stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fucking with Nobody

| Fucking with Nobody |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Hannaleena Hauru
Käsikirjoittaja:   Hannaleena Hauru  Lasse Poser 
Tuottaja:  Emilia Haukka
Kuvaaja:   Lasse Poser  Jan-Niclas Jansson 
Leikkaaja:  Hannaleena Hauru
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Elokuvayhtiö Aamu
Levittäjä:  B-Plan Distribution
Ensi-ilta:   7. syyskuuta 2020 (Venetsian elokuvajuhlat)  11. kesäkuuta 2021 
Kesto:  102 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fucking with Nobody on Hannaleena Haurun ohjaama satiirinen draamakomediaelokuva, joka saapui teatterilevitykseen vuonna 2021. Hauru näyttelee itse myös elokuvan pääosaa. Elokuva kertoo rakkauden tarinallistamisesta. Siinä päähenkilö luo kulissisuhteen Instagramiin osoittaakseen nyky-yhteiskunnan nälän perinteisiä romanttisia tarinoita kohtaan.
Elokuva on Hannaleena Haurun toinen pitkä elokuva.
Fucking with Nobody valmistui Venetsian biennaalin College Cinema -koulutusohjelmassa, joka antoi   elokuvan tekemiseen 150 000 euron budjetin. Elokuva sai maailmanensi-iltansa Venetsian elokuvajuhlilla Biennale College Cinema -esityssarjassa 7. syyskuuta 2020. Se oli ensimmäinen kyseiseen kategoriaan valittu suomalaiselokuva.
Elokuva sai kuusi Jussi-ehdokkuutta mukaan lukien parhaan elokuvan, parhaan ohjauksen ja parhaan käsikirjoituksen Jussi-ehdokkuuden. Lasse Poser palkittiin elokuvasta parhaan sivuosan Jussilla. Elokuva palkittiin Sevillan elokuvajuhlissa Women in Focus -palkinnolla.
Fucking with Nobody sai ensi-iltansa Suomen elokuvateattereissa 11. kesäkuuta 2021. Se sai Suomessa 2 228 katsojaa. Yle nimesi sen yhdeksi koronapandemiasta vuosina 2020–2021 kärsineistä kotimaisista elokuvista. Tuotantoyhtiö Aamu sai kuitenkin myytyä elokuvan MUBI-suoratoistopalveluun ja lisäksi se levisi kansainvälisille elokuvafestivaaleille niin, että lopulta tuotantoyhtiö saavutti elokuvalle asettamansa tavoitteet.
Näyttelijät

Hannaleena Hauru
Lasse Poser
Pietu Wikström
Samuel Kujala
Sara Melleri
Hanna-Kaisa Tiainen
Jussi Lankoski
Tanja Heinänen
Anna Kuusamo
Arvosteluja

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Hufvudstadsbladet Krister Uggeldahl: 
Helsingin Sanomat Leena Virtanen: 
Tv-maailma Henri Waltter Rehnström:
Kirjallisuutta

Rantanen, Tytti: ”Niin makaa kuin metaa – Hannaleena Haurun Fucking with Nobody.” Filmihullu 5/2020.
Aiheesta muualla

Fucking with Nobody Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Jo Ramírez

| Jo Ramírez |
| --- | --- |
 Jo Ramírez oikealla vuonna 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. elokuuta 1941 (ikä 83)
Kansalaisuus:  Meksiko
Jo Ramírez (s. 20. elokuuta 1941) on meksikolainen moottoriurheiluvaikuttaja. Ramírez toimi McLaren Formula 1 -tallin koordinaattorina vuosina 1984–2001.
Läksiäislahjaksi David Coulthard ja Mika Häkkinen lahjoittivat 2001 Unkarin GP:n aikana Ramírezille Harley Davidson -moottoripyörän tämän 60-vuotispäivän kunniaksi ja hän jäi eläkkeelle 2001 Yhdysvaltain GP:n jälkeen.
Käännös suomeksi
Jouko Eskola

