stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siilikaktukset

| Siilikaktukset |
| --- | --- |
 Kultasiilikaktus Echinocactus grusonii
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Cacteae
Suku::  Siilikaktukset Echinocactus  Link & Otto, 1827
Katso myös
   Siilikaktukset Wikispeciesissä   Siilikaktukset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siilikaktukset (Echinocactus) on kaktuskasveihin kuuluva kasvisuku, johon kuuluu kuusi lajia. Muodoltaan ne ovat pyöreähköjä ja sylinterinmuotoisia. Korkeus on usein yli kolme metriä ja ympärysmitta yli metrin. Siilikaktusten alkuperä on Meksikossa ja Yhdysvaltojen kuumissa ja kuivissa osavaltioissa, kuten Kaliforniassa ja Arizonassa.
Tieteellisen nimen alkuosa tulee kreikankielisestä sanasta e’chinos, joka tarkoittaa siiliä.
Tuntomerkit

Siilikaktukset ovat pyöreitä ja päältä litistyneitä, pallomaisia tai tynnyrimäisiä, yksi- tai monivartisia. Varsi on syväuurteinen ja sen kärki on tiheän kellertävän huopakarvoituksen peittämä. Kääpiöversot (areolit) ovat kookkaita, tavallisesti pitkänomaisia, joskus yhteen kasvaneita ja piikikkäitä. Piikit ovat tukevia ja tavallisesti erilaistuneet keski- ja sädepiikeiksi. Kukat sijaitsevat varren kärjessä ja ovat muodoltaan lyhyen suppilomaisia tai kellomaisia, väriltään tavallisesti keltaisia. Emin vartalon tyvellä ja kukan tyvellä on runsaasti kapeita, teräväkärkisiä tai piikkikärkisiä suomuja ja tiheäkarvaisia areoleja. Hedelmä on pyöreä tai vähän pitkänomainen, kypsänä mehevä tai kuiva, avautuva tai avautumaton sekä suomujen ja tiheän villakarvan peittämä. Siemenet ovat soikeita tai melkein pyöreitä, ruskeita tai ruskeanmustia, kiiltäviä tai himmeitä sekä sileitä tai nystermäisiä.
Levinneisyys

Siilikaktukset kasvavat kuivilla paikoilla Pohjois-Amerikassa Kaliforniasta Teksasiin ulottuvalla alueella sekä Pohjois- ja Keski-Meksikossa.
Lajit

Siilikaktusten suvusta on aikojen kuluessa nimetty yli 1000 lajia, mutta myöhempien tutkimusten valossa lajimäärä on kutistunut kuuteen.
Echinocactus grusonii – kultasiilikaktus (eli anopinjakkara)
Echinocactus horizonthalonius
Echinocactus parryi
Echinocactus platyacanthus – jättisiilikaktus
Echinocactus polycephalus
Echinocactus texensis
Käyttö

Siilikaktuslajeista kultasiilikaktus ("anopinjakkara") (Echinocactus grusonii) on tunnettu huonekasvi.
Struven ketju

Ketjun suunnittelija F. G. W. Struve.
Struven ketju.
Struven ketjun pohjoisin piste Fuglenesissa, Norjassa.
Tornion perinteikäs Alatornion kirkon torni oli keskeisimpiä suomalaisista mittausketjun pisteistä.
Struven ketjun referenssimeridiaani valittiin Tarton tähtitornin (Viro) mukaan.
Liettuan kahden litin postimerkki Meškonysin pisteestä.
Struven ketjun piste Štšekotskin kylän metsässä Ivanavassa, Valko-Venäjällä.
Struven kolmioketju Suomessa
Struven ketju on 1800-luvun alkupuolella rakennettu kolmiomittausketju Pohjoisen jäämeren ja Mustanmeren välillä. Sen tarkoituksena oli selvittää yhden pituuspiirin pituus mahdollisimman pitkältä matkalta ja mahdollisimman pohjoisessa. Tuon tiedon avulla voitiin entistä luotettavammin laskea maapallon tarkka muoto ja koko. Nimensä hanke sai ideoijansa ja päätoimeenpanijansa F. G. W. Struven mukaan. Ketju toteutettiin pääosin silloisen Venäjän alueella; vain pohjoisin osa sijoittui Ruotsi-Norjan alueelle. Nykyisin ketju kulkee kymmenen eri valtion kautta. Hanke tunnetaan myös nimellä Venäläis-skandinaavinen astemittaus. Sen tuloksilla oli myöhemmin suuri merkitys itsenäisen Suomen oman geodeettisen runkoverkon ja karttatuotannon perustana.
Ketju on yksi Unescon maailmanperintökohteista. Suomen Museovirasto on luokitellut Struven ketjun Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Luonnehdinta ja historia

