stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Martin van Creveld
Tuotantoa

Military Lessons of the Yom Kippur War (Washington Papers, Vol Iii, No 24) (1975)
Supplying War (1977)
Fighting Power: German and U.S. Army Performance, 1939–1945 (1982)
Command in War (1985)
Training of Officers: From Military Professionalism to Irrelevance (1990)
Technology and war : from 2000 B.C. to the present (1991)
The Transformation of War (1991)
On Future War: the Most Radical Reinterpretation of Armed Conflict Since Clausewitz (1991)
Nuclear Proliferation and the Future of Conflict (1993)
The Encyclopedia of Revolutions and Revolutionaries: From Anarchism to Zhou Enlai (1996)
The Sword and the Olive: A Critical History of the Israeli Defense Force  (1998)
Tsahal (1998)
The Rise and Decline of the State (1999)
History of Warfare: Art of War: War and Military Thought (2000)
Men, Women & War: Do Women Belong in the Front Line? (2001)
Men, Women & War: Do Women Belong in the Front Line? (2002)
Air power and maneuver warfare (2002)
Moshe Dayan (2004)
Defending Israel : A Controversial Plan Toward Peace (2004)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Clausewitz vs. the Scholar: Martin Van Creveld's Expanded Theory Of War, Major K. M. French, United States Marine Corps (englanniksi)
Das arme starke Geschlecht: Schon vor der Geburt diskriminiert  Essay Martin van Creveld Die Welt (saksaksi)
Marty Robbins

| Marty Robbins |
| --- | --- |
 Marty Robbins (1966)
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. syyskuuta 1925 Glendale, Arizona, Yhdysvallat
Kuollut: 8. joulukuuta 1982 (57 vuotta)
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä, näyttelijä, kilpa-ajaja
Muusikko
Aktiivisena:  1940–1980-luvut
Tyylilajit:  country rockabilly pop western calypso
Soittimet:  kitara 
Levy-yhtiöt:  Columbia Decca MCA
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Martin David Robinson (26. syyskuuta 1925 Glendale, Arizona, Yhdysvallat – 8. joulukuuta 1982), taiteilijanimeltään Marty Robbins, oli yhdysvaltalainen laulaja ja lauluntekijä. Hän levytti monia musiikinlajeja: countryä, westerniä, rockabillyä, havaijilaista musiikkia, calypsoa, poppia ja gospelia. Hänen ominta alaansa olivat country- ja western-musiikki sekä pop-balladit. Hän levytti yhteensä 18 ykköshittiä.
Robinson kasvoi Arizonassa. Hän osallistui toiseen maailmansotaan laivastossa ja oppi siellä soittamaan kitaraa ja pitämään havaijilaisesta musiikista. Siviiliin palattuaan hän teki erilaisia lyhytkestoisia töitä. Hän on kertonut, että halusi pois työelämästä ja etsi keinoa tulla toimeen muulla tavalla. Vuonna 1947 Robinson pääsi Phoenixissä kitaristiksi Frankie Starrin yhtyeeseen, joka soitti paikallisessa baarissa. Myöhemmin hän alkoi myös laulaa Starrin yhtyeessä. Starr opetti hänelle vuorovaikutusta yleisön kanssa. Yhdessä Starrin kanssa hän alkoi esiintyä paikallisradiossa Mesassa. Eräs hänen ystävistään ehdotti nimen muuttamista lyhyempään muotoon Marty Robbins. Hän sai levytyssopimuksen Columbialle vuonna 1951. Vuoden kuluttua hän levytti kappaleen ”I’ll Go On Alone”, joka menestyi hyvin.
Robbins lauloi 1950-luvun loppupuolella muun muassa teinipoppia ja rockabillyä. Albumi Gunfighter Ballads and Trail Songs (1959) sisältää tunnetun kappaleen ”El Paso”. Se oli ensimmäinen country–western-kappale, joka voitti Grammy-palkinnon. ”El Paso” nousi sekä pop- että country-listan kärkeen. Vuoden 1970 niin ikään Grammyllä palkittu My Woman My Woman My Wife -albumi menestyi myös sekä pop- että country-listoilla.
Vuonna 1972 Robbins vaihtoi levy-yhtiötä. Hän esiintyi elokuvissa ja oli vanhan Grand Ole Opryn viimeinen ja uuden Grand Ole Opryn ensimmäinen esiintyjä. Vuonna 1975 hänet liitettiin Nashville Songwriters International Hall of Fame -kunnialistalle. Vuonna 1982 hänet liitettiin varsinaiseen Country Music Hall of Fame -listaan.
Musiikkiuransa lisäksi Robbins ajoi kilpaa Nascar-sarjassa ja esiintyi useissa elokuvissa ja televisiosarjoissa.
Marty Robbins meni naimisiin Marizona Baldwinin kanssa vuonna 1948. Lapset Ronnie Robbins ja Janet Robbins ovat menestyneet laulajina. Robbins kärsi pitkään sydänvaivoista ja kuoli sydänkohtausta seuranneen leikkauksen jälkeen.
Athene Poliaan alttari

