stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jeff Grayer

| Jeff Grayer> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Jeffrey Grayer
Syntynyt: 17. joulukuuta 1965 (ikä 58) Flint, Michigan
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koripalloilija
Pelipaikka:  Pieni laitahyökkääjä / heittävä takamies
Pituus:  196 cm
NBA-varaus:  13. varaus, 1988 Milwaukee Bucks
Aiheesta muualla
FIBA
| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Soul 1988 |  |  |
Jeffrey "Jeff" Grayer (s. 17. joulukuuta 1965 Flint, Michigan) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän pelasi pienenä laitahyökkääjänä ja heittävänä takamiehenä NBA:ssa yhdeksän kautta ja saavutti olympialaisissa pronssia.
Milwaukee Bucks varasi Grayerin NBA:han 13. varausvuorolla vuoden 1988 varaustilaisuudessa.
Grayer edusti NBA:ssa Milwaukee Bucksin lisäksi Golden State Warriorsia, Philadelphia 76ersia, Sacramento Kingsia, Charlotte Hornetsia sekä viimeisen kautensa 1997–1998 lopulla uudelleen Golden State Warriorsia. Hän pelasi NBA:ssa kaikkiaan 438 runkosarjaottelua ja kolmena kautena yhteensä kymmenen pudotuspeliä. Runkosarjassa hän teki ottelua kohden 7,4 pistettä, otti 3,0 levypalloa ja antoi 1,4 koriin johtanutta syöttöä. Pudotuspeleissä hänen tilastolukemansa olivat 3,9 pistettä, 1,4 levypalloa ja 0,8 syöttöä.
Grayer saavutti olympiapronssia Soulin kisoissa 1988 joukkueen hävittyä välierissä Neuvostoliitolle. Hän pelasi turnauksessa joukkueensa kaikki kahdeksan ottelua, ja alkulohko-ottelussa Kiinaa vastaan hän teki 12 pistettä ja otti kahdeksan levypalloa.
Graniittipoika

Graniittipoika on Wäinö Aaltosen veistos vuodelta 1917–1920. Arkaaisen pelkistetty veistos on Aaltosen varhaisista teoksista tunnetuimpia.
Veistos kuvaa noin kolmevuotiasta ujoa poikaa. Aaltonen teki pojasta useita versioita. Hän oli osallistunut veistoksen luonnoksella 1915 kilpailuun, jolla haettiin suihkulähdeveistosta Turun kaupunginkirjaston edustalle. Kilpailun voitti Gunnar Finne.
Ateneumin kokoelmissa oleva punaisesta graniitista veistetty versio on vajaa 130 senttiä korkea. Ateneumissa on myös veistoksen noin 35 senttiä korkea luonnos vuodelta 1916. Wäinö Aaltosen museon kokoelmissa on ollut 1998 alkaen musta Graniittipoika II, joka tunnetaan myös nimellä Alaston poika. Muihin versioihin kuuluu 52 senttiä korkea pronssiveistos, joka on Niilo Helanderin säätiön kokoelmissa.
Antti Peippo teki Graniittipojasta vuonna 1979 kymmenen minuutin pituisen dokumenttifilmin, joka kommentoi veistoksen kuvaaman pojan ikäluokan vaiheita. Veistos on myös postimerkissä.
Aiheesta muualla

Teos Ateneumin sivulla[vanhentunut linkki]
| n k Wäinö Aaltosen veistoksia |
| --- | --- | --- |
| 1919–1926 | Graniittipoika · Paavo Nurmi · Musica · Lilja · R. W. Ekmanin muotokuvahermi · V. Westerholmin muotokuvahermi |  |
| 1927–1945 | Runoilija ja muusa · Hämeensillan Pirkkalaisveistokset · Suomen neito · Torpedovene S2:n muistomerkki · Työ ja tulevaisuus · Aleksis Kiven muistopatsas |  |
| 1946–1966 | Kun ystävyyssuhteet solmitaan · Vapauden Hengetär · Genius ohjaa nuoruutta |  |
| Muut | Myrsky |  |
Adolph Green

