stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyhän Katariinan kirkko (Turku)

| Pyhän Katariinan kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Kirkkotie 46, Turku
Koordinaatit:  60°27′44″N, 022°17′37″E
Seurakunta:  Turun Katariinanseurakunta
Rakentamisvuosi:  1440–1450-luku
Materiaali:  harmaakivi
Istumapaikkoja:  500
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhän Katariinan kirkko (ent. Kaarinan kirkko, ruots. Sankta Katarina kyrka) on Turussa Nummen kaupunginosassa sijaitseva keskiaikainen kivikirkko, joka on rakennettu 1440–1450-luvuilla. Kirkko sijaitsi Kaarinan alueella vuoteen 1939, jolloin Nummen alue siirrettiin Turun kaupunkiin. Kirkon nykyinen nimi otettiin käyttöön vuonna 1991. Pyhän Katariinan kirkko on Varissuon kirkon ohella toinen Turun Katariinanseurakunnan kirkosta.
Historia

Kaarinan seurakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1309, mutta se on todennäköisesti perustettu jo 1200-luvun alussa. Seurakunnan ja kirkkopitäjän alkuperäinen nimi oli Nummi, mutta vähitellen nimeksi vakiintui Kaarina. Seurakunnan kirkko rakennettiin Aurajoen tuntumaan Nummenmäelle, jossa sijaitsi rautakaudelta periytyvä kalmisto. Turun kaupungin asutus syntyi saman vuosisadan aikana pari kilometriä joen alajuoksulle päin ja se irrotettiin pian omaksi seurakunnakseen. Vuonna 1318 Turun seudulle hyökänneet novgorodilaiset tuhosivat mahdollisesti myös Kaarinan kirkon. Yksi paikalla seisseistä puukirkoista vihittiin käyttöön ilmeisesti vuonna 1351. Nykyinen kivikirkko rakennettiin 1440-1450-luvuilla. Suunnittelijana oli ilmeisesti sama Mecklenburgista saapunut mestari, joka rakensi myös Paraisten kirkon. Kirkon länsieteinen on muurattu vuosina 1697-1699. Vuonna 1939 Nummen alue liitettiin Turkuun, ja 1991 Turun puoleinen osa Kaarinan seurakunnasta erotettiin Turun Katariinanseurakunnaksi. Samalla Kaarinan kirkon nimeksi tuli Pyhän Katariinan kirkko sen keskiaikaisen suojeluspyhimyksen Katariina Aleksandrialaisen mukaan.
Arkkitehtuuri

Kirkon harmaakivestä muurattu runkohuone on ulkomitoiltaan suhteellisen pieni, 26,1 x 14,7 m. Seinät on muurattu kokonaan harmaakivestä, ja päätykolmioista puuttuu tiilikoristelu. Runkohuoneesta ulkonee pohjoispuolella alkuperäiseen rakennusvaiheeseen kuuluva sakaristo, etelässä mahdollisesti hieman muuta kirkkoa nuorempi, mutta kuitenkin keskiaikainen asehuone ja lännessä eteishuone, joka on muurattu keskiaikaiseen tyyliin vuosina 1697–1699.
Kirkossa on joitakin Suomen kivikirkoille epätavallisia piirteitä. 1600-luvun länsieteinen on rakennettu vanhempien sidekivien varaan, mikä osoittaa, että kirkon alkuperäiseen suunnitelmaan on kuulunut toteuttamatta jäänyt länsitorni. Toinen toteuttamaton rakennuspiirre on pohjoisseinän oviaukko eteishuoneineen. Epätavallinen pohjoisovi on muurattu ulkoa umpeen ja muutettu komeroksi jo keskiajalla, eikä eteishuonetta ole koskaan rakennettu. Poikkeuksellinen piirre saattaa selittyä sillä, että pappila sijaitsee kirkon pohjoispuolella, ja pohjoinen sisäänkäynti olisi voitu suunnitella kirkkoherran käyttöön.
Myös kirkkosali on poikkeuksellisesti suunniteltu alun perin kaksilaivaiseksi, mutta jo rakentamisen aikaan suunnitelma on muutettu, kaksi kuori-ikkunaa on muurattu umpeen ja niiden tilalle on puhkaistu kirkon itäseinän keskelle uusi kuori-ikkuna. Kirkkosali on rakennusvaiheen lopuksi katettu tiilisillä ristiholveilla, joita kannattelee kuusi kahdeksankulmaista pilaria.
Sisustus ja esineistö

