stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Shimabaran kapina
Kapina > Haran linnan piiritys

Paikallisten hanien yhteen liittyneet armeijat aloittivat Tokugawa-shōgunaatin ja  Itakura Shigemasan komennossa Haran linnan piirityksen. Miekkamies Miyamoto Musashi osallistui piiritykseen ja toimi Hosokawa Tadatoshin neuvonantajana.
Joukot pyysivät apua hollantilaisilta, jotka antoivat aluksi ruutia ja myöhemmin kanuunoita. Hollantilaisten Hiradon kauppa-aseman johtaja Nicolas Koekebakker toimitti ruudin ja kanuunat, ja kun shogunaatin joukot pyysivät häntä lähettämään paikalle aluksen, hän seurasi henkilökohtaisesti de Ryp -laivan mukana Haran linnan läheiselle rannikolle. Aiemmin lähetetyt kanuunat asetettiin patteriksi ja linnoituksen pommitus alkoi: siinä käytettiin sekä rannan tykkejä että de Rypin kahtakymmentä kanuunaa. Tykit ampuivat noin 426 kertaa 15 päivän aikana, ilman huomattavia tuloksia, ja kapinalliset surmasivat kaksi hollantilaista tiedustelijaa. Laiva vetäytyi japanilaisten pyynnöstä, kun kapinalliset olivat lähettäneet piiritysjoukoille halveksuvia viestejä:
»Eikö valtakunnassa ole enää jäljellä rohkeita sotilaita taistelemaan kanssamme, ja eivätkö he tunne häpeää kutsuttuaan apuun ulkomaalaisia pientä joukkiotamme vastaan?"»
Kapina > Viimeinen hyökkäys ja voitto

Itakura Shigemasa sai surmansa yrityksessä vallata linna. Hänen tilalleen nousseen Matsudaira Nobutsunan komennossa paikalle saapui pian lisää shōgunaatin joukkoja. Haran linnan kapinalliset vastustivat piiritystä kuitenkin kuukausien ajan ja aiheuttivat shōgunaatille raskaita tappioita. Molemmilla osapuolilla oli vaikeuksia taistella talviolosuhteissa. 3. helmikuuta 1638 kapinallisten hyökkäys surmasi 2 000 sotilasta Hizenin alueelta. Tästä pienestä voitosta huolimatta kapinallisten ruokavarat, ammukset ja muut tarvikkeet vähitellen hupenivat.
Huhtikuussa 1638 yli 27 000 kapinallista vastassa oli noin 125 000 shōgunaatin sotilasta. Epätoivoiset kapinalliset hyökkäsivät heitä vastaan 4. huhtikuuta, mutta joutuivat perääntymään. Vangitut selviytyneet ja linnan ainoaksi petturiksi huhuttu Yamada Uemonsaku paljastivat, että linnassa ei enää ollut ruokaa tai ruutia.lähde?
12. huhtikuuta 1638 Hizenin Kuroda-klaanin komennuksessa olleet joukot hyökkäsivät linnoitukseen ja valtasivat sen uloimmat osat. Kapinalliset jatkoivat puolustautumista ja aiheuttivat raskaita tappioita, kunnes heidät viimein kukistettiin 15. huhtikuuta.
Kapina > Joukot Shimabarassa

