stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elämäkerrallinen kirjallisuudentutkimus
Historiaa

Kirjallisuudentutkimus eriytyi omaksi tieteenalakseen 1800-luvulla, ja elämäkerrallinen eli biografinen menetelmä on ollut siinä mukana lähes alusta asti. Elämäkerrallista kirjallisuudentutkimusta voidaan pitää 1800-luvulla vallinneen ajatustavan, positivismin, jälkeläisenä. Positivismin mukaan tärkeää ja huomioon otettavaa ovat ainoastaan havaittavat tosiasiat. Ranskalainen filosofi Hippolyte Taine sovelsi positivismin periaatteita kirjallisuudentutkimukseen teoksessaan Histoire de la littérature anglaise (1863). Tainen ajatuksista syntyi vähitellen positivistinen biografismi.
Positivismin mukaisesti Taine katsoi, että ainoastaan näkyvä ja aineellinen sopi tarkastelun kohteeksi. Kirjallisuudentutkimuksessa tämä johtaa siihen, että tutkijoiden tulee pyrkiä tuntemaan kirjailijoiden sielu ja siihen vaikuttaneet olosuhteet. Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että tutkijan on selvitettävä kaikki mahdolliset tosiasiat kirjailijasta ja hänen ympäristöstään. Elämäkerrallinen kirjallisuudentutkimus perustuu kuitenkin myös käsitykseen siitä, että kirjailija on aina luova poikkeusyksilö. Tällöin biografistinen menetelmä juontuu yhtä aikaa sekä empirismistä että idealismista, mikä tekee siitä sisäisesti ristiriitaisen.
Laajemmin tunnetuksi elämäkerrallisen kirjallisuudentutkimuksen teki Wilhelm Scherer. Hän myös siirsi tutkimuksen painopistettä kohti kirjailijan psykologiaa. Hänen mukaansa teoksen syntyyn vaikuttavat kirjailijan sukuperintö, oppisivistys ja elämänkokemus. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa psykologia sai entistä enemmän painoarvoa. Se näytti ratkaisevan empirismin ja idealismin välisen ristiriidan. Tainen ajatukset ulkopuolisista seikoista jäivät syrjään: kirjailija ja hänen mielensä riittivät tutkimuksen kohteeksi. Näihin aikoihin vakiintui ajatus, jonka mukaan kirjallisuus on kirjailijan yksilöllistä itseilmaisua ja näin ollen aina jotenkin elämäkerrallista. Tämän ajatuksen mukaan teokset ovat vain välineitä päästä tutustumaan kirjailijaan ja hänen persoonallisuuteensa.
Biografinen kirjallisuudentutkimus on kohdannut ankaraa arvostelua 1960-luvulta lähtien. Sen vastapainoksi on syntynyt suuntia, jotka hylkäävät kirjailijan kokonaan. On kuitenkin myös muita suuntauksia, jotka ottavat huomioon kirjailijan ja tekijyyden esimerkiksi elämäkerrallisen tiedon valossa.
Yleistä elämäkerrallisesta kirjallisuudentutkimuksesta

Biografinen kirjallisuudentutkimus on pohjautunut ajatukseen, että kirjailija on poikkeusyksilö, joka pystyy tavoittamaan jotain sellaista, mitä tavalliset ihmiset eivät. Parhaimmillaan kirjailija pystyy paljastamaan kansan sielun ominaisuudet. Tämän takia kirjallisuuden merkitys palautuu kirjailijaan ja hänen elämäänsä. Elämäkerrallisessa kirjallisuudentutkimuksessa kaunokirjallisia teoksia selitetäänkin kirjailijan elämänvaiheiden ja hänen persoonallisuutensa kautta.
Toinen puoli elämäkerrallista kirjallisuudentutkimusta on taas se, että kaunokirjallisia teoksia käytetään kirjailijan persoonan selvittämiseen. Tämä on kuitenkin väittelyn alla. Kysymys kuuluukin: mihin tutkimustyö on kohdistettava, itse kaunokirjallisiin teoksiin vai myös niiden synnyinolosuhteisiin? Jälkimmäisessä vaihtoehdossa väittelyn kohteena on lisäksi se, kuinka paljon painoarvoa on annettava kirjailijan henkilökohtaisisille olosuhteille.
Yleistä elämäkerrallisesta kirjallisuudentutkimuksesta > Elämäkerrallisen kirjallisuudentutkimuksen alasuuntaukset

