stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Madventures: Kansainvälisen seikkailijan opas

| Madventures: Kansainvälisen seikkailijan opas |
| --- | --- |

Kirjailija:  Tuomas Milonoff, Riku Rantala, Ari Lahdenmäki
Kansitaiteilija:  Matias Putus
Kieli:  suomi
Genre:  matkailu
Kustantaja:  Johnny Kniga
Julkaistu:  7. marraskuuta 2007
Ulkoasu:  352 + 28 lisäsivua
Sivumäärä:  nidottu
ISBN:  978-951-0-33279-5 978-951-0-39952-1 (2013)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Madventures: Kansainvälisen seikkailijan opas on suomenkielinen itsenäiselle matkailijalle suunnattu matkaopas. Kirjan kirjoittajista Tuomas Milonoff ja Riku Rantala ovat ennen kirjan julkaisua tuottaneet kaksi tuotantokautta Madventures-matkailuohjelmaa silloiselle Subtv:lle (nyk. Sub). Oppaan kolmas kirjoittaja on helsinkiläinen toimittaja Ari Lahdenmäki. Kirja palkittiin ilmestymisen jälkeen 2007 loppupuolella "Vuoden matkakirjaksi".
Kirja opastaa, kuinka matkata turistikohteiden ulkopuolella pienellä budjetilla. Lisäksi opas selvittää Madventures-televisiosarjan taustoja.
Sisällysluettelo

Luku 1: Matkan suunnittelu
Luku 2: Säädöt ennen matkaa
Luku 3: Varusteet
Luku 4: Tien päällä
Luku 5: Rahat
Luku 6: Matkan filosofiaa
Luku 7: Muonitus
Luku 8: Ääriolosuhteet
Luku 9: Turvallisuus
Luku 10: Matkailijan terveys
Kansainvälisen seikkailijan kohteita
Aiheesta muualla

Madventuresin viralliset sivut
Lars Danielsson

| Lars Danielsson |
| --- | --- |
 Danielsson vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1958 (ikä 65–66)
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  muusikko
Puoliso:  Cæcilie Norby
Muusikko
Tyylilajit:  jazz
Soittimet:  sello, kontrabasso
Levy-yhtiöt:  ACT Music 
Aiheesta muualla
lars-danielsson.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Lars Danielsson (s. 1958) on ruotsalainen jazzmuusikko, joka soittaa selloa ja kontrabassoa sekä säveltää. Hän on valmistunut Göteborgin musiikkikorkeakoulusta ja tehnyt 1980-luvulta alkaen yhteistyötä monien ulkomaisten artistien, muun muassa Jack DeJohnetten ja John Scofieldin, kanssa. Danielsson on naimisissa tanskalaisen laulajan Cæcilie Norbyn kanssa.
Danielsson on kotoisin Gislavedin Smålandsstenarista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lars Danielsson Wikimedia Commonsissa
Skeppshult

| Skeppshult |
| --- | --- |

 Skeppshult
 Koordinaatit: 57°07′25″N, 13°22′35″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Jönköpingin lääni
Maakunta:  Småland
Kunta:  Gislaved
Väkiluku (2021):  378
Skeppshult on taajama Gislavedin kunnassa Jönköpingin läänissä Smålandin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 378 asukasta vuonna 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Skeppshult Wikimedia Commonsissa
LGBTQ+-symbolit

Sateenkaariliput Helsingin kaupungintalolla vuoden 2021 Pride-viikolla.
LGTBQ+-symbolit ovat seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen käyttämiä tunnuksia, lippuja ja merkkejä. Tunnetuin LGBTQ+-ihmisten symboli on sateenkaarilippu.
Liput > Sateenkaarilippu