Shimabaran kapina oli Osakan saarron jälkeen ensimmäinen suuri sotilasoperaatio, jossa shōgunaatin täyty hallita eri läänitysalueiden joukoista koostuvaa liittoarmeijaa. Ensimmäisellä yleiskomentajalla Itakura Shigemasalla oli suorassa komennossaan 800 miestä, hänen korvaajallaan Matsudaira Nobutsunalla 1 500. Varakomentaja Toda Ujikanella oli 2 500 omaa sotilasta. Taisteluun osallistui myös 2 500 samuraita Shimabaran hanista. Valtaosa shōgunaatin armeijasta otettiin Shimabaran viereisiltä alueilta. Suurin joukko, joka oli yli 35 000 miehen suuruinen, oli Sagan hanista ja toimi Nabeshima Katsushigen komennossa. Seuraavaksi suurimmat armeijat tulivat Kumamoton ja Fukuokan alueilta: 23 500 miestä Hosokawa Tadatoshin komennossa Kumamotosta ja 18 000 miestä Kuroda Tadayukin komennossa Fukuokasta. Kurumen hanista tuli 8 300 miestä ja he olivat Arima Toyoujin komennossa; Yanagawan hanista 5 500 miestä Tachibana Muneshigen johdolla; Karatsun hanista 7 570 miestä Terasawa Katatakan komennossa; Nobeokasta 3 300 Arima Naozumin komennossa; Kokuran hanista 6 000 Ogasawara Tadazanen ja hänen vanhemman vasallinsa Takada Matabein komennossa; Nakatsusta 2 500 Ogasawara Nagatsugun johdossa; Bungo-Takadasta 1 500 Matsudaira Shigenaon johdossa ja Kagoshimasta 1 000 Shimazu-klaanin vanhemman vasallin Yamada Arinagan komennossa. Komentajien henkilökohtaisia joukkoja lukuun ottamatta ainoat Kyūshūn ulkopuolelta tulevat sotilaat olivat 5 600 miestä Fukuyaman hanista Mizuno Katsunarin, Katsutoshin ja Katsusadan komennossa. Myös muilta paikkakunnilta oli pieni määrä sotilaita, noin 800 miestä. Yhteensä shōgunaatin armeijaan kuului yli 125 800 sotilasta. Kapinallisjoukkojen vahvuuksia ei kuitenkaan tarkasti tunneta. Sotilaita arvioidaan olleen yli 14 000 ja taisteluihin osallistumattomia, linnassa piirityksen aikana suojaa pitäneitä ihmisiä yli 13 000. Eräs lähde arvioi, että kapinallisia oli yhteensä noin 27 000–37 000, vain murto-osa shōgunaatin paikalle lähettämästä armeijasta.
Jälkipyykki

Kun linna oli vallattu, shōgunaatin joukot mestasivat arviolta 37 000 kapinallista ja heitä tukenutta ihmistä. Amakusa Shirōn irtileikattu pää vietiin Nagasakiin, jossa sitä esiteltiin julkisesti, ja koko Haran linna poltettiin maan tasalle ja haudattiin yhdessä kuolleiden ruumiiden kanssa.
Shōgunaatti epäili, että länsimaiset katoliset olivat osallistuneet kapinaan, joten portugalilaiset kauppiaat ajettiin maasta. Kansallisen eristäytymisen politiikkaa tiukennettiin vuoteen 1639 mennessä. Jo voimassa olevaa kristinuskon kieltoa alettiin sen jälkeen valvoa tarkasti. Kristinusko selviytyi Japanissa vain vetäytymällä maan alle.
Kapinan jälkeen shōgunaatti myös vapautti sitä sotilaallisesti avustaneet klaanit rakennustaakasta, jota se vaati rutiininomaisesti eri haneilta. Matsukura Katsuie teki itsemurhan ja hänen läänitykseltä annettiin toiselle daimiolle Kōriki Tadafusalle. Terazawa-klaani selviytyi, mutta sammui lähes kymmenen vuotta myöhemmin, kun Katataka ei saanut jälkeläistä.
Shimabaran niemimaalla monien kaupunkien väestö väheni rajusti tai hävisi kokonaan kapinan vuoksi. Jotta riisipellot ja muut viljelykset saataisiin pidettyä hengissä, alueelle tuotiin siirtolaisia eri puolelta Japania. Kaikki asukkaat rekisteröitiin paikallisiin temppeleihin, joiden pappien tuli taata temppelien jäsenten uskonnollinen kanta. Kapinan jälkeen buddhalaisuutta tuettiin alueella voimakkaasti. Alueelle syntyi joitakin tapoja, joita ei nykyään tunneta muualla Japanissa. Shimabaran niemimaalla puhutaan myös edelleen useita erilaisia murteita, koska alueelle muutti runsaasti väestöä Japanin eri osista.lähde?
Paikallisia ja ajoittaisia talonpoikien kansannousuja lukuun ottamatta Shimabaran kapina oli viimeinen suurimittainen sotilaallinen yhteenotto Japanissa ennen 1860-lukua.
Aiheesta muualla

