stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Benedict Arnold
Yhdysvaltain vapaussota > Puolenvaihto kesken sodan

Arnold rampautui Saratogassa tapahtuneen haavoittumisen seurauksena ja joutui jättämään komentajan tehtävät. Sen sijaan hänet nimitettiin heinäkuussa 1778 Philadelphian komendantiksi. Hän eleli kaupungissa ylellisesti ja hankki itselleen rahaa kyseenalaisilla tavoilla, mikä alkoi herättää huomiota. Pennsylvanian hallitus esitti paheksuntansa tästä ja asia nousi esille myös kongressissa. Kenraali Washington joutui vastentahtoisesti antamaan hänelle nuhtelun. Arnold vaati asian käsittelyä sotaoikeudessa voidakseen puhdistaa maineensa. Philadelphiassa hän oli ystävystynyt lojalisteina pidettyjen henkilöiden kanssa ja meni huhtikuussa 1779 naimisiin lojalistina tunnetun Margaret Shippenin kanssa. Tämän jälkeen Arnold alkoi tehdä salaisia yhteydenottoja brittien päämajaan.
Keväällä 1780 Arnold varoitti brittejä suunnitellusta siirtokuntien armeijan hyökkäyksestä Kanadaan. Sen jälkeen hän haki nimitystä West Pointin linnoituksen komentajaksi, minkä hän myös sai elokuussa 1780. West Point sijaitsi avainkohdassa pohjoisten ja eteläisten siirtokuntien välissä, ja siellä oli siirtokuntien armeijan tärkein ammusvarasto. Arnold alkoi käydä salaisia neuvotteluita brittikenraali Henry Clintonin kanssa, kertoi odotettavissa olevasta nimityksestä ja tarjoutui vaihtamaan puolta sekä luovuttamaan linnoituksen briteille 20 000 punnan korvausta vastaan. Suunnitelma kuitenkin paljastui, kun Arnoldin yhteyshenkilönä toiminut brittimajuri John André jäi amerikkalaisten vangiksi. Arnold pakeni tällöin brittilaivaston turviin ja André hirtettiin vakoojana. Kenraalin loikkauksella ei ollut suurta vaikutusta sodan kulkuun. Arnold otettiin brittiarmeijaan prikaatinkenraalina, mutta kovin paljon häntä ei arvostettu. Amerikkalaisten puolella maanpetturin maine syveni kun hän syyskuussa 1781 johti brittiarmeijan hyökkäystä Connecticutin New Londoniin, lähelle entistä kotiseutuaan. Saman vuoden lopussa hän siirtyi Englantiin.
Sodan jälkeen

Arnold ei saanut vakituista virkaa Britannian armeijassa ja pyrki myöhemmin elättämään itsensä erilaisilla liikeyrityksillä ja keinotteluilla. Hän asui välillä Kanadassa ja toimi 1790-luvulla kaapparilaivan kapteenina Länsi-Intiassa. Eläkepäiviään hän vetäytyi viettämään Lontooseen, missä hän kuoli vuonna 1801.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Benedict Arnold Wikimedia Commonsissa
Dictionary of Canadian Biography Online: Arnold, Benedict (englanniksi) - (ladattu 03.12.2006)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC 2  IdRef
Arunachalintimali

| Arunachalintimali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pyrstötimalit Leiotrichidae
Suku::  Metsätimalit Liocichla
Laji::  bugunorum
Kaksiosainen nimi
 Liocichla bugunorum  Athreya, 2006 
Katso myös
   Arunachalintimali Wikispeciesissä   Arunachalintimali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Arunachalintimali (Liocichla bugunorum) on pyrstötimaleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Intiasta.
Koko ja ulkonäkö

Arunachalintimali voi kasvaa noin 22 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Arunachalintimalikoiraan päälaki on musta ja silmäkulma on keltainen. Laji naama, selkä ja siipien olkapäät ovat väriltään oliivinvihreät ja siipien kärjissä on punaista. Linnun alaperä on punainen ja rinta vihertävän keltainen. Arunachalintimalinaaraan päälaki on ruskehtava ja punaista on vähemmän tai ei lainkaan.
Levinneisyys ja elinympäristö

