stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pimagediini
Valmistus ja käyttö

Pimagediinia valmistetaan hydratsiinin ja syanamidin välisellä reaktiolla.
Pimagediiniä käytetään useiden heterosyklisten yhdisteiden valmistuksen lähtöaineena. Siitä valmistettavia kemikaaleja ovat muun muassa lääkkeenä käytettävä lamotrigiini, maatalouskemikaaleina käytettävät amitroli ja ferimtsoni sekä autojen turvatyynyissä käytettävä aminotetratsoli. Pimagediini reagoi niin kutsuttujen edistyneiden glykaation lopputuotteiden (AGE) kanssa ja estää niitä aiheuttamasta proteiinien ristiinlinkittymistä. Näillä glykaatiotuotteilla on merkitystä useissa sairauksissa muun muassa diabeteksessa. Pimagediinia on tutkittu käytettäväksi muun muassa diabeettisen nefropatian ja diabeettisten silmäsairauksien hoitoon.
Pikoliinihappo

| Pikoliinihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Pyridiini-2-karboksyylihappo
CAS-numero:  98-98-6
PubChem CID:  1018
SMILES:  C1=CC=NC(=C1)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H5NO2
Moolimassa:  123,11 g/mol
Sulamispiste:  136–137 °C
Tiheys:  1,48 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 960 g/l (20 °C)
Pikoliinihappo (C6H5NO2) on pyridiinin johdannaisiin kuuluva aromaattinen karboksyylihappo. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä. Pikoliinihappo on nikotiini- ja isonikotiinihappojen isomeeri.
Ominaisuudet ja biosynteesi

Pikoliinihappo on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen sekä etanoliin ja etikkahappoon. Sen sijaan se ei liukene dietyylieetteriin, kloroformiin tai bentseeniin. Muiden karboksyylihappojen tavoin pikoliinihappo on heikko happo ja sen pKa-arvo on 5,4. Pikoliinihappo on kaksihampainen ligandi ja muodostaa kelaatteja muun muassa kromin, raudan, kuparin, sinkin, nikkelin, kadmiumin ja lyijyn kanssa.
Pikoliinihappo on yksi aminohappo tryptofaanin aineenvaihduntatuotteista. Pikoliinihappoa muodostuu osana niin kutsuttua kynureniinireittiä. 2-amino-3-karboksimukonisemialdehydistä muodostuu aminokarboksimukonaattisemialdehydidekarboksylaasientsyymin katalysoimana 2-aminomukonisemialdehydiä, joka syklisoituu pikoliinihapoksi. Pikoliinihapolla on ihmiselimistössä hivenaineiden imeytymistä avustavia vaikutuksia ja lisäksi myös neuroprotektiivisia ominaisuuksia.
Pikoliinihapon suolat ovat pikolinaatteja. Näitä ovat esimerkiksi sinkkipikolinaatti ja kromi(III)pikolinaatti.
Valmistus ja käyttö

Pikoliinihappoa valmistetaan hapettamalla 2-metyylipyridiiniä kaliumpermanganaatilla. Toinen tapa on 2-syanopyridiinin hydrolyysi.
Pikoliinihappoa käytetään lähtöaineena valmistettaessa muita kemikaaleja. Siitä valmistetaan muun muassa lääkeaineina käytettäviä bupivakaiinia, mepivakaiinia ja ropivakaiinia.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Picolinic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Picolinic acid (englanniksi)
ChemBlink: Picolinic acid (englanniksi)
Pikkuviistäjä

| Pikkuviistäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Ulappalinnut Procellariiformes
Heimo::  Ulappaliitäjät Procellariidae
Suku::  Viistäjät Pterodroma
Laji::  cookii
Kaksiosainen nimi
 Pterodroma cookii  (G.R. Gray, 1843) 
Katso myös
   Pikkuviistäjä Wikispeciesissä   Pikkuviistäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkuviistäjä (Pterodroma cookii) on uhanalainen, vain kolmella Uuden-Seelannin saarella pesivä pieni ulappaliitäjälaji.
Koko ja ulkonäkö