Morris, Ivan: The nobility of failure: tragic heroes in the history of Japan.  New York:  Holt, Rinehart and Winston, 1975.
Sukeno Kentarō: Shimabara no Ran.  Tōkyō:  Azuma shuppan, 1967.
Toda Toshio: Amakusa, Shimabara no ran: Hosokawa-han shiryō ni yoru.  Tōkyō:  Shin jinbutsu ōraisha, 1988.
Kapinoivien kristittyjen tuhoamia buddhalaisia armon bosatsun Jizōn patsaita.
Haran linnan rauniot nähtynä mereltä.
Valemureenat

| Valemureenat |
| --- | --- |
 Chlopsis bicolor
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ankeriaskalat Anquilliformes
Heimo::  Valemureenat  Chlopsidae  Rafinesque, 1815
Suvut
 Boehlkenchelys  Catesbya  Chilorhinus  Chlopsis  Kaupichthys  Powellichthys  Robinsia  Xenoconger 
Katso myös
   Valemureenat Wikispeciesissä   Valemureenat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valemureenat (Chlopsidae) on ankeriaskaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan lämpimistä vesistä Atlantin, Tyynenmeren ja Intian valtameren alueilta.
Lajit ja anatomia

Valemureenojen heimoon kuuluu kahdeksan sukua ja 16–18 lajia, muun muassa valemureena (Kaupichthys hyoproides). Heimon lajit muistuttavat ulkonäöltään mureenoja (Muraenidae), mutta ovat niitä pienempiä, korkeintaan 15–30 cm pitkiä, ja eroavat myös sierainten sijainnin perusteella. Myös hampaat ovat erilaiset: valemureenoilla ne ovat pienehköt ja neulamaiset, mureenoille tyypilliset suuret hampaat puuttuvat. Selkäevä on pitkä ja yhdistynyt pyrstö- ja peräevien kanssa. Rintaevät puuttuvat osalta heimon kaloista, muun muassa Chlopsis-suvun lajeilta. Silmät ovat suuret ja hyvin kehittyneet. Valemureenat ovat suomuttomia ja väreiltään useimmiten selästään ruskeita ja vatsastaan vaaleita.
Levinneisyys ja elintavat

Valemureenalajeja tavataan subtrooppisista ja trooppisista vesistä Atlantin, Välimeri mukaan lukien, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta. Ne elävät koralliriutoilla, meriheinää kasvavilla alueilla ja usein kaivautuneena pohjaan. Kalojen elintavoista ei juuri tiedetä.
Siemensyöksy