Sateenkaarilipusta on olemassa useita eri versioita. Ensimmäinen sateenkaarilippu on Gilbert Bakerin vuonna 1978 suunnittelema lippu sanfranciscolaiseen Gay Freedom Day -tapahtumaan. Bakerin lipussa on kahdeksan raitaa, jotka edustavat seksuaalivähemmistöjä ympäri maailmaa. Alkuperäisessä lipussa vaaleanpunainen kuvasti seksuaalisuutta, punainen elämää, oranssi paranemista, keltainen aurinkoa, vihreä luontoa, turkoosi taidetta, indigo harmoniaa ja violetti sielua. Ajan kuluessa lipun käytetyimmäksi versioksi on muodostunut kuusiraitainen sateenkaarilippu.
Etelä-Afrikan virallisen pride-lipun on suunnitellut Eugene Brockman vuonna 2012. Lipussa yhdistyvät perinteinen sateenkaarilippu ja Etelä-Afrikan kansallislippu.
Vuonna 2017 Philadelphian kaupunki lisäsi pridelippuunsa kaksi uutta raitaa, mustan ja ruskean, jotka edustavat mustia, ruskeita ja rodullistettuja LGBTQIA+-ihmisiä. Raitojen tarkoitus oli tehdä lipusta intersektionaalisempi korostamalla vähemmistön syrjityimpiä ihmisiä.
Vuonna 2018 suunnittelija Daniel Quasar julkaisi "progress"-nimisen (suom. edistys) uuden sateenkaarilipun, johon on klassisten sateenkaarten värien oheen lisätty vasempaan reunaan kolmio, jossa esiintyvät jo edeltävänä vuonna lippuun lisätyt musta ja ruskea sekä uutena transvärit eli vaaleansininen, vaaleanpunainen ja valkoinen. Musta väri symboloi myös AIDSin kanssa eläviä sekä siihen kuolleita ihmisiä.
Vuonna 2021 "progress"-lippuun lisättiin intersukupuolisten pridemerkki.
Gilbert Bakerin suunnittelema lippu
Tunnetuin, kuusiraitainen lippu
Etelä-Afrikan sateenkaarilippu
Philadelphian kaupungin pridelippu
Daniel Quasarin vuoden 2018 "progress"-lippu
Liput > Translippu

Transsukupuolisten pridelipun on suunnitellut Monica Helms vuonna 1999. Lippu koostuu viidestä vaakasuorasta raidasta. Kaksi vaaleansinistä raitaa symboloivat poikavauvojen ja kaksi vaaleanpunaista tyttövauvojen perinteisiä, stereotyyppisiä värejä. Keskellä oleva valkoinen raita kuvastaa transitiossa eli sukupuolenkorjausprosessissa olevia, sekä sukupuolen kaksijakoisuuden ulkopuolella olevia ihmisiä, kuten muunsukupuolisia. Vuonna 2020 Apple lisäsi translipun emoji-valikoimaansa.
Liput > Biseksuaalilippu

Michael Pagen vuonna 1998 suunnittelemassa biseksuaalien pridelipussa on kolme raitaa. Lipussa magenta edustaa seksuaalista vetovoimaa vain samaa sukupuolta kohtaan, sininen seksuaalista vetovoimaa vain muita sukupuolia kohtaan, ja niiden keskellä oleva violetti seksuaalista vetovoimaa kahta sukupuolta kohtaan. Violetti väri sulautuu niin pinkkiin kuin siniseenkin väriin, mikä Pagen mukaan kuvastaa sitä, kuinka biseksuaalit sulautuvat niin homojen kuin heteroidenkin yhteisöihin.
Liput > Muunsukupuolisten lippu

Muunsukupuolisten ja ei-binääristen pridelipun on suunnitellut Kye Rowan vuonna 2014. Lipussa on neljä väriä, jotka edustavat erityyppisiä ei-binäärisiä sukupuoli-identiteettejä. Keltainen kuvastaa ihmisiä joiden sukupuoli on binäärin ulkopuolella, valkoinen ihmisiä joilla on useita sukupuolia, violetti niitä joiden sukupuoli on sekoitus sekä nais- että mies-sukupuolesta, ja musta sukupuolettomuutta.
Liput > Lesbolippu

