stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bysantin kirkko
Historia > Kirkolliskokoukset

Bysantin alkuvuosia leimasivat kiistat opin oikeasta tulkinnasta. Kirkko joutui jatkuvasti ottamaan kantaa harhaoppeihin (heresia) ja eriuskoisuuteen (heterodoksia), ja pyrki siksi määrittämään oikeaoppisuuden eli ortodoksian sisällön. Tämän vuoksi järjestettiin koko kirkon yleisiä kirkolliskokouksia, joissa oikea oppi pyrittiin määrittelemään. Kaikki kahdeksan ensimmäistä vuosina 325–870 pidettyä ekumeenista kirkolliskokousta järjestettiin Konstantinopolissa tai sen välittömässä läheisyydessä (Nikea, Khalkedon), lukuun ottamatta Efesoksessa järjestettyä kolmatta ekumeenista kirkolliskokousta vuonna 431.
Ensimmäinen ekumeeninen kirkolliskokous, Nikean kirkolliskokous, kutsuttiin koolle vuonna 325 areiolaisuutta koskeneen kiistan vuoksi. Kirkolliskokous tuomitsi areiolaisuuden harhaopiksi. Toinen ekumeeninen kirkolliskokous eli Konstantinopolin kirkolliskokous kokoontui vuonna 381. Kolmas eli Efesoksen kirkolliskokous kokoontui vuonna 431 ja käsitteli nestoriolaisuutta koskenutta kiistaa tuomiten opin harhaopiksi. Tämän seurauksena idän assyrialainen kirkko erkani muusta kirkosta.
Neljäs eli Khalkedonin kirkolliskokous vuonna 451 käsitteli nestoriolaisuuden vastareaktiona syntynyttä monofysitismiä ja tuomitsi sen. Tämän seurauksena orientaaliortodoksiset kirkot erkanivat muusta kirkosta. Viides ekumeeninen kirkolliskokous oli Konstantinopolin toinen kirkolliskokous vuonna 553 ja kuudes Konstantinopolin kolmas kirkolliskokous vuosina 680–692.
Seitsemäs ekumeeninen eli Nikean toinen kirkolliskokous kokoontui vuonna 787 Nikeassa ja Konstantinopolissa. Se oli viimeinen suuri kirkolliskokous, jossa olivat läsnä sekä idän että lännen kirkot. Kahdeksas kirkolliskokous eli Konstantinopolin neljäs kirkolliskokous kokoontui vuosina 867–870 Konstantinopolissa. Ortodoksinen kirkko ei kuitenkaan hyväksynyt tätä ekumeeniseksi, samoin kuin ei myöskään seuranneita kokouksia, johtuen kasvaneista erimielisyyksistä lännen kirkon kanssa.
Historia > Ikonoklasmi

700-luvulla ja 800-luvun alussa Bysantin valtakunnassa vallitsi ikonoklasmin eli kuvainraaston virtaus, joka tuomittiin lopulta harhaoppina. Ikonoklasmi käynnistyi keisari Leo III:n (keisarina 717–741) valtakauden myötä, kun tämä kielsi ikonit ja niille osoitetun kunnioituksen. Myös Konstantinos V (keisarina 741–775) omaksui ikonoklastisen kannan kautensa loppupuolella. Eräänä syynä ikoneja vastustavan kannan syntyyn oli islamin nousu ja arabien menestyksekkäät valloitukset: bysanttilaiset saattoivat ajatella kuvia vastustaneiden muslimien tekevän siis jotakin oikein. Luonnonmullistukset, kuten Santorinin tulivuorenpurkaus vuonna 726, lisäsivät ajatusta, että Bysanttia rangaistaan jonkin asian tähden.
Ikonikielto johti kapinointiin sekä monien Bysantin taiteen tuotteiden tuhoamiseen. Ikonoklasmi vaikutti kuitenkin lähinnä hoviin, ylimpiin virkamiehiin ja ylimpään papistoon, ei niinkään tavalliseen kansaan.
Keisarinna Irenen (Eirene) vaikutuksesta pidetty seitsemäs ekumeeninen kirkolliskokous päätti vuonna 787, että ikoneja saa kunnioittaa, mutta ei palvoa. Tuolloin kirkolliskokous omaksui kirkon ikoniteologiaksi Johannes Damaskolaisen kannan, jonka tämä oli esittänyt teoksessaan Ikoneista.
Keisari Leo V palautti ikonoklasmin uudelleen voimaan vuonna 813, koska kuvakiellon katsottiin olleen sodissa saavutettujen voittojen taustalla. Theodora II salli ikonit vuonna 843 patriarkka Methodioksen tuella, ja kirkolliskokous vahvisti Nikean ekumeenisen kirkolliskokouksen päätöksen.
Historia > Lähetystyö Itä-Euroopassa