Adolph Green vuonna 1998.
Adolph Green (2. joulukuuta 1914 New York – 23. lokakuuta 2002 New York) oli yhdysvaltalainen teatteri- ja elokuvakäsikirjoittaja ja sanoittaja. Hänet tunnetaan ennen kaikkea 1940-luvulta 2000-luvulle jatkuneesta yhteistyöstään Betty Comdenin kanssa. Comden ja Green  käsikirjoittivat teatteri- ja elokuvamusikaaleja ja työskentelivät muun muassa Leonard Bernsteinin, Jule Stynen ja Cy Colemanin kanssa. Heidän elokuvamusikaaleihinsa kuuluvat muun muassa Ilo irti, Laulavat sadepisarat ja Iskelmäkaruselli.
Green palkittiin uransa aikana viidellä Tony-palkinnolla. Hänet valittiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1980.
Kiimasjärvi (Äänekoski)

| Kiimasjärvi |
| --- | --- |

Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Äänekoski, Saarijärvi
Koordinaatit:  62°37′21″N, 25°30′32″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Saarijärven alue|Saarijärven alue (14.61)
Tulouomat:  Parantalankoski Pyhäjärvestä, Summaskoski Summasesta
Laskujoki:  Suojoki Naarajärveen 
Järvinumero:  14.612.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  107,5 m  
Pituus:  8,5 km  
Leveys:  2,5 km  
Rantaviiva:  23,899 km  
Pinta-ala:  3,62525 km²  
Tilavuus:  0,0145873 km³  
Keskisyvyys:  4,02 m  
Suurin syvyys:  19,5 m  
Valuma-alue:  3 081 km²  
Keskiylivirtaama:  99,04 m³/s  
Keskivirtaama:  30,26 m³/s  
Keskialivirtaama:  2,67 m³/s  
Veden viipymä:  5,6 kk 
Saaria:  6 
 fiKiimasjärvi 
Kiimasjärvi  on Keski-Suomessa Äänekosken ja Saarijärven välisellä rajalla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kymijoen vesistöössä Saarijärven reittiin.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 363 hehtaaria eli 3,6 neliökilometriä, ja se on 8,4 kilometriä pitkä ja 1,9 kilometriä leveä. Sen kautta laskevat pohjoisen Pyhäjärvi ja Saarijärven reitti Summasen kautta Äänekoskelle. Lounaisrannalla kohoavat korkeat Ohenmäki, Kaupinmäki ja Hietamanmäki vähintään 90 metrin korkeuteen. Järvi on pitkän ja kapea muoinen, mutta sillä on monia nimettyjä lahtia. Järven pohjoisosa alkaa Summasesta alkavan salmen kaakkoisosasta, jota kutsutaan Sahiksi. Järvi laajenee Pajulahden kohdalla jatkuen Pajukarin jälkeen yli 250 metrisenä kaakkoon päin. Suuren järvenselän kohdalla työntyy pohjoiseen päin kilometrin pituinen Savilahti, jonka itärannalla sijaitsee Parantala. Järvenselän eteläosassa on Etelälahden rannalla Rantakylä. Järvi jatkuu itään päin kaventuen samalla asteittain. Ennen kapeikkoa työntyy pohjoiseen Likolahti ja etelään Lehtojoen lahti. Järven viimeinen kapeikko sijaitsee Kiimaskosken yläpuolella Norolan talon edustalla. Siellä järvi kapenee salmeksi tai virtaikoksi, joka laajenee järveksi ennen Hietamankosken vesivoimalaitosta. Järvessä on kartan mukaan viisi saarta, joista Pajusaari sijaitsee pohjoisimpana. Saari on yli 100 metriä pitkä ja sen pinta-ala on alle 0,5 hehtaaria. Järvenselän koillisrannan tuntumassa sijaitsee kartassa nimetön luoto. Likolahden kohdalla sijaitsevat suurimmat saaret Pukkisaari ja Pieni Pukkisaari. Pukkisaari on 150 metriä pitkä ja sen pinta-ala on yli 0,5 hehtaaria. Viimeinen saari on matalan Ukonlahden rantaluoto.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu osittaiset syvyyskartat. Sen tilavuus on 15 miljoonaa kuutiometriä eli 0,015 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 4,0 metriä ja suurin syvyys on 19,5 metriä. Järvenselän itäosassa Savilahdelta Etelälahteen kulkee syvännejakso, jossa syvin kohta myös sijaitsee. Sen lisäksi on syvänteen keskiosassa 16,0 metriä syvä kohta ja Etelälahdella 17,1 metriä syvä kohta. Järvi on muuten varsin matala.
Järven rantaviivan pituus on 23,9 kilometriä ja sen rannat ovat puoliksi metsämaata ja peltomaata. Järven ympäristön haja-asutus on hajallaan nykyisten tai entisten peltomaiden yhteydessä, mutta järven pohjoispuolella Parantalassa ja Hietamassa asutus on tiheää. Kummankin asutusalueen läpi kulkee valtatie 13 ja Jyväskylä–Haapajärvi-rautatie. Järven etelä- ja länsirantoja seuraa yhdystie 16797 ja siitä haarautuva Rantakylän ja Kyyrälänkylän kylätie. Saarijärven ja Äänekosken välinen kuntaraja halkaisee Kiimasjärven. Raja saapuu pohjoisesta Pajukarille, josta se seuraa järven keskilinjaa Etelälhden Rantakylään.
Hydrologiaa