Kirkko sai vuonna 2000 lasiteoksen, alttarireliefin Lempeä Maria, jonka on tehnyt tunnettu lasimaalausten tekijä, turkulainen taiteilija Hannu Konola.
Kulttuuriympäristö

Museovirasto on määritellyt Pyhän Katariinan kirkon ympäristöineen yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Kirkkoympäristöön kuuluvat kirkkotarha kolmine hautakappeleineen, kellotapuli vuodelta 1826, kirkkotori, kirkkoaitat ja alkuperäisillä paikoillaan säilyneet Kaarinan Nummen kylän kantatalot Pappila, Kuikkula, Kylä ja Simola, joiden rakennuskanta on pääosin 1700–1800-luvuilta. Seurakunnan pappila on sijainnut kirkon pohjoispuolella samalla paikalla jo 1200-luvun alusta lähtien.
Aiheesta muualla

Katariinan kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Kuvia

Sankarihaudat
Turun uskonnolliset rakennukset
| --- | --- |
Evankelis-luterilainen kirkko:  Henrikinkirkko • Hirvensalon kirkko • Kakskerran kirkko • Lutherin kirkko • Maarian kirkko • Martinkirkko • Mikaelinkirkko • Paattisten kirkko • Pallivahan kirkko • Pyhän Katariinan kirkko • Pyhän Ristin kappeli • Turun linnan kirkko • Turun tuomiokirkko • Varissuon kirkko • Ylösnousemuskappeli
Muut kristilliset:  Betel-kirkko • Pyhän Birgitan ja Autuaan Hemmingin kirkko • Pyhän Hengen kappeli • Pyhän Henrikin ekumeeninen taidekappeli • Turun helluntaiseurakunnan rukoushuone • Turun ortodoksinen kirkko
Muut uskonnolliset rakennukset:  Turun buddhalainen temppeli • Turun moskeija • Turun synagoga  • Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon seurakuntakeskus
Tuhoutuneet:  Beetlehem-kirkko • Betanian kirkko • Immanuel-kappeli •  Rouvasväen raamattuseuran rukoushuone
| n k Perustiedot Wikidatassa: Pyhän Katariinan kirkko (Q838441)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Turku
koordinaatit: 60°27′44″N 22°17′37″E﻿ / ﻿60.4622°N 22.2936°E﻿ / 60.4622; 22.2936

Jussi Vikaisen laatima sankarihautojen muistomerkki vuodelta 1950. Taustalla arkkitehti Ingvald Sereniuksen suunnittelema siunauskappeli vuodelta 1929.
Daşoguzin maakunta

| Daşoguzin maakunta |
| --- | --- |
 Törebeg hanymin mausoleumi Köneürgençissä.
 Maakunnan sijainti Turkmenistanin kartalla.
Valtio:  Turkmenistan
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Daşoguz
Pinta-ala:  73 431 km²
Väkiluku (2022):  1 550 345
Daşoguzin maakunta (turkmeeniksi Daşoguz welaýaty) on hallintoalue Keski-Aasiassa sijaitsevan Turkmenistanin pohjoisosassa. Sen keskus on Daşoguzin kaupunki. Alueen pinta-ala on 73 431 neliökilometriä. Vuoden 2022 väestönlaskennan mukaan siellä oli 1 550 345 asukasta.
Maantiede, ilmasto ja luonto