Elämäkerrallinen kirjallisuudentutkimus voidaan myös jakaa kolmeen eri asioita painottavaan suuntaukseen. Positivistinen biografismi näkee kaunokirjallisen teoksen historiallisen taustan ja olosuhteiden kautta. Siinä päämäärä on teoksen ulkopuolella, toisin kuin strukturalistisessa biografiassa, jossa ne ovat teoksensisäisiä tai teostenvälisiä. Strukturalistinen biografismi näkee tekijän vain yhtenä mahdollisena subtekstinä, johon teoksella voi olla kytkentöjä. Nämä molemmat suuntaukset kuitenkin pyrkivät periaatteessa yleistyksiin.
Kolmas suuntauksista on psykologinen biografismi, joka pyrkii tutkimaan kirjailijan mieltä. Siinä teos ja tekijä sidotaan erottamattomaksi kokonaisuudeksi, jota ei voi palauttaa taustan tosiasioihin. Kuten strukturalistinenkin elämäkerta, se erottaa tutkimuskohteensa sen historiallisesta taustasta.
Elämäkerta tutkimuksissa

Suhtautumisessa elämäkerralliseen kirjallisuudentutkimukseen on nähtävissä kaksi ääriasennetta. Toiset kieltävät kaunokirjallisuuden elämäkerrallisena lähteenä ehdottomasti, kun taas toinen ääripää on niin sanottu hyväuskoisuus, joka sallii teoksen ja kirjailijan täyden samaistamisen. Harva tutkija kuitenkaan edustaa kumpaakaan ääripäätä, vaikkakin suurta vaihtelua käytetyissä menetelmissä esiintyykin.
Kaikista jyrkin ratkaisu pitää teos ja kirjailija kokonaan erillään karsisi varmasti väärien johtopäätösten mahdollisuuden, mutta samalla voitaisiin menettää kiintoisia tulkintoja. Nykyään näin jyrkkää ratkaisua ei juurikaan käytetä, mutta johtopäätöksiä ei myöskään tehdä suin päin. Useimmiten tuotannosta etsitään vahvistusta sille, mikä jo tiedetään uuden informaation sijaan.
Jyrki Nummi esittelee artikkelissaan Alussa oli tekijä (1988) erilaisia elämäkerrallisia menetelmiä käyttäen kolmea suomalaista tutkielmaa esimerkkeinä. Pentti Lylyn tutkielma Otto Mannisen Musa Lapidaria ja sen kaksi muusaa (1960) edustaa tosiasiapohjaista elämäkertaa. Tutkimuksessaan Lyly pyrkii samalla osoittamaan elämäkerrallisen tutkimuksen hyödyllisyyttä. Hän ottaa lähtökohdakseen runon luomisajankohdan ja sen julkaisemattoman version. Positivistisen biografian mukaisesti aikaisemmat tosiasiat johtavat myöhempien syntyyn, mikä taas tarkoittaa Lylyn tutkielman kohdalla sitä, että se rakentuu henkilöhistoriallisten seikkojen etsimisestä, tutkimuksellisten oletusten luomisesta ja niiden todistamisesta.
Psykologista elämäkertaa Nummen artikkelissa edustaa Maunu Niinistön Elämä ja runous (1976). Psykologisen elämäkertatutkijan ensisijainen kiinnostuksen kohde on taiteilijan henkilö luomishetkellä ja näin ollen yksittäisen kokemuksen alkuperä. Niinistön tutkielmassa tämä kokemus dokumentoidaan tarkoin päivämäärin elämäkerrallisin tiedoin. Tässä tarkastelussa runon merkitys sitoutuu kirjailijan alkuelämykseen ja sen arvo kyseisen elämyksen aitouteen.
Kolmantena Nummi esittelee Maria-Liisa Nevalan tutkimuksen Ilmari Kianto. Anarkisti ja ihmisyyden puolustaja (1986). Tämän tutkimuksen ajatukset perustuvat pitkälti strukturalistisiin periaatteisiin. Strukturalisteilla suhtautuminen tekijään on olennaisesti erilainen kun perinteisemmissä elämäkerrallisissa kirjallisuudentutkimuksissa. Tekijä ei ole enää historiallinen olento, joka elää teostensa takana, vaan jotain, joka on olemassa itse teoksissa. Strukturalisteilla pääpaino onkin teoksissa itsessään.
Kaunokirjallisuus lähdeaineistona > Syitä pitää kaunokirjallisuutta lähteenä

