stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Herkkä, hellä, hehkuvainen
Sisältö

Teoksen alkusanoissa ”Prologissa” Maijala esittää yleispiirteittäin kuvan Minna Canthin elämästä. Hän korostaa, kuinka kuva muuttuu toiseksi, kun sitä vertaa aiempaan Lucina Hagmanin teoksen Minna Canthin elämäkerta 1–2 (1901–1906) pohjalta syntyneeseen Canth-kuvaan. Hagmanin elämäkerta puolusti Canthia vastustajien hyökkäyksiltä, mutta Maijalan mukaan Canthin elämäntyön arvostus kärsi siitä. Syntyi kuva amatsoni-Minnasta.
Canthin aikalaisen Hagmanin sinänsä hyvää tarkoittavan elämäkertateoksen pohjalta syntynyt Canth-kuva on asettanut perussävyn, ja muut elämäkerturit ovat käyttäneet hänen teostaan lähteenä. Maijalan mukaan kuva on kuitenkin yksipuolinen: Canthin elämäntyö on nähty hänen sukupuolensa kautta ja hänen taiteellinen merkityksensä on lähes sivuutettu. Maijala löysi Canthin aikalaisten arvostuksen ja kunnioituksen, ja paljastui, että heidän silmissään Canth oli kosmopoliitti, vapaan ajattelun kannattaja ja innostava keskustelukumppani. Tämän monipuolisemman kuvan Maijala haluaa välittää lukijoille.
Teos jakautuu kolmeen osaan: Elämä, Kirjoittaminen ja Aatoksia. Niiden jälkeisissä jälkisanoissa Maijala kertoo Canthin perillisistä, seitsemästä lapsesta ja heidän jälkeläisistään sekä yrityksen vaiheista aina sen lopettamiseen saakka. Viimeiseksi Maijala nostaa esille Canthin talon Kanttilan tilanteen. Teoksen lopussa on luettelo Canthin tuotannosta, lyhyet tiivistelmät hänen elämäänsä liittyvistä ihmisistä, lähteet ja henkilöhakemisto.
Vastaanotto

Anna Paju kirjoitti arviossaan Kansan Uutisissa, että ”taistelevan Minnan” muotokuvan rinnalle Maijala nostaa Minna Canthin, joka oli keskustelija ja yksityiselämässään haavoittuva. Talouselämän Eija Pöysä löysi elämäkerrasta Minna Canthin, joka oli talouselämässä edelläkävijä.
Mervi Kantokorpi totesi laajassa Helsingin Sanomiin kirjoittamassaan arviossa, että ”Maijala pyyhkii pöytänsä vanhoilla Canth-biografioilla”, millä hän viittaa Lucina Hagmanin varhaiseen elämäkertaan, joka loi perinteisen virallisen kirjailijakuvan ja kuvan Canthista uhrina ja jossa demonina oli Canthin puoliso Ferdinand Canth. Tosiasiassa Canthilla oli ajatuksilleen ja toimilleen puolisonsa täysi tuki. Kantokorpi piti tärkeänä myös sitä, että Maijala nostaa esiin Canthin uskonnollisen puolen: Canth oli tunnustuksellinen kristitty mutta samalla kriittinen ajattelija, joka halusi kirkon erilleen valtiosta.
Aikalaisessa Juhani Niemi kiitti Maijalaa Canthin kirjailijakuvan päivittämisestä. Maijala tuo Niemen mukaan tendenssikirjailijan kuvaan inhimillisiä piirteitä. Hyödyntäessään Canthin omaelämäkerrallista artikkelia ja kirjeitä Maijala tuo esiin Canthin niissä paljastamia syvimpiä tuntoja.
Savon Sanomien kriitikko Jouni Tossavaisen mukaan Maijalan lupaus Canthin uudesta hellemmästä muotokuvasta ei toteudu. Hän olisi kaivannut myös Canthin talousmenojen avaamista: mihin tarkkaa kirjanpitoa pitänyt Canth rahojaan käytti. Tossavaisen mukaan ”kirjailijan inhimillinen elämä monine ristiriitaisine puolineen jää – – lämmittämättä” ja sen sijaan Maijala hyödyntää väitöskirjaansa ja siinä käsittelemäänsä 1870–1880-luvun hermostunutta vaihetta. Aiemmista naisasiasta lähteneistä neljästä elämäkerrasta teos eroaa Tossavaisen mukaan siten, että lähtökohtana on Canthin kirjallinen työ.
Aiheesta muualla