Struven kolmioketju  muodostui 258 peruskolmiosta ja 265 peruspisteestä. Perustettaessa se kulki silloisten Venäjän ja Ruotsin halki. Nykyisten Norjan, Ruotsin, Suomen, Venäjän, Viron, Latvian, Liettuan, Valko-Venäjän, Moldovan ja Ukrainan alueella. Mittaukset kestivät 40 vuotta ja ne saatiin päätökseen vuonna 1855. Peruspisteistä 34 parhaiten säilynyttä ja kulttuurihistoriallisesti arvokkainta on valittu suojeltaviksi Unescon maailmanperintöluetteloon.
Struve oli baltiansaksalainen matemaatikko ja tähtitieteen professori. Hän suunnitteli kolmiomittausketjun maapallon koon ja muodon selvittämiseksi ranskalaista Pierre-Louis Moreau de Maupertuis’ta tarkemmin. Maupertuis oli osoittanut 1730-luvulla muun muassa Tornionjokilaaksossa tekemiensä mittausten avulla, että maapallo on navoiltaan litistynyt.
Struven ketju Suomessa > Suomen osuus

Struven ketjun Suomen suuriruhtinaskunnan-osuus alkoi Suursaarelta Suomenlahdelta ja päättyi Tornioon. Mittaukset tällä osuudella toimitettiin lähes kokonaan suomalaisin voimin. Vuonna 1819 Struve oli ollut yhteydessä Turun observatorion päällikköön H. J. Walbeckiin, joka lähti hankkeeseen mukaan. Hän teki tiedustelumatkoja Etelä-Suomen eri osiin selvittääkseen kolmiopisteiksi sopivia korkeita paikkoja. Kenttätyöt alkoivat vuonna 1830. Niitä tekemään palkattiin kolme suomalaista upseeria: Alexander Rosenius, David Oberg ja Karl Melan. Aluksi he määrittivät pisteiden lopulliset paikat etelärannikolta Kajaaniin ja rakennuttivat kolmiomittaustornit ja viitat. Vuosina 1832–1835 Oberg ja Melan tekivät kulmamittauksia. Heidän siirryttyään muihin tehtäviin työtä Suomessa jatkoi Helsingin yliopiston observatorion amanuenssi Fredrik Woldstedt. Vuosina 1836–1845 Woldstedt saattoi muutaman maanmittarin avustuksella päätökseen Suomen osuuden työt.
Struven ketju Suomessa > Lapin osuus

Ketjunsa jatkamiseksi Torniosta Jäämerelle Struve sai sovittua Ruotsin ja Norjan viranomaisten kanssa yhteistyöstä siten, että Ruotsi vastasi jatkotöistä Torniosta Kautokeinoon ja Norja sieltä eteenpäin Nordkappiin. Ruotsin osuudella mittauksia johti tiedeakatemian astronomi Selander ja Norjan osuudella Oslon observatorion johtaja Hansten. Ruotsalaisten mittaukset Lapissa toteutettiin vuosina 1846–1851. Kolmioketju seurasi Tornionjoen–Muonionjoen laaksoa. Se sijoittui alkuosaltaan puoliksi Suomen puolelle ja Käsivarren Lapissa kokonaan Suomeen.
Struven ketju Suomessa > Pisteiden ylläpito

