stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mithralaisuus
Kultti > Temppelien sijainti

Mithralaisia temppeleitä on löydetty Rooman kaupungin lisäksi muiltakin valtakunnan alueelta, kuten nykypäivän Saksasta, Sveitsistä, Sloveniasta, Bosniasta ja niinkin pohjoisesta kuin Hadrianuksen vallin luota Pohjois-Englannista. Mithralaisuuden tärkeyttä todistaa sekin, että pelkästään Ostian satamakaupungin raunioista on kaivettu 17 temppeliä. Erityisen paljon uskonnolla oli kannatusta Rooman valtakunnan keskisissä provinsseissa, joissa sijaitsi suuria sotilasleirejä.
Mithralaisuuden temppeleiden painopiste oli lännessä, vaikka Mithra-jumalan nimi ja vaatetus viittaavat Persiaan. Idän merkittävin arkeologinen löytö sijaitsee Turkin Dolichen kaupungin läheisissä luonnonluolissa, joista on löydetty kaksi temppeliä ensimmäiseltä vuosisadalta. Tämä varhainen ajoitus viittaa siihen, että alue toimi merkittävänä uskonnollisten vaikutteiden välittäjänä idästä länteen.
Kultti > Temppelirakennus

Mithralainen temppeli, Mithraeum, oli luolamainen tila maan alla. Sen mitat olivat yleensä korkeintaan 23 x 9 metriä.  Temppelin keskellä kulki käytävä, jonka molemmilla puolilla oli makuulavitsat tai istuimet 20–30 hengelle. Holvimaisessa katossa oli Eläinradan kahtatoista merkkiä symboloivia aukkoja. Takaseinällä oli Mithraa esittävä maalaus tai veistos, joka esittää Mithraa surmaamassa härkää.
Monet ikonografiaa sisältävät maanalaiset temppelit ovat säilyneet nykypäiviin, minkä takia mithralaisuus on arkeologisesti hyvin dokumentoitu ilmiö. Löytöjen tulkitseminen on kuitenkin osoittautunut vaikeaksi. Ikonografia vaihtelee eri temppeleiden välillä, mutta jokaista yhdistää kulttikuva härän tappamisesta.
Kultti > Kulttikuva härän tappamisesta

Mithralaisuuden kulttikuva, joko veistos tai kohokuva, esittää nuorta Mithraa hajareisin härän selässä siten, että vasen jalka on eläimen selässä ja oikea jalka sivulla. Kulttikuvassa Mithra on pukeutunut viittaan ja ”fryygialaismyssyyn”. Joissakin kuvissa viittaan on taiteiltu tähtikartta, joka saattaa viitata jumalan kykyyn hallita kaikkeutta. Mithran surmatessa härkää hän kääntää päänsä joko suoraan kohti katsojaa tai taaksepäin kohti siellä lentävää korppia. Samaan aikaan koira hyppää juodakseen härän verta ja skorpioni tarttuu härän kiveksiin. Kulttikuvassa esiintyy myös käärme, mutta sen osuus on epäselvä. Tapahtumaa todistaa kaksi nuorta miestä, Cautes ja Cautopates, jotka symboloivat päivää ja yötä. Kumpikin heistä kantaa suurta soihtua, joka Cautesilla osoittaa ylöspäin ja Cautopatesilla alaspäin. Toisinaan kulttikuvassa esiintyy myös muita jumalolentoja sekä tähtitieteellisiä tai astrologisia merkkejä.
On oletettu, että härkä symboloi kuuta. Tämä vastaisi Mithran asemaa Venuksena eli aamutähtenä. Kuvaan liittyviä tapahtumia toteutettiin myös oikeassa elämässä Taurobolium-riittinä, missä pappi vuodatti härän verta Mithran palvojan päälle. Rituaali perustui myyttiin, missä härkä edusti kosmista sekasortoa, jonka valon lähettiläs Mithra surmaa taltuttaen kaaoksen. Ei ole tiedossa, edustiko kulttikuva mithralaisuuden ydintä, vai sisälsikö uskonto muitakin tärkeitä kerroksia.
Mithralaisuus ja kristinusko

