stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aikakauslehti
Aikakauslehtien historiaa

Ensimmäisinä aikakauslehtinä maailmassa pidetään englantilaisten Richard Steelen ja Joseph Addisonin vuonna 1709 perustamaa The Tatler -lehteä ja vuosina 1711–1712 julkaisemaa The Spectatoria. Ne poikkesivat sanomalehdistä, koska niiden sisältö painottui pikemminkin viihteeseen ja valistukseen kuin uutisten ja kovan faktatiedon välittämiseen. Niiden esimerkkiä noudattivat myös Pohjois-Amerikan ensimmäiset aikakauslehdet, kuten Benjamin Franklinin vuonna 1741 perustamia The General Magazine, and Historical Chronicle, For all the British Plantations in America ja Andrew Bradfordin American Magazine, or a Monthly View of the Political State of the British Colonies. Näistä molemmat lopetettiin jo muutaman numeron jälkeen. Myös Ruotsista tunnetaan moraalikysymyksiin keskittyneitä sivistyshenkisiä viikkolehtiä jo 1700-luvulta.
Ensimmäisten aikakauslehtien lukijoita oli tuolloinen lukutaitoinen sivistyneistö, jotka olivat käytännössä kaikki miehiä. Lehdet ladottiin ja painettiin vaivalloisesti käsin, eikä niissä juuri käytetty kuvitusta mahdollista kannen puupiirrosta lukuun ottamatta. Postivaunut joko kieltäytyivät kuljettamasta sanomalehtiä paksumpia ja tilaa vieviä aikakauslehtiä tai vaati niistä kovan hinnan.
Suomessakin ensimmäiset aikakauslehdet olivat uskonnollisiin ja moraalisiin kysymyksiin keskittyviä lehtiä kuten Mnemosyne (1819), tai sitten tieteellisten seurojen julkaisemia akateemisia julkaisuja. Ensimmäinen varsinainen aikakauslehti oli naisille suunnattu, sivistyneitä tapoja opettava Om Konsten at rätt behaga (1782).
Aikakauslehtien historiaa > 1800-luku: lukutaito ja lehtituotanto kehittyvät

1800-luvulla lukutaito länsimaissa yleistyi nopeasti, ja samalla keskiluokka vaurastui. Yhdysvalloissa perustettiin vuosina 1825–1850 noin 5 000 uutta aikakauslehteä, joista läheskään kaikki eivät toki menestyneet. Vuonna 1885 siellä ilmestyi 3 330 aikakauslehteä, joista parhaat ylsivät noin sadan tuhannen lukijamääriin. Näitä olivat vuonna 1879 perustettu Ladies’ Home Journal ja The Saturday Evening Post, jonka juuret juontavat Benjamin Franklinin vuonna 1728 perustamaan Pennsylvania Gazetteen. Muita varhaisia amerikkalaisia aikakauslehtiä olivat Atlantic Monthly, Century Magazine ja Scribner’s Magazine.
1800-luvun lopulla ilmoittelu eli lehdissä julkaistavat mainokset olivat tulleet tilaus- ja irtonumeromaksujen ohella aikakauslehtien tärkeäksi rahoitusmuodoksi. Myös aikakauslehtien painoasu ja kuvitus olivat saaneet enemmän näyttävyyttä valokuvauksen ja erilaisten kemigrafisten menetelmien kehittymisen myötä. Höyryvoiman ansiosta paperinvalmistus oli halvempaa ja nopeampaa, samoin painatus höyryvoimalla käyvien rotaatiopainokoneiden ansiosta. Tekstinvalmistuksen mullisti vuonna 1886 markkinoille tuotu Linotype-latomakone. Kaikki nämä vaikuttivat siihen, että aikakauslehdet tulivat hinnaltaan yhä useamman ulottuville.
Aikakauslehtien historiaa > 1900-luku oli aikakauslehtien kulta-aikaa

