stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karttapalvelu
Sisältöjä > Maastokartat

Toinen karttapalvelujen ryhmä ovat maastokarttoja sisältävät palvelut, joista Maanmittauslaitoksen ylläpitämä Karttapaikka on Suomessa vanhin ja luultavasti tunnetuin.
Metsähallituksen tarjoama Retkikartta.fi-verkkopalvelu sisältää valtion ja kuntien luontoretkikohteet, reitit sekä retkeilijää varten tehdyt rakenteet kuten tulentekopaikat, laavut ja autiotuvat. Näiden lisäksi muun muassa kalastus- ja metsästysalueet, suojelualueet, valtion monikäyttömetsät ja kulttuuriperintökohteet. Suomen lisäksi karttapalvelu on ruotsiksi: Utflyktskarta.fi ja englanniksi: Excursionmap.fi. Kartan käyttö on maksutonta.
Sisältöjä > Ilma- ja satelliittikuvat

Ilmakuvia sisältyy muun muassa suurimpien kaupunkien karttapalveluihin sekä koko Suomen osalta Maanmittauslaitoksen Kansalaisen karttapaikkaan. Jonkin verran ilma- ja satelliittikuvia vaihtoehtoisena pohjakarttana on tarjolla myös kaupallisten palveluntarjoajien opas- ja reittikarttapalveluissa. Näihin rinnastuu ehkä myös Google Earth.lähde?
Sisältöjä > Sääkartat

Sääkarttoja, samoin kuin säätutkan kuvia on nykyään myös karttapalveluina verkossa esimerkiksi Ilmatieteen laitoksen sivuilla.
Sisältöjä > Geologiset kartat

Geologian tutkimuskeskuksen Geo.fi-palveluun sisältyy monipuolinen valikoima geologisia karttoja ja aineistoja ja palvelusta on myös mahdollisuus hakea, katsella ja ladata itselleen esimerkiksi maaperäkarttoja paikkatietomuodossa. Verkossa selattaviin aineistoihin kuuluvat muun muassa maaperäkartta 1:20 000 ja kallioperäkartta 1:100 000. Lisäksi on palveluita eräistä geologisista erityisteemoista ja alueelliset karttapalvelut Helsingin ja Tampereen seutujen geologiasta, ja saatavilla ovat myös julkaistujen maa- ja kallioperäkarttojen indeksikartat ja maaperäkartan tulkintaopas.
Sisältöjä > Historialliset kartat

Joihinkin karttapalveluihin sisältyy myös paikkatietomuotoon vietyjä historiallisia karttoja. Laajin tällainen oli Suomessa vuonna 2009 todennäköisesti Maanmittauslaitoksen Karjalan kartat -karttapalvelu, johon sisältyy 1910–1940-lukujen painettuja karttoja mittakaavoissa 1:20 000 ja 1:100 000 luovutetun Karjalan alueelta. Tämän ohella jonkin verran paikkatietomuotoisia historiallisia karttoja sekä niistä johdettuja teemoja lounaisen Suomen alueelta sisältyy myös Lounais-Suomen alueellisen paikkatietokeskuksen Lounaispaikan karttapalveluun.
Enimmät historiallisia karttoja sisältävät verkkopalvelut Suomessa sisältävät kuitenkin toistaiseksi karttoja vain kuvatiedostoina ilman paikkatieto-ominaisuuksia, mutta karttoja saattaa olla mahdollisuus hakea esimerkiksi paikkakunnan tai muun hakusanan mukaan.
Laajin ja kehittynein tämän tyypin palveluista oli vuonna 2009 jatkuvasti karttuva Kansallisarkiston digitaaliarkisto, jossa esillä olevista kartoista suurimman ryhmän muodostivat vuonna 2009 pitäjänkartat 1840–1890-luvuilta ja venäläiset topografikartat 1870–1910-luvuilta sekä eri ikäiset muut kartat.
Runsaasti historiallisia karttoja ja hakumahdollisuus sisältyy myös Jyväskylän yliopiston julkaisuarkistoon, jossa suurimpia kartta-aineistoja olivat vuonna 2009 maakirjakartat 1600-luvulta, ruotsalaiset ja venäläiset sotilaskartat 1700- ja 1800-luvuilta sekä valikoima muita karttoja eri ajoilta. Osa Jyväskylän yliopiston julkaisuarkiston kartoista on julkaistu aiemmin myös Virtuaaliyliopiston verkkopalveluihin sisältyvässä 1600-luvun maakirjakarttojen verkkopalvelussa. Joulukuussa 2009 Jyväskylän yliopiston karttakokoelmista avattiin vielä kolmas portaali nimellä Heikki Rantatupa Historialliset kartat. Laaja kokoelma historiallisia karttoja verkossa eri hakuehdoilla haettavana on myös Helsingin kaupungin Tietokeskuksella.
Ilmainen Vanhat kartat -palvelu sisältää yli 10 000 vanhaa karttalehteä vuosilta 1870 - 1997 lähes koko Suomesta. Sisältöön kuuluu Maanmittauslaitoksen vanhoja painettuja karttoja sekä maastokarttasarjan aineistoa, Puolustusvoimat topografikarttoja sekä georeferoituja vanhoja karttoja. Karttoja eri ajoilta voi vertailla päällekkäin. Kartat on kohdennettu skannatuista paperikartoista, joten niiden tarkkuus ja laatu vaihtelee. Palvelua ylläpitää Mikko Kutilainen.
Suppeampia karttakokoelmia eri puolilta Suomea kylä-, kunta- ja kaupunkitasolta maakunnan ja valtakunnan tasolle asti löytyy lisäksi useita.
Palveluiden tarjoajia

