenrakentajaksi valittu arkkitehti Carl Ludvig Engel saapui kaupunkiin vuonna 1816, hänen ensimmäinen työnsä oli muuttaa Bockin talo Suomen kenraalikuvernöörin virka-asunnoksi. Talossa toteutettiin vuosina 1816–1819 suuret laajennus- ja muutostyöt, joissa se korotettiin kolmikerroksiseksi, siihen lisättiin siipirakennus ja se muutettiin empiretyyliseksi. Tuolloin sen Senaatintorin puoleinen julkisivu sai nykyisen joonialaisten pylväiden kannatteleman päätykolmionsa ja parvekkeensa. Engel suunnitteli myös talon tynnyriholvatun juhlasalin eli nykyisen Empiresalin.
Bockin talo ehti toimia kenraalikuvernöörien asuntona vain kaksi vuosikymmentä, kunnes uusi virka-asunto Smolna otettiin käyttöön vuonna 1838. Tämän jälkeen Helsingin kaupunki osti talon ja teki siitä raatihuoneen, jolloin vanha Ruotsin vallan aikainen raatihuone voitiin purkaa Senaatintorin rakentamisen tieltä. Helsingin ensimmäinen kaupunginvaltuusto kokoontui Leo Mechelinin johdolla Bockin talon Empiresalissa vuonna 1875. Vuonna 1913 otettiin käyttöön nykyinen Helsingin kaupungintalo ja Bockin talon saivat käyttöönsä raastuvanoikeus ja maistraatti. Nykyisen käyttötarkoituksensa Bockin talo sai vuosien 1985–1988 jälkeen, kun raastuvanoikeus ja maistraatti olivat muuttaneet pois ja kun entisöintityöt oli saatu valmiiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bockin talo Wikimedia Commonsissa
Maistraatin kokous vuonna 1952.
Mikojan-Gurevitš MiG-25

| MiG-25PD Nato: Foxbat-E |
| --- | --- |
 MiG-25
Tyyppi:  hävittäjä
Valmistaja:  Mikojan-Gurevitš (MiG)
Miehistö:  1
Ensilento:  6. maaliskuuta 1964
Mitat
Pituus:  23,82 m
Kärkiväli:  14,02 m
Korkeus:  6,10 m
Siipipinta-ala:  61,4 m²
Voimanlähde
Koneisto:  2 x Tumanski R-15BD-300
Teho:  2 x 110 000 N jälkipolttimilla
Aseistus
Aseistus:  A) 4 x R-40T tai R-40R, kantama 36 km   B) 2 x R-23 + 4 x R-60 tai 4 x R-73
MiG-25:n tunnistuskuva.
MiG-25 (Nato-raportointinimi Foxbat) on neuvostoliittolainen nopea hävittäjä, joka kehitettiin Yhdysvaltain strategisten yliäänipommikoneiden torjumiseksi. Sitä seurasi MiG-31.
Historia > Nopeiden raskaiden pommituslentokoneiden torjunta

MiG-25 suunniteltiin 1950-luvun lopulla tavoitteena kyky torjua Yhdysvaltain ilmavoimien kaksinkertaisella äänennopeudella lentävä General Dynamicsin B-58 Hustler -pommikone sekä suunnitteilla ollut vielä nopeampi XB-70 Valkyrie.
Historia > Alustavia prototyyppejä sekä tiedustelu- ja hävittäjälentokoneiden torjunta