1900-luvulla aikakauslehtiä julkaistiin yhä enemmän ja yhä erikoistuneemmille kohderyhmille suunnattuina. Muiden lehtien sisältöä tiivistävä Reader’s Digest (Suomessa Valitut Palat) osoittautui maailmanlaajuiseksi menestykseksi. Henry Lucen perustama, näyttävään kuvajournalismiin panostanut Life hävisi television kuvavyörylle, mutta saman kustantajan viikoittainen uutislehti Time ja urheiluaikakauslehti Sports Illustrated menestyivät pidempään. Valokuvien – ensin mustavalkoisten ja vähitellen myös värikuvien – yhä näyttävämpi toistuminen syväpaino- ja offsetpainoprosessissa synnytti uusia aikakauslehtimuotoja, kuten muotilehdet (esim. Vogue), miestenlehdet (esim. Playboy) ja maantieteelliset aikakauslehdet, kuten National Geographic. Aikakauslehtien kirjoittavien toimittajien lisäksi myös niiden ulkoasun suunnittelijoista ja valokuvaajista alkoi tulla tunnettuja nimiä 1930- ja 1940-luvuilla.
Monet suomalaiset yhä julkaistavat aikakauslehdet ovat saaneet alkunsa 1900-luvun alkupuolella. Yleisaikakauslehtien Avun ja Seuran lisäksi niitä ovat naistenlehdet Eeva ja Me Naiset, Sanoma-osakeyhtiön Suomeen tuomat Aku Ankka ja Valitut Palat, harrastelehdet kuten Kamera-lehti ja Kalamies sekä ammattilehdet kuten Talouselämä ja Lakimiesuutiset.
1900-luvun jälkipuoliskolla tietoliikennetekniikan kehitys ja sähköinen aineistonvalmistus nopeuttivat aikakauslehtien julkaisu- ja painoaikatauluja. Toisaalta televisiomainonta alkoi yhä enemmän kilpailla aikakauslehti-ilmoittelun kanssa näyttävän mielikuvamainonnan välineenä. Tuhansien eri kohderyhmille suunnattujen kaupallisten aikakauslehtien lisäksi monien järjestöjen, yritysten ja muiden organisaatioiden yhteydenpitokanavaksi niiden eri sidosryhmien kanssa tuli aikakauslehden kaltainen, säännöllisesti ilmestyvä painojulkaisu.
Aikakauslehtien historiaa > 2000-luku: verkkointegraatiota ja yhteistyökuvioita

2000-luvulla internetin tarjoamat mahdollisuudet lähes reaaliaikaiseen tiedonvälitykseen ovat koetelleet niin sanoma- kuin aikakauslehtikustantamoiden taloutta ja innovaatiokykyä yhä kovemmaksi käyvässä selviytymistaistelussa. Yhdysvalloissa aikakauslehtien irtonumeromyynti putosi 45 prosenttia vuodesta 2007 vuoteen 2012. Uusia aikakauslehtinimikkeitä tuodaan yhä markkinoille, mutta lähes poikkeuksetta painettuihin lehtiin liittyy myös näyttävä ja jatkuvasti ylläpidettävä verkkosivusto tai muita sähköisiä palveluja.
Viime vuosikymmeninä yhä useammista aikakauslehdistä on tullut kansainvälisiä brändejä, joita julkaistaan usealla eri kielellä eri maiden tarpeisiin sovellettuina. Eri maiden aikakauslehtikustantajat tekevät monenlaista yhteistyötä lisenssisopimuksin tai perustamalla yhteisyrityksiä. Kun kehittyneissä länsimaissa aikakauslehtien suosio laskee, tällä tavoin hyväksi havaittuja lehtikonsepteja voidaan helposti soveltaa nouseville markkinoille, kuten vaurastuviin Aasian tai Itä-Euroopan maihin. Esimerkiksi saksalaisen Bertelsmannin enemmistöomistuksessa oleva Gruner+Jahr -kustantamo julkaisi vuonna 2004 Puolassa seitsemää oman lehtensä lisäksi yhdysvaltalaisen Condé Nast -yhtiön Glamour-muotilehteä. Venäjällä saksalainen Axel Springer julkaisi tuolloin The Washington Postin omistamaa Newsweekiä ja talouslehti Forbesia. Springer julkaisi lisäksi muun muassa Playboyta Tšekissä, kun taas Saksan markkinoilla myytävää Playboyta julkaisi vuonna 2004 müncheniläinen Burda Media. Hearstin omistama Cosmopolitan ilmestyy yli 50 maassa lisenssisopimusten avulla. Suomalainen Sanoma oli vuosina 2005–2015 mukana yrityksessä, joka julkaisee Cosmopolitan- ja Esquire-lehtiä Venäjällä.
Aikakauslehtiformaatit