Jouko Eskola (11. helmikuuta 1906 Vaasa – 21. toukokuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Eskolan vanhemmat olivat kauppaneuvos Nestori Eskola ja Johanna Magdalena Laurin ja puoliso vuodesta 1927 Aili Aurora Tanner. Nestola tuli ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1925 ja valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1927. Hän oli Rake Oy:n vähittäismyymälän rakennustarvikeosaston myymäläapulainen 1927–1928 ja sitten Rautakauppa Oy Teräksen, vuodesta 938 Teräs Oy, tullaaja, hinnoittelija, ostaja, ostopäällikkö 1928–1939, apulaisjohtaja 1939–1950, toimitusjohtaja vuodesta 1951 ja johtokunnan jäsen vuodesta 1943. Eskola oli myös Oy Kotkan Rauta Ab:n toimitusjohtaja vuodesta 1953, Suomen Rautakauppa Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1953, Turun Rautakauppa Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1957 ja Rautakaja Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1960. Hänellä oli lisäksi useita luottamustehtäviä. Eskola oli sotilasarvoltaan reservin ylikersantti. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1956. Taiteilija Tauno Miesmaa maalasi hänen muotokuvansa 1966.
Daniel Kleppner

| Daniel Kleppner> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. joulukuuta 1932 (ikä 91)
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Norman Foster Ramsey
Instituutti:  MIT
Tutkimusalue:  atomifysiikka
Palkinnot:  Wolfin palkinto 2005 National Medal of Science 2006
Aiheesta muualla
www.rle.mit.edu/bio-kleppner
Daniel Kleppner (s. 16. joulukuuta 1932) on yhdysvaltalainen fyysikko.
Hänen tutkimuksensa kohdistuu atomifysiikkaan ja kvanttioptiikkaan. Hän käyttää tutkimuksissaan pääasiassa vetyä ja vedyn kaltaisia atomeja. Hän on rakentanut uusia laitteita, suorittanut äärimmäisen tarkkoja spektroskooppisia kokeita ja tutkinut uusia kvantti-ilmiöitä, kuten Bosen–Einsteinin kondensaattia.
Kleppner sai työstään Wolfin fysiikan palkinnon vuonna 2005 ja Yhdysvaltojen National Medal of Science -palkinnon vuonna 2006.
Harald Rose

| Harald Rose |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. helmikuuta 1935 (ikä 89)
Koulutus ja ura
Instituutti:  TU Darmstadt
Tutkimusalue:  elektronioptiikka
Palkinnot:  Wolfin palkinto 2011 Kavlin palkinto 2020
Harald Rose (s. 14. helmikuuta 1935) on saksalainen fyysikko, joka on toiminut professorina Darmstadtin teknillisessä yliopistossa. Hänen kehitystyönsä on parantanut elektronimikroskooppien erotuskykyä merkittävästi.
Rose on julkaissut yli 200 vertaisarvioitua tieteellistä artikkelia, ja hänen nimissään on 105 patenttia.
Rose on työskennellyt yhdessä Maximilian Haiderin ja Knut Urbanin kanssa vuodesta 1990. Rose kehitti teorian elektronimikroskoopin objektiivin palloaberraation korjaamiseksi. Haider rakensi prototyypin jossa teoriaa sovellettiin ja Urban kehitti siitä toimivan laitteen. Työn seurauksena läpäisyelektronimikroskoopin erotuskyky parani atomien kokoluokkaan.
Haider, Rose ja Urban saivat saavutuksestaan Wolfin fysiikan palkinnon vuonna 2011  ja Kavlin palkinnon nanotieteestä vuonna 2020.
Järvenpään moskeija

