stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Léonora Miano
Teokset

Les aventures de la foufoune. Pariisi: Seuil, 2024.
L'Opposé de la blancheur : Réflexions sur le problème blanc. Pariisi: Éditions du Seuil, 2023.
Fille d'Amanitore / Et que mon règne arrive. Montreuil: l'Arche, 2023.
Stardust. Romaani. Pariisi: Grasset, 2022.
Elles disent. Sitaattikokoelma. Pariisi: Grasset, 2021.
L'Autre Langue des femmes. Pariisi: Grasset, 2021.
Afropea : Utopie post-occidentale et post-raciste. Pariisi: Grasset, 2020.
Ce qu'il faut dire. Pariisi: l'Arche. 2019.
Rouge Impératrice. Romaani. Pariisi: Grasset, 2019.
L'Impératif transgressif : Communications, réflexions. Pariisi: l'Arche, 2016.
Crépuscule du tourment, 2. Pariisi: Bernard Grasset, 2017.
Crépuscule du tourment. Pariisi: Bernard Grasset, 2016.
Red in blue trilogie. Pariisi: L'Arche, 2015.
La Saison de l'ombre. Romaani. Pariisi: Grasset, 2013.
Habiter la frontière. Pariisi: l'Arche, 2012.
Écrits pour la parole. Pariisi: l'Arche, 2012.
Ces âmes chagrines. Romaani. Pariisi: Plon, 2011.
Blues pour Élise. Romaani. Pariisi: Plon, 2010.
Soulfood équatoriale. Pariisi: Nil, 2009.
Les Aubes écarlates : "Sankofa cry". Romaani. Pariisi: Plon, 2009.
Tels des astres éteints. Romaani. Pariisi: Plon, 2007.
Contours du jour qui vient. Romaani. Pariisi: le Grand livre du mois, 2006.
L'Intérieur de la nuit. Romaani. Pariisi: Plon, 2005.
Palkinnot

Louis-Guilloux -palkinto (2006) teoksesta L'Intérieur de la nuit.
Prix Montalembert du Premier roman de femme (2006) teoksesta L'Intérieur de la nuit.
René-Fallet -palkinto (2006) teoksesta L'Intérieur de la nuit.
Bernard-Palissy -palkinto (2006) teoksesta L'Intérieur de la nuit.
Lukiolaisten Goncourt -palkinto (2006) teoksesta Contours du jour qui vient.
Grand prix littéraire d'Afrique noire (2011) siihenastisesta tuotannosta.
Rasisminvastainen Seligmann-palkinto (2012) teoksesta Écrits pour la parole.
Grand prix du roman métis (2013) teoksesta La Saison de l'ombre.
Fémina-palkinto (2013) teoksesta La Saison de l'ombre.
Käännös suomeksi
Erakkorastas

| Erakkorastas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rastaat Turdidae
Suku::  Amerikanrastaat Catharus
Laji::  guttatus
Kaksiosainen nimi
 Catharus guttatus  (Pallas, 1814) 
Katso myös
   Erakkorastas Wikispeciesissä   Erakkorastas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Erakkorastas (Catharus guttatus) on pohjoisamerikkalainen rastaisiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 17 cm, siipien kärkiväli 25–28,5 cm ja paino keskimäärin 27,8 g. Erakkorastas on kooltaan kuin satakieli ja muistuttaa pienikokoista laulurastasta, mutta alapuolen tumma täplitys keskittyy rintaan ja kurkkuun, kun se laulurastaalla jatkuu kupeille ja vatsaan saakka. Erakkorastaan pyrstö ja yläperä ovat punaruskeat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Lajista tunnetaan kahdeksan alalajia.
Vanhin rengastettu erakkorastas eli 8 vuotta 8 kuukautta vanhaksi. Lehmäturpiaali loisii myös erakkorastaan pesissä.
Esiintyminen

Erakkorastas on pohjoisamerikkalainen lintulaji, jonka lisääntymisaikainen esiintymisalue ulottuu läpi mantereen Alaskasta Newfoundlandiin ja Yhdysvaltojen koillisnurkkaan, ja etelässä Yhdysvaltain länsiosissa Kaliforniaan ja New Mexicoon. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Yhdysvaltain etelä- ja itäosissa, Meksikossa ja Keski-Amerikassa. Lajia tavataan satunnaisesti Länsi-Euroopassa. Lajin elinympäristön ala on 8,4 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaation koko on noin 56 miljoonaa yksilöä.
Elinympäristö

