stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pekka Saaristo

Pekka Saaristo Johannes-juhlilla 5.8.2017 Paimiossa.
Pekka Saaristo Johannes-juhlilla 5.8.2017 Paimiossa.
Pekka Saaristo (s. 23. marraskuuta 1948 Paimio) on Turussa asuva teatteriohjaaja ja näytelmäkirjailija.
Saaristo valmistui näyttelijäksi 1969 Tampereen yliopiston ensimmäiseltä ammattinäyttelijäkurssilta. Hän on myös opiskellut draamakirjallisuutta Helsingin yliopistossa sekä osallistunut teatterialan ja johtamisen täydennyskoulutukseen, muun muassa Teatteriohjaajien pitkälle täydennyskoulutuskurssille Teatterikorkeakoulussa 1980.
Saaristo on kirjoittanut yli 20 näytelmää sekä tehnyt lukuisia näytelmäsovituksia. Vuosina 2004–2005 Pekka Saaristo veti EU-rahoitteisen harrastajakesäteatteritoiminnan mestarikurssin, HARKE-hankkeen, jonka tuloksena kantaesitykseen valmistui kesällä 2005 seitsemän uutta näytelmää Varsinais-Suomessa.
Näytelmien ohella Saaristo on kirjoittanut muun muassa kertomuksia, pakinoita, runoja, lauluja ja aforismeja sekä tehnyt radio-ohjelmia. Hän on toiminut myös näyttelijänä, suomentajana sekä ilmaisu- ja vuorovaikutustaitojen kouluttajana.
Saaristo on Suomen Teatteriohjaajaliiton (1973–) ja Suomen Näytelmäkirjailijaliiton (1982–) jäsen.
Näyttelijä Petra Ahola on Pekka Saariston tytär.
Näytelmät

Kettujuttu (lastennäytelmä ja nukketeatterisovitus, 1974)
Piruetti (nuorisomusikaali ja ravintolashow-sovitus, 1978)
Kova keikka (pienoisnäytelmä ja ravintolashow-sovitus, 1980)
Mimmoset ja mammoset (lastennäytelmä, 1984)
Silkkikivi (1981, musikaaliversio 2000)
Tolppaenkeli (1985, esitetty myös nimellä Sähkö virtaa suanis, 1998)
Veikkarin iloiset rouvat (Shakespearen aiheen pohjalta, 1990)
Aalto Paimiossa (1994)
Kerrohan isä oi! (pienoisnäytelmä, 1994)
Robin Hood (1995)
Ankronikka - (Kulta-Into Pii 1990)
Kalevanpoika (pienoisnäytelmä, 2000)
Kotomaan torpan balladi (laulunäytelmä, 2004)
Pyhättömien kylä (laulunäytelmä, 2008)
Nääs Hamlet (sovitus, 2008)
Axel-maan ja taivaan välissä (yhdessä Mirva Koivukankaan kanssa, 2009)
Veriruusut (dramatisointi Anneli Kannon romaanista, 2009)
Turkasen hyvä yritys! (kansankomedia "vaaran vuosilta", 2010)
Kalevala- Nyt! (pienoisnäytelmä, 2010)
Paksun Kertun balladi (uusi sovitus 2011)
Kaksi Maariaa- punavalkoinen sukukunta (yhdessä Kaisa Pakkalan kanssa, 2012)
Syntipukki (sovitus Agapetuksen näytelmästä, 2012)
Talvisodan tytöt (yhdessä Anneli Kannon kanssa, 2013)
Mustat autot Maarian yössä (Kaisa Pakkalan aiheesta, 2013)
Laajoen iloiset rouvat (uusi sovitus omasta näytelmästä, 2013)
Onnenkantamoinen kaukaa! (uusi sovitus Heikki Luoman näytelmästä "Väkikivi", 2014)
Laajoenumme suutarit (murresovitus Kiven Nummisuutareista, 2015)
Silkkikivi (sovitus ja ohjaus Tuiskulan Kesäteatteri Köyliö 2016)
Akka vaikka väkisin (sovitus ja ohjaus Heikki Luoman näytelmästä. Laajoen Kesäteatteri Mynämäki 2016)
Entäs nyt Kotomaa! (käsikirjoitus ja ohjaus Tuiskulan Kesäteatteri Köyliö 2017)
Matkalaukkukostaja! (sovitus ja ohjaus Heikki Luoman TV-elokuvasta. Laajoen Kesäteatteri Mynämäki 2017)
Yällisii yrittäjjii (käsikirjoitus ja ohjaus Tuiskulan Kesäteatteri Säkylä 2018) Kotomaan vaaran vuaret (käsikirjoitus ja ohjaus Tuiskulan Kesäteatteri Säkylä 2019)
Kun lesket... empivät.  (käsikirjoitus ja ohjaus Tuiskulan Kesäteatteri Säkylä 2020)
Köyliönsaaren Kertte. Sovitus ja ohjaus Paula Havasteen romaanitetralogiasta Vihat Tuiskulan Kesäteatteri, Säkylä 2024.
Suomennokset

