stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rideaun kanava
Historia

Kanavan rakentamisen taustalla oli sotilaallinen huoli Ylä-Kanadan siirtokuntien tärkeimmän vesireitin Saint Lawrence -joen haavoittuvuudesta. Joki toimi ainoana vesiväylänä Yhdysvalloista vapaussodan jälkeen muuttaneille Englannin kruunulle uskollisille siirtolaiselle, jotka olivat asuttaneet alueelle. Ison-Britannian ja Yhdysvaltain vuoden 1812 sota oli osaltaan aiheuttamassa huolta Saint Lawrencen haavoittuvuudesta.
Sodan jälkeen aloitettiin tutkia toista mahdollisuutta päästä Montréalista Suurille järville. Suunnitelmana oli seurata Ottawa-jokea Montréalista Ottawaan Rideau-joen suulle, jota pitkin etelään ja läpi pienten järvien Cataraqui-joelle, joka laskee Ontariojärveen. Ongelmana oli, että vain osa reitistä oli purjehduskelpoinen isommille laivoille. Brittiläiset viranomaiset eivät olleet erityisen innoissaan projektista sen suurten kustannusten takia. Wellingtonin herttua Arthur Wellesley sai kuitenkin vakuutettua maansa poliitikot kanavan rakentamisen tärkeydestä.
Kanavahankkeen sai johtaakseen everstiluutnantti John By Kuninkaallisista pioneerijoukoista vuonna 1826. Insinöörit olivat ehdottaneet kanavareittiä, joka ohittaisi jokien varrella olevat kosket ja suot. Tämä suunnitelma olisi vaatinut kuitenkin 40 kilometriä uusia kanavia. By kuitenkin valitsi erilaisen lähestymistavan ja ehdotti järjestelmää, jossa korkeiden sulkujen ansiosta voitaisiin nostaa vedenpintaa koskien ja soiden yläpuolelle. Tämä mahdollistaisi myös uusien höyrylaivojen pääsyn kanavaan..
Rakennustyöt alkoivat vuonna 1828 ja koko kanava oli purjehduskelpoinen vuonna 1832. Rakennusmailla työskenteli yhteensä 6000 työläistä.. Vaikka kanavan rakennuskustannukset jäivät vain 800 000 puntaan, Britannian parlamentissa ei oltu tyytyväisiä. Bytä syytettiin monista rikkomuksista, eikä hän saanut elinaikanaan kunniaa kanavan rakentamisesta. By kuoli pettyneenä vuonna 1836.
Rideaun kanava ohitti nopeasti merkityksessään Saint Lawrencen vesitien. Kanavan huippuaikaa ei kuitenkaan kestänyt kauan, sillä Saint Lawrenceen rakennettiin sulkuja koskiin. Vuoden 1849 jälkeen kauppaliikenne siirtyi takaisin suorempaan reittiin Suurille järville. Ensimmäiseen maailmansotaan saakka Rideaun kanavaa käytettiin edelleen paikallisessa liikenteessä, mutta pian tämän jälkeen kauppaliikenne tyrehtyi kanavassa kokonaan. Jo 1800-luvun lopussa kanavan virkistyskäyttö alkoi. Tämä merkitys on kasvanut 1900-luvulla ja samalla alueen historiallinen merkitys on tajuttu.
Rakennelmat