Mithralaisuus oli yksi kristinuskon kanssa kilpailluista Lähi-idän pelastususkonnoista Rooman valtakunnassa. Molemmat syntyivät suunnilleen samoihin aikoihin ja levisivät valtakunnallisiksi. Yhteisinä piirteinä oli kultin jäsenille suoritettu kaste ja pyhä ehtoollinen. Mithralaisuudessa uskottiin sielun kuolemattomuuteen, viimeiseen tuomioon ja ylösnousemukseen. Mithralaisuuden yhteydessä palvottiin myös Voittamatonta aurinkoa (Sol Invictus), joka perinnetiedon mukaan oli  Konstantinus Suuren suojelusjumala ennen hänen kääntymistään kristityksi.
Mithralaisuuden samankaltaisuuksia kristinuskon kanssa selitettiin kristillisessä Euroopaksi pitkään sillä, että mithralaisuus jäljitteli kristinuskoa ja oli ottanut siltä vaikutteita. Myöhemmin jotkut tukijat ovat väittäneet, että kristinusko päinvastoin  syntyi mithralaisuuden pohjalta. Nykyisin ajatellaan, että molemmat uskonnot olivat saaneet vaikutteita yhteisestä Välimeren kulttuurista. Mithralaisuuden suosiota kristinuskoon verrattuna heikensi salamyhkäisyys ja naisten jättäminen  ulkopuolelle. Siitä ei koskaan tullut kovien laajojen piirien uskontoa. Kun kristinuskosta tuli vuonna 390 valtionuskonto, muut kiellettiin ja niitä alettiin vainota. Mithralaisuuden ja kristinuskon lisäksi myös näitä vanhempi Eleusiin mysteerit oli suosittu mysteeriuskonto roomalaisten parissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mithralaisuus Wikimedia Commonsissa
Mithra surmaa härän ("tauroktonia"). Patsas Vatikaanin museossa Roomassa.
Ostiassa löytynyt Mithran temppeli.
4. divisioona (talvisota)

Maxim-konekivääri asemissa. Näitä aseita oli myös 4. divisioonan joukkojen käytössä.
4. divisioona oli talvisodan aikainen Suomen armeijan divisioona, joka taisteli sodan aikana Karjalankannaksella ja Viipurinlahdella. Divisioona oli osa II armeijakuntaa. Sodan alussa divisioona taisteli Viipurin eteläpuolella. Sodan lopulla divisioona puolusti Viipurinlahtea neuvostohyökkäykseltä Viipurinlahden taistelussa.
Varustaminen

4. divisioona perustettiin Uudenmaan sotilasläänissä YH:n julistamisen jälkeen 14. lokakuuta 1939. 4. divisioona pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaan, mutta puolustusvoimien kalustopulasta johtuen niihin ei varsinkaan kaluston osalta päästy.
Yksiköt

JR 12
JR 11, ”Ässärykmentti”
JR 10
KTR 4
KevOs 4
8. PionK
7. PionK
5. VK
5. LRakK
Komentaja(t)

Eversti Oscar Bjarne Hugo Nordenswan 6. joulukuuta 1939 asti
Eversti Auno Antero Kaila 6. joulukuuta 1939 – 1. maaliskuuta 1940
Eversti Johan Arajuuri 1. maaliskuuta 1940 alkaen
Keskittäminen

4. divisioona keskitettiin kaikkiaan 36 junalla tulevalle toiminta-alueelleen (Makslahti-Johannes) pääosin 16.–19. lokakuuta 1939 välisenä aikana, joskin viimeiset yksiköt saapuivat alueelle 22. lokakuuta 1939.
4. divisioona liitettiin kenraaliluutnantti H. Öhquistin komentamaan II armeijakuntaan
Puna-armeijan tavoitteet ja joukot Karjalan kannaksella talvisodassa