Suomen pisteet merkittiin poraamalla kallioon muutaman sentin halkaisijaltaan oleva reikä. Tiettävästi poranreikiin kiinnitettiin lyijyllä myös kuparilaatta, mutta ne ovat aikojen saatossa hävinneet kaikilta pisteiltä. Lyijy oli tuohon aikaan arvokasta materiaalia poranreikiin säilöttäväksi, joten tarinoiden mukaan lyijy päätyi paikallisten metsämiesten luodeiksi. .
1880-luvulla Suomessa heräsi ajatus Struven pisteiden käyttämisestä Suomen omissa kartoitustöissä. Kun ei tiedetty, olivatko yli 50 vuotta aiemmin maastoon tehdyt merkinnät säilyneet, päätettiin selvittää asia. Vuosina 1886 ja 1888 ylioppilas (myöhemmin Suomen Teknillisen Korkeakoulun ensimmäinen maanmittauksen professori) Alfred Petrelius teki kaksi tutkimusmatkaa, joiden tarkoituksena oli löytää mahdollisimman moni Struven pisteistä. Kaikkiaan 64:stä Suomen osuudella maastoon merkitystä pisteestä hän löysi 52 ja parin muun pisteen sijainnin pystyi muutoin paikallistamaan. Löytyneet merkit suojattiin kivistä muuratulla päällysrakenteella. Vuonna 1913 Teknillisen korkeakoulun geodesian assistentti K. H. Mannermaa teki Petreliuksen esimerkkiä seuraten vastaavan tutkimusmatkan Struven ketjun Lapin pisteille.
Struven ketjun perusviivat

Suomeen mitattiin kolme ketjun kymmenestä perusviivasta. Elimäen Ratulan perusviiva on 2 629 metriä pitkä ja Oulun perusviiva 2 934 metrin pituinen. Molempien perusviivojen vaakatarkkuus oli 2 millimetriä. Ylitorniolle mitattiin 2 962 metriä pitkä perusviiva Aavasaksan lähelle .
Struven ketjun suojellut pisteet Suomessa

Maailmanperintöluetteloon Suomen alueelta listatut pisteet sijaintitietoineen ovat seuraavat:
| Nro | Struven nimi | Nykyinen nimi | Kunta ja täsmennys | Sijaintikoordinaatit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 9 | Stuor-Oivi | Stuorrahanoaivi | Enontekiö, Tarvantovaaran erämaa-alue | 68°40′57″N, 22°44′45″E |
| 10 | Avasaksa | Aavasaksa | Ylitornio | 66°23′52″N, 23°43′31″E |
| 11 | Tornea | Alatornion kirkko | Tornio | 65°49′48″N, 24°9′26″E |
| 12 | Puolakka | Oravivuori | Jyväskylä, Korpilahti | 61°55′36″N, 25°32′1″E |
| 13 | Porlom II | Tornikallio | Lapinjärvi, Porlammi | 60°42′17″N, 26°0′12″E |
| 14 | Svartvira | Mustaviiri | Pyhtää, Suomenlahden kansallispuisto | 60°16′35″N, 26°36′12″E |
Struven ketjun suojellut pisteet muissa maissa

Unescon kohdeluettelon listaamat muualla kuin Suomessa sijaitsevat suojellut pisteet sijaintitietoineen:
Struven ketjun suojellut pisteet muissa maissa > Norja

”Fuglenaes” Fuglenesissa Hammerfestissa
”Lille-Reipas” Lille-Raippaalla Alattiossa
”Lohdizhjokki” Lodikenissa Kautokeinossa
”Bäljatz-vaara” Bealjasvarrilla Kautokeinossa
Struven ketjun suojellut pisteet muissa maissa > Ruotsi

”Pajtas-vaara” Tynnyrilaella Kiirunassa
”Kerrojupukka” Jupukassa Pajalassa
”Pullinki” Ylitorniolla
”Perra-vaara” Perävaarassa Haaparannalla
Struven ketjun suojellut pisteet muissa maissa > Venäjä