| Järvenpään moskeija> Järvenpää mäçete |
| --- | --- |
 Suomen tataarien talkootyöllä rakentama islamilainen rukoushuone Järvenpäässä.
Osoite:  Keskitalontie 3, Järvenpää
Sijainti:  Kinnari, Järvenpää
Koordinaatit:  60.4727°N, 025.1011°E
Rakennustyyppi:  moskeija
Valmistumisvuosi:  1942
Omistaja:  Suomen Islam-seurakunta
Julkisivumateriaali:  puu
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Järvenpään moskeija (tat. Järvenpää mäçete, arabialaisesta مَسْجِد, masjid) on Järvenpäässä Kinnarin kaupunginosassa sijaitseva moskeija. Sen omistaa Suomen Islam-seurakunta, jonka jäseniä ovat Suomen tataarit. Järvenpään moskeija on Suomen ainoa varta vasten moskeijaksi valmistunut rakennus, mutta se ei ole ainoa moskeija.
Tataariyhteisön talkoovoimin vuosina 1938-41 rakentama rukoushuone otettiin käyttöön vuonna 1942. Rakennukseen kuuluu pieni minareetti, joka on myös ainoa Suomessa. Siitä ei kuitenkaan ole kuulutettu rukouskutsuja.
Tataarit opettivat yhteisönsä lapsille moskeijassa vielä 1980-luvulla kieltä ja uskontoa. Myöhemmin se on ollut aktiivisessa käytössä lähinnä uskonnollisten juhlien, pääsääntöisesti ramadanin aikaan.
Imaami Enver Yıldırım pitämässä rukoustilaisuutta Järvenpään moskeijassa vuonna 1989.
Aiheesta muualla

Dokumentti Järvenpään tataareista
Viikunat

| Viikunat |
| --- | --- |
 Kumiviikuna (Ficus elastica)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Mulperikasvit Moraceae
Suku::  Viikunat Ficus  Röding
Katso myös
   Viikunat Wikispeciesissä   Viikunat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viikunat eli marjaviikunat eli fiikukset (Ficus) on mulperikasvisuku, johon kuuluu yli 800 trooppista tai subtrooppista puuta, pensasta ja liaania. Useimmat lajeista ovat kotoisin Itä-Aasian trooppisista osista. Viikunoiden yksineuvoiset kukat ovat onton, turpean kukkalapakon sisässä.
Noin viisi metriä korkeaksi kasvavaa paksurunkoista aitoviikunaa (F. carica) kasvatetaan varsinkin Välimeren maissa maukkaiden kukkalapakoidensa, viikunoiden, vuoksi. Sillä on sormihalkoiset, nahkeat lehdet. Kypsät viikunat ovat päärynän muotoisia, ja niissä on jopa 70 % sokeria. Myös sykomoriviikunapuuta (F. sycomorus) kasvatetaan syötävien kukkalapakoidensa, ns. faaraon- eli aataminviikunoiden vuoksi. Banian eli banianiviikuna (F. benghalensis) on ilmajuurien avulla suuria kasvustoja muodostava laji, ja temppeliviikuna (F. religiosa) buddhalaisten ja hindujen pyhä puu, jonka varjossa Buddhan sanotaan mietiskelleen.
Kumiviikuna (F. elastica) oli aikaisemmin tärkeä kautsukasvi. Nykyisin se tunnetaan kookkaana sisätilojen viherkasvina, huonekumipuuna eli fiikuksena. Suvun muita suosittuja huonekasveja ovat limoviikuna (F. benjamina), lyyraviikuna (F. lyrata) ja kääpiököynnösviikuna (F. pumila).
Lajeja, alalajeja ja lajikkeita