Bysantin itäiseen Eurooppaan suorittamalla lähetystyöllä oli historiallisesti suuri merkitys. Sitä kautta koko alue tuli kristinuskon piiriin. Merkittävää työtä tekivät veljekset Kyrillos ja Methodios, jotka toimivat lähettiläinä slaavien alueilla, käänsivät kirkollisia tekstejä muinaisbulgariaksi eli kirkkoslaaviksi ja kehittivät samalla kyrillisen kirjaimiston. Bulgaria omaksui ortodoksisen uskon 800-luvulla ja Kiovan Rus vuonna 988.tarvitaan parempi lähde
Historia > Idän ja lännen kirkkojen ero

Idän ja lännen kirkkojen välinen etäisyys alkoi kasvaa vähitellen samalla, kun Konstantinopoli menetti otteen valtakunnan läntisistä alueista ja kulttuurierot kasvoivat. Rooman ja Konstantinopolin suhteet olivat olleet ongelmalliset alusta asti. Ikonoklasmi, kiista Rooman piispan eli paavin asemasta sekä paavi Nikolaus I:n ja patriarkka Fotioksen välinen kiista syvensivät entisestään idän ja lännen kirkkojen eroa.
Bysanttilaiset alemman papiston jäsenet ja munkit vetosivat oikeaa oppia koskeneissa kiistoissa usein suoraan Roomaan, siinä missä patriarkat ja piispat joutuivat tekemään uskoa koskevia kompromisseja poliittisista syistä. Myös tämä vaikutti kirkkojen suhteeseen. Idän ja lännen kirkot olivat myös kilpailijoita esimerkiksi itäisessä Euroopassa suoritetussa lähetystyössä.
Lopulliseksi kirkkojen ero muodostui uskontunnustukseen tehtyä filioque-lisäystä koskeneen kiistan myötä 1050-luvulla. Lisäys oli tehty lännessä Khalkedonin kirkolliskokouksen hyväksymään uskontunnustukseen jo Toledon kirkolliskokouksessa vuonna 589. Lisäys oli hiertänyt kirkkojen välejä erityisesti 800-luvulta lähtien. Kiista kärjistyi vuonna 1014, kun paavi luki lisäyksen sisältäneen uskontunnustuksen ensimmäistä kertaa Roomassa järjestetyssä messussa. Kiista huipentui vuonna 1054 alkaneeseen niin kutsuttuun suureen skismaan.
Teologisista eroista huolimatta eron voidaan nähdä olleen yhtä lailla seurausta myös yleisistä kulttuuri- ja maailmankatsomuseroista sekä idän ja lännen yleisestä vieraantumisesta toisistaan.
Historia > Idän ja lännen kirkkojen yhdistymisneuvottelut

Bysantti menetti viimeisinä vuosisatoinaan vähitellen lähes koko aiemman alueensa ja kutistui kattamaan lähes pelkästään Konstantinopolin kaupungin. Samaan aikaan Konstantinopolin patriarkaatin alainen alue pysyi entisellään. Siksi kirkko oli noina aikoina tavallaan valtiota vahvempi. Bysantin loppuaikojen ahdingon vuoksi keisarit aloittivat neuvottelut lännen kanssa idän ja lännen kirkkojen yhdistymiseksi sotilaallisen avun saamiseksi. Neuvottelut alkoivat 1200-luvulla ja sopua yritettiin Lyonin kirkolliskokouksessa vuonna 1274. Neuvottelut kestivät läpi 1300- ja 1400-lukujen.
Yhdistymistä kannattivat monet ylimystön jäsenet ja osa papistostakin, mutta oikeaoppisuuden tukipilareiksi asettuneet luostarit ja väestön enemmistö vastustivat sitä. Kirkkojen yhdistyminen hyväksyttiin Firenzen kirkolliskokouksessa vuonna 1439, mutta päätöstä vastustettiin idässä voimakkaasti. Yhdistyminen julistettiin lopulta voimaan Konstantinopolissa valtakunnan viimeisenä vuonna, vuonna 1452. Se ei kuitenkaan juurikaan toteutunut käytännössä yleisen vastustuksen vuoksi.
Kirkon ja valtion suhde