Varsinaista yhtä yhteisön hyväksymää lesbojen pridelippua ei ole olemassa, mutta laajalti käytössä olevia versioita on muutamia.
Labrys-lippu on Sean Campbellin vuonna 1999 suunnittelema ja 2000 julkaisema lesbolippu. Lipussa on arkalochórin kirves, kaksoiskirves labrys, jonka lesboyhteisö on ottanut voimaannuttavaksi symbolikseen. Musta kolmio kuvastaa keskitysleireillä käytettyä symbolia "epäsosiaalisten naisten" tunnistamiseen, joihin lukeutuivat natsi-saksan mukaan muun muassa lesbot. Myöhemmin lesbot ovat omineet mustan kolmion itselleen. Lipun taustaväri puolestaan tulee Sapfoan runoudesta, josta inspiroituneena violetti otettiin lesbojen symboliseksi väriksi.
Lipstick lesbian -lippua on kahta eri versiota: huulilla ja ilman. Lipstick lesbian (suom. huulipunalesbo) on slangisana lesboille, joiden sukupuolenilmaisu on todella feminiinistä. Huulipunalippu ei ole kovin suosittu butch-yhteisön keskuudessa vahvan feminiinisyytensä vuoksi, ja lippu jakaa muutenkin mielipiteitä lesboyhteisön keskuudessa. Siksi lippu ei olekaan yleisessä käytössä kuvastamassa kaikkia lesboja. Lesbojen pridelipuista on myös sinisen eri sävyissä olevia versioita kuvastamassa butch-lesboja sekä olemassa vaihtoehtoina feminiinisyyteen liitetylle vaaleanpunaisuudelle.
Seitsemänraitaisen vuonna 2018 käyttöönotetun lesbolipun värit kuvastavat sukupuolen määrittelemättömyyttä, itsenäisyyttä, yhteisöä, ainutlaatuista suhdetta naiseuteen, rauhaa, raukkautta, seksiä ja feminiinisyyttä. Pian lipun julkaisemisen jälkeen sen viisiraitainen versio otettiin yleisempään käyttöön.
Labrys-lippu
Lipstick lesbian -pridelippu
Lipstick Lesbian -lippu ilman huulia
Vuoden 2018 lesbolippu
Viisiraitainen lesbolippu
Sateenkaarilippu, jossa on kaksi naisen sukupuolisymbolia
Liput > Intersukupuolisten lippu

Intersukupuolisten lipun on luonut Intersex Human Rights Australia -organisaation Morgan Carpenter vuonna 2013. Intersukupuolisten pridelipun historia on pitkä, eikä nykyinen keltavioletti lippu ole edelleenkään koko yhteisön hyväksymä. Lipun aikaisemmissa versioissa on käytetty sävyjä, joihin intersukupuoliset eivät ole pystyneet täysin samaistumaan, kuten vaaleanpunaista ja -sinistä, joita pidetään stereotyyppisen nais-mies-sukupuolibinäärin väreinä. Carpenterin suunnitteleman lipun ympyrä symboloi oikeutta keholliseen autonomiaan, itsemääräämisoikeuteen, koskemattomuuteen sekä oikeuteen olla sellainen kuin on. Ympyrä kuvastaa myös täydellisyyttä ja kokonaisuutta.
Liput > Aseksuaalien lippu

Aseksuaalinen pride-lippu koostuu neljästä raidasta. Musta raita kuvastaa aseksuaaliutta, harmaa demiseksuaalisuutta ja grey-seksuaalisuutta, valkoinen aseksuaalien ei-aseksuaaleja kumppaneita sekä liittolaisia, ja violetti yhteisöä. Lipun ovat luoneet Asexual Visibility and Education Networkin käyttäjät vuonna 2010.
LGBTQ+-liittolaisten, eli cissukupuolisten ja heteroiden allyjen mainitseminen pridelipuissa ja muissa symboleissa on herättänyt itse vähemmistössä ristiriitaisuutta. Allyt eivät ole osa seksuaali- ja/tai sukupuolivähemmistöä, minkä vuoksi monet kokevat, että heille yhteisössä tilan tekeminen ei ole tarpeellista, vaan pikemminkin vie tilaa ja huomiota pois itse vähemmistön edustajilta.
Liput > Muita pride-lippuja

Panseksuaalien pride-lippu
Agender pride-lippu
Genderfluid pride-lippu
Demiseksuaalien pride-lippu
Polyseksuaalien pride-lippu
Karhu pride-lippu
Aromanttisten pride-lippu
Feather pride-lippu, eli drag lippu
Kaksihenkisten (two-spirit) pride-lippu
Genderqueer pride-lippu
Polyamorian pride-lippu
Nahka ja BDSM pride-lippu
Homoseksuaalien lippu
Ei-binääristen demi lippu
Hijra pride-lippu
Muut symbolit > Kolmio

