stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taistelu aamunkoitteessa (elokuva)
Vastaanotto

Suuresta tuotantobudjetistaan, nimekkäistä näyttelijöistään ja suositusta edeltäjästään Zulu (1964) huolimatta Taistelu aamunkoitteessa ei saanut tuoreeltaan hyvää vastaanottoa sen kummemmin kriitikoilta kuin yleisöltäkään. Myöhemmin sen arvostus on noussut videojulkaisujen myötä.
Helsingin Sanomien tv-toimittaja Pertti Avola piti elokuvaa vuonna 1986 nautittavana seikkailuelokuvana, joka ”kuvaa terävästi brittien ylimielisyyttä ja suoranaista tyhmyyttä, joka johti täydelliseen tappioon”. Pääosan esittäjistä hän kehuu erityisesti Peter O’Toolea ”korskeana” brittiupseerina. Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano valitteli Taistelun aamunkoitteessa menettävän hieman otettaan yrittäessään kuvata molempien sotaosapuolten tuntoja ja antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Taistelu aamunkoitteessa (elokuva) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Puikkomonni

| Puikkomonni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Puikkomonnit  Nematogenyidae  Eigenmann, 1927
Suku::  Nematogenys  Girard, 1855
Laji::  inermis
Kaksiosainen nimi
 Nematogenys inermis  (Guichenot, 1848) 
Katso myös
   Puikkomonni Wikispeciesissä   Puikkomonni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Puikkomonni (Nematogenys inermis) on monnikaloihin kuuluva kalalaji, jota tavataan makeista vesistä Chilestä. Se on ainoa elävä laji puikkomonnien (Nematogenyidae) heimossa.
Koko ja ulkonäkö

Puikkomonni voi suurimmillaan kasvaa noin 41 cm:n pituiseksi. Puikkomonni on ruumiinrakenteeltaan pitkulainen ja tyypillisiä piirteitä ovat kuonon 3 lyhyehköä viiksisäieparia, puuttuva rasvaevä, piikitön selkäevä, joka sijaitsee kalan keskiruumiissa, pyöreähkö pyrstöevä ja pienikokoiset silmät. Puikkomonnin ruumis on suomuton ja pohjaväriltään vaalean ruskea ja siinä on tummempia pilkkuja.
Puikkomonni on läheisintä sukua loismonneille (Trichomycteridae), ja katsottiin aikaisemmin kuuluvaksi siihen heimoon alaheimona Nematogenyinae.
Levinneisyys ja elintavat

Aikaisemmin puikkomonnia tavattiin laajahkolta alueelta Chilen keski- ja eteläosista. Nykyisin sitä tavataan laikuttaisesti Concepciónin, Rancaguan ja Angolin läheisyydestä.  Se elää joissa ja täysikasvuiset kalat liikkuvat syvemmällä kuin nuoret. Puikkomonnin ravintoa ovatselkärangattomat eläimet kuten nilviäiset, hyönteiset ja äyriäiset. Laji luokitellaan äärimmäisen uhanalaiseksi ja kantaa uhkaavat saastuminen ja vedenotto.
Pujottelu (alppihiihto)

Pujottelua
Pujottelua
Pujottelu (joskus käytetään myös norjalaisperäistä sanaa slalom) on alppihiihdon kilpailumuoto, jossa tarkoituksena on suoriutua kepein merkitystä radasta mahdollisimman nopeasti. Porttien vuoksi urheilijan reitti radalla ei ole suoraviivainen.
Pujottelu mainittiin ensimmäisen kerran norjalaisen Ry Florensin artikkelissa vuonna 1879. Kuusi vuotta myöhemmin Husebyssä järjestettiin ensimmäiset pujottelukilpailut. Mathias Zdarsky järjesti ensimmäiset pujottelukilpailut Itävallassa vuonna 1905. Pujottelun toi urheiija ja liikemies, alppihiihdon pioneeri Erkki U. Penttilä vuonna 1934 Kanadasta Suomeen, Kuopion Puijolle, jossa järjestettiin Suomen ensimmäiset pujottelukilpailut samana vuonna.
Yleistä