Bysantin keisarikunnassa ei tehty selvää rajaa valtion ja kirkon välillä. Kirkon ja valtion suhde nähtiin ikään kuin sielun ja ruumiin suhteena: kirkko huolehti henkisestä ja valtio maallisesta alueesta. Bysantti, kristitty Rooma, nähtiin koko maailmanjärjestyksen perustana ja suorastaan taivaan ikonina eli kuvana maan päällä. Tämän maailmanjärjestyksen johdossa oli kristitty keisari. Keisareita ympäröi teokraattinen muodollisuus ja mystiikka, joka vahvisti vaikutelmaa hallitsijan tuonpuoleisesta vallasta.
Bysantin keisarilla oli merkittävä asema Bysantin kirkossa. Keisarin läsnäolo oli merkittävä osa Hagia Sofian säännöllistä jumalanpalveluselämää. Keisari kutsui koolle kirkolliskokoukset ja pani toimeen niiden päätökset. Tämän tehtävänä oli suojella oikeaoppista, ortodoksista uskoa, ja taistella harhaoppeja vastaan. Keisarit puuttuivat oppikiistoihin ja käyttivät tässä tarvittaessa myös sotajoukkoja. Joissain tapauksissa kuitenkin myös keisarit itse kannattivat oppeja, jotka julistettiin myöhemmin harhaopeiksi.
Bysantin kirkko oli taloudellisesti niin vahva, että sillä oli toimintaansa käytettävissä enemmän rahaa kuin keisarikunnan hallintokoneistolla armeijaa lukuun ottamatta. Kirkon omaisuus koostui pääasiassa maaomaisuudesta ja tulot maan vuokratuloista. Bysantissa sosiaalityö oli kirkon tehtävä, ja siitä huolehtivat ennen kaikkea luostarit (ruoan jako köyhille, köyhäintalot, orpokodit, sairaalat yms.).
Patriarkka ja papisto

Bysantin kirkon johdossa oli Konstantinopolin piispa eli patriarkka, jota alettiin 500-luvulla kutsua Konstantinopolin ekumeeniseksi patriarkaksi. Konstantinopoli vaati kaikkien patriarkaattien joukossa ensisijaista asemaa jo Konstantinopolin ensimmäisessä kirkolliskokouksessa vuonna 381. Rooman vastustuksen takia se sai aseman vasta 800-luvulla. Patriarkaatti toimii kaupungissa (nykyinen Istanbul) edelleen.lähde?
Patriarkan valitsi piispojen kokous eli synodi. Patriarkan valinnan hyväksyi keisari. Patriarkkojen keskinäisessä arvoasteikossa Konstantinopolin patriarkka oli Rooman piispan eli paavin veroinen ja ensimmäinen vertaistensa joukossa (primus inter pares). Konstantinopolin patriarkan asema vahvistui, kun muut itäiset patriarkaatit (Aleksandria, Jerusalem ja Antiokia) jäivät 600-luvulla arabien vallan alle.
Patriarkan alaisuudessa olivat (hierarkiajärjestyksessä) metropoliitat, autokefaliset arkkipiispat ja piispat. Piispat olivat bysanttilaisessa yhteiskunnassa kansan todellisia henkisiä ja hengellisiä isiä, luottohenkilöitä ja puhemiehiä. Heillä oli näkyvä julkinen asema ja taloudellista valtaa, sillä he hallinnoivat kirkon maaomistuksia alueellaan, ja he puhuivat usein keisarin ja korkeiden virkamiesten edessä seurakuntiensa ja ortodoksian puolustukseksi. Piispojen alaisuudessa olivat papiston lisäksi hiippakunnan luostarit.
Idän kirkossa tavallinen papisto oli yleensä naimisissa. Piispoilta sen sijaan vaadittiin selibaattia. Tämän vuoksi piispat valittiin usein munkkien joukosta.
Kirkkorakennukset