Tavallinen formaatti on A4 (297×210 mm), ”jenkkikoko” on noin 225×270 mm, lisäksi on muita vakiintumattomia kokoja, kuten muun muassa HS kuukausiliite.
Levikiltään kymmenen suurinta suomalaista aikakauslehteä vuonna 2014

Yhteishyvä 1 848 957
Taloustaito 244 522
Aku Ankka 228 522
ET-lehti 187 849
TV-maailma 176 508
Apu 136 467
Seura 135 797
Tehy-lehti 132 219
Kodin Kuvalehti 124 811
Valitut Palat 122 605
Lähde: MediaAuditFinland Oy, 2015.
Lukijamäärältään 15 suurinta suomalaista aikakauslehteä vuonna 2021

Lukijamäärä kertoo, kuinka monta lukijaa lehden yhdellä keskimääräisellä numerolla on. Lähde
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Lehden nimi | Luokittelu | Painetun lehden keskimääräisen numeron lukijat |
| Yhteishyvä | asiakaslehti | 2 156 000 |
| Pirkka | asiakaslehti | 1 723 000 |
| Terveydeksi! (apteekki.fi) | asiakaslehti | 755 000 |
| OP Lehti | asiakaslehti | 717 000 |
| Avainapteekit | asiakaslehti | 609 000 |
| Taloustaito | talouselämän ja yritystoiminnan lehti | 419 000 |
| Apu | yleisaikakauslehti | 318 000 |
| Eeva | naistenlehti | 316 000 |
| Suomen Kuvalehti | yleisaikakauslehti | 313 000 |
| Aku Ankka | yleisaikakauslehti | 302 000 |
| Tiede | harrastelehti | 293 000 |
| Kodin Kuvalehti | naistenlehti | 293 000 |
| ET-lehti | yleisaikakauslehti | 291 000 |
| Tekniikan Maailma | autoilun ja tekniikan lehti | 261 000 |
| Hyvä Terveys | terveys- ja hyvinvointilehti | 254 000 |
Verotus

Suomessa aikakaus- ja sanomalehtien tilausmaksun arvonlisävero oli vuoden 2011 loppuun asti nolla prosenttia. Menettely oli peräisin 1960-luvulta ja perusteena olivat lehtien merkitys uutisten välittäjinä ja kansansivistykselliset seikat. Euroopan unioniin liittyessään Suomi sai oikeuden jatkaa verovapautta. Aikakauslehtien tultua arvonlisäveron alaisiksi vuoden 2012 alusta niiden kustantajat alkoivat pian postittaa lehtiä Ahvenanmaalta veron välttämiseksi, jolloin veron tuotto putosi kymmenesosaan. Kun Ahvenanmaan käyttö tehtiin lainmuutoksella mahdottomaksi 2015, kustantajat siirtyivät postittamaan lehtiä alv-vapaasti lähimmästä EU:n ulkopuolisesta maasta, Norjasta.
Aikakauslehtien luokittelu

