stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Auran kirkko

| Auran kirkko |
| --- | --- |
 Auran kirkko elokuussa 2016
Sijainti:  Prunkkala, Aura
Koordinaatit:  60°36′33″N, 022°33′45″E
Seurakunta:  Liedon seurakunta
Rakentamisvuosi:  1804
Suunnittelija:  Mikael Piimänen Yli-intendentinviraston suunnitelmien pohjalta
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  600
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Auran kirkko on kirkkorakennus Auran kunnassa Varsinais-Suomessa. Se on malliltaan puinen, tasavartinen ristikirkko. Kirkko on valmistunut vuonna 1804 kirkonrakentaja Mikael Piimäsen johdolla. Se on kaiken kaikkiaan kolmas samalle paikalle rakennettu kirkko. Edellisestä kirkosta ovat muistona saarnastuoli ja alttarireliefi, molemmat 1690-luvulta. Kirkon vierellä seisoo erillinen kellotapuli, joka on peräisin vuodelta 1774, sekin edellisen kirkon ajoilta. Kirkon nykyiset, 15-äänikertaiset urut ovat vuodelta 1990 ja ne on tehnyt Urkurakentamo Hans Heinrich. Niissä on kaksi sormiota ja jalkio.
Kirkkoa on remontoitu useasti, kuten vuonna 1958. Vuonna 2023 kirkon siirryttyä seurakuntaliitoksen myötä Auran seurakunnalta Liedon seurakunnalle kirkkoon tehtiin laaja peruskorjaus, jonka takia kirkko oli yli puoli vuotta suljettuna. Yleisten kunnostustöiden lisäksi peruskorjauksessa parannettiin kirkon estettömyyttä.
Kirkossa on Arthur Heickellin vuonna 1927 maalaama alttaritaulu Jeesus opetuslapsineen Kirkastusvuorella. Alttaritaulun alapuolella on puureliefi Pyhä Ehtoollinen, joka on oletettavasti Mathias Reimanin käsialaa vuodelta 1683.
Kirkon sankaripatsas on kuvanveistäjä Jussi Vikaisen käsialaa vuodelta 1956.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Auran kirkko Wikimedia Commonsissa
Auran kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Liedon seurakunnan esittely Auran kirkosta
| n k Perustiedot Wikidatassa: Auran kirkko (Q11853510)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Aura
sijainti: Kirkonkulma
katuosoite: Turuntie 437, 21370 Aura kk
koordinaatit: 60°36′33″N 22°33′45″E﻿ / ﻿60.6092°N 22.5625°E﻿ / 60.6092; 22.5625
Cathay Building

| Cathay Building |
| --- | --- |

Sijainti:  Dhoby Ghaut, Singapore
Valmistumisvuosi:  1939
Suunnittelija:  Frank Brewer
Rakennuttaja:  Loke Yew ja Loke Wan Tho
Tyylisuunta:  art deco
Korkeus:  70
Kerrosluku:  16
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cathay Building oli rakennus Singaporessa. Vuonna 1939 valmistunut rakennus oli Singaporen ensimmäinen pilvenpiirtäjä. Alkujaan hotelliksi suunnitellulla rakennuksella oli monenlaista toimintaa alkaen elokuvateatterista. Rakennus päätettiin purkaa 2000-luvulla ja nykyinen julkisivultaan lasinen The Cathay valmistui vuonna 2006. Alkuperäisestä rakennuksesta on säilynyt vain sisäänkäynnin art deco -tyylinen julkisivu.
Historia > Rakentaminen

