stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heikki Hemminki
Teoksia > Näytelmiä

Promootio, 1966, esitetty Jyväskylän ylioppilasteatterissa
Tulva, 1968, esitetty Seinäjoen kaupunginteatterissa
Atomistit, 1969, esitetty Seinäjoen kaupunginteatterissa
Raamattusaaren kansa, 1970, esitetty Vaasan kaupunginteatterissa
Kuntakirjailija, kuunnelma 1970, esitetty Yleisradiossa
Munuainen, tv-näytelmä 1971, esitetty Yle TV2 -kanavalla
Kulta ja kunnia, 1972, esitetty Rovaniemen teatterissa
Pohjanmaa 2000, tv-runoelma 1974, esitetty Yle TV2:ssa
Piiskahäät, 1974, esitetty Vaasan kaupunginteatterissa
Laihialaasen lottovoitto, kuunnelma, 1974, esitetty Yleisradiossa
Avaruusleikki, lastennäytelmä 1974
Läänintarzan, kuunnelma 1976, esitetty Yleisradiossa
Uusparantajat, kuunnelma 1976, esitetty Yleisradiossa
Matkalauluja I–II, kuunnelma 1975, esitetty Yleisradiossa
Kaksi mesenaattia, tv-dokumenttinäytelmä 1978, esitetty
Yle TV2:ssa
Nuori veri 1981, Kauhavan nuorisoseuran 100-vuotisjuhlanäytelmä
Aatamien vallankumous 1986
Symposion 1987, esitetty Seinäjoen kaupunginteatterissa
Pelimannikuningas 1992, esitetty Kortesjärvellä
Europamaus/Euromuilutus 1994, esitetty Toukolan näyttämöllä
Kauhavan rauta ei ruostu 1999, esitetty Kauhavalla
Matkamies maan, Äänikirjeitä maailmalta, proosarunoja ja monologeja 2001.
Teoksia > Kirjoja

Ämpinsaaren kellot, nuortenromaani, Kuva ja sana 1962
Leiri 62, nuortenromaani, Kuva ja sana 1962
Reitin varrelta, runoja, 1964
Kehityslauluja, runoja, Kirjavirta 1966
Elolehmä, runoja, 1979
Nauru lakeudella, romaani, Karisto 1985, ISBN 951-23-2251-X
Kiiltomadon testamentti, runoja, Kurikka-lehti 1996, ISBN 952-90-7283-X
Veli-Matin sotapäiväkirja vuosilta 1939-45, romaani, Painokauko 1994, ISBN 951-96329-6-4
Keeniperimä, Pohojalaasia rysköörunoja, Runogalleria ry 2007.
Kaksi ääntä Pohjanmaalta, Runoja ja maalauksia, Risto Jalosen kanssa, Runogalleria ry. 2007.
Monen kaupungin tuoksua taskuissa : kirjailijana Väli-Suomessa, Painotalo Casper 2011, ISBN 978-952-92-9082-6
Teoksia > Äänilevyjä

Härmä, kirves, perkeles : monolaakia Pohojanmaan kautta (Poplore 2002)
Mies istui ja mietti, varjosi vain : viiden vuosikymmenen runot ja laulut (Poplore 2011)
Aiheesta muualla

Heikki Hemmingin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Hematiitti

| Hematiitti |
| --- | --- |
 Raakahematiittia
Luokka:  oksidimineraalit
Kemialliset ominaisuudet
Kemiallinen kaava:  Fe2O3
Molekyylipaino:  159,69 g/mol
Fysikaaliset ominaisuudet
Väri:  harmaa, hapettuneena punertava
Kovuus Mohsin asteikolla:  5–6
Optiset ominaisuudet
Kiilto:  himmeä, multamainen tai metallikiilto
Viiru:  punaruskea tai viininpunainen
Aiheesta muualla
  Hematiitti Commonsissa 
Hematiitti eli verikivi on raudan ja hapen yhdiste (Fe2O3). Sana hematiitti on johdettu kreikan sanasta hemos, joka tarkoittaa verta.
Hematiitin perusväri on teräksenharmaa, mutta rapautuessaan se muuttuu verenpunaiseksi. Rapautunutta, haurasta hematiittia käytetään väriaineena. Hematiittia esiintyy myös tiiviinä ja punaisena. Eriväristen hematiittien kemiallinen koostumus on sama, mutta niiden kiderakenteet poikkeavat toisistaan.
Esiintyminen ja käyttö