Erakkorastas elää pesimäaikana puhtaissa havumetsissä, paikoin havusekametsissä, aina 3,5 kilometrin korkeudelle vuoristossa. Se viihtyy myös taimikoissa ja soistuneissa korpimetsissä.
Lisääntyminen

Pesä on Kalliovuorten itäpuolella tavallisesti matalalla havupuun tai pensaan oksalla, Kalliovuorten länsipuolella se on usein maassa. Munia on 3–6, joita naaras hautoo keskimäärin 12 päivää. Koiras käy ruokkimassa hautovaa naarasta ja poikasia, jotka jättävät pesän usein lentokyvyttöminä 10–15 päivän ikäisinä. Normaalisti laji tekee kaksi pesyettä kesän aikana, joskus kolme.
Ravinto

Hyönteiset ja muut pienet selkärangattomat, syksyllä ja talvella myös marjat ja hedelmät.
Viidakkovekara Juuso (sarja)

| Viidakkovekara Juuso> Jungledyret Hugo |
| --- | --- |


Tyyli:  Animaatio
Kestoaika:  24 minuuttia
Luoja(t):  Flemming Quist Møller
Pääosissa:  Jesper Klein Kaya Brüel
Alkuperämaa:  Tanska, Iso-Britannia, Kanada, Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  tanska
Esitetty:  4. lokakuuta 2003 – 2004
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  13
Ikäraja:   / 
Tuotanto
Ohjaaja(t):  Anders Sørensen Flemming Quist Møller Jørgen Lerdam
Edeltäjä:  Viidakkovekara Juuso elokuvasankarina
Aiheesta muualla
IMDb
Viidakkovekara Juuso (tansk. Jungledyret Hugo) on tanskalais-brittiläis-kanadalais-yhdysvaltalainen piirrossarja vuosilta 2003–2004, joka perustuu Flemming Quist Møllerin lastenkirjoihin.
Sarja on jatkoa elokuville Viidakkovekara Juuso (1993) ja Viidakkovekara Juuso elokuvasankarina (1996).
Juoni

Viidakkovekara Juuso ja hänen paras ystävänsä, kettutyttö Riitta etsivät uutta kotia. Heillä on paljon seikkailuja matkallaan rannalta meren yli, Afrikan halki, viidakon, ihmismaailman, vuorten ja pohjoisnavalle. Suurin osa tarinoista tapahtuu kuitenkin Tanskassa. Heitä jahtaavat jatkuvasti paparazzit, gangsterit, eläintieteilijät ja kenraali Juuson kotimaasta, joka väittää Juuson kuuluvan hänelle. Mutta Juuso ja Riitta tapaavat myös Juuson vanhan ystävän Lettusen, joka päätyy saamaan heille turvallisen kodin saarelta.
Jaksot

| Jakson nimi (alkuperäinen) | Jakson nimi (suomenkielinen) |
| --- | --- |
Sydover: Etelään vie tie
Kidnappet: Kidnappaus
Barneleg: Lastenleikkiä
Milliardærens legetøj: Toinen lapsuus
Jungleånden: Viidakon henki
Jungle Ballade: Aarteenmetsästäjät
Frikadellemytteriet: Lihapullakapina
Baby Hugo: Monitaituri Juuso
Klovne på farten: Sirkuksen sankarit
Nordpå: Kylmään Pohjolaan
Trolderi: Peikkoja hännästä
Nordlys: Joulupukkijahti
Videnskabens fange: Ikiomaan kotiin
Äänirooleissa

| Näyttelijä | Rooli |
| --- | --- |
Petteri Halmela: Viidakkovekara Juuso
Henna Haverinen: Riitta
Heikki Sankari: valokuvaaja Linssi, kenraali Maximus, Pöllö, Heimon päällikkö, Karhu, Sivuäänet
Jukka Rasila: toimittaja Tussi, Hubert Mielinkieli, Jonni, Baba-apina, Pedro, Aguti, Muurahaiskarhu, Majava, Sivuäänet
Veikko Honkanen: Tonttu, Viljami Kroisos, Sapelihammas, Kapteeni, Tarjoilija, Vanhus, Laiskiainen, Villisika, Sivuäänet
Rauno Ahonen: Ali Kroisos, Rambo, Krokotiili, Sirkustirehtööri, Suurpeikko, Ahma, professori Jäykkä, Sivuäänet
Maija-Liisa Peuhu: Muori, Orava, Termiittikuningatar, Ilves, Lettusen sisko, Sivuäänet
Aku Laitinen: Lettunen, Sivuäänet
Kiti Kokkonen: Titi Tuulenperä, Sak, Sivuäänet
Aksu Palmen: Heimolais poika, Hylje
Akira Takaki: Juuso pienenä
Heljä Heikkinen: Sivuäänet
Tiina Brännare: Sivuäänet
Viivi Tamminen: Sivuäänet
Kari Tamminen: Sivuäänet
Werne Walla: Sivuäänet
Aiheesta muualla