Daşoguzin maakunta rajoittuu kaakossa Lebapin, etelässä Ahalin ja lännessä Balkanin maakuntiin, pohjoisessa Uzbekistaniin kuuluvaan Karakalpakstanin tasavaltaan ja koillisessa Uzbekistanin Xorazmin alueeseen. Sen pohjoisosa on Amudarjajoen suiston tasankoa ja eteläosa Karakumin aavikkoa.
Amudarjan tasankoa halkovat kastelukanavat sekä muinaiset jokiuomat, joista suurimmat ovat Derýalyk ja Döwdan. Karakumin hiekka- ja savitasangolla on itä-länsisuuntaisia hiekkaharjanteita, joiden keskellä esiintyy myös soraharjuja. Lännessä sijaitsevat Sarygamyşin laakso, joukko Ustjurtin laakioon liittyviä ylänköjä ja Akjagaýan syvänkö, joka on 81 metriä merenpinnan alapuolella.
Maakunnan tärkein vesilähde on Amudarja, jota käytetään yhä laajenevan maatalouden keinokastelun tarpeisiin. Suolainen poistovesi ohjataan Sarygamyşjärveen. Sen rinnalle on yritetty luoda toinen poistovesiallas Altyn Asyr köli eli ”Kulta-ajan järvi”. Hyötykaivannaisiin kuuluvat maakaasu, marmori, graniitti, kipsi, kalkkikivi, hiekkakivi, salpietari ja ruokasuola.
Seudulla vallitsee kuiva mannerilmasto. Talvet ovat melko kylmiä ja kesät kuumia ja kuivia. Keskilämpötila on tammikuussa –5,5:stä –7:ään ja heinäkuussa 25–27 astetta. Daşoguz on Turkmenistanin vähäsateisin maakunta. Vuotuinen sademäärä on 86–98 millimetriä. Sateita saadaan etupäässä keväällä ja talvella.
Luonnonvarainen kasvillisuus koostuu lähinnä heinäkasveista ja pensaista. Tulva-alueilla on rantametsiä. Eläinkuntaan kuuluvat jyrsijät, matelijat, kettu, sakaali, susi sekä monet lintu- ja kalalajit. Ympäristöongelmia ovat maaperän suolaantuminen ja juomaveden puute, ja tilannetta on pahentanut Araljärven kuivuminen. Maakunnan länsiosassa sijaitsee Gaplaňgyrin luonnonpuisto.
Hallinnollinen jako ja asutus

Maakunta tunnettiin aikaisemmin Tašauzin tai Daşhowuzin alueena. Se on perustettu vuonna 1939, lakkautettu vuonna 1963 ja perustettu uudelleen vuonna 1970. Maakunta jakautuu hallinnollisesti Daşoguzin piirikuntatasoiseen kaupunkiin sekä seitsemään piirikuntaan eli etrapiin, jotka ovat Akdepe, Boldumsaz, Görogly, Köneürgenç, Ruhubelent, Şabat ja Saparmyrat Türkmenbaşy.
Valtaosa väestöstä asuu Amudarjan suistoalueella ja suurin osa maaseudulla. Vuoden 1995 väestönlaskennan mukaan maakunnan asukkaista 63,1 prosenttia oli turkmeeneja, 31,0 prosenttia uzbekkeja ja 3,6 prosenttia kazakkeja. Vuonna 2020 turkmeenien osuudeksi arvioitiin 64, uzbekkien 34,1 ja kazakkien 0,7 prosenttia.
Talous ja liikenne

Maakunnan pääelinkeinot ovat maatalous ja maataloustuoteiden jalostus. Viljelysmaata on 480 400 hehtaaria, josta lähes 40 prosenttia tuottaa puuvillaa ja yli kolmasosa viljaa. Lisäksi viljellään vihanneksia, meloneja, perunaa ja hedelmiä. Maakunta on Turkmenistanin tärkeimpiä karjatalousalueita. Tuotantoeläimiä ovat lampaat, vuohet, naudat, kamelit, hevoset ja siipikarja.
Maakunnassa on elintarvike-, kevyttä (puuvilla-, matto- ja tekstiili-) sekä rakennustarviketeollisuutta. Sähköä tuottaa Daşoguzissa maakaasulla toimiva lämpövoimala.
Daşoguzin kautta kulkee neuvostoaikana rakennettu Türkmenabatin ja Qońıratin välinen rautatie. Sinne on maan itsenäisyyden aikana rakennettu suora rautatieyhteys Aşgabatista. Kaupungista on maantieyhteydet Aşgabatiin sekä Uzbekistanin puolelle Nukusiin ja Urganchiin. Sen lähistöllä sijaitsee lentoasema.
Kulttuuri