Elämäkerrallisen kirjallisuudentutkimuksen eräs piirre käyttää kaunokirjallisuutta lähdeaineistona selvittäessään kirjailijan persoonallisuutta. Perusteluita tälle on muutamia. Selkeä ja helposti havaittava syy voi olla se, että kaunokirjallinen teos voi olla hyvinkin yhtenevä muista lähteistä saatujen tietojen kanssa. Selkeäksi tapauksen tekee myös, jos kirjailija itse toteaa jonkun teoksensa olevan omaelämäkerrallinen.
Vaikeammin määriteltävä ja tulkinnasta riippuva peruste taas on se, että kirjailijan tuotannossa esiintyy toistuvasti sama motiivi, tai jos motiivi on kuvattu erityisen painokkaasti. Joskus kirjailija myös tuntuu sanovan enemmän kuin itse on tiedostanut.
Kaunokirjallisuus lähdeaineistona > Ongelmakohdat

Vaikka kirjailija usein käyttääkin oman elämänsä aineistoa teoksissaan, hän muotoilee sen uudelleen, korostaa sitä ja ehkä lisäilee jotain, mikä ei ole hänen omia kokemuksiaan. Tämä tekee vaaralliseksi tehdä suoria johtopäätöksiä teoksen ja kirjailijan oman elämän välillä, sillä eihän ole kovin helppo päätellä, mikä on kirjailijan omaa kokemusta ja mikä muualta haettua.
Vaikka kirjailija sanoisikin itse teoksen olevan omaelämäkerrallinen, se ei silti tee siitä täysin luotettavaa tietolähdettä. Omaelämäkerrallistakin teosta tehdessään kirjailija pyrkii luomaan ehyen taideteoksen. Jo se, että teos on taiteellisesti hahmotettu, saa aikaan sen, että se ei enää ole suoraa henkilökohtaista ilmaisua.
Toisaalta teksti voi antaa virheellistä tietoa historiallisista henkilöistä tai väärän kuvan kirjailijan elämän kulusta, mutta se voi antaa erittäin pätevää tietoa siitä, miten kirjailija itse on kokenut jotain, esimerkiksi menestymisen paineet. Samoin toistuva motiivi kirjailijan teoksissa antaa epäilemättä tietoa hänen mielenliikkeidensä yhdestä puolesta, mutta ulkoisesta elämästä se ei välttämättä kerro mitään.
Elämäkerrallinen kirjallisuudentutkimus Suomessa

Elämäkerrallinen kirjallisuudentutkimus suuntauksena levisi Suomeen 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Suomessa tämän alan klassikoksi on noussut Viljo Tarkiaisen tutkimus Aleksis Kivi (1915), joka sisältää lähes kaikki mahdolliset tosiasiat Aleksis Kivestä, mutta välttelee vielä psykologista pohdintaa. Elämäkerrallinen kirjallisuudentutkimus pysyi Suomessa kirjallisuudentutkimuksen johtavana suuntana yli puoli vuosisataa. Suomessa koettiin luonnolliseksi tavaksi lähestyä kirjallisuutta. Tämä saattaa johtua siitäkin, että Suomessa elämäkerrallinen kirjallisuudentutkimus liittyy läheisesti kirjallisuudentutkimuksen eriytymiseen omaksi alakseen.
H’adžybein piiri