Natsi-Saksan keskitysleireillä homomiehet merkittiin muista vangeista vaaleanpunaisella kolmiolla. Mustaa kolmiota natsit käyttivät puolestaan "epäsosiaalisten" ihmisten, kuten lesbojen ja seksityöntekijöiden merkitsemiseen. Epäsosiaalisella tarkoitettiin ihmistä, joka poikkesi natsi-ihanteen naiskuvasta, eli henkilöstä joka siivoaa, valmistaa ruokaa sekä hoitaa lapsia ja taloa. Juutalaisten homojen merkitsemiseen käytettiin puolestaan vaaleanpunaista kolmiota, jonka taustalla on keltainen kolmio.
Seksuaalivähemmistön edustajat ovat sittemmin omineet symbolit itselleen, ja käyttävät niitä nykyään voimaannuttavina muistutuksina aktiivisesta taistelusta.
Vaaleanpunainen kolmio
Musta kolmio
Vaaleanpunainen ja keltainen kolmio
Muut symbolit > Sukupuolisymbolit

Kaksi päällekkäistä naaraan sukupuolisymbolia (⚢) kuvastavat lesboutta ja kaksi urossukupuolen symbolia (⚣) homoutta. Transsukupuolisuuden sukupuoli symbolissa on yhdistetty naisen (♀), miehen (♂) sekä androgyyniyden (⚨) symbolit.
Muut symbolit > Yksisarvinen

2010-luvun puolella yksisarvisista tuli yksi tunnetuista LGBTQ+-symboleista. Yksiselitteistä syytä yksisarvisen nousemiselle niin suosituksi yhteisön keskuudessa ei ole, mutta yksisarvisten ja sateenkaarien sidonnaisuuden uskotaan olevan yksi tekijöistä. Yksisarvisissa queer-ihmiset voivat samaistua muun muassa taruolennon kykyyn muuttua ja olla puoliksi tässä maailmassa, puoliksi jossakin toisessa, feminiinisyyden ja maskuliinisuuden hämärtyvällä rajalla.
Muut symbolit > Ace-sormus

Oikean käden keskisormessa käytettävää mustaa sormusta kutsutaan ace-sormukseksi. Ace on lyhenne aseksuaalisuudelle. Sormuksen käyttö muistuttaa vihkisormuksen käyttöä – henkilö (aseksuaali) on "sitoutunut" seksuaalisuudelleen, eli hyvin vähäiselle tai täysin puuttuvalle seksuaaliselle vetovoimalle muita ihmisiä kohtaan.
Muut symbolit > Lambda

Kreikkalainen kirjain lambda otettiin ensimmäistä kertaa sateenkaariyhteisössä käyttöön vuonna 1970, kun Tom Doerr valitsi sen newyorkilaisen Gay Activists Allience -organisaation logoksi. Maailmanlaajuisesti lambdasta tuli LGBTQ+-symboli vuonna 1974, jolloin kansainvälinen homojen oikeuksien kongressi (International Gay Rights Congress) julisti sen vähemmistön viralliseksi symboliksi.
Muut symbolit > Nenäliinakoodi (hanky code)

Erivärisillä nenäliinoilla ja bandanoilla on LGBTQ+-yhteisöissä eri merkityksensä. Liinojen tai huivien väreillä viestitään muille vähemmistöön kuuluville, millaisia seksuaalisia mieltymyksiä sen kantajalla on. Liinoja saatetaan pitää esimerkiksi puoliksi ulkona housujen takataskusta, jolloin liina jää roikkumaan ja sen väri näkyy muille ihmisille. "Nenäliinakoodi" sai alkunsa homomiesten keskuudessa 1970-luvulla Yhdysvalloissa.
Muut symbolit > Friend of Dorothy

Friend of Dorothy (suom. Dorothyn ystävä) on homokulttuuriin kuuluva termi. Termiä käytettiin salakoodina homojen keskuudessa kun seksuaalivähemmistöön kuuluminen oli laitonta tai paheksuttavaa. Salakoodilla vähemmistöön kuuluvat tunnistivat toisensa.
Transsukupuolisten pridelippu
Biseksuaalien pridelippu
Muunsukupuolisuuden pridelippu
Intersukupuolisten pride-lippu
Aseksuaalien pride-lippu
Transsukupuolisuuden sukupuoli symboli
Lambda.
Hanky code (tunnetaan myös nimillä handkerchief code, flagging ja bandana code).
Fasis