Bysanttilainen kirkkorakennus pyrkii symboloimaan taivasta maan päällä. Tämä vaikutelma pyritään samaan aikaan kirkon rakenteella sekä sen maalauksilla ja muulla koristelulla. Bysanttilainen kirkkorakennus on yleensä ristikirkko, joka kehittyi suorakaiteen muotoisesta basilikasta lisäämällä siihen samanmuotoinen poikkilaiva. Bysanttilaisen kirkon keskeinen yksityiskohta on kirkkosalin yläpuolella kohoava kupoli. Kupolin keskellä on yleensä maalattuna Kristus Kaikkivaltias (Pantokrator) -tyypin ikoni. Enkeleitä, Raamatun tapahtumia ja pyhiä esittävät ikonit tai freskomaalaukset ovat alemmissa kehissä. Ikonostaasi kehittyi alttarin eteen asetetuista ikoneista.lähde?
Luostarit

Luostarit olivat Bysantin kirkon merkittävimpiä hengellisiä keskuksia ja niillä oli koko bysanttilaisessa kulttuurissa suuri hengellinen ja taloudellinen merkitys. Luostarilaitosta on luonnehdittu koko Bysantin kirkon voimanlähteeksi ja perustukseksi. Luostarit tarjosivat ympäristön erityisesti mietiskelylle ja rukoukselle.
Luostariasketismi kehittyi Bysantin valtakuntaan kuuluneessa Egyptissä ja Syyriassa 300-luvulla ja levisi vähitellen koko kristikuntaan. Voidaan katsoa, että luostariasketismin synty kytkeytyy tilanteeseen, jossa kristinuskosta tuli sallittu uskonto ja kirkon marttyyrien aika päättyi: tuolloin munkeista ja nunnista tuli uusia askeettisen elämän "marttyyrejä" aiempien veren marttyyrien tilalle.
Askeettista elämää vietettiin sekä yhteisöluostareissa että erakkoelämänä luolissa tms. luostarien ja kylien läheisyydessä, tai näiden kahden muodon välimuotona. Idän kirkon luostarilaitoksessa ei ole ollut sääntökuntia läntisen luostarilaitoksen tavoin. Luostarielämä tarjosi kaikille mahdollisuuden saada koulutusta. Bysantissa luostarit eivät kuitenkaan olleet yleensä samanlaisia oppineisuuden keskuksia kuin lännessä. Luostariin asettuminen oli bysanttilaisessa maailmassa suosittu tapa jäädä eläkkeelle uran, esimerkiksi sotilasuran, jälkeen.
Ortodoksisen hengellisyyden merkittävin hengellinen keskus Athos-vuoren luostariyhteisö syntyi varhaisbysanttilaisella ajalla. Vuorelle alkoi asettui munkkeja jo 400-luvulta alkaen. Suurempia luostareita alueelle perustettiin 900-luvulta alkaen. Konstantinopolin Studionin luostari, jossa oli yli 1000 munkkia, oli kuuluisa kirjastostaan.
Munkit osallistuivat monesti politiikkaan muun muassa ikonoklasmin aikana sekä erityisesti Bysantin loppuaikoina hesykasmia ja länsisuhteita koskeneissa kiistoissa. Munkit vastustivat usein sekä hallintoa että kirkkopolitiikkaa ja puolustivat ortodoksiaa poliittisia kompromisseja vastaan.
Bysanttilainen hengellinen elämä, teologia ja taide, kuten ikonimaalaus, ovat säilyneet edelleen ortodoksisen maailman luostareissa.
Teologia

Ortodoksinen teologia korostaa Jumalan tuonpuoleisuutta. Jumala on ihmisen mielelle ja kielelle täydellisen käsittämätön (apofaattinen eli negatiivinen teologia). Ihmisen tavoitteena on theosis eli jumalallistuminen ja ihmisen sielun lakkaamaton eteneminen kohti Jumalaa. Ihmisen pelastus nähdään Jumalan kaltaisuudessa vahvistumisena.
Varsinkin myöhäisemmän bysanttilaisen teologian keskeisin virtaus oli hesykasmi, Athoksella kehittynyt mystinen suuntaus. Hesykasmi liittyi siihen kysymykseen, miten ihminen voi tuntea Jumalan ja tulla Jumalan kaltaiseksi. 1000-luvun alkupuolella nämä kaksi kysymystä yhdistyivät hesykasmissa. Sen mukaan ihmisen on mahdollista saavuttaa yhteys tuonpuoleisen Jumalan kanssa hiljaisessa ja sanattomassa sydämen rukouksessa. Askeesissa korostettiin siis hiljaisuuden (hesykhia) merkitystä ja sydämen lakkaamatonta rukousta (esim. Jeesuksen rukous). Tämä hiljaisuus ei ole pelkkää äänen poissaoloa, vaan aktiivinen rukouksen tila.
Hesykastinen liike kytkeytyi myös politiikkaan vastustamalla läntistä vaikutusta ja kirkkojen yhdistymistä. Hesykasmista tuli Bysantin kirkon virallinen kanta vuonna 1351.
Bysantissa myös maallikot olivat usein teologisesti oppineita ja ottivat osaa oppikiistoihin.
Liturgia

