Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change
Sopeutuminen uuteen todellisuuteen

Useimmat ihmiset eivät voi uskoa, että ylilyönti ja romahdus koskevat ihmistä samalla tavoin kuin muita eläinlajeja. Catton kuitenkin toteaa niin jo käyneen ihmisen historiassa, mistä Pääsiäissaaren kohtalo on osoitus. Hän myös huomauttaa, että niin Pääsiäissaaren tapauksessa kuin monissa todetuissa eri eläinlajien ylilyönneissä ympäristö on tuhoutunut siinä määrin, että se romahduksen jälkeen voi elättää vain paljon alkuperäistä pienempää populaatiota.
Ylilyönnin sattuessa totutut sosiaaliset säännöt alkavat menettää merkitystään. Kilpailussa yhä pienenevistä resursseista kuka tahansa saatetaan sysätä sivuun ”jokainen on omillaan” -periaatteella. Muiden syyttely lisääntyy ilman, että tilanteen syytä varsinaisesti edes tiedostetaan. Asiat halutaan heti, koska pelätään, ettei sitä ole enää myöhemmin saatavilla. Asioista ei enää neuvotella. Viha saatetaan suunnata kokonaista kansanryhmää kohtaan, kuten natsi-Saksassa. Kaikkiaan Catton katsoo ylilyönnin johtavan ihmiskunnan desivilisaatioon.
Kuitenkin Catton katsoo – vuonna 1980 ilmestyneessä kirjassaan – jonkinlaista paradigmanvaihdosta tapahtuneen 1970-luvun loppua kohden. Ympäristö- ja transitioliikkeet syntyivät ja jopa presidentti Jimmy Carter totesi energiakysymysten olevan tulevaisuuden haaste. Yhdysvaltojen olisi siirryttävä energian säästämiseen ja öljyriippuvuuden vähentämiseen. Carter ei tosin ollut täysin omaksunut ajatusta maailman rajallisuudesta, vaan edelleen uskoi ikuisen kasvun mahdollisuuteen.
Catton määrittelee yltäkylläisyyden aikakaudella syntyneen paradigman seuraavien väittämien avulla:
Ihmiset määräävät oman kohtalonsa; he eroavat täysin muista eliölajeista, joiden yli ihmisellä on dominanssi
Ihmiset voivat oppia tekemään mitä tahansa
Ihmiset voivat aina tarvittaessa muuttua
Ihmiset kykenevät aina parantelemaan asioita; ihmiskunnan historia on kehityksen historiaa; jokaiselle ongelmalle on ratkaisu, eikä kehityksen tarvitse milloinkaan pysähtyä
Vanhan paradigman tilalle Catton esittää uutta ekologista paradigmaa:
Ihmiset ovat vain yksi laji muiden eliölajien joukossa, ja lajit ovat keskinäisessä riippuvaisuussuhteessa toisiinsa
Ihmisen yhteiskunnallinen toiminta on palautejärjestelmien kautta yhteydessä ekosysteemeihin, ja ihmisen toiminnalla voi olla tarkoittamattomia seuraamuksia
Maailma on rajallinen, joten taloudelliselle ja yhteiskunnalliselle kehitykselle sekä ihmiselämän muille osa-alueille on fyysisiä ja biologisia rajoituksia
Kuinka kekseliäs homo sapiens voi ollakaan, ja kuinka kyvykkäältä homo colossus voikaan vaikuttaa siirtäessään väliaikaisesti ympäristön kantokyvyn rajoja, luonto sanoo lopulta viimeisen sanan
Täysi siirtyminen uuteen paradigmaan olisi Cattonin mukaan tehtävä mahdollisimman pian. Hän huomauttaa, että väestön ja kulutuksen kasvu on jo johtanut jäljellä olevien resurssien vähenemiseen ja samalla pysyvän kantokyvyn alenemiseen. Kasvun myötä alun perin mahdollisuudelta vaikuttanut resurssi muuttuu välttämättömyydeksi, ja lopulta sitä määrittää niukkuus. Esimerkiksi öljyn kohdalla uudet löydöt eivät 1970-luvulla olleet tarpeeksi isoja edes ylläpitämään silloista kulutusta, saati sitten mahdollistamaan kasvun koko näköpiirissä olevaan tulevaisuuteen. Ilman politiikan ja kulttuurin muutosta Catton olettaa ylilyönnin mitä todennäköisimmin johtavan todella syvään romahdukseen, jonka päättyessä ihmiskunnan väestömäärä alittaa selvästi teollistumista edeltäneen pysyvän kantokyvyn rajan.
Romahduksen jälkeinen mahdollinen kasvu perustuisi taas lähinnä takeover-metodiin, mutta tämä ei johtaisi pitkälle. Ihmiset tuhoaisivat nopeasti uusiutuvien resurssien pohjan. Catton hämmästelee sitä, että menestys drawdown-metodissa on saanut jotkut ihmiset ehdottamaan takeover-metodin loppuunsaattamista, eli täydellistä ekologisten lokeroiden valtaamista. Tämä johtaisi vain täydelliseen romahdukseen rajallisten resurssien loppuessa. Sen sijaan Catton ehdottaa tilalle vaatimattomuutta, luopumista homo colossuksen resurssivaatimuksista sekä ikuisen kasvun ajatuksesta. Vaikka tämä ei estäisi nykyisen yhteiskuntamme romahdusta, toisivat uudet ajatusmallit jotakin toivoa ja moraalista tukea yhteiskunnallisen kaaoksen ja väestökatastrofin keskelle.