Kiimasjärvi sijaitsee Saarijärven reitin alajuoksulla ja Summaskoski laskee siihen suoraan Summasesta. Yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 3 120 neliökilometriä ja sen järvisyydeksi 9,24 % . Kiimasjärven laskujoessa Suojoessa sijaitsevassa Hietamankosken vesivoimalaitoksessa mitataan vedenpinnan korkeuksia ja järven virtaamia.
Kiimasjärven lähtövirtaamat ovat keskivirtaamana (MQ) olleet 30,26 kuutiometriä sekunnissa (m³/s  tai 32 m³/s vuosina 1984–2010 ), keskiylivirtaamana (MHQ) 99,04 m³/s  ja keskialivirtaamana (MNQ) 2,67 m³/s. Virtaama-arvot on mitattu vuosina 1976–2022. Pienin mitattu virtaama (NQ) on 0 m³/s, joka sattui viimeksi 15.5.2082, ja suurin virtaama (HQ) on 167,00 m³/s, joka mitattiin 27.11.2018.
Kyseisellä keskivirtaamalla järven teoreettinen viipymä on noin 5,6 kuukautta.
Säännöstely

Järveä säännöstellään Hietamankosken vesivoimalaitoksen tarpeita varten. Sännöstelyssähuomioidaan Saarijärvestä Summasjärveen laskevan Leuhunkosken voimalaitoksen ja pohjoisen Pyhäjärvestä laskevan Parantalankosken voimalaitoksen lähtövirtaamia. Järven vedenpinnan korkeus on 160,9 metriä mpy.
Luontoarvoja > Vedenlaatu

Järven vedenlaatua on tutkittu. Sen vedenväri on ruskeaa, koska vesi on humuspitoista, ja koska vesi on rehevöitynyttä. Veden happamuustaso on lähellä neutraalia (pH 6,6).
Luontoarvoja > Kalasto

Kiimasjärveen on istutettu kuhaa, järvitaimenta, harjusta, siikaa, planktonsiikaa, peledsiikaa sekä haukea.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Saarijärven alue|Saarijärven alueella (14.61), jonka Kiimasjärven alueeseen (14.612) järvi kuuluu.
Järvi saa pääosan vedestään Saarijärven reitiltä, sillä järvi kuuluu reitin järviketjuun. Savilahteen laskee pohjoisesta Parantalankosken voimalaitoksen läpi laskeva Parantalankoski on Pyhäjärven laskujoki, joka on samalla Pyhäjärven valuma-alueen (14.68) laskujoki. Kiimasjärven lähialueella on vain kolme yli hehtaarin kokoista lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Ne ovat etelärantaan laskevat Mustalampi (6 hehtaaria, ha) ja Pienilampi (3 ha), ja pohjoisrannan Savilahteen laskeva Särkilampi (2 ha).
Järven laskujoki on Hietamankoskesta alkava Suojoki, joka on jäänyt Hietamankosken vesivoimalaitoksen padon alle. Suojoki laskee Naarajärveen. Voimalan padon eri puolilta on pudotusta noin 13 metriä.
Huomioita

1 2  Veden teoreetiinen viipymä on laskettu jakamalla järven tilavuus järven keskivirtaamalla 30,62 kuutiometriä sekunnissa.
Sonja Grefberg