| Athene Poliaan alttari |
| --- | --- |
 Athene Poliaan alttarin summittainen paikka, taustalla Erekhtheion (oikealla) ja Propylaia.
Sijainti:  Akropolis, Ateena, Attika, Kreikka
Koordinaatit:  37°58′19″N, 23°43′36″E
Rakennustyyppi:  alttari
Valmistumisvuosi:  600-luku eaa.
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Ateenan Akropolis 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Athene Poliaan alttari oli antiikin aikainen Athene Poliaalle omistettu alttari Ateenan Akropolis-kukkulalla. Se oli arkaaisen Athene Poliaan temppelin alttari ja toimi myöhemmin myös Parthenonin alttarina.
Alttari oli rakennettu 600-luvulla eaa. Perikleen aikana 400-luvulla eaa. se mahdollisesti uudistettiin. Se sijaitsi Athene Poliaan temppelin eli Vanhan Athenen temppelin edustalla tavan mukaisesti temppelin itäpuolella. Alttari oli porrastettu, ja sen pituus oli noin kahdeksan metriä. Panathenaia-juhlan aikaan alttarilla suoritettiin suuri uhritoimitus. Alttari oli käytössä roomalaisen ajan lopulle.
Asutuslautakunta

Asutuslautakunta oli aiemmin Suomessa kunnallinen lautakunta asutustoimintaa varten.
Lautakunnan kokoonpano

Asutuslautakunnista annetussa laissa säädettiin, että asutustoimintaa varten piti asutushallituksen avuksi perustaa asutuslautakunnat jokaiseen maalais-, kauppala- ja kaupunkikuntaan.
Asutuslautakunnassa oli puheenjohtaja ja varapuheenjohtaja sekä kaksi tai neljä jäsentä ja yhtä monta varajäsentä. Kaikki jäsenet asetettiin kolmen kalenterivuoden ajaksi kerrallaan. Kunnan valtuuston esityksestä asutushallitus päätti, oliko asutuslautakuntaan asetettava kaksi vai neljä jäsentä.
Asutuslautakunnan jäsenet valitsi kunnan valtuusto. Asutuslautakunnan jäsenet valitsivat ulkopuoleltaan lautakunnalle puheenjohtajan ja varapuheenjohtajan. Lautakunta oli päätösvaltainen, kun saapuvilla oli puheenjohtaja ja kaksi jäsentä. Lautakunnan tekemään katselmukseen otti osaa puheenjohtaja ja kaksi jäsentä.
Asutusneuvoja

Asutuslautakunnan avuksi voi kunnan valtuusto, jos katsoi tarpeelliseksi, ottaa asutusneuvojan. Ellei erityistä asutusneuvojaa ollut valittu, asutuslautakunnan oli määrättävä puheenjohtaja tai joku jäsenistään toimimaan asutusneuvojana.
Artur Grönberg