Cathay Building rakennettiin Dhoby Ghautin alueelle entisen leipomon paikalle ja uuden rakennuksen suunnitteli arkkitehti Frank Brewer art deco -tyylin mukaisesti. Rakennuttaja oli liike-elämässä vaurastunut nainen Loke Yew ja hänen poikansa Loke Wan Tho. Elokuussa 1939 valmistunut rakennus oli Singaporen ensimmäinen pilvenpiirtäjä. Alkujaan rakennuksen oli ollut tarkoitus toimia hotellina, mutta sen valmistuessa toinen maailmansota oli aiheuttanut matkailijoiden kaikkoamisen. Hotellin sijaan rakennus toimi toimistotiloina, sekä elokuvateatterina. Vuonna 1941 rakennettiin yleellisiä asuinhuoneistoja. Asuinhuoneden rakentamisen jälkeen Cathay Building käsitti 16 kerrosta. Korkeutta sillä oli katutasosta 87 metriä, mutta huomioon ottaen sen sijainnin nousevalla mäellä todellinen korkeus oli 70 metriä.
Historia > Toinen maailmansota

Japani hyökkäsi brittien hallitsemalle Malakan niemimaalle joulukuussa 1941. Pian he olivat edenneet Singaporen liepeille niemimaan eteläosassa. Singaporeen tehtiin ilmapommituksia, joiden kohteena Cathay Building oli useamman kerran. Esimerkiksi tammikuussa 1942 ilmapommi hotellilla oli lähellä surmata Singaporen myöhemmän presidentti Lee Kuan Yewin. Pommi osui rakennukseen, mutta lopulta se ei kuitenkaan räjähtänyt. Rakenteeltaan Cathay Building oli yksi vahvimmista Singaporen rakennuksista ja se olikin usein paikallisten siviilien ja sotilaiden turvapaikka ilmapommitusten aikana. Japanilaisten maihinnousu Singaporelle alkoi saaren luoteisosassa yöllä 8.–9. helmikuuta. Seuranneessa taistelussa puolustajien vastarinta mureni muutamassa päivässä. 15. helmikuuta solmittiin aselepo ja Cathay Buildingin ylle nostettiin valkoinen lippu. Japanilaiset nostivat sen tilalle Japanin nousevan auringon lipun ja brittivalta saarella oli päättynyt toistaiseksi. Japanilaiset tekivät rakennukselta lähetystoimintaa. Sen tiloissa toimi myös sotapropaganda- ja tiedotusvirasto.
Historia > Maailmansodan jälkeen

Britit palasivat Singaporeen toisen maailmansodan päätyttyä. Cathay Building oli jonkin aikaa brittiläisen sotilashallinnon päämaja. Rakennuksen omistaneen Cathay Organizationin johtaja Loke Wan Tho pyysi kuitenkin sen palauttamista. 23. syyskuuta 1945 Cathay Buildingilla järjestettiin sen ensimmäinen sodanjälkeinen elokuvanäytös. Tapahtumaa pidettiin merkkinä sodasta toipumiselle. Vuonna 1954 Cathay Buildingista tehtiin hotelli. Sen tiloissa oli ensin 60 huonetta, mutta hotellitoimintaa laajennettiin myöhemmin 170 huoneeseen. Lopulta vanha rakennus olisi pitänyt kunnostaa hotellikäytön jatkamiseksi. Tätä suunniteltiin vuonna 1970, mutta suunnitelmista luovuttiin liian kalliina. Hotellitoiminta päättyi ja rakennus palasi toimistokäyttöön. Vuonna 1995 Singaporen National Heritage Board määritteli Cathay Buildingin ”historialliseksi kohteeksi”.
Vuonna 1999 rakennuksesta vastaava Cathay Organisation päätti uuden rakennuksen rakennuttamisesta vanhan paikalle. Koska rakennus oli suojeltu, sen osia oli säästettävä. Suunnitelma julkaistiin vuonna 2003. Tarkoitus oli rakentaa käytännössä uusi rakennus vain osa julkisivua säästäen. Rakennustyöt valmistuivat vuonna 2006 ja rakennus sai virallisen nimen The Cathay. Nykyinen rakennus on julkisivultaan lasinen, mutta sen sisäänkäynnillä säilytettiin alkuperäinen art deco -sisäänkäynti. Rakennus toimii viihdetiloina ja sillä järjestetään edelleen esimerkiksi elokuvanäytöksiä.
Elokuvateatteri ja hotelli vuonna 1954.
Nykyinen The Cathay sisäänkäynteineen.
Luis Corvalán