Molemmat Venäjän pisteet sijaitsevat Suursaarella:
”Mäkipäällys” (Мякипяллюс) Mäkiinpäällyksellä
"Gogland "Z"" (гогланд ”Z”) eli гогланд Точка "Z” Majakallion itäpuolella
Struven ketjun suojellut pisteet muissa maissa > Viro

”Woibifer” Võiveressä Väike-Maarjan kunnassa Rakverestä etelään (59°03′28″N, 26°20′16″E)
”Katko” Simunassa Väike-Maarjan kunnassa (59°02′54″N, 26°24′51″E)
”Dorpat” Tarton tähtitornissa Tartossa (58°22′43.64″N, 26°43′12.61″E)
Struven ketjun suojellut pisteet muissa maissa > Latvia

”Sestu-Kalns” Ziestussa Sausnejassa
”Jacobstadt” Jekabpilsissä
Struven ketjun suojellut pisteet muissa maissa > Liettua

”Karischki” Gireišiaissa Panemunėlisissa
”Meschkanzi” Meškonysissä Nemenčinėssä
”Beresnäki” Paliepiukaissa Nemėžisissä
| Struven nimi | toinen nimi | nykyinen karttanimi | kunta | pl | ip | museo- kohde | Nro |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Chanuschischki | Ganusiski |  |  | 56°08'46  | 25°31'48  | ei | 144. |
| Poncdcli | Pandelis |  |  | 56°01'43  | 25°12'26  | ei | 145. |
| Jakschti | Jokšiai |  |  | 55°55'55  | 25°08'47  | ei | 146. |
| Martinschuni | Gircišiai |  |  | 55°54'09  | 25°26'12  | ei | 147. |
| Kindcrti | Kindcriai |  |  | 55°46'27  | 25°06'30  | ei | 148. |
| Lipsk | Kuzmiskiš |  |  | 55°32'22  | 25°23'46  | ei | 149. |
| Stworänzi | Storiai |  |  | 55°19'19  | 25°08'60  | ei | 150. |
| Tschiwili | Civyliai |  |  | 55°19'06  | 25°28'13  | ei | 151. |
Struven ketjun suojellut pisteet muissa maissa > Valko-Venäjä

”Tupischki” Tupishkissa Ašmjanyssa (koordinaatit: 54°17′30″N, 26°02′43″E)
”Lopati” Lopatyssa Zelvassa (koordinaatit: 53°33′38″N, 24°52′11″E)
”Ossownitza” eli Osovnitsa (ven. Осовница) Ivanavassa (Ivanovo, koordinaatit: 52°17′22″N, 25°38′58″E)
”Tchekutsk” eli Štšekotsk (ven. Щекотск) Ivanavassa (Ivanovo, koordinaatit: 52°12′28″N, 25°33′23″E)
”Leskowitschi” eli Ljaskovitši (ven. Лясковичи) Ivanavassa (Ivanovo, koordinaatit: 52°09′39″N, 25°34′17″E)
Struven ketjun suojellut pisteet muissa maissa > Moldova