Historialliseen Horezmin alueeseen kuuluvan maakunnan tärkein nähtävyys on Horezmin entinen pääkaupunki Köneürgenç, joka liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2005. Maakunnassa on myös paljon muita historiallisia kohteita ja islamilaisen rakennustaiteen muistomerkkejä. Daşoguzissa toimii vuonna 2010 avattu Turkmenistanin maatalouskorkeakoulu ja useita ammattioppilaitoksia. Kaupungissa on historiallis-kansatieteellinen museo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Daşoguzin maakunnan sivusto
Turkmenistanin maakunnat
Ahal
Balkan
Daşoguz
Lebap
Mary
Alvar Renqvist -palkinto

Alvar Renqvist -palkinto on suomalainen vuodesta 1998 jaettu kirjallisuusalan palkinto, jonka Suomen Kirjasäätiö myöntää vuosittain tunnustukseksi ansioituneelle kustannustoimittajalle. Palkinnolla tähdennetään kustannustoimittajan merkitystä kirjantekoprosessissa.
Palkinnon saajan päättää Kirjasäätiön hallitus Alvar Renqvistin nimikkorahaston palkintolautakunnan esityksestä. Palkittavaa henkilöä voi ehdottaa kuka tahansa. Palkinnon arvo on 3 000 euroa (2023), ja se rahoitetaan Renqvistin rahastosta. Palkinto jaetaan Helsingin kirjamessuilla.
Palkitut

1998 Päivi Vallisaari
1999 Pauli Kojo
2000 Vappu Orlov
2001 Taina Shingler
2002 Sauli Järvinen
2003 Risto Rantala
2004 Ani Kuusjärvi
2005 Alice Martin
2006 Margareta Teir
2007 Anja Salokannel
2008 Arja Kanerva
2009 Kristiina Sarasti
2010 Anna-Kristiina Kervinen
2011 Markku Aalto
2012 Sari Lindstén
2013 Katriina Kauppila
2014 Rauno Endén
2015 Jaana Koistinen
2016 Harri Haanpää
2017 Saara Pääkkönen ja Mari Rakkolainen
2018 Tapani Ritamäki
2019 Essi Kytöhonka
2020 Antti Arnkil
2021 Sanna Jaatinen
2022 Birgit Pekkala
2023 Myrika Ekbom
2024 Mikael Ahlström
Lähde
Alfredo Reinado

Alfredo Alves Reinado (myös Reinhado) (1967 – 11. helmikuuta 2008) oli Itä-Timorin armeijan majuri ja kapinallisjohtaja. Hän erosi armeijasta 4. toukokuuta 2006 liittyäkseen saman vuoden maaliskuussa erotetun 600 sotilaan joukkoon. Hän oli sotilasarvoltaan korkein armeijasta lähtijä. Nämä sotilaat olivat erotettu sen takia, että he syyttivät saaren länsiosan asukkaita suosittavan armeijassa itäosista tulleiden kustannuksella.
Reinadosta tuli yksi johtavista Itä-Timorin hallituksen vastaisista kapinallisjohtajista. 11. helmikuuta 2008 Reinado komensi vallankaappaus- ja presidentin salamurhayrityksessä hyökkäystä presidentti José Ramos-Hortan virka-asuntoon eli niin sanottuun Tuhkapalatsiin. Hän sai surmansa valtausyrityksen yhteydessä käydyssä tulitaistelussa.
Sotilasura