Hematiittia esiintyy yleensä kasaumina, pyöreinä muhkuraisina muodostumina tai kapeina levyinä, jotka kasvavat ristiin. Jälkimmäiset ovat suosittuja keräilijöiden kokoelmissa ja niitä kutsutaan ns. rautaruusuiksi.
Hematiitti on yleinen sedimenttisyntyisten kivien rautamalmi suurissa esiintymissä, joita on mm. Kanadassa, Yhdysvalloissa, Ukrainassa ja Brasiliassa. Magnetiitti ja hematiitti ovat koostumukseltaan hyvin samanlaisia ja ne esiintyvät usein samoilla alueilla, minkä takia hematiittia louhitaan usein myös magnetiitin korvikkeena. Suomen suurimmat hematiittiesiintymät ovat Kolarin ja Kittilän alueilla.
Hematiitista tehdään myös korukiviä. Erityisesti tiiviit ja paremmin iskunkestävät hematiitit hiotaan koruiksi. Ne säilyttävät kiiltonsa pidempään, eivät hapetu ja ovat kestäviä. Hienoksi jauhettua hematiittipölyä käytetään myös väriaineena.
Hematiitti on varsin yleinen mineraali, mutta metallinhohtoisia tai punaisia rapautumattomia hematiitteja voi olla vaikea löytää suurina kappaleina muualta kuin varsinaisista esiintymistä.
Pseudomorfoosit

Hematiitti muodostaa myös usein pseudomorfooseja magnetiitin kanssa. Tämä tarkoittaa sitä, että koostumukseltaan hyvin samanlainen mineraali on kiteytynyt kovaan materiaaliin, esimerkiksi kvartsiin, ja magnetiitin liuetessa pois se jättää kovaan, liukenemattomaan kvartsiin kolon, joka täyttyy hematiitilla. Näin syntyy pseudomorfoottinen kide. Se saattaa olla kidejärjestelmältään sama liuenneen mineraalin kanssa, mutta sen kidehilat eivät mene kohtisuoraan pintojen kanssa. Tällaisia hematiitin muodostamia pseudomorfoottisia kiteitä kutsutaan martiitiksi (ks. kuva). Vaikka martiitti on periaatteessa samaa ainetta kuin hematiitti, se luokitellaan silti omaksi mineraalikseen.
Fysikaalisia ominaisuuksia

Hematiitin kovuus on 5–6. Viiru on punaruskea tai kirsikanpunainen. Kiilto on himmeä tai multamainen, mutta voi myös esiintyä metallinkiiltoisena.
Kuvia hematiitista

Martiittikide
Omamuotoista hematiittia. Ruskea on vettymisestä hydrautunutta limoniittia.
Halkaistu hematiittikappale, joka on osittain hapettunut purppuranpunaiseksi.
Hematiitista veistetty karhu. Veistoksen pinta on tyypillinen hiotulle hematiitille.
Hematiittikappale, jonka pinta on kevyesti hapettunut ja saanut sinisen värin.
Aiheesta muualla

Geologia.fi: Hematiitti
Webmineral.com: Hematite Mineral Data (englanniksi)
Mindat.org: Hematite (englanniksi)
Pétur Sakari