Luis Corvalán vuonna 1977
Luis Nicolás Corvalán Lepe (14. syyskuuta 1916 – 21. heinäkuuta 2010 Santiago, Metropolitana, Chile) oli chileläinen poliitikko. Hän liittyi maansa kommunistiseen puolueeseen 15-vuotiaana, oli sen politbyroon jäsenenä vuodesta 1952 ja eteni pääsihteeriksi 1958.
Corvalán joutui vangituksi Augusto Pinochetin sotilasvallankaappauksen jälkeen syksyllä 1973. Vankeusaikanaan hänelle myönnettiin Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto. Vuonna 1976 Neuvostoliitto vaihtoi Corvalánin Yhdysvaltojen kanssa Vladimir Bukovskiin Zürichin lentokentällä.
Corvalán palasi Chileen Pinochetin diktatuurin tultua päätökseensä.
Tunnustuksia

Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto vuonna 1973
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luis Corvalán Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Australian vuoden 1975 perustuslaillinen kriisi

Gough Whitlam
Malcolm Fraser
John Kerr
Australian vuoden 1975 perustuslaillinen kriisi tunnetaan englanninkielellä myös termillä the Dismissal on kuvattu Australian historian suurimmaksi poliittiseksi ja perustuslailliseksi kriisiksi. Se huipentui 11. marraskuuta 1975 pääministerin Gough Whitlamin Australian työväenpuolueesta erottamiseen kenraalikuvernöörin Sir John Kerrin toimesta, joka sitten nimetti oppositiojohtajan Malcolm Fraserin liberaalipuolueesta väliaikaiseksi pääministeriksi.
Whitlamin työväenpuolueen hallitus oli valittu vuonna 1972 pienellä enemmistöllä edustajainhuoneeseen, mutta senaatissa voimatasapaino oli maan liberaalilla oppositiolla. Vuoden 1974 vaalit muuttivat tilannetta vain vähän. Vaikka Whitlamin hallitus otti käyttöön monia uusia politiisia ohjelmia, sitä ravistelivat myös skandaalit. Lokakuussa 1975 oppositio käytti senaatin valvontaoikeutta lykätäkseen valtion menojen rahoittamiseen tarvittavien määrärahojen käyttöönottoa, jotka edustajainhuone oli jo hyväksynyt. Opposition ilmoitti jatkavansa lykkäämistä, ellei Whitlam kutsuisi edustajainhuoneen vaaleja, ja kehotti Kerriä erottamaan Whitlamin, ellei hän suostu heidän vaatimukseensa. Whitlam taas uskoi, että Kerr ei irtisanoisi häntä, ja Kerr antoi  Whitlamin olla tässä luulossa.
11. marraskuuta 1975 Whitlam aikoi kutsua puolen senaatin vaalit (Australian senaatista valitaan vain puolet senaatissa vaaleittain) yrittäen päästä umpikujasta. Kun hän meni hakemaan Kerrin hyväksyntää vaaleille, Kerr erotti hänet pääministerin virasta ja pian sen jälkeen asensi Fraserin väliaikaiseksi pääministeriksi. Toimimalla nopeasti ennen kuin kaikki työväenpuolueen parlamentin jäsenet saivat tietää hallituksen vaihdosta, Fraser ja hänen liittolaisensa pystyivät varmistamaan määrärahojen siirtämisen, ja Kerr hajotti parlamentin kummatkin kamarit vaaleja varten. Fraser ja hänen hallituksensa valittiin suurella enemmistöllä seuraavassa kuussa pidetyissä vaaleissa (jossa valittiin koko edustajainhuone ja poikkeuksellisesti myös koko senaatti sen hajottamisesta johtuen).
Perustuslaillinen kriisi johti lopulta vain vähäisiin perustuslain muutoksiin. Senaatilla säilyi valta estää budjetin toimeenpano, ja kenraalikuvernöörillä oikeus erottaa hallituksen ministereitä. Näitä valtuuksia ei ole kuitenkaan sittemmin käytetty pakottamaan hallitusta virastaan. Työväenpuolueen kannattajat kritisoivat Kerriä laajalti hänen teoistaan ja hän erosi etuajassa kenraalikuvernöörin virastaan ja asui suuren osan loppuelämästään ulkomailla.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:1975 Australian constitutional crisis
Pakkasukko (kansanperinne)