Vesiväylän saamiseksi purjehduskelpoiseksi 202 kilometrin matkalle piti rakentaa 74 patoa ja 50 sulkua. Suurin osa padoista tehtiin maapenkereillä. Kivinen Jones Fallsin pato on 19 metriä korkea, eli kaksinkertaisesti korkeampi kuin mikään Pohjois-Amerikan padoista rakennusvuotenaan. Nykyään 23 padoista on säilyttänyt alkuperäisen asunsa. Sulut olivat 24 ryhmässä ja ne oli rakennettu joko kivestä tai puusta. Puupohjaisista suluista kaikki on jouduttu rakentamaan uudelleen. Alkujaan sulkuja ohjattiin vinsseillä, mutta nykyään ne on korvattu automaattisilla järjestelmillä.
Maailmanperintöluetteloon otetulla alueella on myös siltoja, sulkuvartijoiden taloja, hirsilinnakkeita, Fort Henryn linnoitus Kingstonissa ja neljä Martello-tornia. Kanavan alue oli alkujaan pitkälti asumatonta aluetta, mutta 1800-luvulla asukasluvut kasvoivat ja monin paikoin sulkujen yli rakennettiin siltoja. Sulkuvartijoiden talot rakennettiin pieniksi ja helposti puolustettavasti, mutta kanavan sotilaallisen merkityksen pienennettyä monia taloja laajennettiin. Hirsilinnakkeita on säilynyt neljä ja ne on kaikki kunnostettu alkuperäiseen asuunsa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kanavan kotisivut (englanniksi)
Tulevat tapahtumat (englanniksi)
Matkakertomuksia alueella (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kanavan sulkuja Ottawassa
Luistelijoita kanavalla
Vellinge

| Vellinge |
| --- | --- |
 Ilmakuva Vellingestä.
 Vellinge
 Koordinaatit: 55°28′15″N, 13°1′8″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Skånen lääni
Maakunta:  Skåne
Kunta:  Vellingen kunta
Pinta-ala:  
 – Maa:  3,17 km²
Väkiluku:  6 304
 – Väestötiheys:  1 988,6 as./km²
 Tilastotiedot koskevat taajamaa ja niiden lähteenä on Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluku ja maapinta-ala ovat ajankohdan 31.12.2010 mukaiset. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vellingen taajama vuoden 1990 rajauksen mukaan.
Vellinge on samannimisen Vellingen kunnan keskustaajama. Se sijaitsee Skånen läänissä ja Skånen historiallisessa maakunnassa Etelä-Ruotsissa. Vuoden 2010 lopussa taajamassa oli 6 304 asukasta.
Väestönkehitys

| Vellingen taajaman väestönkehitys 1960–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1960 | 1960 |    | 1 605 | 1 605 |
| 1965 | 1965 |    | 1 815 | 1 815 |
| 1970 | 1970 |    | 2 486 | 2 486 |
| 1975 | 1975 |    | 5 384 | 5 384 |
| 1980 | 1980 |    | 5 780 | 5 780 |
| 1990 | 1990 |    | 5 891 | 5 891 |
| 1995 | 1995 |    | 6 112 | 6 112 |
| 2000 | 2000 |    | 5 973 | 5 973 |
| 2005 | 2005 |    | 6 115 | 6 115 |
| 2010 | 2010 |    | 6 304 | 6 304 |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Skånen läänin kuntien keskustaajamat
Vielä ja vielä

| ”Vielä ja vielä / Poimi minut nyt” Anita Hirvonen |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Maitolavan prinsessa
 A-puoli: ”Vielä ja vielä”
 Julkaistu: 1993
 Tyylilaji: foxtrot
 Kesto: 03.35
 Levy-yhtiö: Sonet
Anita Hirvosen muut singlet
|   | ”Vielä ja vielä / Poimi minut nyt”  |   |
Vielä ja vielä on Jukka Vuolteen säveltämä ja sanoittama suomalainen foxtrot vuodelta 1993. Kappaleen levytti Anita Hirvonen. Se julkaistiin digitaalisena CD-singlenä, jonka toisena kappaleena on Kassu Halosen, Kisu Jernströmin ja Vexi Salmen teos "Poimi minut nyt". Molemmat kappaleet julkaistiin myös Hirvosen studioalbumilla Maitolavan prinsessa.
"Vielä ja vielä" alkaa 21-sekuntisella introlla. Säkeistö etenee sillan kautta kertosäkeeseen, jota seuraa intron toistava välisoitto. Toisen säkeistön jälkeen toistetaan kertosäettä, kappaleen loppuhäivytys kestää yli 10 sekuntia. Kappaleen kertojaminä muistelee aiemmin kokemaansa romanttista rakkauttaan ja toivoo sen toistuvan.
Veikko Latvala