Karttapalveluiden tarjoajat jakautuvat kahteen pääryhmään. Toisaalta on julkisia, verovaroin tuotettuja palveluja, jollaisia ovat esimerkiksi Maanmittauslaitoksen, Geologian tutkimuskeskuksen, Metsähallituksen ja muiden viranomaisten tai kaupunkien ja kuntien palvelut. Toisaalta on kaupallisia palveluita, joita ovat muun muassa Suomessa toimivat kaupalliset haku- ja opas- ja reittikarttapalvelut tai kansainvälisesti tuotetut kaupalliset palvelut, kuten Google Maps ja Google Earth. Kolmatta tietä edustaa Wikipedian tapaan vapaaehtoisuusperiaatteella toimiva OpenStreetMap, johon käyttäjät voivat itse lisätä esimerkiksi GPS:n avulla tuottamaansa paikkatietoa.
Vuorovaikutteisuutta

Uutena piirteenä karttapalveluissa on niiden kehittyessä noussut esiin vuorovaikutteisuus. Tätä voidaan hyödyntää toisaalta osallistuvassa suunnittelussa, jonka paikkatietosovelluksista käytetään nimityksiä osallistuva GIS tai Pehmo-GIS, ja toisaalta esimerkiksi luontohavaintojen keruussa. Tällaisia paikkatietokäyttöliittymän sisältäviä palveluja ovat muun muassa Luonnontieteellisen keskusmuseon ylläpitämä luontopäiväkirja Hatikka ja BirdLife Suomen ylläpitämä lintutietopalvelu Tiira.
Kamelilosserokala

| Kamelilosserokala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Jäykkäleukakalat Tetraodontiformes
Heimo::  Losserokalat Ostraciidae
Suku::  Tetrosomus
Laji::  gibbosus
Kaksiosainen nimi
 Tetrosomus gibbosus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Kamelilosserokala Wikispeciesissä   Kamelilosserokala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kamelilosserokala (Tetrosomus gibbosus) on losserokaloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan indopasifiselta merialueelta.
Koko ja ulkonäkö

Kamelilosserokala kasvaa tavanomaisesti 20–22 senttimetriä pitkäksi ja voi suurimmillaan saavuttaa 30–40 senttimetrin pituuden. Lajin ruumiin poikkileikkaus on kolmiomainen. Ruumista peittävät kuusikulmaiset luusuomut ja selkäharjanteessa on kookas kolmiomainen kyhmy, jonka keskellä on piikki. Kamelikosserokalan vatsan molemmin puolin on harjanteet, joissa on neljästä viiteen piikkiä. Kalan pyrstöevä on pyöreähkö. Lajin pohjaväri on vaaleanharmaa, ruskehtava tai kellertävä. Ruumiissa on epäsäännöllisiä tummia laikkuja ja sinisiä pilkkuja. Evät ovat väriltään vaaleat.
Levinneisyys ja elintavat