1800-luvun sarjakuva kuvaa Pakkasukon Yhdysvaltain kenraalimajurina Yhdysvaltojen vapaussodan aikaan.
Pakkasukko (engl. Jack Frost) on pakkasen, jään, lumen, rännän, talven ja jäätävän kylmyyden henkilöitymä. Hän on joissakin tarinoissa synkkä pahantekijä ja joissakin tarinoissa sankari.
Taustaa

Pakkasukon on perinteisesti sanottu jättävän kuuraa ja saniaista muistuttavia kuvioita ikkunoihin kylminä talviaamuina. Ajan myötä tästä on tullut paljon harvinaisempaa kaksinkertaisten ikkunoiden vuoksi. Pakkasukko on silti edelleen suosittu hahmo populaarikulttuurissa. Häntä kuvataan joskus siveltimellä ja ämpärillä värittämässä syksyiset lehdet punaisiksi, keltaisiksi, ruskeiksi ja oranssiksi.
Historia

Tarinat Pakkasukosta voivat olla peräisin anglosaksisista ja norjalaisista talvitavoista. Pakkasukon mukaan on nimetty luku Kalevalassa.
On monia muita mytologisia olentoja, jotka ottavat samanlaisen roolin kuin Pakkasukko, mutta joilla on ainutlaatuinen kansanperinne. Esimerkiksi Venäjällä on hahmo, joka on jopa samanniminen Pakkasukon kanssa, mutta on kuitenkin erilainen kuin hän. Hindukuš vuorijono on nimetty tarinoissa asuvan jättiläisen mukaan, joka tappaisi  ne, jotka uskaltaisivat tulla lähelle. Häntä on verrattu Englannin Pakkasukkoon.
Varhaisin viittaus Pakkasukkoon kirjallisuudessa on joko kirjassa Round About Our Coal Fire tai kirjassa Christmas Entertainments, joka julkaistiin vuonna 1734.
Pakkasukko mainitaan monissa elokuvissa ja lauluissa esimerkiksi talvikauden kappaleessa " The Christmas Song " (aka "Chestnuts Roasting on the Open Fire"). Joissakin tarinoissa hänet on esitetty roistona ja toisissa sankarina.
Populaarikulttuurissa > Kirjallisuudessa

Hannah Flagg Gouldin (1789-1865) runossa "The Frost" Pakkasukko on ilkikurinen olento, joka on vastuussa talven hiljaisimmista ilmiöistä ja kauniista jäämaalauksista ikkunoissa, mutta joka myös suuttui lahjojen puutteesta ja aiheutti kylmyyden, joka rikkoi ja pilasi asiat.
Charles Sangsterin "Little Jack Frost" Pakkasukko on leikkisä olento, joka tekee kepposia, aiheuttaa nenien jäätymisen ja peittää paikat lumella ennen kuin Luonto äiti ajaa hänet pois kevääksi.
L. Frank Baumin teoksessa The Life and Adventures of Santa Claus (1902), Pakkasukko on Jääkuninkaan poika. Hän nauttii nenien, korvien ja varpaiden "nipistelystä", mutta joulupukki, joka pitää Pakkasukosta, vaikka hän ei luotakaan häneen, pyytää häntä säästämään lapsia. Pakkasukko sanoo suostuu, jos vain pystyy vastustamaan kiusausta. Sama Pakkasukko esiintyy Baumin novellissa "The Runaway Shadows". Tässä tarinassa hänellä on valta jäädyttää varjoja, erottaa ne omistajistaan ​​ja tehdä heistä omia eläviä olentoja.
Amy Wilsonin The Lost Frost Girl teoksessa Pakkasukon tytär huomaa perineensä isältään voimia, ​​ja lähtee keijujen maailmaan.
Populaarikulttuurissa > Elokuvissa