Lintu on maksimissaan 33 cm pitkä. Sukupuolet ovat samannäköiset. Linnulla on ohuet, heikot jalat ja sen nokan päällä ovat putkimaiset sieraimet. Linnun selkäpuolella on selkeästi erottuva vaalea siipikuvio siipien sisäosissa, jota tummemmat siipien ulkoreunojen juovat reunustavat. Siipien kärkiväli on noin 65–66 cm.
Levinneisyys

Lintu pesii vain kolmella pienellä Uuden-Seelannin saarella: Little Barrier, Great Barrier ja Codfish Islands. Little Barrier pesii noin 50 000 paria, Great Barrierilla ehkä vain noin 20 paria ja Codfish Islandsilla noin 100 paria, aiemmin noin 20 000 paria 1900-luvun alussa. Lajia voi kuitenkin tavata laajoilla Tyynenmeren merialueilla aina Aleuteille ja Etelä-Amerikan pohjoisosan länsipuolisille merille saakka. Nykyisin lintu luokitellaan erittäin uhanalaiseksi. Kantaa ovat vähentäneet Uuden-Seelannin saarille tuodut uudet petonisäkkäät, eritoten rotat ja kissat, sekä vekaluhtakanat (Gallirallus australis). Kanta on kuitenkin alkanut elpyä, kun sen ei-luonnollisia vihollislajeja on poistettu pesimäsaarilta.
Elinympäristö

Lintu viettää valtaosan ajastaan merellä, saapuen pesimäpaikoilleen vain munimaan ja hoitamaan poikasiaan.
Lisääntyminen

Pesäkäytävä kaivetaan korkealle metsäisille rinteille. Lintu saapuu pesimäpaikoilleen vain öisin välttääkseen petoeläimiä.
Ravinto

Ravinto koostuu lähinnä planktonista ja krilleistä. Myös kala ja muut äyriäiset kelpaavat.
Pikkutervakko

| Pikkutervakko |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Käenkukat Lychnis
Laji::  alpina
Kaksiosainen nimi
 Lychnis alpina  L. 
Synonyymit
 Silene suecica  Viscaria alpina 
Katso myös
   Pikkutervakko Wikispeciesissä   Pikkutervakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkutervakko (Lychnis alpina, syn. Silene suecica, Viscaria alpina) on kohokkikasveihin (Caryophyllaceae) kuuluva monivuotinen kasvi. Pikkutervakon varsi on 5–40 cm, ja sen kukat ovat vaaleanpunaisia. Lajin ulkonäkö vaihtelee hieman lajin eri muotojen välillä. Pikkutervakko kasvaa lähes koko Euroopassa sen eteläisintä osaa lukuun ottamatta ja Grönlannissa sekä Pohjois-Kanadassa. Laji on yksi harvoista kasveista, jotka pärjäävät erittäin kuparipitoisilla ultraemäksisillä kallioilla.
Ulkonäkö ja koko