Ensimmäisen tehtävän suunnitella torjuntahävittäjä työnimeltään Je-150, sai OKB-155 (suunnittelutoimisto-155) 1956. Hävittäjän tuli saavuttaa 20 000 metrin - 25 000 metrin lakikorkeus, huippunopeus 2,5 mach - 3,0 mach ja toimisäde 500 km.  Ongelmaksi muodostui suuren lentonopeuden mahdollistavien moottoreiden puute. Neuvostoliitossa kuitenkin oli risteilyohjushanke Tupolev Tu-121. Ohjuksen, missä oli KR-15 -suihkumoottori, tarkoituksena oli lentää 20 000 metrin korkeudessa miltei 2700 km/h. Tu-121 ei päätynyt sarjavalmistukseen, koska ballistisia ohjuksia pidettiin parempina. KR-15 -moottorin toiminta-aika oli vain 15 tuntia. Moottoria uudistettiin ja toiminta-ajaksi saatiin ensin 50 tuntia, sitten 300 tuntia. Lopulta valmistui kehitetty moottori R15B-300. Prototyyppeinä olivat Je-150 ja Je-152. Molemmat muistuttivat MiG-21:ä. Tila ei riittänyt suurelle tutkalle eikä riittävälle määrälle polttoainetta eikä ohjattavuus ollut hyvä runsaan 2 machin lentonopeudessa. Kimmokkeen kehittämisen suunnalle antoi S-75 -alueilmatorjuntaohjuksella alas ammuttu yhdysvaltalainen tiedustelulentokone U-2 1960. Hanke uudistettiin Je-155:ksi. Luovuttiin olemassa olleista teknillisistä perusteita ja alettiin suunnitella hävittäjä kokonaan uudelta pohjalta, jotta ohjustorjunnan rinnalla olisi myös riittävä hävittäjätorjunta.
Yhdysvaltain nopein lentokone on Lockheed SR-71 -tiedustelukone, eikä sillä ollut tarvetta mach 3 -nopeudella lentävälle hävittäjälle. XB-70 sen sijaan pakotti Neuvostoliiton kehittämään uuden hävittäjän ja uusia ohjuksia. Kun Yhdysvaltain puolustusministeri Robert McNamara peruutti 1967 hankkeen kahden prototyypin valmistuttua, Neuvostoliitolla ei olisi ollut enää tarvetta kehittää vastineeksi miltei kolminkertaisella äänennopeudella lentävää torjuntahävittäjää. Neuvostoliiton tuon ajan nopea torjuntahävittäjä oli Suhoi Su-15.
Historia > Je-155:t

Ensimmäinen prototyyppi Je-155-R1 (tiedusteluversio) lensi 6. maaliskuuta 1964. Hävittäjäversion prototyyppi Je-155-P1 lensi 9. syyskuuta 1964. Je-266-nimikkeiset prototyypit tekivät useita lentoennätyksiä vuosina 1965, 1966, ja 1967.
Lentokoneen pyrstö suurissa nopeuksissa aiheutti ongelmia: siitä olisi pitänyt tehdä erittäin suuri. Siksi päädyttiin kahteen pyrstöön. Lisäksi R15B-300 ei ollut riittävän voimakas yksin täyttämään asetettuja vaatimuksia. Tämän vuoksi lentokoneeseen asennettiin kaksi moottoria.
3 machin lentonopeudessa ilmanvastuksesta lentokoneen rungon pinta lämpenee 250 °C:een - 300 °C:en. Tämän vuoksi alumiini ei käynyt rungon materiaaliksi. Paras metalli olisi titaani, mutta se on erittäin kallis sarjavalmistukseen menevälle lentokoneelle. Alumiini korvattiin pääasiassa ruostumattomalla teräksellä, mikä muodosti 80% metalleista rungossa. Teräs kuitenkin teki hävittäjästä raskaan.
Historia > Sarjavalmistus Nižni Novgorodissa (Gorkissa)

Sarjavalmistus alkoi tehtaalla № 21 vuonna 1966. Tehdas nimettiin uudelleen uutenavuotena 1967 Горьковский авиазавод им. С. Орджоникидзе:ksi, Gorkin (kaupungin, mikä nimettiin myöhemmin Nižni Novgorodiksi) S.  Ordžonikidzelle nimetyksi lentokonetehtaaksi. Ensimmäisenä tuotantovuotta valmistui kaksi MiG-25P:ä ja yksi MiG-25R. 1966-1974 oli valmistettu 40 MiG-25P:ä ja 35 MiG-RB:ä. Tuotantokaudella 1981-1985 valmistettiin kaikkiaan 288 MiG-25:ä kaikkina versioita. Neuvostoliittolaisin kustannuksin vuonna 1970 maksoi yksi MiG-25 miltei 3 000 000 ruplaa. Kaikkiaan vuosina 1966-1985 valmistettiin 1 119 erilaista MiG-25:ä.
Lokakuussa 1967 otettiin MiG-25R Neuvostoliiton asevoimien varustukseen.
Länsimaiden reaktiot