Minnan salonki Kuopion kaupunginkirjaston verkkosivuilla. (Arkistoitu – Internet Archive)
Pietari I

Pietari I on ollut seuraavien hallitsijoiden nimi:
Pietari I (k. 311), Aleksandrian paavi
Pietari I (k. 970), Bulgarian tsaari
Pietari I (n. 1048–1078), Savoijin kreivi
Pietari I (1068–1104), Aragonian ja Navarren kuningas
Pietari II eli Katalonian Pietari I (1178–1213), Aragonian kuningas
Pietari I (k. 1219), Latinalaisen keisarikunnan keisari
Pietari III eli Valencian Pietari I (1239–1285), Aragonian kuningas
Pietari I (1320–1367), Portugalin kuningas
Pietari I (1328–1369), Kyproksen kuningas
Pietari I Julma (1334–1369), Kastilian kuningas
Pietari I, Kongon kuningas
Pietari Suuri (1672–1725), Venäjän tsaari
Pietari I (1747–1830), Montenegron ruhtinaspiispa
Pedro I eli Pietari I (1798–1834), Brasilian keisari
Pietari I (1844–1921), Serbian ja sittemmin Jugoslavian kuningas
Pikaia

| Pikaia |
| --- | --- |
 Pikaian rekonstuktio
 Keskikambrikausi  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Suikulaiset Cephalochordata
Heimo::  †Pikaiidae
Suku::  †Pikaia  Walcott, 1911
Laji::  gracilens
Kaksiosainen nimi
 † Pikaia gracilens  Walcott, 1911 
Katso myös
   Pikaia Wikispeciesissä   Pikaia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikaia gracilens on sukupuuttoon kuollut suikulainen, joka eli keskikambrikaudella. Kaikki sen fossiilit on löydetty Burgess Shale -fossiiliesiintymästä. Pikaia on yksi ensimmäisistä selkäjänteisistä.
Ulkonäkö ja koko

Fossiililöytöjen perusteella Pikaia oli litteä (sivuilta litistetty) ja alkeellinen selkäjänteinen eläin, joka kasvoi noin 3,5 senttimetriä pitkäksi. Se ui merenpohjan lähellä käärmeen tai ankeriaan tavoin heiluttaen vartaloaan ja suurta pyrstöeväänsä; myöhemmin kalat perivät samankaltaisen liikkumistavan. Pikaialla oli päässään kaksi lonkeroa ja pään molemmin puolin muutama lyhyt jaoke, jotka saattoivat liittyä kiduksiin. Ravinnokseen Pikaia luultavasti siivilöi merivedestä hiukkasia ja planktoneita.
Vaikka Pikaia ei ensinäkemältä vaikuta ihmisen esimuodolta, sillä on useita selkäjänteisille ominaisia piirteitä: pitkä selkäjänne, selkää pitkin etenevä päähermorata ja lihaksia ruumiin molemmin puolin. Nämä ovat kaikki olennaisia myöhempien selkärankaisten evoluutiossa. Selkäjänne tarjosi kiinnittymispaikan lihaksille ja piti ruumiin muodon ehjänä. Samalla se oli kuitenkin riittävän taipuisa mahdollistaakseen Pikaian mutkittelevan uintitavan. Selkäjänteestä kehittyi myöhemmin kova selkäranka, joka suojasi hyvin selkäydintä.
Nykyisistä eläimistä Pikaia muistuttaa eniten suikulaisia. Geenitutkimus onkin osoittanut suikulaisten olevan selkärankaisten lähimpiä eläviä sukulaisia vaippaeläinten ohella.
Fossiililöydöt