Pikkutervakko kasvattaa 5–40 cm pitkän pystyn ja kaljun varren. Aluslehdet vaihtelevat muodoltaan melkein neulasmaisista kapean lusikkamaisiin ja tasasoukan suikeisiin. Toisin kuin lajin lähisukulaisella mäkitervakolla (L. viscaria), sen varsi ei ole tahmea. Kukinto on mykerömäinen tai lyhyen terttu­mainen, tiheähkö tai harsu. Sekä verhiö että teriö ovat viisilehtisiä. Verhiö on yhdislehtinen, ulkoverhiötön ja kooltaan 4–6 mm. Vaaleanpunaiset terälehdet ovat lisäteriöllisiä, kynnellisiä sekä kaksihalkoisia. Kooltaan terälehtien lapa on 3,5–7 mm pitkä. Emin vartaloita on viisi kappaletta. Joskus osassa kukkia on surkastuneet heteet. Suomessa pikkutervakko kukkii kesä-elokuussa. Hedelmä on viisiliuskaisesti aukeava kota.
Suomessa tavattavat pikkutervakot jaetaan kahteen muunnokseen, jotka eroavat toisistaan koon, lehtien ja kukinnon perusteella. Nimimuunnos kalliopikkutervakko (var. alpina) on kooltaan suurempi, aluslehdet vaihtelevat muodoltaan kapean lusikkamaisista tasasoukan suikeisiin ja sen kukinto on tavallisesti tiheähkö. Toinen muunnos serpentiinipikkutervakko (var. serpentinicola) saattaa olla hyvinkin pienikokoinen, aluslehdet ovat lähes neulasmaisia ja kukinto on harsu. Lisäksi kukat ovat tavallisesti pitkäperäisiä ja toisinaan myös terälehdettömiä.
Pohjoismaista tavataan myös kolmatta pikkutervakon muunnosta, öölanninpikkutervakkoa (var. oelandica). Se on muita pitkävartisempi ja vaaleakukkaisempi.
Pikkutervakko ja mäkitervakko saattavat risteytyä lajien yhteisillä kasvupaikoilla.
Levinneisyys

Pikkutervakkoa tavataan Euroopassa Pyreneillä, Alpeilla, Apenniinien pohjoisosissa, Skotlannissa, Islannissa sekä Fennoskandiassa Tanskaa lukuun ottamatta. Laji on levinnyt myös Pohjois-Kanadaan ja Grönlantiin. Suomessa pikkutervakko on alkuperäislaji, jota kasvaa suurimmassa osassa maata Satakuntaa ja Ahvenanmaata lukuun ottamatta. Runsaimmillaan laji on Lapissa ja Kaakkois-Suomessa.
Kasvin Suomessa esiintyvistä muodoista serpentiinipikkutervakko on selkeästi harvinaisempi ja on luokiteltu silmälläpidettäväksi lajiksi. Sitä tavataan lähinnä Keski-Lapissa sekä Kainuussa serpentiniittialueilla Oulujärven ympäristössä, esimerkiksi Jormuan laatan lähistöllä Paltamossa.
Elinympäristö

Pikkutervakkoa tapaa tyypillisesti kallionraoissa, hietikoilla, jokivarsien sora- ja hiekkakentillä varsinkin emäksisellä alustalla, tunturikankaiden sora- ja vuotomailla sekä jäkäläkallioilla. Muodoista serpentiinipikkutervakko esiintyy ultraemäksisillä kallioilla ja soraikoilla. Öölanninpikkutervakko puolestaan kasvaa vain Öölannin alvareilla.
Serpentiinipikkutervakko kuuluu niihin harvoihin kasvilajeihin, jotka kasvavat erittäin kuparipitoisilla ultraemäksisillä kallioilla. Lajin runsaat esiintymät ovat usein merkki maaperän korkeasta kuparimalmipitoisuudesta. Malmirikkaita serpentiinikallioita ja samalla niillä kasvavia kasvilajeja uhkaakin paikoin kaivostoiminta muun muassa Suomessa.
Käyttö