Ficus altissima – kiiltoviikuna
Ficus aspera ’Parcellii’ – laikkuviikuna
Ficus auriculata – elefanttiviikuna
Ficus benghalensis – banianiviikuna
Ficus benjamina – limoviikuna
Ficus binnendijkii – pitkälehtiviikuna
Ficus carica – aitoviikuna
Ficus cyathistipula – korvakeviikuna
Ficus deltoidea – pilleriviikuna
Ficus elastica – kumiviikuna (huonekumipuu)
Ficus lingua – puksiviikuna
Ficus lyrata – lyyraviikuna
Ficus macrophylla – tyyliviikuna
Ficus microcarpa – varjoviikuna
Ficus montana – liuskaviikuna
Ficus natalensis subsp. leprieurii – kolmioviikuna
Ficus obliqua – etelänviikuna
Ficus pumila – kääpiököynnösviikuna (vesifiikus)
Ficus religiosa – temppeliviikuna (pepulviikunapuu)
Ficus rubiginosa – ruskoviikuna
Ficus sagittata – isoköynnösviikuna
Ficus sycomorus – sykomoriviikuna eli sykomori
Ficus wildemaniana – selloviikuna
Ficus racemosa
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Ficus
Suomen Lajitietokeskus: Viikunat (marjaviikunat) – Ficus
ITIS: Ficus (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Ficus (englanniksi)
Flora of China: Ficus (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Genus Ficus (englanniksi)
Vakkajuhlat

Vakkajuhlat, vakat eli Ukon vakat olivat itämerensuomalaisissa yhteisöissä pitäjän tai yhden tai useamman kyläyhteisön järjestämät uskonnolliset pidot. Inkeroisten keskuudessa näitä juhlia kutsuttiin nimityksillä vakkove, vakkova ja vakkue.
Vakat pidettiin joissain tapauksissa hiisissä eli pyhissä lehdoissa. Vakkajuhlissa ilmeisesti alun perin uhrattiin vakallinen hyödykkeitä, mahdollisesti ainakin ruokaa, ja juotiin pitoja varten valmistettua pyhitettyä olutta. Vakkajuhliin saattoi eri kuvausten mukaan kuulua myös muita toimituksia, esimerkiksi polvistuminen kehään tai rituaalista tanssimista.
Vakkojen järjestäminen arvottiin usein alueen isäntien kesken. Vakkajuhlien järjestäminen oli kunnia-asia. Pitoihin ei tuotu omia eväitä, vaan ruoan ja juoman järjesti juhlan pitäjä. Vakkajuhlia tai joitakin niistä kutsuttiin Ukon vakoiksi, sillä niissä palvottiin Ukko ylijumalaa, jotta hän tekisi suotuisia ilmoja. Ukon vakat -nimistä juhlaa on voitu viettää arvioiden mukaan 25. toukokuuta. Ukon vakkoja vietettiin ainakin kevätkylvön yhteydessä sään parantamiseksi. Ukon vakkoihin kerrotaan liittyneen veden pirskottamista ja loitsun luku, ilmeisesti tarkoituksena saada aikaan sadetta.
Ukon vakoissa juotiin ilmeisesti erityinen malja olutta. Tätä voitiin sanoa vakan juomiseksi tai Ukon maljaksi. Malja saatettiin juoda myös esimerkiksi juhannuksena.
Historiallisia tietoja