Artur Wilhelm Grönberg (4. marraskuuta 1871 Rauma – 2. maaliskuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen liikemies ja sukututkija.
Artur Grönbergin vanhemmat olivat kauppias Erik Wilhelm Grönberg (1835–1896) ja Johanna Blom (1841–1890), Grönberg kävi kuusi luokkaa Turun ruotsalaista lyseota ja Raahen Porvari- ja Kauppakoulun. Hän teki opinto- ja liikematkoja Yhdysvaltoihin, Englantiin ja useimpiin Euroopan maihiin tutustuen muun muassa pörssiasioihin.
Grönberg oli aluksi kolmen vuoden ajan Schildt & Hallbergin palveluksessa ja sen jälkeen hän järjesti Suomen Sähkölennätinkonttorin ilmoitusosaston ja toimi osaston johtajana 1895–1903. Pörssikaupanvälittäjänä Grönberg oli 1896–1910 ja hän johti 1901–1911 Helsingin pörssihuutokauppoja. Hän oli mukana perustamassa useita yrityksiä ja oli niissä toimitusjohtajana ja hallituksen ja johtokunnan jäsenenä tai puheenjohtajana. Näitä yrityksiä olivat muun muassa Helsingin Raitiotie- ja Omnibus Osakeyhtiö, Helsingin Silkkikutomo, Muoti Oy, Suomen Merivakuutus Oy, Suomen Tietotoimisto, Hiilentuonti Oy, Urbs Oy, Pörssi Oy, Arkadia Oy, Barösund Oy, Karjalan Mylly Oy, Barösundin Osuusliike ja Osuusmeijeri, Helsingin Hattuteollisuus, Silfverbergin & Wecksellin Yhdistetyt Hattutehtaat ja Egma. Grönberg perusti vuonna 1928 Tikkurilassa toimineet Lyijyvalkoistehdas Grönberg ja Kumppanin ja Hiilihappoyhtiö Grönberg ja Kumppanin ja oli molempien yhtiöiden toimitusjohtajana kuolemaansa saakka. Nämä yritykset toimivat Tikkurilassa vuoteen 1984 saakka.
Grönberg oli Helsingin kaupunginvaltuuston ja Espoon kunnallislautakunnan jäsenenä.
Grönberg omisti vuodesta 1913 Bjursin tilan Inkoon Barösundissa. Hän kirjoitti alueen historiasta kuvauksen nimellä Barösund : ett bidrag till kännedomen om svenskbygdens historia.
Artur Grönberg oli naimisissa 1894–1919 Helsingin kaupungin kassanhoitajan, filosofian maisteri Arthur Abraham Christoffer Schildtin (1855–1890) lesken Adéle Ofelia Strömbergin kanssa ja vuodesta 1919 Sigrid Maria Östermanin kanssa. Kirjailija Runar Schildt oli hänen ensimmäisen vaimonsa poika edellisestä avioliitosta.
Teoksia

Raumo-släkterna Grönberg och Blom. Helsingfors 1922
Barösund : ett bidrag till kännedomen om svenskbygdens historia. Helsingfors 1933
Atun kartano

Atun kartanon puukuja.
Atun kartano on Atun saarella Paraisilla sijaitseva kartano. Atun rälssikartano on mainittu kirjallisissa lähteissä jo 1400-luvulla. Atun kartanon omistajana oli 1461 Skalme, ja hänen suvullaan kartano oli pitkän ajan. Tämän jälkeen kartanon omistajasukuina olivat Stålarm, Widdman, von Minden, Duva, Nöding, Berg, Strömsköld, Stålhandske, Hoffman ja Carpelan. 1700-luvun lopulla kartano omisti Kopparbergin läänin maaherra, vapaaherra Carl Cederström. Cederström kuoli vuonna 1793 ja hänen poikansa, eversti Olavi Cederström, joka oli viimeinen Paraisten kirkkoon haudattu henkilö, kuoli vuonna 1828. 1850-luvulla kartanon osti senaattori, vapaaherra Lars Gabriel von Haartman. Hänen jälkeensä omistajana oli tukholmalainen tukkukauppias August Mailer ja hänen poikansa John Mailer. 1930-luvulla Atun kartanon omisti päätoimittaja Amos Anderson.
Kartanopihan vanhimmat, punamullatut rakennukset ovat 1700-luvulta. Kartanon talouskeskukseen kuuluu mm. slagitiilisiä talousrakennuksia sekä kuonatiilistä rakennettuja ulkorakennuksia.
Kartanon mailta louhittiin mm. rautamalmia 1840-luvulla, ja 1872 alueelle perustettiin höyrysaha. Kartanon alueella on toiminut myös tiiliruukki, hiilenpolttouuni ja meijeri. Atun saaren pohjoisosassa louhittiin hopeaa 1700-luvun ja uudelleen 1890-luvulla, jolloin hopeamalmia vietiin Saksaan. 1900-luvulla kartanolla oli myös oma sähkölaitos sekä mylly. Sahan toiminta lakkautettiin vuonna 1951, ja saaren etelärannalla sijainnut suursaha purettiin. Jäljellä on sahalaitoksen tiilinen voima-asema sekä sahakoneiden perustuksia. Sahan ajoilta on säilynyt lisäksi kaksi suurta työväen asuntokasarmia sekä pienempiä työväen asuntoja.
Ayaz Mahmood