Pikkutervakkoa viljellään myös koristekasvina. Lajista on kehitetty jopa eri sävyisiä viljelymuotoja.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Pikkutervakko (Viscaria alpina)
Kasviatlas 2018: Pikkutervakon (Viscaria alpina) levinneisyys Suomessa
Pohjolan kasvien pauloissa: Viscaria alpina var. alpina - pikkutervakko var. kalliopikkutervakko
Pohjolan kasvien pauloissa: Viscaria alpina var. serpentinicola - pikkutervakko var. serpentiinipikkutervakko
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Silene suecica:  Wikidata: Q2306744  BioLib: 214627  CoL: 6Z2FF  EoL: 487007  FNA: 250060895  GBIF: 5588268  GRIN: 446544  IPNI: 911449-1  ITIS: 823574  NBN: NHMSYS0100002977  NCBI: 1534650  Observation.org: 430358  Open Tree of Life: 5728277  Plant List: kew-2487741  PLANTS: SISU6  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:911449-1  Tropicos: 6303630  VASCAN: 4403  WFO: wfo-0000440132 
Lychnis suecica:  Wikidata: Q38619876  CoL: 3WJSB  GBIF: 3816603  GRIN: 446545  IPNI: 155204-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:155204-1  Tropicos: 50232548  WFO: wfo-0000361761 
Pikkutervakon kukintoja.
Pikkutervakkokasvusto.
Serpentiinipikkutervakkoa kasvupaikallaan
Pilkkaminivetti

| Pilkkaminivetti |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Käpinkäiset Campephagidae
Suku::  Minivetit Pericrocotus
Laji::  flammeus
Kaksiosainen nimi
 Pericrocotus flammeus  (Forster, 1781) 
Katso myös
   Pilkkaminivetti Wikispeciesissä   Pilkkaminivetti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pilkkaminivetti (Pericrocotus flammeus) on Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa sekä Kiinassa tavattava käpinkäisiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan pilkkaminivetti on noin 21 cm. Aikuisen koiraan pää, kurkku, yläselkä ja pyrstö ovat mustat, lukuun ottamatta uloimpia pyrstösulkia, jotka ovat punaiset. Pitkähköt siivet ovat mustat ja niissä on kaksi punaista raitaa. Vatsan väri vaihtelee punaoranssista helakanpunaiseen. Naaras on vihertävän harmaa selästään. Otsa, vatsa ja kaksi siipijuovaa ovat väriltään keltaiset. Nuoret linnut muistuttavat väritykseltään naarasta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pilkkaminivettiä tavataan osassa Intian niemimaata, Malaijien saaristossa sekä Kiinan kaakkoisosissa. Pilkkaminivetit elävät avoimissa trooppisissa metsissä, mutta niitä voi tavata myös puistoissa ja puutarhoissa.
Lisääntyminen ja ravinto

Pilkkaminivetin pesintäkausi kestää huhtikuusta heinäkuuhun, tosin aika vaihtelee hieman alueittain. Pesän se rakentaa puuhun pienistä oksanpätkistä, jotka se kiinnittää toisiinsa hämähäkinseitin avulla. Naaraspilkkaminivetti munii kahdesta neljään vaaleanvihreää pilkullista munaa. Vain naaras hautoo munia, mutta poikasten ruokkimisesta vastaa myös koiras.
Ravintonaan pilkkaminivetit käyttävät hyönteisiä ja hämähäkkejä. Laji pelottaa hyönteiset lehdiltä lentoon heiluttamalla voimakkaasti siipiään ja nappaa ne ilmasta. Laji voi myös etsiä ravintoa puiden lehvästön seasta.
Naaras
Olof Stolpe