1975 Itä-Timoriin hyökännyt Indonesian armeija kaappasi nuoren Reinadon, joka joutui lopulta toimimaan kantojuhtana Sulawesissä ja Kalimantanissa.
Noin vuonna 1990 Reinado pakeni Australiaan, jonka länsiosan telakoilla hän työskenteli. Itä-Timorissa itsenäistymisestä järjestetyn kansanäänestyksen jälkeen Reinado palasi kotimaahansa ja liittyi sen armeijan. Hänet nimitettiin Itä-Timorin merivoimien päälliköksi. Merivoimat koostuivat tuolloin vain kahdesta partioveneestä, jotka oli saatu lahjoituksena Portugalin merivoimilta.
»Heinäkuussa 2004 Alfredo menetti komentajuutensa jouduttuaan tappeluun poliisin kanssa ja seuraavana vuonna hänet lähetettiin merivoimien kolmen kuukauden koulutuskurssille Australian päällystökouluun. Hänen raportoitiin sekaantuneen nuorempiin timorilaisiin naissotilaisiin, ja kurinpitotoimenpiteenä hänet kutsuttiin takaisin kotiin sekä erotettiin merivoimista ja siirrettiin sotilaspoliisiin johtajaksi, mikä oli selvä arvon alennus. Jo syntynyt välirikko Reinadon ja hänen esimiestensä välillä paheni entisestään, joten hänen eroamisessaan toukokuussa 2006 oli taustalla ilmeisesti myös henkilökohtaisia syitä hänen armeijan toimia kohtaan tuntemansa suuttumuksen lisäksi.»
Reinadon käytöksen takia armeijan Itä-Timorin komentaja prikaatikenraali Taur Matan Ruak komensi tämän tehtäviin armeijan pääesikuntaan pääkaupunki Diliin.
Reinadon isä ja sisko asuvat Australiassa. Seuraavien vuosien aikana Reinado matkusti Australiaan saamaan sotilaskoulutusta maan puolustusvoimilta. Hän opiskeli Australiassa sotilasjohtamista lokakuussa 2003 ja hätätilannejohtamista elokuussa 2004. 2005 hän sai valmiiksi kolmen kuukauden merivoimien koulutuksen Australian päällystökoulussa (Australian Command and Staff College) Canberrassa.. Reinado sai koulutusta myös Portugalin ja Brasilian armeijoilta. Lopulta hänet määrättiin sotilaspoliisiin, jossa hän toimi 33 sotilaspoliisista koostuneen joukkueen johtajana.
Kapinallinen

4. toukokuuta Reinado ja 20 hänen joukkueensa jäsentä yhdessä neljän mellakkapoliisin kanssa poistui kasarmeilta ja liittyivät vuoristossa majaileviin kapinallisiin. He vievät mukanaan kaksi täyttä kuorma-autollista aseita ja ammuksia.
Haastattelussa Reinado sanoi, että päätös lähteä kasarmeilta ja liittyä kapinallisiin syntyi 28. huhtikuuta tapahtuneen tapauksen jälkeen. Tällöin armeija oli avannut tulen työttömistä nuorista ja kapinallissotilaista koostuneeseen mielenosoittavaan väkijoukkoon. Hän oli vakuuttunut siitä, että pääministeri Mari Alkatiri oli antanut käskyn avata tulen väkijoukkoa kohti, koska hän itse sotilaspoliisina oli saattanut armeijan komentajan prikaatikenraali Ruakin kansliapäällikön eversti Lere Anan Timorin neuvotteluun Alkatirin kanssa ja kuullut, kun Lere oli sanonut tapaamisen jälkeen, että "Minulla on jo käskyt toimia".. Reinado vaati myös täyttä selvitystä huhtikuun 28. päivän tapahtumista väittäen Alkatirin käskyjä "perustuslain vastaisiksi".
Portugalin ja Australian joukot pidättivät Reinadon 26. heinäkuuta Dilissä syyttäen tätä laittomasta aseiden kätkennästä. Raivostuneena pidätyksestään Reinado kieltäytyi allekirjoittamasta oikeuden papereita. Myöhemmin häntä syytettiin murhasta.
Pako vankilasta