Pikaian löysi Charles Walcott vuonna 1911 tutkiessaan Burgess Shalen kambrikautisia fossiileja Kanadan Kalliovuoriin kuuluvalla Mount Pikalla. Koska fossiili oli selkeästi jaokkeinen, hän luokitteli sen virheellisesti monisukasmatoihin. Vuonna 1979 paleontologi Simon Conway Morris havaitsi fossiileissa merkkejä alkeellisesta selkäjänteestä ja uudelleenluokitteli sen selkäjänteisiin. Näin siitä tuli merkittävä löytö, sillä varhaisimpana tunnettuna selkäjänteisten edustajana se saattaisi olla kaikkien selkäjänteisten kantamuoto.
Kiinasta on löydetty Pikaiaa vanhempia ja alkeellisempia, selkäjänteisten kantamuotoina pidettyjä yunnazooiitteja.
Aiheesta muualla

http://park.org/Canada/Museum/burgessshale/chordate.html
Smithsonian National Museum of Natural History
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Pikaia
Burgess Shalen selkärangattomien kokovertailu. Keltainen eläin on Pikaia.
Phyllopod Bed Burgess Shalen fossiiliesiintymässä. Täältä on löydetty 16 Pikaian fossiilia.
Käännös suomeksi
Peräjärvi (Keuruu, Riiho)

| Peräjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Keuruu
Koordinaatit:  62°12′03″N, 24°20′50″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Keurusselän alue (35.62)
Laskujoki:  oja Peräisenlampeen 
Järvinumero:  35.624.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  117,2 m  
Rantaviiva:  2,57 km  
Pinta-ala:  17,029 ha  
Saaria:  2 
 fiPeräjärvi 
Peräjärvi  on Keski-Suomessa Keuruulla Riihon kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 17,0 hehtaaria ja se on 750 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta. Sen rantaviivan pituus on 2,6 kilometriä..
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Keurusselän alueella (35.62), jonka Peräisenlammen valuma-alueeseen (35.624) se kuuluu.
Portugalin pääministeri

| Portugalin pääministeri |
| --- | --- |
 Primeiro-ministro de Portugal
 
 
 Nykyinen Luís Montenegro 2. huhtikuuta 2024 lähtien
Virka-asunto:  São Benton palatsi
Nimittäjä:  Portugalin presidentti
Kauden pituus:  4 vuotta
Perustettu:  24. syyskuuta 1834
Ensimmäinen:  Pedro de Sousa Holstein
Kotisivut:  
Portugalin pääministeri (port. Primeiro-ministro de Portugal) on Portugalin hallituksen johtaja, joka on tavallisesti suurimman parlamenttipuolueen puheenjohtaja. Hänet nimittää presidentti. Nykyinen pääministeri Luís Montenegro on ollut virassa huhtikuuta 2024 lähtien.
Petsamo (Murmanskin alue)

Petsamon kunnan sijainti Petsamon piirissä.

Petsamo (ven. Печенга, Petšenga, koltansaameksi Peäccam, pohjoissaameksi Beahcán) on  kaupunkikunta ja kunnan samanniminen keskustaajama Barentsinmeren rannalla Petsamon piirissä Murmanskin alueella Luoteis-Venäjällä. Nykyinen Petsamon kunta käsittää entisen, aikanaan Suomelle kuuluneen Petsamon kunnan (1920-1940) pohjoisimman osan sekä Kalastajasaarennon kokonaan.
Petsamon kunta perustettiin vuonna 2004. Kunnassa on 7 418 asukasta, joista Petsamon taajamassa 3 188 as. (2010).
Petsamon naapurit ovat lännessä Norja, idässä Kuolan piiri ja etelässä Korzunovon maalaiskunta.
Petsamon läpi virtaa Petsamonvuonoon laskeva Petsamonjoki, jonka suulla Petsamon taajama sijaitsee.
Liinahamarissa Petsamonvuonon länsirannalla sijaitsee Petsamon satama, joka on jäätön läpi vuoden. Petsamoon ja Liinahamariin on rautatieyhteys Muurmannin radalta, ja paikkakunnan läpi kulkee M18-valtatie Pietarista Murmanskin kautta Norjaan.
Asutuskeskukset