Pétur Sakari soittamassa Hallgrímskirkjassa Reykjavíkissa.
Pétur Sakari (s. 1992) on suomalainen urkutaiteilija. Hän vietti useita lapsuusvuosiaan Islannissa, jossa hänen isänsä Petri Sakari toimi kansallisorkesterin kapellimestarina. Etunimi Pétur on islanninkielinen.
Sakari julkaisi debyyttialbuminsa vuonna 2010. Toisen albuminsa (2014) myötä hän on noussut yhdeksi lupaavimmista suomalaisista urkutaiteilijoista. Hän valmistui ylioppilaaksi Ressun lukiosta vuonna 2013 ja opiskellut musiikkia muun muassa Pariisissa ja Sibelius-Akatemiassa.
Aiheesta muualla

Pétur Sakarin verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz
Musin-Puškin

Musin-Puškin suvun vaakuna vuodelta 1798
Musin-Puškin (ven. Мусин-Пушкин) on venäläinen kreivillinen aatelissuku. 1400-luvulla elänyt Mihail Timofejevitš Puškin on suvun kantaisä. 1500-1600 -luvuilla suvun jäsenet toimivat pienten kaupunkien päälliköinä. Kreivillinen arvo suvulle myönnettiin vuonna 1710.
Suvulla oli laajat maaomistukset myös Suomessa. Suku omisti lahjoitusmaita Vanhan Suomen alueella.
Keisari Pietari I lahjoitti vuonna 1713 kreivi Ivan Aleksejevitš Musin-Puškinille Viipuri-Käkisalmi tien oikealta puolelta Sakkolasta 91 tilaa, jotka muodostivat Petäjärven lahjoitusmaahovin. Petäjärvi lahjoitettiin uudelleen vuonna 1740 keisarinna Annan suosikille kreivi Platon Ivanovitš Musin-Puškinille, jonka isä oli ollut saman hovitilan ensimmäinen isäntä. Keisarinna Katariina II palautti vuonna 1762 Petäjärven hovin jälleen Musin-Puškinin suvulle. Uudet omistajat, edellisen poika kaartinluutnantti Ivan Platonovitš Musin-Puškin ja hänen setänsä vuorikollegion presidentti Apollo Musin-Puškin saivat Petäjärven ”ikuiseksi ja perinnölliseksi”. Luvan saatuaan he myivät maan 18 000 ruplalla vuonna 1768 valtioneuvos Joakim von Sieversille.
Suku jatkuu edelleen Jaroslavlin alueella sekä Yhdysvalloissa, Englannissa, Ranskassa, Belgiassa, Afrikassa ja Australiassa.
Suvulle kuulunut vuoteen 1798 kuulunut 1700-luvulla rakennettu ja vuoden 1848 asuun valmistunut palatsi eli "A.I. Musin-Puškinin talo" sijaitsee Pietarissa osoitteessa Moikan rantakatu (ven. набережная мойки) 104. Kreivi Aleksei Ivanovitšin aikana talo oli kuulu taiteen- ja tieteentekijöitten kokoontumispaikkana sekä suuren taide- ja käsikirjoituskokoelman kotina.
Suvun jäseniä