Veikko Johannes Latvala (s. 28. helmikuuta 1933 Vimpeli) on entinen suomalainen pesäpalloilija.
Vuoden 1963 lyöjäkuningas kuului kymmenkunta vuotta Vimpelin Vedon SM-sarjamiehistöön. Latvala voitti SM-kultaa 1960, 1965, hopeaa 1959, 1961, 1962 ja pronssia 1958, 1963.
Saavutukset > Pelaajana

1 SM-kulta: 1960
3 SM-hopeaa: 1959, 1961, 1962
4 SM-pronssia: 1952, 1958, 1963, 1964
1 Itä-Länsi-ottelu: 1963
Pesäpallon lyöjäkuningas: 1963
Raymond Washington

Raymond Lee Washington (15. elokuuta 1953 – 9. elokuuta 1979) oli Los Angelesista peräisin olevan The Crips -katujengin perustaja. Jengi on Yhdysvaltain pahamaineisimpia ja väkivaltaisimpia.
Washingtonin pidätyskuva.
Washington syntyi Texasissa. Vuonna 1969 15-vuotias Raymond Washington perusti ystäviensä kanssa jengin, jonka nimeksi tuli "Baby Avenues". Myöhemmin nimeksi vaihtui "Avenue Cribs" ja vuoteen 1971 mennessä vain "Crips". Se osallistui murhiin, ryöstöihin ja huumeiden salakuljetukseen. Washingtonin ampui kilpailevan jengin jäsen vuonna 1979. Murhaajaa ei koskaan saatu selville.
Aiheesta muualla

A Brief History of the Los Angeles based Crips streetgangs.com (englanniksi)
Ronja Salmi

| Ronja Salmi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1993 Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, yrittäjä
Kirjailija
Esikoisteos:  3-2-1, ratsasta! Intohimona kenttäratsastus (2014)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ronja Salmi  (s. 1993 Helsinki) on suomalainen kirjailija, yrittäjä ja juontaja. Hän toimi Helsingin kirjamessujen ohjelmajohtajana 2018–2021. Salmi oli Kirjan ja ruusun päivän kirjailija 2016. Salmella oli Yle TV2:ssa ohjelma Mitä mietit, Ronja Salmi?, jonka ensimmäinen tuotantokausi esitettiin keväällä 2018. Hänellä oli myös tv-ohjelmaan linkittyvä podcast Mitä vielä, Ronja Salmi? Hän on juontanut Ylellä myös nuortenohjelmia Galaxi, Onks noloo? ja Ystäväni hevonen.
Salmi on toiminut myös Helsingin Sanomien kolumnistina. Hän on kirjoittanut kolumneissaan muun muassa tasa-arvosta, ilmastonmuutoksesta sekä sosiaalisen median ilmiöistä. Jotkut kolumneista ovat herättäneet kiivasta keskustelua sosiaalisessa mediassa.
Teokset

3, 2, 1, ratsasta! Intohimona kenttäratsastus (Paasilinna, 2014)
Ystäväni hevonen (Otava, 2015)
Onks noloo? (Lasten keskus, 2016)
Onks noloo? Leirikoulussa (Lasten keskus, 2017)
12 tarinaa kirjoittamisesta (WSOY, 2017)
Verkkolevät