Fasis (m.kreik. Φάσις, lat. Phasis) voi viitata seuraaviin:
Rioni, antiikin Fasis, joki Länsi-Georgiassa
Fasis, antiikin aikainen kaupunki Kolkhiissa Fasisjoen suistoalueella
Phasis, perhossuku
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Fasis”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Harold Holtin katoaminen

Australian pääministeri Harold Holt katosi uidessaan meressä Portsean lähellä 17. joulukuuta 1967. Kolme viikkoa kestäneestä etsinnästä huolimatta Holtia ei löydetty.
Kuolemasta lähti liikkeelle useita spekulaatioita. Joidenkin mielestä Holt oli masentunut ja teki itsemurhan, morfiini saattoi vaikuttaa hänen mielentilaansa ja eräiden väitteiden mukaan hän poistui maasta paikalle tulleella kiinalaisella sukellusveneellä. Holtin silloisen lehdistösihteerin Tony Eggletonin mukaan kuolemaan liittynyt draama jätti varjoonsa hänen saavutuksensa, erityisesti hänen pääministerikautensa.
Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys

| Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys |
| --- | --- |

Perustettu:  1873
Tyyppi:  herätysliike
Toimiala:  Evankelinen herätysliike
Kotipaikka:  Luther-kirkko Fredrikinkatu 42 00181 Helsinki
Toiminta-alue:   Suomi  Israel  Japani  Kenia  Myanmar  Saksa  Sambia  Sudan ja Etelä-Sudan  Venäjä  Viro 
Jäsenet:  n. 11 000 (2023)
Toiminnanjohtaja:  Tom Säilä
Jäsenlehti:  Sanansaattaja
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys (lyh. SLEY) on suomenkielinen evankelinen herätysliike ja lähetysjärjestö, joka toimii Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piirissä. SLEY:n juuret ovat herätyksessä, joka syntyi pappi Fredrik Gabriel Hedbergin opetuksessa jossa ilosanoma Kristuksen pelastustyöstä oli keskipisteessä.
SLEY perustettiin vuonna 1873 evankelisen kirjallisuuden välittämiseksi alueille, joissa liikkeellä ei ollut omia saarnaajia. SLEY näki tehtäväkseen puolustaa tunnustuksellista luterilaisuutta sekä kustantaa ja levittää sen mukaista hengellistä kirjallisuutta. Vuonna 1922 kaksikielinen yhdistys jakaantui kahteen kielellisistä syistä ja SLEF perustettiin.
SLEY jakaantuu 13 alueelliseen piiriin, joissa oli vuonna 2018 yli 200 rekisteröimätöntä paikallisosastoa. Yhdistyksen tarkoituksena on sen sääntöjen mukaan ”luottaen Jumalan armoon ja apuun, levittää Kristuksen evankeliumia, saattaa evankeliumin sana yhä useamman ihmisen jokapäiväiseen käyttöön ja näin edistää ihmisten turvautumista Jeesukseen Kristukseen omana Vapahtajanaan.”
Oppi ja tarkoitus

SLEY:n toiminnan periaatteet liittyvät luterilaiseen uskonkäsitykseen: Jumalan sanaan ja evankeliumiin. SLEY näkee tehtäväkseen toiminnassaan pitää esillä uskonpuhdistuksen perintöä ja luterilaisen tunnustuksen sisältöä.
SLEY:n sääntöjen ensimmäisessä ja toisessa pykälässä tuotiin esille yhdistyksen päämäärä: saattaa evankeliumin sanoma yleisempään tietoon ensisijaisesti levittämällä Raamattuja, Lutherin kirjoja sekä muita kirkon opin kanssa yhtäpitäviä kirjoja, kirjasia ja aikakauslehtiä. Lisäksi suullinen julistus nähtiin tärkeänä. Kolmannessa pykälässä määriteltiin jäsenyyden ehdoiksi yhdistyksen opillisen tunnustuksellisuuden hyväksyminen ja noudattaminen ja yhdistyksessä toimiminen aktiivisesti. Nämä kolme pykälää päätettiin tehdä muuttumattomiksi, ja muut sääntöjen kohdat täydentävät niitä.
1920-luvun hajaannuksessa SLEY pyrki pitämään evankelisen liikkeen kirkon piirissä. SLEY:n kiinnittymistä kirkkoon vahvisti kirkon ja papiston myönteinen suhde evankeliseen liikkeeseen sekä Luther-harrastuksen vahvistuminen kirkon piirissä. SLEY on korostanut Lutherin perinnettä osana kirkollista rintamaa. Pääosin evankelinen liike suhtautui pidättäytyvästi 1960-luvun radikaaleihin muutosvaatimuksiin. SLEY oli valmis osittain yhdistymään uuspietistisen liikkeen kritiikkiin, jonka mukaan kirkollinen uudistus kohdistui kristillisen pelastussanoman ja Raamatun kannalta toisarvoisiin asioihin.
Historia > Tausta