Petsamon kunnassa on nykyisin seuraavat asutuskeskukset:
Petsamo (kaupunkityyppinen taajama), kunnan ja piirin hallintokeskus
Vaitolahti (Vaida-Guba)
Liinahamari
Tsypnavolok
Sputnik
Zubovka
Petsamon asema
Hentosudenkorennot

| Hentosudenkorennot |
| --- | --- |
 Sirotytönkorento (Coenagrion pulcellum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Sudenkorennot Odonata
Alalahko::  Hentosudenkorennot Zygoptera  Selys, 1854
Katso myös
   Hentosudenkorennot Wikispeciesissä   Hentosudenkorennot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hentosudenkorennot (Zygoptera), aikaisemmalta nimeltään yhtäläissiipiset, on toinen Euroopassa esiintyvä sudenkorentojen alalahko.
Hentosudenkorennot ovat keskikokoisia hyönteisiä, jotka kuuluvat sudenkorentoihin. Ne erotetaan aitosudenkorennoista seuraavasti:
siivet ovat useimmiten levossa taitettuina toisiaan vasten tai nostettuna pystyasentoon takaruumiin päälle
ruumis on hento
silmät ovat pienet
taka- ja etusiipien tyvet ovat samanlaiset
Tyypillinen hentosudenkorento on "pieni ja sininen" tytönkorento tai "iso ja sininen" neidonkorento.
Hentosudenkorentoihin kuluu maailmassa noin 2 700 lajia.
Suomessa esiintyvät hentosudenkorennot > Neidonkorennot (Calopterygidae)

neidonkorento (Calopteryx virgo)
immenkorento (Calopteryx splendens)
Suomessa esiintyvät hentosudenkorennot > Keijukorennot (Lestidae)

isokeijukorento (Lestes dryas)
sirokeijukorento (Lestes sponsa)
idänkirsikorento (Sympecma paedisca)
Suomessa esiintyvät hentosudenkorennot > Tytönkorennot (Coenagrionidae)

hoikkatytönkorento (Ischnura elegans)
keritytönkorento (Ischnura pumilio)
okatytönkorento (Enallagma cyathigerum)
sirotytönkorento (Coenagrion pulcellum)
eteläntytönkorento (Coenagrion puella)
keihästytönkorento (Coenagrion hastulatum)
kuutytönkorento (Coenagrion lunulatum)
taigatytönkorento (Coenagrion johanssoni)
vihertytönkorento (Coenagrion armatum)
isotytönkorento (Erythromma najas)
punatytönkorento (Pyrrhosoma nymphula)
kääpiötytönkorento (Nehalennia speciosa)
Suomessa esiintyvät hentosudenkorennot > Sulkakoipikorennot (Platycnemididae)

sulkakoipikorento (Platycnemis pennipes)
Aiheesta muualla

ITIS: Zygoptera (englanniksi)
Philippe Noiret

Philippe Noiret
Philippe Noiret (1. lokakuuta 1930 Lille – 23. marraskuuta 2006 Pariisi) oli ranskalainen näyttelijä. Hän esiintyi yli sadassa elokuvassa 1950-luvulta lähtien.
Noiret aloitti 1953 Théâtre National Populairessa. Hän ehti esittää kymmeniä klassisia lavarooleja ennen elokuvaan siirtymistä. Elokuvauransa hän avasi Agnès Vardan Ranskan uutta aaltoa ennakoineessa työssä La Pointe Courte 1956.
Noiret näytteli muun muassa elokuvissa Juhla voi alkaa (1974) ja Auringonpimennys (1981). Hän voitti kaikkien aikojen ensimmäisen parhaan miespääosan César-palkinnon vuonna 1976, ja sai vielä toisen 1990.
Noiret menehtyi vuonna 2006 syöpään Pariisissa 76-vuotiaana.
Aiheesta muualla

Philippe Noiret Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Portugalin presidentinvaali 2011