Aikakauslehtiä jaotellaan niiden sisällön, kohdeyleisön ja julkaisijan mukaan. Lehdet voidaan jakaa myös miesten- ja naistenlehtiin. Erikoisaikakauslehdet voidaan jakaa moniin alaryhmiin, kuten sisustus, harrastuslehdet, tekniikka, talous jne.
Yleisaikakauslehti Esimerkiksi Suomen Kuvalehti, Apu, Seura, Valitut Palat
Erikoisaikakauslehti Esimerkiksi Kaksplus, Tekniikan Maailma
Asiakaslehti Osana yrityksen markkinaviestintää tehtävät julkaisut, kuten Pirkka tai Yhteishyvä.
Järjestölehti Järjestöjen tai yhteisöjen asiaa ajavat julkaisut, kuten Martat-lehti. Voivat olla myös sanomalehtimuotoisia, kuten Journalistilehti.
Kirjallisuutta

Kivikuru, Ullamaija: Vieraita lehtiä: Aikakauslehti ajan ja paikan risteyksessä.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1996.  ISBN 951-570-305-0
Rantanen, Lasse: Mistä on hyvät lehdet tehty? Visuaalisen journalismin keittokirja. Helsinki: Hill and Knowlton Finland, 2007. ISBN 978-952-92-1799-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aikakauslehti Wikimedia Commonsissa
Aikakausmedia
Aikakausmedian Mediakorttipalvelu
Levikkitilastot 2010- (Mediaauditfinland)
Marcel Duchamp

| Marcel Duchamp |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. heinäkuuta 1887 Blainville-Crevon, Ranska
Kuollut: 2. lokakuuta 1968 (81 vuotta) Neuilly-sur-Seine, Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen, yhdysvaltalainen
Taiteilija
Ala:  avantgarde, readymade, dada, surrealismi, kubismi, käsitetaide
Taidesuuntaus:  dada, surrealismi ja käsitetaide
Kuuluisimpia töitä:  Suihkulähde L.H.O.O.Q
Marcel Duchamp, Suihkulähde, 1917. Teos on tehty pisoaarista readymade-taiteena.
Marcel Duchamp [dyʃɑ̃] (28. heinäkuuta 1887 – 2. lokakuuta 1968) oli ranskalainen taiteilija (Yhdysvaltain kansalainen vuodesta 1956), avantgardisti ja readymade-taiteen keksijä. Hänen taiteellaan ja ajatuksillaan on ollut huomattava vaikutus toisen maailmansodan jälkeiseen nykytaiteeseen. Duchamp yhdistetään usein dadaan ja surrealismiin. Duchampin ohjeet modernin taiteen keräilijöille vaikuttivat länsimaisen taiteenmaailman makukäsitysten muodostumiseen.
Tuhansissa artikkeleissa ja kirjoissa on yritetty tulkita Duchampin taidetta ja filosofiaa, mutta haastatteluissaan ja kirjoituksissaan Duchamp vain lisäsi niiden mysteeriä. Tulkinnat kiinnostivat taiteilijaa itsenäisinä taideteoksina ja tulkitsijan pohdintoina.
Marcel Duchamp:
»Ainoastaan taiteilija ei esitä luovaa tekoa; katsoja liittää taideteoksen ulkoiseen maailmaan avaamalla ja tulkitsemalla sen sisäisiä ominaisuuksia lisäten näin panoksensa luovaan toimintaan.»
Varhainen ura