Olof Ossian Hugo Stolpe (18. huhtikuuta 1927 Vaasa – 7. helmikuuta 2006 Vaasa) oli suomalainen jalkapalloilija ja jääpalloilija. Olof Stolpe oli 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alussa Vaasan IFK:n kantavia voimia.
Stolpe edusti Suomea vuonna 1952 jääpalloilijana Oslon talviolympialaisissa ja jalkapalloilijana Helsingin kesäolympialaisissa. Helsingissä hän teki kaksi maalia Suomen ainoassa ottelussa, jonka Itävalta voitti maalein 3–4. Tätä pidettiin hänen uransa parhaana jalkapallomaaotteluna. Kaikkiaan hän pelasi vuosina 1947–1953 jalkapallossa 13 A-maaottelua, joissa hän teki neljä maalia, ja jääpallossa kahdeksan A-maaottelua.
Jalkapallon Suomen mestaruuden 161 cm pitkä Stolpe voitti VIFK:n riveissä vuonna 1953. Lisäksi hän saavutti Palloliiton mestaruuden vuosina 1947 ja 1948, SM-hopeaa 1951 ja 1952 sekä SM-pronssia 1950. Hän teki SM-sarjaurallaan 71 maalia.
Jääpallossa hän saavutti VIFK:n riveissä SM-hopeaa vuosina 1949 ja 1964 sekä pronssia vuonna 1950. VIFK:n lopetettua jääpallon Stolpe edusti kaudesta 1968 alkaen vaasalaista jääpalloseuraa Vaasa-67. Stolpe valmensi -80 luvulla Vaasalaista jääpallon erikoisseura Nollia, jotka myös nosti ykkösdivariin 1986.
Aiheesta muualla

Olof Stolpen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Suomen joukkue – Olympialaiset 1952
Olavi Laaksonen |
Åke Lindman |
Stig-Göran Myntti |
Veikko Asikainen |
Esko Valkama |
Erik Beijar |
Aulis Rytkönen |
Kalevi Lehtovirta |
Jorma Vaihela |
Nils Rikberg |
Olof Stolpe | |
Varamiehet: Mauno Rintanen |
Kurt Martin |
Seppo Pelkonen |
Sulo Parkkinen |
Tapio Pylkkönen |
Åke Pettersson | |
Valmentaja:Aatos Lehtonen
Stora Ådholmen

Stora Ådholmen
| --- | --- |
Sijainti:  60°7′49.00″N, 24°48′43.00″E, Espoo Uusimaa Suomi
Merialue:  Suomenlahti, Itämeri
Pinta-ala:  0,14 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Stora Ådholmen on huvilasaari Espoon itäsaaristossa. Se sijaitsee nelisen kilometriä Matinkylän Nuottaniemen venesatamasta itäkaakkoon. Espoon virallisessa kaupunginosajaossa Stora Ådholmen kuuluu Matinkylään; saaren ja Matinkylän manneralueen välinen etäisyys on pienimmillään noin kolme kilometriä.
Stora Ådholmenin pinta-ala on noin 14 hehtaaria. Saaren lounaispuolella sijaitsee Lilla Ådholmen. Saarten välinen salmi on kapea ja matala, joten merenpinnan ollessa alhaalla se muuttuu saaria yhdistäväksi kannakseksi. Stora Ådholmenin suurin pituus lounaasta koilliseen on noin 700 metriä, Lilla Ådholmenin suurin pituus kaakosta luoteeseen on puolestaan noin 200 metriä.
Ådholmen-nimen taustalla on ruotsin appellatiivi åda, joka tarkoittaa naarashaahkaa. Nimi on viitannut alun perin joko Stora Ådholmeniin tai koko saariryhmään. Lilla Ådholmen on sittemmin saanut kokoonsa viittavan tarkenteen "Lilla", jolloin suurempaa saarta on vastavuoroisesti alettu kutsua Stora Ådholmeniksi. Varhaisimmat maininnat saariryhmän nimistä ovat 1600-luvulta.
Stora Ådholmenin itäpuolella on useita pieniä saaria ja luotoja, joista Vattukobben ja Vettakobben ovat luonnonsuojelualuetta, kuten myös niiden itäpuolinen Ådholms Långgrund. Ådholmenin saariryhmän naapurisaaria ovat muun muassa Miessaari noin kilometri lännen suuntaan sekä Vehkasaari ja Käärmesaari runsas kilometri pohjoiseen. Lounaassa lähin naapurisaari on Haraholmen.
Stora Ådholmen on itäsaariston rakennetuimpia huvilasaaria. Ennen huviloiden aikakautta saarella oli kalastajamökki, joka näkyy vuoden 1872 kartassa. Vanha mökki on sittemmin muutettu huvilaksi. Stora Ådholmenin eteläkärjessä rantakallioiden äärellä varsin suojattomassa paikassa sijaitsee 1920-luvun taitteessa valmistunut suurehko taitekattoinen huvila, jonka hirsirunko on perimätiedon mukaan siirretty Kaivopuistosta. Arkkitehtonisesti huvila on koruton.
Aiheesta muualla