Portugalin presidentinvaali 2011 järjestettiin Portugalissa 23. tammikuuta 2011.
Vaalissa valittiin presidentti toimikaudelle 2011–2016. Istuva
presidentti Aníbal Cavaco Silva voitti vaalit, ja tuli valituksi toiselle kaudelle.
Hän sai 53% äänistä. Muihin ehdokkaisiin kuului muun muassa sosialistipuolueen Manuel Alegre sekä sitoutumattomana pyrkinyt Fernando Nobre.
Poika ja pääkallo

| Poika ja pääkallo |
| --- | --- |

Nimi:  Poika ja pääkallo
Tekijä:  Magnus Enckell
Valmistumisvuosi:  1893
Teostyyppi:  Piirustus
Materiaali:  Piirustushiili, vesiväri ja paperi (maalauspohja)
Korkeus:  66  cm
Leveys:  95  cm
Kokoelma:  Kansallisgalleria
Sijainti:  Ateneum
Poika ja pääkallo on suomalaisen taiteilijan Magnus Enckellin hiili- ja vesivärityö paperille vuodelta 1893. Kooltaan se on 66 cm × 95 cm, ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin, jonne se hankittiin jo sen valmistumisvuonna vuonna 1893.
Poika ja pääkallo kuuluu Magnus Enckellin varhaisteosten ydinryhmään. Näiden teosten henkinen lähde on 1890-luvun Pariisin symbolismissa. Poika ja pääkallo -teoksen yksinäistä poikahahmoa pidetään Enckellin poikahahmoista kaikkein symbolistisimpana. Tässä piirustuksessa levollisesti kyyryssä oleva alaston poika tutkii otsa rypyssä pääkalloa. Taiteilija luottaa viivan kykyyn ilmaista olennaista. Aiheeltaan piirustus on vanhaa vanitas-teemaa: ihminen ikuisuuden ja katoavaisuuden kysymysten äärellä. Pariisiin Enckell oli matkustanut opiskelemaan ensimmäisen kerran vuonna 1891, toisen kerran syyskuussa 1893.
Aiheesta muualla

Teos Suomen Kansallisgalleriassa. (Arkistoitu – Internet Archive)
Peräjärvi (Tampere, Viitapohja)

| Peräjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Orivesi, Tampere
Koordinaatit:  61°39′07″N, 24°05′29″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Näsijärven alue (35.31)
Laskujoki:  Peräjoki 
Järvinumero:  35.317.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  110 m  
Rantaviiva:  2,304 km  
Pinta-ala:  12,54 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPeräjärvi 
Peräjärvi  on Pirkanmaalla Tampereen Viitapohjassa ja Orivedellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 12,5 hehtaaria ja se on 1,1 kilometriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Vaavunjoen valuma-alueeseen (35.317) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 110 metriä mpy. Sen laskujoki on Peräjoki.
Pompeius Trogus

Gnaeus Pompeius Trogus oli ensimmäisellä vuosisadalla elänyt historioitsija, joka kirjoitti Rooman keisari Augustuksen aikana. Hän oli keltti Gallia Narbonensisin provinssista
Epitome historiarum Trogi Pompeii
Hänen tärkein teoksensa oli Historiae pillippicae et totius mundi origines et terrae situs, jonka pääaihe on Makedonian nousu suurvallaksi Filippos II:n ja Aleksanteri Suuren aikana. Tämä teos ei ole säilynyt nykypäivään, mutta Junianus Justinus kirjoitti siitä oman lyhennetyn versionsa, joka on säilynyt.
Lähteenään Trogus käytti pääasiassa kreikkalaista historioitsijaa Theopomposta.
Pompeji (täsmennyssivu)

Pompeji tai Pompeii voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Pompeji, Vesiviuksen purkauksessa vuonna 79 jaa. tuhoutunut kaupunki Italiassa
Pompei, nykyinen kaupunki Italiassa, rakennettu osittain vanhan kaupungin päälle
Pompeji, Robert Harrisin historiallinen romaani vuodelta 2003
Pompeii, Triumvirat-yhtyeen albumi vuodelta 1977
”Pompeii”, Bastille-yhtyeen musiikkikappale vuodelta 2013
Pompeji, Paul W. S. Andersonin ohjaama elokuva vuodelta 2014.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Pompeji”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Pompeius (täsmennyssivu)