Kamelilosserokalan levinneisyysalue ulottuu Afrikan itärannikolta ja Punailseltamereltä Australian pohjoisosiin ja Japaniin. Se vaeltaa Suezin kanavan kautta toisinaan Völimeren itäosiin. Lajin elinympäristöä ovat ulapoiden mutapohjaiset alueet, mutta sitä tavataan myös matalammista vesistä esimerkiksi hiekka- tai sorapohjaisilta meriheinää kasvavilta alueilta ja koralliriutoilta. Kamelilosserokalan ravintoa ovat äyriäisten, nilviäisten, sienieläinten ja monisukasmatojen lisäksi levät.
Kamelilosserokalaa voidaan pitää meriakvaarioissa, mutta lajin hoito on vaikeaa.
Edward Doll

Vasemmalta oikealle: E. B. Doll, Alvin C. Graves, Hershell E. Parsons
Edward ”Ed” Doll oli yhdysvaltalainen ydinfyysikko, joka osallistui atomipommin kehittämiseen Manhattan-projektissa. Hän toimi läheisessä yhteistyössä eversti Paul Tibbetsin ja tutkaupseeri Jacob Beserin kanssa. Doll oli muun muassa kehittelemässä pommin huippusalaista pienoistutkaa Luis Alvarezin kanssa. Luutnantti Beserin tehtävänä oli pommituslennon aikana tarkkailla sitä, etteivät esimerkiksi japanilaiset tai muuta ulkopuoliset yrittäisi vaikuttaa pommin elektronisiin järjestelmiin.
Ennen hyökkäyslennolle lähtöä Hiroshimaan Doll oli antanut riisipaperille kirjoitetut tiedot pommin sisältämän tutkan käyttämistä radiotaajuusalueista eli frekvenssistä.
Dollin kollega oli myös harvardilainen ydinfyysikko Norman Ramsey.
Grime

| Grime |
| --- | --- |
Alkuperä:  UK garage, dancehall, drum and bass, jungle, soca, hip house, elektro, hip hop, R&B, tekno, trip hop, dub
Alkuperämaa:  Englanti
Kehittymisen ajankohta:  2000-luvun alku
Tyypillisiä soittimia:  levysoittimet, räppäys
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  dubstep, drumstep
Grime on elektronisen musiikin tyylilaji, joka kehittyi Bow’ssa, itäisessä Lontoossa 2000-luvun alkupuolella. Se on ottanut vaikutteita brittiläisestä hip hopista, dancehallista ja UK garagesta.
Grime-artisteja > Ulkomaalaisia

Dizzee Rascal
Hadouken!
Lady Sovereign
N-Dubz
Skepta
Stormzy
Wiley
Roll Deep
Grime-artisteja > Suomalaisia

Aztra
Horse Attack Sqwad
Julma-Henri
RPK
Aisti & Emeto
Emesis
Saurus
Timi Lexikon
DJ Kridlokk
Töölön Ketterä
Pyrythekid
Lazy & Siho
Jouko Laasasenaho

Jouko Eemeli Laasasenaho (s. 3. helmikuuta 1941 Soini) on suomalainen metsänarvioimistieteen professori emeritus.
Laasasenaho syntyi Eemeli Arvid Laasasenahon ja Fanny Aliina Vakkurin perheeseen. Hänen puolisonsa on lehtori Marja-Leena Marketta Liinaharja. Laasasenaho tuli ylioppilaaksi Alajärven yhteiskoulusta 1962 ja valmistui Helsingin yliopistosta metsänhoitajaksi 1967 ja maatalous- ja metsätieteiden lisensiaatiksi 1976. Tohtoriksi hän väitteli siellä 1983 männyn, kuusen ja koivun rungon tilavuuden määrittelyä koskeneella tutkimuksella Taper curve and volume functions for pine, spruce and birch. Hänen laatimiaan tilavuusyhtälöitä on sittemmin käytetty laajasti, samoin kuin kehitetty niihin perustuvia puun tilavuuden laskimia.
Laasasenaho oli Helsingin yliopiston metsänarvioimistieteen laitoksen ja Metsäntutkimuslaitoksen tutkimusassistentti 1965–1968 ja Metsäntutkimuslaitoksen metsänarvioimisen tutkimusosaston tutkija useaan eri otteeseen 1969–1983. Helsingin yliopiston metsänarvioimistieteen dosentti hän oli 1984–1987, vt. apulaisprofessori 1977–1978 ja 1984–1986 ja apulaisprofessori ja professori 1987–2005. Hän on julkaissut sekä tieteellisiä tutkimuksia että muita julkaisuja metsänarvioimistieteen alalta.
Berknerinsaari

