stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nordean Taidesäätiö

Kokoelmiin kuuluu Albert Edelfeltin genovalaisesta Palazzo Doriasta tekemä akvarelli vuodelta 1891.
Nordean Taidesäätiö (vuoteen 2022 Taidesäätiö Merita) on pankkikonserni Nordean vuonna 2002 perustama yleishyödyllinen säätiö, jonka tehtävä on huolehtia Nordean suomalaisten edeltäjäpankkien keräämistä taidekokoelmista. Taidesäätiön kokoelma koostuu lähinnä Suomen taiteen kultakauden teoksista, mutta mukana on myös suomalaisten nykytaiteilijoiden teoksia 1950-luvulta 1980-luvulle. Kokoelmaan kuuluvat Merita Pankin, Kansallis-Osake-Pankin, Suomen Yhdyspankin, STS-Pankin, Helsingin Osakepankin ja Suomen Teollisuuspankin keräämien taidekokoelmien merkittävimmät teokset. Kokoelman ylläpidon ohella säätiö myöntää apurahoja suomalaisen taiteen tukemikseksi.
Tammikuussa 2022 taidesäätiö luopui Taidesäätiö Merita -nimestä ja otti käyttöön nimen Nordean Taidesäätiö.
Säätiön pysyvä kokoelma käsittää 1 038 taideteosta, mikä on murto-osa Nordean aikanaan yli 10 000 teosta käsittäneistä kokoelmista. Yhtiö päätti luopua taideteoksistaan, koska pankkikonttorien lakkauttamisen ja avokonttorien yleistymisen vuoksi niitä oli entistä hankalampaa pitää esillä sen omissa tiloissa. Nordea lahjoitti säätiölle sen perustamisen yhteydessä vuonna 2002 noin 500 suomalaisen kulttuuriperinnön kannalta tärkeäksi katsottua taideteosta pankkien kokoelmista. Vuonna 2011 taidesäätiö osti Nordealta kaikki pankin jäljellä olleet suomalaiset taidekokoelmat, jotka käsittivät noin 7 000 teosta. Kauppahintaa ei julkistettu. Näistä teoksista noin 250 liitettiin säätiön pysyvään kokoelmaan. Jäljelle jääneistä yli 6 000 myytiin kauppaa seuranneiden kolmen ja puolen vuoden aikana, pääosin säätiön Helsinkiin perustamassa pop up -myymälässä. Taiteen myyntiprojekti päättyi vuoden 2015 lopussa. Säätiön esimerkki on innoittanut 2000-luvulla myös monia muita suomalaisia suuryrityksiä säätiöimään taidekokoelmiaan.
Säätiön taideteoksiin on mahdollista tutustua etukäteen tilattavalla maksullisisella ryhmäkäynnillä Helsingin Aleksanterinkadulla Nordealle kuuluvassa Suomen Yhdyspankin vanhassa pankkisalissa, jonka yhteydessä toimii myös Nordean pankkimuseo. Siellä on esillä otos säätiön kokoelman Suomen taiteen kultakauden teoksista. Näyttely vaihdetaan vuosittain. Kokoelman tunnetuimpia yksittäisiä teoksia ovat muun muassa Robert Wilhelm Ekmanin Sunnuntaiaamu talonpoikaistuvassa (1857), Akseli Gallen-Kallelan Purren valitus (1907) ja C. G. Mannerheimin muotokuva (1929), Helene Schjerfbeckin Linköpingin vankilan ovella vuonna 1600 (1882) ja Hiljaisuus (1907), Ellen Thesleffin Ihmisiä luonnossa (1911), Pekka Halosen Maaliskuu (1911), Tove Janssonin Fantasia (1954), Juhana Blomstedtin Dialogi (1967), Ernst Mether-Borgströmin Taivaan tikkaat (1968) sekä Sam Vannin Ekspansio (1980). Säätiö myös lainaa teoksiaan museoille.
Säätiön asiamiehenä toimii FM, taidekonservaattori Anu Kehusmaa.
Kirjallisuutta