”Rudy” Rudissa
Struven ketjun suojellut pisteet muissa maissa > Ukraina

”Katerinowka” Antonivkassa Hmelnytskyin alueella
”Felschtin” Hvardiiskessa Hmelnytskyin alueella
”Baranowka” Baranivkassa Hmelnytskyin alueella
”Staro-Nekrassowka” Stara Nekrasivkassa Nekrasivkassa Odessan alueella
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Struven ketju Wikimedia Commonsissa
Juhani Kakkuri: Venäläis-skandinaavinen astemittaus, Maankäyttö.fi</ref>
Wikivoyage Struve_Geodetic_Arc, jossa on kohteiden koordinaatit
Struven ketjun esittely Opetusministeriön sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Struve Geodetic Arc  kulttuuriministeri Tanja Karpelan allekirjoittama 10 maan yhteishakemus ja kohteen kuvaus, linkki dokumenttiin (294 pages, pdf-file, about 21 MB) (englanniksi)
Struven ketjua juhlistava valkovenäläinen postimerkki 2007 (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Suomen seitsemän maailmanperintökohdetta
Apu.fi: Litistynyttä palloa mittaamassa
| n k Unescon maailmanperintökohteet Suomessa |
| --- | --- | --- |
|  Suomi |  Korkearannikko – Merenkurkun saaristo  Petäjäveden vanha kirkko  Sammallahdenmäen pronssikautinen röykkiöalue  Struven ketju Aavasaksa  Alatornion kirkko  Mustaviiri  Oravivuori  Stuorrahanoaivi  Tornikallio  Suomenlinna  Vanha Rauma  Verlan puuhiomo ja pahvitehdas  |  |
| n k Unescon maailmanperintökohteet Venäjällä |
| --- | --- | --- |
| Keskinen |  Jaroslavlin historiallinen keskusta  Kolomenskojen Kristuksen taivaaseenastumisen kirkko  Moskovan Kreml ja Punainen tori  Novodevitšin nunnaluostari  Troitse-Sergijevin luostari  Vladimirin ja Suzdalin valkoiset monumentit  |  |
| Kaukoitä |  Baikaljärvi  Daurian maisemat1  Kamtšatkan tulivuoret  Keskinen Sikhote-Alin  Lenan kansallispuisto  Wrangelinsaari  |  |
| Pohjois-Kaukasia |  Derbentin monumentit  |  |
| Luoteinen |  Ferapontovin luostari  Kiži  Komin aarniometsät  Kuurinkynnäs2  Novgorodin historialliset monumentit  Pietari Pietarhovin, Puškinin, Pauluskoin (Pavlovsk), Hatsinan, Strelnan, Kronstadtin, Oranienbaumin ja Pähkinälinnan kanssa  Pihkovan arkkitehtikoulun kirkot  Solovetskin luostari  Struven ketju3  |  |
| Siperia |  Altain kultavuoret  Baikaljärvi  Putoranan laakio  Uvs Nuurin syvänne1  |  |
| Eteläinen |  Läntinen Kaukasus  |  |
| Volga |  Bulgar  Kazanin Kreml  Svijažskin katedraali  |  |
1Yhdessä Mongolian kanssa. 2Yhdessä Liettuan kanssa. 3Yhdeksän muun maan kanssa.
Unescon maailmanperintökohteet Ruotsissa
Birka ja Hovgården
Drottningholmin linna-alue
Engelsbergin ruukki
Etelä-Öölannin viljelyseutu
Falunin ja Stora Kopparbergetin teollisuusalue
Gammelstadin kirkkokylä
Grimetonin radioasema
Hälsinglandin koristellut maatalot
Höga kusten
Karlskronan sotilaskaupunki
Laponia
Skogskyrkogården
Struven ketju
Tanumin kalliopiirrokset
Visbyn hansakaupunki
Unescon maailmanperintökohteet Norjassa
Alattion kalliokuvat
Bryggen
Geirangerinvuono
Nærøyfjorden
Røros
Struven ketju
Urnesin sauvakirkko
Vega
Hammarlandin seurakunta

Hammarlandin kirkko.
Hammarlandin seurakunta (ruots. Hammarlands församling)  on Porvoon hiippakunnan Ahvenanmaan rovastikuntaan kuuluva ruotsinkielinen Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Sen jäseniä ovat kaikki Hammarlandissa kirjoilla olevat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon jäsenet. Sen kirkkona toimii Hammarlandin kirkko.
Aiheesta muualla

Kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Ahvenanmaan rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Brändö-Kumlinge  Eckerö-Hammarland  Eteläinen saaristo  Jomala  Lemland-Lumparland  Mariehamn  Pohjois-Ahvenanmaa  Saltvik  |  |
| Entiset seurakunnat |  Brändö  Eckerö  Finström  Finström-Geta  Föglö  Hammarland  Kumlinge  Kökar  Lemland  Lumparland  Sottunga  Sund  Sund-Vårdö  Vårdö  |  |
Porvoon hiippakunta
Jan Salmén