Jungledyret Hugo Internet Movie Database (englanniksi)
Jungledyret Hugo The Movie Database (englanniksi)
Jane Horrocks

| Jane Horrocks |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Barbara Jane Horrocks
Syntynyt: 18. tammikuuta 1964 (ikä 61) Lancashire, Englanti
Ammatti:  näyttelijä
Lapset:  2
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Barbara Jane Horrocks (s. 18. tammikuuta 1964) on brittiläinen näyttelijä, joka on tunnettu esimerkiksi Bubblen rolli Todella upeeta -sarjassa ja Laura Hoffin rooli Little Voice -elokuvasta. Muita hänen töitään ovat esimerkiksi ääniroolit elokuvissa Corpse Bride ja Kananlento.
Horrocks syntyi Rawtenstallissa, Lancashiressä ja opiskeli Royal Academy of Dramatic Art -teatterikoulussa, sekä näytteli yhden vuoden Royal Shakespeare Companyssä. Horrocksin ensimmäinen läpimurtoelokuva oli vuoden 1990 Elämä on ihanaa. Horrocks ei ole ollut kertaakaan naimisissa, mutta hänellä oli 21 vuotta kestänyt parisuhde näytelmänkirjoittaja Nick Wrightin kanssa, joka päättyi vuonna 2017.
Käännös suomeksi
Salwan Momika

Salwan Momika polttamassa Koraania vuonna 2023.
Salwan Momika (arab.سلوان صباح ماثيو موميكا; syyr.ܡ ܫܡ ܤܐܡ ܫܒܐ ܡܕ݁ܡܳܝ) (23. kesäkuuta 1986 Qaraqoš , Irak – 29. tammikuuta 2025 Södertälje, Ruotsi) oli irakinassyrialainen aktivisti ja islamin kriitikko. Hän tuli tunnetuksi vuonna 2023 siitä, että poltti Koraanin julkisesti useaan otteeseen. Hänet ammuttiin suorassa Tiktok-lähetyksessä 29. tammikuuta 2025.
Momika kuului ruotsidemokraatteihin, mutta puolue erotti hänet vuonna 2023 jäsenyydestään ja kritisoi Koraanien polttamisia muslimien provosoimiseksi. Polttamisista seurasi sekä Ruotsissa että muslimimaissa mellakointia, ja ne nostivat terrorismin uhkaa Ruotsissa. Ruotsille tuli diplomaattisia ongelmia muun muassa Natoon liittymisessä, kun Recep Tayyip Erdoğan uhkasi estää liittymisen. Momikaa vastaan nostettiin syyte kiihottamisesta kansanryhmää vastaan, mutta oikeudenkäynti oli hänen kuollessaan kesken.
Momika syntyi assyrialaiseen kristittyyn perheeseen. Hän kuului Syyrian katoliseen kirkkoon. Momika opiskeli matkailu- ja hotellialaa. Mosulissa Momika oli liittynyt Iranin tukemaan puolisotilaalliseen mobilisointijoukkoon, kun Isis oli vallannut alueita Irakissa. Hän oli kutsunut itseään Pohjois-Irakin kristittyjen puolestapuhujaksi. Momika on videoillaan kertonut joutuneensa Irakissa vainon kohteeksi ja joutunut pakenemaan. Momikalle myönnettiin vuonna 2021 kolmen vuoden oleskelulupa Ruotsissa. Hänet oli tarkoitus karkottaa Ruotsista, mutta oleskelulupaa jatkettiin, koska hänen arveltiin voivan joutua kidutetuksi kotimaassaan.
Momika ammuttiin  asunnossa Södertäljessä  29. tammikuuta 2025. Momika teki ampumisen aikana suoraa lähetystä Tiktokiin. Ruotsin pääministeri Ulf Kristerssonin mukaan murhassa on ollut mahdollisesti yhteyksiä ”vieraaseen valtaan”. Ennen kuolemaa Momika oli aktiivinen sosiaalisessa mediassa ja järjesti säännöllisesti suoria lähetyksiä seuraajilleen.
Momika oli naimisissa, ja hänellä oli kaksi lasta.
Ali Haydar Kaytan