Bysanttilaisella liturgialla eli jumalanpalveluksella oli alun perin useita eri muotoja. Konstantinopolin riitus eli jumalanpalvelusperinne kehittyi Antiokian, Aleksandrian ja Jerusalemin riitusten pohjalta. Konstantinopolin riituksesta kehittyi vähitellen yleisortodoksinen riitus, joka perustuu edelleen nykyaikanakin bysanttilaiseen jumalanpalvelukseen.
500-luvulta alkaen keisarillisen hovin juhlamenot saivat kasvavassa määrin liturgisen luonteen, mikä korosti valtion ja kirkon yhteyttä. Samalla jumalanpalvelukset saivat vähitellen vaikutteita ja ulkoisia muotoja keisariin liittyneistä hoviseremonioista.
Liturgian teksteille vakiintui käyttöön kaksi muotoa, Basileios Suuren liturgia ja Johannes Khrysystomoksen liturgia.
Kirjallisuutta

Geanakoplos, Deno John: Byzantium: Church, Society, and Civilization Seen Through Contemporary Eyes.  University of Chicago Press, 1984.  ISBN 0226284603
Hussey, J. M.: The Orthodox Church in the Byzantine Empire.  (Oxford History of the Christian Church)  Oxford University Press, 2010.  ISBN 0191614882
Meyendorff, John: The Byzantine Legacy in the Orthodox Church.  St. Vladimir's Seminary Press, 1982.  ISBN 0913836907
Walter, Christopher: Art and ritual of the Byzantine Church.  (Volume 1 of Birmingham Byzantine series)  Variorum Publications, 1982.  ISBN 0860781046
Konstantinopolin Khoran kirkko sisältä.
Seitsemättä ekumeenista eli Nikean toista kirkolliskokousta esittävä ikoni.
Vapahtajan kirkastumisen kirkko (Metamórfosi Sotíra). Kirkko Nomitsíksessa Mánin niemimaalla Peloponnesoksella.
Patriarkka Euthymios kruunaa keisari Konstantinos VII:n. Skyllitzes Matritensis, 1100-luku.
Keisari Aleksanteri III panee patriarkka Euthymioksen viralta. Skyllitzes Matritensis, 1100-luku.
Konstantinopolin Hagia Eirene -kirkon läpileikkaus.
Konstantinopolin Hagia Theodosia -kirkon pohjapiirros.
Milt Campbell

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | kymmenottelu |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1952 | kymmenottelu |  |
Milton Gray "Milt" Campbell (9. joulukuuta 1933 Plainfield, New Jersey – 2. marraskuuta 2012 Gainesville, Georgia) oli yhdysvaltalainen kymmenottelija ja olympiavoittaja. Hän sivusi maailmanennätystä 120 jaardin aitajuoksussa.
Campbell saavutti kymmenottelussa olympiahopeaa Helsingissä 1952 tuloksella 6 975. Neljä vuotta myöhemmin Melbournen olympialaisissa hän voitti kultaa. Hän ei yltänyt kertaakaan kymmenottelun maailmanennätykseen mutta sivusi vuonna 1957 120 jaardin aitajuoksun maailmanennätystä 13,4 s.
Yleisurheilu-uransa jälkeen Campbell pelasi ammattilaisena amerikkalaista jalkapalloa. Hän kuoli Gainesvillessä, Georgian osavaltiossa 2. marraskuuta 2012 78 vuoden iässä sairastettuaan eturauhasen syöpää vuosikymmenen ajan.
Cabo de São Vicenten taistelu (1797)