Arunachalintimalia tavataan Intiasta Arunachal Pradeshin osavaltiosta. Lajin kuvannut Ramana Athreya havaitsi sen ensimmäisen kerran vuonna 1995 ja seuraavan kerran vasta kymmenen vuotta myöhemmin 2005. Linnun elinympäristöä ovat vuoristojen bambumetsät ja pensaikot.
Arunachalintimali luokitellaan äärimmäisen uhanalaiseksi. Kannan kooksi arvioidaan 70–380 yksilöä. Suurin uhka kannalle on elinympäristön häviäminen metsien hakkuiden, teiden rakentamisen ja maastopalojen vuoksi.
Ascraeus Mons

| Ascraeus Mons |
| --- | --- |
 Ascraeus Monsin topografinen kartta
Korkeus:  18 200 m
Sijaintitiedot
Sijainti:  Tharsis, Mars
Koordinaatit:  11.3°N, 104.5°W
Geologia
Tyyppi:  kilpitulivuori
Ascraeus Mons on tulivuori Marsissa. Se on pohjoisin Tharsiksen ylängön kolmesta suuresta tulivuoresta (Tharsis Montes). Ascraeus Mons kuuluu Marsin korkeimpiin vuoriin, sillä sen huippu kohoaa yli 18 kilometrin korkeuteen. Tulivuori purkautui viimeksi noin 100 miljoonaa vuotta sitten.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ascraeus Mons Wikimedia Commonsissa
Arokissa

| Arokissa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Kissaeläimet Felidae
Suku::  Otocolobus
Laji::  manul
Kaksiosainen nimi
 Otocolobus manul   Pallas, 1776 
Synonyymit
 Felis manul 
 Arokissan levinneisyys.
Katso myös
   Arokissa Wikispeciesissä   Arokissa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Arokissa (Otocolobus manul) eli manuli on kesykissan kokoinen, pitkäturkkinen kissaeläin, joka elää itäisen Aasian karuilla aroilla.
Tuntomerkit

Arokissa on pituudeltaan 50–65 senttimetriä ilman häntää. Se painaa 2,5–5,5 kilogrammaa.
Arokissalla on litteä naama ja pienet korvat, jotka sijaitsevat kaukana toisistaan. Sen jalat ja häntä ovat lyhyet. Silmien pupillit ovat pyöreät, toisin kuin muilla kissoilla.
Arokissan turkki on pitkä ja väriltään punertava tai harmaa. Sen hännänpää on musta ja otsassa on mustia laikkuja. Valkoiset karvojen päät saavat arokissan turkin näyttämään huurteiselta. Arokissan pitkä turkki suojaa sitä aron kylmyydeltä. Vatsan alla ja hännässä karvat ovat erityisen pitkät.
Arokissa muistuttaa persialaiskissaa mutta ei ole kuitenkaan sen kantamuoto kuten joskus luultiin.
Elintavat

Arokissa lepäilee päivisin pesäkolossaan ja lähtee liikkeelle iltahämärissä. Se on hyvä kiipeilijä vaikka elääkin puuttomilla aroilla. Lyhyiden jalkojensa takia se välttelee alueita, joilla lumen syvyys on talvisin yli 10 cm. Arokissa on taitava saalistaja, ja se saalistaa lähinnä tarkan näköaistinsa avulla. Ulkonäkönsä vuoksi se myös sulautuu aavikon muotoihin, jolloin saalis ei havaitse sitä. Arokissan pääasiallista ravintoa ovat piiskujänikset. Lisäksi se syö muita pieniä nisäkkäitä, kuten jyrsijöitä, ja satunnaisesti lintuja.
Arokissat ovat yksineläjiä kiima-ajan ulkopuolella. Arokissan kiima-aika on keväällä. Sen kantoaika on 60–65 vuorokautta, ja se saa kerrallaan 4–7 poikasta. Vanhin tunnettu arokissa eli 11-vuotiaaksi.
Uhat ja suojelu