Pujottelu on alppihiihdon kilpailulajeista teknisin. Siinä kilpailija pyrkii tulemaan mahdollisimman nopeasti läpi vuorotellen kahden punaisen ja kahden sinisen pujottelukepin muodostaman portin. Portteja on miehillä 55–75 ja naisilla 45–65 ja ne eivät saa olla 75 senttimetriä lähempänä toisiaan eikä kahden portin välimatka saa olla yli 13 metriä: portinvälit on alppihiihtolajeista lyhyimmät. Nykyiset carving-tyyppiset pujottelusukset, joissa on enemmän leikkausta, mahdollistavat nopeamman käännösrytmin ja suuremman laskunopeuden.
Kilpailulasku kestää yleensä 50 sekunnista minuuttiin. Kilpailussa on kaksi kierrosta, joiden yhteisaika ratkaisee voittajan.
Pujottelusukset ovat useimmiten 155–165 senttimetrin mittaiset. Niissä on alppilajien kilpailuissa käytettävistä suksista eniten sivuleikkausta. Suksien malli nykyiseen leikkaavaampaan tapahtui kausien 1997–1998 ja 1999–2000 välisenä aikana.
Suomalaisista Kalle Palander on voittanut pujottelun maailmanmestaruuden vuonna 1999 ja pujottelun maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 2002–2003 sekä Tanja Poutiainen pujottelun maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 2004–2005.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pujottelu (alppihiihto) Wikimedia Commonsissa
Miesten pujottelun olympiavoittajat
Naisten pujottelun olympiavoittajat
Alppihiihto
| --- | --- |
Tekniikkalajit:   Pujottelu  Suurpujottelu 
Vauhtilajit:   Supersuurpujottelu  Syöksylasku 
Muut lajit:   (Super)alppiyhdistetty  Joukkuekilpailu  Parisuurpujottelu  Paripujottelu  Vapaalasku 
Muuta:   Alppihiihdon maailmancup  Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut  Alppihiihto olympialaisissa
Puikkoveitsikalat

| Puikkoveitsikalat |
| --- | --- |
 Tummaveitsikala (Steatogenys elegans)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset  Actinopterygii
Lahko::  Veitsikalat  Gymnotiformes
Heimo::  Puikkoveitsikalat  Hypopomidae  Mago-Leccia, 1978
Suvut
 Brachyhypopomus  Hypopomus  Hypopygus  Microsternarchus  Racenisia  Steatogenys  Stegostenopos 
Katso myös
   Puikkoveitsikalat Wikispeciesissä   Puikkoveitsikalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puikkoveitsikalat (Hypopomidae) on veitsikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Keski- ja Etelä-Amerikasta. Eräitä puikkoveitsikalalajeja pidetään akvaariokaloina.
Lajit ja anatomia

Puikkoveitsikalojen heimoon kuuluu 7 sukua ja 16 lajia. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkänomaisia kaloja, joilla osalla ruumis on litteähkö. Ne ovat pienehköjä kaloja, jotka kasvavat noin 9–35 cm pitkiksi ja suurin laji on nuijaveitsikala (Brachyhypopomus brevirostris). Tyypillisiä piirteitä ovat pienikokoiset silmät, hampaiden puuttuminen ja hyvin pitkä peräevä. Muiden veitsikalojen lahkon heimojen tavoin puikkoveitsikaloilla ei ole selkäevää. Heimon kaloilla on lihaskudoksesta muodostunut heikon sähkökentän tuottava elin. Toisin kuin muilla veitsikaloilla, puikkoveitsikalojen tuottava sähkökenttä on pulssimainen. Eräät heimon kalat pystyvät hengittämään happea myös ilmasta.
Levinneisyys ja elintavat

Puikkoveitsikalojen levinneisyysalue ulottuu Panamasta Argentiinaan. Ainoa Etelä-Amerikan maa, jossa heimon lajeja ei tavata on Chile. Ne elävät joissa, puroissa, soilla ja tulvaniityillä ja kykenevät selviytymään myös vähähappisissa olosuhteissa.
Taistelutunnus BAT 21

| Taistelutunnus BAT 21> Bat*21 |
| --- | --- |
 Elokuvan alkuperäinen juliste
Ohjaaja:  Peter Markle
Käsikirjoittaja:  William C. Anderson (kirja) William C. Anderson George Gordon
Tuottaja:  Jerry Reed Gary A. Neill Michael Balson David Fisher Evzen Kolar David Saunders Mark Damon
Säveltäjä:  Christopher Young
Kuvaaja:  Mark Irwin
Leikkaaja:  Stephen E. Rivkin
Pääosat:  Gene Hackman Danny Glover Jerry Reed
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Starlight TriStar pictures
Levittäjä:  TriStar Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1988
Kesto:  105 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Taistelutunnus BAT 21 on tositarinaan pohjautuva sotaelokuva vuodelta 1988. Se kuvattiin Sabahilla, Malesiassa. Pääosia esittävät Gene Hackman ja Danny Glover.
Juoni