Henri-Robert-Marcel Duchamp syntyi vuonna 1887 Blainville-Crevonissa, Pohjois-Ranskassa. Duchampin aloittaessa taideopinnot Pariisissa elettiin kubismin alkuaikoja. Pablo Picasson ja Georges Braquen kubistiset teokset eivät kuitenkaan vastanneet Duchampin makua, vaan hänen ensimmäisiä töitään voidaan luonnehtia impressionistisiksi ja fauvistisiksi.
Duchamp osallistui Pariisin esikaupungissa Puteaux’ssa vanhempien veljiensä Jacques Villon’in ja Raymond Duchamp-Villon’in pitämään salonkiin, jossa keskusteltiin kubismista teoreettisesti. Ryhmään kuuluivat myös Jean Metzinger ja Albert Gleizes, jotka kirjoittivat kubismia käsittelevän kirjan Du Cubisme vuonna 1912.
Ensimmäiset merkittävät työt, erityisesti maalaus Alaston laskeutuu portaita (”Nu descendant un escalier”, 1912) kommentoivat kubismia. Duchamp hylkäsi kubismin ja ryhtyi tekemään Suurta lasia (”Mariée mise à nu par ses celibataires, même”, 1915–1923), josta tuli maalaustaiteen ja henkilökohtaisen maun kritiikki. Duchamp julkaisi teokseen liittyvät muistiinpanot ja luonnokset nimellä Vihreä laatikko vuonna 1936. Suuren lasin aiheena oli ihmisen ja koneen liitto, ja teoksessa oli paljon viittauksia sen tekoajan teknologiaan ja tieteeseen. Aihetta käsittelivät myös futurismi ja dada.
New Yorkiin

Työskenneltyään Saint-Genevièven kirjastossa Pariisissa vuosina 1912–1915 Duchamp matkusti New Yorkiin vuonna 1915, jossa hän osallistui avantgarde-taiteilijoiden toimintaan kuuluen muun muassa riippumattomien taiteilijoiden liiton hallitukseen.
Aikansa taideinstituutioita Duchamp hätkähdytti readymade-teoksellaan Suihkulähde (”La Fontaine”, 1917/1964), jonka hän lähetti R. Muttin salanimeä käyttäen riippumattomien taiteilijoiden näyttelyyn, jossa se hylättiin. Vuonna 2004 viisisataa taiteentuntijaa valitsi pisoaarin nykytaiteen teokseksi, joka on eniten vaikuttanut jälkipolviin.
Readymade-teoksiaan ei Duchamp itse esittänyt aktiivikaudellaan julkisesti. Vuodesta 1920 hän toimi yhdessä Katherine Dreierin ja Man Rayn kanssa perustamassaan Société Anonyme -järjestössä. Seura järjesti näyttelyitä ja esitelmätilaisuuksia, julkaisi kirjoja ja keräsi merkittävän taidekokoelman, joka luovutettiin Yalen yliopiston taidemuseolle 1940-luvulla.
Duchamp toimi myös taidevälittäjänä järjestäen Constantin Brâncușin ja Wassily Kandinskyn näyttelyt Yhdysvalloissa. Hän lopetti taiteen tekemisen vuonna 1923, koska taiteilijan mukaan taide merkityksellisenä toimintana oli tullut tiensä päähän.
Duchamp asui vuorotellen Pariisissa ja New Yorkissa ja otti Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1956. Hän kuoli Neuilly-sur-Seinessä, Pariisin esikaupungissa vuonna 1968.
Vaikutus

Dada ja surrealismi syntyivät pääosin Euroopassa ensimmäisen maailmansodan aikana, ja varsinkin surrealismi vaikutti paljon Yhdysvaltain taiteeseen toisen maailmansodan aikana. Marcel Duchamp oli välittäjätaiteilija, joka vaikutti varsinkin Ranskan ja Yhdysvaltain välisen transatlanttisen yhteistyön syntyyn.
Duchampin teoksia oli esillä surrealistien yhteisnäyttelyissä sekä 1960-luvulta alkaen monissa retrospektiivisissa näyttelyissä, muun muassa Tukholman Moderna Museetissa (”Rörelse i konsten”, 1961), Pasadenassa, Lontoossa ja Milanossa.
Parhaiten Duchamp tunnetaan Suuresta lasistaan ja readymade-teoksistaan, jotka vaikuttivat käsitetaiteen syntyyn 1960-luvulla. Myös pop-taide, erityisesti Andy Warhol, tunsi kiinnostusta Duchampin taidetta kohtaan. Duchamp tunnettiin myös etevänä shakin pelaajana.
Tunnettuja teoksia