Uhanalaisluokitukseltaan arokissa oli ennen vuotta 2019 silmälläpidettävä. Uudessa arvioinnissa laji katsottiin elinvoimaiseksi, mutta sen kanta on kuitenkin laskeva.  Sitä uhkaavat etenkin sen tärkeimmän ravintoeläimen pikan myrkytykset. Arokissaa metsästetään sen turkin vuoksi, vaikka lajia saa metsästää laillisesti vain Mongoliassa ja sen turkilla käytävää kauppaa on rajoitettu.
Arokissan elinalueille on perustettu suojelualueita, ja myös lumileopardien suojelu auttaa lajia, sillä ne elävät osin samoilla alueilla.  Arokissojen suojelua koordinoi vuonna 2016 perustettu Pallas’s cat International Conservation Alliance. Suomessa Korkeasaaren eläintarha tukee järjestön toimintaa ja kerää varoja arokissojen suojeluun.
Arokissa kuuluu Euroopan eläintarhajärjestön ylläpitämään EEP-suojeluohjelmaan. Suojeluohjelman tarkoitus on ylläpitää lajin tervettä ja geneettisesti monimuotoista tarhakantaa. Lisäksi tarhoissa asuvista arokissoista pidetään maailmanlaajuista kantakirjaa.
Alalajit

Otocolobus manul manul, Iran, Kazakstan, Kirgisia, Turkmenistan, Uzbekistan, Tadžikistan, Afganistan, Pakistan, Mongolia, Länsi-Kiina
Otocolobus manul nigripectus, Kashmir, Nepal, Tiibet
Aiheesta muualla

Pallas’ Cat (Otocolobus Manul or Felis Manul) Wild Cats Magazine. Viitattu 20.3.2020. (englanniksi)
Duffey, Katey: Manul – Pallas's Cat, Otocolobus manul Untamed Science. Viitattu 20.3.2020. (englanniksi)
Kuvia otocolobus manul Nature Picture Library. Viitattu 20.3.2020. (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Otocolobus manul:  Wikidata: Q166794  Wikispecies: Otocolobus manul  ADW: Otocolobus  ARKive: otocolobus-manul  BOLD: 279138  CoL: 4B7BN  EoL: 328665  GBIF: 5219399  iNaturalist: 42029  IRMNG: 10859216  ITIS: 552765  IUCN: 15640  MDD: 1006010  NCBI: 61408  Paleobiology Database: 224050  Paleobiology Database: 224050  Species+: 98338 
Felis manul:  Wikidata: Q24006022  CoL: 3DXVG  GBIF: 2435023  IRMNG: 10194699  ITIS: 183791  MSW: 14000043  Open Tree of Life: 86183  Species+: 7334  ZooBank: 102E68ED-8B54-42B5-9186-F2390244C752
Asbestikeramiikka