Kaksi vuosisataa suomalaista kuvataidetta – Taidesäätiön Meritan kokoelma (toim. Jarmo Laiho ym.). Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 1046. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2005. ISBN 951-746-744-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nordean Taidesäätiö Wikimedia Commonsissa
Taidesäätiö Merita
Nobelin kirjallisuuspalkinto

Vuoden 2008 Nobelin kirjallisuuspalkinnon julkistustilaisuus.
Nobelin kirjallisuuspalkinto on yksi viidestä alkuperäisestä Nobel-palkinnosta ja se on maailman arvostetuin kirjallisuuspalkinto. Ruotsin akatemia on myöntänyt sen ansioituneille kirjailijoille vuodesta 1901 alkaen. Alfred Nobelin testamentin mukaan kirjallisuuspalkinnolla tulee palkita teoksia, joissa on ”ihanteellinen tendenssi”. Palkinto jaetaan lokakuun alkupuolella. Mitalin lisäksi palkinnon saajaksi valittu henkilö saa huomattavan rahasumman, joka vuonna 2009 oli noin miljoona euroa.
Tausta

Ruotsalainen keksijä Alfred Nobel määräsi vuonna 1895 kirjoittamassaan testamentissa, että suurin osa hänen omaisuudestaan käytettäisiin hänen kuolemansa jälkeen viiden palkinnon perustamiseen ”niille, jotka edeltävänä vuonna ovat eniten hyödyttäneet ihmiskuntaa”. Yksi näistä oli kirjallisuuden palkinto, jonka myöntämisen testamentti määräsi Ruotsin akatemialle.
Valintaprosessi

Vuosittain Ruotsin akatemia pyytää lukuisia tahoja nimeämään sopivia Nobel-ehdokkaita. Ehdokkaita voivat nimetä Ruotsin akatemian jäsenet, muiden maiden kirjallisten akatemioiden ja vastaavien säätiöiden jäsenet, kirjallisuuden Nobel-palkinnon saajat, kirjallisuus- ja kielitieteen professorit ja kirjailijaliittojen puheenjohtajat. Ehdotusten täytyy olla perillä helmikuun 1. päivänä.
Akatemian Nobel-komitea käy läpi ehdotetut kirjailijat, joita on tyypillisesti noin 120–150, ja ryhtyvät supistamaan listaa kunnes jäljellä on viisi ehdokasta. Ruotsin akatemian kaikki 18 jäsentä käyvät läpi nämä ehdokkaat ja päättävät voittajan, joka julkistetaan lokakuussa.
Palkinto

Nobelin kirjallisuuspalkinnon voittajat saavat kultaisen mitalin, diplomin, jossa on tekstilainaus, ja rahasumman, joka riippuu Nobel-säätiön tuloista. Vuonna 2017 palkintosumma oli 9 miljoonaa kruunua (noin 944 000 euroa).
Kirjallisuuden Nobel-mitalissa on kuvattuna nuori mies istumassa laakeripuun alla kuuntelemassa ja kirjoittamassa muusan laulua. Mitaliin on kaiverrettu latinankielinen teksti Inventas vitam juvat excoluisse per artes. Vapaasti suomennettuna kirjoitus tarkoittaa: ”He, jotka paransivat taidoillansa elämää Maan päällä.” Sanat on lainattu Vergiliuksen Aeneis-teoksen kuudennen laulun 663. säkeestä. Mitalin on suunnitellut Erik Lindberg.
Voittajat