Yhdysvaltain armeijan tiedustelulentokone ammutaan alas vihollisen alueella Vietnamissa 1968. Eversti Hambleton (Hackman) on ainoa, joka selviää ja hänen täytyy piilotella viidakossa, kunnes hänet voidaan tulla pelastamaan helikopterilla. Hambleton ei ole koskaan ollut kentällä, eikä ole koskaan ampunut ketään kuoliaaksi. Sillä aikaa, kun ilmavoimat suunnittelevat pelastusoperaatiota, Hambletonin ainoa yhteys omiin joukkoihinsa on kapteeni Bartholomew Clark (Glover), jonka kanssa hän on yhteydessä radion välityksellä. Vietkongin joukot etsivät Hambletonia janoten tämän hallussa olevia huippusalaisia tietoja.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 elokuva saa kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Taistelutunnus BAT 21 Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Taistelutunnus BAT 21 Elonet.
Kalevi Pulli

Kalevi Pulli 1950-luvulla.
Kalevi Pulli (19. tammikuuta 1936 Sortavalan maalaiskunta – 27. joulukuuta 2015) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1953–1965 ja edusti Suomen maajoukkuetta kuudessa maaottelussa.
Pulli edusti koko SM-sarjauransa ajan Tampereen Kilpa-Veljiä (vuodesta 1959 Koo-Vee). Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 149 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 96 + 42 = 138 ja jäähymääränsä 44 minuuttia. Hän saavutti urallaan kolme SM-hopeaa ja kaksi SM-pronssia.
Myös Kalevi Pullin veljet Markku ja Heino pelasivat jääkiekkoa SM-tasolla.
Aiheesta muualla

Kalevi Pulli Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
Taivas

Kalifornialaista iltataivasta.
Analemma on käyrä, joka kuvaa Auringon sijainnin taivaalla eri päivinä samaan kellonaikaan. Kuva New Jerseyn iltapäivätaivaalta.
Taivas on avaruus sellaisena kuin se Maasta näkyy eli taivaankansi, tai korkealla maan yllä oleva ilmatila.
Taivaankappaleista parhaiten taivaalla erottuu Aurinko. Tähtitaivaasta näkyvät selkeimmin Kuu ja tähdet sekä jotkin planeetat. Ilmakehän pilvet ovat tiivistynyttä vettä. Muita taivaalla nähtäviä ilmiöitä ovat esimerkiksi sateenkaaret, halot, salamat, revontulet ja tähdenlennot.
Taivaan värit

Taivas on päiväsaikaan selkeällä säällä yleensä sininen. Väri johtuu Auringon säteilyn sironnasta ilmakehässä, ja eniten siroavat siniseltä näyttävät valon lyhyet aallonpituudet. Auringon laskiessa sen valo kulkee pidemmän matkan ilmakehän läpi kuin päivällä, minkä seurauksena sininen siroaa pois ja taivas muuttuu punaiseksi, oranssiksi ja keltaiseksi. Ilman sirontaa taivas olisi musta.
Kirjallisuutta

Grimvall, Göran: Miksi taivas on sininen? Sateenkaaret, kaiku, tähdenlennot, vihreät välähdykset ja muut ilmiöt.  ((Varför är himlen blå? Regnbågar, ekon, stjärnfall, gröna blixtar, 1993.) Suomentanut Risto Varteva)  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-19834-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta taivas Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Taivas Wikisitaateissa
Sähkömagneettinen spektri