Sonja Grefberg (myöh. Forss, s. 9. kesäkuuta 1964) on suomalainen pöytätenniksen pelaaja. Hän on kaikkien aikojen menestynein suomalainen naispelaaja.
Ensimmäisen kaksinpelin Suomen-mestaruutensa Grefberg voitti jo 13-vuotiaana. Yhteensä hän voitti kaksinpelissä yhdeksän Suomen-mestaruutta vuosina 1978–1990. Nelinpelit mukaan lukien hän voitti 30 Suomen-mestaruutta, joista naisten nelinpelissä useimmat Monica-siskonsa (myöh. Portin) kanssa. Kansainvälisen pöytätennisliiton rankingissa Grefberg oli parhaimmillaan sijalla 36 ja Euroopan liiton listalla sijalla 17. Hän osallistui myös useita kertoja MM- ja EM-kilpailuihin. Suurimmaksi saavutukseksi tuli junioreiden Euroopan-mestaruus nelinpelissä. Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti vuonna 1983 kaksinpelissä, nelinpelissä (Eva Malmbergin kanssa) ja sekanelinpelissä (Jarmo Jokinen) sekä vuonna 1986 nelinpelissä (Katja Nieminen).
Pöytätennis oli ensimmäistä kertaa mukana olympialaisissa Soulissa vuonna 1988, mutta Grefberg karsiutui kisoista hävittyään viimeisen karsintaottelun.
Nykyään Grefberg asuu Kauniaisissa ja toimii yrittäjänä. Hän on mukana Suomen Pöytätennisliiton toiminnassa sekä juniorivalmennuksessa. Hän on toiminut Euroopan pöytätennisliiton hallituksessa vuodesta 2013 ja Kansainvälisen pöytätennisliiton valtuustossa (Board of Directors) vuodesta 2017.
Kikkeri

| Kikkeri Кикерино, Kikerino |
| --- | --- |
 Kikkerin kylänraittia.
 Kikkeri
 Koordinaatit: 59°27′50″N, 29°37′30″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Volossovan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  51,54 km²
Väkiluku (2011):  2 400
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kikkeri (ven. Кике́рино, Kikerino) on maalaiskunta, sen keskustaajama sekä erillinen kyläryhmä Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Inkerin ylängöllä seitsemän kilometriä Volossovasta koilliseen. Taajamassa on 2 100, Kikkerin sovhoosin asutuksessa 127, Suuren-Kikkerin kylässä 37 ja Pienessä-Kikkerissä 31 sekä koko kunnassa 2 400 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede ja asutus

Kikkerin kunnan pinta-ala on 51,54 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Volossovan piirin Kupanitsan, lännessä Volossovan ja etelässä Kalttinan kuntiin sekä idässä Hatsinan piiriin. Pinta-alasta 44,5 % on metsää, 39,0 % maatalousmaata ja 13,1 % asuinaluetta.
Suurin osa kunnasta kuuluu pinnanmuodostukseltaan tasaiseen Inkerin ylänköön. Alueella ei ole jokia tai järviä. Seudulla on paljon karsti-ilmiöitä. Hyötykaivannaisiin kuuluu dolomiitti.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Kikkerin sovhoosin ja 81. kilometrin asutukset sekä kuusi kylää: Lipakora (ven. Lipovaja Gora), Orponja (Arbonje), Orponjan moisio (Myza Arbonje), Pieni-Kikkeri (Maloje Kikerino), Rokovitsa (Rogovitsy) ja Suuri-Kikkeri (Bolšoje Kikerino). Kunnan alueella sijaitsee kuusi puutarhapalsta-aluetta. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan lähes 2 000 henkeä.
Historia

Kikkeri mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. 1600-luvulla seudulle muutti inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Kupanitsan luterilaiseen seurakuntaan. Nykyisen taajaman paikalla oli kartano ja maantien varrella majatalo. Vuonna 1870 rakennettiin Kikkerin rautatieasema, jonka ympärille syntyi huvila-asutusta.
Pjotr Vaulin perusti vuonna 1906 Kikkeriin keramiikkapajan, jonka tuotteita on käytetty monien arvorakennusten koristelussa. Vuonna 1920 sen pohjalta muodostettiin posliini- ja keramiikkatehdas Gorn, joka teki konkurssin 2000-luvun alussa. Vuosina 1930–2004 Kikkerillä oli kaupunkimaisen taajaman status.
Liikenne, talous ja palvelut