Vuoteen 2020 mennessä Nobelin kirjallisuuspalkinto on jaettu 113 kertaa 117 henkilölle, joista 16 on naisia. Neljästi palkinto on jaettu kahden kirjailijan kesken. Yksikään kirjailija ei ole saanut palkintoa useammin kuin kerran. Kirjallisuuspalkintoja ei jaettu vuosina 1914, 1918, 1935 eikä toisen maailmansodan aikana vuosina 1940–1943. Vuoden 2018 palkinto jaettiin Ruotsin akatemian kriisin vuoksi vasta vuonna 2019.
Alfred Nobelin testamentin mukaan kirjallisuuspalkinnolla piti palkita teoksia, joissa on "ihanteellinen tendenssi". Tämän nojalla on useana vuonna palkittu suurelle yleisölle tuntemattomia kirjailijoita ja vastaavasti sivuutettu tunnettuja nimiä ja ennakkosuosikkeja. Muun muassa Ison-Britannian pääministerin Winston Churchillin palkitseminen hänen muistelmistaan vuonna 1953 herätti epäilyjä valinnan poliittisuudesta. Akatemiaa on arvosteltu myös muun muassa Eurooppa-keskeisyydestä ja pohjoismaisten kirjailijoiden suosimisesta.
Vuoden 1949 kirjallisuuspalkinto myönnettiin vasta seuraavana vuonna yhdysvaltalaiselle William Faulknerille.
Vuoden 1958 kirjallisuuspalkinto myönnettiin neuvostoliittolaiselle Boris Pasternakille. Neuvostoliiton kirjailijaliiton lehti Literaturnaja gazeta katsoi Pasternakin palkitsemisen Neuvostoliitolle vihamieliseksi teoksi ja Pasternak erotettiin kirjailijaliitosta. Tämän jälkeen Pasternak ilmoitti kieltäytyvänsä palkinnosta. Vuoden 1970 palkinnon sai samoin neuvostoliittolainen, kotimaassaan jo tällöin julkaisukiellossa ollut Aleksandr Solženitsyn, joka oli kuvannut teoksissaan Stalinin valtakauden ilmapiiriä ja sen aikaista terroria. Solženitsyn karkotettiin Neuvostoliitosta hänen teoksensa Vankileirien saaristo ilmestyttyä Pariisissa syksyllä 1973 ja hän vastaanotti palkintonsa vasta vuonna 1974. Vuoden 1964 palkinto myönnettiin ranskalaiselle Jean-Paul Sartrelle, joka kieltäytyi siitä "henkilökohtaisista syistä". Palkinnosta kieltäytyi myös brittiläinen George Bernard Shaw vuonna 1925.
Vuoden 2016 palkinto myönnettiin yhdysvaltalaiselle pop- ja rockmuusikolle Bob Dylanille, joka ilmoitti vasta kaksi viikkoa palkinnon julkistamisen jälkeen ottavansa sen vastaan. Dylan ei kuitenkaan saapunut palkintojenjakotilaisuuteen vedoten muihin kiireisiinsä.
Vuoteen 2017 mennessä palkinto on myönnetty englanninkieliselle kirjailijalle 29 kertaa, ranskankieliselle 14 kertaa, saksankieliselle 13 kertaa ja espanjankieliselle 11 kertaa. Toistaiseksi ainoana suomalaisena ja suomenkielisenä Nobelin kirjallisuuspalkinnon on saanut Frans Emil Sillanpää vuonna 1939.
Vuoden 1931 kirjallisuuspalkinnon saaja, ruotsalainen Erik Axel Karlfeldt on ainoa, jolle palkinto on myönnetty hänen kuolemansa jälkeen. Karlfeldt oli kuollut huhtikuussa 1931.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
All Nobel Prizes in Literature.
Nobel tai ei mitään -podcast kirjallisuuden Nobel-palkituista
Nobel-palkinnot
Fysiikanpalkinto
Kemianpalkinto
Fysiologian tai lääketieteen palkinto
Kirjallisuuspalkinto
Rauhanpalkinto
Taloustieteen palkinto
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang
Karl Nordberg