Puna-armeijan Karjalan kannaksella toimineiden joukkojen tavoitteena oli talvisodan aikana lyödä Suomen puolustusvoimat taistelualueellaan. Hyökkäyksen painopisteeksi oli määrätty Viipurin ja Leningradin välisen rautatien suunta.
Talvisodan alkaessa Karjalan kannaksella hyökkäsi Suomen alueelle Neuvostoliiton 7. armeija, jota komensi sodan alussa 2. luokan armeijankomentaja Vsevolod Fjodorovitš Jakovlev, joka joutui väistymään kumminkin jo 9. joulukuuta, jolloin armeijan komentajuuden sai 2. luokan armeijankomentaja Kirill Afanasjevitš Meretskov. 7. armeijaan kuului sodan alkaessa yhteensä yhdeksän divisioonaa ja panssariarmeijakunta. Alueelle oli siis ilmeisesti keskitetty lähes 200 000 miestä, noin 1 500 panssaroitua ajoneuvoa sekä noin 900 tykkiä ja kranaatinheitintä.
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto totesi Puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (kuten ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen noin 600 000 miestä, 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Puna-armeijan joukkojen johtoa vaihdettiin Luoteisen rintaman perustamisen yhteydessä. Rintaman komentajaksi nimitettiin 1. luokan armeijakomentaja Semjon Timošenko. Samassa yhteydessä Karjalan kannaksella toimivat neuvostojoukot jaettiin kahteen armeijaan joukkojen suuren määrän vuoksi. 7. Armeija jatkoi länsi-Kannaksen alueella uuden komentajansa (2. luokan armeijakomentaja) Kirill Meretskovin johtamana ja itä-Kannaksen alueelle perustettiin uusi 7. Armeijan Oikea Ryhmä, jonka komentajaksi tuli suomalaissyntyinen armeijakunnankomentaja Vladimir D. Grendahl (aik. Wladimir Gröndahl). Uuteen Ryhmään kuuluivat 49. ja 150. jalkaväkidivisioona. Myöhemmin 26. joulukuuta 1939 Ryhmästä muodostettiin Stavkan (Pääsotaneuvosto) antamalla käskyllä numero 0691 uusi Neuvostoliiton 13. armeija, jonka komennossa oli nyt 2. luokan armeijakomentajan arvoon ylennetty Grendahl. 13. armeija käsitti 4., 49., 150. ja 142. jalkaväkidivisioonan, 116. haupitsirykmentin, 311. kanuunarykmentin, 39. erillisen panssariprikaatin ja 204. panssaripataljoonan.
Divisioonan tehtävä ja ryhmitys sodan alkaessa

Vahvennetun 4. divisioonan tehtävänä oli talvisodan alkaessa pysäyttää neuvostojoukkojen hyökkäys pääaseman eteläisessä osassa noin 25 kilometriä leveällä lohkolla (pääasemaa ryhdyttiin myöhemmin kutsumaan Mannerheim-linjaksi), varmistaa Suomenlahden rannikkoa ja sen edustalla olevia saaria sekä valmistautua vastahyökkäyksellä tukemaan pohjoisen naapuridivisioonansa (5. D:n) puolustustaistelua Summan kylän alueella.
Divisioonan vastuualue pääasemassa oli jaettu kahteen lohkoon, jotka olivat Inkilän ja Hatjalahden lohko. Eteläisemmän Inkilän lohkon (Suomenlahti-Kuolemajärvi) puolustamisesta vastasi vajaa JR 12 ja pohjoisemman Hatjalahden lohkon puolustuksesta vastasi JR 11, jota oli vahvistettu aiemmin mainitun rykmentin yhdellä pataljoonalla. Divisioonan reservinä, noin kymmenen kilometriä pääasemasta, oli JR 10 (ryhmittyneenä Närjänjärven-Koskijärven alueelle). Reservirykmentin yhtenä tehtävänä oli siis valmistautua vastahyökkäykseen Summan kylän alueelle. Divisioonaan kuuluva KevOs 4 oli saamansa viivytystehtävän vuoksi ryhmittyneenä noin kymmenen kilometriä pääaseman etupuolella Halolanjärven alueella.
Suomenlahden rannikon puolustuksessa pääaseman ja rannikkoalueen saumassa oli ErP 7. Divisioonan puolustusalueeseen kuului myös alkuaan Meripuolustuksen esikunnan alaisuuteen suunniteltu Koiviston alalohko, jonka tehtävänä oli puolustaa muun muassa Koiviston- ja Tiurinsaarta. Mainittujen saarten puolustukseen oli varattu rannikkotykistön linnakkeita (Saarenpään linnake ja Humaljoen linnake) sekä PPP 5. Rannikkotykistön linnakkeiden suunniteltiin osallistuvan myös maarintaman taisteluiden tukemiseen muun muassa aiemmin mainitulla Inkilän lohkolla.
Divisioonan tehtävä ja ryhmitys sodan alkaessa > Linnoittamistilanne 4. divisioonan lohkolla sodan alkaessa