Henrik Ibsen: Kansanvihollinen (1996)
Palkinnot ja tunnustukset

Porin taidepalkinto (1993)
Suomen Teatterijärjestöjen keskusliiton kultainen ansiomerkki (2001)
Paimio-mitali (2003)
Karjalan Liiton pronssinen ansiomitali (2006)
Karjalan Liiton hopeinen ansiomitali (2018)
Aiheesta muualla

Kirjailijoita Satakunnassa: Pekka Saaristo (Arkistoitu – Internet Archive)
Pekka Saaristo Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Jean

| Jean |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  24. kesäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Jan, Janne, Jani
Vastineita eri kielissä:  John, Johnny,  Juan, Jón, Giovanni, Ivan
Nimen alkuperä:  ranskalainen, Johannes
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jean on miehen etunimi, Johannes-nimen ranskalainen muoto
, joka on nykyisin käytössä monessa muussakin maassa. Varsinkin Yhdysvalloissa se on käytössä myös naisen nimenä.
Jean on myös brasilialaisen jalkapalloilijan Jean Raphael Vanderlei Moreiran pelaajanimi.
Suomessa Jean-nimisiä henkilöitä on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan ollut vuoden 2019 loppuun mennessä 1519 miestä ja noin 315 naista. Nykyään, vuodesta 2015 lähtien Jeanin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 24. kesäkuuta, Johanneksen päivänä.
Tunnettuja Jean-nimisiä naisia

Jean Acker (1893–1978), yhdysvaltalainen mykkäelokuvan näyttelijä
Jean Arthur (1900–1991), yhdysvaltalainen näyttelijä
Jean M. Auel (s. 1936), yhdysvaltalainen kirjailija
Jean Batten (1909–1982), uusiseelantilainen lentäjä
Jean Coulthard (1908–2000), kanadalainen säveltäjä
Jean Darling (1922–2015), yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä
Jean Erdman (s. 1916), yhdysvaltalainen tanssija ja koreografi
Jean Fergusson (1944–2019), brittiläinen televisio- ja teatterinäyttelijä
Jean Fritz (1915–2017), yhdysvaltalainen lastenkirjailija
Jean Forest (1926–2024), kanadalainen poliitikko, Albertan yliopiston rehtori
Jean Craighead George (1919–2012), yhdysvaltalainen kirjailija
Jean Hagen (1923–1977), yhdysvaltalainen näyttelijä
Jean Harlow (1911–1937), yhdysvaltalainen näyttelijä
Jean Kennedy Smith (1928–2020), yhdysvaltalainen diplomaatti ja demokraattipoliitikko, presidentti John F. Kennedyn sisar
Jean Kent (1921−2013), brittiläinen näyttelijä
Jean Lambert (s. 1950), brittiläinen poliitikko ja europarlamentaarikko
Jean Major (s. 1957), kanadalainen maahockeypelaaja
Jean Marsh (s. 1934), englantilainen näyttelijä ja käsikirjoittaja
Jean Peters (1926–2000), yhdysvaltalainen näyttelijä
Jean Rabe (s. 1957), yhdysvaltalainen fantasia- ja tieteiskirjailija
Jean Rhys (1890–1979), dominicalainen kirjailija
Jean Ritchie (1922–2015), yhdysvaltalainen folklaulaja ja lauluntekijä
Jean Sasson (s. 1947), yhdysvaltalainen kirjailija
Jean Seberg (1938–1979), yhdysvaltalainen näyttelijä
Jean Shiley (1911–1998), yhdysvaltalainen korkeushyppääjä ja olympiavoittaja
Jean Simmons (1929–2010), englantilainen näyttelijä
Jean Smart (s. 1951), yhdysvaltalainen näyttelijä
Jean Stapleton (1923–2013), yhdysvaltalainen näyttelijä
Jean Stewart (1930–2020), uusiseelantilainen uimari ja olympiamitalisti
Jean Vander Pyl (1919–1999), yhdysvaltalainen näyttelijä
Jean Webster, Alice Jane Chandler Websterin kirjailijanimi (1876–1916), yhdysvaltalainen kirjailija
Kuvitteellisia