Karl Ragnar Olof Nordberg (16. marraskuuta 1896 Kotka – 24. huhtikuuta 1918) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana, jossa tehtävässä hän kaatui lopulta Kämärän asemalla käydyssä taistelussa.
Perhe ja koulutus

Nordbergin vanhemmat olivat tullipäällysmies Karl Viktor Nordberg ja Olga Sofia Rödlin. Hän kävi kaksi luokkaa Kotkan ruotsalaista yhteiskoulua ja kuusi luokkaa Helsingin ruotsalaista reaalilyseota.
Jääkärikausi

Nordberg liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 15. joulukuuta 1915. Hänet siirrettiin pataljoonan rintamalta paluun jälkeen pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917 alkaen, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti vuonna 1917 Libaussa järjestetyn sotakoulun B-kurssin.
Suomen sisällissota

Nordberg astui Suomen armeijan palvelukseen vänrikiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 22. maaliskuuta 1918 alkaen 4. komppaniasta muodostettuun konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Vuohiniemellä. Tampereen valtauksen jälkeen hänet siirrettiin 10. huhtikuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajaksi 1. komppaniaan ja osallistui sen mukana taisteluihin Kämärän asemalla, jossa hän kaatui taistelussa 24. huhtikuuta 1918. Hänet haudattiin Kotkan hautausmaalle.
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
SS Norge

SS Norge.
SS Norge oli tanskalainen matkustajahöyrylaiva, joka enimmäkseen kuljetti siirtolaisia Kööpenhaminasta, Oslosta ja Kristiansandista New Yorkiin. Laiva upposi Rockallin vesillä pohjoisella Atlantilla vuonna 1904. Kyseinen haveri oli pahin rauhan ajan merionnettomuus aina Titanicin uppoamiseen asti.
SS Norge oli rakennettu vuonna 1881 Glasgow'ssa, Skotlannissa belgialaiselle Theodore C. Engels & Co -varustamolle. Laivan alkuperäinen nimi oli Pieter de Coninck. Laivan uppouma oli 3 359 rekisteritonnia ja sen 1 400 hevosvoiman höyrykone antoi sille 10 solmun nopeuden. Alus saattoi kuljettaa 800 matkustajaa.
Vuonna 1889 alus myytiin Tanskaan A/S Dampskibs-selskabet Thingvalla -varustamolle (myöhemmin Skandinavien-Amerika Linien tai englantilaisittain Scandinavian-America Line) ja uudelleen kastettiin SS Norgeksi.
Tiistaina 28. kesäkuuta 1904 SS Norge ajoi tiheässä sumussa karille St. Helensin riutalla lähellä Rockallia, 400 mailia Orkneystä ja 140 mailia lähimmästä saaresta, St. Kildasta. Laiva upposi pohjakosketuksen jälkeen 20 minuutissa. Onnettomuudessa menehtyi 582 matkustajaa ja 45 miehistön jäsentä, joista 225 oli norjalaisia. 160 pelastunutta joutuivat odottelemaan pelastusaluksia jopa kahdeksan vuorokautta avoinaisissa pelastusveneissä.
Aluksen hylky löydettiin vasta heinäkuussa 2003.
Aiheesta muualla

Norjalainen haaksirikosta kertova sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
The Orcadian -lehden artikkeli SS Norgen hylyn löytymisestä (Arkistoitu – Internet Archive)
Journal of American Ethnic History
Nollasummapeli

Nollasummapeli on peliteoreettinen tilanne, jossa yhden toimijan voitot ovat aina pois muilta toimijoilta. Peliä kutsutaan nollasummapeliksi, koska kaikkien pelaajien tappioiden ja voittojen summa on aina nolla ja jotta pelaajien keskuudesta saataisiin esiin voittaja, täytyy vastaavasti syntyä häviäjä/häviäjät.
Esimerkkejä nollasummapelistä