Jan Salmén (s. 29. maaliskuuta 1952) on Ahvenanmaan keskustan poliitikko. Hän on istunut maakuntapäivien jäsenenä vuodesta 2007 vuoteen 2011, jolloin hän putosi. Hän on varsinaiselta ammatiltaan maanviljelijä ja asuu Saltvikissä.
Aiheesta muualla

Profiili maakuntapäivien sivuilla[vanhentunut linkki] (ruotsiksi)
Myskihärkä

| Myskihärkä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Vuohet Caprinae
Suku::  Myskihärät Ovibos  de Blainville, 1816
Laji::  moschatus
Kaksiosainen nimi
 Ovibos moschatus  (Zimmermann, 1780) 
Synonyymit
 Bos moschatus Zimmermann, 1780 
 Myskihärän levinneisyys, punaisella luontainen levinneisyys ja sinisellä alueet joille lajia istutettiin 1900-luvun aikana: osa istutuksista ei kuitenkaan onnistunut vaan uusi populaatio hävisi pian mm. Huippuvuorilta
Katso myös
   Myskihärkä Wikispeciesissä   Myskihärkä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Myskihärkä (Ovibos moschatus) on erittäin kylmällä tundralla elävä biisonia muistuttava vuohieläinlaji. Se syö lähinnä ruohomaisia kasveja, mutta myös monenlaisia muita tundran kasveja, kuten puiden lehtiä ja jäkälää.
Myskihärän sarvet ovat lyhyehköt ja käyrät, jalat ovat lyhyet ja ruho vankka. Eläimellä on erittäin paksu turkki, jonka avulla se suojautuu kylmältä. Myskihärän nimi on sikäli harhaanjohtava, ettei sillä ole lainkaan myskirauhasia. Myskihärän kiima-aikainen hyvin voimakas tuoksu tulee todellisuudessa virtsasta.
Luonnonvaraisena näitä nautoja muistuttavia, mutta lumivuohelle sukua olevia eläimiä elää Kanadan ja Grönlannin arktisilla alueilla. Myskihärkiä on vaihtelevalla menestyksellä istutettu lisäksi muun muassa pohjoiseen Siperiaan ja jopa Ruotsin ja Norjan tuntureille.
Luokittelu

Myskihärkä on Ovibos-sukunsa ainoa elossa oleva laji.  Se ei ole sukua varsinaisille ”härkäeläimille” eli nautojen alaheimolle (Bovinae), kuten jakille, naudalle, visentille ja biisonille. Myskihärän lähimpiä sukulaisia sen sijaan lienevät vuohien alaheimoon (Caprinae) kuuluvista eläimistä sumatranserovi (Capricornis sumatraensis) ja goraalit (Nemorhaedus goral), amerikanlammas, lumivuohi ja takini (Budorcas taxicolor).
Tuntomerkit

Myskihärkä on kooltaan pienen lehmän kokoinen – sen ruumis on runsaat kaksi metriä pitkä, häntä 10 senttimetriä, ja säkäkorkeus vajaat 1,5 metriä. Myskihärät painavat 200–350 kilogrammaa. Sonni on lehmää painavampi, ja se voi painaa suurimmillaan jopa 600 kilogrammaa.
Niin sonnilla kuin lehmälläkin on kärjestään hyvin terävät, tyvestään kypärämäiset sarvet, jotka taipuvat sivuille ja eteenpäin.
Myskihärkä pystyy levittämään sorkkansa niin ettei uppoa helposti lumeen.
Myskihärän turkki on 10–16 cm paksu, pohjaosastaan hyvin tuuhea karvakerros. Turkki suojaa eläintä kylmältä, lumimyrskyiltä, sääskiltä ja pedoilta. Myskihärän turkki on luultavasti pidempi kuin millään muulla eläimellä.
Pohjavilla on harmaata ja hyvin tiuhaa. Peitinkarva on tuuheaa ja tummanruskeaa, ja se riippuu myskihärän yllä puolen metrin mittaisena mattona kuin loimi. Hartioiden turkki on harjasmainen, ja selässä on satulan muotoinen vaalea osa. Jalat ovat vaaleat ja ohuet.
Myskihärkä vaihtaa turkkinsa hitaasti ja pitää kesäturkkia vain pari kuukautta. Talvikarva irtoaa keväällä suurina tukkoina, jotka voivat roikkua eläimestä muutaman päivän ajan. Yhdestä myskihärästä voidaan kerätä vuodessa noin kolme kilogrammaa erittäin lämmintä  ja arvokasta villaa.
Elintavat