Ali Haydar Kaytan (s. 26. maaliskuuta 1952 Tuncelin maakunta, Turkki) on yksi Kurdistanin työväenpuolueen perustajajäsenistä ja nykyisistä johtajista. Hän perusti Kurdistanin työväenpuolueen yhdessä Abdullah Öcalanin, Haki Karerin, Mazlum Doganin ja Cemil Bayikin kanssa vuonna 1978.
Kuolema

Ali Haydar Kaytan on kuollut väitetysti ilmaiskuissa, mutta näistä ei ole todisteita. Turkin valtion hallitsema lehdistö on väittänyt hänen kuolleen vuosina 2013, 2019 ja 2021. Toisaalta puolueella on maine asioiden pimittämisestä.
Ali Haydar Kaytan on esiintynyt viimeksi videolla toukokuussa 2024.
Ulrica Messing

| Ulrica Messing> Ruotsin liikenne- ja viestintäministeri |
| --- | --- |
 Göran Perssonin hallitus 2002–2006  
Ruotsin aluekehitys- ja matkailuministeri
 Göran Perssonin hallitus 2000–2006  
Ruotsin kotouttamis- ja nuorisoministeri
 Göran Perssonin hallitus 1998–2000  
Ruotsin apulaistyömarkkinaministeri
 Göran Perssonin hallitus 1996–1998  
Kansanedustaja
 1991–1997  
Blekingen läänin maaherra
 2021–  
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. tammikuuta 1968 (ikä 57)
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Tiedot
Puolue:  Sosiaalidemokraatit
Ulrica Messing (s. 31. tammikuuta 1968) on ruotsalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän on ollut Ruotsin valtiopäivien jäsen vuosina 1991–1997 ja toiminut Ruotsin apulaistyömarkkinaministerinä 1996–1998, kotouttamis- ja nuorisoministerinä 1998–2000, aluekehitys- ja matkailuministerinä 2000–2006 sekä liikenne- ja viestintäministerinä 2002–2006. Vuodesta 2021 Messing on ollut Blekingen läänin maaherra.
Aiheesta muualla

Ulrica Messing Ruotsin valtiopäivien verkkosivuilla (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ruotsi
Ensimmäinen Balkanin sota

Ensimmäinen Balkanin sota käytiin vuosina 1912–1913 Osmanien valtakunnan ja Bulgarian, Serbian, Kreikan ja Montenegron muodostaman Balkanin liiton välillä. Liittouman tavoitteena oli vallata Turkin alueet Balkanilla. Sota alkoi lokakuussa 1912, ja liittolaiset valtasivat Makedonian sekä osia Traakiasta. Vuonna 1913 Turkki yritti vielä jatkaa sotaa, mutta sen oli lopulta luovuttava melkein kaikista alueistaan Euroopassa. Vain kapea alue Konstantinopolin länsipuolella jäi turkkilaisten hallintaan.
Joukot > Osmanien armeija

Sodan alussa osmaneilla oli arviolta 115 000 sotilasta Traakiassa ja 175 000 sotilasta Makedoniassa. Joukot oli jaettu kahteen armeijaan. Abdullah Pashan johtama 1. armeija oli Traakiassa ja Ali Risa Pashan johtama 2. armeija Makedoniassa.
Joukot > Liittolaiset

Bulgaria mobilisoi ensimmäisen Balkanin sodan aikana lähes 600 000 miestä. Bulgarialla oli Traakian rintamalla kolme armeijaa: Lisäksi Bulgarialla oli lähes 50 000 miestä Makedonian rintamalla. Rodopi-vuorilla Bulgarialla oli noin 30 000 sotilasta ja näiden lisäksi vielä 16 000 vapaaehtoista.
Sodan kulku