Kakun leikkaaminen on klassinen esimerkki nollasummapelistä. Jos yksi henkilö leikkaa itselleen suuremman osan, jää muille vähemmän. Tilanteet, joissa henkilöt voivat hyötyä kanssakäymisestä, eivät ole nollasummapelejä. Malliesimerkki kahden pelaajan nollasummapelistä on shakki. Siinä molempien pelaajien menestys on toiselta pois, ja jos ei oteta huomioon tasapeliä, vain yksi pelaaja voittaa. John von Neumannin tunnettu minimax-teoreema todisti, että kahden pelaajan nollasummapelissä on aina olemassa paras mahdollinen strategia eli sellainen, joka minimoi omat häviöt.
Ei-nollasummapeli

Ei-nollasummapeli on pelitilanne, jossa toisen pelaajan voitto ei ole muilta pelaajilta pois, useat pelaajat voivat voittaa tai kaikki pelaajat voivat hävitä.
Nollasummapeli taloudellisessa toiminnassa

Nollasummapeli on tärkeä käsite taloustieteessä. Taloustieteen vakiintunut käsitys on, että suurin osa taloudellisesta toiminnasta ei ole nollasummapeliä. Hyödykkeitä ja palveluja voidaan luoda, tuhota tai allokoida niin, että ihmisyhteisölle aiheutuu nettohyötyä tai -haittaa. Nollasummapeli on liian yksinkertaistava termi, jotta se havainnollistaisi talouden ja yhteiskunnan monimutkaisia vuorovaikutussuhteita.kenen mukaan?
Kaupankäynti ei ole teoriassa ikinä nollasummapeliä, jos osapuolet ryhtyvät vaihtokauppaan vain siksi, että arvostavat toisen osapuolen vaihdossa antamaa enemmän kuin omaansa. Leivän ostaja ostaa leivän ainoastaan, jos on valmis maksamaan leivästä pyydetyn hinnan. Toisaalta myyjä ei myisi leipää, jollei saisi voittoa. Toisaalta esimerkiksi epäsymmetrisen informaation vuoksi ostaja tai myyjä saattavat olla väärässä vaihtokaupan hyödyllisyydestä.
Muun muassa Robert Wright on esittänyt, että yhteiskunta loittonee nollasummapelistä jatkuvasti laajetessaan, lisääntyessään ja erikoistuessaan. Taloustieteissä ajatusta vastaa suhteellisen edun käsite.
Kirjallisuutta

Nonzero: The Logic of Human Destiny, Tammikuu 2001 ISBN 0-679-44252-9, ISBN 0-679-75894-1
Japanin maihinnousu Sumatralle

Alankomaalainen tankkeri Manvantara, jonka japanilaiset upottivat 13. helmikuuta 1942 sen yrittäessä paeta Palembangista. Kuva vuodelta 1941.
Japanin maihinnousu Sumatralle oli japanilaisten toisessa maailmansodassa suorittama maihinnousu Sumatran saarelle.
Taistelu alkoi 14. helmikuuta 1942 japanilaisten hyökättyä Palembangiin. Hollantilainen varuskunta ehti tuhota tärkeimmät kohteet. Myöhemmin Japanin joukot etenivät Gelumbangiin, Moearateboon, Koetaradjaan ja Sabangin saarelle. Taistelu päättyi 28. maaliskuuta, kun Alankomaiden Itä-Intian armeijan kenraalimajuri Roelof T. Overakker ja 2 000 miestä antautuivat, ja japanilaiset saivat Sumatran miehitettyä. Miehityksen aikana liittoutuneiden sotavangit pakotettiin rakentamaan rautatie Pekanbarusta Moeraan.
Sumatra pysyi Japanin miehittämänä sodan loppuun asti. Saarilla olevat japanilaissotilaat antautuivat liittoutuneille vuonna 1945. Japanin tappion uhatessa Overakker upseereineen ammuttiin.
Aiheesta muualla