kreivi Platon Ivanovitš Musin-Puškin (1698-1743), Vironmaan kuvernementin Räävelin maaherra 1735-1736. Petäjärven lahjoitusmaahovin omistaja 1740.
Aleksei Ivanovitš Musin-Puškin (1744–1817), Johann Baptist von Lampi vanhempi, 1794kreivi Aleksei Ivanovitš Musin-Puškin (1744–1817), valtiomies, historioitsija; tunnettu laajasta käsikirjoitus- ja kirjakokoelmastaan, Vladimir Aleksejevitš Musin-Puškinin isä. Hänen ansiostaan ainoa kopio Venäjän kirjallisuuden vanhimmasta käsikirjoituksesta Laulu Igorin sotaretkestä säilyi ja julkaistiin. Alkuperäinen tuhoutui Moskovan palossa 1812.
Vladimir Aleksejevitš Musin-Puškin (1798–1854), Karl Brjullov 1838, KansallisgalleriaEmelie Stjernvall Musina-Puškina (1810-1846), Vladimir Ivanovitš Hau 1840kreivi Vladimir Aleksejevitš Musin-Puškin (1798–1854), oli Emelie (Emilie, Emilia) Stjernvallin (1810-1846) puoliso vuodesta 1828 ja Aurora Karamzinin lanko. Parilla oli kuusi lasta, joista neljä eli aikuisiksi. Hän aloitti vuonna 1816 sotilasuransa palvelemalla Borodinon rykmentissä ja suoritti matematiikan tutkinnon kolumnistikoulussa. Vuonna 1826 hänet pidätettiin yhteyksistään dekabristeihin ja vangittiin Pietari-Paavalin linnoitukseen. Musin-Puškin siirrettiin Nikolai I:n käskystä seitsemän kuukauden vankeusrangaistuksen jälkeen Izmailovskin rykmentin henkivartiokaartin kapteeni alennettiin palvelemaan Suomen 25. jalkaväendivisioonan rykmentissä. Tuolloin hän tapasi tulevan vaimonsa, 16-vuotiaan Emelie Stjernvallin. Vladimir Aleksejevitš oli taidemaalari Karl Brjullovin ja runoilija A.S. Puškinin ystävä. He asuivat vuoteen 1831 asti Suomessa, kunnes Vladimir Musin-Puškin sai luvan asettua Moskovaan. Hän jätti armeijan palveluksen ja muutti perheensä kanssa Pietariin ja sitten vuodeksi Palmyraan. Hän oli uhkapeluri, joka pelasi koko omaisuutensa, eli maata viljellen Jaroslavlin kuvernementissa ja jätti kuoltuaan vuonna 1854 koleraan 700 000 ruplan (n. $ 19 miljoonaa dollaria vuoden 2023 valuutassa) velat. Vladimir Aleksejevitš Musin-Puškinin ja hänen vaimonsa Emelie on haudattu Borisoglebin maatilalla sijaitsevaan hautakappeliin, joka sijaitsee tätä nykyä Rybinskin tekojärven pohjalla.
kreivitär Marie Linder (1840–1870), yksi ensimmäisiä suomalaisia naiskirjailijoita, Vladimir Musin-Puškinin ja Emelie Stjernvallin nuorin tytär, Hjalmar Linderin äiti. Marien kasvatti hänen äitinsä kuoleman jälkeen täti Aurora Karamzin.
kreivi, kamariherra Aleksei Ivanovitš Musin-Puškin (1825–1879), lahjoitusmaanomistaja kreivitär Ljubov Aleksandrovna Kušeljev-Bezborodkon puoliso 1853.
Mirosław Hermaszewski

| Mirosław Hermaszewski |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. syyskuuta 1941  Lipniki 
Kuollut: 12. joulukuuta 1941 Varsova, Puola
Kansalaisuus:  puolalainen
Ura
Tyyppi:  Kosmonautti
Aika avaruudessa:  8 vuorokautta
 Nimikirjoitus
Lennot
 Sojuz 30 
Mirosław  Hermaszewski (15. syyskuuta 1941 Lipniki, Ukrainan valtakunnankomissariaatti – 12. joulukuuta 2022 Varsova, Puola) oli lentäjä ja Puolan ensimmäinen avaruuslentäjä.
Mirosław Hermaszewski toimi lentäjänä Puolan ilmavoimissa ja valmistui vuonna 1971 yleisesikuntakurssilta Varsovassa. Hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen 25. marraskuuta 1976 Interkosmos-ohjelmassa. Hän lensi avaruuteen 27. kesäkuuta 1978 Sojuz 30 -avaruusaluksella. Hän työskenteli noin kahdeksan vuorokautta Saljut 6 -avaruusasemalla ottaen kuvia Maapallosta ja tehden tieteellisiä kokeita asemalla. Hermaszewski palasi takaisin Maahan 5. heinäkuuta. Laskeutumisalus laskeutui noin 300 kilometriä Tselinogradista (nyk. Astana) länteen.
Hermaszewski opiskeli lentonsa jälkeen Vorošilovin sotilasakatemiassa Moskovassa ja valmistui 1982. Vuonna 1981 hän oli yksi kahdestakymmenestä upseerista, jotka muodostivat "Puolan kansallisen pelastuksen sotilaskomitean". Hän yleni prikaatikenraaliksi ja toimi Deblinin lentokoulun päällikkönä. 2000-luvun alussa Mirosław Hermaszewski oli Puolan ilmavoimien lentoturvallisuustoimiston päällikkö ja Puolan puolustusministerin neuvonantaja.
Hermaszewski oli naimisissa Emilia Hermaszewskan kanssa, ja he saivat kaksi lasta (s. 1966 ja 1974).
Aiheesta muualla