Kikkerin kautta kulkee Namkun, Hatsinan ja Iivananlinnan välinen rautatie sekä Hatsinan ja Opoljan ja Hattulan ja Kemppaalan (Kempolovo) väliset maantiet. Rokovitsasta haarautuu tie Kalttinaan.
Kunnan talous perustuu rakennustarvikkeiden tuotantoon. Maataloutta harjoittaa kaksi Kalttinan kunnassa sijaitsevaa maatalousyritystä. Noin neljäsosa työvoimasta työskentelee naapurikunnissa tai Pietarissa.
Kikkerissä toimii lastentarha, koulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka ja joukko kauppoja. Taajamassa on vuonna 1997 valmistunut inkerinsuomalaisten vanhusten palvelutalo.
Nähtävyydet ja matkailu

Orponjan, Pienen-Kikkerin ja Rokovitsan kylien läheltä on löydetty muinaisia kurgaani- ja kivikehyshautoja. Kikkerin taajaman rakennusmuistomerkkejä ovat 1900-luvun vaihteesta peräisin oleva Vaulinin kartano ja vuosina 1908–1909 pystytetty ortodoksinen kirkko, joka suljettiin vuonna 1939 ja palautettiin seurakunnalle vuonna 1994. Kikkerin asemalla on Venäjän kansalaissodassa ja toisessa maailmansodassa kaatuneiden muistomerkki. Matkailupalveluita ei ole.
Aiheesta muualla

Kikkerin kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kikkeri Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (venäjäksi)
Roger Greenaway

Greenaway (1967)
Roger Greenaway (s. 23. elokuuta 1938 Bristol) on englantilainen muusikko ja lauluntekijä, joka tunnetaan etenkin yhteistyöstään Roger Cookin kanssa.
Greenaway aloitti muusikon uransa varusmiespalveluksen suorittamisen jälkeen bristolilaisissa lauluyhtyeissä The Beltonaires ja The Kestrels. Jälkimmäisessä yhtyeessä hän tapasi Roger Cookin, jonka kanssa hän alkoi kirjoittaa kappaleita toisille esittäjille. Birminghamilainen yhtye The Fortunes nauhoitti Cookin ja Greenawayn kappaleen ”You’ve Got Your Troubles” (1965), ”This Golden Ring” (1966) ja ”Freedom Come Freedom Go”. Samaan aikaan Cook ja Greenaway alkoivat nauhoittaa lauluduona nimellä David and Jonathan. Heidän cover-versionsa The Beatlesin kappaleesta ”Michelle” nousi hitiksi vuonna 1966. Toinen duon hitti oli heidän itse säveltämänsä ”Lovers of the World Unite”, joka nousi Britanniassa top 10:een. David and Jonathanin lisäksi Greenaway on esiintynyt laulajana yhtyeissä Brotherhood of Man ja The Pipkins.
Greenaway kirjoitti Cookin ja muiden lauluntekijöiden kanssa kappaleita muun muassa Gene Pitneylle, Engelbert Humperdinckille ja Andy Williamsille. Hän teki myös mainoslauluja televisioon. Suosituimmaksi hänen tekemistään mainoskappaleista – ja samalla Cookin ja Greenawayn uran menestyneimmäksi sävellykseksi – nousi Coca-Colan mainosmusiikiksi kirjoitettu ”I’d Like to Teach the World to Sing (In Perfect Harmony)” vuonna 1971. Kappaleen ovat nauhoittaneet Hillside Singers ja New Seekers ja sitä on myyty yhteensä yli 10 miljoonaa kappaletta. Greenaway teki mainoslauluja myös muun muassa Jacob’s Club -keksimerkille, ASDA-tavarataloketjulle ja British Gasille.
1970-luvulla Greenaway ja Cook kirjoittivat musiikkia muun muassa The Holliesille (”Long Cool Woman (in a Black Dress)”, 1971), The Driftersille ja David Dundasille. Greenaway työskenteli myös musiikkituottajana.
Roger Cook muutti Yhdysvaltoihin 1970-luvun puolivälissä. Yhteistyön päättymisen jälkeen Greenaway on säveltänyt Tom Jonesille kappaleen ”Say You’ll Stay Until Tomorrow” ja Crystal Gaylelle ”It’s Like We Never Said Goodbye”. 1980-luvulta eteenpäin hän ei enää ole säveltänyt aktiivisesti. Hän on toiminut Britannian Performing Right Societyn johtokunnan puhemiehenä ja yhdysvaltalaisen ASCAPin varatoimitusjohtajana.
Greenawayn tuotannosta on suomennettu useita kappaleita. Hänen sävellyksensä ”Every Little Move She Makes” tunnetaan suomeksi nimellä ”Elämältä kaiken sain” (suom. san. Vexi Salmi).
Kaupunkirakenteen hajautuminen