Asbestikeramiikka on Suomessa ja lähialueilla tavattavaa kivikautista keramiikkaa, saviastioita, joiden valmistuksessa käytettiin asbestia. Se on Suomen itäosissa, ilmeisesti myöhemmin sen keski- ja pohjoisosissa sekä Pohjois-Skandinaviassa, tavattava muunnos koilliseurooppalaisesta kampakeramiikasta.
Jo aivan varhaisen kampakeramiikan aikoihin, noin 5100 eaa., alettiin Suomessa sekoittaa saven joukkoon asbestia. Innovaation huippukauden on lähteestä riippuen arvioitu alkaneen Suomessa 3900–2800 eaa. (nuoremman varhaiskampakeramiikan aikoihin) ja päättyneen 1800–1300 eaa. Skandinaviassa asbestikeramiikkaa tunnetaan vuosilta 1500–500 eaa. Materiaalin käyttö oli todennäköisesti peräisin Saimaan rantaseuduilta, josta tavataan keramiikkatyypin levinneisyysalueen ainoat runsaammat asbestiesiintymät. Asbestia käytettiin alussa muuten vain saven seosaineena, mutta sitten huomattiin, että se lujitti astioita. Asbestin tuoma lujuus mahdollisti hyvin ohutseinäisten saviastioiden valmistuksen. Suomessa asbestikeramiikkaa olivat Kierikin ja Pöljän keramiikat. Niiden alue ulottui Laatokan läheltä Oulun seudulle. Kalevi Wiikin mukaan asbestikeramiikka liittyi varhaisiin saamelaisiin, mutta tätä väitettä ei pystytä tarkistamaan, koska asbestikeramiikan tekijät eivät tunteneet kirjoitusta.
Ensin asbestia käytettiin hienonnettuna sidosaineena ikään kuin hiekan korvikkeena. Jossakin vaiheessa huomattiin alkaa käyttää asbestin ominaisuuksia hyväksi: sen pitkät kuidut mahdollistivat saviastioiden muovaamisen hyvin ohutseinäisiksi ja siten kevyiksi kestävyydestä kuitenkaan tinkimättä. Joidenkin asbestikeraamisten astioiden (Pöljän tyyppi) seinämän paksuus on vain 6 mm astian halkaisijan ollessa 50 cm. Lisäksi asbestin sekoittaminen saveen mahdollistaa periaatteessa alkeellisen metallurgian, koska se lisää saven lämmönkestävyyttä merkittävästi. Ei olla lainkaan varmoja, käytettiinkö astioita jo niinkin varhain jonkinlaiseen metallurgiaan, mutta löydettyjen esineiden muotoilu (reiät) saattavat osaltaan viitata tähän. Asbestikeraamisen kulttuurin piiristä on löydetty muutama puhtaasta kuparista valmistettu esine sekä niiden palasia. Näitä ovat esimerkiksi takomalla valmistetut Suomussalmen Kukkosaaren kuparinen kirves, Polvijärven Solan rannerengas ja Yli-Iin kupariveitsi, jotka on ajoitettu noin vuoteen 2000 eaa. eli alueiden asbestikeraamiseen vaiheeseen (ajoitus epävarma). Myös Ruotsin Länsipohjasta (Kalixjoelta) on löydetty kuparinpalasia asbestikeramiikan joukosta. Tämä varhainen (kalkoliittinen?) metallurgian muoto edeltäisi Suomessa alkavaa varsinaista pronssikautta noin 500 vuodella. On myös uumoiltu, että asbestiastiat olisivat periaatteessa käyneet hyvin myös järvimalmin pelkistämiseen raudaksi myöhemmin. Samalla kun kestävyys asbestin ansiosta lisääntyi, vaikeuttivat sen kuidut astioiden runsaampaa koristelua ja myöhemmässä asbestikeramiikassa koristelu saattaakin puuttua kokonaan.
Jaottelu

Asbestikeramiikka voidaan jakaa muun muassa seuraaviin tyylisuuntiin:
varhainen asbestikeramiikka, noin 3400–2900 eaa.
varhainen kampakeramiikka asbestisekoittein, Ka I:2 asb
Kaunissaaren keramiikka
lähellä nuorempaa varhaiskampakeramiikkaa
Kierikin ryhmä, noin 2900–1800 eaa., ensimmäinen löytöpaikka Yli-Iin Kierikinsaari
meripihkaesineistöä
Pöljän ryhmä (Siilijärven Pöljä), noin 2900–1800 eaa.
ei meripihkaesineitä
Jysmän ryhmä, noin 1800–1300 eaa.
myöhäisin asbestikeramiikka
Joissakin lähteissä asbestikeramiikan ja varhaisen saamelaiskulttuurin välille linjataan paralleelejaselvennä, mutta tätä hypoteesia on mahdoton koskaan todentaa pelkästään arkeologisen aineiston perusteella.
Artemiin temppeli (Korfu)

| Artemiin temppeli> Ἀρτεμίσιον |
| --- | --- |
 Artemiin temppelin gorgonkuvainen päätykolmiokoristelu. Korfun arkeologinen museo.
Osoite:  Agíon Theodóron -katu
Sijainti:  Palaiópoli, Keski-Korfu ja Diapontiset saaret, Korfu, Jooniansaaret, Kreikka
Koordinaatit:  39°36′26″N, 19°55′6″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  noin 580 eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Artemiin temppeli (m.kreik. Ἀρτεμίσιον) oli antiikin aikainen Artemiille omistettu kreikkalainen temppeli Korkyran kaupungissa Korkyran eli nykyisen Korfun saarella Kreikassa. Se oli doorilaisen tyylin merkittäviä varhaisia edustajia. Temppelin arkeologinen kohde sijaitsee Palaiópolin alueella noin kaksi kilometriä etelään nykyisen Korfun kaupungin keskustasta, lähellä Pyhien Theodorosten luostaria (Moní Agíon Theodóron).
Historia