Saaren sijainti kartalla
| --- | --- |
Muut nimet:  engl. Berkner Island
Sijainti:  Antarktis -
Vesialue:  Weddellinmeri 
Korkein kohta:  869 m
Pinta-ala:  43 873 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Berknerinsaari (engl. Berkner Island) on Filchner-Ronnen jäähyllyn ympäröimä saari Antarktiksella. Saaren pinta-ala on 43 873 neliökilometriä ja se on Antarktiksen toiseksi suurin saari Aleksanterinsaaren jälkeen. Berknerinsaari on maailman eteläisin saari ja se on noin 320 kilometriä pitkä ja 135 kilometriä leveä.
Jan de Bray

| Jan de Bray |
| --- | --- |
 Odysseus ja Penelope, 1668. Speed Art Museum, Louisville. De Brayn ja hänen vaimonsa muotokuva.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1627 Haarlem, Alankomaat
Kuollut: 4. huhtikuuta 1697 Amsterdam, Alankomaat
Kansalaisuus:  Alankomaat
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Jan de Bray (myös Braij, n. 1627 Haarlem – 4. huhtikuuta 1697 Amsterdam) oli Alankomaiden kultakauden aikana vaikuttanut taidemaalari.  Jan de Bray tunnetaan sekä intiimien muotokuvien että historiallisia tai raamatullisia aiheita kuvaavien suurten maalausten tekijänä.
Elämä ja ura

De Bray syntyi Haarlemissa noin vuonna 1627 taiteilijasukuun. Jan de Braysta tuli veljiensä Jan, Joseph ja Dirk de Brayn tapaan taidemaalari isänsä Salomon de Brayn opissa. Myös de Brayn äiti Anna Westerbaen oli lähtöisin taiteilijasuvusta. Hän menestyi urallaan Haarlemissa ja toimi Pyhän Luukkaan taidemaalarien killan dekaanina 1670- ja 1860-luvuilla.
De Brayn henkilökohtainen elämä oli täynnä tragedioita. Hänen vanhampansa ja neljä sisarustaan kuolivat Alankomaiden ruttoepidemiassa vuosina 1663 ja 1664. Myös kaikki kolme hänen vaimoaan kuolivat, kaksi ensimmäistä sairauksiin ja kolmas synnytyksen aikana. Vaimojensa kuoleman jälkeen de Bray ajautui perintöoikeudenkäynteihin menehtyneiden vaimojensa varakkaiden sukujen kanssa. De Bray hakeutui konkurssiin vuonna 1678 ja joutui muuttamaan sosiaalisen asemansa menettäneenä Haarlemista. De Bray jatkoi uraansa Amsterdamissa. Vuonna 1689 hän joutui jälleen henkilökohtaiseen vararikkoon, eikä enää maalannut tämän jälkeen. De Bray kuoli vuonna 1697.
Tyyli ja teokset

De Brayn maalasi suurikokoisia, voimakkaita maalauksia. Yli puolet Jan de Brayn tunnetuista töistä on yksittäisten ihmisten muotokuvia, myös de Brayn ensimmäinen tunnettu maalaus, Nuoren naisen muotokuva (1650). Häneltä tunnetaan lisäksi myös parimuotokuvia ja viisi ryhmämuotokuvaa. Jälkimmäiset olivat tilaustöitä, joiden aiheena olivat erilaiset viralliset instituutiot tai ryhmät. Erityisen mielenkiintoinen on de Brayn ryhmämuotokuva Haarlemin Pyhän Luukkaan killan tärkeimmät jäsenet (1675). Myös de Bray itse oli killan jäsen ja luonnollisesti mukana myös ryhmäkuvassa.
Muotokuvien lisäksi de Bray maalasi uskonnollisia ja historiallisia teoksia. Vuosien kuluessa de Brayn maalaukset ja maalaustekniikka kehittyivät akateemisempaa suuntaan. Teoksista tuli viimeistellympiä, vähemmän spontaaneja. De Brayn myöhäiskauden teokset 1670-luvulta lähtien eivät ole yhtä omaleimaisia kuin hänen varhaiset maalauksensa.
Teoksia