Evankelisen herätysliikkeen keskuudessa todettiin tarve levittää liikkeen sanomaa kirjallisuuden avulla alueille, joissa ei ollut liikkeen pappeja sananjulistusta hoitamassa. Sopivasta kirjallisuudesta oli kuitenkin pulaa, joten katsottiin tarpeelliseksi kehittää organisaatio, jonka puitteissa tällaista kirjallisuutta voitaisiin järjestelmällisesti hankkia ja levittää. Senaatille lähetetyssä yhdistyksen perustamista koskevassa anomuskirjeessä oli 64 allekirjoittajaa, joista 27 oli pappeja. Evankelisen herätysliikkeen perustajahahmo Fredrik Gabriel Hedberg seurasi prosessia Kemiöstä käsin, mutta pysyi pääosin syrjässä aktiivisesta työskentelystä asian parissa.
Historia > Keskusjärjestön perustaminen

Vuonna 1869 voimaan tullut uusi kirkkolaki salli evankelisen herätysliikkeen luoda virallisen organisaation ja evankelinen herätysliike järjestäytyi virallisesti senaatin hyväksyessä anomuksen ja säännöt 13. marraskuuta 1873. Tällöin syntyi Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys (SLEY). Yhdistyksen johtoon tuli päätoiminen yliasiamies, jossa tehtävässä ensimmäisen kymmenvuotiskauden toimi kirkkoherra Johannes Bäck (1850–1901) ja hänen jälkeensä Julius Engström (1863–1942).
Historia > Toiminnan alkuvaiheet

Yhdistyksen toiminta alkoi joulukuussa 1873. Tällöin muodostettu johtokunta oli selvästi maallikkovoittoinen, sillä 12 jäsenestä vain kaksi oli pappeja. Tämä tarkoitti evankelisen liikkeen hallinnon painopisteen siirtymistä ainakin toistaiseksi pois pappien piiristä. Johtokunnan jäsenet olivat myös kaikki yhtä lukuun ottamatta helsinkiläisiä. Tammikuussa 1874 alettiin etsiä yhdistyksen palvelukseen miehiä toimimaan kiertävinä kirjamyyjinä ja saarnaajina. Haettiin myös paikallisia asiamiehiä, joiden tehtävänä oli hankkia tilauksia yhdistyksen sanomalehdille. Tehtävään ilmoittautui useita halukkaita, jolloin sai alkunsa kolportööritoiminnaksi kutsuttu työmuoto.
Kolportöörit matkasivat usein melko suppealla alueella, mutta alusta alkaen oli myös säännöllisesti laajemmallakin alueella matkustavia. Alkuvaiheessa matkat suuntautuivat pääosin Etelä-Suomen seurakuntiin, erityisesti Turun seudulle, Ahvenanmaalle ja Uudellemaalle, ja pian tulivat myös Etelä- ja Keski-Pohjanmaa saarnatoiminnan piiriin. Yksityisten evankelisten henkilöiden pyyntöjen seurauksena tehtiin 1870–1880-luvuilla saarnamatkoja silloin tällöin myös sellaisille alueille, joissa evankelisuutta ei kovinkaan runsaasti esiintynyt, esimerkiksi Karjalankannakselle, Pohjois-Hämeeseen, Keski-Suomeen, Mikkelin ympäristöön ja Pohjois-Pohjanmaalle. Evankelisen liikkeen keskeisimmäksi laulukokoelmaksi myöhemmin muodostunut Siionin kannel ilmestyi ensi kertaa 1874.
Toisen kustannus- ja julkaisutoiminnan sektorin muodosti lehtityö. Vuonna 1876 Evankeliumiyhdistys alkoi toimittaa kahta lehteä, suomenkielistä Sanansaattajaa ja ruotsinkielistä Sändebudetia. Nämä tulivat yhdistyksen äänenkannattajiksi ja evankelisen liikkeen tärkeimmiksi julkaisuiksi.
Historia > 1900-luku: Järjestöverkoston muodostuminen