Pakkasukko esiintyy sankarina elokuvassa Viisi Legendaa, joka perustuu löyhästi William Joycen kirjasarjaan The Guardians of Childhood. Elokuvassa Pakkasukko on yksi kaikista uskomus olennoista, ja Kuu-ukko valitsee juuri hänet suojelijaksi, joita on ennestään vain neljä. Hän ei suostu liittymään, sillä hän ei edes tiedä itsestään mitään muuta kuin, että mihin pystyy ja, että mitä hänen kuuluu tehdä. Kukaan ei edes näe häntä, kun taas kaikki lapset näkevät muut suojelijat. Elokuvan roisto yrittää suostutella hänet puolelleen heidän samanlaisuuksillaan. Pakkasukko ei kuitenkaan suostu. Elokuvan lopussa lapset alkavat uskomaan Pakkasukkoon ja näkevät hänet.
Populaarikulttuurissa > Videopeleissä

Pakkasukko esiintyy monissa videopeleissä, joita ovat muun muassa:
Megami Tensei (Myös useissa Spin-offeissa)
City of Heroesin laajennuksessa City of Villain
Granado Espada
Guild Wars
Killing Floor
Ragnarok Online
Viisi Legendaa: Videopeli
RuneScape
Scribblenauts Unlimited
The Sims FreePlay
Lööppi

Ruotsalaisia lööppejä vuodelta 2007: Ingmar Bergman on kuollut.
Lööppi on kansankielinen nimitys julisteelle, jolla mainostetaan sanoma- tai aikakauslehden, tavallisimmin keltaisen lehdistön julkaiseman iltapäivälehden tuoreinta numeroa. Sana lööppi on peräisin samanmerkityksisestä ruotsin kielen sanasta löpsedel. Lööppi sisältää mainostettavan lehden sisältöön viittaavia otsikoita, jotka kertovat usein julkisuuden henkilöistä tai muusta sellaisesta, minkä oletetaan kiinnostavan ihmisiä. Huomiota kiinnittävien sitaattien ja kärjistysten on tarkoitus herättää lukijan mielenkiinto paljastamatta kuitenkaan liikaa uutisen sisällöstä ja saada siten hänet ostamaan kyseinen lehti.
Vaikka lööppien otsikot ovat usein kärjistettyjä ja monimerkityksisiä, niiden tekijät korostavat, että jokaisen otsikon on oltava totta sekä noudatettava lakia ja journalistin eettisiä ohjeita. Suomessa Julkisen sanan neuvosto (JSN) valvoo lehtien sisällön ohella myös lööppejä.
Yleensä kaupoissa ja kioskeissa on varattu tiloista tai näyteikkunasta jokin määräala tuoreiden lööppien esittelyyn. Puhekielessä lööpillä tarkoitetaan usein myös lehden etusivua tai raflaavia otsikoita ylipäätään.
Ruotsissa lööppejä alettiin käyttää jo 1800-luvun lopulla. Ruotsalaiset ja suomalaisetkin iltapäivälehdet tekevät erityisiä paikallisia lööppejä, jotka kohdennetaan tietylle alueelle. Suomessa ensimmäiset Ilta-Sanomien lööpit julkaistiin 1950-luvulla valkopohjaisina. Keltainen lööppipohja otettiin Suomessa käyttöön 1970-luvulla. Iltalehti aloitti lööppien käytön 1980-luvulla. Muita nykyään Suomessa tunnettuja lööpeillä mainostettavia lehtiä ovat ainakin Helsingin Sanomat, Aamulehti, Seiska ja eräät ilmaiseksi jaettavat kaupunkilehdet. Iltapäivälehtien lööpit ilmestyvät Suomessa kuutena päivänä viikossa kuten itse lehdetkin.
Kirjallisuutta