Pääasemassa (jota myöhemmin ryhdyttiin kutsumaan nimellä Mannerheim-linja) 4. divisioonan lohkolla linnoittamistoimenpiteet olivat vielä pahoin kesken :
Inkilän lohkolla oli yhteensä seitsemän betonista konekiväärikorsua, yhtenäinen panssarivaunueste ja piikkilankaeste (joka oli osin rakenteellisesti sangen heikko). Valmiina oli lisäksi taisteluhaudat ja osa yhteyshaudoista.
Hatjalahden lohkolla ei ollut betonisia kestolaitteita lainkaan, panssarivaunueste oli keskeneräinen ja piikkilankaesteessä oli useita aukkoja. Taisteluhaudat olivat kuitenkin pääosin valmiina ja osa yhteyshaudoista oli myös rakennettu.
Pääaseman taakse suunniteltu tukilinja oli kokonaan linnoittamatta.
Yleiskuvaus divisioonan käymistä taisteluista > Tammikuun 1940 taistelut

Tammikuun alkupuolella taisteluissa oli hiljaisempi vaihe. Taistelutoimintaa leimasi molempien osapuolien aktiivinen tiedustelutoiminta erikokoisin tiedustelupartioin sekä neuvostotykistön jatkuva ja voimakas tuli suomalaisasemiin. Lisäksi puna-armeijan ilmavoimat jatkoivat suomalaisten pommittamista. Suomalaiset pyrkivät tiedustelutoiminnallaan selvittämään vastassa olleiden neuvostojoukkojen sijaintia ja vahvuutta. Tammikuun lopulla suomalaisille alkoikin tihkua tietoja siitä, että alueella toimi siellä jo aiemmin olleen puna-armeijan 70. divisioonan ohella myös idempää siirretty 43. divisioona ja lisäksi saatiin viitteitä täysin uuden yhtymän, 113. divisioonan, saapumisesta alueelle.
Suomalaisjoukot jatkoivat asemiensa vahvistamista koko tammikuun ajan pyrkien luomaan pääasemalle lisää puolustuksellista syvyyttä. Neuvostotykistön jatkuva tuli pakotti joukot myös jatkuvasti korjaamaan kuluneita asemiaan. Suomalaiset vaihtoivat säännöllisesti joukkojaan etulinjassa siten, että 6–10 vuorokauden etulinjapalveluksen jälkeen yksiköt toimivat joko divisioonan tai paikallisen rykmentin reservinä 4–7 vuorokauden ajan.
Tammikuun loppua kohti neuvostojoukkojen aktiivisuuden todettiin kasvavan ja esimerkiksi 29. tammikuuta suoritti puna-armeija voimakkaan tiedusteluhyökkäyksen divisioonan alueella. Hyökkäystä tuki voimakas tykistö, mutta suomalaiset onnistuivat torjumaan hyökkäyksen. Seuraavana päivänä todettiin vihollisen ilmeisimmin keskittävän lisää joukkojaan divisioonaa vastaan, koska alueella havaittiin vilkasta liikennettä ja suuria marssivia sotilasosastoja. Suomanlahden rannikolla neuvostojoukot partioivat ahkerasti ja pyrkivät kiertämään jäätyneen meren kautta Inkilän lohkolla taistelevan JR 12:n selustaan. Divisioonan esikunta siirsi KevOs 4:n rannikon varmistukseen.
Rauha 13. maaliskuuta 1940

Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
4. divisioona vetäytyi muiden II armeijakunnan joukkojen kanssa uudelle valtakunnanrajalle tehdyn rauhansopimuksen mukaisesti 15. maaliskuuta klo 10 ja 19. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään seitsemän kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin muun muassa maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Tappiot

4. divisioona kärsi talvisodan aikana noin 1 065 kaatuneen, noin 285 kadonneen ja noin 2 755 haavoittuneen tappiot. Kokonaistappioiksi muodostui siten noin 4 105 miestä.
Neuvostoliiton 7. armeijan joukkoja etenemässä Karjalan Kannaksella joulukuun 1939 alussa
Divisioonan puolustusalue joulukuussa näkyy kartasta Suomenlahteen rajoittuvana.
4. divisioonan joukot jatkoivat tammikuussa linnoittamista keskeneräisissä asemissa. Kuva Summasta.
Neuvostoliittolainen T-26 hyökkäysvaunu jollaisia esiintyi myös 4. divisioonan alueella.
Panssarintorjuntatykkien vähäisyydestä johtuen hyökkäysvaunuja vastaan jouduttiin käyttämään tilapäisvälineitä. Kuvassa polttopullo, jota myös ”Molotovin cocktailiksi” kutsuttiin.
Viipurinlahden taisteluiden aikaan konetuliaseiden merkitys korostui puolustuksessa, koska neuvostojoukot hyökkäsivät usein avoimien jäälakeuksien yli. Kuvassa Lahti-Saloranta pikakivääri Viipurinlahden rannikolla. Alueen linnoittamattomuus käy kuvasta hyvin ilmi.
Viipurinlahden taisteluiden aikana divisioonalle alistettiin lisää tykistöä. Kuvassa 76 K 02, joka oli myös KTR 4:n pääkalusto.
Ylityö