| Mitalit> Maa:   Pakistan.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Pakistan.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Pakistan.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Pakistan> Miesten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Los Angeles 1984 |  |  |
| Aasian kisat  | Aasian kisat  | Aasian kisat  |  |
|  Hopeaa | Soul 1986 |  |  |
Ayaz Mahmood (s. 24. toukokuuta 1964 Karachi) on pakistanilainen maahockeypelaaja. Hän kuului Pakistanin kultaa voittaneeseen joukkueeseen Los Angelesin kesäolympialaisissa 1984. Aasian kisoissa Mahmood saavutti yhden hopeamitalin Soulissa 1986.
Mahmood on pituudeltaan 170-senttimetrinen ja painaa 65 kilogrammaa. Hänen isänsä Mahmood-ul Hassan edusti Pakistanin maajoukkuetta kaksissa olympiaturnauksissa Lontoossa 1948 ja Helsingissä 1952.
Artur Hamidulin

Artur Hamidulin (ven. Артур Хамидулин, s. 30. huhtikuuta 1977) on venäläinen mäkihyppääjä. Hänen ensimmäiset suuret kisansa olivat Trondheimissa pidetyt hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1997.
Aiheesta muualla

Artur Hamidulin Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Matolampi (Laitila)

| Matolampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Laitila 
Koordinaatit:  60°51′40″N, 21°36′05″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  oja Kytämänjärveen 
Järvinumero:  32.005.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  20,0–22,5 m 
Rantaviiva:  0,379 km 
Pinta-ala:  0,814 ha  
 fiMatolampi 
Matolampi on Varsinais-Suomessa Laitilan Torrella oleva järvi, joka kuuluu Sirppujoen vesistön Hankeranojan valuma-alueeseen.
Maantiede

Järven pinta-ala on 0,81 hehtaaria ja se on 150 metriä pitkä ja 70 metriä leveä. Siihen laskee yksi metsäoja ja siitä laskee  metriä pitkä 650 metriä pitkä laskuoja Kytämäjärveen. Järvellä on 380 metriä rantaviivaa ja sen ranta on pääosin moreenipohjaista metsämaastoa, joka on soistunutta. Rannat ovat asumattomia.
Antiikin urheilu

Antiikin urheilu tarkoittaa antiikin aikakaudelle sijoittuvaa urheilua. Urheilu on syntynyt metsästys- ja sotataitojen ylläpitämiseksi, mutta varsin pian siitä on tullut myös vapaa-ajan viihdettä. Erilaiset kilpailut ja pelit kehittyivät itse asiassa jo ennen antiikkia, mutta antiikin aikakaudella niistä tuli entistä olennaisempi osa kulttuuria ja yhteiskuntaa.
Etenkin antiikin Kreikassa urheilu on ollut jokaiselle vapaalle miehelle itsestäänselvyys ja hyve. Urheilulla oli merkittävä rooli kreikkalaisessa kauneusihanteessa, sivistyksessä ja yhteiskuntajärjestyksessä. Urheilu kytkeytyi antiikissa jo varhain muihin elämänalueisiin. Kreikkalaisesta pelien, leikkien ja teatterin sekoituksesta kasvoi monimuotoinen urheilukulttuuri, joka on edelleen pohjana nykyajan käsityksille urheilusta ja sen yhteiskunnallisesta asemasta. Suurimpien urheilukilpailujen ajaksi jopa sodat taukosivat, ja menestyneet urheilijat olivat kuuluisuuksia. Rooman valtakunnan myötä urheilusta tuli lähinnä ammattilaisten pyörittämää viihdettä katsomoissa istuvalle kansalle.
Alkuperä