Peter Stache: Raumfahrer von A bis Z. Berlin: Militärverlag der Deutschen Demokratischen Republik 1988, ISBN 3-327-00527-3
Mirosław Hermaszewskin elämäkerta spacefacts.de-sivustolla (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Puola
Markku von Hertzen

Markku Juhani Frithiof von Hertzen (s. 23. elokuuta 1948 Helsinki) on Suomen Ekonomiliiton entinen toimitusjohtaja ja Kansallista Kokoomusta edustanut poliitikko.
Von Hertzen on koulutukseltaan ekonomi, ja hän valmistui vuonna 1972 Helsingin kauppakorkeakoulusta. Vuosina 1970–1971 hän toimi Helsingin kauppakorkeakoulun ylioppilaskunnan puheenjohtajana. Valmistumisensa jälkeen hän työskenteli vuodesta 1973 alkaen Suomen Ekonomiliiton palveluksessa, aluksi työmarkkinasihteerinä. Vuodesta 1987 hän toimi seitsemän vuoden ajan Espoon kauppakamarin toimitusjohtajana. Suomen Ekonomiliiton puheenjohtajana hän oli vuosina 1990–1992. Vuosina 1994-2007 hän työskenteli liiton toimitusjohtajana ja oli myös liiton lehden Ekonomin päätoimittajana. Toimitusjohtajuutensa jälkeen hän siirtyi liiton hallituksen neuvonantajaksi.
Von Hertzen oli Espoon kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1981–1994. Hän toimi kunnallispoliittisella urallaan myös muun muassa kaupunginhallituksen puheenjohtajana sekä kokoomuksen valtuustoryhmän puheenjohtajana ja varapuheenjohtajana. Hänen muihin luottamustehtäviinsä ovat lukeutuneet muun muassa työmarkkinakeskusjärjestö Akavan varapuheenjohtajuus ja Veronmaksajain Keskusliiton valtuuskunnan jäsenyys.
Markku von Hertzen on Heikki von Hertzenin poika. Poliitikko Heikki S. von Hertzen oli hänen veljensä.
Andrei Kontšalovski