MiG-25:n esiteltiin yleisölle 9. heinäkuuta 1967 lokakuun vallankumouksen viisikymmenvuotisjuhlien yhteydessä Domodedovon ilmailunäyttelyssä. Siihen saakka laajasti salattu MiG-25 julkistettiin yleisölle ensimmäinen kertaa. MiG-25 sai läntisessä tiedustelussa aikaan paniikkia sillä päältä katsottuna kone näytti erittäin suorituskykyiseltä ja ketterältä hävittäjältä suurien siipiensä vuoksi.
Todellisuudessa MiG-25 oli erittäin heikko kaartotaisteluominaisuuksiltaan, mitä ei pidetty ongelmana sillä kone oli suunniteltu vain korkealla lentävien yliäänipommikoneiden torjuntaan eikä se olisi ollut edes lentokykyinen ilman suuria siipiään, koska kone oli valmistettu pääosin raskaasta nikkeliteräksesta, kun taas länsimainen tiedustelu oletti sen olleen valmistettu jonkinlaisesta kehittyneestä, kevytpainoisesta titaanista.
Koneesta puuttui myös tykkiaseistus ja se oli aseistettu vain ilmasta ilmaan -ohjuksilla jotka myös oli suunniteltu vain korkealla lentävien pommikoneiden torjuntaan. Eniten länsimaista tiedustelua kuitenkin huolestutti se, kuinka paljon kone muistutti suunnitteluvaiheissa olevaa uuden sukupolven F-X hävittäjää (josta tuli myöhemmin F-15, joka lensi ensi kerran vuonna 1972 ja tuli palveluskäyttöön vuonna 1976) ja he pelkäsivät lännen jääneen pahasti jälkeen asekilvassa.
Vuonna 1971 MiG-25 vaikutti länsimaista tiedustelua jälleen kun kaksi MiG-25:tä lensi Siinain niemimaan yllä yli 3 machin nopeudella. Tämä kuitenkin vaurioitti moottorit korjauskelvottomiksi.
Länsimaiden reaktiot > Yksi MiG-25 Japanin ja Yhdysvaltain haltuun 1976

Luutnantti Viktor Ivanovitš Belenko lensi MiG-25:lla vuonna 1976 Japanin Hokkaidoon Hakodaten kentälle tavoitteenaan loikata Yhdysvaltoihin. Hänen koneensa tutkittiin Yhdysvalloissa, jolloin lännelle paljastui MiG-25:n rajoitettu luonne torjuntahävittäjänä.
Koska Yhdysvallat oli Viktor Ivanovitš Belenkon, jolle Yhdysvallat myönsi poliittisen turvapaikkaoikeuden,  avulla päässyt selville MiG-25:n ominaisuuksista Neuvostoliiton tuli uudistaa kalliisti MiG-25:n järjestelmät ilmavoimissaan. Uudistuksista syntyi MiG-25PD   Uutta oli myös tutka, Sapfir-25, mikä pystyi tunnistamaan kohteita 120 km:n päästä ja seuraamaan useita kohteita 75 km:n päästä. Myös kyky torjua matalalla lentäviä laitteita parani. Tuli myös uusi ohjus, R-60, minkä kantama oli vain 7 km - 10 km. Niitä kuitenkin saattoi laukaista kaksi kerrallaan. Lisäksi lämpöohjautuva ohjus R-40T ja tutkaohjautuva ohjus R-40R vaihtuivast R-40TD:hen ja R-40RD:hen. Näiden uudistusten jälkeen kehitettiin MiG-25:n pohjalta Mikojan MiG-31.
1987 Yhdysvaltain SR-71 suoritti Itämerellä tiedustelua. Sen toinen moottori vikaantui, ja sen lentonopeus väheni huomattavasti. Neuvostoliitto lähetti nopeat, mutta kunnossa olevaa SR-71:ä hitaammat MiG-25:t perään. Avuksi tulivat Ruotsin ilmavoimat Saab 37 Viggeneillä saatoksi, ja SR-71 pääsi laskeutumaan Tanskaan.
Länsimaiden reaktiot > Johtopäätöksiä