Bagh, Peter von & Koski, Markku: Lööppikirja.  Helsinki:  Like, 2000.  ISBN 951-578-823-4
Autokratia Oy

| Autokratia Oy  Diktaattorit, jotka haluavat hallita maailmaa> Autocracy Inc. The Dictators Who Want to Run the World |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Anne Applebaum
Kieli:  englanti
Genre:  kansainvälinen politiikka
Julkaistu:  2024
Suomennos
Suomentaja:  Markku Päkkilä
Kansitaiteilija:  Mika Tuominen
Kustantaja:  Siltala
Julkaistu:  2025
Ulkoasu:  sid.
Sivumäärä:  218
ISBN:  978-952-388-173-0

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Autokratia Oy : Diktaattorit, jotka haluavat hallita maailmaa on yhdysvaltalaisen toimittajan ja kirjailijan Anne Applebaumin kirjoittama kirja. Hän käsittelee teoksessa yksinvaltaisia valtioita suhteessa demokraattisiin valtioihin.
Applebaum päättää kirjan alkusanat tiivistämällä kirjan tarkoituksen sanoihin: "Toisilta kopioidun tekniikan ja taktiikan turvin, yhteisten taloudellisten intressien nimissä ja ennen kaikkea päättäväisen vallassa pysymisen halun yhdistäminä itsevaltiaat uskovat olevansa voitolla.  Tämä usko –  sen synty, sen sitkeys, sen vakiintuminen demokraattisen maailman avulla ja meidän mahdollisuutemme kukistaa se – on kirjani aihe."
Applebaum avaa ensimmäisessä luvussa, kuinka lännen taloudellinen riippuvuus Neuvostoliitosta aikoinaan syntyi. Taustalla oli luja usko siihen, että taloudellinen yhteistyö, kauppakumppanuus tekisivät tulevaisuudessa sotilaallisen konfliktin mahdottomaksi. Yhteistyötä ajoi erityisesti Länsi-Saksan ulkoministeri Willy Brandt, ja sitä ruvettiin konkreettisesti luomaan vuonna 1967 kokouksessa Itävallassa. Ruvettiin rakentamaan kaasuputkia halki Euroopan, projektina, joka maksoi paljon ja olisi pysyvä rakennelma, jota ei voi purkaa. Putket yhdistivät koko Euroopan Moskovaan. Brandtin avustaja Egon Bahr antoi politiikalle nimen "Wandel durch Annäherung" ('Muutos lähentymisen kautta'), joka myöhemmin muuttui muotoon "Wandel durch Handel".('Muutos kaupankäynnin kautta') Yhdysvalloissa oltiin näkevinään kaupankäynnin seuraukset, kun taas Euroopassa uskottiin sen kykyyn edistää rauhaa ja hyvinvointia. Ronald Reaganin aikana sama usko kaupankäynnin voimaan levisi Yhdysvaltoihinkin. Reaganin mukaan kaupankäynti Kiinan kanssa ja vapaiden markkinoiden henki "avaa tietä yhteiskunnan oikeudenmukaistumiselle". Mutta, kuten Applebaum esittää, onkin käynyt päinvastoin: autokratia ja suvaitsemattomuus ovat levinneet demokraattiseen maailmaan.
Ari Koivunen