| Verkkolevät |
| --- | --- |
 Chlorarachnion reptans
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Rhizaria
Kaari::  Cercozoa
Luokka::  Verkkolevät Chlorarachnea  Hibberd & Norris 1984
Katso myös
   Verkkolevät Wikispeciesissä   Verkkolevät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Verkkolevät (Chlorarachnea) on pieni ryhmä yksisoluisia amebamaisia eliöitä, joiden solut voivat kasvaa yhteen ja muodostaa limasienten ja labyrinttisienten tapaan hitaasti liikkuvia verkkomaisia limakkoja. Limakossa olevien solujen välille muodostuu ohuita solulimasta koostuvia säikeitä, jotka yhdistävät soluja toisiinsa ja jotka samalla pyydystävät ravintohiukkasia. Niillä on viherhiukkasia, joilla ne kykenevät yhteyttämään. Toisaalta ne kykenevät myös toisenvaraiseen ravinnonottoon fagosytoimalla verkkorakenteeseen tarttuneita bakteereja ja muita yksisoluisia pieneliöitä. Verkkoleviä tavataan trooppisissa merissä.
Verkkoleväsolut voivat muodostaa paksuseinäisiä lepoitiöitä. Näistä puolestaan itää uusia amebamaisia soluja tai uintisiimallisia parveiluitiöitä.
Verkkolevien viherhiukkaset ovat peräisin endosymbionttiselta viherlevältä. Muinaisesta viherlevästä on nykyisin jäljellä viherhiukkasen ympärillä oleva ylimääräinen kalvopari ja näiden kalvoparien välissä oleva viherlevän pitkälle surkastunut tumarakenne eli nukleomorfi.
Uusimpien geneettisten tutkimusten perusteella verkkolevät luokitellaan Rhizaria-kunnan Cercozoa-pääjaksoon. Tätä ennen niitä pidettiin viherhiukkastensa perusteella kasvien ja viherlevien kehityslinjaan kuuluvina eliöinä.
Riia-Rosa Koskelainen

Riia-Rosa Koskelainen (s. 4. toukokuuta 1987) on suomalainen uimari, joka edustaa Cetus-uimaseuraa. Koskelainen on edustanut Suomea Suomi–Viro-maaottelussa useampaan kertaan. Hän oli myös mukana Budapestin EM-uinneissa, Helsingissä LREM-uinneissa vuonna 2006 ja pitkän radan Euroopan mestaruuskilpailuissa Eindhovenissa 2008. Hänen päälajinsa on 50 metrin selkäuinti.
Verkkomaha

Märehtijän mahat. n=verkkomaha.
Verkkomaha eli kuninkaankypäri (lat. reticulum) on märehtijöiden etumahojen kraniaalisin eli etummaisin osa. Nimensä se on saanut siitä, että sen sisäpuolinen limakalvo on verkkomaisten poimujen peitossa. Poimujen välit ovat n. 1 cm² kokoisia. Poimuissa on lihassäikeitä ja kun verkkomaha supistuu, poimuihin jää lyhyitä rehusäikeitä. Naudan verkkomaha on jalkapallon kokoinen ja supistuu lähes greipin kokoiseksi. Se ikään kuin pumppaa ja valikoi rehumassaa. Hienommat osaset työntyvät satakertaan eli lehtimahaan, karkeammat palaavat pötsiin.
Verkkomaha sijaitsee pötsin etupuolella heti pallean takana vatsaontelon vasemmalla puolella. Verkkomahan vieressä on maksa ja pallean toisella puolella sydän. Nauta syö nopeasti hotkimalla ja asettuu sitten märehtimään. Jos rehun seassa on teräviä esineitä kuten nauloja tai rautalanganpätkiä, ne päätyvät vähitellen verkkomahaan ja sen supistusten seurauksena pistävät limakalvosta läpi. Vierasesine saattaa pistää maksaan tai sydämeen. Lammas ja vuohi syövät rehunsa tarkemmin, ja vastaavat tapahtumat ovat harvinaisia.
Verkkomahan etuseinässä on nuorilla eläimillä limakalvopoimujen muodostama kouru, jota pitkin maito menee suoraan satakertaan ja siitä juoksutusmahaan. Tätä kourua kutsutaan usein märekouruksi, mutta sillä ei ole mitään tekemistä märehtimisen kanssa. Poimut sulkeutuvat kouruksi juomisrefleksin seurauksena. Tämä ei toimi enää aikuisella märehtijällä.
Ruoansulatuselimistö
suu
nielu
kupu
ruokatorvi
pötsi
verkkomaha
satakerta
mahalaukku
haima
sappirakko
maksa
ohutsuoli
paksusuoli
pohjukaissuoli
peräsuoli
peräaukko
Voldo