Sota alkoi Montenegron julistettua sodan osmanien valtakuntaa vastaan 8. lokakuuta 1912. Bulgaria, Serbia ja Kreikka liittyivät sotaan 17. lokakuuta. Turkki oli juuri kärsinyt tappion Italialle Libyassa vuoden 1911 sodassa. Sodan syynä käytettiin ei-islamilaisten kansojen syrjintää osmanien valtakunnassa.
Bulgarian joukot miehittivät 18. lokakuuta Kirklarelin ja aloittivat marssin kohti Adrianopolia. Serbian joukot miehittivät 26. lokakuuta Skopjen. Osmanien valtakunta pyysi 3. marraskuuta Ranskaa ja Itävalta-Unkaria rauhanvälittäjäksi. Bulgarian joukot valtasivat 5. marraskuuta Konstantinopolin linnoitukset ja katkaisivat kaupungin vesihuollon. Salonikin turkkilainen varuskunta antautui 8. marraskuuta.
19. marraskuuta Balkanin valtiot vaativat aselepoehdotuksessa, että osmanien valtakunta luopuisi lähes kaikista Euroopan puoleisista alueistaan. 17. joulukuuta Balkanin sodan rauhanneuvottelut alkoivat Lontoossa. Rauhanneuvotteluissa osmanien valtakunta luopui lähes kaikista eurooppalaisista alueistaan. 2. tammikuuta Turkki luopui eurooppalaisista alueistaan lukuun ottamatta Bosporin takamaata ja Dardanelleja. Albaniasta tuli Turkin suunnitelmien mukaan itsenäinen valtio. Balkanin valtiot kuitenkin vaativat 8. tammikuuta, että osmanit poistuisivat kaikilta eurooppalaisilta alueiltaan sekä Kreetalta ja Egeanmeren saarilta. Turkki ei suostunut vaatimuksiin ja Rauhanneuvottelut kariutuivat, minkä jälkeen sota jatkui Balkanilla 14. tammikuuta.
Toukokuussa 1913 allekirjoitettiin Lontoossa rauhansopimus Kreikan, Serbian, Bulgarian, Montenegron ja Turkin välillä. Britannia, Saksa, Venäjä, Itävalta-Unkari ja Italia olivat sopimuksen takaajia. Osmanien valtakunta luopui kaikista Euroopan puoleisista alueistaan Enos-Midia-linjalle saakka, lukuun ottamatta Dardanelleja ja Bosporinsalmen aluetta.
Sodan jälkeen

Kesäkuussa 1913 Balkanin liitto ajautui sisäisiin riitoihin. Kaikki muut maat olivat saavuttaneet voittoja paitsi Montenegro, joka kärsi tappioita Albanian rintamalla.
Voittajat ajautuivat riitaan siitä, miten Turkin luovuttamat alueet Makedoniassa ja Traakiassa oli jaettava niiden kesken. Kiista johti jo kesäkuussa 1913 toiseen Balkanin sotaan entisten liittolaisten kesken. Turkki käytti tätä tilaisuutta hyväkseen ja valtasi Adrianopolin takaisin.
Joukkojen kokoonpano > Osmanien armeija > 1. Armeija

I armeijakunta (20 000 miestä)
II armeijakunta (14 000 miestä)
III armeijakunta (38 000 miestä)
IV armeijakunta (20 000 miestä)
I ja III armeijakunta sijaitsivat sodan alussa Lozengradin alueella. II ja IV armeijakunta sijaitsivat Adrianopolin alueella.
Lähde:
Joukkojen kokoonpano > Osmanien armeija > 2. Armeija

V armeijakunta
VI armeijakunta
VII armeijakunta
Lisäksi armeijaan kuului 5 tilapäistä armeijakuntaa ja useita armeijakunnan kokoisia yksikköjä.
Lähde:
Joukkojen kokoonpano > Liittolaiset > Bulgaria

1. Armeija (noin 79 000 miestä)
2. Armeija (noin 120 000 miestä)
3. Armeija  (noin 95 000 miestä)
Joukkojen kokoonpano > Liittolaiset > Serbia