Yksi ensimmäisistä urheilumuodoista on ollut metsästys. Ruoan hankintaa varten metsällä lähtijöiden tuli olla hyvässä fyysisessä kunnossa, mitä harjoiteltiin töiden ohessa. Myös keihään ja myöhemmin jousen käyttöä tuli harjoitella. Ihmisen asettuessa aloilleen viljelemään maata, tuli metsästäjistä siihen erikoistunut ammattikunta. Metsästystaitoja pidettiin yllä kilpailuilla, joista muodostui tärkeä ajanviete sekä myös tapa arvioida yksilöiden paremmuutta.
Varhaisimmat todisteet urheilemisesta huvin tai uskonnon vuoksi on löydetty Lähi-idästä ja muinaisesta Egyptistä eli hedelmällisen puolikuun alueelta. Todisteet sijoittuvat ajalle 3000 eaa. Egyptiläiset seinämaalaukset kertovat niin rahvaan kuin eliitinkin harrastaneen pelejä ja urheilua. Urheilu lienee levinnyt Egyptistä Kyprokselle ja Kreetalle.
Egyptiläisten suosituin urheilulaji oli voimistelu. Todennäköisesti urheilusta kehittyi Kreetalla minolaisen kulttuurin myötä enemmän kilpailumaista ja säännönmukaisempaa. Yksi kadonnut urheilulaji on minolainen härkähyppy, jossa voimistelijan oli ilmeisesti tartuttava hyökkäävää härkää sarvista ja hypätä tämän selkään ja siitä edelleen härän taakse. Kuvien perusteella sekä miehet että naiset urheilivat Kreetalla. Voimistelulajien lisäksi harrastettiin alkeellista nyrkkeilyä ja painia.
Minolaista kulttuuria seurannut sotaisampi mykeneläinen kulttuuri kehitti urheilulajeja sotilaiden kouluttamiseksi. Ensimmäiset todisteet juoksukilpailuista ovat 1200-luvulta eaa. ja niiden lisäksi on järjestetty hevosajoja ja kamppailulajeja. Mykeneläisten jälkeen alkoivat niin sanotut Kreikan pimeät vuosisadat, joiden ajalta ei ole säilynyt historiallisia lähteitä.
Alkuperä > Uskonto alkuperänä

Antiikin urheilu oli alkuperältään uskontoa. Kreikkalaisia kaupunkivaltioiden rajoihin katsomatta yhteen keränneet panhelleeniset kisat järjestettiin usein erilaisilla pyhäkköalueilla syrjässä kaupunkien keskuksista, jolla korostettiin urheilutapahtuman politiikan yläpuolelle ainakin teoriassa asetettua luonnetta. Kuuluisimmat näistä kisoista eli Olympian kisat, olivat entistä yhtenäisemmän ajanlaskun pohjana. Aikaa ryhdyttiin eri kaupunkivaltioiden toisistaan poikkeavien kalentereiden sijaan laskemaan olympiadeissa, eli Olympian kisojen välisissä, neljän vuoden ajanjaksoissa. Olympialaisten yhteiskunnallista ja uskonnollista luonnetta korosti myös olympiarauha, joka julistettiin kuukausi ennen kisoja, ja jonka rikkomisesta seurasi sakkorangaistus. Urheilullinen uskonnollisuus sai myös suorastaan suljetun sisäpiirin kulttimaisia piirteitä julkisen reilun pelin valan lisäksi salaisen, suljetussa pimeässä tilassa vannotun valan kautta.
Esimerkiksi Rooman gladiaattoritaistelut pohjautuvat etruskien uhrimenoperinteille. Roomalaiset tuottivat näistä spektaakkeleista itse kamppailuun keskittyvän väkivaltaisen urheilutapahtuman. Gladiaattorit ilmaisivat kamppailevansa jumalien kunniaksi. Urheilu loi uskonnon välityksellä siteitä vieraiden ihmisten välille ja tarjosi kielen ja näyttämön jonka äärellä kohdata, tavata ja neuvotella. Uskonnollisuuden merkitys alkoi kisoissa verrattain pian himmentyä, jolloin pääpaino siirtyi itse urheilulle.
Antiikin Kreikka