Artemiin temppeli rakennettiin arkaaisella kaudella noin vuonna 580 eaa. Sen rakennuttivat korinttilaiset, joiden siirtokunta Korkyra alun perin oli. Temppeli sijaitsi antiikin Korkyran kaupungissa, jonka arkeologinen alue eli Korfun Palaiópoli sijaitsee 1800-luvulla rakennetun Mon Repón palatsin alueella. Alueella oli myös lukuisia muita temppeleitä.
Korkyran Artemiin temppeli oli ensimmäinen doorilaista tyyliä edustanut temppeli, joka rakennettiin (todennäköisesti kattorakenteita lukuun ottamatta) kokonaan kivestä, siinä missä aiemmat temppelit oli tehty pääosin savitiilestä ja puusta. Se oli myös ensimmäinen, joka sovelsi kaikkia doorilaiseen tyyliin sittemmin liitettyjä arkkitehtoonisia ja taiteellisia ratkaisuja. Tällaisena se vaikutti paljon myöhempään kreikkalaiseen temppelirakentamiseen.
Temppeli löydettiin sattumalta vuonna 1910. Rakennuksesta on kuitenkin säilynyt nykyaikaan vain vähän.
Rakennus

Temppeli oli tehty kalkkikivestä. Sen pituus oli noin 47,9 metriä ja leveys noin 22,4 metriä. Temppeli oli pseudodipteraalitemppeli ja siinä oli 8 × 17 pylvästä. Temppelin toisessa päässä oli pronaos, jonka edessä oli kaksi pylvästä. Sen takana oli naos eli cella, joka avautui itään. Kaksi kymmenen pylvään riviä jakoi cellan kolmeen laivaan. Temppelin toisessa päässä oli opisthodomos, jonka edessä oli myös kaksi pylvästä. Temppelin katto oli tehty alun perin savitiilistä ja myöhemmin marmorista. Temppelin edessä sen itäpuolella sijaitsi alttari.
Temppeli tunnetaan ennen kaikkea sen länsipään arkaaisesta päätykolmiokoristelusta, jonka keskellä on suuri Medusa eli gorgo. Medusalla on käärmehiukset ja käärmeistä tehty vyö. Pelottavaa vaikutusta on lisätty kasvojen ilmeellä sekä sillä, että pää on veistetty osaksi päätykolmion normaalien rajojen yläpuolelle. Päätykolmion kummassakin laidassa oli pantteri. Yhdessä gorgo ja eläimet toimivat temppelin vartijoina. Samalla ne voidaan nähdä orientalisoivana eli itäisistä kulttuureista ammentavana aiheena. Medusan ja pantterien välissä oli kuvattu Medusan ”lapset” Khrysaor ja Pegasos, jotka tarkkaan ottaen syntyivät kylläkin vasta Medusan kuoltua.
Päätykolmio on lajinsa varhaisin tunnettu edustaja koko Kreikassa. Taiteellisesti se vaikuttaa kokeelliselta, ikään kuin kreikkalaiset kuvanveistäjät olisivat vasta opetelleet päätykolmion täyttämistä kuvilla. Koska kolmiossa korkeus vaihtelee suuresti, tuli hyödylliseksi esittää ihmiset eri asennoissa, kuten seisomassa, istumassa ja makaamassa, sekä käyttää täytteenä eläimiä, joilla toinen pää oli toista korkeampi, päin vastoin kuin ihmisillä. Päätykolmio vaikuttaa olevan kaikessa tässä pioneerityö. Päätykolmion pituus on noin 17 metriä.
Päätykolmiokoristelun säilyneet osat ovat nykyisin esillä Korfun arkeologisessa museossa. Itäpään päätykolmio vaikuttaa olleen koristeltu samalla tavalla, mutta se on huonommin säilynyt.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Artemiin temppeli Wikimedia Commonsissa
Temppelin rauniot lähellä Pyhien Theodorosten luostaria.
Gorgo. Yksityiskohta päätykolmiokoristelusta.
Pantteri. Yksityiskohta päätykolmiokoristelusta.
Asekinosyyli