Pompeius oli roomalainen nimi.
Sitä kantoivat muun muassa:
Quintus Pompeius, vuoden 141 eaa. konsuli.
Aulus Pompeius, eli 100-luvulla eaa.
Aulus Pompeius Bithynicus, eli ensimmäisellä vuosisadalla eaa.
Pompeius Trogus, ensimmäisellä vuosisadalla elänyt historioitsija.
Sextus Pompeius Virdoctus, eli 100-luvulla ja ensimmäisellä vuosisadalla eaa.
Gnaeus Pompeius Strabo, Gnaeus Pompeius Magnuksen isä.
Gnaeus Pompeius Magnus (Pompeius Suuri), roomalainen sotilas ja poliitikko, Julius Caesarin vastustaja.
Gnaeus Pompeius, Gnaeus Pompeius Magnuksen poika.
Sextus Pompeius, Gnaeus Pompeius Magnuksen poika.
Quintus Pompeius Falco, 100-luvun alussa elänyt roomalainen poliitikko.
Sextus Pompeius Festus, roomalainen grammaatikko.
Pompeius Pavialainen, Pavian piispa ja pyhimys.
Pompeius (k. 532), itäroomalainen poliitikko, jonka keisari Justinianus I teloitutti Nika-kapinan jälkeen.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Pompeius”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Polignac

Polignacin suvun aatelisvaakuna.
Polignac eli de Polignac on vanha ranskalainen aatelissuku, jonka eräällä haaralla on ruhtinaan arvo. Suvun toisen haaran jälkeläiset ovat hallinneet vuodesta 1949 Monacoa, mutta heidät katsotaan kuuluviksi Grimaldin dynastiaan.
Suvun nimi tulee nykyisessä Haute-Loiressa sijaitsevasta Polignacin linnasta. Polignacin varakreivien tiedetään hallinneen Loirejoen yläjuoksulla sijainnutta Velayn aluetta ainakin 1050-luvulta alkaen. Nykyinen Polignacin suku polveutuu 1300-luvulla eläneestä Guillaume III de Chalençonista, jonka puoliso Valpurge oli mainittua vanhempaa Polignac-sukua. Suvun ensimmäinen laajemman vaikutusvallan saavuttanut henkilö oli kardinaali Melchior de Polignac, jonka veljenpojanpoika Jules de Polignac korotettiin vuonna 1780 herttuaksi. Hänen poikansa, Ranskan pääministerinä toiminut Jules de Polignac sai vuonna 1820 paavin myöntämän ruhtinaan arvon, joka periytyi hänen jälkeläisilleen yhdessä herttuan arvon kanssa. Jules de Polignac vanhemman nuorimmasta pojasta Camille Henri Melchiorista polveutunut sukuhaara käyttää sen sijaan kreivin arvoa. Tähän sukuhaaraan kuului myös kreivi Pierre de Polignac, joka oli Monacon ruhtinaan Rainier III:n isä.
Tunnettuja suvun jäseniä

Melchior de Polignac (1661–1742), kardinaali, Ludvig XIV:n diplomaatti
Jules de Polignac (1746–1817), hovimies, kuningattaren suosikin Yolande de Polastronin puoliso, Polignacin 1. herttua
Armand de Polignac (1771–1847), rojalistipoliitikko, Jules ja Yolande de Polignacin poika, Polignacin 2. herttua
Jules de Polignac (1780–1847), Ranskan pääministeri, Jules ja Yolande de Polignacin poika, Polignacin 1. ruhtinas ja 3. herttua
Alphonse de Polignac (1826–1863), matemaatikko, Jules de Polignacin (nuoremman) poika
Edmond de Polignac (1834–1901), harrastajasäveltäjä, Jules de Polignacin (nuoremman) poika, taidemesenaatti Winnaretta Singerin puoliso
Pierre de Polignac (1895–1964), Polignacin kreivi, Monacon prinsessa Charlotten puoliso
Rainier III (1923–2005), Monacon ruhtinas, Pierre de Polignacin poika (virallisesti Grimaldin sukua), elokuvatähti Grace Kellyn puoliso
Caroline (s. 1957), Monacon prinsessa, Rainier III:n tytär (virallisesti Grimaldin sukua)
Albert II (s. 1958), Monacon ruhtinas, Rainier III:n poika (virallisesti Grimaldin sukua)
Stéphanie (s. 1965), Monacon prinsessa, Rainier III:n tytär (virallisesti Grimaldin sukua)
Gabriella (s. 2014), Monacon prinsessa, Albert II:n tytär (virallisesti Grimaldin sukua)
Jacques (s. 2014), Monacon prinssi, Albert II:n poika (virallisesti Grimaldin sukua)
Peter Cehlárik