Sähkömagneettisen spektrin osat havainnollistettuna. Kuvassa ylhäällä sähkömagneettisen spektrin aallonpituudet lyhimmästä pisimpään: 0,01 nm gamma-, 1 nm röntgensäteily, 100 nm ultraviolettisäteily, 400–700 nm näkyvä valo, 1 μm – 1 cm infrapuna- ja lämpösäteily, 1 m – 1 km radioaallot. (Välille 1 mm – 1 m osuvat kaikkein lyhimmmät radioaallot kuten Mikroaallot.)
Sähkömagneettisen spektrin kuvausselvennä
Sähkömagneettinen spektri kattaa kaikki sähkömagneettisen säteilyn aallonpituusalueet. Sähkömagneettinen spektri jaotellaan osiin lähtien suurimmasta  aallonpituudesta pienimpään: radioaallot, mikroaallot, infrapunasäteily, valo, ultraviolettisäteily, röntgensäteily ja gammasäteily. Aallonpituuden mittayksikönä käytetään metriä tai sen johdannaisia.
Sähkömagneettisen spektrin osat voidaan jaotella myös sähkömagneettisen säteilyn taajuuden mukaan. Taajuuden yksikkönä käytetään hertsiä (Hz), joka ilmoittaa värähdysten lukumäärän yhden sekunnin aikana. Pienen aallonpituuden korkeataajuisessa säteilyssä on enemmän energiaa kuin suuren aallonpituuden matalataajuisessa säteilyssä.
Tietyn sähkömagneettisen säteilylähteen (esimerkiksi tähti, radiolähetin) spektri tarkoittaa sen emittoimien taajuuksien joukkoa.
Aallonpituuden ja taajuuden välillä on seuraava yhteys:
Sähkömagneettisen säteilyn aallonpituus λ tyhjiössä on valonnopeus c jaettuna sen taajuudella f
Suurienergiaista sähkömagneettista säteilyä eli röntgen- ja gammasäteilyä kuvataan yleensä aallonpituuden tai taajuuden sijaan sen kvantin eli fotonin energialla elektronivolttiyksiköissä. Säteilyn energia E ilmaistaan taajuuden ja Planckin vakion h avulla
Radioaallot

Radioaaltoihin kuuluu infrapuna-aaltoja pidempiaaltoiset sähkömagneettiset aallot. Toisin sanoin; radioaaltoja ovat kaikki infrapunataajuuksia (näkyvä valo–300 GHz) matalataajuisemmat sähkömagneettisen säteilyn taajuudet. Radiotaajuusalueita ovat - matalataajuisimmasta korkeataajuisimpaan -
ELF, SLF, ULF, VLF, LF, MF, HF, VHF,  UHF, SHF ja EHF. Myös Mikroaallot ovat osa radiotaajuusspektriä kattaen sen korkeimmat taajuudet (1-300 GHz); osa UHF-aluetta  (1–3 GHz), SHF-alue (3–30 GHz) ja EHF-alue (30–300 GHz).
Mikroaallot

Mikroaallot ovat sähkömagneettista säteilyä, jonka aallonpituus on lyhyempi kuin metri ja pidempi kuin millimetri. Toisin sanoen taajuus on 300 MHz:n ja 300 GHz:n välillä (radiotaajuusalueet; UHF, SHF, EHF). Lisäksi mikroaaltoihin lasketaan mukaan alimillimetrisäteily, jonka aallonpituus on alle millimetrinselvennä
Infrapuna

Infrapuna (”alipuna”) eli IR (engl. infrared) on lämpösäteilyä. Infrapuna-alueita, 3–30 THz (kaukoinfrapuna) ja 30–300 THz (lähi-infrapuna), käytetään esimerkiksi lämpökameroissa, infrapunasensoreissa (FLIR; Forward Looking Infra Red) sekä infrapuna-alueen lasereissa.
Näkyvä valo

Ihmissilmä näkee aallonpituuksia välillä 400–700 nm; maksimi on vihreässä 555 nanometrin paikkeilla. Jotkut näkevät 340–780 nanometriin.
Näkyvä valo > Laser