Jean Grey, hahmo Ryhmä-X -sarjakuvissa
Jean-Luc Picard,  avaruusalus USS Enterprisen kapteeni tv-sarjassa Star Trek – uusi sukupolvi
Jean Valjean, Victor Hugon Kurjat-romaanin päähenkilö
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean Wikimedia Commonsissa
Palazzo Vecchio

Palazzo Vecchio.
Palazzo Veccio on Italiassa sijaitsevan Firenzen kaupungintalo. Tämä palatsi-linnake sijaitsee Piazza della Signorialla. Rakennuksen yhteydessä on Loggia della Signoria.
Palatsin rakentaminen alkoi vuonna 1299 arkkitehti Arnolfo di Cambion johdolla. 1400-luvulla ja varsinkin 1500-luvulla tehdyt lisäykset muuttivat rakennuksen takaosaa. Sille tunnusomaiset piirteet: laatikkomainen galleria ja epäsymmetrisesti sijaitseva torni jäivät  ennalleen.
Alun perin rakennuksen nimenä oli Palazzo della Signoria, koska se oli Firenzen kaupunginhallinnon (la Signoria) keskus. Torni on 90 metriä korkea.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Palazzo Vecchio Wikimedia Commonsissa
Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue

| Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue> Sozialistische Einheitspartei Deutschlands |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  21. huhtikuuta 1946
Lopetti:  16. joulukuuta 1989
Ideologia:  kommunismi marxismi-leninismi stalinismi
Poliittinen kirjo:  äärivasemmisto
Äänenkannattaja:  Neues Deutschland
Jäsenmäärä:  2 260 979 (1989)
Värit:       punainen
Kansainväliset jäsenyydet:  Kansallinen rintama (1950–1990) Kominform (1947–1956)
Nuorisojärjestö:  Saksan vapaa nuoriso
Varhaisnuorisojärjestö:  Thälmannin pioneerit
Ammattijärjestö:  Vapaa Saksan ammattiyhdistysten liitto
Tunnuslaulu:  ”Lied der Partei”
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue (saks. Sozialistische Einheitspartei Deutschlands, lyh. SED) oli Saksan demokraattisen tasavallan hallitseva kommunistipuolue valtion perustamisesta 1949 aina vuoden 1990 vaaleihin asti. Puolue syntyi vuonna 1946 Neuvostoliiton Saksan-miehitysvyöhykkeen kommunistipuolueen ja sosiaalidemokraattisen puolueen yhdistyttyä kommunistien painostuksen jälkeen. Liitoksen jälkeen puolueella oli yli 1 260 000 jäsentä ja se sai ohjatuissa vaaleissa noin puolet äänistä.
SED:n johtama Kansallinen rintama