| H’adžybein piiri Хаджибейський район |
| --- | --- |
 H’adžybein piirin sijainti Odessan länsiosassa.
Valtio:  Ukraina
Alue:  Odessan alue
Piiri:  Odessan piiri
Kaupunki:  Odessa
Perustettu:  1977 (2003)
Pinta-ala  ():  89,7 km²
Väkiluku (2014)  (arvio):  246 650
H’adžybein piiri (ukr. Хаджибейський район, H’adžybeiskyi raion) on yksi Ukrainan suurkaupunki Odessan neljästä hallinnollisesta alueesta (kaupunkipiiristä). Odessan länsiosaan sijoittuvan kaupunkipiirin pinta-ala on 89,7 neliökilometriä. Piirin väkiluku oli noin 246 650 (2014).
H’adžybein piiri on perustettu vuonna 1977, alkujaan nimellä Malynovskyin piiri (ukr. Малиновський район, Malynovskyi raion), odessalaissyntyisen marsalkka Rodion Malinovskin (ukr. Родіон Малиновський, Rodion Malynovskyi) mukaan. Nykyinen Odessan kaupungin jako neljään piiriin ja näiden piirien rajat ovat olleet voimassa vuoden 2003 alusta. Tuolloin rajaukseltaan uudistunut Malynovskyin piiri muodostettiin aiemmasta Malynovskyin piiristä sekä osista entisiä Illitšivskyin (Іллічівський), Kiovan ja Keskustan (Центральний) piirejä.
Toukokuussa 2023 piirin nimeksi vaihdettiin H’adžybein piiri. H’adžybei (ukr. Хаджибей) tai Katšybei (ukr. Качибей) on historiallisen, nykyisen Odessan keskustan paikalla 1300-luvulta lähtien sijainneen asutuksen, sataman ja näiden suojaksi rakennetun rannikkolinnoituksen nimi.
Odessan länsiosat kattavassa H’adžybein piirissä sijaitsevat muun muassa:
Odessan kansainvälinen lentoasema
Ukrainan rautateiden seisakkeet: Odesa-Mala
(kesken)
Odessan kansainvälinen lentoasema (kuva 1/2022).
Odessa-Mala, rautatien seisake.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta H’adžybein piiri Wikimedia Commonsissa
H’adžybein piirin rajat Open Street Map -kartalla (OSM) (ukrainaksi) (openstreetmap.org)
H’adžybein piirin hallinto (Хаджибейская районная администрация) (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi) (omr.gov.ua)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: uk:Хаджибейський район
Käännös suomeksi
Pisotšyn

| Pisotšyn (Пісочин) |
| --- | --- |
 Panoraamakuva Pisotšyninstä.
 lippu:  vaakuna
 Pisotšyn
 Koordinaatit: 49.9553°N, 36.0950°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Harkovan alue
Piiri:  Harkovan piiri
Kaupunkityyppiseksi taajamaksi:  1938
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkityyppinen taajama
Väkiluku (2021):  23 616
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pisotšyn (ukr. Пісочин; ven. Песочин, Pesotšin) on kaupunkityyppinen taajama Ukrainan Harkovan alueen Harkovan piirissä. Taajaman väkiluvuksi arvioitiin 23 616 (1.1.2021). Heinäkuun 2020 aluehallinnollisen uudistuksen yhteydessä siitä tuli osa 1 745 734 asukkaan (2021) Harkovan piiriä. Vuonna 1990 taajaman väkiluku oli non 11 700.
Pisotšyn sijaitsee Donetsin vesistöön kuuluvan Udyjoen varrella, noin 11 kilometriä aluekeskus Harkovan keskustasta länteen. Pisotšyn on käytännössä kasvanut osaksi Harkovan suurkaupunkialuetta. Eurooppatiet E 40 ja E 105 kulkevat taajaman halki; taajamassa on myös rautatieasema. Taajaman pohjoispuolella Udojoen varrella sijaitsee Harkovan seudun TETs-5-lämpövoimalaitos. Tammikuun keskilämpötila on -7,4 ja heinäkuun +20,5 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 528 millimetriä.
Paikkakunta mainitaan asiakirjoissa vuonna 1732. Kaupunkityyppisen taajaman aseman se sai 1939. Hyökkäyssodassa (2022–) Venäjä ampui taajamaan tykistöammuksia esimerkiksi huhtikuussa 2022 tuhoa aiheuttaen ja siviilejä surmaten.
Pyhän Vasilin kirkko Pisotšynissä.
Harkovan TETs-5-lämpövoimalaitos näkyy taajaman pohjoislaidalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pisotšyn Wikimedia Commonsissa
Satuaapinen