Laser-valo koostuu samanvaiheisista ja -suuntaisista valoaalloista. Valokaapelia pitkin kulkeva lasersäde on nykyajan ratkaisu tiedonsiirtopulmiin.
Valoalueelle, 300–3 000 THz, on erikoista erittäin suuri tiedonsiirtokapasiteetti. Jos UHF-alueelle (300–3 000 MHz) mahtuu teoreettisesti 540 kappaletta 5 MHz:n televisiokanavia, mahtuu niitä valoalueelle 540 000 000 kappaletta. Tämän kapasiteetin käytön tekevät teknisesti mahdolliseksi uusimmat valokaapelit ja niihin liittyvät lähetys- ja vastaanottokomponentit (GaAs ja MIMIC).
Valokaapelin etuja ovat valtava tiedonsiirtokaista, pieni koko ja paino, sähköinen immuniteetti (ei häiriöitä), kaapelista toiseen kytkeytyvien häiriöiden puute, kuuntelun vaikeus, pieni vaimennus, luotettavuus ja potentiaalinen matala hinta. Kaupalliset sovellukset mahdollistavat 1–2 GHz:n kaistaleveyden ja 40 GHz on teoriassa mahdollista. (1 GHz = 1 000 000 000 Hz = noin 200 000 puhekanavaalähde?.)
Ultravioletti

Aurinko säteilee rusketusta ja ihosyöpää aiheuttavia ultraviolettisäteitä eli UV-säteitä, joilta Maan ilmakehän otsonikerros kuitenkin suojaa.
Ultravioletti jaetaan lähiultraviolettiin ja kaukoultraviolettiin (Exterme Ulraviolet, EUV). Ihmiskehon kannalta (lähi)ultravioletti jaetaan UVA- ja UVB-säteisiin.
Röntgen

Röntgensäteilyä käytetään muun muassa röntgenkuvauksessa. Röntgensäteily on ionisoivaa säteilyä ja suurina annoksina ihmiskeholle vaarallista. Röntgensäteilyä syntyy muun muassa radioaktiivisen hajoamisen yhteydessä ja varauksellisten hiukkasten kiihtyessä. Avaruudessa miljoonien asteiden lämpöiset kaasupilvet säteilevät röntgensäteilyä. Röntgensäteily voidaan jakaa pehmeään ja kovaan röntgensäteilyalueeseen. Pehmeän röntgensäteilyn energia on suunnilleen 1–10 keV ja kovan noin 10–100 keV. Raja ei ole tarkkaan määritelty.
Gammasäteily

Gammasäteilyä (γ-säteilyä) syntyy radioaktiivisten aineiden hajotessa, esimerkiksi ydinreaktiossa. Myös kosmisessa säteilyssä on gammasäteilyä. Läpitunkevuutensa ja kudoksia vaurioittavan vaikutuksensa takia gammasäteily on erittäin vaarallista ihmiselle suurina annoksina.
Käyttöä kaikilla sähkömagneettisen spektrin alueilla

Kaikkia sähkömagneettisen spektrin alueita käytetään tieteessä ja monissa arkipäivän sovellutuksissa. Yksi kehityssuunta on jatkuva siirtyminen yhä suurempien taajuuksien käyttöön, jotta yhä suurempien tietomäärien siirtäminen olisi mahdollista. Korkeammat taajuudet mahdollistavat muun muassa sotilaallisesti elektronisen sodankäynnin kannalta vaikeasti havaittavat, kuunneltavat ja häirittävät viestijärjestelmät (vertaa 60 GHz:n alue).lähde?
Sähkömagneettisen spektrin soveltamisista