Kuvasarja siemensyöksystä. Klikkaamalla kuvaa sama näkyy liikkuvana kuvana.
Siemensyöksy eli ejakulaatio tarkoittaa siemennesteen purkautumista siittimestä virtsaputken kautta.
Siemensyöksy tapahtuu useimmiten penistä stimuloitaessa seksin tai itsetyydytyksen aikana, tai unen aikana. Miehellä on tavallisesti erektio siemensyöksyn aikana, mutta siemensyöksy voi tapahtua myös veltosta peniksestä. Noin 80–90 prosenttia miehistä kokee siemensyöksyn kanssa samanaikaisesti orgasmin, mutta ne voivat esiintyä myös erikseen. Mies alkaa kokea siemensyöksyjä murrosikänsä alettua.
Siemenneste lähtee liikkeelle, kun eturauhanen ja sitä ympäröivät lihakset sekä peniksen tyven lihakset supistuvat. Nuorella miehellä siemensyöksy voi olla niin voimakas, että neste suihkuaa rintaan saakka. Vanhoilla miehillä siemensyöksy jää enintään viiden sentin korkuiseksi, tai neste vain valuu ulos.
Siemensyöksyssä vapautuu normaalisti yksi teelusikallinen siemennestettä. Siinä on keskimäärin 200–400 miljoonaa siittiötä. Siittiöt kehittyvät kiveksissä ja tulevat siemennesteeseen lisäkiveksistä. Nesteeseen sekoittuu eturauhasesta tulevaa maitomaista eritettä, ja se kulkeutuu ulos siemenjohtimien ja virtsaputken kautta. Väriltään siemenneste on kellertävää, harmaata tai valkoista.
Siemensyöksyn voi estää puristamalla penistä ylä- ja alapuolelta 15 sekunnin ajan riittävän aikaisin ennen siemensyöksyn alkamista. Toinen menetelmä on pidellä kiveksiä alhaalla niin, että ne eivät pääse nousemaan ylös. Kolmas menetelmä on siemensyöksyn aiheuttavan lihaksen harjoittaminen päivittäin ja lihaksen jännittäminen kolme tai neljä kertaa 15 sekunnin ajan ennen siemensyöksyä.
Ennenaikainen siemensyöksy tapahtuu liian aikaisin kiihottumisen aikana, ennen yhdyntää tai heti yhdynnän alettua. Ennenaikaista siemensyöksyä voi ehkäistä totuttamalla penis kosketukseen seksin aikana tai masturboimalla päivittäin pitkän ajan. Toisaalta liian voimakas puristus masturboitaessa voi vaikeuttaa siemensyöksyä yhdynnän aikana, koska emätin ei purista penistä yhtä voimakkaasti kuin käsi tai jotkin apuvälineet.
Säännölliset siemensyöksyt voivat olla hyvästä eturauhasen tulehdusta sairastavalla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Väestöliitto – Siemenneste ja siemensyöksyt (Arkistoitu – Internet Archive)
Sexpo – Siemensyöksy
Hamilo, Marko: Herkästä siemensyöksystä, vielä kerran. Skeptikon päiväkirja 18.8.2009.
Sherry

Sherryn kypsytys tapahtuu solera-menetelmällä. Tavallisesti tynnyrikerroksia on kolme tai neljä, mutta niitä voi olla myös pitkälti toistakymmentä.
Sherry (myös šerri, esp. Jerez) on väkevöity viini, jota valmistetaan Espanjassa, andalusialaisessa Jerez de la Fronteran kaupungissa ja sen ympäristössä, viinialueella, jota kutsutaan nimellä Marco de Jerez.
Itse asiassa sherry on joukko toisistaan poikkeavia viinityyppejä, joita yhdistävät valmistusalue,  käytettävät rypäleet ja kypsytys solera-menetelmällä. Sallitut rypäleet ovat palomino, Pedro Ximénez ja Moscatel. Muita lajikenimiä ja kirjoitustapoja esiintyy eri lähteissä, mutta ne eivät ole eri lajikkeita vaan edellä mainittujen synonyymejä.
Sherry-alue ja sen hallinto