Neuvostoliiton tavoitteena oli luoda miehitettyyn Saksaan ainakin näennäisesti moniarvoinen ja kansalaisvapauksia kunnioittava yhteiskunta. Niinpä Neuvostoliiton miehityshallinto SMAD salli jo kesäkuussa 1945 antifasististen ja demokraattisten puolueiden toiminnan omalla miehitysyöhykkeellään. Kesällä 1945 rekisteröityivät sosialidemokraattisen SPD:n ja kommunistisen KPD:n lisäksi myös kristillisdemokraattinen CDU ja liberaalidemokraattinen LDPD. Molempien puolueiden taustalla toimivat aluksi Weimarin tasavallan aikaiset poliitikot. Koska Neuvostoliitto edellytti miehitysvyöhykkeensä puolueiden olevan antifasistisia, niiden tuli liittyä yhteen nk. Antifa-blokiksi. Kesällä 1945 järjestäytyivät myös miehitysvyöhykkeen ensimmäiset ammattiyhdistykset. Vaikka mukana oli myös kristillisiä ammattiliittoja, oli ammattiliittojen johtoasema alusta alkaen tiukasti kommunistien käsissä.
SPD:n ja KPD:n yhdistyttyä SED:ksi vuonna 1946 uusi yhtenäisyyspuolue liittyi heti Antifa-blokin jäseneksi, samalla kun SPD ja KPD tietysti poistettiin siitä.
Vapaan kansalaistoiminnan seurauksina perustetut CDU ja LDPD pystyivät ensi alkuun toimimaan suhteellisen vapaasti, mutta SMADin kontrolli niissä lisääntyi poliittisen tilanteen muuttuessa nopeasti. Kesällä 1948 SMAD hyväksyi vielä kaksi uutta puoluetta puoluerekisteriin; tuolloin muodostettiin kansallisdemokraattinen puolue NDPD ja talonpoikaispuolue DBD. Vuonna 1949 SED muodosti DDR:n Kansallisen rintaman neljän ”blokkipuolueen” sekä useiden joukkojärjestöjen kanssa. DDR:n parlamentissa eli Kansankamarissa SED piti vuosina 1981–1986 hallussaan 25,4 % paikoista.
Blokkipuolueet
Saksan demokraattinen talonpoikaispuolue (DBD)
Saksan kristillisdemokraattinen unioni (CDU)
Saksan liberaalidemokraattinen puolue (LDPD)
Saksan kansallisdemokraattinen puolue (NDPD)
Joukkojärjestöt
Vapaa Saksan ammattiyhdistysten liitto (FDGB)
Saksan vapaa nuoriso (FDJ)
Saksan demokraattinen naisliitto (DFG)
Keskinäisen talonpoikaisavun yhdistys (VdgB)
DDR:n kulttuuriliitto (KB)
DDR:n puolueet ja joukkojärjestöt edustivat eri intressiryhmiä. Ne antoivat valtiolle ainakin näennäisesti moniarvoisen ja vapaan leiman. Tosiasiassa blokkipuolueet ja joukkojärjestöt eivät enää 1940-luvun lopulta alkaen pystyneet vetämään itsenäistä poliittista linjaa. Ne tukivat virallisestikin sosialistisen yhteiskunnan rakentamista Saksan maaperälle ja tunnustivat SED:n roolin Saksan työläisten etujoukkona ja sosialismin rakennustyön johtajana.
Puolueen arkipäivä

Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen julkituotu päämäärä oli proletariaatin diktatuurin toteuttaminen ja ylläpitäminen Saksan maaperällä. Viime kädessä puolueen toiminnan päämääränä oli kommunistisen yhteiskunnan rakentaminen. SED:n johtava yhteiskunnallinen rooli oli määritelty myös DDR:n vuoden 1968 perustuslaissa, jonka mukaan "Saksan demokraattinen tasavalta on sosialistinen valtio ---, jota johtaa työväenluokka ja sen marxistis-leninistinen puolue" (1. osa, 1. kap. 1 §).
SED:llä oli 1980-luvulla noin 2,3 miljoonaa jäsentä, mikä oli huomattavan korkea luku maassa, jonka koko väkiluku oli 16,8 miljoonaa. Puolueen jäsenistä peräti 339.000 eli noin 15 % kuului nomenklatuuraan eli heillä oli puolueessa jonkinlainen johtava tai toimeenpaneva asema.
Puolueen arkipäivä > Puolueeseen liittyminen