Vaikka MiG-25:tä valmistettiinkin yli tuhat, se osoittautui lähes tarpeettomaksi sillä XB-70 Valkyrie ei ikinä valmistunut prototyyppivaihetta pidemmälle sillä uskottiin että Neuvostoliiton ilmatorjuntaohjusten kehittymisen ansiosta korkealla lentävä yliäänipommikone ei ole niin mahdotonta ampua alas kuin ennen luultiin. Tämän vuoksi Yhdysvallat siirtyivät korkealla lentävistä yliäänipommikoneista matalalla lentäviin tutkaa ja ilmatorjuntaa vältteleviin yliäänipommikoneisiin kuten Rockwell B-1 Lancer, jota vastaan MiG-25 toimisi huonosti, sillä sen tutka oli suunniteltu vain havaitsemaan korkealla lentäviä kohteita mahdollisimman kaukaa, ja siten se ei havaitse matalalla lentäviä kohteita.
Tekniset tiedot

Lentokoneella saavutettiin joitain ennätyksiä:
A. V. Fedotov lensi 16. maaliskuuta 1965 1000 km:n matkan keskinopeudella 2 319 km/h
P. M. Ostapenko lensi saman matkan 27. lokakuuta 1967 2 921 km/h
1977 MiG-31 saavutti 37 650 metrin lentokorkeuden.  Lentokoneen laskunopeus on suuri, 290 km/h - 310 km/h, ja se tarvitsi laskuun 1 200 metrin kiitoradan, jarruvarjoilla 800 metriä - 900 metriä.
Koneen yllättäviä yksityiskohtia olivat muun muassa se, että siinä valtaosaltaan käytettiin transistorien sijasta perinteisiä elektroniputkia sekä se, että koneen runko oli hitsattu käsin. Tumanski R-15D-300 -moottorit olivat niin tehokkaat, että lentokone oli enemmän raketti kuin lentokone (lentäjiä oli kielletty yleensä ylittämästä 2,5 Machia (2 655 km/h) ja punainen raja lentonopeusmittariin oli asetettu 2,8 Machin (3 000 km/h) kohdalle). Koneen taistelusäde oli 300 kilometriä.
Ilman jälkipoltinta kone saattoi lentää suoralla lennolla vain 1 200 kilometriä. Koneen lentokorkeus, kahdella ohjuksella varustettuna, oli 24 000 metriä ja neljällä ohjuksella 21 000 metriä. Ilman ohjuksia koneen lentokorkeus saattoi olla jopa 27 000 metriä.
MiG-25:n tutka ei paljastanut alle 500 metrin korkeudessa lentävää lentokonetta. Tämä oli perusteltua, koska kone oli suunniteltu korkealla nopeasti lentävien koneiden tuhoamiseen. Yhdysvaltojen ilmavoimat oli kuitenkin 1970-luvulla siirtänyt ydiniskuvoimaansa osin matalalla lentäviin F-111- ja tuleviin B-1-pommikoneisiin.
MiG-25:n kaarto-ominaisuudet eivät kestäneet kuin 2,2 G:n kiihtyvyyden täysillä polttoainesäiliöillä. Myös lähes tyhjillä säiliöillä 5 G:n kiihtyvyys saattoi olla vaarallinen. Konetta ei ollut sarjavalmistettu erittäin kalliista titaanista vaan teräksestä, vaikkakin korkean lämpötilan kestoa vaativissa kohdissa oli käytetty titaanilevyjä. Tiukoissa kaarteissa saattoivat ohjukset irrota siivistä. MiG-25:n etsintä- ja jäljitystutka ulottui vain 50 kilometrin päähän.
Käyttäjämaat