Ensimmäinen tunnettu kirjallinen maininta Ukon maljan juomisesta on vuosien 1542–1547 väliltä, jolloin Savon linnaläänin talonpoikia sakotettiin näiden juotua ”Thorille”. (Käräjäpöytäkirjassa ruotsiksi ”Thordns gilde”). Ukko samaistettiin skandinaaviseen ukkosenjumalaan ruotsinkielisissä pöytäkirjoissa.
Ensimmäisen suomenkielinen kirjallinen maininta Ukon vakoista on vuodelta 1548 suomen kirjakieltä kehittäneeltä Mikael Agricolalta.[viite] Myöhemmin, vuonna 1551 Agricola julkaisi Dauidin Psalttarin, jonka esipuheessa oli runomuotoinen luettelo vanhoista suomalaisista jumalista. Tässä yhteydessä hän mainitsi Ukon vakat uudelleen. Hänen mukaansa kevätkylvön yhteydessä juotiin Ukon Malja, ja siitä juopuivat varsinkin naiset. Sitten tehtiin häpeää. Tekstiä on tulkittu siten, että jumalatkin rakastelivat. Näillä menoilla Agricolan mukaan saatiin sadetta ja hyvä ilma. Alkuperäinen teksti sanoo näin:
”Ja quin Kevekylvö kylvettin silloin ukon malja jootijn. Sihen haetin ukon wacka nin joopui Pica ette Acka. Sijtte paljo Häpie sielle techtin quin seke cwltin ette nechtin. Quin Rauni Ukon Naini härsky jalosti Ukoi pohjasti pärsky. Se sis annoi Ilman ja WdhenTulon.”
Tietoja vakkojen juomisesta (ruotsiksi "dricka wackor") on myös vuosilta 1648 ja 1679 Sulkavalta. Vuonna 1667 Hauholla merkittiin käräjäpöytäkirjoihin juodun ”Thorille”. Samalla kerrotaan myös maljan juontiin liittyvästä rituaalista. Eräs talonpoika oli käynyt keräämässä kylän taloista olutta. Kylän väki kokoontui järven rannalle, ja kaikki lankesivat polvilleen piiriin. Pitojen johtaja seisoi järvessä vyötäisiin asti ja loitsusi ”pyhää Ukkoa ilman isää” suomaan sadetta. Samalla hän heitti vettä ilmaan ja joi maljan. Kyläläiset palasivat koteihinsa puroa pitkin, heitellen vettä toistensa päälle.
Kuopiossa vuonna 1670 kirjoitettiin suomeksi kirkolliseen pöytäkirjaan, että Pielisen ja Iisalmen pitäjissä suurin osa väestä ei pidä syntinä esi-isiensä taikamenoja, kuten Ukon vakkoja.
Tietoja Ukon vakoista on vielä 1800- ja 1900-luvuiltakin, mutta 1900-luvun tiedot voivat olla kertomuksia vanhemmista ajoista. 1852 kirjoitti Eero Salmelainen, että Rautalammilla kahdella kylällä oli tapana järjestää yhteiset Ukon vakat, joihin osallistuivat kaikki kyläläiset. Poikkeuksena muihin kuvauksiin tässä mainitaan myös uhratun eläin, lammas, joka juhlissa syötiin.
Samuli Paulaharju kirjoitti 1910 Kurkijoella pidettävistä Ukon vakoista. Nämä juhlat pidettiin keväällä, kun oli kuivaa. Juhlat pidettiin jossakin kylän taloista. Juhliin tulivat kaikki kyläläiset. Ulos vietyjen pöytien ääressä syötiin juhlaruokia ja juotiin olutta, joka oli siunattua ja taikamenoin valmistettua. Rukoiltiin, että jumala antaisi hyvän ilman. Juhlien lopuksi arvottiin, mikä talo saa juhlat pidettäväkseen seuraavana vuonna.
Populaarikulttuurissa

Suomalainen folk metal -yhtye Korpiklaani on tehnyt kappaleen nimeltä Ukon Wacka. Se kertoo vakkajuhlista ja löytyy vuonna 2011 julkaistulta levyltä nimeltä Ukon Wacka. Kappaleella vierailee laulajana Tuomari Nurmio.
Tteokbokki

| Tteokbokki |
| --- | --- |

Alkuperä
Alkuperämaa:  Joseon / Etelä-Korea
Tteokbokki (kor. 떡볶이) on eteläkorealainen katuruoka, joka valmistetaan keittämällä riisijauhosta pyöriteltyjä pehmeitä riisikakkuja makeassa ja tulisessa kastikkeessa. Se tarjoillaan koviksi keitettyjen kananmunien ja korealaisten kalakakkujen kanssa. Reseptistä on olemassa muitakin versioita.
Tteokbokki kehitettiin Joseon-dynastian aikaan, jolloin se oli hovissa tarjoiltavaa herkkuruokaa. Riisikakut kypsennettiin makeassa soijakastikkeessa ja niiden kanssa tarjoiltiin naudanlihaa. Ensimmäisen kerran tteokbokki mainittiin kirjallisessa lähteessä eräässä 1800-luvun keittokirjassa.
Bruno Chizzo