Kun Espanjan laatuviinijärjestelmä syntyi vuonna 1933, oli sherry-alue niiden ensimmäisten 29:n joukossa, jotka saivat joko DO- ('Denominación de Origen') tai DOCa- ('Denominación de Origen Calificáda')  määrityksen. Alueen nimeksi tuli DO Jerez-Xérès-Sherry.
Myöhemmin vuonna 1964 Manzanilla-viinin tuotanto erotettiin omaksi alueekseen ja nimikkeekseen Sherry-alueen sisällä, nimellä DO Manzanilla-Sanlúcar de Barrameda. Niillä on kuitenkin yhteinen hallintoelin (Consejo Regulador), ja manzanilla-viini katsotaan erääksi sherrytyypiksi; itse asiassa manzanilla on "Sanlúcar de Barramedassa valmistettua finoa". Sama Consejo Regulador hallinnoi myös alueen viinietikkatuotantoa, DO Vinagre de Jerez.
Tärkein rypäle on palomino fino, joka kattaa 95 % viljelyalasta. Pedro Ximénezia ja moscatelia käytetään makeiden  jälkiruokaviinien tekoon.
Valmistusmenetelmät

Valmistusprosessin mukaan on erotettavissa kolme erilaista päätyyppiä. Kaikki ovat väkevöityjä viinejä (vinos generosos), ja kaikkia kypsytetään solera-menetelmällä. Väkevöintiin käytetään viinitislettä, joka yleensä tulee La Manchasta.
Kahteen ensimmäiseen päätyyppiin käytetään lähes yksinomaan palomino-rypäleitä. Kolmannen tyypin viinit ovat joko Pedro Ximénezistä tai Moscatelista tehtyjä lajikeviinejä.
"Fino-tyyppiset", vain hieman väkevöidyt. Alkoholipitoisuus nykyään yleensä 15 %, korkeimmillaan 17 t %. Kypsytys tapahtuu spontaanisti syntyvän hiivakerroksen ('flor') alla. Tätä nimitetään biologiseksi kypsytykseksi ('crianza biologica'). Flor eristää viinin tynnyriin jätetystä ilmasta ja vaikuttaa luonnollisesti myös kehittyviin aromeihin.
"Oloroso-tyyppiset", väkevyys 17 t % ja yli. Alkoholipitoisuus on sen verran korkeampi, että flor ei elä. Sen sijasta viiniä suojaa pilalle hapettumiselta juuri alkoholin korkeampi määrä. Viini kuitenkin kehittyy juuri hapettumalla ('crianza oxidativa').
Makeat jälkiruokaviinit, alkoholipitoisuus jopa 22 t % ja sokeripitoisuus enimmillään erittäin  korkea, jopa 500 g/l.
Lisäksi varsinkin vientiin valmistetaan viinejä, jotka ovat yllä mainittujen sekoituksia.
Valmistusmenetelmät > Finot ja olorosot

Sadonkorjuu tapahtuu olosuhteista riippuen tyypillisesti syyskuun ensimmäisinä viikkoina. Vain ensimmäisestä puristuksesta saatava 'primera yema' (noin 65 % koko saatavan rypälemehun määrästä) käytetään sherryn valmistamiseen. Muista tehdään vähäarvoisempia viinejä tai viinitislettä.
Aluksi palomino-rypäleistä käytetään normaaliin tapaan valkoviiniä. Sen annetaan käydä loppuun asti, eikä käymistä siis keskeytetä alkoholilisäyksellä. Useimmiten käyttäminen tapahtuu nykyään suurissa (jopa 50 000 l) terästankeissa, harvemmin enää tynnyreissä.
Näin saadusta erittäin kuivasta, noin 11–12,5-prosenttisesta viinistä kulutetaan osa valmistusalueella ns. nuorena viininä ('vino joven'). Sherryä se ei kuitenkaan vielä ole, eikä sitä saa sillä nimellä myydä. Sherrynvalmistajalle se on tuossa vaiheessa vain "perusviiniä" eli "vino de base". Se jatkaa toistaiseksi kypsymistään "sobretabla"-vaiheessa.
Varsinainen sherrynvalmistus alkaa enologin arvioitua kunkin käymiserän kehityksen. Hienoaromisimmat valitaan kypsytettäväksi finoksi tai manzanillaksi, ja ne väkevöidään 15–15,5-prosenttisiksi. Tämä alkoholipitoisuus ei vielä tapa flor'ia.
Oloroso-tyyppisiksi valittuihin eriin flor'ia on kehittynyt vähän tai ei ollenkaan. Ne väkevöidään vähintään 17:ään prosenttiin.
Viini siirtyy nyt solera-kypsytykseen.
Valmistusmenetelmät > Makeat jälkiruokaviinit