| Asekinosyyli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3-dodekyyli-1,4-dioksonaftalen-2-yyliasetaatti
CAS-numero:  57960-19-7
PubChem CID:  93315
SMILES:  CCCCCCCCCCCCC1=C(C(=O) C2=CC=CC=C2C1=O)OC(=O)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C24H32O4
Moolimassa:  384,496 g/mol
Sulamispiste:  59,6 °C
Tiheys:  1,15 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene
Asekinosyyli (C24H32O4) on kinoneihin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää maataloudessa akarisidina eli punkkimyrkkynä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa asekinosyyli on kellertävää kiteistä ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee esimerkiksi metanoliin, asetoniin ja kloorattuihin tai aromaattisiin hiilivetyihin. Aineen akarisidiset vaikutukset perustuvat punkkien soluhengityksen estoon, koska asekinosyylin aineenvaihduntatuote häiritsee elektroninsiirtoketjua.
Asekinosyylin synteesissä lawsoni reagoi dodekanaalin ja butyyliamiinin kanssa 3-(1-butyyliaminododekyyli)-2-hydroksi-1,4-naftokinoniksi. Butyyliaminoryhmä eliminoituu happamissa oloissa ja muodostunut alkeeni pelkistetään vedyttämällä. Viimeinen vaihe on reaktio etikkahappoanhydridin kanssa.
Asekinosyyliä käytetään punkkien torjuntaan esimerkiksi hedelmä-, kasvis- ja koristekasviviljelmillä. Yhdiste on hyväksytty käytettäväksi Euroopan unionin alueella.
Artemis Tauropoloksen temppeli (Attika)

| Artemis Tauropoloksen temppeli Tauropolion> Ταυροπόλιον |
| --- | --- |
 Artemis Tauropoloksen temppelin rauniot.
Sijainti:  Artémida, Spáta-Artémida, Itä-Attika, Attika, Kreikka
Koordinaatit:  37°58′47″N, 24°00′32″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  n. 400-luku eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Artemis Tauropoloksen temppeli eli Tauropolion (m.kreik. Ταυροπόλιον) oli antiikin aikainen Artemis Tauropolokselle omistettu kreikkalainen temppeli Halai Arafenideen demoksessa itäisessä Attikassa Kreikassa. Sen arkeologinen kohde sijaitsee aivan lähellä merenrantaa Spáta-Artémidan kunnassa Artémidan Kataskinóseiksen kaupunginosassa.
Historia

Artemis Tauropoloksen temppeli rakennettiin erään arvion mukaan arkaaisen kauden ja klassisen kauden taitteessa 500-luvun lopulla tai 400-luvulla eaa., toisen arvion mukaan puolestaan klassisella kaudella 400- tai 300-luvulla eaa. Sen paikalla on ollut pyhäkkö viimeistään arkaaisella kaudella 600-luvulla eaa. Temppeli oli Halai Arafenideen demoksen keskus ja tärkein kulttipaikka. Kreikkalaisessa mytologiassa, ainakin sellaisena kuin Euripideen tragedia Ifigeneia taurien mailla sen esittää, temppelin perusti Orestes, joka rantautui samalle rannikolle ja toi sinne Tauriissa olleen puisen Artemiin kulttipatsaan (ksoanon). Sekä patsaan tuonti Tauriista että temppelin perustaminen tapahtui Athenen käskystä. Artemiin epiteetti Tauropolos tarkoitti ”häränkesyttäjää”, mutta sen käsitettiin myytin seurauksena usein tarkoittavan ”taurien palvomaa”.
Temppeliin kulttiin liittyi Tauropolia-juhla, joka esiintyy paitsi Euripideella myös Menandroksen komediassa Välitystuomio. Juhla oli jonkinlainen poikien tai nuorten miesten siirtymäriitti, ja siinä hyvitettiin Oresteen kesken jätetty uhraaminen pitämällä miekkaa miehen kurkulla ja vuodattamalla verta. Samaan aikaan se oli ilmeisesti myös vielä naimattomien neitojen siirtymäriitti, jossa neidot tanssivat khoroksena ja joka valmisti heitä avioliittoon. Juhlaan kuului myös muun muassa yöllinen kulkue. Arkeologisten löytöjen perusteella temppelillä on vietetty pitoja.
Temppeli liittyi läheisesti Brauroniin, joka liitettiin samaan Orestes-myyttiin ja jota pidettiin tämän sisaren Ifigeneian hautapaikkana. Myös Brauronin kultissa oli kyse siirtymäriitistä.
Temppeli löydettiin vuonna 1925. Sen kaivaukset suoritti Ateenan arkeologinen seura vuosina 1956–1957.
Rakennukset ja löydökset