Kaupunkirakenteen hajautuminen Melbournessa
Kaupunkirakenteen hajautuminen on kaupungin suunnittelematonta ja laajamittaista leviämistä maaseudulle. Termiä hajaantuminen käytetään yleensä kuvaamaan fyysisesti laajenevia kaupunkialueita. Euroopan ympäristökeskus (EEA) määrittelee kaupunkien hajaantumisen suurten, harvaan asuttujen kaupunkialueiden laajentumiseksi pääasiassa ympäröivän maatalousmaan kustannuksella. Kaupunkien hajaantuminen viittaa vähäiseen suunnitteluun, ja sitä ohjaavat ensisijaisesti markkinavoimat. Kaupunkien hajaantuessa maaseutualueet ovat siirtyneet kaupunkimaiseen maankäyttötapoihin ja -suunnitteluun. Tällainen kaupunkikehitys on hajanaista ja jättää maatalouden erillisalueita asuttujen alueiden väliin.  Yksittäiset kaupunkialueen ominaisuudet omaavat uudisrakenteet eivät vielä muodosta kaupunkialuetta.
Kaupunkien hajaantumisen astetta voidaan mitata väestötiheydellä, hajautumisella, epäjatkuvuudella (tai harppauksellisella kehityksellä) tai käyttötarkoitusten erottelulla.
Kaupunkien hajaantuminen ei ole selkeästi määritelty. Termiä käytetään pääasiassa kielteisessä kontekstissa, koska kaupunkien hajaantuminen liittyy terveyttä tai ympäristöä vahingoittaviin tekijöihin, kuten ylipainoon, ilmansaasteisiin ja teiden ruuhkautumiseen. Toisaalta kannattajat uskovat, että kaupunkien hajaantuminen kuvaa paikallisen talouden voimakasta kasvua ja heijastelee sen sijaan kuluttajien mieltymyksiä ja laillista mahdollisuutta valita sopiva asuinpaikka.
Ominaispiirteet

Pienelle paikkakunnalle on ominaista alhainen väestötiheys. Rakennukset ovat pääosin yksi- tai kaksikerroksisia omakotitaloja. Alueella on leveitä katuja, tilavia sisäpihoja ja maisemoituja puutarhoja. Jokaisella yksityisellä tontilla on vähintään yksi autopaikka tai autotalli. Kaupunkiasutuksille on ominaista yksipuolinen maankäyttö, riippuvuus autoista ja työperäinen muuttoliike.
Ominaispiirteet > Yhden tarkoituksen maankäyttö