Ylityö on säännöllisen työajan lisäksi tehtävää työtä, jota tehdään työnantajan aloitteesta. Säännöllinen työaika tarkoittaa työaikalaissa määriteltyä päivittäistä, viikoittaista tai jaksoittaista säännöllistä työaikaa. Ylityö ei siis pidä sisällään kaikkea työtä, jota työntekijä tekee tavanomaisen, työvuoroluettelossa tehtävän tuntimäärän yli. Ylityö voi olla vuorokautista, viikoittaista tai jaksoittaista ylityötä riippuen siitä, miten työ on järjestetty.  Työntekijän omasta aloitteesta tekemä säännöllisen työajan yli menevä työ ei ole ylityötä.
Työntekijällä on oikeus kieltäytyä ylitöistä ja suostumuksen ylityöhön voi antaa vain kullekin erityiselle kerralle tai lyhyelle ajanjaksolle. Ylityön määrää lyhyellä aikavälillä rajoittavat vain säädökset vuorokautisesta ja viikoittaisesta lepoajasta, joten ylityötä voi lyhyen aikaa tehdä hyvinkin paljon. Neljän kuukauden ajanjaksolla ylityön määrä saa olla korkeintaan 138 tuntia, kalenterivuodessa korkeintaan 250 tuntia tai paikallisesti sopien 330 tuntia ylittämättä kuitenkaan 138 tuntia neljän kuukauden ajanjaksolla.lähde?
Ylitöistä maksetaan työntekijälle ylityökorvaus, joka on 50 % vuorokautisen ylityön kahdelta ensimmäiseltä tunnilta ja 100 % sitä seuraavilta tunneilta. Viikoittaisesta ylityöstä maksetaan 50 % korotus. Ylityön tai osan siitä voi korvata myös vastaavalla palkallisella vapaa-ajalla, jonka ajankohdasta on sovittava työnantajan ja työntekijän välillä. Työsopimuksessa voidaan lisäksi sopia, että johtavassa asemassa tai työnjohdollisessa asemassa olevan henkilön ylityön voi korvata myös kiinteällä kuukausikorvauksella. Valtakunnallisessa työehtosopimuksessa voidaan poiketa ylityökorvauksen määrästä, sen muuttamisesta vapaa-ajaksi sekä sen korvaamisesta kuukausikorvauksella. Käytännössä työehtosopimuksissa on poikettu laista sekä työntekijän eduksi että haitaksi.
Aiheesta muualla

Työaikalaki
Petri Korhonen: Nämä työt joudut tekemään ilmaiseksi. Taloussanomat 30.5.2010.
Kelloradio

Tyypillinen digitaalinen kelloradio.
Kelloradio on kellon ja radiovastaanottimen yhdistelmä, joka näyttää ajan ja laite voidaan asettaa soittamaan radiokanavaa haluttuna ajankohtana. Varsinaista syntyhistoriaa ei tunneta eikä siihen liittyviä patentteja ole löydetty, mutta kelloradion synty ajoitetaan 1940-luvulle. Kelloradiota edeltävä "Clok-Trola" oli olemassa 1930-luvulla.
Roni Back: Suomen Suurinta Piilosta