Artemis Tauropoloksen temppeli edusti doorilaista tyyliä. Sen perustusten koko oli noin 21 × 14 metriä ja siinä oli lyhyillä sivuilla kuusi ja pitkillä sivuilla 13 pylvästä. Temppelissä oli kaksiosainen naos eli cella, josta lännenpuoleinen osa oli todennäköisesti adyton. Temppelin yhteydestä on löydetty myös muun muassa kaksi portiikkia temppelin itä- ja länsipuolilta, kivettyä katua sekä patsaiden jalustoja.
Rannalta noin 260 metriä etelämpää (37°58′39″N, 24°00′32″E) on löydetty toinen, pieni temppeli, joka oli sekin todennäköisesti omistettu Artemiille. Sieltä on löydetty lukuisia votiivilahjoja geometriselta klassiselle kaudelle saakka. Suuremmasta temppelistä noin 500 metriä länteen eli sisämaahan päin sijaitsi puolestaan Dionysokselle omistettu pyhäkkö.
Kummastakin temppelistä tehdyt esinelöydöt ovat Brauronin arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Artemis Tauropoloksen temppeli Wikimedia Commonsissa
Artemis Tauropoloksen temppelin rauniot.
Kaj Franck

| Kaj Franck |
| --- | --- |
 Kaj Franck.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kaj Gabriel Franck
Syntynyt: 9. marraskuuta 1911 Viipuri, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 26. syyskuuta 1989 (77 vuotta) Santoríni, Kreikka
Ammatti:  muotoilija
Kaj Gabriel Franck (9. marraskuuta 1911 Viipuri, Suomen suuriruhtinaskunta – 26. syyskuuta 1989 Santoríni, Kreikka) oli suomalainen muotoilija. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1972 ja hän oli taiteilijaprofessori vuosina 1973–1978. Kaj Franck on kansainvälisesti tunnetuimpia suomalaisia keramiikka- ja lasimuotoilijoita ja myös ensimmäisiä kierrätyksen puolestapuhujia. Häntä on kutsuttu “suomalaisen muotoilun omaksitunnoksi”. Hän karsi esineestä muotoillessaan pois kaiken tarpeettoman ja ylimääräisen.
Tausta

Franck polveutui viipurinsaksalaisesta suvusta. Hän aloitti sisustussuunnittelijan opinnot Taideteollisuuskeskuskoulussa 17-vuotiaana 1929. Opintoalan valintaan vaikutti äidin suku: äidinisä oli arkkitehti ja kirjailija Johan Jacob Ahrenberg (1847–1914), joka oli kiinnostunut alasta ja kuului muun muassa Suomen Taideteollisuusyhdistyksen johtokuntaan. Ahrenberg oli 1800-luvun lopulla Arabian posliinitehtaan ensimmäisiä suunnittelijoita. Franckin opiskeluaikana Suomeen tulivat funktionalismin aatteet. Hän valmistui sisustusarkkitehdiksi vuonna 1932, joskaan ei tehdyt paljoakaan alan töitä. Sen sijaan hän pääsi tutustumaan tulevaan muotoilijan ammattiinsa erilaisissa suunnittelijan tehtävissä. Vuonna 1934 hän toimi Riihimäen Lasi Oy:n luettelopiirtäjänä. Vuosina 1937–1939 hän käynnisti ja johti Hyvinkäällä villatehtaan kangaspainoa.