Suomen kirjallisuus
Historia > Venäjän vallan aika (1809–1917) > Kansallishenki herää

Kun kansallishenki alkoi herätä 1800-luvun alkupuolella, Suomessa elettiin taitekohdan aikoja. Suomi oli ollut osa Ruotsia ja siirtyi nyt osaksi Venäjää. Oman kansakunnan erityispiirteitä korostavan eli kansallisromantiikan ajan yleiseurooppalaisen ilmiön tavoin myös Suomen kirjallisuus alkoi kehittyä ja saada omintakeisempaa muotoa ja sisältöä. Uppsalasta tullut uusromanttinen virtaus sai Turussa joukon kannattajia, niin sanotut Turun romantikot, joista useimmat ryhmittyivät Aura-kalenterin (1817–1818) ja Mnemosyne-lehden (1819–1823) ympärille. Ryhmän sieluna toimi A. I. Arwidsson, joka oli ennen kaikkea sanomalehtikirjoittaja ja historiantutkija, mutta kirjoitti myös runoja. Kielen tutkijoina vaikuttivat Gustaf Renvall, suomalaisen sanakirjan ja kieliopin tekijä, Reinhold von Becker, Turun Viikkosanomien toimittaja ja niin ikään kieliopin tekijä, sekä A. J. Sjögren, tutkimusmatkailija.
Suomalaisen kansallistunteen herätys 1840-luvulla lähti etupäässä J. V. Snellmanista, joka vaikutti toimittajana, filosofina, yliopistonopettajana ja poliitikkona. 1840-luvulla alkoi myös suomalainen sanoma­lehdistö edistyä, kun Viipurissa ilmestyi vuosina 1845–1847 Kanava ja Helsingissä vuodesta 1847 Suometar.
Kansallisuusaatteen seurauksena Suomen kansanrunouden keräily vilkastui, ja siihen osallistuivat muun muassa Arwidsson ja C. A. Gottlund, joka toimi myös monipuolisena kirjailijana, sekä Zacharias Topelius. 1800-luvun ensimmäisillä vuosikymmenillä toimi myös muutamia runoilijoita, jotka taivuttelivat suomea uudenlaisiin runomittoihin. Tuotteliain heistä oli Jaakko Juteini, joka käsitteli runoissaan ja suorasanaisissa teoksissaan erilaisia aiheita valistusajan hengessä. Toinen varhainen mutta tuotannoltaan suppeampi runoilija oli Kallio eli Samuel Gustaf Bergh.
Elias Lönnrotin elämäntyö toimi suoranaisena jatkona näille pyrkimyksille. Lönnrot oli kerännyt kansanrunoja jo vuodesta 1828. Kanteletar ilmestyi vuonna 1840 ja Kalevala nykymuodossa vuonna 1849. Näihin aikoihin oli niin sanottu murteiden taistelu, joka koski varsinkin suomen kielen oikeinkirjoitusta sekä kysymystä, tulisiko kirjakielen pohjana olla itä- vai länsimurre. Vasta Lönnrot sovitti riidan yhdistämällä kirjakieleen aineksia molemmista päämurteista.
Suomen ruotsinkielisen runouden ensimmäinen huippukausi ajoittui 1830–1860-lukujen väliin. Sen keskeisin henkilö oli J. L. Runeberg. Runebergin ympärille muodostui 1830-luvulla Helsingissä niin sanottu Lauantaiseura. Tähän piiriin kuuluivat muun muassa fyysikko ja runoilija J. J. Nervander, estetiikan professori ja runoilija Fredrik Cygnaeus, sekä Runebergin puoliso, novellien ja historiallisten kertomusten kirjoittajana tunnettu Fredrika Runeberg. Runebergin piiriä lähellä olivat myös runoilijat Lars Stenbäck ja Zacharias Topelius. Myöhemmän jälkipolven kirjailijoita, jotka henkisesti liittyivät Runebergin ja Topeliuksen aikaan, olivat muun muassa Emil Nervander ja Rafael Hertzberg.
Suomalainen romaani­kirjallisuus sai alkunsa 1840-luvulla. Vuonna 1840 ilmestynyttä Fredrika Wilhelmina Carstensin Murgrönania pidetään ensimmäisenä Suomessa ilmestyneenä romaanina. Muita varhaisia aikalaisromaanien kirjoittajia olivat Wendla Randelin ja Charlotta Falkman. Historiallisen romaanin aloittaja oli Zacharias Topelius 1850-luvulla. Myös Fredrika Runeberg lukeutuu varhaisiin historiallisen romaanin kirjailijoihin: hänen esikoisromaaninsa oli kirjoitettu 1840-luvun alussa mutta ilmestyi vasta 1850-luvulla.
Huomattavampia omaperäisiä teoksia alkoi ilmestyä suomeksi vasta 1860-luvulla. Jonkinlaisena vanhan kansanrunouden jälkisatona voidaan pitää sitä kalevalanmitalla sepitettyä mutta sisällykseltään omintakeista runoutta, jota tuottivat sellaiset talonpoikaisrunoilijat kuin Paavo Korhonen, Olli Kymäläinen ja Antti Puhakka. Edellä mainittujen lisäksi suomenkielistä kirjallisuutta kartuttivat muun muassa J. F. Lagervall näytelmillään, Pietari Hannikainen huvinäytelmillään ja novelleillaan, Antero Warelius luonnontiedettä käsittelevillä kirjoillaan, J. F. Granlund käännöksillään ja runomukaelmillaan, E. A. Ingman runoillaan, J. F. Cajan (Kajaani) Suomen historiallaan, G. E. Eurén suomen kieliopillaan ja suomalais-ruotsalaisella sanakirjallaan, Wolmar Schildt (Kilpinen) sanasepitelmillään sekä Erik Rudbeck (Eero Salmelainen) julkaisemillaan kansansaduilla ja -tarinoilla.
Suomenkielisen kirjallisuuden kehitystä ehkäisi vuonna 1850 annettu sensuuriasetus, joka kielsi kaikkien muiden suomenkielisten kirjoitusten paitsi uskonnollisten ja taloudellisten kirjoitusten painattamisen. Sensuuriasetus peruutettiin virallisesti vasta vuonna 1860.