Eri sähkömagneettisen spektrin alueiden hyötykäyttöön soveltamiseen vaikuttaa muun muassa kyseisen alueen sähkömagneettisen aallon etenemismekanismi, haluttu kantama, käytössä oleva teho, haluttu tiedonsiirron kaistaleveys (sähkötys, puhe, liikkuva kuva), sään vaikutus ja se, minne laitteet voidaan sijoittaa (maan tai meren pinnalle, korkeaan mastoon, lentokoneeseen, avaruuteen).
Yhteydet sukellusveneisiin ovat hankalia, koska radioaallot tunkeutuvat huonosti meriveteen. Mitä suurempi taajuus, sitä heikommin se tunkeutuu. Tällöin joudutaan käyttämään erittäin pieniä taajuuksia, jolloin antennirakenteet kasvavat suuriksi (1 000 Hz:n taajuudella aallonpituus on 300 kilometriä, eli tehokkaan antennin on oltava kymmeniä kilometrejä pitkä). ELF-alueen (30–300 Hz) radioaallot vaimenevat 2,72-osaan 14 metrissä.lähde?
Esimerkki sähkömagneettisen spektrin käytön ongelmista: haluttaessa siirtää laajakaistaista signaalia (TV-kuva, 5 MHz/kanava) HF-alueelle näitä kanavia mahtuisi vain noin 5–6. SHF-alueelle niitä mahtuisi sen sijaan 5 700 kappaletta.
Toisaalta ilmakehän vaimennus alkaa vaikuttaa EHF-alueella ja siitä ylöspäin aina infrapuna-alueelle asti. Sumu ja sade vaimentavat radioaaltojen etenemistä merkittävästi noin 100–1 000 GHz:stä aina näkyvän valon alueelle asti. Vaimennuksen ollessa 1–10 desibeliä per kilometri ”normaali” yhteys tulee mahdottomaksi. Näin syntyy tiettyjä estoalueita (suuri ilmakehän vaimennus), joilla yhteydet eivät ole mahdollisia ja niin sanottuja ikkunoita, joilla radioaaltoja voidaan käyttää (pieni ilmakehän vaimennus). Ikkunoita ovat muun muassa 0–55 GHz, 94 GHz, ja seuraavat infrapuna-alueella ja näkyvän valon alueella.
Aallonpituus on tärkeä radioaaltoja luonnehtiva seikka. Muun muassa lankamaiset tai piiskamaiset antennit ovat suurin piirtein aallonpituusluokkaa (1/8 osa aallonpituutta tai suurempi) ollakseen tehokkaita. Tällöin esimerkiksi 1 MHz:n taajuudella (sähkötysradiot) antennin on oltava noin 12,5 metrin pituinen (100/8) tai suurempi. Vastaavasti 900 MHz:n alueella (NMT-900) antennin on oltava noin 4 senttimetriä (0,33/8) tai pidempi.
Maastoesteiden vaikutus on myös suoraan verrannollinen aallonpituuteen. Sama mäki tai talo on sitä suurempi este, mitä suurempaa taajuutta käytetään.lähde?
Sähkömagneettinen spektri on rajallinen luonnonvara. Siksi sen siviili- ja sotilaskäytössä törmätään taajuushallinnan ongelmiin. Taajuuksia jaetaan maailmanlaajuisesti ja kunkin maan sisällä. Taajuuksien, siis sähkömagneettisen spektrin, käyttö on voimakkaasti säännösteltyä. Radiotaajuuksien sääntely; radiotaajuusalueet
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jukka Korpelan smg-sivu
Sähkömagneettinen säteily
Sähkömagneettinen spektri: gammasäteily • röntgensäteily • ultraviolettisäteily • valo • infrapunasäteily • alimillimetrisäteily • mikroaallot • radioaallot
Radiotaajuusalueet: THF • EHF • SHF • UHF • VHF • HF • MF • LF • VLF • ULF • SLF • ELF
Valo: violetti • sininen • syaani • vihreä • keltainen • oranssi • punainen
Tainaron (kaupunki)

| Tainaron> Ταίναρον |
| --- | --- |
 Tainaronin arkeologista aluetta.
Sijainti
 Tainaron
Koordinaatit:  36°24′06″N, 22°29′12″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Kokkinógeia, Anatolikí Máni, Lakonia, Peloponnesos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Lakonia
Aiheesta muualla
  Tainaron Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tainaron (m.kreik. Ταίναρον, lat. Taenarum) oli antiikin aikainen kaupunki Lakoniassa Kreikassa. Se sijaitsi Tainaronin niemen kärjessä nykyisen Anatolikí Mánin kunnan alueella.
Maantiede