Yksipuolisessa maankäytössä eri käyttötarkoituksen mukaiset maat erotetaan toisistaan, eli on muodostettu vyöhykkeitä . Kaupat keskittyvät yhdelle alueelle, asuinrakennukset toiselle ja teollisuus kolmannelle alueelle. Näin ollen suuret maa-alueet on suunnattu yksittäiseen käyttöön ja erotettu toisista avoimella tilalla, infrastruktuurilla tai muilla esteillä, jotka puolestaan pidentävät kodin, työpaikan, koulun ja kauppakeskuksen välisiä etäisyyksiä ja vaativat henkilökohtaisen ajoneuvon käyttöä. Useimmiten etäisyyksiä ei voida kulkea pyörällä tai joukkoliikenteellä, koska bussiyhteydet ja kevyen liikenteen tieverkosto ovat kehittymättömiä ja etäisyydet ovat liian pitkiä kävellen.
Eräs kaupunkien hajaantumisen tunnusomaisista piirteistä on alhainen väestötiheys perinteisiin kaupunkiympäristöihin verrattuna. Suhteellisen suurilla tonteilla vallitsevat omakotitalot. Esikaupunkien väestötiheys voi joskus olla yli 10 kertaa pienempi kuin kaupunkien ydinkeskustassa, kun taas työpaikkatiheys voi olla yli 100 kertaa pienempi kuin kaupunkien ydinkeskustassa. Tämä johtuu siitä, että taajama-alueen maankäyttö on yksipuolista, ja pysäköintipaikat ovat paljon aiempaa suurempia.
Asukastiheys on alhainen myös ns. harppauskehityksen vuoksi, koska kehittäjät haluavat rakentaa halvemmille tontille, joka on kaukana kaupungista ja sulkea pois kalliimmat tontit kaupungin rajalla.  Tällaisia kaupunkialueita erottaa muusta rakennusalueesta viljelysmaa, koska rakennuttaja ei ole ostanut maata väliltä korkeiden kustannusten vuoksi. Tämäntyyppinen toiminta vähentää väestötiheyttä entisestään. Lisäksi rakennuttaja on velvollinen antamaan tietyn prosenttiosuuden rakennusalueesta kunnalliseen tai julkiseen käyttöön.
Nopea kehitys on tapahtunut siitä syystä, että kunta ei velvoita kaupungin laitamilla olevia yksityiskiinteistöjä myymään asteittain rakentajille. Aiemmin kun paikallishallinnot rakensivat infrastruktuuria tiettyyn paikkaan, kaupunki laajeni tasaisesti ja yhtenäisti. Lisäksi se antoi kunnalle oikeuden ostaa yksityisomaisuutta, mikä lisäsi kaupunkien asteittaista kasvua ja vähensi hajanaista ja hajallaan olevaa suunnittelua. Yksityisen sektorin kehittäjillä ei kuitenkaan ole tällaista valtaa, ja siksi kehitettäviksi valitaan maa-alueita, jotka ovat myynnissä juuri silloin, kun he haluavat aloittaa kehittämisen ja jotka ovat mahdollisimman edullisia, jotta hyöty on suurin.
Ominaispiirteet > Riippuvuus autoliikenteestä

Kaupunkialueen alhainen asukastiheys ja yksipuolinen maankäyttö merkitsevät sitä, että monet päivittäiset toimet, kuten kaupoissa käynti ja vapaa-ajan aktiviteetit sekä työmatkat, kotiin ja kouluun, vaativat päivittäistä autoliikennettä.  Tällainen riippuvuus johtuu asuinpaikan erottamisesta kaupungista ja eri käyttötarkoitusten maa-alueiden erottamisesta toisistaan, eli se perustuu yhden käyttötarkoituksen maankäyttöön (asuinalueet ovat vain asuinalueita, kauppakeskuksia tai teollisuuslaitoksia ei ole). Kävely ja muut liikennemuodot kuin henkilöauto eivät ole mahdollisia, koska usein ei ole helppoja kulkureittejä eikä luotettavia julkisen liikenteen yhteyksiä.
Joukkoliikennelinjojen ylläpito on erittäin kallista, minkä vuoksi linjoja on myös vähän ja joukkoliikenteen liikennetiheys on alhainen. Lisäksi kaupunkiseudun alueet on rakennettu siten, että autoliikennettä suositaan muiden liikennemuotojen kustannuksella. Vaikka kaupat ja virkistysmahdollisuudet ovat asunnon lähellä, autoliikenne on kuitenkin välttämätöntä, sillä alueet erotetaan toisistaan puutarhoilla, muureilla ja kuivatusojilla, joten tiesuunnittelussa ei ole mahdollista käyttää suorimpia ratkaisuja.  Edellä mainituista syistä johtuen henkilöauto on käytännössä ainoa kulkuväline näillä alueilla.
Kaupunkialueen rakenne ei ole pelkästään suotuisa autoliikenteelle, vaan myös tieinfrastruktuuri sanelee kaupunkialueen tilajärjestelyn. Esimerkiksi Yhdysvalloissa samankeskisissä ympyröissä laajeneva kaupunkimalli on korvattu mallilla, jossa kaupungit laajenevat keskustasta säteileviä moottoriteitä pitkin.