| Ari Koivunen |
| --- | --- |
 Ari Koivunen esiintymässä Amoralin kanssa 2014 yhtyeen 10-vuotisjuhlakonsertissa Virgin Oil`ssa Helsingissä.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. kesäkuuta 1984 (ikä 40) Kouvola
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  2007–
Tyylilajit:  rock, metal
Soittimet:  rumpusetti 
Yhtyeet:  Ari Koivunen, Amoral
Levy-yhtiöt:  Sony BMG ja Imperial Cassette (Amoral)
Aiheesta muualla
www.arikoivunen.fi
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Ari Mikael Koivunen (s. 7. kesäkuuta 1984 Kouvola) on suomalainen heavy metal- ja rocklaulaja. Koivunen oli Amoral-metalliyhtyeen laulaja vuodesta 2008 tammikuuhun 2017, jolloin yhtye lopetti toimintansa. Koivusen omaa nimeä kantava yhtye on ollut tauolla vuodesta 2009. Tampereen Musiikkiteatteri Palatsissa hän esiintyi vuosina 2015–2018 sekä Raskasta joulua -kiertueilla vuodesta 2007 vuoteen 2016. Koivunen on kärsinyt vakavasta äänihuulten tulehduksesta vuodesta 2017 lähtien. Vuonna 2022 Koivunen aloitti jälleen kaksi vuotta keskeytyksissä olleet esiintymisensä erilaisilla kokoonpanoilla laulaen ja soittaen rumpuja.
Varhaisvaiheet

Ensikosketuksensa musiikin esittämiseen Ari Koivunen otti noin kuusivuotiaana saatuaan sähköpianon. Yhdeksänvuotiaana hän aloitti rumpujensoiton soittaen niitä useassa eri kokoonpanossa ennen läpimurtoaan laulajana. Ensimmäisen kitaransa hän hankki 13–14-vuotiaana. Laulamiseen Koivunen tutustui karaoken kautta 18-vuotiaana. Hän voitti karaoken Suomen-mestaruuden vuonna 2005 ja sijoittui samana vuonna kolmanneksi karaoken maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän esiintyi myös Thaimaassa tsunamin uhrien hyväksi järjestetyssä suuressa hyväntekeväisyyskonsertissa 14. joulukuuta 2005.
Idols ja uran alku

Vuonna 2007 Ari Koivunen nousi julkisuuteen voittamalla Idols-laulukilpailun kolmannen tuotantokauden. Semifinaalissa hän lauloi Billy Joelin kappaleen ”Piano Man” saaden yleisöäänistä 86 prosenttia. Finaalissa Koivunen esitti Sonata Arctican kappaleen ”Full Moon”,  Soundgardenin hitin ”Black Hole Sun” (tuomariston valitsemana), Scorpions-balladin ”Still Loving You” sekä kappaleen ”On the Top of the World”, joka oli sävelletty Idols-voittajalle. Koivunen voitti toisen finalistin Anna Abreun saaden 57 prosenttia äänistä. Koivunen toi kilpailun aikana esiin mieltymyksensä hard rock- ja metallimusiikkiin, ja suurin osa hänen tulkitsemistaan kappaleista kuului näihin genreihin. Tästä syystä hän kilpailun jälkeen sai julkisuudessa lempinimen Hevi-Ari.
Ari Koivunen -yhtyeen kokoonpano (2007–2009)

Koivusen esikoisalbumilla soittivat sessiomuusikot, mutta jo albumin ilmestymistä seuranneissa esiintymisissä mukana oli hänen itse kokoamansa yhtye Ari Koivunen. Toisen albumin ilmestymisen jälkeen kitaristi Luca Gargano ilmoitti jättävänsä yhtyeen ja siirtyvänsä omien musiikillisten projektiensa pariin. Marraskuussa 2008 myös rumpali Mauro Gargano ilmoitti jättävänsä yhtyeen..
Jäsenet
Ari Koivunen – laulu (2007–2009)
Erkka Korhonen – kitara, taustalaulu (2007–2009)
Vili Robert Ollila – koskettimet (2007–2009)
Erkki Silvennoinen – basso, taustalaulu (2007–2009)
Luca Gargano – kitara, taustalaulu (2007–2008)
Mauro Gargano – rummut (2007–2008)
Ari Koivunen -yhtyeen kokoonpano (2007–2009) > Fuel For The Fire (2007)