Kuusivuotiaan pojan muotokuva, 1654, 59.5 × 47 cm, Mauritshuis, Haag.
Nainen ja musta lakki, 1657, 66.4 × 50.5 cm, National gallery, Lontoo.
Naisen muotokuva, 1660, Fitzwilliam Museum, Cambridge.
Nuoren naisen muotokuva, 1665, Museo di belle arti, Gent.
Floris Cornelisz. de Lange (1634–1714), Trijntje Jans (d1713) ja heidän lapsensa, 1685, 138.5 × 166 cm, Zaans Museum, Zaandam.
Haarlemin Pyhän Luukkaan killan tärkeimmät jäsenet, 1675, 130 × 184 cm, Amsterdam Museum, Amsterdam.
David soittaa harppua, 1670, Karlsruhe.
Marcus Antoniuksen ja Kleopatran juhla. Jan de Bray seisoo vasemmalla ja häntä katsovat hänen kuolleet sisaruksena.
Judith ja Holofernes, 1659, Rijksmuseum, Amsterdam.
Haarlemin orvot, 1663, Musée Frans Hals, Haarlem.
Dracula (vuoden 1980 elokuva)

Dracula (jap. 闇の帝王 吸血鬼ドラキュラ, Yami no Teiou: Kyuuketsuki Dracula) on vuonna 1980 tehty anime-elokuva. Se perustuu yhdysvaltalaiseen The Tomb of Dracula -sarjakuvaan. Suomenkielisen toteutuksen on tehnyt PVP Voice Oy. Suomenkielisinä ääninä ovat muun muassa Elise Langenoja ja Pauli Virta.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 moititaan VHS-julkaisun huonoa suomalaisdubbausta ja annetaan elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Dracula Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Varareservi

Varareservi tarkoittaa Suomessa niitä asevelvollisia, jotka eivät ole vakinaisessa palveluksessa eivätkä kuulu reserviin. Varareservin entinen nimi on nostoväki. 
Varareservi jaetaan kolmeen ryhmään:
I luokka, miehistö 50–60 ikävuoteen
II luokka, kutsunnoissa rauhanaikaisesta varusmiespalveluksesta ja reservistä toimivaltaisen lääkärin päätöksellä rauhan aikana vapautetut eli C- ja T-miehet tai naiset.
III luokka, kutsuntaikäiset, jotka eivät ole vielä astuneet varusmiespalvelukseen tai E-luokkaan määrätyt.
Palveluskelpoisuus voidaan tarkistaa uudelleen mikäli tarpeellista.
Myös vapautetut ja aseistakieltäytyjät kuuluvat varareserviin

Kaikki 18–60-vuotiaat suomalaismiehet ovat asevelvollisia ja kuuluvat vähintään varareserviin, nekin jotka ovat suorittaneet vankeusrangaistuksen asevelvollisuudesta kokonaan kieltäytymisen vuoksi (totaalikieltäytyminen). Poikkeuksena ovat siviilipalvelusvelvolliset, jotka kuuluvat vähintään lisävarantoon, joka on siviilipalveluksen vastine varareserville.  Viimeksi mainitutkin ryhmät voidaan liikekannallepanon tullen määrätä valmiuslaissa esitettyyn työhön. Jos kyseessä on yleinen liikekannallepano, varareservikin voidaan määrätä palvelukseen, joskin yli 50-vuotiaat vain eduskunnan suostumuksella. Helsingin Uutisten mukaan siviilipalveluksen suorittaneita ei määrättäisi aseellisiin tehtäviin kriisiaikanakaan.
Kriisin aikana reservistä vapautetut ovat todennäköisesti siviilin työvelvollisia omassa siviilityössään tai työ- ja elinkeinoviranomaiset osoittavat heidät muuhun sopivaan tehtävään valmius- ja puolustustilalakien mukaisesti, terveydentilasta riippuen, sillä palveluskelpoisuuden palauttaminen jo rauhan aikana on melko harvinaista.
200 000 hengen varareservi