| Satuaapinen |
| --- | --- |

Kirjailija:  Aale Tynni
Kuvittaja:  Maija Karma
Kieli:  suomi
Genre:  aapinen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1955
Sivumäärä:  61
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Satuaapinen on vuonna 1955 julkaistu Aale Tynnin kirjoittama aapinen, jonka on kuvittanut Maija Karma. Se on yhdessä vuotta myöhemmin ilmestyneen Kultaisen aapisen kanssa Tynnin suosituin teos, josta on otettu 16 painosta ja myyty yli 300 000 kappaletta.
Satuaapinen syntyi Aale Tynnin aviomiehen akateemikko Martti Haavion aloitteesta, kun hän pyysi Tynniä laatimaan lukemaan opetteleville lapsille tarkoitetun aapiskirjan. Sen esikuvana oli Ruotsissa vuonna 1948 julkaistu aapinen Nu ska vi läsa. Satuaapinen sisältää Tynnin runoja, jotka vaikeutuvat alun tavausharjoituksista kirjan loppua kohden. Kuvituksen lisäksi tekstin lomassa on myös pieniä tehtäviä. Teos oli pohjana vuotta myöhemmin julkaistulle Kultaiselle aapiselle, joka muokattiin myös koulukäyttöön sopivaksi Haavion ja kouluneuvos Aleksanteri Hinkkasen avustuksella. Lisäksi samaan sarjaan kuuluvat vielä Tynnin ja Haavion yhdessä laatimat Kultainen lukukirja (1957), Kultaiset aapissadut (1959) ja Kultainen kotiseutu (1960). Kaikkien kuvituksesta vastasi Maija Karma.
Kirja sisältää myös tunnetun, nykyään epäkorrektina pidetyn värssyn ”Neekeri pesee kasvojaan, muttei valkene ollenkaan”, jonka kuvituksena on kasvojaan pesemään kumartunut alkuasukasnainen.
Pioneer 3

| Pioneer 3 |
| --- | --- |

Organisaatio:  Nasa
Valmistaja:  Jet Propulsion Laboratory
Tehtävätyyppi:  Kuun ohilento
Kohde:  Kuu
Laukaisu:  6. joulukuuta 1958 klo 5.45 UTC Cape Canaveral Air Force Station Lauch Complex 5
Laukaisualus:  Juno II
Massa:  5,87 kg
Pioneer 3 oli Nasan kuuluotain, joka laukaistiin 6. joulukuuta 1958 kello 05.45 UTC. Sen laukaisi ABMA ja NASA Juno II -raketilla. Luotaimen valmisti JPL. Aluksen oli tarkoitus mennä Kuun ohi Auringon kiertoradalle, mutta se pääsi ainoastaan 102 360 kilometrin korkeudelle ennen kuin se paloi ilmakehässä Afrikan yläpuolella seuraavana päivänä, 7. joulukuuta. Kuitenkin Pioneer 3 lähetti tärkeää dataa Van Allenin vyöhykkeestä, joka ympäröi Maata.
Kuvia

Pioneer 3:n laukaisu
Pioneer 3:a valmistellaan Juno II:n kärkeen asennukseen.
Pioneer 3:n vaiheet sekä poikkileikkauskuva luotaimesta. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Pioneer 3: JPL’s First Moonshot Attempt
NSSDCA: Pioneer 3
Pioneer-ohjelma
Pioneer 0
Pioneer 1
Pioneer 2
Pioneer 3
Pioneer 4
Pioneer P-1 (W)
Pioneer P-3 (X)
Pioneer P-30 (Y)
Pioneer P-31 (Z)
Pioneer 5 (P-2)
Pioneer 6, 7, 8 ja 9
Pioneer E
Pioneer 10
Pioneer 11
Pioneer H
Pioneer Venus -ohjelma
H’olodnyi Jarin kansallispuisto