Myskihärät elävät yleensä suunnilleen samoilla seuduilla ympäri vuoden eivätkä vaella monien muiden arktisten eläinten, esimerkiksi peurojen tavoin. Yleensä myskihärät liikkuvat pieninä 10–30 eläimen laumoina, mutta joskus laumassa voi olla jopa 400 eläintä. Tyypillisessä myskihärkälaumassa voi olla esimerkiksi koiras, 2–4 naarasta ja yleensä 8, jopa 20 kiliä. Vanha myskihärkäuros saattaa liikuskella yksin. Myskihärkä elää luonnossa korkeintaan 20-vuotiaaksi. Kesällä laumat ovat pienempiä muun muassa sen takia, että silloin parittelukumppaneista raivokkaasti keskenään taistelevat urokset ajavat kilpailevat myskihärät laumasta pois. Myskihärkäurosten tappelut naaraista ovat eläinmaailman rajuimpia ja voivat joskus johtaa toisen osapuolen kuolemaan.
Myskihärät puolustautuvat susia vastaan asettumalla kehään sarvet tanassa ulospäin. ja voivat talloa hyökkääjät sorkillaan kuoliaaksi.
Todella vaarallisia myskihärille ovat napasusi, ruskeakarhu, jääkarhu ja ihminen. Myskihärkä itse voi olla ihmiselle vaarallinen.
Ääntely

Myskihärkä on melko hiljainen eläin. Se ääntelee samantapaisesti kuin nauta. Sonni saattaa möristä kiima-aikaan. Vanhan sonnin ääni on matalampi kuin nuoren sonnin, ja muistuttaa leijonan ääntä. Vihollisiaan myskihärkä uhkaa tuhisemalla. Emästään eksynyt kili määkii. Taistelevien sonnien yhteen kalahtavista kalloista kuuluu ontto kumahdus satojen metrien päähän.
Lisääntyminen

Myskihärkä synnyttää ensimmäisen kilinsä jo kolmi- tai nelivuotiaana, joskus ehkä jopa kaksivuotiaana. Naaras synnyttää yleensä joka vuosi. Se on kiimassa elo–syyskuussa. Kantoaika on noin 250 päivää, ja kili tai joskus kaksoset syntyvät huhtikuun lopun ja kesäkuun alun välillä. Vastasyntynyt kili painaa noin 8 kilogrammaa. Sen turkki on tummempi kuin aikuisella. Kili imee puolen vuoden ajan ja kulkee emänsä kanssa siihen asti, kunnes se saa uuden kilin seuraavana vuonna. Myskihärkä lisääntyy Pohjolassa tehokkaammin kuin alkuperäisellä kotiseudullaan Itä-Grönlannissa.
Ravinto