| Andrei Kontšalovski |
| --- | --- |
 Andrei Kontšalovski vuonna 2010
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. elokuuta 1937 (ikä 87)
Ammatti:  elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja
Ohjaaja
Palkinnot
 Jussi-palkinto 1973 
Aiheesta muualla
konchalovsky.ru
IMDb 
Elonet
Andrei Sergejevitš Mihalkov-Kontšalovski (ven. Андре́й Серге́евич Михалко́в-Кончало́вский; s. 20. elokuuta 1937) on venäläinen elokuvaohjaaja.
Syntyjään Andron Sergejevitš Mihalkov kuuluu vanhaan Mihalkovin aatelissukuun, jonka juuret ylttävät Liettuan suurruhtinaskunnan aikoihin. Moskovassa syntynyt Kontšalovski on Sergei Mihalkovin poika ja Nikita Mihalkovin veli. Hän oli lahjakas pianisti ja opiskeli pitkään Moskovan konservatoriossa, mutta muutti urasuunnitelmiaan tavattuaan Andrei Tarkovskin ja käsikirjoitettuaan tämän elokuvan Andrei Rublev (1969). Hän pääsi Gerasimovin elokuvainstituuttiin.
Omana oppilastyönään Kontšalovski ohjasi 1962 lyhyen näytelmäelokuvan, jossa oli huomattavia vaikutteita ranskalaisen Albert Lamorissen vuoden 1957 elokuvasta Punainen ilmapallo. Ensimmäinen Kontšalovskin täyspitkä elokuva oli Ensimmäinen opettaja (1965), joka perustuu Tšingiz Aitmatovin novelliin Balladi ensimmäisestä opettajasta ja kertoo neuvostovallan vakiintumisesta Kirgisiaan. Seuraavan elokuvan Stšastje Ašya (Nuoren naisen onni) miljöö on venäläinen kylä, jossa syntyy kolmiodraama. Todellisen läpimurtonsa Kontšalovski teki vuosien 1969–1971 klassikkofilmatisoinneilla Aateliskoti ja Vanja-eno, joista ensimmäinen perustuu Ivan Turgenevin ja toinen Anton Tšehovin tekstiin. Seuraava suurtyö oli Siperiada (1978), joka on laaja katsous Siperian historiaan.
Vuonna 1984 Kontšalovski ohjasi Yhdysvalloissa elokuvan Maria´s Lovers. Tästä alkoi hänen Hollywood-kautensa, jolloin hän ohjasi filmit Pakojuna, Homer ja Eddie ja Tango & Cash. Näiden jälkeen hän on työskennellyt pääosin Venäjällä.
Kontšalovski on saanut Cannesin Grand Prix’n sekä Emmy-palkinnon ja ollut monesti ehdolla muiden arvostettujen elokuvapalkintojen, kuten Venetsian Kultaisen leijonan, Cannesin Kultaisen palmun ja César-palkinnon saajaksi.
Suomessa Kontšalovski sai elokuvista Ensimmäinen opettaja, Aateliskoti ja Vanja-eno parhaan ulkomaisen ohjaajan Jussi-palkinnon vuonna 1973.
Filmografia (valikoima)

Ensimmäinen opettaja, 1965
Nuoren naisen onni, 1967
Aateliskoti, 1969
Vanja-eno, 1971
Balladi rakastavaisista, 1974
Siperiada, 1978
Marian rakastajat, 1984
Pakojuna, 1985
Homer ja Eddie, 1989
Tango & Cash, 1989
Sisäpiiri, 1991
Lumière ja kumppanit, 1995 (dokumentti)
Odysseus, 1997 (televisiosarja)
Hullujen talo, 2002
Leijona talvella, 2003
Pähkinänsärkijä, 2009
Paratiisi, 2016
Rakkaat toverit, 2020
Kirjallisuutta

Bagh, Peter von: ”Tarkovskin ja Stallonen välissä”, Andrei Kontšalovskin haastattelu, Filmihullu 4/2008.
Makkonen, Velipekka: ”Sopeutumisen mestari – ajatuksia Andrei Kontšalovskin elokuvista”, Filmihullu 4/2008.
Öhman, Mia: Andrei Kontšalovskin synti. Teoksessa Katson neuvostoelokuvaa, s. 219.  Kulttuuriklubi, 2022. ISBN 978-952-6668-56-7.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef
Herulit