Tiedostopalvelu.maanmittauslaitos.fi
Stora Ådholmen, Uusimaa, Finland — Sunrise, Sunset and Daylength
Pinton salaliitto

Pinton salaliitto oli vuonna 1787 Portugalin siirtomaavaltaa vastaan Goalla suunniteltu kapinayritys, jonka tarkoituksena oli perustaa alueelle Portugalista riippumaton tasavalta. Kapinan taustalla olivat paikalliset katolilaiset papit ja tyytymättömät sotilaat. Kapinoitsijat kuitenkin ilmiannettiin portugalilaiselle kuvernöörille, joka pidätti noin 50 salaliittoon osallistunutta.
Tausta

Pinton salaliiton merkittävimpiä vaikuttajia olivat kaksi paikallista katolilaista pappia, José António Gonçalves ja Caetano Francisco do Couto. Heihin puolestaan vaikutti tuolloin Lissabonissa ollut, mutta samoin Goalta alun perin kotoisin ollut Caetano Vitória de Faria. Gonçalves ja Couto olivat molemmat peräisin bramiinitaustaisista suvuista. Molemmat matkustivat vuonna 1781 Roomaan ja Lissaboniin yrittäen ilmeisesti saada tukea nimityksille piispan virkoihin Goalla. Myöhemmin kävi kuitenkin selväksi että nimityksiä annettaisiin vain eurooppalaisille. Lissabonissa he tapasivat myös Farian, joka oli samoin yrittänyt saada piispan virkaa. Vuonna 1784 Goan arkkipiispaksi nimitettiin Manuel da Santa Catarina, portugalilainen joka uskoi eurooppalaisten ylivertaisuuteen paikallisiin nähden. Hän oli suuri syy kapinointiaikeisiin Goalla. Gonçalves ja Couto palasivat Goalle vuonna 1786, jossa he alkoivat suunnitella Pinton salaliittoa.
Salaliitto

Pinton salaliitto sai nimensä siitä, että sitä suunniteltiin Pinton perheen talossa Bardezin kylässä. Portugalilaisten oikeusasiakirjojen mukaan salaliittolaiset yrittivät saada tukea Mysoren hallitsija Tipu Sultanilta ja Ranskalta. Todellisuudessa ei tiedetä oliko salaliitto yhtään enempää kuin muutaman uransa etenemisen hitauteen ja päällystön kyvyttömyyteen turhautuneen henkilön juoni. Valistusajattelu oli alkanut vaikuttaa myös Goalla etenkin nuorien katolilaisten keskuudessa, mutta varsinaisia todisteita laajemmasta kapinamielialasta Goalla ei ole. Salaliiton loppu tuli kun liittolaiset ilmiannettiin Goan kuvernöörille, joka määräsi nopeasti pidätettäviksi miltei 50 henkilöä. Nopeasti suoritetuissa oikeudenkäynneissä 15 salaliittolaista hirtettiin ja useat muut karkotettiin Bengaliin tai Afrikkaan. 14 pappia pidätettiin ja heidät vietiin vangeiksi Lissaboniin, jossa heitä pidettiin ilman oikeudenkäyntiä. 18 vuotta myöhemmin vielä elossa olleet saivat armahduksen.
Permin aluepiiri

| Permin aluepiiri Пермский край |
| --- | --- |
 Tulymski Kamen -harjanne Višerajoelta nähtynä
 Lippu:  Vaakuna
 Alueen sijainti Venäjällä
 Koordinaatit: 58°00′N, 56°19′E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiopiiri:  Volga
Piiritasoisia kaupunkeja:  6
Piirejä:  42
Perustettu:  1. joulukuuta 2005
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Perm
 – kuvernööri:  Oleg Tširkunov
Pinta-ala:  160 237 km²
Väkiluku (2009):  2 708 419
 – väestötiheys:  16,9 as./km²
Lyhenteet:  
 – rekisterikilven tunnus:  59, 812
 – ISO 3166:  RU-PER
 