Käytännössä lähes kaikki tehdään Pedro Ximénez- eli PX-rypäleestä. Kolmannen sallitun rypäleen, Moscatelin, viljely on vähäistä, ja sitä käytetään mm. makeiden oloroso-tyyppisten viinien makeuttamiseen.
Pedro Ximénez-viinien valmistukseen kuuluu oleellisena vaiheena "soleado" eli rypäleiden paahtaminen auringossa. Vesipitoisuus vähenee, ja sokeripitoisuus vastaavasti kasvaa. Näin ollen täysin loppuun asti käytetyssä viinissä on tavattoman paljon jäännössokeria, Jerezin viineissä jopa 500 g/l.
Kypsytys tapahtuu tässäkin tapauksessa lähes aina solera-menetelmällä. Silti on kaupan myös 20- ja 30-vuotisia PX-viinejä. Ikä on tuolloin keskiverto viinin solerassa viettämästä ajasta.
Hyvin harvoissa tapauksissa PX- ja Moscatel-viinejä kypsytetään myös vuosikerroittain.
Valmistusmenetelmät > Solera-menetelmä

Periaatteena on sekoittaa kypsytyksen yhteydessä peräkkäisiä vuosikertoja. Perinteellisesti tämä on sherryalueella tehty niin, että kypsytystynnyrit ovat päällekkäisissä riveissä, vanhin viini alimmaisessa. Alin kerros on nimeltään 'solera' (espanjan sanasta 'suelo' = lattia). Seuraavaksi alin on nimeltään '1. criadera' (criadera <= crianza = kypsytys), seuraava on '2. criadera'  jne ... Sherryn kypsytyksessä kerroksia on tavallisimmin kolme tai neljä, mutta niitä voi olla toistakymmentäkin.
Pullotukseen otetaan viiniä alimmasta kerroksesta, kymmenisen prosenttia tilavuudesta. Vajaus täytetään seuraavasta ja niin edelleen, ja lopuksi ylimpään kerrokseen lisätään perusviiniä 'sobretablasta'.
Tynnyrit ovat useimmiten 600 litran vetoisia eli suurimpia lain sallimia. Niistä jätetään noin kuudenneksen verran täyttämättä, eli 'kahden nyrkinmitan korkeudelta'. Näin saadaan laajahko pinta joko 'flor'-kerrokselle (biologinen kypsytys) tai viini–ilma-rajapinnalle (hapettava kypsytys).
Nykytekniikalla ei solera-kerrosten tarvitse fyysisesti sijaita edes samassa rakennuksessa.
Menetelmä on erittäin tyypillinen juuri andalusialaisten väkevien viinien valmistuksessa, mutta sitä käytetään muidenkin vastaavanlaisten viinityyppien (Madeira, Marsala, Mavrodafni) kypsyttämisessä. Sen lisäksi menetelmää käytetään ainakin viinietikan ja brandyn tuotannossa.
Käyttö, säilytys ja tarjoilu > Lasi

Sherry kuuluu nauttia erityisestä sherrylasista, 'catavinos', joka on kapeahko jalallinen tulppaanimallinen kirkas lasi. Se on usein tilavuudeltaan pienehkö, mikä on järkevää senkin takia, että varsinkin finon tarjoilulämpötila on valkoviiniksikin varsin alhainen. Siis periaatteella 'usein, mutta pieniä' viini ei ehdi lämmetä lasissa liikaa.
Perinteellisesti kuitenkin Manzanillaa juodaan lähes sylinterimäisestä lasista.
Käyttö, säilytys ja tarjoilu > Säilyvyys