Tom Womack: Dutch Naval Air Force Against Japan: The Defense of the Netherlands East Indies, 1941-1942. McFarland & Company, 2006. ISBN 0-7864-2365-X.
Nicholas Tarling: A Sudden Rampage: The Japanese Occupation of South East Asia. C. Hurst & Co, 2001. ISBN 1-85065-584-7.
Klemen, L.: The Japanese Invasion Of Sumatra Island The Netherlands East Indies Campaign 1941-1942. Arkistoitu 3.12.2012. Viitattu 21.4.2013.
Womack, Tom: An Abandoned Army - The KNIL And The Japanese Invasion Of Northern Dutch Sumatra The Netherlands East Indies Campaign 1941-1942. Arkistoitu 26.7.2011. Viitattu 21.4.2013.
The Sumatra "Death-Railway" COFEPOW. Arkistoitu 9.2.2009. Viitattu 21.4.2013.
Uolevi Nojonen

| Uolevi Nojonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Ahti Uolevi Ylä-Nojonen
Syntynyt: 3. kesäkuuta 1939 Virrat
Kuollut: 2. helmikuuta 2021 (81 vuotta) Parkano
Kirjailija
Esikoisteos:  Sigmund Freudin kaamea flunssa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Uolevi Nojonen (oik. Ahti Uolevi Ylä-Nojonen; 3. kesäkuuta 1939 Virrat – 2. helmikuuta 2021 Parkano) oli suomalainen kirjailija. Hän kirjoitti myös salanimellä A. U. Pirkkala yhdessä Asko Martinheimon kanssa.
Nojonen valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi 1966, ja hän oli siviiliammatiltaan kansakoulunopettaja. Kirjojen lisäksi Nojonen kirjoitti kuunnelmia, erilaisia näytelmiä, satutekstejä ja dramatisointeja. Omintakeisissa nuortenkirjoissaan Nojonen kuvaa tavallisesti maaseudun poikia. Hän uudisti merkittävästi 1900-luvun lopun suomalaisten nuortenromaanien poikakuvausta. Aikalaisarvosteluissa hänen esikoisteostaan Sigmund Freudin kaamea flunssa (1968) verrattiin J. D. Salingerin romaaniin Sieppari ruispellossa.
Nojonen sairastui 1970-luvun puolivälissä MS-tautiin ja menetti vähitellen liikuntakykynsä. Hän kirjoitti kuitenkin vielä 2000-luvun alkuun saakka, ja viimeisen teoksensa Niin kauan kuin on elämää hän kirjoitti suulla ohjaamallaan sukkapuikolla. Nojonen asui viimeiset vuotensa Parkanossa toisen vaimonsa Tarjan kanssa. Nojonen kuoli rauhallisesti kotonaan helmikuussa 2021.
Teokset > Nimellä Uolevi Nojonen

Sigmund Freudin kaamea flunssa, 1968
Askeetti ei saa komplekseja, 1972
Tinatähti ja Anselmin aarre, 1974
Tartsan Koivula suomalaisessa leppämetsässä, 1977
Matalat aidat, 1978
Röönpöök, 1979
Matkatoverit, 1979
Luumujengi, 1980
Roope ja Raisa, 1981
Takku ja teltta ykkönen, 1982
Hommat hanskassa Johnny, 1984
Takku ja teltta kakkonen, 1985
Iloiset tutkimusmatkat, 1987
Pallo sukassa, 1988
Ruudussa räntää, 1990
Yksinäisen suden maili, 1994
Kumipallopeli, 1999
Niin kauan kuin on elämää.  (Ihmisen ääni 35)  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28160-3
Teokset > Salanimellä A. U. Pirkkala kirjoitetut teokset

Tandem iskee suoneen (1982)
Juttu on Tandem (1982)
Teokset > Yhdessä Larssi Nojosen kanssa kirjoitetut teokset