| Voldo |
| --- | --- |
 Voldo Soul Calibur IV -pelissä
Luoja(t):  Namco
Ensi- esiintyminen:  Soul Blade
Henkilötiedot
Koko nimi:  Voldo
Status:  aktiivinen
Sukupuoli:  mies
Ikä:  50
Kotipaikka:  Palermo, Italia
Suhteet
Muut sukulaiset:  Vanhemmat, kuolleet   Neljä veljeä, kuolleet sodassa   Mestari Vercci, kuollut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Voldo (ヴォルド, Vorudo) on kuvitteellinen hahmo Soul-videopelisarjassa. Voldo on esiintynyt -sarjan jokaisessa pelissä, mukaan lukien uusin Soul Calibur IV.
Aiheesta muualla

Soul Calibur IV:n kotisivut
Varhaiskristillinen taide

Historia
200-luvun kriisi
myöhäisantiikki
Hallinto ja politiikka
kuninkaat
konsulit
keisarit
senaatti
provinssit
Oikeus
Talous
Kulttuuri
kirjallisuus
mytologia
ruoka
tekniikka
Sotahistoria
legioona
Osa artikkelisarjaa

Varhaiskristillinen taide tarkoittaa kristillistä taidetta vuosien 100–500 jaa. välisenä aikana. Se syntyi myöhäisantiikin aikana aluksi katakombeissa ja myöhemmin kirkoissa.  Se liittyy oleellisesti bysanttilaiseen kulttuuriin.
Lähtökohdat

Varhaiskristillisen taiteen teokset syntyivät Länsi- ja Itä-Rooman keisarikuntien alueella. Roomalaisen taiteen kehitys jatkui vielä 300-luvun jaa. jälkeen kahtia haarautuneena, pakanallisena ja kristillisenä taiteena. Se ei päättynyt Pompeijin ja Herculaneumin freskoihin. Varhaiskristillisen kauden taideteokset edeltävät bysanttilaista aikaa ja sijoittuvat puolivälille roomalaista maalaustaidetta. Ne eivät varsinaisesti kuulu kumpaankaan, vaan ovat siirtymäkauden ilmiöitä. Toisaalta varhaiskristillinen taide voidaan katsoa roomalaisen taiteen viimeiseksi vaiheeksi, mutta ei pakanuuden tunnuksien alaiseksi. Varhaiskristillinen taide, hautamuistomerkit ja katakombien ja kirkkojen koristelut muodostavat vaatimattoman alun kristillisen taiteen valtaosaltaan sangen pitkään bysanttilaisena jatkuneelle kehitykselle.
Yleistä