Maisema Blainsvillessä, 1902.
Shakinpelaajat (Portrait de joueurs d’echecs), 1911.
Alaston laskeutuu portaita, No. 2 (Nu descendant un escalier, N:o 2), 1912.
Le Roi et la reine entoureés avec des nus vites, 1912
La mariée mise à nu par ses célibataires même, Le Grand Verre, 1912–1923
3 Stoppages d'Etalon, 1913–1914
Pullonkuivausteline (Porte-bouteilles), 1914/64.
La Fontaine, 1917.
L.H.O.O.Q, 1919. (Arkistoitu – Internet Archive)
A regarder (l'autre coté de verre) d'un oeil, de près, pendant presque une heure, 1918 (Katsottava (lasin toiselta puoleta) yhdellä silmällä, läheltä, noin tunnin ajan)
Why Not Sneeze Rose Sélavy? 1921/64.
Rotative Demi-Sphere, 1924–1925
Etants donnés: 1 la chute d' eau, 2 le gaz d'éclairage, 1948–1949. (Olkoon annettu: 1 vesiputous, 2 valokaasu)
Kirjallisuutta

Arman, Yves (1986) Marcel Duchamp pelaa ja voittaa. Suom. Kimmo Pasanen. Jyväskylä: Taide-lehti.
Hendersson, Linda Dalrymple(1998) Duchamp in Context, Science and Technology in the Large Glass and related works, Princeton University Press, New Jersey.
Hautamäki, Irmeli (1995) Marcel Duchamp. Modernin identiteetin ja taideteoksen ongelma. Helsinki: Hakapaino.
Hautamäki, Irmeli (1997) Marcel Duchamp. Identiteetti ja teos tuotteina. Tampere: Gaudeamus.
Nauman, Francis (1999) Marcel Duchamp, L'Art A l'ere de la reproduction mecanisée, Hazan.
Paz, Octavio (1991) Suuri lasi. Suom. Anita Mikkonen. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Taide.
Perloff, Marjorie (2002) ”The Conceptual Poetics of Marcel Duchamp” teoksessa 21st Century  Modernism. The “New” Poetics. Massachusetts: Blackwell Publishers. ss. 77–120.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Marcel Duchamp ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)
Irmeli Hautamäki, Marcel Duchamp – 1900-luvun anartisti (Arkistoitu – Internet Archive)
Irmeli Hautamäki, Ruiner, uriner – Marcel Duchamp avantgardistina (Arkistoitu – Internet Archive)
Andrew Stafford, Making Sense of Marcel Duchamp (Arkistoitu – Internet Archive)
Marcel-Duchamp.com (ranskaksi)(englanniksi)
MarcelDuchamp.org (englanniksi)
MarcelDuchamp.net (englanniksi)
Suihkulähde - vuosisadan paras taideteos? – BBC:n uutinen (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  South Australia  FID  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Johannes II Komnenos

| Johannes II Komnenos |
| --- | --- |
 Johannes II Komnenosta esittävä mosaiikki Hagia Sofiassa.
Bysantin keisari
Valtakausi:  15. elokuuta 1118 – 8. huhtikuuta 1143
Edeltäjä:  Aleksios I Komnenos
Seuraaja:  Manuel I Komnenos

Syntynyt:  13. syyskuuta 1087 Konstantinopoli
Kuollut:  8. huhtikuuta 1143 (55 vuotta) Kilikia
Puoliso:  Irene
Lapset:  Aleksios  Maria   Andronikos  Isaak   Manuel I Komnenos   Anna   Theodora Eudokia
Suku:  Komnenos
Isä:  Aleksios I Komnenos
Äiti:  Irene Dukaina
Johannes II Komnenos (kreik. Ίωάννης Β΄ Κομνηνός, Ioannes II Komnenos; 13. syyskuuta 1087 – 8. huhtikuuta 1143) oli Bysantin keisari vuosina 1118 – 1143. Hän oli keisari Aleksios I Komnenoksen vanhin poika. Hän aikanaan valtakunnan olot vakaantuivat pitkäaikaisen rappiokauden jälkeen. Aleksioksen takaisin valtaamat alueet lujitettiin taas osaksi Bysantin valtakuntaa. Johannes teki myös merkittäviä valloituksia Vähässä-Aasiassa ja Lähi-idässä.
Nuoruus