| Roni Back: Suomen Suurinta Piilosta |
| --- | --- |
Tyyli:  kilpailuohjelma
Perustuu:  Roni Bäckin Youtube-kanavan piilosleikkeihin
Pääosissa:  Roni Bäck
Alkuperäiskieli:  suomi
Verkko:  Ruutu
Julkaistu:  16. lokakuuta 2024
Esitetty:  16. lokakuuta – 20. marraskuuta 2024
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  6
Tuotanto
Tuottaja(t):  Eve Särkänne Lauri Talja (apulaistuottaja) Jesse Braun (jälkituotantotuottaja)
Vastaava(t) tuottaja(t):  Joona Haatainen Lasse Nikkari (Nelonen)
Ohjaaja(t):  Erik Rauhala Ronja Saxelin (pelinohjaaja)
Käsikirjoittaja(t):  Erik Rauhala Lauri Talja
Animaattori(t):  Paavo Pengermä / Wefx (grafiikat) Emmi Taskinen (värimäärittely)
Säveltäjä(t):  Epidemic Sound (musiikki) Audio Network (tunnusmusiikki) Karo Broman / Carbon Audio (äänen jälkityöt)
Leikkaaja(t):  Aarni Reiman (jaksot 1–2, 5) Otto Andersson (jaksot 3–4, 6) Roni Laukkanen (Leikkausassistentti)
Kuvaaja(t):  Miika Soukkala (jaksot 1, 4–6) Sami Levo (jaksot 2–3) Antton Härö (FPV drone, jakso 6)
Tuotantoyhtiö(t):  Troot Finland
Roni Back: Suomen Suurinta Piilosta on tubettaja Roni Bäckin juontama kilpailuohjelma, jossa nimensä mukaisesti leikitään piilosta. Sarjassa on kuusi jaksoa, joista viidessä ensimmäisessä viidet eri julkisuuden henkilöt menevät piiloon ja Roni Bäck alkaa etsimään heitä käytössään kolme eri oljenkortta. Viimeisiksi löytyneet jatkavat finaaliin, jonka voittaja voittaa 2500 euron potin.
Jaksot ja kilpailijat > Jakso 1

Ensimmäisessä jaksossa kilpaillaan Särkänniemessä.
| Kilpailija | sijoitus |
| --- | --- |
Ella Hautajärvi: 1. löytynyt
Santeri ”Santtu” Hänninen: 2. löytynyt
Helmi Kantola: 3. löytynyt
Eric ”Lakko” Savolainen: 4. löytynyt
Niko Meuronen: Jatkossa
Jaksot ja kilpailijat > Jakso 2

Toisessa jaksossa kilpaillaan Silja Serenadella.
| Kilpailija | sijoitus |
| --- | --- |
Max Blomfelt: 1. löytynyt
Tuomas Mönkkönen: 2. löytynyt
Roope Rannisto: 3. löytynyt
Joona Puhakka: 4. löytynyt
Ilari Mettälä: Jatkossa
Jaksot ja kilpailijat > Jakso 3

Kolmannessa jaksossa kilpaillaan Korkeasaaren eläintarhassa.
| Kilpailija | sijoitus |
| --- | --- |
Lotta Toivonen: 1. löytynyt
Daniel Ahola: 2. löytynyt
Alina Voronkova: 3. löytyneet
Essi Unkuri: 3. löytyneet
Pinja ”Pinkku Pinsku” Sanaksenaho: Jatkossa
Jaksot ja kilpailijat > Jakso 4

Neljännessä jaksolssa kilpaillaan Sibeliustalossa.
| Kilpailija | sijoitus |
| --- | --- |
Kevin Tran: 1. löytynyt
Jere ”Sere” Siltala: 2. löytynyt
Eero ”Suhis” Suhonen: 3. löytynyt
Veikka Markkanen: 4. löytynyt
Olli Kokkola: Jatkossa
Jaksot ja kilpailijat > Jakso 5

Viidennessä jaksossa kilpaillaan Backaksen kartanossa.
| Kilpailija | sijoitus |
| --- | --- |
Luyeye ”Seksikäs-Suklaa” Konssi: 1. löytynyt
Dokke Tas: 2. löytynyt
Jaakko Parkkali: 3. löytynyt
Jarno Laasala: 4. löytynyt
Tiina-Maija ”Tinke” Anetjärvi: Jatkossa
Jaksot ja kilpailijat > Jakso 6

Kuudennessa jaksossa kilpaillaan yli 30 vuotta autiona olleessa sementti- ja kalkkitehtaassa, joka toimii myös Erikoisjoukot-televisio-ohjelman koulutusalueena.
| Kilpailija | sijoitus |
| --- | --- |
Pinja ”Pinkku Pinsku” Sanaksenaho: 5. sija
Niko Meuronen: 4.sija
Olli Kokkola: 3. sija
Ilari Mettälä: 2. sija
Tiina-Maija ”Tinke” Anetjärvi: Voittaja
Paskoonharjun tuulivoimapuisto