Varhaiskristillisellä kaudella alettiin ensimmäistä kertaa kuvata Kristusta, neitsyt Mariaa, apostoleja ja marttyyreja ihmishahmoina. Myös ryhmäkuvia maalattiin sekä Uuden Testamentin että Vanhan Testamentin henkilöistä. Kömpelöstä toteutuksestaan huolimatta varhaiskristillisen taiteen kuvat ovat luoneet pohjan niin bysantin taiteen kristillisille kuville kuin länsimaisen taiteenkin maalauksille.
Taiteessa pyrittiin enemmän ideoita kuin todellisuutta kuvaavaan tyyliin, joka keskittyi sisällön esittämiseen ulkoisen muodon sijaan. Varhaiskristillisen taiteen aiheet saatiin Vanhasta ja Uudesta Testamentista. Keskeisenä aiheena oli Jeesus, joka esitettiin parrattomana, lähinnä kreikkalaiseen Apolloniin vertautuvana voittajahahmona. Tunnetumpi versio pitkähiuksisesta ja parrakkaasta Jeesuksesta kehittyi 300-luvulla. Kristittyjen vainojen aikana varhaiskristillisen taiteen aiheet olivat vahvasti symbolisia. Esimerkiksi kala ja leipäkori symboloivat pyhää ehtoollista.
Myöhäisantiikin taiteessa antiikin teosten jäljentäminen väheni ja kuvanveisto keskittyi kohokuviin, sarkofageihin ja muotokuviin. Myöhäisantiikin taiteen yleisinä piirteinä voidaan nähdä kuvatilan esittämisen, leikkauksien, lyhennyksien poisjäänti, klassiseen taiteeseen verrattuna jäykkä, kömpelö ja frontaalisuuteen perustuva henkilökuvaus, lineaarisuus ja realismin katoaminen esimerkiksi muotokuvista, joissa korostunut idealuonne näkyi eritoten mallille tehdyistä ylisuurista silmistä. Kyseisen kehityksen on nähty johtaneen kristillisen taiteen pyhimyskuviin. Varhaiskristillisessä taiteessa tyylipiirteet lainattiin antiikin taiteesta ja siihen sekoitettiin kristillistä ikonografiaa. Katakombien maalaukset olivat varhaisinta kristittyä taidetta. Kun kristinusko oli saanut virallisen aseman, kehittyi sen kuvakieli esittävämpään suuntaan ja esimerkiksi kirkkoihin alettiin tehdä mosaiikkeja sekä seinämaalauksia. Kristillinen kuvasto sai laajasti vaikutteita muilta kulttuureilta, kuten antiikin Kreikka, Egypti, Mesopotamia.
Varhaiskristillinen arkkitehtuuri keskittyi vainojen aikaan rakentamaan katakombeja, jotka olivat maanalaisia hautausmaita ja kulttipaikkoja. Kristinuskon virallistamisen jälkeen 320-luvulla syntyivät ensimmäiset viralliset kirkot, joiden suosituimmaksi malliksi muodostui roomalainen basilika. Pitkänomaisen basilikan ohella rakennettiin keskeiskirkkoja. Ne olivat pohjakaavaltaan pyöreäpohjaisia, monikulmaisia tai neliönmuotoisia rakennuksia, joiden tilat oli ryhmitelty symmetrisesti keskustan ympärille.
Varhaiskristillisen taiteen pääryhmät
Katakombimaalaukset
Sarkofagit
Norsunluuveistokset ja kohokuvat
Mosaiikiit
Kokoontumispaikkojen taide

Kristityt kokoontuivat aluksi yksityistaloissa, joiden omistajat alkoivat ilmeisesti vähitellen luovuttaa huonetiloja kokoontumispaikoiksi. Niitä ruvettiin koristelemaan asianmukaisella tavalla. Kristittyjen määrä kasvoi nopeasti ja mukaan tuli myös vaurasta väkeä, jotka luovuttivat kokouskäyttöön palatsejaan. Näin siirryttiin kotikirkosta basilikaan 300-luvulta lähtien. Roomaan rakennettiin 300-lulla mm. Santa Pudenziana ja Santa Maria Maggiore ja 400-luvulla Santa Sabina, joissa on entisöityjä mosaiikkeja noilta ajoilta. Palestiinassa ja Pohjois-Afrikan joissakin kirkoissa on mosaiikkeja 400-luvulta. Syyriassa niitä arvellaan olleen Antiokian kirkoissa.
Paitsi pohjapiirrokseltaan ristinmuotoisia kirkkoja, muitakin pyhiä rakennuksia valmistettiin 300-luvulta alkaen. Tällainen on esimerkiksi mattyyrien muistoksi rakennettu Milanon martyrium ja kastekirkko. Jotkin mausoleumit rakennettiin samoin kuin roomalaisten sankareille pyhitetyt rakennukset. Kuuluisimpia on loistavilla mosaiikeilla koriseltu Konstantinuksen tyttärelle pyhitetty Rooman Constantian Mausoleum, jossa sivulaivan mosaiikit ovat parhaiten säilyneet. Tunisiassa Tabarkassa on varhaiskristillisen kauden hautakiviä.
Katakombien taide