Vuonna 2015 reserviin kuului 900 000 henkeä ja varareserviin 200 000 henkeä. Normaali Suomen sodanajan armeijan henkilömäärä laskettiin 230 000 henkeen aiemman 350 000 hengen sijaan.
Portoviejo

| Portoviejo (San Gregorio de Portoviejo) |
| --- | --- |

 lippu
 Portoviejo
 Koordinaatit: 1°3′22″S, 80°27′19″W 
Valtio:  Ecuador
Provinssi:  Manabí
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  38 km²
Korkeus:  53 m
Väkiluku (2010):  206 682
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Portoviejo on Manabín provinssin pääkaupunki Ecuadorissa.  Vuoden 2010 väestönlaskennassa sen asukasluku oli noin 207 000. Se sijaitsee kolmenkymmenen kilometrin päässä Tyynenmeren rannikolta.
Espanjalainen kapteeni Francisco Pacheco perusti Portoviejon vuonna 1535. Kaupungin alkuperäinen nimi oli "Villa Nueva de San Gregorio de Portoviejo".
Katedraali
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.portoviejo.gov.ec/default.php (Arkistoitu – Internet Archive)
Leistilänjärvi

| Leistilänjärvi |
| --- | --- |
 Kuivattua Leistilänjärveä.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Satakunta‎
Kunnat:  Nakkila
Koordinaatit:  61°21′54″N, 21°53′45″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Tattaranjoen valuma-alue‎ (35.19)
Mittaustietoja
 fiLeistilänjärvi 
Leistilänjärven syvennetty lasku-uoma on louhittu kalliokynnyksen poikki.
Leistilänjärvi on kuivatettu järvi Nakkilassa Satakunnassa. Järvi kuivatettiin useassa vaiheessa 1780-luvulta 1940-luvulle kestäneenä ajanjaksona ja nykyään se on kokonaisuudessa peltoa. Ravinteikkaan maaperän kasvusto houkuttelee muuttomatkoilla olevia lintuja levähtämään pelloilla, joita on yhteensä lähes 1 700 hehtaaria. Leistilänjärven alue kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Tattaranjoen valuma-alueeseen.
Luonnonhistoriallista maantietoa

Leistilänjärvi sijaitsee maakuoressa hiekkakivitasangon päällä, jota jääkauden aikainen mannerjäätikkö hioi tasaiseksi liukuessaan Selkämereltä sisämaahan päin. Tämä selittää kalliopohjan tasaisuuden Kokemäenjoen jokilaaksossa ja hiekkaharjujen runsaat hiekkavarannot seudulla. Seudun kalliossa on myös kovempaa diabaasia, joka ei ole kulunut yhtä syvälle kuin hiekkakivi. Diabaasista jääneet selittävät Leistilänjärveä reunustavat kallioiden kohoumat,selvennä jotka sijaitsevat peltoaukean eri suunnilla. Peltotasangon äärimmäinen tasaisuus johtuu merestä, joka lainehti alueen päällä jääkauden jälkeen. Meren sedimentit kasaantuivat meren pohjalle hiekkakivikallion päälle ja muodosti alueelle savipohjan. Leistilänjärven järvivaihe kerrosti pohjalle mutaa, joka sisälsi runsaasti eloperäistä ainesta.
Kun Harjavallan Lammaistenkosken hiekkatasanko kohosi maankohoamisen vuoksi merenpinnan yläpuolelle noin 1500 eaa., Leistilänjärveä nykyään kiertävät kallioiden huiput muodostivat rengasmaisen saariryhmän. Maankohoaminen laski merenpintaa edelleen ja lopulta Leistilänjärvi muuttui kluuvista järveksi. Järven vedenkierto oli vähäistä, sillä sen valuma-alue oli äärimmäisen suppea.
Vuoden 1806 Isaac Tillbergin kartta Ulvilasta esittää Leistilänjärven (kartassa "Leistilan jervi") vielä järvenä. Sillä on jo kaksi laskuojaa, jotka yhtyvät lyhyen matkan päässä toisiinsa ja jatkavat Tattaranjoen kautta Kokemäenjokeen. Järvi oli lähes suorakaiteen muotoinen, mutta sen lounaispäässä työntyi järvelle 600 metriä pitkä niemi. Järven leveys oli 3,3 kilometriä ja pituus 6,0 kilometriä. Mitat voi laskea vertaamalla kartalla mittakaavaa ja Ulvilan Saarenluotoa toisiinsa. Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järvi on jo merkitty kokonaan heinäniityksi.
Kuivatus