Bruno Chizzo
Bruno Chizzo (19. huhtikuuta 1916 Udine, Friuli-Venezia Giulia, Italia – 1. elokuuta 1969) oli italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Chizzo edusti urallaan muun muassa Triestinaa, Milania ja Genoaa kahteen otteeseen. Hän pelasi yhteensä 252 liigaottelua, joissa hän teki 27 maalia ja syötti yhden syötön. Serie A:ssa hän pelasi 171 ottelua ja teki 20 maalia. Hän edusti myös Italian A-maajoukkuetta, jonka kanssa hän voitti vuoden 1938 maailmanmestaruuskilpailut, muttei pelannut turnauksessa yhtään ottelua.
Amedeo Biavati

Amedeo Biavati Bolognan kapteenina vuonna 1946.
Amedeo Biavati (4. huhtikuuta 1915 Bologna, Bolognan metropolikaupunki, Emilia-Romagna, Italia – 22. huhtikuuta 1979) oli italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä.
Biavati voitti urallaan kolme kertaa Serie A:n Bolognan joukkueessa, jota hän edusti vuodet 1935–1948. Lisäksi hän edusti urallaan muun muassa joukkueita Catania, Reggina ja Imolese. Hän pelasi urallaan yhteensä 266 liigaottelua, joissa hän teki 68 maalia. Niistä lähes kaikki hän teki Serie A:ssa.
Biavati liittyi Italian A-maajoukkueeseen kesäkuussa 1938 ja teki joukkueessa yhteensä kahdeksan maalia. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon voitetuissa vuoden 1938 maailmanmestaruuskilpailuissa, ja hän pelasi kolmessa ottelussa.
Venom: Let There Be Carnage