Antiikin Kreikassa urheilu kuului luonnollisena osana vapaan kansalaisen nuoruusvaiheeseen. Antiikin peli- ja urheilukulttuurissa nivoutuivat yhteen ihanne ihmisruumiista sopusointuisena kauniina työvälineenä, kaupunkivaltioiden itsenäisyyskamppailujen poliittinen juoninta sekä valtioiden että yksilöiden uskonnolliset velvoitteet. Urheilutapahtumat tarjosivat lisäksi julkisen tilan niin filosofisille väittelyille kuin uskolliselle fanikulttuurillekin.
Jo Homeroksen runoelmissa urheilukilpailut olivat tärkeitä voimannäytön kohtauksia, mutta samalla heijastelivat myös varhaista urheilukulttuuria, jossa kisailut järjestettiin joko jumalten tai hallitsijoiden kunniaksi. Eroksi roomalaisten ja kreikkalaisten urheilunäkemysten välillä voidaan yleistää, että kreikkalaiset keksivät urheilun ja roomalaiset puolestaan löysivät urheilusta sen toisen puolen: penkkiurheilun eli urheilun katselemisen.
Urheilu tarjosi Kreikassa nuorille miehille, mutta Spartan kaupunkivaltiossa myös naisille, isänmaallisen ja fyysisen kasvatuksen lisäksi tiedollista opetusta ja siirtymäriitin nuoruudesta aikuisuuteen. Helleenien maailmassa urheilun harrastaminen piirsi esiin yhteisen itseymmärryksen: barbaarit eivät urheilleet, ja vaikka kaupunkivaltiot kamppailivat keskenään niin kilpa- kuin taistelukentilläkin, urheilu oli olennaisesti panhelleeninen, kaikkia helleenejä yhdistävä ilmiö.
Nykyajan urheilukulttuurin tavoin myös antiikin urheilun huipputaso avasi väylän suuriin palkkioihin ja kunniaan. Tällä tiellä oli luonnollisesti syvät varjopuolensa: antiikin urheilusta ja siinä häviämisestä ei puuttunut häpeää tai julmuutta. Peli ja kisa muuttuivat usein sekä kentällä että kentän ulkopuolella aidoksi taisteluksi.
Kunnia ja maine saattoi ajaa myös järjestelmälliseen kilpailuun urheilijoista. Oman värin tunnustaminen ja kotiseuturakkaus olivat kreikkalaiselle urheilijalle usein tärkeitä asioita. Urheilu liittyi jo varsin varhain politiikkaan ja talouteen.
Urheilu oli antiikin Kreikassa etenkin olympiainstituution myötä ammattimaista toimintaa. Antiikin Kreikan gymnasion-järjestelmän varaan rakennettua urheiluvalmennusta on luonnehdittu niin tasokkaaksi, että vastaava ymmärrys alkoi kehittyä länsimaissa seuraavan kerran vasta 1900-luvulla. Valmennusryhmään kuului harjoittelua ja urheilijan elämään valmentajan lisäksi myös lääkäreitä, jotka jo varsin varhain ymmärsivät huippu-urheilijalle elintärkeän kokonaisvaltaisen harjoittelun, levon ja ruokavalion yhteyksiä. Väsymystiloja ja puutumisten sekä haavojen hoitoja ja ennaltaehkäisyä hoidettiin öljyämällä ja hieromalla, johon oli erikoistunut oma ammattiryhmänsä.
Antiikin Kreikka > Sukupuoliroolit

Urheilu oli Kreikassa varsin miesvaltainen ala: naisilta ja orjilta oli useampiin suuriin kisoihin pääsy kielletty. Maskuliinisuus antiikin Kreikan urheilussa luonnollisesti selittyy paitsi naisen ja miehen yhteiskunnallisella eriarvoisuudella, myös vahvalla esteettisellä perinteellä, joka piti miesvartaloa naiskauneutta sopivampana ilmaisemaan perinteisiä kreikkalaisten kauneuteen liittämiä hyveitä sopusuhtaisuutta ja ylivertaisuutta. Antiikin Kreikan urheiluhistoriassa tunnetaan kuitenkin lukuisia naisvoittajia, joista tunnetuin lienee spartalainen Kyniska. Katsojat olivat hekin antiikissa useimmiten miehiä. Miesurheilijat kilpailivat kaikissa urheilulajeissa alastomina. Heidän peniksensä sidottiin mukavuuden vuoksi kiinni nahkaremmeillä. Naispuolisia katsojia oli vähän, ja homoeroottista ihailua lisäsi se, että urheilijat saatettiin sivellä oliiviöljyllä niin, että heidän kehonsa kiilsi.
Antiikin Kreikka > Urheilemisen hyve