Rikkiviisaan käsikirja (1995)
Rikkiviisaan toinen käsikirja (1996)
Rikkiviisaan kolmas käsikirja (1999)
Rikkiviisaan neljäs käsikirja (2001)
Rikkiviisaan uusi tuleminen (2003)
Teokset > Vilkku-kirjat

Vilkku ja vaarallinen varasto, 1991
Vilkku ja punaisen auton metsästys, 1992
Vilkku ja sataman salaisuus, 1993
Vilkku ja hirmuiset hevosvarkaat, 1995
Vilkku ja oudot olosuhteet, 1997
Palkinnot

Valtion kirjallisuuspalkinto 1969, 1975, 1982 ja 1988
Tauno Karilaan palkinto 1973
Topelius-palkinto 1973 ja 1989
Hämeen läänin taidepalkinto 1989
Tirlittan-palkinto 1995
Pro Arte Tawastica -mitali, 1997
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1975, 1982, 1985, 1989 ja 1993
Jarensk

| Jarensk (Я́ренск) |
| --- | --- |
 Arkangelin alue Venäjällä, alla kylän sijainti alueella
 Jarensk
 Koordinaatit: 62.1680°N, 49.0822°E 
Valtio:   Venäjä
Liittovaltiosubjekti:  Arkangelin alue
Kunnallispiiri:  Lenan piiri
Väkiluku (2010):  3 660
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  165780
Suuntanumero(t):  +7 81859
Rekisterikilpi:  29
 
 Lenan piirin sivusto (yarensk.ru) 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jarensk (ven. Я́ренск) on kylä ja Lenan kunnallispiirin keskus Arkangelin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Vienanjoen sivujoki Vytšegdaan laskevan Jarengajoen suulla Arkangelin alueen kaakkoisnurkassa.
Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan aikaan kylässä asui 3 660 henkeä; koko piirissä asukkaita oli 13 362.
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1384. Sijainti Siperiaan johtaneen reitin varrella edisti sen kehitystä. Vuonna 1780 Jarenskista tuli kaupunki ja Vologdan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Kihlakuntaan kuului myös nykyisen Komin tasavallan eteläosa. 1800–1900-lukujen vaihteessa kaupunki toimi poliittisesti epäluotettavien henkiöiden karkotuspaikkana. Vuonna 1924 Jarensk menetti kaupungin statuksen.lähde?
Japaninhanhikki

| Japaninhanhikki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Sormihanhikit Potentilla
Laji::  megalantha
Kaksiosainen nimi
 Potentilla megalantha  Takeda 
Katso myös
   Japaninhanhikki Wikispeciesissä   Japaninhanhikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Japaninhanhikki (Potentilla megalantha) on sormihanhikkien sukuun kuuluva perenna. Japaninhanhikki sopii parhaiten kivikkoryhmiin ja perennaryhmien reunoille. Laji kukkii kesä-heinäkuussa. Pitkäperäiset kukat sijaitsevat yksittäin n. 20 cm:ä korkeiden, niukkalehtisten varsien lehtihangoissa. Maljamaisten kukkien 5-lukuiset teriöt ovat n. 20 mm:ä leveät ja keltaiset. Lehdet ovat 3-sormiset ja himmeäkiiltoiset. Ruusukelehtien lehdykät ovat lähes pyöreät, kärjistään iso- ja tylppähampaiset. Varsilehtien lehdykät ovat vastapuikeat. Laji kasvaa 30 cm:ä leveäksi; kasvusto leikataan syksyllä läheltä maanpintaa.
Kasvualustaksi sopii ravinteikas, savensekainen hiekkamulta, jonka humuspitoisuutta ylläpidetään keväisin pintaan levitettävällä ohuella kompostimultakerroksella. Kasvupaikan on oltava aurinkoinen tai puolivarjoinen. Taimien istutusväli on 20 cm:ä.
Japaninhanhikkia lisätään syksyllä siemenistä ja keväällä tai syksyllä jakamalla.