Motronynskyin kolminaisuuden luostari, taustalla H’olodnyi Jarin metsää.
| --- | --- |
Sijainti:  Tšerkasyn alue, Ukraina
Lähin kaupunki:  Tšyhyryn
Pinta-ala:  68,335071 km²
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  1.1.2022
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
H’olodnyi Jarin kansallispuisto (ukr. Національний природний парк «Холодний Яр», Natsionalnyi pryrodnyi park "H’olodnyi Jar") on kansallispuisto Ukrainan Tšerkasyn alueella. Vuonna 2022 perustetun kansallispuiston pinta-ala on 68,335 neliökilometriä.
H’olodnyi Jar (kirjaimellinen suom. Kylmä rotko) voi tarkoittaa Ukrainassa useaa eri asiaa. Eräs tavallisimmista merkityksistä liittyy historialliseen, runsaasti harjuja ja lähteitä käsittävään suojeltuun (vuodesta 1968) metsäalueeseen Motronynskyin kolminaisuuden luostarin läheisyydessä, Tšyhyrynin (ukr. Чигирин) kaupungin länsipuolella. Tämä metsä on kansallispuiston ydinaluetta. Metsä on toiminut paikallisten asukkaiden suojana satojen vuosien aikana - niin tataarien hyökkäysten kuin puolalaisvallankin aikana. Metsä oli muun muassa zaporižžjan kasakoihin (Запорiзька Січ) kuuluneen kevyesti aseistettujen, puolalaishallintoa vastaan taistelleiden haidamakojen kokoontumispaikka 1700-luvulla. H’olodnyi Jarin metsä oli partisaanitaistelijoiden tukikohta-alue myös vuosina 1918–1922.
Kuvitusta Taras Ševtšenkon runoteokseen haidamakoista (1886).
Yli 1100-vuotias, kasakkapäällikkö Maksym Zaliznjakille omistettu rauhoitettu tammi Budan kylän lähellä.
H’olodnyi Jarin metsää Motronynskyin kolminaisuuden luostarin ympäristössä.
Kriminlumikelloja.
Kolmen lähteen polku Subotivin kylässä Tšyhyrynin länsipuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta H’olodnyi Jarin kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
У “Холодному Яру” хочуть створити національний парк (ukrainaksi)
Natsionalnyi pryrodnyi park "H’olodnyi Jar" (yt-video) (ukrainaksi)
Довгоочікуваний статус: Холодний Яр став Національним природним парком (yt-video) (ukrainaksi)
Natsionalni pryrodni parky (Ukrainan kansallispuistojen sijaintikartta ja luettelo; luettelo tulee esiin valitse vasemmalta alhaalta "Перелік національних природних парків". Uusimpia kansallispuistoja uupuu listalta) Pryrodno-zapovidnyi fond, pzf.land.kiev.ua. Viitattu 17.3.2023. (ukrainaksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: uk:Національний природний парк «Холодний Яр»
Käännös suomeksi
Satamasaari

Satamasaari
| --- | --- |
Sijainti:  Helsinki Uusimaa Suomi
Merialue:  Suomenlahti
Korkein kohta:  9  m
Pinta-ala:  0,055 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Satamasaari (ruots. Hamnholmen) ja sen vieressä oleva pienempi Pikku Satamasaari (ruots. Lilla Hamnholmen) ovat saaria Helsingissä Vuosaaren kaupunginosassa, Kallahden selällä. Saarten pinta-alat ovat 5,5 ja 0,6 hehtaaria. Saaret omistaa Helsingin kaupunki, ja niillä on tiheä Kivinokka-tyyppinen kesämaja-alue, jossa on kaikkiaan noin 102 kesämajaa ja Pikku Satamasaaressa 7 kesämajaa. Isommalla saarella on päärakennuksena 1880-luvun herrashuvila. Saarella oli kalastajatorppa 1840-luvulta 1870-luvulle.  Kesäisin saarelle pääsee paitsi omilla veneillä, myös Hakaniemestä Vuosaareen kulkevalla yhteyslaivalla.
Kirjallisuutta

Strang, Jan. Saaristounelmia Helsingissä – Vartiosaaren ja Helsingin itäsaariston pienten saarten historia. – Helsinki, 2016. – ISBN 978-951-98135-2-3.
Bunhe

| Bunhe Бунге  Junokomunarivsk, Юнокомунарівськ Junokomunarovsk |
| --- | --- |
 Bunhe
 Koordinaatit: 48.2239°N, 38.2648°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Donetskin alue
Piiri:  Horlivkan piiri
Perustettu:  1908
Kaupungiksi:  1965
Väkiluku (2021)  ():  13 544
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bunhe (ukr. Бунге; vuosina 1908–1924 kaivoskylä Bunhe, vuosina 1924–1965 Junkom (ukr. Юнком, Юний комунар); vuosina 1965–2016 ja venäläismiehityksen vuoksi yhä käytännössä Junokomunarivsk (ukr. Юнокомунарівськ; ven. Юнокомунаровск, Junokomunarovsk); on kaupunki Ukrainan Donetskin alueen Horlivkan piirissä. Bunhe sijaitsee 20 kilometriä piirikeskus Horlivkan keskustasta itäkaakkoon ja linnuntietä 42 kilometriä aluekeskus Donetskista koilliseen.
Tammikuun keskilämpötila on —7,5 ja heinäkuun +20,9 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 540 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 13 544 asukasta vuoden 2021 alussa. Vuonna 1990 asukasluku oli noin 20 700. Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan kaivoskaupungin väestön valtaosa on koostunut etniseltä taustaltaan venäläisistä.
Paikkakunta on perustettu vuonna 1908 Bungen kaivoksen asutukseksi; vuonna 1924 se nimettiin nuorisokommuuniin viittaavasti Junkomiksi. Vuonna 1965 se sai kaupungin aseman nimellä Junokomunarivsk. Kaupungin nimi muutettiin ukrainalaisessa aluehallinnossa Bunheksi toukokuussa 2016 Ukrainan pyrkiessä irrottautumaan kommunismiin ja neuvostovaltaan liittyvistä nimityksistä. Ukrainan vuonna 2020 tekemän aluehallintouudistuksen jälkeen kaupunki on virallisesen luokituksen mukaan kuulunut Horlivkan piiriin. Käytännössä kaupunki on kuitenkin ollut huhtikuusta 2014 lähtien osa Venäjän ohjaamaa separatistista Donetskin kansantasavaltaa ja viimeistään loppuvuodesta 2022 Venäjän miehitysaluetta. Siellä kaupungista käytetään ainakin paikallisesti neuvostoajalta peräisin olevaa venäjänkielistä nimeä Junokomunarovsk.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bunhe Wikimedia Commonsissa
Neuvostoajan topografiakartta (venäjäksi) (vlasenko.net)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Юнокоммунаровск
Käännös suomeksi
Verh’ivtseve