| Venom: Let There Be Carnage |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Andy Serkis
Käsikirjoittaja:  Kelly Marcel
Tarina:   Tom Hardy  Kelly Marcel 
Perustuu:  David Michelinien ja Todd McFarlanen sarjakuvahahmoon Venom
Tuottaja:   Avi Arad  Matt Tolmach  Amy Pascal  Tom Hardy  Hutch Parker 
Säveltäjä:  Marco Beltrami
Kuvaaja:  Robert Richardson
Leikkaaja:  Maryann Brandon
Pääosat:   Tom Hardy  Michelle Williams  Naomie Harris  Reid Scott  Stephen Graham  Woody Harrelson 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Columbia Pictures  Marvel Entertainment  Tencent Pictures 
Levittäjä:  Sony Pictures Releasing
Ensi-ilta:   2021-9-1414. syyskuuta 2021 (Lontoo)  2021-10-11. lokakuuta 2021 (Yhdysvallat)  2021-10-2222. lokakuuta 2021 (Suomi)  
Kesto:  97 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  110 miljoonaa dollaria
Tuotto:  502 miljoonaa dollaria
Edeltäjä:  Venom
Seuraaja:  Venom: The Last Dance
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Venom: Let There Be Carnage on vuonna 2021 ensi-iltansa saanut supersankarielokuva, joka perustuu Marvel Comicsin sarjakuvien Venom-sarjakuvahahmoon. Se jatko-osa vuoden 2018 elokuvalle Venom ja Sony’s Spider-Man Universen toinen elokuva. Elokuvan ohjaa Andy Serkis ja käsikirjoittaa Kelly Marcel. Pääosissa ovat Tom Hardy, Michelle Williams, Naomie Harris, Reid Scott, Stephen Graham ja Woody Harrelson.
Suunnitelmat Venomin jatko-osalle alkoivat jo ensimmäisen elokuvan tuotannon aikana, Harrelsonin tehtyä ensiesiintymisensä Cletus Kasadyn roolissa Venomin lopussa, tarkoituksenaan esiintyä suuremmassa roolissa elokuvan jatko-osassa. Elokuvaa alettiin työstää tammikuussa 2019, Marcelin palatessa käsikirjoittajaksi ja päänäyttelijöiden palatessa rooliinsa. Serkis palkattiin ohjaajaksi elokuussa ja kuvaukset alkoivat marraskuussa Leavesden Studiosin tiloissa Englannissa.
Venom: Let There Be Carnage sai maailmanensi-iltansa faneille suunnatussa näytöksessä Lontoossa 14. syyskuuta 2021. Elokuvateattereihin se saapui Yhdysvalloissa 1. lokakuuta 2021 ja Suomessa 22. lokakuuta 2021. Jatko-osa, Venom: The Last Dance, sai ensi-iltansa 25. lokakuuta 2024.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tom Hardy  | … |  Eddie Brock / Venom   |
|  Michelle Williams  | … |  Anne Weying   |
|  Naomie Harris  | … |  Frances Barrison / Shriek   |
|  Reid Scott  | … |  Dan Lewis   |
|  Stephen Graham  | … |  Patrick Mulligan   |
|  Woody Harrelson  | … |  Cletus Kasady / Carnage   |
|  Olumide Olorunfemi  | … |  nuori Frances Barrison   |
|  Jack Bandeira  | … |  nuori Cletus Kasady   |
|  Sean Delaney  | … |  nuori Patrick Mulligan   |
|  Peggy Lu  | … |  rouva Chen   |
|  Sian Webber  | … |  Camille Pazzo   |
|  Scroobius Pip  | … |  Siegfried   |
|  Larry Olubamiwo  | … |  Ravencroftin vartija   |
|  J. K. Simmons  | … |  J. Jonah Jameson (cameo)   |
|  Tom Holland  | … |  Peter Parker / Hämähäkkimies (valokuvacameo)   |
Tuotanto > Esituotanto

Syyskuussa 2019 Hutch Parkerin paljastettiin liittyneen elokuvan tuottajien joukkoon. Parker oli Sony Picturesin johtaja Thomas Rothmanin ystävä ja työskennellyt aiemmin tuottajana 20th Century Foxin Marvel-elokuvissa. Siihen aikaan Reid Scottin odotettiin myös palaavan ensimmäisestä elokuvasta tuttuun rooliinsa. Lokakuussa Fleischer kertoi, että ensimmäisen elokuvan negatiivisen vastaanoton johdosta hän oli tyytyväinen Serkisin nimittämiseen ohjaajaksi, uskoen kriitikoiden tarkoituksella tukevan Marvel Studiosin supersankarielokuvia Sonyn elokuvien sijasta. Saman kuukauden aikana Shriekin odotettiin esiintyvän elokuvassa Carnagen rakastajattarena ja elokuvan toisena vihollisena. Hahmolle etsittiin näyttelijää useiden erilaisten näyttelijöiden joukosta. Useita päiviä myöhemmin Naomie Harris osallistui neuvotteluihin Shriekin roolista.
Tuotanto > Kuvaukset

Kuvaukset alkoivat 15. marraskuuta 2019, Leavesden Studiosin tiloissa Hertfordshiressa, Englannissa. Kuvaajana toimi Robert Richardson, joka oli työskennellyt aiemmin Serkisin kanssa elokuvan Breathe (2017) parissa.
Tuotanto > Jälkituotanto