| Peter Cehlárik |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. elokuuta 1995 (ikä 29) Žilina, Slovakia
Kansalaisuus:   Slovakia
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  188 cm
Paino:  91 kg
Seura
Seura:  Leksands IF
Sarja:  SHL
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2013–
Aik. seurat:  Luleå HF (SEL/SHL) Asplöven HC (Allsv.) Boston Bruins (NHL) Providence Bruins (AHL) Avangard Omsk (KHL) EV Zug (NL)
NHL-varaus:  90. varaus, 2013 Boston Bruins
KHL-varaus:  27. varaus, 2016 Lokomotiv Jaroslavl
Peter Cehlárik (s. 2. elokuuta 1995 Žilina, Slovakia) on slovakialainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän pelaa Ruotsin pääsarjassa SHL-joukkue Leksands IF:ssä.
Ura > Seuraura

Cehlárik on MsHK Žilinan kasvatti. Hän siirtyi kesken kauden 2011–2012, lokakuussa 2011 vain 16-vuotiaana Ruotsiin ja Luleå HF:n J18-junioreihin. Cehlárik ylsi kauden aikana sekä J18 Elitissä, J18 Allsvenskanin runkosarjassa että J18 Elitin pudotuspeleissä joukkueensa sisäisen maalipörssin kärkeen. Kaudella 2012–2013 hän voitti Luulajan J20-junioreiden sisäisen piste- ja maalipörssin tehoilla 17+20=37. Cehlárik debytoi kauden aikana myös seuran Elitserien-joukkueessa, jossa hän pelasi kahdeksan runkosarjaottelua tehopistein 3+3=6 sekä kuusi pudotuspeliottelua tehden yhden maalin. Cehlárik voitti kauden päätteeksi Elitserien-hopeaa. Maaliskuussa 2013 hän teki kolmivuotisen jatkosopimuksen Luulajan kanssa.
Boston Bruins varasi Cehlárikin kolmannella kierroksella 90. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2013. Kaudella 2013–2014 hän pelasi Luulajan SHL-joukkueessa 32 runkosarja- ja kaksi pudotuspeliottelua tehopistein 2+2=4. Cehlárik pelasi kauden aikana myös kaksi European Trophy -ottelua sekä 18 ottelun verran lainalla Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskan-joukkue Asplöven HC:ssä. Kaudella 2014–2015 hän teki SHL:ssä 46 runkosarjaottelussa tehot 6+13=19 sekä kahdeksassa pudotuspeliottelussa tehot 1+1=2. Cehlárik voitti kauden aikana Mestarien liigan mestaruuden. Kaudella 2014–2015 hän teki runkosarjassa 20 tehopistettä. Cehlárik voitti pudotuspeleissä Luulajan sisäisen tehotilaston lukemalla +3.
Kesäkuussa 2016 Cehlárik teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Boston Bruinsin kanssa. Hän aloitti kauden 2016–2017 AHL-joukkue Providence Bruinsin vahvuudessa, jossa Cehlárikin tulokaskausi toi 49 runkosarjaottelussa tehot 20+18=38 ja kahdessa pudotuspeliottelussa yhden syöttöpisteen. Hän oli joukkueensa toiseksi paras maalintekijä Jordan Szwarzin jälkeen. Cehlárik pelasi kauden aikana NHL:ssä 11 runkosarjaottelua tehden kaksi syöttöpistettä. Hän teki NHL-debyyttinsä 11. helmikuuta 2017 Vancouver Canucksia vastaan. Cehlárik sai ottelussa jääaikaa 13.50 minuuttia ja hän keräsi teholukeman +1. Myös kauden 2017–2018 Cehlárik aloitti farmissa. Hän teki NHL-uransa avausmaalin kauden kolmannessa NHL-ottelussaan 18. marraskuuta 2017 vieraissa San Jose Sharksia vastaan.