Ranskan Sudan
Historia > Siirtomaan valloitus

Ennen ranskalaismiehitystä nykyisen Malin alueella oli useita valtioita. Niistä suurimmat olivat Samori Tourén hallitsema mandinkavaltakunta Wasulu Nigerjoen yläjuoksulla, sulttaani Ahmadu Tallin tukulorivaltakunta joen keskijuoksulla ja Tieba Traorén senufovaltio Kenedugu etelässä. Keskenään sotineet afrikkalaisvaltiot kärsivät sisäisistä valtataisteluista ja alistettujen heimojen kapinoista. Ne eivät kyenneet vastustamaan nykyaikaisesti aseistetun siirtomaa-armeijan vähitellen edennyttä hyökkäystä.
Länsi-Sudanin valtaamista tavoitellut Ranska laajensi aluettaan lännestä Senegalista käsin. Senegalin kuvernöörin Louis Faidherben aikana vuonna 1854 alettiin rakentaa Médinen linnoitusta Senegaljoen yläjuoksulle. Tukulorivaltakunnan hallitsijan Umar Tallin kanssa solmittu sopimus vakiinnutti Ranskan valtapiirin Bafingjoelle saakka. Ranskalaiset tiedustelijat matkailivat alueella solmien sopimuksia paikallisten päälliköiden kanssa.
Kaksikymmentä vuotta kestänyt Länsi-Sudanin alistaminen alkoi vuonna 1878. Gustave Borgnis-Desbordesin ja Joseph Gallienin johtamaan ensimmäiseen vaiheeseen kuului vähittäinen eteneminen kohti Nigerjokea. Ranskalaiset perustivat linnoitukset Bafoulabéen vuonna 1879, Kitaan vuonna 1881 ja Bamakoon vuonna 1883. Vuonna 1880 alettiin rakentaa rautatietä Kayesin ja Bamakon välille. Ahmadun kanssa solmittiin vuonna 1881 sopimus, jonka perusteella ranskalaiset saivat purjehtia Nigerjokea pitkin.
Berliinin konferenssista vuonna 1884 alkaneen toisen vaiheen tavoitteena oli Samorin, Ahmadun ja Tieban alistaminen diplomatian keinoin Ranskan vasalleiksi. Paikallisten päälliköiden kanssa solmituilla protektoraattisopimuksilla Ranskan alaisuuteen joutuivat laajat alueet Bafingin, Falémén ja Gambian yläjuoksuilla sekä Fouta Djallonin pohjoisrinteillä. Ahmadun kanssa solmittiin uusi sopimus vuonna 1887. Samorin kanssa kolmivuotisten taistelujen jälkeen vuonna 1886 solmittu sopimus mahdollisti Mamadou Laminen johtaman kapinan kukistamisen Senegalissa. Seuraavan vuoden protektoraattisopimus Samorin kanssa laajensi Ranskan aluetta Niger- ja Tinkissojoelle saakka. Siguiriin perustettiin vuonna 1888 tärkeä linnoitus. Dinguirayen emiirin Aguibu Tallin, Futa Djallonin sulttaanien ja Kenedugun Tieban kanssa solmitut liitot estivät brittien etenemisen Gambiasta ja Sierra Leonesta. Wasulun ja Kenedugun sota vuosina 1887–1888 heikensi molempia ja pakotti Samorin uusiin alueluovutuksiin.
Vuonna 1890 alkanut kolmas vaihe liittyy siirtomaavaltojen väliseen kilpailuun ja tarpeeseen miehittää aikaisemmin vain kartalle piirretyt etupiirialueet. Ranskan Sudanin ensimmäinen kuvernööri Louis Archinard aloitti hyökkäyksen tukulorivaltakuntaa vastaan, jota hallitsivat Kaartan alueen Nioroon siirtynyt Ahmadu ja hänen Ségouun jäänyt poikansa Madani. Ségou vallattiin Mari Diarran johtamien bambaroiden tuella vuonna 1890 ja Nioro vuonna 1891. Mari Diarran johtama kapina kukistettiin ja Ségoun valtaistuimelle asetettiin vähäksi aikaa Kaartan entisen bambarahallitsijan poika Bodian Coulibaly. Nigerin vasemmalle rannalle Sansandingiin perustettiin Mademba Syn johtama nukkevaltio. Ahmadu pakeni Macinan pääkaupunkiin Bandiagaraan, josta hänet karkotettiin vuonna 1893. Tukulorivaltakunnan viimeinen jäänne oli ranskalaisten Bandiagaraan asettama Ahmadun veli Aguibu, joka hallitsi vuoteen 1902 saakka.
Segun, Kaartan ja Macinan alueiden valtauksen jälkeen ranskalaiset saattoivat keskittyä Samori Tourén mandinkavaltakunnan tuhoamiseen. He perustivat jo vuonna 1891 linnoituksen Nigerin itäpuolelle Kankaniin ja hävittivät Wasulun pääkaupungin Bissandougoun. Samorin sissisodan hävityksistä kärsineet heimot asettuivat ranskalaisten puolelle, ja hänen uudelleen aseistautunut armeijansa siirtyi itään Kongin alueelle. Ranskalaisten taisteluissa kärsimät tappiot koskivat lähinnä heidän bambarasotilaista koostunutta alkuasukasarmeijaansa. Sota kävi kuitenkin suhteettoman kalliiksi, mikä herätti arvostelua kotimaassa. Keskustelu armeijan omavaltaisuudesta saavutti huippunsa vuonna 1894, kun Timbuktun vastoin siviilikuvernöörin määräystä vallannut Eugène Bonnierin retkikunta tuhoutui tuaregien kanssa käydyssä taistelussa. Joseph Joffren lisäjoukot löivät tuaregit, mutta taistelut Timbuktun ja Gaon seuduilla jatkuivat vielä monen vuoden ajan.
Ranskalaisten vahvistetut joukot valloittivat vuosina 1895–1898 nykyisen Burkina Fason mosivaltiot ja Kenedugun pääkaupungin Sikasson. Kenedugun viimeinen hallitsija Babemba Traoré teki taistelussa itsemurhan. Ranskan ja Britannian länsiafrikkalaisten siirtomaiden rajat vahvistettiin vuonna 1898, ja Liberiaa kohti vetäytynyt Samori jäi ranskalaisten vangiksi. Britannia tunnusti Senegalista Tšadiin ulottuneen Ranskan Länsi-Afrikan vuoden 1899 julistuksella, vaikka sen itäosa oli yhä miehittämättä.