Toisin kuin DDR:n blokkipuolueisiin, joihin liittyminen oli suhteellisen vapaata, SED:n liittyminen oli tiukasti luvanvaraista. Tämä selittyy ennen muuta puolueen itseymmärryksellä, puoluehan mielsi olevansa ”työväenluokan etujoukko”, joten jäseneksi hakeutuvilta odotettiin esikuvallista käytöstä ja oikeaa yhteiskuntafilosofiaa. Koska johtavat poliittiset asemat ja virat oli DDR:ssä varattu SED:n jäsenille, puolue halusi myös varmistua siitä, että jäseneksi hakeutuvat tekivät niin vakaumuksesta.
SED:n jäseneksi voi liittyä jokainen 18 vuotta täyttänyt hyvämaineinen DDR:n kansalainen. Hakija tarvitsi kaksi suosittelijaa, jotka myös olivat hyvämaineisia kansalaisia ja olleet jo useamman vuoden puolueen jäseniä. Jäseneksi hakevan tuli jäsenhakemuksen lisäksi tehdä kirjallinen essee, jossa hän teki selkoa yhteiskunnallisesta ja poliittisesta ajattelustaan sekä perusteli halunsa liittyä puolueeseen. Mikäli puolueosasto hyväksyi hakemuksen, hakija otettiin puolueosaston ehdokasjäseneksi yhden vuoden koeajaksi. Tämän koevuoden aikana ehdokasjäsenellä oli oikeus ja velvollisuus ottaa osaa puolueen paikallisosaston toimintaan, tosin ilman äänioikeutta. Koevuoden aikana ehdokasjäsenille tarjottiin myös puolueen järjestämää poliittista koulutusta, ja heiltä voitiin vaatia esimerkiksi kirjallisia tehtäviä.
Koevuoden jälkeen paikallisosastossa järjestettiin äänestys, jossa päätettiin ehdokkaan jäsenyydestä. Äänestys ei ollut pelkkä muodollisuus, hakijoita voitiin myös hylätä tai heidän koeaikaansa voitiin pidentää. Hylätty jäsenhakemus puolueeseen toi yleensä mukanaan ongelmia esimerkiksi työelämässä.
Puolueen jäseneksi hyväksytylle ojennettiin jäsenyyden merkiksi puolueen jäsenkirja, puolueohjelma ja puolueen säännöt. Vielä 1950-luvulla puolueen jäsenten tuli kantaa aina mukanaan jäsenkirjaansa. Jäsenkirjan kadottamista pidettiin vakavana rikkeenä, osoittihan se välinpitämättömyyttä puoluejäsenyyttä kohtaan. Sitä paitsi jäsenkirja saattoi joutua kapitalistisen ”luokkavihollisen” käsiin. Jäsenkirjan kadottaminen johti vähintään suulliseen huomautukseen puolueosastossa.
Puoluejäsenyys oli periaatteessa jyvitetty ammattien ja yhteiskuntaluokkien mukaan. ”Työläisten ja talonpoikien puolue” halusi varmistua siitä, että sen jäsenistön pääosa tuli työväenluokasta ja maataloustyöläisistä. Niinpä työläisten ja kollektiivitilojen työntekijöiden oli suhteellisen helppo päästä puolueen jäseniksi, työpaikoilla ja kollektiivitiloilla järjestettiin jopa jäsenhakukampanjoita. Virkamiesten, esimerkiksi opettajien, oli paljon hankalampi päästä puolueeseen, koska vain pieni osa jäsenistä sai olla virkamiehiä. Erityisen työlästä jäseneksi pääseminen oli keskiluokkaan luetuille pienyrittäjille. Toisaalta jäsenjyvitystä pyrittiin hieman helpottamaan siten, että kerran työläisenä puolueeseen otettu laskettiin lopun ikäänsä työläiseksi. Niinpä DDR:n pitkäaikainen johtaja Erich Honecker laskettiin vuosikymmenten poliittisesta urastaan huolimatta työläisjäseneksi, olihan hän kommunistipuolueeseen liittyessään ollut katontekijä.
Puolueen arkipäivä > Jäsenyyden päättyminen