| Verh’ivtseve Верхівцеве |
| --- | --- |
 Verh’ivtseven rautatieasema.
 lippu:  vaakuna
 Verh’ivtseve
 Koordinaatit: 48.4825°N, 34.2414°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Dnipropetrovskin alue
Piiri:  Kamjansken piiri
Perustettu:  1884
Kaupungiksi:  1956
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  11 km²
Väkiluku (2022)  ():  9 948 as.
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Verh’ivtseve (ukr. Верхівцеве; ven. Верховцево, Verhovtsevo); vuosina 1884–1904 Ljubomyrivka (ukr. Любомирівка); on kaupunki Ukrainan Dnipropetrovskin alueen Kamjansken piirissä. Verh’ivtseve sijaitsee 72 kilometriä aluekeskus Dniprosta länteen. Kaupunki on erityisesti rautatien risteyspaikkakunta, jossa sijaitsee on Dnipron ja Kryvyi Rihin välisen ratayhteyden rautatieasema. Rata rakennettiin yhdistämään Kryvyi Rihin rautakaivokset Donbasin hiilikaivoksiin.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Verh’ivtseven väkiluvuksi 9 948. Vuonna 2001 väkiluku oli 10 142. Tuolloin asukkaat olivat etnisesti valtaosin ukrainalaisia. Monet kaupungin asukkaista työskentelevät Kamjansken seudulla.
Tammikuun keskilämpötila on −5,6 ja heinäkuun +21,1 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 421 millimetriä.
Nykyisen kaupungin alueelta on löydetty pronssikautisia (2000–1000 eaa.) asutusten jäänteitä ja hautoja, samoin  nomadien hautoja 1000–1200 -luvuilta. Nykyinen Verh’ivtseve on perustettu 1884, kaupungin aseman se sai 1956. Verh’ivtseve on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Kamjansken piiriin; sitä ennen se oli Verh’nodniprovskin piiriin kuulunut kaupunki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Verh’ivtseve Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Encyclopedia of Modern Ukraine
Fiat Professional

| Fiat Professional |
| --- | --- |

Perustettu:  17. huhtikuuta 2007
Kotipaikka:  Torino, Italia 
Toiminta-alue:  EMEA & APAC 
Toimiala:  ajoneuvoteollisuus
Tuotteet:  hyötyajoneuvot
Emoyhtiö:  Stellantis
Kotisivu:  www.fiatprofessional.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fiat Professional on italialainen hyötyajoneuvojen valmistaja, jonka omistaa monikansallinen autonvalmistaja Stellantis. Yhtiö perustettiin 17. huhtikuuta vuonna 2007 jatkamaan aiemman Fiat Veicoli Commerciali -divisioonan toimintaa. Fiat Professional -brändi on käytössä ainoastaan EMEA- ja APAC-talousalueilla; Latinalaisen Amerikan alueella tuotemerkkinä on Fiat Automobiles. Vuodesta 2013 lähtien tiettyjä Fiat Professional -malleja on muokattu NAFTA-alueelle paremmin sopiviksi ja niiden myynnistä ja markkinoinnista vastaa FCA US yhtiön Ram Trucks -brändin alla.