30. elokuuta 2006 Reinado pakeni Dilin keskusvankilasta 50 muun vangin kanssa. Vanginvartija Carlos Sarmento sanoi, että vähintään 57 vankitoveri pakeni useiden vankilan itäosan muurien murtamisen jälkeen. Pako paljastui Uuden-Seelannin puolustusvoimien alueella tapahtuneiden operaatioiden yhteydessä ja tuli ilmi vain viikko sen jälkeen, kun YK oli antanut suostumuksensa korvata Australian johtama lain ja järjestyksen turvaamisoperaatio.
Vankilapako tapahtui juuri vuoden 1999 itsenäisyyskansanäänestyksen vuosipäivänä.
Pako aiheutti uuden kriisin Itä-Timorissa olevien ja jengiväkivallan vähentämisen kanssa kamppailevien kansainvälisten joukkojen keskuudessa. 
Pääministeri José Ramos-Horta sanoi käytyään vankilassa kaksi viikkoa ennen pakoa, että vankilan turvallisuus pitäisi varmistaa.
Paulo Remedios, majuri Reinadon lakimies sanoi, että majuri Reinado oli ollut jo jonkin aikaa huolissaan vankilan alhaisesta turvallisuustasosta.
»Alfredoa kohtaan oli tehty uhkauksia ja hän oli ottanut nämä vakavasti, herra Remedios sanoi. "Hän kertoi minulle suunnitelmassa, jonka aikomuksena oli napata hänen vankilasta ja kuljettaa veneellä pois Dilistä. hänen saamisekseen ulos vankilasta ja Dilistä veneellä pakenemiseksi - tämä oli huhu, jonka asiakkaani oli kuullut".»
Vanhempi Itä-Timorissa oleva ulkomainen turvallisuusanalyytikko sanoi, että majuri Reinado "voisi helposti kadota vuorille", jos häntä ei saataisi kiinni nopeasti. "Ja ongelma on, että vuorilla on edelleen paljon aseita, joiden lukumäärää ei tiedetä."
Viranomaisia paetessaan Reinado teki ilmestymisen Indonesian Metro TV:n keskusteluohjelmassa "Kick Andy". Ohjelmassa Reinado ensi kerran kertoi avoimesti paostaan ja tavoitteistaan. Kukaan muu kuin vain ohjelman isäntä Kick Andy ja hänen työryhmänsä tiennyt haastattelupaikan sijaintia.
Reinadon jahti

Australialaiset sotilaat (erikoisyksikön sotilaita ja Kuninkaallisen australialaisen rykmentin 4. pataljoonan kommandoja, jotka olivat osa toukokuussa 2006 Itä-Timoriin lähetetyistä Australia-johtoisista interventiojoukoista) ja Australian liittovaltion poliisin viranomaiset osallistuivat suureen paenneiden jahtiin.
1. maaliskuuta 2007 Al Jazeera lainasi Alfredo Reinadoa, joka oli sanonut, että "australialaiset erikoisjoukot" ovat 500-800 metrin päässä hänen piilopaikastaan ja, että hän aikoisi taistella "loppuun asti" häntä piirittäviä australialaisjoukkoja vastaan. Reinado ja hänen miehensä siirtyivät Samen kylän tienoille 50 kilometrin päähän Dilistä etelään Itä-Timorin keskiylängöille. Reinadon syytettiin osallistuneen tällä alueella automaattiaseiden ryöstöön paikalliselta poliisiasemalta. Reinado kritisoi hallitusta väittäen että "Jos joku poliittinen johtaja tahtoo vahingoittaa tämän kansakunnan vakautta, on minulla oikeus nousta puolustamaan kansaa". Samaan aikaan poliisivoimat vetosivat Reinadoon, että tämä laskisi aseensa Timorin kansan turvallisuuden nimissä.
Huhtikuun puolessa välissä 2007 pääministeri José Ramos-Horta keskeytti Reinadon etsinnät helpottaakseen osapuolten välistä dialogia.
Elokuussa 2007 Reinado tapasi Ramos-Hortan, joka oli tuolloin jo presidentti, ja he päättivät aloittaa keskustelut, jotka tähtäsivät tilanteen rauhanomaiseen ratkaisuun.
Kuolema

Helmikuun 11. päivän aamunkoitteessa kaksi aseistetuilla miehillä lastattua autoa, joita johti majuri Reinado ja ilmeisesti Gastão Salsinha, hyökkäsi presidentin virka-asuntoon Dilissä tarkoituksenaan surmata presidentti Ramos-Horta ja siten syrjäyttää maan johto. He etsivät rakennuksesta presidenttiä, mutta eivät löytäneet tätä.
Kello 6:15 Itä-Timorin armeijan joukot surmaavat majuri Reinadon presidentin virka-asunnossa käydyssä tulitaistelussa. Itse presidentti on samaan aikaan aamulenkillään. Kello 6:59 vetäytyvät kaatuneen majuri Reinadon miehet ampuvat presidenttiä kaksi hengenvaarallista laukausta rintaan ja mahaan 20 metriä presidentinlinnan portin ulkopuolella.
11. ja 12. päivän välisenä yönä presidentti Ramos-Horta siirretään teho-hoitoon Australiaan, jossa hän on vakaassa mutta kriittisessä tilassa.
Majuri Reinadon 14. helmikuuta Dilissä pidettyihin rauhallisiin hautajaisiin osallistui satoja surevia ihmisiä.
Elisabetta Gregoraci

| Elisabetta Gregoraci |
| --- | --- |
 Elisabetta Gregoraci vuonna 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. helmikuuta 1980 (ikä 44)
Kansalaisuus:   Italia
Aiheesta muualla
Kotisivu
Elisabetta Gregoraci (s. 8. helmikuuta 1980) on italialainen malli ja televisiopersoona.
Yksityiselämä