Cabo de São Vicenten taistelu käytiin 14. helmikuuta 1797 amiraali Sir John Jervisin komentaman Britannian kuningaskunnan Välimeren laivaston ja Don José de Córdoban komentaman Espanjan laivaston välillä Portugalin rannikolla Cabo de São Vicenten edustalla.
Taustaa

Espanja julisti lokakuussa 1796 sodan Britannialle ja Portugalille, mikä aiheutti Britannian Välimeren laivastolle vakavan uhan toimia alueella. Yhdistyneet Ranskan ja Espanjan laivastot, joissa oli yhteensä 38 linjalaivaa, olisivat lyöneet Britannian Välimeren laivaston 15 linjalaivaa avoimessa taistelussa, mikä pakotti britit vetäytymään Korsikalta ja Elbalta.
Espanjan Cartagenassa olevan 27 linjalaivan laivasto-osaston odotettiin alkuvuodesta 1797 liittyvän Ranskan Brestissä olevaan laivastoon. Espanjalainen laivasto-osasto purjehti Välimerelle saattaen samalla Cádiziin matkalla olevaa 57 rahtialuksen saattuetta, jonka lastina oli pääasiassa elohopeaa.
Laivasto-osasto purjehti 1. helmikuuta Cartagenasta Don José de Cordóban johdolla ja sen olisi pitänyt kyetä purjehtimaan turvallisesti Cádiziin, mutta itätuuli painoi aluksia kauemmas Atlantille kuin oli tarkoitus. Tuulen tyynnyttyä alukset jatkoivat purjehdustaan kohti Cádizia.
Samanaikaisesti amiraali Sir John Jervisin komentaman Brittiläisen Välimeren laivaston kymmenen linjalaivaa purjehti Targusista tavoitteenaan Espanjan laivasto-osaston kohtaaminen. Jervisin osastoon liittyi 6. helmikuuta Cabo de São Vicenten edustalla kontra-amiraali William Parkerin johtamat Kanaalin laivastosta lähetetyt viisi linjalaivaa.
Kuninkaallisen laivaston kommodori Horatio Nelsonin komennossa ollut fregatti HMS Minerva purjehti 11. helmikuuta tiheässä sumussa havaituksi tulematta Espanjan laivasto-osaston lävitse. Nelson liittyi muuhun osastoon 13. helmikuuta Espanjan rannikolla ja ilmoitti samalla Jervisille matkalla olevasta Espanjan laivastosta. Nelsonilla ei kuitenkaan ollut tietoa vihollislaivaston koosta, koska sumu oli estänyt alusten laskennan.
Lopputulos

Taistelussa Kuninkaallisen laivaston tappiot olivat kaatuneina 73 ja haavoittuneina 327 miestä, joista oli 227 vaikeasti haavoittuneita. Espanjan laivaston aluksista neljä vallattiin. Espanjan laivaston tappiot olivat suuremmat, ainoastaan San Nicolásin kannelle kaatui 144 miestä ja yhteensä oletettavasti kaatuneita oli 250 ja haavoittuneita 550. Lisäksi vallattujen alusten miehistöt (noin 3 000 henkeä) joutuivat sotavankeuteen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cabo de São Vicenten taistelu (1797) Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Robert Campin

Méroden alttaritaulu, Robert Campin, n. 1425.
Robert Campin (1375 Valenciennes – 26. huhtikuuta 1444 Tournai) oli varhainen, merkittävä flaamilainen taidemaalari 1400-luvun alkupuolella. Hänen uskotaan olleen "Flémallen mestarina" tunnettu taiteilija, mutta varmuudella Campinin töitä ei ole dokumentoitu. Campin oli toisen flaamilaisen mestarin Jan van Eyckin aikalainen, ja hänellä oli suuri merkitys siitrymäkaudella gotiikasta renessanssiin. Campinilla oli ennennäkemättömän konkreettinen näkemys kolmiulotteisesta kuvauksesta, ja joissain hänen töissään 1420- ja 30-luvuilta yhdistyvät monumentaalinen arkaismi ja nykyaikainen runous. Campinin taide pohjautui käsikirjoitusten kuvituksiin.
Campin tunnettiin jo vuonna 1406 maalarimestarina Tournaissa. Hänen oppilaikseen vuonna 1427 on mainittu Rogier van der Weyden (nimellä Rogelet de la Pasture) ja Jacques Daret. Campinin ja Flémallen mestarin yhteys on päätelty juuri Campinin oppilaiden ja Flémallen mestarin tyylillisistä yhtäläisyyksistä.
Camargue