| Paskoonharjun tuulivoimapuisto |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Teuva
Koordinaatit:  62°31′59″N, 21°41′20″E
Rakentaminen alkoi:  2017
Valmistunut:  2018 
Laajennettu:  2022 
Perustaja:  EPV Energia Oy 
Rakennuttaja:  EPV Tuulivoima Oy 
Omistaja:  EPV Tuulivoima Oy 
Operaattori:  EPV Tuulivoima Oy 
Tuulivoimapuisto
Tyyppi:  maatuulivoimalaitos
Sähköasema:  1 
Liittymisjännite:  110 kV 
Korkeus:  88–100 m 
Pinta-ala:  9 km² 
Tuulivoimalat:  2 × Vestas V136 (3,2 MW)  21 × Vestas V150 (5,6 MW) 
Kapasiteetti:  124 MW  
Vuosituotanto:  400 GWh 
 fiPaskoonharjun tuulivoimapuisto 
Paskoonharjun tuulivoimapuisto, jota kutsutaan joskus myös Teuvan tuulivoimapuistoksi, on Etelä-Pohjanmaalla Teuvan Kinnasharjulla ja Paskoonharjulla sijaitseva tuulivoimapuisto, jossa toimii 23 tuulivoimalaitosta. Niiden kokonaiskapasiteetti on 124 megawattia ja vuosituotanto on noin 400 gigawattituntia. Tuulivoimapuiston on rakentanut, sen omistaa ja sitä operoi EPV Tuulivoima Oy.
Yleistä

Tuulivoimapuisto sijaitsee Teuvan kirkonkylän pohjoispuolella noin neljän kilometrin etäisyydellä kirkolta. Sinne johtaa kirkonkylältä alkava Ylimarkkuun johtava seututie 682, josta haarautuu jäteaseman ympäristössä neljä huoltotietä tuulipuiston ympäristöön. Tuulipuiston pituus on 5,7 kilometriä, leveys 2,0 kilometriä, ja kaikki voimalaitokset sisällensä sulkevan alueen pinta-ala on 8,0 neliökilometriä. Tuulipuiston alueella sijaitsevat esimerkiksi Paskoonneva, Rempunrämäkkä, Paskoonharju, Kankaanneva, Sepänojanmaa, Kinnasharju, Korteslakso ja Saunakallio. Voimala-alueen sisällä sijaitsevat metsästysmaja, ampumarata, Paskoonharjulla, jäteasema Paskoonnevalla ja hiidenkirnuja Kinnasharjulla. Voimalat sijaitsevat 88–100 metrin korkeudella mpy. Tuulipuistoksi kaavoitetun hankealueen pinta-ala on noin 9 neliökilometriä.
Ensimmäisen rakennusvaiheen tuulivoimalaitokset, joita on vain kaksi kappaletta, ovat tanskalaisen Vestaksen valmistamaa V136-mallia, jonka napakorkeus on 142 metriä, tuuliturbiinin halkaisija 136 metriä, ja jonka kapasiteetti on 3,2 megawattia. Toisen rakennusvaiheen tuulivoimaloita on 21 kappaletta. Ne ovat V150-mallia, jonka napakorkeus on 155 metriä, turbiinin halkaisija 150 metriä ja kapasiteetti 5,6 megawattia.
Voimaloiden tuottama sähkö johdetaan maakaapeleilla 20 kilovoltin jännitteellä alueen länsipuolella sijaitsevalle omalle sähköasemalle. Sieltä tuotettu sähkö johdetaan 8 kilometriä pitkällä omalla 110 kilovoltin siirtolinjalla Kristiinankaupunki-Tuovila linjan rinnalla etelä-lounaassa sijaitsevalle Perälän sähköasemalle, jossa sähkö johdetaan kantaverkkoon. Heti tuulivoima-alueen länsipuolella sijaitsee Varisnevan Natura-alue (FI0800015, 278 hehtaaria).
Historiaa > Maakuntakaava

Teuvalla on kaksi aluetta, jotka on valittu vuonna 2015 julkaistuun maakuntakaavaan tuulivoimalle sopiviksi alueiksi. Paskoonharjun alue on siinä merkitty mukaan tunnuksella tv19. Se sijaitsee kaukana Vaasan ja Seinäjoen lentokentistä eikä viereinen Natura-alue ei häiriintyisi merkittävästi tuulipuistosta. Rasitteena mainittiin Paskoonharjun olevan kehrääjän pohjoisimpia merkittäviä pesimäalueita ja toisena voimaloiden näkyminen Teuvanjoen laakson peltoaukean yli.