14. kesäkuuta 2008 Gregoraci meni naimisiin Formula 1 -tallipäällikön Flavio Briatoren kanssa, Santo Spiritossa Sassiassa, Roomassa. Morsiusauton kuljettaja oli Fernando Alonso, joka seremonian jälkeen ajoi tuoreen avioparin Torcrescenzan linnan vastaanotolle.
Aiheesta muualla

Elisabetta Gregoraci Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Elisabetta Gregoraci
Käännös suomeksi
Stromae

| Paul Van Haver |
| --- | --- |
 Stromae vuonna 2011
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. maaliskuuta 1985 (ikä 39) Bryssel, Belgia
Muusikko
Taiteilijanimi:  Stromae
Laulukielet:  ranska
Aktiivisena:  2000–
Tyylilajit:  elektroninen musiikki, new beat, house
Soittimet:  kosketinsoitin, rummut
Levy-yhtiöt:  Vertigo
Aiheesta muualla
www.stromae.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Stromae ([stʁomaj]; oik. Paul Van Haver, s. 12. maaliskuuta 1985 Bryssel, Belgia) on ranskankielinen belgialainen laulaja. Hänestä tuli suosittu ”Alors on danse” -kappaleen myötä, joka sijoittui singlelistojen ykköseksi monissa maissa.
Varhaiselämä

Belgiassa syntyneen Paul Van Haverin isä oli menestynyt ruandalainen arkkitehti ja äiti flaami. Isä katosi perheen kuvioista pian van Haverin syntymän jälkeen ja lopulta 1990-luvun puolivälissä perheelle selvisi, että tutseihin kuulunut isä oli saanut surmansa Ruandan kansanmurhassa keväällä 1994. Perheen äiti jäi neljän pojan ja yhden tytön yksinhuoltajaäidiksi brysseliläiseen lähiöön. Tämä rohkaisi lapsiaan harrastamaan urheilua ja musiikkia, joten vuonna 1996 van Haver aloitti 11-vuotiaana opintonsa Académie Musique de Jette -musiikkikoulussa opiskellen musiikin teoriaa ja rumpujen soittoa. Reputettuaan julkisen koulun äiti pani tuolloin 16-vuotiaan van Haverin jesuiittojen ylläpitämään sisäoppilaitokseen Godinneen. Vuonna 2007 hän aloitti elokuvataiteen opinnot brysseliläisessä INRACI:ssa.
Kouluaikana van Haver muodosti ystäviensä kanssa pienen rap-ryhmän. Vuonna 2000 hän esiintyi räppärinä nimellä Opmaestro, mutta muutti myöhemmin taiteilijanimensä Stromaeksi, joka muodostui vaihtamalla maestro-sanan alku- ja loppuosat päittäin (ns. verlan). Van Haverin varhaiset musiikilliset vaikutteet olivat Jacques Brel sekä kuubalainen son ja kongolainen rumba. Hän ei ole aina tuntenut itseään Belgiasta kotoisin olevaksi ja van Haver on kokenut yhteyttä myös ruandalaisiin juuriinsa. Tietty ”ulkopuolisuus” onkin toiminut Stromaen artistipersoonan vetovoimatekijänä.
Van Haver on kasvatettu ranskankieliseksi belgialaiseksi, mutta hän hallitsee myös äitinsä kielen, flaamin. Hän korostaa belgialaisuutta ja kaksikielisyyttä vallonit-flaamit-vastakkainasettelun sijaan. Lokakuussa 2013 Brysselin Grand-Placella pidetyssä kaupungin valloniyhteisön juhlassa hän sanoi flaamiksi: In Brussel spreken we Frans en Vlaams, oké? (suom. Brysselissä me puhumme ranskaa ja  flaamia, okei?).