Myskihärkä pyrkii laiduntamaan aina siellä, mistä ravinnon parhaiten saa, ja eläin käyttää saamansa ravinnon säästeliäästi liikkumalla talvella vain tarpeen mukaan sekä polttamalla rasvakerrokseen varastoitunutta ravintoa. Myskihärän suuri massa pituuteen nähden säästää eläintä energiahukalta ja liialta veden haihdutukseltakin.
Myskihärkä syö molempina vuodenaikoina eniten saroja, ja kesällä sen lisäksi lähinnä pajun lehtiä. Talvella myskihärkä syö usein pajua. Eläin laihtuu talvella huomattavasti. Se kaivaa talvella ravintonsa lumen alta. Myskihärkä tarvitsee ravintoa noin kilon verran jokaista 45 painokiloaan kohden päivässä.
Päin vastoin kuin peura, myskihärkä elää talvella kylmällä tuulisella alueella ja kesällä mahdollisuuksien mukaan lämpimässä jokilaaksossa. Myskihärät laiduntavat talvella tuulenpieksämällä vähälumisella alueella puurajan yllä, ja kesällä koivumetsässä ja kylmemmässä ylemmässä havumetsässä.
Eläin karttaa lumisina aikoina alueita, joilla lumen syvyys on yli 30 cm. Myskihärät voivat kaivaa ravintoa etsiessään hyvinkin suuria alueita sorkillaan ja sarvillaan lumettomiksi, ja puolustaa vihaisesti näitä lumettomia ravintoalueitaan.
Kesällä myskihärkä syö laaksoissa heinää, ruohoa, saraa, sammalta, lehtiä ja pieniä pensaita. Myskihärän ravintoa on mm. kivirikko, väinönputki ja pohjansinivalvatti sekä koivun, vaivaiskoivun ja pajun oksat ja lehdet. Talvella ravintoon kuuluu jäätynyttä ja kuivunutta kesän kasvillisuutta, sammalia, jäkäliä, varpuja, vaivaiskoivua, pajua, juuria sekä heiniä ja saroja. Runsasravintoisilla paikoilla myskihärkä suosii runsasravinteisia mehikasveja. Erityisen rehevä kasvillisuus on kesällä puronvarsien pajukoissa. Varsinkin kasvukauden alun kasvillisuus on hyvin ravinteikasta.
Ekologia

Kanadan Banksinsaarella on raportoitu elävän noin 1,1–3 myskihärkää neliökilometriä kohden, koska Kanadan arktisten saarten tundra on yleensä hyvin niukkatuottoinen. Myskihärät elävät yleensä ylä-arktisella tundralla matalilla alamaan "keitailla", joissa kasvipeite kattaa noin puolet maapinta-alasta. Ne myös liikkuvat Ellesmeren saarella vuodenaikojen mukaan ravinnon perässä.
Devonin saarella myskihärkiä elää tiheässä esimerkiksi Truelove Lowlandsin märkäsaraniityillä, jossa myskihärkien biomassa on kesällä 300–400 kg/km². Talvella ja keväällä myskihärät ovat alueelta poissa.
Devonin saaren myskihärät syövät saaren vuotuisesta biomassatuotannosta vain 1–2 %, mikä on saman verran kuin suuren kasvinsyöjät yleensä Taimyrin niemimaalla. Tämä on kuitenkin 15–20 % joidenkin myskihärän suosimien niittyjen vuotuisesta biomassatuotannosta. Toisaalta talvella myskihärät söivät Devonin saaren tutkitun alueen tuotannosta 15 %, mikä on kymmenen kertaa enemmän kuin kesällä. Myskihärät syövät eniten tietyiltä niityiltä. Ellesmeren saarella myskihärät viettävät 83 % ajastaan niityillä, joiden ala on 31 % tutkitusta alasta. Myskihärät syövät näiltä alueilta 48 % maan pinnalla olevista kasvinosista. Myskihärkien laiduntaminen myös suosii tiettyjä laiduntamista kestäviä lajeja, esimerkiksi Carex stans -saralajia verrattuna muun muassa Carex membranacea -saraan ja luhtavillaan (Eriophorum angustifolium). Carex stans -saran massasta on suurempi osa maan alla: niillä on pidemmät ja muodoltaan vaihtelevammat maavarret. Samoin Oxytropis viscida -keulankärkilaji pieneni myskihärän laiduntamisen takia.