Camargue
| --- | --- |
Sijainti:  Bouches-du-Rhône Ranska
| --- | --- |
Tyyppi:  kosteikkoalue
Luokitus:  Maailmanperinnön aieluettelon kohde (d) (1. helmikuuta 2002) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Camarguen suurimman järven Etang de vaccares’n rantaa
Camarguen kartta
Camargue on Etelä-Ranskassa Arlesista etelään sijaitseva kosteikkoalue, jonka rajaavat Välimeri sekä Rhônejoen kaksi pääsuuhaaraa, itäinen Grand Rhône ja läntinen Petit Rhône.
930 km² laajuinen Camargue on läntisen Euroopan suurin suisto. Se muodostuu pääasiassa soista, järvistä ja lammikoista. Camargue on merkittävä lintualue, ja siellä esiintyy  runsaasti flamingoja. Lintujen lisäksi kosteikot ovat suosiollisia runsaslukuisille hyttysille.
Varsinainen Camargue kuuluu hallinnollisesti Bouches-du-Rhônen departementtiin. Departementin länsirajana on Petit-Rhône. Kosteikkoalue ulottuu kuitenkin myös Petit-Rhônen länsipuolelle, Gardin departementin alueelle.
Camargue on suurelta osin asumatonta tai harvaan asuttua. Suurin osa siitä, 820 neliökilometrin laajuinen alue on vuonna 1972 muodostettu luonnonpuistoksi. Merkittäviä asutuskeskuksia ovat vain Arles alueen pohjoisrajalla Rhônen haarautumiskohdassa sekä Saintes-Maries-de-la-Mer ja Salin-de-Giraud Välimeren rannalla.
Osa soista on patoamalla muutettu marskimaiksi, joissa viljellään laajalti muun muassa riisiä.  Alue tuottaa nykyisin noin neljäsosan Ranskassa kulutetusta riisistä.
Camarge tunnetaan valkoisista camarguenhevosistaan ja mustista naudoistaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Camargue Wikimedia Commonsissa
Camargue - kaihomielisyyden maa, Helsingin Sanomat, 22.04.1928, nro 110, s. 29, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Edmund Campion

Edmund Campion.
Pyhä Edmund Campion (25. tammikuuta 1540 – 1. joulukuuta 1581) oli englantilainen jesuiittapappi ja marttyyri. Katolinen kirkko julisti hänet pyhimykseksi vuonna 1970.
Campion syntyi Lontoossa vuonna 1540. Hän sai varhaisen koulutuksensa The Bluecoat School -nimellä tunnetussa Christ's Hospitalissa. Opiskelut jatkuivat vanhemmalla iällä Oxfordin St John's Collegessa. Hän menestyi molemmissa opinahjoissa mainiosti, ja hänestä puhuttiin jo vastaperustetun anglikaanisen kirkon uutena Canterburyn arkkipiispana. Campion kuitenkin jätti Englannin ja siirtyi Irlantiin. Sielläkin hän kohtasi katolilaisten ja protestanttien välisiä ristiriitoja, minkä seurauksena hän pakeni salassa Ranskan Douaiin. Siellä hän jatkoi opiskeluaan, kunnes päätti tulla jesuiitaksi. Seuraavat vuotensa hän vietti Wienissä ja Prahassa jesuiittanoviisina.
Jesuiittana Campion osallistui anglikaaniseksi kääntyneeseen Englantiin suuntautuneeseen lähetystyöhön. Palattuaan Englantiin hän joutui heti vainotuksi, ja pakenijan elämää viettäessään hän kirjoitti teoksensa Decem Rationes ("Kymmenen syytä") anglikaanista kirkkoa vastaan. Matkalla Norfolkiin hän pysähtyi Berkshiressä, missä anglikaanien vakoojan onnistui pidättää hänet. Campion vietiin vankeuteen Towerin linnaan, missä häntä pidettiin pitkään vangittuna ja kahdesti myös kidutettiin piinapenkissä. Lopulta hänet tuomittiin petturina kuolemaan ja teloitettiin 1. joulukuuta 1581.