1. Armeija (noin 132 000 miestä)
2. Armeija (noin 74 000 miestä)
3. Armeija (noin 76 000 miestä)
Lähde:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ensimmäinen Balkanin sota Wikimedia Commonsissa
Tofiga Vaevalu Falani

| Tofiga Vaevalu Falani |
| --- | --- |
 Falani valokuvattuna vuonna 2021
Tuvalun kenraalikuvernööri
 14. elokuuta 2017 (vt.)  
Monarkki:  Elisabet II Charles III
Edeltäjä:  Iakoba Italeli
Henkilötiedot
Sir Tofiga Vaevalu Falani on tuvalulainen poliitikko ja syyskuusta 2021 lähtien maan kenraalikuvernööri, joka edustaa Charles III:n valtaa Salomonsaarilla. Ennen politiikaan siirtymistä Falani toimi Tuvalun kirkon johdossa.
Kuningatar Elisabet II nimitti Falanin virkaatekeväksi kenraalikuvernööriksi 14. elokuussa 2017. Falanin edeltäjä, Iakoba Italeli, erosi vuonna 2019 asettuakseen ehdolle parlamenttivaaleissa. Hän edusti maataan myöhemmin kuningattaren hautajaisissa.
Falanille on myönnetty seuraavat kunnianosoitukset:
Brittiläisen imperiumin ritarikunta (Yhdistynyt kuningaskunta, 2014)
Pyhän Mikaelin ja Pyhän Yrjön ritarikunta (Yhdistynyt kuningaskunta, 2022)
Energiantuotanto

Eri väylät joilla ihmiskunnan käytössä oleva pääasiallinen energianlähde, eri ydinreaktiot, kulkeutuvat energiankulutukseen. Selvästi eniten käytetään Auringon fuusioreaktioista peräisin olevaa energiaa.
Energiantuotanto on yleisnimitys toiminnoille, joilla primäärienergiavaroista muunnetaan ihmiskäyttöön sopivaa sekundääristä energiaa eli lämpöä, sähköä, höyryä sekä mekaanista ja kineettistä energiaa. Energiaa ei voi tuottaa tai hävittää termodynamiikan ensimmäisen pääsäännön mukaisesti, joten puhuttaessa virheellisesti energiantuotannosta, sillä tarkoitetaan itse asiassa energian muuntamista muodosta toiseen. Termodynamiikan toinen pääsääntö puolestaan ilmoittaa, että jokaisessa muutoksessa osa hukkaantuu hyödyntämiskelvottomaksi. Yleensä termillä tarkoitetaan teollista tuotantoa.
Käytössä olevia energialähteitä ovat polttoaineisiin sitoutunut kemiallinen energia, raskaiden atomiytimien fissio, radioaktiivisuus, Auringon säteilyn hyödyntäminen suoraan ja luonnon virtaukset eli tuuli, vesivirrat ja aallot. Tuleva uusi lähde on mahdollisesti ydinfuusion hyödyntäminen.
Energiantuotanto on keskeistä teollisuusyhteiskunnassa.
Tuotannon tyypit

Sähköä ja lämpöä voidaan tuottaa erikseen tai yhteistuotantona.
Tuotannon tyypit > Sähköntuotanto

Valtaosa ihmiskunnan käyttämästä sähköstä tuotetaan voimalaitoksissa muuntamalla mekaanista energiaa generaattorilla sähköksi. Mekaaninen energia saadaan joko suoraan luonnosta (esimerkiksi vesivoima ja tuulivoima) tai lämpövoimakoneella jostakin lämpöä tuottavasta prosessista (esimerkiksi ydinvoima, erilaisten polttoaineiden polttaminen ja geoterminen energia). Voimalaitoksista sähkö johdetaan sähköverkkoa pitkin kuluttajille.
Pieniä määriä sähköä tuotetaan ilman generaattoria paristoilla, aurinkokennoilla ja polttokennoilla; tällainen tuotanto on kuitenkin yleensä julkisen sähköverkon ulkopuolella.
Tuotannon tyypit > Sähkön ja lämmön yhteistuotanto

Sähkön ja lämmön yhteistuotanto (CHP, engl. Combined Heat and Power) on tuotantomuoto, jossa samassa prosessissa tuotetaan samanaikaisesti sähkön lisäksi lämpöä. Yhteistuotannossa sähkö voidaan tuottaa esimerkiksi höyry- tai kaasuturbiineilla ja saatava lämpö hyödynnetään joko kaukolämpönä tai teollisissa prosesseissa. Yhteistuotannon hyötysuhde on korkeampi kuin erillistuotannon, sillä tuotannossa käytettyjen polttoaineiden energiasisältöä voidaan käyttää tehokkaammin hyödyksi.
Energiantuotannon historia