Roomassa melko yleinen tapa oli ruumiiden polttohautaus, mutta kristityt eivät halunneet polttaa vainajiaan. Tarvittiin laajoja hautausmaita. Esikuvana oli Rooman yhteiskunnassa tuolloin klienttien tapa haudata kuolleet. Ylimyssuvuilla oli hautausmaita lain velvoittamalla tavalla kaupungin rajojen ulkopuolella. Sinne oli rakennettu mausoleumeja ja hypogeumeja eli yhden tai useamman maanalaisen kammion hautoja, joiden seinäsyvennyksissa olivat sarkofagien tai tuhkauunien paikat. Katakombit koristeltiin maalauksilla, joissa käytettiin fresko- tai liimaväritekniikkaa, mutta koska katakombien tuffikivi oli pehmeää toisin kuin Pompejissa ja h-erculaneumissa, väriä voitiin sivellä yleensä vain yksi kerros. Väriaineessa oli kalkkia ja hiekkaa (pozzolana), ohennusaineena kalkkiliuos.
Varhaiskristillistä arkkitehtuuria ja taidetta

Konstantinuksen riemukaari, Rooma (313-315).
San Giovanni in Laterano, Rooma (314–335)
Konstantinuksen basilika, Rooma (324–329)
Jeesuksen syntymäkirkko, Betlehem (326)
San Paolo fuori le mura, Rooma (386)
Santa Maria Maggiore, Rooma (432-440)
Pyhän haudan kirkko, Jerusalem
Santa Costanza, Rooma
Mooses, tunnettu tilanne, jossa hän lyö sauvalla kalliota autiomaassa.
Viimeinen ateria
Jeesus katakombimaalauksessa, Hyvä Paimen
Lasarus tulee ulos haudasta.
Paavali, 400-luku
Nooa, kuvattuna katakombissa
Jeesus mosaikissa
Maria ja Jeesuslapsi, 200-luku
Hyvä paimen
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Santa Maria Maggiore on kolmilaivainenbasilika.
Santa Sabina
Parrakas Kristus. Seinämaalaus. Commodillan katakombi. 4. vuosisadan loppu
Viikin tiedepuisto

| Viikin tiedepuisto> Viks forskarpark |
| --- | --- |
 Biokeskus
 Kaupungin kartta, jossa Viikin tiedepuisto korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Koillinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  36
Pinta-ala:  0,86 km² 
Väkiluku:  1 292  (2019)
Työpaikkoja:  3632 kpl   (31.12.2017)
Osa-alueet:  osa Latokartanon peruspiiriä
Postinumero(t):  00790
Lähialueet:  Viikinranta, Viikinmäki, Pihlajisto, Pihlajamäki, Ala-Malmi, Latokartano
Viikin tiedepuisto (ruots. Viks forskarpark) on Lahdenväylän eteläpuolella sijaitseva Viikin kaupunginosan osa-alue Helsingin koillisessa suurpiirissä ja Latokartanon peruspiirissä.
Toiminnallisesti Helsingin yliopiston Viikin kampus muodostaa keskeisen osan Viikin tiedepuiston aluetta. Tiedepuiston alueella sijaitsee muun muassa yliopiston bio- ja ympäristötieteellisen, farmasian, eläinlääketieteellisen ja maatalous-metsätieteellisen tiedekuntien rakennuksia.
Historia

Helsingin yliopistossa maatalousalan professuuri perustettiin jo vuonna 1896, ja alan korkein opetus siirtyi Helsinkiin Mustialasta vuonna 1906. Opetusta annettiin aluksi keskustassa ja koe- ja harjoitustoiminta tapahtui Jokiniemessä.
Historia > Maatalousyliopiston aika