Klassiset sherryt, siis fino- ja oloroso-tyyppiset, eivät ole pitkään säilytettäväksi tarkoitettuja. Makeat jälkiruokaviinit säilyvät jokseenkin rajattomasti.
Säilyvyys avatussa pullossa riippuu kypsytystavasta: biologisesti kypsytetyt, siis miedot ja flor-hiivakerroksen alla kehittyneet, eivät kestä avatussa pullossa juuri tavallista valkoviiniä pitempään. Oloroso-tyyppiset, oksidoituen kypsyneet, kestävät joitakin viikkoja.
Käyttö, säilytys ja tarjoilu > Sherrytyyppejä

Suluissa suositeltava tarjoilulämpötila sherryntuottajien  mukaan.
Fino on kullanvärinen, erittäin kuiva sherry (esim. Tío Pepe), "mantelinen" maku. Fino-sherryä nautitaan aperitiivinä, tapasten, keittojen, merenelävien, valkoisten kalojen ja pehmeiden juustojen kanssa. (7–8 °C)
Manzanilla on kuiva sherry (esim. La Guita), sen väri on vaaleampi kultainen, Manzanilla-sherryt ovat fino-sherryjen kaltaisia, mutta ne on kasvatettu lähempänä merta, Sanlúcar de Barramedassa. Manzanilla-sherryä nautitaan samojen ruokalajien kanssa kuin fino-sherryä. (7–8 °C)
Amontillado – meripihkan värinen kuiva sherry, maku on “hasselpähkinäinen”, pehmeä ja kevyt. Amontillado-sherryä nautitaan valkoisen lihan, sinisen kalan ja kypsytettyjen juustojen ('quesos curados') kanssa. (12–14 °C)
Oloroso-sherry on väriltään meripihka tai mahonki (tummempi), voimakas aromi, aromiltaan “pähkinäinen”. Oloroso-sherryä nautitaan punaisen lihan kanssa. (12–14 °C)
Palo Cortado – kuiva sherry, väri on mahonki. Yhdistää piirteitä amontilladosta ja olorososta. (12–14 °C)
Pale cream – pehmeä ja makea sherry, jonka väri on kalpea (kultainen). Pale cream -sherryä nautitaan tuoreiden hedelmien kanssa. (12–14 °C)
Cream – makea sherry (esim. Bristol Cream), väri on tumma, se saadaan oloroso-sherrystä, mutta on makea. Nautitaan jälkiruokana. (12–14 °C)
Pedro Ximenez on pehmeä ja makea sherry, mutta erittäin aromikas. Sherryn väri on tumma mahonki ja tuoksu on rusinainen. Sherryä valmistetaan erilaisista “Pedro Ximénez” rypäleistä, jotka ovat esillä auringossa kypsyäkseen. Pedro Ximenez -sherryä nautitaan jälkiruokana ja sinihomejuustojen kanssa. (10–12 °C)
Kirjallisuutta

Uusitalo, Antti: Sherry.  Jyväskylä:  Atena, 2010.  ISBN 978-951-796-602-3
Tyypillinen näkymä Marco de Jerezistä, Manzanilla-alueelta. Vitivalkoinen Albariza-maaperä on parasta kasvualustaa sherrytuotannolle.
Lasi Amontilladoa ja oliiveja.
Eva Sigg