Herulit (lat. Heruli) olivat germaaniheimo, joka oli luultavasti alun perin lähtöisin Itämeren rannoilta. Kansainvaellusajalla herulit liikkuivat ympäri Eurooppaa, ja heidän pääjoukkonsa asettui Krimin niemimaalle, jossa he sekoittuivat gootteihin. Osa heruleista asettui Frankeniin. Herulijoukkoja palveli myös Bysantin armeijassa. Vuonna 267 herulit hyökkäsivät Aigeianmerelle ja tuhosivat useita Kreikan kaupunkeja Yksi heruliryhmä perusti noin vuonna 470 Pannoniaan kuningaskunnan, jonka langobardit kuitenkin kukistivat jo vuonna 510. Tämän jälkeen herulit sulautuivat vähitellen muihin kansoihin.
Erwin Bowien

Erwin Johannes Bowien (3. syyskuuta 1899 – 3. joulukuuta 1972) oli saksalainen taidemaalari ja kirjailija.
Erwin Bowien, omakuva. 1920-luku
Elämäkerta

Bowien syntyi rakennusinsinöörin pojaksi itäpreussilaiseen perheeseen. Myös hänen äitinsä suku oli muuttanut Itä-Preussiin 1700-luvulla.
Bowien kävi koulua Berliinissä, opiskeli kimnaasissa ja École professionelle -oppilaitoksessa Sveitsin Neuchâtelissa. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen hän opiskeli Münchenin taideakatemiassa, Dresdenin taideakatemiassa ja Berliinin taideakatemiassa. Sen jälkeen hän opiskeli itsenäisesti neljän vuoden ajan ja piti taidehistorian luentoja Solingenin kansanopistossa.
Natsien vallankaappauksen jälkeen Bowien, joka vastusti natsipuoluetta, matkusti Alankomaihin. Hän asui vuosina 1933–1942 vapaana taiteilijana Pohjois-Hollannin Egmond aan den Hoefissa, filosofi René Descartesin entisessä talossa. Kun prinsessa Beatrix syntyi vuonna 1938, Bowien sai idean maalata Egmond aan den Hoefin kylässä muotokuvia vuonna 1938 syntyneistä lapsista. Egmondin kunta on siirtänyt maalaukset kuninkaallisen perheen arkistoihin.
Bowien piti töidensä näyttelyitä Haagissa, Hoornissa, Alkmaarissa ja Schoorlissa. Hän sai mainetta maisemien sekä meri- ja hiekkadyyninäkymien maalarina ja pastellimaalarina.
Kun Saksa miehitti Alankomaat, Bowien pidätettiin ja vangittiin kolmeksi päiväksi. Hän sai Saksassa asuvilta kollegoiltaan tiedon, että nämä halusivat tarjota hänelle piilopaikan. Hän otti tarjouksen vastaan ja päätyi pieneen baijerilaiseen kylään, jossa hän pysyi piilossa viranomaisilta sodan loppuun asti. Toisen maailmansodan jälkeen hän kävi muun muassa Norjassa ja Sveitsissä. Bowienin töiden näyttelyitä on pidetty monissa suurissa kaupungeissa Saksassa, mutta myös Kööpenhaminassa ja Pariisissa, ja hänen töitään on nähtävissä useissa museoissa.
Bowien kuoli 3. joulukuuta 1972 Weil am Rheinissa. Freundeskreis Erwin Bowien e. V. -yhdistys perustettiin 20. lokakuuta 1976 Saksan terämuseossa Solingenissa.
Aiheesta muualla

Erwin Bowien -verkkosivusto
Teosluettelo 1141 - Hiekkadyynit Egmond aan Zeessä kesällä, 1937
Fairey Swordfish