Antiikin kreikkalaisille urheileminen oli hyve, jota jokaisen vapaan kreikkalaisen odotettiin harrastavan. Urheilu ja ruumiista huolehtiminen olivat osa kreikkalaisten kauneusihannetta, johon kuului sopusuhtainen ja kiinteä lihaksisto. Fyysinen suorituskyky oli osa kasvatusta ja yleissivistystä. Urheilu oli myös hajanaisille kaupunkivaltioille elinehto, sillä toistuvissa sodissa oli sotaväen oltava hyvässä kunnossa. Urheilulla oli myös uskonnollinen ulottuvuus ja kreikkalainen uskoi palvelevansa jumalia tuomalla heille kunniaa urheilukisoissa.
Poliittisesta hajanaisuudesta huolimatta kreikkalaisilla oli yhtenäinen kulttuuri, johon vahvasti kuului kilpaileminen toisiaan vastaan. Kaupunkivaltiot rakensivat stadioneita ja gymnasioita, joissa oletusarvoisesti nuoret miehet harjoittelivat ja urheilivat kilpailemista varten. Kreikkalaisten naapurikulttuurit eivät urheilleet, mikä vahvisti kreikkalaisten mielikuvaa barbaareista. Menestys urheilukilpailuissa toi mainetta ja kunniaa kreikkalaiselle. Voittajat seppelöitiin ja heidän kotikaupunkinsa kuulutettiin voittajan nimen yhteydessä. Menestyneistä urheilijoista tuli kuuluisia ja olympiavoittajille oli luvassa etuuksia ellei jopa täysi elätys kotikaupungissaan.
Antiikin Kreikka > Lajit

Antiikin Kreikassa arvostettiin etenkin yksilölajeja, joissa yksilön saavutukset ja suoritukset olivat selkeästi mitattavissa. Myös muutamia joukkuelajeja ja pallopelejä oli olemassa ja niissä myös kilpailtiin. Arvostetuimpia urheilulajeja olivat kuitenkin juoksu, paini ja kamppailulaji pankration.
Tyypillisimmät juoksukilpailun matkat olivat stadionin juoksu, kahden stadionin juoksu eli diaulos ja pitkänmatkanjuoksu dolikhos. Yhden stadionin mitta vaihteli paikkakunnittain: Ateenalainen stadionin matka oli 184,3 metriä, kun taas Olympiassa se oli 192,3 metriä. Juoksijat kilpailivat alastomina ilman kenkiä hiekkaradalla. Harvinaisempia juoksulajeja ovat olleet asejuoksu eli hoplitodromos täydessä sotavarustuksessa sekä rituaalinen soihtuviesti, jossa on kannettu palavaa soihtua jostakin kaupungista temppeliin.
Keihään- ja kiekonheitot ovat vanhoja urheilulajeja. Niissä tarkasteltiin nimenomaan sitä kuka urheilija sai heitettyä keihään tai kiekon pisimmälle. Näiden lisäksi paikallisissa kisoissa on joskus heitetty moukaria. Hyppy eli halma on ollut vähemmän suosittu urheilulaji. Tarkkaa tietoa hyppäämisestä ei ole säilynyt tähän päivään, mutta pituus- ja korkeushypyn tapaisia lajeja on kuvattu taiteessa. Hypyssä sai käyttää apunaan käsipainoja, joiden avulla oikein käytettynä hyppääjä sai hieman etua.
Suosittuja kamppailulajeja olivat pankrationin lisäksi kreikkalainen paini ja nyrkkeily.
Lajeista luotiin myös kokonaisuus viisiottelu, jossa juoksun, pituushypyn, keihäänheiton, kiekonheiton ja painin yhteenlaskettu tulos laskettiin. Lajeja ei pisteytetty, vaan voittaja määriteltiin painissa, jossa aiempien lajien parhaat kohtasivat.
Pallopelejä ei varsinaisissa kisoissa oikeastaan nähty. Kreikkalaiset kuitenkin kehittivät useita eri pallopelejä, joita harrastettiin vapaa-ajalla, mutta välillä myös niissäkin kilpailtiin. Pallopelejä harrastettiin yhteiskuntaluokasta ja iästä riippumatta. Pallot tehtiin lasimassasta, nahkasta, kangaskuiduista tai täytetyistä eläimen virtsarakoista. Tunnettuja pallopelejä ovat muun muassa harpaston, episkyros ja mailapeli keretizein. Näistä harpaston levisi myös Roomaan ja etenkin sotilaiden mukana roomalaistunut harpastum levisi eri puolille valtakuntaa.