Leistilänjärvi sijaitsi 1770-luvulla Nakkilan ja Harjavallan rajan läheisyydessä. Koiviston kartanon omistaja professori Johan Kraftman esitti Leistilän järven kuivattamista ja siihen anomukseen saatiin myönteinen päätös vuonna 1777. Järveä laskettiin vuosina 1777 ja 1801. Pitkä työ kohtasi välillä epäuskoa ja vastarintaa. Esimerkiksi vuonna 1806 työt pysähtyivät ja eräät osakkaat halusivat vetäytyä hankkeesta, koska epäilivät hyötyjen jäävän kustannuksia pienemmiksi. Vaikka Kraftmannilla ei ollut osuuksia Leistilänjärveen, hän jaksoi ajaa hanketta eteenpäin.
Ensimmäiseksi piti puhkaista järveä ympäröivään kallioon vedelle riittävän syvä uoma. Se tehtiin diabaasi- ja hiekkakivikallioon järven lounaiskulmaan. Kanavan tekemisessä käytettiin räjähteitä Kokemäen Kravin kanavan tekemisen tapaan. Kallioleikkauksesta tuli 150 metriä pitkä, josta 40 metriä lohittiin hiekkakiveen ja loput oliviinidiabaasiin. Kanavan poikkileikkaus on nykyään kuusi metriä leveä ja 5−6 metriä korkea. Vedet johdettiin ensin Palojokeen, joka laskee Tattaranjoen kautta Kokemäenjokeen.
Vuosina 1814−1816 paljastui vesijättömaata yhteensä yli 1 000 tynnyrinalaa, joista viimeisenä vuonna pelkästään 489 tynnyrinalaa. Tilastojen valossa kuivatustoiminta olikin kannattavaa, sillä 1830-luvulla Leistilänjärvi tuotti puolet kaikesta Nakkilassa tuotetusta heinästä. Järven muuttamiseen kokonaan heinää kasvavaksi niityksi sai odottaa 1800−1820-luvuille asti.
Järven paljastuneita rantoja jaettiin väliaikaisilla jaoilla vuosina 1835, 1870, 1896 ja 1929. Jakoon osallistui esimerkiksi vuonna 1895 yhteensä 82 osakasta.
Leistilänjärven halki kulkee nykyään leveä Isokanava-niminen kuivatusuoma. Alkuperäisen kuivatusuoman valmistuminen tapahtui noin 1864−1867. 1800-luvulla tärkein tavoite olikin heinän kasvattaminen karjan rehuksi. Nykyään heinää ei enää tarvita ja maata raivataankin suoraan pelloksi. Leistilänjärven lopullinen kuivatus pelloksi toteutettiin vasta 1940-luvulla, jolloin lähes 1 500 hehtaaria otettiin viljelyyn.
Läänin arkistoissa on kuivattamiseen liittyviä tapauksia, jotka ovat vaatineen virallisen toimeksiannon. Sellaisia ovat esimerkiksi vuonna 1800 Kraftmanin järven kuivatukseen liittyvä asia, vuonna 1888 Kustaa Tolvin vesijätön verotusasia, vuonna 1894 talonpoikien ja kartanonomistajan W. Frenckellin vesijätön jakoasiat, vuonna 1897 talonpojan "Vihtorin" vesijätön nautintaan liittyvä asia, vuonna 1925 Frenckellin kuivanmaan jakoasia ja vuonna 1927 osallisten kuivanmaan jakoasia.
Leistilänjärven ja Lattomeren kuivatushankkeet vaikuttivat seudun asukkaiden haluun toteuttaa omiakin hankkeita. Hanke oli samanaikainen useiden muiden järvenlaskuhankkeiden kanssa. Näitä olivat esimerkiksi Pyntösjärven, Kyläjärven ja Rottajärven hankkeet.
Historiaa

Sotien jälkeisen siirtoväen asuttamisen Nakkilaan toteutui ainakin kolmella eri tavalla. Joko siirtolainen osti tilan itselleen, tai tila lohkottiin isosta maatilasta, kuten esimerkiksi Villilän tai Anolan kartanoista, taikka sen jaettiin valtion lunastamasta Leistilänjärven peltomaasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leistilänjärvi Wikimedia Commonsissa
Leistilänjärvi Porin Lintutieteellisen Yhdistyksen sivuilla.
Näkymä Leistilänjärvelle (Google Street View)
Kokemäenjoen alue (35.1)