| Fairey Swordfish |
| --- | --- |
 Fairey Swordfish
Tyyppi:  torpedopommittaja
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Blackburn Aircraft Limited Fairey Aviation Company
Miehistö:  3
Ensilento:  maaliskuu 1933
Esitelty:  heinäkuu 1936
Valmistusmäärä:  989 
Fairey Swordfish (suom. miekkakala) oli brittiläinen lentotukialuksilta toiminut torpedopommittaja toisessa maailmansodassa.
Swordfish oli kaksitaso, ja jo sodan alussa auttamattomasti vanhentunut, mutta silti sitä 
käytettiin koko sodan ajan, ja Swordfishin seuraajaksi tarkoitettu Fairey Albacore itse asiassa poistui palveluskäytöstä ennen Swordfishiä. Kone oli teknisesti luotettava ja hyvä lennettävä. Se sai lisänimen ”verkkokassi”. Swordfishiä käytettiin myös syöksypommittajana, sen mahdollisti koneen erittäin luja rakenne.
Kone oli hyvin hidas ja kykenemätön puolustautumaan hävittäjien hyökkäyksiä vastaan, mutta se täytti suurin piirtein tehtävänsä sodan  alkuvuosina; kuljetti torpedon perille tarpeeksi lähelle vihollislaivaa. Joskus koneen hitaus toimi tässä etuna; laivojen ilmatorjuntatähtäimet oli tarkoitettu uudempia (ja siten nopeampia) koneita varten. Hitaaseen Swordfishiin niillä ei saanut otettua ennakkoa, ja kranaatit räjähtivät lentokoneen edessä aiheuttamatta mitään vahinkoa. Hävittäjiä vastaan ne 
kärsivät raskaita tappioita ja koneet siirrettiin lopulta sukellusvenetorjuntatehtäviin. Atlantilla hävittäjäuhka oli lähes olematon.
Aikojen saatossakaan ei Swordfishin perin heiveröinen puolustusaseistus kohentunut. Se käsitti vaivaiset kaksi 7,7 mm (0.303")  konekivääriä, joista toinen oli eturungossa kiinteästi eteenpäin ampuvana. Toinen konekivääri oli tähystäjän (taka-ampuja/radisti) käytettävissä ja liikuteltavissa vapaasti taaksepäin.
Swordfishin suurimpia saavutuksia oli hyökkäys Taranton laivastotukikohtaan, jossa ne rampauttivat pahasti suuren osan Italian laivastoa sekä Bismarckin peräsimen vaurioittaminen siten, että alus ei päässyt Kuninkaallista laivastoa karkuun.
Raketeilla aseistettuja Swordfishejä vuonna 1944.
Vuonna 1943 Swordfishejä alettiin käyttää enemmän sukellusveneentorjuntaan, jolloin niiden torpedot korvattiin raketeilla tai syvyyspommeilla. Koneet sijoitettiin rahtilaivoista muunnettuihin kömpelöihin saattuetukialuksiin. Hitaan nopeutensa takia Swordfish sopi tähän hyvin: sen sakkausnopeus oli pieni, jolloin se pystyi nousemaan ilmaan pienemmällä lähtökiihdytyksellä kuin 
kehittyneemmät koneet.Myöhemmin Mk III -tyypin koneisiin asennettiin ASV.Mk X -ilmasta pintaan etsintätutka, jonka kupu oli alatason alla edessä.
Tekniset tiedot

Lähde: https://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=571 Viitattu 30.3.2019.
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&011.07000011,07 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&013.087000013,87 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.01100004,11 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&02359.&&&&002 359 kg (Mk. II ja Mk. III -malleilla 2 132 kg)
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Bristol Pegasus IIIM3 yhdeksänsylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0578.&&&&00578 kW (&&&&&&&&&&&&0775.&&&&00775 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0220.&&&&00220 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01657.&&&&001 657 km
Aseistus
2 × 7,7 mm konekivääriä
Ulkoinen pommikuorma max. 726 kg
8 × 76 mm ilmasta pintaan -raketteja, tai
1 × 457 mm torpedo
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.fleetairarmarchive.net/aircraft/swordfish.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.uboat.net/allies/aircraft/swordfish.htm
http://www.spitcrazy.com/faireyswordfish.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.military-history.org/articles/the-fairey-swordfish.htm