Venäjä
Ukraina
muut IVY-maat
Algeria
Bulgaria
Intia
Irak
Libanon
Syyria
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomessa yksityisomistuksessa oleva MiG-25RBS
Perusteellinen artikkeli MiG-25:stä(venäjäksi)
http://www.saunalahti.fi/halle/planes/rus/mig-25.htm (suomeksi)
Hiekkaan piilotettu irakilainen MiG-25.
Sultsina

Sultsina
Sultsina on perinteisesti Laatokan Karjalassa ja Pohjois-Karjalassa valmistettu karjalainen leivonnainen, jonka kuori tehdään samasta taikinasta kuin karjalanpiirakat eli nostattamattomasta ruistaikinasta.
Taikina tehdään sekoittamalla ruisjauhoista ja vedestä tiivis taikina, joka kaulitaan kauttaaltaan ohuiksi pyöreiksi levyiksi karjalanpiirakan kuorien tapaan. Kalvomaisen ohuet kuoret paistetaan molemmilta puolilta hiilloksella, uunin arinalla tai liedellä rasvattomalla valuraudalla/paistinpannulla. Paistolämpötila on melko korkea. Kuoret voidellaan voisulalla tai voisula-vesiseoksella joko molemmilta tai vain toiselta puoleltaan ja kasataan pinoksi vadille liinan alle.
Täyte lisätään vasta hetki ennen syömään käymistä, usein vasta ruokapöydässä. Täytteenä on ohra-, riisi- tai mannaryyneistä keitettyä puuroa, joka levitetään kuoren voitelemattoman puolen keskiosaan poikittain. Täyte saa olla notkeampaa kuin karjalanpiirakoihin laitettava. Sultsinan reunat käännetään hetken pehmenemisen jälkeen ensin vastakkain täytteen päälle ja sitten vielä kaksin kerroin. Käärö syödään sormin.
Sultsinat, kuten monet muutkin karjalaisen ruokaperinteen leivonnaiset, ovat parhaimmillaan aivan tuoreina. Sultsinoita tehtiin kerralla syötävä määrä, eikä niitä varastoitu.
Sultsinoita myydään muun muassa Joensuun torilla sekä joissakin alueen ruokakaupoissa.
Aiheesta muualla

Kansanterveyslaitoksen elintarvikeluettelo (Arkistoitu – Internet Archive)
Alfonso Pitters

| Mitalit> Maa:   Panama.Miesten yleisurheilu.Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailut  | Mitalit> Maa:   Panama.Miesten yleisurheilu.Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailut  | Mitalit> Maa:   Panama.Miesten yleisurheilu.Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailut  | Maa:   Panama> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Caracas 1987 | 4 × 100 m viesti |  |
Alfonso Pitters (s. 22. helmikuuta 1963) on panamalainen pikajuoksija, joka erikoistui 100 metrille. Hänen ennätyksensä on 10,2 sekuntia vuodelta 1991.
Pitters kilpaili 100 metrillä Los Angelesin kesäolympialaisissa 1984. Hän sijoittui oman alkueränsä toiseksi edellään Länsi-Saksan Christian Haas, mutta karsiutui puolivälierissä.
Pitters saavutti 4 × 100 metrin viestissä Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailujen hopeaa Caracasissa 1987. Hän kilpaili 100 metrillä Havannan Pan-Amerikan kisoissa 1991 karsiutuen alkuerissä.
Val Kilmer

| Val Kilmer |
| --- | --- |
 Kilmer Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2005
Henkilötiedot
Koko nimi:  Val Edward Kilmer
Syntynyt: 31. joulukuuta 1959 (ikä 64) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Joanne Whalley (1988–1996)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1981–
Palkinnot
 Prism Award (2003) Satellite Award (2006) 
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Val Edward Kilmer (s. 31. joulukuuta 1959 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti elokuvanäyttelijänuransa vuonna 1984 näyteltyään sitä ennen teatterissa. Hänen läpimurtoroolinsa oli Jim Morrisonina Oliver Stonen elokuvassa The Doors (1991), jota seurasi sarja menestyselokuvia 1990-luvulla.