Teknologian kehityksen myötä energiantuotannon hyötysuhde on kasvanut nopeasti: lämpövoimakoneiden kohdalla jopa 25-kertaiseksi sitten 1750-luvun. Samalla energiantuotanto kuluttaa jatkuvasti vähemmän polttoainetta ja muita luonnonvaroja tuotettua energiayksikköä kohti. Siinä missä teollisen vallankumouksen alkaessa täytyi polttaa yli 20 kg hiiltä kilowattitunnin hyödynnettävää energiaa tuottamiseksi, James Wattin höyrykoneeseen tekemien parannusten jälkeen riitti noin 5 kg ja höyryturbiinin keksimisen jälkeen jopa alle 1 kg. Nykyaikaisessa ydinvoimalassa saman energian tuottamiseen riittää muutama milligramma uraania.
Nykyisin primäärienergiasta saadaan hyödyksi sähkönä korkeintaan alle 50 % ja lämpöä tuotettaessa yli 90 %. Sähkön ja lämmön yhteistuotannossa sähköä saadaan yleensä alle 40 % ja lämpöä noin 50 % eli yhteensä jopa yli 90 %.
Energiantuotannon historia > Esiteollinen yhteiskunta

Energiankäyttö on ollut pienimmillään metsästäjä-keräilijäyhteisöissä ennen
tulen keksimistä. Silloin ainoa käytetty energia saatiin ravinnosta ja ainoa tehty työ
oli itse tehtyä. Pitkäkestoisessa työnteossa ihminen pystyy tuottamaan noin 100 W tehon, lyhytaikaisessa ponnistuksessa teho voi nousta noin 2 kW:iin. Ravinnontarve on 6 000–20 000 kJ vuorokaudessa eli keskitehona 250–800 W. Tulen käyttöönotto on ensimmäinen selvä energiankäytön lisäys, sillä jo tavallisen nuotion teho (tässä tapauksessa lämpöteho) on selvästi suurempi kuin tavallisen ihmisen ruumiillisessa työssä. Kuivahkosta puukilogrammasta saadaan jo useita kymmeniä megajouleja energiaa.
Seuraavat vaiheet energiankäytön lisäämisessä olivat orjat, kotieläimet ja
koneet. Koska orjat olivat ihmisiä, ei työteho noussut, mutta niiden, jotka orjuuttivat heitä, oli mahdollista nauttia suuremmista työn hedelmistä kuin mitä itse olisivat pystyneet tuottamaan. Kotieläimiä käytettiin lähinnä liikkumiseen, tavarankuljetukseen ja maanmuokkaukseen, mutta myös esimerkiksi myllyjen pyörittämiseen.
Energiantuotannon historia > Esiteollinen yhteiskunta > Ensimmäiset koneet

Ensimmäisiä koneellisia energiantuottajia olivat vesirattaat ja tuulimyllyt, joilla veden ja ilman virtauksien liike-energiaa muutetaan mekaaniseksi energiaksi, lähinnä koneiden pyöritysenergiaksi.
Energiantuotannon historia > Teollinen yhteiskunta

Höyrykoneen käyttöönotto mahdollisti polttoaineiden käytön myös mekaanisen energian tuotannossa. Generaattorin kehittäminen mahdollisti sähköenergian teollisen tuoton. Kun vielä turbiini kiinnitettiin pyörittämään generaattoria oli nykyisinkin ylivoimaisesti keskeisin sähköntuotantomuoto kasassa. Nykyisin lähes kaikki sähkö tuotetaan erilaisilla turbiini-generaattorikonstruktioilla. Tavallisimpia ovat veden virtausta hyödyntävä vesiturbiini ja höyryturbiini, johon höyry tuotetaan höyrykattiloilla tai ydinvoimalaitosten reaktoreilla. Sähkön tuotanto mahdollisti aivan uusia toimintoja, joista ensimmäisiä olivat muun muassa tehokas valaistus ja lennätin.
Suurien energiamäärien käsittely mahdollisti teollisen tuotannon ja siten synnytti teollisen yhteiskunnan. Aluksi teollinen yhteiskunta perustui lämmön ja mekaanisen energian tuotantoon mutta sähkönkäytön lisääntyminen muokkaa yhteiskuntaa sähköiseksi yhteiskunnaksi. Energiakäyttö lisääntyy ja suurin yhä kasvava osuus siitä on sähköä. Uusimmat käyttöön otetut energialähteet ovat ydinfissio ja auringonsäteily, joita käytetään lähinnä sähköntuotantoon.