Permin aluepiirin internetsivut
 Aikavyöhyke UTC+5 (MSK+2)  2 Permin alueen ja Permin Komin autonomisen piirikunnan numerot. 
Permin aluepiiri (ven. Пе́рмский край, Permski krai) on hallintoalue Volgan federaatiopiirissä Venäjällä. Se on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Pohjoisessa se rajoittuu Komin tasavaltaan, idässä Sverdlovskin alueeseen, etelässä Baškortostaniin ja lännessä Udmurtiaan sekä Kirovin alueeseen. Aluepiirin pääkaupunki on Perm. Pinta-ala on 160 237 neliökilometriä ja asukasluku 2,7 miljoonaa (vuonna 2009).
Aluepiiri on muodostettu 1. joulukuuta 2005, jolloin Permin alue ja Permin Komin autonominen piirikunta yhdistettiin vuonna 2003 järjestetyn kansanäänestyksen perusteella.
Maantiede ja luonto > Pinnanmuodostus

Permin aluepiiri sijaitsee Itä-Euroopan tasangon koillisosassa ja Uralvuoriston länsirinteillä. Pinta-alasta 99,8 % kuuluu Eurooppaan ja 0,2 % Aasiaan.
Suurin osa alueesta on pohjoisesta etelään levittäytyvää kumpuilevaa tasankoa. Idässä kohoavat Keski- ja Pohjois-Uralin reuna-alueet ja harjanteet. Korkein kohta on Uralin pohjoisosassa sijaitseva Tulymski Kamen (1496 metriä). Lännessä on 200–300 metriä korkea Ylä-Kaman ylänkö ja luoteessa Pohjois-Venäjän selänne (200–250 metriä). Kaakkoisosaan ulottuu Ufan laakio. Varsinkin kaakossa on paljon karstimuodostumia, joista kuuluisin on Kungurin jääluola.
Maantiede ja luonto > Hyötykaivannaiset

Seudulla on runsaasti erilaisia hyötykaivannaisia: öljyä ja kaasua, mineraalisuoloja ja kivihiiltä, kultaa ja timantteja, kromiitti- ja rautamalmeja, turvetta, kalkkikiveä sekä erilaisia koru- ja päällystyskiviä ja muita rakennustarvikkeita.
Öljy- ja kaasuesiintymät sijaitsevat etupäässä aluepiirin keski- ja eteläosissa. Suurin osa niistä on melko pieniä. Kizelin kivihiilialueella oli aikaisemmin suuri taloudellinen merkitys. Hiilentuotannon huippu saavutettiin vuonna 1960, minkä jälkeen se on jatkuvasti vähentynyt. Solikamskin lähellä sijaitsee yksi maailman suurimmista kaliumsuolaesiintymistä, josta saadaan myös kivisuolaa. Saranyssa on Venäjän ainoa kromiittikaivos. Rauta- ja kuparimalmeja on louhittu 1700-luvun alusta lähtien. Pohjoisessa Krasnovišerskin piirissä tuotetaan korkeatasoisia timantteja. Aluepiiristä tunnetaan myös kvartsi-, sitriini-, seleniitti-, marmori- ja uvaroviittiesiintymiä. Teollisuudessa ja rakentamisessa käytetään seudulta saatavaa kalkkikiveä, dolomiittiä, kipsiä, savea, anhydriittiä, kvartsihiekkaa ja soraa.
Maantiede ja luonto > Ilmasto