Tainaronin kaupunki sijaitsi sille nimen antaneella Tainaronin niemellä (nyk. Taínaro eli Matapás) Peloponnesoksen niemimaan ja samalla koko Manner-Kreikan eteläkärjessä. Tainaronin niemenkärki yhdistyy muuhun niemeen kannaksen välityksellä. Sen kummallekin puolelle muodostuu lahti, joista lännenpuoleinen tunnetaan nykyisin Marmárin lahtena ja idänpuoleinen nimellä Pórto Kágio (alun perin venetsialaisten Porto Quaglio). Niemen itärannikolla Pórto Kágion eteläpuolella on lisäksi kaksi muuta luonnonsatamalahtea, Vathý sekä Asómatos eli Kistérnes.
Pausaniaan mukaan Tainaronilla oli kaksi satamaa, joista toinen tunnettiin nimellä Akhilleuksen satama (ὁ λιμὴν Ἀχίλλειος, ho limēn Akhilleios) ja toinen nimellä Psamathus (Ψαμαθοῦς). Myös Pseudo-Skylaks mainitsee nämä satamat, ja sanoo niiden sijainneen toisiaan vastakkain. Strabon mainitsee vain jälkimmäisen sataman ja käyttää siitä nimeä Amathus (Ἀμαθοῦς). Toinen satamista oli oletettavasti nykyisessä Pórto Kágion lahdessa ja toinen Vathýn lahdessa. W. M. Leake arveli aikanaan Pórto Kágiota Psamathukseksi ja Vathýa Akhilleuksen satamaksi, kun taas Morean tutkimusretken tehneiden ranskalaisten johtopäätös oli päinvastainen. Antiikin aikaisten lähteiden perusteella Psamathus vaikuttaa olleen merkittävämpi paikka ja Tainaronin kaupungin keskeisin asutuskeskus, ja näin vaikuttaisi sijainneen Pórto Kágiossa, joka on jäänteiden perusteella ollut historiassa aina merkittävämpi paikka. Jos Psamathus oli Pórto Kágiossa ja Pseudo-Skylaksin sanoma otetaan kirjaimellisesti, Akhilleuksen satama olisi tällöin ollut Marmárissa, ja näin asian tulkitsi Ernst Curtius. Marmárin lahti vaikuttaa kuitenkin huonolta merkittäväksi satamaksi.
Tainaronin kaupungista ja niemen kärjestä luoteeseen, niemen länsirannikolla noin 40 stadioninmitan eli kahdeksan kilometrin päässä, sijaitsi roomalaisella kaudella Kainepolis (”Uusi kaupunki”) eli Tainaros, joka oli siis ikään kuin ”Uusi Tainaron”. Sitä ei tule sekoittaa alkuperäiseen Tainaronin kaupunkiin.
Historia

Kreikkalaisessa mytologiassa Tainaronin perustajana pidettiin heeros Tainarosta, joka oli eri myyttiversioissa joko Zeuksen tai Ikarioksen tai Elatoksen poika. Joskus Tainaronin nimi on johdettu foinikian kieleen, ja on sinällään mahdollista, että niemi olisi ollut foinikialaisten asemapaikkana varhaisempina aikoina. Tainaronin niemi tunnettiin mytologiassa Haadeen porttina. Herakleen kerrottiin raahanneen Kerberoksen Haadeesta maan päälle läheisestä luolassa.
Tainaronin kaupunki oli olemassa ainakin klassisella ja hellenistisellä kaudella. Kaupunki tunnettiin erityisesti sen Poseidonille omistetusta pyhäköstä. Ferekydeellä nimi Tainaron esiintyy paitsi niemen ja pyhäkön nimenä myös nimityksellä polis eli kaupunkivaltio, mutta tämä voi olla peräisin myöhemmästä skoliasta. Nykytutkimuksessa kaupunkia ei lueta varsinaisten kaupunkivaltioiden joukkoon. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Tainarios (Ταινάριος), tosin tämä on peräisin hellenistiseltä kaudelta, ja saattaa jo viitata Kainepoliin asukkaaseen.
Tainaron oli merkittävä kulttipaikka spartalaisille ja erityisesti Lakonian perioikeille ja helooteille. Siellä vietettiin Poseidonille omistettua Tainaria-juhlaa. Paikalle tulleet pyhiinvaeltajat tunnettiin nimellä Tainaristai. Kaupungissa tiedetään myös järjestetyn palkkasoturimarkkinoita viimeistään 300-luvun eaa. lopulta lähtien.
Perinteisesti on katsottu Plutarkhoksen perusteella, että Tainaronissa olisi toiminut kuolleiden oraakkeli eli nekromanteion. Chelsea A. M. Gardner kuitenkin katsoo, ettei kirjallisen tai arkeologisen todistusaineiston tarkempi tutkimus anna minkäänlaista vahvistusta tällaisen oraakkelin olemassaolosta paikalla.