Esikoisalbumi Fuel for the Fire julkaistiin 30. toukokuuta 2007. Se nousi ilmestymisviikollaan Suomen albumilistan kärkisijalle, jolla se pysyi peräkkäin suomalaisalbumille historialliset kaksitoista viikkoa. Ensimmäisenä singlenä julkaistiin kappale ”Hear My Call”, joka sai ensisoittonsa radiokanavilla 11. toukokuuta. Levyn tuottivat Nino Laurenne ja Pasi Heikkilä, ja musiikkia sille tekivät useat tunnetut suomalaiset metallimuusikot. Suomessa albumi myi tuplaplatinaa. Fuel for The Fire julkaistiin myös Japanissa. Koivunen valittiin vuoden 2007 Finnish Metal Expo -tapahtumassa vuoden tulokkaaksi.
Ari Koivunen -yhtyeen kokoonpano (2007–2009) > Becoming (2008)

Laurenteen ja Heikkilän tuottamalle kakkosalbumille Becoming (2008) Ari Koivunen -yhtye äänitti omaa materiaaliaan kuusi kappaletta yhdestätoista. Myös Japanin bonusraita ”Fight Forever” oli yhtyeen tekemä. Levy nousi ilmestymisviikollaan Suomen albumilistan kärkisijalle ja myi kultaa. Becoming on julkaistu myös Japanissa ja Saksassa. Becoming-kiertue ulottui Japaniin, jossa Ari Koivunen debytoi toukokuun lopussa 2008. Vuoden 2008 Finnish Metal Awardsissa Koivunen sijoittui viidenneksi vuoden vokalisti -sarjassa.
Sooloura (2007–)

Vuodesta 2009 lähtien Koivunen on myös esiintynyt erilaisissa kokoonpanoissa, useimmiten duona, ympäri Suomea klubeilla ja yökerhoissa laulaen rock-painotteisia cover-kappaleita. Välillä hän on harjoittanut taitojaan myös rumpalina.
Sooloura (2007–) > Raskasta Joulua

Ari Koivunen on osallistunut vuosina 2007–2016 suosituille Raskasta joulua -kiertueille muiden hevilaulajien, kuten Marco Hietalan, Jarkko Aholan ja JP Leppäluodon, kanssa esittäen perinteisiä joululauluja hevityyliin sovitettuna. Raskasta joulua -produktion on tuottanut Erkka Korhonen. 2013 marraskuussa ilmestyi Raskasta joulua -albumi, jolla Koivunen laulaa ”Arkihuolesi kaikki heitä” sekä singlen ”Tulkoon joulu” yhdessä muiden laulajien kanssa. Vuonna 2014 ilmestyi Raskasta joulua 2 -albumi, jolla Koivunen esittää sävelmän ”Ensimmäinen joulu” sekä yhdessä muiden solistien kanssa kappaleen ”Joulu, juhla parahin”. Raskasta joulua on myynyt Suomessa kultaa ja Raskasta joulua 2 platinaa. Vuonna 2015 Koivunen oli mukana Tulkoon joulu – akustisesti -albumilla laulaen siinä ”Sylvian joululaulun”. Koivunen oli mukana myös 12. Raskasta joulua -kiertueella vuonna 2016. Vuonna 2017 Koivunen ei voinut osallistua Raskasta Joulua -kiertueelle äänihuulten tulehduksen takia. Hän laulaa kuitenkin produktion joululevyllä Raskasta joulua IV (2017) kappaleen ”Kun joulu on”.