| Eva Sigg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. lokakuuta 1950 (ikä 74) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Uran tiedot
Laji:  vapaauinti, perhosuinti, sekauinti
Eva Kariitta Sigg (ent. Grahn, s. 17. lokakuuta 1950 Helsinki) on suomalainen uimari. Hän kilpaili kaksissa olympialaisissa ja voitti kolme Pohjoismaiden-mestaruutta sekä kymmeniä Suomen-mestaruuksia 1960- ja 1970-luvuilla. Hän edusti seuratasolla Laaksolahden Viriä, Helsingin Uimareita ja Helsingfors Simsällskapia.
Sigg kilpaili kaksissa olympialaisissa. Méxicossa 1968 hän karsiutui alkuerissä 400 metrin vapaauinnissa sekä 200 metrin ja 400 metrin sekauinnissa. Hän oli 400 metrin sekauinnin alkuerissä yhdeksänneksi nopein eli ensimmäinen loppukilpailusta karsiutunut. Münchenin olympialaisissa 1972 hän karsiutui alkuerissä 200 metrin perhosuinnissa, jossa hän ui Suomen-ennätyksen 2.27,64, sekä 200 metrin ja 400 metrin sekauinnissa. Hän karsiutui EM-kilpailujen alkuerissä 400 metrin sekauinnissa vuonna 1970 ja 100 metrin perhosuinnissa vuonna 1974. Hän voitti Pohjoismaiden-mestaruuden 400 metrin vapaauinnissa ja 400 metrin sekauinnissa vuonna 1967 sekä 200 metrin sekauinnissa vuonna 1971.
Sigg voitti useita kymmeniä Suomen-mestaruuksia. Hän voitti 50 metrin altaassa Suomen-mestaruuden 100 metrin vapaauinnissa vuosina 1971, 1972 ja 1974, 400 metrin vapaauinnissa vuosina 1967 ja 1972, 800 metrin vapaauinnissa vuonna 1967, 100 metrin perhosuinnissa 1969–1972 ja 1974, 200 metrin perhosuinnissa 1968–1972 ja 1974, 200 metrin sekauinnissa vuosina 1968–1972 sekä 400 metrin sekauinnissa vuosina 1966–1972.
Siesta (kylä)

| Siesta Систа, Sista |
| --- | --- |
 Siesta
 Koordinaatit: 59°36′22″N, 29°1′55″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Ahokylä
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2010):  16
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Siesta (ven. Си́ста, Sista) on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Ahokylän kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Siestajoen rannalla 11 kilometriä Ahokylästä koilliseen. Kylässä on 16 asukasta (vuonna 2010).
Kylän läheltä on löydetty keskiaikaisia kumpuhautaryhmiä, jotka eivät ole säilyneet. Kaprion ujestin Ratsinan pogostaan kuulunut Siestan kylä mainitaan Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Ruotsalaisten 1600-luvun alussa laatimassa maakirjassa se esiintyy vatjalaisiin viittaavalla nimellä Sista Votschaia, jota käytettiin vielä 1800-luvullakin muodoissa Sista-Vodskaja ja Sistovodskaja. Peter von Köppenin laatimassa vatjalaiskylien luettelossa Siestaa ei kuitenkaan mainita.
Paikalliset talonpojat olivat 1860-luvun alkuun saakka tilanomistajan maaorjia. Kylän lähellä sijainneessa Porožkin kartanossa oli kivirakenteinen vesimylly. Vuonna 1862 Siestassa oli 35 taloa ja 310 asukasta. Kyläläiset kuuluivat Kaprion ortodoksiseen seurakuntaan. Maanviljelyn lisäksi he harjoittivat hevosajurin ja satulasepän ammatteja. 1800-luvun lopulla kylässä oli kauppa, majatalo ja tsasouna.
Vuonna 1899 Siesta muodosti Ratsinan volostiin kuuluneen kyläkunnan, jonka 295 asukkaasta 279 oli venäläisiä, 12 virolaisia ja 4 ”sekoittuneita”. Neuvostoaikana Siesta muodosti aluksi oman kyläneuvoston. Myöhemmin se kuului Unatitsan, Perlessilän, Velkotan, Ratsinan, Uutassolan ja vuodesta 1959 Kaipalan kyläneuvostoon. Kylän virallinen nimi oli vuoteen 1927 saakka Bolšaja Sista.