Johannes Komnenos syntyi Konstantinopolissa 13. syyskuuta 1087. Hänen äitinsä oli mahtavan Dukas-suvun jäsen, Irene Dukaina ja hänen isänsä oli keisari Aleksios Komnenos, joka oli vuonna 1081 kaapannut keisariuden itselleen. Aleksios oli ensin nimittänyt entisen keisarin Mikael VII:n Dukaksen pojan Konstantinoksen perijäkseen, mutta Johanneksen synnyttyä hän menetti asemansa.  Vuonna 1092 Aleksios teki Johanneksesta perijänsä ja kanssahallitsijansa.
Nousu valtaan

Vuonna 1118 keisari Aleksios oli vakavasti sairas ja kuolemaisillaan. Hänen vaimonsa Irene halusi tyttärensä Anna Komnenan miehestä Nikeforos Bryennioksesta uutta keisaria, mutta Johanneksen itsensä mukaan Aleksios valitsi kuitenkin poikansa perijäkseen ennen kuolemaansa elokuussa 1118. Bysanttilaisen historioitsijan Niketas Khoniateksen mukaan Johannes, yhdessä joidenkin sukulaistensa ja veljensä Isaakin kanssa, tunkeutui Manganan luostariin, missä hänen isänsä makasi kuolinvuoteellaan, ja otti tämän keisarillisen sinettisormuksen hänen sormestaan. Tämän jälkeen hän ratsasti aseistautuneiden kannattajiensa kanssa keisarilliseen palatsiin Konstantinopoliin, missä väkijoukko huusi hänet keisariksi. Irene yllätettiin täysin eikä hän onnistunut taivuttelemaan Johannesta luopumaan vallasta, tai Nikeforosta toimimaan häntä vastaan. Palatsin vartijat kieltäytyivät aluksi tunnustamasta Johannesta keisariksi ilman todisteita hänen isänsä toivomuksista, mutta väkijoukko pakotti heidät avaamaan palatsin ovet hänelle. Aleksios kuoli seuraavana yönä ja Johannes kieltäytyi osallistumasta hänen hautajaisiin Irenen pyynnöstä huolimatta, koska hänen valtansa oli vielä heikko. Muutamassa päivässä Johanneksen asema oli kuitenkin turvattu. Hän oli 30-vuotias noustessaan keisariksi.
Pian Johanneksen valtaannousun jälkeen Anna Komnena, Irene Dukaina ja jotkut muut heidän sukulaisistaan punoivat juonen Johanneksen murhaamiseksi ja Nikeforos Bryennioksen nostamiseksi uudeksi keisariksi. Johanneksen kimppuun oli määrä hyökätä Filopationissa, Konstantinopolin ulkopuolella. Suunnitelma kuitenkin kariutui kun Nikeforos kieltäytyi liittymästä siihen. Vuoden 1119 alussa Johannes sai tietää juonesta. Keisari päätti kuitenkin olla armollinen ja määräsi salaliittolaisten omaisuuden väliaikaisesti takavarikoiduksi. Irenen ja Annan henki säästettiin, mutta heidät pakotettiin vetäytymään luostariin, jossa Anna käytti lopun elämästään isänsä Aleksioksen elämäkerran, Aleksiaan, kirjoittamiseen. Nikeforos Bryennios selvisi koko tapahtumasta ja palveli keisaria lopun elämästään.
Sotilaskeisari