Jäsenyys SED:ssä päättyi joko kuolemaan, eroamiseen tai erottamiseen. Puolueesta eroaminen ei tosin käytännössä ollut mahdollista, koska erohalukas jäsen yksinkertaisesti erotettiin ennen hänen eroanomuksena käsittelyä. Puolueesta eroamista - tai pikemminkin sen yrittämistä - kutsuttiinkin nimellä ”yliviivaaminen” (Streichung), koska kyseisen puoluetoverin nimi yksinkertaisesti vedettiin yli jäsenkortistossa.
Puolueella oli kaikilla tasoilla niin kutsuttuja kontrollikomissioita, joiden tehtävänä oli puolueen jäsenistön tarkkaileminen ja tarvittaessa jäsenen rankaiseminen. Rangaistuksista ankarin oli puolueesta erottaminen. Tämä oli seurauksena esimerkiksi kielletyn materiaalin levittämisestä tai yhteydenpidosta kiellettyihin poliittisiin ryhmiin. Myös puolueen jäsenen saama rikostuomio johti puolueesta erottamiseen. Puolueesta erotetut joutuivat yleensä suurin ongelmiin yhteiskunnassa, he menettivät usein esimerkiksi työpaikkansa ja joutuivat muuttamaan pois kaupungeista.
Myös puhtaasti henkilökohtaiset asiat, kuten aviorikos, voivat johtaa rangaistusmenettelyyn puolueen sisällä, koska puoluetovereilta edellytettiin myös yksityiselämässä nuhteetonta ja esikuvallista käytöstä. Yleensä henkilökohtaiset asiat rangaistiin suullisella tai kirjallisella huomautuksella.
Erikoinen jäsenrekisteriin vaikuttanut asia oli puolueen jäsenkirjojen vaihto. Puolueen jäsenille annettiin noin 10–15 vuoden välein uudet jäsenkirjat, ja samalla jäsenistö tutkittiin tarkoin. Puoluetoverit, jotka eivät olleet olleet riittävän aktiivisia tai joiden jäsenyydestä löytyi muuta huomautettavaa, erotettiin tässä yhteydessä puolueesta yksinkertaisesti siten, ettei heille annettu uusia jäsenkirjoja luovutettujen vanhojen tilalle. Vuonna 1951 toimeenpannussa ensimmäisessä jäsenkirjojen vaihdossa noin viidesosa puolueen jäsenistä erotettiin ”virheellisten poliittisten mielipiteiden takia”. Suurin osa heistä oli entisiä sosiaalidemokraatteja. Viimeisen valmistellun jäsenkirjojen vaihdon piti tapahtua syksyllä 1989, mutta syksyn poliittiset myllerrykset tekivät operaatiosta tarpeettoman. Uudet jäsendokumentit oli kuitenkin jo painettu ja ne oli toimitettu puolueen paikallistoimistoihin. Operaatiota varten kaikki puolueen jäsenet oli jo ehditty haastatella.
Puolueen arkipäivä > Puolueen arkipäivä

SED:n jäsenet eli puoluetoverit toimivat yleensä puolueen paikallisosastoissa, joka oli puolueen pienin toiminnallinen yksikkö. Yleensä paikallisosastot toimivat työpaikkojen yhteydessä. Paikallisosasto piti yleensä kokouksen kerran kuussa (ei aina kesäkuukausina), ja paikallisosaston puoluetoverien odotettiin osallistuvan siihen. Kokoukset pidettiin yleensä arki-iltana työpäivän jälkeen noin klo 17, ja ne kestivät noin tunnista kahteen tuntiin. Kokoukset olivat yleensä suljettuja, poikkeustilanteissa paikallisosasto voi tosin päättää myös julkisen kokouksen pitämisestä.
Paikallisosasto valitsi keskuudestaan johtajiston, johon kuului paikallisosaston puheenjohtaja, puoluesihteeri, rahastonhoitaja ja tiedottaja. Suuremmissa paikallisosastoissa johtajisto voi olla suurempikin. Erityisen merkittävä rooli oli sihteerillä, koska hän sai puoluejohdolta ajankohtaista informaatiota poliittisesta tilanteesta. Informaatiolehti Parteiinformation oli luottamuksellinen, mutta yleensä kokouksissa sihteeri alusti lehden artikkelien pohjalta ajankohtaisista asioista. Kuukausittaisissa kokouksissa saatiin informaatiota puoluejohdolta ja keskusteltiin paikallisosaston toiminnasta. Myös vaalit toimitettiin paikallisosaston kokouksessa.
Puoluetovereilla oli aktiivinen ja passiivinen äänioikeus paikallisosaston kokouksissa; ehdokasjäsenillä tätä ei ollut. Paikallisosastoissa valittiin edustajat sekä puolueen piiritoimikuntaan että SED:n puoluepäiville. Äänestys oli periaatteessa vapaata, mutta käytännössä puoluejohto antoi hyvin tarkkoja ohjeistuksia esimerkiksi valittujen iästä, sukupuolesta ja ammatista.
Paikallisosaston kokouksen lisäksi paikallisosasto kokoontui kuukausittain puolueen järjestämään koulutustilaisuuteen. Koulutuksen aiheet annettiin keskitetysti puoluejohdolta, joka myös valmistutti siihen oppimateriaalin. Koulutuksissa käsiteltiin poliittisia, taloudellisia ja yhteiskunnallisia kysymyksiä, tietysti puolueen marxistis-leninistisen maailmankatsomuksen pohjalta. Oppiaiheina saattoivat olla esimerkiksi Kolmannen maailman edistykselliset vapautusliikkeet tai sosialistisen yhteiskuntamallin kehittyminen Saksan maaperällä. Koulutuksessa esitelmöi joko paikallisen puolueosaston edustaja tai koulutuksen saanut esitelmänpitäjä. Puoluekoulutukseen saivat ottaa osaa myös muutkin kuin puolueen jäsenet, mikäli se katsottiin heille tarpeelliseksi heidän yhteiskunnallisen asemansa vuoksi. Opettajien ammattijärjestö oli päättänyt, että puoluekoulutukseen osallistuminen oli pakollista kaikille opettajille heidän jäsenyydestään riippumatta, koska sen katsottiin lisäävän heidän poliittista valveutuneisuuttaan.
Puolueen arkipäivä > Puoluekoulut