Evankelinen liike vahvistui voimakkaasti 1900-luvun ensi vuosikymmenillä. Lähetystoiminnan yleinen vahvistuminen ilmeni myös SLEY:n harjoittamassa lähetystyössä. Allianssikristilliset korostukset johtivat SLEY:n irtautumiseen Suomen Lähetysseuran toiminnasta ja se aloitti oman lähetystyönsä Japanissa. Evankeliumiyhdistyksen oma lähetystoiminta kohtasi aluksi runsaasti vaikeuksia sekä Suomessa että lähetyskentällä, mutta voimistui 1910-luvun lopulla. Japanin-lähetyksen taloudellisen kannatuksen kasvaessa aloitettiin myös omien lähettien kouluttaminen.
1880-luvun lopulla toimintansa aloittanut evankelisluterilainen nuorukaisyhdistys organisoitui vuonna 1906 SLEY:n nuorisoliitoksi. Nuorisoliittoja ryhdyttiin perustamaan eri puolille maata ja niiden kokonaismäärä nousi lähes kolmeensataan. Nuorisoyhdistysten rooli kasvoi myös evankelisen liikkeen paikallisorganisaatioissa. Yhdistyksiin otettiin nimestä huolimatta kaikenikäistä väestöä ja ne muodostivat rukoushuoneverkon kanssa liikkeen paikallisen kenttäorganisaation perustan. Evankeliumiyhdistys nousi 1910-luvulla uuteen huippukauteen. Vuonna 1906 Helsingin Kallioon valmistui SLEY:n rukoushuone, joka tunnetaan Pyhän Sydämen kappelina.
Historia > 1920-luvun muutokset

Evankelinen liike koki merkittäviä sisäisiä muutoksia 1900-luvun alkupuolella. Varhaisin muutos oli kaksikielisen liikkeen jakautuminen kun ruotsinkielinen Svenska Lutherska Evangeliföreningen perustettiin 1922. Vastuu- ja omistuskysymykset herättivät jossain määrin kiistakysymyksiäkin. Kielellisen jakautumisen ohella liikettä koetteli kirkkokriisi, joka aktualisoitui uskonnonvapauslain toteuduttua. Evankelisen liikkeen eräät vapaat maallikot ja papit katsoivat, että luterilainen kansankirkko oli etääntynyt aidosta luterilaisesta opista ja kirkkokäsityksestä ja vetäytyivät kirkon piiristä. Seurakuntaliitto ja Suomen tunnustuksellinen luterilainen kirkko ottivat mallia Saksan tunnustuksellisista luterilaisista vapaakirkoista, uusevankelisesta liikkeestä sekä Yhdysvaltain Missouri-synodista.
SLEY pyrki pitämään evankelisen liikkeen kirkon piirissä. Myös kirkon johdossa ja papistossa ilmeni myönteisempää suhtautumista evankeliseen liikkeeseen ja toisaalta Luther-harrastus vahvisti evankelisen liikkeen myönteistä asennetta kirkkoon. Tämä tarjosi Lutherin perinnettä korostaneelle liikkeelle mahdollisuuden löytää paikkansa kirkollisessa rintamassa. Evankeliumiyhdistyksen organisaatioverkko ulottui 1920-luvulla erityisen laajasti ja sen pääkannatusalue oli Lounais-Suomessa, Etelä-Pohjanmaalla ja Etelä-Karjalassa. Evankelinen liike perusti evankelisen kansanopiston Karkkuun vuonna 1918.
Helsingissä Fredrikinkadun rukoushuoneen nimi muutettiin Luther-kirkoksi 1930 ja remontin jälkeen sen vihki kirkoksi 18. lokakuuta 1931 kaksi piispaa, Max von Bonsdorff ruotsiksi ja Jaakko Gummerus suomeksi. Talvisodan pommituksissa kirkko vaurioitui pahoin. Se korjattiin välirauhan aikana.