Sean Delaney paljasti huhtikuussa 2020, että hänellä oli hyvin pieni rooli jatko-osassa ja että elokuvan jälkituotanto oli alkanut ennen koronaviruspandemiaa, joka aiheutti useiden muiden elokuvien tuotannon väliaikaisen keskeytymisen. Sony vahvisti, että elokuvan ensi-illaksi oli silloin asetettu 2. lokakuuta 2020 ja se päivämäärä aiottiin pitää pandemiasta huolimatta. Myöhemmin saman kuukauden aikana Sony paljasti elokuvan viralliseksi nimeksi Venom: Let There Be Carnage ja ilmoitti asettaneensa uudeksi ensi-iltapäivämääräksi 25. kesäkuuta 2021. Lokakuussa 2020 kerrottiin kiinalaisen tuotantoyhtiö Tencent Picturesin osallistuneen ensimmäisen elokuvan tavoin myös jatko-osan tuottamiseen.
Musiikki

Marco Beltramin paljastettiin joulukuussa 2020 säveltävän elokuvan musiikki.
Julkaisu

Venom: Let There Be Carnage sai ensiesityksensä useissa faneille suunnatussa näytöksessä Lontoossa 14. syyskuuta 2021. Teatteriensi-iltansa elokuva tulee saamaan ensi-iltansa Yhdysvalloissa 1. lokakuuta 2021. Suomessa elokuva saa ensi-iltansa 22. lokakuuta 2021. Elokuvan ensi-illaksi oli aiemmin asetettu 2. lokakuuta 2020, 25. kesäkuuta 2021, 17. syyskuuta 2021, 24. syyskuuta 2021 ja 15. lokakuuta 2021. Usemmat näistä siirroista tehtiin pääosin koronaviruspandemian vuoksi ja kerran myös sen vuoksi, että Marvel Studios oli siirtänyt Shang-Chi and the Legend of the Ten Ringsin ensi-iltaa.
Jatko-osa

Hardy vahvisti elokuussa 2018 sitoutuneensa esiintymään myös kolmannen Venom-elokuvan pääosassa.
Huomioita

1 2  Kuvailtu elokuvassa Venom (2018).
↑  Brock ja Venom siirtyivät Marvel Cinematic Universeen (MCU).
↑  Kuvailtu Marvel Cinematic Universen elokuvassa Spider-Man: Far From Home (2019).
Aiheesta muualla

Venom: Let There Be Carnage Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Reino Oittinen

| Reino Henrik Oittinen |
| --- | --- |
 Reino Oittinen.
Pääministerin sijainen
 von Fieandtin hallitus 29.11.1957 – 26.4.1958 Lehdon hallitus 12.6.1964 – 12.9.1964 Paasion I hallitus 27.5.1966 – 22.3.1968  
Edeltäjä:  Johannes Virolainen Johannes Virolainen Ahti Karjalainen
Seuraaja:  Tyyne Leivo-Larsson Ahti Karjalainen Johannes Virolainen
Suomen opetusministeri
 Fagerholm I 29.7.1948 – 17.3.1950 Kekkonen III 20.9.1951 – 9.7.1953 von Fieandtin hallitus 29.11.1957 – 26.4.1958 Lehdon hallitus 18.12.1963 – 12.9.1964 Paasio I 27.5.1966 – 22.3.1968  
Edeltäjä:  Lennart Heljas Lennart Heljas Kerttu Saalasti Armi Hosia Jussi Saukkonen
Seuraaja:  Lennart Heljas Johannes Virolainen Kustaa Vilkuna Jussi Saukkonen Johannes Virolainen
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. heinäkuuta 1912 Helsinki
Kuollut: 1. maaliskuuta 1978 (65 vuotta) Helsinki
Puoliso:  Ellen Adele Valtonen (1935–)
Tiedot
Puolue:  SDP
Reino Henrik Oittinen (26. heinäkuuta 1912 Helsinki – 1. maaliskuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, kouluasiantuntija ja virkamies, joka toimi Kouluhallituksen pääjohtajana vuosina 1950–1972 ja opetusministerinä viidessä eri hallituksessa. Hänet muistetaan Suomen peruskoulun isänä.