1920-luvulla syntyi idea erillisen maatalousyliopiston perustamisesta, jota suunniteltiin aluksi Meilahteen. Suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut, kun Meilahteen suunniteltiin jopa kilpaa erilaisia rakennushankkeita. Vuonna 1929 asetettiin kuitenkin A. K. Cajanderin johtama komitea maatalousopetuksen edistämiseksi. Komitean aloitteesta maatalous-ja metsäopiston käyttöön varattiin useita tontteja keskustasta, joista kuitenkin rakennettiin ainoastaan Metsätalo vuonna 1939. Komitea sai kuitenkin aikaan sen, että Malminkartanon ja Viikin tilat luovutettiin yliopiston käyttöön vuonna 1931 korvaamaan Jokiniemen tilan menetystä vuonna 1923.
Viikin alue lähti kehittymään sotien jälkeen, ja ensimmäisenä alueelle muutti suurempaa muuttoa ennakoiden kotieläintila vuonna 1946. Paavo A. Vidingin johtama komitea esitti virallisesti maatalouden opetusrakennuksia rakennettaviksi Viikkiin vuonna 1949, ja arkkitehtuurikilpailu alueesta järjestettiin jo samana vuonna. Kilpailulautakuntaan kuuluivat muun muassa Alvar Aalto, Erik Lindroos ja Erkki Kivinen. Kilpailun ehdotuksissa oli erilaisia versioita siitä, tulisiko laitosrakennukset sijoittaa junaradan pohjois- vai eteläpuolelle. Kilpailun voittaneessa Veli Paatelan ehdotuksessa Succus fimi eguini ne olivat pohjoispuolella.
Laitosrakennusten yksityiskohtainen suunnittelu aloitettiin jo vuonna 1951, ja mallia haettiin muun muassa Max Planck -instituutista Saksasta. Ensimmäinen asuntolarakennus valmistui vuonna 1953 ja ensimmäinen laitosrakennus C-talo valmistui vuonna 1962. Alkuperäisestä suunnitelmasta poikettiin jonkun verran erityisesti perustusmahdollisuuksien mukaan. Laitosrakennukset oli suunniteltu paljon lähemmäksi ylioppilaskylää, materiaalina oli ollut punatiili eikä valkaistu kalkkihiekkatiili, ja professoreille tarkoitetut pientalot ja dosenteille tarkoitetut rivitalot jäivät toteuttamatta. Erityisesti ylioppilaskylä on kuitenkin elänyt ja kasvanut jatkuvasti vuosien varrella.
Historia > Uusi tiedepuisto

Ensimmäisen kerran uutta tiedepuistoa alettiin suunnitella 1980-luvun lopulla, mutta hanke hidastui kaupungin ja valtion välisiin maakauppaneuvotteluihin. Lopulta uuden tiedepuiston rakentaminen aloitettiin vuonna 1990. Tiedekeskuksen tarkoitus oli yhdistää yksityisen sektorin liiketoimintaa ja yliopistoinnovaatiota, ja sen perustajaosakkaina olivat Helsingin kaupunki, Suomen valtio ja Sitra. Kun rakennustoiminta saatiin käyntiin vuonna 1993, se eteni nopeasti. Modernit, lasia ja terästä yhdistelevät keskeiset rakennukset valmistuivat pääosin 2000-luvun alkuun mennessä.
Vuosituhannen alussa Viikkiin muuttivat maatalous-metsätieteellinen tiedekunta, eläinlääketieteellinen tiedekunta ja matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan biologian ja farmasian laitokset (myöh. bio- ja ympäristötieteellinen tiedekunta ja farmasian tiedekunta). Tavoitteet liike-elämän ja yliopistotoiminnan yhdistämisestä eivät kuitenkaan 2010-luvun alkuun mennessä olleet toteutuneet aivan siinä mittakaavassa kuin oli tarkoitus. Liike-elämän rooli Viikissä oli jäänyt verrattain pieneksi, vaikka joitakin bioalan yrityksiä ja ajatushautomoita alueella toimiikin. Latokartanon ja Viikin alueet ovat kuitenkin kasvaneet ja kehittyneet jatkuvasti tiedepuiston mukana.