Paikallistasolla järjestettävien koulutustilaisuuksien lisäksi SED:llä oli erityisiä puoluekouluja. Niissä opiskelevat halusivat yleensä luoda uraa puolueessa tai yhteiskunnassa, mutta opiskelu oli toki mahdollista ilman urasuunnitelmiakin. Piiritasolla puolue järjesti ilta- ja viikonloppukursseja, joissa syvennettiin opiskelijoiden taloudellista, poliittista ja yhteiskunnallista tietämystä. Piirikuntatasolla järjestettiin syventäviä kursseja sekä täysipäiväisiä yksivuotisia koulutuksia, joiden suorittaminen mahdollisti yleensä pääsyn puolueen palkalliseksi työntekijäksi. Piiri- ja piirikuntatasolla oli mahdollista suorittaa myös etäkursseja, joihin liittyi erilaisia kirjallisia tehtäviä ja tenttejä.
Puolueella oli myös oma korkeakoulu, Karl Marx -korkeakoulu. Se tarjosi yhdestä kolmeen vuoteen kestäviä kursseja, jonka jälkeen opiskelija valmistui yhteiskuntatieteilijäksi. Periaatteessa alemman koulutuksen hyväksyttävä suorittaminen oli edellytys seuraavan asteen koulutukseen pääsemiseksi.
Puolueella oli myös omia tutkimuslaitoksia, joista tärkeimpiä olivat Marxismi-leninismin instituutti ja Yhteiskuntatieteellinen instituutti.
Puolueen rakenne > Paikallisosastot

SED:n toiminnan perustasona toimivat puolueen paikallisosastot. SED:n paikallisosastot oli yleensä järjestetty työpaikkojen mukaan, niin että esimerkiksi samassa tehtaassa, teollisuuskombinaatissa tai kollektiivitilalla työskentelevät puolueen jäsenet muodostivat oman paikallisosaston. Suurilla työpaikoilla saattoi toimia useitakin paikallisosastoja. Myös maantieteellisesti järjestettyjä paikallisosastoja oli, niihin kuuluivat ne puoluetoverit, jotka eivät olleet mukana työelämässä (esimerkiksi eläkeläiset).
Puolueen paikallisosasto valitsi keskuudestaan paikallisosaston puoluevirkailijat. Osastolla oli puoluesihteeri, joka toimi myös puheenjohtajana, rahastonhoitajana sekä tiedottajana (joka virallisesti oli vastuussa agitaatiosta ja propagandasta eli agit-propista). Suurissa puolueosastoissa saattoi olla muitakin virkailijoita. Kaikki paikallistason virkailijat toimivat ilman palkkaa.
Paikallisosastot vastasivat puolueen toiminnasta paikallistasolla, esimerkiksi työpaikalla. Puolueen jäsenet toteuttivat esimerkiksi ylhäältä esitettyjä kampanjoita paikallisesti. Paikallisosastot kokoontuivat yleensä kerran kuussa. Myös paikallista puoluekoulutusta järjestivät paikallisosastot.