Vuonna 1119 Johannes teki sotaretken Fryygiaan jossa hän valloitti takaisin muutamia linnoituksia seldžukeilta. Vuonna 1121 petsenegit (tai kumaanit) ylittivät Tonavan ja hyökkäsivät Traakiaan. Johannes lahjoi osan vihollisistaan ja löi loput taistelussa. Petsenegit puolustivat leiriään käyttämällä vaunujaan linnoituksin ja heitä vastaan lähetettiin varjagikaarti.
Johannes meni naimisiin Unkarin kuninkaan László (Ladislaus) I:n tyttären Piroskan (lat. Prisca, Bysantissa tunnettu nimellä Irene) kanssa. Ladislauksen  kuoltua vailla poikaperillistä vallasta kilpailemaan jäivät hänen veljenpoikansa Kálmán ja Álmos. Kálmán nousi valtaistuimelle, ja häntä seurasi vuonna 1116 hänen poikansa Tapani II. Pitkällisten valtaistuinkiistojen jälkeen Álmos pakeni lopulta Bysanttiin, minkä johdosta Unkari vaati Álmosin luovutusta ja – keisarinna Irenen yritettyä turhaan sovitella kiistaa – kävi sotaa Bysantin kanssa vuosina 1127–1128.
Vuonna 1130 Johanneksen veli Isaak pakeni danishmendidien kuninkaan luokse. Johannes lähti sotaretkelle ja valtasi takaisin Komnenosten esi-isien kotikaupungin, Kastamonin. Turkkilaisen valtasivat kuitenkin pian takaisin kaupungin. Vuonna 1134 Johannes liittoutui Konya sulttaanin Masudin kanssa, joka myös oli danishmendiden vihollinen. Kun kummatkin olivat matkalla Kastamoniin, danishmendidien uusi kuningas Muhammed sai Masudin ylipuhuttua että bysanttilaiset olivat heidän yhteinen vihollisensa. Saatuaan tietää tästä Johannes palasi takaisin talviasemiinsa. Seuraavana vuonna hän valtasi takaisin Kastamonin ja miehitti sen 2 000 sotilaalla.
Vuonna 1136 Johannes teki sotaretken Kilikiaan armenialaista prinssiä Leonia vastaan. Samalla hän yritti saada aikaan avioliiton nuorimman poikansa Manuelin ja  Antiokian ruhtinaskunnan Bohemond II:n tyttären Constancen välillä. Yrityksestä ei lopulta tullut mitään ja Constance meni naimisiin Poitiers'n Raimondin kanssa. Johannes aloitti Antiokian piirityksen ja sai pian kaupungin antautumaan. Päätettiin että Raymond saisi pitää Antiokian keisarin vasallina siihen asti että Aleppo saataisiin kukistettua. Vuonna 1138 heidän yhteinen armeijansa valtasi Buza'ahin ja etenivät Aleppoa kohti. Edessan kreivi Joscelin liittyi heidän seuraansa, mutta he joutuivat perääntymään turkkilaisen atabegin Zengin armeijan edellä. Johannes palasi Antiokiaan jossa kansa nousi häntä vastaan ja hänen oli palattava Konstantinopoliin, mukanaan veljensä Isaak.
Seuraavina vuosina Johannes kampanjoi menestyksekkäästi Anatoliassa ja Fryygiassa. Nuorin poika Manuel osoittautui taitavaksi ja rohkeaksi sotilaaksi, vaikkakin hänellä oli äkkipikainen luonne. Vuonna 1142 Johanneksen vanhimmat pojat, Aleksios ja Andronikos menehtyivät. Johannes jatkoi retkeään Manuelin kanssa Syyria kohti. Hän ilmoitti Jerusalemin kuninkaalle Fulkille että hän aikoi ajaa pakanat pois pyhältä maalta ja tehdä matkan Jerusalemiin. Antiokiaan päästyään Johannes sai tietää että ristiretkeläiset olivat piirittäytyneet kaupungin linnoitukseen. Hän päätti palata Kilikiaan talven yli.