Ilmasto on lauhkean mannermainen. Talvi on luminen ja pitkä. Tammikuun keskilämpötila aluepiirin koillisosassa on –18,5° ja lounaassa –15°. Kesä on melko lämmin. Heinäkuun keskilämpötila on koillisessa +15° ja lounaassa +18,5°. Kasvukausi kestää 145–165 päivää.
Vuotuinen sademäärä vaihtelee lounaan 410–450 millimetrin ja koillisen vuoristoseudun 1000 millimetrin välillä. Suurin osa sateesta tulee touko-syyskuussa. Lumi peittää maan keskimäärin 170–190 päivää vuodessa. Maaliskuuhun mennessä lumipeitteen paksuus on pohjoisessa 80–90 ja etelässä 60–70 senttimetriä. Itäosan vuoristossa on paljon sumuisia päiviä. Kesällä on usein ukkosta, jota esiintyy toisinaan myös talvella. Kevään vaihtelevat lämpötilat, alkukesän yöpakkaset, kasvukauden alun vähäinen sademäärä sekä kesän kaato- ja raesateet vaikeuttavat maanviljelyä.
Maantiede ja luonto > Vesistöt

Koko aluepiiri kuuluu Kaman valuma-alueeseen. Patoaltaiden säännöstelemä Kama virtaa seudun läpi pohjoisesta etelään. Sen suurimmat sivujoet ovat Tšusovaja, Sylva, Višera, Kolva, Jaiva, Kosva, Kosa, Vesljana, Inva ja Obva. Monet niistä ovat rauhallisia ja mutkittelevia tasankojokia. Uralilta alkunsa saavat Kaman itäiset sivujoet ovat yläjuoksullaan tyypillisiä nopeasti virtaavia ja koskisia vuoristojokia, jotka rauhoittuvat laskeutuessaan tasangolle.
Länsi-Uralin jokien virtauksesta yli 60 % koostuu sulamisvesistä. Niille on ominaista kauan säilyvä jääpeite, voimakkaat kevättulvat sekä kesän ja talven matalanveden kaudet. Etelän joet vapautuvat jääpeitteestä aikaisin keväällä, kuivuvat kesällä, mutta voivat tulvia rankkasateiden aikana. Koillisessa Višeran vesistössä virtauksen vaihtelut ovat vähäisempiä. Idän joilla on karsti-ilmiöiden takia maan alle katoavia uomia ja niiden vesi on toisinaan hyvin mineraalipitoinen.
Järviä on vain 0,1 % pinta-alasta. Lukuisista patoaltaista vanhimmat ovat syntyneet rautatehtaiden lähelle 150–200 vuotta sitten. Suurimmat vesialtaat ovat vesivoimalaitosten yhteyteen rakennetut Kaman ja Votkinskin tekojärvet Kaman varrella sekä Kosvan muodostama Širokovskin tekojärvi.
Maantiede ja luonto > Kasvillisuus

Vallitsevia maannostyyppejä ovat niukkaravinteiset ja eroosiosta kärsivät podsoli- ja turvemaat. Pinta-alasta 71 % on metsää, noin 10 % niittyjä ja laidunmaata ja 5 % suota. Kaakkoisosassa sijaitsee Kungurin metsäaro.
Pohjoisosa on parmaksi kutsuttua taigan keskivyöhykettä. Yleisimmät puulajit ovat kuusi ja jalokuusi. Eteläosa kuuluu taigan lehtimetsävyöhykkeeseen, jossa kasvaa lehmusta, vaahteraa, jalavaa ja toisinaan myös tammea. Luoteessa on mäntymetsiä. Suuren osan metsäalasta muodostavat istutetut koivu- ja haapametsät. Koillisessa ja idässä tavataan sembramäntyä ja lehtikuusta. Yli 50 % metsästä on iältään vanhaa ja noin 20 % nuorta.